cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולינצי
יהודי וולינצי
בסוף פברואר 1942 חוסל הגטו בעיירה, כאשר יהודיו נרצחו ביער סמוך.
פאלקור
פָּאלקוֹר (לעיתים נכתב פלקור; מאנגלית: Palcor, ראשי תיבות של Palestine Correspondence או Palestine Correspondence Agency, סוכנות הידיעות של פלשתינה/ארץ ישראל) הייתה סוכנות ידיעות של הסוכנות היהודית שפעלה בירושלים בתקופת המנדט הבריטי, מדצמבר 1934 ועד אוקטובר 1948 (מעט אחרי קום מדינת ישראל), במטרה לספק ידיעות לעיתונות היהודית בעולם ובארץ בהתאם להשקפת הסוכנות היהודית ומפא"י.
הרקע להקמת הסוכנות היה משפט רצח ארלוזורוב שהתנהל בארץ באותה שנה והביא לשיא את המאבק בין הציונות הסוציאליסטית והרוויזיוניסטית. סוכנות הידיעות המקומית היחידה שסיקרה את המשפט עבור העיתונות היהודית העולמית הייתה הסוכנות הטלגרפית הארץ-ישראלית (סט"א; באנגלית: Palestine Telegraphic Agency, PTA), חברה-בת של סוכנות הידיעות היהודית (באנגלית: Jewish Telegraphic Agency, JTA). זו סיקרה את המשפט מנקודת מבט רוויזיוניסטית, ובעקבות זאת ביקש דוד בן-גוריון להקים סוכנות ידיעות חלופית, שתשרת את ההנהגה הציונית שבשליטת מפא"י.
הסוכנות נוסדה ב-10 בדצמבר 1934. ליו"ר הסוכנות מונה העיתונאי יוסף גרביצקי ולסגנו העיתונאי יהושע יוסטמן, והיא פעלה תחילה כחלק ממחלקת העיתונות של הסוכנות היהודית. מאוחר יותר הופרדה הסוכנות ממחלקת העיתונות והייתה למחלקה עצמאית, מחלקת הידיעות, שבראשה הועמד העיתונאי ישעיהו קלינוב (שכמו מחלקת העיתונות, הייתה כפופה למשה שרתוק (שרת)).
"פאלקור" סיפקה ידיעות לעיתונים יהודיים ברחבי עולם, בהם "היינט" הוורשאי (פולין) ו"יידישה רונדשאו" הברלינאי (גרמניה), וגם לכמה עיתונים בארץ – "דבר", "הארץ" וה"פלסטיין פוסט". מקבצי הידיעות שסיפקה (bulletins, בולטינים) נכתבו בעיקר ביידיש ובאנגלית, ולצדן גם בגרמנית ובשפות נוספות.
סוכנות הידיעות שימשה כלי של הסוכנות היהודית. דיווחיה נשלחו ליותר מ-200 עיתונים יהודיים, אך לא לעיתונים רוויזיוניסטים או אנטי-ציוניים. בנוסף, היא נטתה להבליט כשלים של מנהיגי הרוויזיוניסטים ובמקביל להצניע חילוקי דעות בתוך הסוכנות היהודית, וכן שימשה אמצעי הדלפה של הסוכנות היהודית (בן-גוריון הדליף דרכה את דו"ח ועדת פיל במלואו ימים אחדים לפני פרסומו הרשמי). ככלי תעמולה, עיקר פועלה היה מכוון כלפי יהדות התפוצות.
בראשית אוקטובר 1948 הוכנסה תחת משרד החוץ ולמעשה חדלה לפעול.
טאקה יונסקו
טאקה יונסקו (ברומנית: Take Ionescu; 25 באוקטובר 1858 - 2 ביוני 1922), מדינאי רומני מתון, עורך דין, עיתונאי ודיפלומט, אשר שימש כראש ממשלת רומניה לתקופה קצרה (בין ה-18 בדצמבר 1921 עד ה-19 בינואר 1922).
תחילת חייו
בזמן לימודיו בפריז פגש באשתו לעתיד, בסיה ריצ'רד, סטודנטית אנגליה. הם נהפכו לבני הזוג בברייטון וב-1881 נישאו בנישואים אורתודוקסים בלונדון. בני הזוג התיישבו בבוקרשט אך לעיתים קרובות ביקרו באנגליה את משפחתה של בסיה.
טאקה פתח משרד עורכי דין מצליח והפך לנשיא אגודת עורכי הדין במחוז אילפוב ובבוקרשט.
פוליטיקה
במקור היה טאקה חבר במפלגה הלאומית ליברלית (PNL) ולאחר הבחירות של 1884 שימש כנציג המפלגה בבית התחתון. בבחירות של 1888 נבחר כנציג עצמאי מטעם קראיובה לאחר שעזב את המפלגה, וב-1891 חבר למפלגה השמרנית.
בממשלתו של לסקר קטרג'יו שימש כשר הדתות והחינוך (1891-1895), ופעם נוספת בממשלתו של גאורגה קנטאקוזינו (אפריל 1899-ינואר 1900), וכשר החוץ בשתי ממשלותיו של קנטאקוזינו (ינואר-יולי 1900; 1904-1907).
ב-13 ביוני 1920 מונה כשר החוץ תפקיד בו שירת עד 16 בדצמבר 1921. ב-18 בדצמבר 1921 נבחר כראש ממשלת רומניה, אך כיהן בתפקיד זה חודש בלבד לאחר הצעת אי אמון מצידו של המלך פרדיננד שקיווה להחזיר את אלכסנדרו אוורסקו לשלטון.
אחרי ימיו
במשך ביקורו באיטליה בקיץ 1922 לקה יונסקו במחלת טיפוס הבטן ונפטר בסנטריום ברומא.
יחסו ליהודים
ב- 1914 הבטיח טאקה יונסקו להעניק אמנציפציה ליהודים, שהתבטאה בעיקר בהבטחה למתן אזרחות ליהודים אשר השתתפו במלחמת הבלקן השנייה לצד רומניה, אך צעדים אלה התבטלו עם בחירתו של יון ק. ברטיאנו כראש ממשלה בינואר 1914.
ארנון מילצ'ן
מילצ'ן שימש שנים רבות כסוכן של הלשכה לקשרי מדע (לק"ם), וסייע לתוכנית הגרעין הישראלית.
ביוגרפיה
מילצ'ן נולד ברחובות, הוא דור שמיני בארץ מצד אמו שושנה (לבית גבריאלי), לתלמידי הגר"א אשר עלו לארץ ישראל בראשית המאה ה-19.
כשהיה בן 21 נפטר אביו, ומילצ'ן ירש את חברת "האחים מילצ'ן", שהוקמה בשנת 1950 ועסקה בדישון. מילצ'ן הפך את החברה לחברת כימיקלים מצליחה, והיא נמכרה ביולי 2008 ליוסי מימן בסכום המוערך בכ-10 מיליון דולר. בהמשך הגדיל את הונו תוך מעורבות בתחומים מגוונים, בין השאר החל לפעול כסוחר ומתווך בעסקאות נשק.
מילצ'ן מחזיק בתואר מבית הספר לכלכלה של לונדון.
סוכן הלשכה לקשרי מדע (לק"ם)
בספר "סודות – סיפור חייו של ארנון מילצ'ן סוכן חשאי שהפך לאיל הון הוליוודי", שיצא בשנת 2011 טוענים כותביו, מאיר דורון וג'וזף גלמן, שמילצ'ן היה שנים רבות סוכן של הלק"ם, והשתתף ברכש ובמימון רכיבים לתוכנית הגרעין הישראלית. על פי הספר, שמעון פרס הוא זה שגייס אותו ללק"ם. בספרם של יוסי מלמן ודן רביב "מלחמות הצללים – המוסד וקהילות המודיעין" שיצא ב-2011, מוזכר מילצ'ן כשותף בלשכה לקשרי מדע, וכאחד מסוחרי הנשק הכי גדולים בשירותה.
בסוף שנות ה-70 התפרסמו ידיעות בעיתונות העולם שמילצ'ן, בשליחות מדינת ישראל, השתתף בפעילות שנועדה לעזור למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, על ידי יצירת תדמית חיובית למשטר. בריאיון לאילנה דיין בתוכנית עובדה בנובמבר 2013, אישר מילצ'ן את פעילותו כסוכן לק"ם. מילצ'ן אף הודה בתוכנית כי השתתף בפעילות למען משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
השתלבות בתעשיית הקולנוע ועסקים נוספים
בסוף שנות ה-70 הפיק מילצ'ן מספר סרטים בישראל, כשהמצליח ביניהם הוא "דיזנגוף 99".
בשנת 1996 החל להשקיע בחברת פומה, יצרנית בגדי ספורט מגרמניה. מילצ'ן רכש 42% מהחברה תמורת 150 מיליון דולר ובשנת 2002 מכר את החזקותיו תמורת 800 מיליון דולר.
בפברואר 2012 דווח כי מילצ'ן מקים עם סוכנות ADD "חממת תוכן" המיועדת לקידום תכנים ישראליים בארצות הברית. בתקשורת דווח כי במסגרת ההסכם בין הצדדים, חברת ניו ריג'נסי של מילצ'ן תשקיע בפיתוח רעיונות שיוצרים ישראלים יציעו לסוכנות ADD. עוד קובע ההסכם כי ADD תהפוך לנציגה הבלעדית של מילצ'ן בישראל.
שובו לישראל
ב-2008 אושר תיקון מס' 168 לפקודת מס הכנסה, הפוטר עולים חדשים ותושבים חוזרים ממס הכנסה בישראל על הכנסותיהם בחו"ל במשך 10 שנים מבואם לישראל. ב-13 באוקטובר 2009, בעקבות ההטבות במס המיועדות לעולים חדשים ולתושבים חוזרים אותן יזמה המדינה, הודיע מילצ'ן על חזרתו לישראל, בה הוא מחזיק בבתים בהרצליה פיתוח ובבית ינאי. החוק זכה לכינוי "חוק מילצ'ן" לאחר חזרתו של מילצ'ן לישראל ב-2009. בדו"ח מבקר המדינה מ-2013 נקבע שהחוק מעודד תושבים חוזרים אך פותח פתח להלבנת הון. למרות רצון של משרד האוצר לשנות פטור זה, התיקון לחוק הוצא מספר פעמים מהצעת חוק ההסדרים ולא אושר.
בשנת 2013 בדק אצל נתניהו ויאיר לפיד לגבי האפשרות להאריך את החוק לתקופה שמעבר לעשר שנים. הוא קיים בנושא פגישה מקצועית עם לפיד, אך הנושא לא קודם.
יחסיו עם בנימין נתניהו
בדצמבר 2016 נחקר מילצ'ן על ידי המשטרה לגבי קשריו עם נתניהו. זמן קצר לאחר מכן עזב מילצ'ן את ישראל ומאז לא שב לבקר בה. ב-5 בינואר 2017 פורסם כי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, חשוד בקבלת טובות הנאה ממילצ׳ן בדמות סיגרים ושמפניה בשווי מאות אלפי שקלים. נתניהו בחקירתו גרס שהמתנות שקיבל ממילצ'ן היו במסגרת ידידותם הקרובה. כן פורסם במהלך החקירה כי ב-2004 נתן מילצ'ן לשרה נתניהו סט תכשיטים בשווי 8,600 דולר, אך נושא זה לא נכנס לכתב האישום בתיק. ב-13 בפברואר 2018 המליצה משטרת ישראל להעמיד לדין את מילצ'ן באשמת מתן שוחד ואת נתניהו באשמת לקיחת שוחד. אולם היועץ המשפטי לממשלה החליט להעמיד לדין את נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים בלבד ושלא להעמיד לדין את מילצ'ן.
בכתב האישום בתיק 1000 נטען שנתניהו סייע למילצ'ן במספר עניינים, למרות הקרבה ביניהם. עניינים אלו כוללים: שיחה עם יאיר לפיד לגבי הארכת תקופת הפטור ממס מעבר לעשר שנים ושיחה עם שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו ומזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי לגבי חידוש אשרת הכניסה שלו לארצות הברית שעוכב בגלל הפרסומים על כך שהיה סוכן הלק"ם.
חיים אישיים
מילצ'ן היה נשוי לבריג'יט, ישראלית ילידת צרפת, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ב-2004 נישא לאמנדה קוצר, טניסאית דרום אפריקאית בעברה, שבשיאה המקצועי דורגה שלישית בדירוג העולמי ולהם שני ילדים משותפים. על פי תחקיר "עובדה" יש לו בת נוספת מאישה שלא היה נשוי לה.
מילצ'ן מרבה לארגן כינוסי הזדהות ותמיכה בישראל בהשתתפות מיטב כוכבי הוליווד. היה ידיד אישי של שמעון פרס, ובצעירותו היה מעורב פוליטית במפלגת רפ"י ואף סירב להצעה של משה דיין לשמש כשר האוצר. מילצ'ן ידוע במעורבותו הפוליטית ובקרבה לראשי המנהיגים בארץ ואף תיווך בניסיונות להקמת ממשלת אחדות בין ציפי לבני לנתניהו ב-2009 ובין יצחק הרצוג לנתניהו במאי 2016   . המשא ומתן להקמת ממשלת אחדות והתנעת התהליך המדיני לא צלח ואביגדור ליברמן מונה לשר הביטחון.
מילצ'ן מחזיק באוסף אמנות גדול. בדצמבר 1979 נגנבו ציורים מביתו – גניבת האמנות הגדולה ביותר שבוצעה בישראל. מביתו נגנבו יצירות מקוריות של פבלו פיקאסו, מאנה כץ, רנה מגריט, נחום גוטמן ונפתלי בזם. אחד מהגנבים היה משה לוי, שבהמשך יתגלה כ"מזריק הנפט" שרצח את אשתו. באפריל 2015 דירגה אותו רשת הטלוויזיה CNBC במקום השלישי ברשימת "אספני האמנות הגדולים ביותר של הוליווד", עם אוסף שמוערך בשווי של 600 מיליון דולר.
ישראל הראל
ישראל הראל (נולד בשנת 1938) הוא עיתונאי, פובליציסט, ופעיל ציבור ישראלי. מייסד מועצת יש"ע, כתב העת נקודה והמכון לאסטרטגיה ציונית. יוזם אמנת כנרת ואמנת גביזון-מדן.
פעילות ציבורית
ישראל הראל נולד ברומניה. בשנת 1948, בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל והשתכן בחיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. במלחמת ששת הימים ביוני 1967 לחם בקרבות בירושלים והיה בין משחררי הכותל. במלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, לחם כאיש מילואים בחטיבה 55 שבפיקוד דני מט, אשר לחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב. הראל היה בין משתתפי סדר פסח תשכ"ח (1968) במלון פארק בחברון, האירוע המכונן של היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע.
במשך שנים, הראל ביקש לקדם כתיבה ספרותית של יוצרים דתיים וביקר בחריפות את הרמה הספרותית הנמוכה, לשיטתו, של "מבוע". ב-1980 ייסד את כתב העת "נקודה" והיה עורכו במשך 15 שנה. באותה שנה היה ממייסדי מועצת יש"ע ושימש היו"ר הראשון שלה עד לשנת 1995. הראל פעיל למען הקשר והשותפות בין תושביה היהודים של מדינת ישראל. כחלק מתפישה זו היה שותף להקמת פורום לאחריות לאומית אשר פעל במסגרת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל והיה אחראי בין השאר לניסוח אמנת כנרת (2001). היה שותף לאמנת גביזון-מדן שעסקה בהסדרת יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
מאמרי דעות של הראל מתפרסמים במדור הדעות של "הארץ". פרסם מאמרים בנושאים מגוונים ב"ניו יורק טיימס", ב"גארדיאן" ובעיתונים נוספים. במאמריו תקף בחריפות את "הקרן החדשה לישראל", וטען שהשם הראוי לה הוא "הקרן לישראל חדשה".
הראל משמש כיו"ר עמותת הצנחנים משחררי ירושלים, ואף כתב שני ספרים העוסקים בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים.
ב-2005 הקים יחד עם יואל גולובנסקי את "המכון לאסטרטגיה ציונית" ועמד בראשו עד לשנת 2012 עת הוחלף על ידי יועז הנדל.
באפריל 2015 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
מתגורר בעפרה. בתו, ניצנית הייתה נשואה לעיתונאי והארכאולוג שמעון ריקלין.
עמוס עוז תיאר את הראל בתיעוד ביקורו ביישוב עפרה, שפורסם בספרו פה ושם בארץ ישראל.
מקס דלבריק
מקס לודוויג הנינג דלבריק (בגרמנית: Max Ludwig Henning Delbrück; 4 בספטמבר 1906 – 9 במרץ 1981) היה ביופיזיקאי גרמני שהיגר לארצות הברית, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969 על מחקריו פורצי הדרך בביולוגיה מולקולרית על הבקטריופאג'ים.
ביוגרפיה
דלבריק נולד בברלין בירת גרמניה, הצעיר מבין שבעה אחים. אביו היה הנס דלבריק, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין ולאורך שנים רבות העורך ובעל הטור הפוליטי של ה-Preussische Jahrbücher, צאצא למשפחה אריסטוקרטית מסקסוניה התחתונה, ואמו הייתה נכדתו של הכימאי יוסטוס פון ליביג. מקס גדל בסביבה אינטלקטואלית ואמידה. מלחמת העולם הראשונה והשנים שלאחריה היו שנים של עוני ורעב למשפחתו ולו.
העניין שלו במדע החל עוד בילדותו, והעיסוק באסטרונומיה היה בין היתר דרכו למצוא ייחוד בסביבה של אנשים מוכשרים וידועים. היחיד בסביבה זו שעסק במדע, קרל פרידריך שהיה כימאי-פיזיקלי בעל שם, היה לחברו הטוב ולמורו של דלבריק למשך כל חייו. כשהתבגר, למד דלבריק אסטרופיזיקה ופיזיקה תאורטית באוניברסיטת גטינגן. הוא שינה את מושא העניין שלו לפיזיקה תאורטית לקראת סוף לימודי המוסמך שלו באוניברסיטה זו. המעבר היה טבעי משום שזמן קצר קודם לכן פרצה מכניקת הקוונטים לאוויר העולם, ואוניברסיטת גטינגן הייתה אחד המרכזים שבהם התרחש השינוי.
דלבריק המשיך לשלוש שנות פוסט-דוקטורט באירופה (1929–1932), בבריטניה, שווייץ ודנמרק. השהות בבריטניה, שהייתה כרוכה בלמידת שפה ותרבות חדשה, הייתה רבת השפעה בחייו של דלבריק ביחס להרחבת האופקים ונקודת מבטו ביחס לחיים. בשווייץ ובדנמרק, המפגש עם וולפגנג פאולי ונילס בוהר עיצב את תפיסתו ומסע חייו ביחס לאמת במדע. בוהר היה זה שעניין את דלבריק לראשונה בביולוגיה, בכך שהעלה סברה הנוגעת לכך שעקרון הקומפלמנטריות של מכניקת הקוונטים עשוי להיות בעל השלכות מרחיקות לכת גם לתחומי מדע אחרים. בפרט, נגע העניין לקשר שבין פיזיקה לביולוגיה.
דלבריק חזר לברלין ב-1932 והפך לעוזרה של ליזה מייטנר, שהייתה עמיתה של אוטו האן במחקר בנוגע לאורניום ולנייטרונים. הוא החל להיפגש עם קבוצה קטנה של פיזיקאים וביולוגים באופן פרטי בסביבות 1934. בין חברי הקבוצה היה הפיזיקאי נ. ו. טימופיף-רזובסקי (N. W. Timofeeff-Ressovsky), ומתוך הפגישות צמח מאמרם של דלבריק, טימופיף וצימר (Zimmer) בנושא מוטגנזה. ב-1937, כתב את ספרו המשפיע "Riddle of Life", שהתפרסם בברלין. בספר זה הם לקחו את עבודותיו של ונדל מרדית' סטנלי על מוזאיקת הטבק, שגיבש אותם, והקבוצה פירשו את תוצאותיו כהוכחה שמדובר במולקולות, דבר שלא היה ברור באותה העת. פופולריזציה של המאמר בספרו הקטן של שרדינגר, "What is Life?", שפורסם ב-1945, גרמה להשפעה רבה על ההתפתחות של תחום הביולוגיה המולקולארית בשלהי שנות הארבעים. באותה השנה, בגלל אי שביעות רצונו ממדיניות המשטר הנאצי, ניצל מלגת מחקר מטעם קרן רוקפלר שאפשרה לו להתפתח ביתר חירות ויעילות בתחום הביולוגיה, ועבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה- קל-טק בארצות הברית. בקל-טק הוא התחבר במהרה עם א. ל. אליס (E. L Ellis), והם ערכו ביחד מחקר על בקטריופאג'ים. מלגת קרן רוקפלר הסתיימה בספטמבר 1939, בעת שמלחמת העולם השנייה פרצה, ודלבריק נשאר בארצות הברית. הוא קיבל על עצמו משרת הוראה במחלקת הפיזיקה של אוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל, טנסי.
בשנת 1941 דלבריק נישא למרי ברוס. היא נתנה לחייו את ההרמוניה שלה היה זקוק. נולדו להם ארבעה ילדים- צמד ראשון, ג'ונתן וניקולה, נולדו ב-1947 וב-1949, וצמד נוסף, טוביאס ולודינה, ב-1960 וב-1962.
הישגו הגדול של דלבריק היה ייסוד "קבוצת הפאג'" במעבדת קולד ספרינג הארבור יחד עם סלבדור לוריא ואלפרד הרשי, שלימים זכו איתו בפרס נובל. הקבוצה האגדית (שבין חבריה נכלל ג'יימס ווטסון, שיחד עם פרנסיס קריק גילה את מבנה ה-DNA), הייתה הראשונה שיישמה ניסויים כמותיים ומבוקרים ותחזיות מתמטיות במחקר גנים ומוטציות. תגליותיהם, שעשו שימוש בבקטריופאג'ים, היו חיוניות להבנת טבעו הפיזיקלי של הגן והניחו את התשתית לביולוגיה המודרנית ומאליו למהפכת הביולוגיה המולקולארית.
בשנת 1943 ביצע יחד עם סלבדור לוריא את הניסוי שבו הדגים באופן סטטיסטי כי תורשה בחיידקים חייבת להיות על פי עקרונותיו של צ'ארלס דרווין ולא של ז'אן-בטיסט דה למארק וכי מוטציות בחיידק, המתרחשות באופן אקראי, עדיין יכולות ליצור חסינות לנגיף, אף ללא נוכחותו. הרעיון כי ברירה טבעית נכונה אף לגבי חיידקים, היא בעלת משמעויות מרחיקות לכת. לדוגמה, היא מסבירה כיצד חיידקים מפתחים עמידות נגד אנטיביוטיקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה ניסה דלבריק, בעזרת פרסומו, להציל את הסופר והעיתונאי היהודי אוטו ליסאואר, חברו לספסל הלימודים מבית הספר, (כותב הסיפור "חמים וטעים" תחת השם מיכאל לוגן). דלבריק עזר לחברו בהשגת אישורי כניסה לארצות הברית, אשר באותה תקופה מנעו מהיהודים שנמצאו בצרפת את כניסתם. הגם שהצליח דלבריק להשיג את האישורים, לא עלה בידו להציל את חברו שנספה כשנשלח ברכבת האחרונה למחנה ההשמדה אושוויץ.
החל מראשית שנות החמישים, העניין המחקרי של דלבריק השתנה מגנטיקה מולקולארית לפיזיולוגיה סנסורית, ובפרט לרעיון שניתן לעבוד גם בתחום זה עם אורגניזם בעל פשטות מתאימה. כמודל, הוא בחר את הפטריה Phycomyces למחקר של חישת הסביבה. הניסיון להבהיר את הטבע המולקולארי של תהליכי ההתמרה באיברי חישה (סנסוריים) ככלל וב- Phycomyces בפרט, היווה את הנושא שבו דלבריק התמקד החל מתקופה זו, למעט כאשר פנה להקמת מוסד לגנטיקה מולקולארית באוניברסיטת קלן, שנפתח באופן רשמי בשנת 1962. מאז הוא המשיך לעבוד במרץ רב בנושא Phycomyces, לצד מחקר תאורטי הנוגע למערכות הקשורות לכך.
בשנת 1969 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אלפרד הרשי וסלבדור לוריא, על עבודתו בתחום מנגנון השכפול והגנטיקה של וירוסים.
גיסו, הוא דיטריך בונהופר, שהוצא להורג בעקבות פעילותו בקשר העשרים ביולי.
מרכז האמנות סטורם קינג
מרכז האמנות סטורם קינג הוא מוזיאון פתוח במדינת ניו יורק שבארצות הברית. האתר, ששטחו כ-2,020 דונם, נוסד בשנת 1960. הוא אחד ממוזיאוני הפיסול המודרני הפתוחים הגדולים ביותר בארצות הברית.
תולדות המוזיאון
האתר ממוקם בעיירה מאונטיינוויל (Mountainville), כ-60 קילומטרים מצפון לניו יורק. שמו ניתן לו משום קרבתו להר סטורם קינג. השטח הראשון שנכלל בו (כ-725 דונם) נרכש ב-1958 על ידי ראלף אוגדן (Ralph E. Ogden), לאחר שפרש מעבודתו בחברה המשפחתית שלו. ב-1960 הוא ייסד בו את המוזיאון והציב בו מספר פסלים קטנים שרכש באירופה. הפסלים הראשונים הוצבו סביב הבניין המרכזי של המוזיאון, אך ככל שגדלו המוזיאון ושטחו הוצבו פסלים באתרים מרוחקים יותר ממנו.
האתר עוצב על ידי מספר אישים - אדריכל הנוף ויליאם ראת'רפורד ואשתו ג'ויס ראת'רפורד; שותפו של אוגדן, פיטר סטרן, שהיה ליושב ראש ונשיא המוזיאון; ומנהל המוזיאון דייוויד קולינס. סטרן המשיך לנהל את המוזיאון לאחר פטירתו של אוגדן ב-1974.
הפסלים במוזיאון מוצבים בארבעה אזורים עיקריים. פני השטח שלו, הנראים כטבעיים, עברו עיצוב שתוכנן לצורכי הפסלים שהוצבו עליהם והם מוסיפים להשתנות עם הרחבת האוסף.
עם הזמן הוצבו במוזיאון בתצוגה זמנית גם פסלים אשר נתקבלו בהשאלה ממוזיאונים אחרים. כך, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק השאיל לסטורם קינג ארבעה פסלים למשך שנה, כאשר גן הפסלים שלו נמצא בבנייתו.
אוסף המוזיאון
אוסף המוזיאון מונה כיום כמאה פסלים. הוא כולל עבודות של אמנים ידועי שם וביניהם אלכסנדר קלדר, דייוויד סמית, הנרי מור, איסאמו נוגוצ'י, ריצ'רד סרה, מגדלנה אבקאנוביץ', אנדי גולדוורת'י, אלכסנדר ליברמן, סול לויט ורוי ליכטנשטיין.
ב-1975 נוספו לאוסף חמישה פסלים מונומנטליים בעיצובו של מרק די סוברו, שעמדו להיות מפורקים לאחר שהוצגו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. הם מהווים כיום חלק מליבת האוסף.
אחת התוספות האחרונות לאוסף היא פסל מאת מאיה לין, מעצבת אנדרטת וייטנאם בוושינגטון, שהוצב במוזיאון ב-2009.
בזיליקת סן-דני
הבזיליקה של סֶן-דֵני (בצרפתית: Basilique Saint-Denis) היא כנסייה בסגנון גותי שבפרבר הפריזאי הצפוני סן דני, אשר שימשה כאתר הקבורה של מרבית מלכי צרפת. כמעט כל המונרכים הצרפתיים נקברו בבזיליקה.
היסטוריה
סן דני הוא הקדוש הפטרון של צרפת, והיה הבישוף הראשון של פריז. לפי האגדה, לאחר שראשו נכרת בגבעת מונמרטר, הרים אותו דני מן הקרקע והחל ללכת, כשהוא נושא אותו בידיו ומטיף לסובבים. כמה קילומטרים צפונה משם פגש באצילה הרומית קָטוּלה, הפקיד בידיה את ראשו והתמוטט. במקום נפילתו וקבורתו הוקמה הבזיליקה. דגובר הראשון, מלך הפרנקים (שלט בשנים 628 עד 637), ייסד את המנזר הבנדיקטי של סן דני. המקדש נבנה בידי אליגיוס הקדוש (Eligius), צורף בהכשרתו ופטרונם של התכשיטנים. המבנה מתואר בהגיוגרפיה המוקדמת של אליגיוס הקדוש:
"יותר מכל, אליגיוס יצר מוזוליאום עבור המרטיר הקדוש דני בעיר פריז עם אפריון שיש נפלא מעליו, המעוטר בזהב ובאבני חן. הוא יצר ציצה [בראש הקבר] ועיטורים נפלאים סביב כס המזבח עם צירי זהב במעגל. הוא הניח שם תפוחי זהב, עגולים ומשובצים אבני חן. הוא יצר בימה ושער מכסף וגג עבור כס המזבח מצירי כסף. הוא יצר חיפוי ברחבה לפני הקבר ויצר מזבח חיצוני למרגלות המרטיר הקדוש. עשייה כה רבה ושופעת הותיר שם, לבקשת המלך, והגיר כה הרבה עד שכמעט ולא נותר קישוט אחד בגאליה וזהו פלא גדול עד עצם ימינו".
דבר מיצירות אלו לא שרד.
הכנסייה מהווה נקודת ציון אדריכלית חשובה, והאפסיס שנבנה בקצה המזרחי שלה נחשב למבנה הראשון בעל מאפיינים אדריכליים גותיים. המבנה הגותי של סן דני החל להיבנות בשנת 1136, על ידי אב המנזר סוגריוס או בצרפתית: סוז'ה (1081–1155): עד 1140 נבנתו החזית המערבית והנרתקס, אך בשנה זו נפסקו העבודות על החזית והחלו עבודות על האפסיס, שנבנה בתצורת שווה, ועל בית המקהלה. הכנסייה הוקדשה ב-11 ביוני 1144 לאחר ארבע שנות עבודה בלבד במעמד המלך ובכירי הארכיבישופים והבישופים של צרפת לרבות הארכיבישופים של נורמנדי וסנס. חלון הרוזטה בחזית המערבית מסביבות 1170 היה מן הראשונים מסוגו.
המבנה ניזוק בתקופת המהפכה הצרפתית: חלונות נהרסו וקברים נפתחו וחוללו, המגדל הצפוני נהרס. במאה ה-19 שופצו המבנה וחלונות הויטראז' וחלקים ממנו הושלמו על ידי האדריכל ויולה לה דוק, ממובילי תנועת התחייה הגותית.
אתר קבורה
המנזר שימש במשך מאות שנים כמקום קבורתם של מלכי צרפת ובני משפחותיהם, ולכן הוא נקרא לא פעם "הנקרופוליס המלכותי של צרפת". למעט שלושה, עצמותיהם של כל המונרכים של צרפת מאז המאה ה-10 ועד 1789 טמונות שם. בכנסיית המנזר מצויות כמה מצבות קבר שעליהן שכובים פסלי המתים. פסלי המוות של מלכות ומלכים רבים עדיין צמודים לקבריהם, אך בעת המהפכה הצרפתית נפתחו קברים רבים בהוראת פקידי המהפכה. הגופות הועתקו ממקומן והושלכו לשני בורות שנכרו בסמוך לכנסייה. הארכאולוג אלכסנדר לנואר (Lenoir) הציל קברים רבים מפני אותו צו מהפכני, בטענה שהם פרטי אמנות עבור "המוזיאון למונומנטים צרפתיים" שבכוונתו להקים.
גופותיהן הערופות של המלך לואי השישה עשר, המלכה מארי אנטואנט, ומאדאם אליזבת (אחות המלך) לא נקברו בסן דני, אלא נקברו בחצר כנסיית המדלן וכוסו בסיד. גופת יורש העצר (הדופין), שמת ממחלה, נקברה בקבר לא מסומן בחצר כנסייה פריזאית.
נפוליאון בונפרטה פתח מחדש את הכנסייה בשנת 1806, אך שיירי הגופות המלכותיות נותרו בקבר האחים שלהן. בעקבות הגלייתו הראשונה של נפולאון לאי אלבה, בית בורבון חזר לזמן קצר לשלוט בצרפת. השליטים החדשים הורו לחפש את גופותיהם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט. השיירים, כמה עצמות שהיו שייכות כביכול למלך וחומר אפרפר וסבוך שבו פיסות בירית נשית, נמצאו ב-21 בינואר 1815, והובאו לקבורה בבזיליקת סן דני.
קברי המלכים
למעט שלושה, כל בני משפחות המלוכה הצרפתית ששלטו מאז 496 קבורים בבזיליקת סן דני. המפורסמים בינם הם:
אורולוגיה
אורולוגיה (מיוונית: οὖρον, "שתן", λογία, "תורה") היא ענף ברפואה המתמקד במחלות מערכת השתן (בזכר ובנקבה) ובמערכת הרבייה הזכרית החופפת למערכת השתן.
התמחות
מערכות השתן והרבייה קשורות זו בזו, כאשר בעיות של האחת, לעיתים תכופות משפיעות על השנייה. לכן, מגוון רחב של מצבים המטופלים באורולוגיה, מצויים תחת הכותרת הפרעות גניטו-אורינריות (מערכת הרבייה והשתן).
אורולוגיה משלבת את הטיפול הרפואי (לא ניתוחי) במצבים כגון: זיהומים בדרכי השתן, הגדלה שפירה של הערמונית, יחד עם טיפולים ניתוחיים כגון: סרטן כיס השתן והערמונית, אבני כליה, מומים מולדים, חבלות ודליפות שתן.
אורולוגיה כהתמחות, הייתה תמיד בחזית הטכנולוגיות הכירורגיות ברפואה. הרופאים האורולוגים מיומנים בטכנולוגיות זעיר-פולשניות, טכנולוגיות הדמיה בזמן אמת, תוך שימוש בסיבים וציוד אופטי וטכנולוגיות לייזר שונות בטיפולים במחלות שפירות וממאירות. בנוסף, האורולוגיה היא אחת החלוצות בשימוש בטכנולוגיה רובוטית בניתוחים לפרוסקופים.
האורולוגיה משיקה ועובדת בשיתוף פעולה בשטחי רפואה נוספים, כגון אונקולוגיה, נפרולוגיה, גינקולוגיה, כירורגיית ילדים, כירורגיית מעי ורקטום, גסטרואנטרולוגיה ואנדוקרינולוגיה. הכשרת האורולוגים בישראל נמשכת שש שנים, הכוללות שנים-עשר חודשי כירורגיה כללית, חצי שנה מדעי היסוד, ארבע שנים אורולוגיה ושישה חודשי בחירה של התמחות במקצועות משיקים.
תת התמחויות
אורולוגיה כהתמחות, מערבת טיפול באיברים רבים, לכן התפתחו תחתיה, תת-התמחויות רבות:
מיגון כלוב
מיגון כלוב הנקרא גם מיגון סטטיסטי (על ידי צה"ל), מיגון סורגים, מיגון סולמות, מיגון רשת או מיגון קרינולינה (על שם שמלת קרינולינה ושלד הברזל שלה) ובאנגלית Slat Armour או Cage Armour, הוא מיגון לרכב קרבי משוריין שנועד להתמודד עם ראש קרב חלול של רקטות נגד טנקים וטילי נ"ט.
עקרון פעולה והנדסה
המיגון נועד כנגד רש"ק חלול ("ליינר") ופועל במספר דרכים:
עם זאת, מיגון הכלוב איננו מיגון בלתי-חדיר לחלוטין וטילי נ"ט יכולים לחדור אותו ב-50% מהמקרים. על כן הוא נקרא בצה"ל "מיגון סטטיסטי" וכן "רשת חמישים-חמישים".
היסטוריה
עוד במלחמת העולם השנייה הותקנו רשתות מתכת על טנקים כמענה לאיום רקטות הנ"ט שהתפתחו זה עתה, בפרט הפאנצרפאוסט והפאנצרשרייק הגרמניות. ניתן למצוא תמונות של טנקי T-34 סובייטים בכיבוש ברלין עם מיגון רשת עליהם.
בזמן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון הותקנה רשתות נ"ט על מוצבי צה"ל כדי להתמודד עם ירי רקטות וטילי נ"ט, ולגרום להן ליזום על הרשת ולא על העמדות שמאחוריה.
מיגון הכלוב בגרסתו הנוכחית פותח ב-2005 בעקבות השימוש הרב ב-RPG-7 ורקטות נ"ט אחרות נגד כוחות צה"ל והכוחות המזוינים של ארצות הברית בידי ארגוני טרור במלחמות במזרח התיכון, בעיקר בשטחי יהודה, שומרון ועזה ועיראק. המיגון נועד כנגד רש"ק חלול, החימוש העיקרי של רקטות אלה.
המיגון הותקן על לא מעט כלים, בהם דחפור D9R צה"ליים, סטרייקר, ווריור, נגמחון, טנק חילוץ M-88 ונקפומ"ה. המיגון הוכיח את עצמו כמציל חיים ומנע לא מעט חדירות על ידי רקטות נ"ט. למרות שהוצג כבר ב-2005 מיגון הכלוב הותקן על ה-D9R (הדור הנוכחי של דחפור די-9 בשירות צה"ל) במספרים גדולים רק ב-2006 עקב הפעילות הגוברת ברצועת עזה (חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ) ומלחמת לבנון השנייה. מיגון הכלוב הותקן על הדחפורים במספרים גדולים תוך פרק זמן קצר, והצליח למנוע חדירה של הרבה רקטות נ"ט ואף של טילי נ"ט. על המיגון זכו חט"ל, מש"א ומנת"ק בפרס מפקד זרוע היבשה. כיום כמעט כל דחפורי ה-D9 הסדירים של צה"ל הם בעלי מיגון כלוב, וגם דורות ישנים יותר (D9L ו-D9N) מקבלים מיגון כלוב בהדרגה.
צבא ארצות הברית התקין מיגון כלוב על מספר כלי רכב משוריינים בהם נגמ"ש סטרייקר, רכבי באפלו והמחפרונים הממוגנים HMEE.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה שפרצה ב-2011 החל צבא סוריה להתקין מיגוני כלוב על כלי רכב משוריינים לרבות טנקים, בהם T-72 המהווה את הטנק הכבד והמתקדם ביותר של הצבא הסורי.
טקס מרפי
טקס מרפי (מאנגלית: Tex Murphy) הוא דמות בדיונית של גיבור בסדרת משחקי הרפתקה שפרסמה חברת "Access Software", בין השנים 1989–1998. טקס הוא בלש פרטי שלומיאל, וביש גדא, המתגורר בסן פרנסיסקו באמצע המאה ה-21. בעתיד הדיס-אוטופי שלאחר מלחמת העולם השלישית, השמים זורחים תמיד באדום קרינתי, ורוב תושבי העולם הפכו למוטנטים בעלי הופעה חיצונית מעוותת ודוחה. בשונה מרוב תושבי העולם, טקס שייך למיעוט שלא עבר מוטציה, ומכונה בכינוי הגנאי "נורם" (קיצור של "נורמלי"). המוטיב העתידני במשחק שואל רבות מספרות וסרטי מדע בדיוני ובפרט מהספר "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?" (מאת פיליפ ק. דיק), ומסדרת הסרטים "בלייד ראנר". את טקס מרפי מגלם כריס ג'ונס, מעצב משחקי מחשב, שהקים את חברת access, יחד עם אהרון קונרס, והיה בעליה, עד שנרכשה על ידי מיקרוסופט.
פרקי הרדיו
כדי לענות על דרישות המעריצים לפרטים נוספים בעלילת טקס מרפי, הוציאו כריס ג'ונס ואהרון קונרס סדרה של 6 פרקי עלילה ששודרו ברדיו ב-2001. בסדרה כיכבו מספר קולות של דמויות מקוריות מן המשחקים, ביניהם ג'ונס עצמו בתפקיד טקס. פרקים אלו ניתנים להורדה באתר המעריצים הבלתי-רשמי של טקס מרפי.
היסטוריה
המשחק האחרון בסדרה "טקס מרפי: המפקח" שוחרר בשנת 1998. מאז, חברת Access, נקנתה על ידי מיקרוסופט, נמכרה ל-"Take-Two Interactive", ובסופו של דבר נסגרה. במשך שנים זכויות היוצרים לסדרה היו בבעלות מיקרוסופט ו-Take-Two, וניסיונות ליצור כותר חדש בסדרה לא יצאו לפועל. בשנת 2007 נסגרה חברת Access (ששמה שונה ל-"Indie Built") על ידי מיקרוסופט, ומספר יוצאי חברת Access, בראשם ג'ונס וקונרס הקימו את חברת "Big Finish Games" (החברה יצרה 4 משחקי קז'ואל, הראשון ביניהם בשם "3 Cards to Midnight"). בשנת 2008, Big Finish Games, רכשו מחדש את זכויות היוצרים למשחקי עבר ומשחקים עתידיים בסדרת "טקס מרפי". בקיץ 2009, פרסם האתר "Good Old Games" את 5 המשחקים בסדרת טקס מרפי להורדה.
אפקט טסלה
הכותר השישי החל תחת שם הקוד "פרויקט פדורה" והוכרז לראשונה ביולי 2009 באתר Big Finish Games, ללא פרטים כלל. תחילה שקלו ליצור משחק קז'ואל בה תופיע דמותו של טקס, אך הגיעו למסקנה שמוצר כזה לא ירצה את מעריצי משחקי הקז'ואל או את מעריצי משחקי טקס הישנים. במקום זה, החליטו ב-Big Finish להשתמש ברווחיהם מהמשחקים הנוכחיים שלהם על מנת ליצור משחק הרפתקה חדש בסדרת טקס.
בתחילת 2012 החלו Big Finish לבחון עלויות ליצירת המשחק בטכנולוגיות חדשות וגילו כי על אף שהמחירים ירדו, עדיין אין בידיהם מספיק משאבים ליצירת משחק שיעמוד בסטנדרטים של קודמיו בסדרה.
לאחר שזיהו גל הצלחות למימון משחקי הרפתקאות דרך אתר Kickstarter (משחקי Double Fine Adventure ו-Wasteland 2), החליטו Big Finish לפתוח באתר קמפיין משלהם. הפרויקט נפתח ב-15 במאי 2012, ויעד המימון נקבע ל-450,000 דולר (כאשר Big Finish יממנו 300,000 דולר נוספים). הפרויקט עבר את יעד הרף 8 ימים לפני סיומו, והסתיים בהצלחה ב-16 ביוני כשהגיע לסך של 612,489 דולר ועבר את היעד ב-36% (598,104 דולר דרך Kickstarter, ו-14,385 נוספים דרך PayPal). עקב התקציב הנוסף, הכריזו Big Finish על מספר תוספות למשחק: עולם המשחק יורחב (יתווספו אתרים לסמטת צ'נדלר), פס-קול המשחק יבוצע על ידי תזמורת מקצועית, ויתווסף סימולטור גולף כ"משחק בתוך משחק".
תהליך הפקת המשחק החל ב-18 ביוני 2012. המשחק יצא ב-7 במאי 2014 בשם הרשמי "Tesla Effect: A Tex Murphy Adventure"
2013 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2013 ונוגעים לעולם המוזיקה.
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו:
אלבומי ג'אז ישראליים:
מוזיקה קלאסית
יצירות\ אלבומים שיצאו
יהודי ההרים
יהודי הֶהָרים, היהודים ההרריים, הייתה עד למלחמת העולם השנייה קהילה גדולה של יהודים. יהודים אלה חיו בעיקר במזרח הקווקז, במדינת אזרבייג'ן וברפובליקת דאגסטן. כמו כן חיו קהילות קטנות של יהודי ההרים ברפובליקות הרוסיות: צ'צ'ניה, וקברדינו-בלקריה.
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'והור", שפירושו יהודים ושפתם היא ג'והורי (ניב של יהודית פרסית). הכינוי "היהודים ההרריים" (ברוסית: Горские евреи - גוֹרְסְקִי יֶברֶאי) (בערבית: يهود الجبال - יהוד אלג'באל), ניתן על ידי הערבים והמקומיים המוסלמים לקהילת היהודים באזור הקווקז מכיוון שברחו צפונה אל ההרים כתוצאה מכיבוש דאגסטן על ידי החליף סלמאן מבית אומיה במאה ה-8.
כינוי זה היה בשימוש גם על ידי הרוסים החל במחצית הראשונה של המאה ה-19, עם כיבוש אזור זה על ידי האימפריה הרוסית. בישראל ידועים בני העדה שעלו ארצה בכינוי קווקזים.
על פי המסורת הקווקזית הקווקזים הם צאצאי שבט יהודה שגרו בבל לאחר החורבן בימי הבית הראשון ולאחר מכן התגוררו בפרס והיגרו לקווקז.
שמות וקבוצות
המונח יהודי-ההר או היהודים ההרריים הוא תרגום של המונח הרוסי "גוֹרְסְקִיֶה יֶבְרֶאִי", שנטבע במחצית הראשונה של המאה ה-19 עם סיפוח הקווקז על ידי האימפריה הרוסית. מקור הכינוי הוא מהעמים המוסלמים בקווקז ומהערבים, כינוי זה ניתן ליהודים מכיוון שברחו אל ההרים בזמן כיבוש דאגסטן על ידי האימפריה המוסלמית במאה ה-8.
רבים מכנים את יהודי ההרים בשם טאטים יהודים. כינוי זה ניתן ליהודים מכיוון שהשלטון הרוסי מנה את יהודי ההרים יחד עם בני העם הטאטי המוסלמי בתקופת מלחמת העולם השנייה על מנת לעכב את הנאצים בכניסתם לקווקז.
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'וּהוּר" שמשמעותו יהודי, ולעיתים רחוקות גם "ג'וּבוּר", "צ'וּבוּר" או "צ'וּפוּר". המוסלמים כינו אותם בשם "גיאוּר" (לא מוסלמי), "גיבוּר", "עיבְר" (עברי), ומאוחר יותר "צ'ופוט", "ג'וגוט". בחבל הקווקז ובמערב אסיה האות "י" מבוטאת כ "ג'וּ" ולפעמים האות "ה" הופכת להיות "בְ" בגלל השפעתה של השפה הרוסית על שפות הקווקזיות, מכאן אפשר להניח שג'וּהוּר/ג'וּבוּר הוא בעצם שילוב של יהוּד עם גיאוּר/גיבוּר/עיבְר.
קהילת יהודי ההרים מחולקת ל5 קבוצות שההבדלים בין כל קבוצה הם אך ורק מיקומם הגאוגרפי ושפתם השונה מעט בשל שפת העמים השכנים במיקומים השונים:
שפה
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'והור" שפרושו יהודי ושפתם בהתאם היא ג'והורי – "יהודית". השפה שייכת למשפחת הלשונות האיראניות. ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית. כמות המילים העבריות והארמיות בשפה הג'והורי וכן הגייתן מעיד על כך שמקור שפתם הייתה עברית וארמית שהתדלדלה, במשך הדורות השפה קלטה לתוכה מילים פרסיות ומאוחר יותר גם מילים אזריות, ערביות ועוד עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית
קהילות יהודי ההרים ישבו בדאגסטן, צ'צ'ניה, צפון אוסטיה, קברדינו-בלקריה, קובה וכן באזור פיאטיגורסק שבמחוז סטברופול, שמרבית אוכלוסייתן רוסית. חלוקה זו מקבילה בחלקה לחלוקה מסורתית לקבוצות (השגורה בפי יהודי ההר עצמם) שלהן דיאלקטים נפרדים של שפתם: "דֶרבֶּנדי", "ח'איתוֹע'י", "מדג'ליסי", "ע'וּבָּאִי", ו"שירְווֹני".
מיקום גאוגרפי
עד לפני שנות ה-70 ישבו רובם של יהודי ההרים בכפרים הרריים וערים הסמוכים לאורך הים הכספי באזור דאגסטן, קייטאג, טארקי ומאגאראמקנט (שלושה יישובים), וכן בדרבנט ומחצ'קלה ובמספר כפרים באזרבייג'ן (הכפר "קראסניה סלובודה" שבמחוז קובה ואוגוז (וורטאשן לשעבר). מספר קבוצות מיהודי ההרים התיישבו באזור צפון צ'צ'ניה-בגרוזני ונלצ'יק. בהגירה הגדולה שבין שנות ה-70 לשנות ה-90 עלו רוב יהודי ההרים למדינת ישראל אך חלק היגרו לארצות הברית או למוסקבה.
היסטוריה
המסורת של היהודים ההרריים רואה ביהודי הקווקז כצאצאי גולי יהודה שהוגלו לבבל.
יש הטוענים, כי העיר טרבנת, שבה חי החכם רבי שמעון ספרא דטרבנת המוזכר בתלמוד הירושלמי, היא דרבנט, אך רוב ככל החוקרים סוברים שזו חורבת טרבנת בעמק יזרעאל.
לפי המסורת של יהודי ההרים, הם חיים באזור הקווקז כבר משנת 537 לפנה"ס בתקופת כורש הגדול או דריווש הראשון, מלכי האימפריה האחמנית. ככל הנראה, יהודי הקווקז הגיעו לאזור הקווקז מאזור דרום עיראק של היום, מה שהיה באותם הימים חלק מהאימפריה האחמנית. ככל הנראה הגיעו הקווקזים מממלכת יהודה. לאחר חורבנה של יהודה הגיעו היהודים לעיר ב ולאחר כיבוש הממלכה על ידי פרס ששלטה בין דרבנט לדרום הקווקז של היום התיישבו היהודים בדרבנט ומושקור שהוא כפר קטן ועתיק, למרות כך יהודי אזרבייג’ן הם לשבט בנימין שהגיע לשם לאחר שנים, והתיישב באזרבייג׳ן מכיוון שבצפון הקווקז היו היהודאים.
בית אל
היישוב קרוי על שם העיר המקראית בית אל שבנחלת שבט בנימין, הנזכרת רבות בתנ"ך, ואשר שמה השתמר בשם הכפר הסמוך ביתין.
יהודי ההרים
בתקופת השואה
במלחמת העולם השנייה מספר יישובים בצפון הקווקז נכבשו על ידי הנאצים, שהרגו יהודים מהיישובים הללו. במרס 1942 גילו הגרמנים קולחוז בשם שאומיאן של יהודים הרריים בחצי האי קרים הכבוש. כל היהודים ההרריים, כ-130 איש, נרצחו. שני חלקים מצפון הקווקז השייכים לרוסיה היו תחת כיבוש גרמני: הראשון - מסתיו 1941 עד סתיו 1943. השני - מאוגוסט 1942 עד שנהדפו הגרמנים מהאזור בינואר 1943. אזור זה כלל את הקולחוזים בוגדנובקה ומנז'ינסקי, בהם התגוררו יהודים הרריים ויהודים אשכנזים. הגרמנים טבחו באלה ובאלה כאחד. עוד רצחו הגרמנים יהודים בצ'רקסק, קיסלובודסק, מיקויאן שחר, מינרלנייה וודי, פיאטיגורסק, טברדה ובוגדנובקה. באוגוסט 1942 נכבשה העיירה מוזדוק. באוקטובר 1942 נכבשה העיר נלצ'יק. בשתיהן חיו אלפי יהודים הרריים. היהודים האשכנזים נרצחו כמעט כולם. היהודים ההרריים סבלו מיחס מחפיר ועבודות כפייה אך בודדים מהם נרצחו. טרם החלטה כיצד לנהוג בהם, הגרמנים נהדפו על ידי הצבא האדום.
בית אל
היסטוריה
בית אל הוקמה בנובמבר 1977 בידי גרעין שהורכב בעיקר משש-עשרה משפחות בעלי מקצועות חופשיים דתיים ובוגרי ישיבת מרכז הרב, ליד המחנה הצבאי בה"ד 4, לא הרחק מהכפר הפלסטיני ביתין. בדומה למספר התנחלויות שהוקמו באותה עת, ההתנחלות הוקמה בתוך בסיס צבאי, והאחריות עליה הועברה למחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית בהתאם להחלטת ממשלה. כעבור שנה אושרה הקמת ההתנחלות מחוץ לשטח הבסיס הצבאי.
יהודי ההרים
בתקופת השואה
חלק גדול מיהודי קווקז התגייסו לצבא הסובייטי כדי לעזור במלחמה נגד הנאצים.
בית אל
היסטוריה
זמן קצר לאחר הקמתה התחלקה בית אל לשני יישובים. האברכים, ובראשם הרב זלמן מלמד, פנו להתרכז סביב ישיבה חדשה שהקימו, ישיבת בית אל, צעד שיצר למעשה יישוב נוסף, כאשר ריכוז היישוב המקורי נותר במקומו הראשון. פילוג היישוב לשני יישובים שונים אושר גם כן בהחלטת ממשלה מ־1978. היישובים השתייכו למועצה אזורית מטה בנימין. באוגוסט 1997, לאחר כ-20 שנה, ובעקבות גידול האוכלוסייה ביישובים וסמיכותם זה לזה, שבו היישובים והתאחדו תחת רשות מקומית חדשה אחת, כאשר היישובים הישנים מכונים "שכונה א" ו"שכונה ב".
יהודי ההרים
בתקופת השואה
השלטון הסובייטי באזור הקווקז רצה להסיר מתושבי האזור סממנים דתיים בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית. כחלק ממגמה זו הם שינו את שמות המשפחה של יהודי ההרים על מנת שיהיו דומים לאלו של שאר תושבי אזור הקווקז. דבר זה התבטא בלקיחת שם המשפחה היהודי והוספת הסיומת "ב" וכן בכינוי "טאטים" שניסו הסובייטים להדביק ליהודים בקווקז, וכן עד היום נכללים יהודי ההרים כחלק מהעמים הטאטים אף על פי שהוא ניתן להם בהתחלה ככינוי גנאי שלא מדגיש את יהדותם.
בית אל
היסטוריה
ראש המועצה הראשון הממונה היה אורי אריאל. כיום מכהן בראשות המועצה שי אלון. במשך שנים היו רבני היישוב הרב שלמה אבינר והרב זלמן ברוך מלמד. ב-1 בספטמבר 2019 (א' באלול ה'תשע"ט) מונה לתפקיד הרב אריאל בראלי.
יהודי ההרים
מטבח
המטבח היהודי-הררי היה דומה ברובו למטבח האזרי ובמקצתו למטבח הדגסטאני וכולל מאכלים המשותפים לשניהם בין אלו שאפשר למנות הם:
בית אל
מעמד הקרקעות ביישוב
הקרקעות עליהן בנוי היישוב כיום הן ברובן קרקעות בבעלות פרטית של פלסטינים שנתפסו לצורכי שטח בסיס בה"ד 4 הסמוך ושטחי אש סביבו. בסיס זה הוקם על חורבות בסיס ירדני ששכן במקום עד מלחמת ששת הימים. לאדמות אלו פורסם צו תפיסת מקרקעין (1/70) בשנת 1970. בצו לא הוגדר זמן לפקיעת התפיסה, ויעוד התפיסה הוגדר בו כ־-"צרכים ביטחוניים דחופים והכרחיים". בעקבות ייסוד יישוב אזרחי על הקרקעות שנתפסו במסגרת הצו מ־1970, עתרו בעלי הקרקע לבג"ץ בטענה כי צרכים ביטחוניים אינם מצדיקים הקמת יישוב אזרחי בקרקעות פרטיות שנתפסו. בפסק הדין דחו שופטי בג"ץ את העתירה, וקיבלו את עמדת המדינה שנסמכה על חוות דעתו של אברהם אורלי, מתאם פעולות הממשלה בשטחים דאז, שסבר כי ישנה משמעות ביטחונית בהקמת יישוב אזרחי בסביבה עוינת. פסק דין זה התפרסם בשם "בג"ץ בית אל", וצוטט רבות לאחר מכן. ב־1979, כשנה לאחר פרסום פסק הדין, התקבלה החלטת ממשלה לפיה התיישבות יהודית ביהודה ושומרון תוקם אך ורק על אדמות מדינה.
יהודי ההרים
מטבח
לצד זאת התקיימו מאכלים רבים הייחודים לעדה כמו:
בית אל
מעמד הקרקעות ביישוב
על פי דו"ח שחיבר תא"ל (מיל.) ברוך שפיגל לבקשת מערכת הביטחון בעשור הראשון של המאה ה־21, היישוב בנוי על אדמות פרטיות פלסטיניות שנתפסו בתפיסה צבאית, על אדמות מדינה שחלקן הופקעו בתקופת השלטון הירדני ועל אדמות פרטיות שנקנו מבעליהן על ידי חברת הימנותא. חלק מהמבנים נבנו מחוץ לגבולות היישוב. לדברי ארגון יש דין, בעקבות כך התנהלו במנהל האזרחי ב־2007 מעל ל־100 הליכים בנושא בנייה בלתי חוקית בבית אל.
יהודי ההרים
הנצחה ומחקר
במשך עשרות שנים היה נושא שואת יהודי ההרים בשולי המחקר, במידה רבה עקב העדר חומר תיעודי וארכיוני. מחקרים אחדים בלבד פורסמו במשך עשרות שנים. דוגמה יוצאת דופן היא ספרו הקלסי של פרופ' מרדכי אלטשולר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, "יהודי מזרח קווקז" (1990). בספרו ובפרסומים אחרים כתב אלטשולר על שואת יהודי צפון קווקז, כולל הניסיונות הפסאודו-מחקריים של הנאצים להגדיר מיהו יהודי בהקשר שואת יהודי צפון קווקז.
בית אל
מעמד הקרקעות ביישוב
בשנת 2019 החלה בנייה של כ-300 יחידות דיור בדרום היישוב, יישומה של הבטחה של ראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו לבנייה ביישוב.
יהודי ההרים
הנצחה ומחקר
ב-2016 פורסם בהוצאת יד ושם מחקר של ד"ר קיריל פפרמן, The Holocaust in the Crimea and the North Caucasus, שחלק ניכר ממנו מוקדש לשואה בצפון קווקז ובמיוחד לגורלם של היהודים ההרריים בתקופת השואה.
מחקרים נוספים בנושא נתמכו על ידי המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם. אחד מהם הוא מחקרו של האנתרופולוג ד"ר חן ברם על יחסי גומלין בין יהודי קווקז ועמי האזור בתקופת השואה.
בית אל
שכונת האולפנה
בסמוך ליישוב, מחוץ לתחום השיפוט שלו, נבנתה שכונה בשם "גבעת האולפנה", בה נבנו בניינים (חמישה מתוך ארבע עשר) על חלקות הרשומות בטאבו על שם שני פלסטינים תושבי הכפר דורא אל קרע הסמוך, שלא נכללו במסגרת צו התפיסה הצבאי. בשל כך נמצאה השכונה בשנת 2012 במרכזה של סערה פוליטית ומשפטית, לאחר שהמדינה ביקשה לחזור בה מהתחייבותה, שקיבלה מעמד של פסק דין, להרוס חמישה בתים, ולפתוח מחדש את הדיון. לפי הוראת בג"ץ היה צריך להרוס את המבנים עד 1 ביולי 2012. במערכת הפוליטית חיפשו פתרון שיאפשר להימנע מההריסה, אך הצעת חוק ההסדרה, שנועד למנוע את הפינוי, נדחתה על ידי מליאת הכנסת. ב-28 ביוני 2012 הסתיים פינוי המשפחות שגרו בשכונה לקרוונים זמניים שניתנו להם בבסיס הצבאי שעל יד בית אל. למשפחות הובטח על ידי המדינה שקירות בתיהן יועברו למקום אחר ביישוב, אך הקירות שפורקו בעמל רב נזרקו בהוראת הממשלה למזבלה ליד היישוב פסגות הסמוך. התושבים נשארו שלוש שנים בקרוונים הזמניים שניתנו להם.
יהודי ההרים
הנצחה ומחקר
בשנת 2003 הוקם הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים.
בית אל
בית אל כיום
כמחצית מן התושבים עובדים בתחומי היישוב בחינוך, שירותים, מסחר ותעשייה והשאר עובדים בירושלים ובערים אחרות. במקום קיימים מוסדות לימוד רבים, החל מגני ילדים, בתי ספר יסודיים לבנים ובנות, תלמוד תורה, ארבעה בתי ספר תיכוניים נפרדים לבנים ולבנות (אולפנת רעיה, אולפנת בית אל, ישיבת בני צבי, וישיבה תיכונית מטה בנימין), מכינה קדם צבאית וכלה בישיבה גבוהה. בנוסף נמצאים בבית אל ספריה, מתנ"ס, מרכז תעסוקה, סניפים של תנועות הנוער בני עקיבא, אריאל, נח"ל ועוז, מועדונית לילדים עם צרכים מיוחדים - נח"ל, מועדון גיל הזהב ופינת חי.
יהודי ההרים
העלייה לארץ ישראל
העלייה מהקווקז של היהודים ההררים החלה לפני קום המדינה, ובין היתר בגלי העליות הראשונות. יהודי הקווקז השתתפו בקונגרס הציוני הראשון בבזל (קיימת תמונה המשלחת עם תיאודור הרצל), חברי הקהילה היו ממקימי ארגון השומר, הקמת חומה ומגדל ובניית הארץ (ביניהם אפשר למנות את צבי בקר, צבי ניסנוב ומשפחתו, ועוד. העולים מהקווקז אשר היו בעלי ניסיון בעיבוד אדמות (לעומת אחיהם מאירופה ורוסיה שלא הורשו להחזיק באדמות בארץ מוצאן ככלל) היו בין החלוצים שהפריחו את האדמה בארץ בימיה הראשונים, ותרמו מניסיונם הם כאנשי עבודת כפיים וחקלאות, והן כלוחמים. העלייה הגדולה ביותר מן הקווקז התרחשה בשנות השבעים של המאה ה־20, והולידה יישוב חדש, בחודש יוני 1981 הוקם בצפון השומרון היישוב חיננית, ובו שבעים משפחות. גל העלייה הגדול של שנות התשעים הביא עולים רבים, ובסוף שנות התשעים מונה העדה הקווקזית בישראל כ-80,000 נפש. ריכוזים גדולים של יהודי ההרים ישנם בעכו, נוף הגליל, באר שבע, אופקים, קריית גת, שדרות ועוד. בין יוצאי הקהילה וצאצאיהם ניתן למנות את הזמרות יפה ירקוני ושרית חדד, הזמרים עומר אדם וגל אדם, המוזיקאי מארק אליהו, האלופים יקותיאל אדם ואודי אדם, ועוד.
יחסי איסלנד–רומניה
סקירה כללית
ב-16 במאי 1956 כוננו יחסים דיפלומטיים בין רומניה לרפובליקה של איסלנד, אשר שודרגו לאחר מכן לרמת שגרירות ב-31 בדצמבר 1963.
לאחר המהפכה האנטי-קומוניסטית ברומניה, איסלנד הפכה לשותפה קרובה של רומניה והיא תמכה בהשתלבות רומניה בנאט"ו. הצטרפותה של רומניה לארגון האמנה הצפון-אטלנטית הובילה לחיזוק היחסים בין שתי מדינות הברית.
רומניה תומכת בבקשתה של איסלנד לחברות ב, שהוגשה ביולי 2009, והביעה את נכונותה לספק לצד האיסלנדי את המומחיות שנצברו בתהליך ההצטרפות לאיחוד האירופי.
שיתוף פעולה כלכלי
התחום העיקרי של עניין משותף הוא שיתוף פעולה אנרגטי, במיוחד משאבים גיאותרמיים.
קהילה רומנית
כיום חיים באיסלנד כ-2,800 אזרחים רומנים שהיגרו לאחרונה. רובם מתגוריהם ופועלים בבירה רייקיאוויק ובאקוריירי, בצפון האי. תחומי הפעילות הם הנדסה, בנייה, ספורט, דיג.
וורניאני
וורניאני (בבלארוסית: Варняны, ורניאני; בפולנית: Worniany) הוא כפר במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1391, ובשנת 1462 נבנתה בו כנסייה. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל הכפר בשטח האימפריה הרוסית, ובשנת 1922 נכלל בנפת וילנה שבתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי וורניאני
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-240 יהודים, כשני שלישים מתושביו. עם פרוץ מבצע ברברוסה נסוגו מהיישוב הסובייטיים, ועד כניסת הגרמנים לכפר, נערכו ביהודיו פרעות מצד האוכלוסייה המקומית.
עם כניסת הגרמנים ליישוב, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיו, ובלקיחתם לעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי הכפר בגטו סגור ומגודר שהוקם בו, אליו הובאו גם פליטים יהודים מאזור ליטא, ובו נרצחו מעת לעת יהודים. באוגוסט 1942 גורשו היהודים שנותרו בגטו שבכפר לגטו מיכלישקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
Replay
Replay (בעברית: הילוך חוזר) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי אלכס פפקונסטדינו ובוצע על ידי הזמרת היווניה-גאורגית טאמטה. השיר ייצג את קפריסין באירוויזיון 2019 בתל אביב. רשות השידור הקפריסאית חשפה את השתתפות טאמטה בתחרות ואת שם השיר ב-21 בדצמבר לאחר מספר טיזרים לא מובנים שנועדו לעורר עניין אצל חובבי האירוויזיון. ב-5 במרץ 2019 נחשפו השיר והקליפ בערוץ היוטיוב של טאמטה בשעה 21:00 בשידור חי.
ה'תשכ"ז
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשכ"ז הם:
ויליאם ארמסטרונג
ויליאם ארמסטרונג (באנגלית: William Armstrong; 28 ביולי 1822 – 9 ביוני 1914) היה אמן קנדי ואחד האמנים המקצועיים המוקדמים בטורונטו, אונטריו.
ביוגרפיה ועבודה
ויליאם ארמסטרונג נולד בדבלין, אירלנד ב-28 ביולי 1822. הוא למד אומנות באירלנד, והשלים חניכות באנגליה כדי להיות מהנדס רכבות. הוא היגר לקנדה בשנת 1851, התיישב בטורונטו והחל לעבוד ברכבת. הוא מצא שוק ליצירות האמנות שלו עם פרסום החדשות המאוירות שסיקרו את האירועים במושבות. ציורי המים שלו של אירועים וסצנות מקומיות שוחזרו כתחריטי עץ מונוכרום כדי שיוכלו להיכלל בעיתונים השבועיים האלה.
ארמסטרונג הוסיף צילום לכישוריו ובשנת 1855 ייסד את "ארמסטרונג ובאר" עם אחיינו דניאל מנדרס באר (1833–1909). האמפרי לויד הימה (1833–1903) הצטרף אליהם כעבור שנתיים. החברה הייתה אחראית על השלמת רצף פנורמה 360 מעלות של העיר טורונטו בשנים 1856–1857 כדי לתמוך בהצעה של העיר להפוך לבירת קנדה. החברה הפסיקה את פעילותה בשנת 1861.
ארמסטרונג שיווק את כישוריו כשרטט לאלה שהיו מעוניינים להרחיב את קנדה מערבה. החל משנת 1859 ערך ארמסטרונג מספר נסיעות מערבה בליווי משלחות סקר שונות. רישומיו שימשו לדיווח על פעילויות המשלחות וכן על מאפייני השטח והפעילות האנושית שנצפתה. בשנת 1870 ליווה ארמסטרונג את משלחת ולסלי לאזור רד ריבר, ותיעד את המאמץ הנדרש להעביר את הכוח הצבאי דרך השממה הקנדית. אחת הקומפוזיציות שלו שוחזרה כחריטת עץ על כריכת העיתון "החדשות הקנדיות המאוירות" ב-9 ביולי 1870 כדי ללוות את סיקור התקדמות המשלחת.
הוא זכה בפרסים רבים כאמן בתערוכות בפרובינציות, ועבודותיו הוצגו בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1855, ובתערוכה הבינלאומית בדבלין, 1865. הוא הציג עם אגודת האמנים אונטריו והיה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה עד 1887, אז התפטר.
בשנת 1864 החל ארמסטרונג ללמד ציור בבית הספר בטורונטו. הוא לימד באוניברסיטת טורונטו בין השנים 1872 - 1877. הוא פרש בשנת 1897 אך המשיך ללמד אמנות בביתו עד מותו.
הוא נפטר בטורונטו ב־9 ביוני 1914.
ארמסטרונג תיאר את תנאי העבודה העגומים במפעלי התעשייה בטורונטו בציור הפסטל שלו "טורונטו רולינג מילס" (1864), המהווה חלק מאוסף ג'יי רוס רוברטסון של הספרייה הציבורית בטורונטו.
איידיל
אָיְידִיל (בלטינית: aedilis, מהמילה aedes "מקדש") היה מגיסטראט ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, שהיה אחראי על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא.
המשרה נוצרה בשנת 494 לפנה"ס כתוצאה מפרישת הפלבס מן העיר, והאיידילים הפלבאים נבחרו באספת הפלבס. החל משנת 366 לפנה"ס כיהנו עוד שני איידילים ממעמד הפטריקים, שנבחרו באספת השבטים ובכך עלה מספר האיידילים לארבעה; האיידילים הפטריקיים כונו איידילים קורוליים, ואף על פי שסמכויותיהם היו זהות לעמיתיהם הפלבאים, יוקרתם הייתה גדולה יותר. הסיבה לכך כי נהנו מסמלי שלטון שהאיידילים הפלבאים לא זכו להם: טוגה עם שולי ארגמן וכיסא קורולי. שנה אחר כך נפתחה המשרה לפלבאים, ובשנת 364 הוחלט כי מדי שנה ייבחרו האיידילים הקורוליים לסירוגין מבין הפלבאים והפטריקים.
תחילה שימשו האיידילים הפלבאיים כעוזרי הטריבונים של הפלבס, אולם עד מהרה הורחבו סמכויותיהם במידה ניכרת. הסמכות החוקית של האיידילים הייתה "הדאגה לעיר" (cura urbis), שכללה אחריות לניקיון העיר, פיקוח על הסדר והחוק בעיר, תחזוקת המוסדות הציבוריים והרחובות, אחריות על הארכיונים, ארכוב החוקים ודאגה לאספקת מים ותבואה. נוסף לכך היו האיידילים אחראים לסדר בשווקים ולפיקוח על המידות והמשקלות. האיידילים נהנו מסמכות אכיפה וענישה (coercitio), שכללה הטלת קנסות, מאסר עבריינים ודרישת ערבות כספית.
עוד תפקיד בעל חשיבות של האיידילים היה עריכת חגיגות דתיות ומשחקים. המשחקים נערכו על חשבונם בצירוף כספי הקנסות שהטילו, ובימי הרפובליקה הייתה לכך חשיבות פוליטית גדולה: ככל שהמשחקים והחגיגות שערך האיידיל היו גדולות וראוותניות יותר, כך עלתה יוקרתו הפוליטית וגברו סיכוייו להיבחר למשרות הבכירות בהן משרת הפראיטור.
יוליוס קיסר הוסיף עוד שני איידילים שכונו קראלס (Cereales), שתחום אחריותם היה הדאגה לאספקת מזון לרומא. בימיו של אוגוסטוס רוקנה סמכותם של האיידילים מתוכן בעקבות יצירת משרות שמטרתן הייתה לקחת אחריות על תפקידי האיידילים.
עם התפשטותה הטריטוריאלית של רומא נוצרו משרות איידילים גם במוניקיפיות ובקולוניות, שהיו זהות פחות או יותר למשרה המקורית.
חקובו טימרמן
חקובו (יעקב) טימרמן (בספרדית: Jacobo Timerman; 6 בינואר 1923 – 11 בנובמבר 1999) היה מוציא לאור, סופר ועיתונאי יהודי ארגנטינאי מפורסם שנרדף על ידי החונטה הצבאית בראשות חורחה רפאל וידלה וגנרלים אחרים בשל כתיבתו וחשיפת פשעיהם.
ביוגרפיה
טימרמן נולד בעיר באר שבאוקראינה, להורים יהודים חוה ברמן ונתן טימרמן. בשנת 1928, כשהיה בן חמש ואחיו יוסף בן שבע, היגרה משפחתו לארגנטינה, השתקעה בבואנוס איירס, והתגוררה באזור היהודי של העיר, בדירת חדר. בגיל 12, לאחר מות אביו, החל לעבוד לפרנסתו. בצעירותו איבד עין עקב זיהום.
טימרמן היה חבר בתנועת השומר הצעיר והכיר את אשתו לעתיד, רישה מינדלין, בוועידה ציונית בעיר מנדוסה. הם נישאו ב-20 במאי 1950 בטקס פשוט בבית משפחתה.
קריירה עיתונאית
טימרמן החל לעבוד כעיתונאי בגיל צעיר והתקדם במהירות, הוא דיווח עבור פרסומים שונים כולל סוכנות הידיעות הצרפתית ועיתונים נוספים, שהוא כותב גם באנגלית וגם בספרדית. הוא צבר ניסיון ודיווח על פוליטיקה בארגנטינה ודרום אמריקה.
בשנת 1962, ייסד טימרמן את "פרימרה פלאנה" (Primera Plana), שבועון חדשות ארגנטינאי בסגנון, המגזין טיים האמריקאי. ב-1964 התפטר טימרמן מתפקיד העורך של "פרימרה פלאנה", על רקע שמועות על איומים עליו בשל קו עריכה בו הביע ההתנגדות לממשלה.
בשנת 1965, הוא הקים שבועון חדשות נוסף בשם The Confirmado Journal. לאחר שהצבא תפס את השלטון ב-1966, והפיל את ממשלת הנשיא ארתורו איליה. הגנרל חואן קרלוס אונגניה התמנה כנשיא, ויזם משטר דיכוי לא פופולרי. הממשל שלו התאפיין בדיכוי האלים של האוניברסיטאות והאינטלקטואלים של ארגנטינה, ובשל מדיניותו של ביסוס מוסר קתולי קפדני ושמרני. אונגניה השעה את הפרסום של "פרימרה פלאנה" ב-1969. בשנה שלאחר מכן הוא יצא לאור שוב, אך מעולם לא חזר למעמדו הקודם. מגלותו בספרד, הנשיא לשעבר חואן פרון קנה את עיתונו של טימרמן ב-1970, תוך שהוא מתכנן לשלוט בו וחלק מהדיון הפוליטי במדינה.
בשנת 1971, טימרמן הקים את העיתון "לה אופיניון" (La Opinión). טימרמן החל לסקר נושאים יותר לעומק ועיתונאים חתמו על מאמרים שלהם, כך שניתן היה לזהות את עבודתם. המודל שלו היה העיתון הצרפתי "לה מונד". שנות ה-70 היו תקופה של התפוררות חברתית ופוליטית בארגנטינה, אחרי חזרתו החטופה של חואן דומינגו פרון לשלטון (ב-1973), מותו כעבור כמה חודשים, ועליית אשתו השנייה, רקדנית הקברט לשעבר איסבל פרון (איסבליטה), לשלטון תחתיו. טרור פוליטי שמאלי, וכיתות-חיסול נגדיות של הימין, דרדרו את ארגנטינה אל משבר קשה. מ-1971 עד 1977, טימרמן שימש עורך "לה אופיניון". בהנהגתו, העיתון דיווח וביקר את הפרות זכויות האדם של ממשלת ארגנטינה, אל תוך השנים הראשונות של המלחמה המלוכלכת. אחד התומכים העשירים של העיתון היה דוד גרייבר, איש עסקים יהודי שנאמר כי יש לו קשרים עם קבוצת הגרילה השמאלנית שהייתה ידועה כ"מונטונרוס", שפעילותה נאסרה. גרייבר הלווה כסף לעיתון ב-1974. בגלל קשריו לכאורה של גרייבר עם "המונטונרוס", טיימרמן ספג מאוחר יותר ביקורת על קשריו עמו.