cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עאישה תיימור
קורות חיים
משפחתה של תיימור הייתה משפחה משכילה. אחיה החורג אחמד תיימור באשא, היה הוגה וחוקר ידוע. עאישה התחתנה בהיותה בת 15 שנים (1855) עם אלשריף מחמוד ביק בן עבדאללה אפנדי אלאיסלאמבולי פקיד במשכנו של הסולטאן המאיון. מאז היא התמקדה בקריאה ושירה במקהלה ואת מרבית זמנה היא השקיעה בעבודות הבית. עאישה ילדה שתי בנות ובן אחד. הבת הבכורה שמה תאוחידה ולבנה קראו מחמוד.
עאישה הטיבה לחנך את בניה והשקיעה בכך את מירב זמנה. הבת תאוחידה הייתה אחראית על ניהול משק הבית, אך היא מתה במפתיע טרם מלאו לה 18 שנים. מותה של תאוחידה השפיעה רבות על עאישה אשר הרגישה צער וייגון רבים. היא הזניחה את הקריאה והשירה והתאבלה על תאוחידה שבע שנים רצופות עד אשר לקתה במחלת עיניים. לאורך כל התקופה הזו המשפחה לא הפסיקה לתמוך בעאישה והפצירו בה להתאושש מהאובדן של הבת, שהייתה ליד ימינה ובתה הבכורה.
באותה תקופה כתיבת ספרות על ידי נשים לא הייתה מקובלת חברתית. אמה של עאישה הביעה התנגדות רבה לכך ואילו עאישה העדיפה את הכתיבה והספרות על פני העיסוק ברקמה. לרוב היא ניסתה להכריחה להשתתף איתן בחוגי רקמה, אך עאישה סלדה מחוגים כאלה ככל, שאמה התעקשה. אביה של עאישה שם לב לעניין הרב שלה בספרות וכתיבה לכן הוא תמך בה ובקש מאמה כי תיתן לה ללמוד ולקרוא כפי שהיא רוצה.
תיימור הביעה עניין רב בקריאה, כשאביה שם לב לנטייה שלה לספרות הקפיד להביא לה את מיטב המורים והמורות כדי ללמדה שירה, ספרות ומדעי השירה הערבית בשפה הטורקית, הפרסית והערבית. אחד מחשובי המורים שלה היה אבראהים אפנדי מואנס אשר הקפיד ללמדה את הקוראן, יסודות הכתב והשריעה, המורה השני הוא ח'ליל אפנדי רגאאי אשר התמקד בלימודי הפונולוגיה והשפה הפרסית. לאחר פטירת בעלה עאישה המשיכה ללמוד אצל שתי מורות– פאטמה אלאזהריה וסתיתה אלטבלאויה - אשר התמחו במדעי השירה עד אשר התפתחה רבות בתחום הזה.
לאחר שתיימור השלימה את לימודי הקוראן, היא החלה להתמקד בספרות ובמיוחד ספרי השירה. ההשקעה הרבה שלה שהחלה בגיל צעיר הביא לכך השירה שהיא כתבה הייתה ברמה גבוהה מאוד והפכה את עאישה לשם מפורסם באותה העת בשירה, בספרות ומדעי השירה הערבית. באותה העת אביה הוא זה, שליווה אותה בהמשך הלמידה שלה, כיוון שלא רצה כי תהיה בחברת גברים. הם התמקדו בכתיבת שני ספרים מפורסים, הראשון הוא שאהנאמה והשני הוא מסנאווי.
שירתה
שירתה של תיימור נחלקת לחמשה סוגים: שירי אהבה, שירה מסורתית, שירה דתית, שירה משפחתית ושירי שבח. מה שמאפיין את שירתה של תיימור היה הרגש העז והאמיתי. בפרט היו אלה שירי הפתוס (הספד), שהיוו את מרבית שיריה והושפעו רבות ממאורעות חייה, במיוחד מותה של בתה הבכורה, תאוחידה. באשר לשירי האהבה שהיא כתבה, הם נכתבו לשם תרגול סוג שירה זה.
תיימור כתבה שירה בשפה (ערבית) וטורקית וגם בשפה פרסית, רמת הכתיבה שלה בשפות השונות היו ראויים להערכה רבה. עאישה פרסמה בעיתון "אלאאדאב" (الاداب) ובעיתון "אלמואיאד" (المؤيد) מספר מאמרים בהם התנגדה לדעותיו של קאסם אמין אשר יצא נגד הרעלה שעטו הנשים. עאישה הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה והביעה צורך בתנופה משמעותית במעמדן והיחס אליהן. אחד מספריה המפורסמים היה "מיראאת אלתאמול פי אלאומור" (مرآة التأمل في الامور) בו היא קראה לגברים שלצד יישום זכותם בהנהגה והאחריות למשפחה עליהם להמשיך לשמור ולכבד את השנים ולמלא את חובותיהם כלפי נשותיהם.
במישור הכתיבה הנשית לתיאטרון, שהיווה תופעה תרבותית חשובה בתחילת המאה העשרים, תיימור נחשבת לאחת הכותבות הבולטות ביותר באותה תקופה ואשר התמקדה בענייני הנשים, תקוותיה והמחסומים בדרכה. כתיבה זו החלה בתקופה בה העיסוק הציבורי בענייני תרבותית היה נחלתם של גברים בלבד. באותה תקופה רק גברים הורשו ללמוד ולעבוד מחוץ לבית.
דומא קי
עלילה
אדגר פרימנטל-מיליונר בזכות עצמו, העובד בבניה נפגע בתאונה על ידי מנוף שקרס. ששה חודשים לאחר התאונה (שבה איבד את ידו וגם חלק ממוחו לזמן קצר) אדגר פרימנטל השתגע מהמכה שקיבל בראשו.
הפסיכולוג שלו ראה שהוא מתחיל לצייר, והמליץ שימשיך ואולי ייזכר בחייו הקודמים. בשלב מסוים אדגר צייר בית שמשהו בו משך אותו אליו. אדגר החליט לחלק את רכושו לארבעה חלקים: לאשתו, לשתי בנותיו ולעצמו; ועוזב את מינסוטה כשפניו לפלורידה, שם הוא שוכר את הבית, על פיסת חוף מפחידה בבדידותה ששיכת בבעלותה לאליזבט איסטלייק הישישה שעברה המסתורי והטרגי נפרש ומתגלה במתכונת מסוכנת ביותר, ב"דומה קי" המדהים ביופיו.
שם מגלה אדגר שציוריו מצוירים בדרך מסתורית מפחידה ואף מסוכנת. והציורים שהם רבים במספרם מכילים כוחות שאינם ניתנים לשליטה. מהר מאוד ורוחות ילדותה של אליזבט שבים לבקר במקום והנזק הטמון בהם מחריד בעוצמתו.
עאישה תיימור
שירתה
בכך, הכתיבה הספרותית לתיאטרון, שהפיקה תיימור היוותה במה בה היא מביאה את רעיונותיה והאמונה שלה בכל מה, שקשור לעולמה של האישה והקשר שלה עם ההגבר. השפעה של כתיבה זו התעצמה כאשר היא הועלתה על במת התיאטרון. תיימור נחשבה לאחת המנהיגות בתנועה הנשית בעולם הערבי. היא בחרה בשני תחומי עבודה חשובים: הכתיבה בעיתונאים, שאפשרה לה להגיע למספר רב של קוראים והשפיעה על דעת הקהל. התחום השני היה כתיבת הסיפור שאז היה תחום חדש בתרבות הערבית. תיימור פרסמה את כל היצירות שלה בשמה האמיתית בעת שמרבית הנשים אשר כתבו השתמשו בשמות בדויים. ולכן בשנת 1908 איחוד הנשים הערביות התחיל קמפיין אשר עודד נשים ערביות לפרסם את הספרים והמאמרים שלהם בשמן האמיתי והדגיש כי האסלאם הרשה זאת ואף עודד אותו.
מותה של תיימור
בשנת 1898 תיימור לקתה במחלה במוח, אשר נמשכה לאורך 4 שנים. והיא מתה ב-2 במאי 1902, בת 62 הייתה. הלווייתה התקיימה אחרי הצהרים. היא נקברה בבית קברות המשפחה בקהיר.
שחמט
שחמט (מוכר גם בשמות הפחות נפוצים: משחק המלכים, נרדשיר, אישקוקה או אישקוקי) הוא משחק לוח אסטרטגי מופשט וענף ספורט המיועד לשני שחקנים. זהו אחד מהמשחקים השכיחים והמורכבים ביותר הקיימים בתרבות האנושית; ההערכות למספר המצבים החוקיים בשחמט נעות בין 10^{43} לבין 10^{47}. המשחק מקובל ברחבי העולם כתחביב וכספורט תחרותי כאחד. אדם העוסק במשחק שחמט באופן מקצועי נקרא שחמטאי.
יחסי איטליה–מונקו
יחסי איטליה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין נסיכות מונקו.
היסטוריה
היחסים בין העם האיטלקי לעם המונגאסקי מתחילים במאה ה-11 כאשר ממלכת סרדיניה והרפובליקה של ג'נובה שולטות בכל האזור המקיף את מונקו. היחסים בין מדינות אלה למונקו היו יחסים של התעלמות ומונקו התמקדה בשיפור ותחזוקת היחסים שלה עם צרפת הסמוכה.
שחמט
מקור השם הוא בפרסית: "שאה מט", בתרגום חופשי: "המלך מת (נדהם)" או "מארב למלך". ניצחון במשחק מושג, כאשר אחד המלכים מאוים בשח על ידי אחד מכלי היריב, אינו יכול להכות את הכלי המאיים, לחסום את האיום על ידי כלי אחר או להימלט מהאיום למשבצת בה לא יהיה מאוים. למצב כזה קוראים "מט".
יחסי איטליה–מונקו
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מונקו לאיטליה כוננו ב-25 באפריל 1875. כיום, מוקפת מונקו כולה באדמה צרפתית אך גבולה המזרחי עם צרפת ממוקם 12 קילומטרים מן הגבול הצרפתי-איטלקי.
בשנת 2010 התגוררו במונקו 5,778 איטלקים - 16% מאוכלוסיית מונקו. האיטלקים מהווים את הקבוצה השנייה בגודלה במונקו אחרי הצרפתים. העובדה שאיטלקים רבים נוספים באים לעבוד במונקו מדי יום ויום מוסיפה לנתון.
שחמט
היסטוריה
הצלבנים, ששבו לאירופה ממסעי הצלב, הביאו איתם את המשחק שלמדו בארצות ערב. בסביבות שנת 1200 חוקי משחק שונים החלו להופיע באירופה הדרומית ובסביבות שנת 1475 נכנסו לשחמט כמה שינויים גדולים והפכו אותו למשחק המוכר כיום. לפי סברה אחת מקור החוקים החדשים הוא באיטליה ואילו לפי סברה אחרת בספרד. השינויים היו כדלקמן: הרגלים קיבלו אפשרות לדלג מעל משבצת אחת במסעם הראשון ולהכות את רגלי היריב דרך הילוכו. גם הרצים והמלכות קיבלו את מאפייניהם המודרניים. החוקים החדשים התפשטו במהירות ברחבי אירופה המערבית והתקבעו סופית בראשית המאה ה-19.
תחרות מקצועית בינלאומית בשחמט נערכה לראשונה בלונדון ב-1851 וניצח בה אדולף אנדרסן. כוכבים נוספים החלו להופיע בשמי השחמט. בתחרות שנערכה בשנת 1886 נהוג לראות את התחרות הראשונה לתואר אליפות העולם בשחמט. האלוף הראשון היה וילהלם שטייניץ.
ב-1924 נוסד פיד"ה, איגוד השחמט העולמי, שמאגד איגודי שחמט לאומיים, מגדיר מד כושר לשחקנים, מעניק תארים בינלאומיים ומסדיר כללים שונים למשחק תחרותי. בשנת 1993 אלוף העולם, גארי קספרוב, ניתק את יחסיו עם פיד"ה ונוצר משבר בעולם השחמט, אך הוא נותר בירוקרטי בעיקרו.
החל משנת 1961 החלה להתקיים אולימפיאדת השחמט לעיוורים שבה נערכים משחקי שחמט מותאמים לעיוורים ולקויי ראייה. היא נערכת מדי ארבע שנים.
מושגים בסיסיים בשחמט
לוח השחמט מחולק ל-64 משבצות ובו שמונה שורות הממוספרות מ-1 עד 8 ושמונה עמודות המסומנות באותיות א' עד ח', או A עד H (משמאל לימין, מנקודת מבטו של הלבן). המשבצות צבועות בצבעי שחור ולבן לסירוגין (או, בכלליות, צבע בהיר וצבע כהה) - כל ארבע הצלעות של משבצת לבנה גובלות במשבצת שחורה, ולהפך. מניחים את הלוח כך שהמשבצת הימנית ביותר בשורה הקרובה לכל שחקן היא לבנה.
סידור הכלים
על הלוח מניחים את הכלים: בשורה הקרובה ביותר לכל שחקן, מהחוץ לפנים: בשורה השנייה בכל צד (שורות 2 ו-7) מניחים את הרגלים לכל רוחב השורה (על כל שמונה המשבצות).
סיכום של תנועת כלי השחמט
לכל אחד מכלי השחמט יש את סגנון התנועה האופייני לו. בסכימה זו מצוינים ב-X המהלכים האפשריים של כל כלי. המהלכים אפשריים רק בתנאי ששום כלי של אותו צד לא נמצא במקום אליו נעים. אם יש כלי של הצד היריב במיקום אליו הכלי יכול להגיע, השחקן יכול להכות את הכלי של היריב. גם הימצאותם של כלים במסלול של הכלי בתנועה יכול למנוע את התנועה, פרט לתנועה של פרש.
וריאציות
וריאציות השחמט הם משחקים המבוססים על שחמט אך יש בהם שינויים שנועדו להפוך אותו למעניין יותר. רוב הוריאציות מבוססות על האלמנטים הבאים (או שילוב שלהם): ישנן אלפי וריאציות למשחק השחמט. גם משחקים שקדמו למשחק השחמט, כגון צ'טורנגה, נחשבים בימינו לוריאציות שחמט.
מהלך המשחק
הכאה: אם ניצב אחד מכליו של היריב בדרכו של הכלי הנע, באפשרותו להכות ("לאכול") אותו, בתנאי שמדובר במהלך חוקי. בשחמט (שלא כמו בדמקה, למשל) ההכאה היא זכות ולא חובה. בהכאת כלי אחר, הכוונה לסילוקו מהלוח והצבת הכלי המכה במקומו. את המלך אין מכים. מקובל להכריז, במצב בו הוא חשוף לאיום ולא ניתן להגן עליו, על שחמט ("שח", בתוספת "מט"; יש שמקצרים ל-"מט"). כל הכלים מכים כדרך הילוכם (למשל, הרץ יכה רק על אלכסונו), מלבד הרגלי שזז קדימה אך מכה באלכסון. מקרה מיוחד של הכאה הוא "הכאה דרך הילוכו".
שלבי המשחק
השלב הראשון במשחק הוא הפתיחה. בשלב זה מפתח השחקן את כליו, החסומים מאחורי שורת הרגלים, על מנת לאפשר להם לשלוט על מרכז הלוח ולאיים על ההגנה של היריב. שלב הפתיחה גם כולל את פינוי אחד האגפים על מנת לאפשר הצרחה שמטרתה לבצר את המלך בפינה ולהרחיקו מהמרכז החשוף. פתיחה אופיינית כוללת בדרך כלל דילוג כפול עם הרגלי של המלך או המלכה, הוצאת אחד או שני הפרשים והוצאת אחד או שני הרצים, ואז הצרחה. ישנן פתיחות הנקראות גמביט, בהם אחד הצדדים מקריב חומר - לרוב רגלי - על מנת להשתלט על המרכז. מספר הפתיחות הוא רב ומספר הווריאנטים שלהן רב עוד יותר. שחקנים מקצוענים משננים בעל פה פתיחות רבות על מנת שלא לבצע טעויות בתחילת המשחק, דבר שייתן יתרון מוקדם ליריב.
השלב השני הוא מציעה, התרחש אחרי שרוב הכלים כבר פותחו, והקרב מתנהל במרב חריפותו במרכז הלוח, בדרך כלל תוך כדי חילופי כלים וניסיון לשבור את מערך הרגלים של הצד השני. בשלב זה אפשר לממש מספר רב של טקטיקות לצבירת יתרון חומרי ועמדתי (ראו בהמשך).
השלב השלישי הוא סיום, ושלב זה קורה כאשר נעשו מספר רב של חילופי כלים מבלי שהושג יתרון מכריע לצד כלשהו. שלב זה כולל בדרך כלל מספר קטן של כלים לכל צד (מלך, קצין ומספר רגלים) ובו מנסים השחקנים להכריע אחד את השני בדרך כלל על ידי הכתרת אחד הרגלים לכלי כבד (כגון מלכה). בשלב זה, האיום במט על המלך קטן ולכן המלך הופך לכלי פעיל, המגן על הרגלים ותומך בהתקדמותם אל עבר השורה השמינית. מכיוון שהסיום דורש משחק מדויק, שחקנים רבים לומדים בקפידה עמדות סיום נפוצות.
הכאה "דרך הילוכו"
רגלי יכול להכות רגלי אחר "דרך הילוכו" או "אגב הילוכו" (תרגום עברי לביטוי שמקורו בצרפתית, en passant), רק כאשר רגלי (ולא כלי אחר) של היריב נע שתי משבצות לפנים (במהלך אחד) ועובר בתנועתו את המשבצת המאוימת על ידי הרגלי הלוקח. ההכאה מתבצעת כאילו התקדם הרגלי היריב משבצת אחת בלבד. כלל "דרך הילוכו" תקף רק באופן מיידי אחרי מהלך היריב ולא ניתן לנצל אותו אחר-כך. לדוגמה, רגלי שחור, המוצב במשבצת ב-4, יכול להכות רגלי לבן הנע במהלך אחד ממשבצת א2 למשבצת א4 בשלב התאורטי בו עובר הרגלי הלבן דרך א3. בסוף המהלך יונח הרגלי השחור על המשבצת א3, והרגלי הלבן ממשבצת א4 יוצא מהלוח. זהו המהלך היחיד במשחק בו כלי מכה ומוכה לא נמצאים באותה משבצת או שרק כלי אחד (הרגלי) יכול להכות או שעל ההכאה להתבצע באופן מיידי.
הצרחה
<ul style="display:table;"> </ul> הצרחה תתבצע בתנאים הבאים: <ul style="display:table;"> </ul> מבחינים בין "הצרחה קטנה", שהיא הצרחה "לצד המלך", ובין "הצרחה גדולה" שהיא הצרחה "לצד המלכה" (ראו איורים משמאל). אם רק אחד הצריחים הוסע, עדיין אפשר שהצריח השני ישמש לצורך הצרחה. אם המשבצת הצמודה לצריח מאוימת, אין אפשרות לבצע הצרחה קטנה (ראו תנאי מספר 3), אך ניתן לבצע הצרחה גדולה (משום שהמלך אינו עובר דרכה). גם אם הצריח עצמו מאוים והתנאים שהוזכרו לעיל מתקיימים - מותר לבצע הצרחה.
על-פי כללי המשחק, כדי לבצע הצרחה יש להזיז את המלך תחילה, ואחר כך יש להזיז את הצריח. נטילת הצריח קודם להזזת המלך פירושה מהלך שבו זז רק הצריח.
הצרחה היא מהלך חשוב בשלבים המוקדמים של המשחק, משום שהיא משרתת שתי מטרות חשובות: היא מזיזה את המלך למקום מוגן יותר מאשר מרכז הלוח בו התחיל להתפתח הקרב, והיא מוציאה את הצריח מהפינה ומביאה אותו לעמדת התקפה טובה יותר במרכז הלוח.
ההצרחה היא המהלך האחרון שהוסף לחוקי השחמט והוא מופיע בספרו של המחבר הצרפתי Claude Gruget בשנת 1560.
הכרעה
בשם שח מכונה המצב, שבו אחד השחקנים מתקיף את המלך של יריבו (כלומר, המלך עומד במצב שבו במהלך הבא הוא עתיד להילקח אם לא תיעשה כל פעולה). במצב של שח הצד של המלך המותקף חייב לגרום להפסקת מצב השח בכל דרך אפשרית - בין אם על ידי הכאת הכלי התוקף, בין אם על ידי חסימת מסלול ההתקפה ובין אם על ידי הזזת המלך - אך אסור להזיזו למשבצת שמותקפת. אם אף אחת מפעולות אלה אינה אפשרית לביצוע, נקרא המצב מט (לעיתים הוא מכונה בשם שחמט) - מצב שבו המלך אינו יכול כלל להתגונן.
שחמט יקרה כאשר:
מי שהצליח לעשות שח-מט ניצח במשחק. כמו כן, חלים מספר חוקים שמסדירים את עניין השח: לשחקן אסור לבצע מהלך כך שמלכו יהיה מאוים בשח, וכאשר הוא במצב שח חובה לגרום להפסקת מצב השח אם הדבר אפשרי. כל מהלך אחר במצב של שח אינו חוקי. אם השחקן היריב אינו שם לב לשח ומבצע מהלך בלתי-חוקי, אסור להכות את מלכו ויש להסב את תשומת לבו לכך שהוא מאוים בשח. המהלך הלא חוקי מבוטל ועליו לבצע מהלך אחר במקומו.
הזזת כלי כך שיאיים בעצמו על מלכו של היריב נקראת "שח ישיר". הזזת כלי כך שיפתח קו התקפה לכלי העומד מאחריו אל מול המלך היריב נקראת "שח עקיף". הזזת כלי כך שיאיים בעצמו על מלכו של היריב ובמקביל יפתח קו התקפה מול המלך היריב לכלי העומד מאחריו, כלומר, שילוב של "שח ישיר" ו"שח עקיף" במהלך אחד, נקראת "שח כפול" (לעיתים נדירות ביותר ניתן גם לבצע שח כפול כצירוף של שני שחים עקיפים, באמצעות הכאה דרך הילוכו).
ישנו גם סוג של שח המכונה "שח צולב" - כששחקן משיב לאיום מלכו בשח נגדי תוך כדי שהוא חוסם את השח שביצע יריבו.
הכרעה על ידי זמן
שעון שחמט משמש למדידת הזמן והקצבתו עבור כל שחקן במהלך המשחק. בתחרויות רשמיות מוקצב זמן מוגבל לכל שחקן לביצוע מסעיו. מרכיב חשוב במשחקים אלו הוא יכולתו של השחקן לתכנן ולבצע את מסעיו בזמן שהוקצב לו. שעון השחמט בנוי כיחידה אחת של שני שעוני עצר, שעון לכל שחקן. בסיום מסע על ידי השחקן עליו ללחוץ (ביד שביצעה את המסע) על כפתור שעון העצר שלו ובכך הוא עוצר את שעונו ובו בזמן מפעיל את שעון יריבו. ישנם שני סוגים עיקריים של שעוני שחמט: דיגיטליים ואנלוגיים.
במשחקי שחמט מקצועיים רגילים הגבלת הזמן לשחקן היא שעתיים ל-40 המהלכים הראשונים, ועוד שעה ליתר המשחק או שעה וחצי לכל המשחק עם תוספת של 30 שניות לאחר כל מהלך. בנוסף, ישנם גם סוגים של משחק שחמט מהיר, בהם "שחמט מהיר", בו הזמן הקצוב לכל צד הוא 25 דקות, ו"שחמט בזק" (בליץ) בהם הזמן הקצוב לכל צד הוא 5 דקות, או משחק בזק שנקרא 5+3 כאשר לכל צד יש 5 דקות, ואחרי כל מהלך מתווספות 3 שניות. במשחקי שחמט באינטרנט קיימים אף משחקים מהירים עוד יותר, של דקה או שתיים לכל צד, המכונים "שחמט קליע".
בכל מקרה, אם לא הסתיים המשחק קודם לכן במט, פט או תיקו בשל חומר לא מספיק, השחקן שזמנו תם ראשון הוא המפסיד.
תיקו
תיקו מוכרז באחד מן המקרים הבאים:
בעבר, נחשב לתיקו גם מצב של שח נצחי, היינו כאשר אחד הצדדים מאיים בשח שוב ושוב באופן בלתי פוסק. נכון ל־2012, שח נצחי נחשב למקרה פרטי של אחת מן הקטגוריות: חוק 50 המסעים, עמדה המופיעה בפעם השלישית, והסכם תיקו. שח נצחי משמש לרוב, כמו פט, כאמצעי הצלה לשחקן שמצבו נחות.
במקרה של תיקו, כל אחד מהיריבים זוכה בחצי נקודה.
אסטרטגיות
מטרת המשחק היא, כאמור, ללכוד את המלך של היריב מבלי שהוא יוכל להתגונן נגד האיום באמצעות מהלך, חסימה של כלי אחר או הכאת הכלי המתקיף. ישנן מספר אסטרטגיות שונות כדי להגיע לתוצאה זו, וכל אחת מהן כוללת בדרך כלל שימוש בטקטיקות על מנת לזכות ביתרון חומרי או עמדתי ולנצל טעויות של היריב.
ישנן מספר תוכניות אסטרטגיות כלליות לניצחון:
טקטיקות
משחק השחמט מכיל מגוון רב של טקטיקות שמטרתן להשיג יתרון חומרי (לזכות בכלי), יתרון עמדתי (לשפר את המצב, לשבש את הגנות היריב וכדומה) או להנחית מט בדרך מתוחכמת. אף על פי שישנו מגוון רב של טקטיקות וריאציות של משחק מתוחכם, ישנן מספר טקטיקות בסיסיות שכל שחקן חייב להכירן. לפני שנפרט עליהן נבהיר מספר מונחים:
להלן פירוט על הטקטיקות היסודיות והנפוצות ביותר בשחמט:
רישום המהלכים
סימון אלגברי הוא השיטה המקובלת לרישום ותיאור מהלכים במשחק שחמט. הוא מבוסס על מערכת קואורדינטות לזיהוי ייחודי של כל ריבוע על לוח השחמט (כנראה לעיל). הוא משמש את רוב הספרים, המגזינים והעיתונים המקצועיים הקשורים לשחמט. במדינות דוברות אנגלית, השיטה המקבילה, סימון תיאורי, שימשה בדרך כלל בפרסומי שחמט עד שנות ה-80. כמה שחקנים עדיין משתמשים בסימון תיאורי, אבל זה כבר לא מוכר על ידי FIDE, גוף השחמט הבינלאומי.
המונח "סימן אלגברי" עשוי להיחשב ככינוי לא מדויק, מכיוון שהמערכת אינה קשורה לאלגברה.
מתן שמות לערוגות
כל ריבוע של לוח השחמט מזוהה על ידי זוג קואורדינטות ייחודי - אות ומספר - מנקודת מבטו של לבן. העמודות האנכיות של ריבועים, הנקראות טורים, מסומנות מ-a עד h משמאלו של לבן ( הצד של המלכה) לימין ( הצד של המלך). השורות האופקיות של הריבועים, הנקראות שורות, ממוספרות 1 עד 8 החל מהצד של הלבן של הלוח. לפיכך לכל ריבוע יש זיהוי ייחודי של אות הטור ואחריה מספר השורה. לדוגמה, הריבוע הראשוני של המלך של לבן מוגדר כ"e1".
מתן שמות לכלים
כל סוג כלי (מלבד פיונים) מזוהה באות גדולה, המתאימה לו. שחקנים דוברי אנגלית משתמשים באותיות K עבור מלך, Q עבור מלכה, R עבור צריח, B עבור בישוף ו-N עבור אביר.
אותיות ראשוניות שונות משמשות בשפות אחרות. בספרות השחמט, במיוחד זו המיועדת לקהל בינלאומי, האותיות הספציפיות לשפה מוחלפות לעיתים קרובות בסמלי כלים אוניברסליים; לדוגמה, ♞c6 במקום Nc6. סגנון זה ידוע בשם צלמית אלגברית (FAN). ערכת הסמלים של Unicode כוללת את כל הסמלים הדרושים ל-FAN.
גם בתווי אלגברי סטנדרטי וגם בשיטת FAN, הפיונים אינם מזוהים על ידי אות או סמל, אלא על ידי היעדר אחד.
סימון עבור מהלכים
בסימון אלגברי סטנדרטי (נקרא גם סימון אלגברי קצר) (SAN), כל מהלך של כלי מסומן על ידי האות הגדולה של הכלי, בנוסף למיקומו של ריבוע היעד. לדוגמה, Be5 (בישוף עובר ל-e5), Nf3 (אביר עובר ל-f3). עבור מהלכי פיון, מצוין רק ריבוע היעד. לדוגמה, c5 (הפיון עובר ל-c5).
המהלכים נרשמים תוך-כדי משחק, מהלך אחר מהלך, בלשון מקוצרת. נהוג לרשום את מספר המהלך, אחריו מהלכו של הלבן ואז את מהלכו של השחור.
למשל: '''8. ר-ד3+? ג:ד3'''. בתחרויות, חובת הרישום היא בסימון האלגברי הבינלאומי. במקרים בהם התיאור הנ"ל אינו חד-משמעי, יצוין הטור של ערוגת המקור. למשל: אם ישנו פרש נוסף ב-ה6, נרשום את המסע הנ"ל כך: פב-ג5.אם הטור אינו מוסיף מידע, תצוין במקומו השורה. למשל: אם ישנו פרש נוסף ב-ב-7, יירשם המסע כך: פ3-ג5.
הכאה
כאשר כלי מבצע הכאה (אכילה של כלי), שמים את האות "x" לפני ריבוע היעד. לדוגמה, Bxe5 (הרץ אוכל את הכלי ב-e5). כאשר רגלי מבצע הכאה, הטור ממנו יצא הרגלי משמש לזיהוי הרגלי. לדוגמה, cxd5 (רגלי שהיה על טור ג אוכל את הכלי שהיה ב-d5). בפרסומים גרמניים, רוסים או איטלקיים ישנים יותר, לעיתים משתמשים בנקודתיים במקום "x". ישנו מחלוקת היכן לשים את הנקודתיים, באותו מקום ( B:e5 ) או בסוף ( Be5:).
הכאה דרך הילוכו מסומן על ידי ציון טור היציאה של הרגלי האוכל, ציון ההכאה ("x"), ריבוע היעד (ולא הריבוע של הרגלי שהוכה). לפעמים מוסיפים את הסיומת "ep", המציינת שהכאה הייתה דרך הילוכו (en passant). לדוגמה, exd6 ep
חלק מהטקסטים, כמו האנציקלופדיה של פתחי שחמט ( ECO ), לא מסמנים הכאה. (לדוגמה, Be5 במקום ed6 ; Bxe5 במקום exd6 או exd6 ep ) כאשר זה אין אפשרות לבלבול, לכידת רגלי מתוארת על ידי ציון הטורים המעורבים בלבד ( exd או אפילו ed ). צורות מקוצרות אלו נקראות לפעמים סימון אלגברי מקוצר ותווי אלגברי מינימלי.
כעת ניתן לפרש את הדוגמה שהוצגה בתחילת הקטע כך: במהלך השמיני הניע הלבן את הרץ למשבצת ד3 ואיים בשח. מסע זה אינו מוצלח, כי השחור, מצדו, הכה את הרץ באמצעות הרגלי של טור ג' (שהיה קודם לכן ב-ג4, מן הסתם).
שיטת הרישום המוזכרת כאן היא השיטה המקובלת בעברית. שיטות רישום אחרות מקובלות במספר מקומות.
השיטה באותיות לטיניות
שיטה זו מצויה בעיקר בתוכנות שחמט. סימון המשבצות הוא באותיות לטיניות במקום עבריות, סימון הכלים הוא לפי ראשי תיבות של השם האנגלי שלהם.
מהלכים מעורפלים
כאשר שני כלים זהים (או יותר) יכולים לעבור לאותו ריבוע, הכלי הנע מזוהה על ידי ציון האות של הכלי, ואחריו (בסדר העדפה יורד):
אם לא טור ולא שורה בלבד מספיקים כדי לזהות את הכלי האוכל, אזי שניהם מצוינים.
בתרשים, שני הצריחים השחורים יכולים לעבור באופן חוקי ל-f8, כך שהמעבר של הצריח אינו ברור כ-Rdf8. עבור הצריחים הלבנים בטור a שיכולים שניהם לעבור ל-a3, יש צורך לספק את השורה של החלק הנע, כלומר, R1a3.
במקרה של המלכה הלבנה ב-h4 שעוברת ל-e1, לא השורה ולא הטור לבדם מספיקים כדי להבדיל משאר המלכות הלבנות. ככזה, מהלך זה כתוב Qh4e1.
כמו לעיל, ניתן להוסיף "x" כדי לציין הכאה; לדוגמה, אם המקרה הסופי היה הכאה, הוא ייכתב כ-Qh4xe1.
שיטה נוספת
שיטה נוספת המופיעה במספר רב של ספרים היא שיטה מעט יותר מסובכת. ראשית, מספר השורה נקבע באופן יחסי לשחקן המשחק ולא בהכרח ביחס לשחקן הלבן. כמו כן, העמודה מסומנת לפי הכלי שהיה בה בתחילת המשחק (למשל ז5 בלבן תסומן בלבן N5 ובשחור N4 כי היה בה בתחילת המשחק פרש). אם ישנן מספר אפשרויות (למשל רץ יכול לנוע לו4 והרץ השני לג4) אז מציינים את הערוגה לפי תוספת Q לסימון אגף המלכה ו-K לסימון אגף המלך.
קידום רגלי
כאשר רגלי מקודם, הכלי שאליו מקודם מצוין בסוף סימון המהלך, למשל: e8Q (קידום למלכה). בתווי FIDE סטנדרטי, אין שימוש בסימני פיסוק; בסימון משחק נייד (PGN) ובפרסומים רבים, קידום חייל מסומן על ידי סימן השוויון ( e8=Q ). ניסוחים אחרים המשמשים בספרות השחמט כוללים סוגריים (למשל e8(Q) ) ולוכסן קדימה (למשל e8/Q ).
הצעת תיקו
FIDE מציין הצעות תיקו שיירשמו בסימן שוויון עם סוגריים "(=)" לאחר המהלך בדף הרישום. זה לא נכלל בדרך כלל בתוצאות המשחק שפורסמו.
הַצרָחָה
הצרחה מסומנת על ידי 0-0 (כאשר מדובר בצריח מהצד של המלך) ו -0-0-0 (כאשר מדובר בצריח מהצד של המלכה). בעוד שתיאור ה-FIDE של סימון אלגברי משתמש בספרה אפס ( 0-0 ו-0-0-0 ), PGN משתמש באות "O" גדולה ( OO ו-OOO ). שתי הצורות נפוצות בספרות השחמט.
שח
מהלך שמציב את המלך של היריב בשח בדרך כלל מצורף את הסמל "+". לחלופין, לפעמים משתמשים בפגיון (†) או בקיצור "ch". פרסומים מסוימים מציינים שח עם קיצור כמו "dis ch", או עם סמל ספציפי. שח כפול מסומנת בדרך כלל כמו שח רגיל, אך לפעמים מיוצגת באופן ספציפי כ"dbl ch" או "++", במיוחד בספרות שחמט ישנה יותר. פרסומים מסוימים כגון ECO משמיטים כל אינדיקציה לבדיקה.
מַט
מט מיוצג על ידי הסמל "#" בסימון FIDE סטנדרטי וב-PGN. מדי פעם נעשה שימוש בפגיון כפול או סימן פלוס כפול (++), אם כי סימן הפלוס הכפול משמש גם לייצג " שח כפול" (כנראה לעיל). שח-מט מיוצג על ידי " " ( סימן לא שווה ) באפליקציית השחמט של macOS. בפרסומים ברוסית ובפרסומים לשעבר של ברית המועצות, שבהם הכאות מסומנות ב-":", מט יכול להיות מיוצג גם ב-"X" או "x".
סוף המשחק
הסימון 1–0 בסיום המהלכים מציין שהלבן ניצח, הסימון 0–1 מציין ששחור ניצח, ו -½–½ מציין תיקו. במקרה של רמאות, איחור למשחק, או הפסד בגלל זמן, ניקוד 0–0, ½–0 ו-0–½ אפשריים גם כן.
לעיתים קרובות אין סימון מיוחד לגבי האופן שבו שחקן ניצח או הפסיד (מלבד מט), כך ש 1–0 או 0–1 עשויים להיכתב כדי להראות ששחקן אחד הפסיד עקב או חילוט. באופן דומה, יש יותר מדרך אחת למשחק להסתיים בתיקו. לפעמים מידע ישיר ניתן על ידי המילים "לבן עוזב" או "שחור עוזב", אם כי זה לא נחשב לחלק מהסימון אלא חזרה לטקסט הסיפורי שמסביב.
סימונים דומים
מלבד הסימון האלגברי הסטנדרטי (או הקצר) שכבר תואר, נעשה שימוש בכמה מערכות דומות.
סימון אלגברי ארוך
בסימון אלגברי ארוך (LAN), הידוע גם בתור סימון אלגברי מורחב לחלוטין, מצוינים גם ריבועי ההתחלה וגם הריבועים הסיום, למשל: e2e4. לפעמים אלה מופרדים במקף, למשל Nb1-c3. סימון אלגברי ארוך לוקח יותר מקום ואינו נפוץ עוד בדפוס; עם זאת, יש לזה את היתרון של בהירות. חלק מהספרים המשתמשים בעיקר בתווי אלגברי קצר משתמשים בסימון הארוך במקום בסימונים שתוארו קודם לכן. סימון אלגברי קצר וארוך מקובל במשחקים בדירוג של FIDE.
צורה של סימון אלגברי ארוך (ללא שמות חלקים) משמשת גם בתקן Universal Chess Interface (UCI), שהוא דרך נפוצה עבור תוכניות שחמט גרפיות לתקשר עם מנועי שחמט (למשל, עבור בינה מלאכותית ): למשל e2e4, e1g1 (castling), e7e8q (קידום).
סימון מספרי ICCF
בשחמט בהתכתבות בינלאומית השימוש בסימון אלגברי עלול לגרום לבלבול, מכיוון ששפות שונות משתמשות בשמות שונים (ולכן אותיות ראשוניות שונות) עבור הכלים, וייתכן שחלק מהשחקנים לא מכירים את האלפבית הלטיני. לפיכך, להעברת מהלכים בדואר או במייל משתמשים בסימון מספרי ICCF, המזהה ריבועים באמצעות קואורדינטות מספריות, ומזהה הן את ריבועי היציאה והן את ריבועי היעד. לדוגמה, המהלך 1.e4 מוצג כ-1.5254. בשנים האחרונות, רוב משחקי ההתכתבות שוחקו בשרתים מקוונים ולא בדואר אלקטרוני, מה שהוביל לירידה בשימוש בסימון מספרי ICCF.
סימון משחק נייד
סימון משחק נייד (PGN) הוא פורמט קובץ מבוסס טקסט לאחסון משחקי שחמט, המשתמש בסימון אלגברי רגיל באנגלית ובכמות קטנה של סימון. PGN יכול להיות מעובד כמעט על ידי כל תוכנות השחמט, כמו גם להיות קריא בקלות על ידי בני אדם. לדוגמה, משחק המאה יכול להיות מיוצג באופן הבא :
[Site "New York, NY USA"] [Date "1956.10.17"] [EventDate "1956.10.07"] [Round "8"] [Result "0-1"] [White "Donald Byrne"] [Black "Robert James Fischer"] [ECO "D92"] [WhiteElo "?"] [BlackElo "?"] [PlyCount "82"]
1. Nf3 Nf6 2. c4 g6 3. Nc3 Bg7 4. d4 O-O 5. Bf4 d5 6. Qb3 dxc4 7. Qxc4 c6 8. e4 Nbd7 9. Rd1 Nb6 10. Qc5 Bg4 11. Bg5 Na4 12. Qa3 Nxc3 13. bxc3 Nxe4 14. Bxe7 Qb6 15. Bc4 Nxc3 16. Bc5 Rfe8+ 17. Kf1 Be6 18. Bxb6 Bxc4+ 19. Kg1 Ne2+ 20. Kf1 Nxd4+ 21. Kg1 Ne2+ 22. Kf1 Nc3+ 23. Kg1 axb6 24. Qb4 Ra4 25. Qxb6 Nxd1 26. h3 Rxa2 27. Kh2 Nxf2 28. Re1 Rxe1 29. Qd8+ Bf8 30. Nxe1 Bd5 31. Nf3 Ne4 32. Qb8 b5 33. h4 h5 34. Ne5 Kg7 35. Kg1 Bc5+ 36. Kf1 Ng3+ 37. Ke1 Bb4+ 38. Kd1 Bb3+ 39. Kc1 Ne2+ 40. Kb1 Nc3+ 41. Kc1 Rc2# 0-1|moin
עיצוב
משחק או סדרת מהלכים נכתבים בדרך כלל באחת משתי דרכים; בשתי עמודות, כזוגות לבן/שחור, לפנים מספר המהלך ונקודה:
או אופקית:
מהלכים עשויים להיות משולבים בפרשנות, הנקראת annotations. כאשר game score מתחדש עם מהלך שחור, שלוש נקודות (...) ממלא את המיקום של המהלך הלבן, למשל:
סמלי הערות
אף על פי שהם אינם חלק טכנית מהתווי האלגברי, להלן כמה סמלים שמשתמשים בהם בדרך כלל על ידי כותבים, למשל בפרסומים Chess Informant ו- Encyclopaedia of Chess Openings, כשרוצים לתת הערות על מהלכים מסוימים:
הסמל שנבחר פשוט מצורף לסוף סימון המהלך, למשל, בגמביט אנגלונדי : 1.d4 e5?! 2.dxe5 f6 3.e4! Nc6 4. Bc4+/−
הִיסטוֹרִיָה
מערכת נוספת של תווים המשתמשת באותיות בלבד מופיעה בספר שחמט מימי הביניים של רכנמייסטר יעקב קובל משנת 1520.
סימון אלגברי קיים בצורות ובשפות שונות ומבוסס על מערכת שפותחה על ידי פיליפ סטמה בשנות ה-30 של המאה ה-18. סטמה השתמש בשמות המודרניים של המשבצות (וייתכן שהיה הראשון למספר את השורות), אבל הוא השתמש ב-p עבור מהלכי פיון בטור המקורי של חלק ( A עד H ) במקום האות הראשונית של שם הכלי כפי שמשמש כעת. אותיות לכלים הוצגו בשנות השמונים של המאה ה-17 על ידי משה הירשל, ויוהאן אלגאייר עם אהרון אלכסנדר פיתחו את סימון ההצרחה המודרני בשנות ה-18 של המאה ה-19.
סימן אלגברי זכה לפופולריות באנגלית בשנת 1847 על ידי הווארד סטונטון בספרו The Chess-Player's Handbook. סטונטון זוקף את הרעיון לסופרים גרמנים, ובמיוחד ל"אלכסנדר, יאניש וה-Handbuch. בעוד שנעשה שימוש בסימון אלגברי בספרות השחמט הגרמנית והרוסית מאז המאה ה-19, המדינות דוברות האנגלית אימצה אותו, תוך שימוש בתווי תיאור במשך רוב המאה ה-20. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, סימן אלגברי הפך נפוץ יותר בהדרגה בפרסומים בשפה האנגלית, ועד שנת 1980 הוא הפך להיות התווי הרווח. ב-1981, ה-FIDE הפסיק לזהות תווים תיאוריים, ותווי אלגברי הפך לתקן הבינלאומי המקובל.
השחמט בעולם היהודי
אגדה יהודית מספרת ששלמה המלך המציא את המשחק, (מובא ב"בית המדרש" של המלומד אהרן ילינק, חדר שישי, מעשיות ג'), אך התייחסות ראשונה לשחמט במקורות היהודיים מוצאים בפירוש רש"י לתלמוד, המפרש שזהו משחק הנרדשיר שמזכיר התלמוד הבבלי במסכת כתובות.
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מזכיר את המשחק: "ועל כן לא ייתכן שינצח החלש את החזק בשחוק האשקוקי הנקראת שטרנג' בערבי, ולא יאמר 'הצלחה' ו'רע מזל ארדשיר' במלחמת האשקוקי, כאשר יאמר במלחמת שני מלכים נלחמים, כי סיבות הארדשיר ומלחמת השטרנג' נמצאות כולן, וינצח החכם בהנהגתו תמיד, ולא יירא סיבה טבעית שצריך להתנות בה ולא סיבה מקרית, אלא בעת נכרי מחמת התעלמות: וההתעלמות נכנס בסכלות כאשר אמרנו." (מאמר חמישי ס' כ'). חתנו, הפרשן והמשורר ר' אברהם אבן עזרא היה שחמטאי מצטיין ומאהבתו את המשחק כתב עליו שירים ואף שיר-חידה:
הרמב"ם בפירוש המשניות (סנהדרין ג) מפרש: "המשחק בקוביא - והוא משחק ידוע הנקרא בערבי שטרנג על תנאי שמשימין כספים למי שיעשה כך או כך..." והוא בין הפסולים לעדות בגלל משחק בהימורים. ספרות השו"ת דנה בהיבטים הלכתיים שונים של המשחק כגון הימורים בשחמט, איסור עשיית פסל, איבוד הזמן בכלל, המשחק בשבת ועוד.
יהודים הצטיינו במשחק השחמט מזה שנים רבות ושחמטאים יהודים רבים הפכו לרבי אמנים (הדרגה העליונה בשחמט). ביניהם ניתן לציין את אלופי העולם וילהלם שטייניץ, עמנואל לסקר, מיכאל בוטביניק, מיכאל טל, בובי פישר (שנודע כאנטישמי למרות מוצאו), וגם יהודים למחצה (הורה אחד יהודי) כמו בוריס ספאסקי וגארי קספרוב. שחמטאים יהודים בולטים אחרים הם מיגל ניידורף, שהיה אלוף ארגנטינה שנים רבות, שמואל רשבסקי, יהודי שומר מצוות ורב אמן אמריקאי חזק, אהרון נימצוביץ', מגדולי התאורטיקנים בשחמט, ריכרד רטי, דוד ברונשטיין, עקיבא רובינשטיין ורבים אחרים. הרב ישראל אבא ציטרון, רבה של פתח תקווה, נחשב לאחד ממצטייני השחמט בארץ. מוצאה של השחקנית הטובה ביותר מאז ומעולם, יהודית פולגאר, ניכר משמה.
השחמט בישראל
בשנים 1923–1924 הופיע כתב העת "השחמט", שהיה הראשון בעברית שהוקדש למשחק. באחד מגליונותיו הרחיב הלשונאי קדיש יהודה סילמן אודות מונחי המשחק בעברית:
בחודש מאי 2012 התמודד והפסיד רב האמן הישראלי בוריס גלפנד שעלה מברית המועצות לשעבר, מול המחזיק בתואר העולמי רב אמן ההודי וישוואנתן אנאנד.
באפריל 2022 זכה נעם ששון מישראל באליפות אירופה לילדים עד גיל 9 לאחר שגבר על מתחרים מטורקיה, בולגריה ואוקראינה.
עד המאה ה-18
בימי הביניים והרנסאנס היה השחמט חלק מתרבות האצולה; השתמשו בו כדי ללמד אסטרטגיה צבאית והוא כונה "משחק המלכים". סופר הרנסאנס החשוב בלדסארה קסטיליונה כתב כי ג'נטלמנים רבים נראים משחקים שחמט, אך אין השחמט תשוקה ראויה עבור ג'נטלמן, שכן הוא עלול להשקיע מחשבה רבה מדי בו על חשבון תחומי ידע אחרים, ובסופו של דבר "ידעו מסתכם בלא יותר ממשחק".
רבים מאוספי כלי השחמט האנגלים המפוארים אבדו, אך אחרים שרדו, כדוגמת שחמט לואיס.
באותה התקופה, שחמט שימש לעיתים קרובות כבסיס לדרשות בנושא מוסר. לדוגמה, Liber de moribus hominum et officiis nobilium sive super ludo scacchorum ("ספר מנהגי האנשים וחובות האצילים או ספר השחמט"), שנכתב בידי נזיר דומיניקני איטלקי ב-1300 לערך. היה זה אחד הספרים הפופולריים ביותר מימי הביניים. הספר תורגם לשפות רבות, ועליו התבסס חלקית ויליאם קקסטון בספרו "המשחק ועל המשחק בשחמט" (The Game and Playe of the Chesse, 1474), אחד הספרים הראשונים שהודפסו באנגליה. כלי שחמט שונים שימשו כמטפורות לסוגי אנשים שונים, וחובות האדם נמשלו לחוקי המשחק או לאביזרים המאפיינים את הכלים.
בהיותו ידוע במעגלי הכמורה, הלמידה והמסחר, השחמט פרץ לתרבות הפופולרית בימי הביניים. כך השיר ה-209 במספר מתוך אוסף כתבי היד בן המאה ה-13 "שירי בוראן" ("כרמינה בוראנה"), הידוע בין השאר בשל הטקסט שנלקח ממנו לקנטטה של קרל אורף כרמינה בוראנה, נפתח בשמות כלי השחמט. באופן כללי, במהלך השנים הופיע השחמט יותר ויותר בציורים וביצירות ספרותיות.
דוגמה לשימוש בשחמט כמטפורה היא הסאטירה הקומית התיאטרלית "משחק שחמט" של תומאס מידלטון, שהועלתה לראשונה ב-1624 על במת תיאטרון הגלוב; בעוד שהיה מדובר בה לכאורה במשחק שחמט, למעשה הייתה זו אלגוריה המסמלת את יחסי ספרד (בשחור) עם בריטניה הגדולה (בלבן).
מהמאה ה-18 ואילך
בתקופת הנאורות הופיע השחמט בעיקר בהקשר לשיפור עצמי. כך כתב בנג'מין פרנקלין במאמרו "ערכי המוסר שבשחמט" (1750):
כל משחק יכול לזמן הזדמנויות לפיתוח של כישורים שונים. משחק השחמט נחשב כמשחק המפתח יכולות שכליות השימושיות לכל תחומי החיים. זוהי פעילות בעלת פוטנציאל בלתי מוגבל עבור המוח האנושי ולכן הוא יכול להיות כלי אפקטיבי לפיתוח של מיומנויות חשיבה גבוהות. כגון: יכולת פתרון בעיות, מיקוד, חשיבה ביקורתית, לוגיקה מופשטת, תכנון אסטרטגי, יכולת ניתוח, יצירתיות, הערכה וסינתזה. הערכות דומות לגבי השחמט הביאו לכך ששחמט נלמד על ידי ילדים בבתי ספר רבים ברחבי העולם. בתי ספר רבים מחזיקים מועדון שחמט וישנם טורנירים רבים מטעם בתי הספר הנועדים לילדים בלבד.
שחמט בספרים
בעקבות מקומו ההולך וגדל בתרבות, שחמט זוכה להתייחסויות רבות באמנות המודרנית; ישנן יצירות חשובות לא מעטות בהן שחמט ממלא תפקיד מפתח. דוגמאות בולטות הן:
שחמט בקולנוע ובטלוויזיה
השחמט זכה למקום חשוב גם בצורות אמנות חדשות יותר, והיה לו חלק בעלילתם של סרטים רבים:
שרתי שחמט
שרתי שחמט (נקראים באנגלית הם שרתים בהם ניתן לפגוש שחקני שח אחרים ולשחק מולם, כמו כן לבצע פעולות אחרות כגון משחקי שח מול המחשב, דיונים שונים, ניתוח המשחקים ועוד.
בין שרתי השחמט הפופולריים ביותר, ניתן למצוא את השרתים הבאים::
נבי ימין
נבי ימין הוא אתר הנחשב כקברו של בנימין בן יעקב המצוי במזרח כפר סבא סמוך למושב נווה ימין. במתחם פועלת כיום ישיבה ולמקום באים מתפללים רבים במהלך כל ימות השנה.
תולדות המקום
בקונטרס "יחוס האבות והנביאים" משנת 1537 מתואר קבר בנימין באזור זה, הנקרא שם "סראקה", כנראה על שם אתר הקבורה הסמוך. נוסע ערבי שעבר במקום הזה בשנת 1714 קורא לו "סידי בניאמין" - אדוני בנימין.
עד לשנת 1948 היה האתר בתחומי הכפר הערבי כפר סאבא, וב-13 במאי 1948, נכבש האזור תוך שעתיים על ידי חטיבת אלכסנדרוני (מבצע מדינה). למרות הכיבוש המהיר, בסמוך למתחם הקבר נערך קרב עקוב מדם בין הערבים לבין חיילי החטיבה (סך הכל נפלו בקרב 29 מחיילי החטיבה).
בשנת 1981 תואר המקום על ידי אורי אור בדבר:
תיאור האתר
מתחם הקבר מורכב ממבני קבר בעל כיפה, סביל שאינו פעיל כיום ומבנה בעל שלוש קשתות. על מבנה הסביל קבועה כתובת ערבית קדומה המתוארכת לשנת 1312 והמזכירה את שמו של המושל הכללי של ארץ ישראל בימי השלטון הממלוכי תנכיז אלחוסאמי. את המתחם כולו מקיפה גדר אבן, והוא מתוארך לתקופה הממלוכית.
אל מול המתחם מצוי מבנה קבר קטן בעל כיפה הנקרא מקאם נבי סוארכה. לפי מסורת אחת, זהו קברו של שיח' בדווי מהנגב. לפי מסורת אחרת, שם האתר הוא נבי סראקה (ה"גנב"). שני המבנים הוקמו כנראה בתקופה הממלוכית. בסמיכות לשני קברים אלו מצויות שרידיה של חווה חקלאית קדומה שפעלה במקום עד לשנת 1948.
האזור כולו שוכן על אתר ארכאולוגי מהתקופה הרומית והביזנטית, שכולל שתי בארות. רק חלקים קטנים מהמתחם נחפרו ונחקרו.
ברין כריסטופר
תחילת הקריירה
כריסטופר תמך בסיבוב ההופעות של איימי ויינהאוס בסוף 2007, בעודו עדיין לא היה מוכר יחסית. הוא גם תמך במוזיקאי האמריקאי, רהסאן פטרסון, בקפה הג'אז בלונדון. כריסטופר הוחתם על ידי סוכנות ויליאם מוריס. הוא כתב, יחד עם כריס ברייד וקרל פולק, את הסינגל "Don't Call This Love" של ליאון ג'קסון. ב-2008, כריסטופר הופיע בסיבוב ההופעות "Growing Pains", של מרי ג'יי בלייג' באירופה.
"The Quest"
הסינגל הראשון של כריסטופר, "The Quest", יצא ב-8 ביוני 2008 על ידי פולידור רקורדס. הסינגל נשען על הניסיון האישי של אחיו כחייל שהוצב בבצרה. שנתיים לאחר הוצאת השיר, אחיו ייפצע באפגניסטן, ויאבד את שתי רגליו. השיר "The Quest" הובלט בסצנת הסיום של העונה הרביעית של האנטומיה של גריי. צולם וידאו קליפ לשיר לרגל קידום העונה החמישית של התוכנית, עם סצינות של כריסטופר שר בלונדון, יחד עם מספר סצנות מהתוכנית. השיר הוצג גם בפרק של הדרמה הבריטית, Waterloo Road.
השיר כוסה על ידי גרגורי לפס ברוסית, ונהפך לגרסה פופולרית.
כריסטופר הפיק, יחד עם ג'ראד רוג'רס ומידי מאפיה, את האלבום הראשון שלו, My World. האלבום יצא בספטמבר 2008 על ידי סטאקס רקורדס.
כשל נטורליסטי
'כשל נטורליסטי' הוא מונח שנטבע על ידי הפילוסוף ג.א. מור בספרו "פרינקיפיה אתיקה" (עקרונות האתיקה) משנת 1903. המונח מתייחס לכשל הטמון בהגדרת המונח "טוב" באמצעות התכונות שלו. לעיתים קרובות מבולבל המושג "כשל נטורליסטי" עם מושג דומה - "בעיית הראוי-מצוי".
ברין כריסטופר
"The Quest"
הסינגל השני של האלבום, "Smilin", שיצא ב-2 בספטמבר 2008, הגיע למקום 31 במצעד הסינגלים הבריטי. הסינגל השלישי של האלבום, "Fearless", שיצא ב-18 בינואר 2009, לא הצליח להופיע באף מצעד. הסינגל האחרון של האלבום, "Taken Me Over", שיצא ב-4 באוגוסט 2009, לא הצליח להופיע באף מצעד.
כשל נטורליסטי
פירוט
מור טוען שכל העוסקים באתיקה במשך השנים הגדירו את המושג "טוב" באמצעות תכונות שאפיינו, לדעתם, מעשים טובים. ההדוניסטים אמרו שמעשים הם טובים רק אם הם מעשים הגורמים הנאה, אלטרואיסטים אמרו שמעשים טובים הם מעשים של עזרה לאחר, וכו'. אולם גישות אלו מכילות, על פי מור, כשל נטורליסטי, כי הן מנסות להגדיר מושג באמצעות התכונות שלו, וכך מערבבות בין סיבה לתוצאה. המעשה הוא לא מעשה טוב משום שהוא גורם הנאה, אלא גורם הנאה משום שהוא מעשה טוב.
הטעות דומה, על פי מור, לניסיון להגדיר את הצבע צהוב כ"הצבע של חלמון ביצה" או כ"צבע של אור בעל אורך גל בין 565 ננומטר ל-590 ננומטר". זה נכון, כמובן, שחלמון הוא צהוב, ושכל קרן אור בעלת אורך גל מסוים תהיה צהובה, אבל אלו לא ההגדרות הנכונות ל"צבע" צהוב משום שהצבע הוא החוויה של הצופה ולא חלק מהאובייקט שאנו רואים. הגדרת הצבע "צהוב", כמו הגדרת המושג "טוב", אינה אפשרית על ידי תכונותיו, כי זה מושג שכל אחד מגדיר על ידי מה שמור מכנה "אינטואיציה מוסרית".
ברין כריסטופר
"The Quest"
כריסטופר עזב אז את פולידור רקורדס, וחתם אצל גפן רקורדס.
כשל נטורליסטי
פירוט
מור מבדיל, בהקשר זה, בין "תכונות פשוטות", כמו טיב, צבע וכדומה, המוגדרות על ידי אינטואיציה, לבין "תכונות מסובכות" המוגדרות על ידי תכונות פשוטות אחרות. "עזרה לאחר" למשל, היא מושג מסובך, ולכן צריך להגדיר אותה באמצעות המושג "טוב", ולא להפך.
ברין כריסטופר
הופעות בפסטיבלים
באפריל 2007, כריסטופר הופיע בצפון לונדון, ולאחר מכן הופיע בבר סוהו רביו, בלונדון. ב-2008, הוא הופיע בפטסיטבל ויירלס בהייד פארק, לונדון, יחד עם אמנים אחרים, כמו ג'יי זי. הוא גם הופיע בפסטיבל גלסטונברי, T in the Park, אוקסג'ן ופסטיבל וי.
כשל נטורליסטי
שימושים נוספים
עם השנים המונח "כשל נטורליסטי" עורבב עם מושגים דומים אחרים, וכיום הוא מתייחס לעיתים לדברים אחרים. שני השימושים הבולטים ביותר הם:
ברין כריסטופר
2010–הווה
כריסטופר היה אחד מכותבי השיר "Out the Blue" של סאב פוקוס, שיצא ב-27 באפריל 2012. הוא היה אחד מכותבי השיר "Superstar" של קנייף פארטי. ב-2015, הוא היה אחד מכותבי השיר "City Lights" של Culture Shock. הוא הוציא, יחד עם סיגלה, את השיר "". השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי. הוא גם היה אחד מכותבי השיר "Came Here for Love" של סיגלה ואלה אייר. השיר הגיע למקום ה-6 במצעד הסינגלים הבריטי, והופיע כשיר הרשמי של מצעד הגאווה בלונדון.
כשל נטורליסטי
שימושים נוספים
ברנארד ויליאמס הסביר את הבלבול שנוצר באמצעות ביקורת על מור. לטענתו הכינוי "כשל נטורליסטי" הוא כינוי שגוי, והכשל הנטורליסטי אינו כשל לוגי וגם אין לו קשר לנטורליזם.
ברין כריסטופר
2010–הווה
ב-21 באוגוסט 2020, הוציא, יחד עם פליקס ין וניאה, את הסינגל "No Therapy".
I See Monstas
ב-2012, כריסטופר, בשם הבדוי סקאר, הקים, יחד עם המפיקים רוקי מוריס ורופיו סאנדילנדס, הרכב מוזיקה אלקטרונית בשם MONSTA, ששמה, לאחר מכן, שונה ל-"I See Monstas" ב-2013. השיר הראשון של ההרכב, "Holdin' On", הגיע למקום ה-48 במצעד הסינגלים הבריטי.
אוריול (מחוז)
המחוז הוקם ב-27 בספטמבר 1937, תוך פיצול ממחוז קורסק. עקב חלוקת שטחים נוספים לטובת המחוזות השכנים, הפך המחוז לאחד הקטנים ברוסיה. המחוז כולל 24 אזורים מוניציפליים ו-3 ערים בעלות חשיבות מחוזית. כלכלת המחוז מבוססת בעיקר על חקלאות.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-96% מאוכלוסיית המחוז. כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - אוריול מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
תקופת המנדט הבריטי בירושלים נמשכה כשלושים שנה, והשפיעה רבות על מהלך התפתחות העיר. במהלך התקופה קיבלה ירושלים מעמד של בירתה השלטונית של ארץ ישראל, בדומה למעמדה כבירת ממלכת ירושלים הצלבנית, ויותר ממעמדה כמרכז שלטוני בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית. השלטון הבריטי החליף את השלטון העות'מאני והיסודות להקמת מדינת ישראל הונחו, תחילה עם הצהרת בלפור שניתנה ערב כיבוש ירושלים ולאחר מכן, באופן מעשי עם הקמת המוסדות הציוניים בעיר בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20.
קביעתה של ירושלים כעיר הבירה ומרכז מנהלתי נעשה אך ורק משיקולים של קשר דתי - תרבותי והיסטורי של הבריטים לארץ ישראל, קשר שמקורו בתנ"ך ובברית החדשה - המקור לנצרות. תהליכים טבעיים של גאוגרפיה ופוליטיקה קבעו - מול ירושלים - מרכז פוליטי, חברתי, וכלכלי בתל אביב.
תקופה זו החלה ביום 9 בדצמבר 1917. לאחר 400 שנות שלטון עות'מאני, נכנעה ירושלים בפני הצבא הבריטי, והחלה תקופת שלטונה של הממלכה המאוחדת בירושלים ובארץ ישראל. בתחילה הוקם ממשל צבאי בריטי, ואחר כך, ב-1 ביולי 1920, החלה תקופת השלטון האזרחי בראשות הנציב העליון שישב בירושלים, הקרויה תקופת המנדט הבריטי. התקופה הסתיימה ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, ערב 15 במאי; אז הסתיים המנדט הבריטי בארץ ישראל, והוכרזה מדינת ישראל וירושלים כבירתה.
היסטוריה
במשך ארבע מאות שנים של שלטון טורקי ומאות שנות שלטון ממלוכי קודם לכן נדחקה ירושלים והתנוונה לכלל עיר חסרת חשיבות. תושבי העיר העתיקה התגוררו בבתים דלים ובאיכות חיים נמוכה. שכונות שנבנו בסוף המאה ה-19 מחוץ לחומות היו מבודדות, מנותקות וחסרות תשתית מודרנית. בירושלים לא היו כבישים של ממש, לא הייתה לעיר תשתית אספקת מים סדירה, ורשת חשמל כלל לא הייתה קיימת בכל ארץ ישראל.
כיבוש ירושלים
הצבא הבריטי כבש את ירושלים ואת ארץ ישראל כולה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממערכה כוללת כנגד האימפריה העות'מאנית. לאחר סדרת קרבות עזים, פרצו הבריטים את קו ההגנה העות'מאני בעזה בקרב עזה השלישי, יומיים לאחר שהגנרל אלנבי כבש את באר שבע בקרב באר שבע. הקבינט הבריטי קיבל בהתרגשות את האפשרות לכבוש את ירושלים ופקד על אלנבי לכובשו כמתנת חג המולד לעולם הנוצרי. העיר נכנעה לראשונה ב-9 בדצמבר 1917 וב-11 בדצמבר 1917, נכנסו אדמונד אלנבי וקציניו לעיר ברגל דרך שער יפו וצעדו ברגל לכנסיית הקבר. כיבוש ירושלים נתקבל בברכה ברחבי העולם הנוצרי. בלונדון נישאה תפילה מיוחדת בקתדרלת סנט פול, מקום מושבו של הבישוף של לונדון, והפעמון הגדול בכנסיית ווסטמינסטר צלצל לראשונה מזה שלוש שנים. פעמוני כל הכנסיות ברומא צלצלו במשך שעה שלמה ובפריז נערכה מיסה מיוחדת בכנסיית נוטרדאם.
גם יהודי ירושלים שמחו על מעבר ירושלים לשלטון בריטי ולכבוד הכניעה הדליקו נר ראשון של חנוכה ובירכו על נפלאות נס חנוכה שלהם ועל התשועות שנעשו בימיהם.
עימותים בין ערבים ליהודים
על רקע הקרע ההולך ומחריף בין התושבים הערבים ליהודים, יזמו ההנהגה הערבית ואנשי דת מוסלמיים התקפות אלימות כנגד יהודים, וירושלים הייתה אחד היעדים המרכזיים בתוכניותיהם.
במאורעות תרפ"ט יצא המון ערבי חמוש בסכינים ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, עם סיום דרשתו של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בהר הבית, משער שכם והסתער על השכונות היהודיות בסמוך, משני צדי רחוב הנביאים. 19 יהודים נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו. הפורעים הערבים ניסו לתקוף שכונות יהודיות נוספות בירושלים, אך נהדפו. בעקבות המאורעות פונו שכונת הג'ורג'ים, שכונת בית יוסף באבו טור, וכפר התימנים בשילוח, והתגברה ההגירה של יהודים החוצה מהעיר העתיקה.
ב-5 באוקטובר 1933, קרא הוועד הערבי העליון לשביתה כללית "כדי להפגין את כעס העם הערבי בארץ ישראל" וקבע כי ב-13 באוקטובר תצא הפגנה ממסגדי הר הבית בירושלים. משטרת המנדט אסרה על ההפגנה, וביום ההפגנה הוצבו משמרות שוטרים בשערי העיר העתיקה. ההפגנה יצאה בצהריים כשבראשה חברי הוועד הערבי העליון. השוטרים קיבלו את פני המפגינים ולאחר שקצין משטרה קרא להם להתפזר, והם לא צייתו לקריאה, פיזרו השוטרים את ההפגנה באלות. במאורעות אלה, שנודעו כמאורעות אוקטובר 1933, לא היה היישוב היהודי מעורב, והן היו מופנות כנגד שלטונות המנדט הבריטי (אם כי ב-28 באוקטובר ניסה המון פורעים לפרוץ לאזור היהודי במערב ירושלים ונהדף בכוח על ידי המשטרה).
המרד הערבי הגדול
בשנת 1936 היו בירושלים 70,000 יהודים, לעומת 40,000 ערבים.
ירושלים וסביבותיה היו אחד ממוקדי האירועים במהלך המרד הערבי הגדול. כנופיה ערבית שלקחה חלק מרכזי באירועים האלימים התגבשה בסביבות ירושלים כבר בשלהי מהומות 1933 (תחת פיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני היא שימשה כבסיס למיליציית צבא מלחמת הקודש שלחמה במהלך מלחמת העצמאות סביב ירושלים ולאורך כביש תל אביב-ירושלים). בשנת 1936 החלה לחימת גרילה ופעולות טרור כנגד תושבי ירושלים היהודים. תחילה הותקפו יהודים תושבי הרובע היהודי, ובמאי 1936 הותקפו ביריות חברי תנועת הנוער "הצופים" שיצאו מבית הקולנוע אדיסון. בחודש אוגוסט 1936 הפכו מעשי הרצח והתקפות הטרור למעשה של יום יום, מידי לילה הותקפו השכונות היהודיות בירושלים, וכלי רכב הותקפו על הכבישים בכל שעות היום. כך נרצח ד"ר לוי ביליג, איש חינוך ירושלמי בבוקר ג' באלול תרצ"ו על ידי מתנקש ערבי מהכפר סילוואן, חלק מכנופיה שפרצה לשכונת הפקידים - בין המחנה הצבאי מחנה אלנבי ותלפיות בדרך לארמון הנציב. בעת הרצח עבד ביליג על מחקרו בתולדות התרבות הערבית.
על מנת לקדם את פני הרעה הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים מחדש יחידה חשאית בעלת יכולת ניידות בשם הנודדת, שתפגע בפורעים באופן ממוקד. התפקיד הוטל על יצחק שדה איש גדוד העבודה ואליהו בן חור (כהן). יחידה זו החלה את פעולתה בשנת 1936 בירושלים ובסביבתה ככוח מצומצם מאוד של לוחמים שנע בשדות בלילות והתקיף את הכנופיות הערביות בעורפן. באוקטובר הכריזה ממשלת המנדט על הוועד הערבי כארגון בלתי חוקי, ועצרה בירושלים את מנהיגי הוועד. אולם המנהיג המופתי אמין אל-חוסייני הסתתר בהר הבית, ולאחר שבועיים הצליח לברוח לנמל יפו ומשם אל מחוץ לארץ ישראל. באותו חודש הותקפו מכוניות בדרכן ליישוב היהודי במוצא וביום 15 באוקטובר הותקף קיבוץ רמת רחל. ב-21 באוקטובר 1937 הותקף ביריות ד"ר אבינועם ילין ונפטר מפצעיו ב-22. ביום 9 בנובמבר 1937, נרצחו 5 יהודים חברי גרעין "במעלה" של תנועת גורדוניה במהלך סלילת דרך בהר הרוח על שמם הוקם בשנת 1938 קיבוץ מעלה החמישה.
ב-17 באוקטובר 1938 תקפו ערבים את תחנות המשטרה בעיר העתיקה, גירשו את הבריטים, נעלו את שערי העיר והניפו את דגלם מעל שער שכם ומגדל דוד. ביום 19 באוקטובר תקף הצבא הבריטי את עמדות המורדים ולאחר קרבות עזים הצליח לתפוס מחדש את העיר העתיקה ולהדוף את המורדים.
מלחמת העולם השנייה
מארץ ישראל וירושלים נחסכו - באופן ישיר - מוראות מלחמת העולם השנייה. מטה ומרכז המאמץ המלחמתי הבריטי היה בקהיר וארץ ישראל שימשה בסיס עורפי. בירושלים עברו אנשי צבא בריטי רבים, מכל רחבי האימפריה הבריטית, בדרכם לשדה הקרב. חלק מאנשי הצבא שוכנו במחנה אלנבי אשר הוקם בצד דרך חברון בדרום העיר ובמחנה נוסף שנקרא אל עלמיין ונבנה בסמוך על דרך בית לחם.
המושבה הגרמנית שינתה את פניה בשנות התקופה. ערב מלחמת העולם השנייה גילו רבים מצאצאי הטמפלרים הגרמנים, מייסדי המושבה, אהדה למשטר הנאצי, וממילא נחשבו בעיני השלטונות הבריטיים כנתיני אויב וגיס חמישי. הם הושמו בהסגר, ומאוחר יותר הוגלו לאוסטרליה ובבתיהם התגוררו משפחות של פקידים וקצינים בריטיים. הבריטים גם תפסו מבנים בבעלות איטלקים וגרמנים, הכריזו עליהם רכוש אויב והחרימו אותם לטובת המאמץ המלחמתי. כך הפך בית החולים האיטלקי למפקדה של חיל האוויר המלכותי. במקום הוקמו משרדים ובצמוד אכסניה לחיילי היחידה ובית חולים צבאי. במגרש שמאחורי הבניין (במקום בו בנוי בניין לב רם), הוקמו מגרשי טניס לשימוש מפקדת חיל האוויר. מתחם בית היתומים שנלר הוחרם אף הוא והפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים.
לאחר מותו של ראש העיר מוסטפא אל-ח'אלידי ב-1944, חברי המועצה היהודים תבעו את מינויו של ממלא-מקומו דניאל אוסטר לראשות העיר. אולם החברים הערבים דרשו שתישמר ערביותה של ירושלים. הם דחו את ההצעה הממשלתית לחילופים בראשות העיר, ולעיר מונתה ועדה קרואה.
מאבק המחתרות היהודיות
בירושלים שכנו מרכזי השלטון הבריטי ומספר רב של מטרות מושכות למחתרות היהודיות במאבקם כנגד ממשלת המנדט הבריטי ומדיניות הספר הלבן. פעולות המחתרות היהודיות בירושלים כללו, בין השאר, מתקפות כנגד משרדי הבולשת בירושלים, את פיצוץ מלון המלך דוד, שהיווה סמל לשלטון המנדט, תקיפת האצ"ל את בניין הצבא ומשרדי המפקדה במחנה שנלר בירושלים, ופיצוץ מועדון הקצינים (בית גולדשמידט), אשר שכן באחד מאזורי "בווינגראד" השמורים שבירושלים, בה נהרגו 17 איש, בהם קצינים בכירים בבולשת.
פעולות אלו של המחתרות היהודיות הביאו להקמתן של אזורי ממשל מבוצרים בירושלים. ב-27 בנובמבר 1945, הוקם בווינגרד שהפך לשממה את האזור המסחרי השוקק ביותר של ירושלים היהודית. אזור מסחרי חלופי התפתח במהרה במעלה רחוב יפו.
לאחר מכן, ובעקבות המשך המתקפות של האצ"ל והלח"י עליהם, הקימו הבריטים בפברואר 1947 מספר אזורי ביטחון נוספים:
תחילת מלחמת העצמאות
מיד עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") על תוכנית החלוקה, החלה תסיסה ברחבי כל הארץ, וירושלים בכלל זה. ב-30 בנובמבר פרצו מהומות דמים. החללים הראשונים בצד היהודי, היו 5 מנוסעי אוטובוס 2094 שעשו דרכם מנתניה לירושלים. בערבו של אותו יום, נערכה התקפה הראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח על אוטובוס בקו מס' 9 ובו תשע אחיות ונהג של חברת המקשר שנסע מירושלים להר הצופים. למחרת, ב-1 בדצמבר, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר. ההיתקלות הראשונה בין יהודים לערבים בעיר התרחשה למחרת, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא. מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בעיקר בהתקפות ירי וצליפות ובהחדרת מטעני נפץ והיא שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כדברי זאב וילנאי: "ירושלים הפכה לשדה קרבות וגיא הריגה". מסיבות שונות איבדו הבריטים עניין בגורל התושבים, וכל מעייניהם היו נתונים לביצוע נסיגה מסודרת. ירושלים גלשה לתוהו ובוהו של מלחמת אזרחים. אספקת המים התדלדלה ולבסוף הופסקה, ואספקת החשמל הופסקה אף היא מחמת מחסור בדלק.
הכוחות הערבים הבלתי סדירים ניסו להשתלט על צירי התנועה, לשם מניעת מעבר מזון ותרופות ליישובים. הדרך לירושלים וממנה נחסמה ונפרצה לסירוגין על ידי לוחמי חטיבת הראל של הפלמ"ח ואחר כך צה"ל. נשלחו שיירות אל העיר שהביאו אספקה ומזון והותקפו על ידי כנופיות חמושות מאזור שער הגיא. הותקפו גם שיירות שיצאו מהעיר, ובהן שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947, ועשרה מאנשיה נרצחו במארב. בתוך העיר נותקו אזורים ושכונות יהודים בירושלים המערבית. כך נותק הקשר עם הר הצופים לאחר ההתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948.
הכפר ליפתא והשכונות רוממה ושיח' בדר היו האזורים הראשונים בירושלים שהחלו להתרוקן מתושביהם הערבים, במהלך החודשים דצמבר 1947 וינואר 1948.
ב-2 בפברואר 1948, התפוצצה ליד מערכת העיתון פלסטיין פוסט ברחוב הסולל 9 (רחוב "חבצלת") מכונית תופת שאותה הובילו, ככל הנראה, שוטרים בריטים. שלושה אנשים נרצחו ושלושים נפצעו, ולבניין העיתון נגרם נזק רב, אולם הוא לא התמוטט. זאת משום שהקבלן שבנה אותו, שש שנים לאחר רעידת האדמה של שנת 1927 (תרפ"ז), שהייתה בעוצמה של 6.25 בסולם ריכטר, חיזק אותו במיוחד ביסודות ובקירות. חרף הנזק הרב הצליח העיתון לצאת לאור למחרת.