cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בטי גילפין
קריירה
לג'ילפין היו תפקידי משנה בסרטים כמו עיר רפאים (2008), תשמור על עצמך (2014), סיפור אמיתי (2015) ועתיד 38' (2017), אבל פריצת הדרך שלה הגיעה עם תפקידה בכיכובה של דבי "ליברטי בל" אייגן בסדרה הקומית של נטפליקס GLOW בה שיחקה בין השנים 2017 ל-2019. הסדרה נוצרה בהשראת ליגת ההיאבקות המקצוענית הנשית של שנות ה-80 באותו השם. היא זכתה לשבחי ביקורת משמעותיים ומועמדויות רבות לפרסים על הופעתה, כולל שני פרסי בחירת המבקרים לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית ושלושה פרסי אמי בפריים טיים לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרה קומית. בין 2019 ל-2020, גילפין הופיעה בסרט הקומדיה הרומנטית הפנטסטית כמה רומנטי, בכיכובה של רבל וילסון. בסרט הדרמה הקומית מסעו של כלב, בסרט קומדיית הפעולה סטאבר, ובסרט האימה המצוד. בשנת 2021, היא הופיעה בסרט הפעולה-מדע בדיוני "מלחמת המחר". בשנת 2022, גילפין הופיעה בתור מו דין בסדרה גזלייט. היא קיבלה הכרה על תפקידה עם מועמדות לפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה או בסרט טלוויזיה.
בספטמבר 2022 פרסמה גילפין את ספרה הראשון, אוסף של 20 חיבורים שכותרתם "כל הנשים במוח שלי: ודאגות אחרות".
ב-2023 החלה לככב בסדרת המתח מדע בדיוני של פיקוק גברת דייוויס. בתור הנזירה סימון, לשעבר אליזבת, נזירה הנאבקת בבינה מלאכותית.
אגאטו
אגאטו (באנגלית: Agattu) הוא אי באלסקה, אי בקבוצת איי ניר בקצה המערבי של האיים האלאוטיים. שטח האי 221.59 קילומטרים רבועים. אגאטו הוא אחד מהאיים הבלתי מיושבים הגדולים באיים האלאוטים. זהו האי השני בגודלו באיי ניר, אחרי האי אטו. הוא אי וולקני והררי במידה ניכרת. האי חסר העצים והשטחים הפתוחים שלו מכוסים בצמחייה דמוית טונדרה. גובה ההרים מגיע לשיא של 632 מטרים מעל פני הים. אורך האי 19.7 קילומטרים והרוחב כ-30 קילומטרים.
סביבה
האי אגאטו הוכר כאזור קינון ציפורים חשוב (IBA) על ידי הארגון BirdLife International. באי ישנן שבע מושבות עופות ים גדולות, ואוכלוסיית העופות באי מוערכת בכ־66,000 פרטים. כ-1% מהאוכלוסייה העולמית של הקורמורנים אדומי-פנים ותוכי ים פסיפיים מקננים על האי, כמו גם עופות מסוגים אחרים כגון: חופיות, שחיינית צרת-מקור, פרוש רוסי אפור-כתר ורוד, גיבתון השלג ואחרים. אווזים אלאוטיים מסוג אווז מקרקר הושבו לאי לאחר שחוסלו השועלים מהאי בשנות ה-70 של המאה העשרים. חיסול השועלים באי אפשר גם להחזיר עופות מסוגים אחרים.
גאולוגיה
האי אגאטו הוא ייחודי מבין האיים האלאוטיים הוולקניים בהיותו מורכב כמעט כולו מסלעי משקע המורכבים בעיקר מסיליקה אמורפית ודטריטוס עדין שמקורו באזור געשי.
אוכלוסייה
חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות ושרידים של אלאוטים שחיו באי אגאטו כבר בשנת 760 לפני הספירה. בהתבסס על מספר האתרים הארכאולוגיים המיושבים בו-זמנית באי, העריכו מומחים כי ייתכן שהאוכלוסייה העתיקה הגיעה למספרים של 500–1000 פרטים. . האי התגלה על ידי משלחת בראשות אלכסיי צ'יריקוב בשנת 1741, אך הם לא ירדו לחוף. לאחר שהגיעו הסוחרים הרוסים לאיים האלאוטים בשנת 1751 ונפגשו עם האוכלוסייה המקומית האלוטית, פחתה האוכלוסייה באגאטו. הסוחרים הרוסים שהו מספר שנים באיי ניר למטרת ציד לוטרות ים. האינטראקציות עם האלאוטים היו לפעמים אלימות. נווט רוסי נהרג על ידי המקומיים באגאטו בשנת 1761. בשנות ה-60 של המאה ה-20, כל תושבי איי ניר עברו לכפר אחד באי אטו. במהלך מלחמת העולם השנייה, תושבי הכפר אטו נלקחו לשבי ביפן, ובסיום המלחמה יושבו הניצולים מחדש באי אטקה.
ג'יימס רנסון
ג׳יימס פינלי רנסון השלישי (באנגלית: James Finley Ransone III; נולד ב-2 ביוני 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
בשנים 1993–1997 למד רנסון בבית הספר שניצר לאמנות וטכנולוגיה במרילנד. את קריירת המשחק שלו החל רנסון בשנת 2001 בסרט הקומי "האסטרונאוט האמריקני" (The American Astronaut).
תפקידיו הבולטים של רנסון הם זיגי סאבאטקה (Ziggy Sobotka) בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הסמויה", קורפורל ג׳וש ריי במיני סדרה "דור מזוין" וטייט בסרטו של לארי קלארק "קן פארק".
בשנת 2011 שיחק במותחן האקשן "בן של אף אחד" לצד אל פצ'ינו וצ'נינג טייטום.
אצטדיון הדל
אצטדיון הדל (באנגלית: The Dell) היה אצטדיון כדורגל בעיר סאות'המפטון שבאנגליה, אשר שימש בתור מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל המקומית, סאות'המפטון.
האצטדיון שימש כמגרשה הביתי של סאות'המפטון בין השנים 1898–2001 ותכולתו של האצטדיון הייתה 15,200 מקומות בעת סגירתו.
משחק הבכורה היה ב-3 בספטמבר 1898 נגד ברייטון יונייטד משחק בו ניצחה סאות'המפטון 1-4. בשנת 1901 נערך באצטדיון משחק רשמי באצטדיון כאשר נבחרת נבחרת אנגליה גברה על נבחרת נבחרת אירלנד 1-4 במסגרת אליפות הבית הבריטית 0-3.
תכולתו הקטנה של האצטדיון הביאה את ראשי הקבוצה לחפש אלטרנטיבה חדשה, שכן בשנות התשעים היה אצטדיון הדל לאצטדיון בעל התכולה הקטנה ביותר בפרמייר ליג. לבסוף הוקם אצטדיון חדש אצטדיון סנט מרי בעל תכולה כפולה משל אצטדיון הדל.
ב-19 במאי 2001 נערך משחק הליגה האחרון באצטדיון הדל כאשר סאות'המפטון גברה על ארסנל 2-3. שבוע לאחר מכן נערך משחק ידידות באצטדיון הדל בין סאות'המפטון לברייטון במה שהיה המשחק האחרון באצטדיון הזה וסאותהמפטון ניצחה 0-1.
ב-13 ביולי 2001 הושלמה הריסת האצטדיון ובמקום נבנתה שכונת מגורים.
גם גיבורים נופלים
גם גיבורים נופלים (באנגלית: The Harder They Fall) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת ספורט משנת 1956 בבימויו של מרק רובסון, עם המפרי בוגרט ורוד סטייגר בתפקידים הראשיים.
מיכאילו הרושבסקי
מיכַאילוׂ הְרוּשֶבְסְקי (באוקראינית: Михайло Сергійович Грушевський; 26 17 בלוח היוליאני בספטמבר 1866 – 24 בנובמבר 1934) היה היסטוריון, עיתונאי ואיש ציבור אוקראיני, מאבות ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית.
גם גיבורים נופלים
זה סרטו האחרון של בוגרט. כבר בעת הצילומים סבל מכאבים מסרטן. הוא מת חצי שנה לאחר הצגת הבכורה של הסרט.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת באד שולברג שכתב גם את התסריט לסרט חופי הכרך.
מיכאילו הרושבסקי
ביוגרפיה
הרושבסקי נולד בחלם שבפולין הקונגרסאית. הוריו סֶרהי והֶלפירׇה היו שניהם ממשפחות כמורה, והשתייכו לאינטליגנציה המתעוררת שטיפחה רגשות פרוטו-לאומיים אוקראיניים. הצורך בתמיכתה של זו נגד העלית החברתית הפולנית, מנע מהשלטון הצארי להכריתה כליל.
גם גיבורים נופלים
העלילה היא על השחיתות בעולם האיגרוף המתבטאת בניצול כספי של המתאגרפים על ידי המנהלים שכל רצונם הוא לגרוף רווחים על ידי "מכירות תחרויות" וגריפת כספי ההימורים.
תקציר העלילה
אדי ויליס (המפרי בוגרט) הוא עיתונאי מפורסם בעל טור ספורט במשך שנים רבות בעיתון בניו יורק. העיתון נסגר וכעת הוא מובטל. ניק בנקו (רוד סטייגר) הוא מנהל תחרויות איגרוף. כדי למשוך קהל הוא הביא ענק מבואנוס איירס בשם טורו מורנו (מייק ליין - מתאבק מקצועי) ומנהלו לואיס אגרנדי (קרלוס מונטלבן). ניק מבקש מאדי לנהל את יחסי הציבור והפרסומות בתקשורת של מורנו תמורת סכום נכבד. אדי יודע שמורנו הוא מתאבק גרוע אבל ניק מסביר לו שכל התחרויות "מכורות" מראש ואין לו מה לדאוג.
מיכאילו הרושבסקי
ביוגרפיה
כשהיה בן שלוש, עברה משפחתו לטיפליס, בשל בריאותו הלקויה של האב, שנדרש למזג אוויר חם יותר. עוד בגיל תשע-עשרה, כתלמיד הגימנסיה בטיפליס, חיבר הצעיר קטעי ספרות ושירה שפורסמו בעיתונות הלאומית האוקראינית בגליציה, תחת השלטון האוסטרי הסובלני. ב-1890 סיים הרושבסקי תואר ראשון בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קייב, תחת פרופסור וולודימיר אנטונוביץ'. באותה עת חיבר מאמר שזכה לשבחים, "סקירת ההיסטוריה של חבל קייב ממות ירוסלאב החכם ועד לסוף המאה ה-14."
גם גיבורים נופלים
תקציר העלילה
טורו עומד לפני תחרות עם גאס דנדי. דנדי נפגע בראשו מתחרות קודמת נגד אלוף העולם במשקל כבד, באדי ברנן. הוא חש כאבי ראש אבל אדי ומנהליו משכנעים אותו לעלות לזירה נגד טורו. בקרב מתמוטט דנדי ומת וטורו אכול ביסורי מצפון ורוצה לחזור לארגנטינה.
מיכאילו הרושבסקי
ביוגרפיה
ב-1894 סיים תואר שני, והתמנה בהמלצת אנטונוביץ' לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת למברג. בעיר הגליציאנית, מוקדה של התנועה הלאומית האוקראינית, היה חופשי לקדם במרץ את עניינו בה. הוא הצטרף מיד ל"אגודה המדעית ע"ש שבצ'נקו", חוג רב-השפעה של משכילים לאומיים, וב-1897 מונה לנשיאה. הוא אסף סביבו חוג של מלומדים, בכללם איוואן פרנקו, שעסקו בספרות, פילולוגיה, היסטוריה וארכאולוגיה. רבות מעבודותיו של הנשיא פורסמו בבטאון האגודה, שהוא ערך במרץ והפכו משנתון לרבעון. הוא ייסד מוזיאון, ספרייה, כתב-עת ספרותי והוצאה לאור, ועמל על יצירת קשרים עם מוסדות אקדמיים אחרים כדי לקדם לימודים אוקראיניים. במקביל לפעילותו באגודה לימד באוניברסיטה את הדור הבא של ההיסטוריונים הלאומיים שפעלו בין מלחמות העולם, והשתייכו ל"אסכולת הרושבסקי".
ב-1898 יצא לאור הכרך הראשון בעבודת חייו, "ההיסטוריה של אוקראינה-רוס", שעל עשרת חלקיה עמל עד מותו וכיסתה את תולדות הארץ מימי קדם ועד לאמנת הדיאץ' ב-1658. לצד האיסוף של מקורות ראשוניים מרובים, לסדרה היה הרבה יותר מאשר תפקיד אקדמי גרידא. הרושבסקי הציג בה היסטוריוגרפיה לאומית אוקראינית מקיפה ומפורטת. עד אותה עת, שלט בכיפה הנרטיב ששרטטו היסטוריונים ממסדיים רוסיים, ראש וראשון להם וסילי קליוצ'בסקי. הם תיארו רצף לאומי-תרבותי שנמשך מרוס של קייב בימי הביניים, ושהתגלם באומה רוסית אחת נצחית, שהתפצלה לשלושה ענפים עקב כיבושים זרים: רוסיה רבתי, רוסיה הקטנה (היא אוקראינה) ורוסיה הלבנה. נסיכות מוסקבה, היורשת הלגיטימית של רוס הקדומה, איחדה מחדש את האומה כולה למן המאה ה-14, במה שלא היה תהליך התפשטות אלא שחרור חבלים שקרע האויב. הרושבסקי ערער כליל תמונת עבר זו והפכה על פיה. אוקראינה תוארה עתה כישות נבדלת, כהמשך עצמאי וישיר יותר של רוס הקדומה, והיו לה אינטרסים משלה. השפה האוקראינית לא הייתה ספיח נשחת של הלשון הרוסית; סיפוח נחלותיה המזרחיות לשלטון הצאר לא היה "איחוד מחדש" אלא כיבוש, וקציני הקוזאקים שהתנגדו לכך במאות ה-17 וה-18 לא היו בוגדים אלא ייצגו את שאיפות העם. ב-1904 פרסם הרושבסקי את עיקרי השקפתו זו, ואת התנגדותו לנרטיב הרוסי, בחשוב שבמאמריו, "אודות המתווה המקובל של ההיסטוריה 'הרוסית' (הגרשיים במקור) ושאלת המבנה ההגיוני לתולדות הסלאבים המזרחיים."
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, השלטון הצארי הכביד שוב את ידו על הלאומנים האוקראינים. הרושבסקי נאסר לחודשיים, ואז הוגלה לסימבירסק, לקאזאן ולבסוף למוסקבה. הוא שוחרר לאחר מהפכת פברואר 1917, ושב לקייב כדי להנהיג את התביעה לריבונות, שמצדדיה ביקשו תחילה אוטונומיה במסגרת כלל-רוסית. הרושבסקי מונה מיד ליושב-ראש המועצה המרכזית האוקראינית, הפרלמנט המתהווה של אוקראינה, ונמנה עם סיעת הרוב בתוכה, "מפלגת המהפכנים הסוציאליסטים האוקראינים". בנובמבר, הוכרזה הרפובליקה העממית של אוקראינה. באפריל 1918 מונה לנשיא המועצה המרכזית של המדינה החדשה. מעורבותו בממשל באה לקצה מיד לאחר כן, עם ההפיכה שהעלתה לשלטון את המנהיג הסמכותני פבלו סקורופדסקי. הרושבסקי היגר מאוקראינה, יחד עם גולים פוליטיים אחרים ממפלגת המהפכנים הסוציאליסטים. בגלות, המשיך במפעלותיו האקדמיים, ובין היתר החל בחיבור היסטוריה כללית של הספרות האוקראינית.
ההיסטוריוגרפיה של הרושבסקי הייתה לטאבו בברית המועצות, וכמעט לא ניתן היה להשיג את ספריו. בפזורה האוקראינית באירופה ואמריקה, שרק בה המשיכה האסכולה של ההיסטוריה הלאומית, היא הייתה הגישה הבלעדית. עם נפילת הקומוניזם, הוכר הרושבסקי באוקראינה העצמאית כהיסטוריון הלאומי.
תהילים ד'
תהילים ד' הוא המזמור הרביעי של תהילים. זהו מזמור תחינה של המושמץ ונרדף ללא עוול בכפו הנמצא במצוקה מתמדת. זהו המזמור הראשון מיני רבים המתחיל בנגינה, "למנצח בנגינות מזמור", יש הטוענים שהוא נוגע במנצח תזמורת.
מבנה המזמור ותוכנו
פסוק ב': קריאה לה' שיושיע את דוד מצרותיו.
פסוקים ג'-ו': קריאה לאנשים להפסיק לפגוע בדוד ללא סיבה, אלא ייפנו את כוחם לעשיית טוב.
פסוקים ז'-ט': חתימה: הודאה לה', וביטחונו של דוד בו.
בתרבות
על המילים "זבחו זבחי צדק ובטחו אל ה', רבים אומרים לי מי יראנו טוב", מושר ניגון חבד"י בלחנו של החסיד ר' שמואל זלמנוב.
גם גיבורים נופלים
תקציר העלילה
אדי משכנע את טורו לצאת לתחרות נגד ברנן שאחריה יחזור לארגנטינה עם סכום כסף גדול ויוכל לעזור לאימו.
בתחרות עם ברנן, סובל טורו מפגיעות קשות בפנים ומתמוטט. הוא מובהל לניתוח בגלל שבר בלסת. אדי לומד ממנהל הכספים של ניק, לאו, (נחמיה פרסוף) כי התחרות האחרונה הכניסה יותר ממיליון דולר אבל בניכוי ההוצאות הרבות נשאר לתת לטורו רק 49.07 דולר בנוסף מודיע לו ניק כי מכר את טורו למנהל אחר תמורת 75.000 דולר ולכן עליו להמשיך בתחרויות איגרוף.. אדי מקבל מניק 26.000 דולר, אך הוא אכול נקיפות מצפון. הוא ממהר לבית החולים, חוטף את מורנו, נותן לו את 26.000 הדולרים שלו ומעלה אותו על מטוס לארגנטינה.
ניק ואנשיו מגיעים לביתו של אדי ומאיימים עליו כי יחזיר את ה-75.000 דולר עבור טורו אך הוא לא מפחד מהם ומתחיל לכתוב את כתבתו לעיתון על השחיתות בענף. שם הכתבה - "גם גיבורים נופלים".
טושיו אוגאווה
טושיו אוגאווה (ביפנית: 小川 敏夫; נולד ב-18 במרץ 1948) הוא פוליטיקאי יפני, לשעבר שר המשפטים בממשלת יפן וחבר בית היועצים של יפן מטעם מפלגה הדמוקרטית.
אוגאווה נולד ברובע נרימה שבטוקיו. הוא בוגר אוניברסיטת ריקיו ועבד כתובע. ב-1996 התמודד על מושב בבית הנבחרים של יפן מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך נכשל. ב-1998 הוא התמודד על מושב בבית היועצים, ונבחר, ואף נבחר מחדש ב-2004. הוא התמנה לשר המשפטים בינואר 2012, בממשלתו של יושיהיקו נודה. ביוני 2012 ירש את מקומו בתפקיד למקוטו טאקי.
מחנה הריכוז גורניה רייקה
מחנה הריכוז גורניה רייקה הוא מחנה ריכוז שהתקיים במהלך מלחמת העולם השנייה בכפר גורניה רייקה שבקרואטיה תחת מדינת קרואטיה העצמאית. במחנה שוכנו סרבים ויהודים.
מאות נשים וילדים נכלאו בגורניה רייקה בין נובמבר 1941 לאביב 1942. במחנה שוכנו בין 200 ל-400 בני אדם בכל זמן נתון. בפברואר 1942, דיאנה בודיסאלביץ' פעלה יחד עם הצלב האדום להצלת 11 ילדים משם, ובמרץ הועברה קבוצה של 147 נשים וילדים סרבים מגורניה רייקה למחנה הריכוז לובורגרד. בהמשך הועברו נשים מהמחנה לזאגרב, לזמון, ולמחנות בגרמניה ובסרביה. באפריל, הנשים הסרבית הנותרות הועברו ללובורגרד, ולאחר מכן שוחררו. בשלב זה נשארו במחנה 73 נשים יהודיות ו-7 נשים קתוליות. הקטוליות שנתפסו בשל תעמולה קומוניסטית הועברו למחנה הריכוז סטארה גראדישקה והיהודיות הועברו ללובגרד במאי 1942, תוך ריקון אתר גורניה רייקה.
ב-24 ביוני 1942 הועברו למחנה הריכוז כ-100 נערים מאחד מיאסנובאץ, והוא נוהל על ידי נוער אוסטאשה. ב-4 ביולי הגיעו עוד 200 נערים ונערות ממחנה הריכוז סטארה גראדישקה. מיוני 1942, אכלסו המחנה כ-400 יתומים שנותרו ממתקפת קוזארה.
לאחר התפרצות קדחת הטיפוס שגרמה לכ-140 מקרי מוות בקרב הילדים במחנה, נטשו אותו השומרים ב-14 באוגוסט 1942, ופעילי הצלב האדום הקרואטי והרופאים פינו כ-200 ילדים ששרדו לבתי חולים בזאגרב ולמחנה הריכוז יאסטרברסקו.
שאה ספי
סאַם מִירְזָא (בפרסית: سام میرزا; בהכתרתו נודע בשם שאה ספי, פרסית: شاه صفی, תעתיק מדויק: שָׁאָה צָפִי; 1611–12 במאי 1642) היה השאה השישי בשושלת הספווית של מלכי פרס. שלט משנת 1629 במות סבו, עבאס שאה הראשון (הגדול), ועד למותו שלו בשנת 1642.
קורות חייו ומעשיו
עקב מות בנו הבכור של השאה עבאס, מוחמד באקר מירזא, ומתוך ההכרה ששאר בניו אינם ראויים לרשת אותו והחשש שיעשו יד אחת להפיכה נגדו, עבאס הורה למנות ליורשו את סאם מירזא, בנו של מוחמד באקר ונכדו שלו.
סאם מירזא היה בן 18 כאשר נפטר השאה עבאס, ואחרי שירש את הכס כשאה ספי החל בהדחות והוצאות להורג של נסיכים, מפקדים, יועצים וכל מי אשר לטעמו איים על סמכות שלטונו. הוא הביע מעט התעניינות בעיסוקי הממשל והקידום האינטלקטואלי בפרס ולא ידע לקרוא ולכתוב פואמות. לרוב היה שתוי מאלכוהול ונודע אף כי התמכר לאופיום שהובל מעברי הינדו-כוש. דמות חשובה בשלטונו של ספי היה הסריס סארו תקי אשר בשנת 1634 מונה לוזיר הגדול והיה רב השפעה על פרס הספווית.
אויביה של פרס השתמשו בחולשתו השלטונית של ספי; בתקופת שלטונו הביס עבאס הראשון את האימפריה העות'מאנית וכבש את מסופוטמיה, כאשר עלה ספי לכס הטורקים החלו בתקיפה מחודשת נגד פרס על שטחי עיראק העות'מאנית שעבאס כבש. הטורקים כבשו את ירוואן ובשנת 1638, הגיעו עד לתבריז והצליחו לאחוז מחדש בבגדאד, כיבושיהם של הטורקים הפכו רשמיים תחת הסכם זוהאב לפיו עיראק תשוב לידי העות'מאנים.
שאה ספי מת ב-12 במאי 1642, ככל הנראה עקב הרעלת אלכוהול. בנו, עבאס שאה השני, ירש את הכס.
יגאל שיינברג
מארק (יגאל) שיינברג (באנגלית:  Mark (Igal) Scheinberg; נולד בשנת 1973) הוא מיליארדר ומשקיע ישראלי-קנדי, הפועל במגזרים שונים כולל נדל"ן ואירוח יוקרתי. הוא המייסד והבעלים המשותף לשעבר של חברת ההימורים המקוונת PokerStars, שנמכרה בשנת 2014 ל-Amaya Gaming תמורת 4.9 מיליארד דולר.
ראשית חייו
מארק שיינברג נולד בישראל בשנת 1973 ועבר עם משפחתו לטורונטו, אונטריו, קנדה כשהיה בן 13. הם התיישבו בריצ'מונד היל בשנות ה-80.
קריירה
בשנת 2001 ייסד שיינברג את פוקרסטארס עם אביו ישי שיינברג, מתכנת מחשבים. במהלך כהונתו כמנכ"ל הפכה פוקרסטארס לעסקי הפוקר המקוונים הגדולים בעולם ומארחת את סדרת הטורנירים המקוונים הגדולים בעולם, כשרכשה את המותג פול טילט בשנת 2012. באוגוסט 2014, אולדפורד גרופ, חברת האם של פוקרסטארס, נרכשה על ידי החברה הקנדית המונפקת בבורסה Amaya Gaming תמורת 4.9 מיליארד דולר. עם סיום המכירה יצא שיינברג מקבוצת פוקרסטארס. לפי פורבס, לשיינברג הון אישי של 4.9 מיליארד דולר נכון לפברואר 2021.
חיים אישיים
שיינברג רווק ומתגורר באי מאן.
לשיינברג יש עניין בשימור ורווחת בעלי חיים. בספטמבר 2020 הוכרז כי קרן הסיוע של שיינברג תשווה "דולר-לדולר" כל תרומה לאתגר ריינג'ר רייד, גיוס תרומות לשימור, שעובד עם ארגוני צדקה כמו "קרן הצלת הקרנף".
לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע, פורסם כי תמך כלכלית במפלגתו החדשה של גדעון סער, תקווה חדשה.
ספר תאגי
ספר תאגי (ספר תגי או ספר תגין או ספר התגין) הוא חיבור שחובר בתקופה קדומה, ועוסק באותיות בספר תורה שיש לכותבן בכתב שונה מהמקובל ואותיות שצריך להוסיף להן תגים שונים מהרגיל.
זמן חיבורו ומחברו
האזכור הוודאי הראשון של הספר, הוא בפירושו של רב סעדיה גאון לספר יצירה. אזכור קדום בהרבה, אך ספק אם מדובר בספרנו, קיים בשיר השירים רבה, שם הוא מוזכר על ידי לוי בר סיסי. כמו כן מוזכר הספר בכתבי הרמב"ן בהקדמתו לפירוש התורה.
זהות מחבר הספר אינה ידועה אך בפתיחה לספר נכתב שמקורו של הספר הוא מאותן י"ב אבנים שהניחו בני ישראל בירדן בימי יהושע:
הספר
כאמור, בספר נזכרות אותיות שונות שיש לכותבן בצורה שונה מהרגיל. אמנם כיום לא נוהגים לכתוב את ספרי התורה על פיו, אלא כותבים את כל האותיות כרגיל, אבל קיימות ראיות לכך שעד סוף תקופת הראשונים נכתבו רוב ספרי התורה על פיו.
ביהדות תימן נהגו לשמר את צורת האותיות המשונות, אך לא היו מתייגים את האותיות בשל המחלוקות ההלכתיות. מאז העלייה ארצה הצטמצמה הכתיבה של האותיות המשונות בקרב התימנים, והיא נשמרת בעיקר בחומשים.
ספר תורה מזרחי בן כ-850 שנה שנמצא באוניברסיטה בבולוניה נכתב, ככל הנראה, על פי מסורת הספר. ישנו ספר תורה אשכנזי עתיק, מהמאה ה-14-15 (משוער) בספרייה הלאומית שגם הוא נכתב על-פי ספר תגין.
גיום קוסטו הבן
גיום קוסטו הבן (בצרפתית: Guillaume Coustou (fils); 1716, פריז – 1777, פריז) היה פסל צרפתי.
ביוגרפיה
בנו של גיום קוסטו האב ואחיינו של ניקולה קוסטו הוכשר בסטודיו של המשפחה ובין השנים 1739- 1736 למד באקדמיית צרפת ברומא לאחר שזכה בפרס רומא בשנת 1735.
בתום לימודיו חזר לפריז וסיים בשנת 1745 את סוסי מרלי שיצר אביו.
קרחון דייטר
קרחון דייטר (באנגלית: Dater Glacier) הוא קרחון עמק תלול, ברכס ורגאבה ברכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
אורכו של הקרחון 44 קילומטרים, ורוחבו בין 2 ל-6 קילומטרים.
גובהו של קרחון דייטר 1,116 מטרים מעל פני הים
קרחון דייטר זורם לכיוון צפון-מזרח, במסלול סינוסאידלי מהמדרוניות המזרחיים של מסיב וינסון, בין רמת סליבן ורכס ורגאבה לבין זרם הקרח ראטרפורד, הגובל בחלקו המזרחי של רכס סנטינל.
בקצהו של קרחון דייטר, קרחון דייטר מתמזג עם קרחון אלן, ושני הקרחונים הממוזגים זורמים יחדיו אל מחוץ לרכס סנטינל, בסמוך מצפון לגבעות פלאוורז.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה מהאוויר על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית, בטיסת צילום שנערכה בין ה-14 וה-15 בדצמבר 1959 (אמצע הקיץ האנטארקטי).
הקרחון מופה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של הנרי מ. דייטר (Henry M. Dater), היסטוריון בצוות קצין הפרויקטים האנטארקטי של ארצות הברית (U.S. Antarctic Projects Officer ) ושל כוח התמיכה הימי האמריקני באנטארקטיקה (U.S. Naval Support Force Antarctica).
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
ברנדט ני גלקור
ביוגרפיה
ני גלקור הגישה בשנות ה-60 את "Buntús Cainte", תוכנית טלוויזיה לילדים ללימוד השפה האירית. היא הייתה המנחה של אירוויזיון 1971, הפעם הראשונה בה אירלנד אירחה את התחרות. ב-1973 הנחתה את תחרות הקדם הלאומית לבחירת נציג אירלנד באירוויזיון.
ב-1978 נוסד באירלנד ערוץ הטלוויזיה "RTÉ2" שהיווה את הערוץ השני במדינה, זאת לאחר החלטת הממשלה על שינוי התקשורת הטלוויזיונית במדינה, והיא היוותה את אחד המנחים הראשונים בערוץ שלקחו חלק בפתיחתו.
בשנות ה-80 את עבודתה בטלוויזיה ופנתה לתחום הפיסול, היא נשואה לסאן או היגין, שגריר אירלנד בארצות הברית.
ג'ימי גאריסון
ג'יימס אמורי "ג'ימי" גאריסון (באנגלית: James Emory "Jimmy" Garrison; 3 במרץ 1934 – 7 באפריל 1976) היה מוזיקאי ג'אז ובסיסט אמריקאי, הידוע כבסיסט ברביעיית ג'ון קולטריין.
חייו
גאריסון נולד באמריקוס, ג'ורג'יה וגדל בפילדלפיה, שם היה לחלק מסצנת הג'אז של שנות ה-50 שכללה בין היתר את הפסנתרן מק'קוי טיינר, החצוצרן לי מורגן והבסיסטים רג'י וורקמן והנרי גריימס. בהמשך ניגן גאריסון עם מוזיקאים שונים כמו קני דורהאם, פילי ג'ו ג'ונס, בני קרטר ולי קוניץ. בשנת 1961 החליף גאריסון את וורקמן והצטרף לרביעייה של הסקסופוניסט ג'ון קולטריין, לצד טיינר והמתופף אלווין ג'ונס.
משנת 1962 עד למותו של קולטריין ב-1967 ניגן גאריסון עם קולטריין באופן כמעט בלעדי, והיה חלק בהקלטת האלבום "A Love Supreme". בהופעות עם קולטריין נהג גאריסון לנגן סולואים ארוכים ללא ליווי, שלעיתים קרובות שימשו כהקדמות שאחריהן הצטרפו שאר הנגנים. בשנת 1963 הוציא גאריסון עם אלווין תקליט משותף, !Illumination, בו הובילו שישיית נגנים שניגנה מוזיקה מקורית פרי עטה.
אחרי מותו של קולטריין הקליט גאריסון בעיקר עם אורנט קולמן ואלמנתו של ג'ון, הפסנתרנית-נבלנית אליס קולטריין. בתקופה זו עסק גאריסון בהוראה, ושימש כאמן ומרצה אורח בבניגטון קולג' ובאוניברסיטת וסליין. גאריסון נפטר מסרטן הריאה ב-7 באפריל 1976. הוא הותיר מאחוריו 3 בנות מנישואים ראשונים, בנוסף לבת ובן מנישואיו השניים לרקדנית והכוראוגרפית רוברטה אסקמילה גאריסון. בנו, מאט גאריסון, הוא בסיסט ג'אז שמנהל את אולם ההופעות ShapeShifter Lab בניו יורק, וניגן עם הרבי הנקוק, ויטני יוסטון, ראווי קולטריין ואחרים.
תיאטראות ברודוויי
תיאטרון ברודוויי (באנגלית: Broadway theatre) בדרך כלל נקרא פשוט ברודוויי, הן אוסף ההצגות (ברובן, מחזות זמר) שהוצגו באחד מ-40 אולמות התיאטרון המקצועיים, הכוללים 500 מושבים לפחות, הממוקמים ברובע התיאטראות ובמרכז לינקולן לאורכו של רחוב ברודוויי, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק. יחד עם התיאטראות בווסט אנד של לונדון, תיאטראות ברודוויי נחשבים כמייצגים את הרמה הגבוהה ביותר של תיאטרון מסחרי בעולם הדובר אנגלית.
רק שלושה מהתיאטראות נמצאים ברחוב ברודוויי עצמו: תיאטרון ווינטר גרדן, תיאטרון פאלאס ותיאטרון ברודוויי. יתר התיאטראות נמצאים ברחובות הסמוכים.
רובע התיאטראות של ברודוויי הוא אטרקציה תיירותית פופולרית בעיר ניו יורק. על פי The Broadway League, בעונת 2018–2019 צפו 14,768,254 איש בהופעות ברודוויי שגרפו רווח של 1,829,312,140 דולר.
הצלה (סדרת טלוויזיה, 2019)
הצלה (ברוסית: Эпидемия; מילולית: המַגֵפָה. הופץ במדינות המערב בשם To The Lake, "אל האגם") היא סדרת מותחן מדע-בדיוני רוסית, אשר נוצרה על ידי פאבל קוסטומארוב, רומן קנטור ואלכסיי קראולוב עבור רשת הטלוויזיה בכבלים הרוסית TNT. הסדרה מבוססת על ספר בשם "אגם וונג" מ-2011 מאת יאנה וגנר שהיה רב־מכר. פרק הבכורה של הסדרה עלה לשידור ב-14 בנובמבר 2019 לשרתי שירות Premier. עונתה הראשונה כוללת שמונה פרקים, שביים פאבל קוסטומארוב, בהפקת Premier Studios. צילומי הסדרה נערכו במוסקבה ובפרבריה.
במאי 2020, הסדרה זכתה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית עבודת העריכה הטובה ביותר, עבודת האיפור הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (לוויקטוריה איסאקובה) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (למריאנה ספיבאק). הסדרה הועלתה לשרתי נטפליקס ב-7 באוקטובר 2020.
ב-12 באוקטובר 2020, מפיק הסדרה, יבגני ניקישוב, בראיון לאתר Meduza ובאינבטגרם של RBC.ru הודיע רשמית על הארכת הסדרה לעונה שנייה, אך אמר כי היא לא תתבסס על ספר ההמשך של ואגנר, 'אנשים חיים'. עלייתה מתוכננת לסתיו 2021.
רקע
הסדרה מבוססת על הרומן "אגם וונגו" מאת יאנה וגנר שתורגם ל-11 שפות ומגולל את קורותיו של עולם בעקבות מגפה נגיפית.
תקציר עלילת הסדרה
נגיף קטלני לא ידוע שמתפשט במהירות הופך למגפה איומה. סרגיי, בחברת אהובתו החדשה ובנם האוטיסטי, כמו גם אשתו לשעבר ועוד כמה מלווים שהצטרפו אליהם, מנסים לברוח מעבר לגבולות ההסגר. איפשהו רחוק משם, באי מדברי בקרליה, ישנו בית ציד בו הם יכולים להתחיל הכל מאפס. אבל הדרך לחיים חדשים לא תהיה קלה, מכיוון שהגיבורים מתמודדים לא רק כנגד אסון בקנה מידה עולמי, אלא גם מדרמה משפחתית אישית, הקורות אצל כל אחד מהם.
הפקה
הסדרה צולמה במשך 66 יום במוסקבה ובפרבריה.
מחלוקת
הפרק החמישי של העונה הראשונה נעלם משרתי Premier ב-14 בדצמבר 2019, יומיים בלבד לאחר שחרורו. בפרק, חולי בית חולים ואזרחים אחרים מוצאים להורג על ידי גברים שנראים כאנשי כוחות ביטחון, מה שגרם להשערות שהפרק צונזר. עם זאת, החברה אמרה כי המחצית השנייה של העונה נדחתה לפברואר 2020 בגלל הצלחתה של סדרה נוספת, השוטר מרובליובקה (Полицейский с Рублевки), וכי הפרק החמישי היה חלק מהמחצית השנייה. הבמאי פאבל קוסטומארוב אמר כי הסרת הפרק הייתה מפתיעה וכי לא ניתנה לו סיבה לכך. פחות משבוע לאחר מכן, ב-20 בדצמבר, הופיע הפרק החמישי מחדש, יחד עם הפרק השישי. בתחילת הפרק השישי, קריין ברדיו מדווח כי קבוצות חמושות בלתי חוקיות מנסות לתפוס את השלטון וכי הן מתיימרות להיות כוחות ביטחון כדי לאסוף אזרחים בתואנה של פינוי לפני שהרגו אותם. קוסטומארוב, לעומת זאת, אמר כי "אף סצנה אחת" לא שונתה כדי להחזיר את הסדרה לצפייה. שר התרבות ולדימיר מדינסקי הכחיש את הדיווחים בתקשורת שהיה מעורב במחלוקת ואמר "אין צנזורה במדינה שלנו" וכי הסרת הפרק הייתה "בעלת אופי טכני". בחברה המשדרת אמרו כי העונה תמשיך לעלות לאוויר מדי שבוע עד לסיומה על פי בקשת הצופים.
קואיצ'ירו גמבה
גמבה נולד בעיר טמורה, שבמחוז פוקושימה, והוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת סופיה. הוא נבחר לבית הנבחרים לראשונה ב-1993, לאחר שהשלים כהונה אחת באספה של מחוז פוקושימה. בספטמבר 2011 התמנה גמבה לשר החוץ תחת ראש הממשלה יושיהיקו נודה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2012.
קרחון דמורסט (אלסקה)
קרחון דמורסט (באנגלית: Demorest Glacier) הוא קרחון במחוז ג'ונו, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם בהרי החוף של אלסקה, מוצאו של הקרחון בסמוך לגבול ארצות הברית - קנדה, והוא זורם לכיוון דרום- דרום-מערב ונשפך אל קרחון טאקו.
הקרחון ממוקם 4.8 קילומטרים מערבית - צפונית-מערבית מפסגת הודג'קינס, ו- 40 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר ג'ונו בירת אלסקה.
אורכו של הקרחון 22.53 קילומטרים; וגובהו של הקרחון 1177.14 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1953, על ידי הצוות שחקר את שדה הקרח ג'ונו.
הקרחון נקרא על שמו של מקס האריסון דמורסט (Max Harrison Demorest), שהיה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת דקוטה הצפונית וכן לימד באוניברסיטת ייל.
זיו בר-שירה
זיו בר-שירה הוא ספורטאי ספורט נכים פאראלימפי.
ב התחרה בשלוש תחרויות אתלטיקה: במרוץ 800 מטר דורג במקום ה-11 עם 1:49.17 דקות, במרוץ 10,000 מטר לא העפיל לשלב הגמר עם 23:16.78 דקות ובריצת מרתון דורג במקום ה-14 עם 1:35:50 שעות.
ב התחרה בשלוש תחרויות אתלטיקה: במרוץ 5,000 מטר סיים בחצי הגמר עם 10:48.52 דקות ובריצת מרתון סיים במקום ה-20 עם 1:37:40	שעות. את מרוץ 10,000 מטר לא סיים.
ב התחרה בר-שירה באופני יד. במרוץ רכיבה נגד השעון דורג במקום ה-11 עם 20:28.97 דקות ובמרוץ רכיבה חופשי דורג במקום ה-9 עם תוצאה של 0:01:27. תחרויות אלה היו הפעם הראשונה שענף אופני יד נכלל במשחקים הפאראלימפיים וטרם נקבעו בו חלוקה לדרגות נכות שונות, באופן שבו התחרה בר-שירה מול ספורטאים ברמת נכות קלה מזו שלו.
בר-שירה בעל דוקטורט והוא מרצה בכיר בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת עמותות "אתגרים" ו"ארז" לספורט שיקומי הוא פעיל בענף גלישת סקי.
חרם על ישראל
חרם על ישראל הוא הפעלת סנקציות על מדינת ישראל מתוך מטרה לפגוע בה או לגרום לה לפעול בצורה הרצויה למטיל החרם, או משום שלמטיל החרם יש ביקורת על מדיניותה של ישראל. היא ננקטת לרוב על מנת להביע ביקורת על מדיניותה ופעולותיה ביחס לפלסטינים, לגרום לישראל לפעול מדינית בצורה הרצויה למטיל החרם (יציאה משטחים, התרת שיבת פלסטינים לתחומיה או הכרה במדינה פלסטינית), להביא לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני או אפילו על מנת להביא לחיסולה של ישראל כמדינה יהודית על ידי פגיעה כלכלית. ניתן להבחין בין ארבעה סוגי חרמות עיקריים המופעלים על מדינת ישראל: אקדמי, תרבותי, מדיני וכלכלי.
ישנם מספר קמפיינים בינלאומיים המעודדים חרם על ישראל, הידועים שבהם כוללים את שבוע האפרטהייד הישראלי, מסעות התעמולה של חג המולד ומסע התעמולה של ה-BDS. עיקר מאמצי החרם על ישראל מאורגנים על ידי הפלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי.
לפי הליגה נגד השמצה, החרם על ישראל ובפרט תנועת ה-BDS הן תנועות המבקשות להפלות את ישראל על בסיס לאום והיותה מדינת העם היהודי.
חרם מדיני
בשנותיה הראשונות מדינת ישראל סבלה מבידוד מדיני יחסי מצד המדינות הערביות, לאור הסכסוך על ארץ ישראל עם המדינות הערביות. בתקופה זו היחסים המדיניים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית והמדינות האירופאיות היו די נייטרליים וזאת על רקע המלחמה הקרה, מאפייניה הסוציאליסטים של ישראל והשאיפה האמריקאית למנוע מהמדינות המוסלמיות לחבור לברית המועצות, וכן הרצון המערבי להשיג גישה למשאבי הטבע ולשוק הצרכנים הגדול במדינות הערביות. החל מראשית שנות השבעים עם התחזקות הסוציאליזם והתנועות האנטי-קולוניאליות, אנטי-אימפריאליות ואנטי-מערביות באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון, חברו תנועות השמאל עם התנועות האסלאמיות, בשיתוף ברית המועצות, נגד המערב; ואימצו את ישראל לסמל כל אלו. בתקופה זו ישראל נעשתה ליותר ויותר מבודדת מהעולם הלטיני, אנטי-מערבי והסוציאליסטי, כמו לאויבת תנועות השמאל ברוב מדינות העולם; דבר שגרם לישראל להתקרב יותר לארצות הברית וזה גרם להגברת האיבה נגדה. השיא הגיע בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שם הציונות הוגדרה כביטוי לגזענות וישראל למדינת אפרטהייד. לאורך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גדל כוחן והשפעתן של תנועות השמאל בעולם ובציבור, בפרט במערב. בהתאם גם התגברה איבת הציבור והמדינות בראשות תנועות השמאל נגד ישראל, לאור החברות המתגברת בין ישראל לארצות הברית וכן לאור התפיסה כי ישראל מייצגת את כל מה שהשמאל מתנגד לו - אימפריאליזם, קולוניאליזם ומערביות.
במהלך שנות השמונים החלה מצרים להתקרב לארצות הברית ובמקביל להתרחק מהסובייטים, גורם אחד מני רבים שיצרו את התנאים שאפשרו את הסכם השלום בין ישראל למצרים. עם התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים וההטבה ביחס כלפי המערב, גם היחס כלפי ישראל החל להטיב וישראל החלה ליצור קשרים מדיניים עם מדינות שטרם היה לה את ההזדמנות לכך. ביניהן מדינות שונות מאירופה, דרום אפריקה, אמריקה הלטינית ואף ירדן, בחתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן. עם זאת באופן כללי היחס שקיבלה ישראל מיתר המדינות הערביות המשיך להיות קר. השיפור במצבה המדיני של ישראל בשנות התשעים בא לידי ביטוי בנקודת השיא, החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את החלטה 3379 הקודמת.
במהלך המאה ה-21 עם התחזקות תנועות האסלאם הפונדמנטליסטי, החל שיתוף פעולה מסוים בין ישראל למספר מדינות הערביות וזאת לאור האיום שתנועות פונדמנטליסטיות אלו מציבות לא רק על העולם המערבי והלא-אסלאמי, אך גם על האסלאם המתון. תנועות כדוגמת אל-קאעידה, דאעש, האחים המוסלמים וחמאס.
נכון לשנת 2013 כ-160 מדינות מכירות בישראל ומקיימות עמה יחסים דיפלומטיים. 36 מדינות אינן מקיימות איתה יחסים דיפלומטיים, 26 מדינות אינן מכירות בישראל, רובן הגדול מדינות מוסלמיות.
מדינות ערב במזרח התיכון ואפריקה והליגה הערבית
מדינות ערב (במזרח התיכון ובאפריקה) אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם, אותה ראו כמפלה לטובת היהודים ואף יזמו חרם כלכלי על יהודי ארץ-ישראל ולאחר מכן על מדינת ישראל (ראו להלן "חרם כלכלי"). לאחר הכרזת ישראל על עצמאותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה הוכר כשטח מדינת ישראל, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מדינות ערב השכנות פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית ופרצה מלחמת העצמאות. עם סיומה, סירבו מדינות ערב לחתום על הסכמי שלום לסיום הלחימה והסכימו רק להסכמי שביתת נשק על מנת שצה"ל לא יפלוש לתחומן. כתוצאה ממצב זה הוחרמה ישראל על ידי מרבית מדינות ערב (למעט ירדן, איתה התקיימו קשרים משמעותיים עד 1951) עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
לאחר מלחמת ששת הימים, בקיץ 1967 מנהיגי שמונה מדינות ערביות נפגשו בועידת חרטום אשר נערכה בסודאן על מנת לדון בעמדה הערבית כלפי ישראל. הם הגיעו להסכמה כי לא תהיה הכרה בישראל, לא יהיה שלום עם ישראל ולא יהיה משא ומתן עם ישראל. לאחר חתימה על הסכמי השלום עם מצרים בשנת 1979, גורשה מצרים מהליגה הערבית. כתוצאה מההסכם ישראל החלה ביחסים עם מדינות מוסלמיות שאינן ערביות כגון ניגריה, ניז'ר, מאלי וצ'אד. יחסים אלו נותקו בעקבות חרם של האיחוד האפריקני על ישראל. חלק מהיחסים שוקמו בשנות התשעים, לאחר חתימה על הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
יוצאת דופן מבין המדינות המוסלמיות היא איראן, אשר הייתה בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבינלאומית (במרץ 1950 הכרה "דה-פקטו" בלבד), וכן פיתחה יחסי ידידות ואף נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל עד לפרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979. שגריר ישראל נמלט מאיראן עוד באותה השנה, לאחר תקיפות אתרים ישראלים. איראן מחרימה את ישראל ומנהיגיה קוראים פעמים רבות להחרים את ישראל ואף להשמידה.
עד היום עדיין מחרימות את ישראל מספר מדינות ערב.
מדינות באפריקה
עם הקמת מדינת ישראל, כינון יחסים דיפלומטים עם מדינות אפריקה לא היו בראש מעייניה. החל מ-1956 החליטה שרת החוץ גולדה מאיר להרחיב את נציגויות ישראל באפריקה, כך שעד לאמצע שנות ה-60 היו לישראל נציגויות דיפלומטיות ב-33 מדינות ביבשת אפריקה. לאחר מלחמת ששת הימים החלה סחיפה, בעידודן של מדינות ערב והגוש הקומוניסטי, ומדינות אפריקה החלו לנתק קשרים דיפלומטים עם ישראל בזו אחר זו. בשנות ה-70 המוקדמות הכריז האיחוד האפריקאי חרם על ישראל והפך קיום קשרים של מדינה אפריקאית עם ישראל לכמעט בלתי אפשריים. באפריקה שמדרום לסהרה נותרו רק שלוש מדינות שהמשיכו לכונן קשרים עם ישראל: מלאווי, לסוטו וסווזילנד.
מנהיגים ישראלים, שהרגישו נבגדים כתוצאה מהמדיניות האפריקאית, העמיקו את קשריהם עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, דבר אשר גרם לחוסר שביעות רצון בצד האפריקאי והוביל להצבעה בעד החלטת האו"ם שהשוותה ציונות לגזענות ב-1975. לאחר מכן חזרה ישראל לרכז מאמצים במדינות אפריקה ואסיה והחלה לקשור קשרי שיתוף פעולה בכלכלה ובצבא. מדינות אפריקה לא מיהרו להחזיר את קשריהן המדיניים עם ישראל ורק באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 חזרו לקשור קשרים דיפלומטיים עם ישראל כך שבראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים רק עם מעט ממדינות אפריקה. עם זאת, בשנות ה-90 חזרו יותר ויותר מדינות לכונן קשרים דיפלומטיים מדיניים עם ישראל, כך שבסופן קיימה ישראל קשרים עם כ-40 מדינות אפריקאיות (יותר ממספר המדינות איתם קיימה יחסים מדיניים בתחילת שנות ה-60), כאשר חלקן מעולם לא קיימו קשרים מדיניים עם ישראל בעבר.
בנובמבר 2013, בעקבות לחץ של הפלסטינים, החליטה דרום אפריקה לנתק מגע עם הממשל הישראלי, ולהימנע מלערוך ביקורים רשמיים של שרים לישראל.
איסור כניסה לבעלי דרכון ישראלי
מדינות ערביות רבות מסרבות לאשר כניסה לבעלי דרכון ישראלי. חלקן מסרבות לאשר כניסה גם לאנשים שעל דרכונם מוטבעת חתימת כניסה ויציאה מישראל (למשל בנגלדש ופקיסטן). לעיתים, נאסרת כניסה אף של אנשים אשר מוטבעת בדרכונם חותמת המעידה על כך ששהו בישראל - וזאת ללא חותמת ישראלית. לדוגמה, חותמת מצרית המעידה על יציאה ממעבר טאבה תעיד על כניסה לישראל (ערב הסעודית).
מדינות אשר אוסרות כניסת בעלי דרכון ישראלי נכון ל-2020: איראן, אלג'יריה, אפגניסטן, בנגלדש, ברוניי, ג'יבוטי, כווית, לבנון, לוב, מלזיה,סומליה, סוריה, עיראק, ערב הסעודית (למעט לצורך עלייה לרגל של אזרחים מוסלמים), פקיסטן ותימן. מתוכן, איראן אלג'יריה, כווית, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, ערב הסעודית ותימן אף אוסרות כניסת בעלי דרכונים עליהם מוטבעת ויזה או חותמת ישראלית.
מדינות אירופה
ארבע המדינות חברות האו"ם, מתוך שש המדינות שהיו הגרעין המייסד של האיחוד האירופי, לוקסמבורג, בלגיה, צרפת והולנד, יצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל, כבר בינואר 1949. בעוד שיחסי החוץ של ישראל עם האיחוד האירופי משתנים בשל יחסיה עם המדינות השונות המרכיבות אותה, הרי שרשמית, אף המתנגדות ביותר לישראל מבין מדינות אירופה המערבית לא החרימו אותה בחרם כללי ומקיף. עם זאת לעיתים נמנעו מדינות אלו משיתוף פעולה עם ישראל, אף שהדבר נעשה לרוב באופן נקודתי ומצומצם.
באירופה המזרחית היה מצב עניינים שונה. ברית המועצות הכירה במדינת ישראל יומיים לאחר הקמתה ויחסיהן בשנים הראשונות היו חמים. היחסים עם ברית המועצות בפרט ומדינות הגוש הקומוניסטי בכלל הידרדרו משמעותית ובשנת 1953 בוצע פיגוע בצירות הסובייטית, אשר גרם לניתוק היחסים באופן זמני. לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחים ממדינות ערב הסמוכות, ניתקו ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה (מלבד רומניה) את קשריהן עם ישראל כמחאה על כך שהיא לא נסוגה מהשטחים שכבשה. יחסים אלה חודשו רק לאחר נפילת חומת ברלין והתפוררות הגוש הקומוניסטי. בשנות ה-90 חל שיפור ביחסי החוץ של ישראל וב-1989 28 מדינות מזרח אירופה וברית המועצות לשעבר החלו לקשור קשרים עם ישראל.
טורקיה, הגם שהיא מדינה השוכנת רק חלקית באירופה, מהווה אחת המדינות המוסלמיות הבודדות באירופה ויחסיה עם ישראל הושפעו מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם עליית רג'פ טאיפ ארדואן החלה טורקיה בהצגת קו אנטי-ישראלי, שהחריף אחרי מבצע עופרת יצוקה והתדרדר עד לנתק ביחסים בעקבות המשט לעזה במאי 2010. ב-2011 גורש שגריר ישראל מטורקיה ועל אף שלא הוכרז חרם מדיני על ישראל, ראש הממשלה הטורקי הודיע על הפסקת כל קשרי המסחר הצבאיים והביטחוניים בין שתי המדינות. ב-2013, לאחר התנצלות ישראלית אשר התקבלה בטורקיה, חזרו היחסים למתכונתם הקודמת.
החרם הערבי
כבר בשנת 1921, 27 שנים לפני הקמת מדינת ישראל, החלו הניסיונות הראשונים להחרמת עסקים יהודיים. לאחר מספר חרמות בעלי היקף מקומי ולכל היותר מזרח-תיכוני הוטל ב-2 בדצמבר 1945 החרם הערבי הרשמי, על ידי הליגה הערבית. הוכרז ש"ייצור יהודי ומוצרים יהודיים אינם רצויים בארצות ערב" וכן נקראו התאגדויות ערביות לסרב להתקשר, בכל צורה שהיא, עם כל סוג של ייצור ציוני. עם הקמת מדינת ישראל, בשנת 1948, הורחב החרם ובעצם כלל שלושה רבדים כאשר הוחרמו גם צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל ותוכנן להחרים גם צדדים רביעיים, המנהלים קשרים עסקים עם הצדדים השלישיים בעלי הקשרים העסקיים עם ישראל. אין כל ספק שהחרם פגע בישראל אך גם ברור שהחרם לא פגע בישראל ברמה המתוכננת על ידי הליגה הערבית. בשנות ה-80 ועד לשנות ה-90 המוקדמות חלה מגמה של התרופפות בחרם הערבי. למעט סוריה, אין אכיפה של הרובד השני בחרם (החרמת צדדים שלישיים המנהלים קשרי עסקים עם ישראל) אצל חברות הליגה הערבית. עם זאת איראן, אף שאינה מדינה חברה בליגה הערבית, מנסה לאכוף את הרבדים השני והשלישי של הליגה הערבית.
החרם הערבי נאכף בקפידה בעשורים הראשונים לקיום המדינה וגרם לחברות בינלאומיות גדולות להימנע מפעילות בישראל לאורך שנים רבות. למרות זאת כלכלנים רבים טוענים כי לחרם היו גם השפעות חיוביות על הכלכלה הישראלית, והוא תרם לצמיחתה של תעשייה ישראלית עצמאית בתחומים רבים.
רקע לחרמות חברתיים וכלכליים במאה ה-21
על רקע ועידת קמפ דייוויד בין אהוד ברק ליאסר ערפאת פרצה בספטמבר 2000 האינתיפאדה השנייה, גל מהומות אלימות פלסטיניות ששילב גם פעולות טרור פלסטיני. בימים הראשונים של המהומות שידר צוות France 2 כתבה עם סרט המתארת את מותו לכאורה של מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני בן 12, מירי חיילי צה"ל בצומת נצרים שברצועת עזה. הכתבה תרמה לשלהוב הרוחות ולעלייה חדה בתקריות אלימות ואנטישמיות כנגד ישראלים ויהודים בארץ ובעולם. בשנתיים שלאחר מכן, האינתיפאדה רק החריפה, ופיגועי ההתאבדות הרבים שביצעו פלסטינים בישראל הכריחו את ישראל לנקוט בפעולות צבאיות חריפות יותר ויותר. צה"ל החל לבצע סיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור בכירים ובמקביל כוחות יבשה נכנסו יותר ויותר לשטחי A. במרץ 2002, בעקבות חודש עקוב מדם בו נרצחו למעלה מ-100 ישראלים, ואחרי טבח ליל הסדר, הורה ראש הממשלה אריאל שרון על פתיחת מבצע חומת מגן למיגור הטרור. במבצע זה, הגדול מסוגו שנערך מזה שנים רבות, נהרגו מאות פלסטינים ונגרם נזק קשה לתשתיות בשטחי יהודה ושומרון. השיא היה בקרב בג'נין בו דחפורי D9 משוריינים גרמו להרס רב במחנה כדי להכריע את הקרב. הפלסטינים הפיצו האשמות שקריות על טבח שערך צה"ל בג'נין, והאשמות אלה תרמו לעליה חדה באנטישמיות החדשה ובגינויים למדינת ישראל בעולם. גם בניית גדר ההפרדה, שנועדה למנוע חדירת מחבלים (ובעיקר מחבלים מתאבדים), גררה גינויים לישראל וכונתה "חומת האפרטהייד" בידי מתנגדיה.
על רקע התהודה העולמית שעוררה האינתיפאדה השנייה התקבלה החלטת פורום NGO, פורום הארגונים הלא-ממשלתיים, מטעם ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר -ועידת דרבן הראשונה. החלטה זו, אף כי לא נכללה בהצהרות הוועידה הסופיות, קראה להטלת סנקציות וחרמות מחייבים ומקיפים ולניתוק כל הקשרים (דיפלומטיים, כלכליים, חברתיים, תמיכות, שיתוף פעולה צבאי ואימונים צבאיים משותפים) בין כל המדינות וישראל. מרי רובינסון, נשיאת הוועידה אשר הייתה נוכחת במקום, אמרה שהייתה בפורום "אנטישמיות נוראית".
קריאות לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי משולב נשמעו לראשונה ב-2002 אך קמפיין משמעותי החל רק ב-2004 עם השקת הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל ברמאללה. קריאות נוספות לחרם נשמעו בהמשך גם על ידי גופים וארגונים נוספים ולעיתים אף על ידי תושבי ישראל. בקרב הארגונים האנטי-ישראליים קיימים ספקות באשר להצלחתו של החרם בייחוד לאור התפיסה הקיימת אצל חלק מהמחזיקים בדעות אנטי-ישראליות, שישראל מצליחה לחמוק מעונש באופן שיטתי.
כמו כן, החל מ-2004 בין החודשים פברואר-מרץ מתקיים בארץ ובעולם שבוע האפרטהייד הישראלי. מטרת אירועי שבוע האפרטהייד הוא לעודד חרם על ישראל על ידי הצגתה כמדינת אפרטהייד, הנוקטת במדיניות אפרטהייד, לטענת המארגנים, כלפי הפלסטינים וכן ליצור תמיכה בנקיטת סנקציות וחרמות כלפי מדינת ישראל. עם זאת, פעילים ישראליים מקומיים המארגנים את אירועי שבוע האפרטהייד טוענים שמטרת הכנסים שנערכו היא לבודד את ישראל מבחינה בינלאומית. אירועי שבוע האפרטהייד מבוססים בחלקם על תעמולה פלסטינית ולעיתים כוללים הסתה כנגד ישראל.
חרם כלכלי
החל משנת 2005 ישנו קמפיין פעיל של מאות ארגונים פלסטינים וארגוני שמאל רדיקלי פרו-פלסטיניים הנקרא BDS (ראשי תיבות של "חרם, משיכת השקעות, סנקציות") הקורא להחרים כלכלית את מדינת ישראל ועסקים וארגונים ישראליים. קמפיין ה-BDS קורא גם לחרם אקדמי וחרם תרבותי על ישראל. במדינות רבות בעולם נערכו קמפיינים מקומיים שנועדו לגרום להוצאת השקעות בישראל ובחברות הקשורות לישראל וכן מחברות מקומיות אשר "מרוויחות מהכיבוש". כתוצאה מכך בוטלו מספר השקעות בארגונים, עסקים ומיזמים הקשורים בצורה כלשהי לישראל.
תוצרת התנחלויות
התנחלויות נתקלות לעיתים קרובות בעיצומים החריפים ביותר. משום כך, נערכים לעיתים חרמות המכוונים במיוחד נגד כלכלת יישובים אלו. הרשות הפלסטינית אסרה בחוק למכור מוצרי התנחלויות בשטחה. בנוסף, ישנם עסקים ואיגודים המחרימים לחלוטין תוצרת שמקורה בהתנחלויות ומדינה אחת החליטה רשמית על סימון מוצרים המיוצרים בהתנחלויות, כאשר קיים חשש שהסימון יביא לחרם. עם זאת, ישראל חתומה על הסכמי סחר בינלאומיים, כך שניסיונות להחרים תוצרת ישראלית נתקלים בקשיים. תחקיר גרמני שנערך קבע כי הכוונה המסתמנת היא סימון מוצרי התנחלויות כמוצרים שאינם מיוצרים בשטח ישראל על מנת לעקוף את הסכמי הסחר.
לעיתים קיימים קשים בסימון והחרמת מוצרי ההתנחלויות, למשל בשל כך שספקים מערבבים תוצרת זו עם תוצרת אחרת שמקורה בישראל. לפעמים גם קיים כעס מצד אותם ארגונים על כך שעסקים אחרים משתפים פעולה, מבחינה עסקית, עם תוצרת ההתנחלויות. במקרים אלו קיימות קריאות להחרים - ולעיתים גם מוחרמים בפועל - ארגונים בהם קיימת פעילות הן בהתנחלויות והן בישראל וכן ספקים "המשתפים פעולה" עם יצרני ההתנחלויות. כך לדוגמה בהנחיות שפרסם האיחוד האירופי, גופים המקבלים כספים מהאיחוד יצטרכו להתחייב שלא להשתמש בקבלני משנה מתחומי הגדה המערבית או מזרח ירושלים.
חרם אקדמי
תנועת ה-BDS (ראשי תיבות "חרם, משיכת השקעות וסנקציות") וכן יוזמות עצמאיות קראו לאורך השנים להטיל חרם אקדמי על מוסדות האקדמיה הישראלית, בטענה כי הם משתפים פעולה עם הממשל הישראלי ותורמים לכיבוש השטחים. באקדמיה הישראלית עצמה, יש מספר מצומצם של אקדמאים שתומכים בחרם זה. התומכים בו מהווים מיעוט של כ-2% מהמרצים בארץ ונתקלים בפעמים רבות בביקורת קשה מצד עמיתיהם, הפרופסורים הישראלים. גם סטודנטים ישראלים מעטים תומכים בחרם האקדמי ועוררו זעם ציבורי. כלפי חלק מתומכי החרם בחו"ל נשמעות טענות על גזענות ואנטישמיות.
מטילי החרם האקדמי הבולטים הם ארגון המורים הארצי באירלנד, אשר קרא לפרלמנט האירי להרחיב את החרם האקדמי "עד ש (ישראל) תסיר את המצור הבלתי חוקי על עזה והכיבוש על אזור הגדה המערבית", "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי אשר החרים החל מ-22 באפריל 2005 את האוניברסיטאות בר-אילן וחיפה לתקופה של כחודש, הפיזיקאי סטיבן הוקינג, ששימש כפרופסור בכיר לפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג' והאגודה ללימודים אמריקניים (ASA) בארצות הברית. כמו כן, לאור עצומה ומחאה נרחבת בדרום אפריקה, קיבלה על עצמה אוניברסיטת יוהנסבורג להפסיק כל שיתוף פעולה מחקרי או לימודי עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב הקשור במישרין או בעקיפין לצה"ל וכן לחתוך כל קשר אם יתברר שהוא קשור להפרה של זכויות אדם כלשהן וזאת למרות הקשר המבוסס שלהן, עוד מלפני שנות ה-90. בזו אחר זו החלו אוניברסיטאות אחרות בדרום אפריקה לבדוק את קשריהן עם ישראל ולהצהיר שאין להן כאלה. ב-27 ביולי 2012 הכריזה אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת ויטווטרסראנד (ויטס) על חרם תרבותי ואקדמי על ישראל. במדינות רבות בעולם נשמעו קריאות להחרמת ישראל, אך רובן לא עברו בהצבעות או שבוטלו זמן קצר לאחר מכן. הידועה בהן היא החלטה של "איגוד מרצי האוניברסיטאות" הבריטי להחרים אקדמית את ישראל, החלטה אשר כאמור בוטלה לאחר מכן.
ביולי 2023 החליטה האגודה האנתרופולוגית האמריקנית, שבה חברים 12 אלף אנשי אקדמיה, להטיל חרם אקדמי על ישראל. בהחלטה הועלו טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל ונאמר שישראל מבצעת הפרה מתמשכת של זכויות האדם של הפלסטינים, כפי שנקבע בחוק הבינלאומי. כחלק מההחלטה, על מוסדות אקדמיים ישראליים ייאסר שימוש, הפצה או פרסום חומרים של הארגון וחבריו.
אוניברסיטת אריאל
בשל מיקומה הייחודי של אוניברסיטת אריאל, הפועלת משטח הנמצא מחוץ לתחומי הקו הירוק, הופעלו לחצים, חרם פנימי וביקורת רבות במטרה למנוע את הקמתה. גם בחו"ל נמתחה ביקורת ציבורית שלעיתים החריפה עד כדי קריאה להחרמה אף עוד לפני הפיכת המרכז האקדמי לאוניברסיטה. כאשר ביקר נשיא ארצות הברית אובמה בישראל הוא נמנע מלהזמין לנאומו סטודנטים מאוניברסיטת אריאל, על אף שהזמין סטודנטים מכל אוניברסיטה אחרת בארץ. צעד זה התפרש כחרם מצידו על אוניברסיטת אריאל ועורר ביקורת. כמו כן הוחרמו סטודנטים מהאוניברסיטה עוד כאשר הייתה מכללה, ונפסלו מלהשתתף בתחרות ספרדית בחסות משרד השיכון הספרדי מחמת מיקומה הגאוגרפי של המכללה. מנהל התחרות הסביר כי מדובר בהחלטה של ממשלת ספרד. בעקבות הפסילה החליטה אריאל לתבוע את משרד השיכון הספרדי, ולאחר שהאחרון לא הצליח להמציא אסמכתה לחוקיות פעולתו, נחתם הסכם פשרה שבמסגרתו הודתה ממשלת ספרד כי הפסילה נעשתה שלא כדין, ופִצתה את אוניברסיטת אריאל בסכום של כ-430 אלף ש"ח.
חרם תרבותי
הארגונים הקוראים להחרים את ישראל קראו להטיל עליה גם חרם תרבותי. הם קוראים לחרם שכולל בין היתר פרסום ספרות בעברית והגעת אנשי תרבות כמו פסנתרנים, זמרים, להקות ואנשי ספורט. רוג'ר ווטרס, סולן להקת פינק פלויד, מוכר כמבקר פעיל של ישראל כבר יותר מ-20 שנה, הוא מתומכיו הפעילים והמוכרים ביותר של החרם. ווטרס מתכנן לפרסם מכתב ולקרוא בו לכל האמנים להפעיל חרם תרבותי על ישראל בשל ההתנחלויות וסיפוח שטחים ישראלי. גם אליס ווקר, סופרת פמיניסטית אמריקאית, סירבה להרשות את תרגום ספרה "הצבע ארגמן" לעברית ושואפת להשפיע על החברה הישראלית כך שזו תפעל למען הפלסטינים. לעומתם, באחת המועצות האזוריות בסקוטלנד הוחלט להחרים ספרים שמחברם ישראלי, כמחאה על התגובה הישראלית לספינת "המרמרה" ולא כדרישה לפעילות מדינית כלשהי. ישנם אמנים רבים שלא הביעו דעה פוליטית מפורשת לגבי ישראל אך ביטלו את הופעתם בישראל, על אף שקבעו הופעה בישראל, לאחר שהופעלו עליהם לחצים מצד תנועות התומכות בהחרמת ישראל. אמנים רבים ממשיכים להגיע לישראל מדי שנה, על אף ספיגת ביקורת מצד תנועות התומכות בחרם. חלק מהקוראים לחרם, בהם הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל, תומכים בהטלת חרם גם על פעילות תרבותית של ישראל, הנעשית על ידי גוף ישראלי רשמי או גוף הממותג כישראלי. כך לדוגמה, הפריעו פעילים פרו-פלסטינים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית כאשר ניגנה בלונדון, בטענה שהיא "שגרירה תרבותית" של ישראל וכן הופעלו לחצים על אמנים שונים לא להופיע בפעילויות הקשורות לישראל בחו"ל.
לתמיכת ארגוני שמאל ישראליים בחרם התרבותי יש השלכות ציבוריות ופוליטיות. בכנסת יזמו את חוק החרם וחלק מהציבור הישראלי התאכזב תרבותית ואף התרחק פוליטית מעמדת אנשי השמאל הרדיקלי כתוצאה מפעילותם זו.
תגובת ישראל - הסברה
ישראל מגנה את החרם ופועלת למניעת החרמתה. בעקבות מעורבות של פעילי שמאל רדיקלי בישראל בקריאות לחרם על ישראל, חוקקה הכנסת את חוק החרם, אשר הופך קריאה לחרם על ישראל עוולה נזיקית אך לא הופך פעולות אלה לעבירה פלילית. למרות זאת, ישנה טענה שישראל לא מקצה מספיק משאבים להילחם בתעמולה הפלסטינית ובקריאות לחרם על ישראל. לדוגמה במשרד החוץ ישנו אדם יחיד המועסק בפעילות כנגד החרם BDS (אם כי ישנם אנשים נוספים שעבודתם מתקשרת לנושא, במשרדים אחרים). בפועל מתקיימת הסברה בעיקר מטעם ארגונים וקהילות יהודיות בחו"ל וכן אזרחים ישראליים. עם זאת, לדעת גורמים אחרים התקציב שניתן בישראל לפעילות נגד החרם הוא גבוה מכל תקציב שניתן על ידי ארגונים אנטי-ישראליים.
רוב הציבור במדינת ישראל והגופים הממלכתיים מתנגדים לחרם על ישראל באופן נחרץ, כאשר התמיכה בחרם מוגבלת למיעוט של פעילי וארגוני שמאל רדיקלי בישראל וערביי ישראל - חלקם תומכים ומעודדים את החרם באופן פעיל. בקרב הימין והשמאל הציוני בישראל קיימת התנגדות לחרמות על ישראל, כאשר חלקו של הציבור סבור שהחרם נגוע לעיתים במניעים אנטישמיים. כך לדוגמה ראש הממשלה בנימין נתניהו התייחס לאיומי החרם על ישראל: גישה זו באה לידי ביטוי גם בדיון בכנסת ב-2015, בו אמרה שרת המשפטים איילת שקד שהקמפיין הוא חלק מהאנטישמיות החדשה ומטרתו היא דה-לגיטימציה ופגיעה במדינת ישראל. ראש האופוזיציה יצחק הרצוג הגדיר את החרם על ישראל כ"טרור אנטישמי מסוג חדש". עם זאת, מחברי מחקר שנערך מטעם "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה", הנתפס כבעל אג'נדה שמאלית, טוענים כי כל ביקורת על ישראל נתפסת בעיני רבים כחלק מתהליך הדה-לגיטימציה הנעשה לישראל, כביכול, בעולם ולכן המבקרים נתפסים כאנטי-ישראלים.
עם זאת, בביקורת מבקר המדינה על פעילות מערך המדינה הדיפלומטי-תקשורתי בתנועת החרמות ובגילויי האנטישמיות בחו"ל נמצא כי בעוד המשרד לנושאים אסטרטגיים קיבל סמכויות ותקציבים על מנת להיאבק בחרמות נגד ישראל הרי שבשנת 2015 המשרד לא מימש את תוכנית העבודה האופרטיבית שלו וכן לא ניצל את מלוא התקציב. מאידך, במשרד החוץ הצטברו ידע וניסיון שיכולים לסייע במאבק בחרמות נגד ישראל ושהמשרד לנושאים אסטרטגיים חסר, לדעת משרד מבקר המדינה, אך לטענת משרד החוץ אין לו התקציב הדרוש לצורך הקצאת כוח אדם בהיקף מספק לנושא.
תגובת ישראל - פעילות משפטית
בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במטרה להיאבק בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS יזמה ב-2015 שרת המשפטים איילת שקד תוכנית לוחמה משפטית שעיקרה תביעות אזרחיות ופליליות נגד פעילי וארגוני החרם בגין פגיעה בסחר, אפליה וגזענות.