cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוטיה מערבית
פרוטיה מערבית (שם מדעי: Parotia sefilata) הוא מין של ציפור גדולה מסוג פרוטיה ממשפחת העדניים. היא חיה רק ביערות ההרים של מערב גינאה החדשה שבאינדונזיה. היא קרובתו של עדני לוס, שגם הוא שייך לסוג פרוטיה.
מאפיינים
עדני זה מגיע לאורך 33 ס"מ בממוצע, עם זכרים גדולים יותר מהנקבות וגם מקושטים יותר. צבע הזכר שחור עם חזה בעל "סינר" ירקרק-צהוב ומעט תכלת בקצוות עם עיטורים דומים לדגמי ה"עיניים" על זנב הטווס. מעל הראש הוא מכיל "כיפה" שטוחה בצבע תכלת ומקצה עיניו יוצאים זוג גדילים ארוכים ושחורים. העדני הזכר פורש את נוצותיו המרהיבות לאורך הצוואר, מכנס את ראשו פנימה ומטלטל את נוצות הראש כדי להרשים את הנקבה. בנוסף הוא מכין אתר ביער מנוקה מעלים ומלכלוכים, שם הוא קורא לנקבות הקטנות יותר שצבעם חום-אדמדם. לאחר הזדווגות שמצליחה הזכר עוזב את הנקבה אשר מגדלת את הגוזלים ללא עזרת הזכר, בעוד הוא עסוק בלמשוך נקבות נוספות לאזור.
העדני ניזון בעיקר מפירות ומגרגרים וגם מחרקים שונים שהוא מוצא ביערות המבודדים יחסית מטורפים.
אלה אלקלעי
אלה אלקלעי (נולדה ב-27 באפריל 1963) היא פעילה חברתית, סמנכ"ל פיתוח עסקי בבית ההשקעות IBI, יו"ר IBI קרנות נאמנות ומנהלת האחריות התאגידית בארגון, יו"ר שדולת הנשים בישראל, חברת הנהלה ויו"ר ועדת המענקים בקרן החדשה לישראל, חברת הנהלה בארגון מעלה, חברה בוועד המנהל של אלפנאר, יועצת וחברה בצוות הישראלי לקידום השקעות אימפקט INAB ובמועצה הציבורית של האוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
אלקלעי נולדה בקיבוץ משגב עם, בת בכורה לדוד ולפיליס ויסברג. בשנות ילדותה, עברה המשפחה להתגורר ברמת השרון, שירתה בצבא כמורה חיילת בבית ספר שדה עין גדי.
אלקלעי גרה בכפר מרדכי עם בן זוג ושלושת ילדיהם.
אלקלעי החלה את עבודתה כאנליסטית בשוק ההון בשנת 1993. עם התפתחות תחום האנליזה וניתוח ניירות ערך, וצירופן של חברות חדשות בתחום הביומד למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, התמחתה אלה בתחום זה והפכה למומחית רב תחומית: דשנים, תקשורת וביומד.
בין השנים 1996 - 2006 ניהלה את מחלקת המחקר של חבר הבורסה בבית ההשקעות IBI וסייעה לחברה להרחיב את פעילותה מול משקיעים מוסדיים זרים שהתעניינו באותה תקופה בבורסה המתפתחת בתל אביב.
פעילות ציבורית
בשנת 2011 הצטרפה אלה אלקלעי לכתיבת דוח ראשוני בנושא פיתוח שוק הון חברתי במדינת ישראל, ביזמתה ומימונה של קרן יד הנדיב. הצוות הובל על ידי עו"ד דידי לחמן מסר, והדוח שנכתב הניח את היסודות להתפתחות התחום במדינת ישראל. הדוח מבסס את פיתוח שוק הון חברתי בישראל, כדי להביא "כסף חדש" וכדי לייעל את השימוש במקורות הקיימים במטרה לתת מענה לאתגרים החברתיים של החברה בישראל. הגישה המוצעת בדוח היא ללמוד מהדרכים שפותחו בשוק ההון, הנותנות מענה לצורכי המימון של העסקים, ולפעול בהקבלה ובהתאמה לפיתוחו של שוק הון חברתי בישראל.
בשנת 2015 יזמה אלקלעי בשיתוף הבורסה לניירות ערך את הקמת "השיק של השוק". "השיק של השוק" מזמין נשים מבלי להדיר גברים, להכיר ולהבין את רזי המסחר ולשפר את ההבנה ויכולת ההתנהלות בשוק ההון.
בשנת 2016 מונתה אלקלעי לתפקיד יו"ר שדולת הנשים בישראל, והחליפה בתפקיד את יפה ויגודסקי. עם כניסתה לתפקיד הצהירה: "המינוי הוא כבוד גדול עבורי הן בגלל הישגי השדולה לאורך השנים ביצירת חברה שוויונית יותר בישראל, והן לאור האתגרים העומדים לפתחנו... האתגרים העומדים לפתחנו כוללים הסרת מכשולים העומדים בפני נשים בשוק העבודה, פעילות למניעת הדרה של נשים, קידום מדיניות התומכת בשוויון ובקידום נשים לתפקידי מפתח, קידום והרחבה של פורומים שונים כדוגמת פורום המשפטניות הפועלים לקידום נשים ושוויון במישור הפרופסיונלי. לאורך השנים הוקמו ארגוני נשים רבים בארץ ואני רואה חשיבות גדולה בשיתוף פעולה וסנכרון הפעילות בין הארגונים לצד ההתמחות וההתמקצעות שכל ארגון מפתח. לשדולה שותפות עם הרשת הפמיניסטית במניעת אלימות מינית ומגדרית וכן שותפות רבת שנים בקידום שוויון בתחום המעמד האישי בישראל לצד פעילות בקואליצה של ארגונים למניעת הדרת נשים וכן הלאה".
בשנת 2017 הצטרפה אלקלעי לצוות הישראלי לקידום השקעות אימפקט של Social Finance Israel, חברה לתועלת הציבור, אשר הוקמה על מנת לקדם כלי מימון חדשניים כגון איגרות חוב חברתיות, לפתרון בעיות חברתיות ("השקעות אימפקט").
חברת הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
פעילות עסקית
בשנת 2006 בעקבות רפורמת בכר, הרחיב בית ההשקעות IBI את הפעילות הקמעונאית, ואלקלעי נמנתה על הצוות שפיתח פעילות זו והתאים את המבנה הארגוני לסביבת הפעילות החדשה.
בשנת 2012 הקימה כחלק מתפקידה, את הפורום הפיננסי "תשקיעי בעצמך", המזמין נשים לקחת חלק בשיח החברתי-כלכלי ולסייע לנשים בקבלת החלטות פיננסיות על מנת לשפר את הטיפול בכספן ובהשקעותיהן.
מצעדי הסינגלים והאלבומים העצמאיים הבריטיים
מצעד הסינגלים העצמאיים הבריטי ומצעד האלבומים העצמאיים הבריטי הם מצעדים של הסינגלים והאלבומים העצמאיים הנמכרים ביותר, בהתאמה, בממלכה המאוחדת. שני המצעדים הונפקו במקור בינואר 1980, והם ידועים בכינוי: מצעדי האינדי (המצעדים העצמאיים). הרלוונטיות של המצעדים התמעטה בשנות ה-90, כאשר בעלות על חברות התקליטים הגדולות טשטשו את הגבול בין חברות תקליטים עצמאיות לאלה הגדולות.
מצעדים עצמאיים נפרדים מתפרסמים כעת מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית (OCC).
היסטוריה
בעקבות הפאנק החלו לקום חברות תקליטים עצמאיות, כמוצא לאמנים שלא היו מוכנים לחתום על חוזים עם חברות תקליטים גדולות, או שלא נחשבו אטרקטיביות מבחינה מסחרית עבור אותן חברות. עד 1978, החלו חברות תקליטים כמו רד צ'רי, ראף טרייד ומיוט, ועד מהרה נוצר מבנה תמיכה, כולל הדפסה, הפצה וקידום עצמאיים. בהמשך לכך, הוקמו מצעדי הסינגלים והאלבומים העצמאיים הבריטי.
עף אף שלמצעדים העצמאיים יש פחות רלוונטיות כיום, חברת המצעדים הרשמית (OCC) עדיין מפרסמת אותם; הם מורכבים מאותם סינגלים מהמצעד הראשי של חברות תקליטים עצמאיות.
בקרת גישה מנדטורית
באבטחת מחשבים, בקרת גישה מנדטורית (MAC, ראשי תיבות של: Mandatory Access Control) מתייחסת לסוג של בקרת גישה, שבאמצעותה מערכת ההפעלה או מסד הנתונים מגבילים את יכולתו של "נושא" או "יוזם" לגשת או לבצע פעולה כלשהי על "אובייקט". במקרה של מערכות הפעלה, "נושא" הוא בדרך כלל תהליך או תהליכון ו"אובייקט" הם מבנה כגון קבצים, ספריות (folder), יציאות TCP/UDP, קטעי זיכרון משותפים, התקני IO וכן הלאה. לכל הנושאים והאובייקטים קבוצה של תכונות אבטחה. בכל פעם שנבדק מנסה לגשת לאובייקט, כלל הרשאה שנאכף על ידי ליבת מערכת ההפעלה בוחן את מאפייני האבטחה הללו ומחליט אם הגישה מותרת. כל פעולה של נושא כלשהו על אובייקט כלשהו נבדקת על פי קבוצת כללי ההרשאה (authorization rules), המכונה "מדיניות" (policy), כדי לקבוע אם הפעולה מותרת. מערכת ניהול מסדי נתונים, במנגנון בקרת הגישה שלה, יכולה גם להחיל בקרת גישה מנדטורית. במקרה זה, האובייקטים הם טבלאות, תצוגות, פרוצדורות.
עם MAC, מדיניות האבטחה נשלטת באופן מרכזי על ידי מנהל מדיניות אבטחה; למשתמשים אין את היכולת לעקוף את המדיניות, למשל, להעניק גישה לקבצים שאחרת היו מוגבלים. לעומת זאת, בקרת גישה דיסקרטית (DAC), השולטת גם ביכולתם של נושאים לגשת לאובייקטים, מאפשרת למשתמשים לקבל החלטות מדיניות או להקצות תכונות אבטחה. (מערכת יוניקס המסורתית של משתמשים, קבוצות והרשאות קריאה-כתיבה-ביצוע היא דוגמה ל- DAC) מערכות המותאמות ל-MAC מאפשרות למנהלי מדיניות ליישם מדיניות אבטחה רחבה בארגון. תחת MAC (ובניגוד ל- DAC), משתמשים אינם יכולים לעקוף או לשנות מדיניות זו, בטעות או בכוונה. זה מאפשר למנהלי אבטחה להגדיר מדיניות מרכזית המובטחת (באופן עקרוני) לאכוף עבור כל המשתמשים.
היסטורית, MAC נקשר באופן הדוק עם אבטחה רב-שכבתית (MLS) ומערכות צבאיות מיוחדות. בהקשר זה, MAC מרמז על מידה רבה של קפדנות כדי לספק את האילוצים של מערכות MLS. לאחרונה, לעומת זאת, MAC חרג מהנישה של ה-MLS והחל להפוך למיינסטרים יותר. היישומים האחרונים של MAC, כגון SELinux ו- AppArmor for Linux ו- Mandatory Integrity Control עבור Windows, מאפשרים למנהלים להתמקד בנושאים כמו התקפות רשת ותוכנות זדוניות ללא הקפדה או אילוצים של MLS.
אלכס ריילי
קווין רוברט קיילי ג'וניור (באנגלית: .Kevin Robert Kiley Jr; נולד ב-28 באפריל 1981) הוא מתאבק ושדרן ספורט אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה, אלכס ריילי. הוא היה משתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה NXT.
חיים אישיים
אביו של ריילי, קווין קיילי סניור הוא מגיש חדשות ושדרן ספורט. אימו, לאורן, היא זוכת מיס וירג'יניה לשעבר.
ריילי למד בבית הספר רובינסון המקומי, שבו שיחק פוטבול וכדורסל. לאחר מכן, הוא למד בבוסטון קולג', שבו סיים תואר בתקשורת. הוא שיחק בקבוצת הפוטבול של קולג' זה, תחילה בתפקיד הקוורטרבק, לפני שעשה הסבה לתפקידים בקו האחורי במהלך עונת 2001. כמו כן, הוא שיחק בליגת הפוטבול הקנדית עבור קבוצת מונטריאול אלואטס.
בנובמבר 2010, הוא נעצר בגין נהיגה בשכרות, אך ההאשמות נגדו בוטלו ביולי 2011 על ידי השופט דיק גרקו ג'וניור ממחוז הילסבורו מתוך טענה שלפיה לאכיפת החוק אין סיבה הגיונית לעצור את רכבו של ריילי ובכך הפרה את התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית נגד חיפושים ותפיסות בלתי מוסברות.
AirDrop
AirDrop הוא שירות אד-הוק הזמין במערכות ההפעלה macOS ו-iOS של חברת אפל, אשר הוצג לראשונה ב-Mac OS X Lion (גרסה 10.7) וב-iOS 7. השירות מאפשר העברת קבצים בין מחשבי מקינטוש נתמכים ומכשירי iOS באמצעות קישוריות Wi-Fi ו-Bluetooth, ללא שימוש בדואר אלקטרוני או באמצעי אחסון אלקטרוני אחר.
לפני גרסת OS X Yosemite (גרסה 10.10) של מערכת macOS וגרסאותיה הקודמות Lion, Mountain Lion, ו-Mavericks (גרסאות 10.7–10.9 בהתאמה), הפרוטוקול של שירות AirDrop ב-MacOS היה שונה מפרוטוקול ה-AirDrop של iOS, ולפיכך הם לא היו תואמים זה לזה. גרסאות OS X Yosemite ומעלה החלו לתמוך בפרוטוקול AirDrop של iOS, והדבר איפשר העברת קבצים בין מחשבי מקינטוש לבין מכשירי iOS, כמו גם בין שני מחשבי מקינטוש שיוצרו החל מ-2012 או מאוחר יותר. הפרוטוקול החדש משתמש ב-Wi-Fi וב-Bluetooth יחדיו. כמו כן, ישנה תמיכה עבור פרוטוקול ה-AirDrop הקודם (המשתמש ב-Wi-Fi בלבד) המאפשר העברה בין שני מחשבי מקינטוש שיוצרו לפני 2012.
אין הגבלה על גודל הקובץ המועבר דרך שירות ה-AirDrop.
macOS
במחשבי מקינטוש אשר מותקנת בהם מערכת macOS בגרסת MacOS 10.7 ומעלה, AirDrop זמין דרך הסרגל הצידי של תוכנת Finder – תוכנה המציגה את הקבצים השמורים במחשב. במחשבי מקינטוש אשר מותקנת בהם גרסת OS X 10.8.1 ואילך, ניתן לגשת אליו גם דרך תפריט "Go" בשורת התפריטים ולאחר מכן לחיצה על האפשרות "AirDrop", או באמצעות לחיצה על המקשים ++ בו-זמנית.
חיבור ה-Wi-Fi חייב להיות מופעל על מנת ש-AirDrop יוכל לזהות את המכשיר השני. גם במכשיר השני שירות ה-AirDrop חייב להיות מופעל בתוכנת ה-Finder כדי לאפשר את העברת הקבצים. עם זאת, הקבצים אינם מתקבלים באופן אוטומטי; על המשתמש המקבל את הקבצים לאשר את ההעברה. הדבר נעשה כדי לשפר את האבטחה והפרטיות של השירות.
iOS
ב-iOS 7 ואילך, ניתן לגשת אל AirDrop באמצעות מעבר ליישום ההגדרות של המכשיר, הקשה על "הגדרות כלליות" ובחירה באפשרות AirDrop, או על ידי החלקת האצבע כלפי מעלה מתוך מסך הבית כדי לחשוף את מרכז הבקרה. חיבורי ה-Wi-Fi וה-Bluetooth מופעלים באופן אוטומטי כאשר AirDrop מופעל מכיוון שהשירות משתמש בשניהם יחד.
האפשרויות הזמינות בהגדרות לאיתור המכשיר על ידי התקנים אחרים הן: ב-iOS 7 ומעלה, כאשר יישום המותקן במכשיר כולל בתוכו תמיכה ב-AirDrop, הוא זמין דרך לחצן השיתוף באותו היישום. AirDrop נתון למספר מגבלות ב-iOS, כגון חוסר היכולת לשתף מוזיקה או סרטונים מתוך היישומים המותקנים מראש.
העברה בין שני מכשירי iOS
מכשירי iOS אשר מותקנת בהם iOS 7 ומעלה:
העברה בין שני מחשבי מקינטוש
מחשבי מקינטוש אשר מותקנת בהם Mac OS X Lion (גרסה 10.7) ומעלה:
העברה בין מחשב מקינטוש לבין מכשיר iOS
על מנת להעביר קבצים בין מחשב מקינטוש לבין מכשיר אייפון, אייפד או אייפוד טאץ', דרישות המינימום הבאות חייבות להיכלל בהם:
מחשבי מקינטוש אשר מותקנת בהם OS X Yosemite (גרסה 10.10) ומעלה:
מכשירי iOS אשר מותקנת בהם iOS 8 ומעלה:
חיבורי ה-Bluetooth וה-Wi-Fi חייבים להיות מופעלים עבור מחשב המקינטוש ומכשיר ה-iOS יחדיו. (שני המכשירים אינם נדרשים להיות מחוברים לאותה רשת Wi-Fi).
אבטחה ופרטיות
אנשים רבים דיווחו על מקרים בהם מתקבלים קבצים לא רצויים מגורמים זרים כאשר הגדרת הפרטיות ב-AirDrop נקבעה ל"כולם"; תופעה זו מכונה בשם "Cyber Flashing". למשתמשים יש שליטה מלאה בהגדרות של AirDrop והם יכולים להחליט מי יכול לשלוח להם קבצים, האפשרויות הזמינות הן: "כולם", "אנשי קשר בלבד", או "כבוי".
שמעתין
שמעתין הוא כתב עת תורני שפיט שיצא לאור בישראל החל משנת ה'תשכ"ד על ידי איגוד המורים למקצועות קודש. נכללים בו מאמרים בתנ"ך בתלמוד בהלכה ובחינוך יהודי, בדגש על דרכי הוראת התנ"ך. עד שנת תשע"ג יצאו לאור 184 גיליונות.
כותבים
עם כותבי המאמרים במשך השנים נמנים רבנים, מחנכים, חוקרים תורניים ואנשי אקדמיה, בהם: הרב אלימלך בר-שאול, הרב משה צבי נריה, הרב יעקב אריאל, האדריכל הרב יעקב יהודה, ד"ר מרדכי ברויאר, פרופ' יהודה אייזנברג, הרבנית אסתר פרבשטין ואחרים.
בניין קונדה נאסט
המבנה מצוי בבעלות ארגון דורסט ובבניין נמצאים משרדי תאגיד העיתונאות קונדה נאסט ומשרד עורכי-הדין העשיר בארצות הברית, סקאדן, ארפס, סלייט, מאר ופלום. המבנה תוכנן על ידי האדריכלים פוקס ופוול. שטחי המשרדים בבניין עולים על 150,000 מ"ר.
אתר נאסדאק ממוקם בצידו הצפון מזרחי של הבניין מציג את נתוני המסחר בבורסה של ניו יורק, וכן מידע כלכלי נוסף.
בשנת 2002 הוצבו בראש המגדל, נוסף על אנטנות הרדיו, גם אנטנות טלוויזיה (על מנת להחליף אנטנות שבעבר היו ממוקמות על מרכז הסחר העולמי). בשל שינוי זה מגיע גובהו של הבניין ל-348 מטרים, והוא המבנה השני בגובהו בעיר ניו יורק - אחרי בניין אמפייר סטייט.
הבניין מהווה דוגמה לארכיטקטורה ירוקה - במבנה יש מערכות בידוד מתוחכמות וכן צילונים המאפשרים לבניין לפעול במרבית ימי השנה בלי קירור או חימום. כמו כן מרבית רהיטי הבניין עשויים מחומרים ממוחזרים ומחומרים בלתי רעילים. מערכת האוורור בבניין מחדירה לחדריו 50% יותר אוויר נקי מהנדרש בתקנים, וכן מערכות איסוף האשפה של הבניין כוללות פירי אשפה המיועדים למחזור אשפה. המבנה היה הפרויקט הראשון בארצות הברית בסדר גודל כזה הבנוי בארכיטקטורה ירוקה, ומתכנניו זכו בפרס מאת ארגון האדריכלים האמריקאי ומארגון האדריכלים של מדינת ניו יורק בשל כך.
אבנר טריינין
אבנר טריינין (14 בפברואר 1928 – 7 באוקטובר 2011) היה משורר ישראלי ופרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
טריינין נולד בתל אביב ב-14 בפברואר 1928. בגיל שנתיים עברה משפחתו לירושלים. למד בבית הספר תחכמוני ובגמנסיה העברית.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודיו נקטעו עקב מלחמת העצמאות שבה שירת בחיל המדע. הוא סיים תואר שני ב-1954 וקיבל תואר דוקטור בכימיה ב-1958 בהנחיית פרופ' גבריאל שטיין, על "ספקטרום של יונים". לאחר מכן יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג', שאותו עשה בהנחיית חתן פרס נובל פרופ' רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש. לאחר שנה חזר למשרה במחלקה לכימיה-פיזיקלית באוניברסיטה העברית. בשנת 1963 קיבל דרגת מרצה בכיר, ב-1965 היה לפרופסור חבר ומשנת 1971 פרופסור מן המניין. בין השנים 1975 ל-1978 שימש כדיקן הפקולטה למדעי הטבע. בשנת 1997 פרש לגמלאות. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת ברנדייס בניו יורק. בתחילת דרכו חיבר ספר לימוד בכימיה לבתי-ספר תיכוניים, שיצא לאור במספר מהדורות.
ספר השירה הראשון שלו, "אזובי-קיר", יצא לאור בשנת 1957, במהלך לימודיו לתואר דוקטור. בסך הכל פרסם במהלך השנים 12 ספרי שירה. על פעילותו זו זכה בפרסים אחדים, בהם פרס מילוא.
טריינין היה חבר באקדמיה ללשון העברית.
טריינין נפטר בירושלים ב-7 באוקטובר 2011 ונטמן בהר המנוחות.
משפחתו
ב-1949 נישא לפילוסופית רבקה שכטר ונולדו להם שתי בנות: הילה קנובלר, משוררת ופרופסור לרפואה, ומילאת טריינין-פייטלסון, פרופסור לביולוגיה ומרצה בבית הספר לרפואה שליד האוניברסיטה העברית. אחיו הוא האלוף אברהם טמיר.
ארמיית העמק
היסטוריה
במהלך המצור על פיטסבורג, שאף מפקד כוחות הקונפדרציה רוברט אי לי להקל מעט את המצור באמצעות הסטת חלק מכוחות האיחוד שצרו על העיר. כמו כן הוא היה מודאג מאוד מהתקדמותם המהירה של כוחות האיחוד במערכת עמק השננדואה - אשר היווה מקור אספקה חשוב עבורו. הוא הגה תוכנית נועזת לפתור את שתי הבעיות בו זמנית. ב-12 ביוני 1864 הוא הפריש מכוחותיו את הקורפוס ה-2 ושינה את שמו ל"ארמיית העמק". הוא מינה את ג'ובל ארלי כמפקד הארמייה. מטרתו של ארלי הייתה לחצות את עמק השננדואה, ואז לעבור את נהר הפוטומוק אל מרילנד ולאיים על בולטימור או וושינגטון די סי.
עם זאת, תקוותם של לי וארלי לחצות את עמק השננדואה במהירות לא התממשה כאשר גנרל האיחוד דייוויד האנטר זיהה את התנועה ומיהר לשלוח כוחות לעמק לקדם את פניו של ארלי. בעמק השננדואה, פגשו יחידות ארמיית העמק יחידות נוספות בפיקודו של ג'ון ברקינרידג', והללו הסתפחו אל ארמיית העמק. הארמייה הצליחה להתקדם צפונה וניצחה את כוחות האיחוד בקרב מונוקאצ'י. ב-11 ביולי פלשה הארמייה לשטחי מדינות האיחוד, ובמשך יומיים איימה על וושינגטון לפני שנאלצה לסגת. ב-24 ביולי היא חזרה לעמק השננדואה, וזכתה בניצחון נוסף בקרב קרנסטאון השני. ארלי שלח יחידות פרשים בפיקודו של ג'ון מקאוסלנד, אשר הציתו חלקים ניכרים מהעיר צ'מברסבורג כנקמה על שריפת המכון הצבאי של וירג'יניה בידי כוחות הצפון.
בסוף יולי, נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, נפגש עם מפקד צבאו יוליסס גרנט כדי לדון בהשמדת ארמיית העמק. האנטר הודח מהפיקוד ובמקומו הובא לזירה פיליפ שרידן. לאחר סדרת קרבות קשים, נאלצה ארמיית העמק לסגת דרומה וכעת לא היוותה איום משמעותי על האיחוד. הארמייה התדלדלה בהדרגה, ורבים מאנשיה נהרגו או ערקו. ב-27 בפברואר 1865 פתח שרידן במתקפה אחרונה כנגד ארמיית העמק ליד וינסבורו. 1,500 מחיילי הארמייה נפלו בשבי, והשאר נפוצו לכל רוח. ארלי הצליח להימלט, אולם לי פיטר אותו מהשירות.
מגש הכסף
מגש הכסף הוא שיר עברי נודע של נתן אלתרמן, שפורסם במדורו "הטור השביעי" שבעיתון "דבר" ב-19 בדצמבר 1947.
השיר נעשה אהוד ביישוב ולאחר הקמת המדינה, ומקובל לקוראו בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הוא הולחן על ידי נורית הירש, על ידי נחום היימן ועל ידי אורי קריב. שלושת הלחנים הם בביצועו של יהורם גאון.
תקופת כתיבתו ויצירתו
השיר פורסם ב-19 בדצמבר 1947, שלושה שבועות בלבד לאחר החלטת האו"ם מיום כ"ט בנובמבר 1947, שממנו ואילך נפתחה מלחמת העצמאות. הוא פורסם שנית ב-26 במרץ 1948 בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי: שירי העת והעיתון".
בשיר ישנה התייחסות לאירועי שנות המרד והמרי של ארגוני המגן העבריים בשלטון הבריטי בארץ ישראל, שהתגברו לאחר רדיפות היהודים באירופה במהלך השואה ובמלחמת העולם השנייה. בעת כתיבת השיר נאבקו כוחות המגן העבריים על משמר היישובים ונערכו להתמודדות הצפויה עם יציאת הכוחות הבריטים מהארץ.
אלתרמן התכתב בשירו עם מילותיו של חיים ויצמן, מי שכיהן כראש ההסתדרות הציונית (ונבחר לאחר הקמת המדינה לנשיא), אשר צוטטו בעיתון "הארץ" ב-15 בדצמבר 1947. בעיתון תואר נאומו של ויצמן בוועידה הארצית של "המגבית המאוחדת" באטלנטיק סיטי שבארצות הברית, בעצרת שנועדה לגיוס כספים, ובה נכלל הציטוט הבא מפיו: "שום מדינה אינה ניתנת על מגש של כסף... תוכנית החלוקה אינה מקנה ליהודים אלא סיכוי" (במקור באנגלית: "no state has been handed to us on a silver platter"). מילותיו של ויצמן, בנוסח "אין מדינה ניתנת לעם על מגש של כסף", מצוטטות כמוטו בשירו של אלתרמן.
תכנים ואמירות
אלתרמן הביא בשירו עיקרים מהרעיון הציוני. המילים "מדינת היהודים" מתכתבות עם ספרו בשם זה של בנימין זאב הרצל, שבמרכזו הצורך בהקמתה של מדינה יהודית עצמאית בכברת ארץ מוגדרת. הנכונות להקרבה למען זאת, ותפיסת העצמי ככלי בלבד לנוכח צורכי האומה, בוטאה בדבריהם של חלוצים בני העלייה השנייה. רעיונות אלו נשזרו בשירו, מעודכנים באירועי המרי העברי, החלטת החלוקה של האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, וההכנות לסיום המנדט הבריטי בארץ, הקמתה העתידית של מדינת ישראל והידיעה על מערכות צבאיות קשות אשר היו צפויות להתחולל נגד הכוונה להקימה על ידי היישוב.
בשיר המחורז חמישה בתים.
הבית הראשון
הבית הראשון פותח בהכרזה על מצב גאופוליטי חדש בארץ ישראל, שמתאפיין לכאורה בשלווה: "והארץ תשקוט", צמד מילים הרומז לביטוי המצוי בפסוקי התנ"ך.
קוראי השיר או שומעיו מתרשמים כביכול כי עתה נוצרו תנאי מחיה רגועים בני קיימא או לפחות הפוגה, לאחר ימים רבים של סערה, ולאחר מערכה כבדה. המילים הבאות מפרטות את מצב האומה: מהימים הסוערים והרועשים נותרו אדמומיות "עין שמים”. במצב זה, על פי המשורר, מצבה של האומה:
זיוה שמיר מצביעה על כפל המשמעות של המילה "נס": "מסירת סיפורה הפלאי של הקמת המדינה, מסירת דגל המדינה, סמל הריבונות, כבטקסים לאומיים ממלכתיים".
הבית השני
בתפאורת השיר משתתפים הלילה ואור הלבנה. "האומה" - דמות ראשית ביצירה: "עוטה חג ואימה”. המשורר מתאר את חווייתה, או חוויתם הקיבוצית של אנשי היישוב ערב הכרזת המדינה. לאחר תיאור הנוף הנפשי המעורב של האומה, מובאת עלילת התרחשות של מפגש; "מנגד" ו"אל מול" פני האומה החוגגת והחרדה, מציב המשורר שתי דמויות: אישה ואיש צעירים, לוחמים חמושים שבאו בלבושם מהקו הראשון של החזית, והכוונה, מבלי שהדבר צוין במפורש, אל חברי הארגונים הצבאים שלפני הקמת המדינה.
הבית השלישי והבית הרביעי
בבתים אלה משורטטות הדמויות, אשר הצעירוּת היא מקווי דמותם העיקריים:
אל הצעירות שקטת המבע, מצרף המשורר אמירה מהותית על קיימותן של שתי הדמויות; המילים רומזות על אפשרות למותם העתידי או לידיעה שכבר אירע:
והמילים, יוצרות את הרושם, שהדמויות אינן בחיים ושצעדיהן אל מול פני האומה הוא כזיכרון לחייהם, נכונותם ולהקרבתם עבורה, רושם המתחזק בהמשך השיר בשורה:
אבל הדמויות הצעירות והחמושות, לכאורה אינן מוכרות לאומה; כך מתברר מן השאלה אשר שם המשורר בפיה בבית החמישי.
הבית החמישי
השאלה שהמשורר שם בפיה היא:
הפגישה והדו-שיח בין האומה לבין שתי הדמויות מסתיים בנפילתם לרגליה, ובכך מסתיימת עלילת הפגישה המורכבת מניגודים (כמו "דמע" ו"קסם", "חג" ו"אימה") והנסערת ("ונפלו לרגלה", "דמע").
המילים: "והשאר יסופר בתולדות ישראל” ניתנות להתפרש בכמה אופנים. מבחינה פואטית הן מבדלות בין התרחשות המפגש ועלילתו המפורטים בשיר (שהחלו לאחר המילים "והארץ תשקוט"), מפגש פואטי ומטפורי שהוא מעבר למהלך הזמן, ומחזירות את המאזינים לדובר אל ה"תולדות” - ההיסטוריה, הזמן והמשך מהלך החיים. באמצעות המפגש המתואר הציב אלתרמן את מלחמת העצמאות והקמת המדינה כאירוע מכונן "בעל משמעות אדירה בתולדות העם היהודי"; כמו גם תובנות רבות על מצב החברה היישובית ועם ישראל בכללו באותה תקופה. על פי דן לאור, השיר מעגן את מאורעות תש"ח ומלחמת העצמאות בתוך: "רצף של היסטוריה יהודית שהייתה והיסטוריה יהודית שעוד תבוא". דן מירון קבע כי השיר עומד "במרכזה של המודעות הישראלית העצמית", וכי הנער והנערה המוסרים לאומה את "נס העצמאות" הם במוקד התפיסה העצמית הישראלית. על פי חוקר האמנות גדעון עפרת: "השיר הפך למרכיב חובה בטקסי יום העצמאות ולנכס-צאן-ברזל של תודעת ה"קוממיות" המאחדת גאווה ואֵבל".
שדה הקרח הפטגוני הדרומי
שדה הקרח הפטגוני הדרומי (בספרדית: Campo de Hielo Sur או גם Hielo Continental) הוא שדה קרח גדול בפטגוניה בדרום רכס הרי האנדים בגבול בין ארגנטינה וצ'ילה, והוא שדה הקרח השני בגודלו מחוץ לקטבים. זהו השדה הגדול יותר משני החלקים ששרדו מיריעת הקרח הפטגונית, שכיסתה את כל דרום צ'ילה במהלך תקופת הקרח האחרונה, הקרויה באזור זה התקרחנות יאנקיווה (Glaciación de Llanquihue).
גאוגרפיה
שדה הקרח הפטגוני הדרומי משתרע מקווי הרוחב 15′ 48° ל-30′ 51° דרום לאורך של כ-350 קילומטרים, ושטחו 12,363 קילומטרים רבועים. מתוכם בערך 9,700 קילומטרים רבועים שייכים לצ'ילה וכ-2,500 קילומטרים רבועים בתחומי ארגנטינה.
מסת הקרח מזינה עשרות קרחונים באזור, שבהם קרחון אופסלה (765 קמ"ר), קרחון ויידמה (958 קמ"ר) וקרחון פריטו מורנו (258 קמ"ר) בפארק הלאומי לוס גלסיירס בארגנטינה וקרחון ברוגן (Glaciar Brüggen, 1,265 קמ"ר, הגדול ביותר באזור והגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי מחוץ לאנטארקטיקה), קרחון או'היגינס (Glaciar O'Higgins, 820 קמ"ר), קרחון גריי (Glaciar Grey}, 270 קמ"ר) וקרחון טינדל (Glaciar Tyndall, 331 קמ"ר) הם בצ'ילה. הקרחונים שכיוונם מערבה זורמים לתוך הפיורדים המובילים אל האוקיינוס השקט בפטגוניה, ואלו שכיוונם מזרחה זורמים לאגמים הפטגונים ויידמה וארחנטינו, ובסופו של דבר דרך הנהרות "דה לא לאונה" (de la Leona) וסנטה קרוס לאוקיינוס האטלנטי.
חלק חשוב משדה הקרח מוגן תחת פארקים לאומיים שונים, כגון ברנרדו או'היגינס (Parque nacional Bernardo O'Higgins) וטורס דל פיינה בצ'ילה, וכמוזכר לעיל הפארק הלאומי לוס גלסיירס בארגנטינה.
ישנם שני הרי געש ידועים מתחת לשדה הקרח; הר הגעש לאוטרו (Lautaro) והר הגעש ויידמה (Viedma). בשל אי נגישותם הם נמנים עם הרי הגעש הפחות נחקרים בצ'ילה ובארגנטינה.
היסטוריה
בתקופה לפני הגעת האירופאים היווה שדה הקרח הפטגוני הדרומי חלק מהגבול בין בני הקבוצה האתנית של הקווסקר (Kawésqar) במערב שחיו על הדיג ובני האוניקנק (Aónikenk) הנוודים במישורי הפמפס שבמזרח. לשדה הקרח הפטגוני הדרומי היה מקום בולט באמונה של שתי הקבוצות האתניות.
בני האוניקנק האמינו שאלאל גיבור התרבות שלהם, ומביא האנושות למזרח פטגוניה גודל על ידי ברבור שחור-צוואר בהר פיץ רוי הקדוש, אחד מנקודות הציון הבולטות בשדה הקרח. הוא עורר את זעמם של האחים שי (השלג) וקושסקה (הקור), שגם זימן את הרוח הקפואה הרצחנית מאיפ. אלאל הביס את כולם בכך שהמציא אש על המורדות על ידי התנגשות בין שתי אבנים, שבעזרתה נסוגו אויביו, שלג, קרח ורוח קפואה בחזרה למשכנם, ופינו מקום ליצירת החיים, אף שמאז הם נותרו אויבים של אנשים ובעלי חיים.
גילוי על ידי האירופאים
ב-4 בדצמבר 1557 היו אנשי הספינה סן לואיס (San Luis) הקבוצה האירופית הראשונה שראתה קרחון שזרם משדה קרח זה. הספינה הייתה בפיקודו של חואן לדריירו (Juan Ladrillero), שנשלח להכיר את האזור על ידי המושל הספרדי של צ'ילה גרסיה אורטדו דה מנדוסה. הגילוי התרחש כאשר הספינה נכנסה בקו רוחב זה דרך אחד הפיורדים הרבים במערב פטגוניה. באותו מסע, העז לדריירו שוב להיכנס דרך פיורדים שונים אחרים, ונפגש שלוש פעמים נוספות עם הקרחונים של שדה הקרח, אותם כינה "סיירה נבדה" (Sierra Nevada, רכס השלג).
חקר ארצות
מסעות מחקר יסודיים כוללים את המשלחות של פדריקו רייכרט (Federico Reichert), מגלה ארצות ארגנטיני ממוצא גרמני, בשנים 1913–1914, אלברטו דה אגוסטיני (Alberto Maria de Agostini), כומר ומטפס הרים איטלקי, בשנת 1931 ומשלחת הרולד ויליאם טילמן (Harold William Tilman), מטפס הרים אנגלי וחורחה קינטרוס (Jorge Quinteros), מטפס הרים צ'יליאני בשנים 1955–1956, כמו גם אריק שיפטון (Eric Shipton), מטפס הרים אנגלי (בשנים 1960–61). חציה ראשונה של שדה הקרח מצפון לדרום בוצעה ב-1998 על ידי הצ'יליאנים פבלו בסר, מאוריסיו רוחאס, חוסה מונט ורודריגו פיקה. עם זאת, כמה אזורים של שדה הקרח לא נחקרו מעולם.
סקר אווירי ראשון בוצע ב-1928–29 על ידי הטייס הגרמני גונתר פלישו (Gunther Plüschow), שאחד הקרחונים קרוי על שמו. מחקר מקיף באמצעות צילומי אוויר בוצע ב-1943 על ידי חיל האוויר של ארצות הברית לבקשת ממשלת צ'ילה.
מחלוקת קו הגבול
חמישים קילומטרים של קו הגבול בין צ'ילה לארגנטינה בשטח שדה הקרח, בין פיץ רוי לסרו מוראיון (Cerro Murallón, 2,656 מטרים), טרם הוגדרו רשמית.
בשנת 2006 ערך המוסד הארגנטינאי "Instituto Geográfico Militar" (היום " Instituto Geográfico Nacional") מפה ללא הערה על הגבול הבלתי מוגדר, אך סימן את התביעות הארגנטינאיות כגבול הרשמי כביכול. לאחר מחאות דיפלומטיות של צ'ילה, משכה ממשלת ארגנטינה את המפה והפצירה בצ'ילה לזרז את התיחום של הגבול הבינלאומי שכבר נקבע על ידי שתי המדינות באמנת הגבול מ-1881. עם זאת, רבים בצ'ילה חושבים שהגבול נקבע על ידי "הלאודו משנת 1902", שהיה הסכם שנחתם "לתמיד" על ידי שתי המדינות תחת אפוטרופסות בריטית. המפה שפרסם הכתר הבריטי, כחלק מתיעוד הלאודו משנת 1902, ממחישה קו תיחום ברור (מפיץ רוי עד סטוקס) ממזרח לשדה הקרח הפטגוני הדרומי, ומשאירה את מרבית השטח המדובר בצד הצ'יליאני. זו הקרטוגרפיה בה השתמשו מפרסמי מפות בינלאומיות רבים במשך עשורים רבים, אך מאז 2007, כמה מפות בינלאומיות חדשות מציגות את התביעה הארגנטינאית כקו הגבול.
בינואר 2008 החלו טכנאים משתי המדינות לסמן את התיחום הסופי של הגבול, ועם זאת המחלוקת על קו הגבול נמשכת.
נכון ל-2020, נותר חלק אחד זה של קטע הגבול הסופי שטרם הוגדר ומהווה גורם מטריד מדי פעם ביחסי ארגנטינה–צ'ילה.
סלט תפוחי אדמה
סלט תפוחי אדמה היא מנת סלט, העשויה מתפוחי אדמה מבושלים, בדרך כלל מכילה רוטב ומגוון מרכיבים נוספים כגון, ביצים מבושלות וירקות טריים.
בארצות הברית, זו נחשבת בדרך כלל כתוספת המלווה את המנה העיקרית.
היסטוריה וגרסאות
מקובל לחשוב שמקורו של סלט תפוחי אדמה בגרמניה, ומשם התפשט ברחבי אירופה, ארצות הברית ומאוחר יותר אסיה. סלט תפוחי אדמה אמריקאי מקורו ככל הנראה במתכונים, שהובאו לארצות הברית דרך מהגרים גרמנים ואירופים במהלך המאה ה-19.
סלט תפוחי אדמה בסגנון אמריקאי מוגש קר או בטמפרטורת החדר. המרכיבים כוללים לרוב מיונז או תחליף דומה (כגון יוגורט או שמנת חמוצה), עשבי תיבול וירקות חיים (כגון בצל וסלרי). סלט תפוחי אדמה בסגנון דרום גרמני מוגש חם או בטמפרטורת החדר והוא עשוי עם וינגרט (ולא רוטב קרמי על בסיס מיונז) וכולל בדרך כלל בייקון. סלט תפוחי אדמה צפון גרמני מוגש קר או בטמפרטורת החדר. הוא עשוי בדרך כלל עם מיונז, ביצה קשה וחמוצים מתוקים או חמוצים. סלט תפוחי האדמה בסגנון אמריקאי מקורו כנראה בגרסה זו. סלט תפוחי אדמה בסגנון אסייתי דומה לסלט תפוחי אדמה בסגנון אמריקאי, אך יש לו טעם מתוק ועשיר יותר בביצה.
סלט תפוחי אדמה אמריקאי
המתכונים הידועים המוקדמים ביותר של סלט תפוחי אדמה אמריקאיים מתוארכים לאמצע המאה ה-19 או אמצע המאה ה-18 ומושרשים במטבח הגרמני, שהובא לארצות הברית על ידי מתיישבים אירופאים. גרסה מוקדמת של סלט תפוחי אדמה אמריקאי הייתה עשויה מתפוחי אדמה מבושלים שהיו בדרך כלל מתובלים בשמן, חומץ ועשבי תיבול.
סלט תפוחי אדמה יפני
גרסה של סלט תפוחי אדמה הנפוצה ביפן ידועה בשם פוטסרה (או פוטסלה), שם שהא הלחם בסיסים של השם באנגלית (Potato - תפוח אדמה + Salad - סלט). הוא מורכב באופן מסורתי מהמרכיבים העיקריים של סלט תפוחי האדמה (פירה מתפוחי אדמה מורתחים, ביצים קשות), ירקות (מלפפון, בצל, גזר) ושינקן מעורבב עם רוטב העשוי מיונז, חומץ אורז וחרדל קראשי.
סלט תפוחי אדמה רוסי
סלט אוליבייה הוא סוג של סלט תפוחי אדמה הנפוץ במטבח הרוסי ונאכל מסורתית בחג הנובי גוד. הסלט כולל בדרך כלל תפוחי אדמה מבושלים, מיונז, ביצים קשות, גזר מבושל ומלפפונים חמוצים (מסורתית מלפפונים במלח ולא בחומץ). במתכונים מסוימים מוסיפים תירס משומר, אפונה, שורש פטרוזיליה מבושל, כרישה מבושלת או אפילו תפוחים. יתר על כן, פטרוזיליה קצוצה משמשת בדרך כלל כקישוט. תיבול הסלט הוא במלח ופלפל שחור בלבד.
מצעדי הסינגלים והאלבומים הסקוטיים
מצעד האלבומים הסקוטי (באנגלית: Scottish Albums Chart) הוא מצעד שנערך על ידי חברת המצעדים הרשמית הבריטית (OCC), המבוסס על אופן המכירות הפיזיות והדיגיטליות של אלבומים בסקוטלנד, בדומה לשיטת החישוב של מצעד האלבומים הבריטי. מצעד הסינגלים הסקוטי (באנגלית: Scottish Singles Chart), מתבסס על אופן המכירות הפיזיות והדיגיטליות של אלבומים בסקוטלנד, בדומה לשיטת החישוב של מצעד הסינגלים הבריטי. המצעד הזה לא פורסם מאז 20 בנובמבר 2020. רק מצעד האלבומים ממשיך להתפרסם, כשהוא מבוסס על מכירות פיזיות בלבד.
בשנת 2021 הפכה טיילור סוויפט לאמנית היחידה שהגיעה למקום הראשון במצעד האלבומים הסקוטי עם שני אלבומי הוצאות חוזרות, Fearless (Taylor's Version) ו-Red (Taylor's Version).
ערוץ 8
HOT8 (בעבר נקרא "ערוץ המדע" ו" ערוץ תרבות, מדע וטבע"), הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי של חברת הטלוויזיה בכבלים "הוט", ומוכר יותר כערוץ 8. הערוץ החל בשידוריו באפריל 1992 בהפקת חברת ICP, ובין השנים 1996–2012 הופק על ידי חברת "נגה תקשורת". מאז סוף דצמבר 2012 מופק הערוץ על ידי חברת "סלוצקי אפיקי תקשורת".
תוכני הערוץ כוללים סרטים דוקומנטריים, הן מקוריים והן זרים, תוכניות תרבות, מדע, טבע, היסטוריה, איכות הסביבה, סוציולוגיה ואמנות.
תוכני הערוץ
בשנותיו הראשונות של הערוץ, רוב תכניו היו מורכבים מתכני רכש של ערוץ דיסקברי.
בין תוכניות המקור בערוץ ניתן למצוא את "בלונד" של אורנה בן דור, "בולדוג" של מיקי רוזנטל ולאחר מכן גיא מרוז, רצועות שידור יומיות כגון "חדשות המדע" בהנחיית טל ברמן ו"הינשופים" (אשר זכתה פעמיים בפרס האקדמיה לטלוויזיה), וכן תוכניות וסדרות תיעודיות כגון "סוד האושר הפנימי", "גידי גוב הולך לאכול", "בחזרה לתחתית", "אוכל למחשבה", "סקס ישראלי" וסדרת ההמשך "עוד סקס ישראלי", "עידן הגנרלים", "הפיצוחיה", "הפרשה" (העסק הביש), "החולה המדומה", "החומר ממנו עשויה האהבה", "גיבורי תרבות", "למה מה?", "תל אביב-יפו", "הלינק", "כן המפקדת", "כשהכאב גדול מנשוא", "לרקוד עם דמעות בעיניים", "24 שעות עם...", "איפה האוכל?" (עם אייל שני), "סרט שחור לבן", "הקיבוץ", "העם הנבחר", "אנשי המכירות", "האלבומים", "אתם שם בבית", "החיים כשמועה" (אסי דיין) ועוד.
סרטים באורך מלא
הערוץ גם היה שותף בהפקת סרטי מקור תיעודיים זוכי פרסים כגון "מחסומים" (2004), "ואלס עם באשיר" (2008) ו"חמש מצלמות שבורות" (2012), והפיק ושידר סרטים תיעודיים רבים נוספים כגון "תומר והשרוטים", "אביב" (על אביב גפן), "הילדים של ארנה", "ערוצים של זעם", "רצח ללא מניע" (על רצח אסף שטיירמן), "חסד", "ויהי חושך ויהי אור", "פיצה באושוויץ", "מדינה זבל", "כוסות רוח לאבא", "שומרוני בודד", "חייב לזוז" (אהוד בנאי והפליטים), "החולמות", "להיות מיומנה", "לא חברה", "מות האדמו"ר" (אדם ברוך), "סימני מתיחה", "המורה אירנה", "כל אנשי כסית", "טליה. דייט. קום", "כרוניקה של משבר" (עמוס קולק), "הדירה", "7 הסלילים של יונה וולך", "שלטון החוק", "כל הבקרים השמחים", "עדות", "ימי הזהר", "פודרה", "דב"א - סיפורו של גיבור מקומי" ועוד.
העברת בעלות ל"סלוצקי אפיקי תקשורת"
באפריל 2012 פורסם כי עד תחילת 2013 תועבר הפקת הערוץ מחברת "נגה תקשורת" לידי חברת "סלוצקי אפיקי תקשורת" של חיים סלוצקי, שתתמקד יותר באקטואליה ובנושאים חברתיים וכלכליים. שידורי הערוץ תחת הפקת סלוצקי החלו ב-30 בדצמבר 2012, תוך שינוי הלוגו והחלפת הסלוגן מ"אין סוף לסקרנות" ל"סיפור אמיתי". בין הסדרות הראשונות שעלו בערוץ לאחר השינוי ניתן למנות את "לוד - בין יאוש לתקווה", "על צד שמאל" "ליבוביץ' - אמונה, אדמה, אדם" ו"משפחות", וכן הסרטים "פוטונובלה" ו"יוסי בנאי - אלבום פרידה". בהמשך 2013 הועלו בערוץ תוכני מקור בהפקת סלוצקי אשר הופקו לפני כן עבור גופים אחרים, בהם התוכניות "שיחת נפש" ו"צמדים" וכן והסדרה התיעודית "פשה". התוכנית "הלינק" בהגשת גורי אלפי נרכשה לשידור ב-2013 על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שם הופקו לה בהמשך פרקים נוספים תחת השם "הלינק פלוס".
לוגי
בשנת 2003 הושק ערוץ לוגי, שנחשב בתחילת דרכו כגרסת הילדים של הערוץ, ואף שולבה הספרה 8 בלוגו הערוץ החדש. אחת מהתוכניות הבולטות שהופקו תחת שיתוף הפעולה הזה הייתה התוכנית ״בולדוגי״ (על משקל התוכנית ״בולדוג״), תוכנית תחקירים בנושאים הקרובים לעולמם של בני נוער ואיכות הסביבה, בהנחיית סולן להקת ״הדג נחש״, שאנן סטריט. עם השנים הערוץ הפך ליותר קרוב לערוץ הילדים עם פחות הפקות חינוכיות ומדעיות ויותר שידורים חוזרים של תוכניות מערוץ הילדים.
KidZ
בעקבות ניתוק היחסים של HOT מערוץ הילדים ועליית ערוץ KidZ ב-HOT, שמופק גם על ידי סלוצקי אפיקי תקשורת ומחליף את נגה תקשורת, משדר רצועת בוקר לילדים בשם "8 ב-kidZ", שמכילה תכנים מערוץ 8 המותאמים לילדים.
אנג'לין סטיקני
קלואי אנג'לין סטיקני הול (1 בנובמבר 1830 – 3 ביולי 1892) הייתה מתמטיקאית אמריקאית, סופרג'יסטית, ותומכת בתנועה לביטול העבדות. היא אשתו ועוזרתו של האסטרונום אסף הול. הייתה ידועה בתור אנג'לין סטיקני הול. סייעה בגילוי פובוס, ירח מאדים ומכתש פגיעה סטיקני שקרוי על שמה.
ביוגרפיה
אנג'לין סטיקני נולדה ביום כל הקדושים (1 בנובמבר) 1830, לתיאופילוס סטיקני ואלקטרה קוק. בשנת 1847 קיבלה מימון מבת דודתה, הארייט דאונס, ללמוד בסמינר רודמן יוניון (Rodman Union). בסיוע מאחותה ובמימון עבודתה כמורה, סטיקני הייתה מסוגלת ללמוד בסנטרל קולג' במק'גרו, ניו-יורק. היא התמחתה במדע ומתמטיקה, ולמדה קורסים באסטרונומיה ובמתמטיקה. הסנטרל קולג' היה בית ספר שקיבל תלמידים מרקע כלכלי צנוע, נשים ואפרו-אמריקאים. במהלך לימודיה הפכה להיות תומכת נלהבת של זכות בחירה לנשים, ושל ביטול העבדות בארצות הברית.
אנג'לין סטיקני ואסף הול נפגשו בסנטרל קולג'. סטיקני למדה שנתיים מעליו והיא לימדה באותו הקולג' במהלך שנת הלימודים האחרונה שלה, וקודמה לדרגת Newcomb, המקבילה לפרופסור במתמטיקה. היא הייתה המורה של אסף הול בגאומטריה ובגרמנית. במהלך התקופה שלימדה אותו, הול וחבריו לכיתה ניסו להמציא שאלות ובעיות שהם היו משוכנעים שסטיקני לא תוכל לפתור, אך היא תמיד הצליחה לפתור אותן.
היא עודדה אותו להמשיך את חיפושיו אחר הירחים של מאדים כאשר הוא היה מוכן לוותר, והוא בסופו של דבר הצליח לגלות את פובוס ודימוס. אולם כשטענה שזמנה שווה ערך לזמנו של גבר, ומגיע לה שכר השווה לשכר גבר עבור עבודתה וחישוביה, הוא לא הסכים. כתוצאה ממריבה זו היא הפסיקה לעבוד ולעזור לו בחישובים האסטרונומים.
המכתש הגדול על פובוס, מכתש סטיקני, קרוי על שמה.
סטיקני לימדה בבית את כל ארבעת הילדים, וכולם התקבלו ולמדו לאחר מכן לאוניברסיטת הרווארד. בנה השלישי, אנג'לו הול, כתב את הביוגרפיה שלה. בנה הבכור, אסף הול ג'וניור, (נולד ב-6 באוקטובר 1859) היה מנהל מצפה הכוכבים בדטרויט בין השנים 1892 עד 1905. בנה הרביעי, פרסיבל הול (1872–1953) היה הנשיא השני של אוניברסיטת גאלדט לחירשים, בין השנים 1910 עד 1946 (למרות שהוא עצמו לא היה חירש).
אנג'לין סטיקני הול נפטרה מהתקף לב בצפון אנדובר, מסצ'וסטס בגיל 61.
בוניפציוס הקדוש
בוניפציוס הקדוש (בגרמנית: Bonifatius, בלטינית: Bonifacius, נולד ב-672 לערך, נפטר ב-5 ביוני 754) הוא מבשר הנצרות בגרמניה.
ביוגרפיה
בוניפציוס נולד כווינפריד או וינפרית' בעיירה קרדיטון, כיום במחוז דבון שבאנגליה ויצא משם, כחלק מקבוצת הנזירים שליוו את ויליברורד למסע מיסיונרי להפצת הנצרות ברחבי האימפריה הפרנקונית במאה ה-8. את שמו הרומי "בוניפציוס" קיבל מהאפיפיור גרגוריוס השני. ב-719 קיבל מינוי לשליחותו מאת האפיפיור, ב-723 קיבל חסות מאת קרל מרטל. ב-722 קיבל מינוי כבישוף ללא דיוקסיה מוגדרת ועשור לאחר מכן לארכיבישוף בתואר "הארכיבישוף של הגרמנים".
בוניפיציוס דיווח לאפיפיור כי הצליח לנצר כ-100,000 עובדי אלילים גרמאנים. וכי בהגיעו לבוואריה, מצא שם רק בישוף אחד – את ויוילו. לכן מינה וקידש עוד שלושה בישופים, וזאת בהסכמתם של דוכס בוואריה אודילו ואצילי הארץ. וכי חילק את בוואריה לארבע פרוכיות כך שלכל אחד מהבישופים יהיה מחוז משלו.
בשנים 742–747 השתתף כשליחו של האפיפיור בשלוש ועידות כנסייתיות שעסקו בנוהלי חייהם של נזירים, כמרים וחילונים. ב-742 הציע להחיל על כל המנזרים בממלכה הפרנקית את תקנון הנזורה של בנדיקטוס. משנת 751 ישב במנזר פולדה שבפרנקוניה ומשם ניהל את פעולתו. בשנת 753, אחרי מותו של נותן חסותו – קרלומן (Carloman), החליט בוניפציוס לצאת למסע לפריזיה, שם נרצח בידי עובדי אלילים שלפי גרסה אחת זעמו על ניסיונו לבטל את דתם ולפי גרסה אחרת חשבו שהשיירה נושאת איתה חפצי ערך.
אלכסיי פון יבלנסקי
אלכסיי גיאורגביץ' פון יבלנסקי ( בגרמנית:  Alexej Georgewitsch von Jawlensky; 13 במרץ 1864 – 15 במרץ 1941) היה חבר מרכזי באגודת האמנים החדשה של מינכן (Neue Künstlervereinigung München) ובקבוצת "הפרש הכחול".
ביוגרפיה ועבודה
אלכסיי פון יבלנסקי נולד בטורצ'וק, עיירה במחוז טבר, רוסיה, כילדם החמישי של פון יבלנסקי ואשתו אלכסנדרה. בגיל עשר עבר עם משפחתו למוסקבה. לאחר כמה שנים של הכשרה צבאית, הוא החל להתעניין בציור, וביקר בתערוכה העולמית במוסקבה1880. בזכות קשריו החברתיים הטובים הצליח לנסוע לסנט פטרסבורג ובשנת 1889 עד 1896 למד באקדמיה לאמנות שם, תוך מילוי תפקידו הצבאי. יבלנסקי קיבל כניסה לחוג הצייר הריאליסטי הרוסי הנודע איליה רפין. שם פגש את מריאנה פון ורפקין, אמנית עשירה ותלמידה לשעבר של רפין. הוא ביקש להיות בן חסותה, ורפקין החליטה להפסיק את עבודתה לקידום עבודתו ולספק לו אורח חיים נוח.
יבלנסקי וורפקין עברו למינכן בשנת 1894, שם למד בבית הספר הפרטי של אנטון אז'בה. בשנת 1905 ביקר יבלנסקי את הצייר פרדיננד הודלר, וכעבור שנתיים החל את ידידותו הארוכה עם יאן פרקאדה ופגש את פול סרוזייה. יחד העבירו ורקדה וסרוזייה ליבלנסקי יסודות מעשיים ותאורטיים של עבודת תנועת הנאבי ועקרונות אמנות סינתטיים.
הוא גורש מגרמניה בשנת 1914, עבר לשווייץ. הוא פגש את אמי שייר בשנת 1916, אמנית נוספת שנטשה את עבודתה כדי שילמד ויציג בארצות הברית. לאחר הפסקה בניסויים עם הצורה האנושית, הפיק יבלנסקי אולי את הסדרה הידועה ביותר שלו, ראשי המיסטיקה (1917–1919) ואת פניו של המושיע (1918-20), המזכירים את האייקונים הרוסיים האורתודוקסיים המסורתיים של ילדותו.
משנת 1929 יבלנסקי סבל מדלקת מפרקים הולכת וגוברת, מה שהצריך ממנו להפחית מאמץ, ולבסוף אילץ אותו להפסיק את ציורו בשנת 1937. הוא החל להכתיב את זיכרונותיו בשנת 1938.
הוא נפטר בויסבאדן, גרמניה, ב־15 במרץ 1941.
מורשת
בנובמבר 2003 נמכר ציור שלו תמורת 9,296,000 דולר ארצות הברית ובפברואר 2008 תמורת 9,450,000 ליש"ט (18.43 מיליון דולר).
על כריכות של מספר תקליטים ותקליטורים הופיעו יצירות של יבלנסקי.
מסדאר סיטי
מסדאר סיטי (בערבית: مدينة مصدر; עיר המקור ) היא קהילה עירונית, בת קיימא באמירות אבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות, אשר נמצאת בשלבי הקמה. היא נבנתה על ידי מסדאר, חברה בת של חברת ההשקעות מובדאלה, כאשר רוב ההון הראשוני הושקע על ידי ממשלת אבו דאבי.
מסדאר סיטי ממוקמת שישה קילומטרים מנמל התעופה של אבו דאבי. העיר, שהיא גם אזור חופשי, נועדה להיות מרכז עסקים ויעד לחברות קלינטק. הבניין הראשון שהוקם בה היה מכון מסדר למדע וטכנולוגיה, כיום אוניברסיטת חליפה. מסדאר סיטי גם מארחת את המטה של כמה ארגונים אחרים, כולל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת (IRENA), סימנס אנרג'י, Honeywell ואוניברסיטת מוחמד בין זאיד לבינה מלאכותית.
תוכנית עירונית
העיר, שהחלו בתכנונה בשנת 2006, צפויה להשתרע על שישה קמ"ר ועלותה מוערכת US$18−22 ביליון. התוכנית המקורית הייתה שייקח כשמונה שנים לבנות, כאשר השלב הראשון היה אמור להסתיים ולאפשר מגורים ב-2009.
הבנייה של מסדאר סיטי החלה בפברואר 2008 וששת הבניינים הראשונים של העיר הושלמו ואוכלסו באוקטובר 2010. עם זאת, בשל השפעת המשבר הפיננסי העולמי, אכלוס העיר נדחה בין 2020 ל-2025. עד 2016, פחות מ נבנו וההשלמה הסופית הוערכה ב-2030.
העיר נועדה להיות דוגמה לפיתוח עירוני בר קיימא, חדשנות וחיים קהילתיים. כפי שתוכננה, העיר תהיה בית ל-45,000 עד 50,000 אנשים ו-1,500 עסקים. יותר מ-60,000 עובדים היו אמורים לנסוע לעיר מדי יום.
ב-24 ביוני 2022 התחילו לבנות מרכז חדש בשם מסדאר סיטי סקוור. המרכז עתיד להשתרע על פני 29,000 מ"ר. הוא כולל בניין מטה מסחרי מאופס אנרגיה ושישה בניינים נוספים, אשר נבנו בתקן אמריקאי לבנייה ירוקה LEED פלטינום ו- WELL Gold. הוא צפוי להסתיים בשנת 2024.
עיצוב
מסדאר סיטי היא ביתם של בתי מגורים אקולוגיים, בעלי קירות טרקוטה מעוטרים בדוגמאות ערבסקות והם מדורגים LEED Platinum. מסדאר סיטי מכילה גם פארק טכנולוגי העשוי ממכולות משלוח סטנדרטיות ממוחזרות.
מסדאר סיטי תוכננה על ידי פוסטר ושות'. צוות העיצוב של פוסטר התחיל את עבודתו בסיור בערים עתיקות כמו קהיר ומסקט כדי לראות איך הן שומרים על קרירות. פוסטר מצא כי ערים אלו התמודדו עם טמפרטורות מדבר חמות דרך רחובות קצרים וצרים יותר, בדרך כלל לא יותר מ. הבניינים בקצה הרחובות הללו יוצרים רק מספיק מערבולת רוח כדי לדחוף את האוויר כלפי מעלה, ויוצרים אפקט שטיפה שמקרר את הרחוב.
תחבורה
אפשרויות התחבורה כוללות תחבורה ציבורית ומערכת תחבורה מהירה אישית (PRT), המסיעה אנשים בתרמילים חשמליים אוטונומיים לאורך מסילה תת-קרקעית.
באוקטובר 2010, הוכרז שהתחבורה מהירה אישית לא תתרחב מעבר לפיילוט בשל עלות יצירת ה- undercroft כדי להפריד את המערכת מתנועת הולכי רגל. לאחר מכן, צי מבחן של 10 מכוניות חשמליות של מיצובישי נפרס בשנת 2011 כחלק מפיילוט בן שנה לבדיקת תחבורה מנקודה לנקודה עבור העיר כהשלמה לתכנון המקורי.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט ניסיון, החלו לפעול על שבע שאטלים אוטונומיים, הנקראים NAVYA, המובילים נוסעים בין החניון למרכז העיר. נתיב נוסף היה אמור להיפתח בשנת 2019 שיעבור ממתחם המגורים שמעל החניון הצפוני של העיר אל המטה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה מתחדשת (IRENA) וקניון My City Center Masdar של מג'יד אל פוטאים.
לפי עיצוב מתוקן, התחבורה הציבורית בתוך העיר תסתמך על שיטות אחרות מלבד PRT ו- NAVYA.
מסדאר סיטי עובדת על שימוש בתמהיל של כלי רכב חשמליים וכלי רכב אחרים בעלי אנרגיה נקייה להסעת המונים בתוך העיר. מרבית כלי הרכב הפרטיים יוגבלו לחניונים מחוץ לעיר. הרכבת הקלה וקווי המטרו המתוכננים אך מתעכבים של אבו דאבי עשויים בסופו של דבר לחבר את מרכז מסדאר סיטי עם המטרופולין הגדול יותר.
אנרגיה מתחדשת
תוכנית האב המקורית חזתה עיר שתפעל על רשת משלה עם נייטרליות פחמן מלאה. מסדאר סיטי מופעלת בחלקה על ידי פאנלים סולאריים, אך גם שואבת חשמל מהרשת המקומית.
ג'רארד אובן, האדריכל הראשי, אומר שהתוכנית המקורית של מסדאר קרא להפעיל את העיר כולה באמצעות שיטות כגון פאנלים סולאריים על הגג. הוא אמר,"'כשהתחלנו את הפרויקט הזה, אף אחד לא באמת בחן פרויקטים בסדר גודל כזה. ואז אתה מבין שזה הרבה יותר יעיל לבנות את השדה הסולארי שלך על הקרקע באמצע המדבר. אתה יכול לשלוח גבר לצחצח אותם כל יום, במקום לגשת לבניינים של כולם בנפרד, ואתה יכול לוודא שהם פועלים בשיאם המוחלט. זה הרבה יותר טוב מאשר לשים אותם על כל בניין בעיר.'"ניפוח חול הייתה בעיה עבור הפאנלים הסולאריים שלה, ולכן מסדאר סיטי עבדה עם ארגונים אחרים כדי להנדס משטחים עם נקבוביות קטנות יותר מחלקיקי חול כדי למנוע מהם להידבק על הפאנלים.
מתקני מים עם זרימה נמוכה משמשים ברחבי העיר כדי לצמצם את השימוש במים, ושפכים עושים שימוש חוזר "כמה פעמים שאפשר", כאשר מים אפורים משמשים להשקיית גידולים ולמטרות אחרות. העץ החיצוני המשמש ברחבי העיר הוא עץ דקל, תחליף עץ קשיח בר קיימא שפותח על ידי פסיפיק גרין באמצעות דקלי קוקוס מטעים שאינם נושאים יותר פרי. מאפייני Palmwood כוללים את שערי הכניסה, המסכים והדלתות.
שטפן השני, דוכס בוואריה
שטפן השני, דוכס בוואריה (בגרמנית: Stephan II. von Bayern; 1319–13 במאי 1375), היה דוכס בוואריה, ולאחר מכן דוכס בוואריה-לנדסהוט בין השנים 1353–1375.
ביוגרפיה
שטפן נולד בשנת 1319 ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניץ וביאטריקס מברנדנבורג.
בשנת 1340 איחד אביו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה מחדש, ותחת שלטונו שימש שטפן כמושל אלזס ושוואביה. לאחר מות אביו בשנת 1347 שלטו שטפן ואחיו בכל הנחלה במשותף, ובשנת 1349 חולקה בחוזה לנדסברגר דוכסות בוואריה מחדש בין האחים, לבוואריה העליונה ובוואריה התחתונה. בשנת 1353 חולקה בוואריה התחתונה בחוזה רגנסבורג לדוכסות בוואריה-לנדסהוט שבה שלט שטפן, ולדוכסות בוואריה-שטראובינג שבה שלטו במשותף אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ווילהלם הראשון, דוכס בוואריה.
בשנת 1354 אישר קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את שלטון בית ויטלסבאך ושטפן ליווה אותו במסעו לאיטליה, אולם בשנת 1356 הסתכסך עמו, לאחר שבבולת הזהב קבל אחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה ומרקיז ברנדנבורג תואר נסיך בוחר, ואילו שטפן לא קיבל שום מעמד בתהליך הבחירות.
בשנת 1363 מת אחיינו מיינהארד השלישי, רוזן גוריציה-טירול, בנו של אחיו הבכור לודוויג החמישי, דוכס בוואריה, ובעקבות כך ירש שטפן את דוכסות בוואריה העליונה ופלש לטירול, על מנת לחזק את כוחו מול רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה. בשנת 1369 נחתם שלום שרדינג בין השניים, ובו מסר שטפן את טירול לבית הבסבורג בתמורה לפיצוי כספי גבוה מאוד. בעקבות המלחמה שבה התנגד לו אחיו לודוויג השישי, דוכס בוואריה, איבד בית ויטלסבאך בסופו של דבר את שלטונו במרקיזות ברנדנבורג.
ב-13 במאי 1375 מת שטפן, ובניו שטפן השלישי, דוכס בוואריה, פרידריך, דוכס בוואריה ויוהאן השני, דוכס בוואריה ירשו בשותפות את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, אותה חילקו ביניהם בשנת 1392.
משפחתו
ב-14 בפברואר 1359 התחתן שטפן עם מרגרטה מנירנברג, בתם של יוהאן השני, רוזן העיר נירנברג ואליזבת מהנברג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
קורה (מוזיקה)
קורה היא כלי פריטה ממערב אפריקה. הקורה היא כלי נגינה ייחודי המזכיר מעין שילוב בין מיתריו של נבל וצווארה של גיטרה או לאוטה. צלילי מיתריו אף הם מזכירים את צלילי הנבל אך אופן הנגינה דווקא מזכיר נגינת פלמנקו על גיטרה ספרדית. באופן מסורתי ניגנו על הקורה זמרים נודדים משבט המנדינקה שבמערב אפריקה (סנגל, מאלי, סיירה לאון, גמביה, גינאה). זו הייתה מסורת שעברה מדור לדור בקאסטה של הזמרים הנודדים -הגריוט מאות שנים. יחד עם זאת קיים חוסר בממצאים ארכאולוגיים של ההיסטוריה של המוזיקה במערב אפריקה, והאזכור ראשון של כלי זה במקור כתוב נמצא בספרו של מונגו פארק בו הוא מתאר "נבל גדול בעל 18 מיתרים בשם קורו".
גוף הקורה עשוי מדלעת הקלבאש, הנחתכת לחצי ומכוסה חלקית בעור פרה. שימוש בדלעת הקלבאש נפוץ מאוד ברחבי היבשת האפריקאית ובייחוד במערבה, בין שאר השימושים הנעשים בה הנפוץ ביותר הוא השימוש ככלי אוכל בדלעות גדולות או ככלי שתייה ליין דקלים בדלעות קטנות. נגני הקורה בדרך כלל מנגנים אך ורק על כלי זה, ואף שקיימים כלים מסורתיים הדומים לקורה, הוא מנוגן ומקושר בלעדית כמעט לזמן ומקום גאוגרפי ספציפי באזורי מערב תפוצת אוכלוסיית המנדה.
בבנייה המסורתית של הקורה נמתחים 21 מיתרים אשר הנגינה עליהם היא במעין תנועות צביטה באמצעות האגודל והאצבע המורה תוך כדי שימוש באצבעות הפנויות אוחזות בשתי הידיות היוצאות מגוף הקורה. המיתרים עצמם עשויים מחוטי דיג, חוטים נפוצים וזמינים בשווקים המקומיים הנותנים צלילים וטונים ייחודיים. 21 מיתרים נוספים מותחים את מיתרי הנגינה אל טבעת מתכת בתחתית הכלי, דרך בסיס צוואר הקורה. נגני הקורה מכוונים את צלילי הכלי על ידי הזזת טבעות העור ליצירת המתיחה המתאימה לכל מיתר באופן ייחודי, אך אופן הכיוון הוא מגוון (שלא כמו בגיטרה לדוג' בה בדרך כלל הנגן מכוון באופן סטנדרטי כל מיתר לתו שלו ע"פ שיטה אחת רווחת) אך בדרך כלל יהיה אחד מבין ארבעה אופני כיוון מובהקים. בדרך כלל נגן קורה יתמחה בנגינה על מתודת כיוון אחת.
כיוון הקורה
21 המיתרים באופן מסורתי מסודרים במקביל, כאשר 11 מיתרים ליד השמאלית ו-10 ליד הימנית של הנגן. כדי לנגן סולם על הנגן לצבוט לסירוגין מיתר מהתור השמאלי, ומיתר מהתור הימני. נגינה מהירה על הסולמות באופן זה יוצרת את הצליל הייחודי של נגינת קורה. קיימים ארבעה סולמות עיקריים אליהם מכוונת הקורה על ידי הזזת טבעות העור שבצוואר העץ של הקורה. כל הסולמות הם סולמות של 7 תווים (הפטטוניים) ושלושה מבין הסולמות קרובים לסולמות בהם נעשה שימוש בנגינה ובכלים מערביים. סולם מאג'ורי, סולם מינורי, סולם לידיאני וסולם רביעי שמזכיר מעט את סולמות הבלוז.
באתר המוקדש לקורה ולנגניה ניתן ליראות את כיוון הקורה לסולם C (דו מאג'ור). המספר לצדו של כל תו (גובה צליל) ממקם את אותו תו באחת משלוש האוקטבות של הקורה. שני המיתרים הראשונים של כל טור, עליהם פורט הנגן באגודליו, מכוונים למעשה לתו (במקרה הזה דו) המרכזי של הסולם. הנגן בוחר את טווח האוקטבות הרצוי ומכוון על פיו את גובה צלילי התווים של כל מיתר. יש לציין שנגנים מסוימים בגמביה ואזור הקסמנס של סנגל הוסיפו מיתר נוסף בכל צד המשמש בס, וניתן למצוא בלא מעט מקומות באזור זה קורה בעלת 23 מיתר.
הג'ליה – אמנות הגריוטים נושאי הסיפורים והמוזיקה של המנדה
כאמור, הנגינה על הקורה, ועל כלים נוספים, היא מסורת של שושלות הג'לי בלבד. ג'לי הוא השם בוא מכנים בני המנינקה את אמני המוזיקה והליריקה, שנדדו עם כליהם ושיריהם (בדומה למשוררים הנודדים של אירופה- הבארדים) במערב אפריקה. ג'ליים הם בדרך כלל אמנים שהתמקדו בתחום מסוים והתמקצעו בו במשך חיים שלמים ואף דורות בקרב מספר משפחות מצומצם ברחבי מערב אפריקה. הג'ליה, אמנות הג'לי היא תחום מוזיקה המקושר באופן קרוב לאליטות של המנדינקה, ומוערך על ידי כל. אך ורק לג'לי מותר לנגן על הקורה, הבאלה והקוני (ובמחוזות מסוימים בדון דון ובטאמה), ולשיר על אספקטים מסוימים הנוגעים לחברה ולחיים הפוליטיים של בני המנדה. העולם המוזיקלי-לירי הייחודי אותו יצרו הג'ליים נוגע ומוכר לכל אך נגיש בפועל למעטים. ג'לי "עמוק" נועד להקשבה בלבד על מנת ליצור אצל המאזין השראה לפעול בעולם אך ניתן לעיתים גם למצוא את הג'לי המרקיד וה"קליל" יותר. מדובר בצורה מסוימת של מוזיקה קאמרית המיועדת להינגן בחצר הפתוחה של פטרון או כקונצרט המנוגן באולמות או אצטדיונים בערים הגדולות כיום.