cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדע בדיוני רך
אטימולוגיה
הציטוט המוקדם ביותר הידוע למונח הוא בשנת 1975: השנה במדע בדיוני מאת פיטר ניקולס, בסיפורי פרסי הערפיליות 11 (1976).
הוא כתב "אותה רשימה מגלה כי מעבר קבוע ממדע בדיוני קשה (כימיה, פיזיקה, אסטרונומיה, טכנולוגיה) למדע בדיוני רך (פסיכולוגיה, ביולוגיה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה ואפילו בלשנות) נמשך חזק יותר מאי פעם. "
היסטוריה
דוגמה מוקדמת לסופר מדע בדיוני רך: פול אנדרסון, ב- Ideas for SF Writers (ספטמבר 1998), תיאר את הרברט ג'ורג' ולס (HG Wells) כמודל למדע בדיוני רך: "הוא התרכז בדמויות, ברגשותיהן ובאינטראקציות שלהן" ולא בכל המדע או הטכנולוגיה העומדים מאחורי, למשל, אנשים בלתי נראים או מכונות מסע זמן.
ג'פרי וולמן מציע שמדע בדיוני רך צמח מהסיפורת הגותית של אדגר אלן פו ומרי שלי.
קרול מקגירק, בסיפורת 2000 (1992), קובעת כי "האסכולה הרכה" למדע בדיוני שלטה בז'אנר בשנות החמישים, עם תחילת המלחמה הקרה וזרם קוראים חדשים לז'אנר המדע הבדיוני. [7] החברים המוקדמים בז'אנר המדע הבדיוני הרך היו אלפרד בסטר, פריץ לייבר, ריי ברדבורי וג'יימס בליש, שהיו הראשונים לעשות פריצה "רדיקלית" ממסורת המדע הבדיוני הקשה ו"לקחת אקסטרפולציה במפורש פנימה ", תוך הדגשת הדמויות ואפיונם. בקריאת דוגמאות ספציפיות מתקופה זו, מקגירק מתאר את הרומן של אורסולה ק. לה גווין, יד שמאל של האופל, משנת 1969 כ"קלאסיקה של מדע בדיוני רך ".
תנועת הגל החדש במדע בדיוני התפתחה מתוך מדע בדיוני רך בשנות ה-60 וה-70. האכזריות הקונטית הייתה הצורה הנרטיבית הסטנדרטית של מדע בדיוני רך בשנות השמונים.
במהלך שנות השמונים התפתח הסייברפאנק ממדע בדיוני רך.
מקגירק מזהה שני תתי-סוגים של מדע בדיוני רך: "מדע בדיוני הומניסטי" (שבו בני האדם, ולא הטכנולוגיה, הם הגורם להתקדמות או שממנו ניתן להחליף שינוי בסביבה; לעיתים קרובות מעורבים ספקולציות על המצב האנושי) ו-" מדע בדיוני נואר" (מתמקד בהיבטים השליליים של הטבע האנושי; לעיתים קרובות במסגרת דיסטופית).
אמריקנו
אמריקנו (באיטלקית: Americano - מילולית: אמריקאי) הוא משקה העשוי קפה מהמטבח האיטלקי. המשקה מכיל אספרסו אשר נוספו לו מים רותחים. כמות הקפאין במשקה זהה לכמות שבאספרסו, אולם טעמו שונה משל קפה שחור מבושל.
היסטוריה
מקורו של המשקה בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר שחרור איטליה על ידי בעלות הברית, ובייחוד על ידי חיילי צבא ארצות הברית. החיילים האמריקאים נהגו לדלל את האספרסו, על מנת לדמות את טעמו לטעם הקפה שהם היו רגילים לו מארצות הברית (קפה דל בכמות הקפאין שבו).
לימים המשקה הפך פופולרי ברחבי אירופה וארצות הברית. בארצות הברית לעיתים נכתב שמו של המשקה בצורה: Café Americano (כאשר המילה "קפה" נכתבת בצרפתית) או בצורה השגויה: Café Américano.
דארקו פלאניניץ'
דארקו פלאניניץ' (בקרואטית: Darko Planinić; נולד ב-22 בנובמבר 1990) הוא כדורסלן קרואטי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת ציבונה זאגרב מליגת העל הקרואטית ובנבחרת קרואטיה.
קריירה
פלאניניץ' סומן כפוטנציאל עוד בילדותו במשחקי הנוער והוחתם על ידי הקבוצה הבוסנית שירוקי ל-3 עונות. הוא רשם בממוצע 16 נקודות ב-65 אחוזים מהשדה ו-6 ריבאונדים והיה לכישרון גדול בקרב מגלי כישרונות שחזו לו עתיד מזהיר.
דדלוס
דֶַדָלוֹס (ביוונית Δαίδαλος, דַיידָלוֹס) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, ממציא ואדריכל גאון.
דארקו פלאניניץ'
קריירה
בדצמבר 2012 הוחתם על חוזה ל-3 שנים במכבי תל אביב. במכבי תל אביב מיעט לקבל דקות כמחליפו של הסנטר שון ג'יימס, ובסיום אותה עונה הושאל לציבונה זאגרב.
דדלוס
במיתולוגיה היוונית
כדי לברוח, אסף דדלוס נוצות מציפורים שעפו לגובה המגדל וחיבר אותן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים. אחרי שהרכיב לכנפיים רתמה, דדלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדלוס וכך הצליחו לעוף ולהימלט מכרתים.
לפני שנמלטו דדלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדלוס את בנו שלא יעוף נמוך מידי, כדי שאדי הים לא יחלישו את השעווה ושלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמס את השעווה. אולם איקרוס, שהיה צעיר ופזיז, התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי. השמש המסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו והוא נפל ונהרג. דדלוס מצא את גופת בנו שנסחפה אל החוף וקבר אותה באי שנקרא על שמו- איקריה.
במיתולוגיה הרומית
במיתולוגיה הרומית מובא גם הרקע למות בנו של דדלוס. שנים לפני שמינוס כלא את דדלוס ואיקרוס, הפקידה בידיו אחותו את בנה בן ה-12, כדי שילמד מדדלוס את חכמתו. הנער היה חריף־שכל ומהיר־תפישה והחל להמציא מכשירים שונים. ביניהם, המסור, אותו הכין לאחר שהתבונן בחוט שדרה של דג. דדלוס קינא באחיינו־תלמידו והשליך אותו ממגדלה של מינרווה, האלה המופקדת על החכמה והמדע, בו למדו השניים. מינרווה הצילה את הנער על ידי כך שהפכה אותו לציפור, קיכלי. אצל אובידיוס, המשורר הרומי, מובא שהקיכלי לא עף לגבהים אלא רק מנתר. התנהגות זו מוסברת בכך שהוא סובל מפחד גבהים לאור מעשהו של דדלוס. הקיכלי מתגלה לדדלוס בעת שהוא קובר את בנו, וכך הוא מבין שמדובר בתגמול מהאלים.
דארקו פלאניניץ'
קריירה
בקיץ 2015 חתם בקאחה לבורל ויטוריה ל-3 עונות, ולאחר ששוחרר מהקבוצה בקיץ 2016 חתם בגראן קנריה, גם היא מליגת העל הספרדית.
דדלוס
במיתולוגיה הרומית
בהמשך חייו, עסק דדלוס בבנייה ועיצוב של מבנים מיוחדים באי סיציליה, ומקדש לאל אפולו באי קוס.
דארקו פלאניניץ'
קריירה
בקיץ 2021 חתם בקבוצת פטקים ספור, מהליגה הטורקית.
דדלוס
דדלוס מרבת עמון
זהו העתק רומי של פסל הלניסטי מן המאה השנייה לפנה"ס, המזכיר בסגנונו את אסכולת הפסול של פרגמון. גברים בעלי הבעה דומה, למשל, ניתן למצוא במזבח הגדול של פרגמון.
מפסלו של הנער נותרו רק שברים ספורים, אך יש להניח שהציגה את איקרוס המת, שרוע על הארץ.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי ברבת עמון, בקרבת המקום שבו התגלה.
Simply the Best
Simply the Best (בעברית: פשוט הטוב ביותר) הוא אלבום אוסף של הזמרת טינה טרנר, אשר יצא ב-22 באוקטובר 1991.
הצלחה
האלבום זכה להצלחה גדולה בעולם כאשר מכר 7 מיליון עותקים בכל העולם. בבריטניה זכה להצלחה גדולה במיוחד כאשר מכר 2.1 מיליון עותקים ושהה 140 שבועות במצעד האלבומים הבריטי ובכך הפך לאחד מהאלבומים המצליחים ביותר בתולדות המדינה.
לאלבום יצאו מספר גרסאות: גרסה רגילה, גרסה בריטית מיוחדת לרוכשי האלבום בפורמט תקליט, גרסה אמריקאית, גרסה אוסטרלית ומהדורת דלוקס מוגבלת. בגרסה האמריקאית והבריטית ישנו סדר שונה של השירים, בגרסה האוסטרלית ישנם 19 שירים במקום 18 וגרסת הדלוקס הוגבלת כוללת 5 שירים נוספים.
דיטריך בוקסטהודה
דידריק (או דיטריך) האנזן בוקסטהודה (Dieterich Buxtehude; 1637 בקירוב, 9 במאי 1707) היה מלחין, נגן לאוטה ונגן עוגב דני מפורסם מתקופת הבארוק.
ביוגרפיה
שנת לידתו ומקומה נתונים במחלוקת, אם כי כיום מקובל להניח, כי נולד בשנת 1637 בהלסינגבורג, אז חלק מדנמרק (אך כיום חלק משוודיה) ושם עברו עליו שנותיו הראשונות. בהספד שלו נאמר, "הוא ראה בדנמרק את מולדתו, משם בא למחוז שלנו; הוא חי כ-70 שנה". אחרים טוענים שנולד באזור הולשטיין בגרמניה (שהייתה בתקופה ההיא גם היא תחת שלטון דני). יש הטוענים, מכל מקום, שבוקסטהודה נולד באולדסלואה בדוכסות הולשטיין, שהייתה אז חלק מן הממלכה הדנית (אך שייכת כיום לגרמניה). כך או כך, בהמשך חייו שיווה אופי גרמני לשמו הפרטי, שאותו שינה ל"דיטריך".
ליבק: מריינקירכה
בוקסטהודה עבד כנגן עוגב, תחילה בהלסינגבורג בשנים 1657-58 ואחר באלסינור (הלסינגר) מ-1660 עד 1668, ולבסוף, משנת 1668, בכנסיית מריה (מריינקירכה) בליבק, שם החליף את פרנץ טונדר, שאת בתו אנה מרגרתה נשא לאישה בשנת 1668. משרתו בעיר הקיסר החופשית ליבק איפשרה לו חופש פעולה ניכר בקריירה המוזיקלית שלו והאוטונומיה שלו הייתה דוגמה ומופת לקריירות של אמני בארוק כמו גאורג פרידריך הנדל, יוהאן מאתזון גאורג פיליפ טלמן ויוהאן סבסטיאן באך. בשנת 1673 ארגן מחדש סדרה של מופעי ערבית מוזיקליים, שטונדר היה יוזמן המקורי. הערביות המוזיקליות (Abendmusik), משכו אליהן מוזיקאים ממקומות שונים והמשיכו לתפוס מקום של חשיבות בכנסייה עד 1810. בשנת 1703 יצאו הנדל ומאתסון למסע לפגוש את בוקסטהודה, שהיה בא בימים ומוכן לפרוש מעבודתו במועד פגישתו עמם. הוא הציע את משרתו בליבק להנדל ומאתסון אבל הציג תנאי, לפיו נגן העוגב שיזכה במשרה יישא לאישה את בתו הבכורה, אנה מרגרתה. הן הנדל והן מאתסון דחו את ההצעה ועזבו את ליבק יום לאחר הגיעם אליה. בשנת 1705 עשה באך, אז צעיר בן עשרים, את דרכו ברגל מארנשטדט אל ליבק, מרחק של יותר מ-400 קילומטרים, ונשאר שם קרוב לשלושה חודשים כדי לשמוע את ערביות המוזיקה, לפגוש את נגן העוגב הראשון במעלה של ליבק, לשמוע את נגינתו וכן, כפי שהסביר באך, "להבין דבר או שניים על אמנותו."
מבוא כללי
מכלול יצירתו של בוקסטהודה מורכב ממוזיקה ווקאלית, במגוון רחב של סגנונות, ויצירות לעוגב, המתמקדות בעיקר בכוראלים ובצורות מרובות פרקים בקנה מידה גדול. מוזיקה קאמרית תופסת מקום קטן בתפוקתו ששרדה עד ימינו, אף כי היצירות היחידות שבוקסטהודה הוציא לאור בתקופת חייו היו ארבע-עשרה סונאטות קאמריות. רבים מחיבוריו של בוקסטהודה אבדו. הלבריות לאורטוריות שלו, למשל, שרדו, אבל מן הפרטיטורות שלהן לא נותר זכר. האבידה מצערת במיוחד, משום שהאורטוריות הגרמניות שלו שימשו כפי הנראה דגם ליצירות מאוחרות יותר מאת באך וטלמן.
אוסף גוסטב דיבן ומה שמכונה הטבלטורה לעוגב A373 של ליבק הם שני המקורות החשובים ביותר למוזיקה הווקאלית של בוקסטהודה. הראשון כולל כמה אוטוגרפים, הן בטאבלטורה הגרמנית לעוגב והן בפרטיטורות. שני האוספים נותרו כנראה בתקופת חייו של בוקסטהודה וברשותו. העתקים שנעשו בידי מלחינים שונים הם המקורות היחידים המדויקים ליצירות העוגב: מוזיקה שנכתבה לקווים כוראליים נמצאת בעיקר בהעתקים של יוהאן גוטפריד ולתר, ואילו העתקי התווים של גוטפריד לינדמן ואחרים מתרכזים ביצירות חופשיות. חשיבות מיוחדת נודעת לכתב יד של יוהאן כריסטוף באך (1721-1671), אחיו הבכור של יוהאן סבסטיאן באך, כיוון שהוא כולל את שלוש יצירות האוסטינטו הידועות ואת הפרלוד ושאקון המפורסם בדו מז'ור, BuxWV 137. אף כי בוקסטהודה עצמו כתב על פי כל הסימנים בטאבלטורת עוגב, רובם הגדול של ההעתקים כתובים בתיווי סטנדרטי.
יצירות לכלי מקלדת
יצירותיו של בוקסטהודה לעוגב כוללות: קנצונות, טוקטות, פרלודים ופוגות, שאקונות ופסאקאליה, וכן יצירות המבוססות על כוראלים, כמו כוראל-פרלוד, כוראל פנטזיה וכוראל-וואריאציות. 19 הפרלודים שלו לעוגב מהווים את הגרעין המרכזי של יצירתו ונחשבים, בסיכום סופי, לתרומותיו החשובות ביותר לספרות המוזיקה של המאה ה-17. הפרלודים מחולקים לפרקים, שחלקם אלתורים חופשיים וחלקם קונטרפונקט מחמיר, בדרך כלל פוגה או קטעים הנושאים אופי של פוגה; כולם מרבים לעשות שימוש בדוושות וכתובים בניב ייחודי לעוגב. הפרלודים הללו, יחד עם יצירות משל ניקולאוס ברוהנס, מייצגים את נקודת השיא בהתפתחות הפרלוד הצפון-גרמני לעוגב ומה שמכונה "סטיילוס פנטסטיקוס" (stylus phantasticus). אין ספק, שהשפיעו יותר מכל מוזיקה אחרת על כתיבתו של באך, שהפרלודים, הטוקאטות והפוגות שלו לעוגב עושים שימוש תדיר בטכניקות דומות.
הפרלודים שונים זה מזה בסגנון ובמבנה, ומשום כך קשה למיין אותם. מבחינת המבנה, הם כוללים בדרך כלל פרק מבוא, פוגה ופרק סיום, אבל לעיתים קרובות מאוד יש הרחבה למתכונת הבסיסית הזאת: הן 137 BuxWV והן BuxWV 148 כוללים שאקונה באורך מלא לצד כתיבה בסגנון פוגה וטוקאטה בפרקים אחרים;BuxWV 141 כולל שתי פוגות, פרקי קונטרפונקט אימיטאטיבי וכתיבה באקורדים בחלקים מסוימים. חיבורים אחדים קטנים יותר בהיקפם; לדוגמה, BuxWV 144, הכולל רק פרלוד אלתורי קצר ואחריו פוגה ארוכה יותר. בפרטיטורה יכולה להופיע הפרדה ברורה בין הפרקים, או שהם עשויים להימשך האחד אל הבא אחריו ללא מחיצה, האחד מסתיים והבא מתחיל באותה תיבה עצמה. המרקם הוא כמעט צמיד בן שלושה קולות לפחות, ויש דוגמאות רבות לפוליפוניה של ארבעה קולות עם פרקים מזדמנים של חמישה קולות (BuxWV 150 הוא דוגמה לכך, במבנה של חמישה קולות ששניים מהם מסורים לדוושה).
דוגמה 1:
לעיתים כולל המבוא טרצות או סקסטות מקבילות, וכן הלאה. לדוגמה, BuxWV 149 מתחיל בקול יחיד, מתקדם לקונטרפונקט מקביל למשך תשע תיבות ואז גולש אל תוך מרקם מן הסוג המתואר לעיל. קטעי הביניים (אינטרלוד) האלתוריים, הפרקים החופשיים וקטעי הסיום (פוסטלוד) עשויים כולם לעשות שימוש במגוון עצום של טכניקות, מסוגים שונים של כתיבה אימיטאטיבית (הטכניקה שנדונה לעיל, או "פוגות" המתפוגגות אל תוך כתיבה הומופונית וכו') אל צורות שונות של משחק גומלין לא-מוטיבי בין קולות (ארפג'ים, סגנון אקורדי, תבניות צלילים מעל נקודת עוגב וכו'). לעיתים קרובות יש סימוני קצב: קטעי אדג'ו הכתובים באקורדים של תווים שלמים וחצאים, קטעי אימיטאציה בויואצ'ה ואלגרו ועוד.
כוראלים
כמעט כל הכוראלים של בוקסטהודה מתאימים לשלושה טיפוסים נבדלים: פרלודים כוראליים, פנטזיות כוראליות ווריאציות כוראליות. הפרלודים הכוראליים הם בדרך כלל קנטוס פירמוס בארבעה קולות לבית אחד של הכוראל; המלודיה מוצגת בגרסה רבת עיטורים ומשוכללת בקול העליון, שלושת הקולות התחתונים יוצרים קונטרפונקט כזה או אחר (לא בהכרח אימיטאטיבי). רוב הכוראלים של בוקסטהודה בנויים בצורה זו. להלן דוגמה מתוך הכוראל Ein feste Burg ist unser Gott ("אלוהים צור עוז הוא לנו"), BuxWV 184:
הקנטוס פירמוס העיטורי ביצירות אלה מייצג שוני משמעותי בין אסכולות העוגב של צפון גרמניה ודרומה: יוהאן פכלבל ותלמידיו נהגו כמעט תמיד להשאיר את מלודיית הכוראל נטולת עיטורים.
הפנטזיות הכוראליות (מונח מודרני) הן יצירות וירטואוזיות גדולות, מחולקות לפרקים, המכסות בית שלם מתוך הטקסט ודומות במידת מה לקונצ'רטי כוראליים באופן טיפולן בטקסט: כל פסוק מתפתח בנפרד ומאפשר הכנסת ניגודים טכניים ורגשיים בין הפרקים באותה יצירה. קיום מרקמים מנוגדים תורם לכך, שיצירות אלה מזכירות את ה"פרלודיה" של בוקסטהודה. כל פרק מגלה קשר ברור לטקסט של השורות המקבילות לו (קטעים כרומטיים להבעת עצב, פוגות מהירות לבטא שמחה וכו'). דוגמאות לכך הן: Gelobet seist du, Jesu Christ BuxWV 188, Nun freut euch, lieben Christen g'mein BuxWV 210, Nun lob, mein Seel, den Herrenת BuxWV 213 and Wie schön leuchtet der Morgenstern, BuxWV 223. הווריאציות הכוראליות של בוקסטהודה כתובות על פי רוב בשניים או שלושה קולות. הן בנויות מ-3 או 4 וריאציות שרק אחת מהן עשויה להשתמש בדוושה. היצירות הללו אינן חשובות כל כך להתפתחות הצורה ואינן מתקדמות באותה מידה כאלה שפכלבל או גאורג בהם תרמו לסוגה זו.
היצירות שאינן מתאימות לאף אחד משלושת הטיפוסים הללו הן Auf meinen lieben Gott BuxWV 179 שהיא, באופן חריג בפירוש לאותה תקופה, סוויטת מחול המבוססת על הכוראל, ואלה המבוססות על מזמורי המגניפיקט BuxWV 203-5 ועל BuxWV 218 Te Deum laudamus הדומים במבנה לפנטזיות כוראליות.
יצירות אוסטינאטו
שלוש היצירות לבסו אוסטינאטו של בוקסטהודה: שתי שאקונות (BuxWV 159–160) ופסאקאליה ברה מינור,BuxWV 161, לא זו בלבד שהן מייצגות, יחד עם שש השאקונות לעוגב של פכלבל, חריגה מסגנון השאקונה המסורתי, אלא שהן גם התרומות הראשונות של האסכולה הצפון-גרמנית להתפתחות הסוגה. הן נמנות עם יצירותיו המוכרות ביותר ש/ל בוקסטהודה והשפיעו על מלחינים רבים מספור אחריו, ביניהם ידועים ביותר יוהאן סבסטיאן באך ויוהנס ברהמס. הפסאקאליה לעוגב של באך מעוצבת על פי הדגם של בוקסטהודה. היצירות כוללות הרבה פרקים מקושרים, המכילים מספר רב של השהיות צליל מאקורד קודם ליצירת דיסוננס באקורד הבא, משקלים משתנים ואפילו מודולציה אמיתית (שבה תבנית האוסטינאטו עוברת טרנספוזיציה לסולם אחר).
אחדים מן הפרלודים עושים גם הם שימוש בדגמי אוסטינאטו. הפרלוד בדו מז'ור, BuxWV 137, נפתח בסולו ממושך ורב-הבעה לדוושה ומסתיים לא רק בקטע חותם של ארפג'י ותרוצות סולמות, אלא בשאקונה מלאה ומתוקנת (אם כי קצרה משהו), הבנויה על תבנית אוסטינאטו מורכבת למדי בת שלוש תיבות בדוושה.
הפרלוד בסול מינור BuxWV 148, שתבנית האוסטינאטו שחו לקוחה מן הנושא של אחד הפרקים הנושא אופי של פוגה, מסתיים גם הוא בשאקון. נוסף לכך, פרלוד אחר, בסול מינור, BuxWV 149, משתמש בתבנית בס חוזרת בפתיחה.
יצירות אחרות
יצירותיו לצ'מבלו כוללות וריאציות וסוויטות.
להרכבים כליים חיבר טריו סונאטות לכינור, ויולה דה גמבה וקונטינואו וכן סונאטה אחת לוויולה דה גמבה וקונטינואו.
יצירות ווקאליות
יצירותיו הקוליות כוללות קנטטות, מוטטים, מיסות, מגניפיקט, קאנונים ועוד.
קישורים חיצוניים
* Prelude, Fugue, and Chaconne BuxWV 137, hypermedia by Jeff Hall and Tim Smith at the BinAural Collaborative Hypertext; Shockwave Player required.
הנסיך מוריס מבאטנברג
ביוגרפיה
הנסיך מוריס נולד בטירת בלמורל, הצעיר מבין ארבעה ילדים. הוא היה בנם של הנסיכה ביאטריס, בת הזקונים של המלכה ויקטוריה, ושל הנסיך הגרמני הנרי למשפחת באטנברג. משפחתו חיה בבריטניה. אביו מת כשהיה בן ארבע. מוריס היה הבן החביב ביותר על אמו. הנסיך ואחיו לאופולד היו חולי המופיליה, מחלה שהועברה במשפחתם בתורשה, אך נראה שהוא לא הניח למחלה להגביל את תפקודו. אחותו הגדולה ויקטוריה נישאה לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
הנסיך למד בפנימיית קולג' ולינגטון בברקשייר. בגיל 21 הצטרף לארגון הבונים החופשיים. הוא נודע בחיבתו למכוניות מהירות.
הנסיך למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט (1910-1911), התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין בגדוד הראשון של רגימנט חיל הרובאים של המלך (King's Royal Rifle Corps). הוא בחר ברגימנט לכבוד בן דודו, הנסיך כריסטיאן ויקטור משלזוויג-הולשטיין, ששירת בו. גם אחיו של מוריס, הנסיך לאופולד, שירת ברגימנט זה. ב-1911 מונה הנסיך מוריס לאביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1917, על רקע רגשות אנטי גרמניים בציבור הבריטי, שינה שינה המלך ג'ורג' החמישי את שמו של בית המלוכה הבריטי מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור. בעקבות זאת החליף גם הנסיך לודוויג פון באטנברג את שם משפחת מבאטנברג למאונטבאטן. השינוי פסח על הנסיך מוריס כיוון שהוא מת לפני שהתרחש.
במלחמה
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא קצין בדרגת סגן, השתתף הנסיך עם הרגימנט בקרבות הראשונים במערב אירופה, ניצל ממוות מספר פעמים וזכה לציון לשבח.
ב-27 באוקטובר 1914 התקדמה יחידתו ליד הכפר זונבקה (Zonnebeke), מצפון מזרח לעיר איפר שבבלגיה. אז נחת לידו פגז גרמני. הוא נפצע קשה מהתפוצצות הפגז ומת מפצעיו לאחר זמן קצר.
הידיעה על מות הנסיך הועברה במעלה שרשרת הפיקוד אל משרד המלחמה הבריטי וממנו אל משפחת המלוכה. אמו הנסיכה ביאטריס דחתה את הצעת שר המלחמה קיצ'נר להשיב את גופתו לבריטניה וביקשה שייקבר עם חייליו. הנסיך נקבר ב-31 באוקטובר בבית הקברות האזרחי של איפר. טקס זיכרון לנסיך נערך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
לוחית זיכרון לנסיך מוריס ולנסיך לאופולד (מת ב-1922) קבועה בקתדרלת וינצ'סטר.
אנטל
אנטל (בספרדית: Entel) היא חברת טלקומניקציה בוליבאנית בבעלות ממשלת בוליביה. מטה החברה נמצא בעיר לה פאס, בוליביה. היא הולאמה בידי השלטון הסוציאליסטי בבוליביה בשנת 2008.
הלאמת החברה
תעריפי השירות הוזלו בצורה משמעותית מאז שהולאמה החברה, למשל: התעריף לדקת שיחה ירד מ-1.8 דולר לדקה ב-2008 ל-0.67 דולר לדקה ב-2017. מחיר הגלישה באינטרנט ירד מ-97.5 דולר ב-2008 ל-10.5 דולר ב-2017.
דב פרידמן
דב פרידמן (נולד ב-8 באוקטובר 1949) הוא שחקן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
בסיום השנה הראשונה ללימודיו בבית צבי, קיבל פרידמן תפקיד קטן אך זכור בסרט "מציצים" שיצא ב-1972 בבימויו של אורי זוהר ובכיכובו של אריק איינשטיין בו שיחק את "הבלונדי".
כעבור שנה מסיום לימודיו, כיכב פרידמן בסרט "חכם גמליאל" שיצא ב-1973 בבימויו של יואל זילברג ובהשתתפות שחקנים מוכרים כגון יוסי בנאי, מירי אלוני, יוסי פולק, אושיק לוי, אביבה גר ונחום שליט. בסרט הוא מגלם את דמותו של עוזי.
ב-1974 הצטרף ליידיש קונסט טייאטר, שהקים בנימין צמח, ושיחק בין היתר בהצגה "האוצר" ביחד עם אידה קמינסקה ואברהם מור. בנוסף שיחק את הרוצח בהצגה "עליזה מזרחי" בתיאטרון השדרה.
פרידמן הופיע גם בתפקידי אורח בסרטים הוליוודיים כמו "החליל הדומם" (1979) בכיכובם של דייוויד קאראדין וכריסטופר לי, ובסרט "סהרה" (1983) בכיכובה של ברוק שילדס, בו שיחק נהג מרוצים שוודי.
ב-1981 פתח פרידמן את מגזין "טורבו", מגזין מוטורי למכוניות ואופנועים שהיה הראשון מסוגו בארץ. ב-1982 שיחק בסרט "כביש ללא מוצא" בבימויו של יקי יושע ובכיכובם של גילה אלמגור ויהורם גאון.
בין השנים 1992-1999 עבד פרידמן בעיתון "ידיעות אחרונות" בתור יועץ פרסום. בין 1995-1996 השתתף בתפקיד אורח ב-8 פרקים בסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע ובהשתתפות ענת עצמון, עמוס לביא ושמוליק קראוס. בין השאר השתתף בתפקידי אורח בסרט "אור" (2004) לצד רונית אלקבץ, בסדרה "כחול עמוק" (1997) ו"אגדת דשא" (2006).
ב-2007 שיחק בסרט "המוסד הסגור" בבימויו של אלון גור אריה, בתפקיד מישה, קצין המודיעין.
מורולה
מורולה (בלטינית: morula, מהמילה הלטינית לפרי תות (עץ), morum, בגלל הדמיון בצורה; בעברית: תּוּתִית) הוא שם הניתן לעובר בשלב מאוד מוקדם בהתפתחותו (אמבריוגנזיס).
בעקבות התחלקויות חוזרות (על ידי מיטוזה) של הזיגוטה, נוצרים תאים יותר ויותר קטנים היוצרים ביחד מבנה כדורי מוצק הדומה לפרי עץ התות המכונה בלטינית "מורולה". המורולה היא צבר או אשכול של בין 16 ל-64 תאים, הקרויים בלסטומרים. בהמשך מתחיל תהליך התמיינות המציין את התחלת השלב הבא – בלסטולה או בלסטוציסט. כשבתוך תוכו של העובר נוצר חלל הנקרא בלסטוצל. מסביב למורולה נוצרים שני קרומים: אחד פנימי, הקרוי קרום פלוצידי, והשני חיצוני – הקרוי קורונה ראדיאטה.
אירוע מפתח בהיווצרות המורולה הוא ה-compaction, כאשר 8 תאים עוברים שינויים במורפולוגיה ונדבקים זה לזה כדי ליצור את הכדור המוצק של תאים.
אצל האדם שלב המורולה מתרחש אחרי היום השלישי או הרביעי שלאחר ההפריה. אז גודל העובר הוא בערך 150 µm (מיקרון). הוא מתחיל אז את מסעו מהחצוצרה אל דפנות הרחם.
עד לשלב המורולה, התאים העובריים נקראים "טוטיפוטנטים", כלומר הם מסוגלים ליצור יצור שלם כולל נספחיו העובריים בתנאי שיימצאו in vivo, בניגוד לתאי גזע הפלוריפוטנטים המסוגלים להתמיין לכל סוג של תאים מתמחים של האורגניזם (נוירונים, הפטוציטים, לימפוציטים וכו')
הטוטיפוטנטיות גורמת לכך שאם מחלקים מורולה לשניים, כל חלק יתפתח לעובר שלם בעל גנים זהים לאלו של השני (תאומים אמיתיים או תאומים מונוזיגוטים).
Zotye Z700
"Zotye Z700"
,
ארזה
אַרְזָה או בשמו המלא ארזה - בית הבראה לחלוצים, הוא מתחם שבו פעל בית הבראה, המצוי ביישוב מוצא עילית על כביש שבע האחיות.
רישיון-על
רישיון-על (באנגלית: Super Licence) היא הסמכה הניתנת על ידי הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) ומאפשרת למחזיק ברישיון להתחרות באליפות הפורמולה 1. הרישיון מוענק לנהגים אשר הצטיינו בקטגוריות שונות של הספורט המוטורי, למי שהחזיק ברישיון באחת משלושת השנים האחרונות או למי שהחזיק רישיון על לפני יותר משלוש שנים וחבר שופטים התרשם כי הציג "יכולת יוצאת דופן במכוניות חד-מושביות" וצבר 300 ק"מ של נהיגה במכונית פורמולה 1.
ארזה
ראשיתו של המתחם - ארז הרצל
את ראשיתו של מתחם ארזה ניתן לזהות עוד בסוף 1898. ב-2 בנובמבר הגיעו למקום בנימין זאב הרצל ודוד וולפסון ונטעו בו עצים (הרצל נטע ארז ווולפסון נטע דקל). הרצל הגיע לאזור מוצא (לאחר סיום פגישתו עם הקיסר וילהלם השני בירושלים) בעקבות הצעתו של שמואל ברוזה, מחקלאי המושבה. הרצל מתאר את האירועים ביומנו:
רישיון-על
נהגים המשתתפים באימונים החופשיים, המקדימים את המרוצים (בדרך כלל נערכים בימי שישי), נדרשים להחזיק ברישיון-על מיוחד לצורך האימונים.
קריטריונים לצבירת ניקוד
הקריטריונים לקבלת רישיון על מופיעים בנספח L. על מנת לקבל רישיון-על על המבקש להחזיק ברישיון בדירוג A ולצבור לפחות 40 נקודות בשלוש העונות שקדמו לבקשה, בהתאם למפורט בטבלה
ארזה
ראשיתו של המתחם - ארז הרצל
באופן מקרי העץ, שניטע כסמל לחידוש ההתיישבות היהודית באזורי יהודה, ניטע בדיוק בתאריך שבו פורסמה לימים הצהרת בלפור (2 בנובמבר). הארז שניטע באותו יום קיבל בספרות ובעיתונות את השם "ארז הרצל". המקום הפך לסוג של אנדרטה וחקלאי מוצא שמרו עליו. באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפגע האתר והעצים נפגעו קשות, ככל הנראה כתוצאה מפגיעה של ערביי הכפרים השכנים. לימים טענה סועאד אל-חוסייני, בתו של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני, שאביה היה זה שגדע את הארז, כאשר למד בנערותו לרכוב על סוסים בשדות המשפחה בקולוניא, והוא וחבריו, האחים ראג'ב ורושדי אלאימאם, החליטו לבטא את איבתם לציונות באמצעות גדיעת העץ.
רישיון-על
קריטריונים לצבירת ניקוד
החל מעונת 2016 נוספה מגבלת גיל מינימום לתנאי הרישיון. על הנהג המבקש להיות בן 18, לפחות, בזמן המרוץ הראשון בו הוא צפוי להשתתף.
ארזה
ראשיתו של המתחם - ארז הרצל
הניסיונות לשקם את העצים עלו בתוהו. לבסוף, כמה ימים לאחר ט"ו בשבט 1920, נטעו במקום אנשי הוועד הלאומי (בנוכחות הרברט סמואל) כמה עצי אורן ירושלים. מאוחר יותר ניטעו עצים נוספים בסביבה והצליחו לשקם את הדקל שנטע וולפסון. גדם הארז שנטע הרצל שוּמר מאוחר יותר בתוך קופסת זכוכית במקום. על אף שהמסורת על העץ שנטע הרצל התקבעה על ארז ואף העניקה למתחם את שמו ככל הנראה, בדיקה בוטנית מוכיחה כי הרצל נטע למעשה ברוש. כך או אחרת, את מסורת נטיעת העצים במקום העביר הרצל הלאה לראשוני נשיאי מדינת ישראל שנטעו כל אחד בתורו עץ במתחם. כיום מצויים בו העצים ששתלו יצחק בן-צבי (ברוש), זלמן שזר (ברוש), אפרים קציר (ברוש), יצחק נבון (ארז) וחיים הרצוג (ארז).
רישיון-על
תשלום
רישיון על דורש תשלום אגרה שנתית המתבססת על מחיר בסיס בתוספת תשלום הנגזר מסך הנקודות שצבר הנהג. בשנת 2009 עלה מחיר הרישיון מתשלום בסיס של 1725 אירו בצירוף 456 אירו לכל נקודה לסכום של 10,000 אירו בתוספת 2000 אירו לכל נקודה. מקס מוסלי, שכיהן באותו הזמן כנשיא FIA, נפגש עם איגוד נהגי הגרנד פרי (GPDAׂ). בעקבות הפגישה החליטה FIA על הפחתת עלות הרישיון החל משנת 2010. בנובמבר 2012 הכריזה FIA על העלאה מחדש של התשלום.
רישיון-על לאימונים
החל מעונת 2019 נוספה דרישה מנהגים המעוניינים לקחת חלק באימונים החופשיים במהלך המרוצים בעונה להחזיק ברישיון-על מיוחד לאימונים. הדרישות לרישיון האימונים הן:
ארזה
הקמתו של בית ההבראה
בתחילה שימש המבנה בעיקר לטיפול בבעיות במערכת העיכול והוא שימש כמוסד רפואי של ממש. עם הזמן החלה הפעילות במקום להיות יותר ויותר אינטנסיבית. בשנות השלושים של המאה העשרים, נקלעה ההנהלה למשבר כלכלי, בעקבות כך עבר בית ההבראה למתכונת פעילות חלקית כאשר הוא פועל רק מספר חודשים בשנה ונשקלה החכרתו ל"ליגה למלחמה בשחפת", דבר שלא יצא לבסוף אל הפועל.
רישיון-על
לאום
הלאום המופיע על רישיון העל זהה ללאום המופיע בדרכונו של הנהג. נהג בעל אזרחות כפולה יכול לבחור איזה לאום יופיע ברישיונו.
ארזה
פעילות המתחם בשנות המדינה
בחלוף השנים התבסס בית ההבראה כמוסד מוכר והתחזק כלכלית. בתחילת מלחמת העצמאות ספג המתחם, שהיה בלב סביבה עוינת, הפגזות מכוחות חזית ההצלה של קאוקגי, פונה והפך למפקדה צבאית של הכוחות שנלחמו באזור ובעיקר של גדוד "בית חורון". עדויות שונות מצביעות על כך שבעת פינוי המתחם לקחו איתם תושבי מוצא גם את "ארז הרצל" מחשש שייפול בידי הערבים. לאחר ארבעה חודשים, עם סיום הקרבות באזור, שוקם בית ההבראה על ידי אריה סגל וחזר לפעילות מלאה.
גרהרד בדריאן
גרהרד יוזף בדריאן (בגרמנית: Gerhard Jozeph Badrian) נולד בבויטן [Beuthen], גרמניה, ב-13 באוקטובר 1905. נרצח באמסטרדם ב-30 ביוני 1944. בנם של פרידה [Frieda] והרמן-היימן בדריאן [Hermann-Haymann Badrian]. בדריאן היה יהודי שברח מגרמניה להולנד, ובזמן מלחמת העולם השנייה פעל במחתרת נגד הנאצים. היה צלם ועבד בין היתר עבור "המרכז לתעודות זהות" [Persoonsbewijzencentale - PBC] של חריט ואן דר פיין, פסל הולנדי ידוע שהפך לאיש מחתרת וקיבל לימים את אות "חסיד אומות העולם".
מפליט יהודי לחבר מחתרת
בדריאן עזב את גרמניה עם עליית היטלר לשלטון והיגר לברזיל. הוא לא מצא שם את מקומו ושב לאירופה, להולנד, שם היה כמה חודשים בזמן מלחמת העולם הראשונה, כילד מאומץ של משפחה יהודית באמסטרדם. מאז דיבר הולנדית רהוטה והיה רצוי כבן בית אצל בני המשפחה המאמצת. הוא היה אחד מעשרות אלפי פליטים בהולנד, מצא משרה ראויה והביא את הוריו מגרמניה להולנד. הוא גר עמם ועם אחותו בבוסום. ב-10 במאי 1940, יום פלישת הגרמנים להולנד, היה יום מפנה בחייו, כמו בחיי כל תושבי הולנד. בדריאן עבר להתגורר ברחוב פייזאל [Vijzelsraat] מס' 72-ll, וזמן מה השתמש בשם הרחוב ככינויו המחתרתי. הוא התחיל לפעול במחתרת בשלב די מוקדם של הכיבוש. ב-1941 החל לזייף תעודות זיהוי בעבור יהודים. גרהרד בדריאן היה איש פסימי. הוא לא היה גיבור כמתואר בספרים, היה איש עדין ורך דיבור, אבל תנאי התקופה הפכו אותו לגיבור. ב-1942, כאשר יצאה תקנה שעל כל היהודים לענוד טלאי צהוב, התמרד ולא ענד טלאי. מכרים יהודים הטיחו בו שהגרמנים יענישו אחרים אם לא יענוד את הטלאי. הוא צחק ואמר שהגרמנים יעשו כרצונם עם או בלי טלאי. הוא רצה לברוח לשווייץ ותכנן מנוסה רבת הרפתקאות דרך ברלין, אך בסופו של דבר נשאר בהולנד. באותה תקופה היו עדיין הוריו, אחותו ואחיינו בבוסום. יותר מאוחר, כשנשלחו הוריו ואחותו להשמדה, הצליח לשלוף את אחיינו ממחנה וסטרבורק. באותו הזמן כבר היה חבר קבוצת מחתרת בראשות חריט ואן דר פיין, שהיה חברו והשתתף בפעולות רבות נגד הגרמנים. בדריאן לבש לעיתים קרובות מדים של האס דה [שירות הביטחון הנאצי - SD] מגוהצים ונקיים, מלא בביטחון עצמי עלה על מכוניות מלאות אסירים, ובעזרת ניירות מזויפים הציל רבים מהם מהעברה לידי האס דה ולבתי סוהר נאציים. הוא שיחק את תפקיד הקצין הגרמני בצורה כל כך משכנעת, שלעיתים הרגישו האנשים אותם הציל לא נוח, ואף פחדו ממנו. חברת המחתרת העלמה חרוטהנד [Groothand] סיפרה לאחר המלחמה שכאשר הייתה עצורה התחזתה כאילו יש לה דלקת במעי העיוור, ושכאשר נכנס בדריאן לתאה, טען בקול עוקצני כל כך שהיא מתחזה ושעליה לבוא אתו מיד למשרדי האס דה, עד שלרגע חששה שהוא מישהו אחר. חברי מחתרת אחרים היו בהלם כאשר בא לשחררם, כי בדריאן צרח עליהם להיכנס מיד למכוניתו ואף הכה אחד מהם בפניו. על חבר מחתרת אחר, שאותו הוציא מתאו, צעק שהוא נראה מוזנח מדי. השתתפותו בפעולות מחתרתיות רבות, מראהו ה"גרמני" וחיתוך הדיבור הגרמני שלו, גרמו להפצת כל מיני שמועות על "הנס הבלונדיני", הפועל יחד עם המחתרת.
ארזה
פעילות המתחם בשנות המדינה
בתחילה נשא המקום אופי אריסטוקרטי והפך לאתר נופש מלון ידוע לאליטה הישראלית המתהווה. בשמו של המקום נקשרו גם אגדות על שייח'ים עשירים מחצי האי ערב שהגיעו אליו על מנת להתבשם מהאוויר ומהנופים. בהמשך גדל מספר החדרים במקום והוא איבד מהאריסטוקרטיות שלו. בשנות השמונים הוסב המתחם למרכז כנסים והשתלמויות של קופת חולים ונבנו לצדו בניינים נוספים.
גרהרד בדריאן
המרכז לתעודות זהות - Persoonsbewijzencentrale
זו הייתה קבוצת מחתרת מזייפת המסמכים החשובה והגדולה ביותר בהולנד בזמן מלחמת העולם. מייסדה היה הפסל חריט ואן דר פיין (1902-1944). ב-1942 היה אחד מיוזמי המחאה של אמנים רבים בהולנד כנגד הקמת משרד לצנזורה על האמנות [משרד התרבות - Kultuurkamer]. חריט ואן דר פיין ייסד וערך את העיתון המחתרתי De vrije Kunstenaar וארגן את "המרכז לתעודות זהות", אליו גייס הרבה אמנים, שיכלו להשתמש במיומנויותיהם המקצועיות לזיוף התעודות. הם זייפו תעודות זהות, תעודות לידה, תלושי מזון וכל מסמך אחר שהיה נחוץ לעשרות אלפי יהודים ולא יהודים כדי לשרוד. נוסף על זיוף התעודות הם השתתפו גם בפעולות מחתרתיות אחרות.
ב-27 במרץ 1943 פרצו אנשי הקבוצה של חריט ואן דר פיין למשרד רישום האוכלוסין [Bevolkingsregister] של אמסטרדם והעלו אותו באש. כמה מחברי הקבוצה נתפסו על ידי הגרמנים וחריט החליט לחלץ אותם מבית המעצר. מספר ניסיונות לא צלחו. בינתיים המשיכו בפעולות חבלה נוספות.
ארזה
פיתוח המתחם כשכונת מגורים
בשנת 1991, עם הפרטת נכסיה של ההסתדרות ומכירת חברת הכשרת היישוב שהייתה אחראית על המתחם, הוא הפסיק לשמש כבית הבראה, ושיכן במשך כמה שנים בית ספר למינהל. אחר כך, גווע המקום סופית ובהדרגה החלו להתהוות תוכניות נדל"ניות לשטח. חברת הכשרת היישוב בעלת הקרקע, יחד עם הקבלן אבי ארנסון וחברת דירום, התאגדו לחברת "משכנות מוצא" במטרה לבנות במקום שכונת מגורים. בשנת 2002 אושרה תוכנית לבניית 220 יחידות דיור, על שטח של 22 דונם במתחם, סביב מבנה בית ההבראה. בשנת 2003 ועדת הערר של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה דחתה את ההתנגדויות לתוכנית, אך קבעה כי לפני מתן היתרי הבנייה יבוצע שלב תכנון נוסף שיתייחס לטופוגרפיה ולשימור העצים והאתרים ההיסטוריים במתחם. באוקטובר 2004 קבע בית המשפט המחוזי, בעתירה מינהלית שהוגשה, כי רשויות התכנון שאישרו את התוכנית קיימו דיון ממצה ומקצועי, ודנו בהרחבה בכל היבטי התוכנית והחלטתם לאישורה היא מאוזנת ומקצועית. בשנת 2010, רכש את המתחם המיליארדר הקנדי הרשי פרידמן, תמורת 150 מיליון שקל.
גרהרד בדריאן
המרכז לתעודות זהות - Persoonsbewijzencentrale
ב-29 באפריל 1944, פרצו בדריאן, חריט ואן דר פיין ועוד שלושה חברי ההתנגדות אל בית הדפוס הארצי בהאג [Landsdrukkerij] והוציאו משם 10.000 תעודות זיהוי, שהיו שימושיות ביותר למזייפי המסמכים. בדריאן פעל שם לבוש במדי האס דה, ובעל תעודות מזויפות.
היו כמה וכמה ניסיונות כושלים לחלץ מידי הגרמנים את חברי הקבוצה הכלואים. ניסיון ההתקפה השישי היה בליל 1 במאי 1944 ובו לקחו חלק 28 אנשים, ביניהם בדריאן. נמצא בפנים שומר שהבטיח לפתוח את השערים ואת הדלתות. זמן קצר לפני הפריצה הגבירו הגרמנים את אמצעי השמירה. חריט ואן דר פיין ידע על כך, אך קיווה שיוכלו בכל זאת להיכנס. מוקדם בבוקר שניים במאי 1944 הלך עם עוד כמה לוחמי התנגדות לבית המעצר ואטרינגסחאנס [Weteringschans]. השומר שהציע לעזור להם פתח את השערים. פן דר פאן הופתע על ידי כלב שמירה וירה באקדחו בכלב, מה שהזעיק את השומרים שהתחילו לירות. ואן דר פיין נורה בגבו. בדריאן עזר לו להימלט ולהסתתר אצל רופא חבר המחתרת. חריט ואן דר פיין היה משותק למחצה. לאחר שבועיים נתפס ונורה למוות ב-10 ביוני 1944. גרהרד בדריאן הפך למפקד הקבוצה. בדריאן נורה למוות ב-30 ביוני 1944, בקרב יריות ברובנססטראט (כיום אזור אפולו [Apollobuurt] בדרום אמסטרדם). "חברה" בשם בטיה וורי [Betje Wery] אמרה שיש לה דירת מסתור עבורו ועבור אשתו ברובנססטרט 26 באמסטרדם, בדיוק מעל בית של אנשי אס דה, אבל הייתה זו מלכודת. כשבדריאן היה בדירה עלו הגרמנים בחדר המדרגות, הוא שמע אותם, הצליח להרוג חייל אס דה אחד ולברוח לרחוב, שם נורה למוות. משטרת הביטחון [Sicherheitpolizei] נתנה ל"חברה" פרס של 1000 גילדן הולנדי. גרהרד בדריאן היה בן 38 במותו. הגרמנים שרפו את גופתו. לאחר המלחמה הועבר אפרו ל'שדה הכבוד הלאומי' של גיבורי האומה [Ereveld Loenen] אפלדורן (Apeldoorn).
ארזה
פיתוח המתחם כשכונת מגורים
לאחר שנים רבות של עיכובים בהם המתחם היה נטוש, מגודר והעצים שנטעו בשדרה במתחם נשיאי מדינת ישראל מתו ברובם, החלה, בשנת 2013, חברת הבנייה אזורים (שגם אותה רכש איש העסקים הרשי פרידמן) לבנות את הפרויקט בהשקעה של 700 מיליון שקל. מלבד הבנייה החדשה במתחם, התחייבה החברה לשמר מספר בניינים היסטוריים שיהפכו לשטחים ציבוריים.
גרהרד בדריאן
שלט זיכרון
במקום שבו נורה למוות, רובנססטראט 26, אמסטרדם, הוצב שלט ועליו כתוב בהולנדית: לזכר גרהרד בדריאן, נולד כיהודי גרמני ובמקום זה ביום שישי, 30 ביוני 1944 כלוחם לחופש הולנדי נורה למוות.
ארזה
פיתוח המתחם כשכונת מגורים
בשנת 2019 החלו עבודות השימור והשיקום של המבנה הראשי שיהפוך למרכז תרבות במימון חברת אזורים. המרכז יכלול אודיטוריום להופעות והרצאות, ספריה אלקטרונית, חדר מוזיקה, חדר חוגים, בית קפה ומוזיאון. בהמשך, תשוקם גם שדרת הנשיאים בה ננטעו ארזים על ידי ראשוני הנשיאים. אדריכל השימור הוא גיורא סולר ועל עיצוב הפנים של המקום הופקדו האדריכלים דייוויד ויז ושרון אפל "אפל-ויז אדריכלים".
גרהרד בדריאן
שלט זיכרון
לוח הזיכרון שלו נמצא מול לוח הזיכרון של חברו חריט ואן דר פיין.
ארזה
אדריכלות
את המבנה הראשון, הראשי, שקרוי גם "הבית הלבן" עיצב האדריכל יוסף ברלין בסגנון נאו-קלאסי. חזית המבנה דמתה לסגנון שהיה מקובל בירושלים באותה תקופה. על הסגנון הנאו-קלאסי הוסיף ברלין מעטה מודרני. את הבניין מעטרים עמודים דוריים, בכל אחת מן הקומות בולטת אכסדרת עמודים עגולה. אופיו הייחודי של בניין זה הביא להכרזתו כ"מבנה לשימור".
גרהרד בדריאן
שלט זיכרון
במוזיאון המחתרת ההולנדית נמצא אוסף החותמות שבהם השתמשו חברי "המרכז לתעודות זהות".
ארזה
אדריכלות
את מבנה המנהלה שנבנה ב-1930, עיצבו בסגנון הבאוהאוס, נקי מעיטורים וממונומנטליות. מבנה זה מהווה מבחינות רבות ניגוד למבנה הראשי שביקש לבטא באופן סמלי את הקשר בין העבר לעתיד המקום. זהות המתכנן שלו לא ידועה. במתחם כולו ניטעו עצי ארז רבים (כדי להצדיק את שמו) ונחפרה בריכת שחייה.
מכלל לאו אתה שומע הן
מכלל לאו אתה שומע הן הוא כלל בלוגיקה תלמודית. משמעותו היא שאם נאמר הצד השלילי של הדבר (אם לא A אז B) ניתן להסיק מכך על הצד החיובי (אם כן A אז לא B). ובצורתו ההפוכה, מכלל הן אתה שומע לאו: אם נאמר הצד החיובי (אם A אז B) ניתן להסיק מכך על הצד השלילי (אם לא A אז לא B). הכלל שנוי במחלוקת תנאים והוא גורר את הצורך בתנאי כפול.
Docker
דוקר (באנגלית: Docker) היא תוכנה בקוד פתוח המאפשרת התקנה והרצה של יישומים בתוך סביבה וירטואלית מבודדת הנקראת קונטיינר (מכולה). כל קונטיינר כולל תוכנות, ספריות וקובצי קונפיגורציה משלו. באופן זה, ניתן להריץ יישומים בצורה מבודדת וכך למנוע מהם ״להפריע״ לריצה של יישומים אחרים, וליהנות מסביבה מותאמת ואופטימלית לכל יישום.
אופן השימוש בקונטיינרים דומה במובן מסוים למכונה וירטואלית (VM), אך מאחר שכלל הקונטיינרים חולקים ליבה אחת, שימוש בהם גוזל מעט משאבים ביחס למכונות וירטואליות. הקונטיינרים הם יחסית קלי משקל, כאשר מספר קונטיינרים יכולים לרוץ על מחשב אחד בו-זמנית, ואף לתקשר אחד עם השני.
התוכנה מהווה פלטפורמה כשירות (PaaS), והיא משתמשת ב. זאת, בניגוד למכונה וירטואלית. המערכת תומכת בריצה על גבי Windows, macOS ולינוקס.
מאז גרסה 0.9, המערכת כוללת את הספרייה libcontainer המאפשרת להשתמש ישירות ביכולות הליבה של לינוקס, וזאת בנוסף לשימוש בממשקים מופשטים באמצעות libvirt, LXC ו-systemd-nspawn.
ארגונים מרכזיים שתרמו בשנת 2016 לפרויקט Docker הם מיקרוסופט, IBM, גוגל, סיסקו, וואווי, ו-Red Hat.
היסטוריה
החברה Docker Inc נוסדה על ידי כאמל פונאדי, סולומון הייקס וסבסטיאן פאהל בשנת 2010, לאחר שהייקס החל לתכנן את הפרויקט בצרפת כפרויקט פנימי בחברת dotCloud. המערכת הוצגה לציבור לראשונה בכנס מפתחי פייתון – PyCon בשנת 2013. היא שוחררה כתוכנת קוד פתוח במרץ 2013. בתקופה זו, השתמשה דוקר ב-LXC בתור סביבת הביצוע שלה כברירת מחדל. כשנה לאחר מכן, עם שחרור גרסה 0.9 של דוקר, הוחלפה LXC ב-libcontainer.
בסוף שנת 2014, דוקר הודיעה על שותפות עם Stratoscale, ומעט לאחר מכן אף IBM הודיעה על שותפות אסטרטגית עם דוקר ועל כך שניתן להשתמש בתוכנה עם שירותי הענן של IBM. בינואר 2017 בעת ניתוח של מאפייני פרופילים ב-LinkedIn, נמצא כי נוכחות Docker גדלה ב-160% מאז 2016.
עד לשנת 2017, התוכנה הורדה יותר מ-13 מיליארד פעמים.
בשנת 2017, יצרה דוקר את "מדריך מובי" למחקר ופיתוח פתוחים.
ביצוע
היכולת של דוקר באה לידי ביטוי באריזת אפליקציה יחד עם החבילות/תוכנות/ספריות בהן היא תלויה כדי לרוץ (Dependencies), בתוך קונטיינר. המערכת מספקת API המאפשר לקונטיינרים לנהל תהליכים בסביבה מבודדת מהסביבה בה מערכת ההפעלה פועלת. באמצעות שימוש בקונטיינרים ניתן לפשט יצירה של מערכות מבוזרות ולתת למשתמש אפשרות עבודה עם יישומים, משימות ותהליכים מרובים, ולנהל את כל סביבת העבודה באופן עצמאי על מכונה פיזית אחת או על פני מספר רב של מכונות וירטואליות.
מאחר שהקונטיינרים בדוקר הם קלי-משקל, שרת אחד או מכונה וירטואלית אחת מסוגלים להריץ מספר קונטיינרים באופן סימולטני. ניתוח משנת 2018 גילה ששימוש טיפוסי בדוקר כולל שמונה קונטיינרים לכל מארח, ושרבע מהארגונים שנבדקו במסגרת הניתוח מריצים למעלה מ-18 לכל מארח.
דוקר מאפשרת בקלות יחסית לכתוב קוד כלשהו ולהריץ אותו בכל סביבה תכנותית או מערכת-הפעלה בה המשתמש נמצא. זאת ועוד, דוקר מאפשרת למערכת מחשוב שלמה לרוץ על אותה סביבה, גם אם תוכנה מסוימת דורשת מערכת הפעלה ייחודית ושונה, חיבורים לשרתים שונים וכדומה. כלומר, כאשר מעוניינים לעבוד יחד על פרויקט או להריץ תוכנה מסוימת בסביבות שונות, דוקר חוסכת לכל המשתמשים בדיקות והתאמות כמו גרסה של מסד-נתונים או גרסה של שירות רשת כלשהו (שיתוף קבצים לדוגמה), ומאפשרת לאכוף את אותה סביבת עבודה לכל המפתחים בקלות.
יתרון נוסף של דוקר על מכונות וירטואליות הוא שזמן העלייה של קונטיינר קצר ביותר (מספר שניות), בעוד שמכונה וירטואלית היא איטית. בנוסף, ניתן להגדיר קונטיינר יחסית בקלות באמצעות קובץ הגדרות.
שילוב עם תשתיות שונות
דוקר יכולה להשתלב עם תשתיות פופולריות רבות, בהן Amazon Web Services, Ansible, CFEngin, Google Cloud Platform, IBM Bluemix, HPE, Stackato, Jelastic, Jenkins, Kubernetes, Microsoft Azure, OpenStack נובה, OpenSVC, Oracle ועוד.
ב-15 באוקטובר 2014, הודיעה מיקרוסופט על מנוע הדוקר עם המהדורה הבאה של Windows Server, ועל תמיכה מקומית של מערכות שרת-לקוח של Windows בדוקר.
רכיבים
דוקר מורכבת משלושה חלקים:
פקודות בסיסיות
על מנת להעלות קונטיינר, יש להשתמש בפקודה
על מנת להריץ פקודה בקונטיינר, למשל, הדפסת 'hello', יש להשתמש בפקודה
על מנת לראות את רשימת הקונטיינרים הקיימים, יש להשתמש בפקודה
היון צ'אנג
היון צ'אנג (정현k; נולד ב-19 במאי 1996) הוא טניסאי דרום קוריאני.
יונתן גולן
יונתן שמואל גולן (נולד ב-29 במאי 1942 במלווקי) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור(אמריטוס) באוניברסיטת חיפה ומחברם של ספרי לימוד רבים במתמטיקה, במיוחד בתחום האלגברה הליניארית.
היון צ'אנג
ביוגרפיה
צ'אנג נולד בסוואן והחל לשחק טניס בגיל 6. אביו אף הוא טניסאי לשעבר שהיה למאמן טניס.
יונתן גולן
מספריו
באנגלית:
היון צ'אנג
ביוגרפיה
ב-2015 נבחר לשחקן המשתפר בסבב ה-ATP לאחר שזכה בארבעה טורנירי צ'אלנג'ר ופעמיים סיים שני. הוא החמיץ מספר חודשים בעונת 2016 כתוצאה מפציעה בבטנו. ב-2017 העפיל לסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה ולסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה. בנובמבר 2017 זכה בטורניר הדור הבא של סבב ה-ATP לאחר ניצחון בגמר על אנדריי אנדרייביץ' רובלב.
בתחילת 2018 רשם את הישג השיא שלו כשהעפיל לחצי גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה בו הפסיד לרוג'ר פדרר. בדרך לחצי הגמר גבר צ'אנג בין השאר על אלכסנדר זברב ונובאק ג'וקוביץ'. בהמשך השנה העפיל לרבע הגמר בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס ובטורניר מיאמי מאסטרס, ונכנס לדירוג 20 הטניסאים הטובים בעולם.
צ'אנג חבר בנבחרת גביע דייוויס של דרום קוריאה משנת 2014.
סרהי סידורצ'וק
סרהי אולכסנדרוביץ' סידורצ'וק (באוקראינית: Сергій Олександрович Сидорчук; נולד ב-2 במאי 1991 בזפוריז'יה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת דינמו קייב מהליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
קריירה
סידורצ'וק החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל מטאלורג זפוריז'יה. הוא גדל במחלקת הנוער שלו, בה שיחק החל מ 2004. ב-2009 קודם לקבוצה הבוגרת, וערך את הופעת הליגה הראשונה שלו ב־23 באוגוסט באותה שנה, כמחליף במחצית השנייה, במשחק מול מטאלורג דונצק. בשנת 2012 חתם על חוזה של 5 שנים עם קבוצת דינמו קייב. ב־11 באוגוסט 2013 הבקיע את שערו הראשון במדי המועדון, במשחק ליגה נגד צ'רנומורץ אודסה. ב־29 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הראשונה בליגת האלופות, במשחק חוץ מול מכבי תל אביב, שנגמר בניצחון 2-0 לדינמו.
נבחרת
בשנת 2008 זומן סידורצ'וק לנבחרת הנוער של אוקראינה, שיחק במדיה 18 משחקים והבקיע 2 שערים.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק סידורצ'וק מאז אוקטובר 2014. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק מול במסגרת מוקדמות יורו 2016, הוא נכנס כשחקן מחליף בדקה 64 והבקיע שער בתוספת הזמן (דקה 93). סידורצ'וק היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016 והשתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
פרצוף-שמע
באורניתולוגיה, פרצוף-שמע (באנגלית: Facial disc) הוא מכלול הנוצות הקעורות שמקיפות ותוחמות את מרכז הפנים של דורסי הלילה (וגם אצל דורסי יום מעטים אחרים, כמו הזרון התכול). מבנה הנוצות הקעור של פרצוף-השמע (מעין פרבולואיד) מסייע לנתב צלילים אל פתחי האוזניים, כמו האפרכסת אצל היונקים.
הדורס יכול לשנות את צורת המבנה ואת כיוונו כרצונו בעזרת שרירי פניו המיוחדים, יכולת המאפשרת לו להתכוונן על צלילים ממרחקים ומקורות שונים, ולהפעיל אוזן אחת יותר מהשנייה. מבנה פרצוף-השמע עוזר לדורס לשמוע רחשי טרף אפשרי, אפילו כזה המתחבא תחת שכבה עבה של שלג, קרח, אדמה, צמחייה וכו'. לדוגמה, בעזרת פרצוף-השמע, הלילית האפורה יכולה למצוא את מיקומו המדויק של טרפה, לאתרו גם כאשר חבוי הוא תחת שכבת שלג בעובי 25 ס"מ (ואולי אף יותר) ומרוחק ממנה כ-30 מטרים.
מבחינה חיצונית, פרצוף-השמע משווה לחזותו של הדורס מראה בולט ומוגדר יותר: אצל התנשמות צורתו כצורת לב ואצל הינשופיים צורתו מעוגלת. נוצות פרצוף-השמע דמויות שיער, דקות וקשיחות (מהסוג "filoplumes").
איבר דומה במעט העשוי שכבות של רקמות שומן נמצא אצל זכר האורנג אוטן הבוגר, אולם אצלו הוא משמש לתקשורת חברתית.
אוגנדה במשחקים הפאראלימפיים
אוגנדה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972). לאחר משחקי אולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) הפסיקה אוגנדה לשלוח משלחות עד לאולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) ומאז משתתפת במשחקים בקביעות. במשחקי החורף נטלה אוגנדה חלק באולימפיאדת הנכים אורנסקולדויק (1976) ובאולימפיאדת הנכים גאליו (1980) בלבד.
היסטוריה
בשנת 1972 שלחה אוגנדה לראשונה משלחת בת שני ספורטאים למשחקים הפאראלימפיים שהתחרו במקצועות ההדיפת כדור ברזל והטלת כידון. למשחקים בטורונטו בשנת 1976 שלחה אוגנדה נציג בודד שהתמודד בתחרות הרמת כוח. לאחר 20 שנה בהם לא שלחה אוגנדה משלחת למשחקים הפאראלימפיים, חזרה אוגנדה להשתתף במשחקים בשנת 1996, ומאז שלחה נציג בודד לכל אחד ממשחקי הקיץ, מלבד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) אליה שלחה שני ספורטאים.
המשלחת האוגנדית זכתה במדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדותיה באולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016), כשהספורטאי היחיד במשלחה שלה, דייוויד אמונג, זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר (קטגוריה T45/46) עם תוצאה של 4:00.62 דקות.
אל משחקי החורף שלחה אוגנדה שתי משלחות לשתי התחרויות הראשונות, בשנת 1976 ובשנת 1980. ספורטאי אוגנדה לא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים במשחקים.
תום אנטופולסקי
ביוגרפיה
אנטופולסקי נולדה בפתח תקווה וגדלה במושב נורדיה, לאמא מורה ומפיקת אירועים ואבא רוקח.
למדה בבית הספר התיכון לאמנויות בגבעתיים תלמה ילין. שירתה בצה"ל בתור מפיקה ומש"קית דוברות במדור הפקות ופרויקטים בדובר צה"ל. במסגרת שירותה הצבאי הייתה שותפה בהפקת סרטים דוקומנטריים וכן סרטים עלילתיים, בין היתר: בופור, איים אבודים ועוד, ולקחה חלק בעבודה על סדרות וספיישלים, ביניהם: שירותרום, צו בישול ועוד.
לאחר סיום שירותה הצבאי עבדה בתפקידים שונים בתחומי ההפקה:
רפרנטית לתחום בידור נוער וריאליטי בחברת Yes הטלוויזיה בלוויין, עוזרת מלהקת לאסתר קלינג, עוזרת אישית ומתאמת הפקה בערוץ הילדים ולוגי ועוד.
בנוסף לימדה משחק במסגרת פעילות הדרכה קהילתית לקבוצות של בני נוער עם אוטיזם ובמסגרות נוספות.
מתגוררת בתל אביב.
סוסנוביצה
סוסנוביצה (בפולנית: Sosnowica) הוא כפר במחוז פרצ'ב שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית לפרצ'ב, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי סוסנוביצה
סוסנוביצה החל ככפר נופש קטן בלב יערות, ובשנת 1822 נמנו בו 24 בתים בלבד. בשנת 1897 נמנו ביישוב 514 יהודים, רוב תושביו, ובשנת 1918 נפתחה במקום ספריה יהודית. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-300 יהודים, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות. בשנת 1937 נערכו ביישוב מהומות אנטישמיות.
ביום הראשון לכיבוש היישוב בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1939, רצחו בו אלו כ-30 יהודים. בהמשך, נלקחו יהודי היישוב לעבודות כפייה משפילות, ומעת לעת ביצעו החיילים הגרמנים מעשי רצח אקראיים בקרב יהודי הכפר. במקרה אחד רצחו הגרמנים 6 בני משפחה אחת.
מסוף נובמבר 1939 הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשר עם לא יהודים, החרמת רכוש, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר, שבמסגרתם נאסר כבן ערובה והועלם רב הקהילה, פנחס הרבסט.
בינואר 1941 הובאו ליישוב כמה עשרות יהודים שגורשו ממלאווה, ובמרץ 1941 הגיעו ליישוב מספר פליטים יהודים חסרי כל מלובלין. בקיץ 1941 הוציאו הגרמנים להורג שבעה יהודים מהיישוב לאחר שהקהילה המקומית הואשמה בסיוע לשבויי מלחמה סובייטים שנמלטו ממחנה מעצר סמוך. באפריל 1942 פשטו על בתי היהודים ביישוב אנשי גסטאפו וס"ס, לקחו את כל הילדים היהודים מבתי הוריהם, ריכזו אותם בכיכר היישוב, והעלימו אותם.
בנובמבר 1942 גירשו שוטרים גרמנים ואוקראינים את היהודים האחרונים שנותרו בכפר לגטו ולודבה, ומשם שולחו אלו למחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור.
גאנגק'אר פואנסום
גובהו של גאנגק'אר פואנסום נמדד לראשונה ב-1922, אבל מפות האזור אינן מדויקות כלל וכלל ומראות את ההר במקומות שונים ובגבהים שונים. מפות שכאלה היו הסיבה לכישלון המשלחת הראשונה שיצאה לטפס על ההר.
ממלכת בהוטן אסרה על טיפוס ההרים אשר גובהם מעל 6,000 מטר בשנת 1994 מתוך כבוד לאמונות האוכלוסייה המקומית. החל משנת 2003 טיפוס הרים נאסר כליל. מסיבה זו הר גאנגק'אר פואנסום צפוי לשמר את מעמדו הייחודי, שכן פסגות גבוהות יותר שלא נכבשו הן למעשה פסגות משניות של הרים גבוהים יותר - ולא הר נפרד בפני עצמו.
בשנת 1998 הצליחה משלחת יפנית לקבל אישור לטפס על ההר מאגודת מטפסי ההרים הסינית, אך האישור נדחה על ידי בהוטן. במקום זאת יצאה המשלחת בשנת 1999 מטיבט וטיפסה בהצלחה לפסגה המשנית בהר, ליאנקאנג קאנגרי, שגובהה 7,535 מטרים. בניגוד למפות רבות, תיעוד המשלחת טוען שפסגה זו נמצאת בטיבט ושהגבול בין טיבט לבהוטן עובר בפסגתו הראשית של ההר, שגובהה 7,570 מטרים. גובה זה נתמך על ידי נתונים יפנים אשר מתבססים בתורם על נתונים סיניים. ממשלת בהוטן לא סקרה מעולם את ההר או מדדה את גובהו.
שאמו בודיו
שאמו בודיו (במקור עד 1881 שטיינר, פאפטמאשי, 7 בינואר 1857 – בודפשט, 10 באפריל 1928) היה מתמטיקאי, ומורה ומחבר ספרי לימוד יהודי-הונגרי, מן החשובים בהונגריה בתחום זה. בודיו הוא הסבא של היסטוריון המוזיקה אוטו גומבושי והיסטוריון האמנות ג'רג' גומבושי.
ביוגרפיה
שאמו שטיינר נולד במשפחה יהודית. אביו היה איז'אק (יצחק) שטיינר. הוא למד בבית המדרש לרבנות בנאג'וואראד, אך בסופו של דבר לא סיים וקיבל תואר במתמטיקה ותעודת הוראה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. הוא היה מורה באקדמיה למסחר של בודפשט משנת 1883, וכן מתמטיקאי במספר מוסדות פיננסיים גדולים. כמו כן לימד ב:
בודיו התמחה במתמטיקה של ביטוח והיה מחבר ועורך של מספר ספרי לימוד פופולריים וחשובים של בתי ספר מסחריים למתמטיקה, שכמה מהם היו עדיין בשימוש גם עשרות שנים לאחר מותו. אלבין צ'אקי, שר הדתות והחינוך הציבורי ההונגרי, הפקיד בידיו את הארגון המתמטי (ככל הנראה האקטוארי) של המוסד הארצי לפנסיה למורים ולמורים שאינם בשרות המדינה.
רבים ממחקריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים וספרי הלימוד שלו למתמטיקה היו בין ספרי הלימוד הנפוצים ביותר. הוא הכין גם את תוכניות הפנסיה של כמה וכמה מוסדות וארגונים. מותו נגרם משבץ מוחי.
בודיו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה יוזפה שטרן (1859–1924), בתם של יעקב שטרן ושל יוהנה קוהן (כהן), אותה נשא ב-3 באוגוסט 1879.
ילדיהם:
קיקי סמית
קיקי סמית' (באנגלית: Kiki Smith; נולדה ב-18 בינואר 1954) היא פסלת, סופרת ואמנית הדפסים אמריקאית ילידת גרמניה. יצירותיה, החל משנות השמונים של המאה ה-20, משקפות את העניין בגוף האדם ובתפיסות פמיניסטיות.
ביוגרפיה
יצירותיה של סמית נתפשו כעוסקות במצבים גופניים קיצונים כביטוי למצב נפשי. עבודות כגון "בריכת דם" (Blood Pool, 1992) או "זנב" (Tale, 1992) שהתפרסמו בתערוכה הקבוצתית "Post Human" (1992), נתפשו כביטוי לעידן הפוסט מודרני ולמיניות בעידן מגפת האידס.
היא גם כתבה מספר ספרים.
בשנת 2009 היא זכתה בפרס של "אישה באמנות" של מוזיאון ברוקלין.
צבי רין
צבי רין (27 בפברואר 1914 – 26 בספטמבר 1998) היה בלשן וחוקר לשונות המזרח הקדום והשפות השמיות העתיקות. יחד עם אשתו, שפרה רין, תרם לחקר כתבי אוגרית. הוא היה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1960 ל-1982.
ביוגרפיה
נולד בוורשה שבפולין בשם "גמליאל הלפרין" (בבגרותו שינה את שמו ל"צבי רין"), בן ליחיאל היילפרין, מחנך עברי ותומך של חיים ויצמן, ופנינה (לבית הוכברג), גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון. שפת אמו הייתה עברית. עלה לארץ ישראל עם כל משפחתו בשנת 1919, על סיפון האונייה "רוסלאן", שהפליגה מאודסה. המשפחה השתקעה בתל אביב.
בצעירותו, היה פעיל במחתרות האצ"ל ולח"י. צבי רין למד בבית המדרש למורים בירושלים ועסק בהוראה, בין היתר בבית-ספר ביאליק, תל אביב. בשנת 1952 יצא ללימודים בארצות הברית. הוא קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1958, ולימד שם במשך שנתיים. בשנת 1960 הצטרף פרופ' צבי רין לסגל אוניברסיטת פנסילבניה ולימד שם עד לשנת 1982.
בנוסף למחקר ולהוראה, עסק בתרגום מאנגלית לעברית וכתב סיפורים, שירים ומאמרים, במקרים רבים בשמות בדויים. בין תרגומיו, ארץ שכוחת אל מאת קרלו לוי (הוצאת עם עובד, 1950) והקוסם מארץ עוץ מאת פרנק באום (הוצאת יוסף שרברק, 1946).
לאחר פרישתם מאוניברסיטת פנסילבניה, עסקו צבי ואשתו במחקר שירת האוגרית, וכמחברים שותפים הוציאו לאור את הספר "עלילות האלים: כל שירות אוגרית", ב-1996.
משפחתו
הוא היה אחיהם של המשורר יונתן רטוש, של המשוררת והסופרת מירי דור, ושל הבלשן, פרופ' עוזי אורנן.
אשתו, שפרה רין, הייתה ספרנית לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה משנת 1964 עד 1983. היא הייתה מוסמכת בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס ולמדה לימודים נוספים, ברמת דוקטורט, באוניברסיטת ברנדייס, בדרופסי קולג', פילדלפיה ובאוניברסיטת פרינסטון.
היה אב לשתי בנות ובן. ארכיונו האישי נמצא במכון גנזים.
משרת העם (סדרת טלוויזיה)
משרת העם (באוקראינית: Слуга народу) היא סדרת טלוויזיה אוקראינית בהפקת "אולפני רובע 95" (בבימויו של אולכסיי קיריושצ'נקו) מסוגת הקומדיה הפוליטית, המגוללת את קורותיו של מורה להיסטוריה שהופך לנשיא אוקראינה המנסה לבצע את עבודתו נאמנה אך נאלץ להתמודד עם הבירוקרטיה המושחתת במדינתו.