cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'יין שואה-סן
צ'יין שואה-סן (בסינית: 钱学森 בפין-יין: Qián Xuésēn, ב: Tsien Hsue-shen; 11 בדצמבר 1911 – 31 באוקטובר 2009) הוא מדען סיני שהשפיע רבות על פיתוח ההנעה הרקטית בארצות הברית ובסין גם יחד. נחשב לאבי תוכנית החלל הסינית, והשפעתו על תוכניות החלל הסיניות נמשכה שנים לאחר שפרש משירות פעיל בה. בינואר 2008 נבחר על ידי השבועון Aviation week and Space Technology כאיש השנה. צ'יין למד בארצות הברית פיזיקה אצל תיאודור פון קרמן, והוא מחזיק בתואר דוקטור מ-MIT. צ'יין התמחה בהנעה רקטית והיה בין מקימי המעבדה להנעה סילונית, לימים אחד ממרכזי המחקר החשובים של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א. בין השנים 1935 ל-1955 שהה צ'יין בארצות הברית. הוא נעצר ונכלא בחשד שהשתייך למפלגה הקומוניסטית והיה סיכון ביטחוני לארצות הברית, וגורש לסין בשנת 1955. צ'יין החל לפתח את תוכנית הטילים של סין משנת 1956.
עבודתו בארצות הברית
בשנת 1943 הציע צ'יין ועמיתים נוספים מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה לייסד את המעבדה להנעה סילונית, שתפקידה המקורי היה מחקר ופיתוח טילים, כתגובה לתוכניות הטילים של גרמניה הנאצית. המזכר שחיבר צ'יין הביא לפיתוח של הרקטה "פרייבט A" בשנת 1944, ומאוחר יותר לסדרת רקטות מתקדמות יותר.
לאחר מלחמת העולם השנייה שירת צ'יין תחת הנהגתו של תיאודור פון קרמן כיועץ לחיל האוויר האמריקני, במעמד של קולונל. צ'יין ופון קרמן נשלחו לגרמניה להעריך את רמת המחקר והפיתוח בתחום התעופתי והטילים. ב-1949 סיים צ'יין תכנון של מטוס חלל, מיזם שלא יצא אל הפועל אך במובנים רבים הקדים את מעבורת החלל האמריקנית והיבטים תאורטיים שלו שימשו את מהנדסי נאס"א.
בשנת 1950 ביקש צ'יין להתאזרח בארצות הברית, ובגלל האשמות שהושמעו נגדו והוקיעו אותו כקומוניסט, בוטל הסיווג הביטחוני שלו וה-FBI הצליח למצוא מסמך של המפלגה הקומוניסטית האמריקנית משנת 1938, בו מופיע שמו. צ'יין הודיע על רצונו לחזור לסין, משנמנעה ממנו האפשרות להמשיך בעיסוקיו המחקריים בארצות הברית. גורמים בארצות הברית רצו בגירושו לסין, בעוד שגורמים אחרים חששו מכך, עקב הידע הביטחוני הרב שאצר במוחו. בשלב מסוים, ביקש צ'יין להישאר בארצות הברית על מנת לטהר את שמו.
צ'יין עמד במוקד של פעילות דיפלומטית חשאית שנמשכה חמש שנים, במהלכן התקיים משא ומתן על עתידו בין ממשלות ארצות הברית וסין. במהלך תקופה זו היה נתון צ'יין למעצר בית, ולהטרדות מצד הממשל האמריקני. בשלב מסוים נעצר צ'יין על ידי מינהל ההגירה והאזרחות, באשמת החזקת חומרים מסווגים (אשמת שווא - המסמכים היו לוחות לוגריתמיים). עמיתיו בקאלטק ניסו לפעול למענו בוושינגטון, ללא הצלחה. הפרקליט שמונה על ידי קאלטק לפעול למען השארתו של צ'יין בארצות הברית הצהיר כי "החלטת ממשלת ארצות הברית לאפשר לגאון הזה, לגאון המדעי הזה להישלח לסין הקומוניסטית שתעשה שימוש במוחו היא אחת הטרגדיות של המאה".
השיבה לסין
צ'יין גורש מארצות הברית לסין ביחד עם אשתו ושני ילדיו, שנולדו בארצות הברית. עם הגיעו לסין, בשנת 1956, מונה לאחראי על תוכניותיה של סין לפיתוח טילים בליסטיים. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית בשנת 1958. צ'יין ריכז קבוצה גדולה של מהנדסים מתחומים שונים שהיוו את הגרעין המייסד לתוכנית הטילים של סין, ולאחר מכן של תוכנית החלל שלה.
בשנת 1958 סיים צ'יין את עבודת התכנון של הטיל הבליסטי הראשון של סין, דונג פנג, ששוגר לראשונה בשנת 1964. טיל זה פותח במטרה להוות פלטפורמה לשיגור פצצת הגרעין הסינית, שנוסתה אף היא באותה שנה. צ'יין היה לראש המחלקה למכניקה באוניברסיטה למדע וטכנולוגיה, גוף מדעי-טכני שהוקם על ידי האקדמיה הסינית למדעים, במטרה להכשיר עתודה טכנית, הנדסית ומדעית, לצורכי המחקר והפיתוח הביטחוני של סין.
מכלית
מכלית היא אונייה הנושאת מטען נוזלי גדול בתפזורת. סוגים עיקריים של מכליות הם: מכלית נפט, מכלית כימיקלים ומכלית גז טבעי מעובה.
רוב מוחלט של המכליות הן מכליות נפט המשמשות להעברת נפט מסביב לעולם והן משלימות את צינורות הנפט הגולמיים במערך התובלה העולמי של הנפט. מכליות ענק הן הספינות הגדולות ביותר בעולם. מכליות נפט עשויות להגיע לממדים עצומים ולאורך של למעלה מ-400 מטרים, למכליות כאלה מקובל לקרוא מכליות על.
מכליות גרמו מספר פעמים לאסונות סביבתיים כאשר הן טבעו ליד חופים וגרמו לדליפות דלק. דליפה כזו של המכלית אקסון ואלדז גרמה לנזק סביבתי רב בחופי אלסקה.
נהוג לסווג את המכליות לפי כושר הנשיאה שלהן:
ירושלים של זהב (תכשיט)
התכשיט ירושלים של זהב או עיר של זהב מופיע במספר מקומות בדברי חז"ל בהקשרים הלכתיים ואגדתיים. את שמו קיבל מצורת העיר ירושלים שהייתה חקוקה בקדמתו.
לדעת רוב המפרשים היה התכשיט מין עטרה (כתר) מוזהבת שהיו הנשים האמידות חובשות על ראשן, אך יש שהבינו שהייתה זו שרשרת המחוברת לבגד במין סיכה.
התכשיט באגדה
חז"ל מציינים את תרומתה של רחל, בתו של כלבא שבוע, להישגיו של רבי עקיבא בעלה בלימוד התורה. לפי האגדה רבי עקיבא היה רועה את צאנו של כלבא שבוע, אחד מעשירי ירושלים, ורק בגיל ארבעים החל ללמוד תורה. ומעשה שהיה כך היה:
.(נדרים נ, א ודומה לו בכתובות סב, ב).
לגבי אפיונו של התכשיט ניתן ללמוד מן המשנה בסוטה {פרק ט' משנה י"ד} "בפולמוס (במלחמה) של טיטוס גזרו על עטרות (כתרי) כלות" ובגמ' מסביר רבה בר בר חנה "מאי עטרות כלות? ...עיר של זהב". מכאן משתמע שירושלים של זהב היה מין כתר מזהב בצורת ירושלים, שניתן על ראשי הכלות.
הרב מתתיהו שטרשון כתב שהמטרה בלבישת העיר של זהב הייתה במטרה לזכור את ירושלים תמיד.
בהלכה
בהלכות הוצאת תכשיט לרשות הרבים בשבת, כתוב במשנה כי אסור לאשה לצאת לרשות הרבים בשבת בתכשיט "עיר של זהב", ולפי מה שמסר רבה בר בר חנה בשם רבו רבי יוחנן הכוונה היא לתכשיט עיר של זהב כמו שעשה רבי עקיבא לאשתו.
בברייתא מובאת מחלוקת תנאים האם אשה שיוצאת בעיר של זהב לרשות הרבים חייבת להביא קרבן חטאת, או שמא מדובר באיסור מדברי חכמים, או שמא הדבר מותר. רבי מאיר מחייב חטאת, חכמים אוסרים, ורבי אליעזר מתיר לכתחילה. בתלמוד הוסבר, כי רבי מאיר סובר שעיר של זהב אינה נחשבת לתכשיט כלל (ככל הנראה מכיוון שהוא תכשיט לעשירות כלל ואינו לבוש ותכשיט מקובל), שאר החכמים סוברים שמדובר בתכשיט למרות שרק עשירות נושאות תכשיט כזה אבל אסור לנושאו בשבת ברשות הרבים גזירה שמא תוציא את התכשיט ותראה לחברתה.
שיטה שלישית היא של רבי אליעזר, המסכים לכלל שמדובר בתכשיט, אך סובר שלא קיים חשש שאשה עשירה, שרק לה יש תכשיט כזה, תוציא את התכשיט במקום ציבורי, דבר שאינו לפי כבוד אשה עשירה.
הסבר זה של רבי אליעזר, שתכשיט זה היה נחשב ליקר במיוחד, מתאים למסופר בתלמוד ירושלמי כי אשתו של רבן גמליאל שהיה עשיר ונשיא ישראל, ראתה את התכשיט, וקנאה ברחל אשת רבי עקיבא, ובאה ואמרה לבעלה, והוא השיב לה, כי אין דרגתה מגיעה לרחל אשת רבי עקיבא שמכרה משערה כדי שבעלה רבי עקיבא יוכל לעסוק בתורה.
חכמי התוספות מבהירים כי גם לאשה חשובה, שאין דרכה להראות את תכשיטיה לחברותיה במקום ציבורי אסור להוציא תכשיטים פשוטים לרשות הרבים, ודווקא בתכשיט כזה שרק עשירות נושאות אותו, מותר לנושאו ברשות הרבים, כי לא חילקו חכמים בין הנשים, והם הציבו גדר ברור מה אסור ומה מותר מבלי לחלק בין איש לאיש.
זיהוי
מתוך רשימה ארוכה של תכשיטי מלכה אוגריתית נמצא תכשיט שלא זוהה בשמו משום ששם התכשיט נכתב בשומרית, ותרגומו המילולי היה "עיר של זהב". חוקרי השפה לא הכירו מונח כזה. המושג "עיר של זהב" ידוע גם מתרבויות שונות מהמזרח התיכון הקדום, כסוג של עטרה של זהב, שנלבשת על ידי נשים אצילות או אלות, והייתה לה צורה של חומת עיר עם צריחים.
השם "עיר של זהב" מתגלה בניסוח שונה במדרש אבות דרבי-נתן. שם מופיע "כתר של זהב", מכאן ניתן ללמוד שהתכשיט "עיר של זהב" הוא עטרה של זהב.
מסופר שרבני קיסריה כינו את "ירושלים של זהב" במונח יווני, ששובש במשך הדורות והחוקרים לא יכלו לזהותו, עד שפרופסור שאול ליברמן פענח את החידה ופירש אותה בתור "צריח או מבצר של זהב". מכך ניתן להבין שרבני קיסריה תיארו את מראהו של כתר מזהב, שצורתו חומה, מבצרים ומגדלים. המונח בא לאפיין כתר מיוחד, שצורתו כחומה מבוצרת. המונח עבר מדור לדור בתרבויות שונות, עד שהתגלגל לעולמם של חז"ל, שקיבלו את המונח ואת הכתר, והוסיפו לו נופך משלהם בכך שזיהו את ה"עיר של זהב" כירושלים. כך נולד שמו של התכשיט "ירושלים של זהב".
התייחסויות אחרות
תכשיט זה, "ירושלים של זהב", הוא מקור השם של שירה של נעמי שמר, "ירושלים של זהב", שהפך להיות כמעט להמנון שני של מדינת ישראל. הביטוי "ירושלים של זהב" ונגזרות שלו מופיעים בשירים של משוררים נוספים.
מירזם
מירזם או β בכלב גדול הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים כלב גדול, ואחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה. מקור השם הוא בערבית "אל-מורזים" - המבשר, שכן הוא זורח מעט לפני סיריוס ומבשר על זריחתו הצפויה.
אף על פי שבהירותו נמוכה מבהירותם של אדרה (ε בכלב גדול) ושל וזן (δ בכלב גדול), קיבל מירזם את ציון באייר β. נראה שהסיבה לכך היא שבאירופה אדרה ווזן נראים סמוך לאופק ובהירותם מועמת בעוד שמירזם נמצא גבוה ביחס אליהם ונראה בולט יותר.
מירזם נמצא בבועה המקומית על זרוע אוריון שבשביל החלב.
מאפיינים
מירזם הוא ענק כחול מסיווג ספקטרלי B1 במרחק של כ-500 שנות אור. מסתו היא כ-15 מסות שמש ורדיוסו גדול בערך פי 8 מרדיוס השמש. עוצמת ההארה שלו באור נראה היא פי 3,250 מעוצמת ההארה של השמש, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה שלו - כ-25,800 קלווין רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 34,000 מהשמש.
הכוכב הוא כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ועוצמת ההארה שלו משתנה בכ-10% - כרבע דרגת בהירות. להשתנות ההארה יש מספר מחזורים במקביל כך שגרף עוצמת ההשתנות מורכב וקשה לניתוח. המחזור הראשי של ההשתנות הוא בן כ-6 שעות. סיבת ההשתנות היא התכווצות והתנפחות של פני הכוכב כתוצאה מחוסר יציבות של תהליכי היתוך המימן.
למעשה תהליך היתוך המימן עבר מליבת הכוכב לשכבות חיצוניות יותר והוא נמצא לקראת סיומו ומעבר לשלב של היתוך הליום ליסודות כבדים יותר. בשל מסתו הגדולה צפוי הכוכב לסיים את חייו בסופרנובה.
צ'ארלס וורן פיירבנקס
צ'ארלס וורן פיירבנקס (באנגלית: Charles Warren Fairbanks) (11 במאי 1852 - 4 ביוני 1918) היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא תאודור רוזוולט. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כסנאטור מטעם אינדיאנה.
ביוגרפיה
פיירבנקס נולד באוהיו, צאצאו של אוליבר קרומוול ובן למשפחה שהיגרה לאמריקה בשנת 1632. אביו בנה עגלות כרכרה ובשנות ילדותו נהגו להסתתר בביתם עבדים במנוסה. הוא למד בבתי ספר מקומיים ועבד בחקלאות עד לראשית לימודיו האקדמאים, שאותם סיים בשנת 1872 ובמהלכם שימש כחבר מערכת העיתון של האוניברסיטה.
בתום לימודיו עבד פיירבנקס עבור סוכנות הידיעות "Associated Press" והיה שליח הסוכנות לפיטסבורג שבפנסילבניה. הוא סיקר את מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1872, ולאחריה עבר לקליבלנד שבאוהיו ולמד משפטים. לאחר הסמכתו לעריכת דין, בשנת 1874, עבר פיירבנקס להתגורר באינדיאנפוליס שבאינדיאנה. תחילה הוא עבד כמנהל חברת הרכבות "Indianapolis, Bloomington and Western Railroad" ולאחר מכן, בסיוע היזם ג'יי גולד, היה ליזם ופעל לפיתוח מסילות הרכבת באזור.
בשנת 1888 ביקש ולטר גרשם את סיועו של פיירבנקס בקבלת מינוי המפלגה הרפובליקנית לשמש כמועמדה לנשיאות ארצות הברית. פעילות זו הייתה ראשית פעילותו הפוליטית של פיירבנקס, שהתמודד בשנת 1893 לסנאט של ארצות הברית. התמודדות זו לא צלחה, אך בשנת 1896 הוא נבחר וכיהן כסנאטור במשך שמונה שנים. פיירבנקס היה מקורב לנשיא ויליאם מקינלי וייעץ לו במהלך המלחמה הספרדית-אמריקאית. כמו כן, הוא שימש יו"ר הוועדה לענייני הגירה ויו"ר הוועדה לענייני רכוש ציבורי. בשנת 1898 מונה לוועדה המשותפת לארצות הברית ולבריטניה לדיון בנושאים הקשורים בקנדה.
בשנים 1905–1909 כיהן פיירבנקס כסגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא תאודור רוזוולט. בתום כהונתו של רוזוולט, בחר הנשיא שלא לתמוך במועמדותו של פיירבנקס לרשת את מקומו. הוא חזר לעסוק בעריכת דין ונותר מעורב בענייני המפלגה הרפובליקנית, כאשר בשנת 1916 הוא ביקש לשמש מועמדה לנשיאות. מועמדותו כשלה, אך פיירבנקס נבחר למועמד לסגן הנשיא והתמודד לצדו של צ'ארלס אוונס יוז. לאחר כישלונם הוא שב לאינדיאנפוליס ועסק במשפטים.
התקוממות (סרט)
התקוממות (באנגלית: Uprising) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2001, המבוסס על סיפורו האמיתי של מרד גטו ורשה בתקופת השואה. מגולם בכיכובם של לילי סובייסקי, האנק עזריה, ודייוויד שווימר. הוקרן לראשונה כמיני-סדרה בת שני חלקים ברשת NBC.
פסקול הסרט היה יצירתו האחרונה של המלחין הצרפתי, מוריס ז'אר. הסרט בוים על ידי הבמאי האמריקאי-יהודי, ג'ון אבנט.
עלילה
לאחר כיבושה של פולין בידי גרמניה הנאצית רוכזו יהודי העיר ורשה באזור מיוחד המיועד למגורי יהודים, הוא גטו ורשה. כבכל הגטאות, מונה לגטו יודנראט, מועצה של יהודים אשר היו אחראים כלפי השלטון הגרמני. הסרט מגולל את הדילמות המוסריות עמן נאלץ להתמודד אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בוורשה, שעליו הוטל ביצוע הוראות השלטונות הגרמנים שכללו שליחת היהודים ל"מחנות עבודה במזרח". חברי תנועות הנוער בעלות הגוון הסוציאליסטי מחליטים למרוד בגרמנים ולא לתת יד לרצח אחיהם. הם מתחילים לארגן את אנשיהם במטרה להגן על כבוד העם היהודי, אולם אדם צ'רניאקוב כמנהיג היודנראט מתנגד לפעילות זו. הסרט ממחיש את הדילמות המוסריות של חברי המחתרת בזמן ההכנות למרד:.
במהלך ההכנות למרד, מוברח אנטק צוקרמן לחלק הארי של ורשה במטרה לאסוף נשק עבור המחתרת היהודית על ידי שיתוף פעולה עם המחתרת הפולנית. עם קבלת ההחלטה על חיסולו של הגטו, כמתנת יום הולדת להיטלר, פותחת המחתרת היהודית באש וגורמת לנסיגתם של הגרמנים. לאחר קרבות ממושכים, עוברים הלוחמים אל הבונקר במילא 18, הגרמנים מגלים מקום מסתור זה, סוגרים את יציאותיו, ומזרימים גז רעיל אל הבונקר. רוב חברי המחתרת נהרגים והניצולים היחידים הם אלו שהצליחו לברוח אל מערכת הביוב.
מייקל קיטון
גילם את הדמויות הראשיות בסרטים "ביטלג'וס" ו"באטמן" מבית טים ברטון. הוא שב לגלם את באטמן גם בסרטים "באטמן חוזר", "באטגירל" (שנגנז), "הפלאש" ו"אקוומן והממלכה האבודה" (בסצנה שנחתכה בעריכה).
ביוגרפיה
נולד בשם מייקל דאגלס בפנסילבניה. למד רטוריקה (תורת הנאום) באוניברסיטה, אולם נשר לאחר שנתיים, ועבר לפיטסבורג. לאחר ניסיון כושל בסטנד-אפ, עבר קיטון לעבוד כצלם טלוויזיה, אז הבין שהוא רוצה להיות לפני המצלמה ולא מאחוריה.
קריירה
קיטון עזב את פיטסבורג ועבר ללוס אנג'לס, שם החל לעבור מבחני בד למגוון תפקידים בטלוויזיה. הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה בשלושה פרקים בסדרת הילדים האמריקאית "השכונה של מר רוג'רס" (1975). במהלך החצי השני של שנות השבעים הופיע במספר סדרות בתפקידים מינוריים, והחליט לשנות את שם משפחתו ל"קיטון", כדי להימנע מבלבול בינו לבין השחקן המוכר מייקל דאגלס.
את תפקידו הראשון בקולנוע עשה בקומדיה של רון הווארד, "משמרת לילה", ומאז במהלך שנות השמונים הופיע בשורה של קומדיות. הופעתו בקומדיית הפנטזיה והאימה "ביטלג'וס" (1988), של טים ברטון הפכה אותו לכוכב מן השורה הראשונה. בסרט גילם קיטון את ביטלג'וס, וברטון התרשם ממנו וליהק אותו לתפקיד ברוס ויין בסרט שובר הקופות "באטמן" (1989), הסרט הראשון שבו גילם קיטון דמות רצינית. מעריצי הקומיקס חששו בקשר לליהוק קיטון לתפקיד, בשל היותו מזוהה כשחקן קומי, אולם מרביתם השתכנעו שהוא עשה תפקיד מצוין ונחשב עד היום לשחקן שגילם את באטמן הטוב ביותר. קיטון המשיך לגלם את הדמות גם בסרט ההמשך "באטמן חוזר" (1992), שגם אותו ביים ברטון. אולם בסרט השלישי בסדרה, "באטמן לנצח", הוא הוחלף בשחקן ואל קילמר. קיטון דחה את ההצעה לככב פעם שלישית כבאטמן בעיקר כי לא היה מרוצה מהתסריט וגם מחוסר שביעות רצונו מהכיוון אליו לקח הבמאי ג'ואל שומאכר את הסרט.
בתום עידן באטמן שיחק במספר קומדיות שנחלו כישלון אחת אחרי השנייה. תפקידו הבולט בחצי השני של שנות ה-90 של המאה ה-20 היה בסרטו של קוונטין טרנטינו, ג'קי בראון. לאחריו התמקד בהופעות בסרטים עצמאיים וסרטי טלוויזיה, בהן "שידור חי מבגדד" (2002), שהביא לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב כשחקן הראשי הטוב ביותר בסרט טלוויזיה. משנת 2004 חזר להפקות הוליוודיות, כשכיכב בקומדיה "בת הנשיא", בה גילם קיטון את נשיא ארצות הברית. לאחר מכן כיכב במותחן המצליח "רעש לבן" ודיבב בשובר הקופות "מכוניות".
ב-2014 היה קיטון מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קומי/מוזיקלי, על גילום התפקיד הראשי בסרט "בירדמן". באותה שנה כיכב גם בסרט "הצורך במהירות".
בשנת 2016 הצטלם לדרמה הביוגרפית "המייסד", לצד לורה דרן וג'ון קרול לינץ'. הסרט יצא לאקרנים בינואר 2017. ב-2017 שיחק גם בסרט "מתנקש אמריקאי".
בשנת 2017 כיכב בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה" בתור הנשר/אדריאן תומאס. ב-2022 שב לגלם תפקיד זה בסרט מורביוס.
ב-2023 כיכב בסרט הפלאש בתפקיד באטמן מציר זמן חלופי שמהווה מחווה לבאטמן שגילם בסרטיו של טים ברטון, כולל חליפת עטלף דומה ורמיזות לסרטים המקוריים.
רון הווארד
רונלד ויליאם "רון" הווארד (אנגלית: Ronald William "Ron" Howard; נולד ב-1 במרץ 1954) הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. זוכה שני פרסי אוסקר על "נפלאות התבונה": לסרט הטוב ביותר ולבימוי.
ביוגרפיה
הווארד נולד באוקלהומה שבארצות הברית. הוריו היו שחקנים וגם אחיו קלינט הוא שחקן. הווארד החל את קריירה המשחק שלו בגיל 5 ובין השאר שיחק בסרטים "המסע" של הבמאי אנטול ליטבק ב-1959, "איש המוזיקה" בשנת 1962, "הארץ הפראית" בשנת 1970 ותפקידו הבולט ביותר היה בסרט "אמריקן גרפיטי" בשנת 1973.
הווארד הופיע גם במספר סדרות טלוויזיה שהבולטת שבהן הייתה "ימים מאושרים". כמו כן, ביים וקריין לסדרת הטלוויזיה הקומית "משפחה בהפרעה".
בשנת 1977, בעודו משחק בסדרה "ימים מאושרים", ביים הווארד את סרטו הראשון Grand Theft Auto שהיה קומדיה דלת תקציב. לאחר שעזב את תפקידו ב"ימים מאושרים" בשנת 1980 ביים האוורד מספר סרטי טלוויזיה. בשנת 1982 ביים הווארד את הסרט בעל התקציב הגדול הראשון שלו, "משמרת לילה". משנה זו החלה הקריירה של הווארד לנסוק, והוא ביים מספר סרטים שזכו להצלחה ולתהודה, כגון "ספלאש", "קוקון" ו"אפולו 13".
בשנת 2001 ביים האוורד את הסרט "נפלאות התבונה", סרט שעל בימויו זכה בשני פרסי אוסקר: לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר. מאוחר יותר ביים את הסרטים על פי ספריו של דן בראון, "צופן דה וינצ'י" (2006) ו"מלאכים ושדים" (2009), שניהם ממוקמים ברשימת 100 שוברי הקופות של כל הזמנים, נכון ל-2011. בשנת 2013 ביים הווארד את דרמת הספורט הביוגרפית "Rush", בכיכובם של כריס המסוורת' ודניאל בריהל. הסרט מספר את סיפור היריבות האמיתי בין שני ענקי מרוץ הפורמולה 1 בשנות השבעים, ניקי לאודה וג'יימס האנט. הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב. באוקטובר 2016 יצא לאקרנים הסרט "התופת" המבוסס על ספרו של דן בראון.
ב-2018 השלים הווארד את בימוי הסרט סולו: סיפור מלחמת הכוכבים, במקומם של פיל לורד וכריסטופר מילר שפוטרו בשל "חילוקי דעות יצירתיים".
כמו כן ביים האוורד את הסרטים התיעודיים "הביטלס: שמונה ימים בשבוע" (2016) ו-"פאברוטי"  (2019) על חייו של לוצ'אנו פבארוטי.
בשנת 2021, פורסם כי הווארד ישמש כמפיק ראשי של המיני-סדרה "Under the Banner of Heaven", המבוססת על ספר באותו שם מאת ג'ון קראקאוור. במיני-סדרה מככבים בין היתר השחקנים אנדרו גארפילד וסם וורת'ינגטון, והיא עתידה לעלות לשידור ברשתות הולו וFX Networks במהלך 2022
חיים אישיים
ב-1975 נישא לסופרת שריל אלי, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם השחקניות ברייס דאלאס הווארד ופייג' הווארד.
מגדל קומרצבנק
מגדל קומרצבנק (Commerzbank Tower) הוא גורד שחקים השוכן בפרנקפורט שבגרמניה. בבניין שוכנים המשרדים הראשיים של "קומרצבנק", הבנק השני בגודלו במדינה, שיזם את בנייתו. נכון ל-2020 מגדל קומרצבנק הוא גורד השחקים הגבוה ביותר בגרמניה וכן באיחוד האירופי. גובהו כ-300 מטר עם האנטנה וכ-260 מטר בלי.
היסטוריה
תכנון המגדל הופקד בידי משרד "פוסטר ושותפים" בניהולו של הלורד נורמן פוסטר, אדריכל בריטי ידוע זוכה פרס פריצקר. פוסטר תכנן את מבנה הפלדה המשולש בסיוען של חברות הנדסה מובילות, ביניהן: "Arup" שבסיסה בלונדון. תהליך התכנון החל בשנת 1991. הבנייה החלה ב-1994 וארכה שלוש שנים.
המבנה המשולש מתנשא לגובה של 259 מטרים ויש בו 58 קומות. על גגו של המבנה יש אנטנה, שיחד איתה גובהו עומד על 300.1 מטרים. לרשותו של קומרצבנק עומדים 53 קומות ו-120,000 מטר רבוע של שטחי משרד. המגדל כולל אטריום משולש היוצר חלל במרכזו של המבנה, אליו מקושרים תשעה גני חורף (גנים מקורים) מוארים ואליו פונים חלק מהמשרדים. רציפות האטריום וגני החורף לאורך הבניין - שכוללים קירות מסך כלפי חוץ - מחדירים אור טבעי לנוחיותם של שוכני הבניין ומאפשרים מקומות נעימים בתוך הבניין, גם בקומותיו הגבוהות. את החלונות במבנה אפשר לפתוח ובעזרת האטריום הם מביאים לזרימתו של אוויר טבעי לבניין. באופן זה, מתפקד הבניין כבניין ירוק. המגדל מואר באור צהוב בלילות.
קודם להשלמתו של מגדל קומרצבנק, מסה טורם (מגדל הירידים) באותה עיר, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר באירופה". מגדל קומרצבנק "גנב" לו את התואר בעת השלמתו כאשר הוא גבוה ממנו בשני מטרים בלבד. בדצמבר 2003 התואר נלקח על ידי מגדל המגורים טריומף פאלאס במוסקבה, המתנשא לגובה של 264.1 מטרים. מאז נבנו באירופה שני גורדי שחקים גבוהים אף יותר: במוסקבה ובאיסטנבול.
בעת השלמתו היה לגורד השחקים הגבוה ביותר באיחוד האירופי, תואר אותו איבד עם השלמתו של מגדל השארד בלונדון בשנת 2012, ובו זכה מחדש עם פרישתה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי בשנת 2020.
בשונה מגורדי שחקים רבים אחרים ברחבי העולם (דוגמת מגדל Q1 באוסטרליה), מגדל קומרצבנק אינו כולל קומת תצפית. למעשה קומותיו העליונות כלל אינן פתוחות לקבלת קהל, והכניסה אליהן אפשרית רק לעובדי הבנק. רק קומת הכניסה של המגדל פתוחה לקבלת קהל. מגדל קומרצבנק שוכן ב-Kaiserplatz (מגרמנית, כיכר הקיסר).
יזהר הררי
יזהר הררי (16 ביולי 1908 – 1 בפברואר 1978) היה חבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית הישראלית והמערך.
טרום הקמת המדינה
הררי נולד ביפו ליהודית לבית אייזנברג וחיים הררי (בלומברג), ממייסדי תל אביב. אמו יהודית הייתה אשת חינוך וסופרת (בתו של אהרן אייזנברג, ממייסדי רחובות), ואביו חיים היה מחנך עברי, סופר ועסקן.
את לימודיו האקדמיים עשה יזהר הררי בפריז, שם למד מדע המדינה ועיתונאות. בנוסף למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית.
לפני קום המדינה היה הררי פעיל בארגונים ציוניים: בין השאר כיהן כחבר בוועד הפועל הציוני ובוועדים ציונים נוספים. כמו כן היה חבר בהנהגת "ההגנה", ולאחר קום המדינה שירת בדרגת סגן-אלוף.
פוליטיקה
את תחילת דרכו החל במפלגה הפרוגרסיבית, בה כיהן במשך ארבע קדנציות עד הכנסת הרביעית. בכנסת הרביעית, בעת איחוד המפלגה עם המפלגה הליברלית הישראלית כיהן בהמשך הקדנציה בסיעה זו ורץ איתה גם בבחירות לכנסת החמישית.
בכנסת החמישית החליטה הסיעה להתמזג עם גח"ל ולאחר מכן לליכוד, צעד אשר לא היה מקובל על הררי ועל שישה חברי כנסת נוספים, בהם משה קול, שהתפצלו עקב כך מהסיעה והקימו סיעת מרכז עצמאית בשם ליברלים עצמאיים.
במאי, 1968, במהלך הכנסת השישית פרש הררי מסיעתו, הליברלים העצמאיים, והצטרף למפלגת העבודה הישראלית שבהמשך אוחדה למערך, איתם רץ גם לכנסת השביעית.
במהלך כהונתו בכנסת תיפקד הררי בוועדות כנסת רבות בין השאר בוועדת החוץ והביטחון ובועדת חוקה, חוק ומשפט. כמו כן שימש בכנסת הראשונה כיו"ר ועדת הכנסת ובאותה תקופה העביר את החלטת הררי הקרויה על שמו.
מחוז שרידן (ויומינג)
מחוז שרידן (באנגלית: Sheridan County) הוא מחוז של מדינת ויומינג שבארצות הברית. נכון לשנת 2000 התגוררו במחוז 26,560 תושבים. בירת המחוז היא העיר שרידן.
יזהר הררי
פוליטיקה
בנו של יזהר הררי הוא פרופ' חיים הררי, פיזיקאי בעל שם, ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר.
מחוז שרידן (ויומינג)
המחוז הוקם בשנת 1888.
יזהר הררי
החלטת הררי
החלטת הררי אשר עלתה לאחר הצעתו של יזהר הררי, היא אחת ההחלטות החשובות ביותר בתולדות המשפט הישראלי. ההחלטה, התקבלה ביום 13 ביוני 1950, קבעה כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה. כתוצאה מהחלטה זו אין למדינת ישראל חוקה כתובה.
מחוז שרידן (ויומינג)
גאוגרפיה
שטחו של מחוז שרידן 6,545 קמ"ר מהם 6,535 קמ"ר הם שטחי יבשה, ו-10 קמ"ר (0.15%) הם שטחי מים. המחוז גדול פי 1.5 ממדינות רוד איילנד. מחוז ביג הורן שבמדינת מונטנה גובל במחוז שרידן מצפון, מחוז פאודר ריוור שבמדינת מונטנה גובל בו מצפון-מזרח, מחוז קמפבל שבמדינת ויומינג גובל במחוז שרידן ממזרח, מחוז ג'ונסון שבמדינת ויומינג מדרום, ומחוז ביג הורן שבמדינת ויומינג ממערב.
אוכלוסין
נכון לשנת 2000 מתגוררים במחוז 26,560 תושבים. צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא 4 נפשות לקמ"ר. 24.8% מתושבי המחוז הם ממוצא גרמני, 12.3% ממוצא אנגלי, 10.3% ממוצא אירי, 6% ממוצא נורווגי, ו-5.1% ממוצא פולני.
יזהר הררי
החלטת הררי
ההחלטה היוותה פשרה אשר תפקידה היה הרצון של הכנסת לשמור על זכותה לחוקק חוקה, ומנגד לדחות את בניית החוקה באופן סופי לזמן בלתי מוגדר.
ג'ון ג'וזף או'קונור
ג'ון ג'וזף או'קונור (באנגלית: John Joseph O'Connor; 15 בינואר 1920 – 3 במאי 2000) היה איש כמורה קתולי אמריקאי ממוצא יהודי. שימש כארכיבישוף של ניו יורק משנת 1984 ועד מותו בשנת 2000. נודע כתומך נלהב של ישראל וכמתנגד לאנטישמיות.
ביוגרפיה
או'קונור נולד בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה שבארצות הברית. הוא היה הרביעי מבין ילדיהם של תומאס א'וקנור ודורותי גומפל. בשנת 2014 נחשף שדורותי הייתה למעשה יהודיה, בתו של רב ושוחט, אולם הוטבלה לנצרות בשנת 1908 ונישאה לתומאס א'וקנור שהיה צבע במקצועו.
בגיל 16 החל ללמוד תאולוגיה וגילה התעניינות רבה בדת. הוא הוסמך ככומר בידי הארכיבישוף של פילדלפיה בשנת 1945. בשנת 1952 הצטרף לצי האמריקאי, ושימש ככומר צבאי במהלך מלחמת קוריאה. הוא נודע באומץ ליבו כאשר לעיתים קרובות נכנס בעצמו למרכז הקרב כדי לומר תפילה אחרונה עם החיילים. ב-24 באפריל 1979 הוסמך כבישוף בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ב-26 בינואר 1984 הוסמך כארכיבישוף של ניו יורק.
במסגרת תפקידו פעל או'קונור רבות נגד האנטישמיות, והכריז בין היתר ש-"אנטישמיות ונצרות לא עולים בקנה אחד, כי האנטישמיות היא חטא". בשנת 1995 הגיש בקשה להתפטר מתפקידו, אולם האפיפיור לא קיבל את ההתפטרות. בשנת 1999 אובחן גידול במוחו ממנו הוא מת בסופו של דבר כשנה לאחר מכן.
חבל הבסקים
חֶבֶל הַבַּסְקִים (בבסקית: Euskadi; אאוסקאדי; בספרדית: País Vasco) הוא קהילה אוטונומית בצפון ספרד.
רקע
כ-45% מתושבי חבל הבסקים הם דו-לשוניים: הם דוברים בסקית, שפת החבל, בנוסף לספרדית, שפתה הרשמית של ספרד. הבסקית נבדלת משאר השפות המקומיות של חצי האי האיברי בכך שמקורה אינו בשפה הלטינית, והיא אחת השפות העתיקות באירופה.
חלק מתושבי החבל דורשים מהשלטון הספרדי עצמאות נרחבת יותר, ואף קם בחבל ארגון הטרור אט"א (ETA), שביצע פיגועים רבים (שהביאו למותם של למעלה מ-800 בני אדם). במהלך השנים ירדה תמיכת העם במעשי הטרור ורק מיעוט תומך בהמשך האלימות.
הבסקים ידועים בגאווה הלאומית שלהם שדוכאה קשות על ידי הממשלה הספרדית והגיעה למצב שבו המנהיגים הבסקים ניתקו קשרים עם הממלכה הספרדית.
עוד דרך להבין על הגאווה הלאומית שלהם היא דרך הכדורגל, קבוצת הכדורגל הבסקית אתלטיק בילבאו ידועה בחוקי ההעברות הנוקשים שלה שכוללים החתמת שחקנים ממולדת בסקית בלבד.
שמו הבסקי של חבל הבסקים הוא אאוסקדי (Euskadi), והוא נטבע על ידי לאומן בסקי בשם סבינו אראנה בסוף המאה ה-19. כיום מתייחס השם אאוסקדי רק למחוז האוטונומי חבל הבסקים שבספרד. שם בסקי אחר הוא אאוסקל הריה (Euskal Herria), שתרגומו המילולי הוא "ארץ השפה הבסקית" (Euskera), והוא הופיע לראשונה עוד במאה ה-16. המושג אאוסקל הריה מהווה הגדרה רחבה יותר ובניגוד לאאוסקדי הוא כולל לא רק את חבל הבסקים של היום, אלא גם את נווארה ואת חבל הבסקים הצרפתי (שנמצא בצד הצרפתי של הרי הפירנאים ומכונה איפרלדה (Iparralde = צד צפון)). באזורים אלו המחתרת הבסקית תובעת עצמאות לעם הבסקי. בפי רוב הלאומנים הבסקים השימוש במושג אאוסקדי זהה לשימוש במושג אאוסקל הרייה ומתייחס לכל האזור שבו מרוכזים בני העם הבסקי.
גאוגרפיה
תיחומו של החבל בצפון הוא הים הקנטברי (Mar Cantábrico), בצפון מזרח צרפת, במזרח נווארה, בדרום לה ריוחה וקסטיליה ולאון, ובמערב קנטבריה.
חבל הבסקים כולל שלושה מחוזות:
החבל משתרע על פני 7,234 קמ"ר ומתגוררת בו אוכלוסייה בת 2,167,707 תושבים (נכון ל-2017) בצפיפות של 297 תושבים לקמ"ר. בירת החבל היא ויטוריה, ובה נמצאים הפרלמנט והממשל הבסקיים, אך כמעט מחצית מהתושבים מתגוררים בעיר בילבאו וסביבתה.
תיירות
המקומות המתויירים ביותר בחבל:
סאסי מעתוק הכהן יהונתן
הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן (1832–1905) רב ממשפחת כהן יהונתן, כונה בשם המהרס"ך.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1832, ולמד אצל מספר רבנים, מהם הרב יצחק צדיקא והרב מנחם מאזוז עד שהוסמך לרבנות. התגורר בג'רבה שבתוניסיה. כשגדל, הוא התמנה לדיין, ולעיתים קרובות הוא התווכח עם עמיתיו הדיינים בשאלות מרובות, שלהם לפעמים הדיינים האחרים לא מצאו תשובות. הוא היה אחד משלושת הדיינים המפורסמים ביותר בג'רבה, וכפי שהיה נהוג, הוא מינה בעת זקנתו דיין מקרוביו שהיה אמור לרשת אותו. הרב סאסי מעתוק מינה את בן אחיו, הרב ציון כהן יהונתן (מחבר "שערי ציון") לדיין במקומו. הרב סאסי מעתוק נפטר ביום שישי, ב-3 בנובמבר 1905. על מצבתו של רב סאסי מעתוק מופיע הספד בסגנון של קינה, שנכתב על ידי הרב משה כלפון כהן, אשר דאג להוציא לאור בדפוס חלק מכתבי-היד שלו.
אשר כנפו
אשר כנפו (נולד ב-1935) הוא סופר, איש חינוך ועורך ישראלי. בעבר כיהן בין היתר כיושב ראש ההנהלה של התזמורת האנדלוסית הישראלית באשדוד. כנפו עסק בחינוך ובעבודה תרבותית וחברתית, עבור החברה הישראלית בכלל, וקהילת יוצאי מרוקו בארץ בפרט. נשוי לחנה ולהם שישה ילדים. חוקרת אלצהיימר שירה כנפו וחוקר הפסיכולוגיה אריאל כנפו הם ילדיו, הראל כנפו הוא אחיינו.
ביוגרפיה
כנפו נולד, גדל והתחנך באסואירה (בעבר מוגדור) שבמרוקו, למשפחת רבנים ידועה ומצאצאיו של רבי יוסף כנפו. בנעוריו עלה לישראל בשנת 1951 עם חברת נוער שהתחנכה בקיבוץ כפר דרום (כיום מושב בני דרום). ב-1961, יצא לשליחות באיטליה ובצרפת. למד ספרות באוניברסיטת סורבון בפריז. ב-1974 יצא לשליחות חינוכית בפנמה. מ-1980 כיהן כמפקח וראש תחום חינוך חברתי במחוז הדרום של משרד החינוך.
כנפו הוא בעל תואר ראשון ושני מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1977 ייסד את "זיו המערב", האגודה לשימור מורשת יהדות צפון אפריקה, שפעילותה הביאה להקמתה של התזמורת האנדלוסית בשנת 1994. בתקופת כהונתו של כנפו כיושב ראש התזמורת האנדלוסית קיבלה התזמורת את פרס ישראל.
בתחום החינוך תמיד עסק גם בצד הערכי, ובכך הקדים את עיסוקו המאוחר יותר בהנחלת תרבות יהדות מרוקו. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימש בשליחות חינוכית ציונית באיטליה, צרפת ופנמה. בצרפת, במחנה ארנאס, הקים את בית הספר הראשון לילדי העולים מצפון אפריקה, כפי שתיעד בספרו "הכינור ואני" (2017). בפנמה היה מנהל הלימודים העבריים בבית הספר היהודי, תפקיד שבו עסק בטיפוח קשרים תרבותיים וקהילתיים בין קהילת יהודי פנמה לישראל. לאחר שובו לארץ סופית בשנות ה-70 המאוחרות, הצטרף כמפקח חינוך חברתי, ולאחר מכן ראש תחום חינוך חברתי, במחוז הדרום של משרד החינוך. לאחרונה (2016) זכה ב"פרס החינוך" על תרומתו.
בשנת 1977 ייסד את "זיו המערב", האגודה לשימור מורשת יהדות צפון אפריקה, שפעלה להפיץ את המוזיקה המסורתית – האנדלוסית – של יהודי מרוקו. פעילותה הייתה בין הגורמים שהביאו להתחדשות העניין של יהודי מרוקו במורשתם המוזיקלית, בעליה בפופולריות של שירת הבקשות המסורתית, ובהמשך גם להקמת התזמורת האנדלוסית בשנת 1994. אשר כנפו היה פעיל בתזמורת ואף עמד בראשה במשך שנים. פעילות זאת זיכתה אותו לאחרונה (2016) באות ההוקרה "לבי במזרח".
אחרי פטירת דודו, המשורר - איש קיבוץ רמת הכובש - יצחק ד. קנפו קיבל לידיו את העיזבון הספרותי שלו והוציא מתוכו שני ספרים: ספר פרוזה על העיר מוגדור Le Memorial de Mogador וספר שירים שהכיל את כל שיריו של יצחק קנפו L'Humour est Enfant de Poeme. אשר כנפו הוסיף בשני הספרים הקדמות והערות מאירות עיניים.
לאחר שפרש לגמלאות ממשרד החינוך, החליט אשר כנפו להועיד את עצמו לתיעוד וחקר התרבות העממית של יהודי מרוקו, כחוקר עצמאי. הוא ערך וכתב מספר ספרים העוסקים במורשת קהילה זו. ביניהם חשוב לציין את ספר המחקר והעיון "יכין: על משנתו החינוכית ערכית של רבי יוסף כנאפו" (2006). בספר זה 18 חוקרים דנו באספקטים שונים במחשבתו של הרב שהחדיר את עקרונות התנועה החסידית למרוקו. ספר אחר,  "חתונה במוגדור" (2004) עסק במנהגי החתונה היהודיים במרוקו, תוך תיעוד של עשרות כתובות מאוירות מפוארות שהותירה אחריה קהילה זו. הפואמה "חתונה במוגדור" שאשר כנפו כתב על מנהגי החתונה הועלתה גם כמופע מוזיקלי שבו צפו אלפי אנשים, יוצאי מרוקו ואחרים, לאורך השנים, ונחשפו לתרבות המפוארת של קהילה זו.
בשנת 2000 יצא רומן מפרי עטו בהוצאת בימת קדם לספרות, רומן המבוסס על אירוע היסטורי - התינוק מאופראן' רומן המספר את סיפורה של קהילה יהודית באופראן שמעדיפה למות ולא להמיר את דתה לאסלאם. הספר זכה להצלחה גדולה והודפס בארבע מהדורות. על פי "התינוק מאופראן" הופקו שני מחזות. משרד החינוך הפיק ממנו חוברת עבודה בנושאי מנהיגות ודילמות מוסריות. ב-2012 הספר תורגם לצרפתית על ידי בית הוצאה גדול בצרפת וב-2015 תורגם לערבית מוגרבית באוניברסיטת אגדיר שבמרוקו והיה לספר העברי היחיד מישראל שתורגם ופורסם במרוקו.
שנה לאחר מכן הוציא בהוצאת "אות ברית קודש" את ספרו "יכין" על משנתו החינוכית ערכית של רבי יוסף כנאפו. בספר זה השתתפו 18 חוקרים כדי להעלות על נס את דמותו של אחד מגדולי רבניה של מרוקו, לרגל מלאות 100 שנה להסתלקותו מהעולם. ספר זה תורגם לצרפתית ולערבית מוגרבית.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 פרסם אשר כנפו שלושה ספרים, שאינם ספרי עיון במובן הרגיל של המילה, אך חושפים את הקורא לתרבות, למורשת ולתולדות של יהודי מרוקו בתקופות שונות. לכתיבת כל ספר כזה קדם מחקר היסטורי ותרבותי, ובו ראיין הסופר רבים מבני העדה ונעזר בזיכרונותיהם. כל אחד מהספרים בדרכו פותח פתח להבנה של עולם שנעלם – תרבות יהודי מרוקו. "חזן בבית המרחץ" (2010) מביא את אמנות הסיפור העממי המרוקאי, "תה עם נענע" (2014) מתאר את ההומור של יהודי מרוקו ו"הפיטן, השתקן ומספר הסיפורים" (2006) את המתח שבין אהבת מרוקו לציונות המוקדמת בקהילה זו.
ב-2004, שוב בהוצאת "בימת קדם לספרות" יצא לאור האלבום של כתובות "חתונה במוגדור" בשיתוף עם דוד בן-שושן מקנדה. בספר מאמרים רבים, 83 כתובות מאוירות מרבי דוד אלקיים, יצחק קנפו ואחרים, ופואמה גדולה מאת אשר כנפו "חתונה במוגדור" שהועלתה על הבמה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית. ביולי 2006 יצא לאור רומן חדש של אשר כנפו: "הפייטן, השתקן ומספר הסיפורים", עם איורים של הצייר ואיש התיאטרון, אמן הצלליות, אלברט אלמוזנינו בהוצאת בימת קדם.
אשר כנפו הוא עורכו של כתב העת "ברית - כתב העת הדו-לשוני של יהדות מרוקו" היוצא בהוצאת אות ברית קודש - ירושלים. זהו כתב עת דו-לשוני (עברי/צרפתי) היוצא אחת לשנה ובו יצירות פרי עטם של יוצאי מרוקו, ועבודות תיעוד ומחקר של מורשת יהודי מרוקו, תולדותיהם, ומנהגיהם -  בתקופות שונות. עד עתה הופיעו ב"ברית" כ-40 גליונות, ובהם מאמרים של עשרות הוגים וחוקרים. "ברית" הפך להיות מקור מוביל לידע על התרבות, החברה והקהילה של יהדות מרוקו ויוצאי מרוקו בישראל. כתב העת איפשר ליוצאי מרוקו להתוודע למורשתם ולזהותם המשותפת. כנפו עצמו כתב מאמרים עיוניים רבים במסגרת "ברית" ובמסגרות אחרות, ומאמרים אלה היו בין הסיבות להענקת "פרס גאון" למחקר ויצירה במורשת יהודי צפון אפריקה (יד בן צבי, 2017). כתב העת "ברית" הוא ייחודי בנוף כתבי העת של יוצאי קהילות המזרח שכן הוא משלב בין מחקר היסטורי לבין ספרות יפה ורבים מהחוקרים מפרסמים מפרי עטם בכתב עת זה. רציפות ההופעה ואיכותה הם יוצאי דופן.
מזה מספר שנים אשר כנפו נוסע כאדם פרטי למרוקו מדי שנה כדי לבצע פעולות שיקום ותיעוד בבית העלמין היהודי באסאוירה. בית העלמין במצב קשה, ופעילות ההצלה שלו הן תרומה חשובה למורשת ישראל. אשר כנפו בשקדנות והתמדה צילם, העתיק ופירש את הכתובות המאלפות שעל מצבות הקברים, שמשמשות אמצעי העברה תרבותי. חלק ניכר מהמצבות נכתב בסגנון הפיוט על ידי גדולי משוררי יהדות מרוקו (כגון רבי דוד אלקאים, רבי חיים שושנה, רבי יוסף מלכא). פיוטים אלה שהם חלק גדול מיצירתם לא היו ידועים כלל עד שאשר כנפו גילה אותם לעולם. תוך הכרה בחשיבות פעילותו בבית העלמין, HIGH ATLAS FUNDATION, קרן עזרה בינלאומית למרוקו, הזמינה אותו לשהות באסאוירא במשך חודש ימים כדי להכשיר אנשים משלוש הדתות לשקם את בתי העלמין המוסלמיים והנוצריים בעיר וסביבותיה. בימים אלה אשר עוסק בכתיבת ספר המתעד את המחקר על הפיוט של מצבות אלה.
בשל מומחיותו בנושא תרבות יהודי מרוקו, במשך השנים שימש כנפו כיועץ רשמי ולא רשמי לתלמידי מחקר ולמספר רב של פעילויות תרבותיות שנועדו לשמר, לתעד ולחקור את מורשת קהילה זו. כך, למשל, השתתף בהקמת הארכיב של יהדות מרוקו וערך את המוזיאון הווירטואלי של המרכז העולמי של יהדות צפון אפריקה בירושלים. בין השאר, חיבר ערכים רבים העוסקים במעגל החיים של הקהילה היהודית הזו: לידה, ברית מילה, בר מצווה, חיזור, אירוסין, ליל החינה, חופה, ליל השמרים, ליל ניקיון הדגים, חגים, אבל, מקוננות, מוות, ועוד. בנוסף, שימש במשך שנים כסופר אורח בבתי ספר ברחבי הארץ, ומרצה על יהדות מרוקו במוסדות ציבוריים שונים. כל אלה על מנת לקדם את מפעל חייו – שימור והפצה של התרבות והמורשת של החברה והקהילה של יהודי מרוקו.
פרסים:
ינון עזרוני
ינון עזרוני (11 בנובמבר 1927 – 1 במרץ 2009) היה קצין חימוש ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. מנכ"ל תעשיות רכב נצרת עילית וחברת אליאנס.
קורות חיים
עזרוני נולד בחיפה, בנם של שרה ויקותיאל, בוגר בית הספר החקלאי מקוה ישראל. ב-1945 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה א' בקיבוץ יגור. סיים קורס קציני חבלה וקורס מפקדי כיתות. שימש מדריך חבלה. בתקופת פעילות תנועת המרי העברי השתתף בהכנות לפיצוץ גשר, כסיוע להורדת המעפילים מהספינה "חנה סנש" ליד נהריה וכן השתתף בפיצוץ תחנת הרדאר בח'רייבה. השתתף בפעולות רבות נגד כנופיות ערביות וחברי הוועד הערבי העליון.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד הראשון של חטיבת יפתח. השתתף בהדיפת צבא ההצלה בקרב משמר העמק, במבצע מטאטא ובקרבות מלכיה, בהם נפצע באורח קשה. לאחר החלמתו השתתף בכיבוש לוד, בקרבות בנגב, במבצע גי"ס, בקרב חרבת מחאז ובמבצע יואב. לקראת סוף המלחמה מונה לסגן מפקד הגדוד. לאחר פירוק הפלמ"ח יצא לקורס מפקדי גדודים בצריפין.
ב-1950 השתחרר והחל בלימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, אותם סיים ב-1954. עבד כמהנדס בתעשייה הצבאית ובמקביל, במסגרת שירותו במילואים שירת בחיל החימוש. במלחמת סיני שירת באוגדה 77 שלחמה באזור רפיח ואל עריש. ב-1956 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד בימ"ל (בית מלאכה) בחיל החימוש. בתקופתו הוקם בבסיס מפעל בן 1,000 עובדים שפעל להסבת טנקי השרמן לטנקי סופר שרמן בהם הותקן התותח הצרפתי CN 75-50.
בשנת 1957 מונה לסגן קצין חימוש ראשי. ב-1961 יצא לארצות הברית ללימודי תואר שני במנהל תעשייתי והנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה. ב-1963 מונה לקצין חימוש ראשי. במרץ 1964 קודם לדרגת אלוף-משנה.
נפטר ב-1 במרץ 2009. היה נשוי לחנה ואב לשלושה ילדים. כלתו (אשת בנו) היא הציירת רינה עזרוני.
תורמוס
תֻּרְמוּס (שם מדעי: Lupinus) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים הנפוץ בעיקר באמריקה, צפון אפריקה, אגן הים התיכון והאי הדרומי של ניו זילנד.
עלי התורמוס מאוצבעים, לעלה יש פטוטרת ארוכה. הפרחים גדלים כתפרחת. צבע הפרחים סגול, לבן, צהוב, או כחול והם נמצאים על עמוד התפרחת. לפרחים אין צוף וחרקים נמשכים אליהם עקב צבעם. ההאבקה נעשית על ידי חרקים, אולם לרוב ההאבקה היא עצמית. לפרח עשרה אבקנים.
זרעי הצמח מכילים חומרים רעילים מקבוצת האלקלואידים שנותנים לצמח טעם מר. פרי הצמח הוא תרמיל. כאשר התרמיל מתייבש הוא מתבקע, קשוותיו מסתלסלות בצורה המזכירה קפיץ כך שהזרעים "קופצים" מתוכו. ישנם כ-300 מינים של תורמוס בכל העולם, מתוכם בארץ ישראל גדלים בר 7 מינים.
סאלח חסארמה
סאלח חסארמה (בערבית: صالح حصارمة; נולד ב-24 בפברואר 1974) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום משמש כעוזר מאמן בני סכנין.
קריירה ככדורגלן
חסארמה החל את דרכו ככדורגלן בקבוצת הנוער של מכבי בענה ובהמשך עבר לקבוצה הבוגרת שהייתה בליגה ב'. בעונת 1994/1995 עבר להפועל טייבה שהייתה בליגה הארצית (הליגה השנייה) ולאחר שתי עונות עלה עם הקבוצה לליגת הבכירה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל מול בית"ר ירושלים בעונת 1996/1997. בסוף העונה חזר עם הקבוצה לליגה הארצית ונשאר עונה אחת.
בתחילת עונת 1999/2000 עבר חסארמה לבני סכנין שהייתה בליגה הארצית (הליגה השלישית) ובסיום העונה עלה עמה לליגה הלאומית ונשאר עוד שתי עונות במועדון.
בעונת 2002/2003 עבר לבני יהודה תל אביב והיה השחקן הערבי הראשון ששיחק בקבוצה. למרות האיומים והצעקות שקיבל בתחילה מהאוהדים הוא השתלב בקבוצה ושיחק שם עונה אחת.
מיד בסיום העונה עבר להפועל חיפה ששיחקה בליגה הלאומית ובסיום העונה עלה עמה לליגת העל ושיחק בקבוצה עונה נוספת, שבסיומה חזר שוב לבני סכנין ששיחקה אז בליגת העל.
בעונת 2006/2007 עבר לעירוני קריית שמונה, בשנת 2011 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובעונת 2011/2012 זכה עם הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, וכן בגביע הטוטו בפעם השנייה ברציפות.
בעונת 2012/2013 הגיע עם עירוני קריית שמונה לגמר גביע המדינה, ובסופה פרש חסארמה ממשחק פעיל בגיל 39, כשחקן המבוגר ביותר בליגת העל.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו מונה חסארמה למאמן קבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה. לקראת עונת 2015/2016 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-15 באוגוסט 2015 הוליך את הקבוצה לזכייה בתואר אלוף האלופים, אחרי ניצחון על מכבי תל אביב. ב-13 בפברואר 2016 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-18 ביולי 2016 מונה חסארמה למאמן נבחרת ישראל נערים ב'. בפברואר 2017 הוביל את הנבחרת לזכייה בטורניר החורף.
במקביל לעבודתו בנבחרת, הקים חסארמה בית ספר לכדורגל בבענה, והוא מנהל את קבוצת מכבי צעירי בענה.
ב-15 בנובמבר 2020 מונה למאמן מועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית. ב-16 בפברואר 2021 פוטר מתפקידו.
ב-27 בדצמבר 2021 מונה למאמן קבוצת הנוער של בני סכנין. ב-17 במאי 2023 מונה לעוזר מאמן בני סכנין.
מוריס מרלו-פונטי
מוריס מרלו-פונטי (בצרפתית: Maurice Merleau-Ponty; 14 במרץ 1908 – 3 במאי 1961) היה פילוסוף צרפתי.
מרלו-פונטי שימש כפרופסור לפסיכולוגיה בסורבון וכפרופסור לפילוסופיה בקולג' דה פרנס. הגותו של מרלו-פונטי הושפעה מהפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל ומתורתו של קרל מרקס. בספרו החשוב "פנומנולוגיה של התפיסה" שהתפרסם בשנת 1945, מרלו-פונטי ניסח את היחס שבין התפיסה האנושית לבין ההכרה. העין שימשה לו כמטפורה לבדיקת יחס זה.
פייר הראשון, דוכס בורבון
פייר הראשון, דוכס בורבון, (בצרפתית: Pierre Ier de Bourbon; 1311 – 19 בספטמבר 1356), היה בנו של לואי הראשון, דוכס בורבון ודוכס בורבון בין השנים 1341–1356.
ביוגרפיה
פייר נולד בשנת 1311, ללואי הראשון, דוכס בורבון ולמארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג. בשנת 1341 מת אביו, ופייר ירש את נחלותיו ותאריו, ובאותה שנה הוא לחם במלחמת הירושה הברטונית. בשנת 1345 הוא מונה למושל בדרום-מערב צרפת, ובשנת 1346 הוא לחם בקרב קרסי ואף נפצע בו. בשנת 1349 הוא מונה לקפטן הכללי של לנגדוק, ובשנת 1350 הוא נלחם נגד כוחותיו של הנרי מגרוסמונט, דוכס לנקסטר הראשון. בשנת 1355 הוא נשלח למשימה דיפלומטית באביניון, ובאותה שנה הוא מונה למושל גסקוניה. בשנת 1356 נהרג פייר בקרב פואטייה, ובנו לואי השני, דוכס בורבון ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
בשנת 1335 התחתן פייר עם איזבל מוולואה, דוכסית בורבון, בתם של שארל, רוזן ולואה ומאוט משאטיון, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אוהד תירוש
הרב אוהד תירוש (נולד ב-1963 בקיבוץ סעד) הוא ממייסדי מדרשת הרובע (לשעבר ראש המדרשה) וראש הישיבה לבוגרי צבא של בני דוד בעלי. כמו כן הוא עומד (יחד עם אשתו, דנה) בראש מכון בנין שלם שייסדה אשתו.
ביוגרפיה
נולד ב-1963 בקיבוץ סעד לאברהם תירוש, עיתונאי בעיתון "מעריב". למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ולאחר מכן שירת בצה"ל (בסיירת צנחנים). לאחר השירות הסדיר למד בישיבת "מרכז הרב", בפרט אצל הרב אברהם יהושע צוקרמן. מרבותיו, גם הרב צבי ישראל טאו, הרב עודד וולנסקי והרב מרדכי שטרנברג. שירת כמפקד גדוד מילואים במהלך מבצע חומת מגן ובהמשך שירות המילואים הגיע לדרגת אלוף-משנה והוא משמש כראש המטה של חטיבת הצנחנים במילואים 55. מרצה בנושאי משפחה וזוגיות.
משמש כרב בית הכנסת "קהילת צעירי עיר גנים" בשכונת קריית מנחם בירושלים, בה הוא מתגורר עם אשתו ועשרת ילדיו.
הקים את מכון ההוראה המשולב בישיבה לבוגרי צבא בעלי. בנוסף, הוא משמש כנשיא רשת גני ילדים בקריית מנחם שהקים הרב דוד לוי.
תמיר גל
תמיר גל (בערבית: غال تامير; נולד ב-20 בנובמבר 1968) הוא זמר מזרחית ישראלי ממוצא יהודי-דרוזי.
ביוגרפיה
נולד בשם תמיר חאלד-מכלוף (تامير خالد-مخلوف) בבית שמש. אמו בת-שבע, יהודייה ממוצא טריפוליטאי ואילו אביו הוא דרוזי. לפני שהחל בקריירה המוזיקלית, עבד גל כפועל בניין. את להיטו הראשון "שלום לך סיגל" הוציא ב-1993. את השיר כתב תמיר גל בעצמו על חיפושיו אחר אחותו, סיגל מכלוף, שנחשבה כנעדרת מ-1989 עד שנמצאה גופתה באתר בנייה באזור נתניה והתברר שנרצחה.
גל כיכב במספר סרטים של ימין מסיקה. בשנת 1996 כיכב בסרט "שלום לך סיגל". הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של גל בחיפושיו אחר אחותו. לאחר מכן הופיע בסרט "צעדים נואשים" שהופק בשנת 2000, לצדו של אריה אליאס. ב-2003 השתתף בסרט ההמשך, "תני סימן חיים". בשנת 2008 כיכב בסרט התעודה "קולות מטורקיה" על הפקת הדיסק "דרכו של עולם" בטורקיה ועל חייו של הזמר אג'אר. בשנת 2009 כיכב בסרטו החמישי "בינגו".
בשנת 2010 החל גל לבצע שירים בסגנון ים-תיכוני ומעודנים במעט מסגנונו עד כה, והחל לעבוד עם היחצ"נית שרית בירן (אשר עבדה בין היתר עם קובי פרץ, אישתאר ועוד). כמו כן, התוכנית ״שומר מסך״ עם אמנון לוי עזרה לגל עם פענוח המקרה של אחותו סיגל שנחשבה לנעדרת משנת 1989. במסגרת התוכנית, הוגשה בקשה לפתיחת הקבר ולערוך בדיקת DNA כדי לדעת אם זאת אכן סיגל אחותו של גל, בדיקה שאימתה את החשדות כנכונים.
במסגרת העונה השנייה של תוכנית "האח הגדול" זכה תמיר גל לחשיפה רבה ובלתי צפויה מצד חלק מדיירי הבית (מעיין ומוטי חודדה), וזאת לאחר שהשמיעו ואיזכרו את שמו שוב ושוב. בעקבות החשיפה הודיע גל במסגרת ריאיון לערוץ 24 כי הוא עובד על שיר חדש שיוקדש לאותם דיירים שלדבריו.
ב-2010 הוציא גל את האלבום "כבשת לי את הלב" בעל שיר הנושא באותו השם. האלבום כלל 13 רצועות שירים וביניהם:"את העולם שלי", "תני לי", "בואי נזרום","לאט עם הזמן" והדואט "מעיין", עם מתמודדת "האח הגדול 2", מעיין חודדה.
ב-2011 טען כי הותקף ביריות במהלך הופעה בחתונה ברמאללה והוברח מן המקום. לימים הודה שבדה את הסיפור מליבו על מנת למשוך תשומת לב תקשורתית.
חיים פרטיים
ב-1992, בהיותו בן 24 והוא גרוש עם ילד, התחתן בשנית עם מרטין בת ה-17 ונולדו להם שתי בנות. ב-2013 התחתן בפעם השלישית ונולדו לו שתי בנות נוספות.
היברניאן
מועדון הכדורגל היברניאן (באנגלית: Hibernian Football Club) הוא מועדון כדורגל סקוטי מהעיר אדינבורו, ומייצג את העיר בליגת העל הסקוטית. המועדון הוקם ב-1875 על ידי אירים-קתולים, אך זהותו הדתית התעמעמה לאורך השנים וכיום היא מבוססת על מיקום גאוגרפי ולא על דת. המורשת האירית של היברניאן משתקפת בשם ("היברניה" - שמה הלטיני של אירלנד), בצבעים ובסמל.
המועדון מכונה בדרך כלל "היבס", "היי-ביז" ו"הקאבאג'". אוהדי המועדון מכונים "היביס" (אוהד יחיד מכונה "היבי").
משחקי הבית של היברניאן נערכים באצטדיון איסטר רואד, המכיל 20,421 מושבים. המועדון משתמש באיסטר רואד מאז 1893, לאחר שקודם לכן שיחק בהיברניאן פארק. המועדון זכה בארבע אליפויות ליגה (האחרונה ב-1952) ו-3 פעמים בגביע הסקוטי (האחרונה ב-2016). בסוף עונת 2013/2014 ירד לליגה הסקוטית השנייה אחרי 15 עונות ברציפות בליגת העל הסקוטית. אף על פי שנכשל גם בעונת 2015/16 בניסיונו לעלות לליגה הבכירה, זכה המועדון בעונה זו בגביע הסקוטי אחרי ניצחון דרמטי 2–3 על גלאזגו ריינג'רס.
שיאים
צופים:
משחק יחיד:
הופעות ומשחקי נבחרת:
שערים:
העברות:
מונקו במשחקים האולימפיים
מונקו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920). היא נעדרה מאז מהמשחקים שלוש פעמים: מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), מאולימפיאדת מלבורן (1956) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה, בדומה למדינות מערביות רבות אחרות, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת מונקו במשחקים ברציפות. במשחקי החורף משתתפת מונקו מאז אולימפיאדת סרייבו (1984).
השתתפויותיה של מונקו במשחקים היו סמליות בעיקרן, ואיש מהספורטאים שייצגו אותה לא זכה במדליה אולימפית ולא רשם הישג משמעותי. הנסיך אלבר השני, כיום נסיך מונקו, ייצג את ארצו חמש פעמים, כשהתחרה במזחלות בין 1988 ל-2002, בעת שהיה יורש העצר. להישג הגבוה ביותר הגיע באולימפיאדת קלגרי (1988), כשסיים במקום ה-24 במקצה הזוגות.
ג'יימס מונרו
ג'יימס מונרו (באנגלית: James Monroe; 28 באפריל 1758 – 4 ביולי 1831) היה נשיאה החמישי של ארצות הברית בשנים 1817–1825. הנשיא האחרון שהיה מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
לחם במלחמת העצמאות האמריקנית ונפצע בקרב טרנטון. למד משפטים אצל תומאס ג'פרסון ואחר כך שירת כציר בקונגרס הקונטיננטלי. היה אחד הצירים האנטי-פדרליסטים בוועידה של מדינת וירג'יניה שנועדה לאשרר את חוקת ארצות הברית והתנגד לחוקה המוצעת, בטענה שהיא נותנת כוח רב מדי לממשל המרכזי. ב-1790 נבחר לכהן כסנאטור בקונגרס האמריקאי הראשון. צבר ניסיון כמושל מדינת וירג'יניה, ומעמדו גבר כשכדיפלומט בצרפת, עזר לנסח את הסכם רכישת לואיזיאנה ב-1803. שירת כמזכיר המדינה וכמזכיר המלחמה במהלך מלחמת 1812, תחת הנשיא ג'יימס מדיסון.
ב-1816 נבחר לנשיאות ארצות הברית. כנשיא, הוא קנה את פלורידה מספרד בהסכם אדמס-אוניס וארצות הברית התרחבה מחוף האוקיינוס האטלנטי אל חוף האוקיינוס השקט כשכבשה יחד עם בריטניה את אורגון. הלאומיות האמריקאית גברה, ונוצר "עידן הרגשות הטובים", שנמשך עד בהלת 1819 ופשרת מיזורי שחילקה את המדינה ב-1820. מונרו נבחר מחדש ב-1820 כמעט פה אחד.
ראשית חייו
ג'יימס מונרו נולד ב-28 באפריל 1758, בבית הוריו בווירג'יניה. האתר נודע כיום כ"היכל מונרו" ומוכר כאתר מורשת לאומי מאז 1979. אביו ספנס (1727–1774) היה בעל מטעים ונגר משגשג. אמו, אליזבת ג'ונס (1730–1774), נישאה לספנס ב-1752 ונולדו להם כמה ילדים.
שירותו במלחמת העצמאות
אף על פי שאנדרו ג'קסון היה שליח במיליציה בגיל שלוש עשרה, מונרו הוא הנשיא האחרון ששירת במלחמת העצמאות האמריקנית, כיוון ששירת כקצין בצבא ונלחם. יחד עם צבאו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לאחר תבוסתו בקרב לונג איילנד ב-27 באוגוסט, נאלץ הגדוד של מונרו לסגת מלונג איילנד בסתיו 1776 לאורך ניו ג'רזי, ולחצות את נהר דלאוור בדצמבר 1776. כמה ימים לפני שצווי הגיוס פגו, החליט וושינגטון שרק צעד נועז יציל את הצבא ואת המהפכה מפני כליון. וושינגטון ציווה על כוחותיו, שהתכווצו בתשעים אחוז מאז הקרב בלונג איילנד וכללו פחות משלושת אלפים חיילים, לחצות את נהר דלאוור ב-25 בדצמבר ולתקוף את החיילים ההסיאנים בבוקר ה-26 בדצמבר, וכך החל קרב טרנטון.
מונרו והגדוד שלו חצו את הנהר במהלך סופת שלגים, בהתחלה צפונה ואז מזרחה. רופא צעיר שתמך בהם, ד"ר ג'ון ריקר, הציע עזרה רפואית לקורבנות הקרב העתידיים מול החיילים המנוסים מגרמניה. האמריקנים התקרבו בחשאי אל מרכז טרנטון מצפון ומדרום. כשההסיאנים השמיעו את הצופרים, הם ניסו להפעיל ארטילריה כנגד האמריקנים. בידיעה שהדבר יאט את התקיפה, רץ מונרו להחרים את האקדחים לפני שירו, ונפצע קשה. הוא נישא אל מחוץ לשדה הקרב בידי ג'ון ריקר, שמנע ממנו לדמם למוות. מונרו הפצוע נשלח לווירג'יניה כדי לטפל בפציעותיו. הקרב היה הקרב היחיד שלו, ואת שלושת החודשים הבאים הוא בילה בניסיון להחלים. בציור וושינגטון חוצה את הדלאוור, מצויר מונרו כמחזיק הדגל האמריקני.
לאחר שהחלים, מונה מונרו לסגן קולונל המיליציה של וירג'יניה, והתבקש לגייס ולהוביל גדוד, שלא גויס. הוא חזק לביתו בספטמבר 1779 ולמד משפטים, ולאחר מכן עבר לריצ'מונד כדי ללמוד משפטים עם תומאס ג'פרסון. ב-1780 פלשו הבריטים לריצ'מונד, והמושל ג'פרסון מינה את מונרו לקולונל שיפקד על המיליציה שגויסה בתגובה.
מונרו חזר ללמוד משפטים אצל תומאס ג'פרסון, והמשיך בכך עד 1783. מונרו לא התעניין בתאוריה משפטית או בעריכת דין, אולם למד את הנושא כי הבין שהוא היה הדרך לעושר, מעמד חברתי והשפעה פוליטית. לאחר שהוסמך לעריכת דין, עבד כעורך דין בווירג'יניה.
מטעים ועבדות
מונרו מכר את המטע שירש בווירג'יניה ב-1783 כדי להיכנס לפוליטיקה. לאחר מכן הפך לבעלים של מטע גדול יותר, אף על פי שהבעלות לא הייתה רווחית. היו לו אדמות ועבדים רבים, אולם הוא לא ניהל את המטע. המפקחים עליו התייחסו לעבדים בקשיחות כדי להעלות את התפוקה, אולם המטע לא היה רווחי. סגנון חייו הראוותני של מונרו גרם לו להיכנס לחובות, והוא מכר רכוש (ועבדים) כדי לכסות עליהן.
מונרו היה בעל מטעים עשיר שהיו לו כמה מטעים, כולל בביתו בווירג'יניה. המפקחים על המטעים הפרידו משפחות בדרך כלל כדי להעביר את העבדים למטעים אחרים. אחד מעבדיו, בשם דניאל, ברח לעיתים קרובות מהמטעים כדי לבקר עבדים אחרים ובני משפחה, וכמו כן השיטה של העברת עבדים הייתה נפוצה בדרום.
בווירג'יניה
מונרו נבחר לבית הנבחרים של מדינת וירג'יניה ב-1782. הוא נבחר לקונגרס בנובמבר 1783 ושירת בו במשך שלוש שנים.