cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלפאף
הלגה הפלפאף
הפלפאף היא אחת מארבעת מייסדי הוגוורטס, והיא ידועה כטובת לב וחרוצה. היא הייתה מוכשרת במיוחד בקסמים הקשורים למזון, ורבות מהמנות המוגשות בסעודות בהוגוורטס מבושלות לפי המתכונים שלה. על פי רולינג, היא זו שיזמה את העסקתם של גמדוני הבית במטבחי הוגוורטס ואף הייתה הראשונה שהביאה אותם מאירלנד לאנגליה. הפלפאף הותירה אחריה ספל קסום, אשר עבר מדור לדור במשפחתה. הספל נגנב על ידי וולדמורט, שהפך אותו לאחד מההורוקרוקסים שלו.
ואל (להקה)
ואל היא להקה בלארוסית המורכבת מוולאדיסלב פשקביץ' (מפיק מוזיקלי ונגן) וולריה גריבוסובה (סולנית). הלהקה נבחרה ב-28 בפברואר לייצג את בלארוס באירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, הולנד, אך ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
היסטוריה
הלהקה החלה לפעול בשנת 2016. ב-1 במאי 2016 הוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Кто ты есть". בספטמבר הוציאו את הסינגל השני שלהם "Ветер во сне" ווידאו קליפ שלו יצא בשנת 2017. מאז 2017 הפסיקה לפעול הלהקה, מיד לאחר שהוציאה את אלבום הבכורה שלה "В моей комнате". בשנת 2020 חזרה ואל לפעילות כשהוציאה את השיר "Da Vidna" (עם עלות השחר).
הלהקה התמודדה בקדם האירוויזיון הבלארוסי "Eurofest 2020" וזכתה במקום הראשון באמצעות טרפוד הדדי של השופטים והקהל (מקום שני בשופטים, מקום שני בקהל ופייבוריט שונה ביניהם).
הלהקה הביעה תמיכה במועצת המעבר הבלארוסית ובהפגנות שנערכו בבלארוס וגינתה את פעולותיו של אלכסנדר לוקשנקו, לאחר שהודיעה הלהקה על כך בפומבי הודיעה רשות השידור הבלארוסית כי הלהקה לא תמשיך לאירוויזיון 2021.
בית מולכו
בית מולכו הידוע גם כ"קפה רחביה" הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים המצוי ברחוב רמב"ן 20, בפינת רחוב אבן גבירול 22.
היסטוריה
בית מולכו נבנה במגרש שנחשב לאחד הטובים במגרשי השכונה, וזאת בשל מיקומו ברחוב ראשי ובסמוך למגרש הטניס השכונתי (כיום גן ציבורי), וסומן כ"מגרש מס' 1" במפות חברת הכשרת היישוב אשר הקימה את השכונה. השכונה כולה נרכשה בשלושה-ארבעה שלבים שונים, החל מראשית שנות ה-20, על ידי הסוחר ואיש העסקים יצחק יהודה כהן עבור המוסדות הלאומיים, ביחד עם שלושה מחבריו האמידים: חכמישווילי, שלוש וקארסו כאנשי-קש. לאחר פרסלציה הוגרלו החלקות בין הנרשמים לשכונה.
אבן הפינה של בית מולכו הונחה בשנת 29, במקום צריף עץ מבודד שהקים יצחק רפאל מולכו בתחילת העשור לאחסון סרטי ראינוע וקולנוע דליקים, בהם סחר כולל סרטי MGM, GAUMONT. עם הקמת המבנה בן הקומה האחת, התגוררו בו שמחה ויצחק רפאל מולכו ומשפחתם, בקומה הכוללת גם את משרדי החברה להפצת סרטים וגם את הנהלת שכונת רחביה - בהיות יצחק רפאל מולכו מוכתר השכונה לאורך תקופת המנדט הבריטי. כן שכנה בקומה זו ספרייתו הענפה, המצויה כיום בסמוך לבית, ביד בן-צבי. ב-1935 נבנתה קומה שנייה ששימשה מאז כמגורי משפחת מולכו, ספרייתה ומשרדיה. במשך השנים היה תלוי שלט מסחרי גדול, במרפסת הקומה השנייה מעל הכניסה לבית.
בחדרי הכביסה הקטנים מעל לקומה ב', התגורר הקונדיטור של "קפה רחביה", "העובד הזר" ההונגרי, פטר, שלימים היה בעליו של "קפה פטר" במושבה הגרמנית, ליד קולנוע סמדר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל בקומה הראשונה של המבנה "קפה רחביה" שהיה אחד מראשוני בתי הקפה המודרניים של ירושלים - ואתר מפגש חברתי עבור תושבי שכונות ירושלים שמחוץ לחומות - ותיקים ועולים. בבית הקפה, שנודע באיכות עוגותיו הוינאיות, נהגו להיפגש אנשי רוח ירושלמיים, אנשי תרבות וכן קציני צבא בריטיים ופקידי המנדט הבריטי, כמו גם פקידי הסוכנות היהודית. המקום נודע באירועי המוזיקה, נשפי הריקודים ובתזמורתו של יעקב (ג'ק) שמיר שנגנה בו. אלה עוררו לעיתים את חמתם של שכנים אדוקים מתנועת עזרא הסמוכה, משנערכו גם ביום השבת. מול הקפה נערכו הפגנות נגד חילול השבת. בית הקפה נסגר בשנות ה-50, וכן נבנתה קומה נוספת, במקום חדרי הכביסה, למגורי משפחת מולכו המתרחבת.
הבניין אכלס סופרמרקט בקומת הקרקע, ושתי דירות, אחת בכל קומה וכעת נבנה מחדש.
פתן שחור
פתן שחור (שם מדעי Walterinnesia aegyptia; באנגלית: Desert Cobra – קוברה מדברית) הוא סוג של נחש ארסי והנציג היחידי ממשפחת הפתניים בישראל. עד לא מכבר נחשב למין יחיד בסוגו, אולם התגלה כי האוכלוסייה בטריטוריה המזרחית של המזרח התיכון מהווה מין נפרד.
טקסונומיה ואטימולוגיה
השם העברי מוזכר במקרא: השם המדעי של הסוג Walterinnesia נקרא על שמו של הרופא הבריטי Walter Innes שגילה לראשונה את הפתן השחור ב-1887 במצרים.
עד לא מכבר הפתן השחור נחשב למין יחיד בסוגו, ומחקרים אחרונים גילו כי למעשה קיימים בסוג שני מינים:
תיאור
נחש זה הוא באורך בינוני המגיע לאורך מקסימלי של 1.3 מ' ומשקלו עד 1035 גרם. הוא בעל גוף שחור ומבריק, זנב קצר וראש צר, שטוח ועבה הנבדל מן הצוואר. העיניים קטנות וכהות בעלות ראייה חלשה.
תפוצה ואזור מחיה
הפתן השחור נפוץ במזרח התיכון, במדינות: מצרים, ישראל, לבנון, ירדן, ערב הסעודית, עיראק, כווית, ומערב איראן.
ארס
הכשת הפתן השחור היא למעשה נשיכה ממושכת והזרקה איטית יחסית של הארס, אופן הכשה זה מבדיל אותו מהנחשים הארסיים האחרים בישראל. רוב הכשות הפתן השחור אינן חמורות, ומאופיינות בתופעות מקומיות כגון נפיחות, אדמומיות וכאב. לעיתים הן מלוות בחום, סחרחורות וכאבי ראש.
עם זאת, על פי מדד LD50 עוצמת הארס של המין פתן שחור מצוי היא 0.4 מ"ג\ק"ג. לשם השוואה, עוצמת הארס של קוברה הודית לפי מדד זה עומדת על 0.80 מ"ג\ק"ג, ואילו לקוברת הכף עוצמה של 0.72 מ"ג\ק"ג, כלומר עוצמת הארס של הפתן השחור חזקה משל שניהם, אולם כמות הארס של הפתן השחור נמוכה משמעותית. כאשר ארס הפתן השחור הוזרק במהלך ניסוי לארנב, נצפו תופעות של היפוגליקמיה והיפוקסיה.
ארס הפתן השחור הוא נוירוטוקסי מאוד (פועל על מערכת העצבים) והמורגיני (גורם לשטפי דם), והשפעה פרוטאוליטית (פירוק חלבונים בגוף). השפעתו גורמת לשיתוק שרירים ושיתוק מערכת הנשימה תוך זמן קצר יחסית מחדירת הארס לקורבן, כמו גם להשפעות נוספות ונרחבות אשר עדיין נלמדות בשל מחסור במידע ומחקרים על נחש זה.
נסיוב
בשנות ה-90 פותח נסיוב נגד הארס של הנחש על ידי חוקרים מאוניברסיטת ת"א.
ג'מיני 6A
המשימה ג'מיני 6
ב-25 באוקטובר 1965 צוות נכנס לחללית "ג'מיני 6" והחלו הכנות לשיגור. לאחר 15 דקות שוגר טיל אטלס-אג'ינה שאיתו היה מתוכנן לבצע תמרונים בחלל. אמנם זמן קצר לאחר השיגור נאבד קשר עם הטיל והוא התפוצץ. בעקבות כך סוכם לבטל את השיגור של ג'מיני 6.
לאחר בדיקות המצב הוחלט לבצע משימה "ג'מיני 6A" שתשוגר מספר ימים לאחר ג'מיני 7.
השיגור והטיסה
ב-12 בדצמבר היה ניסיון שיגור ראשון. לאחר הצתת המנועים התברר שיש תקלה והיה צורך להפסיק את השיגור. חלקים פגומים של המשגר הוחלפו. השיגור המוצלח בוצע ב-15 בדצמבר 1965 באמצעות טיל השיגור טיטן 2. במהלך השיגור לא אירעו בעיות מיוחדות, וכל המערכות פעלו כראוי.
הנחיתה התרחשה כ-18 ק"מ מהמיקום המתוכנן. לראשונה בוצע שידור חי בטלוויזיה של מהלך הנחיתה.
משמרת ידעיה
משמרת ידעיה היא המשמרת השנייה מבין עשרים וארבע משמרות הכהונה שסידרו דוד המלך וצדוק הכהן על פי גורל בתקופה שקדמה לבניית בית המקדש הראשון.
המשמרת מוזכרת בתנ"ך בספר דברי הימים;.
מוצא המשמרת
לפי פירוש הרב חיים קניבסקי, משמרת ידעיה היא אחת משש עשרה משמרות מזרעו של אלעזר הכהן, במקביל לשמונה משמרות שהם מבני איתמר הכהן, ויש מפרשני התורה שמייחסים את הכהנים הגדולים יהושע בן יהוצדק (וכן את בן משפחתו עזרא הסופר) כבאים מבני משמרת ידעיה. לפי המלבי"ם, משמרת ידעיה הייתה מצאצאי איתמר.
בתקופת בית שני
על פי חז"ל, בתחילת ימי שיבת ציון משמרת זו הייתה הראשונה מארבעת משמרות הכהונה שעלו מן הגולה בתחילת תקופת בית שני. מארבע משמרות אלו ייסדו שוב עשרים וארבע משמרות כהונה. על פי החלטת הנביאים של אותה תקופה, אפילו אם תעלה משמרת יהויריב (שפעלה כראש המשמרות בבית ראשון), היא תהיה טפילה למשמרת ידעיה שעלו בראשונה.
אחר חורבן בית שני
בתלמוד הירושלמי (תענית ד, ה) מובאים דברי רבי ברכיה, האומר שמשמרת ידעיה גלתה צפונה לעיר ציפורי, על שם ש"ידע יה" את עצה העמוקה (הלא טובה) שבלבם והגלם לציפורי.
מנזר
מִנְזר הוא בית משכנם של נזירים – אנשי דת שנטלו על עצמם נדרים של התנזרות.
מנזרים בנצרות
בתרבויות אירופה והמערב המנזר הוא תופעה נפוצה בעיקר בקרב הכתות המשתייכות לכנסייה הקופטית, לכנסייה הקתולית ולכנסייה האורתודוקסית.
הפרישה למנזר נעשית למען התעלות רוחנית והתקדשות אישית שמושגת, על פי תפיסת הנזירים, בהתרחקות מההמון ומחיי העיר השוקקים שאוצרים שלל פיתוים בכנפיהם. על פי עיקרון Ora et Labora כלומר "תפילה ועבודה", ברוב המנזרים מתחלק היום בין תפילה, לימוד בכתבי הקודש ועבודה פיזית, בגידול גידולים חקלאיים, העתקת ספרים, טיפול בבעלי חיים או עבודה במטבח. בנוסף, יש מנזרים בהם מתבצעת גם עבודה למען הקהילה. במנזר לטרון למשל מגדלים כרמים ומפיקים יין.
במקומות שונים בגאליה הוקמו בסוף תקופת שלטון הקיסרות הרומית מנזרים, חלקם מחוץ לערים וחלקם, בעיקר מנזרי נשים, בתוך שטח העיר. חלק מאבות המנזר היו בישופים כפי שחלק מהבישופים היו אבות מנזר. באירלנד התפתחה נזורה מסוג שונה ששאבה את רעיונותיה מהמבנה השבטי האירי. בסוף המאה ה-6 יצא קולומבנוס מאירלנד לגאליה ושינה את פני הנזורה הארופאית.
במהלך ימי הביניים עם המעבר לשיטה הפיאודלית רצו בעלי האחוזות להשתלט על המנזרים, הן בגלל רכושם ואדמותיהם והן עקב היוקרה שבבעלות על מנזר. נוצר מעמד של מגיני כנסייה (Advocatus Ecclesiae) מבין בני האצולה והאריסטוקרטיה שתפקידם היה להגן על המנזר מפני מי שירצה להשתלט עליו. את המגנים הראשונים מינה קרל הגדול, אחר כך בחר לעצמו כל מנזר מגן כנסייה. אולם חלק מהמגנים לא עבדו חינם ולכן היה המנזר צריך לתת להם בנפיקיום ומכאן הפרטה של אדמות ציבור ואובדן רכוש למנזרים, כלומר המנזרים הפכו לעניים יותר.
המנזרים הקתולים מאוגדים במסדרים שונים (כגון האוגוסטינים, הבנדיקטים, הכרמליטים, הטראפיסטים, הדומיניקנים והפרנציסקנים) הנבדלים זה מזה בחוקיהם, נדריהם, אורחות חייהם ולבושם. היות שאחד הנדרים החשובים ביותר הוא נדר הפרישות, קיימת הפרדה ברורה בין נזירים לנזירות עד כדי מנזרים נפרדים.
היו מנזרים קתולים שעסקו בשליחות חברתית והפעילו (בעיקר הנזירות) בתי חולים, בתי ספר ובתי יתומים. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשו חלק מהמנזרים ברחבי אירופה מקלט ומסתור ליהודים נרדפים, וידועים מקרים בהם מסרו הורים יהודים את ילדיהם ותינוקותיהם למנזרים בטרם נשלחו למחנות ההשמדה. חלק מילדים אלה גדלו במנזרים והפכו לנזירים, מבלי להכיר כלל את מוצאם היהודי.
המנזרים האורתודוקסיים אינם נבדלים בחלוקה מסדרית והם אינם עוסקים בהוראה או טיפול בחולים ואביונים. המנזרים מאכלסים בין נזירים בודדים לאלפי נזירים. מנזר מר סבא במדבר יהודה הוא אחד הקדומים בעולם. הוא בן כ-1500 שנה, ונחשב לראשון המנזרים האורתודוקסיים. הוא מאכלס כיום כ-10 נזירים, אך בעברו שימש אלפי נזירים. מנזר זה הוא חלק מתוך רשת של כ-14 מנזרים פעילים, ממצרים ועד לטורקיה ויוון. מנזר אורתודוקסי מפורסם נוסף הוא מנזר אוסטרוג שבמונטנגרו.
קבורה במנזר
הנוהג להיקבר בתוך מנזר או כנסייה הוא נוהג שהחל לכל המוקדם במאה ה-6. על מסורתם, היו הפרנקים נקברים מחוץ למרחב העירוני ויחד איתם נקברו סמלי השלטון להם ותכשיטים.
שנת הפלאות
שנת הפלאות של אנגליה
השנה ה"מקורית" שלכבודה פרסם דריידן פואמה בשם זה. ב-1666 התרחשו מלחמה עם הולנד, המגפה הגדולה של לונדון, והשרפה הגדולה של לונדון. את כולם הצליחה אנגליה לשרוד.
מנזר
קבורה במנזר
הכנסיות, ובעיקר המנזרים התחילו לאסוף שרידי קדושים על מנת להגדיל את יוקרתם. עם הזמן קיבלו שרידים אלו מעמד קדושה בפני עצמם ויוחסו להם סגולות שונות. נזירים ואבות מנזר ביקשו להיקבר ליד שרידים אלו. חלק מהנקברים קיבלו לאחר מותם ססטוס של קדוש בכנסייה והעלו את יוקרת המנזר. אנשים שהאמינו שקבורה ליד קדוש תאציל עליהם מרוחו או יוקרתו ביקשו להיקבר ליד קדושים אלו.
שנת הפלאות
שנת הפלאות של ניוטון
1666 היא גם השנה שבה אייזק ניוטון חקר וכתב את עבודותיו בתחומי האופטיקה, האקוסטיקה, החשבון האינפיניטסימלי, המכניקה והתרמודינמיקה.
ניוטון החל ללמוד בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג' ביוני 1661. הוא התוודע בה לפילוסופיה של אריסטו ולרעיונותיהם של פילוסופים מודרניים יותר כגון דקארט, ושל האסטרונומים גלילאו, קופרניקוס וקפלר. בשנת 1665, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסגרה אוניברסיטת קיימברידג' עקב מגפת הדבר של 1665-1666, ובמשך שנתיים שהה ניוטון בביתו בוולסתרופ. בשנתיים אלה הגה וגיבש את הבסיס לתאוריות שלו: הוא החל לנסח ולפתח את התורה המתמטית שלימים תקרא חשבון אינפיניטסימלי (או חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי), לערוך את הניסויים הראשונים שלו באופטיקה ולהסיק מהם מסקנות מהפכניות, והחל להרהר על כוח הכבידה. המחקרים פורסמו בפומבי רק שנים מאוחר יותר.
שנת הפלאות של איינשטיין
ב-1905 פרסם אלברט איינשטיין ארבעה מאמרים בשנתון הפיזיקה שהיה כתב העת המדעי לפיזיקה החשוב של אותה תקופה. ארבעת המאמרים האלה העלו תרומה ניכרת ליסודות הפיזיקה המודרנית ושינו את תמונת העולם אודות חלל, זמן וחומר. ארבעת המאמרים דנים באפקט הפוטואלקטרי, תנועה בראונית, תורת היחסות הפרטית ובשקילות המסה והאנרגיה.
מנזר
אב מנזר
לכל מנזר יש אב מנזר האחראי על המנזר והנזירים החיים בו, במנזרי נשים יהיה תפקיד זה מסור בידי אם המנזר.
תקנוני המנזרים השונים קבעו את מעמדו וסמכויותיו של אב המנזר והגבילו מעורבות מצדם של בישופים. האפיפיור גרגוריוס הראשון, שהיה נזיר טרם מינויו לאפיפיור, צמצמם את יכולת ההתערבות של בישופים בעבודתם של אבות המנזר ומנע מבישופים להדיח אב מנזר ללא סיבה מוצדקת.
מנזרים בדתות אחרות
המנזר הוא תופעה נפוצה בדת הבודהיסטית, וניתן למצוא אותם בכל רחבי המזרח הרחוק ואף באזורים במערב בהם יש ריכוז גבוה של בודהיסטים.
המנזר הבודהיסטי המפורסם ביותר בעולם הוא ככל הנראה מנזר השאולין שבסין.
תופעה נפוצה נוספת היא, וקיימים מנזרים רבים של מאמיני הג'ייניזם.
ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון
ישיבת בני עקיבא "פרחי אהרון" (נקראת גם "עירוני ב' חיפה", או "פאק"ש" - ראשי התיבות של "פרחי אהרון קריית שמואל") היא ישיבה תיכונית דתית לאומית עירונית המשתייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. הישיבה שוכנת בקריית שמואל שבחיפה: מתחם חטיבת הביניים שוכן במרכז הקריה ומתחם החטיבה העליונה שוכן בצפון הקריה. הישיבה משמשת בעיקר את תושבי הקריות וכן יישובים באזור הצפון.
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת תש"ך (1960), כדי לענות על הצורך של תושבי חיפה במוסד תיכוני דתי. לראש הישיבה מונה הרב ברוך אידלשטיין, שנקרא לתפקיד זה על ידי הרב משה צבי נריה. ראש עיריית חיפה דאז אבא חושי סייע בהקמת הישיבה, והישיבה הייתה הישיבה התיכונית הראשונה שהיא גם תיכון עירוני, דבר שהפך אחר כך למודל לשיתוף פעולה בין רשויות עירוניות למרכז ישיבות בני עקיבא. בתחילה למדו התלמידים במבנים ארעיים שונים, עד שלאחר שלוש שנים הושלמה בניית המבנה הראשון של הישיבה.
הישיבה קרויה על שם הרב, שהיה ראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי, וספריו נקראים "פרחי אהרן".
בעבר הייתה בישיבה פנימייה לתלמידים שמקום מגוריהם היה מרוחק, אולם בשנת תשס"ד (2004) נסגרה הפנימיה ובבניין שבו הייתה מתגוררים כיום רבני הישיבה. רוב תלמידי הישיבה מגיעים מהקריות, ומיעוטם ממקומות מרוחקים יותר, כגון עכו וכרמיאל. הישיבה מחנכת בדרך הציונות הדתית ולאורו של הרב קוק.
במסגרת הישיבה פועל בערבים בית מדרש קהילתי, המיועד לאנשים עובדים מאזור הקריות.
ראשי הישיבה בעבר
הרב יעקב קליין שימש כסגנו של הרב אדלשטיין (בעשור השני של המאה ה-21, רבה של קריית חיים). ובתפקיד זה שימש גם הרב ישראל גפני.
החל משנת הלימודים תשס"א עומד בראשות הישיבה הרב משה אלמלם.
טייפה
טייפה (בשפות סיניות׃ 氹仔島 פוג'יינית, הוֹקְייֵן: ) הוא אי המהווה חלק ממקאו בסין. האי מרוחק 2.5 ק"מ מחצי האי מקאו.
גודלו של האי הוא 1.5 ק"מ*3.5 ק"מ (6.33 קמ"ר). אוכלוסייתו, נכון ל-2013 מונה כ-92,000 תושבים.
מרכז האי שטוח ברובו כאשר ממזרח מצויה גבעת טייפה הגדולה (159 מטר) (大氹山) וממערב גבעת טייפה הקטנה (小氹山). האי מחובר לאי הקרוב אליו קולון על ידי טומבולו (רצועת יבשה צרה) הנקראת Estrada do Istmo) 路氹公路 or 連貫公路) ולחצי האי מקאו על ידי מספר גשרים.
וילפרדו פארטו
וילפרדו פרדריקו דמאזו פארטו (באיטלקית: Vilfredo Frederico Damaso Pareto; 15 ביולי 1848 – 19 באוגוסט 1923) היה כלכלן וסוציולוג איטלקי.
חייו
פארטו נולד בפריז למשפחת מהגרים מאיטליה, ששבו למולדתם בהיותו בן 10. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת טורינו, ולאחר סיום לימודיו עבד כמהנדס בחברת רכבות. ב-1893 החל לכהן כמרצה לכלכלה באוניברסיטת לוזאן.
פארטו עסק בחקר התפלגותה של ההכנסה ובחקר קבלתן של החלטות על ידי יחידים. מחקריו סייעו לגיבוש תחום המיקרו כלכלה. כמו כן, הוא פיתח את רעיונות עקומות אדישות, תרשים פארטו ויעילות פארטו.
מחקרו הסוציולוגי עסק, בעיקר, במקורות הפעולה הקולקטיבית ומקורות הפעולה הפרטנית. הוא קבע, שכל החברות בעולם בנויות מקבוצות שונות האחת מרעותה והבנויות לפי כישורי חבריהן. כאשר האינטלקטואלים שבהם מנסים לשפר את מיקומם החברתי, נוצר ריבוד חברתי. הסכנה הקבועה, שמרחפת מעל ראשיהם של בעלי השליטה מצד המוכשרים, בני המעמדות הנמוכים, מביאה לתחלופה ולמחזוריות של אליטות. האליטה ממלאת תפקיד חיוני בהסדרים הסוציו-פוליטיים, בעוד שההמון הוא פסיבי ונתון למניפולציות של בעלי השררה.
במחקרו סיווג פארטו את הפעולות האנושיות לפעולות "הגיוניות" ופעולות "אל-הגיוניות". כאשר סובייקט מתכנן רצף פעולות על מנת להשיג יעד מסוים וסדר זה תואם את הסדר המדעי-אובייקטיבי הנדרש להשגת אותו יעד, נקראות פעולותיו הגיוניות. כאשר הפעולות אינן מתאימות להשגת היעד שבו מעוניין הסובייקט, נקראות הפעולות "אל הגיוניות". פארטו טען שרוב הפעולות האנושיות אינן "הגיוניות" ומקורן ברגש ולא בתאוריה מדעית. מכאן, שהמחקר הסוציולוגי, בניגוד לכלכלי, מתמקד בעיקר בסוג הפעולות ה"אל-הגיוניות".
עיקר פרסומו נובע מחוק פארטו. פארטו הבחין כי 20% מאוכלוסיית איטליה היא בעלת 80% מהרכוש. יחס זה התגלה במקרים רבים נוספים.
מדד פארטו משמש למדידת אי שוויון בחלוקת הכנסה.
פארטו קבע כי אם כל הפרטים מעדיפים הקצאה אחת על אחרת אז היא עדיפה עליה. לדוגמה, נגיד שא' "שולטת פארטו" על ב' – דבר זה נובע כי כולם מעדיפים את א' על ב' (אם חלק אדישים זה גם בסדר). מכאן ניתן להסיק כי "הקצאה יעילה פארטו" היא הקצאה שאין אף הקצאה אפשרית אחרת ששולטת עליה פארטו.
לכלל פארטו שתי הנחות סמויות:
אוגר זהוב
אוֹגֵר זָהוֹב או אוֹגֵר זָהֹב (שם מדעי: Mesocricetus auratus), הידוע גם כאוגר סורי, הוא מין מכרסם ממשפחת האוגריים. אוגר זה נמצא במצב שימור פגיע בגלל אובדן בתי גידול וציד בידי בני אדם.
אורח חיים
בטבע אורח חייו יחידאי. האוגר פעיל לילה וביום הוא שוהה במחילתו. לכל פרט מחילה משלו, המסתעפת לחדרים, המשמשים למטרות מוגדרות כמו אגירת מזון לחורף, מגורים, חדר לגורים וקן המלטה.
שמו של האוגר ניתן לו על שום מנהגו לאגור מזון בכיסי לחייו הגדולים, המאפשר העברת מזון בכמות גדולה למחילתו ובכך גם חיסכון באנרגיה. את מנות המזון הוא מוציא מפיו בלחיצה בכפות רגליו הקדמיות על הלחיים.
תוחלת חייו היא שנתיים עד שלוש שנים בממוצע, אם כי תועדו מקרים נדירים של פרטים שחיו שמונה שנים.
תזונה
מזונו בטבע הוא צמחים, לרוב זרעים, שהוא אוסף לתוך כיסי לחייו הגדולים, שעשויים להכיל כחופן זרעים, ואחר כך מעביר אותם אל מחסניו התת־קרקעיים.
רבייה
הזכר והנקבה נפגשים רק למטרת הזדווגות, שטרם התרחשותה ישנו טקס חיזור קצר, ובסופה עוזב הזכר את מחילת הנקבה. ההזדווגות מתרחשת לרוב כשעה לאחר רדת החשיכה. לקראת ההמלטה חופרת הנקבה תא המלטה בעומק רב, המרופד בעשבים. משך ההיריון של האוגר הזהוב הוא 16 יממות בממוצע, הקצר ביותר בין היונקים בעלי השליה. הנקבה ממליטה פעמים אחדות בשנה, וגודל השגר נע בין ארבעה לשבעה ולעיתים אפילו תריסר ולדות שמשקלם כשני גרם.
הגורים נולדים חסרי ישע, עיוורים ועירומים וגופם ורוד. הם יונקים כשלושה שבועות. עיניהם נפתחות בגיל שבועיים וגופם מתכסה בפרווה חומה. בגיל חודש עד חודשיים מגיע האוגר הזהוב לבגרות מינית (בנקבות, לרוב, עד שישה שבועות), עוזבים את הקן, חופרים לעצמם מחילות משלהם ומתחילים להתרבות.
יכולת ההתרבות של הנקבה עצומה, בשל העובדה שהביוץ אצלה קשור בהזדווגות ולא מחזורי, בדרך כלל בתחילת הייחום, ומשום כך היא יכולה להיכנס להיריון נוסף בעת שהיא עדיין הרה ואז להמליט שתי המלטות רצופות. מחזור ייחום הוא כל ארבעה ימים ומשכו 4 עד 23 שעות.
מוצא
מוצאו של האוגר הזהוב בסוריה (אף שייתכן כי נכחד באזור זה), שם נתגלה לראשונה בשנת 1839. בשנות ה־30 של המאה ה־20 נלכדה במדבר הסורי על ידי החוקר ישראל אהרוני נקבה מעוברת אחת. מקור כל האוגרים הזהובים בשִבְיָה עד 1971 הוא מאותה אם וגוריה.
בשנת 1971 יצא מסוריה משלוח של אוגרים זהובים שהיה אמור להעשיר את המאגר הגנטי של האוגרים בשבי, אך מחקרים אחרונים לא גילו שום שינוי משמעותי במגוון הגנטי. אחת הסברות גורסת כי אותם אוגרים שנשלחו מסוריה הם צאצאים של אותה האוגרת שנתפסה על ידי ישראל אהרוני.
בסוף שנות התשעים איתרו משלחות לצפון סוריה ולדרום טורקיה פרטים של אוגר זהוב בטבע. אותן משלחות לכדו בסך הכל 19 פרטים והעבירו אותם לגרמניה, לחדש את המאגר הגנטי של האוגרים הזהובים בשבי.
יחסיו עם האדם
האוגרים שוכנים בשדות פתוחים כולל אדמות חקלאיות, שם הם גורמים נזקים לדגן שמזרעיו הם ניזונים, ולכן נחשבים כמזיקים.
האוגרים מסוגלים לנשוך בחוזקה ובתנאים של מרחב מחיה מצומצם מתפתחים ביניהם קרבות אכזריים. לעיתים טורפים הבוגרים את גוריהם. בעומדם מול אויב מתגוננים האוגרים בעוז. הצעירים משמיעים קולות צרודים צורמים ובהיתפסם הם נושכים, על כן יש לטפל בהם בזהירות ולהרגילם בהדרגה למגע יד אדם. אפשר להרימם בעור הרפוי שבעורפם.
בתרבות
ברחבי רוסיה נערך מדי שנה מרוץ הכרכרות של האוגרים. לגלגל הריצה המוכר מכל כלוב של מכרסמים מחובר בסיס בעל גלגלים, וכאשר מושם האוגר בתוך גלגל ריצה שכזה, הסגור משני עבריו, הוא מתחיל לרוץ והכרכרה דוהרת קדימה. התחרויות נערכות בתוך מסלולים שנוצקו במיוחד לשם כך.
חיית מחמד
אלברט מארש, מהנדס מאלבמה, קיבל בשנת 1946 את אחד מצאצאי הגורים שנולדו מהשגר המקורי שהשיג ישראל אהרוני בשנת 1930 עבור חוקר הטפילים שאול אדלר, במקום חוב של דולר אחד.
ביל האנטר
ביל האנטר (באנגלית: Bill Hunter; 27 בפברואר 1940 – 21 במאי 2011) היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אוסטרלי. שיחק ביותר משישים סרטים וזכה פעמיים בפרס האקדמיה האוסטרלית לסרטים.
ביוגרפיה
בזמן נערותו הצטיין בשחיה.
קריירה
האנטר התחיל את דרכו המקצועית בטלוויזיה האוסטרלית בשנת 1966, במספר פרקים של הסדרה "דוקטור הו". בהמשך מילא בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע תפקידי אופי רבים.
בשנת 1981 שיחק בסרטו של פיטר ויר "גליפולי" אודות מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1992 שיחק בקומדיה הרומנטית "רק לרקוד" של הבמאי באז לורמן, שזהו גם סרט הבכורה שלו. באותה שנה שיחק בדרמה העצמאית "ימים אחרונים שלנו".
בשנת 1994 שיחק בשני סרטים אוסטרלים מצליחים; הראשון הוא הקומדיה המוזיקלית "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" של הבמאי סטיבן אליוט ועלילתו של הסרט מתמקדת בקורותיהם של שתי דראג קווינס וטרנסג'נדרית הנוסעים יחד בספר האוסטרלי בדרך מסידני לאליס ספרינגס באוטובוס לו הם קראו "פריסילה". מאז יציאתו לאקרנים, הפך "פריסילה מלכת המדבר" לסרט קאלט ואייקון בקהילת הלהט"ב. הסרט השני הוא "חתונתה של מיוריאל"' דרמה קומית בכיכובה של טוני קולט ופי. ג'יי. הוגאן כתב וביים. האנטר גילם את ביל, אביה של מיוריאל (קולט) ופוליטיקאי מושחת.
בשנת 2003 תרם את קולו לסרט האנימציה זוכה פרס אוסקר "מוצאים את נמו".
בשנת 2008 שיחק שוב בסרטו של באז לורמן "אוסטרליה" בתפקיד של סקיפר. בשנת 2010 שיוחק במיני-סדרת הטלוויזיה האמריקאית "הפסיפיק"; זוכת פרס אמי על מלחמת העולם השנייה, מבית HBO, שהפיק סטיבן ספילברג.
בהמשך הופיע בסרטים רבים. בין השאר נתן את קולו לסרט האנימציה "מוצאים את נמו" ודיבב בסרט "אגדה עם כנפיים", שיצא בשנת 2010.
הופעתו האחרונה הייתה בשנת 2011 בסרט "רד דוג" של הבמאי קריב סטנדרס.
מותו
האנטר עבד כמעט עד יומו האחרון. נפטר ב-21 במאי 2011 ממחלת הסרטן, בגיל 71.
שפך נהר
שפך נהר, או "אסטואר" (באנגלית: Estuary), מציין את מקום המפגש של מי הנהר עם קו הסיום שלו בים או באגם. אם שפך הנהר פתוח לרווחה, נוצר במקום נמל טבעי ונוח. בשפכי נהר כאלה הוקמו נמלי הערים רוטרדם, ניו יורק, בואנוס איירס, לונדון, מומבאי, המבורג ואנטוורפן ועוד. בשפך נהר שצורתו משולשת דוגמת דלתה, נערמים משקעי חול ובוץ שהנהר סחף בדרכו מן ההרים אל החוף. מצבורים אלה יהפכו לשטח יבשתי נוסף, ההולך וגדל וממלא בעפר את הדלתה.
נהר גדול הנשפך לים "ממתיק" את המים המלוחים מרחק רב אל תוך הים, ואילו בנחל קטן משתנה מליחות המים סמוך לשפכו ככל שזה קרוב אליו. יצורים רבים הסתגלו לחיים בשפך הנחל והם עמידים לטווח מליחויות רחב. לעומת זאת, ישנם יצורים שהסתגלו לקיום בדרגת מליחות מסוימת שבין מים מתוקים למי ים, וחוקר מיומן יוכל להבחין בחיגור הנוצר ממקום השפך אל מעלה הנחל. בחיגור שכזה אפשר למצוא יצורים המצויים בתחום מחיה מצומצם ולא עוזבים אותו ואף אינם מתערבבים עם יצורים בתחום מחיה אחר, הסמוך אליהם.
ישנם סוגים שונים של שפכי נהר, בהם המים מתוקים ומלוחים לסירוגין, בדרך כלל בהשפעת הגאות והשפל, בהם המליחות גבוהה יותר אף מהמליחות בים, עקב התאדות מרובה - סוג זה נמצא באזורים מדבריים, וסוגים נוספים.
צורות השפכים
שפך נהר שצורתו כמשפך – מין משולש שבסיסו כלפי הים וקודקודו במעלה נהר, נפוץ בעולם. צורת נוף זו נוצרת מפעילותם של מי הנהר וגלי הים אשר שוחקים את גדות הנהר הקרובות אל אזור השפך ובמהלך הזמן מרחיבות אותו מעת לעת. התרחבות של שפך הנהר והפיכתו לצורה של משפך מתרחשת באזורים בהם הגאות והשפל חזקים והנהר אינו מסיע די סחף ליצירת דלתה. בנוסף לכך נוצר גבול בתוך הים כתוצאה מהשפך הבנוי מאיים וגבעות תת-ימיות. מפרץ סנט לורנס הוא האסטואר הגדול בעולם וריו דה לה פלטה הוא האסטואר הרחב ביותר בעולם, כ-300 ק"מ.
ישנן צורות נוספות של שפכי נהר כמו פיורדים - הנוצרים כתוצאה מתנועת קרחונים קדומה, תעלות - הנוצרות כתוצאה מתנועות טקטוניות ומבנה הקרקע וכן צורות אחרות.
ארלון
ארלון (בצרפתית: Arlon, בהולנדית: Aarlen, בגרמנית ולוקסמבורגית: Arel) היא בירתו של מחוז לוקסמבורג באזור ולוניה שבבלגיה.
בינואר 2006 מנתה העיר 26,367 תושבים. שטח העיר: 119.29 קמ"ר. ארלון היא מרכז מסחרי ומנהלי של האזור ויש בה פקולטה אוניברסיטאית ובתי ספר תיכוניים המשמשים את תושבי האזור.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת באזור התיירות של יער הארדנים, 185 ק"מ דרומית מזרחית לבריסל, על ציר מסילת הברזל בריסל-לוקסמבורג-שטראסבורג. ארלון היא מקורו של נחל סמואה (אחד מיובליו של נהר המז).
היסטוריה
ארלון היא אחת משלוש הערים העתיקות בבלגיה (יחד עם טורנה וטונגרן). לפני הכיבוש הרומי ישבו שם הטרברים (שבט קלטי-גרמאני). האוכלוסייה המקומית הסתגלה לתרבות הרומית בקלות יחסית. מספרם ואיכותם של הממצאים הארכאולוגיים מעידים על כך שאורלאונום (שמה הרומי של ארלון) הייתה כבר אז מרכז מסחרי ומנהלי של האזור. פלישות השבטים הגרמאנים במאה השלישית לספירה החריבו חלק ניכר של העיר וגרמו לנסיגה כלכלית. במשך רוב ימי הביניים רוב המבנים העתיקים שבעיר, כולל המרחצאות הרומיים, היו עדיין בשימוש. ב-1060, ואלראן הראשון מלימבורג, דוכס ארלון, הקים טירה מבוצרת על גבעה המשקיפה על העיר. ב-1226, עם מות ואלראן השלישי דוכס ארלון, הפכה העיר לחלק של דוכסות לוקסמבורג, שנקנתה ב-1443 על ידי פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה.
ב-1556, אחרי שקרל החמישי ירד מכסאו ופליפה השני הפך למלך ספרד, התחוללו בארצות השפלה מלחמות ממושכות בין ספרד לבין צרפת. ב-1558 המבצר וחלק גדול של העיר נהרסו על ידי הצבא הצרפתי בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז. במאה ה-17 הוקם על חורבות המבצר מנזר של מסדר הקאפוצ'ינים, והצרפתים חיזקו את חומות העיר על פי תוכניתו של וובאן, המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר. ב-1785 פרצה דליקה שהחריבה שוב חלק של העיר. ב-9 ביוני 1793 צבא המהפכה של צרפת כבש את ארלון מידי האוסטרים. הנזירים הקאפוצ'ינים גורשו והמנזר הפך לבית חולים. אחרי קרב ווטרלו (1815) ההיסטוריה של ארלון הייתה זהה לזו של בלגיה. ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ארלון הייתה אחד הקורבנות הראשונים של הפלישה הגרמנית, וב-26 באוגוסט של אותה שנה הגרמנים הוציאו להורג 121 מתושביה. גם במלחמת העולם השנייה הייתה ארלון אחת המטרות הראשונות של ההתקפה הגרמנית.
אמיר ויסברוד
ביוגרפיה
ויסברוד הוא בוגר תואר ראשון ותואר שני בערבית ובספרות ערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת התזה שלו בהנחיית עמנואל סיון הייתה בנושא מנהיג האחים המוסלמים בסודאן חסן א-תוראבי, ויישום אסלאם קיצוני במדינה.
בשנים 2008–2011 היה חבר במשלחת הישראלית למוסדות האו"ם ושימש יועץ מדיני בנושאי המזרח התיכון ומועצת הביטחון. ב-2011 מונה למנהל מחלקת סוריה, לבנון והפלשתינאים במרכז למחקר מדיני. בדצמבר 2013 מונה לראש חטיבת המזרח התיכון במרכז.
בפברואר 2018 אישרה הממשלה את מינויו לשגריר ישראל בירדן. ב-16 באפריל 2018 החל בכהונתו.
ויסברוד נשוי ואב לשלושה.
דגל אנגולה
דגל אנגולה הוא דגלה הלאומי של אנגולה. עיצובו מחולק במאוזן לחלק עליון אדום וחלק תחתון שחור. האדום מייצג את הדם האנגולי שנשפך במאבק לעצמאות, בעוד השחור מייצג את יבשת אפריקה. הסמל במרכז הוא גלגל שיניים חצוי ומצ'טה עם כוכב, שאמורים לייצג את העובדים. הסמל נועד להיות דומה גם לסמל פטיש והמגל שהיה על דגל ברית המועצות והוא סמל לקומוניזם. בשנת 2003 הוצע דגל חדש בעיצובו של פסקל גרוס, אולם דגל זה טרם אושר או אומץ באופן רשמי. עיצוב השמש במרכזו אמור להזכיר את ציורי המערות שנתגלו במערת טכיטונדו-הולו. הדגל, שהוא שונה בתכלית מהדגל הנוכחי בעיצובו ובסמלים שהוא מייצג, שומר על אותו יחס ממדים: 2:3.
ווסט
{{פירושונים| Wust‏ הוא שם משפחה גרמני
ראו גם
}}
דובנו (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
בית השמשוני
היסטוריה
בית השמשוני נבנה עבור דוד השמשוני, פקיד בכיר בממשלת המנדט הבריטי בין השנים 1931–1932. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי. בית השמשוני נחשב לאחד הבתים היפים שנבנו בשכונת רחביה בשנות הקמתה הראשונות.
המבנה בנוי בטון ומצופה אבן וכלל מאפיינים רבים של הסגנון הבינלאומי - מרפסת קמורה גדולה, מרפסת קמורה קטנה יותר מעליה (אלמנטים דמויי ספינה), תקרות הצלה מעל המרפסת, חלונות אופקיים צרים בחדר המדרגות של המבנה המאוורים את חדר המדרגות ומונעים חימומו על ידי אור רב מידי.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נרכש המבנה על ידי יד הנדיב (קרן רוטשילד). המבנה שופץ בפיקוח משרד האדריכלים ספקטור עמישר, אשר הוסיפו קומה נוספת למבנה (תוך שמירה על צביונו המקורי). לחזית המבנה הוסף שלט האצולה של משפחת רוטשילד.
מאה שנים... מאה ציטוטים
מאה שנים... מאה ציטוטים היא רשימה של מאה ציטוטים מהקולנוע האמריקאי הטובים ביותר, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 400 סרטים. הרשימה פורסמה לראשונה בשנת 2005 ושודרה ברשת "CBS" בהנחיית השחקן פירס ברוסנן.
שושלת האן המזרחית
שושלת האן המזרחית (בסינית: 漢; בפין-יין: Hàn. נקראת גם שושלת האן המאוחרת) הייתה השושלת הקיסרית הרביעית. השושלת שלטה בסין משנת 23 לספירה, בה הודח ואנג מאנג, מייסד שושלת שין, עד 220 לספירה.
נפילת שושלת שין וראשיתה של האן המזרחית
בשנים האחרונות לשלטונו של וָאנְג מָאנְג, מייסדה של שושלת שין, פרצו מרידות ברחבי הקיסרות. ואנג מאנג לא ייחס להן חשיבות רבה, וניסה להשקיט אותן בעזרת חילות מקומיים בעוד החלק הארי של צבאו נלחם בשיונגנו. רק לאחר שעלה בהתמדה מספר הכנופיות, והמרכזיות שבהן נחלו הצלחה כנגד החילות נגדם נלחמו, שלח ואנג מאנג כוח צבאי גדול יותר כדי שיביס אותם. הצבא הקיסרי נחל בתחילה הצלחה במיגור המרידות, אולם בסופו של דבר ניגף מול המורדים. המרד התפשט גם אל מחוץ לסין עצמה: מורדים באזור צפון קוריאה של היום, שנכבש בידי האן בשיאה, ניצלו גם הם את שעת הכושר והצליחו להשתחרר משלטונה של סין, וכך גם ערי-המדינה באזור אגן הטארים. בשנת 23 המורדים כנגד ואנג מאנג צרו על ארמונו, ובסופו של דבר חיסלו אותו.
המורדים לא הגיעו להסכמה בנוגע לקיסר השושלת הבאה, ובין אוקטובר 23 באוגוסט 25 פתחו במלחמה פנימית. המנצח בה היה לִיוּ סִיוּ, צאצאו של ליו באנג, מייסד שושלת האן המערבית; ב-5 באוגוסט 25 הוא הכריז על עצמו כקיסר גוּאָנג ווּ, מייסדה של שושלת האן החדשה. שושלת האן החדשה מכונה "המזרחית" בשל העברתה של עיר הבירה מצ'אנג-אן, שנחרבה במהלך המרידות כנגד ואנג מאנג, ללוו-יאנג, שנמצאת ממזרח לה.
על שלטונו של גואנג וו קם עוררין: מצביא בשם גוֹנְג-סוּן שוּ, שתחום השפעתו היה באזור סצ'ואן, הכריז על עצמו כיורשו של ואנג מאנג, אך הובס בשנת 36. גם לאחר דיכוי רוב המרידות מבית, גואנג וו נתקל כעת בתקיפות של השיונגנו, שתמכו באחד ממתנגדיו של גואנג וו, ובהתקוממות וייטנאמית בראשן של האחיות טראנג (וייטנאם נכבשה בימי הקיסר וו-די של האן המערבית). שתי המרידות דוכאו על ידי הגנרל מא יואן, וממלכת השיונגנו פוצלה לשני חלקים: הצ'אן-יו (המנהיג) הדרומי תמך בשושלת האן, ואילו הצ'אן-יו הצפוני התנגד לה.
משייצב את שלטונו, השקיט גואנג וו את תומכיו על ידי כך שהעניק להם משרות בכירות ואת בנותיו לנשים; בשונה מליו באנג, מייסד האן המערבית, גואנג וו נמנע ממתן נחלות אוטונומיות לבעלי הברית שלו. גואנג וו רופף את המונופולים על הברזל והמלח, הוריד את המיסים, נמנע מפרויקטי בנייה ראוותניים (שהיו מרוקנים עוד יותר את קופת הקיסרות), וצמצם משמעותית את מספר החיילים בצבאו על ידי הפיכתו לצבא מקצועי. למרות כל הישגיו, ניסיונו להחליש את כוחם של בעלי הקרקעות העשירים נחל הצלחה חלקית בלבד.
האן המזרחית בשיאה
בשנת 58 עלה לשלטון בנו של גואנג וו, מִינג דִי; תקופת השלטון שלו ושל בנו נחשבות לתור הזהב של שושלת האן המזרחית. על הישגי השושלת בשיאה ניתן למנות את הבסת השיונגנו הצפוניים וכתוצאה מכך - הרחבת תחום שלטונה של הקיסרות עד להאמי שבשינג'יאנג, יצירת קשרים עם האימפריה הפרתית, אימפריית קושאן, מיאנמאר ויפן, וכיבוש מחדש של אזור צפון קוריאה. בתקופה זו הגיעו לסין הנזירים הבודהיסטיים הראשונים, שתרגמו רבות מהסוטרות (כתבי הקודש הבודהיסטיים) לסינית.
בשנת 97, היה הניסיון הראשון (והאחרון) ליצור קשר עם האימפריה הרומית: לשם כך נשלח הקצין הזוטר גאן יינג; בסופו של דבר, הוא לא הגיע אל יעדו. כמו כן, בתקופת האן המזרחית תועדה משלחת "נושאי מנחות" שנטען שבאה מרומא, כנראה בשמו של מרקוס אורליוס. בקברי האן המזרחית נמצאו כלי זכוכית רומיים, ומדליונים מתקופת אנטוניוס פיוס ומרקוס אורליוס נמצאו בדרום וייטנאם של היום.
הידרדרותה של האן המזרחית
הידרדרותה של שושלת האן המזרחית החלה לאחר מותו של הקיסר ג'אנג די: במאה השנים שבאו אחרי תור הזהב התחלפו קיסרי האן עשר פעמים. עקב נטייתם של קיסרי האן למעט בהבאת ילדים (וכל שכן בנים), היה מספר היורשים הפוטנציאלי מועט וכתוצאה מכך הקיסרים היו חלשים, רובם ילדים-נערים ורבים אף היו תינוקות. רבים מהקיסרים נטו לחיי הוללות של שתייה ורדיפת נשים, ולא פעלו למיתון המשברים השונים אליהם נקלעה הקיסרות. תקופה זו אופיינה בעלייה מתמדת בהשפעתם של הסריסים על הממשל ובמאבקים אלימים בין בתי-האב הקיסריים (קרובי משפחתם של קרובי הקיסר ממדרגה ראשונה, או של אשתו). מינויים של הסריסים למשרות רבות-השפעה עורר עליהם את זעמם של המלומדים והפקידים (כמו גם של הסטודנטים באוניברסיטה הקיסרית), ובסופו של דבר הובילו לרדיפתם. המתח בין הסריסים למלומדים התפרץ במספר מקרים, בהם הופללו לסירוגין הסריסים או המלומדים בניסיונות לרצח הקיסר; בשל חולשתם של הקיסרים, לעלילות אלו הייתה השפעה ממשית, והן הובילו להוצאות להורג ולפיטורין של רבים מהפקידים והסריסים מהמעמד הגבוה. צעדים כגון זה החריפו עוד יותר את השחיתות שפשתה בהאן.
להידרדרותה של האן המזרחית הייתה גם סיבה כלכלית: מדיניותה הכלכלית של השושלת הובילה לכך שמקור ההכנסה היחיד כמעט של הקיסרות היה המיסים העצומים שהוטלו על האיכרים. אלו גרמו להם להתרושש, ולמכור את עצמם לבעלי אחוזות בתור צמיתים. הרשויות המקומיות, שלפקידים בהן היו קשרים חזקים עם בעלי האדמות, לא יכלו ולא רצו לסייע לאיכרים ולמנוע את עליית כוחם של בעלי האדמות, שבנחלותיהם היו עשויים לעבוד מאות ואף אלפי צמיתים שלא היו חייבים בתשלום מיסים. מצב זה הוביל להתרוקנות הקופה הקיסרית. בנוסף לכך, ההידרדרות לוותה גם בירידה במעמדו של הצבא הקיסרי: היחידות שהופקדו על המחוזות בפנים סין ועל עיר הבירה היו לא מאומנות, ורק לחיילים האחראים על שמירת הגבול היו יכולות לוחמה סבירות. עם זאת, התמרמרות גוברת מכך שלא שולם להם שכרם (כתוצאה מהמשבר הכלכלי אליו נקלעה השושלת) הובילה לכך שבסופו של דבר יהיו שותפים פעילים במרידות נגד השושלת. גם שבטי הסיין-בי, עמם שושלת האן כבר לא יכלה לשמור על יחסי ה"שלום והנישואין" כמו שעשתה עם השיונגנו, התחילו למרוד כנגד האן, וכך גם שבטי הצ'יאנג, תושביהם של חבל גאנסו. כנגד האחרונים בוצע על ידי הגנרל דואן ג'יונג ב-167 אחד הטיהורים האתניים היחידים בתולדות סין.
קריסת השושלת
כתוצאה מהתפוררותו המואצת של השלטון והיחלשות מעמד האיכרים-חיילים תוך התחזקות מעמד הסוחרים המתעשרים, בשנת 184 פרצו מרד הטורבן הצהוב ומרד המורה השמימי, התקוממויות בעלת אופי דאואיסטי של איכרים בני המעמד הנמוך. הראשון דוכא באכזריות על ידי הגנרל צָאו צָאו, אך זמן קצר לאחר מכן פרצו מרידות קטנות יותר בעלות אופי דומה, ואלו דוכאו סופית רק בשנת 205, לא לפני שתרמו את חלקן להתפוררותה של האן. מרד "המורה השמיימי" המשיך לתסוס עד 215 לספירה. בתום המרידות, שבהן נטלו חלק מאות אלפים, זכתה שושלת האן לניצחון, עבורו שילמה מחיר כבד: רבים נותרו חסרי בית, מבני ממשלה רבים נהרסו, ואזורים רבים נותרו מחוץ לשליטת הממשלה המרכזית.
בשנת 189 המפקדים יואן שאו וחֶה גִ'ין ניסו לגרום לרציחתם של הסריסים על ידי הצעדת צבאם אל פאתי הבירה הקיסרית. הקיסרית נאלצה להסכים לדרישותיהם של המורדים. כשהסריסים שמעו על כך, הם הכריחו את אחיה לבטל את הפקודה והתנקשו בחֶה גִ'ין. יואן שאו ואחיו פתחו במצור על הארמון, ולאחר שהצליחו להיכנס אליו הרגו כאלפיים מהסריסים שהיו בו. אחד מהסריסים הבכירים נמלט מהארמון עם הקיסר-הילד ביין שאו ואחיו, והתאבד לאחר שהבין שהוא לא יוכל להימלט מכוחותיו של שאו. הקיסר הוחזר לבירה בסופו של דבר על ידי הגנרל דונְג גְ'ווֹ, ויואן שאו וצבאו נסוגו. זמן קצר לאחר מכן רצח דונְג גְ'ווֹ את הקיסר ורבים מיורשי עצר של השושלת. לאחר מכן הכריז דונְג גְ'ווֹ על שְׂייֵן די כקיסר האן המזרחית, וזה למעשה כיהן כשליט בובה אשר כיסה על פעולותיו של דונְג גְ'ווֹ. מעשיו האכזריים של דונְג גְ'ווֹ הביאו בסופו של דבר לאיחוד כוחות השליטים הצבאים האחרים בקיסרות, אשר אילצו את דונְג גְ'ווֹ לסגת מהבירה לצָ'אנְג'אָן, שם נרצח בשנת 192 בידי בנו המאומץ. הקיסר שיין נמלט תחילה לצ'אנג-אן, ולאחר מכן לשו-צ'אנג.
צָאו צָאו ניצל את חיסול דונְג גְ'ווֹ, ואת הכאוס ששולט בקיסרות המוכה, כדי להשתלט על השלטון, והמשיך בבניית כוחו הצבאי עד שנפטר ממחלה בשנת 220.
בשנת 220 הודח הקיסר האחרון של שושלת האן, שְׂייֵן די, על ידי צָאו פִּי, בנו של הגנרל צָאו צָאו. צָאו פִּי ושני גנרלים נוספים, לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, חילקו ביניהם את הטריטוריה לשלוש ממלכות – שׁוּ (屬), ווּ (吳) ו-וֵיי (魏). תקופת הפיצול שבאה לאחר נפילתה של האן המזרחית, בה שלוש ממלכות אלו לחמו זו בזו, נודעה בשם תקופת שלוש הממלכות (בסינית: 三國; בפין-יין: Sān Guó).
דת
בתקופת האן המזרחית המשיכו התמיכה הקיסרית בקונפוציאניזם, ואיוש הדרג הפקידותי במלומדים בוגרי האוניברסיטה הקיסרית. עם זאת, בתקופה זו התחילה להתבסס בסין הדת הבודהיסטית, שהביאו אליה נזירים בודהיסטיים מהודו וממרכז אסיה, וכמו כן, נוצרו הכתות הדאואיסטיות הראשונות, להן היה חלק מרכזי במרידות שגרמו להפלת האן המזרחית.
הכתות הדאואיסטיות התבססו על הפולחן שקם סביב דמותו של לאו-דזה, פילוסוף בן תקופת האביב והסתיו ומחבר ספר הדרך והסגולה (ה"דאו דה ג'ינג"); לאו-דזה נחשב להתגלמות הדאו (ה"דרך", המושג המרכזי בתורתו) עלי אדמות, והוא מתואר כפושט צורה ולובש צורה. לפי חלק מהכתות הדאואיסטיות, הוא התגלם, בין השאר, בגופיהם של הקיסר הצהוב והבודהה. מנהיגים רוחניים נוספים באותה תקופה טענו שהם עצמם התגלמויות של לאו-דזה והדרך; מצד שני, בכתות מסוימות, כמו "דרך הטוהר העליון", לאו-דזה מתואר כתלמידם של אלים שונים להם יש לסגוד. המטרה המרכזית אליה שאפו החברים בכתות הדאואיסטיות היא ההגעה לאלמוות, שניתן להשגה על ידי מדיטציה ודקלום פסוקים מספר הדרך והסגולה. לכל אחד מהחברים בכת הוקצו "אלים-מצביאים" שתפקידם היה להגן עליו בשלבים שונים בחייו. אחד מהשלבים בטקס החניכה היה "מיזוג הצ'י" על ידי יחסי מין מדיטטיביים, שהביאו לאיחוד של היין והיאנג (שני הכוחות המרכזיים ביקום) בשני השותפים להם. בחלק מהזרמים בדאואיזם המאוחר יותר, נשלל מהטקס החלק הגשמי שבו.
טכנולוגיה
תקופת האן המזרחית, בדומה לתקופת האן המערבית, אופיינה בהתפתחות משמעותית במדע ובטכנולוגיה. ההמצאה הידועה ביותר מתקופה זו היא הנייר; למרות שכבר במאה השנייה לפנה"ס התחיל השימוש בניירות עטיפה עשויים קנבוס, תהליך הכנתו של הנייר, מסיבים שמקורם בעצים וצמחים שונים, התגלה בשנת 105 על ידי צאי לון. הנייר הפך עד מהרה לאמצעי הכתיבה המועדף על המערכת הבירוקרטית הסינית; ראיה לאימוצה המהיר של ההמצאה החדשה ניתן לראות בפיסת נייר כתובה שנתגלתה בשרידי מגדל שמירה במונגוליה הפנימית, שננטש בשנת 110.
המצאה ידועה נוספת מתקופה זו היא "שבשבת רעידות האדמה", שנבנה על ידי האסטרונום ז'אנג הנג, ובעזרתה ניתן היה לדעת על רעידות אדמה שהתרחשו בטווח של מאות קילומטרים. המכשיר הורכב מקנקן עשוי נחושת שבמרכזו מטוטלת הפוכה, הממוקם כך ששמונה ידיותיו, המפוסלות בצורת דרקונים, יפנו לרוחות השמיים. במידה וישנה רעידת אדמה בסביבתו הרחוקה של הכלי, המטוטלת תאבד את שיווי המשקל שלה ותפעיל את אחת מהארכובות הנמצאות בצדי הכלי, שתאפשר לכדור האדום בפיו של אחד מהדרקונים המפוסלים ליפול אל לועו של פסל הקרפדה הנמצא מתחתיו, וכך להצביע על הכיוון בו מתרחשת הרעידה. נפילת הכדור יצרה רעש משמעותי שהסב את תשומת לב כל הנמצאים בארמון. הנג המציא גם את הספירה הארמילרית הראשונה, שאפשרה לו לדמות את תנועתם של כוכבי הלכת והכוכבים על כיפת השמיים.
בתקופת האן המזרחית ניתן למצוא אזכורים ראשונים לקיומם של גלגלי מים, ששימושם העיקרי היה הנעת גלגלי שיניים שהרימו פטישים כבדים, כאשר אלו בתורם דשו וכתשו את התבואה. אחת הדוגמאות לשימושים הנוספים של המצאה זו היא משאבת השרשרת, שאפשרה העלאת מים לגובה. המצאות נוספות מתקופת האן המזרחית, שלא תועדו בכתבים מהתקופה, הן האודומטר, עגלה ששולבה בה מערכת של תופים וגונגים שאפשרו למדוד את המרחק שעברה בכל זמן נתון, והארכובה, המאפשרת הפיכת תנועה מעגלית לקווית.
לקריאה נוספת
פינס, שלח, שיחור, כל אשר מתחת לשמיים - תולדות הקיסרות הסינית, חלק ב', 2011, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
קישורים חיצוניים
שושלת האן, באתר "אנציקלופדיית העולם העתיק"
שושלת האן, באתר אנציקלופדיית בריטניקה
דוד הלוי סגל
הרב דוד הלוי סגל (הט"ז) (1586, ה'שמ"ו – 1667, כ"ו בשבט ה'תכ"ז) היה רבן של קהילות חשובות בפולין, אחד מנושאי כליו של השולחן ערוך ומגדולי הפוסקים האשכנזיים במאה ה-17. מכונה על שם חיבורו טורי זהב.
תולדות חייו
נולד בלודמיר לרבי שמואל הלוי סגל. בצעירותו נודע כעילוי. למד אצל אחיו הגדול, רבי יצחק הלוי סגל, מחבר שו"ת מהר"י הלוי. מגיל 23 שימש בתפקידים רבניים שונים; רבנותו הראשונה הייתה בעיירה פוטליצ'י (Potelych), הסמוכה לרווה רוסקה שבגליציה (כעת באוקראינה), ולאחריה עבר בין ערים רבות, כמו בריסק וקרקא. נשא לאישה את רבקה, בת רבו המובהק הרב יואל סירקיש (הב"ח), ולאחר פטירתה נשא לאישה את כלתו של הב"ח שהתאלמנה מבעלה הרב שמואל צבי הרץ בן הב"ח. בשנת 1641 התיישב באוסטרוה (אוסטראה), שם הקים ישיבה, וכתב את חיבורו המפורסם על השולחן ערוך, טורי זהב.
בעקבות פרעות ת"ח ות"ט נאלץ הט"ז לברוח למוראביה. לאחר מכן התיישב בלבוב, ובשנת תי"ד (1654) נבחר לשמש כרב העיר. שלח את בנו רבי ישעיה ואת בנו החורג רבי אריה ליב נכד הב"ח לתהות על קנקנו של שבתי צבי. בעוד הם התרשמו ממנו מאוד, הט"ז עצמו "נותר על הגדר" (כך ג' שלום בספרו "שבתי צבי"). הט"ז נפטר בלבוב ב-1667, בגיל 81. ישעיה הלוי היה נכדו.
טורי זהב
מטרת כתיבת הספר על ידי הט"ז הייתה להעמיד את ההלכה על בוריה; לדעתו, ריבוי הדעות והמחלוקות בדורו היוו בעיה, שהוא שאף לפתור. ספרו טורי זהב נקרא בעבר גם "מגן דוד" (בהתאמה עם מגן אברהם אשר יחד איתו נקרא "מגיני ארץ"). השם 'טורי זהב' הוא משחק מילים עם הביטוי 'תורי זהב' . שם זה מבטא את אחת מהמטרות העיקריות של הספר, שהיא ליישב את קושיות ה"בית יוסף" על ספר ה"טורים". ה'טורי זהב', בשונה מנושאי כלים אחרים על השו"ע, חובר על כל חלקי השו"ע. החיבור זכה להשגות מצד רבי שבתי הכהן (הש"ך - שהשגותיו על הט"ז נקראות "נקודות הכסף", על פי אותו פסוק). הט"ז הגיב להשגות הש"ך ב"הדף האחרון להט"ז". בפולין, כנס ועד ארבע ארצות משנת 1683, החליט שעל קהילות פולין לפסוק כט"ז, אך עם השנים דעתו של הש"ך נעשתה לדעה המכרעת.
בנוסף חיבר הט"ז את הספר "דברי דוד טורי זהב" על פירוש רש"י על התורה. נדפס לראשונה ב בשנת ה'תמ"ט. מאז נדפס פעמים רבות, וגם על ידי הוצאת מוסד הרב קוק בעריכת הרב חיים דב שעוועל.
תשובות הלכתיות שלו נדפסו בתוך הספר "שו"ת גאוני בתראי" טורקא תקכ"ד, ובמהדורת צילום ירושלים תש"מ.
בית הכנסת והקבר
בית הכנסת שלו בלבוב השתמר עד תקופת השואה, והוחרב בידי הנאצים. היום, למרות מאמצי הקהילה היהודית לשקמו, הוא נשאר בהריסותיו, אך נותרו ציור של בית הכנסת וצילומים ממנו. קבר הט"ז בבית הקברות היהודי בלבוב היה יעד לביקורי יהודים עד שנות ה-50, אך חולל בידי הממשלה הסובייטית, ועל כל שטח בית הקברות הוקם שוק מרכזי. שום מאמץ יהודי לא הצליח לפדות את מקום קבורתו ולהקים שם מצבה מחדש.
ייצוגים באמנות ובתרבות
הרב סגל מופיע כדמות ברומן ״נחמיה״ מאת יעקב צ׳ מאיר. כמו כן מופיעים ברומן בנו, הרב ישעיה, והמסע אל שבתי צבי.
מרחב הסתברות
מרחב הסתברות בתורת ההסתברות הוא שלשה שאיבריה הם מרחב מדגם, סיגמא-אלגברה ומידת הסתברות. לפי האקסיומטיקה שהציע אנדריי קולמוגורוב, דורשים מרכיבי השלשה לקיים את הדרישות הבאות:
במונחים של תורת המידה, ניתן להגדיר מרחב הסתברות בפשטות כמרחב מידה שבו מידת המרחב כולו היא 1 (כלומר בסימונים שלעיל).
האגודה למען הקשיש עכו
"האגודה למען הקשיש עכו" היא עמותה הפועלת בעיר עכו למען אוכלוסיית הקשישים המקומית ומפעילה מגוון של שירותים לקשיש בשותפות משרד הרווחה, אשל - הג'וניט ישראל, עיריית עכו והביטוח הלאומי.
מרכז יום לקשיש
האגודה מפעילה את מרכז יום לקשיש בעכו החל משנת 1984, כמרכז חברתי תרבותי ותעסוקתי, במסגרת טיפולית עבור קשישי העיר. בראשה עומד יו"ר האגודה, שלמה הולנדר, אשר שימש גזבר העיר עכו והן גזבר קריית ים. מרכז היום הוקם על מנת לספק במסגרת אחת, מגוון רחב של שירותים ופעילויות המיועדים לקשישים - מוגבלים בתפקודם ובניידותם - לשיפור רווחת חייהם ולהקלת הנטל על בני משפחתם. קשישים המבקרים במרכז היום נהנים ממפגש עם חברים בני גילם, ומקשת של תוכניות שמטרתן להנעים את זמנם ולעודד אותם לעסוק בפעילויות פנאי, ופעילויות גופניות, קוגניטיביות ויצירתיות.
המרכז מציע לקשישים שירות מותאם לצרכיהם משעות הבוקר ועד הצהריים. הקשישים מגיעים למרכז היום בהסעות מביתם הלוך ובחזרה, ונהנים מארוחת בוקר, כיבוד ב-11:00 וארוחת צהריים חמה ועשירה. בנוסף להזנה זוכים הקשישים לפעילות אומנות ויצירה בחדר אומנות, פעילות גופנית מותאמת, חוגי העשרה, חוגי אפיה, מסיבות, ימי הולדת וטיולים.
מריט אדסון
מריט אוסטין אדסון (באנגלית: Merritt Austin Edson; 25 באפריל 1897 - 14 באוגוסט 1955) היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית, והוא נודע בעיקר בשל פועלו כמפקד נחתים במהלך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
הוא הפך לקצין נחתים ב-1917 ושירת בצרפת ובגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה. במלחמת העולם השנייה פיקד אדסון על גדוד הפושטים הראשון, והשתתף בקרב גוודלקנל מראשיתו. עבור תפקודו כמפקד גדוד הפושטים קיבל אדסון את עיטור מדליית הכבוד.
ראשית חייו
אדסון נולד בעיר רוטלנד שבורמונט, וגדל בעיר צ'סטר. לאחר סיום התיכון למד אדסון באוניברסיטת ורמונט במשך שנתיים, וב-1916 הצטרף למשמר הלאומי של ארצות הברית ונשלח לגבול עם מקסיקו בטקסס. ב-1919 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
ראשית הקריירה הצבאית
אדסון שב לארצות הברית ב-1925, ועבר קורס טקטיקות אוויריות בבסיס כוח האוויר של צבא ארצות הברית בטקסס. לאחר מכן שב לבסיס הנחתים בקוונטיקו כדי לעבור קורס מפקדי פלוגות, אותו סיים בציון גבוה. אולם, בשל בעיות גופניות נאלץ אדסון לוותר על קריירת טיס, והמשיך למלא תפקידי פיקוד על הקרקע.
מרכז אמריקה וסין
לאחר תקופות שירות קצרות בבסיס האימונים של חיל הנחתים בדרום קרולינה ובמפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די. סי. הצטרף אדסון לקורס קצינים מתקדם ב-1936. בסוף הקורס הועלה לדרגת מייג'ור, התמנה לקצין המבצעים של רגימנט הנחתים הרביעי, ונשלח איתו לשאנגחאי מ-1937 עד 1939, שם נתקל לראשונה בטקטיקות הלחימה של הצבא היפני הקיסרי.
ב-1939 שב אדסון לסבב נוסף במפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די. סי., והיה אחראי על אימוני הנשק של הנחתים, עמדה ממנה יכול היה להדגיש את חשיבות שיפור כישורי הקליעה של כל נחת. באפריל 1940 הועלה אדסון לדרגת לוטננט קולונל.
גדוד הפושטים
ביוני 1941 נשלח אדסון לקוואנטיקוומונה למפקד גדוד הפושטים של רגימנט הנחתים החמישי. בראשית 1942 השתנה המבנה הארגוני, והגדוד התנתק מהרגימנט והפך לגדוד עצמאי. אימוני הגדוד, שכללו נחיתות מכלי שיט מהירים וטקטיקות לחימה ייחודיות, הובילו להפיכת הגדוד לגדוד הפושטים הראשון של חיל הנחתים. במאי 1942 הועלה אדסון לדרגת קולונל.
אדסון וגדודו נשלחו לאוקיינוס השקט לאימונים באי סמואה האמריקנית. ב-7 באוגוסט 1942 נחתו הפושטים של אדסון באי טולאגי שבאיי שלמה, ולאחר יומיים של קרבות קשים כבשו את האי מידי המגינים היפנים. אדסון קיבל עיטור צלב הצי נוסף עבור תפקודו כמפקד הכוחות בקרב טולאגי.
גוודלקנל
אדסון והפושטים שלו עברו לגוודלקנל והשתתפו בהגנה על מתחם לונגה — מתחם ההגנה האמריקני שכלל גם את שדה התעופה שדה הנדרסון. ב-13–14 בספטמבר נשלחו גדוד הפושטים של אדסון ושתי פלוגות מגדוד הצנחנים הראשון לרכס ששכן דרומית לשדה הנדרסון, כדי להתאושש מהפעילות האינטנסיבית בה היו מעורבים מאז הנחיתה בגוודלקנל. באותו לילה תקפו הכוחות היפנים באי את הרכס והצליחו לפרוץ את קו ההגנה האמריקני באגפו המערבי, ואילצו את הפושטים לסגת לרכס. בסופו של דבר הצליחו כ-800 נחתים להדוף את התקפת 2,500 החיילים היפנים, על הרכס שקיבל את הכינוי "הרכס המדמם". עבור הפושטים של אדסון נקרא הרכס "רכס אדסון", על שם המפקד שהוביל אותם לניצחון, ועבור תפקודו במהלך קרב רכס אדסון הוא קיבל את עיטור מדליית הכבוד.
לאחר הקרב קיבל אדסון את הפיקוד על רגימנט הנחתים החמישי, והיה אחד המפקדים שהובילו את הכוחות האמריקנים בקרבות בנהר מטניקאו מה-23 בספטמבר עד ה-9 באוקטובר 1942. הוא גם פיקד על הרגימנט החמישי במהלך הקרב על שדה הנדרסון, ועד שהרגימנט עזב את גוודלקנל, ביחד עם כל דיוויזיית הנחתים הראשונה בנובמבר 1942.
פיקוד וקרבות נוספים
באוגוסט 1943 התמנה אדסון לראש מטה דיוויזיית הנחתים השנייה, בעת שהתאמנה לקראת הנחיתה בטאראווה. תכנון הקרב וניהולו זיכו אותו בעיטור לגיון ההצטיינות, ובדצמבר 1943 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. לאחר מכן התמנה אדסון לסגן מפקד הדיוויזיה השנייה בעת פעילותה בקרבות בסאיפאן ובטיניאן, ועבור תפקודו בקרבות אלה קיבל את עיטור כוכב הכסף. באוקטובר 1944 התמנה אדסון למפקד צי הנחתים באוקיינוס השקט, השלים 40 חודשי שירות פעיל באזור מלחמה, וקיבל את עיטור לגיון ההצטיינות פעם נוספת.
פרישה
בדצמבר 1945 נשלח אדסון לאגף המבצעים של צי ארצות הברית, וב-1947 עבר למפקדת חיל הנחתים. הוא פרש מחיל הנחתים בגיל 50, לאחר שירות של 30 שנים, ועם פרישתו קיבל דרגת מייג'ור גנרל.
לאחר פרישתו התמנה אדסון למפקח הכללי של משטרת ורמונט, וב-1951 שב לוושינגטון די. סי. כשהפך למנכ"ל איגוד הרובאים הלאומי.
אדסון נפטר ב-14 באוגוסט 1955 בוושינגטון די. סי. לאחר שהתאבד על ידי הרעלת פחמן חד-חמצני בחניון ביתו. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
משמעות (חשיבות)
המונח משמעות (לעיתים גם "משמעותיות") או חשיבות מציין את אופן השפעתו או מידת השפעתו של דבר על אדם או על המציאות. לדוגמה, "נאום בעל משמעות היסטורית" הוא נאום שכתוצאה ממנו התפתחויות ואירועים היסטוריים מסוימים קרו באופן מסוים, ואשר בלי קיומו הם היו קורים אחרת (או לא היו קורים כלל).
את גודל משמעותו של דבר מסוים (עצם, אירוע, תכונה, מידע, תאוריה וכו') ניתן לאמוד על־פי ההשלכות הנובעות ממצב קיומו הייחודי של הדבר: משמעותו של דבר נתון היא רבה יותר, אם לשינויים שהיו מתחוללים או מבוצעים בדבר זה היו השלכות חזקות יותר, ולהפך: אם לשינויים בדבר נתון יש השלכות מועטות, כי אז לדבר זה יש משמעות מועטת.
משמעות ניתן למדוד רק בהקשר נתון: אותו אירוע עשוי להיות בעל משמעות רבה בהקשר אחד ומשמעות מועטת בהקשר אחר, לדוגמה: גירוש יהודי ספרד הוא אירוע בעל משמעות רבה בהקשר ההיסטורי התרבותי של היהדות, אך בהקשר ההיסטורי התרבותי של האבוריג'ינים יש לו משמעות מועטת בלבד.
ניתן להבחין בין המשמעות הנתפסת לבין המשמעות הממשית, כך לדוגמה החלטה נגד חקיקתן של תקנות הנוגעות להפחתת זיהום האוויר על ידי מפלטי מכוניות יכולה למנוע את העלאת עלויות הייצור של חברה המייצרת מכוניות. אדם מסוים, שאינו עובד בייצור מכוניות, יכול לייחס משמעות מועטת לחקיקה הנ״ל, אך ייתכן כי חקיקה זו היא למעשה משמעותית מאוד לגביו, שכן לעליית זיהום האוויר הנובעת מאותה ההחלטה עלולה להיות השפעה מכרעת על בריאותו של אותו אדם.
אפשר לאמוד את המידה שבה מידע או תאוריה הם משמעותיים גם על־פי המידה שבה הם מספקים ידע על המציאות. את משמעותו, כלומר מידת חשיבותו, של מידע אפשר להעריך גם בעזרתם של מספר מדדים נוספים, לדוגמה: המידה בה קיים ביקוש למידע, המידה שבה מתבצעת גישה למידע, המידה שבה המידע מובן, או המידה שבה המידע שימושי. בהקשר זה ניתן להתייחס למשמעותיות של המידע כאל קריטריון של איכות המידע.