cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב באיטליה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיטליה התפתחו בצורה משמעותית במאה ה-21, אם כי תושבי להט"ב עדיין עשויים להתמודד עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים לא חווים. על פי דו"ח של הארגון האירופי "ILGA-Europe" לשנת 2021, מצב זכויות הלהט"ב באיטליה הוא הגרוע מבין מדינות מערב אירופה.
באיטליה, פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים הפכה חוקית מאז 1890. במאי 2016 התקבל חוק איחוד אזרחי חדש, המכיר במערכות יחסים בין זוגות חד מיניים ומעניק את כלל זכויות הנישואין. עם זאת, הכרה באימוץ משותף או ילד חורג הושמטו בהצעת החוק, וכרגע נתונים לדיונים שיפוטיים. במהלך השנים, בתי משפט שונים הכירו במספר מקרים מסוימים של נישואים ואימוץ על ידי זוגות חד מיניים.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם באופן חוקי מאז 1982 בעוד בשנת 2015, קבע בית המשפט לעונשין כי אין צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור על מנת לקבל שינוי מגדר חוקי. עם זאת, אפליה בנוגע לנטייה מינית בתעסוקה נאסרה מאז 2003, אך לא נחקקו חוקים נוספים נגד אפליה לגבי העילה כולל זהות מגדרית וביטוי מגדרי בפריסה ארצית, מלבד ב-8 מחוזות באיטליה בהם: פיימונטה, ליגוריה, מארקה, סיציליה, אומבריה, אמיליה-רומאניה וקמפניה, חוקקו חוקים מקיפים נגד אפליית תושבי להט"ב בשטחיהם.
על פי סקר משנת 2010, 82% מהאיטלקים ראו בהומוסקסואלים שווים להטרוסקסואלים, 41% סברו שלזוגות חד מיניים צריכה להיות הזכות להינשא בטקס אזרחי, ו-20.4% הסכימו עם איחודים אזרחיים בלבד. בסך הכול, 61.4% היו בעד צורה של הכרה משפטית לזוגות הומוסקסואלים ולסביות. נתונים אלה הציגו עלייה של 2.5% מהשנה הקודמת (58.9%) וכמעט של 10% ב-7 שנים (51.6% ב-2003). סקר מטעם מרכז המחקר "Pew Research Center" משנת 2013 במדינות שונות בעולם קבע כי צעירים היו מוגדרים כבעלי קבלה רחבה ממבוגרים כלפי הומוסקסואליות, בעוד 86% מהאנשים בין 18 ל-29 קיבלו הומוסקסואלים, בעוד ש-80% מהאנשים בין 30 ל-49 ו-67% מהאנשים מעל גיל 50 החזיקו באותה אמונה.
היסטוריה
איחוד איטליה בשנת 1861 הפגיש מספר מדינות שכולן (למעט שתיים) ביטלו את העונש על פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה כתוצאה מקוד נפוליאון. אחת משתי החריגות היו ממלכת סרדיניה שהענישה מעשים הומוסקסואלים בין גברים (אם כי לא נשים) על פי סעיפים 420–425 של חוק העונשין שהוכרז ב-1859 על ידי ויקטוריו אמנואלה השני. עם האיחוד, ממלכת סרדיניה לשעבר הרחיבה את החקיקה המפלה שלה לשאר ממלכת איטליה שזה עתה נולדה. עם זאת, חקיקה זו לא חלה על ממלכת שתי הסיציליות לשעבר, בהתחשב ב-"מאפיינים המיוחדים של אלה שחיו בדרום".
מצב זה, בו הומוסקסואליות נותרה בלתי חוקית בחלק אחד של הממלכה, אך חוקית בחלק אחר, בוטל רק בשנת 1889, עם פרסום קוד זנרדלי שביטל את כל ההבדלים בטיפול בין יחסי הומוסקסואלים והטרוסקסואלים בכל שטחה של איטליה. חוק עונשין זה נכנס לתוקף בשנת 1890, ומאז לא היו חוקים נגד יחסי הומוסקסואלים פרטיים, בוגרים ובהסכמה.
מצב זה נותר על כנו למרות ההכרזה הפאשיסטית של קוד רוקו ב-19 באוקטובר 1930 זאת כדי למנוע דיון מוחלט בנושא עבור מניעת יצירת "שערורייה ציבורית". דיכוי זה היה עניין של הכנסייה הקתולית, ולא של המדינה האיטלקית. עם זאת, זה לא מנע מהרשויות הפשיסטיות למקד התנהגות הומוסקסואלית של גברים עם ענישה מנהלית, כגון אזהרה פומבית וכליאה. הומוסקסואלים המשיכו להירדף גם כן בשנים המאוחרות יותר של משטרו של בניטו מוסוליני, ותחת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית של 1943–1945.
ההסדרים של קוד רוקו נשארו במקומם במהלך העשורים הבאים, כלומר, העיקרון שהתנהגות הומוסקסואלית היא סוגיה של מוסר ודת, ולא סנקציות פליליות על ידי המדינה. עם זאת, במהלך התקופה שלאחר המלחמה, היו לפחות שלושה ניסיונות להפליל אותה מחדש. עמדות אלה הקשו על הבאת דיון באמצעים, בהם הכרה ביחסים הומוסקסואלים, למרחב הפרלמנטרי.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בכלל שטחי איטליה מאז 1890, בעוד גיל ההסכמה הושווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 14 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
נכון לינואר 2022, בעוד שזוגות חד מיניים אינם מותרים להינשא, רשאים לגשת לאיחודים אזרחיים, אשר נחקקו בשנת 2016, המספקים מספר מהזכויות, ההטבות והחובות של נישואין. הטבות אלו כוללות, בין היתר, רכוש משותף, ביטוח לאומי וירושה.
מאז הבחירות האזוריות של 2005, אזורים איטלקיים רבים הנשלטים על ידי קואליציות האיחוד העבירו החלטות התומכות באיחודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים בסגנון צרפתי, בהם טוסקנה, אומבריה, אמיליה-רומאניה, קמפניה, מארקה, ונטו, פוליה, לאציו, ליגוריה. עם זאת, אברוצו, סיציליה ולומברדיה, בראשות בית החירויות, הכריזו רשמית על התנגדותם לכל הכרה ביחסים בין זוגות חד-מיניים. עם זאת, כל הפעולות הוגדרות כסמליות בלבד מכיוון שלאזורים אין סמכות חקיקה בעניין.
בשנת 2010, בית המשפט לחוקה פרסם פסק דין משמעותי שהכיר בזוגות חד מיניים כ-"מבנה חברתי לגיטימי, הדומה וראוי ליחס הומוגני כמו נישואין". מאז אותו פסק דין, בית המשפט המחוזי (בית המשפט העליון והאחרון לתיקון ברוב העניינים) דחה החלטה של שופט השלום שדחה היתר שהייה לאזרח אלג'יראי, הנישא לבן זוגו הספרדי בספרד. לאחר מכן, אותה מערכת משפט קבעה כי משרד המשטרה, בו מונפקים היתרי שהייה, מחיוב למסור אישור שהייה לזר הנשוי עם אזרח איטלקי מאותו המין, בעודו ציטט את פסק הדין.
ב-21 ביולי 2015, בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק כי בכך שאינה מכירה בשום צורה של איחוד אזרחי או נישואים חד מיניים, איטליה מפרה זכויות אדם בינלאומיות. ב-2 בפברואר 2016, סנאטורים איטלקיים החלו לדון בחקיקת הצעת חוק לאיגודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים. ב-25 בפברואר 2016, הצעת החוק אושרה על ידי הסנאט בהצבעה של 173–71 הצבעות. לאחר מכן, הצעת החוק נשלחה ללשכת הצירים שם עברה ב-11 במאי 2016, עם הצבעת רוב של 372 בעד,51 נגד ו-99 נמנעים. על מנת להבטיח אישור מהיר של הצעת החוק, ראש הממשלה מתאו רנצי הכריז עליה קודם לכן כהצבעת אמון ואמר כי "לא מקובל שיהיו עיכובים נוספים לאחר שנים של ניסיונות כושלים" בעניין. חוק האיחוד האזרחי מעניק לזוגות חד מיניים את כלל זכויות הנישואין (בעוד שנישואים חד מיניים אינם מוכשרים במדינה). עם זאת, הוראות המאפשרות אימוץ ילד חורג או אימוץ משותף נמחקו מגרסה קודמת של הצעת החוק. נשיא איטליה סרג'ו מטרלה חתם על הצעת החוק ב-20 במאי 2016, אשק נכנסה לתוקף ב-5 ביוני 2016.
בשנת 2017 התיר בית המשפט העליון באיטליה להכיר רשמית בנישואים בין שתי נשים, שנערכו בצרפת השכנה המכירה בנישואים חד מיניים מאז 2013. עם זאת, במאי 2018, קבע בית המשפט לעונשין שלא ניתן להכיר בנישואים חד מיניים שנערכו בחו"ל באיטליה וקבע כי עליהם להיות רשומים באיחודים אזרחיים, ללא קשר לשאלה אם בני הזוג התחתנו לפני או אחרי שאיטליה הציגה את חקיקתו של האיחוד האזרחי ב-2016.
הורות ואימוץ
אימוץ באיטליה מותר בעיקרון רק לזוגות נשואים שחייבים להיות מהמין השני אם כי על פי החוק האיטלקי, אין הגבלות על אומנה. עם זאת, במספר מצומצם של מצבים, החוק קובע "אימוץ במקרים מסוימים" על ידי אדם יחיד, והדבר פורש על ידי חלק מבתי המשפט, לרבות במישור ערכאת הערעור, כך שיכלול את האפשרות לאימוץ בן חורג לרווקים (זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים).
ב-11 בינואר 2013, אישר בית המשפט לעונשין החלטה נמוכה יותר של בית המשפט אשר העניקה משמורת בלעדית על ילד לאם לסבית בעוד אביו של הילד התלונן על "מערכת היחסים ההומוסקסואלית של האם". בית המשפט העליון דחה את ערעורו של האב בטענה כי לא הציג טענה ראויה.
מספר מקרים בודדים שבהם זוגות חד מיניים הורשו לאמץ ילדים או לאומנה באופן חוקי התרחשו במהלך השנים. ב-15 בנובמבר 2013, דווח כי בית המשפט של בולוניה התיר לזוג חד מיני לאמץ ילד בן שלוש. ב-1 במרץ 2016, בית משפט לענייני משפחה ברומא אישר את בקשתן של זוג לסביות לאמץ בו-זמנית את בנותיה של זו של זו. מ-2014 עד 2016, בית המשפט לענייני משפחה ברומא נתן לפחות כ-15 פסקי דין המאשרים בקשות לזוגות חד מיניים להתיר לאמץ את ילדיהם של בני זוגם. ב-29 באפריל 2016 הפכה לראית מרילנה גרסאדוניה, נשיאת אגודת "Rainbow Families", בזכות לאמץ את התאומים של בת זוגה. האפשרות של אימוץ בן חורג אושרה על ידי בית המשפט לעניין הכספים בהחלטה שפורסמה ב-22 ביוני 2016. בפברואר 2017, בית המשפט לערעורים בטרנטו הכיר בשני בני הזוג החד מיניים כאבות לשני ילדים שנולדו בעזרת תורמת ביצית והליך פונדקאות בקנדה. על ההחלטה ערערו בסוף 2017 גורמים מקומיים ומשרד הפנים. במאי 2019, קבע בית המשפט לקזציה כי לא ניתן למנות את שני האבות בתעודות הלידה האיטלקיות של הילדים. במקום זאת, רק האב הביולוגי יופיע כהורה החוקי שלהם, בעוד שבן זוגו יצטרך לבקש אישור מיוחד כדי להפוך לאביהם המאמץ, למרות העובדה ששני הגברים מופיעים בתעודות הלידה הקנדיות של הילדים. במרץ 2017, בית המשפט לקטינים בפירנצה הכיר באימוץ זר על ידי זוג חד מיני. ביוני אותה שנה הכיר בית המשפט לערעורים במילאנו באימוץ חד-מיני גם כן.
בינואר 2018, לאחר שאם פונדקאית ילדה תאומים לזוג חד-מיני בקליפורניה, סירבו גורמים רשמיים במילאנו לרשום את הבנים כילדיהם של שני האבות. תחילה, פסק שופט נגד בני הזוג, שבהמשך ערערו. בית משפט גבוה יותר קבע שמכיוון שהזרע של כל גבר שימש להפריה של ביציות מאותה תורמת ואחת מכל אחת הושתלה בפונדקאית, שני הגברים יוכלו לרשום את לידת ילדיהם ולהפוך להורים החוקיים שלו. עם זאת, לא ניתן לזהות את התאומים כילדים של בני הזוג, והאבות לא יכלו לאמץ זה את בנו הלא ביולוגי של זה. למרות שלא כחוק כאחים, שני הבנים קיבלו אותו שם משפחה. למרות סתירה זו, עמותת הלהט"ב האיטלקית "Famiglie Arcobaleno" בירכה על ההחלטה כ-"צעד חיובי". באפריל 2018, זוג לסביות בטורינו הורשה על ידי פקידי העירייה לרשום את בנם, שנולד באמצעות הפריה חוץ גופית, כילדן של שתי האימהות, בנוסף לשני זוגות חד מיניים נוספים אשר רשמו רשמית את ילדיהם. כמה ימים לאחר מכן, זוג חד מיני ברומא הורשה באופן דומה לרשום את בתם.
ב-2 ביוני 2018, יום לאחר שהפך לשר המשפחה והנכים החדש, הצהיר לורנצו פונטנה שמשפחות חד מיניות "לא קיימות". עם זאת פונטנה, אשר הצהיר על היותו "צלבני" וידוע בדעותיו האולטרה-שמרניות, הכחיש את אמירותיו כהומופוביות ואמר שהוא "לא נגד הומואים" והוסיף באומרו כי "יש לי הרבה חברים הומוסקסואלים... אחרי הכול חייתי בבריסל הרבה שנים, שם יש הרבה הומוסקסואלים בעמדות חזקות... אני קתולי, אני לא מסתיר את זה. ובגלל זה אני מאמין שהמשפחה היא המשפחה הטבעית, שבה לילד חייב להיות אמא ואבא". אמירותיו הובילו למחאות מצד תושבי להט"ב איטלקיים ומשפחות חד מיניות לצד שימושם בהאשטאג "#NoiEsistiamo" (#אנחנוקיימים) ברשתות חברתיות עבור שיתופי תמונות של משפחותיהם עם ילדיהם.
דנילו קיש
דָנילוֹ קיש (Danilo Kiš; בכתב קירילי: Данило Киш; 22 בפברואר 1935, סובוטיצה, ממלכת יוגוסלביה – 15 באוקטובר 1989, פריז, צרפת) היה סופר ומשורר יוגוסלבי סרבי ממוצא יהודי. ספריו תורגמו לשפות רבות, בהם לעברית.
ביוגרפיה
קיש נולד ב-1935 בעיר סובוטיצה בחבל וויבודינה (כיום בסרביה). אביו, אדוארד או אדה קיש, היה מפקח רכבות, יהודי דובר הונגרית כשפת אם. אמו, מיליצה לבית דרגיצ'ביץ', הייתה סרבית מונטנגרית נוצרייה אורתודוקסית מצטיניה. שם משפחתו המקורי של אביו היה קון (כהן), אך הוא שינה אותו כחלק מהתהליך בו בני אתניות שונות בהונגריה אימצו שמות הונגריים כחלק מתהליך ההיטמעות שלהם. בשנת 1939, לאור התגברות האנטישמיות הוא הוטבל לנצרות על ידי הוריו בכנסייה בנובי סאד. בעקבות הטבח בנובי סאד בשנת 1942 נמלטו הוריו איתו להונגריה למחוז זאלה, מולדתו של אביו. ביולי 1944 נלקח אביו יחד עם שאר היהודים לאושוויץ בה נרצחו. קיש, אמו ואחותו דניצה עברו בשנת 1947 לצטיניה במונטנגרו, מקום מוצאה של אמו, שם סיים קיש את לימודיו התיכוניים.
זכויות להט"ב באיטליה
הורות ואימוץ
ביוני 2023 פורסם שממשלתה של מלוני מקדמת חקיקה להפללת הורים שיבצעו הליך פונדקאות בחו"ל.
דנילו קיש
ביוגרפיה
ב-1958 סיים את לימודיו בספרות השוואתית באוניברסיטת בלגרד, ולאחר מכן עבד במגזין "Vidici" עד לשנת 1960. בשנת 1961 הוא שירת במשך כשנה בצבא היוגוסלבי. בתום שירותו הצבאי התחתן והזוג התגורר בבלגרד בחדר קטן מאחורי הפרלמנט היוגוסלבי. מאוקטובר 1962 עד יוני 1964 הם שהו בשטרסבורג שם קיש לימד באוניברסיטת שטרסבורג לשון ודקדוק סרבו-קרואטית, ושילב בשיעוריו מה שהוא קרא "תרבות יוגוסלבית".
זכויות להט"ב באיטליה
הגנה מפני אפליה
בשנת 2002, פרנקו גריליני הציג חקיקה שתוסיף תיקון לסעיף III של החוקה האיטלקית כדי לאסור אפליה על רקע נטייה מינית אם כי מעשה זה לא היה מוצלח.
דנילו קיש
ביוגרפיה
בשנות השישים החל קיש לפרסם סיפורים קצרים ורומנים שכתב, וזכה בפרסים ספרותיים רבים ביוגוסלביה ובעולם. קיש התגורר בבלגרד והיה פעיל בה מבחינה פוליטית ותרבותית. ב-1972 אף זכה בפרס נין היוקרתי, אך כעבור מספר שנים החזיר אותו כחלק ממחאה פוליטית. בשנת 1976 הוציא את הספר "מצבת קבר לבוריס דוידוביץ" שביקר את הקומוניזם.
בשנת 1973 התקבל ללמד סרבו-קרואטית באוניברסיטת בורדו.
זמן קצר לאחר פרסום הספר "מצבת קבר לבוריס דוידוביץ" בשנת 1976 נפוצו שמועות שחלקים נכבדים מהספר הועתקו מיצירות של סופרים אחרים. קיש ענה למבקריו בספר "שיעור באנטומיה" שכתב במשך חודש אחד.
בשנת 1978 נתבע קיש על ידי עיתונאי שטען שקיש השמיץ אותו באחד מספריו. קיש סירב לשכור עורך דין וסירב להשמע לעצה שהגיע מהמשטרה להימלט מיוגוסלביה. במשפט האשים קיש את העיתונאי בגזענות ובבורות ספרותית וב-22 במרץ 1979 זכה והתביעה נדחתה. בקיץ 1979 עבר להתגורר בפריז, צרפת, בנפרד מאשתו שהמשיכה להתגורר בבלגרד. הם המשיכו להפגש כשקיש הגיע לבלגרד, אך התגרשו ב-2 ביולי 1981, לאחר שאשתו אמרה לו שכך לא ניתן להמשיך. זמן קצר לפני מותו ביקר בישראל, והתלווה לחברו הבמאי היוגוסלבי אלכסנדר מנדיץ' לצורך הפקת סדרת טלוויזיה. ב-15 באוקטובר 1989 נפטר קיש בפריז ממחלת הסרטן. בצוואתו ביקש שיקברו אותו בקבורה נוצרית פרובוסלבית, למרות שכל חייו לא ביקר בכנסייה והזדהה כיהודי.
יצירתו
קיש כתב את יצירותיו בשפת האם שלו-סרבית–קרואטית.
קיש כתב מספר ספרים על רקע קורות משפחתו בשואה. הראשון שבהם היה "תהלים מ"ד" שסיפר על יסורי משפחה יהודית ויצא בשנת 1962. השני יצא בשנת 1965 ונקרא גן האפר. בשנת 1973 יצא הספר השלישי: "פאשצ'אניק", בו "נארגים פרטים מציאותיים אכזריים בריקמה דמיונית נועזת".
זכויות להט"ב באיטליה
הגנה מפני אפליה
בשנת 2006, גריליני הציג שוב הצעה להרחבת חוקי איסור האפליה, בעודו הוסיף זהות מגדרית לצד נטייה מינית.
בשנת 2008, ניתנה לדנילו ג'ופרידה פיצוי של 100,000 אירו לאחר שנצטווה לגשת מחדש למבחן הנהיגה שלו על ידי משרד התשתיות והתחבורה האיטלקי בשל נטייתו החד-מינית. השופט ביאורעו פסק כי משרד התחבורה "הפר באופן ברור את חוקי איסור האפליה". בשנת 2009, לשכת הצירים האיטלקית גנזה הצעת חוק נגד פשעי שנאה הומופובים שהייתה מאפשרת להגביר את העונשים בגין אלימות נגד הומוסקסואלים וביסקסואלים.
ב-16 במאי 2013 הוצגה במסיבת עיתונאים של ארבעה חברי קונגרס מארבע מפלגות שונות, הצעת חוק אשר תאסור על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. הצעת החוק נתמכה על ידי 221 חברי פרלמנט של לשכת הנבחרים, אך אף אחד מחברי מפלגות המרכז-ימין לא הבטיח תמיכה בחקיקתה. בנוסף להצעת חוק זו, הציגו מספר חברי קונגרס עוד שתי הצעות חוק נוספות. ב-7 ביולי קידמה ועדת המשפטים הצעת חוק מאוחדת. הצעת החוק תוקנה בהתאם לבקשתם של כמה חברי פרלמנט שמרנים שחששו "לקבלת קנס או כליאה על כך שהצהירו על התנגדותם להכרה באיגודים חד מיניים". ב-5 באוגוסט החל בית הנבחרים לדון בהצעת החוק. ב-19 בספטמבר 2013, בית הנבחרים העביר את הצעת החוק בהצבעת רוב של 228–58 הצבעות (ו-108 נמנעים). באותו יום עבר תיקון שנוי במחלוקת, אשר "יגן על חופש הביטוי של פוליטיקאים ואנשי דת". ב-29 באפריל 2014, הסנאט החל לבחון את הצעת החוק. בשנת 2019, ההצעה עדיין הייתה בוועדה השיפוטית של הסנאט, ונחסמה על ידי כמה מאות תיקונים של חברי פרלמנט שמרנים.
ביולי 2020, התחדש הדיון על ההצעה להרחיב את החוקים נגד גזענות על אפליה ופשעי שנאה נגד נשים, הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים, בעקבות מספר התקפות בחודשים הקודמים נגד תושבי להט"ב באיטליה. ההצעה תשנה חוק קיים המעניש עבירות המבוססות על גזע או דתו של אדם עם עד ארבע שנות מאסר. ההצעה נוסחה על ידי אלסנדרו זאן ונתמכה על ידי מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית (מפלגת השלטון) והתנגדה מהמפלגות השמרניות, ללג נורד, האחים של איטליה וועידת הבישופים האיטלקית. הבית התחתון של איטליה אישר את הצעת החוק ב-4 בנובמבר 2020 עם הצבעת רוב של 265 קולות מול 193 בלשכה המונה 630 חברים. עם זאת, הצעת החוק נדחתה בסנאט ב-27 באוקטובר 2021 בעקבות הצבעה חשאית של 131–154 שהותרה על ידי נשיאת הסנאט האיטלקי אליזבטה קאסלטי, קתולית אדוקה הידועה בהתנגדותה לזכויות להט"ב.
ב-4 בנובמבר 2021, הסנאט אישר הצעת חוק תשתית המכילה תיקון שהפך פרסומות עם מסרים הומופוביים או טרנספוביים לבלתי חוקיים לחשיפה ברחובות או בכלי רכב.
מחוזות
בשנת 2004 הפכה טוסקנה לאזור האיטלקי הראשון שאסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתחומי תעסוקה, חינוך, שירותים הציבוריים והתאמות. ממשלתו השמרנית של ברלוסקוני ערערה על החוק החדש בבית משפט וטענה שרק לממשלה המרכזית יש את הזכות להעביר חוק נגד אפליה זה. עם זאת, בית המשפט לחוקה ביטל את ההוראות בדבר ההתאמות (בהתייחס לבתים פרטיים ומוסדות דת), אך חוץ מסעיפים אלה אישר את החקיקה. מאז, אזורי פיימונטה (יוני 2006), ליגוריה (נובמבר 2009), מארקה (פברואר 2010), סיציליה (מרץ 2015), אומבריה (אפריל 2017), אמיליה-רומאניה (יולי 2019) וקמפניה (אוגוסט 2020) חוקקו בשטחיהן חוקים מקיפים עבור הגנה מפני אפליה.
זהות מגדרית
זהות מגדרית אינה מוזכרת בחוק נגד אפליה של איטליה. כתוצאה מכך, טרנסג'נדרים עלולים להתמודד עם אפליה בתחומים בהם תעסוקה, גישה לסחורות ושירותים, דיור, חינוך ושירותי בריאות ללא הגנה בחוק. ישנה היסטוריה של מגדרים שלישיים באיטליה, בהם הפמינילו בתרבות הנפוליטנית המסורתית, וכן ישנם תיאורים של אנשים המעבירים חלקים משמעותיים מחייהם כמגדרים אחרים מאלה שיוקצו להם בלידה, כגון קתרינה ויזאני בתחילת עד אמצע שנות ה-1700.בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה משנות ה-20 עד שנות ה-40, חוק העונשין הכיל איסורים על קרוס-דרסינג וטרנסג'נדרים היו יעד של המשטרה למעצרים. האישה הטרנסית האיטלקית המתועדת הראשונה שעברה ניתוח שחזור איברי מין עשתה זאת בשווייץ בשנת 1967. אולם עם שובה לאיטליה, נעצרה והוגבלה לכפר קטן בדרום המדינה.
בשנת 1982 הפכה איטליה למדינה השלישית בעולם שמכירה בזכות לשנות את המין החוקי של אדם לאחר שוודיה (1972) וגרמניה המערבית (1980).
חבר הפרלמנט הטרנסג'נדרי הראשון אשר נבחר לכהונה באיטליה הייתה ולדימיר לוקסוריה אשר נבחרה ב-2006. אף על פי שלא נבחרה מחדש, לוקסוריה המשיכה בפעילותה כדמות ציבורית ידועה בעודה זכתה בתוכנית הריאליטי, L'Isola dei Famosi.
בדצמבר 2016 נערך סקר על ידי מכון וויליאמס בשיתוף עם IPSOS, ב-23 מדינות (כולל איטליה) על עמדותיהם כלפי טרנסג'נדרים. המחקר הראה יחס קבלה רחב של איטלקים כלפי טרנסג'נדרים. על פי נתוניו, 78% מהאיטלקים תמכו במתן אפשרות לטרנסג'נדרים לשנות את מינם במסמכים המשפטיים שלהם (האחוז הרביעי בגובהו מבין המדינות שנסקרו), כאשר 29% תמכו ברעיון לאפשרות העברת ההליך זאת ללא כל ניתוח או אישור רופא/ממשלה (האחוז השישי בגובהו מבין המדינות שנסקרו). 78.5% הצהירו כי יש להגן על טרנסג'נדרים מבחינה חוקית מפני אפליה, 57.7% סברו שיש לאפשר לטרנסג'נדרים להשתמש בשירותים בהתאם לזהותם המגדרית ולא למינם אשרו הוקצה להם בלידתם ו-14.9% סברו כי לטרנסג'נדרים יש מחלת נפש (המקום ה-6, הנמוך ביותר מבין המדינות שנסקרו).
ב-21 במאי 2015, קבע בית המשפט לעונשין כי אין צורך בחיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור על מנת לקבל שינוי מגדר חוקי.
שירות צבאי
עד שנת 1986, הקטגוריה "סטייה מינית" אשר כוונה להומוסקסואליות הייתה סיבה להדרה משירות בכוחות המזוינים של איטליה. עם זאת, לסביות מעולם לא נאסרו מלשרת, שכן נשים הורשו לשרת לראשונה בשנת 2000. מאז 2010, אפליה של הומואים ולסביות בשירות צבאי אסורה, אך מצב התרתם של טרנסג'נדרים אינו ברור. הארגון "Polis Aperta" העריך בשנת 2018 כי 5% עד 10% מהאיטלקים בשירות במדים (צבא או משטרה) מוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב במדינה.
תרומת דם
הומואים וביסקסואלים רשאים לתרום דם באיטליה ללא תקופות דחייה מאז 2001.
תנאי מחיה
הגישות החברתיות הרווחות לגבי קהילת הלהט"ב באיטליה נוטות לשקף אזכוריים דתיים קתולים הנוגעים למיניות אנושית ותפקידי מגדר, עם תמיכה נמוכה יותר בהשוואה למדינות מערב אירופה אחרות. בשנת 2020, פעיל הלהט"ב והמחוקק אלסנדרו זאן תיאר הומופוביה כ-"נפוצה באיטליה" אשר לעיתים קרובות מופיעה "בכל פעם שתושבי להט"ב מנסים לחיות את חייהם בגלוי". ביוני 2020 גבר שהלך עם בן זוגו בפסקארה הותקף באלימות על ידי שבעה אנשים, אשר הותירו אותו עם פציעות קשות שדרשו ניתוח לשחזור לסת. בספטמבר 2020 באסרה נפצע קשה גבר טרנסג'נדר וארוסתו, אישה סיסג'נדרית, נהרגה על ידי אחיה שרצה "ללמד אותה לקח" בעודו נגח באופנוע שלהם עם מכוניתו. אף על פי קיומם של מקרי אפליה לאורך השנים, מצעדי גאווה החוגגים את הישגי הקהילה האיטלקית מתקיימים ביותר מ-30 עיירות וערים ברחבי איטליה מאמצע מאי ועד סוף ספטמבר. בשנים 2000 (בשילוב עם "WorldPride") ו-2011, אירחה הבירה רומא את ציון אירועי הגאווה האירופים, "Europride". על פי המארגנים, צעדו בציונם לראשונה כ-500,000 איש מהקולוסיאום עד לקירקוס מקסימוס, שניים מהאתרים העתיקים המפורסמים ביותר ברומא, אשר היו לאחד מהקהלים הגדולים ביותר שצעדו בעיר מזה עשרות שנים. ב-8 ביוני 2019, נערכה המהדורה ה-25 של מצעד הגאווה השנתי בעיר מאז 1994, בהשתתפות של מעל 700,000 איש. בשנת 2022, נבחרה טורינו לארח את הכנס הבא של איגוד מארגני "Europride", בפעם הראשונה בעיר איטלקית.
עוזי פלד
עוזי פלד (נולד ב-10 ביולי 1937) הוא איש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
בין השנים 1965 ל-1966 הוא כיהן כחבר-מחקר במרכז לנושאים בינלאומיים של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. בין השנים 1967 ל-1969 הוא כיהן כסמנכ"ל וסגן ראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. כמו כן הוא היה מנכ"ל המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים ומרצה לתקשורת ולמינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון בחיפה.
פלד היה מבעלי חברת הפרסום "עידן - יועצים לפרסום" וחברת ההפקה "סרטי עידן" (עידן היא האות ע' ב"טלעד": טלוויזיה, עידן-דיסקונט). הוא זוכה פרס מפעל חיים של האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה (2006) ויקיר המדיה של איגוד המפרסמים הישראלי (2006). כיום משמש כיו"ר וחבר דירקטוריון בשורה של חברות מסחריות וציבוריות, ביניהן: יו"ר המועצה הציבורית של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ויושב ראש סינמטק הרצליה.
פלד הוא אביו של איל פלד, אשר הגיש את תוכנית הטלוויזיה "מסע עולמי".
קיאנה לדה
קיאנה לדה בראון (באנגלית: Kiana Ledé Brown; נולדה ב-3 באפריל 1997) היא זמרת, פזמונאית, מוזיקאית, פסנתרנית ושחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
קיאנה לדה נולדה בפיניקס, אריזונה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ב-2012 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Hey Chica". השיר נכלל בפסקולו של הסרט "הדרדסים 2".
ב-2016 כיכבה בעונה השנייה של סדרת האימה של MTV, "צעקה". ב-2020 כיכבה בסדרה המקורית של נטפליקס, "הוושינגטונים".
אוליסש קורייה א סילבה
אוליסש קורייה א סילבה (נולד ב-4 ביוני 1962) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אשר מכהן כראש ממשלת כף ורדה מאז 22 באפריל 2016.
קיאנה לדה
ביוגרפיה
ב-2020 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Kiki, שהגיע למקום ה-30 במצעד הבילבורד 200.
דוד גודבלט
דוד מרדכי גודבלט (20 בדצמבר 1942 – 25 בספטמבר 2019) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וראש הקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה.
ביוגרפיה
נולד בפילדלפיה. בשנת 1963 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד, בשנת 1966 קיבל הסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים באמריקה. בשנת 1972 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת בראון.
למעלה מעשור לימד היסטוריה יהודית באוניברסיטת חיפה, וכיהן כפרופסור להיסטוריה יהודית באוניברסיטת מרילנד.
מאז 1998 שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
גולדבלט היה נשוי ואב לשלושה ילדים. ב-23 בספטמבר 2019 נפגע גודבלט בתאונת משאית ונפטר כעבור יומיים.
אלמאו (סרט)
אלמאו (בפורטוגזית: Alemão) הוא סרט פעולה ודרמה ברזילאי משנת 2014 בבימויו של חוסה אדוארדו בלמונטה בכיכובם של אנטוניו פגונדס, קאו ריימונד, קאיו בלאט, גבריאל בראגה נונס, מרסלו מלו ג'וניור ומילהם קורטז.
עלילה
כל חמשת השוטרים מצליחים להיפגש בפיצרייה, חלקם בקושי בורחים מסוחרי הסמים. קרליניוס הוא האחרון שמגיע ומואשם מייד על ידי ברנקו (מפקד המבצע) כמי שחשף על זהותם האמיתית. הוא מכחיש, אך בסופו של דבר נלקח באזיקים. קרליניוס הוא גם המאהב של לטיסיה, אחותו של סנגל, יד ימינו של פלייבוי.
בינתיים המתח מתעצם כאשר הממשלה הפדרלית מכנסת כוחות צבאיים לפשיטה על שכונות העוני. ואלאדרס מתוסכל מכך שלא הצליח ליצור קשר עם בנו וקציניו. אנשיו של פלייבוי חוקרים אנשים ברחובות ובבתיהם ומחפשים מידע שיוביל לשוטרים.
בידיעה שקרליניוס מאוהב בלטיציה, פלייבוי משכנע את סנגל להשתמש באחותו כפיתיון עבור הקצין. הוא מכניס אותה לרכב ומסתובב בשכונת העוני, מאיים להרוג אותה ומשתמש ברמקול כדי להודיע על כוונותיו לקרליניוס, היכן שהוא לא יהיה. ברנקו מאשר לבסוף לקרליניוס להציל את הנערה. לאחר ששמע את מריאנה אומרת כי שוטרים תמיד משאירים את בני זוגם מאחור כשהגיהנום משתחרר, ברנקו יוצא לעזרתו. הוא אומר לסנגל שהם מחזיקים את מריאנה, מושא אהבתו של פלייבוי וכי עליו לשחרר אותם אם הם רוצים את מריאנה בחיים. לאחר שהקצינים עוזבים, סנגל מחליט לפרוץ לפיצרייה שלהם, אך מבלי לשאול קודם את פלייבוי.
הוא מרכיב חבורת חמושים ופושט על הפיצרייה. אף אחד לא שורד את קרב היריות שנוצר למעט לטיסיה ומריאנה. מריאנה נמצאת מאוחר יותר על ידי פיקסיקסו, שמקשר אותה בטלפון עם ואלאדרס. היא מאשרת ששום קצין לא שרד את הקרב, ואלאדרס מתמוטט ובוכה על אובדן בנו.
הסרט מסתיים בסצנות ובעובדות על פשיטת קומפלקסו דו אלמאו בשנת 2010, שלאחריהן מופיעות תמונות מתוך ההפגנות בברזיל בשנת 2013.
בג"ץ עדאלה נגד משרד הרווחה
בג"ץ 7245/10 עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל נגד משרד הרווחה, ניתן ב-4 ביוני 2013 העתירה הוגשה לבג"ץ על ידי ארגון עדאלה. העתירה מופנית נגד חוקיות תיקון מס' 113 לחוק הביטוח הלאומי, התשנ"ה – 1995 הקובע, בין היתר, כי אם ילד אינו מקבל חיסון בהתאם לתוכנית החיסונים של משרד הבריאות, פוחתת קצבת הילדים לאותו ילד בסכומים גבוהים, עד כדי 60% מסכום הקצבה. העתירה נדחתה, שכן הוחלט פה אחד על ידי השופטות כי הפגיעה בקצבת הילדים עומדת בתנאי פסקת ההגבלה. חשיבותה של פסיקה זו היא בדיון החוקתי בדבר הזכיות לשויון הכלולות בחוק היסוד: כבוד אדם וחירותו.
עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל
עדאלה (בערבית: عدالة, ״צדק״) הוא ארגון זכויות אדם בלתי תלוי, הרשום בישראל כעמותה ללא מטרות רווח. הארגון נוסד ב-1996 ועוסק בהגנה על זכויות האדם של הפלסטינים הערבים אזרחי ישראל ועל זכויותיהם של הפלסטינים בשטחי מדינת ישראל. עדאלה פועל להשגת זכויות אישיות וקולקטיביות למיעוט הערבי הפלסטיני בישראל בתחומים הבאים: זכויות בקרקע ובתכנון; זכויות פוליטיות ואזרחיות; זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות; וזכויות אסירים. בנוסף הארגון מגן על זכויות האדם של הפלסטינים החיים תחת הכיבוש, בהתבסס על המשפט הבינלאומי ההומניטרי והמשפט הבינלאומי לזכויות אדם. רבים מאנשי עדאלה זוהו בעבר עם מפלגת בל"ד מייסד "עדאלה" ומנכ"ל הארגון (נכון ל-2009) הוא עו"ד חסן ג'בארין, שאת ראשית דרכו המקצועית עשה במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
המיעוט הבדואי בישראל
פסק הדין עוסק בנושא מתן חיסונים בקרב הבדואים בנגב. 90.4% מהילדים הבדואים בנגב מקבלים את כל מנות החיסונים השגרתיים המומלצים על ידי משרד הבריאות בתוכנית חיסוני השגרה בילדות המוקדמת. כתוצאה מקבלת החיסונים, משנת 1999 לא התקבלו דיווחים על מקרי תחלואה בחצבת, חזרת, אדמת, דיפתריה (קרמת), טטנוס (פלצת), ודלקת כבד B בקרב בדואים מתחת לגיל 5 שנים. משנת 2011 התקבלו דיווחים על מקרים ספורים בלבד של דלקת קרום המוח ואלח דם שנגרמו על ידי Haemophilus influenzae מזן b (בממוצע 1.2 לשנה). כמו כן, משנת 2001 אובחנו מקרים בודדים של דלקת נגיפית A עקב הכנסת החיסון נגד המחלה לשגרת החיסונים הניתנים בתחנות טיפת חלב ברחבי המדינה ב-1998; ועדיין מאובחנים מדי פעם מקרים מעטים של שעלת בקרב ילדים בדואים (בממוצע 7.3 לשנה).
עובדות
תיקון זה אושר על ידי הכנסת ביום 14.07.09 והורה על הפחתת קצבת ילדים, לילדים שלא קיבלו את החיסונים הנדרשים לפי הנחיות מנכ"ל משרד הבריאות, במסגרת חוק ההתייעלות הכלכלית לשנים 2009–2010, והוא נכנס לתוקף בתאריך 15.12.10 כאשר תחילת חישוב התקופה בגינה לא קיבל הילד חיסון לצורך הפחתת קצבתו תחל מיום 15.6.10.
טענות עדאלה
עדאלה – המרכז המשפטי לזכויות המיעוט בישראל טענו כי סעיפי התיקון נשוא עתירה זו התקבלו ללא דיון כלשהו, ללא בדיקת ההשלכות על זכויות ילדים, ללא שמיעת חוות דעת מומחים, ללא הצגת עמדתו המקצועית של המוסד לביטוח לאומי, ללא ביצוע מחקר כלשהו בנושא, וללא בדיקת תופעת אי חיסוני ילדים, השפעתה, מידת היקפה ונסיבותיה על אוכלוסיות שונות ועניות בישראל.
כך למשל, לא הועלתה ולא הוצגה תופעת אי חיסון הילדים הערבים הבדואים בנגב בפני חברי הכנסת שאישרו את תיקוני החקיקה הנדונים. הוריהם של אלפי הילדים האלה מגישים עתירות בפני בג"ץ כדי לחייב את משרד הבריאות להקים מרפאות אם וילד לחיסוני ילדיהם. הרשויות מסרבות להיעתר לכך, וזאת על אף ההמלצות הרבות בנושא. בכך, התיקון הנדון פוגע במשפחות עניות אלה באופן הקיצוני ביותר עד כדי כך שהוא אף לא מספק להם את האמצעים הסבירים המאפשרים הימלטות מפני פגיעתו הקיצונית של התיקון הנדון. אם מחדל הרשויות בהקמת מרפאות אם וילד פוגע בבריאותם של הילדים, אז התיקון הנדון גורם לכך שילדים שלא נהנים מהזכות לבריאות יסבלו מחוסר ביטחון סוציאלי-כלכלי.
חוק הביטוח הלאומי והפסיקה העליונה קובעים באופן מפורש כי קצבת ילדים שייכת לילדים עצמם למרות העברתה בפועל אל הורה הילד. לא במקרה, קובע חוק הביטוח הלאומי המתבסס על רציונל זה כי קצבת הילדים תשולם ללא קשר עם איזה הורה הילד חי ומתגורר, והיא תשולם בין אם ההורה חי או מת, ביו אם מדובר בהורה טבעי, מאמץ או אפוטרופוס שנתמנה כדין. חוק זה גם מציין מפורשות שהקצבה תשולם לפי עקרון טובת הילד אשר מחייבת לפעמים "לשלם את הקצבה להורה שני שאינו בר הקצבה" והוא גם מחייב תשלומי קצבה לילדים גם כאשר הילדים הם מנישואים פוליגמיים.
סעיפי התיקון הנדונים, פוגעים בזכויות הילדים, בשוויון בין הילדים, בזכות הקנין ובזכות לביטחון סוציאלי. ראשית כל, תיקוני החקיקה הנדונים פוגעים בזכויות הילדים כקטוגריית זכויות נפרדת החוסה תחת עקרונות הזכות לכבוד ולשוויון. "זכויות ילדים" הוכרו כקטגוריית זכויות הן בחקיקה, הן בפסיקה והן באמנה הבינלאומית לזכויות הילד. לפי קטגוריה זו, לא פוגעים בזכויות ילדים לביטחון סוציאלי, לחינוך ולהתפתחות על בסיס מעשיהם של אחרים. זוהי תמציתו של עקרון העל המושרש מזה שנים בפסיקה והידוע לכל: עקרון טובת הילד. לכן, לא פוגעים בקצבת הילד גם אם הורהו לא שולח אותו לחינוך חובה, ולא מקצצים בקצבה אם הורהו של הילד הוא גנב, סוחר סמים, סוחר בבני אדם, עבריין נמלט ועוד. המעמד של קטגוריית "זכויות הילדים" בהקשר זה הוא דומה למעמד של זכויות אחרות כגון זכויות נשים. בדומה לכך, חוק הביטוח הלאומי לא מתנה ולא פוגע בביטוח אמהות (מענקי אשפוז או מענקי לידה) על בסיס התנהגותה של האישה, ולא מפלה בין אישה נורמטיבית ובין זו שלא.
לכן, תיקוני החקיקה הנדונים פוגעים גם בעקרון השוויון בין הילדים. ההבחנה בין ילד זכאי לקצבה מלאה לבין ילד שיזכה לקצבה מופחתת על בסיס מעשיהם של אחרים, ובמקרה זה, החיסון או העדרו, היא אבחנה לא רלוונטית לצורך תשלומי הקצבה. בפרקים שידונו בפגיעה בזכויות יסוד, העותרים יוכיחו שלא רק שהתוצאה של תיקוני החקיקה תפגע בשוויון בין ילדים ממשפחות עשירות לילדים ממשפחות עניות אלא הם ייצרו ילדים עניים חדשים.
אין מחלוקת על נקודת המוצא לפיה, חיסוני ילדים היא לתכלית טובה והם דווקא טוענים כי עידוד חיסונם ונקיטת אמצעים פוזיטיביים למען השמירה על בריאותם של הילדים היא חובה המוטלת על הרשויות לפי עקרונות זכויות הילדים. עם זאת, תכליתו של התיקון הנדון שישיג תכלית הפוכה, אינה ראויה. תיקוני חקיקה שמתקבלים ללא בדיקה עניינית, ללא דיון כלשהו וכאשר כל מטרתו היא קיומו של הסכם קואליציוני, הפוגע ללא הצדקה בזכויות ילדים, מבחין בין ילד עני וילד עשיר, בין ילד שאמצעי החיסון זמינים להורהו לבין ילד שהוריו לא נהנים מזמינות זו. תיקון כזה הוא תיקון ללא תכלית ראויה.
האמצעי שנבחר, הפחתת הקצבה בגלל אי חיסון ילדים, הוא אמצעי גורף וקיצוני. בפרק שהתמקד במבחן השני של מבחן המידתיות הציגו העותרים, בין היתר, את מקרה הילדים הבדואים וההשלכות הקיצוניות של תיקוני החקיקה על זכויותיהם.
כמו כן, התיקון הנדון לא מקיים את תנאי המבחן השלישי של מבחן המידתיות שעניינו בבחינת תועלת מול הנזק. האינטרס הציבורי והערכים הדמוקרטים אוסרים על פגיעה בילדים על לא עוול בכפם; אינם מצדיקים הענשת ילדים בשל אי חיסונם על ידי הוריהם; אינם מצדיקים התרת פגיעה שכזו כאשר הנזק שנגרם לילדים הוא עצום ואף בלתי הפיך, ואף מעמיק את הפערים החברתיים-כלכליים בין הילדים. ערכים אלה מתנגשים חזיתית עם התוצאה אליה מוביל התיקון הנדון ולפיה: ילדים נולדים כלא שווים.
טענות המדינה
המדינה מפרטים את הליכי החקיקה, שהחלו ביוזמתו של מנכ"ל משרד הבריאות, וכללו עבודת הכנה ובחינת תשתית נתונים בישראל ובעולם. לאחר מכן הופץ תזכיר חוק נפרד, בשונה מההליך הרגיל לחקיקת חוק ההסדרים, וזאת על מנת לאפשר בחינה פרטנית של העניין. התזכיר נידון הן במשרדי הממשלה השונים, הן בוועדת הכספים של הכנסת, ואף נשמעו עמדות חולקות. המדינה מציינים כי במקביל הוחלט על הפסקת גביית אגרת טיפת חלב, על מנת לא ליצור חסם כלכלי להתחסנות. כן עמדו המדינה על הפעולות שבוצעו על ידי משרדי הממשלה לצורך יישומו של החוק, כולל הגברת הנגישות לתחנות טיפת חלב וכן הגברת המודעות לתיקון לחוק הביטוח הלאומי.
נקודת המוצא היא כי בית המשפט לא ייטה להתערב במדיניות חברתית- כלכלית שמעוגנת בחקיקה ראשית של הכנסת. הליך החקיקה נעשה באופן תקין ואין הוא מקים עילה להתערבות בית המשפט. התיקון אינו פוגע בזכויות חוקתיות. באשר לפגיעה בזכויות הילדים, הקצבה אינה זכות ישירה של הילד, כי אם זכותו של ההורה הבאה לסייע לו בכלכלת התא המשפחתי. העובדה שגובה קצבת הילדים תלוי במיקומו של הילד במשפחה תומכת, כך נטען, במסקנה זו. אף ברמה המעשית, ההורים הם אלו המחליטים על השימוש בקצבאות, ואין הם מחויבים להפנותו למטרות הנוגעות ישירות לילדים. לטענתם, אף אם היה מדובר בקצבה השייכת לילדים הרי שאין כל הלכה הקובעת זכות קניינית למקבלי הקצבאות בגמלאות.
התיקון אף אינו פוגע בזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד. לשיטתם, אין מקום להנחה כי כל שינוי בשיעור הזכאות של הקצבאות מהווה פגיעה בזכות חוקתית. הם מפנים להלכה הקובעת כי מערך הזכויות הסוציאליות אינו בהכרח משקף את גדריה של הזכות לביטחון סוציאלי ברמה החוקתית. יתרה מכך, בענייננו מדובר בהפחתת קצבאות המקבילה בעיקרה לתוספת לקצבאות שניתנה בתיקון, ולפיכך אין בסיס לטענה כי התיקון יפגע בזכות לקיום מינימלי בכבוד. באשר לפגיעה בשוויון טוענים המשיבים כי התיקון מעגן נורמה שוויונית המבקשת לתמרץ פרטים לנקוט בפעולה שהיא רצויה ביותר בראייה חברתית ובריאותית, ואין לומר כי היא מהווה משום נורמה מפלה. בידיו של כל הורה לדאוג כי ילדו יקבל חיסון, ובמקרה כזה לא תופחת קצבת הילדים. מכל מקום, נטען כי לא מדובר בפגיעה בשוויון ברמה החוקתית, דהיינו פגיעה הקשורה קשר ענייני הדוק להיבטים של כבוד האדם כזכות חוקתית. באשר לטענה לאפליה תוצאתית על בסיס לאום טוענים המשיבים כי הנתונים מצביעים על שיעור התחסנות דומה במגזר היהודי ובמגזר הערבי, כאשר בתוך המגזר הערבי יש שיעור התחסנות נמוך מעט מזה של המגזר הבדואי. המשיבים מודים כי אחוז ההתחסנות בכפרים הבלתי מוכרים בנגב נמוך יותר, אך סבורים כי ביישובים אלה רמת הנגישות כיום לתחנות טיפת חלב, לאחר שבוצעו ומבוצעות פעולות שונות, היא סבירה והולמת. לבסוף טוענים המשיבים כי התיקון אף אינו פוגע בזכות חוקתית לאוטונומיה ולהורות. לטענתם, עמדתו המקצועית של משרד הבריאות המבוססת על הגישה הרווחת בעולם הרפואה היא כי חיסונים הם אמצעי רצוי, יעיל ובטוח למניעת תחלואה. לטענתם, העובדה כי קיימת מחלוקת מקצועית בעניין אינה עילה להתערבותו של בית המשפט בחקיקה ראשית. כן טוענים הם שהחוק אינו כופה על הורים לחסן את ילדיהם, אלא אך מייצר תמריץ כלכלי למתן החיסון. מכל מקום אין מדובר, כך נטען, בפגיעה שעוצמתה עולה כדי פגיעה בזכות חוקתית. המשיבים סבורים כי התיקון מקדם היבטים אחרים של כבוד האדם, כך שאין מקום לקביעה לפיה השורה התחתונה היא פוגענית.
גם אם יקבע שנפגעת זכות חוקתית, הרי שהפגיעה נעשתה כדין והיא עומדת בתנאי פסקת ההגבלה. הם מציינים כי תכלית התיקון היא הגנה על הילדים תוך הבטחת בריאותם והבטחת טובתם ודאגה לבריאות הציבור ככלל. מדובר, לטענתם, בתכלית ראויה ההולמת את ערכיה של מדינת ישראל. כמו כן, טוענים הם, שאין מדובר במטרה זרה וחיצונית לחוק הביטוח הלאומי. עוד לטענתם עומד התיקון בשלושת מבחני המידתיות. ניסיון במדינות אחרות מבסס את הקשר האפקטיבי בין תמריץ כלכלי לבין התנהלות הורים בקשר לילדיהם, לרבות העלאה בשיעורי החיסונים. באשר למבחן האמצעי שפגיעתו פחותה מודים המשיבים כי קיימות חלופות אחרות על מנת לתמרץ חיסון ילדים. עם זאת, לטענתם, האמצעי שנבחר על ידי המחוקק אינו חורג ממתחם האמצעים המידתיים. הם מוסיפים כי המדינה רשאית להתערב בהסדרים והכוונת התנהגות מקום בו מדובר במצרך ציבורי היוצר "כשל שוק" בפעולתם של אזרחים הנסמכים כל אחד על התחסנותו של אחר. לבסוף טוענים הם כי מתקיימת גם דרישת המידתיות במובנה הצר. זאת, נוכח האינטרס הציבורי המובהק בחיסון ילדים ובעמידה על רף חיסוני גבוה, מצד אחד, ובהתחשב בהיות הפגיעה מוגבלת ומידתית, בשים לב לתנאים ולמגבלות שנקבעו בחקיקה לעניין הפחתת הקצבה, מצד שני. ההתייחסות באופן פרטני לסוגיית השלכות התיקון על הילדים בפזורה הבדואית. לטענתם, לאחר פעולות שנעשו מטעם המשיבים קיימת כרגע נגישות סבירה והולמת של האוכלוסייה הבדואית לתחנות טיפת חלב. כמו כן הם מציינים כי אחוז ההתחסנות באוכלוסייה הבדואית הרשומה בטיפות חלב לחיסון ה-MMRV גבוה יותר משיעור ההתחסנות לחיסון זה במגזר היהודי.
דעת הרוב
השופטת עדנה ארבל קבעה כי, שלילת הזכות (המשפטית) לקצבת ילדים מהורים שבחרו שילדם לא יחוסן פוגעת בזכותם של הורים אלה לשוויון. הטעם לכך הוא שטעם זה לשלילת הזכות לקצבה הוא "זר" להסדר של הענקת קצבאות ילדים אוניברסליות. לשיטתה, תוספות והתניות למתן הקצבה שאינן קשורות באופן ישיר לתכלית הסוציאלית שבבסיס חוק הביטוח הלאומי הן פגיעה בזכות לשוויון. השופטת ארבל קבעה שהפליה מסוג זה היא גם פגיעה בכבוד האדם ולכן נכללת בתחום הפרישה של הזכות החוקתית לשוויון: "הפגיעה מורכבת הן מאי כיבוד אמונתה או בחירתה של קבוצה זו שלא לחסן את ילדיה מטעמים שונים, והן מהתחושה כי הורים אחרים שפעולותיהם עשויות לפגוע בטובת ילדיהם או בטובת הציבור בדרכים אחרות ממשיכות לקבל קצבאות ילדים מלאות".
השופטת דפנה ברק-ארז קבעה כי קביעה של התניות או סנקציות בגין התנהגות ההורים הקשורה ישירות לטיפול בילדים אינה שיקול זר להסדר בדבר קצבאות ילדים, שכן תכליתה של הקצבה היא תכלית רחבה של חתירה לקידום רווחתם של הילדים, ובכלל זה הגנה על בריאותם בדרך של חיסונם. אולם, היא הסכימה שבכל זאת נגרמת כאן פגיעה בזכות החוקתית לשוויון. מאחר שהתיקון משליך על החלטות המבטאות את אוטונומית הרצון של ההורים באשר לגידול ילדיהם, הרי שגם אם התיקון אינו פוגע באוטונומית הרצון, העובדה שביסוד ההבחנה עומדת בחירה אוטונומית של הפרטים הנוגעים בדבר מצדיקה לקבוע כי התיקון פוגע בשוויון, באופן שמחייב לבחון האם הוא עומד בתנאיה של פסקת ההגבלה.
עולה השאלה ההתניה של זכויות משפטיות או זכויות חוקתיות, להכרעה בשאלה זו יש נפקות של ממש לגבי המשך הליך הבחינה החוקתי, מאחר שלא הרי התניית האמצעי המשפטי להגשמת הזכות החוקתית כהרי התניית הזכות החוקתית עצמה. אכן, ללא אמצעים משפטיים להגשמתה של הזכות החוקתית, עלולה הזכות להיוותר כקליפה נורמטיבית ריקה מתוכן. בהחלט ייתכנו מצבים, שבהם התניה או שלילה של האמצעי להגשמת הזכות החוקתית יעלו כדי פגיעה בזכות עצמה. אולם, זאת יש לבחון בכל מקרה ומקרה. ניתן לדמות את הדברים לבניין בן שתי קומות: בקומה העליונה מצויה הזכות החוקתית עצמה; בקומה התחתונה מצויים האמצעים להגשמתה. פגיעה קשה מדי, אם על דרך ההתניה ואם בדרכים אחרות, ביסודות הקומה התחתונה יובילו אף לפגיעה בקומה העליונה – היא קומת הזכות החוקתית ויערערו את ההגנה עליה. השאלה היא אפוא האם עלה בידי העותרים להוכיח כי התניית הזכאות לקצבאות ילדים עולה כדי פגיעה בזכות חוקתית. דוגמאות נוספות הממחישות את חשיבותה של הבחנה זו ואת נפקותה ניתן למצוא בפסיקה שנדרשה לבחינת הפגיעה בזכות הגישה לערכאות. כך, למשל, נפסק כי אין לאדם זכות מוקנית לממש את זכות הגישה לערכאות באמצעות הליך דיוני מסוים, ורק באמצעותו; ועל כן, הגבלת היכולת להגיש תובענה ייצוגית אינה עולה בהכרח כדי פגיעה בזכות הגישה לערכאות.
דעת יחיד
השופטת אסתר חיות קבלה את עמדת חברותה לעניין התוצאה הסופית לחוקיות התיקון ואולם בדעת יחיד נמקה את החלטת באופן שונה. קבעה השופטת כי אין כאן כלל פגיעה בזכות לשוויון, לאור כך שמדובר בסנקציה על התנהגות בלתי ראויה הרלוונטית להקשר שלשמו ניתנת קצבת הילדים. במילים אחרות טוענת השופטת חיות כי היה צריך לנהוג ב"דרך המלך" הסטטוטורית ולהסדיר בדבר חקיקה אחד שלם את סוגיית החיסון כולה. בהקשר זה לא למותר לציין כי אילו היה מוטל, למשל, איסור פלילי על הימנעות מחיסון ילדים, לא ניתן היה במצב החוקי דהיום לגבות קנסות שהוטלו בגינו מתוך קצבאות הילדים שכן קצבאות הביטוח הלאומי אינן ניתנות לעיקול. הזכות לקצבאות ילדים היא זכות סוציאלית מרכזית ובסיסית והדבר קיבל ביטוי הן בטענות העותרים והן בדיוני ועדת הכספים של הכנסת. מסיבות אלה ומסיבות נוספות שניתן להעלות בהקשר זה, טוענת כי היה ראוי לשקול שימוש באמצעים אחרים לקידום המטרה הראויה של עידוד חיסונים לילדים, למשל בדרך של מתן תמריץ כלכלי חיובי למחסנים או לחלופין שימוש בסנקציות.
החלטה
הבחינה החוקתית של התיקון לחוק הביטוח הלאומי העלתה כי התיקון אמנם פוגע בזכות לשוויון המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אך פגיעה זו עומדת בכל תנאיה של פסקת ההגבלה, המכילה ארבעה תנאים שרק בהתקיימותם במצטבר תימנע אי חוקתיותו של החוק הפוגע. התנאי הראשון הוא כי הפגיעה בזכות האדם נעשתה בחוק או לפי חוק ומכוח הסמכה מפורשת בו. התנאי השני הוא כי החוק הפוגע הולם את ערכיה של מדינת ישראל. התנאי השלישי הוא כי החוק הפוגע נועד לתכלית ראויה. התנאי הרביעי הוא כי החוק פוגע בזכות במידה שאינה עולה על הנדרש. אין מחלוקת כי התנאי הראשון מתקיים. לפיכך נותר לבחון את התקיימותה של תכלית ראויה ואת מבחן המידתיות.
לכך אוסיף עוד כי תכליתו של התיקון אף מביאה לידי ביטוי את עיקרון הערבות ההדדית. שאלה נפרדת היא האם היה ניתן לראות בעידוד ההתחסנות תכלית ראויה אם היה מדובר בטובת הילדים שטרם התחסנו בלבד. עם זאת, התכלית אינה עוסקת רק בטובת הילדים שלא חוסנו או שהוריהם אינם מתכוונים לחסנם, אלא בטובת אוכלוסייה רחבה יותר, כפי שתואר לעיל. לאי התחסנות אותם ילדים עלולה להיות השפעה לא רק על בריאותם וחייהם, אלא על בריאותה וחייה של אוכלוסייה רחבה יותר. עיקרון הערבות ההדדית לצד התכליות האמורות מצדיק לראות בתכלית התיקון תכלית ראויה. יש להעיר כי עיקרון זה אינו זר לחוק הביטוח הלאומי, אלא כפי שהזכרתי כבר עומד בבסיסו, אם כי בהקשר שונה.
המסקנה היא, אם כן, כי תנאי התכלית הראויה מתקיים. כל שנותר הוא לבדוק האם הפגיעה עומדת במבחן המידתיות של פסקת ההגבלה.
הקביעה כי תכלית החוק הפוגע היא ראויה אין משמעה כי כל האמצעים להשגתה כשרים הם. המטרה אינה מקדשת לעולם את האמצעים )עניין יקותיאלי, פסקה 47 לפסק דינה של הנשיאה ביניש(. לשם כך נוצר מבחן המידתיות. המבחן נחלק לשלושה מבחני משנה שעל שלושתם להתקיים על מנת שיקבע כי הפגיעה היא מידתית. מבחן המשנה הראשון הוא "מבחן ההתאמה" או "מבחן הקשר הרציונלי". בהתאם למבחן זה נדרש קשר של התאמה בין האמצעי למטרה. מבחן המשנה השני הוא מבחן האמצעי שפגיעתו פחותה. לפי מבחן זה על המחוקק לבחור באמצעי שמשיג את התכלית החקיקתית ואשר פגיעתו בזכות האדם היא הפחותה. מבחן המשנה השלישי הוא מבחן המידתיות במובן הצר. הוא בוחן את היחס הראוי בין התועלת הצומחת מהשגת התכלית הראויה לבין היקף הפגיעה בזכות החוקתית. לכן נוצר איזון ראוי עם זכויות ואינטרסים אחרים. משכך מדובר בתיקון מידתי ואין מקום להתערבותו של בית משפט זה. בית המשפט אינו בוחן מה היה עושה הוא בנעליו של המחוקק ומה היו העדפותיו באותו עניין, אלא רק בודק האם בחירתו של המחוקק נופלת למתחם המידתיות הנתון למחוקק. מרבית ההפחתה בקצבאות הילדים תיעשה במקביל להעלאה (שנערכה בקצבאות במסגרת התיקון. כמו כן עמדתי על החשיבות המיוחסת להתחסנות הילדים, לא רק עבור בריאותם של הילדים עצמם, אלא גם לבריאות הסביבה, הציבור והכלל. המסקנה אליה הגיעו השופטות, כי הפגיעה הנגרמת כתוצאה מהתיקון עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, ומכאן כי דין העתירה להידחות.
קנוט אנמרק ינסן
ביוגרפיה
ינסן נולד באורהוס. בשנת 1960 הוא זכה באליפות נורדיה האינדיבידואלית, וכן היה חבר בקבוצת דנמרק שזכתה במדליית הכסף במשחק בו מת.
בג"ץ עדאלה נגד משרד הרווחה
בעקבות פסק הדין
נחתם הסכם הקואליציוני בין יהדות התורה לליכוד בשנת 2015, התניית קצבאות בילדים במתן חיסונים עוררה מחלוקת משפטית וויכוח ציבורי בשנים קודמות, ואולם מעולם היא לא יושמה לפני 2015. בחוק ההסדרים לשנת 2009 העבירה הכנסת תיקון לחוק הביטוח הלאומי, המורה על הפחתה בקצבאות להורי ילדים שלא יחוסנו על פי תוכנית משרד הבריאות. ארגון עדאלה, המועצה לשלום הילד והעמותה למידע על חיסונים עתרו לבג"ץ נגד ההחלטה, בטענה כי היא אינה חוקתית. הכולל סעיף שמתנה קבלת קצבאות ילדים בחיסון ילדים. בסעיף, שנחתם בעקבות דרישה של הליכוד ובצמוד להעלאת קצבאות הילדים, נכתב: "משרד הבריאות יקבע נהלים לגבי חיוב קבלת חיסונים הנדרשים לילדים. חוק הביטוח הלאומי יתוקן וייקבע בו כי לא יינתנו קצבאות ילדים במקרים שבהם הורה מסרב כי ילדיו יקבלו את החיסונים". בעקבות הסכם שנחתם בין יהדות התורה לליכוד נקבע כי יקודם חוק חדש שיסדיר את נושא החיסונים כפי שתכננו בעבר.
קנוט אנמרק ינסן
ביוגרפיה
ינסן הובא באמבולנס לאוהל צבאי מחומם מאוד בסמוך לקו הסיום, שם נפטר באותו אחר הצהריים מבלי שב להכרה. הנסיך אקסל מדנמרק, חבר הוועד האולימפי הבינלאומי, היה בדרך למיטתו של ינסן בזמן פטירתו.
אולוף יורגנסן, מאמן קבוצת האופניים הדנית, אמר לחוקרי ממשלת דנמרק כי נתן לינסן ולכמה רוכבי אופניים אחרים את רוניאקול (אלכוהול ניקוטיניל), שזה מרחיב את כלי הדם. הנתיחה של ינסן נערכה במכון לרפואה משפטית. ב-25 במרץ 1961 הגישו שלושת הרופאים האיטלקים שביצעו את הנתיחה דוח סופי לפיו מותו של ינסן נגרם כתוצאה ממכת חום, ולא נמצאו תרופות בגופו. דוח הנתיחה המלא מעולם לא פורסם לציבור. שנים לאחר מכן טען אלווארו מרקיורי, אחד הרופאים שערכו את הנתיחה, כי הם "מצאו עקבות של כמה דברים", כולל אמפטמין.
מותו של ינסן הביא את הוועד האולימפי הבינלאומי להקים ועדה רפואית (בשנת 1961) ולערוך בדיקות סמים באולימפיאדת החורף 1968 בגרנובל, צרפת, ובאולימפיאדת הקיץ 1968 במקסיקו סיטי, מקסיקו.
ינסן היה נשוי לאחייניתו של אלוף האופניים האולימפי לשעבר הנרי הנסן.
נוסח ספרד
נוסח ספרד הוא נוסח תפילה שהתקבל בתנועת החסידות במזרח אירופה, כשילוב יסודות מנוסח הספרדים ומנוסח אשכנז, יחד עם השפעות של הקבלה. נוסח זה אינו נוסח אחיד ויש שינויים בין סידור לסידור. יש סידורים שנוטים יותר לנוסח הספרדים, ויש שנוטים יותר לנוסח אשכנז.
תולדות הנוסח
כשהוקמה תנועת החסידות שאפו מקימיה להתפלל בנוסח התפילה של האר"י המכיל כוונות מיוחדות. הם לא נטשו באופן מוחלט את נוסח אשכנז לטובת הנוסח הספרדי, אלא הכניסו לנוסח האשכנזי את הגהות הנוסח אותם לימד האר"י את תלמידו רבי חיים ויטאל, בתוספת שינויים נוספים ע"פ סידורי הספרדים, ויצרו מעין סינתזה של הנוסח הספרדי עם הנוסח האשכנזי, וכינוהו "נוסח האר"י" (בעיקר בחב"ד).
על פי המחקר המודרני אין זה הנוסח אותו לימד האר"י את תלמידו. לפי עדות תלמידו של האר"י, רבי חיים ויטאל, הסידור עליו נסובו שינויי הנוסח, סידור שנדפס בוונציה בשנת רפ"ד (1524). כאשר משווים את נוסח התפילה המתקבל לפי הסידור הנ"ל בתוספת שינויי הנוסח של האר"י מתקבל נוסח התפילה המקובל אצל הספרדים ועדות המזרח, ולא נוסח ספרד. אמנם המידע שנמסר על הנוסח אותו התפלל האר"י בעצמו מועט ביותר, ויש הסוברים שייתכן שאת רוב נוסח התפילה של האר"י תאמו למנהגי האשכנזים, כמנהג אבותיו, ורק את תלמידו הספרדי רבי חיים ויטאל לימד את הנוסח המבוסס על מנהגי הספרדים.
התפשטות החסידות בפולין הביאה לכך שנוסח ספרד היה נוסח התפילה המרכזי בפולין. לפני קום מדינת ישראל רבים מן העולים הדתיים הגיעו מפולין וארצות החסידות, מה שהביא את נוסח ספרד להיות הדומיננטי בקרב האשכנזים בישראל בתקופה זו. כמו כן, בצפון ארץ ישראל, לרבות בחיפה, מתפללים רוב רובם של בתי הכנסת האשכנזים בנוסח ספרד, מנהג המקובל מימי עליית החסידים לטבריה ולצפת. סיבה נוספת היא השאיפה שכל העדות יתפללו בנוסח אחיד, או לפחות דומה. על כן אשכנזים רבים העדיפו את נוסח ספרד. כשהרב שלמה גורן הכין את סידור התפילה של צה"ל הוא קבע בו את נוסח ספרד כנוסח אחיד כ"פשרה" בין נוסחי כל העדות. כמו כן, בנוסח זה נעשה שימוש גם במוסדות ממלכתיים-דתיים ובמוסדות בני עקיבא. כך תלמידים מעדות שונות התרגלו בבתי הספר ובישיבות להתפלל בנוסח ספרד. עד שנות ה-80 כמעט כל בתי הכנסת האשכנזיים בארץ התפללו בנוסח ספרד, למעט בפתח תקווה ובירושלים בהן היה מיעוט ניכר של ליטאים שהתפללו בנוסח אשכנז. מאז גבר השימוש בנוסח אשכנז במדינת ישראל. הסיבות לכך כוללות את העלייה הדתית מארצות הברית שהתפללה ברובה בנוסח אשכנז, הדומיננטיות בקרב הזרם החרדי-ליטאי שהשפיעו על תלמידיהם לשמור על נוסח זה, וכן הקנאות לשמירת הנוסח, אשר עתיק בהרבה מנוסח ספרד.
הפולמוס על הנוסח
אחת הטענות העיקריות בפולמוס ההתנגדות לחסידות הייתה שינוי הנוסח בקרב החסידים, מנוסח אשכנז לנוסח ספרד, שינוי הנוגד את ההלכה, ונוגד גם את דברי האר"י עצמו עליו מתבססים החסידים כביכול. כבר בכתבי הפולמוס הראשונים הוזכרה טענה זו, כמו ב"זמיר עריצים וחרבות צורים" (אלעקסניץ תקל"ב): המתנגדים הביאו כראיה לטענתם את דברי הירושלמי:. הדברים מובאים גם במגן אברהם באורח חיים סימן ס"ח, ושם בשם האר"י.
על דרך המליצה, טענו המתנגדים שהחסידים שינו את הסדר החשוב של הפרד"ס (פשט, רמז, דרש וסוד), והפכו אותו ל-ספר"ד (סוד, פשט, רמז, ודרש).
הגהות דקדוקיות על נוסח ספרד
דקדקנים רואים בנוסח ספרד נוסח משובש בשל העובדה שהוא נוטה לחבר מטבעות לשון של נוסח הספרדים על הנוסח האשכנזי. לדוגמה, נוסח אשכנז גורס בתפילת שמונה עשרה "כי אתה שומע תפילת עמך ישראל ברחמים", ונוסח הספרדים גורס "כי אתה שומע תפילת כל פה". בהרבה זרמים של נוסח ספרד מרכיבים את שתי הנוסחאות וגורסים "כי אתה שומע תפילת כל פה עמך ישראל ברחמים". נוסח זה משובש לשונית ועל פי הדקדוק היה צריך לומר "כי אתה שומע תפילת כל פיות עמך ישראל ברחמים".
חוקר התפילה ד"ר דניאל גולדשמידט סבר שהסיבה להרכבה של נוסח הספרדים עם נוסח אשכנז היא בשל העובדה שהסידורים הראשונים בנוסח ספרד הודפסו באופן בו נוסח אשכנז היה נוסח הפנים של הסידור, ונוסח הספרדים הובא בסוגריים. המתפללים לא הבינו שמשמעות הסוגריים היא שמדובר בנוסח חלופי, ואמרו את שתי הנוסחאות כאחת. כך למשל בדוגמה שהובאה לעיל נדפס בסידורים הראשונים בנוסח ספרד "כי אתה שומע תפילת (כל פה) עמך ישראל ברחמים". כוונת המדפיסים הייתה שלפי נוסח הספרדים אומרים "כי אתה שומע תפילת כל פה" ולפי נוסח אשכנז אומרים "כי אתה שומע תפילת עמך ישראל ברחמים". ברם המתפללים לא הבינו זאת ואמרו "כי אתה שומע תפילת כל פה עמך ישראל ברחמים" וכך יצרו שיבוש לשון.
בשל שיבושים אלו נערכו כמה מהדורות "מדויקות" על פי הדקדוק של נוסח ספרד. אחת מהן היא זו של רבי שניאור זלמן מלאדי שהיה האדמו"ר הראשון של חסידות חב"ד. על פי מהדורתו (ובשינויים קלים) נדפס גם נוסח התפילה של סידור רינת ישראל בנוסח ספרד שהוא הסידור שבו רבים מהמתפללים בחוגי הציונות הדתית מתפללים.
הפיוטים בנוסח ספרד
ביחס לפיוטים, נוסח ספרד שומר על הפיוטים של נוסח אשכנז (לפי מנהג אשכנז המזרחי בשל העובדה שתנועת החסידות מוצאה במזרח אירופה). החריג היחיד הוא שהרבה חסידים קבלו את סדר העבודה במוסף של יום הכיפורים אתה כוננת עולם מראש במקום אמיץ כח, ובהרבה מחזורי נוסח ספרד הדפיסו את שתי הנוסחאות. בכך דווקא תואם נוסח ספרד את שיטת האר"י שאמר את הפיוטים האשכנזיים ולא הספרדיים.
אולטניצה
אולטניצה (ברומנית: Oltenița) היא עיר נמל בדרום רומניה, במחוז קלראש, בשפך הארג'ש, על הגדה השמאלית של הדנובה, מול העיר הבולגרית טוטראקן.
היסטוריה מקומית
העיר נוסדה ב-1853, בנסיכות ולאכיה ולאחר איחוד הנסיכויות הפכה לעיר רומנית. בסוף המאה ה-19 היו באולטניצה 4,727 תושבים, שהתגוררו ב-754 בתים. בעיר היו שני בתי ספר יסודיים לבנים ובית ספר יסודי אחד לבנות, שתי כנסיות, מפעל למים מוגזים, שני בתי מלון ובית חולים עם 18 מיטות.
העיר התפתחה בהדרגה והגיע לשיא אוכלוסייה של 31,821 תושבים ב-1992, אולם לאחר מכן התחיל מספר התושבים לרדת. בתקופת ניקולאה צ'אושסקו סומנה אולטניצה כנמל מוצא בתעלת דנובה-בוקרשט, אך לאחר הדחתו במהפכה הרומנית (1989) נזנח פרויקט התעלה.
דרכים
אולטניצה היא עיר נמל על הדנובה, לכן מקושרת בנתיב המים של הדנובה. היא גם נמצאת בקצה הדרך הלאומית DN4 המקשרת אותה לבוקרשט. בין אולטניצה ובין בוקרשט מקשרת גם מסילת ברזל.
נתניאל פאלמר
נתניאל בראון פאלמר (באנגלית: Nathaniel Brown Palmer; 8 באוגוסט 1799 - 21 ביוני 1877) היה ימאי, ציד כלבי ים, מגלה ארצות ומתכנן ספינות אמריקאי.