cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Witchcraft (שיר)
גרסאות
סינטרה הקליט את "Witchcraft" שלוש פעמים. ההקלטה הראשונה הייתה בשנת 1957, להוצאתו כסינגל ובהמשך נכלל באלבום האוסף שלו, All the Way. סינטרה הקליט מחדש את "Witchcraft" עבור אלבומו Sinatra's Sinatra משנת 1963 ולבסוף הקליט אותו כדואט עם אניטה בייקר, עבור האלבום, Duets. "Witchcraft" הוקלט על ידי אמנים רבים אחרים, ביניהם: שרה ווהן, עבור אלבומה You're Mine You, אלה פיצג'רלד, עבור אלבומה Ella Returns to Berlin, וביל אוונס עבור אלבומו, Portrait in Jazz. בינג קרוסבי הקליט את השיר בשנת 1958, עבור תוכנית הרדיו שלו והוא נכלל לאחר מכן באלבום, Bing Sings the Sinatra Songbook. גרסה נוספת של השיר הוקלטה על ידי ג'ו מאלון והוצגה בסרט "הוקוס פוקוס" משנת 1993.
פרסים ומועמדויות
במהלך טקס פרסי גראמי ה-1 פרנק סינטרה היה מועמד לשישה פרסי גראמי, כאשר השיר "Witchcraft" היה מועמד בכמה קטגוריות: "הקלטת השנה", "שיר השנה", "ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר ‑ גבר" והעיבוד עצמו של נלסון רידל היה מועמד לפרס גראמי גם כן, בקטגוריית "העיבוד המוזיקלי הטוב ביותר".
השיר בוצע בהופעה חיה על ידי פגי לי.
יואוזס סטנאיטיס
יואוזס סטנאיטיס (בליטאית: Juozas Stanaitis; 13 באוגוסט 1865 – 12 ביולי 1925) היה לוטננט גנרל ליטאי אשר שימש לזמן קצר כמפקד צבא ליטא.
אלכס בן-ארי
אלכס בן-ארי (נולד בי"א בתמוז ה'תשל"ג, 11 ביולי 1973) הוא משורר, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
בן-ארי נולד בשנת 1973 בברית המועצות, ועלה עם משפחתו לישראל כשהיה בן שלוש. למד ב"תיכון חדש" בחולון ושירת בצה"ל בחיל המודיעין, לאחר מכן למד מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן. בוגר המחזור השלישי של "כתת השירה" של הליקון (1996).
בן-ארי כתב שירה מגיל צעיר ואף פרסם שירים לראשונה בעיתון "מעריב" לאחר תום שירותו הצבאי. בהמשך פרסם שירים ותרגומי שירה בכתבי עת רבים ובהם קשת החדשה, משיב הרוח, הליקון, תרבות וספרות הארץ, אורות ודג אנונימי.
ספר שיריו השלישי, "התקווה 69" ראה אור ב-2018 בהוצאת מקום לשירה. זהו ספר שירה קונספטואלי המורכב מ-69 גרסאות של ההמנון שיוצרו באמצעות מילון אבן-שושן בפרוצדורה שהיא הרחבה של טכניקת ה-S+7 של אוליפו. חלקו השני של הספר הוא תיעוד מוער של ההתכתבות המסועפת שניהל המחבר עם חברות המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית אודות יצירת 69 שירי הספר.
בן-ארי הוא חבר בקבוצת משוררי ההייקו "ירח חסר".
יחסי הממלכה המאוחדת–כף ורדה
יחסי הממלכה המאוחדת–כף ורדה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וכף ורדה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1975, זמן קצר לאחר שכף ורדה זכתה בעצמאותה מפורטוגל.
מחוז מקוסטה
מחוז מקוסטה הוא מחוז של מדינת מישיגן בארצות הברית. נכון לשנת 2018, יש במחוז 43,545 איש. עיר הבירה של המחוז היא ביג ראפידס.
המחוז נקרא על שמו של צ'יף מקוסטה, המנהיג של השבט האינדיאני פוטוואטומי, שנדדו לאורך מקורות המים באזור בחיפוש אחר דגים. צ'יף מקוסטה היה אחד מאלה שחתמו על הסכם וושינגטון בשנת 1836. למרות שעובדים התיישבו באזור כבר בשנת 1851, המחוז הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק ב-1859. במחוז ישנם כ-100 אגמים, נהרות, ונחלים, ביניהם גם נהר מוסקגון, העובר דרך חלק מהמחוז ודרך עיר הבירה ביג ראפידס (לשעבר לאונרד).
היסטוריה
בשנת 1852 ג'ון דייוויס 0.65 קמ"ר במקום בו נמצא היום הכפר מקוסטה, וג'ון פאריש קנה 0.23 קמ"ר באזור ביג ראפידס. הם נהפכו לתושבים הקבועים הראשונים של מחוז מקוסטה. בפברואר 1858 לאונרד (מאוחר יותר ביג ראפידס) והעיירה גרין הוכרו. ב-5 באפריל 1858 התקיימו הבחירות הראשונות וג'סי שואו נבחרה לראשת העיר לאונרד. ב-11 בפברואר 1859 אזור מקוסטה הוכר רשמית כמחוז ולאונרד הוכרזה כעיר הבירה שלו. באפריל התקיימו הבחירות למחוז ואלפרד ל. קלארק נהפך לשריף המחוז. בשנת 1860 אוכלוסיית המחוז הגיעה ל-671 תושבים. בשנת 1862 הודפס העיתון הראשון של המחוז, והוא המשיך עד היום. בשנת 1870 אוכלוסיית המחוז הייתה 5,642 תושבים, וב-1880 13,973 תושבים.
גאוגרפיה
ע"פ ה-USCB, שטח המחוז הוא 1,480 קמ"ר, מתוכם 1,440 קמ"ר יבשה, ו-40 קמ"ר הוא שטח המים במחוז.
כלכלה
המעסיקים הגדולים והחשובים במחוז (כולם בביג ראפידס) הם:
לקריאה נוספת
רומיג, וולטר (1986). שמות של מקומות במישיגן: ההיסטוריה של הקמת ונתינת השם של יותר מ-5000 ערים בעבר ובהווה במישיגן. הוצאת גרייט לייק בוקס
שולחן הממתקים בסנאט האמריקאי
שולחן הממתקים הוא מסורת בסנאט של ארצות הברית מאז שנת 1968, לפיה סנטור רפובליקני היושב ליד הכניסה שומר מגירה מלאה בממתקים עבור חברי הסנאט. הדייר הנוכחי (2023) של שולחן הממתקים הוא הסנטור טוד יאנג מאינדיאנה.
המנהג התחיל כאשר בשנת 1965 הצטרף לסנאט ג'ורג' מרפי מקליפורניה, ושמר ממתקים על שולחנו כדי להציע לעמיתיו ולעצמו, אף על פי שאסור לאכול באולם הסנאט. כשעזב את הסנאט לאחר כהונה של שש שנים, סנאטורים רפובליקנים אחרים המשיכו את המנהג. המסורת המתהווה לא התפרסמה בציבור עד אמצע שנות ה-80, כאשר הסנאטור מוושינגטון סלייד גורטון חשף זאת בהכרזתו כי ישב ליד שולחן הממתקים.
סנאטורים שהמשיכו את מסורת שולחן הממתקים כוללים את ג'ון מקיין, הריסון שמיט וריק סנטורום. לאחר שסנטורום עזב את הסנאט ב-2007, את שולחן הממתקים תחזקו מספר סנאטורים לזמן קצר כל אחד, לפני שהסנאטור פט טומי מפנסילבניה החל את שהותו ב-2015.
היסטוריה
ב-1964 ג'ורג' מרפי מקליפורניה נבחר לסנאטור, ונכנס לתפקיד בשנה שלאחר מכן. למרפי, הייתה חיבה למתוקים. וזמן קצר לאחר הצטרפותו לסנאט, הוא התחיל לשמור ממתקים על שולחנו; ואז, ב-1968, הוא עבר בין שולחנות והגיע למקום בו נמצא כעת שולחן הממתקים. מכיוון שעוד סנאטורים עברו כעת על שולחנו על בסיס יומי, הוא החל להציע את תכולת שולחנו לעמיתיו. סנאטורים שהוזמנו להשתתף בממתקים התחילו לקרוא לשולחן של מרפי "שולחן הממתקים". מרפי הפסיד בבחירות לסנאט של 1970, אך הסנאטורים הבאים המשיכו את המסורת של אספקת ממתקים על שולחנם להנאת הסנאטורים כולם.
הסאנטורים פול פאנין, הריסון שמיט, רוג'ר ג'פסן וסטיב סימס המשיכו את מסורת שולחן הממתקים החדשה, לאחר שהקדנציה האחת של מרפי הסתיימה. פאנין, שמיט וג'פסן סיפקו רק ממתקים קשים, אבל סימס היה הראשונה להחזיק ממתקים שסופקו על ידי "אגודות ממתקים ושוקולד". במהלך כהונתם של סנאטורים אלה, שולחן הממתקים לא היה מקובע למקום מסוים אחד.
דבר מהאמור לעיל לא היה ידוע בציבור עד 1985, אז סלייד גורטון הוציא הודעה לעיתונות שבה נכתב "הוא היה עכשיו הדייר של השולחן הזה וימשיך את המסורות העשירות שהתחיל מרפי". הוא גם ציין את הסנטורים הקודמים שהמשיכו את המסורת.
השיא של תפוצת הממתקים הגיע במהלך עשר השנים שבהן ריק סנטורום ישב ליד שולחן הממתקים (1997–2007). בהיותו סנאטור מפנסילבניה, הוא מילא את שולחן הממתקים בסוכריות כגון מייק ואייק והוט טמאלס של חברות הממתקים הרשי וJust Born, היושבות בפנסילבניה. במהלך פרק הזמן הזה, חברת הרשי שלחה שוקולד וממתקים אחרים במשקל של בערך 100 פאונד ארבע פעמים בשנה כדי שסנטורום ימלא את השולחן. כאשר סנטורום לא זכה בבחירה חוזרת במהלך הבחירות לסנאט בארצות הברית ב-2006, חברת הרשי הפסיקה לספק את השוקולדים לשולחן. "היינו שמחים להיות חלק קטן מהמתקת הליכי הקונגרס", אמר קירק סאוויל, דובר חברת הרשי.
בעיות התעוררו לאחר שסנטורום הפסיד בבחירות לסנאט ב-2006, והסנאטור קרייג תומאס החל את כהונתו בשולחן הממתקים. לוויומינג, המדינה אותה ייצג, אין חברים ב"איגוד הקונדיטורים הלאומי", ולכן אין יצרני ממתקים גדולים מספיק כדי לתרום מאות דולרים של ממתקים כדי למלא את השולחן. כללי האתיקה של הסנאט "אוסרים על חברים לקבל מתנות בשווי 100 דולר או יותר בשנה ממקור יחיד", מה שעלול היה להפוך לבעיה אם צורכים כמות גדולה של ממתקים מהשולחן מדי שנה. החריג לכלל זה מאפשר מתנות גדולות יותר של חפצים שנוצרו או מיוצרים במדינה ממנה מגיע הסנאטור, כל עוד הפריטים אינם משמשים בעיקר את הסנאטור וצוותו. זה כדי שהסנטורים יוכלו "להציע למבקרים חטיפים תוצרת בית, כמו מיץ תפוזים של פלורידה או בוטנים של ג'ורג'יה".
לאחר פטירתו של תומאס ב-2007, הטיפול בשולחן עבר לג'ורג' וויינוביץ' ולאחר מכן למל מרטינז. לשניהם היו כהונות קצרות יחסית. ב-2009, ג'ורג' לה-מייו, יורשו של מרטינז, החל לשבת ליד השולחן והיה שם עד שעזב את הסנאט ב-2011. מארק קירק מאילינוי תפס את השולחן מ-2011 עד 2015 ופט טומי מ-2015 עד 2023.
מקום
שולחן הממתקים אינו שולחן ספציפי בלשכת הסנאט, אלא מקום ישיבה מסוים בתוך הלשכה, וכל שולחן שהסנאטור היושב בעמדה זו בוחר להשתמש בו הופך לשולחן הממתקים. מיקומו של השולחן נשאר קבוע לפחות מאז הקונגרס ה-97 (1981–1983), ומקומו הוא ליד הדלת המזרחית של חדר הסנאט. רוב הסנאטורים נכנסים לחדר דרך הדלת הזו, שצמודה למעליות המובילות לאחת התחנות של מערכת הרכבת התחתית הקפיטול של ארצות הברית.
השולחן הוא השולחן הראשון בצד ימין, הצד הרפובליקני, והוא נמצא בשורת השולחנות האחרונה. באופן מסורתי, שולחן הממתקים נמצא תמיד בצד הרפובליקני של לשכת הסנאט ומשמש סנאטור רפובליקני.
שולחנות ממתקים אחרים
מאוחר יותר גם הדמוקרטים פתחו במסורת שולחן הממתקים, המתקיימת לפחות מאז 1985. שולחן עבודה על הקיר הקדמי, השייך למזכיר הוועידה הדמוקרטית של הסנאט של ארצות הברית, מלא גם הוא בממתקים. נשיקות הרשי היו הממתקים הפופולריים ביותר משולחן העבודה הזה במהלך שנות ה-80, ואחריו קרמלים קטנים. ממתקים לשולחן זה משולמים באמצעות "קרן ממתקים" לה תורמים סנאטורים שירצו לקחת חלק בתכולת השולחן. הסאנטור ג'יי רוקפלר היה אחראי על איסוף הכסף ורכישת הממתקים, עד שעזב את הסנאט ב-2015. מסורת זו מוכרת פחות; מאמר מ-2009 טען שאפילו ההיסטוריון של הסנאט של ארצות הברית לא יודע הרבה על זה.
בישראל
כמו בארצות הברית, גם בכנסת ישראל לא נהוג לאכול במליאה, למרות זאת חבר הכנסת דוד ביטן התפרסם בכך שנהג להכניס למליאה שקיות ממתקים, בעיקר בדיוני ארוכים שנמשכו אל תוך הלילה. בשלב מסוים ניסה יושב ראש הכנסת מיקי לוי להילחם בתופעה, מה שיצר התנגדות וסערה-זוטא.
עכסן מוהאבי
עכסן מוהאבי (שם מדעי: Crotalus scutulatus) הוא מין של נחש ארסי מהסוג עכסן החי בדרום ארצות הברית ובמקסיקו. הוא קרוי על שם המדבר בו הוא מצוי - מדבר מוהאבי והוא הארסי מכל מיני העכסנים ונחשי צפון אמריקה.
הוא חי בטבע רק באזורי המדבר ותת-המדבר שסביב דרום קליפורניה, דרום נבדה, דרום-מערב יוטה, אריזונה, דרום ניו מקסיקו וחלק מטקסס וכן במקסיקו דרומה עד לדרום פואבלה.
עכסן זה מגיע עד לאורך 137.3 ס"מ, אך נפוץ יותר באורך מטר והוא בעל קשקשים אפורים בהירים המותאמים לצבעי הסלעים והחול של המדבר, למעט קשקשי העכסן השחורים שבקצה הזנב. הוא מסתתר ביום בין אבנים או מתחת לסבכים או קקטוסים ועצי יהושע וממתין ללילה הקריר. הנחש בעל ראש גדול עם לסתות בעלות שיני ארס ארוכות, בהם נוירוטוקסין קטלניים. הוא הקטלני מכל העכסנים וארסו יעיל לא פחות משל כמה פתניים.
העכסן משתמש בארסו כדי להרוג טרף הכולל מיני מכרסמים ולטאות וכן נחשים אחרים. השימוש בארס להגנה הוא משני לחלוטין והנחש יעדיף להתרחק מהאיום. נחשים אלה מתרבים באזור יולי עד ספטמבר ומשריצים עד 17 צאצאים.
לעכסן 2 תת-מינים:
אילזה קנטור
אילזה קַנטוֹר-דַאוּס (בגרמנית: Ilse (Sili) Kantor; בצ'כית: Eliska Kantorová; 31 בינואר 1911 – 4 בנובמבר 2000) הייתה מאיירת ספרי ילדים ישראלית, חברת קיבוץ חפציבה. הייתה ידידה קרובה של המשוררת פניה ברגשטיין ואיירה, בין היתר, את ספר שיריה בוא אלי פרפר נחמד וכן את ספרה "ויהי ערב" (אף שציוריה נדחו לבסוף והספר נתפרסם באיוריו של מאייר אחר, חיים האוזמן).
ביוגרפיה
קנטור נולדה בשנת 1911 בעיר וינה בירת אוסטריה, וגדלה בפראג שבבוהמיה (אחרי המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), במשפחה אמידה, הצעירה משלושת ילדיהם של תֶרֶזֶה בֶּרג (1878–1941) ואלפרד קנטור (1874–1931). אחיה פרידריך טורברג (Torberg; 1908–1979) היה לימים סופר באוסטריה. הוריה, שהיו בעלי מפעל, נדדו לצורך עסקיהם בין פראג ווינה. כבר מילדותה היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות, והיא נשלחה על יד הוריה ללמוד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. באוקטובר 1939, כחצי שנה לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית וערב מלחמת העולם השנייה, עלתה לארץ ישראל. עם עלייתה הגיעה לקיבוץ נען, שם גרה באוהל ושם נתגלו כישרונותיה- היא הייתה בעלת "ידי זהב" ושלטה במגוון מלאכות. היא החליפה את הגברים, שיצאו להילחם בנאצים במסגרת הבריגדה היהודית, בעבודות המסגרייה- בנפחות ובריתוך, שם עבדה בעיקר בתיקון פרימוסים וכלי עבודה חקלאיים ובשעות הפנאי ציירה ואיירה עבור ילדי הקיבוץ והחגיגות הקהילתיות.
ב-1944, בזמן שהייתה בתקופת הכשרה בקיבוץ, פנו אליה מהוצאת הקיבוץ המאוחד וביקשו כי תאייר את שיריה הקצרים של פניה ברגשטיין שעסקו בהווי חיי היום יום בקיבוץ מנקודת מבטם של הילדים, המטפלות וההורים. היא ציירה ציורים שהפכו ברבות הימים, יחד עם השירים, לנכסי צאן ברזל בתרבות העברית המתפתחת. את איוריה היא ביססה על מה שעיניה ראו בקיבוץ נען. קנטור סיפרה שהתאהבה בחרוזיה של פניה, וכי הייתה יושבת בלילות לאחר יום עבודה בקיבוץ ומציירת את הציורים. הספר "בוא אלי פרפר נחמד", יצא לאור ב-1945 ומאז הפך לספר ילדים נפוץ ואהוב ביותר. מאז התפרסם יצא הספר בחמישים וחמש מהדורות ודורות התחנכו על הספר מאז התפרסם. סוד ההצלחה של הספר הוא בשילוב שהצליחה לשלב בין הטקסט לתמונה וברגישות בה הפגינה כשפירשה באיוריה את חרוזיה של ברגשטיין עם ההתייחסות הישירה לחיי היום יום בקיבוץ בזמן כתיבת הספר – שנות הארבעים. קנטור איירה גם את השיר האוטו שלנו גדול וירוק מתוך ספר זה.
ב-1948 קיבלה לידיה את כתב היד של הספר "ויהי ערב" ואיירה לו איורים. הספר כבר היה מוכן לדפוס אולם ההוצאה, ללא התראה או תיאום עם המשוררת או עם קנטור, הדפיסה לבסוף את הספר עם איורים של מאייר אחר, חיים האוזמן.
קנטור נישאה למלחין והמורה למוזיקה יליד ברלין אברהם דאוס (Daus), והייתה אם לשתיים. מנען עברו לקיבוץ גבת. לאחר מספר שנים שבהן היו מועמדים לחברות בקיבוץ ועבדו בו כמורים שכירים (הוא למוזיקה והיא לאמנות), עברו לקיבוץ חפציבה ושם התקבלו כחברים.
קנטור יצרה איורים לעוד מספר ספרי ילדים בחייה ובהם, "הביטו וראו!" ו"יום הולדת" של שמשון חלפי משנת 1952ו-1953, ו"פעמונים: שירים לילדים" של שרה גלוזמן משנת 1964. את רוב זמנה הקדישה לחינוך והוראה. במשך שנים לימדה אמנות בקיבוץ גבת ובמכללת אורנים.
היא המשיכה לחיות בקיבוץ חפציבה ונפטרה בשיבה טובה בגיל 90. הותירה את בנותיה תרזה ותמר.
בשנת 2011, לציון מאה שנה להולדתה, ראה לאור הספר "ויהי ערב חדש", שהוא גרסה חדשה של הספר ויהי ערב עם איוריה לגרסה המקורית של הסיפור המחורז של פניה ברנשטיין.
בשנת 2011 כתב העת המקוון 'הפנקס' הוציא קול קורא למאיירים ישראליים להשתתף בתחרות ותערוכה אינטרנטית ולאייר פרשנות חדשה לסצנה הדראמטית בה הילדה נכנסת ללול התרנגולות. עשרות מאיירים נענו לקריאה. בהמשך, בשנת 2014, הזמין מרכז 'הקצה' את המאיירים לאייר בנוסף פרשנות משלהם לשיר "בוא אלי פרפר נחמד" ולהציגם בתערוכה בגלריה 'הקצה'. במרכז התערוכה הוצגו האיורים המקוריים של אילזה קנטור דאוס לקובץ השירים "בוא אלי פרפר נחמד" (1945) ולסיפור של פניה ברגשטיין "ויהי ערב" (1948) שהושאלו על ידי בנותיה של המאיירת.
לירן סגל
ביוגרפיה
לירן סגל, בעל תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, משמש מאז שנת 2005 כבמאי פרסומות, קליפים וסרטים קצרים.
את דרכו התחיל בלימודי משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובעבודה כשחקן בצוותי בידור ברחבי הארץ. לאחר שהצטרף לחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת ת"א עבר לצד השני של המצלמה. במסגרת הלימודים יצר פיילוט לתוכנית מערכונים לערוץ ביפ וביים שבעה פרקי מערכונים לערוץ. בהמשך ביים תוכניות רבות עבור ערוץ 10, הוט, ערוץ 24 ועוד, ביניהן הסידרות "קומדי סנטרל סטיישן", "רוקרימון" ו"כחולים".
ביים עשרות תוכניות טלוויזיה ומאות וידאו-קליפים עבור האומנים הגדולים ביותר ביניהם: אליעד נחום, שירי מיימון, נועה קירל, עדן בן זקן, יובל דיין, אייל גולן, סאבלימינל, לירן דנינו, עידן עמדי, שרית חדד, שמעון בוסקילה, עדן חסון, נסרין קדרי, קובי פרץ, דיקלה, ירדנה ארזי, ארז לב ארי ועוד.
נודע בעיקר בזכות הקליפ שבים לאליעד נחום, "מסע" שזכה גם בשיר השנה שנתיים ברציפות ובזכות הקליפ מאושרים שביים לדולי ופן אשר אירחו את נועה קירל ולירן דנינו שזכה לשיר המושמע ביותר בשנת יציאתו.
בשנת 2022 כתב וביים קליפים ללהיטים שונים ביניהם: "מי לא יבוא" של אברהם טל ובניה ברבי "חזרה למציאות" של רן דנקר, "ברוך הבא לבלאגן" של הראל סקעת, "רק טוב" של עילי בוטנר וילדי החוץ ולמספר להיטים מאלבום האולפן האחרון של רביב כנר.
עוסק גם בבימוי פרסומות. ביים פרסומות עבור חברות רבות בשוק הישראלי, ביניהן לשופרסל, קפה ג'ו, גולדה, תנובה, הוניגמן, XL, גינדי, מיצובישי, מלונות אסטרל, בית החולים שיבא, האגודה לסוכרת נעורים, נעמת ועוד.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בבנימינה.
פזואלוס
פזואלוס (נקרא גם: פיג'ואלס, דבלה או דבלאס) הוא מאפה מסורתי לפורים הנחשב למקבילה הספרדית לאוזן המן של המטבח האשכנזי. הפזואלו הוא בצק דק, מטוגן ופריך העשוי מקמח והרבה ביצים. יהודים טורקיים נוהגים להוסיף ברנדי לבצק, בעוד שיהודי לוב תוניס ומרוקו (לגרסה המרוקאי ראה שבקייה) אוכלים את הפזואלוס עם קינמון וסירופ. הפזואלוס דומים בסגנונם לפסטינוס האנדלוסיים, על אף שהאחרון נאכל עם דבש.
אתר הנצחה לחללי המשטרה הצבאית
אתר ההנצחה לזכר חַלְלֵי חיל המשטרה הצבאית ממוקם במחנה גור (מ"ק 21, בסמוך לצומת השרון). האתר הוקם במחנה בית-ליד בשנת 2005, עם מעבר בסיס ההדרכה החילי - בית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13), ממיקומו הישן במחנה קדום שבשומרון. בשנת 2015 בה"ד 13 עבר לקריית ההדרכה שבנגב ואת מקומו תפסה חטיבת הקומנדו שלעת עתה האנדרטה שוכנת בבסיסה, עד שתעבור בשנת 2023 למתחם אחר בתוך המחנה שנמצא ברשות המשטרה הצבאית. אל המבנה המרכזי באתר ניתן להיכנס משני כיוונים דרך דלתות זכוכית כבדות. מתחתיו תלויות מסגרות אשר בכל אחת מהן תמונתו ופרטיו של כל אחד מנופלי החיל וכן נרות זיכרון. בהמשך לקיר עמדת מחשב לעיון בפרטי הנופלים. על מדפים נמצאים אוגדנים אישיים המכילים פריטי מידע על כל אחד מהחללים. במרכז החדר שולחן שעליו מונחים ספרי מבקרים. במרכז הקיר הנגדי לוח גרניט שחור אשר משני צדדיו נמצאים דגל הלאום ודגל חיל המשטרה הצבאית. על הלוח, בין סמל צה"ל לסמל חיל המשטרה הצבאית, טבוע הפסוק: "וָאֶעֱבֹר עָלַיִךְ וָאֶרְאֵךְ, מִתְבּוֹסֶסֶת בְּדָמָיִךְ; וָאֹמַר לָךְ בְּדָמַיִךְ חֲיִי" (יחזקאל ט"ז, ו') לפני המבנה המרכזי קיר ארוך אשר תוחם את רחבת הכניסה. מצידו החיצוני של הקיר, בכניסה לאתר, פסוק מקינת דוד מצידו הפנימי של הקיר סדורים, בהמשך למילה "לזכרם", לוחות מתכת, בהם הוטבעו שמות הנופלים לפי תקופות. לאורך הקיר מלבלבים צמחים. 3 תרנים ניצבים במרכז האתר – דגל הלאום במרכז ומשני צדדיו דגלי חיל המשטרה הצבאית. בהמשך ממוקמת אבוקת הזיכרון. מדי שנה מתקיים במקום טקס ההתייחדות השנתי עם זכרם של חַלְלֵי החיל. כל טירון שמתגייס לחיל מבקר באתר ובכך מקיים האתר את תפקידו בהנצחה ובהנחלת המורשת של חללי חיל המשטרה הצבאית.
סמל העיר חדרה
סמל העיר חדרה, סמלה הרשמי של העיר חדרה והעירייה, אומץ ב-1941 לכבוד שנת היובל להקמת העיר.
תיאור הסמל
מורכב ממגן שבראשו במל העיר מוקף בעלים משני צידיו. במרכז הסמל ציור של עץ אקליפטוס שמסמל את ראשית ההתיישבות בעיר, את ייבוש הביצות ואת פרנסתם של ראשוני המתיישבים מגזעי העצים. מימין לעץ מופיעים ציורים המסמלים את עברה של העיר: משמאל לעץ ציורים המסמלים את עתידה של העיר (כפי שהוגדר בעת אימוץ הסמל): בשולי הסמל קלף ועליו פסוק מספר תהילים:
היסטוריה
הסמל עוצב ואומץ במהלך 1941 במסגרת ההכנות לחגיגות היובל לעיר.
בנובמבר 2011 עוצב סמליל מודרני לעיר במסגרת תהליך התחדשות ומיתוג העיר. הסמל הורכב מ-4 ריבועים בצבעים שונים שסימלו את שכונות העיר ורב הגוניות שבה לצד סמל העיר הישן, עם המוטו "חדרה - עיר עם טבע משלה" בעברית ובאנגלית "Natural Nature" (מילולית: "טבע טבעי"). המוטואים נועדו להתייחס לטבע שסובב את העיר, פארקים שונים, רצועת החוף ויער חדרה. ראש העיר באותה תקופה, חיים אביטן, התייחס לשינוי הסמל והסיסמה ואמר:
סמל זה היה בשימוש כשנה בלבד. עם בחירתו לראשות העיר, הורה ראש העיר צביקה גנדלמן להחזיר לשימוש את סמלה הוותיק של העיר ולהציבו בכל הכניסות לעיר, לטענתו הסמל מייצג את עברה של העיר ועל כן חשוב שתושביה יכירו אותו כ"מחויבות שלנו כלפי דור המייסדים".
שימוש
סמל העיר הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-9 ביולי 1969 בערך נקוב של 0.02 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
אבינגודה דיאגונל
אבינגודה דיאגונל (בקטלאנית: Avinguda Diagonal; "השדרה האלכסונית"), היא שדרה מרכזית בברצלונה, החוצה את העיר לשניים. כיוונה אלכסוני ביחס לרשת הרחובות של העיר, ומכאן שמה. השדרה מהווה עורק תחבורה מרכזי של ברצלונה, וניתן לראות בה מלונות רבים ובנייני משרדים של חברות מרכזיות.
השדרה חוצה את ברצלונה לרוחבה, החל מרובע לס קורטס בצידה המערבי של העיר ועד לרובע סאנט מארטי במזרחה. רוחבה 50 מטרים, והיא נמשכת לאורך של כ-11 ק"מ.
האדריכל והמתכנן העירוני אילדפונס סרדה תכנן את אבינגודה דיאגונל ואת אבינגודה מרידיאנה כשתי שדרות רחבות ידיים שיחתכו את רשת הרחובות המסודרת שהוא תכנן עבור שכונת האישמפלה ויפגשו בכיכר גלוריאס קטלאנס, אותו סרדה חזה להיות מרכז העיר החדש.
שם
המשטרים השונים ששלטו בקטלוניה ובספרד לאורך המאה ה-20 ביקשו לשנות את שמות הרחובות בברצלונה, ושדרת דיאגונל לא הייתה יוצאת מן הכלל. לאורך השנים, היא נודעה בשמות הבאים:
היסטוריה
תוכניותיו של אילדפונס סרדה להרחיב את ברצלונה ולשנות את המציאות האורבנית של העיר לא הצליחו לחלוטין, מאחר שרק חלקים מהם אושרו לבנייה. סלילתה של השדרה האלכסונית היא דווקא אחת מהתוכניות שכן יצאו לפועל, כאשר צו מלכותי של המלכה איזבלה השנייה והממשלה הספרדית בראשות לאופולדו אודונל אישר לו להתחיל בסלילת השדרה בשנת 1859. לפני כן, ביקשה מועצת העיר ברצלונה אישור מהרשויות להוציא לפועל פרויקט חלופי של האדריכל אנטוני רובירה אי טריאס, אך זה נדחה.
לאחר השלמת החלק המרכזי של השדרה, המקטע שבין כיכר פרנסס מאסיה לכיכר גלוריאס, הפכה דיאגונל במהירות לאחת השדרות הפופולריות בעיר ומקום מרכזי בו יכלו האריסטוקרטים והבורגנים של קטלוניה להראות בהם לראווה את כרכרותיהם. במהלך התערוכה העולמית של ברצלונה בשנת 1888, הוצגה השדרה לראווה כאחד הסמלים להתחדשותה וצמיחתה של ברצלונה.
פרנסס קמבו, מנהיג הליגה האזורית הקטלאנית (Lliga Regionalista), הציע בשנת 1919 לבנות בשדרה ארמון למלך אלפונסו השלושה עשר, לאחר שהארמון המלכותי הקודם שבעיר העתיקה נהרס בשריפה בשנת 1875.
בשנת 1992, כמה מתחמים בשדרה אירחו חלק מהתחרויות של אולימפיאדת ברצלונה.
השדרה הייתה מוקד בו התרחשו מספר פעולות טרור על ידי התנועה הבדלנית הבסקית, אט"א, בשנת 2000. ב-2 בנובמבר, מכונית תופת התפוצצה בשדרה ופצעה מאבטח ושוטר. כמה ימים לאחר מכן, ב-21 בנובמבר, נרצח ארנסט לוך בהתפוצצות מכונית תופת נוספת במרכז השדרה. ב-20 בדצמבר שוטר נרצח ביריות בשדרה.
חבורת הארבעה של קליין
חבורת הארבעה של קליין, או פשוט חבורת קליין, היא חבורה אבלית בת ארבעה איברים הקרויה על שם פליקס קליין, ונהוג לסמנה באות V, קיצור לשם שקליין נתן לה: Vierergruppe. חבורת הארבעה של קליין איזומורפית ל-Z2 × Z2, המכפלה הישרה של שני עותקים של החבורה הציקלית מסדר 2, והיא החבורה הקטנה ביותר שאינה ציקלית.
חבורת הארבעה של קליין מורכבת מקבוצה ופעולה * המוגדרת על ידי לוח הכפל:
כל איבר בחבורה הופכי לעצמו (ולכן הסדר של כל איבר בחבורה, פרט לאיבר היחידה e, הוא 2). המכפלה של כל שניים מבין שלושת האיברים הלא טריוויאלים (a, b, c) היא האיבר השלישי. בגלל הסימטריה הזו בין שלושת האיברים, כל תמורה על שלושת האיברים האלו מהווה אוטומורפיזם של חבורת הארבעה של קליין, ולכן חבורת האוטומורפיזמים של חבורת הארבעה איזומורפית לחבורה הסימטרית S3.
חבורת הארבעה והחבורה הציקלית Z4 הן החבורות היחידות מסדר 4 (עד כדי איזומורפיזם). החבורה איזומורפית לחבורה הדיהדרלית D2 ולחבורת הסימטריות של מעוין ושל מלבן (שאינם ריבוע) - ארבעת האיברים הם העתקת הזהות, שיקוף בציר אנכי, שיקוף בציר אופקי וסיבוב בזווית שטוחה. היא גם חבורת הסימטריות של כל תיבה לא ריבועית. תת החבורה הנורמלית של החבורה הסימטרית \ S_4, איזומורפית לחבורת הארבעה.
גיורא קדר
גיורא קדר (נולד ב- 23 באפריל 1947) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי. ממקימי ענף שייט המפרשיות ויאכטות בישראל. יזם, הקים וניהל את מרינה תל אביב - המרינה הראשונה בישראל. מוציא לאור את המגזין 'כחול', מגזין השיט הישראלי ועוסק בביטוח כללי וימי מילדותו ולאורך כל חיו, גיורא קדר הוא שייט פעיל המרבה להפליג בהפלגות חופיות ובינלאומיות כולל בתחרויות שיט.
משפחה וילדות
האב גרשון קדר נולד בגרמניה למשפחה יהודית-הולנדית. הוא עלה לבדו לישראל בגיל 15 ולמד בבית הספר החקלאי במקווה ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי. הוריו של האב ירדו למחתרת בהולנד, נעצרו, שרדו את מחנות הריכוז ועלו לישראל. גרשון קדר התמחה בכלכלה חקלאית, בתפקידו האחרון כיהן כמשנה למנכ"ל בנק לאומי לישראל. האם יעל מורה במקצועה היא בת לחלוצי גדוד העבודה ממקימי עין חרוד וכפר ויתקין. גיורא קדר נולד בכפר ויתקין. גדל ברמת חן והיה פעיל בתנועת הצופים המקומית ובצופי ים תל אביב. בשנת 1961 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים בעכו.
שרות צבאי
עם סיום לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו בשנת 1965 לאחר תקופת שירות קצרה בצי הסוחר התגייס קדר לחיל הים ובשנת 1966 התנדב לצנחנים. הוא שובץ בגדוד 202, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במלחמת ששת הימים לחם קדר כסמל בגדוד הצנחנים 202 בקרבות לכיבוש רצועת עזה. במהלך המלחמה מונה כמפקד מחלקת החבלה, איתה נחת במבצע המוסק לכיבוש רמת הגולן. מיד עם סיום המלחמה הועלה לדרגת סג"ם וחודש לאחר מכן לדרגת סגן. בעת שירותו נפצע קשה. לאחר החלמה של שנה שבמהלכה למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב חזר בקיץ 1968 לשירות צבאי בצנחנים. מונה כקצין מבצעים של סיירת חרוב אשר משימתה העיקרית הייתה מניעת חדירת מחבלים דרך בקעת הירדן. במרץ 1969 נפצע שנית במהלך מרדף המערה בבקעת הירדן. לאחר אשפוז והחלמה חזר לסיירת ומונה למפקד פלוגה.
במלחמת יום הכיפורים שירת קדר כקצין המבצעים של חטיבת מילואי צנחנים חטיבה 247, אשר צלחה ראשונה את תעלת סואץ במסגרת אוגדת שרון. על תפקודו במלחמה זו הוא הומלץ על ידי מפקדו אל"ם (לימים אלוף) דני מט לקבלת עיטור. לאחר המלחמה מונה בנוסף לתפקידו כקצין המבצעים לאחראי על נושא הצליחה במפקדת קצח"ר -קצין צנחנים וחי"ר ראשי. תפקיד זה הוסב בשנת 1977 לאחראי על נושא הנחיתה מהים. לאחר שעבר קורס מפקדי גדודים בשנת 1979 מונה קדר לתפקיד מפקד ראש החוף של האוגדה המוצנחת.
במלחמת שלום הגליל שירת קדר כמפקד ראש החוף של האוגדה. במסגרת זו הנחית כוחות צנחנים, שריון וכוחות אחרים בחופי צידון, ג'וניה וביירות. במהלך המלחמה הועלה לדרגת סא"ל. ב-1983 הוקמה חטיבת גבעתי המחודשת. חטיבה זו יועדה לפעול כחטיבת נחתים וקדר מונה כסגן מפקד החטיבה במילואים. תפקיד אותו מילא עד שנת 2001. במסגרת זו סיים קורס מפקדי חטיבות. קדר היה שותף יחד עם אל"ם יום טוב סמיה ב-1994 להקמת עמותת "משפחת גבעתי". אשר מטרתה לתחזק את הקשר עם המשפחות השכולות של החטיבה. וממשיך לפעול ברציפות בעמותה,
בית הספר לשייט
בינואר 1971 השתחרר מהשירות הסדיר והקים עם חברתו, לימים אשתו, מיכל ובעזרת אחיו הצעיר יובל קדר, בחוף תל ברוך. בית ספר לשיט מפרשיות קטנות אשר היה בית הספר הפרטי לשיט הראשון בישראל. במקביל שיווק הזוג מפרשיות לבוגרי קורס השיט.
מרינה תל אביב
הצלחת המועדון, אשר תוך זמן קצר מנה כ-200 מפרשיות, (בעת הקמתו היו בישראל מפרשיות פרטיות בודדות), הביאה את הנהלת "אתרים" בראשות היו"ר ראש העיר יהושע רבינוביץ לבנות ב-1973 את שוברי הגלים של מרינה בתל אביב. המרינה נמסרה לניהולם של מיכל וגיורא קדר אשר נישאו במועדון השיט בספטמבר 1971.
שמו של גוף הניהול בבעלות מיכל וגיורא שונה ל"מרינה תל אביב". מרינה תל אביב הייתה הגוף העסקי הראשון בישראל אשר הפעיל בית הספר לשיט יאכטות בצד שרותי מכירה ואחזקה וביטוח לכלי שיט אלו.
שיווק ציוד ימי - מיכל וגיורא הקימו עם שותפים בשנת 1973 את חברת 'ימית' סחר לשווק כלי שיט וציוד ימי אשר לימים התרחבה בניהולם של דורון עזרא ויובל קדר והקימה את רשת מועדוני השיט "לב הים". באותה שנה, נרכש ציודו של מפעל המפרשיות "סנפיר" והוקם מפעל המפרשיות ולימים גלשני רוח "ימית תעשיות". המפעל אשר הוקם כשותפות בין ימית סחר וראובן פעמוני התרחב, הועתק לנתניה בשנות השמונים ורוב תוצרתו הופנתה ליצוא.
דיונים משפטיים - כבר משנותיה הראשונות התנהלה מרינה תל אביב תוך חילוקי דעות בין חברת אתרים והיו"ר ראש העיר שלמה להט לבין מיכל וגיורא קדר, זאת למרות התפתחותה ושגשוגה יוצא הדופן. בתחילת שנות השמונים הגיעה תפוסת העגינה במרינה ל 100%. חילוקי דעות אלו הגיעו פעמיים להכרעת בבית המשפט העליון אשר פסק לטובת הזוג קדר.
עסקי ביטוח
ב-1984 מכרו מיכל וגיורא קדר את זכויותיהם במרינה תל אביב לחברת אתרים. בשנה זו הקימו עם רמי אילון את סוכנות הביטוח אשר קלטה את פעילות הביטוח שבה עסקו במסגרת מרינה תל אביב מאז 1973. הסוכנות החלה לעסוק בכל ענפי הביטוח לרבות ביטוח כלי שיט. ב־1993 קיבלה הסוכנות זכויות חיתום ביטוחי לכלי שיט משורה של חברות ביטוח מובילות באירופה. ב-1995 הועברה פעילות הסוכנות לחברת "קדר סוכנות לביטוח בע"מ" בשליטת מיכל וגיורא קדר. בשנת 2018 הקימה המשפחה את החברה "קדר חתמים בינלאומיים בע"מ" מורשת ביטוח של תאגיד ללוידס.
פעילות ציבורית
שייטים לאולימפיאדה - בשנת 1980 הקים גיורא את קרן "ימית" אשר מטרתה הייתה לגייס מימון להכנת השייטים למשחקים האולימפיים במוסקבה ובלוס אנגלס.
בשנת 1994 גיורא קדר היה שותף יחד עם אל"ם (לימים אלוף) יום טוב סמיה ועם אל"ם יצחק מויאל להקמת עמותת "משפחת גבעתי". אשר מטרתה לתחזק את הקשר עם המשפחות השכולות של החטיבה. מאז הקמת העמותה ועד היום ממשיך קדר לפעול ברציפות בעמותה. בשנת 1991 היה קדר ממקימי עמותת "הפורום לקידום השיט בישראל" אשר מטרתה לפעול לקידום השיט התחרותי והעממי בישראל. קדר פעיל בהנהלת העמותה גם היום.
פרסומים ומאמרים
בשנת 1999 יזמו מיכל וגיורא את הוצאתו של מגזין השיט "כחול" שהוא מגזין השיט היחיד בישראל. בנוסף למאמרים רבים במגזין כתב קדר את הספרים הבאים:
משפחה
מיכל וגיורא קדר הורים למרב, גל ואור, וסבים לשישה נכדים איתמר, יאיר, יונתן, איה, אלונה ויובל. הבנים שותפים עם ההורים בעסקי המשפחה.
יהדות וייטנאם
הקהילה היהודית בווייטנאם היא קטנה באופן יחסי, המונה כיום כ-300 איש. אף על פי שהיהודים היו נוכחים בווייטנאם והיהדות נהוגה מאז סוף המאה ה-19, מרבית היהודים הם למעשה ישראלים לשעבר, עם מעט יהודים וייטנאמים ילידים.
המאה ה-19
היהודים הראשונים שביקרו בווייטנאם הגיעו ככל הנראה בתקופת שושלת נגווין ובעקבות ההתיישבות הצרפתית במדינה במחצית השנייה של המאה ה-19. יש קומץ התייחסויות להתיישבות היהודית בסייגון בדפי ה"ג'ואיש כרוניקל" בשנות ה-60 וה-70 של המאה.
"האנציקלופדיה היהודית" מזכירה סוחר ובעל ספינות צרפתי בשם ז'ול רוף שהיה פעיל בהודו-סין בתקופה זו והפך ל"חלוץ ההשפעה הצרפתית במדינה." לפי האנציקלופדיה של הידע היהודי, "בשנת 1872 [רוף] הפך לאחד החלוצים בהתפתחות הודו-סין הצרפתית." הוא נזכר במקורות אחרים כי גם כיוצר התוכנית למסילת הברזל של סייגון בקוצ'ינצ'ינה, וכן כמייסד ומנכ"ל אחת מחברות הסחר המשמעותיות באזור.
תחילת המאה ה-20
על פי האנציקלופדיה היהודית האוניברסלית, יהודי צרפתי הקים בית ספר צרפתי בהאנוי בשנת 1902.
חברת "כל ישראל חברים" הייתה פעילה במידה מסוימת בהייפונג במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
על פי "האנציקלופדיה היהודית האוניברסלית", בשנים 1929–1932, הקונסול האמריקאי בסייגון היה דיפלומט בשם הנרי סמואל ווטרמן, שהיה יהודי. בשנת 1930 דיווח ווטרמן לארצות הברית על צמיחת הקומוניזם בווייטנאם, אך הממונים עליו במשרד החוץ הוזילו את הדיווח שלו באומרו כי "הרשויות הצרפתיות ממלאות אותו הרבה אוויר חם על האיום הקומוניסטי." עם זאת התברר כי הדיווחים של ווטרמן המתארים את סן קונג היו מדויקים והתייחסו לדאנג קונג סן וייטנאם (המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם), שהופנו ממוסקבה וקנטון, ואכן היה "איום גובר על השלטון הקולוניאלי בדרום-מזרח אסיה. ."
בשנת 1939, האוכלוסייה בשילוב מוערך של הקהילות היהודיות בהייפונג, האנוי, סייגון ובדה נאנג מנו כאלף יהודים. לפי הדיווחים היו גם שמונים יהודים בטונקין בתקופת שלטון וישי, מתוכם ארבעים ותשע היו בלגיון הזר.
בשנת 1940 "חוק מעמד היהודים" האנטישמי של שלטון וישי יושם בווייטנאם על ידי המושל ז'אן דקו. בנובמבר 1940 היהודים הוגבלו למקצועות מסוימים, וביולי 1941 ילדים יהודים לא הורשו להיות יותר מ-2% מתלמידי בתי הספר הציבוריים. באוקטובר 1942 הודחו חמישה עשר עובדי ממשלה מתפקידיהם בשל היותם יהודים החוקים האנטי-יהודיים בוטלו בינואר 1945.
הרפובליקה
בשנת 1954, עם פירוק הודו-סין הצרפתית, וייטנאם השיגה עצמאות כמדינה מפוצלת, עם צפון קומוניסטי ודרום קפיטליסטי. ראש הממשלה הצרפתי שניהל משא ומתן על נסיגת צרפת ובכך העניק לווייטנאם את עצמאותה היה פייר מנדס פראנס, שהיה במקרה יהודי. לפני הפינוי הצרפתי, על פי הדיווחים האוכלוסייה היהודית בהודו-סין (שכללה את וייטנאם, לאוס וקמבודיה) מנתה כ-1,500 איש, ורוב היהודים עזבו עם הצרפתים, ולא הותירו אחריהם שום מבנה קהילתי יהודי מאורגן. בעדויות משנת 1957 אין זכר לאוכלוסייה יהודית באזור.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
היסוד הנפשי (בלועזית: mens rea) הוא מושג מפתח במשפט הפלילי, המתאר מודעותו של אדם לביצוע העבירה. היסוד הנפשי הוא מרכיב מפתח בהוכחת אשמה של חשוד במשפט פלילי וברוב העבירות לא ניתן להוכיח בלעדיו את אחריותו של הנאשם לתוצאות המעשה.
יהדות וייטנאם
הרפובליקה
על פי דיווחים מסוימים הו צ'י מין הציע בשנת 1946 כי צפון וייטנאם תוכל לשמש בסיס בית לממשלה יהודית בגולה לפני הקמת מדינת ישראל. דוד בן-גוריון אז ראש ההנהלה החדש של ההסתדרות הציונית העולמית, דיבר לראשונה על המפגש הזה עם העיתונות בשנת 1966.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Albrecht I, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 1236 – 15 באוגוסט 1279) היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1252–1279.
יהדות וייטנאם
רפובליקת וייטנאם
בשנת 1971 נותרו בדרום וייטנאם כ-12 יהודים צרפתים, כולם בסייגון. במהלך מלחמת וייטנאם שירתו כ-30,000 יהודים-אמריקאים בכוחות צבא ארצות הברית; ביניהם, קולונל ג'ק ג'ייקובס שזכה במדליית הכבוד על גבורה על שירותו.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
הצורך בקיומו של היסוד הנפשי בעבירה נועד להצדקה של הגמול שניתן לעבריין. התפיסה המשפטית רואה באדם אחראי למעשיו כאשר הם נעשו מתוך מודעות, או לפחות כאשר הם נעשו באופן שאדם סביר היה צריך להיות מודע אליהם (רשלנות).
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
אלברכט נולד בשנת 1236, לאוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג ומתילדה מגרוייטש.
יהדות וייטנאם
הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם
בהדרגה, כאשר הממשלה הקומוניסטית החלה לקיים רפורמות כלכליות, גדל מספר המבקרים היהודים במדינה.
בשנת 2006 פתחה חב"ד מרכז בהו צ'י מין סיטי, הנחשב למרכז הכלכלי של וייטנאם. בשנת 2014 פתחה חב"ד את המרכז היהודי בהאנוי.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
בשנת 1252 מת אביו אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ואלברכט ואחיו יוהאן, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
קיימים מצבים חריגים בהם החוק מאפשר להרשיע אדם בביצוע עבירה בלי צורך להוכיח יסוד נפשי. עבירות אלו מכונות 'אחריות קפידה'.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
שלטונו של אלברכט הוטרד בתחילה מכמה עימותים מזוינים, שכן הדוכסים של בית ולף עדיין נאלצו להתמודד עם בית הוהנשטאופן שנכחדה בזמן שלטונו. בשנים 1260-1261 נלחמו כוחותיו של אלברכט נגד אריק הראשון, דוכס שלזוויג, שבא בשם המלכה מרגרטה סמביריה ובנה הקטין, אריק החמישי, מלך דנמרק. בשנת 1263 השתתף אלברכט במלחמת הירושה הטורינגית, כדי לתמוך בטענות חמותו, סופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
בחוק העונשין יש התייחסות לשני יסודות נפשיים אפשריים בעת ביצוע עבירה: "מחשבה פלילית" או "רשלנות":
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
ב-31 במאי 1267 הסכימו אלברכט ויוהאן לחלק את הנחלות, ואכן בשנת 1269 אירעה החלוקה. אלברכט חילק את השטח, בזמן שיוהאן קיבל את הזכות לבחור את חלקו. יוהאן לקח את החצי הצפוני כולל את האזור של לינבורג, צלה והנובר, ואילו אלברכט קיבל את החלק הדרומי סביב הערים בראונשווייג ווולפנביטל, ולאחר מכן התרכז בטיפוח נחלותיו, נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
"מחשבה פלילית" - מודעות לטיב המעשה, לקיום הנסיבות ולאפשרות הגרימה לתוצאות המעשה, הנמנים עם פרטי העבירה.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
במהלך האינטרגנום הקיסרי, צידד אלברכט באוטוקאר השני, מלך בוהמיה, עד לתבוסתו הסופית שלו בקרב מרספלד בשנת 1278. כאשר מת אחיו יוהאן בשנת 1277, שימש אלברכט כעוצר לאחיינו אוטו השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
לעניין תוצאות קיימות שתי דרגות חומרה, כשהשניה מפוצלת אף היא לשתי דרגות משנה:
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
ביוגרפיה
ב-15 באוגוסט 1279 מת אלברכט, ובניו ירשו את נחלותיו בשותפות.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
1) כוונה - במטרה לגרום לאותן תוצאות.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
משפחתו
ב-13 ביולי 1254 התחתן אלברכט עם אליזבת מבראבנט, בתם של היינריך השני, דוכס בראבנט וסופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט, אך לא היו לו ילדים ממנה.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
2) פזיזות שבאחת מאלה: א. אדישות - בשוויון נפש לאפשרות גרימת התוצאות האמורות. ב. קלות דעת - בנטילת סיכון בלתי סביר לאפשרות גרימת התוצאות האמורות, מתוך תקווה להצליח למנען.
"רשלנות" - אי מודעות לטיב המעשה, לקיום הנסיבות או לאפשרות הגרימה לתוצאות המעשה, הנמנים עם פרטי העבירה. אלא שאדם מן היישוב יכול היה, בנסיבות העניין, להיות מודע לאותו פרט.
אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
משפחתו
בשנת 1263 התחתן אלברכט עם אדליידה ממונטפראט, בתם של בוניפאצ'ו השני, מרקיז מונטפראט ומרגריטה מסבויה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
סוגי היסודות הנפשיים
רשלנות יכולה להוות יסוד נפשי רק בעבירות שהעונש עליהן הוא עד שלוש שנות מאסר.
ברירת המחדל היא שהיסוד הנפשי הנדרש בעבירה הוא מחשבה פלילית בדרגה הנמוכה ביותר, כלומר מודעות למעשה, לנסיבות ולתוצאה, ובנוסף - לכל הפחות קלות דעת ביחס לתוצאה.
קשיים בהוכחת היסוד הנפשי
שני קשיים משמעותיים עומדים בפני מערכת המשפט בניסיון להתחשב ביסוד הנפשי במשפט הפלילי:
היסוד הנפשי בישראל
בהקשר להרשעה בעבירה, לפי תיקון מספר 39 לחוק העונשין אשר הוכנס בשנת 1995, סעיף 19 בחוק העונשין אומר כי היסוד הנפשי של מחשבה פלילית דרוש לשם הרשעה פלילית. סעיף 20 לחוק העונשין מסביר מהי מחשבה פלילית. חשיבותו של התיקון נובעת בעיקר מהעובדה שהחליף את החלק הכללי (סעיפים 1–34 לחוק בוטלו, ובמקומם נכנסו סעיפים חדשים). אחת התכליות העיקריות של תיקון 39 הייתה לצמצם את נוכחות הגישה התועלתנית שרווחה ערב התיקון במשפט הישראלי, ולתת את הדגש על הגישה הדאונטולוגית.
רירית האף
רירית האף (או ריריות האף) היא רקמה שקופה, רכה ועדינה שנמצאת בחללי האף, ומחיצת ומעברי האף מצופים בה. בלוטות הנמצאות בריריות האף מפרישות נוזל מימי הידוע כנזלת.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
מורכבויות נוספות
הצורך בהוכחת יסוד נפשי להוכחת עבירה פלילית מקורו בהשפעה של תאוריות גמול. עיקר הדגש של התפיסה הגמולית הוא על אחריות שנובעת מאשם, על הבחירה, מתוך רצון חופשי, להתנכר לערכים המוגנים בחוק. על כן, על מנת להחזיר את האיזון שהופר בביצוע העבירה, יש להראות כי הנאשם אכן בחר לפגוע בערך מוגן.
רירית האף
הרכב ותפקוד
הריריות בגוף היונקים עשירות בכלי דם ומורכבות משכבה חיצונית של אפיתל, בתוכה נמצאות בלוטות הריר, ושכבה פנימית המכילה שכבות של רקמת חיבור ושרירים.
היסוד הנפשי במשפט הפלילי
מורכבויות נוספות
מורכבויות נוספות נובעות מתוך הצורך בהוכחת היסוד הנפשי במשפט הפלילי, בתוכן, גרימת מוות או פגיעה בשגגה, מצב בו האדם בסיטואציה נפשית מורכבת או פגיעה נפשית קודמת מסוימת, כשירות נפשית לקבלת החלטות ועוד. חלק מרכזי מהמורכבות בהכנסת האלמנט הנפשי לחובת ההוכחה ההיא מידת אחריותו של אזרח על מעשהו בסיטואציות מסוימות מורכבות, שיוצרות קונפליקטים מורכבים מאוד במשפט העכשווי, שמנסה למצוא את מקומה האמיתי של האשמה, משימה שלעיתים נראית כבלתי אפשרית.
רירית האף
הרכב ותפקוד
הריריות חשובות לתפקודו התקין של האף, והן מסייעות לסינון הזיהום באוויר הנשאף דרך האף; לבקרה ואיזון על הטמפרטורה והלחות באף, וכן לחימום ולערבול האוויר הננשם.
שכבת ריר, המיוצרת על ידי בלוטות הנמצאות ברירית, מגינה על הרירית מפני יובש, ומתפקדת גם כמסננת וקולטת חלקיקים מזוהמים מהאוויר הנשאף דרך האף. הריר מורכב מ-95 עד 97 אחוז מים, והשאר מחלבונים, מוצין, מלחים ונוגדנים.
צורת תפקוד
ריריות האף מתכווצות ומתרחבות בגמישות רבה, ופועלת כספוג בהתאם לפעילות הגוף. סיבי שריר בדופנות כלי הדם של הרירית מתכווצים ומתרפים, וכך הריריות מפחיתות ומגבירות - בהתאמה - את זרימת הדם, וכלי הדם מתכווצים ומתנפחים, בהתאמה. הנזלת, הנפיחות והגודש באף נגרמת מהתנפחות יתר של כלי הדם, החוסמת את מעברי האוויר. כריתת הרירית העודפת מתבצעת כיום כטיפול רפואי-כירורגי לנזלת. ההתנפחות פועלת במחזוריות כשמדי כמה שעות מתנפח צד אחר של הרירית.
כאשר פעילות הגוף רגועה, סיבי השריר ממצעים את הנפיחות בכלי הדם, הואיל ולא נדרש אוויר רב לנשימה. בפעילות מאומצת משתחרר אדרנלין הגורם בין היתר להתכווצות כלי הדם כדי לאפשר שאיפת אוויר רב יותר. רירית האף גם מגיבה במהירות לשלל גירויים חיצוניים ופנימיים כגון: מזהמים, אלרגנים, אוויר קר ויבש, ריחות חזקים, עשן, חומרים נדיפים וגורמים נפשיים.
שערות זעירות על פני הרירית מסייעות אף הן בקליטת החלקיקים המזהמים מהאוויר, וכן מנתבות את הפסולת המצטברת באף החוצה.
חללי הגתות (סינוסים) הנמצאים בקרבת האף מצופים גם הם ברירית זהה לרירית האף, ותקינותה חשובה לבריאות הגתות.
מחלות
שינוי במבנה הכימי-פיזיולוגי של ריריות האף, העלול להיגרם על ידי שפעת או הצטננות, עשוי לפגום במנגנוני הרירית. כמו כן, שימוש ממושך בתרופות שונות, כגון: תרסיסים ותרופות המכילים סטרואידים או חומרים פעילים המכווצים כלי דם (דוגמת בנזלקוניום כלוריד) עלולים לפגוע בתקינות הרירית.
ריריות האף רגישות לשינויי מזג האוויר. קור ויובש עלול לגרום לנזלת, גודש ונפיחות; לחלופין אוויר חם וקייצי עלול להביא להתייבשות הריריות, לגלדים, לתחושת חוסר נוחות ועד ל"סדקים" בריריות האף הגורמים לדימום מהאף. כמו כן נוצר חוסר איזון על ידי שינויים קיצוניים ופתאומיים במזג האוויר וזיהום האוויר, העלול להקשות על מנגנוני הלחות באף.
סנין סבאי
סנין סבאי (בצרפתית: Senin Sebai; נולד ב-18 בדצמבר 1993 באביג'אן שבחוף השנהב) הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת החלוץ באיסתיקלול דושנבה.
קריירת מועדונים
סבאי שיחק בקבוצות סקסאן, אסטרה ג'יורג'יו, סלוצק, בלטיקה קלינינגרד, טמבוב, טובול ו-חימקי.
ב-7 בספטמבר 2021 חתם על חוזה לעונה אחת באחמט גרוזני מליגת העל הרוסית. ב-31 במאי 2022 עזב את המועדון, לאחר שהסתיים חוזהו.
ב-7 ביוני 2022 חתם בעירוני קריית שמונה.
The Revivalists
The Revivalists הם להקת רוק אמריקאית שנוסדה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 2007. פירוש שם הלהקה באנגלית הוא "התחייה".
היווצרות הלהקה
הלהקה הוקמה כאשר הזמר הראשי דייוויד שו פגש את הגיטריסט זאק פיינברג כאשר הוא נסע על אופניו. פיינברג, מצא את עצמו רוכב על פני שו, ששר שיר בשם "Purple Heart". השניים החלו לשוחח והחליטו להיפגש מאוחר יותר באותו יום כדי לנגן ביחד. הצמד התחיל לנגן עם אנדרו קמפנאלי, מתופף שפיינברג הכיר. לאחר שבוע, הגרסה המוקדמת ביותר של הלהקה ניגנה את המופע הראשון שלהם. כאשר יש הייתה להם הזדמנות להופיע כמה שבועות מאוחר יותר, הם בחרו לקרוא ללהקה "The Revivalists". אלבום הבכורה שלהם, Vital Signs, שוחרר ב -3 במרץ 2010, והופק על ידי כריס פיני. כיום הלהקה כוללת את אד וויליאמס, רוב אינגראהם, ג'ורג' ג'אקס ומייקל ג'יררדוט.
חברי הלהקה
אד וויליאמס- גיטרת פדל סטיל דייוויד שו- זמר ראשי
זאק פיינברג- גיטרה
רוב אינגראהם- סקסופון
ג'ורג' ג'אקס- גיטרה בס
פפירוס ירושלים מתקופת בית ראשון
פפירוס ירושלים הוא תעודה הכתובה על פפירוס, שנחשפה בשנת 2016, בה נזכר לראשונה במקור חוץ מקראי השם ירושלים בעברית.
הכתובת
בתעודה שרדו שתי שורות כתובות בכתב העברי הקדום, וזה לשונן:
ממצאי המחקר
התעודה נחקרה, פוענחה ופורסמה על ידי פרופ' שמואל אחיטוב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר איתן קליין ואמיר גנור מרשות העתיקות. על בסיס תוצאות בדיקת פחמן 14 התברר כי הפפירוס נוצר בין אמצע המאה השמינית לפני הספירה לשליש האחרון של המאה החמישית לפני הספירה. על פי ניתוח הכתב, תוארך הפפירוס למאה השביעית לפני הספירה, תקופת בית ראשון.
הצעת השחזור היא כי האותיות הקודמות ל'מת' בתחילת החלק ששרד הן 'מא', כלומר 'מֵאֲמַת המלך', וכי קודם לכן הופיע שמה.
מהטקסט ששרד מהתעודה ניתן ללמוד על העברת סחורה או תשלום מיסים אל ירושלים מהיישוב נַעֲרָתָה, המוכר מהתנ"ך וממקורות חז"ל, ואשר חורבותיו נמצאות מצפון ליריחו. משלוח יין זה נעשה לפי הכתוב בהוראת אחת מפקידותיו של המלך. המונח "נֵבֶל יין" נזכר רבות בתנ"ך, וכן מופיע בחרסי שומרון בקשר לתשלום מיסים מיישובי שבט מנשה לעיר שומרון. במקרה זה נראה כי יש לקרוא את המילה "נִבְלַיִם", דהיינו שני נבלים.
חשיבות הפפירוס
לפפירוס חשיבות מדעית והיסטורית רבה בשל מספר טעמים. ראשית, המדובר באזכורה הראשון של העיר ירושלים בכתב העברי במקור חוץ מקראי. האזכורים החוץ מקראיים הקודמים לירושלים הם מצריים ואשוריים (לדוגמה מכתבי אל-עמארנה). שנית, מהכתובת מסתמנת חשיבותה ומרכזיותה המנהלית של ירושלים עוד באותה התקופה, בהיותה יעד לתשלום מיסים או להעברת סחורות מרחבי ממלכת יהודה.
בהנחה ששחזור השולח כ'אמת המלך' נכון, הדבר מלמד על מעמד הנשים בתקופה זו.
בנוסף, ממצא של תעודת פפירוס מתקופת בית ראשון הוא נדיר ביותר, הן משום שמדובר בחומר מתכלה מן הצומח, והן משום שתקופה זו התאפיינה בכתיבה על חרסים. השתמרות התעודה נבעה כנראה מהימצאותה במדבר יהודה היבש, בניגוד לאקלים הירושלמי הלח. למעט פפירוס אחד נוסף מתקופת בית ראשון שנתגלה במערות מורבעת, לא נתגלו עוד פפירוסים מתקופת בית ראשון בארץ. חלקם של הפפירוסים קטן גם בקרב המגילות שנתגלו במדבר יהודה מתקופת בית שני, המרד הגדול ומרד בר כוכבא; רובן עשויות עור או קלף.
לאחר הצגת הפפירוס במסיבת העיתונאים, היו שפקפקו בחשיבות החשיפה כיון שהפפירוס לא נמצא בחפירה מסודרת (ואף מקום הימצאו לא ידוע), אלא אצל סוחרי עתיקות. לכן יש חשש כי מדובר בזיוף: בדיקת הגיל, שתאורכה בין אמצע המאה ה-8 לפני הספירה למאה ה-5 לפני הספירה, נעשתה לגבי הפפירוס ולא לגבי הדיו שבו נכתב, וייתכן שהפפירוס מקורי והכתובת מזויפת. עם זאת, טוענים החוקרים כי מחקר אפיגרפי העלה כי האותיות נראות אותנטיות ותואמות לכתב העברי הקדום מתקופת המאה ה-7 לפני הספירה, וכן כי המילים "נערתה" ו"ירשלמה" נדירות ומקטינות את הסיכוי, להערכתם, שנהגו בידי זייפן.
הקרב בנהר הליטני
קרב נהר הליטני היה קרב במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-9 ביוני 1941, במסגרת ההתקדמות לביירות במהלך המערכה בסוריה-לבנון. הדיוויזיה השביעית האוסטרלית, בפיקודו של לוטננט ג'נרל ג'ון לברק, חצתה את נהר הליטני ובהמשך לחמה בכוחות צרפת של וישי.
מבצע מקדים
חוליית פלמ"ח בפיקוד יגאל אלון הצליח לתפוס את הגשרים על הליטאני באזור מרג' עיון, אך הסתבכותו של הכוח האוסטרלי מנעה את חבירה ושימוש בגשרים, ולאחר שהחזיקו בגשרים כ-24 שעות, נאלצו לסגת, והצבא הצרפתי המגן פוצץ את הגשרים.
כוח של משה דיין נשלח לתפוס גשרים אסטרטגיים באזור הכפר איסקנדרון, כעשרה קילומטרים צפונית לראש הנקרה. הם נתקלו ביחידה צרפתית, וכבשו מבנה של תחנת משטרה. למקום הגיעו תגבורות רבות, ובחילופי האש נפצע דיין ואיבד את עינו. הכוח החזיק במקום עד שהגיעו אליו אנשי הצבא האוסטרלי בדרכם צפונה.
מהלך הקרב
במהלך השעה הראשונה של 8 ביוני 1941, במסגרת מבצע אקספורטר, חצו הכוחות האוסטרליים בצפון שטח המנדט הבריטי את הגבול לדרום לבנון. ההתנגדות הראשונית של כוחות וישי מדרום לנהר ליטני הייתה מפוזרת ובדרך כלל לא מאורגנת.
הבריגדה ה-21 האוסטרלית התקדמה לאורך כביש החוף לכיוון ביירות וניסתה לחצות את נהר ליטני. במקביל בוצעה נחיתת לילה מפתיעה על ידי הקומנדו מספר 11 (סקוטי), בפיקודו של אלוף-משנה ר.ל פדר, במטרה לתפוס את הגשר בסמוך לשפך הנהר, אך הנחיתה התעכבה בשל הים הסוער, והמגינים הצרפתים הספיקו להרוס את הגשר. בסופו של דבר נחת הקומנדו באור יום, בשלושה יעדים נפרדים. לנחיתה כמעט ולא הייתה התנגדות מכיוון שהכוח המגן עסק בלחימה מול האוסטרלים. בהמשך הייתה לחימה. הכוח הצליח לגבור על אנשי וישי, ולחבור אל האוסטרלים, במחיר של 231 הרוגים ופצועים, כחצי מהכוח שנחת, ביניהם פדר, שנהרג בתקיפה על הבסיס הצרפתי. הוא הוחלף על ידי ג'פרי קיז, שכוחותיו הצליחה בסופו של דבר לעבור את הליטני בסירות בעזרת האוסטרלים.
התקפה נגדית של הצרפתים באמצעות משוריינים נבלמה. גשר פונטונים הושלם במהירות. האוסטרלים התקדמו תחת אש לא מדויקת משתי משחתות צרפתיות, ה-Guépard ואת וה-וואלמי. ארטילריה אוסטרלית הרחיקה את המשחתות שהתקרבו לחוף כדי להפגיז את הכוחות המתקדמים.
אחרית דבר
לאחר הלחימה סביב הליטני נעה חטיבה 21 צפונה לעבר צור, כחלק מהתמרון הרחב לעבר ביירות. בצור השתתפה בכמה פעולות במסגרת המסע לכיבוש צידון, שנפלה ב־13 ביוני. במקביל, נעה באגף הימני של חטיבה 21 חטיבה 25, שהתקדמה לעבר מרג' ע'יון, שטוהרה זמנית ב־11 ביוני. בהמשך נשאר כוח קטן מה-25 להחזיק את מרג' עיון, ואילו שאר החטיבה נעה צפונה כדי לכבוש את ג'זין, שנפלה ב-13 ביוני. עם זאת, ב-15 ביוני הייתה התקפה צרפתית על מרג' עיון, ולחימה קשה התחוללה סביבה עד 27 ביוני.
יהודה פיליפ בנימין
יהודה פיליפ בנימין (באנגלית: Judah Philip Benjamin ומבוטא "ג'ודה בנג'מין"; 6 באוגוסט 1811 - 6 במאי 1884) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי, שר המלחמה ושר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית). לפני כן כיהן כסנאטור בסנאט של ארצות הברית, מטעם מדינת לואיזיאנה, והיה היהודי השני שכיהן כסנאטור אמריקאי, אחרי דייוויד לוי יולי.
קריירה במשפטים ובעבדות
בצעירותו, למד בנימין באקדמית פאייטוויל בצפון קרוליינה. בגיל 14 התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת ייל, אך ב-1828 עזב מבלי שסיים את לימודיו ועבר לניו אורלינס, שם התחיל לעבוד כפקיד בחברת עורכי דין, כחלופה ללימודי משפט, ועל מנת לקבל הסמכה לעיסוק בעריכת דין למרות הפסקת הלימודים. ב-1832, בן 21 הוא אכן קיבל את ההסמכה והחל את דרכו כעורך דין מסחרי במגזר הפרטי. לאחר נישואיו החל לקנות מספר רב של עבדים, ומלבד עיסוקו כעו"ד נעשה בנימין הפך לבעל עבדים והקים מטע קנה סוכר בבל שס (Belle Chasse), ושני עסקיו שגשגו. ב-1850 מכר בנימין את המטע שלו יחד עם 160 עבדיו.
נישואיו ובתו
ב-16 בפברואר 1833, כשמלאו לו 22 שנים, הוא נשא לאישה את נטלי בושה דה סן מרטין (Natalie Bauché de St. Martin), בת למשפחה קריאולית צרפתית ידועה ועתירת ממון, שהייתה בת 16 בלבד באותה עת. הטקס התקיים בקתדרלת סנט לואיס, שבניו אורלינס, כלומר טקס נוצרי קתולי.
ב-1842 נולדה נינט, בתו היחידה של בנימין. היא הוטבלה וחונכה כקתולית. בהיותה בת חמש עברו האם נטלי בנימין ובתה נינט, להתגורר בפריז, ושם נשארו מרבית חייהן אחר כך. בנימין היה נוסע בכל קיץ לפריז, לבקר את אשתו ובתו. הוא עתיד היה לחבור אליהן שוב רק שנה לפני מותו.
בלואיזיאנה
ב-1842, בדיוק בשנה בה נולדה בתו, החלה גם הקריירה הפוליטית של בנימין, כאשר נבחר לבית הנבחרים (הבית התחתון) המדינתי של לואיזיאנה, כנציג המפלגה הוויגית. מפלגה זו הפכה כעבור שנים אחדות ברובה למפלגה הרפובליקנית. בתקופה המדוברת הייתה זו המפלגה הליברלית יותר מבין שתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית האמריקאית, בעוד המפלגה הדמוקרטית נחשבה לשמרנית יותר מבין השתיים.
ב-1845 הוא שימש כאחד הצירים בוועידה לתיקון החוקה של לואיזיאנה.
בסנאט האמריקאי
ב-1852, לאחר עשר שנות כהונה, נבחר בנימין על ידי חבריו בבית המחוקקים של לואיזיאנה, כנציג לואיזיאנה בסנאט האמריקאי. הוא התמנה לסנאטור ב-4 במרץ 1853 והיה בכך ליהודי השני בהיסטוריה של ארצות הברית ששימש כסנאטור, לאחר בן דודו (דרגה שנייה) דייוויד לוי יולי, שנבחר לסנאט מטעם מדינת פלורידה ב-1845.
במהלך שנתו הראשונה בסנאט, הזמין בנימין לדו-קרב סנאטור צעיר בשם ג'פרסון דייוויס ממדינת מיסיסיפי בעקבות עלבון שהאחרון הטיח בו על רצפת הסנאט; דייוויס התנצל ותקרית זו היוותה התחלה של ידידות קרובה בין השניים.
בראשית 1853 הציע לו הנשיא היוצא מילרד פילמור, הנשיא האחרון של ארצות הברית שבא ממפלגתו של בנימין המפלגה הוויגית, להתמנות, כמייצג האינטרסים של מדינות הדרום, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. פילמור הציע לו את המישרה לאחר שחברי הסנאט מהמפלגה הדמוקרטית הכשילו כל מועמד אחר שפילמור הציע לתפקיד. המפלגה הוויגית, הליברלית יחסית לדמוקרטים באותה עת, הייתה באותה תקופה כבר בשלבי התפרקות. מועמדיו הראשונים של פילמור השתייכו לאגף הליברלי יותר של המפלגה, זה שהפך לאחר פירוקה למפלגה הרפובליקנית. בנימין לעומת זאת השתייך לאגף השמרני יותר של המפלגה הוויגית ולכן היו לו סיכויים רבים יותר לקבל את הסכמת המפלגה הדמוקרטית למינוי. הניו יורק טיימס דיווח ב-15 בפברואר 1853, ש"אם הנשיא ימנה את בנימין, הדמוקרטים יהיו נחושים לאשר את מינויו".