cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלה
סיווג הכלכלה כמדע
הכלים המשמשים את החוקרים על–פי גישה זו הם בעיקר מודלים מתמטיים שונים, המנסים לגלות ולקבוע חוקיות מסוימת בפעולתה של מערכת כלכלית, כשלצורך הגעה למסקנות נעשה שימוש במדידות מדויקות של הצטברות של פעולות, המנותחות באמצעים סטטיסטיים, על פי יחסן למודלים המתמטיים.
מגישה זו נגזר באופן הכרחי צמצום שדה החקר בתחום הכלכלה רק למשתנים שניתן לכמת ולמדוד, ומאידך, יש טענה חזקה מצד החוקרים בגישה זו לרמה גבוהה של דיוק מדעי במסקנות החקר, עד כדי כך שניתן להעלות המלצות לקובעי מדיניות בנוגע לפעולות כלכליות רבות. מאידך, צמצום שדה החקר גוזר גם נייטרליות, לפחות לכאורה, בנוגע לערכיות ההכרעות. הכלכלה המדעית אינה יכולה לומר אם צעד מסוים מועיל או מזיק לחברה, נכון או לא נכון מבחינה פוליטית: היא יכולה רק לטעון כי צעד מסוים מועיל לצמיחה כלכלית או מזיק לה, מעודד או מדכא אינפלציה, וכדומה. במילים אחרות: הכלכלה כמדע מדויק היא פוזיטיבית בהכרח, כמו מתמטיקה או פיזיקה. תפישות עולם פוליטיות-כלכליות ככלכלת שוק או סוציאליזם הן נורמטיביות ואינן נכנסות תחת 'ההגדרה המדעית' של הכלכלה.
גישה אחרת לתחום חקר הכלכלה גורסת כי מספר המשתנים הכרוכים בפעולות כלכליות רב מדי ופעולתם צפויה פחות מדי מכדי שאפשר יהיה לבנות מודלים מתמטיים שייצגו בצורה נאמנה דיה את ההתרחשות הכלכלית בפועל. כדי לבנות מודלים מתמטיים או סטטיסטיים שניתן להשתמש בהם, גורסת גישה זו, יש צורך בפישוט המציאות והסרת משתנים רבים ממנה, עד כדי כך שהמודל המתמטי חדל מלייצג התרחשות כלכלית ממשית ולכן ערכו המעשי מועט. כראיה לכך, מוצגת הטענה שתחזיות כלכליות ידועות לשמצה בחוסר הצלחתן לקלוע למציאות. עבור הדוגלים בגישה זו, כלכלה היא בעיקרה תחום של הגות ולמידה, בו מנסה החוקר להשים כללי-אב בסיסיים ביחס להתנהגות אנושית להתרחשויות כלכליות, תוך שימוש בכלים של לוגיקה, הגיון, היסקים והיקשים. מטרת החוקר כאן היא לצאת מהנחות בסיס פשוטות יחסית ועל דרך ההגיון להגיע להבנת הכללים הרחבים יותר של התנהגות אנושית בתחום הכלכלי. הגישה הרואה בכלכלה תחום חקר עיוני רווחה בעבר, בעיקר בימי התגבשותה של הכלכלה כתחום מובחן מתחומים כמו פוליטיקה או מדיניות. זו הגישה המאפיינת את רוב הוגי הכלכלה הקלאסית, אסכולת הערך השולי ובימינו, האסכולה האוסטרית. לעומתה, הגישה הרואה בכלכלה מדע מדויק התפתחה בשלהי המאה ה-19 והתפשטה בעולם החקר הכלכלי החל משנות ה-20 של המאה ה-20. לקראת סוף שנות ה-50 הפכה לגישה המובילה, וכיום היא הגישה הדומיננטית ומהווה ציר מרכזי בלימודי כלכלה. רוב האסכולות המודרניות בכלכלה תואמות גישה זו לפחות במידה מסוימת. חלק מענפי הידע הכלכלי, כמו אקונומטריקה או תורת המשחקים מבוססים על הנחה זו.
תפיסה שלישית, האופיינית למרקסיזם היא סינתזה של מחשבה עיונית-פילוסופית וניסיון להראות כי גם מחקר אמפירי מאשש את מסקנותיה. כלכלה כזו עוסקת בעיקר בהתפתחות ההיסטורית, החברתית והפוליטית של היחסים הכלכליים.
ישנם מבקרים חריפים יותר של הכלכלה הטוענים כי המחקר הכלכלי משמש כהצדקה לשימור הסדר הקיים, וכי הכלכלנים אינם יכולים ואינם צריכים לקבוע כיצד יש לחלק משאבים בין בני האדם, וסוגיה זו שמורה לתחום הפוליטי.
אתיקה בכלכלה ועסקים
אתיקה כוללת בתוכה ציות מוחלט לחוק ומעבר לכך, אלא גם המעשה הראוי מבחינה מוסרית וחברתית.
למודעות לאתיקה (כלומר מוסר ושמירה על החוק) חשיבות עליונה בהתנהלות כלכלית בריאה.
מודעות נמוכה לאתיקה בכלכלה ובעסקים תפגע בכלכלה על ידי שחיתויות, גזל, ועבירות על פי דיני העונשין כגון שימוש במידע פנים, הסתרת מידע מהותי מבעלי עניין, גנבת זכויות יוצרים, הרצת מניות, עבירה על חוקי ניירות ערך, פרסום מטעה, וכל עבירה על החוק שפוגעת בכלכלה.
עבירות צווארון לבן נחשבות לעבירות שפוגעות בכלכלה שמקורם בגזל.
קיימים רשויות שתפקידם למנוע עבירות כלכליות כגון רשות המיסים, הרשות לניירות ערך, הרשות להגבלים עסקיים, הרשות להגנת הצרכן.
חברה אנושית שתשמור על רמה אתית גבוה באופן טבעי תהיה כלכלה בריאה ויעילה יותר לעומת חברה אנושית שלא תשמור על רמה אתית מה שיכול לגרום לפגיעה בכלכלה.
ויליאם פיטרסון (אתלט)
ביוגרפיה
פיטרסון נולד בסנדבי.
יום נישואים
יום נישואין הוא יום בו נהוג לציין מדי שנה את נישואיהם של בני זוג, בתאריך שבו נערכה חתונתם.
בחלק מהמדינות בעולם המערבי, בהן ארצות הברית ובריטניה, קיימים שמות מסורתיים ייחודיים לכל יום נישואים, לפיהם נהוגה הענקת מתנות הדדית של בני הזוג בהתאם (או הבאת מתנות ברוח זו על ידי אורחי בני הזוג במקרה שנערכת מסיבה לציון יום הנישואים). מדינות רבות נבדלות במתנות הנהוגות בהן מדי שנה, אך לאורך השנים התבססו מתנות קבועות יחסית המשותפות לרוב המדינות, במיוחד בימים כגון יום השנה ה-5 (בו נהוגה מתנה העשויה מעץ), ה-10 (מתנה העשויה מבדיל), ה-15 (בדולח), ה-20 (פורצלן), ה-25 (כסף), ה-30 (פנינה), ה-40 (אבן אודם), ה-50 (זהב) וה-60 (יהלום). שרידיו של מנהג זה מצויים גם כיום בתרבות הישראלית, והם חגיגות "חתונת כסף" במלאת 25 שנות נישואים ו"חתונת זהב" במלאת יובל לנישואים. 60 שנות נישואים נקראו בעבר "חתונת שוהם" ובימינו "חתונת היהלום" (באנגלית - Diamond Wedding).
מקור המנהג הוא כנראה בגרמניה של ימי הביניים, אז נהוג היה כי אישה החוגגת את יום הנישואים ה-25 מקבלת מחבריה ושכניה זר מכסף, וביום הנישואים ה-50 זר מזהב, כברכה על המזל הטוב שמלווה את בני הזוג לאורך שנים כה רבות; עם הזמן התרחב רפרטואר הסמלים עבור כל שנה, ונפוץ ברחבי העולם המערבי. סמלים אלו השתנו לאורך השנים, למשל היהלום היה סמל ידוע עבור יום הנישואים ה-75, אך הוא עבר ליום הנישואים ה-60 לאחר שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, חגגה בסוף המאה ה-19 את שנת ה-60 למלכותה ביום שזכה לכינוי "יובל היהלום".
בממלכות חבר העמים הבריטי עשויים בני זוג לקבל מכתב ברכה מראשי הממלכה לרגל יום הנישואים ה-60, ה-65 וה-70 שלהם (זאת לאחר שביצעו רישום בארמון בקינגהאם או במשרד המושל הכללי של מדינתם). בקנדה עשויים בני הזוג לקבל מכתב ברכה מהמושל הכללי החל מהשנה ה-50 לנישואיהם, מדי חמש שנים, ובאוסטרליה וארצות הברית החל מהשנה ה-50 מדי שנה. נוצרים קתולים יכולים להירשם במחוז הבישוף המקומי כדי לקבל את ברכת האפיפיור לרגל ימי נישואים מיוחדים (ה-25, ה-50, ה-60 וכו').
רדיאטור
השימוש הנפוץ ברדיאטורים נעשה במערכת הקירור של כלי רכב ובמכשירי חימום ביתיים. הרדיאטור במכוניות ובאופנועים משמש לפנוי החום מן המנוע על מנת לשמור על הטמפרטורה במנוע, בגבולות תחום העבודה. הרדיאטור בדרך כלל ממוקם במיקום אסטרטגי, בו משב הרוח שנוצר כתוצאה מהנסיעה, מנותב דרך צלעות הקירור ועוזר לפנות את החום ביעילות. מול הרדיאטור במנועים אלו, מוצב מאוורר, שמופעל כאשר טמפרטורת המנוע מתקרבת לגבול קבוע מראש (בדרך כלל 2/3 מהקו האדום), ותפקידו להגביר את קצב צינון הרדיאטור ופינוי החום, על ידי הזרמת אוויר דרך צלעות הקירור. ברדיאטור קיימת זרימת נוזל מתמדת פרט לשלבי החימום של המנוע. כיוון שעם הפעלתו המנוע, הוא טרם הגיע לטמפרטורת עבודה, זרימת הנוזל מופסקת על ידי התרמוסטט ומחודשת עם ההגעה לטמפרטורת המתאימה. הנוזל הזורם ברדיאטור אינו מים, אלא תערובת המכילה מים מזוקקים וחומר נוגד קיפאון (Anti-freeze), ביחס שווה. השימוש בנוזל נוגד קיפאון נובע מהעובדה שמים מתרחבים ככל שהטמפרטורה יורדת עד 4 מעלות צלזיוס, וכך עלולים לגרום נזק בלתי הפיך לחלקים במנוע. הטמפרטורה של נוזל הקירור יכולה לעלות מעל ל-100 מעלות צלזיוס, ועקב כך, פתיחת פקק הרדיאטור בזמן שהמנוע חם עלולה לגרום לכוויות קשות.
במכשירי החימום הביתיים, תפקיד הרדיאטור הוא לחמם את האוויר שסביבו. תוך כדי חימום האוויר, הנוזל שברדיאטור מתקרר והוא זורם חזרה, דרך הצנרת, אל גוף החימום. הרדיאטור נחשב אמצעי חימום ביתי בטוח, יחסית לאמצעי חימום הפועלים עם אש גלויה או סלילי להט (כגון מפזרי חום). משום כך, הוא מומלץ כאמצעי חימום לסביבה בה נמצאים ילדים. חסרונו הוא זמן חימום ארוך יחסית. רדיאטור יכול להיות נייד (כמו שנפוץ בישראל) עם נוזל במערכת סגורה, או כחלק מממערכת להסקה מרכזית (נפוץ בעיקר בבריטניה).
באלקטרוניקה, התקן הבנוי מצלעות קירור וצמוד לרכיב הדורש קירור נקרא היטסינק (באנגלית: Heat sink). התקן זה עשוי לכלול מקרן עם צנרת ונוזל הזורם בהם כדי להגדיל את יעילות הקירור. הוא משמש לקירור מעבדים, רכיבי שידור ורכיבי מיתוג הספק. ברוב המקרים מצורף להיטסינק מאוורר שמגדיל את יכולת פיזור החום, עם זאת במגברי שמע או במחשבים של אולפני הקלטה משתדלים להשתמש במקרני צלעות מיוחדים ללא מאווררים כדי למנוע את הרעש שמפיקים המאווררים.
קישורים חיצוניים
Radiator Радиатор Radiador Radiátor
עונת 2019/2020 ביורופקאפ
עונת ביורופקאפ היא העונה החמישית של המפעל השני בחשיבותו של תחרות פיב"א לקבוצות כדורסל, והשנייה לאחר ליגת האלופות בכדורסל אם היא כי נחשבת לרביעית בחשיבותה לאחר היורליג והיורוקאפ. העונה נפתחה ב-2 באוקטובר 2019 והסתיימה ב-29 באפריל 2020 ללא זוכה, כיוון שהמפעל הופסק בעקבות התפרצות מגפת הקורונה העולמית וחוסר יכולת להשלים את המפעל בעונה זו. למעשה ב-12 במרץ 2020, הודיעה פיב"א שהיא השעתה את קיום כל התחרויות שלה כולל ליגת האלופות והיורופקאפ. ב-16 ביוני 2020 הכריזה פיב"א כי העונה הסתיימה ללא המשך התחרויות שלה וללא זוכות בעקבות התפרצות המגפה.
מתכונת התחרות
בתחילה שוחק שלב המוקדמות למפעל בהשתתפות 10 קבוצות, שכלל 2 מפגשים בין קבוצות מדורגות ל-לא מדורגות. 5 הקבוצות שעלו לשלב הבתים הצטרפו ל-15 המפסידות משלבי המוקדמות של ליגת האלופות בכדורסל, ול-12 הקבוצות שהעפילו ישירות לשלב הבתים של המפעל. הקבוצות (סך הכל 32) חולקו לשמונה בתים שהיה לשלב הבתים הראשון במפעל. לאחר מכן שתי הקבוצות שסיימו ראשונות מכל בית (סך הכל 16 קבוצות), חולקו ל-4 בתים, שהיה לשלב הבתים השני. לאחר מכן 2 הראשונות מכל בית (סך הכל 8 קבוצות) העפילו לשלב הפלייאוף (רבע-הגמר) ששוחק בסדרות של 3 משחקים. לאחר מכן היה אמור להיות שלב חצי גמר ושלב הגמר, אך לאחר סיום שלב רבע הגמר, התחרות הסתיימה ללא זוכה עקב התפרצות נגיף הקורונה.
שלב המוקדמות
ההגרלה נערכה ב-24 ביולי 2019, במטה פיב"א במינכן, גרמניה.
הקבוצות חולקו לקבוצות מדורגות, וקבוצות לא מדורגות, ע"פ דירוג הקבוצות של פיב"א והישגיהם בשנים הקודמות, והוגרלו למפגש כפול (בית וחוץ), כאשר המשחק השני שוחק בבית של הקבוצה המדורגת.
בסך הכל 10 קבוצות שיחקו בשלב זה. המחזור הראשון שוחק ב-2 באוקטובר 2019, והמחזור השני שוחק ב-9 באוקטובר 2019.
טופ 16
שתי הקבוצות שסיימו ראשונות בשלב הבתים הראשון, העפילו לשלב בתים שני - הטופ 16 (סך הכל 16 קבוצות), והן חולקו לארבעת הבתים הבאים.
פלייאוף
לשלב הפלייאוף עלו 2 המובילות מכל בית לאחר סיום שלב הבתים השני (סך הכל 8 קבוצות), שהוצלבו ביניהן כך שהקבוצה שסיימה ראשונה תקבל קבוצה שסיימה שנייה בהגרלה.
שלב הפלייאוף הופסק לאחר שלב רבע הגמר שנערך באפריל 2020, וזאת בעקבות התפרצות נגיף הקורונה העולמי. לאחר זמן מה, הכריזה פיב"א כי היא מוותרת על תחרות היורופקאפ לעונה זו, ותשאיר את המפעל ללא זוכות בעונת 2019/2020, על מנת שהקבוצות תחלנה את ההכנות לעונת המשחקים הבאה.
בחירות בקוריאה הצפונית
הבחירות הכלל-ארציות לאספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית, מתקיימות מדי חמש שנים. כמו כן, מדי ארבע שנים נערכות בחירות מקומיות לוועדות העממיות ברחבי קוריאה הצפונית (בדומה לבחירות לרשויות המקומיות בישראל).
מאחר שבפועל, בקוריאה הצפונית קיים משטר חד מפלגתי, כלל המועמדים המשתתפים בבחירות הארציות נדרשים להיות חברים במפלגת הפועלים של קוריאה, מפלגת השלטון, או באחת ממפלגות הלווין שלה.
על פי דיווחים מטעם המשטר הצפון-קוריאני, שיעור ההצבעה בבחירות עומד על קרוב ל-100% (בהתאם לחוק בקוריאה הצפונית, תושבי המדינה מחויבים להצביע בבחירות), והמועמדים לאספת העם העליונה נבחרים לרוב פה אחד, או קרוב לכך.
הבחירות לאספת העם העליונה
במסגרת כינוס של האיגוד הבין-פרלמנטרי בחודשים אפריל-מאי 1991, טען נציג קוריאה הצפונית, לי צ׳ואן-סיק, כי:
במסגרת הבחירות, המדינה כולה מחולקת לאזורי בחירה, כאשר מכל אזור מתמודד מועמד אחד לכהונה באספת העם העליונה. הבחירות הן לכאורה, חשאיות, במסגרתן הבוחר יכול להצביע בעד או נגד המועמד, אבל בפועל, לשם הצבעה כנגד מועמד, המצביע נדרש למחוק את שמו בעט אדום, המצוי ליד תיבת הקלפי, באופן פומבי, מה שמהווה מעין התרסה פוליטית, ועלול לחשוף את המצביע ואת בני משפחתו לסנקציות מטעם השלטונות.
מאחר שההצבעה בבחירות בקוריאה הצפונית היא חובה המוטלת על תושבי המדינה, אחוז ההצבעה עומד בדרך כלל על קרוב ל-100%.
הבחירות המקומיות
הבחירות המקומיות לוועדות העממיות (המהוות השלטון המקומי במדינה) מתקיימות החל משנת 1999. במסגרת בחירות אלו, תושבי המדינה בוחרים את נציגי הוועדות המקומיות בכפר, בעיר או במחוז בהם הם מתגוררים.
בחירות אלו מתקיימות מדי ארבע שנים, כאשר מספר הנציגים בכל ועדה עממית נקבע בהתאם לגודל האוכלוסייה באותו האזור המנהלי.
ביקורת
הבחירות בקוריאה הצפונית מתוארות לרוב על ידי משקיפים מבחוץ כבחירות דמה, או כמופע ראווה הנועד להעניק לגיטימציה פוליטית למשטר. זאת בשל היעדר חלופה פוליטיות בין המתמודדים השונים, שכולם חברים במפלגת השלטון, מפלגת הפועלים של קוריאה, או באחת ממפלגות הלווין שלה.
פרלמנט
פרלמנט (נגזר מהמילה הצרפתית: parler, קרי: פַּארְלֶה, "לדבר") או בית נבחרים, הוא מוסד פוליטי המורכב מנציגיהם של אזרחי המדינה, ומשמש כרשות המחוקקת במדינות שהן דמוקרטיות יצוגיות.
בדמוקרטיה, השלטון על המדינה וקביעת חוקיה נתונים בידי העם. בדמוקרטיה ישירה, "אספת עם" המורכבת מכלל האזרחים בעלי זכות הבחירה, היא הגוף באמצעותו מתקבלות ההחלטות, וזאת באמצעות דיונים, הצבעה וקבלת דעת הרוב. בדמוקרטיה ייצוגית לעומת זאת, כלל האזרחים בעלי זכות הבחירה בוחרים במספר מצומצם של נציגים לפרלמנט, אשר מתפקד במקום אספת העם ובאותו האופן. בחירת הנציגים על ידי העם היא שאמורה ליצור פרלמנט המשקף את רצון העם, כך שההחלטות המתקבלות בו יתאמו עד כמה שניתן את ההחלטות שהיו מתקבלות באספת עם.
היסטוריה של פרלמנטים
יסודותיהם ההיסטוריים המוקדמים של מוסדות הייצוג הפרלמנטריים מן העת העתיקה ועד ימי הביניים.
הפרלמנט המודרני אשר מהווה את הגוף המחוקק שעומד בבסיס הדמוקרטיה הייצוגית חב את התפתחותו למגוון מסורות מתרבויות שונות. ההיסטוריונית סופיה מנשה טוענת כי על מנת להתחקות אחר שורשיהם של המשטרים התחוקתיים אשר צמחו במערב יש להיצמד לשני צירים מרכזיים בתהליך התפתחותם: - שלטון המושתת על חוקה כתובה (constitution). - מערכת משפטית אשר מבוססת על הסכמה רחבה (consensus), ומבטאת הסכמה זו. בעולם העתיק היו קיימות מספר דוגמאות אשר עונות על הגדרות אלה במידה מסוימת, אשר מגיעות עד לשלבים הקדומים ביותר של ההיסטוריה האנושית במסופוטמיה העתיקה. עם זאת, לא לכולן יש קשר ברור להתפתחותם של מוסדות הייצוג המערביים. לעומת זאת, המשטרים אשר מורשתם מהדהדת במובהק עד לימינו, הם מן העת הקלאסית.
אתונה העתיקה
אתונה לא הייתה עיר המדינה (פוליס) בעלת המשטר הדמוקרטי היחידה ביוון העתיקה, אך עם זאת מעמדה הדומיננטי והמידע הרב והמפורט יחסית ששרד לגביה שמים אותה בעמדה מועדפת למחקר. את צעדיה הראשונים לעבר הדמוקרטיה עשתה אתונה עם המעבר ההדרגתי ממונרכיה לשלטון האצולה (אריסטוקרטיה) שהחל בערך במאה ה-8 לפנה"ס. אמנם ישנן עדויות חצי היסטוריות (כגון יצירותיו האפיות של הומרוס - ה"איליאדה" וה"אודיסאה") ועדויות ארכאולוגיות על קיומן של אספות עם שנקראו אגורה (agora), אך לא היה להן שום כוח פוליטי ממשי, והנוהג המקובל אף קבע שאין זה מכובד שאדם ממעמד נמוך יביע דעה בעת הדיון. בשנת 594 לפנה"ס לערך, הוציא לפועל המחוקק והארכון האתונאי סולון שורה של רפורמות במשטר האתונאי האריסטוקרטי, וכונן מועצה בת 400 נציגי שבטים בשם "בולה", שתפקידה היה להכין את סדר היום של אספת העם, בה כל האזרחים החופשיים, גברים שמעל גיל 20, היו רשאים להשתתף בצורה מלאה. עם זאת, נקבע רף של הכנסה שנתית שרק מי שהכנסתו השנתית עמדה בו היה רשאי לכהן במשרה בכירה בפוליס. מאוחר יותר, בשנת 462 לפנה"ס, הועברו חלק מן הסמכויות החשובות במסגרת השיפוט והחקיקה ממועצת הארכונטים, שהורכבה מנושאי המשרות הבכירים בני המעמדות העליונים, אל אספת העם ואל הבולה שבינתיים הורחבה ל-500 נציגים. חמש שנים לאחר מכן נפתחו משרות הארכנוטים בפני כל האזרחים למעט השכבה הענייה ביותר שכללה ברובה שכירי-יום. החידושים של המשטר האתונאי היו מרחיקי לכת. כוחו של העם, באמצעות האספה, גבר בהתמדה עד למצב שכל ההחלטות המכריעות של המדינה היו באחריותו, והחלטותיו בנוגע לחקיקה היו מחייבות. באספה היה נהוג עקרון ה"איסגוניה", זכות הדיבור השווה לכל, לפיה כל אזרח היה רשאי להביע את דעתו על העניינים שעל סדר היום ולהציע הצעות. אף על פי ששיטה זו מכונה כיום "דמוקרטיה ישירה", המסורות של מוסדות הייצוג היווניים - דוגמת מועצת ה-500 ש"דמתה במידה מה לוועדת חוק, חוקה ומשפט של הכנסת", והייתה מתוקף כך גוף נבחר בעל כוח פוליטי משמעותי – השאירו חותם במחשבה הפוליטית של המערב, ופרצו לתודעה מחדש בימי הביניים בזכות כתבים של הוגים כגון אריסטו שעסקו בהרחבה בפוליטיקה האתונאית בכתביהם.
הרפובליקה הרומית
כמו אתונה, גם רומא בתחילת דרכה הייתה מונארכיה. הדעות חלוקות בין החוקרים בנוגע לשאלת המעבר לשיטת הרפובליקה: המסורת הרומאית, אשר נתמכת על ידי היסטוריונים מסוימים, מספרת שבשנת 509 הודח על ידי הרומאים אחרון המלכים האטרוסקיים ששלטו ברומא. מאידך, חלק מהחוקרים טוענים שהמעבר נעשה בצורה הדרגתית כאשר משרות רמות כגון הקונסולים אוישו במקביל לשלטונו של מלך שהלך ונחלש עד לשינוי החוקה. תחילה החזיק המעמד האציל (הפטריקים) בזכויות יתר על פני ה"פלבאים" הנחותים מהם במעמד, אך לאחר מכן התמרדו האחרונים וכתוצאה מכך במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס הוקמה "אספת הפלבאים" (concilium plebis) לצד אספת העם של הקנטוריות (comitia centuriata), שבה היה רוב לפטריקים. דומה היה שהאקט בתחילתו היה רק חותמת גומי לשלטון הפטריקים, שכן סמכויות החקיקה העליונות עדיין נותרו אצל הסנאט ורק האצילים הורשו להיבחר למשרות הרמות. אך כפי שעליית האריסטוקרטיה באתונה בישרה על שוויון מעמדי מורחב בטווח הארוך, כך הוא גם הדבר אצל הרומאים. היטיב לנסח תיאודור מומסן: "אמנם בני אותו הדור יכלו לחשוב ברובם כי המהפכה של הפלבאים הביאה רק לשלטון עריצים קשה יותר, אבל אנו בני הדורות המאוחרים, רואים כבר בשלטון עריצים זה את ניצניה של החירות המאוחרת." ניצחונם הגדול של הפלבאים הגיע בשנת 287 לפנה"ס כאשר נקבע כי החלטותיה של אספת הפלבאים יקבלו מעמד של חוק לכל דבר ועניין אשר יחול על כל העם הרומאי. מפנה זה משקף את אחד מהערכים התאורטיים החשובים ביותר שהורישו הרומאים לתרבות המערב – עיקרון המכונה בקיצור "מה שנוגע לכלל" (quod omnes tangit), ומשמעותו המלאה היא – "מה שנוגע לכלל כפי [שהוא נוגע] ליחיד, חייב לקבל את הסכמת הכלל". סופיה מנשה מציינת כי "ברבות הימים היה העיקרון של quod omnes tangit למקור ההצדקה העיקרי למוסדותיה הייצוגיים של אירופה, כפי שצמחו והתפתחו במהלך ימי הביניים." אותו צורך עתיק בקבלת ההסכמה, עבר בירושה אל מרכזי הכוח של ימי הביניים דרך החוק הרומי (corpus iuris civilis) וקיבל מעמד קאנוני במשפט הימי-ביניימי. בנוסף, גם השפעתו של המבנה הפרלמנטרי הרומאי אשר הורכב מבית תחתון ובית עליון ניכרת גם היום כאשר הרשויות המחוקקות ברבות ממדינות המערב פועלות בשיטה דומה.
מסורות גרמאניות
ההיסטוריון הרומאי בן המאה הראשונה לספירה, קורניליוס טאקיטוס, מספק לנו מסמך היסטורי-אתנוגרפי נדיר אשר מתאר את תרבותם ומנהיגיהם של השבטים הגרמאנים בני התקופה:
צורה זו של אספה משקפת תקופה שבטית בעיקרה של העמים הגרמאנים יושבי אירופה, שבה יחידת הכוח הפוליטית הייתה הקלאן וההחלטות התקבלו באספות עם בדומה לתיאורו של טאקיטוס או לעיתים באספות של זקני השבט. אך במרוצת הזמן, ככל שהשבטים החלו לעבור להתיישבויות קבע ברחבי שטחי אירופה שהיו תחת שליטה רומית, נוצרו פערים סוציו-אקונומיים משמעותיים בין המלך לבין לוחמיו, וסגנונן העממי של ההתכנסויות הפך לרשמי יותר וכלל יותר אצילים ומקורבים למלך שביניהם שררה היררכיה ברורה יותר. אך עם זאת, האספה עדיין סימלה מסורת שוויונית ביחסים שבין המלך לנתיניו. ביטוי לכך אפשר לקבל מסיפור אשר מופיע בכרוניקה של גרגוריוס בישוף טור. הוא מתאר כיצד במהלך מלחמתו של כלוביס מלך הפרנקים בשלטון רומי בגאליה התבקש על ידי ארכיבישוף ריימס להשיב לו אגרטל בעל ערך שהיה שייך לו ונלקח כביזה במהלך אחד הקרבות. כלוביס רצה להיעתר לבקשתו אך כאשר הגיע לאספת הלוחמים שהתכנסה לשם חלוקת השלל חייל אחד מאנשיו התנגד לבקשתו ואף ניפץ את האגרטל. כלוביס לא פגע בו באותו רגע מפאת הכבוד למעמד, אלא הרג אותו שנה לאחר מכן בעוון עבירה פעוטה. סיפור זה ממחיש את מידת המחויבות של המלך הפרנקי למסורת אבותיו. אף על פי שוויון זה ולמרות מערכת השיפוט על ידי האספה, החוק היה מורכב בעיקר ממסורת אבות ולכן היה גמיש. ראוי לציון הוא האלת'ינגי [איסלנדית: Alþingi] האיסלנדי, שאף שצמח בניתוק מסוים משאר אירופה ולכן השפעתו נתונה בספק, מקימיו חלקו מוצא אתני משותף עם הגרמאנים מיבשת האם של אירופה. אספה זו פעלה משנת 930 לערך ועד למאה ה-13 בצורה עצמאית כגוף ייצוגי אשר הפיק חוקים ופרוצדורות מנהליות, והיה בעל סמכות שיפוט וענישה. האלת'ינגי התכנס אחת לכל קיץ באותו מקום תחת הנהגתו של דובר-חוק נבחר, שתפקידו היה לשנן ולדקלם את החוקים באוזני האספה מתחילתם ועד סופם. בין היתר האלת'ינגי חילק את הארץ המיושבת למחוזות ומינה להם שופטים אזוריים.
תרומתו של הפיאודליזם הימי-ביניימי להתפתחות המשטר התחוקתי
החוקרת שולמית שחר מעלה השערה בספרה "מורשת ימי הביניים", בדבר קשר ישיר בין מבנה השיטה הפיאודלית ויחסי הגומלין שבה לבין התפתחות מוסדות השלטון הפרלמנטריים. לטענתה, המשפחתיות השבטית שהייתה טבועה בתרבותם של בני העמים הגרמאנים ויחסי התלות ההדדית של הווסלים כחוליות בשרשרת; כאשר מעליהם הסניור, ומתחתיהם האיכר או לחלופין ווסל כפוף, אשר אושרו בטקס רשמי ועברו (בתקופות מסוימות) מדור לדור, יצרו שותפות גורל אשר הצריכה שותפות בנטל ההחלטות. במישור החובות הפיאודליות, הווסל היה מחויב מתוקף שבועתו לעקרון הקונסיליום – העצה והאספה. משמעות הדבר הוא שבעת שהוא חפץ בכך יכול הסניור לזמן את הווסל שלו לטקס לו עצה או לחלופין לכנס אספה לצורך חריצת דין. משמעות המנהג הוא הכרה מושכלת בכך שעל מנהיג טוב לבקש את עצת נאמניו מתוך אינטרס משותף. בבחינת "ראשון בין שווים"(primus inter pares). רוברטו לופז ב"לידתה של אירופה" מתייחס ללוקליזם, אדמיניסטרציה המבוססת על יחידות מקומיות קטנות כגון עיירות, מועצות מקומיות, בתי משפט אזוריים ומוסדות כנסייתיים כפלטפורמות מועילות לקידום תודעה של ממשל עצמי שהיו קיימות באותה תקופה, ומסיבה זו עלה בידם להתאגד יותר בקלות לצורך מטרות משותפות כאשר נוצר מצב שבו צריך להתמודד אל מול המלך או הרשויות.
הרכב הפרלמנט
יש מדינות, כמו ישראל בהן הפרלמנט (במקרה של ישראל זו הכנסת) מורכב מבית מחוקקים חד-ביתי בלבד. במדינות אחרות הפרלמנט מורכב משני "בתים", המכונים בית תחתון ובית עליון, המתחלקים ביניהם בסמכויות הפרלמנט.
הבית התחתון נבחר לרוב בבחירות כלליות על ידי העם, וכשהוא נבחר במחוזות הוא נותן ייצוג פרופורציונלי למספר התושבים בכל מחוז.
הבית העליון מתמנה בדרכים שונות בהתאם לאופי המדינה ולאו דווקא מייצג באופן ישיר את האזרחים. בארצות הברית, הבית העליון, הסנאט, מייצג את מדינות ארצות הברית, כאשר לכל מדינה יש שני נציגים בסנאט ללא קשר למספר האזרחים הגרים בה. חברי הבית העליון בממלכה המאוחדת, בית הלורדים, אינם נבחרים, אלא מתמנים. בהולנד, חברי הבית העליון של הפרלמנט, הנקרא הבית הראשון (בניגוד לבית השני = הבית התחתון), נבחרים על ידי בתי הנבחרים המקומיים של שנים עשר המחוזות של הולנד.
לרוב, כאשר הנציגים בבית העליון נבחרים, הם נבחרים לתקופות ארוכות יותר מאשר חברי הבית התחתון. למשל, בהודו, יפן וארצות הברית חברי הבית העליון נבחרים לשש שנים, בניגוד לחברי הבית התחתון הנבחרים לחמש שנים, ארבע שנים ולשנתיים, בהתאמה. במדינות רבות, הנציגים בבית העליון אינם מתחלפים בעת ובעונה אחת, אלא בכל פעם מתחלפים רק חלק מהנציגים, דבר שמעניק יותר יציבות למערכת הפוליטית.
מספר חברי הפרלמנט
בבית העליון יש לרוב פחות נציגים מאשר בבית התחתון. ביפן יש בבית העליון 242 נציגים, בהודו 250, ברוסיה 178, בהולנד 75, ובסנאט של ארצות הברית 100.
בחירת חברי הפרלמנט (הבית התחתון)
קיימות שיטות רבות לבחירת הנציגים לפרלמנט. השיטות נועדו להבטיח עד כמה שניתן שהפרלמנט ייצג את רצון העם שהוא הריבון על המדינה. אולם יש גם שיקולים אחרים בהחלטה על שיטת הבחירות לפרלמנט, למשל רצון ליציבות שלטונית ומניעת כניסת גורמים קיצוניים לפרלמנט. שיטות הבחירות לפרלמנט כוללות:
תפקידי הפרלמנט
במדינות בהן הפרלמנט חזק, הוא מתפקד כרשות המחוקקת של המדינה. כמו כן עוסק הפרלמנט בפיקוח על פעולותיה של הממשלה (הרשות המבצעת). חלוקה זו היא בהתאם לתורת "הפרדת הרשויות" של מונטסקיה.
ויסנטה אספינל
ויסנטה גומז מרטינז-אספינל (בספרדית: Vicente Gómez Martínez-Espinel; 28 בדצמבר 1550 – 4 בפברואר 1614), סופר ומוזיקאי ספרדי.
אספינל רכש את השכלתו באוניברסיטת סלמנקה ואחר באוניברסיטת גרנדה. בתום לימודיו נעשה חייל ונושא כליהם של אדונים שונים. במהלך שירותו נפל בידי שודדי ים והוחזק שבוי באלג'יריה. לאחר ששוחרר עשה עוד שלוש שנים באיטליה כאיש צבא. עם שובו למדריד הוסמך לכמורה בשנת 1589.
אספינל התפרסם בלחניו. לזכותו נזקפת גם הוספת המיתר החמישי לגיטרה. הוא תרגם כמה מיצירותיו של הורציוס מלטינית לספרדית. בשנת 1591 הופיעו השירים שחיבר ב"חרוזים" (Diversas rimas). בשנת 1618 פורסמה יצירתו החשובה "חייו של נושא הכלים מרקוס דה אוברגון". רומן זה כולל יסודות אוטוביוגרפיים ומשתייך לסוגת הסיפורת הפיקרסקית.
עניין מחודש ביצירתו של אספינל התעורר במאה ה-18, בעקבות צאתם לאור של "הרפתקאות ז'יל בלאס" מאת אלן-רנה לסאז' בשנים 1715–1735. הסופר הצרפתי שאב את המסד לרומן הפיקרסקי שלו מעבודתו של אספינל, כמו גם ממקורות אחרים.
פליקס באומגרטנר
פליקס באומגרטנר (באנגלית: Felix Baumgartner; בגרמנית: felɪks baʊmgaːɐtnəʁ; נולד ב-20 באפריל 1969) הוא צנחן וקופץ בסיס אוסטרי. קבע את שיא העולם לנפילה חופשית מגובה כאשר הוא קפץ ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של כ-39 ק"מ, הגיע למהירות מוערכת של 1,357.64 קמ"ש, או 1.25 מאך, והיה לראשון שעובר את מהירות הקול ללא עזרת רכב בנפילה שלו. שיא הגובה נשבר ב-2014 על ידי אלן יוסטס. כמו כן הוא התפרסם במיוחד הודות לאופיים המסוכן במיוחד של הפעלולים אותם ביצע.
באומגרטנר שירת בצבא האוסטרי, והתאמן בצניחה חופשית, כולל נחיתה על משטחי נחיתה קטנים.
קורות חיים
פליקס באומגרטנר נולד ב-20 באפריל 1969 בזלצבורג, אוסטריה. בשנת 1999 הוא קבע את שיא העולם קפיצה עם מצנח כשקפץ ממגדלי פטרונס שבקואלה לומפור, מלזיה. ב-25 ביולי 2003, הוא היה לאדם הראשון שחצה את תעלת למאנש בצניחה חופשית בעזרת חליפת כנפיים מיוחדת, SKYRAY, העשויה מסיבי פחמן.
באומגרטנר קבע גם את שיא העולם לקפיצת בסיס מהגובה הנמוך ביותר, כשקפץ מפסל ישו הגואל שבריו דה ז'ניירו, ברזיל. קפיצה זו גרמה למחלוקת בקרב קופצי בסיס שטענו שהוא קבע את גובה הקפיצה שלו כגובה הפסל למרות שבפועל הוא נחת על גבעה מתחת לרגלי הפסל, ושקופצי בסיס אחרים קפצו בעבר כבר מהפסל אך נמנעו מחשיפה.
פליקס היה לראשון שביצע קפיצת בסיס מגשר מיו ב-27 ביוני 2004 ולאדם הראשון לצנוח חופשי ולנחות על בניין הטורסו המתפתל ולאחר מכן לבצע קפיצת בסיס לקרקע ב-18 באוגוסט 2006. ב-12 בדצמבר 2007 הוא הפך לאדם הראשון שקופץ מהקומה ה-91 מבניין טאיפיי 101 שבטאיפיי בירת טאיוואן.
רד בול סטראטוס
בינואר 2010, דווח כי באומגרטנר עובד יחד עם קבוצת מדענים במימון רד בול על מנת לשבור את שיא העולם לקפיצה חופשית מהגובה הרב ביותר.
קפיצות ניסיון
ב-15 במרץ 2012, באומגרטנר השלים את קפיצת הניסיון הראשונה שלו מתוך 2 מגובה 21,818 מטרים. במהלך הקפיצה הוא שהה כ-3 דקות ו-43 שניות בנפילה חופשית, והגיע למהירות של יותר מ-580 קמ"ש לפני שפתח את המצנח שלו. זמן הקפיצה הכולל של קפיצה זו היה 8 דקות ו-8 שניות ובכך הוא הפך להיות האדם השלישי שהצליח לפתוח מצנח בשלום לאחר קפיצה מגובה של מעל 21.7 ק"מ.
ב-25 ביולי 2012, באומגרטנר השלים את קפיצת הניסיון השנייה שלו מגובה 29,460 מטר. לקח לו כ-90 דקות להגיע לגובה זה ומעריכים כי הנפילה החופשית שלו ארכה 3 דקות ו-48 שניות לפני שהמצנחים שלו נפתחו.
הקפיצה הראשית
ב-14 באוקטובר 2012, ביצע באומגרטנר צניחה חופשית במסגרת מיזם רד בול סטראטוס, כאשר קפץ לכדור הארץ מקפסולה שעלתה בעזרת כדור פורח ממולא הליום שריחף בסטרטוספירה.
בהכנות לקפיצה הנועזת השתתפו כ-300 בני אדם, בהם למעלה מ-70 מהנדסים, ופיזיקאים. ההכנות שכללו בין השאר בניית חליפת לחץ מיוחדת, בניית קפסולה מיוחדת, הכנת בלון הליום העשוי מעשרה דונמים של בד ניילון, והכשרה פיזית ופסיכולוגית - נמשכו קרוב לחמש שנים.
לפני שבאומגרטנר קפץ מן הקפסולה, אמר את המשפט- "לפעמים צריך לעלות למעלה ממש גבוה, כדי לראות כמה אנחנו קטנים"
בצניחה זו, שבר באומגרטנר ארבעה שיאים עולמיים:
שיא היציאה לצניחה החופשית נשבר באוקטובר 2014, על ידי אלן יוסטס, סגן נשיא בכיר בגוגל שקפץ מגובה 41,425 מטר.
חיים פרטיים
באומגרטנר מאורס לניקול אוטל, דוגמנית ומלכת יופי לשעבר. לאימו קוראים אווה ולאחיו קוראים ג'רארד. ב-6 בנובמבר 2012 הוא הורשע בעבירת תקיפה ונקנס ב-€1,500 לאחר שנתן אגרוף לפרצוף של נהג משאית יווני.
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית (ידועה גם בשם M83 מ-Messier 83 או NGC 5236) היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת במרחק כ-15 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים נחש מים. זו הגלקסיה השלישית שהתגלתה (אחרי גלקסיית אנדרומדה וגלקסיית המשולש) והגלקסיה הראשונה שהתגלתה מחוץ לקבוצה המקומית.
היסטוריה
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי ב-23 בפברואר 1752 כשצפה בה מכף התקווה הטובה ותיאר אותה כערפילית חסרת צורה מוגדרת. ב-17 בפברואר 1781 צפה בה שארל מסיה וצירף אותה לקטלוג מסיה ותיאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים, ליד ראש הקנטאור. מסיה ציין שהיא עמומה ושקשה מאוד להבחין בה, מן הסתם בשל מיקומה הקרוב לאופק כאשר צופים בה מצרפת (זוהי הגלקסיה הדרומית ביותר בקטלוג מסיה). ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1787 וציין שיש לה מרכז בהיר שממנו יוצאים שני ענפים חיוורים יותר צפונה ודרומה, ושהמרכז מוקף בערפיליות. בשנת 1862 צפה בה האסטרונום ויליאם לאסל ושרטט אותה כבעלת 3 זרועות ספירליות וככל הנראה היה הראשון שהבחין במבנה הספירלי של הזרועות.
עד היום נצפו בגלקסיית גלגל הרוח הדרומית 6 סופרנובות: סופרנובה 1923A, סופרנובה 1945B, סופרנובה 1950B, סופרנובה 1957D, סופרנובה 1968L וסופרנובה 1983N. רובן הגיעו לדרגת בהירות 14-15, אבל אלו של 1968 ו-1983 הגיעו לדרגת בהירות 12.
תצפית
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית היא אחת מגלקסיות המוט הספירליות הקרובות והבהירות ביותר, עם בהירות נראית מדרגה 7.6 היא ניתנת לצפייה בקלות באמצעות משקפת. טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בליבה הבהירה ובהיקף החיוור יותר וכן שצורתה אליפטית מעט, אבל רק באמצעות טלסקופ בינוני ניתן להבחין בספירליות של הזרועות. גלקסיית גלגל הרוח הדרומית נמצאת כ-7.23 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב π (פיי) בנחש מים וכ-7.8 מעלות מדרום-מזרח לכוכב γ בנחש מים, סמוך לקו המחבר אותו עם הכוכב θ בקנטאור.
פקודת הנישואין והגירושין (רישום)
הרשות הרושמת
הפקודה מסדירה את יצירתה של פונקציה מנהלית שנקראת "רושם הנישואין והגירושין" או "הרשות הרושמת", לה נמסרים על ידי המדינה טפסים של תעודות רשמיות של נישואים או גירושין. סעיף 5 לפקודה מחיל את כל הוראות הפקודה גם על רישום הגירושין, מלבד העדר הדרישה להוסיף את פרטי ההורים ברישום בעת הגירושין.
רשמי נישואים אלה הם פקידי מדינה בהתאם לפקודה, ותעודותיהם הן תעודות רשמיות של המדינה, המספקת להם את הטפסים הרשמיים הממוספרים. תפקידם של הרושמים הוא מנהלי-חילוני ולא דתי או שיפוטי. בפסיקה נקבע כי אין כל קשר בין סידור גירושין לבין בית דין, ובין רישום הגירושין לפי הפקודה לבין הצורך בבית דין.
גלקסיית גלגל הרוח הדרומית
תכונות
גודלה הזוויתי של גלקסיית גלגל הרוח הדרומית הוא כ-12 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-55,000 שנות אור, ומסתה של הגלקסיה מוערכת בכ- מסות שמש (כחמישית ממסת שביל החלב). מישור הגלקסיה נטוי בזווית של 24 מעלות ביחס לקו הראייה אליו כך שצורתה מעט אליפטית, אבל ניתן לראות בקלות את מבנה הזרועות. הזרועות מכילות צבירים של כוכבים צעירים וכחולים בעוד שהליבה והמוט המרכזי מכילים בעיקר כוכבים זקנים וצהובים יותר. בשנת 2005 פורסם מחקר שהראה כי בגלעינה של הגלקסיה נמצאים שני חורים שחורים, ככל הנראה כתוצאה של מיזוג בינה לבין גלקסיה אחרת שטרם הושלם. ב-16 ביוני 2008 גילו מדענים שחקרו באמצעות הלוויין Galaxy Evolution Explorer מספר רב של כוכבים חדשים באזורים החיצוניים של הגלקסיה. עד אז סברו כי אזורים אלה חסרים את החומרים הדרושים ליצירת כוכבים. הגלקסיה מתרחקת משביל החלב במהירות של 513 ק"מ לשנייה.
פקודת הנישואין והגירושין (רישום)
הרשות הרושמת
במקרה אחר נקבע בפסיקה כי "משהכיר שר הדתות באדם כרשות רושמת לפי הפקודה הנ"ל, עלינו להניח שלאותו אדם יש תנאי הכשירות הנחוצים לפי הפקודה הנ"ל".
מאחר שבמדינת ישראל שולט הדין הדתי של הצדדים על כל דיני המעמד האישי, נקבע כי, בהתאם לדת, האימאם (אצל המוסלימים), הכומר (אצל העדות הנוצריות השונות), הרב (אצל היהודים), או השייח' של השבט (אצל הדרוזים) - יהיו רושמי הנישואים והגירושין. הפקודה מאפשרת גם רישום רישום נישואים וגירושין אזרחיים על ידי "הפקיד המסדר את הקידושין", ואולם, מאחר שאין תוקף לנישואים אלה במדינת ישראל - הרי שלא מונה פקיד כזה לרישום נישואים וגירושין אזרחיים.
התעודות
בהתאם, על הרשות הרושמת לרשום כל נישואים או גירושין בארבעה העתקים של התעודה, כאשר עליה לשמור אחד בפנקס הרישום; לשלוח אחד למשרדו של הממונה על המחוז בסוף כל חודש; למסור העתק לבעל והעתק אחד לאשה תמורת תשלום.
בהתאם על כל תעודה יש לציין את הפרטים הבאים:
ההבדל בין הרישום לבין התוקף
תקפם המשפטי של נישואין וגירושין בישראל נקבע לפי הדין האישי הוא הדין הדתי. קיימת אבחנה בין רישום הנישואין או הגירושין במרשם האוכלוסין (המתבצע לפי כל תעודה ציבורית, גם מחוץ לארץ) לבין תקפם של הנישואים או הגירושין. תוקף הנישואין או הגירושין נקבע בהתאם לדין האישי-דתי החל על הצדדים. קיים תוקף משפטי למעשי נישואים או גירושין פרטיים שבוצעו ללא מעורבות גורמי המינהל (שהם אנשי דת במקרה של דיני המעמד האישי), כל עוד אלה בוצעו לפי הדין הדתי שחל עליהם: "יש להבחין בין שאלת רישומם של נישואין ובין שאלת תקפם. כך למשל, תוקפם המהותי של נישואין בין יהודים תלוי בהוראותיו של הדין היהודי לפיו יכול אדם לקדש אשה במעמד "פרטי" ללא גושפנקה ציבורית וקידושיו תפסים לכל דבר." פנחס שיפמן, מי רשאי לשמש "רושם נישואין" בישראל?, משפטים יא, 2 (תשמא) 221-236.
בכל מקום בו המחוקק קבע נורמות אזרחיות החלות על ענייני נישואין וגירושין, הדגיש היטב כי אין בכוונתו להתערב בשיפוטו של הדין הדתי על תוקף הנישואין או הגירושין וכי שאלת תוקף הנישואין או הגירושין נותרת לחלוטין תחת מרות הדין הדתי. כך למשל, קובע כי דינו של מי שהתיר נישואין על כרחה של האשה הוא מאסר חמש שנים, אך החוק לא התערב בעצם תוקפו המשפטי של מעשה הגירושין או הנישואים:
הסמכות לביצוע החוק
בעקבות סגירת משרד הדתות, נחקק תיקון מספר 1 לחוק הרבנות הראשית לישראל, התש"ם-1980 שקבע כי גם למועצת הרבנות הראשית לישראל סמכות למנות רושמי נישואים לעדה היהודית. הסמכות למנות רושמי נישואים לגבי מי שאינם יהודים, וגם ליהודים - מכוחה של הפקודה - לא בוטלה.
ביום 6.1.2008 נתקבלה החלטת ממשלה מס' 2903, אשר לפיה הוקם משרד לשירותי דת. בהחלטה נקבע כי השר יצחק כהן יעמוד בראשו וכן נקבעו תחומי אחריות וסמכות של המשרד החדש. בהתאם לסעיף 7 להחלטה, נותרה הסמכות לעניין פקודת הנישואין והגירושין (רישום) בידי ראש הממשלה.
שתי החלטות הממשלה הנ"ל (מס' 900 ומס' 2903), מפרידות בין סמכויות מכוח חוקים מסוימים המפורטים בהן, ובין סמכויות אחרות. בשתי ההחלטות, לא מוזכרת פקודת הנישואין והגירושין (רישום). בפסקה 4 של החלטה מס' 2903 הנ"ל נקבע כי שטח הפעולה של הרשות הארצית לשירותי דת, תועבר ממשרד ראש הממשלה למשרד לשרותי דת ותהיה כפופה למנכ"ל המשרד לשרותי דת. שטח פעולה זה כולל בתוכו את הטיפול בעניינים הקשורים לרישום הנישואין של יהודים, אשר התבצע ביחידת הסמך, עד יום ההחלטה ואשר מבוצע במשרד לשירותי דת מאז ההחלטה.
מאשה והדוב
מאשה והדוב (ברוסית: Маша и медведь) היא סדרת טלוויזיה רוסית בהנפשה ממוחשבת לגיל הרך, שנחשבת לאחת מההפקות לקהל היעד הנצפות ביותר בהיסטוריה.
הסדרה נוצרה על ידי אולג קוזובקוב ושודרה לראשונה בשנת 2009. ביוטיוב הסדרה עקפה את רף המיליארד צפיות. ברוסיה הסדרה נחשבת לפולקלור.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר עלילותיהם של מאשה, ילדה בת ארבע, וחברה הדוב.
מאשה מתגוררת בבית ביער עם מספר בעלי חיים (חזיר עז וכלב).
מאשה מבחינה בפרפר ועקבת אחריו, דרכו היא מגיעה לביתו של הדוב שבאותו הזמן עוסק בדיג.
מאשה עושה בלאגן בביתו וכשהוא חוזר הוא מנסה להפטר ממנה, לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא מאשר לה להישאר בביתו, והצמד נעשים חברים.
בכל פרק בתוכנית מאשה מתוארת כילדה שובבה והיפרקטיבית האוהבת לחקור את העולם סביבה, מה שגורם לתקלות רבות שמרגיזות את חברה הדוב.
מחנה העקורים פלדאפינג
מחנה העקורים פלדאפינג (באנגלית: Feldafing) בבוואריה היה מחנה העקורים הראשון לאסירים יהודים משוחררים ניצולי השואה ממחנות הריכוז. לימים שהו בו פליטים יהודים מאזורי מזרח אירופה שבשליטת ברית המועצות. המחנה היה ממוקם באזור הוהנברג (Höhenberg) בפלדאפינג ומחוצה לו.
הקמת המחנה
המחנה נפתח על ידי צבא ארצות הברית ב-1 במאי 1945 כאמצעי חירום לשיכון יהודי הונגריה שהיו בקרונות בקר ברכבת, ששוחררה ליד תחנת הרכבת טוצינג (Tutzing), ליד רכבת חולים גרמנית. הרכבת הגיעה ממחנה הריכוז מולדורף-מטנהיים (Muhldorf-Mettenheim) והובילה אסירים יהודים שנאספו ממחנות הריכוז מיטרגארס (Mittergars), מולדורף ואלד לאגר אמפפינג (Muldorf Wald Lager Ampfing) ומולדורף-מטנהיים. אסירים אלה נועדו להיטבח בהרי טירול על ידי אנשי אס אס שהמתינו למשלוח זה. מלחמת העולם השנייה הייתה קרובה לסיומה, ומפקד יחידת הוורמאכט, שידע מה עתיד להיות גורלם של האסירים, המשיך לעכב את הרכבת עד לשחרורה על ידי יחידות החלוץ של צבא ארצות הברית. הנאצים המשיכו לשמור על הרכבת עד שהאמריקנים לקחו אותם בשבי, אף כי הגרועים שבשומרים ברחו. חלק מהאסירים הועברו מייד לרכבת בית החולים הגרמנית הסמוכה. רכבת האסירים הועברה למסילה ליד בית הספר לנוער היטלר בפלדאפינג (העיירה שליד טוצינג), שם יצאו האסירים מהרכבת. מפקד הרכבת הגרמני ושתי שומרות, שככל הידוע עזרו להישרדותם של האסירים, שוחררו ממעצר, והתאפשר להם לגור יחד עם האסירים המשוחררים. האחראי על המחנה היה סגן ראשון אירווינג ג'יי סמית' (Irving J. Smith), חייל יהודי ופרקליט בעיסוקו האזרחי, ששירת ביחידת הנושאים האזרחיים של הצבא (Civil Affairs Command).
מחנה העקורים פלדאפינג הוקם בשטח של בית הספר בעיירה פלדאפינג (Reichsschule Feldafing), בית ספר שהיה מורכב משבעה בניינים גדולים בני שתי קומות, לפחות תריסר מבנים זמניים ושש או שבע וילות גדולות הקשורות אל קומפלקס זה. היה זה בית ספר לנוער אליטה של ההיטלריוגנד, בית ספר ששכן באזור וילה בהוהנברג ומעבר לו, וממנו נשקף אגם. הווילות נרכשו או הוחרמו על ידי השלטונות הנאציים, לעיתים קרובות מבעלים יהודיים. חלק מהצריפים שימשו כמחנה ריכוז לשבויי מלחמה רוסים, שהוחזרו לארצם לאחר מספר חודשים. האסירים המשוחררים האחרים היו יהודים, רובם מהונגריה.
מבני המחנה
מבני המחנות הגדולים הוקמו כמתחם בית חולים שהיה מוכן לקליטת פצועים גרמנים. צלב אדום גדול נצבע על כל אחד מגגותיהם. אחד הצריפים הועמד לשימוש בית החולים, ויועד לקליטת חולים ופצועים גרמנים רבים. מבנים אחרים יועדו גם הם לשימוש כמתקני טיפול במקרים של פציעות חמורות פחות. חלק מהפצועים הגיעו מהטבח בפוינג (טבח בעיירה פוינג שבבווריה באפריל 1945, בו רצחו אנשי חיל האוויר הגרמני בירי כחמישים אסירים יהודים שניסו לצאת מרכבת מוות שנעצרה) וחלקם היו טייסים של בעלות הברית שנפלו בשבי.
פעילות ניצולי השואה במחנה
במחנה העקורים פלדאפינג התקיימו חיי חברה, מפעלי חינוך, תרבות ודת. במחנה פעל בית ספר יסודי חילוני. הקהילה הקהילתית הדתית במחנה הקימה כמה בתי ספר, בהם תלמוד תורה, ישיבה ובתי סמינר כולל בית מדרש ליוצאי ליטא ובית מדרש ליוצאי הונגריה. בפלדאפינג הייתה מועצה רבנית שהייתה לה השפעה רבה במחנה. בספריית המחנה היה גם אוסף ספרים דתי. תוכני הוראה חילוניים היו זמינים למבוגרים בבית ספר ערב, בבית ספר להכשרה מקצועית של אורט ובבית ספר לאחיות.
רבים מהילדים שגרו בפלדאפינג שוכנו בגן ילדים ובו 450 ילדים ומתבגרים. חלקם התארגנו בקיבוצים שביקשו לעלות לארץ ישראל. בהם היו הקיבוצים החילוניים "שיירת צבי" ו"זרובבל", והקיבוצים הדתיים "חפץ חיים" ו"אוהל שרה". בפלדאפינג פורסמו מספר עיתונים, ביניהם "די פרייע וורט" (המילה החופשית) ו"די יידישע וורט" (המילה היהודית), וכן מגזינים כגון "עיתון פלדאפינגר". להקות התיאטרון "הפרטיזנים" ו"הבימה" הציגו בפני אוכלוסיית המחנה. תושבי המחנה ארגנו גם תזמורת. להקת התיאטרון "עמך" פעלה בחסות ועד העובדים היהודים במחנה.
סיוע חיצוני ופעילות לייצוג שארית הפליטה
בספטמבר 1945 בדק הגנרל דווייט אייזנהאואר באופן אישי את תנאי החיים בפלדאפינג. בית החולים שהוקם במחנה, כמו גם דיור נוסף, היו תוצאה ישירה של דו"ח הריסון וביקור אייזנהאואר במחנה. בצילומי ביקורו של אייזנהאואר נראים המוני ניצולים מקיפים את אייזנהאואר, כפי שעשו כאשר מנהיגים ציוניים כמו דוד בן-גוריון ביקרו במחנה. ביקורו הראשוני של בן-גוריון במחנה באוקטובר 1945 היווה אות לאמון באוכלוסיית פלדאפינג ובוועד המרכזי שלה. פלדאפינג היה מחנה העקורים הראשון באזור ארצות הברית שכל אוכלוסייתו הייתה יהודית. כמו כן, הבחירות הראשונות לוועד מחנה עקורים יהודי התקיימו בפלדאפינג.
ועד המחנה של פלדאפינג היה מחולק למספר משרדים, בהם צוות דיור, אספקה, כלכלה, תברואה, תרבות ונושאים משפטיים. בשנת 1946 פתח בית המשפט במחנה פרויקט חקיקה עבור המחנה והוביל תנועה לחקיקה עבור כלל מחנות שארית הפליטה באזור הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה. בית המשפט החליט מספר החלטות בנוגע למספר קאפואים לשעבר שגרו במחנה, סייע בחקירת פוגרום קיילצה בשנת 1946 ופרסם מידע על הרוצחים הנאצים של יהודי ליטא שעל פי המשוער היו בסביבה.
בשנת 1946 התגוררו בפלדאפינג כ-4,000 יהודים ובפסח 1951 נותרו 1,585 עקורים יהודים במחנה. המחנה עבר לממשל גרמני ב-1 בדצמבר 1951 ונסגר במרץ 1953.
הערות
מאמר זה משלב טקסט מדף האינטרנט של מוזיאון השואה בארצות הברית ושוחרר תחת רישיון ה-GFDL. עיינו בפרטי כרטיס OTRS בוויקיפדיה מספר 2007071910012533.
בית הולנד
בית הולנד (באנגלית: Holland House) הוא אחד הבניינים הראשונים שנבנה בקנזינגטון. הבניין נבנה ב-1605 עבור סר וולטר קואופ, ונקרא בתחילה "טירת קופ" (Cope Castle).
את המבנה ירש בנו של קופ: הנרי ריץ', הרוזן הראשון מהולנד. ראשו של ריץ' נערף במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והבית הפך למפקדתו של אוליבר קרומוול. לאחר מלחמת האזרחים הושב הבית למשפחת ריץ' עד שנרכש על ידי משפחת אדוארד בשנת 1721. בשנת 1784 נרכש הבית על ידי הרוזן של אילצ'סטר.
במאה ה-19 הפך הבית, שהיה אז בבעלות הלורד הולנד השלישי, למקום מפגש של החברה הגבוהה בלונדון, ושהו בו המשורר ג'ורג' ביירון, תומאס מקאוליי, בנג'מין דיזראלי, צ'ארלס דיקנס, סר וולטר סקוט, ואף אליזבת בווס-ליון (אמהּ של המלכה אליזבת השנייה) ובעלה המלך ג'ורג' החמישי נהגו להגיע לנשפים שנערכו בבית הולנד.
הבניין נהרס במהלך הבליץ בספטמבר 1940, למעט קיר חיצוני אחד.
שירון
שירון הוא מקבץ מודפס של שירים מהזמר העברי ובו מופיעות מילות השירים, ולעיתים גם תווים. השירון כולל שירים ופזמונים המוכרים בציבור, והם משמשים לפעילויות חברתיות וחינוכיות. הנפוץ ביותר הוא השירון המחולק למשתתפים בערבי שירה בציבור, ובעזרתו הם שרים את השירים על פי המילים המופיעות בו.
אסכולת נוטרדאם
אסכולת נוטרדאם (באנגלית: Notre Dame school או "האסכולה הפוליפונית של נוטרדאם") הוא כינויה של קבוצת מלחינים, שעבדה בקתדרלת נוטרדאם בפריז או בשכנותה, מ-1160 בקירוב עד 1250. הכינוי מתייחס גם למוזיקה שחיברה קבוצה זו.
שירון
השירון מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות הישראלית ומהפצת הזמר העברי. בין השירונים העבריים הראשונים ניתן לציין שירון של שיינברג מ-1935, הכולל תשעה שירים ובו נכתב: ""המוזיקה תעלה ותחזק את התחושה הלאומית, תמצית הלאומיות מוצאת בה את ביטויה". מתקופה זו התפתחה תופעת השירה בציבור, והייתה חלק מהפעילות היזומה של ארגונים אשר פעלו בארץ, כמו: גופי התיישבות, הסוכנות היהודית, ועדות תרבות ביישובים, בתי ספר ותנועת נוער. כל אלה עסקו ב"הזמנות יצירה" ובהפצת שירונים רבים. ".. על פי מחקרה של טלילה אלירם (בר-אילן, תשנ"ה) "השירה בציבור וריקודי העם הם חלק ממנגנוני התמיכה החברתית מאז ימי החלוצים ועד ימינו". כך אנו יכולים למצוא בשנות ה-40 את תנועות הנוער התופסות תאוצת הקמה ופעילות – ובתוכן דרישה עצומה לשירים עבריים. במסגרת פעילויות אלו הופצו שירונים רבים. השירון שימש גם כלי להפצת השירים על ידי מחבריהם.
אסכולת נוטרדאם
המלחינים היחידים ששמם עבר במשך הדורות והגיע עד ימינו הם לאונין ופרוטין. שניהם נזכרו בכתבי סטודנט אנגלי אלמוני, הידוע בכינויו "אנונימוס IV", שעבד או למד בנוטרדאם בהמשך המאה ה-13. נוסף לכך שנקב בשמות שני המלחינים ותיאר אותם כ"מלחיני האורגנום הטובים ביותר", והוסיף וציין, כי ערכו את ספר האורגנום הגדול, הידוע בשם "מגנוס ליבר אורגני", הוא מביא אי-אילו פיסות מידע מעוררות סקרנות על המוזיקה והעקרונות שהיו כרוכים בחיבור האורגנום. פרוטין הוא המלחין הראשון של "אורגנום קוודרופלום" - פוליפוניה בארבעה קולות - או לפחות הראשון, שהמוזיקה שלו שרדה, שכן הסיכויים למצוא כתבי יד שלמים של מוזיקה כתובה בתווים מתקופה זו קלושים, במקרה הטוב.
שירון
מאז קום המדינה משתלבים השירונים במגוון פעילויות חברתיות וציבוריות. מלבד שירה בציבור, משמש השירון כלי עזר במערכי שיעור ופעילות חברתית בית הספר, בתנועות נוער, במסיבות, ובחגיגות רבות משתתפים.
אסכולת נוטרדאם
לאונין, פרוטין ועוד מלחינים אלמונים, שהמוזיקה שלהם שרדה עד ימינו, מייצגים את התקופה הידועה בתולדות המוזיקה האירופאית כארס אנטיקווה. המוטט פותח לראשונה במהלך תקופה זו מן הקלאוזולה, שהיא מטיפוסי היצירה השכיחים ביותר ב"מגנוס ליבר אורגני".
שירון
מאפיינים נוספים של השירון:
אסכולת נוטרדאם
מוזיקה בכתב תווים שרדה בכמויות ניכרות, אך פרשנות למוזיקה זו, בייחוד בכל הנוגע למקצב, עודנה נתונה במחלוקת. שלושה תאורטיקאים של מוזיקה מתארים את נוהל התקופה: יוהאנס דה גרלנדיה, פרנקו מקולון ואנונימוס IV; עם זאת, כולם כתבו שני דורות ויותר אחרי חיבור המוזיקה, וייתכן שכפו את הנוהל של זמנם, שהלך והתפתח במהירות, על מוזיקה שהובנה אחרת. בחלק גדול מן המוזיקה של אסכולת נוטרדאם הקולות התחתונים שרים ערכי תווים ארוכים בעוד שהקול או הקולות העליונים שרים קווים עתירי קישוטים, המרבים להשתמש בתבניות חוזרות של תווים ארוכים וקצרים, הידועים בשם "מודוסים ריתמיים". בכך צוינה ראשיתו של כתב תווים, המסוגל להציג משכי זמן יחסיים של תווים בתפקידי קולות וביניהם (הופין 1978, עמ' 221).
מלחינים בני ימינו, כמו סטיב רייך וארוו פרט, מציינים את המוזיקה של אסכולת נוטרדאם כהשפעה על יצירתם.
יחידה 42 (סדרת טלוויזיה)
יחידה 42 (בצרפתית: Unité 42) היא סדרת טלוויזיה בלגית מסוג פעולה ומותחן, העוסקת ביחידת מבצעים מיוחדת הנאבקת בפשעי מחשב ומוצאת עצמה במאבק אל מול רוצח ופצחן מתוחכם. הסדרה נכתבה על ידי ז'ולי ברטראן, אני קארלס ושרלוט ז'וליה. הסדרה שודרה לראשונה בבלגיה ברשת La Une ב-19 בנובמבר 2017 והופצה לשידור בשאר העולם על ידי נטפליקס החל מ-14 ביוני 2019.
תקציר עלילת הסדרה
העלילה מגוללת את קורותיה של יחידת משטרתית למאבק בצורות חדשות של פשעי סייבר. חבריה כוללים את בילי, האקרית בעלת שם הצופן “Th3m1s”; סם, שוטר אלמן; נאסים; בוב ואליס, פתולוגית חירשת.
שחקנים ודמויות
{{טורים|תוכן=
דמויות משניות
}}
זברי
זברי (רוסית: Звери) היא להקת פופ רוק רוסית פופולרית, במיוחד בקרב קהילות רוסיה וקהילות רוסיות מחוץ למדינה, כגון בארצות הברית ומערב אירופה.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי רומה זבר (רוסית: Рома Зверь), סולן הלהקה, בשנת 2002. אל זבר הצטרפו הגיטריסט ולדימיר חורוז'י, נגן גיטרת הבס קוסטיה לאבנקי, הדי ג'יי קיריל אנטוננקו והמתופף, מישה קראייב. אלבומה הראשון של הלהקה "גולוד" (מרוסית - "רעב") יצא בפברואר 2003 וזכה להצלחה מסוימת בקרב חברי קהילות רוסיות ברחבי העולם. מעודדים מההצלחה, חברי הלהקה הקליטו את אלבומם השני אשר יצא במרץ 2004 תחת השם "ראיוני קבארטאלי" (מרוסית - "שכונות, מחוזות"), אשר זכה אף הוא להצלחה. במרץ 2006 אלבומה השלישי של הלהקה "קאקדה מי ומייסטה, ניקטו נה קרוצ'ה" (מרוסית - "כשאנחנו ביחד, אף אחד לא מגניב יותר") יצא לאור והמשיך את האהדה לה זכו האלבומים הקודמים. בנובמבר 2006 הופיעו זברי בעיר חיפה שבישראל, וקיבלו אהדה שאמנם לא הייתה שווה לאהדה לה זכו באירופה, אבל גדולה למדי.
דיסקוגרפיה
Голод (Golod)
Районы-кварталы (Raiyoni Kvartali)
Когда мы вместе никто не круче (Kogda Mi Vmeste Nikto Ne Kruche)
Дальше (Dal'she)
נחום פרצוביץ
הרב נחום פרצוביץ (כונה ר' נחום; כ"ח באדר תרפ"ג, מרץ 1923 - י"ח בחשוון תשמ"ז, 20 בנובמבר 1986) היה ראש ישיבת מיר בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בטרוק לקישא ולרבי אריה צבי פרצוביץ, שהיה נכדו של הרב שלמה הכהן מווילנה, בעל ה"חשק שלמה". למד תורה מפי רבותיו רבי ברוך בער לייבוביץ ורבי אלחנן וסרמן. בתקופת השואה שהה יחד עם תלמידי ישיבת מיר בשאנגחאי שבסין. היה מכונה בישיבה "נחום טרוקר" על שם מקום לידתו.
בשנותיו האחרונות התרופף מצבו הבריאותי, אך למרות זאת מסר את שיעוריו מדי יום ביומו.
נפטר בי"ח בחשוון תשמ"ז (1986) ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות. ספריו יצאו לאור לאחר פטירתו בשם "חידושי רבי נחום" ו"שיעורי רבי נחום". דרך לימודו מתאפיינת בדקדוק בפשט המילים המופיעות בתלמוד ובראשונים.
כתביו
הספר חידושי ר' נחום נערך מתוך סרטי ההקלטה של שיעוריו היומיים. הספר נדפס עוד לפני סדרת הספרים המקבילה "שיעורי רבי נחום", מכיוון שהרב פרצוביץ עצמו ייחס חשיבות מיוחדת לשיעוריו היומיים וסבר שהם העיקר. גדולי תלמידיו הגיהו את הספר, ובראשם הרב בערל אייזנשטיין, שכיהן כראש. במקומות שלא היו סרטי הקלטה נערך הספר על פי כתבי תלמידים שנחשבים מדויקים.
בספר צועד הרב פרצוביץ' לפי שיטת בריסק, ומסביר את הגמרא לאור לשונה ולשון הראשונים, כשהוא משתדל לא להוסיף פרשנות עצמאית. הוא מצטט בספר רבות מדברי רבותיו רבי ברוך בר לייבוביץ ורבי אלחנן וסרמן, וכן חותנו רבי חיים שמואלביץ. בחידושים על מסכת בבא בתרא הוא ממעיט מלהביא מדבריו של רבי ברוך בער.
סדרת הספרים נדפסה על מסכתות יבמות, גיטין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
עוד נדפסה הסדרה "שיעורי רבי נחום", המבוססת על השיעורים הכלליים שנתן על מסכתות בבא מציעא, בבא בתרא, גיטין ויבמות, בעריכת תלמידו הרב אליעזר צבי סילבר.
ב"ישורון" כרך כ"ב (ניסן תש"ע) נדפס קונטרס "חזון נחום", הכולל משיעוריו ודברי הספד עליו.
בשנת תשע"ה יצא לאור על ידי נכדו הרב מאיר שולביץ הספר "בנין נחום" מתורתו ולזכרו.
יחסי בלארוס–ליכטנשטיין
יחסי בלארוס–ליכטנשטיין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בלארוס לבין נסיכות ליכטנשטיין.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין גאורגיה לבין נסיכות ליכטנשטיין כוננו ב-10 בפברואר 1992.
תערוכה של יצירות של הצייר יוהאן לודוויג בלולר מהמאה ה-19 בשם "מסע הריין" נפתחה במוזיאון הלאומי לאמנות של בלארוס ב-2 במאי 2019, והשתמשה בעבודות שהושאלו מהמוזיאון הלאומי של ליכטנשטיין.
קילוף עור
קילוף עור או בשמו העממי והלועזי "פילינג", הוא הליך קוסמטי בו תאי עור מתים מוסרים מהשכבה העליונה של העור ותאים חדשים נחשפים למתן מראה בריא וצעיר יותר. קילוף עור יכול להתבצע במספר דרכים ביניהם מקלחת פשוטה, סיבון באמצעות לופה, שימוש בחומרים כימיים או קילוף באמצעות לייזר.
היסטוריה
היסטוריונים מתארים תהליכי קילוף עור שהתבצעו עוד במצרים העתיקה בערך ב-3,000 לפנה"ס. נשים מצריות היו מושחות את גופן בחומרים רבים: עור של בעלי חיים ומלח לקילוף מכני של העור וחלב חמוץ ושאריות של ענבי יין לקילוף כימי של העור. בתחילת המאה ה-19 החלו סלוני יופי באירופה וצפון אמריקה לבצע טיפולי קילוף עור ללקוחותיהם באמצעות "נוסחאות סודיות" שהיו כנראה חומצות מוחלשות ממקור צמחי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו רופאים לבצע טיפולי קילוף עור מבוססי חומצת פנול וחומצת אצטט-טרי-כלורית (TCA). לבסוף, בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו רופאים להשתמש בלייזר בטיפולי קילוף עור כתחליף לטיפול בחומצות.
סוגים של קילוף עור
ניתן לחלק את קילוף העור למספר סוגים:
קילוף מבוסס חומרי טבע
קילוף מבוסס חומרי טבע או בשמו העממי "פילינג טבעי" הוא טיפול הכרוך במריחת חומרים ממקור אורגני ו/או מינרלי על העור. חומרים אלו יכולים להיות בעלי אפקט מכני של גירוד העור (כמו גרגירים) או חומצות המסירות את שכבות העור העליונות (חומצות מהצומח). סוגי הפילינג הטבעי הם:
קילוף כימי
קילוף כימי או "פילינג כימי" הוא טיפול הכרוך בשימוש בחומצות כימיות כגון חומצת פנול וחומצת אצטט-טרי-כלורית (TCA). טיפולים אלו יוצרים כוויות בדרגות קלות עד דרגה שתיים וגורמות לגוף לקלף מעליו את שכבות העור תוך יצור שכבות חדשות (שוב, בדומה לכווייה). חסרונות: שימוש חובה במקדם הגנה על בסיס קבוע בשעות היום והימנעות ככל הניתן לחשיפה לשמש לאחר ביצוע של פילינג מסוג זה לצמיתות. לאחר טיפול מערכת ההגנה החיסונית של העור נפגעת והיא נעשית חלשה וחשופה לקליטת זיהומים ברמה גבוהה יותר. בהתאם לכך, השימוש על בסיס קבוע בתכשירי הגנה הם בגדר חובה על מנת למנוע זיהומים ומניעת פיגמנטציה.
יתרונות: גוון אחיד יותר לעור, מראה עור מלוטש ומעודן. טיפול מסוג זה גורם להאטת ההזדקנות הביולוגית של העור ולתיקון של פגמי עור קלים.