cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרטריידר
משחקיות
במשחק קיימים מגוון מצבי משחק המבוססים בעיקר על מרוצים משולבים קופסאות הפתעה אשר נותנות לשחקן כוחות מיוחדים בדומה ל-mario kart. מוד נוסף הוא מרוץ מבוסס מהירות אשר דורש מהשחקן לבצע דריפטים על מנת לקבל בוסטים שיאיצו את מהירות רכבו.
פיתוח
הגרסה הדרום קוריאנית של המשחק שוחררה ביוני 2004. גרסאות מקומיות הושקו גם בסין כ-popkart (בסינית: 跑跑卡丁車) במרץ 2006. ובטאיוואן המשחק שוחרר בינואר 2007. גרסת בטא סגורה של המשחק בשפה האנגלית הושקה באמריקה ב-1 מאי 2007 והסתיימה בסוף אותו החודש. הבטא הפתוחה החלה באוקטובר 2007 והסתיימה במרץ 2008. לאחר מכן המשחק נסגר ללא כל הודעה מצד חברת Nexon וכל ההפניות למשחק הוסרו לאחר מכן מאתר החברה. גרסאות נוספות של המשחק שוחררו מאוחר יותר בתאילנד, וייטנאם (תחת השם: BoomSpeed), רוסיה, אינדונזיה ויפן, אך כולן נסגרו בסופו של דבר.
פירידין
פירידין (Pyridine) הוא תרכובת אורגנית הטרוציקלית שנוסחתה הכימית C5H5N. היא דומה לבנזן בו הותמרה קבוצת C-H אחת באטום חנקן. טבעת הפירידין מופיעה בתרכובות חשובות רבות כולל ויטמין B3. החומר הוא נוזל שקוף, דליק מאוד, מסיס במים ובעל בסיסיות חלשה וריח אופייני בלתי נעים המזכיר דגים. הפירידין התגלה בשנת 1849 על ידי הכימאי הסקוטי תומאס אנדרסון (Thomas Anderson) כאחד המרכיבים של שמן עצמות (תוצר זיקוק הרסני של אפר מעצמות בעלי חיים). אנדרסון בודד פירידין באמצעות זיקוק. משתמשים בפירידין כחומר מוצא לייצור כימיקלים לחקלאות ותרופות וכן כממס וכריאגנט כימי. מוסיפים פירידין כדי לפגל אלכוהול (להפוך אותו בלתי ראוי לשתייה). המולקולה מישורית, מצומדת ומכילה, בדומה לבנזן 6 אלקטרוני π ולכן, בהתאם לכלל היקל ארומטית. בניגוד לבנזן פיזור המטען האלקטרוני אינו אחיד משום שהאלקטרו שליליות של אטום החנקן גבוהה יותר משל הפחמנים. לכן יש לפירידין מומנט דיפול של 2.2D.
פירידין חופשי נדיר בטבע פרט לעלים ושורשים של צמחים ממשפחת הסולניים. הוא מצוי בכמויות מזעריות כחלק מהתרכובות האורגניות הנדיפות הנוצרות בצלייה או בשימור מזון וכן בעשן טבק ומריחואנה.
הפקה
הדרך הראשונה להפקת פירידין הייתה בידודו מזפת פחם. התהליך היה בזבזני שכן זפת פחם מכיל רק כ 0.1% פירידין. ודרש תהליך הפרדה רב שלבי. כיום רוב הפירידין מסונתז בתהליכים דוגמת סינתזת צ'יצ'יבאבין (Chichibabin synthesis) שהומצאה ב-1924 והיא מבוססת על דחיסה של אלדהידים, קטונים או תרכובות קרבוניל לא רוויות עם אמוניה או אמינים. פירידין לא מותמר מיוצר מפורמלדהיד ואצטאלדהיד. תחילה מופק אקרולאין Acrolein - חומר שנוסחתו CH2=CH-COH מתגובת פרומלדהיד עם אצטאלדהיד והתוצר הזה מגיב שוב עם אצטאלדהיד ואמוניה לקבלת פירידין ומימן
בטיחות
לפירידין נקודת הבזק (הטמפרטורה נמוכה ביותר בה הוא יכול להתנדף לקבלת תערובת דליקה עם אוויר) של 17°C ולכן הוא מוגדר "דליק מאוד". טמפרטורת ההצתה 550°C ותערובות באחוזי נפח של 1.7-10.6% פירידין באוויר נפיצות פירידין מומס במים ורעיל לבעלי חיים וצמחים הריכוז המרבי באוויר 5 מ"ג למ"ק אוויר פירידין רעיל בבליעה, שאיפה או בספיגה דרך העור. סימני הרעלת פירידין כוללים:
הסימנים עשויים להחריף ולכלול כאבי בטן, קשיי נשימה ואובדן הכרה. המנה הממיתה הנמוכה ביותר בבליעה באדם 500 מ"ג לק"ג בריכוזים גבוהים יש לפירידין השפעה נרקוטית. LD50 בחולדות 891 מ"ג לק"ג.
פירידין חשוד כמסרטן אך אין עדויות מספקות לקרצינוגניות בבני אדם.
קישורים חיצוניים
MSDS של פירידין
נמל התעופה קובנה
הנמל מופעל על ידי חברת Lithuanian Airports, תחת שליטה מלאה של משרד התחבורה הליטאי, ומשמש כאחד מבסיסיה של חברת ריינאייר. בשנת 2022 עברו דרכו כ-1.15 מיליון נוסעים בכ-10 אלף טיסות ליעדים באירופה והמזרח התיכון.
ריינאייר הפעילה בעבר טיסות ישירות מהשדה לנמל התעופה בן-גוריון אך טיסות אלה הופסקו במהלך מגפת הקורונה ולא חודשו מאז. בחודשי החורף מופעלות טיסות שבועיות ישירות לנמל התעופה רמון הסמוך לאילת.
היסטוריה
השדה שירת את טיסות השלוחה המקומית של חברת אירופלוט הסובייטית. טיסות סדירות הופעלו במטוסי יאק-40 ויאק-42 לקייב, חארקיב, אודסה וסימפרופול באוקראינה הסובייטית, למוסקבה שברוסיה הסובייטית ולשיאוליאי בצפונה של ליטא.
בהמשך לחידוש עצמאותה של ליטא, בשנת 1991 קיבל שדה התעופה מעמד בינלאומי והצטרף לוועד נמלי התעופה הבינלאומי (Airports Council International). החל משנת 1993 היה לבסיסה הראשי של חברת אייר ליטואניה, אשר חיברה את קובנה ליעדים במרכז אירופה ובסקנדינביה, ביניהם בודפשט, מאלמו, המבורג ואוסלו. בשנת 2004 החברה פשטה את רגלה וטיסותיה מהשדה הופסקו כליל.
בשנת 2004 החלה חברת הלואו-קוסט האירית רינאייר להפעיל טיסות ישירות משדה התעופה. בשנת 2006 הוחלט בחברה להקים בסיס בקובנה, אשר יצטרף לרשת הבסיסים הענפה של החברה ברחבי אירופה. פתיחת הבסיס של רינאייר וההשקעה הכספית שבאה בעקבות כך, הובילה לעלייה ניכרת בכמות הנוסעים ולמתן תעסוקה לכמה מאות עובדים אשר החלו לשרת את מטוסי החברה בהאנגאר ייעודי שנבנה בעלות של כ-3 מיליון אירו. בנוסף להאנגאר הנוכחי, צפויה רינאייר לבנות האנגאר נוסף אשר יוסיף לשוק התעסוקה כמה עשרות עובדים, בשיתוף עם אוניברסיטת קובנה לטכנולוגיה.
בשנת 2012 החלה גם חברת הלואו-קוסט וויזאייר להפעיל טיסות לקובנה, לאחר תקופה קצרה בשנת 2005 שבה הופעלו מספר טיסות אשר בוטלו בסופו של דבק. מאז טיסות החברה ממשיכות לשרת את השדה.
השדה שימש במהלך השנים גם את החברות אייר בלטיק ולוט, אשר פעלו בקווים לריגה בלטביה ולוורשה שבפולין, בהתאמה. טיסות אלו הופסקו ומאז רק החברות רינאייר ווויזאייר מפעילות טיסות סדירות מהשדה.
בשנת 2008 נפתח מבנה טרמינל חדיש אשר תוכנן לשרת כ-800 אלף נוסעים בשנה, אם כי כבר בשנת 2010 כמות הנוסעים השנתית עברה את זאת המתוכננת.
בשנת 2017 נמל התעופה הווילנאי נסגר לצורך שיפוצים וכלל הפעילות התעופתית עברה לקובנה. במטרה להתמודד עם העלייה בכמות הנוסעים שבאה עם הפיכתו הזמנית של השדה לשער הכניסה האווירי הראשי של ליטא, נבנו שני מבני טרמינל זמניים.
טרמינל הנוסעים
מבנה הטרמינל מורכב מ-3 קומות ומשתרע של כ-7,573 מ"ר. קומת הקרקע מיועדת לנוסעים נכנסים ואילו הקומות העליונות מיועדות לנוסעים יוצאים, כאשר בקומה השנייה ממוקמים 12 דלפקי רישום לטיסה ועמדות לבידוק ביטחוני. לאחר הבידוק הביטחוני שטח הטרמינל מתחלק לאזור המיועד לנוסעי טיסות אשר יעדן בתוך מדינות הסכם שנגן ולנוסעי טיסות לשאר היעדים אשר נדרשים לעבור בנוסף ביקורת גבולות.
העלייה למטוס מתבצעת מתוך 6 שערים (ממוספרים A1-A6) ודורשת יציאה משטח הטרמינל לשטח האווירי, שכן הטרמינל לא מאובזר בגשרי עלייה למטוס. בדרך כלל המטוסים חונים בסמיכות לטרמינל, לכן נדרשת הליכה רגלית קצרה בשטח האווירי ללא צורך באוטובוס. לשירות הנוסעים ישנן מספר חנויות, בית קפה, סוכנות נסיעות, שירותי השכרת רכבים והמרת מט"ח, אשר מפוזרות ברחבי הטרמינל.
השטח האווירי
לנמל התעופה בקובנה מסלול המראה יחיד באורך של 3,250 מ' וברוחב של 45 מ', אשר עומד בתקן 4E של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית ומאפשר נחיתת והמראת מטוסים כמו בואינג 747 ואנטונוב 124. המסלול מכוון בהתאם לכיוון הדומיננטי של הרוחות המערביות הנושבות בשדה ומאובזר במערכת נחיתת מכשירים מדרגה II מאפשרת נחיתת מטוסים כאשר הראות קרובה למינימום.
חברת ריינאייר מחזיקה האנגאר אחד בשטח שדה התעופה בעל קיבולת לתחזוקת מטוס יחיד וביצוע בדיקות מסוג C-check.
כבישים
נמל התעופה מחובר לכביש הראשי הליטאי המסומן A6 (E262) באמצעות רחוב Oro uosto g., כביש גישה באורך של כ-450 מ'. כביש A6 מחבר את מרכז קובנה לערים בצפון מזרח המדינה (ביניהן אוטנה ואוקמרגה) ולדאוגבפילס שבלטביה באופן ישיר, ומאפשר גישה לכביש A1 שבין וילנה לקלייפדה ולכביש A2 שבין וילנה לפוניבז'.
משך הנסיעה ברכב פרטי למרכז העיר קובנה הוא כ-20–25 דקות.
תחבורה עירונית
קו אוטובוס מס' 29G פועל בין תחנת הרכבת שבמרכז קובנה לבין שדה התעופה. זהו קו אקספרס העוצר בכלל תחנות מרכז העיר ובמספר תחנות בשדרות Savanoriu ובכך מאפשר מעבר לשאר קווי התחבורה הציבורית בעיר. כמו גם ישנן מספר תחנות בעיר קרמלבה הסמוכה לנמל התעופה.עלות הנסיעה בקו זהה לכל שאר התחבורה העירונית של קובנה ועומדת על 1 יורו למשלמים במזומן או 70 סנט למשלמים באמצעות כרטיס נטען או דרך אפליקציה ייעודית (נכון לשנת 2023).
משך הנסיעה בין תחנות הקצה של הקו היא כ-50 דקות. הקו פועל בין שעות הבוקר המוקדמות עד ל-1 לפנות בוקר לערך.
תחבורה בינעירונית
ישנם קווי אוטובוס ישירים בין שדה התעופה לערים וילנה, קלייפדה ויאנובה בנוסף ליישובים רבים אחרים ברחבי המדינה ואף קו הסעה בינלאומי לריגה.
עריפת ראשו של יוחנן המטביל (קאראווג'ו)
עריפת ראשו של יוחנן המטביל (באיטלקית: Decollazione di San Giovanni Battista) הוא ציור בטכניקת שמן על בד משנת 1608 מאת הצייר קאראווג'ו. זהו הציור הגדול ביותר של קאראווג'ו ויש הרואים בו את פסגת עבודתו ואף אחד מהציורים החשובים ביותר בתולדות האמנות המערבית. מבקר האמנות הבריטי ג'ונתן ג'ונס כלל את היצירה ברשימת עשר יצירות האמנות הגדולות ביותר בהיסטוריה.
הציור תלוי מעל המזבח בקתדרלת יוחנן הקדוש בולטה בירת מלטה.
נושא הציור
יוחנן המטביל (בין 6 לפנה"ס ל-2 לפנה"ס – 36 לספירה לערך) היה יהודי, מורה רוחני, קרוב משפחתו של ישו ומטבילו (ומכאן שמו – יוחנן המטביל). הוא החל לפעול בשנת 29 וסחף אחריו מאמינים רבים. השפעתו של יוחנן וקבוצת המאמינים שאסף סביבו עוררו את חששם של השלטונות מפגיעה בסדר הציבורי. הורדוס אנטיפס (בנו של הורדוס), טטרארך הגליל ופראיה, חשד שיוחנן מתכנן מרד יהודי נגד האימפריה הרומית. בנוסף, יוחנן הטיח באנטיפס ביקורת על נישואיו להרודיאס (נכדתו של הורדוס), אשת אחיו למחצה. ביקורת זו עוררה את זעמה של הרודיאס, והיא דחקה באנטיפס לאסור את יוחנן:
סצנה זו – "וַיֵּלֶךְ וַיִּכְרֹת אֶת רֹאשׁוֹ בְּבֵית הַסֹּהַר, וַיְבִיאֵהוּ בַּקְּעָרָה וַיִּתְּנֵהוּ לַנַּעֲרָה, וְהַנַּעֲרָה נָתְנָה אֶל אִמָּהּ" – היא נושא הציור שלפנינו.
קאראווג'ו במלטה
ב-1606 היה קאראווג'ו מעורב בקטטה ברומא שנהרג בה אדם. הוא נאלץ לעזוב את העיר, ברח לנאפולי, וב-1607 הגיע לאי מלטה. הוא הוכתר כאביר במסדר ההוספיטלרים (הידוע גם בשם Knights of Malta) שמרכזו באותה תקופה היה באי. המסדר, שהקדוש הפטרון שלו הוא יוחנן המטביל, הזמין מקאראווג'ו ציור מזבח לקתדרלת יוחנן הקדוש שבאי. בעקבות קטטות בהן הסתבך קאראווג'ו, הוא נכלא. הוא נמלט מכלאו, ולאחר מכן הודח מהמסדר.
הציור
הסצנה בציור מתרחשת בבית הכלא. אלה רגעיו האחרונים של יוחנן המטביל, לאחר שהמוציא להורג כבר חתך בחרבו את צווארו של יוחנן (החרב מונחת סמוך לראשו של יוחנן). משמאל עומדות מספר דמויות על רקע פתח בצורת קשת הממוסגרת בלבנים גדולות. הסוהר, צרור מפתחות תלוי על חגורתו, מורה למוציא להורג לסיים את מלאכתו. המוציא להורג אוחז בשערו של יוחנן המטביל, מרתק את ראשו לקרקע. בידו הימנית הוא שולף פגיון כדי לחתוך את גידי צווארו של יוחנן ששרדו את עריפת ראשו בחרב.
יוחנן מוטל על הקרקע. ידיו אזוקות מאחורי גבו. הוא נושם את נשימותיו האחרונות. חלוקו האדום הוא הכתם הבולט ביותר בציור ומתכתב עם הדם הניתז מצווארו. בגדו עשוי שיער הגמלים מציץ מתחת לחלוק האדום. משמאל, אשה צעירה מגישה קערה מוזהבת בה המוציא להורג יניח את ראשו של יוחנן. זו שלומית בת הרודיאס. מימינה, אשה מבוגרת תופסת את ראשה בידיה, נראית כלא מאמינה למראה עיניה. זו הרודיאס, אמה של שלומית, שאמרה לבתה לדרוש את ראשו של יוחנן. בצדו הימני של הציור שני אסירים מביטים בסקרנות במתרחש מבעד לסורגי תאם.
זהו ציורו היחיד של קאראווג'ו הנושא את חתימתו. החתימה, "f Michelang.o ", כתובה בדמו של יוחנן, מתחת לשלולית הדם שניתזה מצווארו, כשהאות f היא כנראה קיצור של המילה Frate (או Fra) שפירושה באיטלקית "אח", כלומר חבר במסדר דתי (כאמור, באותה תקופה קאראווג'ו היה חבר במסדר ההוספיטלרים).
ניתוח
הסצנה נראית כמו לקוחה ממחזה. הדמויות עומדות בתנוחות דרמטיות. הצופה בתמונה כמו מצטרף לשני האסירים שמאחורי הסורגים ומביט בסקרנות ובאימה במתרחש. החלל האפל שממלא את הציור גדול-הממדים מייצר אווירה קודרת ודרמטית. גודלו של הציור, הדרמטיות של הסצנה המתוארת, השימוש בקיארוסקורו (ניגודיות חדה בין אזורים כהים לבהירים לצורך יצירת דרמה והדגשת חלקים חשובים בציור) – כל אלה הם ממאפייני הבארוק (קאראווג'ו היה מחלוצי סגנון הבארוק, שהחל לתפתח באותה תקופה).
קאראווג'ו היה בעל מזג חם והסתבך בקטטות רבות בחייו. הוא נמשך אל נושא המוות, ובפרט עריפת ראש. הוא צייר שני ציורים נוספים הקשורים לעריפת ראשו של יוחנן המטביל: שלומית עם ראש יוחנן המטביל (מוצג בגלריה הלאומית בלונדון), וציור נוסף באותו השם (מוצג בארמון המלכותי של מדריד). ייתכן שקאראווג'ו הזדהה עם נושאים אלה מתוך ידיעה שהוא עצמו עלול לסבול גורל דומה בעקבות מעשיו.
נערי לנין
נערי לנין (בהונגרית: Lenin-fiúk) הייתה יחידה צבאית-פוליטית של "מועצת השלטון המהפכנית" (ממשלה) במהלך חודשי הטרור האדום בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919.
היסטוריה
היחידה אורגנה באופן ספונטני ולאחר מכן הוכפפה למחלקת החקירות הפוליטיות בוועדת הביטחון העממית (בראשות אוטו קורווין מקודם: קליין). באחריותו של טיבור סמואלי ובפיקודו של יוז'ף צ'רני, שישב בארמון בתיאני בשדרת טרז בבודפשט, הוקמה יחידת מוות בת 200 לוחמים. הם התפרסמו באכזריותם, צוידו במכנסי עור, מעיל עור, כפפות עור, כובע צלחת, קרבין, אקדח שטייר, כידון ורימון יד. טיבור סמואלי בחר את הצוות הבינלאומי של רכבת המוות שלו (בדומה לרכבת של טרוצקי ברוסיה) בחלקם מתוך נערי לנין ובחלקם מקבוצות אחרות. הרכבו השתנה, אך היו מזוהים 34 חברים קבועים, ביניהם יהודים רבים, ובהם ארפאד קרקש (מקודם: קוהן = כהן), בלה לווינגר, מור לובל, גאבור שיין (מקודם: גולדברגר), לאסלו סמואלי (אחיו הצעיר של טיבור סמואלי) ועוד. במשפטים אחרי נפילת הרפובליקה התביעה מצאה כי נערי לנין היו שותפים ל-92 רציחות לפחות. חלקם התגוררו כאמור ב"רכבת המיוחדת" של סמואלי.
השלטון המרכזי רצה לפרק את יחידת הטרור נערי לנין מיד עם הקמתה. ב-19 במאי 1919 פורקה מנשקה קבוצת צ'רני בעיר גדלה. לביצוע המשימה מפקדת הצבא פרסה שני גדודי חי"ר וגדוד תותחנים. כלי הנשק שלהם שנערמו היו: שבע מרגמות 140 מילימטר, שש מרגמות של 90 מילימטר, שלושה תותחים משוריינים של 75 מילימטר, שבעה תותחי חי"ר, שבעה מקלעים, 64 ארגזי פצצות, 130 ארגזים של רימוני יד, 41 ארגזים של תחמושת מקלע, 115 ארגזי תחמושת לתותחי החי"ר, 807 ארגז מוקשים. היו להם גם שמונה מכוניות ושש משאיות. כל זה ליחידה לא גדולה של כמה עשרות לוחמי טרור. רוב חברי הקבוצה נשלחו לחזית. 25 אנשים המשיכו לשמור על "הבית הסובייטי" (מלון של מגורי שרי הממשלה המהפכנית) ו-43 איש הוצבו אצל אוטו קורווין, במחלקת החקירות הפוליטיות, בפיקודו של צ'רני. זו הפכה ל"קבוצת צ'רני השנייה".
לעיתים קרובות הם שיתפו פעולה עם נערי לנין שנשארו בראשות סמואלי, הם היו לרוב בתפקיד ברכבת המשוריינת הידועה לשמצה של סמואלי, ובכך השתתפו בחיסול כל המרידות הגדולות נגד המהפכה. בתחילת יוני הודיע אוטו קורווין למועצת השלטון כי אינו יכול עוד לשתף פעולה עם מחלקה V, בראשות צ'רני, אולם המרד האנטי-מהפכני שפרץ ב-24 ביוני שינה את המצב. החבורה של צ'רני מילאה תפקיד חשוב בדיכוי המרד.
צבא הרפובליקה הסובייטית הובס ב-1 באוגוסט 1919. אחרי הכניעה הצליחה ההנהגה הקומוניסטית להימלט, אוטו קורווין ונערי לנין נותרו בהונגריה. המשפט המרכזי בתיק הפלילי שלהם בשנת 1919 החל ב-25 בנובמבר. ב-26 בנובמבר, לבקשת אביו המאמץ, פסק בית המשפט בבודפשט שישלל מגאבור שיין שם משפחתו של אביו המאמץ. מכאן והלאה הוא חזר לשם לידתו כגאבור גולדברגר. יוז'ף צ'רני, מפקד הכנופיות של נערי לנין ושלושה עשר חבריו, נידונו למוות והוצאו להורג. טיבור סמואלי מת בנסיבות לא ברורות בגבול הונגריה-אוסטריה (או שהתאבד או שנורה על ידי אנשי משמר הגבול).
מנהיגי קבוצה נוספת של נערי לנין שנשארו בהונגריה נידונו למוות ב-20 בדצמבר 1919 על ידי בית המשפט הפלילי בבודפשט. כמה נידונים למוות פנו לבית המשפט העליון בבקשת חנינה, אולם ב-28 בדצמבר בצהריים אישר בית המשפט העליון את גזרי הדין. ההוצאה להורג בוצעה בבוקר ה-29 בדצמבר. למחרת (30 בדצמבר 1919) כתב היומון "עיתון בבודפשט" על ההוצאה להורג.
שנות ה-20 של המאה ה-15
שנות ה-20 של המאה ה-15 היו העשור השלישי של המאה ה-15, החלו ב-1 בינואר 1420 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1429.
אופנה
באצולה באירופה הלבוש האופנתי לנשים מתאפיין בשמלות ארוכות, בדרך כלל עם שרוולים, שנלבשו מעל חצאית או תחתון, ושכבה נוספת שהפרידה בין השמלות לעור.
בקרב גברים בעלי מעמד המשיכה האופנה מהעשורים הקודמים שהתמקדה בעיקר בחולצה, ז'קט דאבלט וסוג של צמודונים בשם הוס, מעל לבגדים תחתונים ארוכים.
יחסי לטביה–סין
יחסי לטביה–סין הם יחסי החוץ בין לטביה לבין סין.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לטבים לסין כדי להשתתף במלחמת סין–יפן השנייה לצד הסינים.
ב-22 באוגוסט 1991 הודיע הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית על השבת עצמאותה של לטביה. באותה שנה הכירה סין בעצמאותן של המדינות הבלטיות.
ב-12 בספטמבר 1991 כוננו הרפובליקה העממית של סין ולטביה יחסים דיפלומטיים. בינואר 1992 הגיע ג'יאנג שיאויאן, דיפלומט של הרפובליקה הסינית (טאיוואן), לשלוש המדינות הבלטיות ויצר קשרים דיפלומטיים ברמה הקונסולרית עם לטביה. לטביה ורפובליקת סין חתמו על מסמך לפיו טאיוואן מוכרת כמדינה ריבונית ועצמאית. מאוחר יותר הקימה הרפובליקה הסינית קונסוליה כללית בריגה, בירת לטביה. לאחר שהרפובליקה הסינית הקימה את הקונסוליה הכללית שלה בלטביה, הוציאה הרפובליקה העממית של סין הצהרה בה הודיעה כי תסיר את שגרירותה בלטביה, אך לא ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם המדינה. במקביל, הרפובליקה העממית של סין החליטה להגביר את היחסים עם סין במדינות השכנות של לטביה ולמנוע תקריות דומות.
ביולי 1994 שלחה ממשלת לטביה משלחת דיפלומטית לרפובליקה העממית של סין, והבטיחה לנתק את היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם הרפובליקה הסינית, וחתמה על קומוניקט משותף עם הרפובליקה העממית של סין על נורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות.
ב-18 בספטמבר 2018, נשיא סין שי ג'ינפינג נפגש עם נשיא לטביה ריימונדס ויוניס שהגיע לסין כדי להשתתף בפורום קיץ דאבוס. ויוניס אמר כי אמריקה הלטינית וסין שומרות על אמון הדדי פוליטי טוב ועל שיתוף פעולה הדוק. לטביה דיברה רבות על היוזמה החשובה של "יוזמת החגורה והדרך" וסברה כי מנגנון שיתוף הפעולה בין מרכז ומזרח אירופה וסין חשוב מאוד ללטביה. לטביה מוכנה אף היא לקדם את פיתוח היחסים בין האיחוד האירופי לסין. לאחר הפגישה, שני ראשי המדינה היו עדים במשותף לחתימה על מסמכי שיתוף פעולה דו-צדדיים.
היחסים בין המדינות הדרדרו בשנת 2022 לאור תמיכת סין ברוסיה, ממנה חששו הלטבים לאור הפלישה הרוסית לאוקראינה.
יחסי כלכלה וסחר
סין ולטביה קיימו עסקאות סחר עוד לפני כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות; בשנת 1960 ייבאה סין היבשתית מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית פרה חומה לטבית ו-30 ראשי בקר הוקצו למחוז הונאן.
בשנת 2012 ייצאה סין ללטביה בשווי 554 מיליון דולר, ורוב הסחורות היו מכונות וציוד. סחר היצוא של לטביה לסין היבשתית עלה מיותר מ-40 מיליון דולר ליותר מ-70 מיליון דולר בשנת 2011, אך מאז ירד; בשנת 2012 יצוא לטביה לסין היבשתית היה פחות מ-70 מיליון דולר.
דועה סלימן-חטיב
ביוגרפיה
סלימן-חטיב נולדה בנצרת, למשפחה ערבית-מוסלמית מרובת ילדים (13 אחים ואחיות). היא החלה לשחק כדורסל מגיל 12 עד 15 ולמדה בבית-ספר פרטי נוצרי. היא התאמנה באתלטיקה בהדרכתו של חסן אלהייב ובגיל 19 בהדרכתו של סטפן קובלסקי ובהמשך בהדרכתו של מרק בלייכמן.
אלופת ישראל
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן בספטמבר 1995 סיימה סלימן-חטיב במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.61 דקות.
אלופת המכביה
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2005 זכתה סלימן-חטיב בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:39.37 דקות ומדליית ארד, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.14 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:35.44 דקות ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:13.11 דקות. שנה לאחר מכן, היא הגנה על תוארה בתוצאה של 4:29.18 דקות וזכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:12.91 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2009 זכתה סלימן-חטיב במדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:40.72 דקות, לפני מאור טיורי מהפועל חולון (4:44.08 דקות) ומיגל אטיאס מאס. רמת השרון (4:45.01 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:39.68 דקות, לפני מאור טיורי (4:41.54 דקות) ואטיאס (4:47.40 דקות) ובכך הגנה על תוארה ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:16.53 דקות, אחרי סמנתה אדלברג (2:13.64 דקות) ולפני סרי גורדון (2:17.11 דקות), שתיהן מארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2010 זכתה סלימן-חטיב במדליית זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4.37.35 דקות.
תארים והישגים
בשנת 2014 זכתה סלימן-חטיב בעיטור "מנהיגת נשים" מטעם התאחדות האתלטיקה האירופית על מפעל חייה.
חייה האישיים
סלימן-חטיב נישאה בשנת 1997 לחליל עבאס שזכה בשש אליפויות ישראל בקראטה ולהם שלושה ילדים. היא למדה 8 שנים במכללת וינגייט ובוגרת תואר שני בחינוך גופני. היא מאמנת אתלטיקה בקבוצת אחי נצרת.
מקצתו ככולו
מקצתו ככולו הוא כלל הלכתי האומר כי גם חלק מיחידת זמן נחשב לכולה, כגון הכלל המופיע בש"ס מקצת היום ככולו הקובע כי מקצת מהיום נחשב ליום, ולכן כאשר חלות מסוימת תלויה במספר קצוב של ימים, ניתן להחשיבה גם אם החלה באמצע יום - או נסתיימה באמצע יום. דוגמה נוספת היא לעניין המתנה בין בשר לחלב שיש הנוהגים שמקצת השעה השישית ככולה ולכן יש ממתינים חמש שעות ומשהו ולא שש שעות שלמות.
מחלוקת הראשונים
נחלקו הראשונים בגדר "מקצת היום ככולו", האם הכוונה היא שגם חלק מהיום נחשב ככולו, או שמא חלק מהיום גורר את שאר חלקי היום ומחשיב גם אותו כמו המקצת. לפי חכמי התוספות הכוונה היא שגם חלק מהיום נחשב ככולו, ולפי הרמב"ן והרשב"א הכוונה היא שהחלק הראשון של היום גורר את שאר היום והרי זה כאילו כל היום נתקיימו הדינים שהתקיימו בהתחלת היום. מסיבה זו, זבה שטבלה ביום השביעי שלה, לאחר ספירת שבעה נקיים ולאחר מכן ראתה שוב זיבה, הרי היא טהורה, מכיוון שבהתחלת היום הייתה טהורה ופקעה ממנה דיני זיבה. לעומת זאת, בתחילת ספירת שבעה נקיים, לא ניתן להחשיב את חלקו הראשון של היום כטהור אם נטמאת הזבה בסוף היו, והרשב"א מסביר כי הכלל "מקצת היום ככולו" נאמר רק כאשר במקצת היום חלה חלות מסוימת של טומאה או טהרה, אך כאשר הייתה טהרה - כי לא הייתה טומאה, הרי הטומאה שבסוף היום גורמת למפרע ליום להחשב כיום "טמא".
באחרונים
לא תמיד נאמר הכלל מקצת היום ככולו. כך למשל, איל הכשר להקרבה רק בהיותו שתי שנים, אינו כשר להקרבה אם הוא ביום האחרון של השנה הראשונה. הסיבה לכך היא, שכאשר היום הוא רק אמצעי להשלים את ימות השנה, גם אם נאמר "מקצת היום ככולו", ניתן רק לומר שהיום כבר היה, אבל השנה עדיין לא נגמרה עד שיגמר גם סוף היום. מסיבה זו פוסק הרמב"ם שבדין בתי ערי חומה, שבהם נחלט הבית לקונה בשנה השנייה, לא נאמר הדין של מקצת היום ככולו, שהרי גם אם נאמר שהיום האחרון של השנה הראשונה עבר, עדיין לא נכנסה השנה השנייה.
הגבלות לכלל והרחבתו
ההסבר של הכלל הוא, כאשר נדרשת חלות מסוימת החלה על ידי יום, רק חלק מהיום עשוי לבצע אותה חלות, כי גם חלק מהיום הוא יום. לא רק יום, אלא כל זמן קצוב המחיל חלות מסוימת, אם עבר חלק מהזמן - הרי הוא ככולו.
נחלקו הפוסקים האם ניתן לומר "מקצת היום ככולו" גם ביום האחרון של 12 חודשי האבילות. התרומת הדשן, קובע שלא ניתן לומר על היום האחרון שמקצתו ככולו, כי אם כן, היינו צריכים לומר ש"מקצת החודש ככולו", כי דין האבילות מוזכר בתלמוד כ-"12 חודש" נמצא שהוא תלוי במספר החודשים העובר ולא במספר הימים, וברור וידוע שאין כך ההלכה. אך הרדב"ז מביא את דבריו והוא חלוק עליו, והוא סובר שהמספר "12" חודש הוזכר רק כסימן מקוצר למספר הימים - 355 יום. הוא קובע שלמרות שהתרומת הדשן נחשב לפוסק נכבד וחשוב, להלכה ניתן להקל ולומר גם כאן "מקצת היום ככולו", מפני שספק דרבנן לקולא. לעומת זאת, בשולחן ערוך וברוב הפוסקים נפסק להלכה להחמיר.
בית הכנסת בית-אל (קראקס)
אגודת בית-אל (בספרדית: Asociación Bet-El) הוא בית כנסת ספרדי-אורתודוקסי בעיר קראקס שבוונצואלה, המשויך לאגודה היהודית של ונצואלה. בית הכנסת נבנה בין השנים 1969–1973, בעזרת תרומות מהבנקאי הברזילאי אדמונד ספרא, וממוקם בשכונת סן ברנרדינו (San Bernardino) בקראקס. הקהילה מורכבת ביקר מיהודים מחלב (סוריה), ממלייה (ספרד) ומצפון מרוקו, בעיקר מהערים טטואן ושפשאוון.
בית הכנסת נמצא בשדרת קחיגל (Cajigal), ויכול להכיל כ-300 איש בעזרת הגברים שמעוטרת בחלונות ויטראז' שעיצב האמן הישראלי יעקב אגם; בנוסף, את הקיר שבו ההיכל עיצב כפסל האמן הוונצואלני הארי אבנד. עזרת הנשים שבקומה השנייה יכולה להכיל כמאה אנשים, ובמרתף טרקלין שנחנך ב-1988 לשימוש מתפללי בית הכנסת; לרוב נערכות במקום מסיבות ואירועים, דוגמת בר מצווה ובת מצווה, קבלות פנים בחתונות, ארוחות חגיגיות ושבע ברכות. בקומה העליונה של בית הכנסת, סמוך לעזרת הנשים, ישנו חדר לימוד או בית מדרש. בבית כנסת סידורים עם תעתיק פונטי לספרדית עבור אלו שאינם שולטים בשפה העברית.
רב בית הכנסת הוא יצחק סאנאנס (Isaac Sananes).
בית יוסף (שכונה)
בית יוסף הייתה שכונה יהודית קטנה בירושלים בין השנים 1887 ל-1929 בערך. לאחר 1929 נטמעה בשכונת אבו תור הערבית.
את השכונה הקימו היזמים יוסף נבון (על שמו נקראה) ושלום קונסטרום עם הבנקאי יוהנס פרוטיגר, כחברה עסקית. התכנון המקורי היה להקים 50 בתים ובית כנסת על גבעה מבודדת לצד דרך חברון, באזור שומם יחסית שנקרא "דיר אבו תור", בצד בתי מידות ערביים שהחלו להיבנות באזור במקביל.
בכ"ג בתמוז (15 ביולי) תרמ"ז (1887) התפרסמה בעיתון "החבצלת" מודעה על הקמת "בתים ליחידים על הקרקעות אשר מחוץ לעירנו" למסירה מיד עם סיום בנייתם. מחיר כל בית, שכלל "חדר אחד בן שבע על שש אמות", מטבח ("בית תבשיל"), שירותים ("בית כיסא") וחלק יחסי בבור המים ובחצר המשותפת היה 100 פרנק (75 נפוליאונים) בתשלום "עם נשך קטן במשך שנים רבות" (כלומר משכנתא). הבתים קסמו לאוכלוסייה שלא השיגה ידה לרכוש בתים ממערב (בשכונות שנבנו לאורך רחוב יפו) ותוך יומיים מפרסום המודעה נרשמו רוכשים לכל בתי השכונה.
אולם, שנת בצורת, קשיים בירוקרטיים וריחוק השכונה מכל מקום ישוב יהודי גרמו לכך שעד ספטמבר 1888 הוקמו רק 27 בתים. השכונה נבנתה בצורת שני טורי בניינים, ללא חצר פנימית (כמקובל בשכונות שהוקמו באותה עת כמו בית דוד ("חצר הרב קוק") למשל). ארבעה מתוכם היו דו-קומתיים וכוסו רעפים. ב-1897 כתב אברהם משה לונץ בלוח ארץ ישראל שבשכונה מתגוררות רק 15 משפחות יהודיות. העצירה בהתפתחות השכונה נבעה בחלקה מהתדרדרות מצבם הכספי של השותפים, ובפרט של פרוטיגר, שפשט את הרגל. נתון זה מחוזק על ידי תביעה שהוגשה לוועדה לנפגעי הרעש שפקד את ירושלים ב-1927 ועל ידי שמואל יוסף עגנון, הכולל את אזכור השכונה במסעות הכלב בלק ברומן "תמול שלשום":
עד מאורעות תרפ"ט (קיץ 1929) התדלדל היישוב היהודי בשכונה ולאחר מכן היא נטמעה כליל באבו תור הערבית. בנייני השכונה נמצאים בחלקו המזרחי של הכפר (שהיה בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים), סמוך לקו הגבול עם חלקה המערבי. הטור המערבי מצוי ברחוב עין רוגל מספר 9–23.
ניצן עצמון
ניצן עצמון הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר.
ביוגרפיה
עצמון שירת כקצין בחיל השריון ובמלחמת יום הכיפורים היה בדרגת סרן, מפקד פלוגת החרמש של גדוד 100 בפיקודו של אהוד ברק. ב-16 באוקטובר נפצע בקרב החווה הסינית וידו נקטעה.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) התחרה בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק. הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה 1.59 מטר וזכה במדליית כסף בקפיצה למרחק 5.41 מטר.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) התחרה בקפיצה לגובה וזכה במדליית ארד עם קפיצה לגובה 1.55 מטר.
היה חבר נבחרת כדורעף נכים ואיתה זכה במדליות זהב באולימפיאדות הנכים בשנים 1976, 1980, 1984.
אצטדיון מיין רואד
אצטדיון מיין רואד (באנגלית: Maine Road Stadium) היה אצטדיון כדורגל בעיר מנצ'סטר באנגליה ושימש כמגרשה הביתי של קבוצת מנצ'סטר סיטי בין השנים 1923 עד 2003.
בשיאו הכיל האצטדיון 84,569 מקומות בשנותיו האחרונות תכולת האצטדיון הייתה 35,150 מקומות.
האצטדיון נחנך ב-1923 במשחק בין מנצ'סטר סיטי לשפילד יונייטד והסתיים בניצחון של הסיטי 1–2. המשחק האחרון באצטדיון נערך ב 2003 במשחק בין מנצ'סטר סיטי לסאות'המפטון והסתיים בניצחון של סאות'המפטון 0–1. השער האחרון של סיטי במגרש הזה נכבש על ידי מארק ויוויאן פואה בניצחון של סיטי על סנדרלנד 0-3.
בקיץ 2003 עברה מנצ'סטר סיטי לאצטדיונה החדש אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר. באותה שננה נסגר אצטדיון מיין רואד ושנה מאוחר יותר נהרס.
מנחת קטיף
מנחת קטיף (נקרא לעיתים שדה התעופה גוש קטיף) היה מנחת תעופה קטן בגוש קטיף, מיקום השדה היה כ־3 וחצי קילומטרים צפונית לעיר ח'אן יונס, ובצמוד לבסיס אונר"א אשר נמצא בשטח מחנה הפליטים ח'אן יונס וכן היה ממערב למושב העובדים גני טל ומחנה נוריה, המנחת נקרא על שם אזור ההתיישבות הישראלי ברצועה "גוש קטיף".
חברת מע"צ סללה את המנחת ובשיתוף פעולה עם המועצה האזורית חוף עזה אשר השקיעה 1.25 מיליון ש"ח בסלילתו של המסלול ובתכנון חברת מהוד.
היסטוריה
בתחילת שנות ה־90 של המאה ה־20 נחנך בגוש-קטיף מנחת תעופה למטוסים קלים אשר פעל כעשר שנים בעזרתו היה ניתן להגיע לגוש קטיף באמצעות תחבורה אווירית. חברת התעופה נשר תעופה ותיירות הפעילה בשדה קו תעופה בין שדה דב אשר שכן בתל אביב לשדה התעופה בגוש קטיף (טיסה אשר אורכה היה פחות מחצי שעה טיסה). כבר בשנותיו הראשונות להפעלתו סבל המנחת מחוסר פעילות עקב אירועי האינתיפאדה הראשונה. גם כאשר החלה האינתיפאדה השנייה חלה דעיכה בפעילות במנחת.
המנחת נועד לשרת בעיקר את מתארחי מלון נווה דקלים שהחל לפעול מספר שנים ספורות לפני חניכת השדה. כמו המנחת גם בית המלון סבל קשות מאבדן הכנסות בעת האינתיפאדות, והסיבה העיקרית להפעלת והקמת השדה הייתה הסברה כי מתן אפשרות להגעה מהאוויר יעיר מחדש את העניין בבית המלון. סיבה נוספת הייתה כי מספר אנשי עסקים שהבטיחו לראש המועצה צבי הנדל (לימים חבר הכנסת וסגן שרת החינוך, התרבות והספורט) שיקימו מפעלים בגוש-קטיף כאשר נודע להם ניתן שתהיה גישה לאזור בעזרת תחבורה אווירית.
בשלב הראשון פעל הקו באופן סדיר של כפעמיים ביום וכן כשלוש פעמים בשבוע. בית המלון הפעיל הסעות משטח בית המלון אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים, והמועצה האזורית חוף עזה הייתה מציבה לפני כל נחיתה במנחת רכב כיבוי אש וכן אמבולנס. בנוסף לכך עוד לפני שעלה הרעיון לנסיגת ישראל מאזור חבל עזה תכננה חברת נשר תעופה ותיירות להקים בית הספר לטיסה במנחת אשר יוכל לשמש את תושבי הנגב המערבי. היה גם רעיון להשתמש במנחת על מנת להטיס תוצרת חקלאית שגדלה בחממות בגוש קטיף לצפון הארץ.
לאחר הריסת נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת, הפך למעשה מסלול הטיסה של השדה להיות מסלול הטיסה השמיש היחיד ברצועת עזה.
עם זאת בסופו של דבר התברר כי מספר הטסים במנחת לא מצדיק החזקת קו טיסה קבוע, דבר זה התווסף לעובדה שככל שהתקדמו התהליכים המדיניים בין ישראל לרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו דעכה אף יותר הפעילות המעטה אשר הייתה בשדה. הדבר הגיע עד למצב בו צה"ל אסר לחלוטין באמצע שנות ה־90 על מטוסים לעבור במרחב האווירי של הגוש. בסוף שנות ה־90 הוחלט כי יינתן אישור טיסה בשדה למסוקים בלבד, ובהמשך צומצם האישור למסוקי חיל האוויר. המנחת איבד את תפקידו לחלוטין לקראת פינוי גוש קטיף וביצועה של תוכנית ההתנתקות. המנחת פונה יחד עם שאר התשתיות בגוש קטיף.
ואסילי איוואנוב (חסיד אומות העולם)
ואסילי איוואנוביץ' איוואנוב (בבולגרית: Васили Иванович Иванов; 13 בינואר 1896, נסיכות בולגריה – 1 בינואר 1973, אודסה, ברית המועצות) היה חסיד אומות העולם ממוצא בולגרי, אשר במהלך שואת יהודי אוקראינה הציל את בנות משפחת נמירובסקי באודסה.
סיפור המעשה
ואסילי איוואנוב היה בן למשפחה בולגרית שהיגרה לאודסה. ב-1930 נישא לשרה נמירובסקי לבית טפליץ' אלמנה יהודייה מהעיר. שלוש בנותיה של שרה: ג'ניה, שייבה ופירה אומצו על ידי איוואנוב כבנותיו. ב-1932 נולדה לזוג ביתם אָלָה. ב-1935 נהרגה הבת פירה בתאונה. במלחמת העולם השנייה, ב-1941, ערב מבצע ברברוסה היו שתי בנותיה של שרה נשואות. ג'ניה אם לשני ילדים, ושייבה בהיריון ראשון. ב-16 באוקטובר 1941 נכבשה אודסה על ידי הארמייה הרביעית של צבא רומניה, והצבא האדום נסוג ממנה.
ימים ספורים לאחר הכיבוש ביצעו הרומנים טבח ביהודי אודסה ובמהלכו נרצחו ג'ניה נמירובסקי (23), בעלה ותינוקם מאריק. בנה הבכור פימה בן השנתיים ניצל. ואסילי איוואנוב פעל מיד להצלת בני המשפחה הנותרים. הוא הסתיר בבית אחותו נדיה את שרה רעייתו, שייבה וביתה הפעוטה דינה שאך נולדה, את אלה ואת פימה שניצל מהטבח. בהמשך, עלה בידו למָלֶט את כולם לכפר מחוץ לאודסה, ושם הסתתרו בביתו של קרוב משפחתו. לאחר מספר חדשים הגיעו לכפר כוחות ז'נדרמריה רומניים, עצרו את שרה והכו אותה. איוואנוב הגן על אשתו, ובאמצעות תשלום שוחד שכנע את הז'נדרמים להניח לה.
באפריל 1944 שבו בני המשפחה המורחבת לאודסה, והסתתרו בה עד לשחרורה המלא של העיר. לאחר המלחמה אימץ ואסילי איוואנוב את פימה שנותר יתום ואת דינה ביתה של שייבה. שרה איוואנובה לבית טפליץ' סבלה מבריאות לקויה, ונפטרה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. בהמשך, עלו אָלָה ודינה לישראל.
ואסילי איוואנוב הלך לעולמו באודסה ב-1973. ב-17 ביוני 2007 הכיר בו יד ושם כחסיד אומות העולם.
רקוסנס
רקוסנס (מאנגלית: Rakusen's) היא חברה בריטית המייצרת אוכל כשר. החברה הוקמה ב-1900 בלידס. החברה ידועה בעיקר בזכות המצות שהיא מייצרת, אך יש לה מוצרי מזון נוספים כגון קרקרים, מרקים, שעועית, מרגרינה ועוד.
החברה נוסדה על ידי השען לויד רקוסן שאפה מצות בביתו בחדרו האחורי, שהפך במרוצת הזמן למפעל שהקים בלידס. החברה המשיכה לשגשג גם לאחר מותו ב-1944, ונשארה בחזקת המשפחה.
החברה נמצאת כיום בבעלות אנדרו סימפסון, שקנה שליטה בחברה ב-2015.
מוצרי החברה מאושרים על ידי בית הדין הרבני בלונדון. ברוב המרכולים הבריטים ניתן למצוא את מוצרי החברה בכל השנה, ובמיוחד מצות בפסח.
חוה מרדכוביץ
חוה מרדכוביץ (בצ'כית: Hava Mordohovich; 5 בפברואר 1935, צ'כוסלובקיה – 3 בינואר 2014, ב' בשבט תשע"ד, ישראל) הייתה גרפיקאית וטיפוגרפית ישראלית שהתמחתה בעיצוב, דפוס והוצאה לאור של ספרי אמנות ואדריכלות.
קורות חיים
חוה נולדה בשם אמה ווייס (Emma Weiss) בניטרה, צ'כוסלובקיה להוריה, פירושקה ואיגנץ, בני המעמד הבינוני שעסקו במסחר זעיר. משפחתה התגוררה בכפר שופורנה (Šoporňa). שואת יהדות אירופה לא פסחה על המשפחה, בשנות המלחמה היא הוברחה להונגריה וב-1944 הוחזרה על ידי אימה לסלובקיה. אחיה הבכור אריך ווייס נספה באושוויץ. בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, בגיל 10 החלה לראשונה ללמוד בבית ספר. ב-1947 נולדה אחותה הצעירה ורה.
בשנת 1955 למדה בטכניון לימודי ערב ובשנים 1956–1957 גרפיקה שימושית בבצלאל החדש לאמנות ולאומנות. בשנים 1958–1960 היא המשיכה את לימודיה בלונדון, בבית הספר המרכזי ללימודי אמנות ואומנות, וסיימה את לימודיה שם עם תעודה בהוצאה לאור ועיצוב ספרים. ב-1960–1961 למדה גרפיקה ודפוס באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1960 נישאה לחבר נעוריה דניאל מרדכוביץ שלמד אז וטרינריה בווינה. בשנים 1961–1963 עבדה בציריך במשרדו של האמן המעצב מקס ביל. ב-1964 בני הזוג התגוררו בהולנד וב-1965 שבו לישראל והתיישבו בירושלים. היא הקימה סטודיו לגרפיקה. שלושת ילדיהם נולדו בארץ: תמר (1965), ערן (1967), רחל (1974).
ב-1969 הצטרפה לצוות התכנון של תוכנית אב ל שבראשו עמד האדריכל אריה שרון, בוגר הבאוהאוס. זאת לאחר שנודע לו כי עבדה עם מקס ביל. היא עבדה עמו שנה כמעצבת. כשהחלט לפרסם את כל החומר שנאסף, היא התבקשה להנחות צוות מצומצם בהכנה של ספר. באותו זמן היא עצבה מספר ספרים שעוסקים בעיר העתיקה, בהם ישיבת פורת יוסף אותה תכנן האדריכל משה ספדיה, ושווקים ורחובות מסחר. העבודה התפרסמה בספר Planning Jerusalem, אותו עצבה והספר זכה בפרס מוזיאון ישראל לעיצוב בשנת 1973.
בשנת 1970 עברה משפחת מרדכוביץ להתגורר ברובע היהודי המשתקם, והייתה בין המשפחות הראשונות שהתיישבו מחדש בכיכר בתי מחסה, לאחר שחרור העיר העתיקה. היא הייתה פעילה בוועד התושבים. בשנים אלו היא הייתה מעצבת עצמאית, בעלת סטודיו לגרפיקה שהתמחה באדריכלות והיסטוריה של ארץ ישראל, אמנות ושילוט.
בשנת 1977 המשפחה עברה לחיפה והסטודיו המשיך להתפתח. היא עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, ב. היא העסיקה במהלך השנים בסטודיו סטודנטים שסיימו לימודיהם, הראשונה בהם הייתה המעצבת פרופ' טרי שרויאר שהייתה לשותפתה במשך עשור, האחרון שבהם – הגרפיקאי כפיר מלכא.
ב-3 בינואר 2014, בגיל 78, נפטרה בחיפה.
בשנת 2020 הפקידו יורשיה של מרדכוביץ את הארכיון שלה במרכז לחקר המורשת הבנויה ע"ש אבי ושרה ארנסון, בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. בנובמבר 2021 נערך אירוע הוקרה בטכניון לרגל קליטת עזבונה של מרדכוביץ במרכז לחקר המורשת הבנויה.
הוראה
בשנים 1977–1995, חוה עסקה בהוראה במחלקה לעיצוב גרפי, מכללת נרי בלומפילד – ויצו חיפה. היא לימדה את מקצועות הטיפוגרפיה. הייתה ממייסדי המחלקה כאשר הצטרפה לסגל המרצים בסוף שנות השבעים, מעט לאחר הקמתה, ולימדה בה עד תחילת שנות האלפיים. חוה העמידה דורות רבים של מעצבים וטיפוגרפים ועם חלקם שמרה על קשרים אישיים ומקצועיים למשך כל שנות פעילותה.
The Rose, Vol. 2
The Rose, Vol. 2 הוא אלבום המבוסס על השירה של הראפר טופאק שאקור. אלבום זה כולל הקלטות של שירתו של טופאק המבוצעת על ידי אמנים ידועים אחרים, כגון Bone Thugs-n-Harmony, לודאקריס ועוד. שיריו של טופאק מצוטטים ומשמשים השראה בכל שיר באלבום. זה האלבום השני המבוסס על שירתו של טופאק ששוחרר. אלבום השירה הראשון (The Rose That Grew from Concrete) בוצע על ידי אמנים מוזיקליים אחרים.
מכבי העברית
ההתאחדות העברית של מכבי באורוגוואי (בספרדית: Asociación Hebraica y Macabi del Uruguay), הידועה בכינויה מכבי העברית (Hebraica Macabi), היא קבוצת כדורסל אורוגוואית ממונטווידאו המשחקת בליגת העל האורוגוואית ובליגת האמריקות של פיב"א. הקבוצה נוסדה בשנת 1944, והשתתפה ברוב טורנירי הכדורסל של אורוגוואי.
היסטוריה
מכבי עלתה לליגה השנייה של אורוגוואי בכדורסל ב-1972 ולליגה הראשונה ב-1973, כשזכתה בשלושה טורנירים פדרליים (הטורניר החשוב ביותר של אורוגוואי עד 2000). הקבוצה פרשה מכדורסל באורוגוואי ב-1997, אך אז חזרה ב-2004 לליגה השלישית. לאחר שעלתה ליגה פעמיים בתוך שלוש שנים, שיחקה מכבי בעונת 2007/08 בליגת העל האורוגוואית, וסיימה במקום השני.
מכבי זכתה באליפות הראשונה שלה בעונת 2011/12.
אדריכלות האמנויות היפות
אדריכלות האמנויות היפות (באנגלית: Beaux-Arts architecture) הייתה הסגנון האדריכלי האקדמי שנלמד בבית הספר לאמנויות יפות בפריז (École des Beaux-Arts), במיוחד מאז שנות ה-1830 ועד סוף המאה ה-19. הוא התבסס על עקרונות הנאו-קלאסיקה הצרפתית, אך שילב גם אלמנטים גותיים ורנסאנס, והשתמש בחומרים מודרניים, כמו ברזל וזכוכית. זה היה סגנון חשוב בצרפת עד סוף המאה ה-19, שהשפיע מאוד גם על האדריכלות בארצות הברית, בגלל האדריכלים האמריקאים הבולטים הרבים שלמדו בבית הספר לאמנויות יפות, בהם הנרי הובסון ריצ'רדסון, ג'ון גאלן האוורד, דניאל ברנהם ולואיס סאליבן.
היסטוריה
סגנון האמנויות היפות התפתח מהקלאסיקה הצרפתית של סגנון לואי ה -14, ואחר כך הנאו-קלאסיקה הצרפתית החל מלואי ה-15 ולואי ה-16. סגנונות אדריכלות צרפתיים לפני המהפכה הצרפתית נשלטו על ידי האקדמיה המלכותית לארכיטקטורה (1671–1793), ולאחר מכן, בעקבות המהפכה הצרפתית, על ידי מדור האדריכלות של האקדמיה לאמנויות היפות. האקדמיה קיימה את התחרות על פרס רומא באדריכלות, שהציעה לזוכים בפרסים הזדמנות ללמוד את האדריכלות הקלאסית של העת העתיקה ברומא.
הנאו-קלאסיקה הפורמלית של המשטר הישן אותגרה על ידי ארבעה מורים באקדמיה, ג'וזף-לואי דוק, פליקס דובן, אנרי לברוסט וליאון וודוייר, שלמדו באקדמיה הצרפתית ברומא בסוף שנות ה -20. הם רצו להתנתק מהפורמליות הקפדנית של הסגנון הישן על ידי הצגת דגמי אדריכלות חדשים מימי הביניים והרנסאנס. מטרתם הייתה ליצור סגנון צרפתי אותנטי המבוסס על דגמים צרפתיים. סייעה לפועלם החל משנת 1837 הקמת ועדת האנדרטאות ההיסטוריות, בראשות הסופר וההיסטוריון פרוספר מירימה, וכן ההתעניינות הרבה בימי הביניים שנגרמה על ידי פרסומו בשנת 1831 של הספר "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו. כוונתם המוצהרת הייתה "להטביע על האדריכלות שלנו אופי לאומי באמת."
הסגנון המכונה "אמנויות יפות" (Beaux-Arts) הגיע לשיא התפתחותו במהלך האימפריה השנייה (1852–1870) והרפובליקה השלישית שלאחריה. סגנון ההוראה שייצרה אדריכלות האמנויות היפות נמשך ללא הפרעה משמעותית עד 1968.
סגנון האמנויות היפות השפיע מאוד על הארכיטקטורה של ארצות הברית בתקופה שבין 1880 עד 1920. לעומת זאת, אדריכלים אירופאים רבים מהתקופה 1860–1914 מחוץ לצרפת, נעו החוצה מהאקדמיה לאמנוית היפות לעבר המרכזים האקדמיים הלאומיים שלהם. בשל הפוליטיקה התרבותית של סוף המאה ה -19, אדריכלים בריטים של קלאסיקה אימפריאלית עברו מסלול קצת יותר עצמאי, התפתחות שהגיעה לשיאה בבנייני הממשל של סר אדווין לוטינס בניו דלהי.
הכשרה
תהליך הכשרה של האמנויות היפות הדגיש את דגמי הזרם המרכזי של האדריכלות הרומית הקיסרית בין אוגוסטוס לקיסרים הסוורים, רנסאנס איטלקי, ודגמי הבארוק הצרפתיים והאיטלקיים במיוחד, אולם ניתן היה ליישם את ההכשרה הזו על מגוון רחב יותר של דגמים: חזיתות ארמון פלורנטין קוואטרוצ'נטו או גותי צרפתי מאוחר. אדריכלים אמריקנים בני דור האמנויות היפות חזרו לרוב למודלים יוונים, שהייתה להם היסטוריה מקומית חזקה בתקופת התחייה היוונית האמריקאית של תחילת המאה ה -19. לראשונה, רפרטוארים של תצלומים הוסיפו רישומי קנה מידה מדויקים ורישומי פרטים באתר.
ההכשרה באומנויות היפות עשתה שימוש רב בסיכות, אבזמים המקשרים פרט אדריכלי אחד למשנהו; מערבים צורות, הרגל שהיה מקובל בבארוק של: "ארכיטקטורה מדברת" (פרלנטה ארכיטקטורה), בה ניתן היה להתאים את מידת הסמליות לקצוות בעלות אופי מילולי.
ההכשרה באמנויות היפות הדגישה את הפקתם של רישומים רעיוניים מהירים ורישומי מצגת פרספקטיבית מוגמרים מאוד. תשומת לב רבה ניתנה לתוכנית ולפרטי בנין מבוססי ידע. ניתוח תנאי האתר כלל את ההקשר החברתי והעירוני.
מאפיינים
אדריכלות האמנויות היפות הייתה תלויה בעיטור פיסולי לאורך קווים מודרניים שמרניים, תוך שימוש בנוסחאות בארוק ורוקוקו צרפתיות ואיטלקיות בשילוב גימור אימפרסיוניסטי וריאליזם. בחזית המוצגת לעיל, דיאנה אוחזת בכרכוב שעליו היא יושבת באופן טבעי האופייני לאקדמיה לאמנויות היפות של שילוב פיסול באדריכלות.
פרטים מעט מוגזמים, קונסולות תומכות פיסוליות נועזות, כרכובים עמוקים ועשירים, עיטורים פיסוליים עשירים ותלוים בגימור הכי אמיץ שהלקוח יכול היה להרשות לעצמם העניקו תעסוקה למספר דורות של מעצבים ארכיטקטוניים ונגרים עם רקע איטלקי ומרכז אירופי. תחושה של שפה אדריכלית הולמת ברמת האומן תמכה בצוותי העיצוב של משרדי האדריכלות המודרניים הראשונים.
המאפיינים של אדריכלות האמנויות היפות כללו:
ארצות הברית
האדריכל האמריקני הראשון שלמד בבית הספר לאמנויות היפות היה ריצ'רד מוריס האנט, בין 1846 ל־1855, ואחריו הנרי הובסון ריצ'רדסון בשנת 1860. אחריהם הגיע דור שלם. הנרי הובסון ריצ'רדסון התמקד בלימוד האומנויות היפות בהקשר של תכנון המוני ותכנון מרחבי, ואז יישם זאת על מודלים אדריכליים רומנסקיים שלא היו אופייניים לרפרטואר האמנויות היפות. ההכשרה שקיבל איפשרה לו להתעלות מעל להעתקה צייתנית וליצור מחדש מודלים משלו באופן מהותי, מעובד והאידיומטי. ריצ'רדסון פיתח סגנון אישי ביותר ("רומנסק ריצ'רדסוני") משוחרר מההיסטוריזם שהשפיע מאוד בראשית המודרניזם.
"העיר הלבנה" של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הייתה ביטוי של ניצחון עבור התנועה ותנופה מרכזית לתנועת "סיטי ביוטיפול" קצרת המועד בארצות הברית. התכנון העירוני של האומנויות היפות, עם התעקשותם הבארוקית על נופים מודגשים באמצעות סימטריה, מונומנטים מושכי עין, שדרות ציריות, גבהי כרכוב אחידים, "הרכב" הרמוני, ומעט אצילות תיאטרלית וקסם נגיש, אימצו אידיאלים שהתנועה המודרניסטית שבאה בעקבותיהם זלזלה בהם או סתם נפטרה מהם. האוניברסיטה האמריקאית הראשונה שפתחה תוכנית לימודים של האומנויות היפות היא המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1893, אז הובא האדריכל הצרפתי קונסטנט-דזירה דפרדל ל- MIT כדי ללמד. לאחר מכן נפתחו תוכניות לימודים דומות באוניברסיטת קולומביה, באוניברסיטת פנסילבניה, ובמקומות נוספים. החל משנת 1916 לימד מכון האמנויות היפות לעיצוב בניו יורק אדריכלים, ציירים ופסלים לעבוד בשיתוף פעולה אקטיבי.
מספר קמפוסים אמריקאיים באוניברסיטאות תוכננו בסגנון האומנויות היפות, ובמיוחד: אוניברסיטת קולומביה (פרויקט שהוזמן בשנת 1896), עוצבה על ידי מק'קים, מיד ווייט; אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי (פרויקט שהוזמן בשנת 1898), עוצבה על ידי ג'ון גאלן הווארד; האקדמיה הימית של ארצות הברית (נבנתה בשנים 1901–1908), בעיצוב ארנסט פלאג ; הקמפוס של MIT (הוזמן בשנת 1913), שתוכנן על ידי ויליאם וו. בוסוורת'; אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת קרנגי מלון (הוזמנו בשנת 1908 ו -1904 בהתאמה), שתיהן עוצבו על ידי הנרי הורבונסטל; ואוניברסיטת טקסס (הוזמן בשנת 1931), עוצבה על ידיפול פיליפ קרט.
בעוד סגנון מבני האמנויות היפות הושפע מדגמים היסטוריים, הקונסטרוקציה השתמשה בטכנולוגיה המודרנית ביותר הקיימת. בארמון הגדול (Grand Palais) בפריס (1897–1900) הייתה מסגרת ברזל מודרנית בפנים; העמודים הקלאסיים היו אך ורק לקישוט. אחוזת קרולנדס (Carolands Chateau) מדרום לסן פרנסיסקו בין השנים 1914–1916 נבנתה כדי לעמוד בפני רעידות אדמה, בעקבות רעידת האדמה ההרסנית של שנת 1906. מהנדס המבנים הספרדי הנודע רפאל גואסטבינו (1842–1908), שהיה מפורסם בזכות הקמרונות שלו, המכונים אריחי גואסטבינו תכנן קמרונות בעשרות מבנים בסגנון האמנויות היפות בבוסטון, ניו יורק, ובמקומות אחרים. אדריכלות האמנויות היפות הביאה גם פנים אזרחיות למסילת הרכבת. (תחנת הרכבת שיקגו יוניון, התחנת המרכזיות של דטרויט ושל מישיגן, המסוף של ג'קסונוויל ושל וושינגטון, תחנת יוניון של וושינגטון די.סי, הם דוגמאות אמריקאיות מפורסמות לסגנון זה.) בסינסינטי ישנם מספר מבנים בולטים בסגנון האמנויות היפות, כולל מבנה הזיכרון של מחוז המילטון בשכונת בשכונת אובר-דה-ריין וספריית איסט אנד קרנגי בשכונת קולומביה -טוסקולום. גרסה כנסייתית בסגנון האמנויות היפות היא בזיליקת סנט מארי של מיניאפוליס, הבזיליקה הראשונה בארצות הברית, שתוכננה על ידי האדריכל הפרנקו-אמריקני עמנאל לואי מסקריי (1861–1917) ונפתחה בשנת 1914 ו- והיכל הבונים החופשיים, בפלינפילד, ניו ג'רזי, שתוכנן על ידי ג'ון א. מינוט בשנת 1927. שתי הדוגמאות האמריקאיות הטובות ביותר למסורת האמנויות היפות עומדות במרחק של כמה רחובות זה מזה: מסוף גרנד סנטרל והספרייה הציבורית של ניו יורק. דוגמה בולטת נוספת של ארצות הברית לסגנון זה היא מבנה המעונות האקדמיים הגדול בעולם- אולם בנקרופט באקדמיה הימית של ארצות הברית. תחנת הרכבת של מישיגן - הגבוהה ביותר בעולם בעת השלמתה, תוכננה גם היא בסגנון זה.
אדריכלים
בשלהי 1800, במהלך השנים בהן אדריכלות האמנויות היפות הייתה בשיאה בצרפת, אמריקאים היו אחת מקבוצות הזרים הגדולות ביותר בפריס. רבים מהם היו אדריכלים וסטודנטים לאדריכלות שהביאו את הסגנון הזה לאמריקה. האנשים הבאים, תלמידי בית הספר לאמנויות היפות מזוהים כמי שיצרו עבודה המאפיינת את סגנון האמנויות היפות בארצות הברית.
צ'ארלס מק'קים, ויליאם מיד וסטנפורד ווייט הפכו בסופו של דבר לשותפים במשרד האדריכלים שתכנן מבנים ידועים רבים בסגנון האמנויות היפות.
ארגנטינה
משנת 1880 עלה לשלטון מה שמכונה דור ה-80 בפוליטיקה הארגנטינאית. אלה היו מעריצי צרפת שראו בה מודל לרפובליקה המופתית, במיוחד בכל הקשור לתרבות וטעמים אסתטיים. בואנוס איירס היא מרכז של אדריכלות האמנויות היפות שהמשיכה להיבנות עודבשנות ה-50.
אוסטרליה
בכמה ערים באוסטרליה יש כמה דוגמאות משמעותיות לסגנון האמנויות היפות. זה יושם בדרך כלל במבני משרדים ציבוריים גדולים ומוצקים למראה ובבנקים, במיוחד בשנות ה-20.
אנגהרד ריס
אנגהרד מרי ריס, ליידי מקאלפין CBE (באנגלית: Angharad Mary Rees, Lady McAlpine; 16 ביולי 1944 – 21 ביולי 2012) הייתה שחקנית ולשית. היא מוכרת מהופעותיה בטלוויזיה הבריטית בשנות השבעים של המאה העשרים ובעיקר מהופעתה בדמות דמלזה בסדרת הדרמה התקופתית "פולדארק" של ה-BBC.
קריירה
הופעת הבכורה של ריס הייתה ב-1968 בתפקיד חדרנית בעיבוד של "Man and Superman" מאת ג'ורג' ברנרד שו, לצדם של אריק פורטר ומגי סמית'. תפקידים נוספים שלה היו בדרמות טלוויזיוניות ובסדרות קומיות בהן "The Way We Live Now", "הגומלים", "מחזה של יום רביעי", "רופא בבית", הסדרה "Crown Court" וב-"Within These Walls".
בין תפקידיה הבולטים היו בדמות בתו של וינסטון צ'רצ'יל (בגילומו של ריצ'רד ברטון) בסרט "The Gathering Storm" (מ-1974), לוסי במחזה "Joe's Ark" מאת דניס פוטר (גם ב-1974), ובתפקיד סיליה במחזה "כטוב בעיניכם" לצדה של הלן מירן (1978). על הופעתה של ריס במחזה של פוטר אמר הבמאי אלן ברידג'ס שהיא אחת הטובות ביותר שראה מעודו.
ריס כיכבה בדמות בתו הרצחנית של ג'ק המרטש בסרט האימה "Hands of the Ripper" מ-1971. שנה אחרי כן ב-1972 שיחקה בסרט על פי "תחת חורש חלב" בכיכובם של ריצ'רד ברטון, פיטר או'טול ואליזבת טיילור. עוד בקולנוע הופיעה ריס בסרטים "ג'יין אייר" (1970), "To Catch a Spy" (מ-1971), "The Love Ban" (מ-1973), "Moments" (מ-1974), "La petite fille en velours bleu" (מ-1978), "קללת תות ענח' אמון" (1980), במיני-סדרה "Master of the Game" (מ-1984) ובסרט הפנטזיה "The Wolves of Kromer".
בתיאטרון שיחקה ריס בהפקות רבות בווסט אנד הלונדוני ובהם "It’s two foot, Six Inches Above The Ground World" (בתיאטרון וינדהמס, ב-1970); "תמונתו של דוריאן גריי" (תיאטרון ליריק בהאמרסמית', 1975); "המיליונרים" (תיאטרון היימרקט, 1978–1979); פרדיטה במחזה "אגדת חורף" (יאנג ויק, 1981); וב-"A Handful of Dust" (תיאטרון ליריק בהאמרסמית', 1982). תפקידים שייקספיריים נוספים שלה היו בדמות אופליה עם להקת התיאטרון הוולשית (1969), והרמיוני בתיאטרון שרמן בקארדיף.
בין 1975 עד 1977 כיכבה ריס בתפקיד ראשי בדמות דמלזה בסדרת הדרמה התקופתית "פולדארק" של ה-BBC. התפקיד מזוהה איתה ביותר אחרי שהופיעה בכל פרקי הסדרה פרט לפרק הראשון.
ריס שיחקה בסיור הופעות של המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד בהפקת ביל קנרייט ובבימויו של פיטר הול, יחד עם מייקל דניסון ודולסי גריי. היא הופיעה יחד עם ג'ון מורטימר ב-"Mortimer’s Miscellany", אנתולוגיה של שירה ופרוזה שהוצגה ברחבי בריטניה.
בשנים 1989–1990 שיחקה ריס בסיטקום "Close to Home", וב-1992 השתתפה בדרמת הספורט "Trainer".
אחרי מותו של בנה לינפורד ב-1999, עזבה ריס את קריירת המשחק והתרכזה בתחום של עיצוב תכשיטים האהוב עליה. היא הקימה חברה לעיצוב תכשיטים בשם Angharad שבסיסה בנייטסברידג'. תכשיטים בעיצובה הוצגו בסרט "אליזבת: תור הזהב" (2007).
חיים אישיים
ב-18 בספטמבר 1973 התחתנה ריס עם השחקן כריסטופר קזנוב שהתפרסם באותה עת בהופעתו בסדרה "The Regiment". לבני הזוג נולדו שני בנים: לינפורד ג'יימס (20 ביולי 1974 – 10 בספטמבר 1999) וריס ויליאם (נולד ב-1976). לינפורד נהרג בתאונת דרכים בכביש M11 באסקס כשנסע לאוניברסיטת קיימברידג' שם סיים תואר מאסטר בפילוסופיה. ריס וקזנוב התגרשו ב-1994. קזנוב נפטר ב-2010 מאלח דם.
לריס הייתה מערכת יחסם עם השחקן הבריטי אלן בייטס. אחרי מותו של בייטס ב-2005 נישאה ריס לדייוויד מקאלפין והייתה נשואה לו עד מותה.
ריס נפטרה ב-21 ביולי 2012, בגיל 68, מסרטן הלבלב. ב-27 בספטמבר 2012 נערך לזכרה טקס אזכרה בכנסיית סנט פול בנייטסבריד שבלונדון. ג'וליאן פלוז נשא דברים לזכרה.
ממשלת פרימקוב
ממשלת פרימקוב הייתה ממשלה קצרת יומין בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין אך נודעה בהשפעתה הרבה על מדיניות החוץ הרוסית.
מועמדותו של פרימקוב לראשות הממשלה אושרה בדומה הממלכתית ברוב מוחץ של 315 מתוך 450 חברי הדומה. טרם מינוייו לתפקיד ויקטור צ'רנומירדין הציע לו להתמנות לתפקיד סגן ראשון לראש הממשלה ואומנם הוא הסכים, אך הפרלמנט לא אישר את מינוי צ'רנומירדין לראש הממשלה וילצין הציע לפרימקוב את תפקיד ראש הממשלה.
ב-16 בספטמבר 1998 נאם פרימקוב בפני אנשי משרד החוץ הרוסי והזים שמועות לפיהן לא מתוכננות רפורמות בתקופת ממשלתו.
לפרימקוב נודעה השפעה רבה על מדיניות החוץ הרוסית בעת כהונתו. ב-24 במרץ 1999 הוא טס לארצות הברית לפגישה מדינית אך כששוחח בטלפון עם סגן נשיא ארצות הברית אל גור ונודע לו כי נאט"ו החליטה להפציץ את יוגוסלביה, הוא החליט לבטל את הביקור וכבר בהיותו מעל לאוקיינוס האטלנטי הוא הורה לטייס לסור חזרה למוסקבה. הפגישה תוכננה להסדיר העברת כספים על סך 15 מיליארד דולר מהממשלה האמריקאית כשצעדו של פרימקוב היווה שינוי חד במדיניות החוץ הרוסית והראה על שינוי מדיניות באשר ליחסם של הרוסים כלפי ארצות הברית ומדינות המערב והפך ממדיניות של קרבה שאפיינה את ממשל ילצין, למדיניות של התרחקות שהחלה לאפיין את רוסיה מאז פרימקוב.
שמונה חודשים לאחר מינויו, ב-12 במאי 1999, הנשיא בוריס ילצין פיטר אותו מתפקידו. הסיבה הרשמית הייתה רצונו של ילצין להאיץ ביצוע רפורמות, אך לדעת פרשנים שונים פיטורו בא בעקבות זיקתו של פרימקוב למחנה הקומוניסטי האופוזיציוני לשלטונו הליברלי של ילצין וכוונתו של פרימקוב להתמודד לתפקיד הנשיא בבחירות לנשיאות שתוכננו למרץ 2000.
אחת ההצלחות הגדולות של ממשלת פרימקוב הייתה רפורמה בתחום המס, שהוגדרה כמוצלחת במיוחד - לאחר שהגוף האחראי על מיסוי הפך למשרד ממשלתי בעל סמכויות נרחבות.