cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוויטה (מחזמר)
סגנונות מוזיקליים
סגנונות מוזיקה לטיניים קצביים נשמעים בשירים כמו "Buenos Aires", "And the Money Kept Rolling in", ו-"On This Night of a Thousand Stars", בעוד בין הבלדות ניתן למנות את "High Flying, Adored", ו-"Another Suitcase in Another Hall". מוזיקת רוק נשמעת בשירים כמו "Oh What a Circus", "Peron's Latest Flame" והשיר "The Lady's Got Potential", אשר נחתך מהמחזמר בגרסתו המקורית.
הדיוק ההיסטורי במחזמר
תומאס אלוי מרטינס צוטט אומר:
המחזמר מציג לרוב את סיפורה של אוויטה תוך נאמנות לסיפור ההיסטורי אודותיה. עם זאת, עולים מספר אי-דיוקים. מילות השירים והעלילה של המחזמר מבוססים על הביוגרפיה של מרי מיין, "The Woman with the Whip", שמבוססת בעיקר על תאוריהם של ארגנטינאים אנטי-פרוניסטים. לפיכך, בעלה של אוויטה, הקולונל חואן פרון, מוצג במחזמר כרודן; בפועל הוא אכן נודע כפשיסט שפעל כנגד מתנגדיו והגביל את חופש הדיבור, אך לא ניסה לתפוס את השלטון בכוח אלא נבחר באופן דמוקרטי בכל שלוש הפעמים שבהן הגיע לשלטון. בנוסף, שלטונו של פרון זכה לפופולריות לא רק בזכות אוויטה אשתו, כפי שהמחזמר מציג, אלא גם בזכות רפורמות כלכליות רחבות שבוצעו, בהנהגת חואן פרון.
זמן קצר לאחר צאת המחזמר, ניקולס פרייזר ומריסה נבארו פרסמו ביוגרפיה נייטרלית יותר אודות חייה של אווה פרון, בשם Evita: The Real Lives of Eva Perón, בו הם טוענים כי טענות רבות העולות מסיפרה של מיין (שהשפיעו על מילות השירים שחיבר טים רייס) היו כוזבים, כמו למשל הטענה כי אווה הגיעה לראשונה לבואנוס איירס כפילגשו של מוזיקאי נשוי, אגוסטין מגאלדי. במקום זאת, הם כותבים, אמה של אווה, דונה חואנה, לקחה אותה לעיר הגדולה, מאחר שהיא שאפה להיות שחקנית ברדיו. חלק מהמבקרים גם ציינו כי מילותיו של רייס ממעיטות שלא לצורך בהישגיה של אוויטה, במיוחד בכל הקשור לעבודות הצדקה שלה. לדברי נבארו ופרייזר, המחזמר "היה מבוסס ברובו על תקופת חייה המוקדמת והעלובה של אוויטה ... הצגתה של אוויטה מדי ערב, בתחילה לבושה כנערה, אחר כך כזונה ולבסוף כגברת ראשונה, הייתה רחוקה מלהיות אוהדת".
בעקבות ההצלחה של הגרסה הקולנועית של אוויטה משנת 1996, נוצר והופץ סרט ביוגרפי ארגנטינאי בשם "Eva Perón: The True Story", הטוען כי הוא מתקן את העיוותים שביצירתו של אנדרו לויד ובר.
וסט אנד, לונדון
כאשר שוחרר ההקלטה של המחזמר, ובר שלח עותק לבמאי האמריקאי הנודע הרולד פרינס והזמין אותו להיות מעורב בפרויקט. פרינס הסכים, והעיר: "כל אופרה שמתחילה בלוויה לא יכולה להיות כולה רעה", אבל הוא הודיע להם כי לא יוכל להתחייב על שום דבר, במהלך השנתיים הקרובות. בינתיים, ובר ורייס שינו מספר אלמנטים של המופע. חלק מהשירים קוצרו, חלק ירדו לחלוטין, בעוד ששירים חדשים הוכנסו וכמה מילות שירים נכתבו מחדש. בסופו של דבר פרינס אישר שהוא יהיה פנוי להתחיל בחזרות בתחילת 1978. כאשר הוא החל לעבוד על הפרויקט בחודש מאי, הוא הציע כמה שינויים, וביקש להוסיף שיר אודות עלייתו של פרון לשלטון. ובר ורייס כתבו, לפיכך, את השיר "The Art of the Possible", שבמהלכו פרון "משחק" כסאות מוזיקליים עם קציני צבא, שיורדים מהבמה אחד אחד, עד אשר פרון נשאר אחרון.
אוויטה, בבימויו של הרולד פרינס, עם כוריאוגרפיה של לארי פולר, ובהפקתו של רוברט סטיגווד, הוצגה לראשונה בוסט אנד, בתיאטרון ע"ש הנסיך אדוארד, ב-21 ביוני 1978, וירדה ב-18 בפברואר 1986, אחרי 3,176 הופעות. איליין פייג' שיחקה את אווה, יחד עם דייוויד אסקס כצ'ה, ג'וס אקלנד כפרון ודיאנה טרי כפילגשתו של פרון. פייג' נבחרה מבין מועמדות רבות, לאחר שג'ולי קובינגטון דחתה את התפקיד. לאחר פרישתה של פייג' מההפקה, את דמותה של אווה פרון גילמו מספר שחקניות, בזו אחר זו, בהן: מארטי ווב, סטפני לורנס, שיבון מקארתי (שגילמה את דמות הפילגש כאשר ההפקה עלתה לראשונה), ג'קי צ'פל, קתרין אוונס, מריה מורגן. במקור, ווב החליפה את פייג' כשזו הייתה בחופשה, ושוכנעה על ידי פרינס להישאר עם הצוות כמחליפה קבועה, על מנת לסייע לה לקראת המועד שבו היא תיקח על עצמה את התפקיד. הדבר שימש כתקדים עבור ההפקה, וכך זה המשיך הלאה, עם לורנס ששימשה כמחליפתה של ווב. מישל בריז, מחליפתה המקורית של פייג', לא לוהקה לתפקיד הראשי בלונדון, אך מאוחר יותר היא לקחה חלק בצוות השחקנים של ההפקה שעלתה בניו זילנד.
בסקירתו בסאנדיי טיימס, דרק ג'ול כתב כי המופע הוא "די נפלא" וציין כי המוזיקה "השאפתנית" של ובר היא "היתוך שאין דומה לו של חוויה מוזיקלית של המאה ה-20"; את מילותיו של רייס תיאר במילים "נוקבות" ו-"שנונות". ברנרד לוין מהטיימס לא אהב את המחזמר, וכינה אותו "יצירה נתעבת ... שמתיימרת להיות אופרה ... רק משום שהקלישאות שבין השירים מושרות ולא מדוברות". עוד הוסיף כי היה זה "אחד הערבים הלא-נעימים ביותר שבחיי".
הפקה זו זכתה בפרס המחזמר הטוב ביותר של השנה מטעם The Society of West End Theatre, ואיליין פייג' זכתה בפרס על ההופעה הטובה ביותר של השנה. הרולד פרינס היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר של השנה, ודייוויד אסקס היה מועמד לפרס על ההופעה הטובה ביותר של השנה במחזמר, אך שניהם לא זכור בפרס בסופו של דבר.
טימותי או'בריאן ותרזה פירת' שיתפו פעולה בעיצוב של הבמה. הסט היה מינימליסטי, עם מרפסת של פיגומים המקיפה את גב הבמה, ומעליה מסך, עליו מוקרנות תמונות. במוזיאון מאדאם טוסו יצרו פסלון שעווה של אווה, המבוסס על דמותה של איליין פייג', עבור ארון קבורה בו נעשה שימוש בסצנת ההלוויה שבתחילת המופע. בהשראת ציורי הקיר של דייגו ריברה, פרינס הציע קדמת הבימה תהיה מוקפת ביצירות אמנות המתארות את מאבקיהם של האיכרים הארגנטינאים. הוא פסל את עיצוב התלבושות המונוכרומטי המקורי המיועד לחברי המקהלה ולרקדנים; במקום זאת, הוא שלח אותם לחנויות צדקה ובגדי יד שנייה, לרכוש שם תלבושות עבור ההפקה. בסצנת המרפסת, שהפכה לאיקונית, אווה לבושה בשמלה לבנה רחבה, שעיצובה מבוסס על אחת משמלותיה של אווה פרון.
האלבום אוויטה בביצוע צוות השחקנים המקורי של ההפקה בלונדון הוקלט בשנת 1978 והופץ על ידי MCA Records.
הפקת לונדון המקורית עברה להופיע בבית האופרה שבמנצ'סטר למשך תקופה ממושכת, לאחר שירדה בתיאטרון Prince Edwared. קתרין אוונס וג'ימי קין שיחקו את אווה וצ'ה, בהתאמה, עם ריה ג'ונס וג'ון באר כמחליפיהם.
ב-2 ביוני 2006, ההפקה הגדולה הראשונה של אוויטה בלונדון מזה כ-20 שנה נפתחה בתיאטרון Adelphi שבוסט אנד, בבימויו של מייקל גרנדג' עם השחקנית הארגנטינאית אלנה רוג'ר כאווה, פיליפ קווסט כפרון ומאט ראוולה כצ'ה. אל רשימת השירים של המחזמר נוסף השיר "You Must Love Me", שנכתב במיוחד עבור סרט הקולנוע משנת 1996, ואשר מעולם לא היה חלק מהמחזמר בשפה האנגלית קודם לכן. ההפקה זכתה לביקורות משבחות, אולם המכירות בקופות הכרטיסים היו דלות, וההפקה ירדה ב-26 במאי 2007, אחרי פחות מ-12 חודשים. קווסט ורוג'ר קיבלו מועמדויות לפרס אוליבייה על ההופעות שלהם בהפקה זו.
ברודוויי, ניו יורק
נטען כי במקור, איליין פייג' אמורה הייתה לגלם את תפקיד אווה בהפקת ברודוויי, אולם איגוד השחקנים סירב לאפשר ללהק שחקנית שאיננה אמריקאית. פרינס ניסה לשכנע את הארגון בפעם שנייה, כאשר לופון סבלה מבעיות בגרונה, לפני שההפקה הגיעה לניו יורק. לופון הטילה ספק בכך שטענות אלו היו אמיתיות. בזיכרונותיה, היא ציינה כי מדובר היה בלא יותר מאשר שמועות, שהופצו על ידי פרינס עצמו על מנת לזכות בפרסום.
הפקת ברודוויי המחודשת משנת 2012 של אוויטה, המבוססת על זו של הוסט אנד משנת 2006, הוצגה ב-Marquis Theatre, עם אלנה רוג'ר בתפקיד הראשי של אווה פרון, ריקי מרטין כצ'ה, מייקל סרבריס כחואן פרון, מקס פון אסן כאגוסטין מגאלדי ורייצ'ל פוטר כפילגשתו של פרון, עם כריסטינה דה-סיקו כשחקנית מחליפה בתפקיד אווה. הבמאי היה מיכאל גרנדג'ה, עם כוריאוגרפיה של רוב אשפורד, עיצוב תפאורה ותלבושות של כריסטופר אורה ועיצוב תאורה מאת אוסטין ניל. המחזמר הופק על ידי האל לופטיג וסקוט סנדרס. הצגות הרצה החלו ב-12 במרץ 2012, עם ערב בכורה רשמי ב-5 באפריל 2012. ההפקה הייתה מועמדת לשלושה פרסי טוני, לרבות הפקה מחודשת של מחזמר הטובה ביותר. אוויטה ירדה ב-26 בינואר 2013, אחרי 337 הופעות ו-26 הצגות הרצה.
סיבובי הופעות בממלכה המאוחדת ובאירלנד
רבקה סטורם גילמה את דמותה של אווה, בסיבוב הופעות ברחבי הממלכה המאוחדת ואירלנד, בשנת 1987.
בשנת 1995, המפיקים פול ניקולאס ודייוויד איאן, שנמנו עם המפיקים המקוריים של המחזמר רוברט סטיגווד ודייוויד לנד, לקחו את אוויטה לסיבוב הופעות, בגרסה שהייתה חיקוי קרוב מאוד של ההפקה המקורית בלונדון. בהפקה זו כיכבה מארטי ווב בתפקיד אווה, עם כריס קורקורן כצ'ה, דאנקן סמית' כפרון, ליאו אנדרו כמגאלדי ופופי טירני כפילגשתו של פרון. למרות כמה ביקורת, שמתחו ביקורת על הליהוק של ווב שהייתה בת 50, סיבוב ההופעות היה מוצלח עד כדי כך שהוא המשיך גם במהלך כל שנת 1996.
בעקבות ההצלחה של ההעלאה המחודשת של אוויטה בוסט אנד ב-2006, יצא ב-2008 סיבוב הופעות נוסף בבריטניה, בכיכובה של לואיז דרים (אשר הוחלפה מאוחר יותר ברייצ'ל וודינג) בתפקיד אווה, שיימוס קאלן (מתחרה בתוכנית מציאות של ה-BBC) כצ'ה, מארק הינהאן כפרון עם ג'יימס וואוד כמאגלדי (לאחר שזכה בתפקיד בתחרות) וניקי מיי (שהוחלפה בקרלי בומן) כפילגשתו של פרון. סיבוב ההופעות בבריטניה הסתיים בסוף 2009, אך שב ועלה שוב במרץ 2010, והמשיך להופיע גם ברחבי אירופה עד אפריל 2011. ממאי עד ספטמבר 2011 ההפקה המשיכה להופיע בבריטניה ובגרמניה, עם אביגיל ג'יי כאווה, מארק פאוול כצ'ה ומארק הינהאן כפרון.
בעקבות ההצלחה של ההעלאה המחודשת של אוויטה בברודוויי ב-2012, הודיע המפיק ביל קנרייט על סיבוב הופעות חדש. ההפקה רצה החל ב-15 במאי 2013, בתיאטרון החדש שבווימבלדון, ולאחר מכן במספר אולמי תיאטרון ברחבי המדינה, עם מרטי פלו מ-Wet Wet Wet בתפקיד צ'ה, אנדרו וודסוורת' בתפקיד פרון ומדלנה אלברטו כאווה. הסיור הסתיים לאחר 55 הופעות, באוקטובר 2014.
סיבובי הופעות בארצות הברית וברחבי העולם
במהלך השנים היו מספר הפקות שיצאו לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית והעולם, בהן:
הפקות בינלאומיות
להלן רשימת חלקית של מדינות בהן הוצג המחזמר (לפי סדר א"ב):
הפקה של אוויטה הוצגה בין ה-17 ביולי ל-1 באוגוסט 2015 ב-CenterStage Geelong שבג'ילונג, אוסטרליה.
ערב הבכורה של ההפקה האיטלקית הראשונה התקיים בסן רמו ב-5 בדצמבר 2013, בבימויה של סוזנה טגליאפיאטרה עם תרגום לאיטלקית של מרקו סווטרי ובכיכובם של סימונה אנג'יולוני כאווה דוארטה, אדוארדו פלנסה כצ'ה, אגוסטינו מרפיוטי כחואן פרון, מתיאו מארלי כאגוסטין מגאלדי ודילטה מנגוליני (אשר הוחלפה בסימונה מרוקו כאשר ההפקה יצאה לסיבוב הופעות באיטליה) כפילגשתו של פרון.
בשנת 1983 הופקה אוויטה בברזיל, בבימויו של מאוריציו שרמן ובכיכובם של קלאודיה כאוויטה, מאורו מנדונסה כפרון, קרלוס אוגוסט סטרזר כצ'ה, סילביה מסארי כפילגשתו של פרון והילטון פראדו כאגוסטין מגאלדי. את הכוריאוגרפיה חיבר ג'וני פרקלין, עם אדסון פרדריקו כמנצח ומנהל מוזיקלי ומיגל רוזנגברג כמנהל הבמה. הופעת הבכורה התקיימה ב-Teatro João Caetano שבריו דה ז'ניירו ב-12 בינואר 1983. מאוחר יותר, בשנת 1986, ההפקה עברה אל  Teatro Palace שבסאו פאולו. ההפקה הברזילאית הפכה להצלחה גדולה, עם הזמרת הברזילאית קלאודיה - שנחשבת על ידי מספר מבקרים ל-"אוויטה הטובה ביותר של כל הזמנים". המפיקים האנגלים רוברט סטיגווד ודייוויד לנד, לאחר שצפו בהפקה הברזילאית, אמרו כי מבין כל הזמרות ששיחקו את התפקיד - קלאודיה הייתה אוויטה הטובה ביותר של כל הזמרים.
אוויטה עלה בישראל לראשונה בשנת 1990 עם ריקי גל בתפקיד אווה, ויקי תבור בתפקיד צ'ה, אלי גורנשטיין בתפקיד חואן פרון וששי קשת בתפקיד מגאלדי.
בשנת 2015 עלתה בישראל הפקה חדשה של המחזמר, בתיאטרון הבימה, עם שירי מימון בתפקיד אווה, בהשתתפות אקי אבני כחואן פרון ורן דנקר בתפקיד צ'ה. את המחזה תרגם דניאל אפרת וביים משה קפטן.
בשנת 2010, העלה פסטיבל שייקספיר שבסטרטפורד, קנדה, הפקה של אוויטה, לראשונה - כמחזמר-רוק. את המחזה ביים גארי גריפין וכיכבו בו צ'יליה קנדי (אווה), חואן צ'יורן (פרון) וג'וש יאנג (צ'ה).
עיבוד קולנועי
תוכניות ליצור עיבוד קולנועי בבימויו של קן ראסל התפתחו מייד לאחר שהמחזמר עלה בוסט אנד ובברודוויי. ספקולציות רבות אודות ליהוק פוטנציאלי כללו את ברברה סטרייסנד או לייזה מינלי בתפקיד הראשי של אווה, ואת בארי גיב או אלטון ג'ון בתפקיד צ'ה. תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
ראסל אמר כי בחירתו הראשונה לתפקיד הראשי בסרט היה קרלה דה ויטו, שהגיעה לתהילה בסיבובי הופעות ובברודוויי, שם הרשימה את אשתו של אנדרו לויד ובר. דה ויטו עברה מבדקי מסך לתפקיד, בעוד שבאותו הזמן, באנגליה, החלה בצילומי וידאו קליפ של שיר מתוך אלבום הסולו שלה "Is This A Cool World or What". ביצועי השיר "אל נא תבכי ארגנטינה" של דה ויטו עברו בהצלחה רבה את מבדקי המסך. ראסל כתב שהיא הביאה את הצופים עד דמעות (למעט את טים רייס - שרצה לתפקיד את איליין פייג', ושאיתה היה לו קשר רומנטי). אף על פי שראסל דחה את הרעיון, פייג' עברה שני מבדקי מסך.
הביוגרפיה של ראסל מציינת כי הוא נפגש עם ברברה סטרייסנד, שדחתה את התפקיד באופן מיידי. הוא כתב שלאחר מכן הוא הציע את התפקיד ללייזה מינלי. שנה חלפה בין מבדקי המסך הראשוניים לבין זה של מינלי, שעל פי ראסל היו מדהימים. ראסל ניגש אל המפיק רוברט סטיגווד, והציע ללהק את מינלי, משוכנע שיש לה את הכישרון ואת "אבק הכוכבים" הנדרשים לתפקיד, אבל סטיגווד בישר לו כי זו הולכת להיות איליין פייג'. לאחר שכבר מחה כנגד רעיון זה בעבר, ראסל פרש מהסרט. שנים מאוחר יותר, כאשר הוא ראה את קרלה דה ויטו שוב, ראסל פנה אליה כאל "אוויטה שלי".
זה לא היה עד 1996 ש-"אוויטה" הגיעה סוף סוף אל המסך הגדול. אלן פארקר ביים את הסרט, עם מדונה בתפקיד הראשי, אנטוניו בנדרס כצ'ה וג'ונתן פרייס כפרון. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, וזכה בפרס לשיר המקורי הטוב ביותר ("You Must Love Me", שנכתב במיוחד עבור הסרט). המבקרים היו חלוקים בדעותיהם אודות הופעתה של מדונה, אולם היא זכתה על ביצועיה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או במיוזיקל.
השפעה תרבותית
אוויטה הגיעה למקום השישי בסקר דעת קהל של תחנת הרדיו BBC Radio 2 ברשימת "מחזות הזמר החיוניים ביותר" של בריטניה.
באחד מפרקי העונה ה-15 של "משפחת סימפסון, "The President Wore Pearls", העלילה מבוססת באופן רופף על המחזמר אוויטה, עם ליסה סימפסון בתפקיד אווה. הפרק כולל פרודיות על שירי המחזמר, לדוגמה: "Don't Cry for Me, Kids of Springfield" ("אל נא תבכו, ילדי ספרינגפילד"). בסוף הפרק, מופיעה הצהרה, בה כתוב כי "בעצת עורכי הדין שלנו, אנחנו נשבעים שמעולם לא שמענו על מחזמר המבוסס על חייה של אווה פרון".
בפרק בסדרה "Glee", "Special Education" - פרק מהעונה השנייה, דמויותיהם קורט האמל ורייצ'ל ברי שרות את השיר "אל נא תבכי ארגנטינה", כאודישן סולו לקראת תחרות מתקרבת. בפרק מהעונה השלישית, "Hold On to Sixteen", מקהלה יריבה שרה את השיר "Buenos Aires" בתחרות מול להקת הבית "כיוונים חדשים".
ב-"הבלדה של מגלן" - מתוך סדרת האנימציה "אנימניאקס", מדינת ארגנטינה מוצגת עם השלט: "בקרוב: אוויטה!".
בשנת 2013, חברת ההפקות Act 2 Cam, המתמחה בסרטים המיועדים לבני נוער, הקליטה שיר ווידאו קליפ כמחווה ל-"Don't Cry for Me Argentina", בשם "Don't cry for Hartlepool Marina".
אלבומים
במהלך השנים, הוקלטו והופצו לפחות 25 אלבומים של שירי המחזמר בשפה האנגלית, מבוצעים על ידי צוותי שחקנים שונים. כמו כן, הוקלטו הקלטות רבות בשפות זרות, בהן ספרדית, גרמנית, יפנית, עברית, צ'כית, דנית, הולנדית, צרפתית, הונגרית, איסלנדית, קוריאנית, פורטוגזית, ושוודית.
זמרת הסופרן קירי טה קאנאווה הקליטה גרסה אופראית מלאה של המחזמר, עם כריסטופר לי בתפקיד חואן פרון, אולם הקלטה זו מעולם לא הופצה. מארטי ווב הקליט אלבום של שירים נבחרים מתוך ההפקה, עם חברת התקליטים Pickwick Records, ביחד עם דייב ווילטס וקרל ויין.
הבונים (פירושונים)
{{פירושונים|
אולטראזאורוס
אולטראזאורוס (שם מדעי: Ultrasaurus), "לטאת ענק" בלטינית הוא סוג של דינוזאור זאורופוד שנתגלה בקוריאה הדרומית ב-1983. השם מתייחס גם למין שגוי של דינוזאור שנתגלה באמריקה הצפונית.
השם Ultrasauros
שם זה, Ultrasaurus, ניתן גם על ידי ג'יימס ג'נסן למאובנים שמצא בארצות הברית ב-1979, אך מאחר ששם זה נתפס על ידי קים הקוריאני שפרסם לפניו מאמר מדעי על Ultrasaurus, ג'נסן קרא לו Ultrasauros. לפי התיאור המקורי, אולטראזאורוס היה אחד מן הדינוזאורים הגדולים ביותר הידועים: אורכו הגיע ל-30 מטרים בקירוב, וגובהו עלה על 16 מטרים, משקלו עמד על בין 60 ל-65 טונות. מאוחר יותר התברר שמדובר במין שגוי, והמאובנים שייחס ג'נסן ל"אולטראזאורוס" כללו עצמות של מספר סוגי דינוזאורים, בעיקר עצמות של סופרזאורוס. לכן Ultrasauros אינו טקסון תקף יותר.
ריכרד טייכמן
ריכרד טייכמן (בגרמנית: Richard Teichmann ; (23 בדצמבר 1868 - 12 ביוני 1925) היה שחמטאי גרמני.
קריירה
אחד משחקני השחמט החזקים ביותר בגרמניה בסוף המאה ה-19 ברמת רב אמן. נודע בכינוי "ריצ'רד החמישי" משום שלעיתים קרובות סיים תחרויות במקום החמישי. במציאות סיים במקום החמישי ב-9 מתוך 50 תחרויות חזקות בהן השתתף, אך ב-18 מהן סיים במקום הראשון. האימרה המפורסמת "שחמט הוא ב-99% טקטיקה" מיוחסת לו.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1911 כאשר ניצח בצורה משכנעת בתחרות החזקה בקרלסבד בתוצאה 18 מתוך 25 נקודות אפשריות ונקודה אחת לפני המקום השני בהביסו את עקיבא רובינשטיין וקרל שלכטר באותה הסתעפות של הפתיחה הספרדית; בנוסף ניצח באותה תחרות את ז'ק מיזס, פרנק מרשל ורודולף שפילמן. אדוארד לסקר מתאר את הדרך המפולפלת בה הדגים טייכמן את הזכייה מול שלכטר בספרו "סודות שלמדתי מהאמנים" ובאופן כללי התפעל מהמומחיות של טייכמן.
לטייכמן הייתה תוצאה חיובית מול אלכסנדר אלכין +3 -2 =2 (שלושה ניצחונות, שני הפסדים ושתי תוצאות תיקו), סיים דו-קרב איתו בתוצאת תיקו בשנת 1921 כאשר אלכין נחשב למועמד ההגיוני להתמודד על תואר אליפות העולם מול חוזה ראול קפבלנקה. הוא אף ניצח את אלכין בכלים השחורים בתחרות ברלין 1921.
התוצאות של טייכמן מול עמנואל לסקר +0 -4 =0 ומול קפבלנקה +0 -2 =1 לא היו טובות, אך הוא הצליח לנצח את יתר השחקנים המובילים באותו הזמן: מול שלכטר +4 -2 =21, מרשל +7 -7 =17, אהרון נימצוביץ' +1 -1 =5, טאראש +5 -7 =2, עקיבא רובינשטיין +5 -6 =11, גזה מארוצי +1 -2 =12 ודוד ינובסקי +4 -5 =4. בשנת 1914 ניצח בדו-קרב מול שפילמן בתוצאה 1–5.
הלך לעולמו בשנת 1925 בברלין.
גלון
גלון (באנגלית: Gallon) היא יחידת מידה למדידת נפח.
ישנם שני סוגים של גלון:
היסטוריה
מקור השם גלון (Gallon) במילה galun בצרפתית-צפונית עתיקה; ביטויים קרובים היו נפוצים בשפות רבות כמו gellet (קערה) באנגלית עתיקה. מקור הגלון האמריקני ביחידת מידה ליין (wine gallon) שנקרא גם "גלון המלכה אן" (Queen Anne's gallon) ומקור הגלון האימפריאלי ביחידת מידה לבירה (ale gallon) שתי המידות היו בשימוש באנגליה במאה ה-18 כמו גם מידת גלון שלישית ששמשה לציון נפח תבואה (corn gallon / Winchester gallon) ונפחה היה 4.405 ליטרים.
Risk
מקורו של שם האלבום הוא בגלל הסיכון שהלהקה לקחה ביצירת מוזיקה בסגנונות שונים, בעקבות הצעה של לארס אולריך, שהיה עם מאסטיין בלהקת מטאליקה ואף הוא לקח את הלהקה לכיוון שונה בשנות ה-90 המאוחרות. ההחלטה הזאת קיבלה תגובות מעורבות עבור שתי הלהקות.
עטיפת הגרסה המחודשת שיצאה ב-2004 מראה ציור של הקמע של מגאדת', ויק ראטלהד, על מלכודת העכברים.
הסינגלים שיצאו מאלבום זה הם Insomania, Crush 'em ו-Breadline, כאשר לשירים אלה יצאו גם וידאו קליפים.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי דייב מאסטיין, מרטי פרידמן ובאד פרייג'ר אלא אם צוין אחרת:
שירי בונוס במהדורת 2004:
מרטין
{{פירושונים|
חברות מסחריות
אישים:
מקומות:
ראו גם
}}
אליהו הנביא (פיוט)
"אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא" הוא פיוט המושר בכל קהילות אשכנז ובחלק מקהילות ספרד במוצאי שבת.
אליהו הנביא ומוצאי שבת
אליהו הנביא עשוי בהופעתו לבשר על בוא הגאולה, כפי שנכתב בספר מלאכי:
מתקופת הראשונים נהגו להזכיר את אליהו הנביא במוצאי שבת. לאזכור הזה הובאו כמה הסברים:
תוכן הפיוט
קורות חייו של הנביא אליהו הנביא, כפי המסורת היהודית, נחרזו בפיוט לפי אקרוסטיכון אלפבית, ולפי סדרו של ציר הזמן.
הפיוט בתרבות
יחד עם פתיחתם של הפיוטים "שבוע טוב" ו"המבדיל בין קודש לחול", גם הבית הראשון ב"אליהו הנביא", בביצועו של אפרים די-זהב, פתח במשך עשרות שנים את שידורי מוצאי השבת של קול ישראל. ב-2005 החזירה רשות השידור את רצף הפיוטים בביצועו של די-זהב לתוכניות מוצאי השבת של רשת ב'.
דורסט נאגה
פלפל הנאגה של דורסט (Capsicum chinense) הוא זן של פלפל חריף הגדל בכפר וסט בקסינגטון שבדורסט, אנגליה. הפלפל הוכתר בתואר הפלפל החריף בעולם עד שנת 2011 בה החליף את מקומו ה-Infinity Chilli ומאוחר יותר מלאך-המוות מקרולינה.
פלפל זה פותח על ידי מייקל וג'וי מיכאוד מזן ה"נאגה מוריץ'", הגדל בבנגלדש. מקור שמו מגיע מהיצור המיתולוגי, נאגה, שחציו אדם וחציו נחש. צורתו דומה לחרוט, המגיע לעובי של עד כ-2 ס"מ בכתפיים ולאורך של עד 4 ס"מ. צבע פרי הבוסר הוא ירוק והופך לאדום בבשלותו.
בגלל חריפותו היתרה המקשה על אכילתו, יש הצורכים אותו בעקיפין על ידי הבאת אוכל במגע עמו.
מדד סקוביל
דגימות שנשלחו לשתי מעבדות בארצות הברית דיווחו על דרגת חריפות של 1.032 מיליון במדד סקוביל, עובדה ההופכת אותו לפלפל השני החריף ביותר בעולם, אחרי עקרב מורוגה מטרינידד. לשם השוואה, הפלפל החריף הירוק, הנמכר בחנויות בישראל, פלפל אנהיים, מתאפיין בדרגת חריפות של 2,500 יחידות סקוביל בלבד, וקפסאיצין טהור מתאפיין בדרגת חריפות של 15–16 מיליון יחידות סקוביל.
קישורים חיצוניים
Naga Jolokia pepper
יחסי האיטי–יוון
סקירה כללית
היחסים בין יוון להאיטי חזקים למרות המרחק הגאוגרפי, שכן הם מושתתים על רקע היסטורי מיוחד: האיטי הייתה הממשלה הראשונה של מדינה עצמאית שהכירה בשחרורה של יוון מהשלטון העות'מאני בשנת 1821. יוון סיפקה להאיטי סיוע פיתוח בעבר ותרם כלכלית לפרויקטים התומכים בפיתוח המדינה.
יוון, יחד עם מדינות אחרות החברות ב, לוקחת חלק פעיל במאמצים לשיקום האיטי והקלה לתושביה בעקבות רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את המדינה בינואר 2010.
יחד עם שאר המדינות החברות באיחוד האירופי, יוון מעניקה תרומות כלכליות שנתיות לנציגות האו"ם בהאיטי (MINUSTAH).
יחסי תרבות
על פי נתונים מהמשרד הקונסולרי של השגרירות בקראקס, אין קהילה יוונית שהוקמה בהאיטי. האיטי נמצאת בסמכות השיפוט הכנסייתית של המטרופוליטן היווני-אורתודוקסי של מרכז אמריקה, היושבת במקסיקו סיטי.
צ'ארלס פרייז'ר
צ'ארלס פרייז'ר (באנגלית: Charles Frazier; נולד ב-4 בנובמבר 1950) הוא סופר אמריקאי.
ביוגרפיה
צ'ארלס פרייז'ר נולד וגדל באשוויל בקרוליינה הצפונית. בעל תואר דוקטור בלשון אנגלית מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית. חי עם אשתו ובתו בראלי, שם הוא עוסק בגידול סוסים.
ספרו הראשון "קולד מאונטן", שראה אור ב-1997, מתאר את מסעו של אינמן, עריק מצבא הקונפדרציה לקראת סוף מלחמת האזרחים האמריקנית, אל ביתו בקולד מאונטן ואל אהובתו המחכה לו שם. הספר עטור השבחים זכה בפרס "National Book Award", והוא מבוסס על סיפור היסטוריה מקומית שמועברת מדור לדור במשפחתו. בשנת 2003 עובד הרומן לסרט קולנוע על ידי הבמאי אנתוני מינגלה.
הספר תורגם לעברית בשם "בחזרה אל קולד מאונטן" על ידי ליה נירגד והופיע בהוצאת עם-עובד ב-1999.
24K Magic (שיר)
24K Magic הוא שיר של הזמר-יוצר האמריקאי ברונו מארס מתוך אלבום האולפן הנושא את אותו השם. אטלנטיק רקורדס הוציאה את השיר כסינגל המוביל מתוך האלבום ב-7 באוקטובר 2016, להורדה דיגיטלית וסטרימינג. אטלנטיק סיפקה אותו כרצועה המיועדת להורדה מיידית למי שהזמין את האלבום מראש.
השיר קיבל מועמדויות רבות בטקס פרסי גראמי ה-60, וזכה בפרס גראמי להקלטת השנה.
רקע וכתיבה
מארס, פיליפ לורנס וכריסטופר ברודי בראון כתבו את השיר. כשהם מכנים את עצמם "שמפו פרס & קל", שולשתם טיפלו בהפקה, עם הפקה נוספת של הסטריוטייפס. השיר תואר כרצועת פאנק, דיסקו ו-R&B עכשווי, המושפעת מהיפ הופ. מגזין The A.V. Club הבחין כי ריף הסינתיסייזר והמקצב דומים לזה שב-"The Massage" של גראנדמאסטר פלאש והפלוריוס פייב. מילות השיר מתייחסות לפזרנות, זוהר ואורח החיים במסיבה.
קבלה ביקורתית
השיר התקבל באופן חיובי על ידי מבקרי המוזיקה. חלקם החמיאו לשירה של מארס והשוו אותה לזו של ג'יימס בראון, תוך שתיארו את השיר כמושך, מהנה ומעורר רגשות נוסטלגיה. אחרים מתחו עליו ביקורת על כך שהוא לא חדשני ומנסה לחקות את להיטו של מארס יחד עם מארק רונסון, "Uptown Funk", משנת 2014.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה מסחרית גדולה. הוא הגיע למקום הרביעי מצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום השלישי בקנדה הוט 100 ומצעד הסינגלים האוסטרלי. הוא קיבל את תואר הפלטינה המחומשת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ומאיגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי. הוא קיבל גם פלטינה משושת מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הניו זילנדי, וכן גם בצרפת, בלגיה (פלנדריה) וארגנטינה. בצרפת, קיבל השיר את תואר היהלום ובניו זילנד קיבל את תואר הפלטינה. במצעד הסינגלים הבריטי, הגיע השיר למקום החמישי, וזכה בתואר הפלטינה הכפולה מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם ב-7 באוקטובר 2016 בערוץ היוטיוב של מארס, בסמוך לצאת הסינגל. הבמאי קמרון דאדי צילם את הקליפ יחד עם מארס. הוא מתאר את מארס וחבריו ללהקה חוגגים ונהנים בקזינו בלאס וגאס. בסוף הקליפ, מארס רוכב על אופנוע ים במזרקות של מלון בלאג'יו. נכון לנובמבר 2022, לקליפ למעלה מ-1.5 מיליארד צפיות.
קתדרלת מנגו הקדוש
קתדרלת מנגו הקדוש, הידועה גם כHigh Kirk of Glasgow או פשוט כקתדרלת גלאזגו היא אחת מ-4 קתדרלות בגלאזגו, סקוטלנד. היא קתדרלה של הכנסייה הסקוטית ובנויה בסגנון גותי. הקתדרלה ממוקמת קרוב למרכז העיר ליד בית החולים המלכותי של גלאזגו, במקום שבו לכאורה בנה מנגו הקדוש, הפטרון של גלאזגו את כנסייתו. קבר הקדוש הוא חלק מהקתדרלה.
במקור הכנסייה הייתה רומית-קתולית ותולדותיה שזורות בתולדות העיר. הקתדרלה היא דוגמה מצוינת לאדריכלות גותית והיא אחת מהקתדרלות הסקוטיות המעטות שנבנו בימי הביניים ושרדו את הרפורמציה ללא פגע. המגדל מהמאה ה-13 הוא המגדל האחרון שנשאר שלם בכנסייה סקוטית מימי הביניים. החלקים המאוחרים יותר, והצריח המחודד הוקמו בידי הבישוף ויליאם דה לאודר, שמת ב-1425. במגדל המרכזי ישנו פעמון בהיקף ( 12 רגל ואינץ'), והוא בעל טון רציני ועמוק. ב-1789 הוא נסדק בטעות בידי אנשים שביקרו במגדל. הוא נשלח ללונדון ושם נוצק מחדש. ליד הפעמון חקוקה הכתובת הבאה:
מבחינה טכנית, הכנסייה לא מכהנת יותר כקתדרלה, מאחר שלא יושב בה בישוף מאז 1690. לעומת זאת, בניגוד לקתדרלות רבות שנהרסו ונותרו בשיממונן, הקתדרלה היא עדיין כנסייה פעילה ומשמשת לפולחן הנוצרי מטעם הכנסייה הסקוטית. המבנה עצמו שייך לכתר הבריטי, ומתוחזק בידי האגודה Historic Scotland. הוא יעד פופולרי עבור תיירים.
בגלאזגו יש 4 קתדרלות, לזרמים השונים. הקתדרלות האחרות הן קתדרלת אנדרו הקדוש (גלאזגו) של הכנסייה הרומית-קתולית, קתדרלת מריה הקדושה (גלאזגו) של הכנסייה הסקוטית האפסיקופלית וקתדרלת לוקאס הקדוש (גלאזגו) של הכנסייה האורתודוקסית היוונית.
עילת הסבירות
עילת הסבירות (נקראת גם: עילת אי־הסבירות או מבחן הסבירות) היא אחת מהעילות בתחום המשפט המנהלי המאפשרות לבתי משפט להפעיל ביקורת שיפוטית ולפסול החלטה של רשות מנהלית, קרי הרשות המבצעת על כלל זרועותיה. הנימוק לפסילה לפי עילה זו הוא שההחלטה הנדונה לא נשקלה כראוי, שהיא שרירותית או שאינה הגיונית.
ראשית פיתוחה של עילת הסבירות במשפט הבריטי, ובעקבותיו בשיטות משפט שהושפעו ממנו, בהן המשפט הישראלי. עילת הסבירות בגרסתה הישראלית החלה להתרחב בשנות ה־80 על ידי בית המשפט העליון, כחלק מהתגברות האקטיביזם השיפוטי. ביולי 2023 חוקקה הכנסת תיקון לחוק יסוד: השפיטה כחלק מרפורמת לוין, לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
הגדרה
המונח 'אי־סבירות' משמש במשמעויות שונות בתחום המשפט המנהלי:
בעשורים הראשונים לקיומו, השתמש בית המשפט בישראל בעילת הסבירות במשמעות הראשונה והשנייה. כלומר לא נעשה שימוש בטיעון אי־הסבירות כעילה לפסילה בפני עצמה, אלא רק כמאפיין של עילות אחרות. מאז שנות ה־80 התבססה המשמעות השלישית, וכך הפכה אי־הסבירות לעילה עצמאית. כיום איזון שגוי בין שיקולים הוא המשמעות המקובלת של העילה, אף שעדיין ניתן להבחין בבלבול בין המשמעויות.
במשפט הבריטי
שורשיה של עילת הסבירות במאה ה־16 במשפט הציבורי הבריטי, שהכיל את כלל "Rule of Reason" (בתרגום חופשי: "מבחן השכל הישר") ששימש את בתי המשפט לביקורת שיפוטית על מוסדות הממשל. מכלל זה התפתח עקרון הסבירות במשפט הפרטי, וכן בחקיקה, ובעקבותיו נעשה שימוש בטענת האי־סבירות כעילה עצמאית לפסילתה של פעולה מנהלית של הממשלה או אחת מזרועותיה. פסקי דין מרכזיים שפיתחו את העילה הם פסק דין קרוז נגד ג'ונסון משנת 1898 ופסק דין וונסברי (Associated provincial picture houses v. wednesbury co ) משנת 1947, שבו קבע הלורד גרין  כי חוק עזר עירוני עשוי להיפסל גם אם לא ניתן לטעון שהרשות המוסמכת שקלה שיקולים זרים בהחלטתה או שהתעלמה משיקולים רלוונטיים, אלא רק שלא איזנה כראוי בין השיקולים השונים, מה שהביא לקבלת החלטה שאיננה סבירה באופן קיצוני.
בפסק דין וונסברי הוגדרו שני תנאים מצטברים הנדרשים כדי לפסול פעולה מנהלית מכוח עילת הסבירות:
השימושים הראשונים בטענת האי־סבירות נסמכו על טענה של חריגה מסמכות. כלומר, חוסר הסבירות שבחקיקת המשנה הביא את בית המשפט למסקנה כי החוק שהסמיך את הרשות המנהלית לא התכוון להסמיך אותה לקבוע תקנה כה בלתי סבירה. בנוסף, בית המשפט הדגיש כי פסילת פעולה מנהלית בעילת אי־סבירות תתקיים רק במקרה של חוסר סבירות קיצוני ביותר, כאשר הפעולה שנעשתה היא כזו שאף אדם סביר לא היה מעלה בדעתו כי הסמכות לעשות זאת מצויה בידי הרשות.
החל משנות ה-90 חל גידול ניכר בשימוש בעילת הסבירות בבתי המשפט הבריטיים והרחבת העילה גם מעבר לטענת החריגה מסמכות, אל בחינה מהותית של סבירות המעשה המנהלי. השימוש המורחב בעילה נעשה, ככלל, בהקשר של פגיעה בזכויות אדם מוגנות; זרז משמעותי להתפתחות השימוש בעילת הסבירות במשפט הבריטי היה הכפפתו של המשפט בבריטניה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, וקליטת עיקרי האמנה האירופית לזכויות אדם אל תוך המשפט הבריטי, באמצעות חוק זכויות האדם.
במשפט הישראלי
מאז פיתוחה כעילה עצמאית, שימשה עילת הסבירות הן לפסילת חוקי עזר עירוניים והן לפעולות ממשלה או גופים מנהליים אחרים, כגון היתר מינויים וחקיקת משנה.
את מונח הסבירות בשפה העברית חידש היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן, לימים שופט בית המשפט העליון.
לפני פסק דין דפי זהב
בשנים הראשונות הייתה העמדה השלטת שאין לפסול פעולה מנהלית בשל טענה לאי־סבירות כשלעצמה כל עוד אי־הסבירות אינה עולה לכדי עילת פסלות מסורתית, כגון חריגה מסמכות, אפליה, או שקילת שיקולים זרים. גישה זו ביטא באופן מיוחד שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון בשורה של פסקי דין. בהתאם לגישה זו הדגיש בית המשפט חזור והדגש שאינו בוחן את "היעילות או התבונה" של החלטת הרשות המוסמכת, אינו מציב את שיקול דעתו במקום שיקול דעתה של הרשות המוסמכת ואינו משמש כערכאת ערעור על פעולות הממשל. כך כתב השופט יואל זוסמן:.
בפסק הדין בעניין דיזנגוף התייחס השופט ברנזון גם לאי־סבירות התוצאה של פעולה מנהלית, אך הטעים כי פעולה בלתי סבירה מעידה על חריגה מסמכות:
בפסק דין זה דחה השופט ברנזון את ההבחנה בין ביקורת הסבירות של חוקי עזר עירוניים לבין ביקורת דומה על תקנות של הממשלה. בהמשך הוסיף בית המשפט והרחיב את מושאי הביקורת במשפט המנהלי. בפסק דין אולפני הסרטה הסביר השופט משה לנדוי כי יש לפסול פעולות מנהליות בלתי תקינות אף אם נעשו על ידי נציגי הציבור. בבג"ץ מרכז הקבלנים הרחיב השופט אהרן ברק את השימוש בעילת הסבירות לפיקוח על כלל פעולות הרשות המבצעת, כשביטל את ההבחנה בין פסילת תקנות או חוקי עזר עירוניים, לבין פסילתן של פעולות פרטניות של המנהל.
העיקרון לפיו אי־סבירות יכולה לשמש רק לשם הוכחת חריגה מסמכות מצוי גם בפסקי דין של נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן משנים אלו.
בדברים אלה של שמגר הוצג ניסוח ראשוני של המושגים "מתחם הסבירות" וכן "איזון האינטרסים", מושגים שהפכו בהמשך לאבני היסוד של הביקורת השיפוטית על סבירות פעולות המנהל. עם זאת, שמגר השתמש בביטויים המדגישים כי חוסר הסבירות הפסול הוא חוסר סבירות קיצוני: "פרופורציה כה מעוותת... מופרכת מעיקרה... בלתי־סבירה לחלוטין...".
מגמה זו הבשילה בשנות ה־80 לכדי שינוי מעשי במידת נכונותו של בית המשפט העליון להרחיב את הביקורת מכוחה של עילת הסבירות, עד להפיכתה של עילה זו לעילה המרכזית בביקורת השיפוטית על הממשלה. מגמה זו, יחד עם התהליך של הרחבת זכות העמידה, סימנו את התהליך הרחב יותר של התגברות האקטיביזם השיפוטי והגדלת חלקו של בית המשפט העליון בקביעת המדיניות הציבורית והעצמת כוחו לעומת שתי הרשויות האחרות – הכנסת והממשלה.
פסק דין דפי זהב נגד רשות השידור
כנגד ברק התייצב הנשיא לנדוי וכתב בחוות דעתו:
ולדבריו גם הניסוח שנתן ברק בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, לאופן הבדיקה של בית המשפט את סבירות פעולות הרשות
ביחס להסתמכותו של ברק על מקרי פסילה של פעולה "מופרכת מעיקרה ובשל כך בלתי־סבירה לחלוטין", טען לנדוי כי פעולה כזו ש"אף פקיד סביר לא היה יכול לעשותה", נחשבת לפעולה 'שרירותית', וזוהי העילה לפסילתה. משכך, גרס לנדוי, אין סיבה להעניק לטענת האי־סבירות מקום של עילה עצמאית, שכן חוסר סבירות כשלעצמו, כל עוד איננו נחשב לשרירותיות, איננו מספיק לשם פסילת פעולה מנהלית. לעומת ניסיונו של ברק לנסח כלל רחב באשר לשימוש בעילת הסבירות ציין לנדוי כי למרות זאת, כתב לנדוי כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
כל השופטים שישבו בדין בעניין דפי־זהב הסכימו, שהן במישור המשפט הרצוי והן במישור המשפט המצוי כפופה פעולת המנהל, בעניין אינדיבידואלי כבעניין כללי, לדרישת הסבירות.
לאחר פסק דין דפי זהב
גישתו של ברק היא שהתקבלה למעשה בפסיקות הבאות של בתי המשפט והפכה לנורמה השלטת. גם השופטת השלישית בפסק הדין, מרים בן־פורת, נטתה לצדד בקיומה העצמאי של עילת הסבירות, כעמדתו של ברק. העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בהרחבת עילת הסבירות מעבר לשימוש המקורי שלה כביטוי לחריגה מסמכות, אף שעמדתו המרחיבה עוד יותר של ברק, לא התקבלה. עילת הסבירות וגורמים נוספים אפשרו לבית המשפט להרחיב את מסגרת ההתערבות השיפוטית במקרים מסוימים וגם אפשרו קביעה כי מתחם הסבירות העומד לרשותן של הרשויות רחב או כמעט בלתי מוגבל במקרים אחרים.
בעשור השני של המאה ה־21 חל שינוי מסוים במגמה; כך למשל בית המשפט העליון הפך את פסק דינו של בית משפט לעניינים מנהליים שביטל החלטה של עיריית תל אביב להימנע מהכרה במוסד חינוך אנתרופוסופי במסגרת החינוך הממלכתי, בנימוק של "חוסר סבירות". בית המשפט העליון קבע כי הסוגיה שבנידון עוררה שאלות קשות, עמוקות ומורכבות. ואולם – ההכרעה בהן מסורה לשיקול דעתה של העירייה והעומד בראשה: "לא נבוא בנעליהם, לא נמיר את שיקול דעתם־שלהם בשיקול דעתנו־שלנו".
תיקון מס' 3 לחוק-יסוד: השפיטה (תיקון – עילת הסבירות)
ב-11 ביולי 2023 עבר בקריאה ראשונה תיקון לחוק יסוד: השפיטה, לפיו בית המשפט לא ידון בעניין סבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה, השרים ונבחרי ציבור נוספים שיקבעו בחוק. ב-24 ביולי אושרה בקריאה שנייה ושלישית גרסה מתוקנת, לפיה בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים. דין נבחרי ציבור נוספים נותר מחוץ להצעת החוק. חקיקה זו היא המרכיב הראשון שנחקק במסגרת הרפורמה עליה הכריז שר המשפטים יריב לוין, והיא לוותה בהפגנות מחאה שבועיות ובכמה הפגנות תמיכה, בהשתתפות מאות אלפי מפגינים. החקיקה גררה תגובות של חברות דירוג בינלאומיות המביעות חשש באשר להשלכות החוק וההתנגדות אליו על כלכלת ישראל. האיחוד האירופי והבית הלבן קראו לממשלה לפעול להשגת הסכמה רחבה בנוגע לחקיקה.
שימוש בעילת הסבירות
עילת הסבירות בגרסתה המורחבת שימשה במספר פסקי דין שזכו לתהודה ציבורית רחבה, כיוון שעסקו בסוגיות ציבוריות ופוליטיות. בין התחומים שנעשה בהם שימוש רב בעילה היה בנוגע למינוים ופיטוריהם של אישי ציבור, ביקורת על רשויות התביעה ונושאים של זכויות הפרט.
רשויות התביעה
במספר מקרים פסל בג"ץ החלטות של גופי התביעה, בנימוק שהן אינן סבירות.
שחרור על תנאי
במספר מקרים ביטל בית המשפט העליון החלטות על שחרור על-תנאי של ועדת שחרורים בעילה של אי־סבירות:
שינויים רטרואקטיבים או ללא הוראות מעבר מספיקות
אחד הנושאים בהם מוזכרת רבות עילת הסבירות היא החלטות ששינו את הקריטריונים של הרשות למפרע או ללא הוראת מעבר מספיקה להתארגנות. למשל: בתחום זה עברה הרטוריקה של השופטים שינוי עם השנים. בעוד בפסקי דין מוקדמים התייחסו השופטים לחוסר סמכות של הרשות לשנות כללים למפרע, בפסקי דין מאוחרים יותר התייחסו השופטים לחוסר הסבירות של שינוי למפרע. פסק הדין המוקדם ביותר המוזכר כמעניק לאזרח זכות להוראת מעבר ניתן בשנת 1972 ונקבע בו כי אין זה סביר לקבוע הוראה לפיה תפעול בית עסק מצריך רישיון, מבלי שמלווה לקביעה זו תקופת מעבר אשר מאפשרת לבתי העסק הקיימים להמשיך ולפעול במשך פרק זמן מסוים במקביל לניסיון בעליהם לקבל את הרישיון הדרוש (כך על פי תיאורו של השופט אלכס שטיין בפסק דין מ־2022).
המחלוקת על עילת הסבירות
היבטים בעילת האי־סבירות נתונים במחלוקת. היא ספגה ביקורת לאורך השנים, במיוחד בגרסתה המורחבת מאז שנות ה־80, באקדמיה ובמערכת המשפט וכן מצידם של נבחרי ציבור, שראו בשימוש בה חריגה מתפקידו של בית המשפט לתפיסתם – שמירת החוק הקיים ולא יצירתו ועיצובו – וחדירה לתחום האחריות והסמכויות של הממשלה. לעומת המבקרים התייצבו משפטנים התומכים בשימוש בה; אלו נימקו את תמיכתם בשמירה על זכויות האדם והמנהל התקין.
תומכים בשימוש בעילת הסבירות
העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בהרחבת עילת הסבירות מעבר לשימוש המקורי שלה כביטוי לחריגה מסמכות; עמדתו המרחיבה עוד יותר של ברק, לא התקבלה.
השופטת אילה פרוקצ'יה כתבה על עילת הסבירות:
מתנגדים לשימוש נרחב בעילת הסבירות
בפסק הדין בעניין ז'רז'בסקי התייחס השופט אלון לעמדתו המרחיבה של ברק בשאלת הסבירות, וכתב.
בפסק הדין בעניין רמון ציין השופט גרוניס כי לעומת מומחיותו בענייני סמכות וכשלים פרוצדורליים. בדומה לכך סבר גם שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי טל, שאמר על התערבות בית המשפט בניהול המדינה:
השופט נעם סולברג כתב כי עילת הסבירות, כפי שהיא מיושמת, מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת:. סולברג קרא לצמצם את עילת הסבירות, להשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולהימנע משימוש בה כלפי נבחרי ציבור. בכל הנוגע לפעולות מנהליות הפוגעות בזכויות האדם, הציע סולברג להגביר את השימוש בעילת המידתיות שתחליף את השימוש בעילת הסבירות. עם התקדמות החקיקה לצמצום עילת הסבירות הבהיר סולברג את דבריו אלה: "לא חשבתי אז, לפני 3 וחצי שנים, באותה הרצאה, על תיקון בדרך של חקיקה. חשבתי על מגמה שתבוא לידי ביטוי בפסיקה".
השופט אלכס שטיין כתב בבג"ץ דרעי:.
תומכים בשימוש בעילת הסבירות
פרופסור מרגית כהן סבורה כי בית המשפט העליון משתמש בעילת הסבירות באופן מרוסן וזהיר. לשיטתה השימוש הרחב בישראל יותר מבבריטניה מוצדק, בשל היעדרה של ההשפעה האירופית על המשפט הישראלי, לעומת כפיפותה של מערכת המשפט הבריטית לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
הרחבתה של עילת הסבירות אל כעניין של איזון אינטרסים נומקה על ידי פרופ' איל זמיר כי. לשיטתו, יש הצדקה להתערבותו של בית המשפט גם כשהרשות לא חורגת מהסמכות המוענקת לה בחוק, שכן החוק נקבע, לרוב, על ידי רוב הקואליציוני וביוזמת הממשלה. כמו כן, בישראל חסרים אמצעי ביקורת והאפקטיביות של אילו הקיימים נמוכה. כנגד הטענה להיעדר מומחיות של בית המשפט בשאלת הסבירות אמר כי.
ד"ר עמיר פוקס מהמכון הישראלי לדמוקרטיה כתב כי העילה.
פרופ' יצחק זמיר יצא להגנת השימוש בעילת הסבירות, וציין שהיא נהוגה, אף בצורה נרחבת יותר, במדינות נוספות, בהן קנדה, הודו, אוסטרליה וארצות הברית. הוא הוסיף כי "בית המשפט העליון מפעיל את עילת הסבירות בזהירות רבה ובאיפוק מרבי, יותר מכל עילת ביקורת אחרת. הוא מצהיר שאינו פוסל החלטה שלטונית בעילת הסבירות אלא במקרה של אי־סבירות קיצונית, שאינה מתקבלת על דעתו של האדם הרגיל, ובפועל לא פסל בעילה זו אלא החלטות מעטות מאוד של גופים ממשלתיים."
מתנגדים לשימוש נרחב בעילת הסבירות
שר המשפטים לשעבר, פרופ' דניאל פרידמן, ביקר את הרחבתה של עילת הסבירות בידי ברק. לשיטתו של פרידמן, אין סיבה להניח כי הסבירות של שופטי בג"ץ עדיפה על זו של השרים, ודאי לא בתחומי מומחיותם ואחריותם. הצירוף בין העילה הכללית של חוסר סבירות, יחד עם ביטול הדרישה לזכות עמידה, יצרה לפי פרידמן מצב חדש שבו כל החלטה שלטונית נתונה למעשה לערעור בפני בית המשפט העליון. מצב זה גם הטיל חוסר ודאות קיצוני, שכן אין לדעת מה יחשוב השופט לחוסר סבירות המצדיק התערבות משפטית. התוצאה לדעת פרידמן היא ש. פרידמן ביקר גם את פסק הדין בעניין גינוסר שהסתמך על הטענה כי מינויו של גינוסר פוגע באמון הציבור בשלטון. הוא מציין כי אין כל ראיה לכך שמינוי זה אכן היה פוגע באמון הציבור, או שמאז החל בית המשפט לפקח על המינויים גדל אמון הציבור בשלטון. באופן פרדוקסלי, ככל שהגביר בית המשפט את מעורבותו במינויים של הממשלה נפגע אמון הציבור בו עצמו. בדומה לכך הזהירה המשפטנית מיכל שקד כי גמישותה של עילת הסבירות מעלה את החשש מפני הפיכתו של בית המשפט ל"מועצת אנשים חכמים".
פרופ' מנחם מאוטנר ביקר את התפתחות השימוש בעילת הסבירות בבג"ץ בקובעו כי . לשיטתו, . הוא תיאר את הרחבתה של עילת הסבירות בשנות ה־80 כחלק מתהליך רחב של שינוי בתפיסתו העצמית של בית המשפט, מגורם חיצוני המפקח על חוקיות פעולות הממשל המופקד על ההכרעות הציבוריות, לגוף המתערב בתוכנן של הכרעות המערכת הפוליטית. לדבריו, בג"ץ השתמש בהגדרות ובמטבעות לשון שיצרו את הרושם שבהפעילו את מבחן הסבירות במובנו הרחב הוא מוסיף למלא את תפקידו הקלאסי כשומר הגבולות של המנהל, אף שבפועל נטל לעצמו סמכויות חדשות ובלתי מקובלות וחדר לתחום סמכויותיה של הרשות המבצעת. מאוטנר מציין גם את התהליכים הפוליטיים והתרבותיים שגיבשו מחנה משמעותי בציבור הישראלי שתמך בהעצמת סמכויותיו של בג"ץ ככוח נגד לשלטון הליכוד, במקביל לפיחות כולל במעמדה של המערכת הפוליטית. עם זאת, הוא מתנגד לביטול עילת הסבירות לחלוטין, וסבור כי.
פרופ' רות גביזון ביקרה את פסקי הדין בעניין דרעי ופנחסי כיוון שראתה בהם. בראיון עימה אמרה.
פרופ' יואב דותן נמנה עם מבקריה החריפים ביותר של עילת הסבירות. דותן תיאר את עילת הסבירות לאחר פסק הדין בעניין דפי זהב כסבירות של "אי הסכמה". לדעתו שימוש כזה בעילת הסבירות מעקר מתוכן את העיקרון שבית המשפט לא ישים את שיקול דעתו שלו במקום שיקול דעת הרשות, מה שבעצם סותר את הדרישה של המשפט המנהלי לריסון מצד בית המשפט. בראיון שנתן דותן, הוא אמר ביחס לעילת הסבירות:. עם זאת, דותן סבור כי אין לבטל את השימוש בעילת הסבירות לחלוטין, ובוועדת חוק ומשפט ביקר את נוסח הצעת החוק לצמצומה.
פטרוס מקאסטלנו
פטרוס מקאסטלנו (בצרפתית: Pierre de Castelnau) היה השליח האפיפיורי שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי במטרה לנסות ולפתור את בעיית המינות האלביגנזית בדרום צרפת. ב-15 בינואר 1208 נרצח במהלך פעילותו, דבר שגרם לאפיפיור להכריז על "מסע צלב" נגד האלביגנזים.
משה זבולון מרגליות
הרב משה זבולון מרגליות (ה'תרי"א, אפריל 1851 - ז' באלול ה'תרצ"ו, 25 באוגוסט 1936) היה רב וראש ישיבה אורתודוקסי אמריקאי ממוצא פולני. רבה של בוסטון ושל קהילות אחרות בארצות הברית. חבר הנהלת עזרת תורה ונשיא הכבוד של אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה. מראשי ישיבת רבי יצחק אלחנן.
ביוגרפיה
נולד בעיר קרוז' שבליטא. בצעירותו למד אצל דודו ר' דוד מקרוז' שהיה רבה של מרץ', אחר כך היה עוזרו של הרב שמחה הלוי הורוויץ, רבה של קרוז'. בגיל 25 נסע לביאליסטוק למד מפי רבי יום טוב ליפמן הלפרין, אצלו עשה שימוש חכמים ועל ידו נסמך לרבנות. לאחר נישואיו היה מתלמידיו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. התמנה כמו"צ במרץ' למשך שנה, ואחר כך התמנה כרבה של סלובודקה שבמחוז סובאלק, משרה בה נשא כשתים עשרה שנים.
בהמשך היגר לארצות הברית והיה רב בכמה קהילות ועסקן ציבורי. בין השנים 1889–1906 כיהן במשרת "הרב הכולל" של בוסטון, וב-1906 העביר את משרתו לרב גבריאל זאב מרגליות (שלא היה קרוב משפחתו) ועבר לכהן כרב קהילת ישורון ברחוב 85 במזרח ניו יורק, שנחשבה אז לקהילה עשירה ומבוססת ומנתה כאלף בתי אב
במקביל כיהן כנשיא המשרד הניו יורקי של מוסדות ארץ ישראליים רבים: מפעלי הצדקה המאוחדים של ירושלים, תלמוד תורה וישיבת עץ חיים, בית החולים ביקור חולים, ובית החולים לחשוכי מרפא.
בנו, הרב שלמה זלמן מרגליות נסע ללמוד בישיבות אירופה, ואחרי חזרתו לארצות הברית שימש כדרשן בקליבלנד. הוא נהרג בתאונת דרכים בט"ז בתמוז ה'תרע"ז, 6 ביולי 1917 ונקבר בבית הקברות הר הכרמל בניו יורק.
הרב משה זבולון מרגליות נפטר בניו יורק בז' באלול ה'תרצ"ו, 25 באוגוסט 1936. נקבר אף הוא בבית הקברות הר הכרמל.
הנצחתו
לרגל יום הולדתו ה-75 בשנת 1927 הקדישה הנהלת ישיבת רבינו יצחק אלחנן על שמו, אגף חדש לישיבה שנקרא "בית מדרש למורים אורתודוקסים על שם רמ"ז מרגליות" לאחר פטירתו בשנת 1936, הוקמה בשנת 1937 ישיבה על שמו בשם ישיבת רמ"ז.
כמה יוסי
כמה יוסי הוא השיר הראשון מתוך אלבום הסולו השני של ברי סחרוף "סימנים של חולשה" שיצא בשנת 1993. השיר נכתב על ידי סחרוף והולחן על ידו בשיתוף עם המוזיקאי רע מוכיח.
נושאי השיר
השיר עוסק בתקופת ילדותו של סחרוף בבת ים. במרכז השיר עומדת חוויית התבגרות בשכונה ישראלית קולטת עלייה. השיר פורש את חוויית ההתבגרות באמצעות שלל המאפיינים של התקופה והזמן כפי שהם מצטיירים במסע הזיכרונות של סחרוף.
בשורות הראשונות של השיר מתייחס סחרוף לשכונת רמת יוסף בבת ים, שנקראה על שמו של יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק ("לשכונה ההיא קראו על שם יו"ר הכנסת"). לשכונה זו עבר סחרוף עם הוריו בהיותו בן 3 וחצי, מעיר הולדתו איזמיר שבטורקיה.
הבתים הבאים מתארים את החיים בשכונה שבה גרו אנשים משלל עדות ("רומנים, מרוקאים, פולנים התערבבו בחולות"). השורה "הרבה מלפפון חמוץ, הרבה לחם עם חלבה" לא באה לבטא אוכל האופייני לעדה מסוימת, אלא לשם הדגשת מעמד חברתי כלכלי מסוים. בצד תיאור החיים בשכונה, מציין סחרוף בעקיפין את תקופת הזמן עליה נכתב השיר באמצעות המשפט "במצעד הפזמונים השנתי ראשונה דליילה". "Delilah" הוא שירו של הזמר הבריטי טום ג'ונס, שיצא בסוף שנת 1967, וזכה במקום הראשון במצעד הפזמונים השנתי של גלי צה"ל ב־1968.
בפזמון השיר, "כמה חול - כמה יוסי, היה טוב - היה יוסי", מרמז סחרוף על בת ים, העיר שהייתה מוקפת חולות. קיימות השערות לפיהן צמד המילים "כמה יוסי", הוא שיבוש שהחל עוד בזמן הקלטת השיר למילים "כמה יופי".
תיאור ילדותו של סחרוף ממשיך עם האזכור של הצגה יומית בקולנוע שבה "טרזן מנצח את מצ'יסטה". בשכונת רמת יוסף פעל בית קולנוע שנקרא אף הוא "רמת יוסף". מצ'יסטה היה דמות קולנועית בדיונית, שהופיעה בעשרות סרטים, של אדם כל-יכול המבצע מעללים שבן אנוש רגיל אינו מסוגל להם. בהמשך מציין סחרוף כי "לשלמה יש גיטרה בצבע לבן", ובכך הוא מתייחס למוזיקאי ולגיטריסט שלמה מזרחי, שנחשב לאחד ממקורות ההשראה שלו. בהמשך השיר מופיעה הפיסקה: "ואהובה נתנה את כל מה שהיה לה" - אהובה היא אהובה עוזרי, כוכבת הזמר המזרחי.
בהמשך השיר מציין סחרוף כי "פאני היל מיד ליד ליד.. גשם של גוגואים". "פאני היל" הוא ספר ארוטי, שיצא לאור באנגליה בשנת 1749 ונאסר לפרסום עד שנת 1960. תרגומו לעברית זכה בשנות ה-60 לפופולריות רבה בקרב בני הנוער שהעבירו אותו זה לזה ("מיד ליד ליד"). המשך השורה עומד בניגוד מסוים לחלקה הראשון בעל הרמיזות המיניות, שכן מצוין בה משחק הגוגואים "הילדותי", שאף הוא היה פופולרי מאוד בתקופת ילדותו של סחרוף. "בור יהודי ובור ערבי", אותם מציין סחרוף, הם סוגים שונים של משחק הגוגואים.
בסוף השיר מדבר סחרוף על "עניינים" אותם מחפשים צעירים בעיר הגדולה ("בעיר הגדולה בשישי שבת מחפשים עניינים"). שורה זו יכולה להתפרש הן כרצון להכיר בחורות והן כשם קוד להתפרעות, העיר היא תל אביב.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים, כגון תיסלם, מה קשור וביצועים של ברי סחרוף עם רמי פורטיס, בלקן ביט בוקס, אהוד בנאי, ארקדי דוכין, שרון רוטר ולוס כפרוס.
מנחת הבונים
מנחת הבונים הוא מנחת תעופה השוכן במישור חוף הכרמל, כקילומטר מצפון למושב הבונים. המנחת הוקם ומופעל על ידי יזם פרטי, ואינו מופיע בתוכנית המתאר הארצית לפריסת שדות תעופה (תמ"א 15), שאושרה במאי 2000.
נכון לקיץ 2022, במנחת מבוצעות עבודות לסלילת מסלול טיסה חדש באורך 1,800 מטר.
היסטוריה
המנחת הוקם ללא אישור סטטוטורי בשנת 1993, על ידי חברה בשם "סקאי קלאב בע"מ", עבור הפעלת עסק לצניחה ספורטיבית עבור חובבים. המקום שימש קודם כשטח חקלאי לגידולי פלחה. מדרום לו ממוקמת מחצבה.
ב-8 באוקטובר 1994 אירע במנחת תאונת צניחה, בה נפצע צנחן חובב.
ב-22 במרץ 1995 שוב אירע במנחת תאונת צניחה, בה נפצע קשה, במהלך קורס צניחה בן מספר ימים, צנחן חובב.
ב-24 באפריל 1999 התרסק מטוס שהוביל תשעה צנחנים לצניחה, 15 שניות לאחר שהמריא מהמנחת, בעקבות תקלה במנוע המטוס הזדקר ופגע בגבעת כורכר סמוך לכביש החוף. בתאונה נספו ארבעה, בהם טייס המטוס, וששה נוספים נפצעו. לאחר התרסקות המטוס, רשות התעופה האזרחית במשרד התחבורה, מינתה ועדת חקירה שבראשה עמד כוכב הס, והיא הגישה את הדוח המסכם של מסקנותיה ב-31 באוגוסט 1999. המסקנה העיקרית הייתה שהטייס היה אשם באסון. אך משפחות ההרוגים שנספו בתאונה, לא היו מרוצות מהמסקנות, מאחר שהן התעלמו מחקירת מצב המטוס לפני הטיסה, ודרשו ועדת בדיקה חיצונית. ראש הממשלה, אהוד ברק, ששימש באותה עת גם שר תחבורה, מינה ב-18 במאי 2000, ועדת חקירה ציבורית בראשות רן גורן, שמצא שבמטוס היו ליקויי תחזוקה. חברת הביטוח סירבה לשלם תביעת נזיקין, בטענה כי הצנחנים החובבים היו בבחינת נוסעים, כמו נוסעים בטיסות סדירות וחלות על תביעתם של הצנחנים ההגבלות של חוק התובלה האווירית. אך היא הפסידה בתביעה ונדרשה לשלם.
בשנת 2000 רכש את המנחת דן מוקדי, טייס חיל האוויר לשעבר, שמפעיל אותה באמצעות חברת "אייר פרדייב בע"מ". מוקדי החל בהליך של הסדרת תוכניות המנחת וקבלת אישורי בנייה להקמת מספר מבנים, כולל האנגר בגובה עד 8 מטר, ובשטח של כ-7.1 דונם מבנה לבית הספר לצניחה, מסעדה ומשרדים בשטח של כ 2 דונם בקומה אחת, ושטח תפעולי לציוד בשטח של כ-2,400 מ"ר בשתי קומות. רכבת ישראל הגישה התנגדות לתוכנית, מאחר שהיא קרובה לתוואי מסילת החוף, שנסללה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הרכבת המנדטורית. מאחר שבנייה סמוך למסילה תפגע באפשריות הפיתוח העתידיות שלה, כולל הכפלת מספר המסילות ותוכנית חשמול מסילות רכבת ישראל. מוקדי קיבל אישור זמני, במהלך 2002, להפעלת מסלול המנחת, ובתוכנית סומן תוואי חדש למסלול, שעליו יהיה להקים כאשר תשודרג המסילה. במקביל החלה רכבת ישראל בקידום תוכנית חישמול מסילות הרכבת, שתידרוש שינוי מיקום המסלול. ביוני 2004, הכריז שר התחבורה אביגדור ליברמן כי התוכנית תקודם בהליך מזורז ב, אך בפועל התוכנית לא קודמה במשך שנים רבות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, בקיץ 2006, נאסרה כל פעילות במנחת.
בשנת 2015 הוגשה תוכנית לשינוי מיקום המסלול, כמתן מענה לתוכניות חישמול והכפלת מסילת הרכבת. בשלב זה התוכנית כללה את העתקת המסלול הקיים, וסלילת מסלול חדש באורך זהה כ-70 מטר ממזרח לו. בנוסף הגבילה התוכנית במפורש את השימוש במסלול, ונכתב בה כי:.
ביוני 2022 חשף העיתונאי אבנר הופשטיין באתר החדשות "זמן ישראל", כי לאחר אישור התוכנית יזם דן מוקדי שינוי בתוכנית, הכוללת הארכת מסלול הטיסה ל-1,800 מטר, עד פאתי קיבוץ נווה ים. האישור לשינוי התוכנית ניתן על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה ב־2017, כאשר ראש המועצה כרמל סלע הודיע לחבריה כי המועצה מצטרפת כיזם לתוכנית ותתמוך בהכפלת השטח. ההנמקה להגדלה המסלול הייתה צורך ביטחוני של יחידת הכיבוי האווירי בעקבות לקחי השרפה בכרמל ב-2010. אך בפועל 14 מטוסי כיבוי של יחידת הכיבוי, מסוג "אייר טרקטור AT-802" יכולים לנחות בקלות במנחת גם במסלול הקיים המקוצר. בנוסף נחשף כי המרכז של מערך הכיבוי הנמצא במנחת מגידו, מכסה את כל אזור הצפון (עם גיבוי של נמל התעופה חיפה ושדה התעופה ראש פינה), ואין שום צורך במנחת נוסף לצורך מטוסי הכיבוי.
בנוסף חשף הופשטיין כי עבודת הארכת המסלול, בעלות של 53 מיליון שקל, ממומנות ומבוצעות על ידי חברת "רכבת ישראל" הממשלתית, מתקציב ציבורי. הרכבת פרסמה מכרז לביצוע העבודות בדצמבר 2020. היזם מוקדי ורכבת ישראל סירבו להסביר למה מממנת ומבצעת הרכבת את הארכת המסלול בעלות מוערכת של עשרות מיליוני שקלים, לטענתם בהסכם בין הצדדים יש סעיף סודיות מחייב. מסלול הטיסה החדש, באורך 1,800 מטר, הוא ארוך יתר ממסלול הטיסה בנמל התעופה חיפה (שהוא באורך של 1,278 מטר בלבד) ויאפשר באופן עקרוני (עם התקנת הציוד המתאים) נחיתה של מטוסי סילון קטנים דוגמת ה"אמבראר E-Jets" של ארקיע ולטוס ליעדים קרובים בדרום אירופה.
מכת מדינה
מכת מדינה היא תוכנית סאטירה ישראלית ששודרה בערוץ ביפ בשנת 2005.