cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ירונה (פירושונים)
ג'ירונה (Girona) {{פירושונים|
ראו גם
}}
עיצוב טקסטיל
עיצוב טקסטיל הוא תחום עיצוב העוסק ביצירת בדים למטרות שימושיות ודקורטיביות. הבדים מיוצרים מסיבים מהחי, הצומח או מחומרים סינתטיים.
העיצוב נעשה באחת משתי דרכים עיקריות: תוך כדי ייצור הבד עצמו - למשל באריגה או בסריגה, או בהדפסה על בד מוכן (ארוג או סרוג).
תחום עיצוב הטקסטיל משמש מוצרים רבים: בדי ריפוד, מצעים, וילונות, מגבות, מפות, שטיחים וכמובן בדים שמיועדים לתעשיית האופנה (בגדים).
לאורך ההיסטוריה הושפע עיצוב הטקסטיל מהאופנות המשתנות בכל תקופה.
יחסי ונצואלה–קניה
יחסי ונצואלה–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לרפובליקת קניה.
היסטוריה
ונצואלה וקניה החלו ביחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1970.
למרות שקניה בדרך כלל משתפת פעולה עם מדינות המערב, במהלך המלחמה הקרה היא הייתה חלק מהמדינות הבלתי-מזדהות.
שיתוף פעולה
שתי המדינות חתמו על הסכמים בתחום הפוליטי, הטכני, התרבותי והאנרגטי.
ייצוג דיפלומטי
לוונצואלה יש שגרירות בניירובי.
אירוע השגרירות בשנת 2012
בשנת 2012 נרצחה אולגה פונסקה, שגרירה ממלאת מקום של ונצואלה בקניה. המזכיר הראשון של השגרירות, דווייט סגראיי הואשם ברצח. ההנחה היא שהשניים נלחמו על הנהגת השגרירות.
במהלך המשפט התגלה כי בין היתר הוברחו סמים לקניה דרך השגרירות בוונצואלה.
נכון לשנת 2014 הרצח נותר בלתי פתור.
מרטין ג'רוויס
מרטין ג'רוויס, OBE (באנגלית: Martin Jarvis; נולד ב-4 באוגוסט 1941) הוא שחקן אנגלי, שהייתה לו קריירה מגוונת בקולנוע ובטלוויזיה, עם זאת הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידי הדיבוב והקריינות ברדיו ובספרי שמע.
ביוגרפיה
ג'רוויס נולד בצ'לטנהאם שבגלוסטרשייר, בנם של דניס הארי ג'רוויס ושל מרגוט ליליאן סקוטניי. הוא גדל בסאות' נורווד ובסנדרסטיד שבדרום קרוידון.
ג'רוויס התחנך בבית הספר העצמאי "ויטגיפט סקול" בקרוידון שבדרום לונדון, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). ב-RADA זכה ג'רוויס בפרס ואנברוג ובמדליית כסף.
ג'רוויס הופיע בהפקות תיאטרון רבות בלונדון ובחו"ל. ב-2006 שיחק לצידן של דיאנה ריג ונטשה מקאלהון במחזה "Honour" מאת ג'ואנה מארי-סמית' בתיאטרון ויינדהם שבלונדון.
הוא הקליט את הספר "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס עבור חברת "Chivers Audio Books" שהוציאה אותו לאור על גבי קלטות אודיו, ומאוחר יותר ההקלטה יצאה לאור בהוצאת ברנס אנד נובל על גבי תקליטורים.
רדיו
ג'רוויס השתתף במשך שנים רבות בתוכניות רבות של רדיו ה-BBC, בעיקר בתוכניות של BBC Radio 4. בשנות השמונים של המאה העשרים קרא ג'רוויס, בתוכנית של רדיו 4, עיבוד לטורים הקומיים שכתב הסופר מייקל פריין לעיתונים הגרדיאן והאובזרבר. הוא משחק בקביעות בדרמות רדיופוניות ובקריאה של קטעי ספרות, גם קומיים וגם רציניים. בעיבוד ל"Mind Your Pantheon" מאת דייוויד מאמט גילם ג'רוויס את סטארבו. בין שאר הופעותיו הייתה קריאה של סדרת הסיפורים "Just William" מאת ריצ'מל קרופטון, שהבליטה את יכולותיו הקוליות. עוד השתתף בקריאת סדרת "בילי באנטר" מאת פרנק ריצ'רדס. הוא היה מושא לסאטירה בתוכנית החיקויים "Dead Ringers" בביצוע של מארק פרי, שהדגיש את עובדת היותו כביכול בכל מקום ובכל זמן בתוכניות הרדיו של רדיו 4.
בארצות הברית השתתפו ג'רוויס ואשתו רוזלינד איירס בתסכיתים יחד עם "L.A. Theater Works" ועם "Hollywood Theater of the Ear".
ב-2011 הופיע ג'רוויס בעיבוד של רדיו 4 למחזה "In Praise of Love" מאת טרנס רטיגן.
טלוויזיה
פעמים אחדות השתתף ג'רוויס בתפקיד אורח בסדרה "דוקטור הו". ב-1965 שיחק לראשונה בפרק "The Web Planet", אחר כך בתפקיד ד"ר באטלר בפרק "Invasion of the Dinosaurs" והתפקיד המועדף עליו היה המושל של כוכב וארוס בפרק "Vengeance on Varos" בשנת 1985. בנוסף הופיע בהפקת אודיו ספין-אוף של "דוקטור הו" בשם "Jubilee" לצדה של אשתו.
בטלוויזיה האמריקאית שיחק בסדרות כמו "רצח במשיכת קולמוס", "ווקר" ומאוחר יותר בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ובסדרה "מספ7ים".
ג'רוויס דיבב דמויות שונות בסדרות אנימציה כמו "ההרפתקאות של בילי ומנדי" (בה החליף את השחקן דייוויד וורנר בתפקיד נרגל) ובסדרה "ג'וניפר לי". בשנת 2002 דיבב את הדמות ג'ון דרד בסדרת הטלוויזיה "מקס סטיל". עוד דיבב את כל הדמויות בסדרת הסטופ-מושן " Huxley Pig" והיה המספר במחזה "הסערה" מתוך הסדרה המצוירת על מחזותיו של שייקספיר, "Shakespeare: The Animated Tales".
ב-1999 היה ג'רוויס אורח תוכנית הטלוויזיה "אלה הם חייך" של ה-BBC.
ביולי 2008 הופיע ג'רוויס בסדרה "The Bill" של רשת ITV. באפריל 2010 החל לשחק באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" בתפקיד העיתונאי הארווי פרימן.
ב-2014 הופיע ג'רוויס בפרק בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" בתפקיד אריק צ'נדלר, אדם שנעצר והואשם ברצח.
קריינות ודיבוב
ג'רוויס היה המספר בסדרת הטלוויזיה "Just William" של ה-BBC. ב-2011 הקליט את ספר השמע "הנסיך המאושר ואגדות אחרות" מאת אוסקר ויילד.
ב-2007 השתתף בפעם הראשונה בקולות במשחק וידאו, וגילם את הכרוניקאי בסדרת המשחקים "Spyro the Dragon". הוא גילם את הדמות אדמירל זאאל'קוריס ואס קוויב קוויב במשחק "Mass Effect 2" (ב-2010) ובמשחק "Mass Effect 3" (ב-2012). עוד דיבב את אלפרד פניוורת' במשחק הווידאו משנת 2011, "באטמן: ארקהם סיטי", וחזר לגלם את אותה דמות ב-2013 במשחק "באטמן ארקהם אוריג'ינס". ב-2011 השתתף ג'רוויס גם במשחק הרשת "Star Wars: The Old Republic".
ב-2014 גילם ג'רוויס שוב את דמותו של אלפרד פניוורת' בסרט "באטמן: מתקפה על ארקהם", כמו גם במשחק "באטמן ארקהם נייט" האחרון בסדרת המשחקים "באטמן: ארקהם" שיצא ב-2015.
חיים אישיים
ב-23 בנובמבר 1974 התחתן ג'רוויס עם השחקנית רוזלינד איירס. יש לו שני בנים מנישואים קודמים. את איירס הכיר כששיחקו ביחד במחזה "המלט" והיא גילמה את אופליה. ג'רוויס ואשתו מנהלים חברת הפקה לרדיו "Jarvis & Ayres Productions", שהפקותיה משודרות לעיתים קרובות ברדיו 4 של ה-BBC.
בשנת 2000 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE). הוא הוציא לאור ספר זכרונות בשם "Acting Strangely: A Funny Kind of Life" (ISBN 0-413-74550-3).
ג'רוויס מתגורר בלונדון ובלוס אנג'לס.
האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה
האנדרטה לזכר החיילים היהודיים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה היא אתר הנצחה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים לזכר הלוחמים היהודיים שנפלו במהלך שירותם בצבא האדום של ברית המועצות בין השנים 1941–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת יהודי ארגון החיילים המשוחררים של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. את האנדרטה עיצב האדריכל יצחק רחלין והמהנדס זאב קריב והיא נחנכה בתאריך י"ד בחשוון תש"ן 12 בנובמבר 1989. בצמוד אל האנדרטה מצויה האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה.
מבנה האנדרטה
האנדרטה משופעת מכיוון דרום אל צפון על גבי צלע ההר ומעוצבת בתור קיר שגובהו 3 מטרים המחולק לשלושה חלקים: בצידו הימני קיר שגובהו 5 מטרים העשוי אבן ערד אדומה הניצב בצורה אופקית ובראשו מנורה בעלת שבעה קנים ובתחתיתו חקוקה הכתובת: לזכר מאתיים אלף הלוחמים היהודים שנפלו בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. בחלקו האמצעי של הקיר חומה המצופה אבן ירושלמית מעובדת ועליה כתובות באותיות מתכת הפסוק: למען דעת דורות בני ישראל - שופטים ב', מתחת לפסוק כתוב ברוסית: "לוחמים יהודים שנפלו בקרבות נגד הנאצים בשורות הצבא הסובייטי". בחלקו השמאלי של הקיר מעוצבות בשש אבני ערד אדומות הספרות "200,000". לפני הקיר ניצבת רחבת טקסים ובצדה השמאלי קבועות אבנים מסותתות ההולכות ונעשות קטנות - סמל לאנשים שהיו לעפר ולידה קסדה עם רובה, לידו מצוי תא ובו ספר עם שמות הנופלים. בסמוך לרחבה ניצב גרם מדרגות ולצידם שתי אבנים מוגבהות ועליהן מסותתות הכתובת "1941-1945 תש"א-תש"ה" מתחת לתאריך מצויים סמלי חילות הצבא האדום עשויים מתכת.
הירויוקי סנאדה
הירויוקי סנאדה (ביפנית: 真田 広之; נולד ב-12 באוקטובר 1960 בשם הירוקי שימאסווה) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יפני. מוכר בשל השתתפותו בסרטים "רינגו", "סמוראי הדימדומים", "הסמוראי האחרון", "שעת שיא 3" ו"שמש", זוכה שני פרסי האוסקר היפני (מתוך 6 מועמדויות) על משחק בתפקיד ראשי.
ביוגרפיה
סנאדה נולד בטוקיו והתחיל לשחק כבר כילד בסרטים ובתיאטרון. אביו נפטר כאשר היה בן 11, כנער הצטרף אל מועדון האקשן היפני בבעלותו של השחקן המפורסם סוני צ'יבה. סנאדה סיים בהצטיינות את לימודי הקולנוע שלו ב"אוניברסיטת ניהון". את הפרסום שלו ביפן קיבל בזכות הופעותיו כשחקן פעולה בסרט "שוגון" וכסמוראי בסרטים "גלגול נשמת הסמוראי" עליו זכה בפרס פריצת השנה של האקדמיה היפנית ו"האגדה על הסמוראי השמיני" עליו היה מועמד לשחקן הטוב ביותר של הטקס.
ב-1998 הופיע באחד מסרטי האימה היפניים המצליחים ביותר "רינגו" בתור ריוג'י בעלה לשעבר של העיתונאית רייקו שמנסה לעזור לה לאחר שצפתה בקלטת הווידאו המקוללת. סנאדה הופיע גם בשני סרטי ההמשך "ספירל" ו"רינגו 2". סנאדה הוא שחקן התיאטרון היפני היחידי שהופיע בתיאטרון הבריטי עם הלהקה השייקספירית המלכותית, קיבל תואר אבירות על הופעתו בתור השוטה במחזה "המלך ליר".
סנאדה פרץ לתודעה העולמית בדרמה היפנית מועמדת פרס האוסקר הזר "סמוראי הדימדומים" בה הופיע בתפקיד הסמוראי סייביי אייגוצ'י. בזכות הסרט סנאדה זכה בפרס האקדמיה היפנית ובתפקיד הראשון שלו בהוליווד, בדרמת המלחמה התקופתית "הסמוראי האחרון" בתור אוג'יו הסמוראי הנאמן והרצחני של לורד קאטסומאטו (קן ואטאנבה) שמלמד את קפטן נתן אלגרן (טום קרוז) את תורת הסמוראי. למד לדבר מנדרינית לשם תפקידו כגנרל הסיני גאונגמינג באפוס המלחמה ההיסטורי "הבטחה" והופיע לצידם של ראלף פיינס ונטשה ריצ'רדסון בדרמה של ג'יימס אייבורי "הרוזנת הלבנה". ב-2007 שיחק בקומדיית האקשן "שעת שיא 3" בתור קנג'י מתנקש יפני ואחיו החורג של הבלש לי (ג'קי צ'אן) ובסרטו של דני בויל "שמש" בתור קנדה קפטן החללית "איקרוס 2". ב-2010 השתתף בעונה האחרונה של הסדרה "אבודים" בתפקיד דוגן הבנקאי היפני שמגיע לאי.
בינואר 2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "הליקס" בערוץ SyFy. בינואר 2015 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2017 שיחק בסרט המתח-מדע בדיוני "סימן חיים". עוד באותה שנה הוכרז כי סנאדה יגלם תפקיד משני בסרט הנוקמים: סוף המשחק.
בשנת 2021 גילם את הנזו הסאשי / סקורפיון בסרט "מורטל קומבט".
בשנת 2022 הצטלם למיני-סדרה "שוגון" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'יימס קלאוול; הסדרה עתידה לעלות לשידור ברשת FX במהלך 2023.
חיים אישיים
לסנאדה שני ילדים מגרושתו השחקנית סטומי טזוקה.
פילמוגרפיה
{{טורים
טלוויזיה
}}
הפארק העירוני של בודפשט
הפארק העירוני של בודפשט (בהונגרית: Városliget, קרי: וארושליגט) הוא פארק בעיר בודפשט, במרכז פשט, החלק של העיר המשתרע ממזרח לדנובה, ברובע זוגלו. הפארק משתרע על פני 1.2 קמ"ר ותבניתו כמלבן של כ-1 על 1.4 ק"מ. הפארק הוקם במתכונתו הנוכחית ב-1896, במסגרת "חגיגות המילניום", לחגיגת 1,000 שנות היסטוריה של הונגריה, יחד עם כיכר הגיבורים שבשערו ושדרת אנדראשי המובילה אליו, הנכללים באתר המורשת העולמי של העיר.
היסטוריה
במאה ה-13 כבר נודע המקום כאזור טבע, יער וציד, והיה נחלתו של בלה הרביעי, מלך הונגריה. בשנת 1526 הפך חלק מן המתחם לבית קברות. בסוף המאה ה-17 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה את המתחם לנזירות הקלריסיות (ממסדר קלרה מאסיזי). במשך הזמן הפך חלק מהמתחם לביצה. ב-1755 הורתה הקיסרית מריה תרזה על נטיעת עצים וניקוז הביצה. בנה, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך את האתר לפארק ציבורי פתוח. בין היתר הסדיר את האגם במרכז הפארק, שנוצר מניקוז מי הביצה. האגם היה גדול יותר מאשר בימינו, ומרחצאות סצ'ני וטירת ויידהוניאד ממוקמים על מה שהיו אז איים באגם. בהמשך הוקמו בשטח הפארק גן החיות ומבנה הקרקס ולקראת חגיגות המילניום עבר הפארק פיתוח וארגון שהקנו לו את צורתו עד היום.
מסעדת גונדל
מסעדת גונדל היא אחת המסעדות המפורסמות, הוותיקות והמפוארות ביותר בבירה ההונגרית. המסעדה נפתחה במיקומה הנוכחי, סמוך לשער גן החיות (שבהשראתו עוצב סמלה כשני פילים) ב-1894 בשם Wampetics. בשנת 1910 נרכשה על ידי השף קרויי גונדל, בנו, יאנוש, המשיך לפתח את המקום ולשכלל את המנות שבו ליצירות ייחודיות. בעת התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) סיפקה המסעדה את ההסעדה לביתן ההונגרי. המסעדה הייתה מאז ומתמיד מקום מפגש לפוליטיקאים, עיתונאים, אמנים ונציגים זרים ומקום אופנתי ופופולרי.
בין 1949 ל-1992 הופעלה המסעדה על ידי החברה הממשלתית "מלונות הונגריה", אך אף על פי שיוכה הממשלתי שמרה על אופי אקסקלוסיבי. בשנת 1992 נפתחה מחדש כעסק פרטי על ידי שותפות של המיליונר האמריקאי רון לאודר והמסעדן ג'ורג' לנג.
אחת ממנות הקינוח, פלצ'ינטה (חביתית, קרפ) ממולאת במלית של אגוזים טחונים, צימוקים ורום מעליה רוטב שוקולד חם, המוגשת בליווי קצפת וליקר בלהבות נקראת בכל העולם "גונדל פלצ'ינטה".
גן החיות
גן החיות של בודפשט הוא אחד העתיקים בעולם, למעשה היה קיים באתרו עוד לפני שהוקם הפארק העירוני. הגן פתח את שעריו ב-9 באוגוסט 1866. בנוסף ל-5,000 פריטים המייצגים 733 מינים של בעלי חיים, מהווה הגן תצוגה פתוחה של מבני אר נובו, המשמשים ככלובים וביתני תצוגה.
בנוסף, נמצא בשטח הגן גם גן בוטני ובו תצוגת צמחים טרופיים.
קרקס בודפשט
הקרקס הוא מבנה בנוי (לא אוהל) ובו 1,850 מקומות ישיבה. הקרקס פתוח בכל ימות השנה ומארח גם קונצרטים, אירועי ספורט ועוד.
ההיסטוריה של מבנה הקרקס בבודפשט מתחילה ב-1889 עם מבנה שהוקם בגן החיות, לאחר מספר גלגולים נבנה המבנה הקיים כיום ב-1935. לאחר שנפגע בפצצות במלחמת העולם השנייה נפתח הקרקס מחדש בשנות החמישים, לאחר שהולאם על ידי השלטונות הקומוניסטים.
פארק השעשועים
פארק השעשועים נמצא במקומו מאז המאה ה-19. במקום פועלת עדיין סחרחרת-עץ מקורית מ-1922. בנוסף מצויים בפארק בן ה-56 דונם, מתקנים רגילים של פארק שעשועים.
מרחצאות סצ'ני
מרחצאות סֵצֶ'נִי (בהונגרית: Széchenyi-gyógyfürdő) הם מתקן המרחצאות התרמו-מינרליים הציבורי הגדול ביותר באירופה. המקום מוזן ממימי שני מעיינות חמים בטמפרטורה של 74°C ו-77°C. במימי המעיינות נמצאים ריכוזי מינרלים כגופרית, סידן, מגנזיום, ביקרבונט ופלואור.
מבנה המרחצאות הוקם ב-1913 במבנה מפואר בסגנון נאו-בארוקי. בעת הקמתו היה מתקן פרטי, בו הונהגה רחצה נפרדת לגברים ולנשים. המרחצאות התבססו על נביעת אחד מהמעיינות. בשנת 1927 הורחבו המרחצאות, על בסיס קידוח באר ואל בריכות האדים נוספו שלוש בריכות חיצוניות ו-15 בריכות מקורות, בגדלים שונים ובטמפרטורות שונות. בשנת 1938 התגלה מעיין נוסף בשטח.
בעת מלחמת העולם השנייה נפגעו מבני המרחצאות. הם שוקמו עם הלאמת המקום והפעלתו תחת חברה ממשלתית במהלך השלטון הקומוניסטי כבית מרחץ ציבורי. בשנת 1997 נערך במקום שיפוץ נרחב, במטרה להחזירו לימי הזוהר שלו בשנות השלושים וראשית שנות הארבעים, תוך אימוץ תקני האיחוד האירופי בנדון.
תקרות הבריכות המקורות וקירותיהן מקושטים ברוב פאר בעבודות פרסקו ופסיפס ובשטחים הציבוריים נמצאות מזרקות ופסלים בנושאי מים ובריאות.
טירת ויידהוניאד
ה"טירה", הניצבת על גדות אגם הפארק, איננה אלא תרגיל אדריכלי שמטרתו להציג מגוון סגנונות היסטוריים באתר אחד. לפיכך, מדובר במבנה אקלקטי, השואב סגנונות רבים ומשמש כמוזיאון אדריכלי פתוח.
המבנה הוקם במסגרת חגיגות המילניום, ב-1896, על ידי האדריכל איגנאץ אלפאר (Alpár Ignác). חלק מהמבנה המקורי נבנה מעץ והוחלף באבן בין 1904 ל-1908. המבנה כולל 21 חלקים מתקופות ואזורים שונים בהונגריה, בהם דוגמאות של אדריכלות רומנסקית, גותית ורנסאנס-בארוקית.
בחצר הטירה וסביבה מצוי גן פסלים ובו פסליהם של אישים מן ההיסטוריה ההונגרית והעולמית (בהם גם וינסטון צ'רצ'יל וג'ורג' וושינגטון. עד 1956 ניצב שם גם פסלו של סטלין ומאז - אנדרטה לזכר המרד ההונגרי). הבולט בהם הוא פסלו של הפקיד האנונימי מחצרו של בלה השלישי, מלך הונגריה, שכתב את הכרוניקה של תקופתו שהיא בעלת חשיבות רבה בהיסטוריה של הונגריה ושל פולין. פקיד זה נקרא "גאלוס אנונימוס" והוא מפוסל כדמות עוטה ברדס ללא פנים.
בצידו השני של האגם ניצב מועדון ההחלקה על הקרח, מבנה מאורך ואלגנטי, עתיר חלונות זכוכית במסגרות ברזל שתוכנן על ידי האדריכל אדן לכנר.
אולם פטפי
(בהונגרית: Petőfi Csarnok, מכונה PeCsa קרי פֵּה-צָ'ה). המבנה, הקרוי על שמו של המשורר הלאומי, שנדור פטפי, הוא מרכז עירוני לנוער וצעירים. הוא מכיל אולם הופעות בן 6,000 מקומות וכן אולמות, סדנאות וחדרים לפעילות מגוונת. המרכז נפתח ב-1985 על בסיסו של אולם קודם ששכן שם מאז 1885.
מוזיאון התחבורה
אחד ממוזיאוני התחבורה הוותיקים ביותר באירופה. האוסף, המיועד בעיקר לחובבי רכבות, כולל דגמים רבים של קטרים, קרונות, אמצעים טכנולוגיים שונים ואף תחנת רכבת משנת 1900 בגודל מלא. בנוסף מוצגת במקום תערוכה אודות ההיסטוריה של האוטובוסים העירוניים ושל התחבורה הממונעת.
תצוגה נוספת היא תצוגת המטוסים והחלל, בה מוצגים מטוסים היסטוריים ותא החלל של הקוסמונאוט ההונגרי הראשון, ברטלאן פרקש, ששוגר לחלל בתוכנית סאליוט 6 בשנת 1980.
מוזיאון האמנויות היפות
מבנה המוזיאון ניצב בכיכר הגיבורים, מול היכל האמנות, שחזיתו דומה. המבנה הוקם בין השנים 1900–1906 בסגנון נאו-קלאסי. המוזיאון מיועד להצגת אמנות לא-הונגרית ומורכב משישה אוספים:
היכל האמנות
היכל האמנות הוא אולם לתערוכות אמנות מתחלפות, רובן אמנות הונגרית ומודרנית. החזית הנאו-קלאסית של המבנה דומה לחזית מוזיאון האמנויות היפות הניצב מולו, מן העבר השני של כיכר הגיבורים. המבנה הוקם ב-1895.
ציד הסנרק
ב"ציד הסנרק" רמיזות לשיר הקצר ג'ברווקי מתוך מבעד למראה ומה אליס מצאה שם (במיוחד היצורים והלחמי המילים המופיעים בספר), אבל היצירה, שפורסמה ב-1876 בהוצאת מקמילן, עומדת בפני עצמה.
את הפואמה מלווים תחריטים של הנרי הולידי, שצייר תוך קשר צמוד עם קרול שפסק כיצד לצייר - כך לדוגמה הוא פסל ציור בו הופיע הסנרק, משום שאין לפגוע ביכולת הקורא לעצב את הברייה הבדוייה כמיטב דמיונו.
תקציר העלילה
קבוצת הציידים מגיעה לארץ לא-נודעת. לאחר שחצו את הים, מודרכים על ידי מפת האוקיינוס של הכרוז – מפה שהיא דף חלק. האופה נזכר שדודו סיפר לו שאמנם לתפוס סנרק זה בסדר, אך יש להיזהר, כי אם הסנרק הוא מסוג בג'ום, "תיעלם בחשאי ולפתע פתאום". הם יוצאים לציד, שבמהלכו הקצב והבונה הופכים מאויבים לידידי-נפש, הבורר נרדם, והבנקאי יוצא מדעתו לאחר שה"פגעוברח" מתנפל עליו. בסיום צועק האופה שהוא מצא סנרק, אך כשמגיעים לשם השאר הם מגלים שהאופה נעלם באופן מסתורי, מבלי להותיר סימן.
אוסף הדמויות
מנהיג החבורה שהתארגנה למטרת ציד סנרק הוא הכרוז. מלבדו נמצאים בלן, כובען, בורר, יצרן ביליארד, בנקאי, קצב (שבקיא רק בהרג בונים), אופה (היודע לאפות רק עוגת חתונה), שמאי ובונה. במקור האנגלי שמות כל הדמויות מתחילים באות B, שהייתה חביבה על קרול. חלק מהתרגומים שימרו מאפיין זה בשל תאוריות שנקשרו בכך, אך אחרים ויתרו כדי להימנע מתרגום מאולץ. חבר הצוות המסתורי ביותר הוא הבלן, שהוא הדמות היחידה שאינה מופיעה בשום איור.
בג'ום
בג'ום הוא סוג מסוכן של סנרק. יש ויכוח פתוח האם הבג'ום מסוכן לכלל הציבור או רק לאנשים מסוימים (ראו להלן). במקור, הסנרק המסוכן הזה נקרא בוג'ם – Boojum בציד הסנרק. המילה "בג'ום" היא תרגום של ניצה בן-ארי שנועד לשמור על פרשנות מסוימת של הספר.
מבנה
הספר הוא בלדה בעלת כמה מאפיינים טיפוסיים לשירתו של קרול: הוא משתמש בכישרון רב בחריזה ובמשקל, צירופים נכונים תחבירית של מילים מומצאות, רצפי אירועים לוגיים – ותוכן איגיוני ברובו. זו בלדה ארוכה בהרבה מכל האחרות של קרול – בניגוד לאליס שהיא פרוזה שזורה בשירים מדי פעם, ציד הסנרק כולו חרוזים, מתחילתו ועד סופו. הבלדה מחולקת לשמונה פרקים ("צירים", במשמעות עווית של כאב. במקור fits - התקפים): אל החוף, נאום הכרוז, סיפורו של האופה, הציד, שיעורו של הבונה, חלום הבורר, גורלו של הבנקאי וההיעלמות.
קהל היעד של היצירה
קיימת מחלוקת לגבי השאלה האם קרול התכוון לקהל צעיר כשכתב את הספר. אין בו אף דמות צעירה, הוא קודר למדי וסופו רע ומר: נוסף לכך שהאופה נעלם, דעתו של הבנקאי נטרפת עליו - אירוע שמתואר בפרוטרוט. בדומה לכך, האיורים של הנרי הולידיי למהדורה המקורית הם קריקטורות עם ראשים לא פרופורציוניים ותווי פנים לא נעימים – בשונה מאוד מהאיורים של טניאל לאליס.
למרות זאת, קרול בהחלט חשב שהספר מתאים לפחות לילדים מסוימים. גרטרוד צ'טווי (1866–1951) הייתה הילדה החשובה ביותר בחיי המחבר, אחרי אליס לידל. גרטרוד היא שנתנה את ההשראה לציד הסנרק, והספר הוקדש לה. קרול התחבר עם גרטרוד ב-1875, כשהייתה בת תשע, בחופשה בחוף הים. ציד הסנרק ראה אור שנה לאחר מכן. כשהודפס הספר שלח קרול שמונים עותקים חתומים לילדות החביבות עליו. באופן טיפוסי, הוא חתם עליהם בשירים קצרים, שרבים מהם היו אקרוסטיכון של שם הילדה.
מקורות
קרול התחיל לחבר את הבלדה מהשורה האחרונה שלה. ב-1887 הוא הסביר זאת כך: "הלכתי לי לבד על גבעה ביום קיץ בהיר אחד, כשפתאום צצה לי בראש שורה אחת משיר – 'כי הסנרק היה בג'ום, ניחשתם'. באותו רגע לא ידעתי מה זה אומר (גם עכשיו אני לא יודע) אבל כתבתי את השורה וזמן מה אחר כך חשבתי על הבית השלם, שזו השורה האחרונה שלו. וכך, בהדרגה, בכל מיני רגעים משונים במהלך השנתיים שאחרי כן, הצטרפה לה הפואמה יחדיו, וזה היה הבית האחרון שלה".
הזיקה לג'ברווקי
במבוא לציד הסנרק מעיר קרול כי "...פואמה זו קשורה במידת מה לשיר ג'ברווקי..." וממשיך ומסביר איך יש להגות מילים שכלל לא מופיעות בטקסט של הסנרק – סמרלחים ו-זחלצים קליחים (כך בתרגומה של רנה ליטוין לאליס). שמונה מילות איגיון אחרות מציד הסנרק הופיעו לראשונה בשיר ג'ברווקי. במכתב לחבר, קרול תיאר את ציד הסנרק כמתרחש ב"אי שבו מבקרים עוף הגבגב והבנדרצבט (שני יצורים נוספים המופיעים בג'ברווקי) – קרוב לוודאי הוא האי שבו הוכרע הג'ברווקי".
מהות הסנרק
אין שום רישום או ציור של הסנרק שנוצר בתמיכת קרול. אנשים שניסו לדמיין את מראהו התייחסו בדרך כלל למילים שמהן כנראה הולחמה המילה. Snark באנגלית עשוי להיות חיבור של Shark ו-Snake, כלומר כריש ונחש (ומכאן שמות חלק מהתרגומים לעברית, שבהם נקרא הסנרק כרחש או כרנש). אפשרות אחרת היא שהמילה נוצרה משילוב של Snail ו-Shark, כלומר כריש וחילזון. קרול לא אישר או הכחיש אף השערה.
פרשנויות
תאוריות רבות ומגוונות ניסו לשפוך אור על הטקסט או חלקים ממנו, החל בטענה שהסיפור הוא אלגוריה לחיפושו של האדם אחר האושר, וכלה בפרשנויות אנכרוניסטיות על הסיפור כמשל לחיים בצל פצצת האטום. להלן פירוט של כמה מהתאוריות.
האופה הוא לואיס קרול
התאוריה הנחשבת לרצינית מכולן גורסת כי האופה הוא בעצם המחבר. בטקסט יש מספר רמזים לפירוש זה. העובדה ששמו של האופה לא ידוע לחברי הצוות האחרים (כי הוא שכח אותו – רמז לקרול שכתב בשם עט) מעידה על חידה מסוימת. תיאור האופה בציר הראשון תואם תיאורים אחרים של קרול את עצמו (למשל, האביר הלבן ב-מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, שנחשב בעיני חוקרים רבים לדיוקן עצמי של קרול). לואיס קרול היה בן 42 כשכתב את הבלדה. במבוא לספר מזכיר קרול את "חוק מס' 42 בספר החוקים". האופה הוא בגיל דומה (במקור האנגלי), כמוזכר בציר שלישי: סיפורו של האופה. לבסוף, לאופה היו "מ"ם-בי"ת ארגזים ארוזים בקפידה, על כולם כתוב שמו בשחור" (ציר ראשון), שהוא השאיר על החוף - חייו הקודמים, ככל הנראה.
כאמור, ציד הסנרק הוא ייחודי בין עבודותיו של קרול באורכו ובטבעו האפל, מה שמהווה בסיס רחב לניסיונות למצוא מסר אישי חבוי בספר. רבים מאמינים שמסר סמוי זה נמצא בבית החוזר:
אבל אין תאוריה משכנעת שמסבירה אותו. קרול כתב פעם: "לעיתים תכופות אני מקבל מכתבים מנומסים מזרים גמורים שמבקשים לדעת אם ציד הסנרק הוא אלגוריה, או שהוא מכיל מוסר השכל חבוי, או שהוא סאטירה פוליטית, ולכל השאלות האלה יש לי רק תשובה אחת: 'אינני יודע!'".
הרוצח היה הבלן
לכאורה, כפי שכתוב בספר, הסנרק היה בג'ום. אבל מילותיו האחרונות של האופה הצוהל משאירות מקום לספק:
דעות האחרים חלוקות אם אכן שמעו את ההברה "ג'ום" לאחר זאת. לכן, אסכולה אחרת של פירוש הבלדה טוענת שלמעשה לא היה בג'ום, אלא הבלן בגד בכולם ורצח את האופה, וזה מה שהוא ניסה לספר להם בנשימת אפו האחרונה. הבלן הוא הדמות המסתורית ביותר בצוות; הוא מוזכר בקצרה בציר הראשון ובציר הרביעי, והוא חבר הצוות היחיד שאינו מופיע באף אחד מהאיורים המקוריים. גם סביר שלבלן תהיה טינה מסוימת לאופה, שנעל כמה זוגות נעליים זה על זה (ציר ראשון), אותם ניתן לראות באיורים.
הבג'ום היה מסוכן רק לאופה
יש לאורך הטקסט כמה רמזים שתומכים בתאוריה כי רק לאופה נשקפה סכנה מהבג'ום. בשום מקום לא נאמר שבג'ום עלול להיות מסוכן לשאר חברי הצוות. כשדודו של האופה מזהיר אותו מבג'ום, הוא אומר:
כשהכרוז שומע זאת הוא מופתע, ומתלונן שהאופה היה צריך לספר על זה קודם. מן הסתם היה על הכרוז להיות מודע לסכנות הסנרק, ולכן סביר שסכנה זו ייחודית רק לאופה.
לבסוף, תשובתו של הכרוז לאופה:
כך שהכרוז מודע לכך שבג'ומים מהווים סכנה כלשהי. ייתכן שהסכנה לאנשים כמו האופה פשוט גדולה יותר מאשר לאחרים. ביקורת נפוצה לתאוריה הזו היא שהיא איננה עקבית עם כמה עובדות שנרמזות בספר ובג'ברווקי.
האיורים
ישנו ויכוח נוסף לגבי המשמעות שיש לייחס לאיורים של הולידיי בניתוח הבלדה. המתנגדים טוענים שהאיורים סותרים את הטקסט בכמה מקומות (כך למשל, לבונה אמורים להיות שיער ושפמות, אך באיורים הוא קירח) ולכן אין להסיק מהם הרבה. אחרים מזכירים שהאיורים הוכנו בשיתוף פעולה הדוק עם קרול, וחליפת המכתבים בינו למאייר יכולה ללמד על דעתו בנוגע לכל איור. למשל, מסתבר שלואיס לא התכוון ש"זהירות" ו"תקווה" מהבית החוזר הן שתי נשים, אבל פרשנות זו מצאה חן בעיניו בדיעבד. אף על פי כן, קרול השמיט איור של הבג'ום עצמו, כי רצה שהמפלצת תישאר ללא כל סימנים מזהים.
השפעה על המדע
מאז פרסום הספר השתמשו במילה "סנרק" (וגם ב"בג'ום") בתורת הגרפים (ראו למשל סנרק (תורת הגרפים)), והיא גם הפכה לשמו של טיל שיוט גרעיני, SM-62. במונח "בג'ום" השתמשו גם בפיזיקה לתיאור תופעה שהתגלתה בנוזל-על של הליום ובגבישים נוזליים, והוא גם השאיל את שמו לעץ שהתגלה בקליפורניה (שמו המדעי Fouquieria columnaris).
מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות
המערכת מאפשרת השמדת מנהרות על ידי הזרקה אחידה של חומר נפץ לכל אורך המנהרה, ללא צורך בכניסת לוחמים לתוכה. חומר הנפץ נוצר מערבוב של שני חומרים לא נפיצים הנישאים בנפרד. שני החומרים מוזרקים באופן אחיד לתוך המנהרה, בה הם מתערבבים והופכים לחומר נפץ חזק. יזימה (ניפוץ) של חומר הנפץ גורמת לפיצוץ יעיל אשר הורס את המנהרה. המערכת אוטונומית ונישאת כיום על גבי משאית ובעתיד תותקן כנגרר מאחורי טנק או דחפור.
המערכת הראשונה פותחה ונבנתה בשנים 2004–2007 על ידי חברת חרושת חומרי נפץ ביחד עם חט"ל (החטיבה הטכנולוגית של זרוע היבשה) כמענה לאיום מנהרות ההברחה ומנהרות הלחימה של רצועת עזה. היא עברה טבילת אש מבצעית בשנת 2008 במבצע עופרת יצוקה, בתחילת נובמבר 2013 שימשה שוב להשמדת מנהרת טרור גדולה ומדופנת בבטון ומלט שנחפרה על ידי ארגוני הטרור הפלסטיניים אל תוך שטח ישראל.
תקשורת אופטית
תקשורת אופטית היא הגדרה לכל צורה של תקשורת המשתמשת באור נראה או בקרינה אלקטרומגנטית בתדרים שאינם בתחום הנראה כנושא המידע בשידור. מערכת התקשורת האופטית מורכבת משלושה חלקים עיקריים: המשדר האופטי, ההופך את המידע לאור, התווך המעביר את המידע ליעדו והמקלט, המקבל את המידע האופטי ביעד.
מערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות
במבצע צוק איתן, בשנת 2014, בוצע בה שימוש להשמדת מנהרות החמאס. בעקבות כמות המנהרות הגדולה שהיה על צה"ל להשמיד במהלך המבצע, הגביר צה"ל את ההצטיידות במערכת והגדיל באופן ניכר את המלאי.
תקשורת אופטית
המערכת האופטית הנפוצה ביותר והפשוטה ביותר היא מערכת הראייה. לדוגמה, כאשר אנו רואים אור מתחלף ברמזור (המשדר), האור מתקדם באוויר (תווך חופשי) ונקלט על ידי העין והמוח (מערכת הקליטה). כאשר רוצים לעבוד בקצב גבוה, משתמשים במערכת השידור האופטית הנפוצה המבוססת על סיבים אופטיים.
התפתחות היסטורית
במהלך השנים שוכללה השיטה ובסוף המאה ה-18 הומצאה שיטת הסמפור בידי האחים שאפה (Chappe) בצרפת. השיטה מתבססת על זוויות שונות של מוט בראש גג גבוה ונראה למרחק. קו הסמפור הראשון נחנך בשנת 1792 באורך של 193 קילומטר והוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה. הקו כלל 15 תחנות ממסר, והזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד; בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
מאוחר יותר השתמשו בשיטת האיתות בדגלים במקומות בהם לא הייתה אפשרות לאש או שהיה צורך בניידות (כמו ספינות או בזמן הזזת כוחות). השיטה יושמה לראשונה על ידי משרד המסחר הבריטי (BOT) ב-1857, ומאוחר יותר התקבלה ברמה הבינלאומית. גם כיום עדיין משתמשים באיתות הדגלים, המאפשר תקשורת ללא קשיי שפה במצבים הנוגעים לבטיחות השיט או לסכנת חיים. בדגלי איתות משתמשים גם במסגרות צבאיות, כשרוצים להימנע משימוש במערכת הקשר לתקשורת והנעת כוחות.
אמצעי תקשורת אופטי נוסף הוא ההליוגרף, המשתמש בקוד מורס בעזרת קרני השמש. המכשיר מוזכר עוד בימי היוונים ב-405 לפנה"ס, ואצל הרומאים כאשר הקיסר טיבריוס השתמש במכשיר לחזק את שליטתו באימפריה. המכשיר מכיל מראה הניתנת להזזה ולהסתרה לכיוון קרני השמש לעבר המטרה. הליוגרף היה ציוד תקני בצבא בריטניה עד 1960, ובצבא פקיסטן עד 1975. שיא המרחק לתקשורת הליוגרף הושג בארצות הברית והגיע לכ-300 קילומטר.
על בסיס ההליוגרף בנה אוטור אלדיס (Authur C W Aldis) את מנורת האיתות - מנורה עם תריס המאפשרת לאותת בקוד מורס. שיטה זו נהוגה גם כיום בשדות התעופה במצבי חירום.
בשנת 1880 המציא אלכסנדר גרהם בל את הפוטופון - צינור סלניום המשמש כמקלט כאשר התנגדותו משתנה על ידי ההארה, כלומר כאשר המקלט מואר התנגדותו יורדת ולהפך. תופעה זו הייתה ידועה בתקופתו, אך הייחוד במכשיר הפוטופון הוא איפנון האור המגיע למקלט; איפנון זה נעשה על ידי מראה רוטטת: תנודות הקול של הדובר משנה את המראה מקעורה לקמורה, ובכך משנה את האור מאור ממוקד למפוזר, ומשנה את עוצמת ההארה המגיעה למקלט הנמצא במוקד המראה. המכשיר מתפקד כטלפון לכל דבר, כאשר במקום אות חשמלי המידע אופטי.
בל האמין שמכשיר זה הוא המצאתו החשובה ביותר, וב-3 ביוני 1880 העביר בל את השידור האלחוטי הראשון בפוטופון למרחק של 213 מטר על ידי שימוש באור השמש כמקור ההארה. לאחר המצאת הלייזר יושם הפוטופון בצורה דומה כמיקרופון לייזר, המסוגל לזהות תנודות קלות במראה באמצעות התאבכות באינטרפרומטר.
גם הרדיו הוא מכשיר תקשורת אופטי, אך הוא אינו מתבסס על אור נראה אלא על קרינה אלקטרומגנטית באורכי גל ארוכים בהרבה (גלי רדיו). רוב התקשורת האופטית כיום מבוססת על קרינה בתחום התת-אדום, שאינה נמצאת בתחום האור הנראה.
המשדר האופטי
משדר אופטי הוא החלק ההופך את המידע אותו מעוניינים לשדר לאות אופטי. אם המידע לשידור הוא אופטי מלכתחילה יש צורך רק לצמד אותו למערכת השידור. אם מידע שמעוניינים לשדר הוא אות חשמלי או כל צורה אחרת (לדוגמה קול), יש צורך להפוך אותו לאות אופטי בעזרת משדר. האמצעי הנפוץ ביותר הוא על ידי אפנון לייזר או דיודת לייזר, בשיטה זו ניתן ליצור אותות של אור וחושך (באות אנלוגי גם שלבי ביניים), ובעזרתם ניתן לשדר את המידע הרצוי.
תווך השידור האופטי
תווך השידור האופטי הוא התווך המשמש כ"צינור" לצורך העברת האות האופטי במערכת. תווך זה חייב להיות מסוגל להעביר את האות האופטי למרחק הרצוי ללא הפרעות ורעשים. בתקשורת האופטית משתמשים בעיקר בסיב אופטי מזכוכית (סיליקה) מצופה, סיב זה מתאים לאורך הגל של השידור האופטי הנפוץ בתת-אדום (1300-1550 ננומטר); אך יש מוליכי גל שונים עבור סוגים שונים של תקשורת, לדוגמה האוויר משמש תווך שידור לאותות רדיו לצורך תקשורת בתווך חופשי.
המקלט האופטי
מקלט אופטי הוא החלק שמטרתו להפוך את האות האופטי המתקבל, חזרה למידע בצורה שבה מעוניינים לקבל אותו. לדוגמה, פוטודיודה הופכת אות אופטי לאות חשמלי (זרם או מתח).
רכיבים נוספים
למערכת האופטית יכולים להתווסף מספר מרכיבים בהתאם לצורך, למשל:
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי היא שיטה המבוססת על מעבר של אות אופטי דרך מנחה גל סגור. השיטה יעילה ביותר לשידור לטווח ארוך. השידור הנפוץ הוא שידור על מערכת תקשורת מבוססת סיב אופטי ויעיל ביותר לשידור מידע מבוסס אור. כיום המערכות משמשות בעיקר את תחום הטלפוניה והאינטרנט, רשתות מחשבים, שידורי טלוויזיה בכבלים, ובגלל העלות האטרקטיבית - אף לשידורים לטווח קצר. רוב המערכות כיום מבוססות על סיב אופטי עם ליבת זכוכית (סיליקה), אולם לטווחים קצרים משתמשים גם בסיבי פלסטיק.
התפתחות היסטורית
שידורי מידע לטווח רחוק לא נראו חשובים כל כך בעבר הרחוק, אולם ככל שהתפתחה הטכנולוגיה, הלך וגבר הצורך ונפח המידע המועבר. ככל שרמת החיים והטכנולוגיה השתפרו, גבר גם הצורך במערכת יעילה ואמינה להעברת מידע לטווחים גדולים. הטלגרף ולאחריו הכבל קואקסיאלי שנעשה נפוץ החל מ-1940, הציג את הבעייתיות של מערכות אלו; הצורך במגברים לאורך הקו וכן רעשים והפרעות בשיטה זו, הובילו לחיפוש פתרון חלופי מבוסס אופטיקה.
בשנת 1966 הציגו בחברת STL את הרעיון לשימוש בזכוכית כעדיפה על כבל קואקסיאלי. פיתוח הלייזר בשנות השישים של המאה ה-20 פתר את הבעייתיות של מקור הארה מתאים. בשנת 1970 כאשר חברת "קורנינג" (Corning Glass Works) הציגה את הסיב האופטי עם האיבודים הנמוכים משמעותית, המתאים לאורכי הגל של הלייזר מבוסס מוליכים למחצה שגם הוא פותח באותה השנה - נסללה הדרך למערכות תקשורת מבוססות אופטיקה לטווח רחוק.
המערכת המסחרית הראשונה שיצאה לשוק הותאמה לאורך גל של 0.8 מיקרון. השידור הראשון שנעשה במערכת תקשורת אופטית היה ב-22 באפריל 1977, כאשר חברת "General Telephone and Electronics" שידרה לראשונה שידור טלפון מקליפורניה. הדור הבא של מערכת תקשורת אופטית היה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוא היה מותאם ל-1.3 מיקרון. בשנת 1988 נפרש הכבל הטרנס-אטלנטי (TAT-8) שהשתמש בטכנולוגיה אופטית ויכול היה להעביר עד 40,000 שיחות טלפון בו-זמנית. הדור השלישי של מערכות מבוססות סיב היה מותאם לאורכי גל סביב ה-1.5 מיקרון והשתמשו בו במפצי דיספרסיה, כך שלא הייתה כמעט הרחבת אות השידור באורך גל הזה. השימוש בסיב חד אופן נתן מענה לדיספרסיית האופנים. הדור הבא (הרביעי) נועד להרחבת רוחב הסרט של השידור, ומגיע היום עד ל-14 טרה-ביט בשנייה.
בשנת 2000, בעקבות המשבר הפיננסי, נפגע תחום התקשורת האופטית, חברות פיתוח וייצור נסגרו ומשקיעים נזהרו מהשקעות בתחום. רבים סברו שלא יהיה צורך בהרחבת רוחב הפס ולא יגדל עוד השימוש באינטרנט ובמידע. עם זאת, הגידול היה עצום, וכיום רבים רואים שוב את הצורך בפיתוח מערכות תקשורת אופטיות מתקדמות, ורכיבים אופטיים תואמים.
תקשורת אופטית במרחב חופשי
תקשורת אופטית במרחב חופשי היא שיטה המבוססת על מעבר של מידע בצורה של אות אופטי בתווך חופשי (אוויר או ריק) בין שתי נקודות במרחב. היתרון העיקרי של טכנולוגיה זו הוא כאשר אין אפשרות לחיבור סיב אופטי או שלא משתלם כלכלית ליצור את החיבור, לדוגמה, בתקשורת בין מעבורת בחלל או לוויין. בצורת תקשורת זו, לרוב, המשדר יהיה לייזר באורך גל של תת-אדום, אך ייתכן גם שימוש ב-LED לטווחים קצרים בקצבי שידור נמוכים. הטווח המקסימלי לשידור יבשתי בצורה זו עומד כיום על 2–3 קילומטר אך מכיוון שקיימת תלות בשינויי התווך, כמו שינויי חום, לחץ אטמוספירי, גשם, ערפל ואבק - יציבות השידור ואיכותו יכולים להשתנות בהתאם. שידור בחלל יציב יותר ויכול להגיע גם למספר אלפי קילומטרים. צורה יום יומית של שידור אופטי בתווך חופשי ופשוט יותר הוא תקשורת נתונים בתת-אדום (IrDA).
התפתחות היסטורית
התקשורת האופטית במרחב החופשי התפתחה לאורך ההיסטוריה בצורות שונות: הצבא היווני בתקופת יוון הקלאסית השתמש בהברקת המגנים לצורך איתות והעברת מסרים במהלך הקרב; ההליוגרף ומנורת האיתות שהתפתחו מאוחר יותר השתמשו בקוד מורס; בשנת 1960 עם המצאת הלייזר התעוררה תעשיית האופטיקה בעידוד התעשיות הצבאיות, אך עניין זה דעך לאחר המצאת הסיב האופטי, וכיום משתמשים בטכנולוגיה זו רק כאשר אין אפשרות לחיבור פיזי, או שאין הצדקה פרקטית או כלכלית.
יישומים
קרן האור בתקשורת אופטית במרחב חופשי יכולה להיות צרה מאוד, כך שקשה מאוד להפריע או "ליירט" אותה; ניתן לקודד את המידע בכל צורה כך שהשידור, למרות היותו במרחב חופשי, מאובטח.
חקלאות מדייקת
חקלאות מדייקת (באנגלית: Precision Agriculture או PA, לפעמים נקראת גם Satellite Farming או Site Specific Crop Management - SCCM) הוא שיטה בניהול חקלאי המבוססת על תצפית, מדידה ותגובה למצב מסוים של חלקה כלשהי. מצבי החלקה או התבואה משתנים במרחב ובזמן וניתנים להתייחסות חישובית וסטטיסטית. הלב של מערכת PA הוא מערכת תומכת החלטה (מכונה DSS, ראשי תיבות של Decision Support System) אשר מסוגלת לקבל החלטות ברמה של חווה שלמה (מכלול של חלקות שונות השייכות למטריית חווה אחת) ואשר נותנת אופטימיזציה של תמורה לעומת עלות ושימור משאבים.
השיטות הנוכחיות (בעיקר במחקר) להגדרת אזורי ממשק עבור DSS כוללות שרטוט ידני של מצולעים על מפות, סיווג על פי צילום אוויר או לוויין, זיהוי דפוסי יציבות על פי עונות השנה וכיוצא בזה. שיטות אלו מורכבות וקשות לפיתוח.
פרקטיקת חקלאות מדייקת נעשתה אפשרית הודות להתפתחות מערכת GPS בפרט ומערכות GNSS בכלל. יכולת החקלאי להעריך באופן מדויק את המיקום בשדה מאפשר יצירת מפה של וריאציות מרחביות של פרמטרים רבים ככל שניתן למדוד (כגון תפוקת התבואה, טופוגרפיה, מאפיינים אורגניים, לחות, רמות נתרן, חומציות, מגנזיום, אשלגן, ועוד). בנוסף, יכולות מפות אלו לשמש באינטרפולציה לרשת עבור השוואה עם נתונים אחרים ו\או מפות אחרות. שינויים באופי התבואה כפונקציה של מיקום מרחבי וזמן הם נתוני הליבה של מערכת חקלאות מדייקת.
מבצע קדם
תכנון המבצע
בירושלים הייתה ההפוגה השנייה אמורה להתחיל ב-17 ביולי 1948 בשעה 05:45, יומיים לפני ההפוגה הכללית. דוד שאלתיאל, שהיה מפקד מחוז ירושלים ומכוח תפקידו גם מח"ט עציוני, החליט להוציא לפועל את מבצע כיבוש העיר העתיקה בלילה האחרון לפני ההפוגה, מבצע שתוכנן עוד קודם לכן. תוכנית המבצע הייתה פריצה והתקפה בשתי זרועות, מכיוון השער החדש מצפון-מערב, ומכיוון שער ציון מדרום.
במבצע שותפו גם כוחות מאצ"ל ולח"י. בירושלים עדיין לא התפרקו ארגונים אלה, בניגוד למצב בשאר הארץ, בנימוק שמרחב ירושלים הוחזק עדיין כשטח צבאי ולא כשטח מדינת ישראל. נקבע ששלוש פלוגות מגדוד 62 (בית חורון) מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע יפרצו מדרום סמוך לשער ציון, ואילו כוחות אצ"ל ולח"י יפרצו מצפון באזור השער החדש, האצ"ל דרך השער החדש עצמו, בפיקודו של יוסף אבני, והלח"י באזור המכונה כיום כיכר צה"ל.
דוד שאלתיאל שם את מבטחו בהמצאה חדשה של חיל המדע (חמ"ד). אחד הפיזיקאים הבולטים, פרופסור יואל רקח, בנה בעזרת מדעני חיל המדע מתקן של מטען חלול שכונה ה"קונוס". משקלו היה כ-150 ק"ג והוא ניצב על חצובת מתכת. הם היו בטוחים שה"קונוס" יפרוץ את חומת העיר העתיקה. דוד שאלתיאל היה משוכנע בהצלחת המבצע וכבר תכנן את השלטון הצבאי בעיר העתיקה. הוא מינה מושל צבאי, שטרי כסף זמניים הודפסו בחופזה והוכנה סדרה של כרזות בעברית, ערבית ואנגלית. נבחר צוות של גדנ"עים להדביק את הכרזות בעיר העתיקה.
ביצוע
כיוון ששער ציון היה מוגן ומבוצר, הוחלט לבצע את הפריצה במרחק מה מערבה ממנו. אך בעקבות הקשיים בהעלאתו של הקונוס הוא הופעל רק סמוך לשעה 05:00. אור חזק האיר את השמיים ורעם אדיר החריד את כל העיר. דוד שאלתיאל ראה זאת ממפקדתו בימין משה והיה משוכנע שהחומה נפרצה, אך מיד נודע לו כי ה"קונוס" אכזב ואפילו סדק זעיר לא נוצר בחומה, אלא רק קצת פיח.
הפריצה מדרום בוטלה. גם כוח לח"י פוצץ מתקן "קונוס" בין שער יפו לשער החדש, אך באותה התוצאה. כוח האצ"ל הצליח להיאחז בשער החדש, אבל לאחר כישלון הפריצה מדרום וכניסת ההפוגה לתוקפה, ניתנה פקודת נסיגה. לאחר מבצע קדם התבצעו החילופים המתוכננים במחוז, ודוד שאלתיאל הוחלף במשה דיין.
פרנצ'סקו קוסיגה
פרנצ'סקו קוסיגה (באיטלקית: Francesco Cossiga; 26 ביולי 1928 – 17 באוגוסט 2010) היה מדינאי איטלקי. כיהן כנשיאה השמיני של הרפובליקה האיטלקית וכן כראש ממשלת איטליה ושר הפנים.
ביוגרפיה
קוסיגה נולד בסאסארי שבאי סרדיניה והחל את הקריירה הפוליטית שלו במסגרת המפלגה הדמוקרטית-נוצרית באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כיהן בתפקיד שר הפנים כאשר הבריגדות האדומות חטפו את ראש ממשלת איטליה לשעבר, אלדו מורו, בשנת 1978. קוסיגה, אשר כיהן בעבר בתפקיד שר בממשלתו של מורו, סירב לנהל משא ומתן עם החוטפים בקשר לשחרורו של ראש הממשלה לשעבר. כאשר נמצאה גופתו של מורו החליט קוסיגה להתפטר ואמר שזוהי כנראה סופה של הקריירה הפוליטית שלו.
אולם הקריירה הפוליטית של קוסיגה לא באה לסיומה. באוגוסט 1979 התמנה קוסיגה לראש ממשלה מטעם מפלגתו, משרה בה החזיק עד אוקטובר 1980. במהלך תקופת כהונתו ניהל קוסיגה מלחמת חורמה נגד המאפיה האיטלקית ונגד הבריגדות האדומות.
קוסיגה נבחר לנשיאה השמיני של איטליה בשנת 1985, תפקיד אותו מילא עד שנת 1992. במהלך כהונתו כנשיא איטליה יצא קוסיגה בהתקפות חריפות ביותר על המערכת הפוליטית באיטליה וכן על הממסד המשפטי במדינה. התבטאויות אלו הביאו מספר פוליטיקאים איטלקים לדרוש את פיטוריו. חודשיים לפני סיום כהונתו הרשמית כנשיא איטליה בשנת 1992 התפטר קוסיגה מתפקידו זה. לאחר סיום כהונתו כנשיא איטליה מונה קוסיגה לכהונת סנטור לכל החיים בסנאט האיטלקי.
מעלות צלזיוס
במרבית מדינות העולם משתמשים בסולם זה. באחרות משתמשים בו במעורב עם סולם פרנהייט. ארצות הברית, בליז וליבריה נמנעות ממנו כמעט לחלוטין.
היסטוריה
ב־1742 הציג אנדרס צלזיוס סולם טמפרטורה הפוך מזה הקרוי כיום על שמו: האסטרונום השוודי הציע שטמפרטורת הקיפאון של המים תגדיר את הערך מאה מעלות בסולם, וטמפרטורת הרתיחה - את הערך אפס מעלות. במאמרו Observationer om twänne beständiga Grader på en Thermometer (בשוודית: "תצפיות בשתי נקודות קבועות על מדחום"), תיאר צלזיוס את טמפרטורות הקיפאון והרתיחה של המים, ציין את חוסר רגישותה של טמפרטורת הקיפאון לשינוי בלחץ, רשם - בדיוק ראוי לציון - את השינוי בנקודת הרתיחה עם השינוי בלחץ, והציע שטמפרטורת הרתיחה תיקבע בלחץ הממוצע השורר בגובה פני הים. לחץ זה ידוע כיום כאטמוספירה אחת. ב־16 בדצמבר 1745, במאמר המתאר את הגן הבוטני באוניברסיטת אופסלה, ציין הבוטנאי השוודי הנודע קארולוס ליניאוס את הטמפרטורות השוררות בחממת הגן:
ובהערת שוליים:
זהו הדיווח הראשון המוכר על מדחום שסימון מעלותיו זהה לזה שבסולם צלזיוס המודרני. את מדחום הכספית של ליניאוס הכין האומן השוודי דניאל אקסטרום (Daniel Ekström), שבית המלאכה שלו בלט אז בייצור מכשור מדעי. מדענים ואומנים נוספים הציגו באותן שנים מדחומים שסולמותיהם דומים, בהם פּהְר אלביוס (Pehr Elvius), מזכיר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, ומרטן סטרמר (Mårten Strömer), תלמידו של צלזיוס.
ב־204 השנים הבאות, כונה סימון הטמפרטורה הזה "סולם מאה המעלות" (Centigrade scale), והטמפרטורות בו סומנו C°. בשל דמיון לשוני ליחידת מידה לזווית בצרפתית, בספרדית ובשפות נוספות, החליטו בשנת 1948 הוועדה הבין-לאומית והכנס הכללי למידות ומשקלות לכנות את יחידת המידה לטמפרטורה בשם "מעלת צלזיוס", ולסמנה רשמית C°.
שימושים, הצגה וכתיב
מעלות צלזיוס משמשות הן לציון טמפרטורה מסוימת בסולם זה ("הטמפרטורות במישור החוף יגיעו היום ל־C° 40", "חום גופו של החולה עלה ל־C° 39") והן לציון הפרש או טווח טמפרטורות ("כדור הארץ התחמם בממוצע ב־C° 0.5 במאה השנים האחרונות", "שגיאת המדידה במדחום זה היא C° ±3"). מאחר שגודלה של כל מעלת צלזיוס שווה בדיוק לגודלו של קלווין אחד, משתמשים תדיר בקלווין לציון הפרשים בין טמפרטורות הנתונות בסולם צלזיוס, במיוחד במאמרים מדעיים.
מעלת הצלזיוס מסומנת בצמד התווים "C°": הסימן ° מדגיש כי מדובר במעלה, כלומר ביחידה שיש לה ערך בסולם מסוים בלבד, ולא ערך מוחלט, כמו לקלווין; מקורו של הסימן C בביטוי Centigrade Scale, אם כי הוא תואם גם את שמו הנוכחי של הסולם, Celsius.
בכתיבת טמפרטורה במעלות צלזיוס, יש להפריד ברווח את הערך המספרי מהסימן C°, כפי שמופיע בדוגמאות לעיל: לא C°40, ולא C °40, כי אם C° 40.
מעבר יחידות
גודלם של קלווין ומעלת צלזיוס זהה, כך שבמעבר מצלזיוס לקלווין צריך רק לשנות את נקודת הייחוס:
T[K]= T[°C] + 273.15
טמפרטורת החדר, לדוגמה, היא K 298.15 או C° 25.
גודלן של מעלות פרנהייט ורנקין, לעומת זאת, הוא רק חמש תשיעיות מגודלה של מעלת צלזיוס, כך שבמעבר בין הסולמות יש להגדיל את מספר המעלות וגם לשנות את נקודת הייחוס:
T[°F]= 1.8×T[°C] + 32
T[°R]= 1.8×T[°C] + 491.7
כך, טמפרטורת הרתיחה של המים (C° 100) היא F° 212 או R° 671.7.
הגדרתו הרשמית של הסולם כיום
נקודות הקיפאון או הרתיחה של המים כבר אינן מגדירות את סולם צלזיוס, ולמעשה הטמפרטורה בהן אפילו איננה בדיוק 0 מעלות ו־100 מעלות. עד 1954, הגדירה טמפרטורת הקיפאון של המים את הערך אפס מעלות בסולם צלזיוס. אז, הוחלט בכנס הכללי למידות ומשקלות כי הנקודה המשולשת של המים היא טמפרטורת הייחוס היסודית, ונקבע כי ערכה K 273.16. להחלטה זו שלוש משמעויות:
המדידות הרשמיות המתייחסות למים, נערכות במים בעלי הרכב איזוטופי מיוחד, המכונים VSMOW. באיכות המדידה הקיימת כיום, ידוע כי עבור מים אלה ההפרש בין הנקודה המשולשת של המים לנקודת הקיפאון של המים גדול (במעט מאוד, פחות מאלפית הצלזיוס) מ־C° 0.01. מכאן, נובע שנקודת הקיפאון של המים איננה C° 0, אלא מעט פחות מזה. גם נקודת הרתיחה של VSMOW איננה בדיוק K 373.15, אלא 16.1 אלפיות הקלווין פחות, כך שגם נקודת הרתיחה של המים איננה לחלוטין C° 100. הבדלים אלה הם חסרי משמעות לחלוטין מכל בחינה כמעט, למעט יישומים מדעיים יוצאי דופן: די בעלייה של 4.5 מטר מפני הים כדי שירידת הלחץ תוריד את נקודת הרתיחה של המים ב־16 אלפיות הקלווין.
בעולם
ברוב מדינות העולם משתמשים בסולם צלזיוס, כנראה בשל התאמתו לשיטת החשיבה העשרונית ולתכונות המוכרות של המים. יוצאים מן הכלל הם תחומי מדע מסוימים, כגון חקר טמפרטורות נמוכות ואסטרופיזיקה, וטבלאות הנדסיות או מסדי נתונים, במיוחד אלה המציינים טווחי טמפרטורות רחבים; באלו נפוץ השימוש בקלווין. בארצות הברית, בה נהוגות יחידות מידה לא עשרוניות רבות (האינץ' והרגל, לדוגמה), עדיין משתמש רוב הציבור בסולם פרנהייט בחיי היומיום; רוב הקהילות המדעיות ותחומי ההנדסה בארצות הברית, במיוחד בטכנולוגיה העילית, עברו לשימוש בצלזיוס. בממלכה המאוחדת, בה נפוץ בעבר השימוש בסולם פרנהייט, עברה בשנות ה־70 רוב האוכלוסייה לשימוש בסולם צלזיוס; חלק מתחזיות מזג האוויר (במיוחד בקיץ) נתון בשני הסולמות, לשימוש הציבור המבוגר יותר. גם מדחומי האוויר הנמכרים בממלכה המאוחדת מציינים את שני הסולמות.
מאונט
מאונט (בתרגום חופשי "רכיבה") היא פוזיציה (מצב או עמדה) שולטת באמנויות הלחימה אשר עוסקות בגראפלינג.
גרשון פליישר
גרשון פליישר (1893 בוקובינה אוסטריה (כיום רומניה ואוקראינה) - 12 באפריל 1974) - מאנשי העלייה השנייה. הצטרף לארגון השומר והיה ממייסדי קבוצת הרועה שדגלה בכיבוש רעיית הצאן מיידי הערבים. חי כשנה בין הבדואים על מנת ללמוד על גידול צאן והשתמש בידע שרכש על מנת לפתח את תחום הנוקדות בארץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה נחשד במעורבות במחתרת ניל"י ונאסר על ידי הטורקים. לאחר המלחמה שירת בגדודים העבריים ועסק באיסוף נשק. בהמשך נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור היישוב בארץ. היה בין מקימי באר טוביה.
קורות חייו
גרשון פליישר נולד ב-1893 בעיירה סירט שבבוקובינה לאלכסנדר (זיסי) פליישר ופייגה (לבית קצר). למד בגמנסיה הממשלתית והיה חבר בתנועת פועלי ציון.
ב-1914 החליט "השומר" על הקמת "קבוצת רועים" שתאחד במעשיה את כיבוש המרעה עם השמירה ומינה 4 חברים לייסד את הקבוצה: פליישר, צבי בקר, דוד צלביץ ואריה אברמזון. על מנת ללמוד את תחום הנוקדות הלכו שלושה מהם (פליישר, צלביץ' ואברמסון) לחיות בין הערבים והבדואים למשך שנה ולמדו את סודו הרעייה. בתום התקופה קיבלו פליישר והקבוצה את האחריות לרעיית העדר של היישוב בית גן. בנוסף פעלו הארבעה להרחיב את קבוצת הרועים. לאחר שלמדו את סודות תחום הרעייה נשכרו אנשי הקבוצה גם לרעות את העדרים של כנרת ומצפה. עם עליית אנשי השומר להתיישבות באצבע הגליל הצטרף פליישר אליהם והחל רועה את עדרי הקבוצה על אדמות חמרה. עקב סכסוך עם החקלאים שבקבוצה, נטשו הוא ואריה אברמזון את המקום.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גויס פליישר לעבודה עבור הצבא הטורקי בסיני, כנהג עגלת משאות, אך ברח משם והגיע לרעות את העדרים של המושבות בית-גן וכנרת ובגלל הרקע שלו מונה גם כמשגיח על הסליק. במסגרת תפקידו זה נסע לחוות רוחמה כדי לרכוש נשק ופגש שם את יוסף לישנסקי שעסק בהקמת "ארגון המגן" המתחרה לארגון "השומר". כשהטורקים פעלו נגד מחתרת ניל"י ורדפו אחרי יוסף לישנסקי הם הגיעו גם למושבה ופליישר נחקר והוכה. על מנת לחמוק ממאסר טורקי התגייס לצבא האוסטרי (שהיה בן ברית לטורקים) ונשלח לחלב שבסוריה אך שם נאסר ונשלח לכלא בדמשק. במהלך העברתו מדמשק לכלא בקושטא הצליח לברוח וב-1918 הגיע בחזרה לארץ (מאחר שהבריטים כבר שלטו בארץ בוטלו צווי המאסר נגדו).
עם חזרתו לארץ התגייס פליישר (יחד עם עוד מספר אנשי "השומר") לגדוד 40 של "קלעי המלך" במסגרת גדודים העבריים והוצב בסרפנד. בתקופת שירותם בגדודים פעלו אנשי "השומר" להעביר כלי נשק ותחמושת לסליקים שהוקמו ליד המחנות שם שהתה היחידה.
ב-1921, לאחר שחרורו מהגדודים, נשלח על ידי ישראל שוחט לרכוש נשק באוסטריה עבור ארגון ההגנה. את הנשק שרכש שלח בצורות שונות לארץ. בעקבות גילוי אחד המשלוחים נאסר ונחקר ואחרי שחרורו נאלץ לעזוב את אוסטריה ואת פעילות רכישת והברחת הנשק המשיך מקושטא. ב-1923 הסתכסך עם ראשי ארגון הברחת הנשק והחליט לחזור לארץ.
עם חזרתו לארץ שב והצטרף לקבוצת הרועים ועסק ברעיית עדרים במספר יישובים בארץ עד שהתיישב, עם מספר רועים נוסף, בגבעות שייח' אבריק ליד ידידו אלכסנדר זייד. ב-1922 נשלח, על ידי ישראל שוחט, לאירופה לרכוש נשק ובזמן היותו שם נודע לו על פירוק קבוצת הרועים. כשחזר פליישר רכש עדר וחזר להתיישב, עם חברו אריה אברמזון, בשייח' אבריק. עם הזמן הסתכסך פליישר הרועה עם זייד החקלאי ונאלץ לוותר על רכושו וב-1929 נטש, עם משפחתו, את המקום ועבר לחיפה. ב-1930 עמד בראש קבוצת אנשי "השומר" שהקימה, בפעם השלישית, את באר טוביה שבה בנה את ביתו ושם חי את שארית חייו.
פליישר נשא לאישה, ב-1925, את רחל בורשטיין ולהם 5 ילדים. נפטר ב-1974 ונקבר בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי. גם רחל אשתו נקברה שם.
מנואל אלמוניה
מנואל ריברו אלמוניה (מספרדית: Manuel Almunia Rivero, נולד ב-19 במאי 1977 בפמפלונה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כשוער.
קריירה
את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית עשה אלמוניה עם קבוצת הכדורגל הספרדית רקראטיבו ולבה. לאחר מכן, עבר אלמוניה לסלטה ויגו, שם במהלך יותר משנה לא שיחק עד שהושאל לאלבסטה ב-1 בנובמבר 2003, בעוד הוא מבסס את מעמדו בהרכב הפותח ומשלים 24 הופעות בלה ליגה.
ב-14 ביוני 2004 הוחתם לארסנל עבור סכום לא ידוע. את הופעתו הראשונה בארסנל עשה אלמוניה בניצחון 2-1 על מנצ'סטר סיטי במסגרת גביע הפוטבול ליג ב-27 באוקטובר 2004. באותה עונה, שותף אלמוניה בכל משחקי התותחנים (כינויים של שחקני ארסנל) בגביע הפוטבול ליג, כולל משחק רבע הגמר מול מנצ'סטר יונייטד ב-1 בדצמבר 2004; אלמוניה לא הצליח לשמור על שער נקי, לאחר שדויד בלין כבש את השער היחיד במשחק לטובת מנצ'סטר יונייטד.
קודם לכן, שימש אלמוניה בדרך כלל כשוער ארסנל במשחקי הגביע בלבד, שם ניתנה ההזדמנות לבסס את מעמדו כשוער, כולל בניצחון על שפילד יונייטד במסגרת גביע ה-FA, שם ביצע שתי הצלות בקרב הפנדלים אחרי משחק בן 120 דקות שתוצאתו הייתה 0-0, והביא את התותחנים לרבע גמר הטורניר. את גמר ליגת האלופות, בשנת 2006, נגד ברצלונה, התחיל אלמוניה בישיבה על הספסל אך נכנס כמחליף לאחר שהשוער הגרמני, להאמן, הורחק עקב הכשלה של חלוץ ברצלונה, סמואל אטו. במחצית השנייה, עשר דקות לפני סוף המשחק, כשהתוצאה הייתה 1-1, הכריע ז'וליאנו בלטי את המשחק לטובת ברצלונה. למרות ההפסד לברצלונה, קיבל אלמוניה מקום קבוע בהרכב הפותח של ארסנל לעונת 2007/8, עקב טעויות חוזרת ונשנות של השוער הגרמני, להאמן.
בעונת 2006/7, בעודו משמש כמחליפו של להאמן בארסנל, שותף אלמוניה במשחק נגד ליברפול, משום שלהאמן היה חולה, ושמר על רשת נקייה. בתחילתה של עונת 2007/8, נפצע להאמן רבות וניתנו לאלמוניה הזדמניות רבות בליגה. לאחר כמה משחקים, הפך אלמוניה לבחירתו הטבעית של ארסן ונגר בשער.
בספטמבר 2011 הושאל לשישה שבועות לווסטהאם יונייטד. ביולי 2012 חתם בווטפורד מליגת המשנה. באוגוסט 2014 פרש ממשחק פעיל בשל בעיות שהתגלו בלבו בעת בדיקות רפואיות.
צורת ז'ורדן
צורת ז'ורדן של מטריצה ריבועית A היא מטריצה דומה ל-A, שיש לה מבנה של מטריצת בלוקים המורכבת מ"בלוקי ז'ורדן" (ראו להלן). צורת ז'ורדן מכלילה את המטריצות האלכסוניות. יתרונה בכך שמעל שדה סגור אלגברית (כמו שדה המספרים המרוכבים) לכל מטריצה יש צורת ז'ורדן, בעוד שלא כל המטריצות לכסינות. צורת ז'ורדן אמנם כללית יותר מן הצורה האלכסונית, אבל היא נוחה לחישוב כמעט באותה מידה. בדומה לצורה האלכסונית, הערכים באלכסון של צורת ז'ורדן הם הערכים העצמיים של המטריצה.
את התאוריה של צורות ז'ורדן פיתח המתמטיקאי הצרפתי קמי ז'ורדן.
בלוקי ז'ורדן
לכל סקלר \lambda ולכל סדר k, בלוק ז'ורדן מסדר k המתאים ל-\lambda הוא המטריצה המשולשית, בגודל k \times k, שרכיבי האלכסון שלה שווים ל-\lambda, הרכיבים הסמוכים לאלכסון הראשי מעליו שווים ל-1, וכל שאר רכיבי המטריצה הם 0. לדוגמה: בלוק ז'ורדן מסדר 4 המתאים לערך העצמי 9,