cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי האיטי–ישראל
יהדות האיטי
היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה אנוס בשם לואיס דה טורס שהפליג עם קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים שהיגרו אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי. ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר. במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי. ב-1881 דיווח העיתון הצרפתי "לה פפל" שיצא לאור בבירת האי כי קהל התנפל על קבוצת יהודים בפורט-או-פרנס להכותם אולם פוזר על ידי כוחות צבא, מאורע שעיתון המליץ טען שהיה בדוי כי לטענתו ספק אם היו יהודים באי בכלל.
הקהילה היהודית בהאיטי מונה כיום כ-25 עד 50 נפשות, ולה ספר תורה אחד.
טראנס וורלד איירליינס
טראנס וורלד איירליינס (באנגלית: Trans World Airlines או בקיצור TWA) הייתה חברת תעופה אשר פעלה משנת 1925 ועד 2001, עת התמזגה עם אמריקן איירליינס. טראנס וורלד איירליינס הייתה מחלוצות התעופה האזרחית, ואחת מחברות התעופה הגדולות בעולם.
TWA הוקמה ב־16 ביולי 1930, כמיזוג של מספר חברות תעופה שפעלו בעיקר בשירות הדואר האמריקאי להובלת דברי דואר אוויר:
המיזוג היה אילוץ שנכפה על חברות התעופה על ידי שירות הדואר, במטרה ליצור חברה גדולה אחת שתוכל להעביר שקי דואר על פני כל מרחב ארצות הברית.
בשנת 1930 חנכה TWA שירות חוף לחוף – ניוארק, ניו ג'רזי, ללוס אנג'לס עם עצירת ביניים בקנזס סיטי, מיזורי. בשנת 1934 שוב הפכה ווסטרן אייר אקספרס לעצמאית (שלימים נקראה Western Air Lines), אך TWA המשיכה כחברת תעופה חוצה יבשות. החברה הגישה בקשה לפשיטת רגל בשנת 1992 והודיעה בינואר 2001 כי אמריקן איירליינס תרכוש את נכסיה. TWA חדלה להתקיים כחברת תעופה נפרדת בדצמבר 2001.
יחסי ארצות הברית–סנט וינסנט והגרנדינים
יחסי ארצות הברית–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדו-צדדיים, השיתופיים, הפוליטיים והמדיניים בין ארצות הברית וסנט וינסנט והגרנדינים.
היסטוריה
לארצות הברית ולסנט וינסנט יש יחסים בילטרליים מוצקים. שתי הממשלות עוסקות בהשמדת גידול מקומי במריחואנה ובמאבק בסחר בסמים. ב-1995 חתמו ארצות הברית וסנט וינסנט על הסכם אכיפת חוק ימי. ב-1996 חתמה ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים על הסכם הסגרה עם ארצות הברית. בשנת 1997 חתמו שתי המדינות על הסכם סיוע משפטי הדדי.
ארצות הברית תומכת בממשלת סנט וינסנט והגרנדינים ובמאמציה להרחיב את הבסיס הכלכלי שלה ולספק רמת חיים גבוהה יותר לאזרחיה. הסיוע האמריקני מתועל בעיקר באמצעות סוכנויות רב-צדדיות כמו הבנק העולמי. לארצות הברית יש 10 מתנדבים של חיל השלום בסנט וינסנט והגרנדינים, שעובדים בחינוך האוריינות הראשוני. צבא ארצות הברית אף מספק סיוע באמצעות בנייה ופרויקטים אזרחיים הומניטריים. מספר קטן יחסית של אמריקאים - פחות מ-1,000, מתגוררים באיים.
ייצוג
לארצות הברית אין נוכחות רשמית בסנט וינסנט, למעט משרד חיל השלום. השגריר ופקידי השגרירות הם תושבי ברבדוס ולעיתים קרובות נוסעים סנט וינסנט. שגרירות ארצות הברית כוללת, בין היתר:
קוויק-סטפ אלפא וייניל
קוויק-סטפ אלפא וייניל ידועה כקבוצה המתרכזת במיוחד במרוצים הקלאסיים וזכתה בהישגים רבים במרוצים אלו בשנות ה-2000. לעומת זאת, במרוצי הקטעים ובמיוחד בגרנד טורס, הישגיה פחותים באופן משמעותי. היא אחת משתי הקבוצות הבלגיות הבכירות וקיימת יריבות בינה ובין הקבוצה השנייה, לוטו–סודאל. במיוחד בולטת יריבות זאת במרוצים הקלאסיים החשובים במיוחד לשתי קבוצות אלו.
היסטוריה ופעילות
הקבוצה נוסדה בשנת 2003, אז נקראה קוויק-סטפ דוויטאמון, לאחר התפרקותה של קבוצת האופניים מאפי קוויק סטפ. מאפי קוויק סטפ הייתה קבוצה איטלקית מפורסמת אשר ניצחה במרוצים רבים בסבב. קוויק סטפ ייצבה במהירות את מעמדה בסבב, במיחד לאחר ניצחונותיו של פאולו בטיני בUCI Road World Cup, (הסבב שקדם לפרו טור) בשנים 2003 ו-2004, וניצחונו במשחקים האולימפיים באתונה. בשנת 2005 שונה שמה לקוויק סטפ - אינרג'טיק ורוכביה ניצחו במספר רב של מרוצים: טום בונן ניצח ברונדה ון פלנדרן ובפריז - רובא ופאולו בטיני ניצח בג'ירו די לומברדיה. שנה זו הסתיימה בהצלחות נוספות עבור הקבוצה, כאשר בונן ניצח באליפות העולם ומייקל רוג'רס ניצח במרוץ נגד השעון של אותה אליפות.
בשנת 2006 ניצח בונן שוב ברונדה, ואף לבש את החולצה הצהובה של המוביל בטור דה פראנס למשך מספר ימים. פיליפו פוזאטו ניצח במילאנו - סן רמו ובטיני הגן על תוארו בג'ירו די לומברדיה וניצח באליפות העולם.
בשנת 2007 ניצח בונן בשני קטעים בטור דה פראנס וזכה בחולצה הירוקה. בטיני הגן על תוארו כשניצח שוב באליפות העולם. בשנים 2008 ו-2009 ניצח סטין דוולדר ברונדה וטום בונן ניצח בפריז - רובא.
לאחר שנתיים ללא הישגים מרשימים, שבו אומגה פרמה-קוויק סטפ וטום בונן לאור הזרקורים ב-2012, עם ניצחונות במרוצים E3 הארלבקה, פריז - רובא, רונדה ון פלנדרן וגנט - וולגם.
בשנים 2012 ו-2013 ניצחה הקבוצה באליפות העולם לקבוצות במרוץ הקבוצתי נגד השעון.
ב-2014 זכה מיכל קוויאטקובסקי בחולצת הקשת בענן לאחר שניצח באליפות העולם באופני כביש שנערכה בפונפרדה, ספרד, במדי נבחרת פולין, ובכך לבש את החולצה בעונת 2015.
ויוויאני היה גם הראשון שניצח עבור הקבוצה בעונת 2019, כשניצח בקטע הראשון של טור דאון אנדר. למרות זאת, הרוכב הבכיר ביותר של הקבוצה בעונה הזו היה ז'וליאן אלאפיליפ, שניצח בסטראדה ביאנקה, מילאנו - סן רמו, שני קטעים בטור דה פראנס ואף הוביל את המרוץ ולבש את החולצה הצהובה בקטעים 3–5 ו-8-19, סיים חמישי את המרוץ הכללי וזכה בפרס הרוכב האגרסיבי של המרוץ, כשבתום העונה באופני הזהב.
ב-2020 עזב ויוויאני את הקבוצה לטובת קופידיס הצרפתית, והקבוצה החתימה את סם בנט מבורה–הנסגרוהה כמחליפו.
קול ספראוס
ביוגרפיה
קול מיטשל ספראוס נולד בעיר ארֶצו שבאיטליה, להורים אמריקאים, מת'יו ספראוס ומלאני רייט, שלימדו אנגלית בבית ספר בטוסקנה. קול נולד 15 דקות אחרי אחיו התאום הבכור דילן; ארבעה חודשים לאחר לידתם, דילן וקול ספראוס עברו עם משפחתם להתגורר בלונג ביץ', קליפורניה; קול נקרא על שמו של של זמר הג'אז והפסנתרן נט קינג קול. בצעירותו, התגרשו הוריו וכתוצאה מכך הוא ואחיו דילן ספראוס עברו לגור עם אביהם.
ספראוס החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק ב-2011, לאחר שדחה שנה אחת. בתחילה התעניין בלימודי הפקת קולנוע וטלוויזיה, הוא החליט ללמוד במקום זאת לתואר ראשון במדעי הרוח עם התמחות בארכאולוגיה. הוא סיים את לימודיו לצד אחיו במאי 2015. ספראוס עבד זמן קצר בתחום הארכאולוגיה, השתתף בחפירות וביצוע עבודות מעבדה. הוא התמחה במערכות מידע גאוגרפיות ובהדמיית לוויין. במהלך לימודיו ביצע חפירות קיץ באירופה ובאסיה. בזמן שעסק בעבודתו לתואר ראשון, הוא חשף מסכה של דיוניסוס בחפירה בבולגריה.
קריירה
קול ואחיו, דילן, החלו לשחק בגיל שמונה חודשים בעקבות הצעה מסבתם, שהייתה מורה לדרמה ושחקנית. רוב הקריירה המוקדמת של ספראוס הייתה משותפת לזו של אחיו - חלק מתפקידיהם הראשונים היו תפקידים משותפים בתור תינוק או ילד אחד בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה ובסרטים. בשל חוקי עבודת ילדים בקליפורניה, המגבילים את משך הזמן שבו ילדים יכולים להצטלם ביום, ליהוק התאומים בתפקיד אחד איפשר זמן רב יותר לצלם דמות אחת. כמה תפקידים בולטים שחלק עם אחיו כוללים את הדמויות של פטריק קלי בסיטקום "גרייס תחת אש" בין 1993 ל-1998, ג'וליאן בסרט "ביג דדי" (1999), ופיסטצ'ו דיגייסי הצעיר ב-2002. בשנת 2001 החל ספראוס להופיע בפרקים של הסיטקום "חברים", בתפקיד בנו של רוס גלר, בן; תפקיד זה היה תפקידו הראשון שבו הוא לא הופיע עם אחיו. כאשר הוא ואחיו גדלו, הם התחילו לקחת על עצמם תפקידים נוספים כדמויות נפרדות, אך לעיתים קרובות עדיין עבדו על אותם פרויקטים.
בשנת 2005 החל לגלם את קודי מרטין ביחד עם אחיו דילן בסדרת הילדים "החיים היפים של זאק וקודי" בערוץ דיסני עד 2011 בנוסף לסרט המשותף "זאק וקודי החיים היפים על הסיפון
הוא חזר למשחק בשנת 2017 כשהחל לגלם את הדמות של ג'אגהד ג'ונס בסדרה "ריברדייל" ברשת The CW.
בשנת 2019 גילם את וויל בסרט "במרחק נשימה".
חיים אישיים
ספראוס עוסק גם בצילום. בשנת 2011, הוא השיק אתר צילום אישי ולקח שיעורים ב-NYU. הוא צילם עבור חברות אופנה גדולות כולל Teen Vogue, ווג, סאנדיי טיימס ו-W Magazine בין היתר. ספראוס יצא עם השחקנית לילי ריינהרט בין השנים 2017-2020. ב-31 במאי 2020, ספראוס נעצר לאחר שהצטרף להפגנות של אנטי-גזענות בלוס אנג'לס לאחר הרצח ג'ורג' פלויד.
קישורים חיצוניים
==הערות שוליים==
הקונגרס הציוני העולמי ה-38
הקונגרס הציוני העולמי ה-38 התכנס בירושלים ב-20–22 באוקטובר 2020 ויכהן למשך 5 שנים. הקונגרס מורכב מ-500 נציגים: 38% מישראל (199 מושבים), 29% מארצות הברית (152 מושבים), ו-33% משאר רחבי העולם (173 מושבים). הבחירות לקונגרס הציוני ה-38 התפרסו על כמעט חודשיים, החל מ-21 בינואר 2020 ועד 11 במרץ 2020.
הקונגרס הציוני העולמי הוא גוף נבחר המייצג את היהודים ברחבי העולם ומשמש כמוסד העליון לחקיקה וקבלת החלטות של ההסתדרות הציונית העולמית. צירי הקונגרס הם נציגים הנבחרים ממפלגות (פדרציות) ציוניות ברחבי העולם. תקציבו של הקונגרס הציוני העולמי מוערך בכמיליארד דולר לשנה. חברי הקונגרס מקיימים דיונים על נושאים עכשוויים הנוגעים לעם היהודי ולישראל, אחראים לקביעת התקציב והחוקה וממנים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני.
הקונגרס הציוני העולמי הראשון התכנס בשנת 1897 בבזל, ביוזמתו של בנימין זאב הרצל. מאז 2020 משמש יעקב חגואל כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
הבחירות לקונגרס ה-38
ליהודי ישראל 199 נציגים (38%) הנקבעים על פי המפתח המפלגתי נכון לאותו הזמן. לפיכך, בקונגרס הציוני העולמי ה-38, ייצגו את ישראל נציגים לפי תוצאות בחירות הכנסת העשרים ושתיים.
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-38, 15 מפלגות התמודדו על 152 המושבים (29%) המוקצים לנציגי הקהילה היהודית אמריקאית. בניגוד לשנים קודמות, לקראת בחירות אלו נוסדה מפלגת ישראל שלנו, מפלגה פלורליסטית ולא מזוהה פוליטית, כשמטרתה היא לייצג, לראשונה, מהגרים ישראלים המתגוררים בארצות הברית. ישראל שלנו היא הרשימה הפוליטית הראשונה אי פעם של ישראלים החיים מחוץ לישראל והקמתה יצרה עניין מחודש בקיומו של הקונגרס הציוני בקרב הקהילה הישראלית המתגוררת בארצות הברית ומוערכת, נכון לשנת 2020, ביותר מ-700 אלף איש.
יהודי שאר התפוצות אינם מנהלים בחירות אלא מחליטים וממנים את נציגיהם יחדיו (33%).
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה (בספרדית: Castillo de la Real Fuerza; מילולית: מבצר הכוח המלכותי) הוא מבצר בהוואנה. המבצר שוכן מערבית לנמל הוואנה, בסמוך למרכזה ההיסטורי של העיר.
היסטוריה
במקום בו שוכן המבצר שכן בעבר מבצר אחר, שניזוק קשות בהתקפה של פריבטירים צרפתים בהנהגת ז'אק דה סור ב-1555. ב-1558 הונחו יסודותיו של המבצר, אך הבנייה עצמה החלה רק ב-1562. כוח העבודה, שהתבסס על עבדים ועל אסירים צרפתים, סיים את הבנייה ב-1577. המבצר עשוי אבן גיר שנחצבה בסמוך להוואנה. הוא מוקף בחומה עבה ומשופעת ובחפירים, ואל שערו מוליך גשר מתרומם.
ב-1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, במהלכה כבשו האמריקאים את קובה. אחרון המושלים הספרדים עזב את המדינה בדצמבר אותה שנה, והמבצר נותר מיותם. ב-1899 השתכן במבצר הארכיון הלאומי, וב-1938 נוספה גם הספרייה הלאומית. ב-1957, הם הועברו למשכנם החדש, בסמוך לפלסה דה לה רבולוסיון. לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 שוכנו במבצר משרדי הוועדה הלאומית לאנדרטאות והמרכז לשימור, שחזור ו. לתקופה קצרה הוקם במקום מוזיאון לכלי נשק, אך התנאים במקום לא אפשרו את שימור הממצאים באופן הולם. ב-1977, לרגל יום השנה ה-400 להקמתו, שינה המבצר את ייעודו פעם נוספת, ונפתח בו מוזיאון לאמנות. ב-1990 הוקם בו המוזיאון הלאומי לקרמיקה קובנית, אך הוא נסגר ב-2007.
המבצר שופץ לקראת הכרזת אונסק"ו על הוואנה העתיקה וביצוריה כאתר מורשת עולמית ב-1982.
יצחק גרודזינסקי (ורשה)
הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי (נפטר בכ"ה בסיון תרפ"א) היה רב ועסקן חשוב בוורשה בתחומי התורה, החינוך והחסד. כונה 'תוצר של החפץ חיים' או 'החפץ חיים של וורשה' חי ופעל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולפניה. אבי משפחת גרודזינסקי - משפחה שהולידה רבנים ואישי רוח מרכזיים.
תולדותיו
עוד בצעירותו, בשנות השבעים של המאה התשע עשרה יסד חברות לימוד לפועלים ופשוטי העם. מיד בתחילת דרכו הכיר את החפץ חיים שהגיע לוורשה לרגל הדפסת ספריו. בהשפעתו, תמיכתו ועידודו התפתחו מוסדותיו של ר' איטשע לכדי רשת מוסדות תורניים בכל רחבי ורשה היהודית, כאשר התלמידים יוצאי ישיבותיו של ר' איטשע נוטלים חלק בפתיחת שלוחות חדשות ופיתוח הרשת. בין השאר יסד ישיבה קטנה, תלמוד תורה, ישיבה גדולה ישיבת תורת חיים, בית כנסת ברחוב ספודזינסקי ובית מדרש לומדי תורה לבעלי מלאכה הקובעים עיתים לתורה.
ביתו של רבי יצחק היה בית הכנסת אורחים מרכזי לכל באי ורשה התורנית מכל שכבות העם, שימש כמקום מפגש ואכסניה לגדולי תורה שנזדמנו לוורשה להדפסת ספרים או איסוף כספים וכמקום לינה וסעד לנזקקים, עוברי דרך וחולים שבאו לרושה וסביבותיה להתרפאות.
היה פעיל גם בעסקנות ציבורית, תיקון עירובין והפצת ספרי רבו החפץ חיים. עמד בקשרים עם הממשל והשתמש בהם לשחרור בחורים מגיוס או אנשים שהסתבכו עם השלטון מסיבות אחרות.
היה מקורב לגדולי דורו, ובייחוד לחפץ חיים, לרבי יוסף דב סולוביצ'יק ולבנו רבי חיים, לרבי חיים לייב מסטוויסק ועוד.
משפחתו
היה נשוי לקרובת משפחתו חיה מלכה גרודזינסקי לבית גרודזינסקי, לאחר פטירתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בחברון בשנת תרפ"ח.
יאן גרברק
יאן גרברק (בנורווגית: Jan Garbarek נולד בנורווגיה ב-4 במרץ 1947) הוא סקסופוניסט ומלחין נורווגי ממוצא פולני. גרברק, המנגן בסקסופון סופרן וטנור, פעיל במוזיקת ג'אז, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית.
ביוגרפיה ויצירתו
גרברק נולד לשבוי מלחמה פולני, צ'סלב גרברק, ובת איכרים נורווגית בעיר מייסן. הוא קיבל אזרחות נורווגית בגיל שבע וגדל באוסלו.
הצליל של גרברק חודר. הוא משתמש בטכניקה של נגינת צלילים ארוכים במיוחד ובפיסוק (פרייזינג) ייחודי, הכולל הפסקות שקטות ארוכות. בשנות השבעים השתתף יחד עם הפסנתרן קית' ג'ארט ב"רביעיית הג'אז האירופית" (בין השנים 1974–1979, עם פלה דניאלסון בקונטרבס וג'ון כריסטיאנסן בתופים). אלבומו פורץ הדרך מ-1976 Dis, יחד עם ראלף טאונר בגיטרה של 12 מיתרים ובהשתתפות נגנים אורחים בקטעי המוזיקה השונים בכלי נשיפה, כלי הקשה וכלי מיתר אתניים, ביניהם סוג של נבל סקנדינבי עתיק (אך ללא מערכת תופים או חטיבת קצב) יצרה זרם מוזיקלי חדש אמביינט-ג'אז.
שיתופי הפעולה שלו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים כללו את מיטב האמנים של ECM. עם הגיטריסטים אגברטו ג'יזמונטי, ג'ון מקלפלין וטרייה ריפדאל, נגני הגיטרה בס צ'ארלי היידן ומירוסלאב ויטוס, נגני כלי ההקשה הברזילאי ננה וסקונסלוס וההודי זקיר חוסיין, נגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה, נגנן האקורדיון רישאר גליאנו ואחרים עסק בהקלטת מוזיקה המושפעת מאמביאנט, מוזיקת עולם ושירי עם. עם ביל פריזל ואברהרד וובר הקליט יצירות פיוז'ן וג'אז המושפע ממוזיקה אלקטרונית.
גם בשנים שלאחר מכן ממשיך גרברק לחקור מוזיקת עם, מוזיקה אלקטרונית, פיוז'ן ועוד והוא מושפע מטקסטים השייכים ל"עידן החדש" (New Age) באלבומים כמו I Took Up The Runes, Madar, Ragas and Sagas ועוד. אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם Making Music מ-1987 (שכמו כל האלבומים לעיל יצא אף הוא בהוצאת ECM) עם ג'ון מקלפלין בגיטרה, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בשנת 1994 פנה אליו מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם אנסמבל היליארד, השרים מזמורים גרגוריאנים מימי הביניים, כך נוצר התקליט Officium, שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד.
גרברק מלחין גם פסקולים לסרטים, הצגות ומחול. בין היתר הלחין את פסקול סרטו של עמוס גיתאי, "כיפור" וסרטו של יוסי זומר, "רסיסים".
בתו היא המוזיקאית והזמרת אניה גרברקundefined.
יחסי פיג'י–רוסיה
יחסי פיג'י–רוסיה הם היחסים הדו צדדיים, השיתופיים, המדיניים והפוליטיים בין הרפובליקה של איי פיג'י לבין הפדרציה הרוסית. לאף צד מהמדינות אין שגריר תושב. שגריר רוסיה בפיג'י הוא אלכסנדר בלוקין, הפועל גם כשגריר הרוסי לאוסטרליה, ונואטו ונאורו, ויושב בקנברה, בירת אוסטרליה.
היסטוריה
פיג'י הקימה יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ב-30 בינואר 1974, אך כמעט ולא הייתה תחושה של יחסים בין השתיים. למרות זאת, לאחר הידרדרות היחסים בין פיג'י לאוסטרליה וניו זילנד, יחד עם ארצות הברית בשנת 2009, פיג'י החלה לחזק את קשריה עם רוסיה וסין.
ב-8 בפברואר 2010 הציג השגריר איזיקלי מטאיטוגה אישורים לנשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב. השגריר נפגש עם מספר פקידים רוסים, ביניהם אלכסיי בורודבקין, סגן שר החוץ, ופקידים בכירים במשרד לפיתוח כלכלי, משרד החקלאות, סוכנות הדיג הפדרלית ולשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית. הפגישה נועדה לטפח שיתוף פעולה בין רוסיה ופיג'י בתחומי הסחר וההשקעות ולהגברת הקשרים הבילטרליים בין שתי המדינות. בחודש מאי 2010, קבוצה המורכבת מעורכי דין מפיג'י ומאנשי עסקים רוסים נפגשה למטרת תכנוני הקמת מועצת עסקים פיג'ית-רוסית
בתחילת שנת 2011 ביצעו המדינות עסקת נשק בשווי 8.8 מיליון דולר כדי לחמש מחדש את הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של פיג'י.
ביקורים מדרג גבוה
בפברואר 2012 ביקר שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב את פיג'י, כביקורו הראשון של פקיד בכיר.
צלב ויקטוריה
צלב ויקטוריה (אנגלית: Victoria Cross) הוא עיטור צבאי, הראשון בחשיבותו, אשר מוענק לחברי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת ומספר מדינות מחבר העמים הבריטי, וניתן בגין מעשה גבורה "אל מול פני האויב". לעיטור ניתנת קדימות על פני כל שאר העיטורים, המסדרים והמדליות והוא מקביל לצלב ג'ורג' אשר ניתן לאזרחים או חיילים אשר הפגינו מעשה גבורה שלא אל מול פני האויב. את צלב ויקטוריה ניתן להעניק לכל חייל, בכל דרגה ובכל זרוע על פי החלטתו של המונרך הבריטי. בממלכה המאוחדת מוענק הצלב מידי המונרך בטקס אשר נערך בארמון בקינגהאם ובשאר מדינת חבר העמים מעניק נציגו של הכתר, המושל הכללי, את העיטור.
העיטור הוענק לראשונה ב-29 בינואר 1856 לציון גבורתם של חיילים בריטים במלחמת קרים ומאז חולקו 1,358 עיטורים.
צלב ויקטוריה הוא העיטור הצבאי הנחשב ליוקרתי ביותר; העיטור ניתן לעיתים רחוקות ובמקרים יוצאי דופן.
תיאור העיטור
צלב ויקטוריה מורכב מצלב פאטה עשוי ארד, במרכזו כתר אדוארד הקדוש עליו ניצבת דמותו של 'האריה הבריטי'. מתחת לכתר ולצידיו, נרשם "למען עוז" (For Valour) על גבי איור של מגילה. כאשר נוסד העיטור, נכתב עליו תחילה "למען גבורה" (For Bravery), אך ביטוי זה שונה לפי הוראת המלכה ויקטוריה משום שהביטוי "למען גבורה" מרמז שלא כל החיילים בקרב הם גיבורים. הצלב תלוי בעזרת טבעת המחוברת לאבזם בצורת האות 'V' (בעלת סריף) אשר מחובר לפס תלייה. פס התלייה מעוטר בעלי דפנה ודרכו נתלה הצלב על פס העיטור.
גובה הצלב 41 מ"מ ורוחבו 36 מ"מ, כאשר העיטור כולו שוקל כ-27 גרם. הצלב תלוי על סרט בצבע אדום ארגמן. הצו המקורי של העיטור חילק את העיטור לשני סוגים בעלי סרט בצבע שונה; אדום לצבא היבשה וכחול לצי המלכותי, אך הוראה זאת השתנתה עם הקמת חיל האוויר המלכותי ב-1 באפריל 1918. שנתיים מאוחר יותר ב-22 במאי 1920, לפי צו של המלך ג'ורג' החמישי, העיטור יינתן בצבע אדום לכלל מקבלי העיטור ואלו אשר קיבלו בעבר עיטור בעל פס כחול, יחליפו אותו בכזה בעל פס אדום.
לצלב ויקטוריה ניתן להוסיף גם אבזם, אשר זהה בעיצובו לפס התלייה. האבזם ניתן במקרה הנדיר בו מוענק יותר מצלב ויקטוריה אחד לאדם נתון. במקרה שכזה ניתן להוסיף מספר אבזמים כמספר ההענקות הנוספות, זאת עד למספר מקסימלי של ארבעה אבזמים (כלומר חמש הענקות).
הענקת העיטור
צלב ויקטוריה, יחד עם המקבילה האזרחית שלו צלב ג'ורג', הוא כאמור העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחבר בכוחות המזוינים של בריטניה ובעבר גם שאר מדינות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. העיטור ניתן במיקרים נדירים לציון פעולה יוצאת דופן בגבורתה אל מול פני האויב, כלומר בעת פעילות קרבית, כגון בשעת מלחמה או קרב. העיטור ניתן על ידי המונרך של הממלכה המאוחדת, בטקס מיוחד בנוכחות מקבל העיטור והמלך או המלכה.
מעוטרי צלב ויקטוריה
החל מהיווסדו של העיטור בשנת 1856, הוענק העיטור 1,358 פעמים ל-1,355 אנשים.
מעוטרי צלב ויקטוריה חיים
נכון למאי 2023 ישנם חמישה מעוטרי צלב ויקטוריה אשר הוא הוענק להם על ידי הממלכה המאוחדת, שלושה נוספים אשר קיבלו את הגרסה האוסטרלית ואחד נוסף אשר קיבל את הגרסה הניו זילנדית, אשר עודם בחיים.
צלב ויקטוריה של אוסטרליה:
מעוטרי צלב ויקטוריה לפי מערכה
הטבלה המובאת כאן מציגה את מספר מקבלי צלב ויקטוריה לפי מערכות ואירועים. ברוב המקרים, הוענק העיטור על מעשה כחלק מקרב או מלחמה, במקרים בודדים הוענקו צלבי ויקטוריה שלא כחלק מפעילות מבצעית זאת בין השנים 1858 - 1881, כאשר העיטור היה ניתן להענקה גם במקרים של סכנה לחיים שלא מול פני האויב. ישנם גם פעולות או מבצעים מצומצמים בהם הוענקו צלבי ויקטוריה בודדים. בשני המקרים הללו ובמקרים בהם הוענקו העיטורים בתאריך יחיד, מצוין התאריך המדויק בהערות.
רכיבי מדף
בתחומי החומרה והתוכנה, רכיבי מדף (באנגלית: Commercial off-the-shelf, נקרא גם בקיצור COTS) הם מוצרים או טכנולוגיה מוכנים לשימוש וזמינים לציבור הרחב.
המוטיבציה לשימוש ברכיבי מדף היא צמצום עלויות ומשך הפיתוח דרך האפשרות לקנות את המוצר ישירות ולא לפתח מוצר חדש לכל צורך שהוא. השימוש ברכיבי מדף החל להתפתח בשנות התשעים. חברות רבות מייצרות מוצרים הבנויים על קוד פתוח ועובדים על מוצרים שהם רכיבי מדף כדי לתת את הבסיס לקוד פתוח.
רעידת האדמה בקליפורניה (יולי 2019)
רעידות האדמה בקליפורניה היו שתי רעידות אדמה עיקריות שהתרחשו ב-4 ביולי 2019 ב-17:33:48 לפי השעון המקומי (ב-00:33:48 בשעון UTC) וב-5 ביולי 2019 ב-20:19:52 לפי השעון המקומי (6 ביולי 2019 ב-03:19:52 בשעון UTC). כתוצאה מרעידת אדמה זו נהרג אדם אחד ו-25 נפצעו. נכון ל-2021, זו רעידת האדמה החזקה ביותר באזור במאה ה-21.
חדף מים צפון אמריקאי
חדף מים צפון אמריקני (שם מדעי: Sorex palustris, באנגלית: American water shrew או northern water shrew) הוא מין של חדף השוכן בנהרות ובאגמים שברכסי ההרים של האזור הנארקטי בצפון ארצות הברית, קנדה ואלסקה.
תפוצה ובית גידול
כפי ששמו מרמז חדף המים הצפון אמריקני שוכן באמריקה הצפונית.
בית הגידול האופייני הוא יערות מחטניים ויערות מעורבים של מחטניים ועצים רחבי עלים לאורך פלגים ואגמים. הוא שוכן גם באזורי ביצות. להגנה הוא מכין קן עגול בקוטר של עשרה סנטימטרים בחפירה שהוא מכין בקרקע, בין סלעים או תחת זרזיף מים, ומרפד אותו בזרדים ועלים יבשים. קנים של חדפים אותרו בתוך הסכרים שנבנו על ידי בונים.
תיאור
חדף המים הצפון אמריקני הוא מין המפגין דו-צורתיות זוויגית, כאשר הזכרים בדרך כלל גדולים יותר וכבדים יותר מהנקבות. אורכו של החדף נע בין 13 ל-17 סנטימטרים ומשקלו בין 8 ל-18 גרם. אורך זנבם נע בין 57 ל-89 מילימטרים (יותר מ-40% מאורך הגוף). אורך רגליו בין 17 ל-21 מילימטרים. צבע הפרווה בחלקו העליון של החדף משתנה על פי העונה בין חום בהיר בקיץ לשחור בחורף. לפרווה על הבטן גוון כסוף. בועות אוויר נלכדות בפרווה העבה כאשר החדף צולל מתחת למים. בועות האוויר מבודדות את החדף בפני הקור ומסייעות לציפה של החדף ועוזרות לו גם בהתנהגות המכונה "הליכה על המים". חדף המים יכול לצלול במשך 45 שניות, אבל רק אם הוא שוחה בעוצמה. בועות האוויר מאפשרות לחדף לשחות, אבל ברגע שהחדף מפסיק לשחות, הוא מיד יצוף כלפי מעלה. על רגליו יש ציצת שער, בולטת על הרגליים הקדמיות הגדולות יותר, המאפשרת לחדף לרוץ על פני המים.
משך חייו של החדף כ-18 חודשים.
טורפים
בין הטורפים העיקריים של חדף המים נמנים: בזים, ינשופים, נחשים, שועל מצוי, שונר מצוי, סמורים וכמה מיני דגים גדולים.
רבייה
עונת הרבייה של חדף המים הצפון אמריקני נמשכת מדצמבר עד ספטמבר ותקופת ההיריון נמשכת שלושה שבועות כשהוולדות נולדים באביב ובקיץ. נקבות החדפים ממליטות בממוצע שלושה שגרים בשנה. כל שגר יכול להכיל משלושה ועד עשרה ולדות. משקלם בעת הלידה 0.5 גרם.
ג'ארן לואיסון
ג'ארן לואיסון (באנגלית: Jaren Lewison; נולד ב-9 בדצמבר 2000) הוא שחקן יהודי-אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בזכות תפקידו כבן גרוס בסדרת הטלוויזיה "אמת או חובה".
ראשית חייו
ג'ארן מיילס לואיסון גדל בדאלאס שבטקסס, למשפחה יהודית. יש לו אחות בשם מיקאילה.
במשך 14 שנים הוא למד באקדמיית לוין, בית ספר יהודי קונסרבטיבי בדאלאס, שם לימדה אמו בגן ילדים, ובשנת 2019 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון פירס בעיר ריצ'רדסון שבטקסס. בתיכון, הוא היה קפטן נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה והיה פעיל בתחום הרמת כוח. הוא גם עסק בתיאטרון. בכיתה י"ב גילם את דמותו של ויליאם שייקספיר בעיבוד של בית ספרו לסרט "שייקספיר מאוהב" משנת 1998, וההפקה נבחרה להופיע בפסטיבל תספיאן הבינלאומי ב-2019.
בשנת 2019, לואיסון החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם סיים בשנת 2022 תואר ראשון בפסיכולוגיה לצד זיהוי פלילי וקרימינולוגיה. הוא השתתף בצילומים ל"אמת או חובה" בזמן לימודיו כסטודנט.
קריירת משחק
לואיסון החל לשחק בגיל 5, כאשר בצהרון בו למד הייתה קבוצת תיאטרון, שחיברה אותו לסוכנות ייצוג. לאחר שנרשם אצל סוכן קולנוע וטלוויזיה מדאלאס, הוא קיבל את תפקידו הראשון, דמותו של ג'ושוע בתוכנית הטלוויזיה "החברים של ברני", בה השתתף בפרקים ובקטעים שונים בין השנים 2008 ל-2011. מאז, הוא שיחק בסדרות טלוויזיה, סרטי טלוויזיה וסרטים שונים. חלק מהתפקידים הללו כללו את משחק בנו של אדם סנדלר בסרט "גברים, נשים וילדים" משנת 2014. הוא גם גילם את הגרסה הצעירה של הדמות הראשית הוגי, בגילומו של אד הלמס, בסרט הקומדיה "תופסת" מ-2018.
התפקיד הגדול ביותר ששיחק היה כחלק מצוות השחקנים בסדרת הנעורים של נטפליקס "אמת או חובה", בה גילם את דמותו של בן גרוס.
גואנחואטו
גואנחואטו (בספרדית: Guanajuato) היא בירת מדינת גואנחואטו במקסיקו.
העיר והמכרות הסמוכים לה הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1988.
היסטוריה
ב-1679 המשנה למלך פאיו אנריקס דה ריברה הורה על שינוי שם העיר ל"סיודד דה סנטה פה דה ריאל דה מינס דה גואנחואטו". ב-1741 היא קיבלה את התואר "העיר האצילה והנאמנה של סנטה פה דה ריאל דה מינס דה גואנחואטו". במהלך הזמן העיר התעשרה מהמכרות באזורה, והיא הפכה להיות אחת הערים העשירות במקסיקו.
למרות עושרה של העיר, המעמדות הנמוכים נותרו עניים והעושר מהמכרות הגיע רק למעמדות הגבוהים. בסוף המאה ה-18 התושבים תקפו את הבניין בו הוחזק הונו של הכתר הספרדי מהכרייה כמחאה על המיסים הגבוהים, אחד האירועים המבשרים של מלחמת העצמאות של מקסיקו. המלחמה פרצה ב-1810 בעיירה דולורס (כיום דולורס אידלגו) בהנהגתו של מיגל אידלגו, בקרבת גואנחואטו. כעבור זמן קצר כוחותיו של אידלגו הגיעו אל גואנחואטו והצליחו לכבוש אותה לאחר הקרב הראשון במלחמה מול כוחות צבאיים של ספרד.
ב-1824, לאחר שהמלחמה הסתיימה ומקסיקו קיבלה את עצמאותה, נוצרה מדינת גואנחואטו כשהעיר גואנחואטו היא בירתה.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת גואנחואטו ואוניברסיטת סנטה פה.
בסילוזאוריים
בסילוזאוריים (שם מדעי: Basilosauridae; "לטאות מלכותיות") היא משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים. הם חיו בסוף האאוקן (לפני כ-35 עד 40 מיליוני שנים). תזונתם התבססה על דגים. מאובני בסילוזאוריים נמצאו בפקיסטן, במזרח התיכון (במיוחד במצרים) ובצפון אמריקה. חוליות הגב התחתון היו מוארכות, וגופם היה ארוך (עד 16 מטרים) ודמוי נחש. זנבם דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות. אולם, נראה כי זנבם לא שימש אותם כדרך ההנעה העיקרית, בשונה מצאצאיהם המודרניים, ובמקום זאת הם הניעו עצמם בעזרת ביצוע תנועות גליות בגבם. רגליהם האחוריות עדיין בולטות מן הגוף, אולם הן קטנות משמעותית מאלו של קודמיהן (פקיצטיים, אמבולוצטיים, רמינגטונוצטיים ופרוטוצטיים). בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות. הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה. שינויים מבניים אלו מצביעים על כך שחיו במים, כי רק שם הם יכלו לשאת את משקלם. תפקיד הרגליים, אם כן, הצטמצם לאחיזת הנקבה בעת ההזדווגות.
מיון
לעיתים משויך לפה גם הסוג קקנודון (Kekenodon), אשר נחשב גם לסוג במשפחה נפרדת.
מלחמת תשע השנים
מלחמת תשע השנים, הנקראת לעיתים מלחמת הברית הגדולה או מלחמת ליגת אוגסבורג, התרחשה בין השנים 1688 ו-1697. הייתה זו מלחמה בהיקף רחב שהתרחשה בשלהי המאה ה-17, בעיקר על אדמת אירופה, אך גם באירלנד ובאמריקה הצפונית. באירלנד המלחמה נקראת לעיתים המלחמה הוויליאמית באירלנד, ובאמריקה הצפונית היא נודעת כמלחמת המלך ויליאם. מסמכים עתיקים אף מתייחסים למלחמה כמלחמת הירושה הפלטינית, או מלחמת הירושה האנגלית.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת יצא ממלחמת הולנד–צרפת כשליט החזק ביותר במערב אירופה, אך אף על פי שהרחיב את ממלכתו, "מלך השמש" עוד לא היה מרוצה. בשילוב של אגרסיה, סיפוח וכוונות חוקיות לכאורה, לואי ושריו גיבשו והרחיבו את כיבושיהם כדי ליצב ולחזק את גבולות הממלכה. מלחמת האיחוד (1683–1684) אבטחה את גבולותיו של לואי, אך המלך ביטל את האדיקט של נאנט ב-1685, דבר שהביא להידרדרות של הצבא הצרפתי, ושל השליטה הפוליטית של צרפת באירופה. התוקפנות של לואי הובילה בסופו של דבר להקמתה של קואליציה אירופאית גדולה - הברית הגדולה, שמטרתה להפחית את האמביציות הצרפתיות. הברית הובלה בעיקר על ידי הגנרל האנגלי-הולנדי ויליאם השלישי, מלך אנגליה, לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קרלוס השני, מלך ספרד, וויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה.
המלחמה התבלטה במצורים, בעיקר על מונס, נאמור, שרלרואה וברצלונה; קרבות פתוחים כמו פלורה ומארסאגליה היו פחות נפוצים, משום שקרבות אלו הסתיימו בדרך כלל בניצחון צרפתי. ב-1696 צרפת הייתה על סף קריסה כלכלית. הכוחות הימיים (אלו של אנגליה והרפובליקה ההולנדית), גם כילו כסף רב, וכשסבויה פרשה מן הקואליציה ב-1696, היו מוכנים כל הצדדים למשא ומתן. חתימת הסכם רייסווייק בספטמבר 1697 הביאה לסופה של מלחמת תשע השנים, אך עם מותו של קרלוס השני (ללא יורשים), נפתח מאבק חדש על ירושת האימפריה הספרדית, דבר שסיבך את צרפת שוב עם הברית הגדולה במאבק נוסף - מלחמת הירושה הספרדית.
רקע כללי: 1678–1687
בשנים שלאחר מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678) ביקש לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כעת בשיא כוחו, לכפות אחדות דתית בצרפת ולגבש ולהרחיב את גבולותיו. הוא כבר זכה לתהילתו האישית על ידי כיבוש טריטוריה חדשה, אבל הוא לא היה מוכן להמשיך לנהל מדיניות מיליטריסטית פתוחה מהסוג שנקט ב-1672. במקום זאת, הוא יסתמך על עליונותה הצבאית הברורה של צרפת כדי להשיג יעדים אסטרטגיים ספציפיים לאורך גבולותיו. בתוארו "מלך השמש", לואי שהיה בוגר יותר, מודע לכך שלא הצליח להשיג תוצאות מכריעות נגד ההולנדים, הפך מכיבוש לביטחון על ידי שימוש באיומים, במקום במלחמה גלויה, כדי להפחיד את שכניו לכניעה.
איחודים
הסכמי ניימכן (1678) ושלום וסטפאליה המוקדם יותר (1648) סיפקו ללואי ה-14 את ההצדקה לאיחודים. הסכמים אלו העניקו לצרפת הישגים טריטוריאליים, אך בשל הגחמות של השפות בהן נכתבו (כמו ברוב האמנות באותה תקופה) הם היו ידועים לשמצה לא מדויקים וסותרים את עצמם, ומעולם לא ציינו קווי גבול מדויקים. חוסר דיוק זה הוביל לעיתים קרובות לפרשנויות שונות של הטקסט והביא למחלוקות ארוכות על אזורי גבול, שבהם צד אחד עשוי לזכות בעיר או באזור וב"תלותיה", אך לעיתים קרובות לא היה ברור מהן התלות. המנגנון הדרוש לקביעת אי הבהירות הטריטוריאלית כבר היה קיים באמצעות הפרלמנטים במץ (טכנית, לשכת האיחוד היחידה), בזנסון ובית משפט עליון בברייזך, שעסקו בהתאמה לגבי לורן, פראנש-קונטה ואלזס. באופן לא מפתיע, בתי המשפט פסקו בדרך כלל לטובת לואי ה-14. עד 1680, רוזנות מונבליאר השנויה במחלוקת, השוכנת בין פראנש-קונטה לאלזס, הופרדה מדוכסות וירטמברג, ועד אוגוסט הבטיח לואי ה-14 את כל אלזס למעט שטרסבורג. לשכת האיחוד של מץ הגישה עד מהרה תביעות לנחות סביב שלוש הבישופויות של מץ, טול וורדן ורוב הדוכסות הספרדית של לוקסמבורג. המבצר של לוקסמבורג סיטי עצמו נחסם אז מתוך כוונה להפוך לחלק מהגבול הניתן להגנה.
ב-30 בספטמבר 1681 תפסו כוחות צרפת גם את שטרסבורג ואת המוצב שלה, קהל, על הגדה הימנית של הריין, גשר שחיילי האימפריה הרומית הקדושה ניצלו בקביעות במהלך השלבים האחרונים של מלחמת הולנד. על ידי השתלטות בכוח על העיר הקיסרית, שלטו הצרפתים כעת בשניים משלושת ראשי הגשר מעל הריין, האחרים היו ברייזך, שכבר הייתה בידי צרפת, ופיליסבורג, שלואי ה-14 איבד בהסכם ניימיגן. באותו יום שבו נפלה שטרסבורג, צעדו כוחות צרפתים לתוך קאזלה, בצפון איטליה. המצודה לא נכבשה בתהליך האיחודים אלא נרכשה מהדוכס ממנטובה, מה שביחד עם הנחלה הצרפתית של פינרולו, אפשרו לצרפת לחבור אל ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, ולאיים על הספרדים בדוכסות מילאנו. כל התביעות והסיפוחים של האיחוד היו נקודות כניסה ויציאה אסטרטגיות חשובות בין צרפת לשכנותיה ובוצרו מיד על ידי וובאן ושולבו במערכת המצודות שלו.
כך נגסו האיחודים שטח מגבולות גרמניה של היום, והסיפוחים הקימו את הכוח הצרפתי באיטליה. עם זאת, בניסיון לבנות את גבולו הבלתי חדיר, לואי ה-14 הבהיל כל כך את שאר מדינות אירופה עד שמלחמה כללית, ממנה ביקש להימנע, הפכה לבלתי נמנעת. מבצריו כיסו את גבולותיו אך גם הקרינו כוח צרפתי. רק שני מדינאים היו עשויים לקוות להתנגד ללואי ה-14. האחד היה וילם מאורנז', הסטאדהאודר של המחוזות המאוחדים של הרפובליקה ההולנדית, המנהיג הטבעי של האופוזיציה הפרוטסטנטית, והשני היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, המנהיג הברור של הכוחות האנטי-צרפתיים באימפריה הרומית הקדושה ובאירופה הקתולית. שניהם רצו לפעול, אך התנגדות אפקטיבית בשנים 1681–1682 לא באה בחשבון מאחר שהבורגנים של אמסטרדם לא רצו שום סכסוך נוסף עם צרפת, ושניהם היו מודעים לחלוטין לחולשותיהן הנוכחיות של ספרד והאימפריה, שנסיכיהן הגרמנים החשובים ממיינץ, טריר, קלן, סקסוניה, בוואריה ו (באופן משמעותי) פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג נשארו אוהדים של צרפת.
מלחמה בשתי חזיתות
מאז התערבותו של לאופולד הראשון במלחמת צרפת-הולנד, ראה בו לואי ה-14 את האויב המסוכן ביותר שלו, אם כי לא הייתה סיבה לחשוש ממנו. לאופולד הראשון היה חלש והיה נתון בסכנה חמורה לאורך גבולותיו ההונגריים, שם איימו העות'מאנים להכריע את כל מרכז אירופה מדרום. לואי עודד וסייע למסע המלחמה העות'מאני נגד אדמות הבסבורג של לאופולד הראשון והוא הבטיח לפורטה שלא יתמוך בקיסר. הוא גם דחק ביאן השלישי סובייסקי מפולין ללא הצלחה שלא להלחם לצד לאופולד הראשון ולחץ על הנסיכים המרושעים של טרנסילבניה והונגריה להצטרף לכוחות הסולטן ולשחרר את שטחם מהשלטון ההבסבורגי. כאשר העות'מאנים כיתרו על וינה באביב 1683, לואי לא עשה דבר כדי לעזור למגינים.
תוך ניצול האיום העות'מאני במזרח פלש לואי לארצות השפלה הספרדיות ב-1 בספטמבר 1683 וחידש את המצור על לוקסמבורג, שננטש בשנה הקודמת. הצרפתים דרשו מהקיסר ומקרלוס השני, מלך ספרד הכרה בחוקיותם של הסיפוחים האחרונים, אך הספרדים לא היו מוכנים לראות עוד מנחלותיהם נופלות תחת סמכות השיפוט של לואי. האפשרויות הצבאיות של ספרד היו מוגבלות ביותר, אך התבוסה העות'מאנית בווינה ב-12 בספטמבר חיזקה אותה. בתקווה שלאופולד הראשון יעשה שלום במזרח ויבוא לעזרתו, הכריז קרלוס השני מלחמה על צרפת ב-26 באוקטובר. עם זאת, הקיסר החליט להמשיך במלחמה נגד העות'מאנים בבלקן ולפי שעה להתפשר במערב. כשלאופולד הראשון לא מוכן להילחם בשתי חזיתות, מפלגה נייטרליסטית חזקה ב קשרה את ידיו של וילם והבוחר מברנדנבורג אחז בעקשנות בברית שלו עם לואי, שום תוצאה אפשרית לא יכולה להתרחש אלא ניצחון צרפתי מוחלט.
מלחמת הסיפוחים הייתה קצרה והרסנית. עם נפילת קורטראי בתחילת נובמבר, ואחריה דיקסמוד בדצמבר ולוקסמבורג ביוני 1684, נאלץ קרלוס השני לקבל את השלום של לואי ה-14. שביתת הנשק של רטיסבון (רגנסבורג), שנחתמה ב-15 באוגוסט על ידי צרפת מצד אחד ועל ידי הקיסר וספרד מהצד השני, תגמלה את הצרפתים עם שטרסבורג, לוקסמבורג ואת הרווחים של האיחוד (קורטרי ודיקסמוד הוחזרו לספרד). ההחלטה לא הייתה שלום מוחלט אלא רק הפסקת אש למשך 20 שנה. עם זאת, ללואי היו סיבות טובות לחוש שביעות רצון מאחר שהקיסר והנסיכים הגרמנים היו עסוקים לחלוטין בהונגריה, וברפובליקה ההולנדית, וילם מאורנז' נשאר מבודד וחסר אונים, בעיקר בגלל מצב הרוח הפרו-צרפתי באמסטרדם.
רדיפת ההוגנוטים
ברטיסבון ב-1684, צרפת הייתה בעמדה לכפות את רצונה על אירופה; עם זאת, לאחר 1685, מעמדה הצבאי והדיפלומטי הדומיננטי החל להידרדר. אחד הגורמים העיקריים לצמצום היה ביטול צו נאנט של לואי ה-14, שגרם לפיזור הקהילה הפרוטסטנטית של צרפת. לא פחות מ-200,000 הוגנוטים ברחו לאנגליה, הרפובליקה ההולנדית, שווייץ וגרמניה, והפיצו סיפורי אכזריות בידיו של המלך מוורסאי. ההשפעה הישירה על צרפת של אובדן הקהילה נתונה לוויכוח, אבל הבריחה סייעה להרוס את הפלג הפרו-צרפתי ברפובליקה ההולנדית בגלל השתייכותה הפרוטסטנטית, ויציאת סוחרי ההוגנוטים והטרדה של סוחרים הולנדים החיים בצרפת גם כן השפיע מאוד על הסחר הצרפתי-הולנדי. לרדיפה הייתה השפעה נוספת על דעת הקהל ההולנדית שכן התנהלותו של המלך הקתולי של צרפת גרמה להם להביט בדאגה רבה יותר בג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי. רבים בהאג האמינו שג'יימס השני קרוב יותר לבן דודו לואי ה-14 מאשר לחתנו ולאחיינו ויליאם, מה שעורר חשדנות, ובתמורה, עוינות בין לואי וויליאם. תביעותיו הטריטוריאליות האינסופיות לכאורה של לואי, יחד עם רדיפת הפרוטסטנטים שלו, אפשרו לוויליאם מאורנז' ולמפלגתו להשיג את העלייה ברפובליקה ההולנדית ולבסוף הניחו את הבסיס לברית המבוקשת שלו נגד צרפת.
למרות שג'יימס השני התיר להוגנוטים להתיישב באנגליה, הוא נהנה מיחסים ידידותיים עם עמיתו הקתולי לואי ה-14 מאז שג'יימס הבין את חשיבות הידידות לצעדים הקתוליים שלו בבית נגד חשדות הרוב הפרוטסטנטי. עם זאת, הנוכחות ההוגנוטית נתנה דחיפה עצומה לשיח האנטי-צרפתי ואיחדה כוחות עם גורמים באנגליה שכבר חשדו מאוד כלפי ג'יימס. יתרה מכך, התנגשויות בין אינטרסים מסחריים צרפתיים לאנגלים בצפון אמריקה גרמו לחיכוכים חמורים בין שתי המדינות מאז שבצרפת גבר אנטגוניזם כלפי חברת מפרץ הדסון והקולוניות של ניו אינגלנד, אך האנגלים ראו את היומרות הצרפתיות בצרפת החדשה כפולשת לנחלותיהם. היריבות התפשטה לצד השני של העולם, שם חברות הודו המזרחית האנגלית והצרפתית כבר החלו בפעולות איבה.
רבים בגרמניה הגיבו בשלילה לרדיפת ההוגנוטים, אשר התעללה מהנסיכים הפרוטסטנטים ברעיון שלואי ה-14 הוא בעל בריתם נגד המנהגים הלא סובלניים של ההבסבורגים הקתולים. הנסיך הבוחר מברנדנבורג ענה על ביטול צו נאנט בפרסום צו פוטסדאם, שהזמין את ההוגנוטים הנמלטים לברנדנבורג. עם זאת, היו מניעים אחרים מלבד דבקות דתית שפגעו בו ובנסיכים גרמנים אחרים ששמרו על נאמנות לצרפת. ללואי ה-14 היו יומרות בפפאלץ בשם גיסתו, אליזבת שרלוט, ואיים בסיפוח נוסף של חבל הריין. לפיכך, פרידריך-וילהלם, שדחה את הסובסידיות הצרפתיות שלו, סיים את בריתו עם צרפת והגיע להסכמות עם ויליאם מאורנז', הקיסר וקרל האחד עשר, מלך שוודיה, שעם האחרון שבהם ההסכמות התקבלו על-ידי הנחה זמנית בצד של המחלוקות ביניהם על פומרניה.
בריחת ההוגנוטים בדרום צרפת גרמה למלחמה מוחלטת במחוזות האלפיניים של פיימונטה בדוכסות סבויה, מדינה בצפון איטליה שהייתה חלק מהאימפריה. ממבצרם בפינרולו, הצליחו הצרפתים להפעיל לחץ ניכר על הדוכס מסבויה ולאלץ אותו לרדוף את הקהילה הפרוטסטנטית שלו, ה-Vaudois (Valdesi). האיום המתמיד של התערבות וחדירה לענייניו הפנימיים היו מקור לדאגה עבור ויטוריו אמדאו, ובשנת 1687, מדיניותו של הדוכס החלה להיות יותר ויותר אנטי-צרפתית כשחיפש הזדמנות להגשים את שאיפותיו ודאגותיו. הביקורת על משטרו של לואי ה-14 התפשטה בכל רחבי אירופה. הפוגה של רטיסבון, ואחריה ביטול צו נאנט, גרמו לחשד באשר לכוונותיו האמיתיות של לואי. רבים גם חששו מהתכנונים כביכול של המלך על המלוכה האוניברסלית, איחוד הכתר הספרדי והגרמני עם זה של צרפת. בתגובה, נפגשו באאוגסבורג נציגים של הקיסר, נסיכי דרום גרמניה, ספרד (שהיו מונעים מהמתקפה הצרפתית ב-1683 והפוגה שהוטלה ב-1684) ושוודיה (בתוקף תפקידה כנסיכים באימפריה) כדי להקים את ליגת ההגנה של הריין ביולי 1686. האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר, בין השאר בגלל כעסו על כישלונו של לואי לצאת למסע צלב נגד הטורקים, מסר את תמיכתו הסודית.
הקדמה: 1687–1688
לליגה של אוגסבורג היה כוח צבאי מועט - האימפריה ובעלות בריתה בדמות הליגה הקדושה עדיין היו עסוקים בלחימה בעות'מאנים בהונגריה. רבים מהנסיכים הקטנים נרתעו מלפעול בשל החשש מנקמה צרפתית. למרות זאת, לואי ה-14 צפה בחשש בהתקדמותו של לאופולד הראשון נגד העות'מאנים. ניצחונות הבסבורג לאורך הדנובה בבודה בספטמבר 1686, ומוהאץ' שנה לאחר מכן שכנעו את הצרפתים שהקיסר, בברית עם ספרד וויליאם מאורנז', יפנה בקרוב את תשומת לבו לצרפת וישתלט מחדש על מה שהיה לאחרונה זכה להפחדה הצבאית של לואי. בתגובה, ביקש לואי ה-14 להבטיח את הישגיו הטריטוריאליים באירופה על ידי כפיית שכניו הגרמנים להמיר את שביתת הנשק של רטיסבון להסכם קבע. עם זאת, אולטימטום צרפתי שהוצב ב-1687 לא הצליח להשיג את ההבטחות הרצויות מהקיסר שניצחונותיו במזרח גרמו לגרמנים להיות פחות להוטים להתפשר במערב.
נקודת מבחן נוספת נגעה לארכיבישוף-הבוחר הפרו-צרפתי, מקסימיליאן היינריך, ולשאלת הירושה שלו בנסיכות הבוחר מקלן. שטח הארכיבישופות היה לאורך הגדה השמאלית של הריין וכלל שלושה מבצרים של קו הנהר: בון, ריינברג וקייזרוורת', למעט העיר החופשית קלן עצמה. יתר על כן, הארכיבישוף היה גם הנסיך-בישוף של לייז', המדינה הקטנה על פני הכביש האסטרטגי של נהר המז. כאשר הנסיך הבוחר מת ב-3 ביוני, לחץ לואי ה-14 שהבישוף הפרו-צרפתי של שטרסבורג, וילהלם אגון פון פירסטנברג, יחליף אותו. הקיסר, לעומת זאת, העדיף את יוזף קלמנס מבוואריה, אחיו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה. מאחר שאף אחד מהמועמדים לא הצליח להשיג את שני השלישים ההכרחיים מהקולות של הקנונים של מועצת הקתדרלה, הנושא הועבר לרומא. לא היה סיכוי שהאפיפיור, שכבר נמצא בעימות עמוק עם לואי, יעדיף את המועמד הצרפתי, וב-26 באוגוסט הוא העניק את הבחירה לקלמנס.
ב-6 בספטמבר, כוחותיו של לאופולד הראשון תחת הנסיך הבוחר מבוואריה אבטחו את בלגרד עבור האימפריה. כאשר העות'מאנים נראו קרובים להתמוטטות, שריו של לואי ה-14, לובואה וקולבר דה קרוסי, הרגישו שחיוני לקבל החלטה מהירה לאורך הגבול הגרמני לפני שהקיסר יפנה מהבלקן כדי להוביל אימפריה גרמנית מאוחדת יחסית נגד צרפת על הריין ולהפוך את הסכמות רטיסבון. ב-24 בספטמבר פרסם לואי את המניפסט שלו, Mémoire de raisons, ובו פירט את תלונותיו: הוא דרש להפוך את שביתת הנשק של רטיסבון להחלטה קבועה, ושפירסטנבורג ימונה לארכיבישוף-הבוחר של קלן. הוא גם דרש לכבוש את השטחים שלדעתו שייכים לגיסתו לגבי הירושה בפפאלץ. הקיסר והנסיכים הגרמנים, האפיפיור וויליאם מאורנז' לא היו מוכנים להיענות לדרישות אלה. עבור ההולנדים במיוחד, שליטתו של לואי בקלן ולייז' תהיה בלתי מתקבלת על הדעת מבחינה אסטרטגית, שכן עם השטחים הללו בידי צרפת, "אזור החיץ" של ארצות השפלה הספרדיות ייעקף למעשה. יום לאחר שלואי הוציא את המניפסט שלו - הרבה לפני שאויביו יכלו לדעת את פרטיו - חצה הצבא הצרפתי הראשי את הריין כהקדמה למצור בפיליפבורג, עמדת המפתח בין לוקסמבורג (סופחה ב-1684) לשטרסבורג (שנתפסה ב-1681), וערים אחרות של הריין. מכת מנע זו נועדה להפחיד את מדינות גרמניה לקבל את תנאיו, תוך עידוד הטורקים העות'מאנים להמשיך במאבקם עם הקיסר במזרח.
לואי ה-14 ושריו קיוו לפתרון מהיר דומה לזה שהושג ממלחמת האיחודים, אך עד 1688 המצב היה שונה בתכלית. במזרח צבא קיסרי, המאויש כעת בקצינים וחיילים ותיקים, הפיג את האיום העות'מאני וריסק את המרד של אימרה תוקולי בהונגריה; בעוד במערב ובצפון, ויליאם מאורנז' הפך במהירות למנהיג של קואליציה של מדינות פרוטסטנטיות, להוט להצטרף לקיסר וספרד ולסיים את ההגמוניה של צרפת. לואי רצה מלחמת הגנה קצרה, אולם בחציית הריין באותו קיץ החל במלחמת התשה ארוכה; מלחמה שמוסגרה על ידי אינטרסים של המדינה, גבולותיה הניתנים להגנה ומאזן הכוחות באירופה.
ריינלנד והאימפריה
מרשל דוראס, וובאן ו-30,000 איש - כולם בפיקודו הנומינלי של הדופן - צרו על המבצר של נסיכות הבוחר מטריר בפיליפבורג ב-27 בספטמבר 1688. לאחר הגנה נמרצת הוא נפל ב-30 באוקטובר. צבאו של לואי ה-14 המשיך לכבוש את מנהיים, שנכנעה ב-11 בנובמבר, ואחריה פרנקנטל. ערים אחרות נפלו ללא התנגדות, ביניהן אופנהיים, וורמס, בינגן, קייזרסלאוטרן, היידלברג, שפייר ומעל הכל, מבצר המפתח של מיינץ. לאחר שקובלנץ לא הצליח להיכנע, בופלר החל בהפגזה כבדה על העיר, אך היא לא נפלה בידי הצרפתים.
לואי ה-14 שלט כעת על הריין מדרום למיינץ עד לגבול שווייץ, אך למרות שההתקפות חיזקו את הטורקים בלחימה במזרח, ההשפעה על לאופולד הראשון והמדינות הגרמניות הביאה להשפעה הפוכה ממה שהתכוון. הליגה של אאוגסבורג לא הייתה חזקה מספיק כדי לעמוד באיום, אבל ב-22 באוקטובר 1688 הנסיכים הגרמנים החזקים, כולל פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ארנסט אוגוסט, הנסיך הבוחר מהנובר, וקרל, רוזן הסן-קאסל, הגיעו להסכם במגדבורג שגייס את כוחות צפון גרמניה. בינתיים, הקיסר החזיר את הכוחות הבווארים, השוואבים והפרנקונים תחת הנסיך הבוחר מבוואריה מהחזית העות'מאנית כדי להגן על דרום גרמניה. הצרפתים לא התכוננו למקרה כזה. משהבינו שהמלחמה בגרמניה לא עומדת להסתיים במהירות ושהבליץ על הריין לא יהיה מצעד קצר ומכריע לתפארת צרפת, החליטו לואי ה-14 ולובואה על מדיניות אדמה חרוכה בפפאלץ, באדן ווירטמברג, בכוונה למנוע משאבים מקומיים של חיילי האויב ומניעת פלישתם לשטח צרפת. עד 20 בדצמבר לובואה בחר את כל הערים, העיירות, הכפרים והטירות המיועדות להרס. ב-2 במרץ 1689 הצית רוזן טסה את היידלברג; ב-8 במרץ מונקלאר יישר את מנהיים. אופנהיים ווורמס הושמדו לבסוף ב-31 במאי, ואחריהם שפייר ב-1 ביוני, ובינגן ב-4 ביוני. בסך הכל, חיילים צרפתים שרפו למעלה מ-20 ערים משמעותיות וכן כפרים רבים.
הדיאט הקיסרי של האימפריה הרומית הקדושה הכריז מלחמה על צרפת ב-11 בפברואר 1689, והחל במאמץ מלחמה קיסרי מאוחד. הגרמנים התכוננו לקחת בחזרה את מה שאיבדו, וב-1689 הקימו שלושה צבאות לאורך הריין. הקטן שבהם, בתחילה תחת הנסיך הבוחר מבוואריה, הגן על הריין העליון בין הקווים מצפון לשטרסבורג ל. על הריין התיכון עמד הצבא הגדול ביותר תחת הגנרל הקיסרי הטוב ביותר, והמפקד העליון, קרל החמישי, דוכס לורן. קרל החמישי הסיר את האיום הצרפתי על פרנקפורט ופתח תעלות סביב מיינץ ב-22/23 ביולי. לאחר מצור עקוב מדם של חודשיים המרקיז מהאקסל סוף סוף הניב את העיירה ב-8 בספטמבר. בינתיים, על הריין התחתון עמד הנסיך הבוחר מברנדנבורג, אשר בסיוע המהנדס ההולנדי המהולל מננו ואן קוהורן, הטיל מצור על קייזרסוורת'. קייזרסוורת' נפלה ב-26 ביוני לפני שהנסיך הבוחר הוביל את צבאו על בון, אשר, לאחר שספגה הפגזה כבדה, נכנעה לבסוף ב-10 באוקטובר. הפלישה לאזור הריין איחדה את הנסיכים הגרמנים בהתנגדותם ללואי ה-14 שהפסיד יותר ממה שהרוויח באותה שנה לאורך הריין. המערכה גם יצרה הסחה של הכוחות הצרפתיים והותירה זמן לוויליאם מאורנז' לפלוש לאנגליה.
בריטניה
ניסיונותיו הבלתי מומלצים של ג'יימס השני להכניס קתולים לצבא, לממשלה ולמוסדות אחרים התבררו כבלתי פופולריים יותר ויותר בקרב נתיניו הפרוטסטנטיים בעיקרם. הקתוליות הגלויה שלו ויחסיו עם צרפת הקתולית הלחיצו גם את היחסים בין אנגליה לרפובליקה ההולנדית, אך מכיוון שבתו מרי הייתה היורשת הפרוטסטנטית לכס המלכות האנגלי, בעלה ויליאם מאורנז' לא שש לפעול נגד ג'יימס השני מחשש לכך שזה יהרוס את סיכויי הירושה שלה. עם זאת, אם אנגליה תישאר לעצמה, המצב עלול להפוך נואש לרפובליקה ההולנדית: לואי ה-14 היה עלול להתערב וכך להפוך את ג'יימס השני לווסאל; או שג'יימס, שרוצה להסיח את דעתם של נתיניו, עשוי אפילו להצטרף ללואי בחזרה של המתקפה שנעשתה על הרפובליקה ההולנדית ב-1672. עד סוף 1687, לפיכך, ויליאם חזה בהתערבות, ועד תחילת 1688 הוא החל לעשות הכנות אקטיביות בחשאי. לידת בן לאשתו השנייה של ג'יימס ביוני דחתה את אשתו של ויליאם, מרי, מתפקיד יורשת העצר של ג'יימס. כשהצרפתים עסוקים ביצירת ה-cordon sanitaire שלהם בפפאלץ (עסוקים מכדי לשקול התערבות רצינית בארצות השפלה הספרדיות או לנוע נגד מחוזות דרום-מזרח הולנד לאורך הריין), המדינות הכלליות העניקו פה אחד לוויליאם את תמיכתם המלאה בידיעה שהפלת ג'יימס השני הייתה לטובת הביטחון של המדינה שלהם.
צי הפלישה כלל 463 ספינות ו-40,000 איש על הסיפון, בערך פי שניים מגודלה של הארמדה הספרדית, עם 49 ספינות מלחמה, 76 אוניות תובלה הנושאים חיילים ו-120 עבור חמשת אלפים סוסים שנדרשו לרכבת הפרשים והאספקה. למטרות תעמולה, האדמירל האנגלי ארתור הרברט הופקד בפיקוד, אך למעשה השליטה המבצעית נותרה בידי סגן-אדמירל קורנליס אוורטסן הצעיר וסגן-אדמירל פיליפס ואן אלמונד. לואי ה-14 ראה בפלישה של ויליאם הכרזת מלחמה בין צרפת לרפובליקה ההולנדית (הוכרזה רשמית ב-26 בנובמבר); אבל הוא עשה מעט כדי לעצור את הפלישה - הדאגה העיקרית שלו הייתה חבל הריין. יתרה מכך, דיפלומטים צרפתים חישבו שהפעולה של ויליאם תכניס את אנגליה למלחמת אזרחים ממושכת שתספוג משאבים הולנדים או תקרב את אנגליה לצרפת. עם זאת, לאחר שכוחותיו נחתו באין מפריע בטורביי ב-5 בנובמבר (O.S), רבים קיבלו את ויליאם בזרועות פתוחות, והמהפכה המהוללת שלאחר מכן הביאה לקיצה מהיר של שלטונו של ג'יימס השני. ב-13 בפברואר 1689 ויליאם מאורנז' הוכתר כויליאם השלישי, מלך אנגליה - שמלך יחד עם אשתו מרי - וקשר את מזלן של אנגליה והרפובליקה ההולנדית. עם זאת, מעטים האנשים באנגליה חשדו שוויליאם חיפש את הכתר לעצמו או שמטרתו הייתה להביא את אנגליה למלחמה נגד צרפת בצד ההולנדי. פרלמנט הוועידה לא ראה שההצעה למונרכיה משותפת נושאת עימה תולדה של הכרזת מלחמה, אך פעולותיו של המלך המודח הובילו לבסוף את הפרלמנט מאחורי מדיניות המלחמה של ויליאם.
אירלנד וסקוטלנד
לאחר בריחתו מאנגליה בדצמבר 1688, קיבל ג'יימס השני מקלט על ידי לואי ה-14, שסיפק לו סיוע כספי ודיפלומטי. מלווה ב-6,000 חיילים צרפתים, ב-12 במרץ 1689 הוא נחת באירלנד, שם נתמך על ידי רוב האוכלוסייה הקתולית. תומכיו נודעו כ"יעקוביטים", והמלחמה באירלנד לוותה בהתקוממות בסקוטלנד; עבור ג'יימס, המטרה העיקרית הייתה לכבוש מחדש את אנגליה ולכן הוא ראה גם את סקוטלנד וגם את אירלנד כמבוי סתום אסטרטגי. מצד שני, לואי ראה בהם הזדמנות להסיט משאבים בריטיים מארצות השפלה, הבדל במטרות שמעולם לא נפתר כראוי.
סגנו הקתולי של ג'יימס, הרוזן מטירקונל, גייס צבא של כ-36,000 איש, למרות שרבים היו מצוידים בצורה גרועה וכמעט בלתי אפשרי היה להאכיל, לשלם ולספק כל כך הרבה. למרות שהם כבשו במהירות חלק גדול מאירלנד, כולל בעיקר את אלסטר הפרוטסטנטית, הם לא הצליחו לכבוש את הנמל הצפוני המרכזי של דרי ונאלצו לסגת בסוף יולי. באוגוסט, הגנרל הוויליאמיטי שומברג נחת במפרץ בלפסט עם 15,000 איש כתגבורת, אך כשלים לוגיסטיים גרמו לכך שצבאו נעצר בדנדלק וסבל מאוד ממחלות ומעריקות.
היעקוביטים הסקוטים ספגו הפסדים כבדים בהבטחת הניצחון בקיליקרנקי ביולי 1689, כולל מנהיגם ויסקונט דנדי. עד מאי 1690 המרד דוכא ברובו, אם כי כיסי התנגדות נמשכו בהיילנדס עד תחילת 1692. במקביל, ויליאם השלישי קיבל על עצמו את הפיקוד על חיילי הממשלה באירלנד וזכה להצלחה חשובה בקרב ליד הנהר בוין ביולי 1690, לפני הניצחון בביצ'י הד אשר העניק לצרפתים שליטה זמנית בתעלת למאנש. ג'יימס חזר לצרפת כדי להאיץ בפלישה מיידית לאנגליה, אך הצי האנגלו-הולנדי חזר במהרה לשליטה ימית, וההזדמנות אבדה.
מטרות מלחמה והברית הגדולה
הצלחת פלישתו של ויליאם לאנגליה הובילה במהירות לקואליציה בה הוא חפץ זמן רב. ב-12 במאי 1689 חתמו ההולנדים וקיסר האימפריה הרומית הקדושה על הסכם התקפי בווינה, שמטרותיו היו לא פחות מאשר לאלץ את צרפת לחזור לגבולותיה כפי שהיו בסוף מלחמת צרפת–ספרד (1659). ובכך לשלול מלואי ה-14 את כל הישגיו מאז עלייתו לשלטון. משמעות הדבר הייתה עבור הקיסר והנסיכים הגרמנים כיבוש מחדש של לורן, שטרסבורג, חלקים מאלזס וכמה מבצרי הריין. לאופולד הראשון ניסה להתנתק מהמלחמה עם העות'מאנים כדי להתרכז במאבק הקרוב, אך הפלישה הצרפתית לאזור הריין עודדה את העות'מאנים להקשיח את תנאי השלום ולהעלות דרישות שהקיסר לא יכול היה להעלות על הדעת. החלטתו של לאופולד הראשון להתייצב לצד הקואליציה (נגד התנגדותם של רבים מיועציו) הייתה, אם כן, החלטה להתערב במערב תוך המשך המלחמה בעות'מאנים בבלקן. למרות שדאגותיו המיידיות של הקיסר היו לגבי ארץ הריין, החלקים החשובים ביותר של האמנה היו הסעיפים הסודיים שהתחייבו לאנגליה ולמדינות הכלליות לסייע לו בהבטחת הירושה הספרדית אם קרלוס השני ימות ללא יורש, ולהשתמש בהשפעתם כדי להבטיח את בחירתו של בנו לרשת אותו כקיסר.