cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל פצ'ינו
ביוגרפיה
ב-1971 שיחק תפקיד ראשי בסרט "בהלה בפארק הסמים". ב-1991 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "פרנקי וג'וני" בתור טבח ואסיר משוחרר.
ב-1972 גילם את מייקל קורלאונה בשובר הקופות "הסנדק" ובסרטי ההמשך "הסנדק 2" ו"הסנדק 3". הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ועד סוף שנות ה-70 היו לו שלוש מועמדויות נוספות לפרס זה. למרות מועמדויות נוספות, רק בשנת 1992 זכה פצ'ינו בפרס, עבור תפקידו כסגן-אלוף עיוור של הצבא האמריקאי בסרט "ניחוח אישה". באותה שנה הוא היה גם מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו ב"גלנגרי גלן רוס". פצ'ינו לא השיג מועמדויות אחרות מאז שתי אלו, אך זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, עבור מפעל חיים ועבור תפקידו במיני-סדרה "מלאכים באמריקה".
בשנת 1983 שיחק פצ'ינו את המאפיונר טוני מונטנה בסרט "פני צלקת", בסרט הוא אומר את אחד ממשפטי הקאלט הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע "say hello to my little friend!" (תגידו שלום לחברי הקטן). באותה שנה שיחק בחידוש של ברודוויי למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
פצ'ינו דחה במהלך השנים מספר תפקידים מבטיחים בדיעבד במהלך הקריירה שלו, ביניהם תפקיד האן סולו ב"מלחמת הכוכבים", קפטן וילארד ב"אפוקליפסה עכשיו" (שביססו את הקריירה של האריסון פורד ומרטין שין) ואדוארד לואיס ב"אישה יפה".
ב-2007 השתתף בשובר הקופות "אושן 13".
בשנת 2011 ביים וכתב את הסרט התיעודי "ויילד סלומה", שבחלקו הוא עלילתי בהשתתפותם של ג'סיקה צ'סטיין ואסטל פרסונס. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים ה-68 של ונציה ב-31 באוגוסט 2011.
חיים אישיים
פצ'ינו מעולם לא התחתן, אך יש לו ארבעה ילדים. הראשונה נולדה ב-1989, ממערכת יחסיו עם מדריכת המשחק ג'ן טראנט. בנוסף, יש לו תאומים שנולדו ב-2001, ממערכת היחסים שניהל עם בוורלי ד'אנג'לו בין השנים 1996–2003. כמו כן, בעבר ניהל מערכת יחסים עם דיאן קיטון, וכן ניהל בעבר גם מערכת יחסים עם השחקנית הישראלית מיטל דוהן. בשנת 2020, הזוג נפרד. ב-2023 נולד לו בן מבת זוגו נור אלפאלה.
דניס גוף
דניס גוף (באנגלית: Denise Gough; נולדה ב-28 בפברואר 1980) היא שחקנית אירית.
ביוגרפיה
גוף נולדה בעיר אניס שבמחוז קלייר. היא האחות הבכורה של השחקנית קלי גוף. ב-2003 למדה גוף ב-Academy of Live and Recorded Arts. היא מוכרת מהופעותיה בתיאטרון ובטלוויזיה, בין השאר במחזה "The Painter" (ב-2011) וסדרת הדרמה "Messiah V: The Rapture".
תיאטרון
ב-2012 הייתה גוף מועמדת לפרס מילטון שולמן על השחקנית החדשה המצטיינת במסגרת פרסי התיאטרון של האיבנינג סטנדרד על הופעתה במחזה "תשוקה בצל האילנות" מאת יוג'ין או'ניל שהוצג בתיאטרון ליריק המרסמית', ובמחזה "Our New Girl at" מאת ננסי האריס שהועלה בתיאטרון בוש. ב-2014 שיחקה גוף בתפקיד ג'וליה במחזה "הדוכסית ממאלפי" בהפקת הבכורה בתיאטרון סם וונאמייקר פלייהאוס בלונדון. בספטמבר 2015 הציגה הופעה "מחשמלת" בתיאטרון הלאומי במחזה "People, Places and Things," מאת דאנקן מקמילן בבימויו של ג'רמי הרין. היא גילמה שוב את אותה דמות במרץ 2016 בהפקה שהוצגה בתיאטרון וינדהאם. על הופעתה זו זכתה גוף בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר. באפריל 2017 חזרה להופיע בתיאטרון הלאומי בתפקיד הרפר בהפקה מחודשת של מריאן אליוט למחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר, עליו זכתה בשנת 2018 בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. ב-2018 חזרה וגילמה את הרפר בברודוויי יחד עם רוב שחקני הצוות המקורי.
The Finale (סיינפלד)
השומרוני הטוב (באנגלית: The Finale) הוא שמו של פרק הטלוויזיה האחרון בקומדיית המצבים הפופולרית סיינפלד.
הפרק שודר ב-14 במאי 1998 ברשת NBC, ונצפה על ידי 76 מיליון צופים אמריקאים. נכון ל-2020, זהו פרק הסיום הרביעי הנצפה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית, אחרי The Fugitive , מ.א.ש וחופשי על הבר.
רקע
בפרק מתארחים עשרות שחקנים שגילמו דמויות משניות לאורך כל הסדרה. בפעם הראשונה והאחרונה מאז העונה השביעית, ג'רי מבצע בפרק קטעי סטנד-אפ. יוצר הסדרה לארי דייוויד, שפרש מהסדרה לאחר העונה השביעית, חזר כדי לכתוב את התסריט לפרק הסיום.
עלילה
בעקבות בעיות טכניות, נאלץ המטוס לנחות בעיירה הפיקטיבית "לייתם" במסצ'וסטס. הארבעה מטיילים בעיר עד לתיקון המטוס ורואים אדם שמן נשדד, אך במקום לעזור לו הם מעדיפים לצלם את האירוע ולהוסיף הערות סרקסטיות על הנעשה. שוטר שמגיע למקום עוצר אותם על כך שלא עשו דבר כדי לעזור לקורבן, מתוקף חוק השומרוני הטוב.
משפט מתנהל נגד הארבעה, ובמהלכו מביאה התביעה עשרות דמויות שהופיעו במהלך תשע עונות הסדרה, שנפגעו מאחד או יותר מהארבעה. המשפט מסתיים בהרשעת הארבעה, והם נשלחים לכלא לשנה. לקראת סוף הפרק האחרון אומר ג'רי משפט זהה לחלוטין למשפט הראשון שפתח את הסדרה: "הכפתור השני הוא כפתור המפתח. הוא במפורש בונה או הורס את החולצה", כאשר ג'ורג' שואל אותו בתגובה: "לא ניהלנו את השיחה הזו בעבר?".
על רקע הקרדיטים, ג'רי מציג את מופע הסטנד-אפ שלו מול האסירים בבית הכלא, במדי אסיר.
בפרק יש אירוניה מסוימת בכך שהתוכנית שנודעה כ"תוכנית על כלום", הסתיימה בכך שהדמויות הראשיות נכנסות לכלא על כך שלא עשו כלום.
AirPort
איירפורט (באנגלית: AirPort) ואיירפורט אקסטרים הן משפחות מוצרי רישות אלחוטי של חברת אפל שנועדו לשימוש עם מחשבי מקינטוש, PC וגם עם מוצרי אפל נוספים כדוגמת אייפון ואייפד. פרוטוקול הרשת האלחוטית במוצרים אלו מבוסס על תקן IEEE 802.11 המשמש גם במוצרי Wi-Fi. משפחת המוצרים כוללת נתבים וכרטיסי הרחבה.
הגרסה הראשונה של נתב איירפורט יצאה ביולי 1999 והוצעה עם כרטיסי הרחבה של תקשורת אלחוטית תואמת לקו מחשבי המחברת iBook. עם הוצאת איירפורט הפכה אפל ליצרנית החשובה הראשונה שאמצה את תקן Wi-Fi וליצרנית היחידה בשנתיים הבאות ששיווקה מכשירים שאכן פעלו כהלכה. מאוחר יותר הוסיפה החברה אפשרות לצירוף כרטיס איירפורט כמעט לכל דגמי המחשב שלה, לבד משרתים. המכשיר הראשון איפשר מהירות העברת נתונים של 11 מגהביט לשנייה למרחק של עד 50 מטר מתחנת הבסיס, בהתאם לגרסת הפרוטוקול 802.11b.
מכשיר "איירפורט אקספרס" שיצא בשנת 2004 היה גרסה ממוזערת של נתב האיירפורט אקסטרים שנועדה לשימוש בנסיעות וכללה גם אפשרות להזרמה אלחוטית של קובצי קול.
גרסה נוספת לאיירפורט אקסטרים שיצאה ב-2008 ונקראה Time Capsule (כמוסת זמן) כללה גם כונן קשיח והפכה את איירפורט למוצר אחסון על רשת (NAS) התומך בגיבוי מרכזי אוטומטי של קבצים ממחשבי אפל השונים.
התאחדות הטיפוס הספורטיבי והאתגרי בישראל
התאחדות הטיפוס הספורטיבי והאתגרי בישראל (בעבר: מועדון המטפסים הישראלי ולפני כן המועדון האלפיני הישראלי) היא עמותה רשומה, שמטרתה קידום ספורט הטיפוס בישראל. במועדון חברים מאות מטפסים, ביניהם מטפסים ספורטיביים, מטפסי סלע ואלפיניסטים.
המועדון הוא הגוף היציג של ספורט הטיפוס ומוכר על ידי מינהל הספורט ככזה. הוא פועל כיום בעיקר בטיפוס צוקים, ופחות בטיפוס אלפיני. המועדון חבר בהתאגדות הבינלאומית של האיגודים האלפיניים.
היסטוריה
המועדון נרשם כעמותה בשנת 1987 ופועל כמוסד ללא כוונת רווח. מטרות המועדון הן להרחיב את חוג המטפסים ואת המתקנים לטיפוס בישראל תוך הנחלת ערכי טבע והשמירה עליו, מקצועיות ובטיחות. המועדון מעודד את חבריו להיפתח לסוגים שונים של טיפוס.
בשנת 2011 שינה המועדון את שמו ל"מועדון המטפסים הישראלי". השינוי התבצע במטרה לפנות לכל המטפסים בישראל, ולא רק לאלו המגדירים עצמם "מטפסים אלפיניים". למעט השם, מטרות המועדון נותרו כשהיו. התאחדות היא הגוף היחידי בישראל המפיק את אליפויות ישראל ושולח מטפסים לתחרויות בין לאומיות. כתוצאה מהכרה זו שונה שוב השם בשנת 2019 להתאחדות הטיפוס בישראל, וכך הוא מוכר כיום בישראל ובעולם.
פעילויות
בין הפעילויות הבולטות של המועדון: פיתוח אתרי טיפוס ומסלולים חדשים, הוספת מסלולים לאתרים קיימים, שיפור הבטיחות במסלולי הטיפוס השונים ותמיכה במשלחות טיפוס בעולם. כמו כן, עורך המועדון פעילויות היכרות, קורסי טיפוס, וכינוס מפגשים ובהם הרצאות לקידום הידע המקצועי והבטיחותי של המטפסים. המועדון התקין ציוד ומינה אחראים לתחזוקתם של מספר אתרי טיפוס: שילת, אתר בית אריה, מצוק גיתה ורכס רמים. בנוסף לכל אלו, מספק המועדון שירותים לחבריו כדוגמת תיקון נעלי טיפוס וביטוח המכסה תאונות טיפוס. המועדון מפרסם עלון ומקיים אתר אינטרנט ופורום פעיל בנושא טיפוס, ובו סיפורים, מאמרים, מידע מקצועי ועדכונים על אתרי טיפוס חדשים ומתחדשים.
ילד פרפר
ילד פרפר הוא אלבום הסולו השני של המפיק והראפר הישראלי שקל. האלבום יצא לאור ב־16 ביוני 2019.
באלבום מתארחים מיכאל סוויסה ואחיו ישי, טונה, צליל דנין, נורוז, דודו פארוק, מיכאל כהן ויסמין מועלם, איה זהבי פייגלין.
את רוב השירים באלבום הפיק שקל בעצמו, אך מספר שירים הופקו על ידי אורי שוחט, בוי אצ'י, תומר כץ וישי סוויסה.
את שני הסינגלים של האלבום הוציא שקל עוד קודם ליציאתו: "אני מתלבש יפה" יצא ב־10 בספטמבר 2017, ו"פרחים" יצא ב־28 באפריל 2019.
מופע השקת האלבום היה ב-7 באוגוסט 2019 ב"בארבי" בתל אביב. במופע התארחו טונה, דודו פארוק, תומר כץ, איה זהבי פייגלין, נורוז, ואמני ראפ והיפ־הופ נוספים.
רקע
שקל החל לעבוד על האלבום לאחר שחזר מטיול שערך בדרום־אמריקה ב־2012. מאז הוציא את אלבומו הראשון, "רדיו ג'ונאם", והמשיך לעבוד על אלבום נוסף.
על שם האלבום, "ילד פרפר", הודיע לראשונה בהופעה של נצ'י נצ' ב־10 בנובמבר 2018.
השם נובע מחיבתו של שקל לפרפרים, והזדהותו עם הימשכותם לאש אף על פי שהם נשרפים במגע איתה.
מערכה (תיאטרון)
מערכה (בלועזית: אַקט) בתיאטרון היא פרק ממחזה. מספר המערכות בהצגה יכול לנוע בין 1–5 ויותר, תלוי במבנה בו בחר המחזאי לתאר את הסיפור. משך זמן המערכה נע לרוב בין 30–90 דקות, אך עשוי להמשך גם זמן קצר יותר של כ-10 דקות.
מערכות מתקיימות גם בתחומי בידור נוספים כדוגמת אופרה, טלוויזיה, קולנוע, קברט, ומופעים מגוונים ומוזיקליים שונים.
היסטוריה
התיאטרון הרומי היה הראשון לחלק את ההצגות למספר מערכות המופרדות ביניהן במרווחים. ניתן לחלק מערכות גם לסצנות, כאשר בתיאטרון קלסי כל התארגנות מחדש של כניסות ויציאות של שחקנים מהבמה היא סצנה, אולם בתיאטרון המודרני ההגדרה פחות מובחנת באופן זה.
במחזות מודרניים, פעמים רבות, יש רק רמה מבנית אחת, אשר יכולה להיות לפי מערכות או סצנות בהתאם להחלטתו של המחזאי. חלק מהמחזאים מוותרים על החלוקה לפרקים שונים. סצנות רצופות בדרך כלל מופרדות אחת מהשנייה בזמן או במקום, אבל החלוקה בין מערכות קשורה למבנה הדרמטי הכולל של יצירה. לעיתים קרובות סיומה של מערכה מגיע יחד עם פעולה או החלטה חשובה שמקבלת על עצמה אחת או יותר מהדמויות במחזה, לרוב מדובר בהחלטה בעלת חשיבות שיש לה השפעה עמוקה על הסיפור.
אופרטות רבות ומרבית מחזות הזמר מחולקים לשתי מערכות, כך שבפועל ההפסקה נתפסת כנקודת החלוקה ביניהן.
מחזה בשלוש מערכות
במחזה בן שלוש מערכות, לכל מערכה יש אלמנט וחוויית קורא וצופה אחרת. במבנה הנפוץ ביותר, המערכה הראשונה מציגה את הנושאים, תחילה במצג שלאחריו נכנס הגיבור הראשי, ומוצגת הנחת היסוד הדרמטית ותיאור המצב ובין אמצע לסוף המערכה הראשונה מתרחש תיאור האירוע שמניע את העלילה. המערכה השנייה אפלה יותר ובה הדמות הראשית נתקלת במכשול המונע ממנה מלהשיג את הצרכים הדרמטיים שלה, ולרוב מופיע האנטגוניסט המרחיק אותה מהשגת מטרותיה. במערכה השלישית מתקיימת ההכרעה והגיבור הפרוטגוניסט מנצח וחוזר שיווי המשקל לסיפור.
מחזה בחמש מערכות
עד המאה ה-18, מרבית המחזות חולקו לחמש מערכות. תבנית זו ידועה כ"מחזה בחמש מערכות", ונותחה על ידי גוסטב פרייטג. חמש המערכות מהוות פונקציות ספציפיות במבנה הכללי של המחזה, אבל בביצועם בהצגה אין, בהכרח, כל הפרדה ברורה ביניהן.
פרייטג מחשיב את העלילה כמבנה נרטיבי שמחלק את הסיפור לחמישה חלקים, כמו מערכות של מחזה. חלקים אלו הם המצג של המצב, פעולה מתגברת באמצעות קונפליקט מרכזי, נקודת שיא (או נקודת מפנה), פעולה שוככת בה הקצוות הפתוחים בעלילה נסגרים ופתרון.
הארנק והחרב
הארנק והחרב - המהפכה המשפטית ושִברה הוא ספר מאת דניאל פרידמן העוסק במערכת המשפט בישראל. הספר סוקר ומבקר את תהליכי ההתעצמות של בתי המשפט בישראל במסגרת האקטיביזם השיפוטי ששיאו במהפכה החוקתית, את התחזקות מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה ואת התגברות כוחם של גורמי משפט ופקידות אחרים על חשבון משקלם של נבחרי הציבור.
החל משנות ה-80 חלה התעצמות הדרגתית בכוחו של בית המשפט העליון לעומת הכנסת והממשלה. משפטנים רבים סקרו את התהליך הזה ותיארו את הגורמים לו, את אופיו ואת השלכותיו. חלק מהכותבים בתחום גם הביעו את דעתם בשאלה האם תהליכים אלה חיוביים או שליליים. חידושו המרכזי של פרידמן הוא הטענה לפיה להתעצמותו של בית המשפט נלווית גם התחזקות דומה של התביעה הכללית (פרקליטות המדינה) והיועץ המשפטי לממשלה שעומד בראשה, וששני הגופים הללו מזינים זה את התעצמותו של זה.
שם הספר הוא פרפרזה לתיאורו של אלכסנדר המילטון את הרשות השופטת כשואבת את כוחה דווקא מכך שאין לה ארנק וחרב, וכל כוחה נסמך על אמון הציבור בכך שהיא מייצגת החוק. טענתו של פרידמן היא כי במסגרת האקטיביזם השיפוטי ניכסה לעצמה הרשות השופטת מעורבות מכרעת בקביעת המדיניות הממשלתית, גם בנוגע להחלטות תקציביות וביטחוניות, כך שבניגוד לעיקרון של המילטון, יש לה גם 'ארנק' וגם 'חרב'.
באוגוסט 2016 יצאה מהדורה אנגלית של הספר בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. למהדורה זו נוספו שינויים ועדכונים בתוכן הספר. בראשית שנת 2019 שולב הספר יחד עם ספרו השני של פרידמן על מערכת המשפט, "לפני המהפכה", והם יצאו לאור יחד כספר בשם "קץ התמימות - משפט ושלטון בישראל", בהוצאת ידיעות ספרים.
חלק ראשון: בית המשפט הקלאסי
בחלק הראשון של הספר סוקר פרידמן את מערכת המשפט בשנותיה הראשונות של המדינה, את תהליכי ייסודה ואת ההיסטוריה המוסדית והפרסונלית של מערכת המשפט עד למהפך בבחירות 77'. בתקופה זו התחוללה לדעתו ".
צניעותה של המערכת התבטאה לפי פרידמן בקבלת עליונות הפרלמנט כעקרון יסוד ובדחיית האפשרות לפסול חקיקה של הכנסת, בהימנעותו של 'בית המשפט הקלאסי' מהתערבות בשאלות מדיניוּת ובעמידה על דרישת זכות העמידה. פרידמן מדגיש כי גם בהכירו במגבלות כוחו, פעל בית המשפט לשמירה על זכויות אדם באמצעות ביקורת על פעולות הממשלה. כך בבג"ץ קול העם, בבג"ץ ישראל שייב נגד שר הביטחון ובמקרים נוספים. הוא מתאר את יחסם של הפוליטיקאים לשופטים בימים אלה כמנוכר ומזלזל, אך ענייני ומקצועי.
פרידמן סוקר את פעילותה של מערכת התביעה בשנותיה הראשונות של המדינה בכל הנוגע לחקירת מעשי שחיתות של נבחרי ציבור והעמדתם לדין, ועוסק בשתי פרשיות פלילים ציבוריות מתקופה זו בהן נחשדו בכיר מפא"י אשר ידלין והשר אברהם עופר. בספר נמתחת ביקורת על השימוש בכלי המעצר לשם הפעלת לחץ על נחקרים, ועל התנהלותו של היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק בשתי הפרשיות. חלק מן הביקורת מופנה גם כלפי החיבור המלאכותי בין שני תפקידי היועץ, ראש התביעה מחד ויועצה של הממשלה מאידך, נקודה שעולה גם בקשר לטיפולו של ברק בפרשת חשבון הדולרים.
הפרק "שרים ויועצים" עוסק בהתפתחות תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה, מתאר כיצד נוצר התפקיד למורת רוחו של בן-גוריון, ומציין את כהונותיהם של גדעון האוזנר ומאיר שמגר כאבני דרך בהגדרת התפקיד ובהתעצמותו ביחס לממשלה. בתקופתו של האוזנר הוקמה ועדת אגרנט אשר קיבלה את עמדת האוזנר לפיה הוא עומד לבדו בראש התביעה הכללית. בנוגע לשאלת הייעוץ ציינה הוועדה כי הממשלה רשאית "להחליט כיצד עליה לפעול במקרה המסוים לפי שיקול דעתה", ופרידמן כותב כי לימים לא השלים השופט אהרן ברק עם חלק זה בחוות הדעת ופסק בפרשת פנחסי את ההפך מקביעת הוועדה. בתקופתו של שמגר נוצרו 'הנחיות היועץ המשפטי לממשלה' שנועדו לסייע למשרדי הממשלה ולהדריכם אך "סיגלו לעצמן אופי חקיקתי, ונהפכו למכשיר מרכזי לשליטת היועץ המשפטי על משרדי הממשלה.".
חלק שני: פעמי המהפכה
החלק השני של הספר עוסק בעיקר בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון. בתקופה זו התרחשה, לפי פרידמן, "התעצמות אדירה בכוחה של מערכת המשפט".
שלב חשוב בשינוי המאזן בין הרשויות הייתה המהפכה החוקתית. פרידמן מציין את הביקורת על הליך חקיקת חוקי היסוד, את חוסר הבהירות בשאלת הסמכות שהם מעניקים לבית המשפט ואת הפרשנות המרחיבה שניתנה בפסיקה לזכויות המוגנות, כזו שגם יוזמי החוקים לא צפו.
שינוי המגמה בבית המשפט העליון בנוגע לזכות העמידה והשפיטות מודגם באמצעות סוגיית גיוס בני הישיבות. עתירה שהוגשה לבג"ץ בשנת 1970 בנושא נדחתה בטענה שלעותר אין זכות עמידה, כשהשופט אלפרד ויתקון מדגיש:
לעומת זאת בפסק הדין שניתן בעתירה דומה בשנת 1986 כתב השופט אהרן ברק:
בפסק הדין הרחיב ברק גם על עמדתו לפיה מבחינה נורמטיבית "הכל שפיט", אך הנשיא שמגר והשופטת מרים בן-פורת חלקו עליו בסוגיה זו, והצטרפו לדעתו בנוגע לזכות העמידה. פרידמן סבור כי הרחבת זכות העמידה הביאה להכבדת העומס על בית המשפט, אך גם לשינוי באופיו, שכן כל סוגיה שעלתה לדיון ציבורי יכולה הייתה להגיע מיד לפתחו.
עם זאת, פרידמן סבור כי בתקופתו של שמגר נשמרו עדיין מידות מסוימות של ריסון עצמי של בית המשפט ונשמרה ההכרה כי ישנם נושאים שאינם שפיטים.
עניין נוסף שנדון בחלק זה הוא פסק דין אפרופים שניתן בשנת 1995 והעמיד את הפרשנות התכליתית מעל משמעותו המילולית של החוזה. פרידמן מבקר את פסק הדין וסבור כי הוא התעלם מעקרונות יסודיים בדיני החוזים, וכי הרטוריקה שלו ערערה את הוודאות המשפטית בתחום.
נסקרת גם התפתחות מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה בשנות השמונים והתשעים. לפי פרידמן, היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר סילף את דברי ועדת אגרנט שהגדירה את תפקיד היועץ, וקבע כי חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה מחייבת את הממשלה. עוד הוא קבע שרק היועץ המשפטי לממשלה יכול לייצג את הממשלה בבית המשפט, כך שאם הוא חלוק עליה תיוותר הממשלה ללא ייצוג. ביקורתו של פרידמן היא גם על בג"ץ שקיבל את עמדה זמיר.
פרידמן מבקר את הפרקליטות על "שיטת התיק הפתוח", במסגרתה באמצעות פתיחה בבדיקה או בחקירה, ובפרט על ידי השארת תיק החקירה פתוח לאורך זמן, נמנע מינויו של אדם למשרות ציבוריות שונות.
חלק שלישי: המהפכה המשפטית בשיאה
את תקופת השיא של המהפכה המשפטית תוחם פרידמן ב-11 השנים שבין התמנותו של אהרן ברק לנשיא בית המשפט העליון, באוגוסט 1995, לסיום כהונתה של ממשלת שרון השנייה, בראשית 2006.
פרידמן מאפיין את התקופה הזו בהתעצמות כוחה של מערכת אכיפת החוק על רקע ריבוי חקירות של פוליטיקאים. בין הנחקרים היו כל ראשי הממשלה שכיהנו באותן שנים, מועמדים לתפקיד שר המשפטים ושרים אחרים.
החקירות לוו, לפי פרידמן, בתעמולה על "שחיתות שלטונית", ושתיהן יחד הן הביאו להחלשת המערכת הפוליטית ולחשש של שרים לנהוג שלא לפי דעת הפקידים.
פרידמן כותב כי מינויי שופטים משורות התביעה התרבו וכתוצאה מכך התחזקה הנטייה התביעתית בבתי המשפט, מה שהתבטא בין השאר בפרשנות מרחיבה של עברות מעורפלות כהפרת אמונים ושיעורי הרשעות שנושקים ל-100%.
פרידמן מנתח את השפעתו המרכזית של ברק על בית המשפט בתקופתו כנשיא ומתאר אותו כבעל עוצמה גדולה יותר מכל קודמיו. עוצמה זו הושגה, לפי פרידמן, בזכות יכולותיו האישיות של ברק, בשל מתקופת כהונתו הארוכה בעליון, ובאמצעות השפעתו המכרעת על מינוי שופטים רבים.
בית המשפט שהותיר אחריו ברק מתואר בספר כ
מעורבותו המעמיקה של בית המשפט בענייני מדיניות והשימוש המוגזם בהליכים פליליים הביאו, לפי פרידמן, לירידה דרסטית באמון הציבור בבתי המשפט ובמערכת אכיפת החוק. הוא מתאר את השימוש הגובר בעילת הסבירות לשם ביקורת על מינויים שביצעו הממשלה וזרועותיה, ומבקר אותו לא רק בשל ההכרעות המקומיות, אלא בשל תחושה של היעדר כללים ושל שיקול דעת שיפוטי בלתי מוגבל, שהשימוש הזה יצר לדעתו.
ביקורת מיוחדת מעביר פרידמן על ההתערבות בשיקולי הביטחון של צה"ל ושאר כוחות הביטחון, ובפרט כשזו התבצעה תוך כדי קרבות במהלך האינתיפאדה השנייה.
פרשת בר און חברון וועדת שמגר שהוקמה בעקבותיה מתוארות בידי פרידמן כאבני דרך משמעותיות בתהליך החלשת הממשלה ובצמצום יכולתה לקבוע את זהות היועץ המשפטי שלה. פרידמן משבח את המלצת הוועדה לקצוב את תפקיד היועץ לשש שנים, אך מבקר את הנחות היסוד שלה לגבי מהות תפקידו, ואת דרך המינוי באמצעות וועדה עליה היא המליצה
את החלק העוסק בתקופת כהונתו של ברק חותם פרק העוסק בירידה המתמשכת באמון הציבור בבית המשפט העליון, משיעורים גבוהים במיוחד של כ 85% בראשית כהונתו, עד לשפל של 56% בסיומה. פרידמן סבור שצניחת האמון הזו נובעת בין השאר מתחושה שבית המשפט מתנשא, שיש פער בין דרישותיו ה'צדקניות' בתחום טוהר המידות לבין יישומן כלפי בית המשפט עצמו, ושבג"ץ מתערב מדי בענייני ביטחון ומכביד שלא לצורך על צה"ל. כל אלה הביאו לביקורת מתעצמת על בג"ץ, ולשורה של יוזמות חקיקה שלא היו לרוחו של ושחלקן אף התקבלו.
חלק רביעי: בלימה
החלק הרביעי של הספר עוסק בעיקר בתקופת ממשלת אולמרט וברפורמות שניסה פרידמן לקדם בתפקידו כשר המשפטים בממשלה זו.
באופן כללי פרידמן משבח את תפקודו של ראש הממשלה אהוד אולמרט, ומבקר בעקביות את התנהלותו של שר הביטחון אהוד ברק בשלל תחומים, ביניהם ביטחוניים.
הספר מתאר בהרחבה את המהלכים שקידם פרידמן כשר המשפטים בממשלת אולמרט ואת ההתנגדות שבה נתקל מצד מערכת המשפט. הוא מתאר התקפות חריפות שספג מראשי המערכת, ביניהם נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק, שופט בית המשפט העליון לשעבר מישאל חשין ונשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש. מנגד הוא מציין את התמיכה לה זכה מצידם של משפטנים כאמנון רובינשטיין, שמעון שטרית, רות גביזון, יואב דותן ואחרים.
העימותים עם ביניש נוצרו בין השאר על רקע התנגדותו של פרידמן למינויים זמניים בבית המשפט העליון, וכן בשל 'חוק הקדנציות' שקידם פרידמן ושקצב את כהונת נשיא בית המשפט העליון לתקופה של שבע שנים וקבע תקופה זהה עבור נשיאי בתי המשפט השלום והמחוזי.
בתחום מינוי השופטים פעל פרידמן למינוי עורכי דין פרטיים, ביניהם יורם דנציגר וחנן מלצר שמונו לבית המשפט העליון, בניסיון לאזן את הנטייה התביעתית בבתי המשפט.
פרידמן מונה שלושה תזכירי חקיקה שהציע כשר המשפטים כדי לרסן את האקטיביזם השיפוטי, אך חקיקתם לא צלחה: תיקון לחוק יסוד: השפיטה ובו פסקת ההתגברות והגבלות על פסילת חוקים, חיזוק נציגוּת הממשלה בהוועדה לבחירת שופטים בנוגע למינויים לעליון, והגדרת מתחם השפיטות בחקיקה, כך שבתי המשפט יעסקו רק בנושאים שהאופי הדומיננטי שלהם משפטי.
רפורמה נוספת שקידם פרידמן נועדה לאפשר לשרים מרחב תמרון במינויי בכירים בשירות הציבורי, באמצעות חיוב ועדות האיתור להציע לשר שלושה מועמדים. הצעה זו והצעה דומה בנוגע למינוי פרקליט המדינה נבלמו, אך פרידמן הצליח לקבוע כלל דומה לגבי מינוי היועץ המשפטי לממשלה.
גם פיצול תפקידי היועץ המשפטי לממשלה היה מהלך שפרידמן ניסה לקדם, באמצעות הפרדת התפקיד של ראש התביעה מתפקיד פרקליטהּ של הממשלה. ההצעה הביאה את פרידמן לעימות ציבורי עם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז.
חלק חמישי: מי ישמור על השומרים
בחלק החמישי של הספר סוקר פרידמן את היסודות התאורטיים לטיעוניו ומתאר את הגישות השונות למרחב הפרשנות השופט ולתחומי השיפוט. הוא מאשים את בית המשפט העליון בזניחת הכללים המקובלים לריסון שיפוטי.
פרידמן מפקפק בתוקפה של אמרתו הידועה של אלכסנדר המילטון לפיה אין לבית המשפט "לא ארנק ולא חרב" ומזהיר מפני הסתמכות בלעדית על הגינותו של בית המשפט. לדבריו,, פרידמן מציין מקרים בהם בתי המשפט פגעו בפסיקתם בזכויות אדם, ומתריע מפני פגיעה כזו במיוחד במסגרת הדין הפלילי.
בתשובה לטענתו של אהרן ברק לפיה תחום שאיננו שפיט מהווה "חור שחור" טוען פרידמן כי השארת תחומי הרשות המבצעת להכרעתה הבלעדית, ללא פיקוח של בג"ץ על סבירות ההחלטות, היא הדרך להבטיח קבלת החלטות יעילה ביותר. החשש מפני טעות של הממשלה דומה לחשש מפני טעות בפסיקת בג"ץ, שגם עליה אין ביקורת. לכל רשות, סבור פרידמן, יש תחומים בהם המילה האחרונה היא שלה.
המאבק על 'שלטון החוק' אותו מנהלים חסידי בג"ץ ואנשי הפרקליטות הוא למעשה, לפי פרידמן, מאבק על השלטון עצמו. תיאור למאבקם של תומכי האקטיביזם השיפוטי כמאבק על שלטון החוק נועד, לפי פרידמן, להעניק יתר עוצמה לטיעוניהם ולחפות על חולשתה הבסיסית של המהפכה החוקתית העומדת "על כרעי תרנגולת".
פרידמן מציין כי בניגוד לרושם אותו מבקשים לייצר לכנסת יש רקורד מרשים של חקיקה המגנה על זכויות אדם, לעיתים אף בתגובה לפסיקה של העליון שפגעה בזכויות עצורים.דווקא בית המשפט פגע בזכויות האדם כשהרחיב את האחריות הפלילית באמצעות עבירות מעורפלות כמרמה והפרת אמונים.
לסיום כותב פרידמן כי חל מיתון במגמת האקטיביזם השיפוטי, האמון הציבורי בבית המשפט העליון עלה לאחר מינוי אשר גרוניס לנשיאו בשנת 2012, וגם בתחום בחירת היועץ המשפטי לממשלה בידי הממשלה חל שיפור. עם זאת הוא מונה שורה של צעדים הנדרשים כדי להסדיר את היחסים בין הרשויות, לצמצם את המשפטיזציה ולהחזיר את יכולת המשילות.
טענות מרכזיות
טענתו המרכזית של הספר היא שהחל משנות השמונים המערכת המשפטית במדינת ישראל ובראשה בית המשפט העליון הרחיבה את כוחה ואת השפעתה בשלל נושאים ציבוריים, על חשבון סמכותן וכוחן של הכנסת והממשלה. השינויים המרכזיים הם נטילת בית המשפט העליון לעצמו את סמכות הביקורת על חוקי הכנסת, מעורבות מוגברת של בית המשפט בסבירותן של החלטות ממשלה, התעצמות בכוחו של היועץ המשפטי הן בתפקידו כיועצה של הממשלה והן בתפקידו כתובע הכללי והתגברות משקל הפקידוּת על חשבון המשילוּת של הממשלה והשרים.
את המניע העיקרי לתהליכים אלו מסביר פרידמן באמצעות התאוריה של ריצ'רד פוזנר, לפיה כל גוף חברתי ופוליטי, כולל בית המשפט, שואף להתפשט ולהגדיל את כוחו על חשבון חבריו. כאשר זרועות השלטון האחרות נחלשות, ינכסו בתי המשפט לעצמם עוצמה נוספת. התנאי שאפשר את התגברות כוחה של המערכת המשפטית בישראל היה התערערות השלטון המרכזי והמפלגות הגדולות בישראל בראשית שנות השמונים והמשך היחלשות המערכת הפוליטית בשל 'שיח השחיתות' שיצר לפוליטיקה תדמית מסואבת ומושחתת.
במטרה לאזן מחדש בין הרשויות ולהשיב לממשלה והכנסת את כוחן הראוי, מציע פרידמן שורה של צעדים להסדרת היחסים בין הרשויות הנבחרות לבית המשפט, בין הממשלה ליועץ המשפטי שלה ובין הממשלה לפקידוּת.
לאורך הספר סוקר פרידמן את תהליכי ההתעצמות של המערכת המשפטית ומנתח אותם. בנוסף הוא מתאר את הניסיונות שנעשו על ידו ועל ידי אחרים להשיב את המצב לקדמותו.
ביקורות ותגובות
הספר זכה לביקורות חיוביות ותואר כייחודי ודרמטי בשיח המשפטי בישראל, אף שבכירי מערכת המשפט, שרבים ממנה בוקרו בו קשות, לא הגיבו לנאמר בו.
פרופסור מני מאוטנר שיבח את הספר וכתב כי הוא, וכי הפרקים שבהם דן פרידמן באופן שבו טיפלו פרקליטות המדינה ובתי המשפט בדרור חטר ישי ובהסתרת האזנות הסתר שנעשו לשר חיים רמון הם הוא מציג שני ייחודים של הספר, האחד בכך שהוא משלב את תיאור השינוי בהתנהלות בתי המשפט יחד עם שינוי אופני הפעולה של פרקליטות המדינה, ובמקביל לתיאור ההתפתחויות המשלימות במערכת הפוליטית. ייחוד נוסף שמדגיש מאוטנר הוא שהספר מציג את השינויים באמצעות תיאור עשרות רבות של מקרים במערכת המשפט ותוך דיון בדמויות שהובילו את השינויים הללו. מאוטנר מציין כי היה מוסיף לתאוריה של פרידמן את התאוריה שלו, בדבר המשקל הרב של החרדה שאחזה בקבוצה הליברלית בחברה הישראלית, בתמיכתה של זו בהתעצמותו של בית המשפט, בעקבות המהפך בשנת 1977.
גם פרופסור יקיר פלסנר שיבח את הספר וכתב כי "כל הרוצה להבין את המערכת המשפטית בישראל, מאין היא באה ולאן היא הולכת, ראוי שיקרא את הספר המלומד והמלמד הזה." הוא מדגיש כי נושא הספר איננו משפטי אלא שאלת סדרי השלטון במשטר דמוקרטי. לפי פלסנר, הספר הוא "חובת קריאה לכל נבחרי הציבור, שבאוזלת יד מתבוננים בכוח שהופקד בידם נודד לפקידות משפטית הנוגסת עוד ועוד בסמכויותיהם".
ההיסטוריון המשפטי פרופסור רון חריס תיאר את הנרטיב המתואר בספר כשגוי ואמר: "פרידמן ומאוטנר מתמקדים בעיקר בעשורים האחרונים. הם כותבים על תהליכים גדולים במברשת עבה לקהל רחב. הם לא היסטוריונים משפטיים בהכשרתם וכתיבתם לא התבססה על מחקר ארכיוני שהם ביצעו.
פרופסור יובל אלבשן תיאר את הספר ככתוב בזעם רב, הוא מציין כי הספר הוא חלק ממלחמתו של פרידמן במורשתו של ברק. לעומת זאת הוא מציג תאוריה של פרופסור דני גוטוויין, לפיה מהלכיהם של פרידמן וברק אינם מנוגדים זה לזה, אלא מייצגים שני שלבים במהלך שלם שתכליתו פירוק מדינת הרווחה בישראל וביסוס כוחו של 'שלטון ההון'.
עורך הדין אביגדור פלדמן כתב על הספר כי. הוא אף הגדיר את הספר שכמוה לא ספגה מערכת המשפט בישראל מעולם.
הפרשן המשפטי משה גורלי כתב כי. לדבריו: "פרידמן מנתץ בכישרון אנליטי ובלשון סרקסטית כמעט כל קונבנציה ומסורת משפטית שהתקבעה כאן ב־30 השנים האחרונות ... הספר משלב עיון תאורטי, עדות אישית ובעיקר פולמוס. ערבוב הז'אנרים בעייתי, אבל מרתק לראות איך רותם פרידמן את המכלול הזה להוכחת התזה הבסיסית שלו - השתלטות המשפט על חיינו".
לפי יהודה יפרח וליאת נטוביץ קושיצקי הספר הוא
דגל טנריפה
דגל טנריפה (ספרדית: Bandera de Tenerife) מורכב מצלב אלכסוני לבן, הוא צלב אנדראס הקדוש, על רקע כחול.
אין שום משמעות רשמית מאחורי צבעי הדגל. למרות זאת, הצבע הכחול הכהה מייצג את הים בגלל האופי המבודד של טנריפה והשלג הלבן מכסה את הפסגות של הר טיידה במהלך החורף. דגל טנריפה מקורו בדגל של המחוז הימי של האיים הקנריים 1845 שהוקצו על ידי מסדר מלכותי. ב-1867 שני מחוזות ימיים נוצרו בארכיפלג, והדגל אושר במחוז ימי הדגל כמו של טנריפה. לבסוף, ב-9 במאי 1989 הפך הדגל.
שלום מוסקוביץ'
הרב שלום מוסקוביץ' (י"ז בכסלו ה'תרל"ח, 23 בנובמבר 1877 - כ"ב בטבת ה'תשי"ח, 15 בינואר 1958) היה האדמו"ר משאץ ורב העיר תחת השלטון האוסטרי (במסגרת אוסטרו-הונגריה) עד שנת 1918 ואחר כך תחת השלטון הרומני בין 1918–1927.
ביוגרפיה
נולד בווירברונבקה, ליד לבוב, לציפורה פייגה לבית רובין ולרב מרדכי יוסף משה מוסקוביץ מסוליץ. היה צאצא בן אחר בן של רבי יחיאל מיכל מזלאטשוב ונקרא על שמו של זקנו האדמו"ר רבי שלום רוקח מבעלזא. הוא למד בישיבה בסוצ'אבה אחר כך השתלם אצל המהרש"ם בברז'אן שהסמיך אותו לרבנות. בשנים 1902–1927 שירת כרב בסוצ'אבה. הרב מוסקוביץ התחתן עם דודניתו, שלומצה, הבת של דודו, הרב מאיר מוסקוביץ ושל אשתו הראשונה, דינה לבית רובין. בשנת ה'תרפ"ט (1927) עבר ללונדון והשתקע בשכונת איסט אנד ולאחר השואה כשהשכונה התרוקנה מיהודים עבר לסטמפורד היל, כשכבר התחילה להיות מרכז יהודי חסידי. התפרסם כ"רבי משאץ". נודע כבקי בתחומים רבים בתורה, משרידי כתביו יצאו לאור כמה ספרים תורניים, ביניהם הספר "דעת שלום" על הרמב"ם.
נפטר בכ"ב בטבת ה'תשי"ח ונטמן בבית החיים "עדת ישראל" שבשכונת "אנפילד" בעיר.
צוואתו
בצוואתו (המופיעה על פי בקשתו המודפסת באהל הציון בעברית ביידיש ובאנגלית) הוא מבטיח שיעורר רחמים אצל אבותיו עבור כל מי שיעלה לציונו, ידליק נר לזכותו, ויקבל על עצמו קבלה כלשהי של התחזקות במצוות או בלימוד תורה. עוד ביקש בצוואתו שלא יכתבו על המצבה תארים מופלגים ובפרט שהתואר "צדיק" לא יופיע בה.
בניו וחתניו
חלק מצאצאיו משמשים כאדמו"רים, מהם: האדמו"ר ממעליץ באשדוד, האדמו"ר משאץ במונטריאול, האדמו”ר משאץ–דרוביטש, האדמו”ר משאץ באנטוורפן והאדמו"ר משאץ בבית שמש
פאטס וולר
פאטס וולר (באנגלית: Fats Waller; 21 במאי 1904 - 15 בדצמבר 1943) היה פסנתרן, זמר ומלחין ג'אז אמריקאי.
חייו ויצירתו
נולד בניו יורק כתומס ווריט וולר (Thomas Wright Waller). אימו היה מוזיקאית ואביו כומר. בילדותו ניגן מוזיקה דתית בעוגב בכנסייה של אביו ובמרכז קהילתי בהארלם. שמע ג'אז כבר מילדות וכשהיה מנגן ג'אז בכנסייה היה  אביו מכה אותו על כך. עוד לפני שמלאו לו 18 כתב את הרגטיים הראשון שלו ובאוקטובר 1922 הקליט את שני קטעיו הראשונים "Muscle Shoals Blues" ו-"Birmingham Blues". יצירות אלו מאופיינות בקו בס סטרייד המשלב מדי פעם walking bass. המנגינה בימין מעוטרת בטרילים ומאופיינת בסינקופות ודיסוננטים.
סגנון הסטרייד פיאנו הגיע מרגטיים אבל יש  בו יותר חופש אלתור. פסנתרן הסטרייד במועדון בעצם אחראי על הריקוד ואמור להחזיק את כל השיר מבחינה ריתמית והרמונית גם בהיעדר בס תופים
נגינת הפסנתר שלו הייתה בסגנון סטרייד פיאנו אותה שכלל עד כי הפך לאחד מן הנגנים הידועים והמבוקשים ביותר בניו יורק. מעשה ידוע הוא חטיפתו בכוח על מנת שינגן במסיבת יום ההולדת של בכיר המאפיה אל קפונה. לקראת סוף שנות השלושים הופיע בלונדון והקליט עבור חברת התקליטים EMI. הקלטות הסולו שעשה handful of keys, smashing thirds תרמו רבות להתפתחות נגינת פסנתר ג'אז סולו.
בנוסף כתב קטעים רבים בסגנון הסווינג ושירים רבים, בהם הסטנדרטים "Honeysuckle Rose" ,"Ain't Misbehavin" ו-"Squeeze Me". בשל מנגנוני הבטחת זכויות היוצרים הלקויים של התקופה, לא זכה וולר לתגמול ולמִזְכֶּה (קרדיט) ועד היום קיימות מחלוקות בקשר לייחוס קטעים מסוימים לוולר או לאחרים. לדברי בנו, וולר היה אדיש לחלוטין לכסף. הוא לא חסך כלום, ולא היה לו אכפת אם וכמה כסף קיבל עבור המוזיקה שלו.
וולר הכיר והושפע ממוזיקה קלאסית. שלושת המלחינים המשפיעים ביותר עבורו היו באך, בטהובן וברהמס. יצירתו "Jitterburg Walz" היא אחד מקטעי הג'אז הראשונים שנכתבו בסגנון ואלס. ההשראה לכתיבתו הגיעה מאינבנציה של באך שבנו של וולר ניגן
מצבם של השחורים באותם ימים אילץ אותם לנקוט דרכים שונות ומגוונות לבטא את חוסר השוויון. לדברי המוזיקולוג פול מאצ'לין, כותב הבויוגרפיה של וולר, ההבדל נעוץ באופי: האישיות הספציפית של וולר היא זו שהביאה אותו להתמודד עם העוולות בדרך עקיפה, מרומזת, וסאטירית, אולי "מתחת לראדר" של הלבנים. הוא העדיף לצחוק על חווסר הצדק שנגרם לו מאשר להילחם בקול רם ובאופן ישיר. במובן מסוים ההקשבה למוזיקה העליזה הזו כשמבינים את ההקשר בו היא נוצרה,  מצמררת לא פחות מהקשבה למוזיקת מחאה ישירה. בהקשר הזה black and blue  יוצא דופן באופי הרציני הנוגה שלו.
בשנת 1927 וולר היה הראשון שהקליט קטעי ג'אז בעוגב כנסייתי. היה גם המלחין האפרו-אמריקאי הראשון שנשכר כדי להלחין עבור מחזמר בברודוויי. גר בהרלם שהייתה מרכז תרבותי לאפרו-אמריקאים אחרי מלה"ע הראשונה, מועדוני ריקוד ומוזיקה היו פתוחים כל הלילה ווולר היה זמר ופסנתרן מבוקש מאד בהם. לדברי בנו הסיבה שהיה כל כך מבוקש איננה רק שהיה פסנתרן סטרייד מעולה אלא בעיקר האישיות מלאת החן והכאריזמה.  האופן שבו  ביצע את השירים היה מלא באופי, הבעה וחיוניות. הוא ידע לצחוק על מצבים קשים . הדרך שלו להתמודד עם מצבם הקשה של השחורים בתקופה זו בארצות הברית הייתה דרך הומור ולא דרך כעס.
השפיע בסגנונו ובנגינתו על ארול גארנר, קאונט בסי, באד פאוול ועוד מוזיקאי ג'אז רבים.
מותו והוקרה לאחר המוות
וולר נפטר מסיבוך של דלקת ריאות בקנזס סיטי, לאחר מותו ספד לו הפזמונאי אנדי ראזאף, שכתב עמו רבים משיריו "נשמת המלודיה... אדם שגרם לפסנתר לשיר... גדול בגופו ובנפשו... ידוע בשל נדיבותו... צרור מבעבע של שמחה (a bubbling bundle of joy)".
רבים משיריו בעלי אופי משועשע וקליל וגם סגנון שירתו והופעתו כזמר מלאים הומור ואף תאטרליות לעיתים. דוגמאות טובות לכך היא שיריו "Honeysuckle Rose" ו-"Ain't Misbehavin" שאף נבחרו להכלל בהיכל התהילה של פרס גראמי. הקלטת "Ain't Misbehavin" נכללת גם באוסף המוזיקה הלאומי של ספריית הקונגרס (רשימת הקלטות בעלות חשיבות תרבותית, היסטורית ו/או אסתטית המשקפות או מתארות את החיים בארצות הברית). ב-1968 נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז וב-1993 הוכתר בפרס גראמי למפעל חיים.
אריה בן טוב
אריה בן טוב (נולד ב-5 בדצמבר 1935) היה תת-אלוף בצה"ל ופיקד על יחידה 8200 בשנים 1976–1980. בהמשך כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר), ממלא מקום ראש אגף המודיעין (אמ"ן) וסגן ראש אמ"ן בשנים 1982–1987.
ביוגרפיה
אריה בן טוב (אדלשטיין) נולד ב-5 בדצמבר 1935 בגאלאץ, רומניה, בן שני למשפחת סוחרים דתית ציונית אמידה. בשנת 1941, עם כניסת רומניה למעגל מלחמת העולם השנייה בצד גרמניה הנאצית, נעצר אביו ונשלח למחנה עבודה, רכוש המשפחה הוחרם והאם נאלצה לשאת בנטל הפרנסה. בתום המלחמה ולאחר השלטת המשטר הקומוניסטי ברומניה עלתה המשפחה ב-1950 לארץ ואריה הצעיר נשלח להתחנך בקבוצת נוער בקיבוץ חמדיה.
בן טוב התגייס לצה"ל בשנת 1954, החל שירות בגולני והיה מדריך בבית הספר למ"כים. ב-1956 נשלח לקורס קצינים ולאחריו התנדב לצנחנים והוצב בגדוד 890, שם מילא תפקידי מפקד מחלקה ומפקד פלוגה. בשנים 1957–1963 שרת בתפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים ובאגף המבצעים, בין השאר כממלא מקום ראש זירה בענף המבצעים של צה"ל. בשנים 1967–1963 למד לימודי הנדסת חשמל בטכניון בחיפה. בן טוב לחם במלחמת ששת הימים בשורות גדוד 50, ואף נפצע בקרב רפיח (1967).
ב-1967, ביוזמתו של אלי זעירא (לימים ראש אמ"ן), הוצב ביחידה 515 (לימים 8200), בה מלא מספר תפקידי פיקוד במערך ההנדסה ביחידה.בשנת 1969 מונה לראש הענף ההנדסי של היחידה, והיה אחראי בין השאר על מיגון בסיסי היחידה בסיני ועל בניית יכולות 'אלינט' (מודיעין אלקטרוני) של היחידה, שהפכו חיוניים עקב מעורבות כוחות סובייטיים במצרים במהלך מלחמת ההתשה. יכולות המודיעין בזמן אמת שפיתחה היחידה תרמו בצורה משמעותית ליכולת של חיל האוויר הישראלי לפעול ביעילות בגזרה הדרומית, אל מול אמצעי לחימה נגד מטוסים (נ"מ) מתקדמים שהוצבו בה.
בן טוב מונה לסגן מפקד יחידה 8200 בספטמבר 1972 תחת מפקד היחידה, אל"ם יואל בן פורת, כולל במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה, הופקד על בניין הכוח של היחידה לאור לקחי המלחמה והשינויים בזירה בעקבותיה. באוגוסט 1974 הועלה לדרגת אלוף-משנה.
במרץ 1976 מונה בן טוב למפקד היחידה, ראשית בדרגת אל"ם, ובאפריל 1977 עם השינוי הארגוני באמ"ן וביחידה הועלה לדרגת תא"ל. ב-1978 הטיל עליו ראש אמ"ן, אלוף שלמה גזית, לגבש תוכנית היערכות של חיל המודיעין בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
בתקופתו כמפקד 8200 התמקדה היחידה בשני אתגרים עיקריים: האחד – לפתח ולבנות אמצעי איסוף שיבטיחו את שימור היכולת להפיק מודיעין איכותי להתרעה אל מול מצרים, ללא הנוכחות הפיזית בסיני, בעקבות הסכמי השלום. השני – הגברת הכיסוי המודיעיני לארגוני הטרור הפלסטיני וההתמודדות עם איום הטרור הגובר מאמצע שנות ה-70' ובמיוחד לאחר פיגוע כביש החוף בשנת 1978 ומבצע ליטני.
ביולי 1980 יצא בן טוב ללימודי תואר שני בניהול באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בארצות הברית. בשנת 1982 חזר לארץ ומונה לקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) באגף המודיעין. בתפקידו זה הוביל את מטה חיל המודיעין במהלך מלחמת לבנון הראשונה. לאחר המלחמה וכחלק מלקחיה, פעל בן טוב לפיתוח יכולות איסוף המודיעין החזותי של אמ"ן וארגונו במסגרת תוכנית רב שנתית, כולל בניית יחידת המזל"טים להשגת יכולת מבצעית מלאה. בשנת 1983, בעקבות מסקנות ועדת כהן על אירועי סברה ושתילה, ראש אמ"ן אלוף יהושע שגיא התפטר מתפקידו ובן טוב התמנה לממלא מקום ראש אמ"ן, עד למינויו לתפקיד של אלוף אהוד ברק. הוא המשיך כסגן ראש אמ"ן תחת האלופים אהוד ברק ואמנון ליפקין שחק.
בן טוב פרש מצה"ל בשנת 1987 והצטרף לחברת ההזנק DSP לפיתוח טכנולוגיה לעיבוד דיגיטלי של דיבור בתפקיד מנכ"ל ונשיא. בשנת 1990 פרש מן החברה ופנה למיזמים עצמאיים. בן טוב פעיל גם היום במספר מסגרות התנדבותיות למען הקהילה, כולל בעמותת בוגרי 8200, והעמותה הישראלית לכלבי נחייה. בנוסף לפעילותו למען הקהילה בן טוב החל לעסוק בפיסול ובשנת 2015 אף הציג את עבודותיו בתערוכה בשם "חובת דיווח".
הוא נשוי לנעה, עובדת סוציאלית, ולזוג שלושה ילדים.
בית הכנסת בקרלובץ
בית הכנסת קרלובץ (באנגלית: Karlovac Synagogue) היה בית כנסת בעיר קרלובץ שבקרואטיה.
היסטוריה
הקהילה היהודית של קרלובץ נוסדה בשנת 1852. בית הכנסת בקרלובץ נבנה על ידי פיליפ ריינר, ראש הקהילה המקומית באותה תקופה, שנהג לכנות עצמו "פטריוט קרואטי בן דת משה" כנהוג בקהילות רבות באירופה במאה ה-19.
בית הכנסת נבנה בשנת 1870 בשילוב של סגנון נאו-רנסאנס וסגנון גותי עם חמישה חלונות רוזטה בחזית הבניין כסמל לחמישה חומשי תורה. חזית בית הכנסת פנתה לכיוון מזרח, כלומר לכיוון ארץ ישראל. בתוך בית הכנסת היה עוגב. הוא הוקדש בשנת 1871.
בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה הוסב בית הכנסת למחסן, וכך שרד. לאחר המלחמה, בסביבות שנת 1960, הוחרב המבנה על ידי המשטר הקומוניסטי של יוגוסלביה.
ג'ו קוקר
ג'ו קוקר (באנגלית: Joe Cocker; 20 במאי 1944 - 22 בדצמבר 2014) היה זמר רוק ובלוז בריטי. קוקר נודע בשירתו העוצמתית, בקולו הצרוד והמחוספס ובתנועות הגוף העוויתיות שלו בעת הופעותיו.
ילדות ונעורים
קוקר נולד ב-20 במאי 1944 בעיר שפילד שבאנגליה. הוא היה בנו הצעיר של עובד מדינה, הרולד נורמן קוקר (1907–2001), בזמן לידתו שירת אביו בחיל האוויר המלכותי. על פי סיפורים משפחתיים שונים, קוקר קיבל את הכינוי שלו ג'ו ממשחק ילדות בשם "קאובוי ג'ו", או ממנקה חלונות מקומי בשם ג'ו.
ההשפעות המוזיקליות העיקריות של קוקר בילדות היו ריי צ'ארלס ולוני דוניגן. הניסיון הראשון של קוקר בשירה בפני קהל היה בגיל 12, כאשר אחיו הבכור ויקטור הזמין אותו לבמה לשיר במהלך הופעה של להקת הסקיפל שלו. בשנת 1960, יחד עם שלושה חברים, קוקר הקים את הלהקה הראשונה שלו, "הקאבלירס". להופעה הראשונה של הקבוצה במועדון נוער, הם נדרשו לשלם את מחיר הכרטיס לפני הכניסה לאולם. "הקאבלירס" נפרדו בסופו של דבר לאחר שנה וקוקר עזב את בית הספר כדי להיות מתלמד כמתקין גז עבור מועצת הגז של איסט מידלנדס, לימים תאגיד הגז הבריטי, ובמקביל המשיך בקריירה במוזיקה.
קוקר אינו קשור למוזיקאי יליד שפילד, ג'ארוויס קוקר, למרות שמועה בעניין זה, למרות שג'ו היה חבר של המשפחה ואפילו עשה בייביסיטר לג'רוויס כשהיה תינוק
תחילת הקריירה
ב-1961, תחת שם הבמה "ואנס ארנולד", קוקר החל להופיע עם להקה בשם "ואנס ארנולד והנוקמים". השם היה שילוב של וינס אוורט, דמותו של אלביס פרסלי בסרט Jailhouse Rock (שקוקר שמע לא נכון בתור ואנס), וזמר הקאנטרי אדי ארנולד. הקבוצה ניגנה בעיקר בפאבים של שפילד, וביצעה שירים של צ'אק ברי וריי צ'ארלס. קוקר פיתח עניין במוזיקת בלוז באותה תקופה. בשנת 1963, הם הופיעו בהופעה המשמעותית הראשונה שלהם, כאשר היו להקלת חימום של ה"רולינג סטונס" באולם בית העירייה של שפילד.
ב-1964 קוקר חתם על חוזה הקלטות עם חברת דקה רקורדס והוציא את הסינגל הראשון שלו, הקלטה של "I'll Cry Instead" של הביטלס (בה ביג ג'ים סאליבן וג'ימי פייג' מנגנים בגיטרות). התקליט נכשל מסחרית וחוזה ההקלטות שלו עם דקה פג בסוף 1964. לאחר שקוקר הקליט את הסינגל, הוא הפסיק להשתמש בשם הבמה שלו והקים קבוצה חדשה, "להקת הבלוז של ג'ו קוקר". יש רק הקלטה אחת ידועה של הלהקה.
להקת "גריז" ופריצת הדרך
ב-1966, לאחר הפסקה של שנה מהמוזיקה, קוקר יחד עם כריס סטיינטון, אותו פגש מספר שנים קודם לכן, הקימו את להקת "גריז". היא נקראה על שם שקוקר קרא בראיון עם קלידן הג'אז ג'ימי סמית', שם סמית תיאר בחיוב מוזיקאי אחר כ"יש לו הרבה גריז". כמו "הנוקמים", להקת "גריז" הופיעה בעיקר בפאבים בשפילד וסביבתה. להקת גריז הגיעה לידיעתו של דני קורדל, המפיק של פרוקול הארום והמודי בלוז, וקוקר הקליט את הסינגל "Marjorine" עבור קורדל באולפן בלונדון. לאחר מכן הוא עבר ללונדון עם כריס סטיינטון, ולהקת "גריז" פורקה, והוקמה להקת גריז "חדשה" בלונדון עם סטיינטון והקלידן טומי אייר.
להיטו הראשון שזכה להצלחה מסחרית היה גרסת הכיסוי לשירם המפורסם של הביטלס, "With A Little Help From My Friends", ("עם מעט עזרה מחבריי") ב-1968. הסינגל נשאר בעשירייה הראשונה של מצעד הסינגלים הבריטי במשך שלושה עשר שבועות לפני שהגיע בסופו של דבר למקום הראשון, ב-9 בנובמבר 1968. הגרסה ראתה אור באלבום הבכורה של קוקר שנשא את שם הלהיט, ניגן בה הגיטריסט ג'ימי פייג' והיא אף שימשה כשיר הנושא של הסדרה שנות הקסם. האלבום יצא לחנויות בשנת 1969. עוד באותה שנה השתתף קוקר בפסטיבל וודסטוק, והתארח בתוכנית האירוח האמריקאית המצליחה של אד סאליבן המופע של אד סאליבן. קוקר המשיך במסורת גרסאות הכיסוי לשירי הביטלס כשלהיטו הבא היה גרסת כיסוי לשירם "היא באה דרך חלון האמבטיה" (She Came in Through the Bathroom Window).
כוכב בינלאומי
בסוף 1969 יצא קוקר למסע הופעות בארצות הברית בליווי להקה גדולה שכללה כ-30 מוזיקאים, בהם: ליאון ראסל, ריטה קולידג' ונגנים מפורסמים אחרים. המופע שכלל 48 הופעות נקרא "Mad Dogs & Englishmen" (כלבים שוטים ואנגלים) על פי שם שיר של נואל קאוורד. הקלטה חיה של המופע יצאה על גבי אלבום שזכה להצלחה גדולה. בנוסף הופק סרט של המופע שיצא לאקרנים ב-1970.
אלבומיו הבאים המשיכו לזכות להצלחה מסחרית והפיקו עוד כמה להיטים. בשנת 1970, זכתה גרסת הכיסוי המוצלחת שלו ללהיטם של ה"בוקס טופס" "המכתב" (The Letter) להיכנס לעשרת הגדולים במצעד המכירות האמריקאי. היה זה להיטו הראשון שזכה לעשות זאת בארצות הברית. הופעתו המפורסמת של קוקר שכללה הנפת זרועותיו באוויר, היו לסימן ההיכר שלו.
התמכרותו לסמים ואלכוהול בתחילת שנות ה-70 השפיעה לרעה על הקריירה המוזיקלית שלו וגרמו לו לא פעם לבטל הופעות מתוכננות. ג'ו קוקר חזר לבמה בתחילת שנות ה-80. ב-1982 הוציא לאור את האלבום "פלדת שפילד" ("Sheffield Steel"), שזכה להצלחה מסחרית, ואת הלהיט שניכתב על ידי המוזיקאי ג'ק ניטשה "למעלה היכן שאנו שייכים" (Up Where We Belong), שבוצע יחד עם הזמרת האמריקאית ג'ניפר וורנס. השיר זכה בפרס האוסקר תחת קטגורית שיר הנושא הטוב ביותר של הסרט קצין וג'נטלמן.
ב-1984 הוציא לאור את האלבום "איש מתורבת", הפקה של גרסאות כיסוי לשירי בלוז בעיבוד חדש.
ב-1986 הוציא לאור את האלבום "קוקר", שכלל את הלהיט "You Can Leave Your Hat On", שירו של רנדי נוימן שהופיע גם בפסקול הסרט "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים".
ביוני 1988 השתתף במופע מחווה לנלסון מנדלה באצטדיון ומבלי.
ב־1991 הקליט גרסה ל־"Sorry Seems to Be the Hardest Word" של אלטון ג'ון, לרגל הוצאת אלבום המחווה "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin".
קוקר נפטר ב-22 בדצמבר 2014, מסרטן הריאה.
הופעות בישראל
ג'ו קוקר הופיע מספר פעמים בישראל. בפעם הראשונה הופיע ביולי 1983 בבנייני האומה בירושלים, בהיכל התרבות בתל אביב ובאמפי קיסריה. במרץ 1984 חזר לישראל במסגרת אותו סיבוב להופעות נוספות.
באוגוסט 1985 היה אומר להופיע בפסטיבל רוק באצטדיון רמת גן, אך ביטל את הופעתו יחד עם מספר אמנים אחרים.
ההופעה האחרונה של קוקר בישראל הייתה בפסטיבל הגלבוע, באוגוסט 2008.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
ADE 651
ADE 651 הוא מכשיר מזויף שנועד לגילוי חומרי נפץ, סמים וחומרים נוספים ממרחק ומתופעל כשהוא מוחזק ביד. המכשיר הוא מתוצרת ATSC.
המכשיר נמכר במספר מדינות במזרח הרחוק והקרוב, בהן עיראק שקנתה את המכשירים בסך 60,000$ ליחידה. חוקרים מטעם ה-BBC וארגונים נוספים טוענים, כי מדובר במכשיר נטול יכולות גילוי חומרים, ואינו פונקציונלי יותר ממקל דאוזינג. בינואר 2010 נאסר יצוא של המכשיר לאפגניסטן ועיראק מתחומי הממלכה המאוחדת, מנהל ATSC נעצר בחשד להונאה, והורשע ב-24 באפריל 2013. ביוני 2010 נעצרו מספר מנהלי חברות נוספות, שעסקו בייצור מכשירים דומים.
השימוש במכשיר בשירותי הביטחון של עיראק ופקיסטן הפך לוויכוח בינלאומי גדול, ובעקבות כך נשלחו מכשירים דומים שהיו בשימוש ממשלת תאילנד לבדיקה מחודשת. משמעות אי יעילות המכשיר, היא אי מניעת הגעת מכוניות תופת אל יעדיהן ברחבי עיראק, וגרימה עקיפה להרוגים רבים. קיימים כיום מכשירים המגלים חומרי נפץ, אך מדובר במכשירים גדולים בהרבה מבחינה פיזית.
ברודסקי
ברודְסקי (ברוסית: Бродский; באוקראינית: Бродський; באנגלית: Brodsky) הוא שם משפחה יהודי, רוסי ואוקראיני.
לביא זיטנר
ביוגרפיה
זיטנר נולד וגדל בתל אביב. למד במגמה לתיאטרון בתיכון עירוני א' ובהמשך למד לימודי משחק בבית הספר של יורם לוינשטיין.
זיטנר שיחק ב-1998 בדרמת הטלוויזיה "משפחה וחצי", אותה כתבה גלילה רון־פדר-עמית, ששודרה בערוץ 2 ולאחר מכן בסדרת הנעורים "החבר'ה הטובים", ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 1999–2002. זיטנר שימש גם כמנחה בטלוויזיה החינוכית בתוכניות "טושטוש", "זאפ לראשון" ו"סברס - תקרא תצליח". בנובמבר 2005 הצטרף כמגיש בערוץ 24, בו הנחה תחילה את התוכנית האינטראקטיבית "הארכיון", ולאחר מכן את התוכנית "הקרנת בכורה", בה שודרו קליפים חדשים.
זיטנר השתתף בהצגות שונות, כמו "פצפונת ואנטון", "סיפורי איתמר ורותי גם" (תיאטרון אורנה פורת), "הדיבוק", "רומיאו ויוליה" (תיאטרון תמונע), "דלתות נפתחות", "השחף" (תיאטרון באר שבע), פסטיבל תיאטרון קצר 2006 (צוותא), "קרוב לבית" (התיאטרון הקאמרי) ו"הכבש השישה עשר".
בנוסף לקריירת המשחק, עובד זיטנר כ-DJ בתל אביב, וביולי 2006 פתח ליין מסיבות במועדון "מאדאם" שברחוב ליליינבלום.
ב-2007 שיחק בפרק הראשון בסדרה "האי" בערוץ הילדים כשחקן אורח. ב-2008 שיחק בסדרה "לה לה לנד" המשודרת למנויי HOT בערוץ הילדים. בנוסף לכך, החל להנחות את התוכנית "אזור התעשייה" המשודרת בערוץ HOT בידור ישראלי יחד עם אילנית לוי ואלון לוי. לקראת סוף שנת 2008 החל זיטנר להשתתף בסדרת ההמשך של "משפחה וחצי" כשחקן אורח. ב-2009 שיחק בסדרה "שירות חדרים" של רשת בערוץ 2. בשנת 2010 שיחק זיטנר בסדרת הנוער "15 דקות" המשודרת ב-yes. בשנת 2011 משחק בהצגת יחיד "מחיר החיים". ב-2005 שיחק כשחקן אורח בפרק העשירי בעונה הרביעית של החיים זה לא הכל ושם הוא שיחק את הזבוב (סוכן קומיקס).
ב-22 באוגוסט 2011, פלשו זיטנר וחבריו למבנה נטוש (לשעבר בית צעירות מזרחי) ברחוב דב הוז בתל אביב, כחלק מפעולות למען דיור ציבורי במסגרת המחאה החברתית.
בשנת 2012 השתתף כמנחה בסדרה "אין דברים כאלה" לצד בן פרי ששודרה בערוץ לוגי.
זיטנר זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2008/9 למעצב בובות ואביזרים להצגה "מחיר החיים" בתיאטרון הנפש.
ביוני 2015 השתתף זיטנר בתוכנית "אחד על אחד" עם השף ישראל אהרוני.
ב-2016 השתתף בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד".
בשנת 2021 שיחק בסדרה "הד קולך" ששודרה בכאן 11.
מתגורר עם אשתו ושלושת ילדיהם בקראוון הנישא על משאית.
זיטנר מנהל יחד עם ליאור גרטי חוג למשחק בזיכרון יעקב.
דורה וקרולה
דורה וקרולה (Dora 4 ,Carola 3) הן שתי אוניות גרמניות זהות, שהגיעו לחופי ארץ ישראל בשנת 1933 תחת דגל גרמניה הנאצית והפכו לאוניות משא עבריות בשירות היישוב.
היסטוריה
בשנת 1933 הקימו חמישה יהודים גרמנים חברה לספנות, בעיקר לשם הוצאת הונם מגרמניה טרם עליית המפלגה הנאצית לשלטון. החברה נרשמה בהמבורג בשם Orient Shipping Line. הם רכשו שתי אסדות משא בנות שמונה שנים (משנת 1925), עם כושר לשאת כ-240 טון, ועליהן התקינו מנועים. על סיפוני האסדות נבנו מגורי צוות וחוברו מנופים ימיים. רבי החובלים של האוניות היו גרמנים, והקצינים הראשונים יהודים. על כל אחת מהאוניות שירתו כשבעה אנשי צוות יהודים.
השתיים הגיעו לחופי ארץ ישראל תחת דגל נאצי עם צלב קרס המתנוסס על תורן הירכתים, ועל התורן המרכזי דגל החברה - רקע לבן עם מגן דוד כחול ובמרכזו האות הלועזית 'O'. בנמל חיפה עזבו רבי החובלים הגרמנים את האסדות המוסבות, והקצינים הראשונים היהודים הועלו לדרגת רב חובל. שתי האוניות הוכנסו לשירות מקומי ועסקו בהובלה של מלט, שמן וסבון ממפעלי "נשר" ו"שמן" שבחיפה אל נמלי לבנון, סוריה, יוון ומצרים. אף שהספינות היו עדיין ברישום גרמני, כדי להימנע מנפת הדגל הנאצי נהגו האוניות להפליג בין נמלי הים התיכון כשדגל החברה בלבד מונף על התורן (תקנה להנפת דגל מנדטורי הוצאה רק בשנת 1935).
בתקופה הזו הועסק נוער עברי בימאות. חלקו רצה להגיע לתחום הימאות וראה הזדמנות באפשרות להשתכר תוך כדי לימוד. רבים מאלה הפכו לימים לימאים, חובלים ומכונאים בצי הבריטי, בפלי"ם, בחיל הים הישראלי ובצי הסוחר הישראלי.
כמו גורלה של "גוזל", לימים נקלעה החברה לתקופה קשה של תזרים מזומנים על רקע מחירי תובלה נמוכים ויורדים ומעט ביקוש למטען בסוף שנת 1934. משעובדיה הימאים החלו מחפשים פרנסה אחרת ועוזבים אותה, התפרקה החברה ושתי האוניות נמכרו. דורה נמכרה לחברה בקפריסין וזו מכרה את האונייה לחברה ישראלית בשם 'חברה ישראלית לספנות ואספקה' בנמל חיפה. דורה הפליגה במתחם הנמל עד שנות השישים לאספקת מי שתייה לאוניות העוגנות בנמל. קרולה נמכרה לחברה יוונית בנמל פורט סעיד במצרים, שם פעלה כדוברת פחם. שמה הוחלף ל-Nikitas Dendriuos ובשנת 1939 שוב הוחלף ל-Evangelistria וכך פעלה עד שנגרטה בשנת 1956.
הוגו מרום
הוגו מרום (9 באוקטובר 1928 – 7 בינואר 2018) היה ממייסדי חיל האוויר הישראלי ובעברו טייס תובלה בחיל, היה מפקדה הראשון של טייסת 110. שימש כטייס הניסוי הראשון של משרד הביטחון, טייס אווירובטיקה ומתכנן שדות תעופה.
ביוגרפיה
בשנים 1945-1944 השתתף בגדנ"ע אוויר של חיל האוויר המלכותי. עם סיום המלחמה שב לצ'כיה ולמד הנדסת מכונות.
בתחילת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התנדב וגויס לקורס טיס בחיל האוויר הצ'כי, יחד עם חברו ג'ו אלון. בחודש פברואר 1949 הגיע לישראל עם טייסים צ'כים נוספים ושובץ בטייסת 100 גף ג', בבאר שבע. קיבל פיקוד על גף ג' בטייסת בטרם קבלת דרגה וכנפי טיס בחיל האוויר הישראלי. בתקופת המלחמה השתתף במבצעים בנגב והקים את ביתו בירושלים.
לאחר המלחמה לקח חלק בהקמת בית הספר לטיסה של חיל האוויר בבסיס סירקין ואף השתתף כחניך בקורס הטיס הראשון שנערך בו.
בשנת 1953, לאחר שירות של מספר שנים כמדריך בבית הספר לטיסה, נבחר להקים את טייסת 110 אשר הפעילה בבסיס חצור את מטוסי המוסקיטו שנקנו מהבריטים.
לאחר שיחרורו מצה"ל מונה לטייס הניסוי של משרד הביטחון. בין השנים 1959 ו-1964 ביצע ניסויי טיסה בכלי טיס רבים שרכש חיל האוויר, בהם מטוסי פוגה מגיסטר, סטרטוקרוזר ואחרים.