cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרלו גולדוני
ילדות, נעורים ולימודים
אביו מסר אותו להשגחת הפילוסוף קלדיני ברימיני, אבל לא עבר זמן רב והנער נשא רגליים, הצטרף אל להקת שחקנים נודדים וחזר לוונציה. ב-1723 הכניס אותו אביו לקולג'ו גיזליירי המחמיר בפאביה, שכפה את גילוח הראש וגלימת הנזירים על תלמידיו. אלא שבזכרונותיו מספר גולדוני, שחלק גדול מזמנו שם הוקדש לקריאת קומדיות בלטינית וביוונית. הוא החל כבר לכתוב בעצמו בתקופה זו; ובשנתו השלישית חיבר פואמה מוציאת דיבה בשם "איל קולוסו", שבה שם ללעג את בנותיהן של אי-אילו משפחות בפאביה. כתוצאה מתקרית זו (ו/או מביקור עם כמה מחבריו ללימודים בבית בושת מקומי) גורש מבית הספר ונדרש לעזוב את העיר (1725). הוא למד משפטים באודינה ובסופו של דבר קיבל תואר במודנה. הוא עבד כמתמחה בקיוג'ה ובפלטרה ולאחר זמן חזר לעיר הולדתו והחל לעבוד בעריכת-דין.
יחסי בלגיה–יפן
לאחר מלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1962, אלברט הופרט התמנה לשגריר בלגיה ביפן. הוא הוחלף על ידי פרדנד קוגלס בדצמבר 1968, קוגלס הוחלף על ידי הופפר במאי 1972. במהלך תקופת כהונם כשגרירים, יפן אירחה את אולימפיאדת הקיץ בטוקיו בשנת 1964, ואירוע בינלאומי נוסף באוסאקה בשנת 1970.
קרלו גולדוני
ילדות, נעורים ולימודים
כשבידו הסמכה של עורך דין ומשרות מכניסות כמזכיר ויועץ, נראה היה, לזמן מה, שגולדוני אכן מתיישב בדעתו ומשתקע בעיסוקו כמשפטן, אבל בהמשך לזימון בלתי צפוי לוונציה, לאחר היעדרות של שנים אחדות, פרש גולדוני מן הקריירה שהחל בה ופנה תחת זאת לכתיבת מחזות וניהול תיאטראות. אביו מת ב-1731 וכעבור שנה הניע אותו הצורך להשתמט מנישואים בלתי רצויים לעזוב את ונציה ולעקור אל מילאנו ואחר לוורונה, שם עזר לו מנהל התיאטרון, ג'וזפה אימר, בדרכו להיות למשורר קומי. אימר גם הציג אותו לפני זו שתהיה לאשתו, ניקולטה קוניו. גולדוני חזר עמה לוונציה, שם נשאר עד 1743.
קריירה תיאטרלית
גולדוני נכנס לזירת התיאטרון האיטלקי עם טרגדיה, "אמאלסונטה", שהופקה במילאנו. ההצגה נחלה כישלון הן בביקורות והן בקופה.
יחסי בלגיה–יפן
לאחר מלחמת העולם השנייה
הקדנציה של נוטומב, שגריר בלגיה ביפן לשעבר, הייתה בסימן מותם של שני מלכים: הקיסר היפני הירוהיטו אשר נפטר בשנת 1989, והמלך בודואן מבלגיה אשר נפטר בשנת 1993. מלכותם של שני המלכים הייתה ארוכה במיוחד, כהונתו של הקיסר הירוהיטו משכה 62 שנים ואילו, כהונתו של בודואן, מלך בלגיה לשעבר, משכה 42 שנים. בשנת 1989 התרבות היפנית נכנסה בשיא כוחה לבלגיה, כמות היפנים אשר ביקרו בבלגיה באותה שנה עמדה על 1.6 מיליון יפנים.
קרלו גולדוני
קריירה תיאטרלית
כאשר הגיש את המחזה לרוזן פראטה, מנהל האופרה, נאמר לו שיצירתו "חוברה בתשומת הלב הנאותה לכללים של אריסטו ושל הוראציוס, אבל לא בהתאם לכללים, שנקבעו לדרמה האיטלקית." "בצרפת", המשיך הרוזן, "אתה יכול לנסות לרצות את הציבור, אבל כאן באיטליה השחקנים והשחקניות הם אלה שאתה צריך להיוועץ בהם, כמו גם עם מחבר המוזיקה ומעצבי התפאורות. הכל חייב להיעשות בהתאם לצורה מסוימת, שאותה אבאר לך."
יחסי בלגיה–יפן
סחר
הייצוא היפני לבלגיה לשנת 2018 עמד על 753 מיליארד ין. המוצרים העיקריים אשר הוצאו לבלגיה הם: מכונות, ציוד הובלה, כלי רכב וחלקים, כימיקלים, מכונות חשמל, מכונות לבנייה וכרייה ועוד. הייבוא היפני מבלגיה לשנת 2018 הסתכם ב-339 מיליארד ין. המוצרים העיקריים אשר הוצאו ליפן הם: כימיקלים, מוצרים פרמצבטיים, כלי רכב, מזון, יהלומים, מוצרים כימיים ועוד.
קרלו גולדוני
קריירה תיאטרלית
המחזה הבא שלו, "בליזאריו", שנכתב ב-1734, הצליח יותר, אף כי לאחר מעשה הודה גולדוני שהוא בוש בהצלחה זו.
במהלך תקופה זו כתב גם לבריות לאופרה סריה ושימש זמן מה כעוזר לדומניקו לאלי, משורר הבית של סן ג'ובאני גריזוסטומו, בית האופרה המכובד ביותר בוונציה. בתפקידו זה צבר ניסיון מועיל בהפקות אופרה סריה ובעיבוד ושכתוב של לבריות. שאיפתו להידמות לפייטרו מטסטאזיו הביאה אותו לחיבור אופרות רציניות, שנחלו הצלחה צנועה.
עוד תקופת-מה המשיך גולדוני לכתוב טרגדיות, אבל תוך זמן לא רב עמד על כך, שנטייתו הטבעית היא לקומדיה. הוא הכיר לדעת, שהבימה האיטלקית זקוקה לרפורמה; עם מולייר כדגם חיקוי לנגד עיניו, שקד על עבודתו וב-1738 הוציא מתחת ידיו את הקומדיה האמיתית הראשונה שלו, "איש העולם" (L'uomo di mondo). באותה שנה יצר גם את Momolo Cortesan. במהלך שיטוטיו והרפתקותיו המרובים באיטליה, לא חדל לעבוד וכאשר התוודע בליוורנו אל המנהל מדבאק, גמר אומר לעסוק במקצוע כתיבת המחזות לפרנסתו. מדבאק העסיק את גולדוני בכתיבת מחזות לתיאטרון שלו בוונציה ובעבודתו אצלו ואצל מנהלים אחרים יצר במהלך שהותו בעיר זו כמה מיצירותיו האופייניות ביותר. עד 1743 שכלל לכלל שלמות את סגנון כתיבתו המעורב (שבו מיזג את מולייר עם מיטב הקומדיה דל'ארטה ועם השנינות והכנות שלו עצמו). דוגמה טיפוסית לסגנון זה הוא La Donna di garbo, הקומדיה האיטלקית הראשונה מסוגה.
בבעלות משפחת ונדראמין היה ה"תאטרו די סן לוקא", או "תאטרו ונדראמין" או "תאטרו סן סלווטורה", שנוסד בשנת 1622 ברובע סן סלווטורה, או בניב הוונציאני, "סן סלוודור". שם התיאטרון שונה בהמשך ל"תאטרו אפולו" ומאז 1875 הוא קרוי תאטרו גולדוני, ועודנו משגשג כתיאטרון העיקרי בעיר למחזות, עכשיו בבניין משנות ה-20 של המאה ה-18. בתקופת חייו של קרלו גולדוני, גדול הדרמטורגים בוונציה, רק סן לוקא ומליבראן העלו עדיין דרמה מדוברת, ונטישתו את משפחת גרימאני לטובת משפחת ונדראמין בסן לוקא בשנת 1752 היה אירוע רב-חשיבות בתולדות התיאטרון של התקופה, פתיחה לתקופה היפה ביותר בחייו, כנראה, שבה מילא תפקיד חשוב לא רק בקומדיות שכתב אלא גם בהתפתחות האופרה בופה.
יחסיה של משפחת ונדראמין, שהייתה מעורבת באופן ישיר ומשמעותי בניהול התיאטרון, עם גולדוני היו משובשים לעיתים, רצופי ויכוחים על כסף ועל סגנון מחזותיו, עד שעזב בשנת 1761 ויצא לפריז, כתוצאה מדין ודברים עם יריבו, קרלו גוצי.
אחרי 1748 עבד גולדוני עם המלחין בלדאסארה גאלופי והרים תרומות משמעותיות לצורה החדשה של אופרה בופה. גאלופי חיבר את המוזיקה ליותר מעשרים מן הלבריות של גולדוני. בדומה לקומדיות שלו, גם באופרה בופה של גולדוני משולבים יסודות של הקומדיה דל'ארטה עם תמונות מוכרות ממציאות מעמד הביניים המקומי. יצירותיו האופראיות כוללות שתיים מן הקומדיות המוזיקליות המצליחות ביותר של המאה ה-18, "החכם הכפרי", למוזיקה של גאלופי (1752) ו"הנערה הטובה", למוזיקה של ניקולו פיצ'יני (1760).
מעבר לצרפת ומוות
בשנת 1757 נקלע גולדוני למחלוקת מרה עם המחזאי קרלו גוצי, שהביאה אותו לידי סלידה עמוקה מהעדפותיהם של בני ארצו, עד כדי כך, שב-1761 עקר לפריז, שם קיבל משרה בחצר כממונה על התיאטרון האיטלקי. הוא עשה את שארית חייו בצרפת וכתב את רוב מחזותיו ואת זכרונותיו בצרפתית.
המצליח ביותר מבין המחזות שכתב בצרפתית היה Le Bourru bienfaisant, לכבוד כלולות לואי ה-16 ומארי אנטואנט בשנת 1771. גולדוני נהנה מפופולריות בלתי מבוטלת בצרפת; עם פרישתו לוורסאי העניק לו המלך גמלה, שאבדה אחרי המהפכה הצרפתית. האספה הלאומית הצביעה לאחר זמן על חידוש הגמלה, יום אחרי מותו של גולדוני. הגמלה המחודשת הושבה לאלמנתו, במענה לעתירתו של המשורר אנדרה שנייה; "היא זקנה", אמר, "היא בת שבעים ושש, ובעלה לא הניח לה דבר פרט לשמו המכובד, מידותיו הטובות ודלותו."
גדול עלינו
גדול עלינו היא סדרת קומדיה לנוער בכיכובם של שלישיית מה קשור, אשר החלה את שידוריה בערוץ זום לצופי HOT ב-20 באוקטובר 2022.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בשלושה חברים בני 11 מבית יתומים עם חיים מסובכים, שלאחר מפגש עם פרופסור מסתורי הופכים בטעות לבני 31 עם חיים הרבה יותר מסובכים. לאורך פרקי הסדרה, השלושה צפויים לצאת אל העולם הגדול ולהתמודד עם הקשיים שלו.
Streptococcus pyogenes
Streptococcus pyogenes, מין חיידק גרם חיובי מסוג Streptococcus. חיידק זה מהווה את רוב קבוצת לנספילד A והוא בטא-המוליטי. מין זה גורם לשלל מחלות בעור ובדרכי הנשימה העליונות. חיידק זה גורם לכ־10% עד 25% מכלל מקרי דלקת הגרון (פרינגיטיס; רוב המקרים האחרים נגרמים על ידי נגיפים) ולרוב מקרי השנית.
החיידק מתקיים בגרון של בני אדם בלבד, מדי פעם הוא מתרבה מעבר לרמתו הנמוכה בגרון וגורם למחלה. לחיידק יש מספר "גורמי אלימות" באמצעותם הוא מתמודד עם מערכת החיסון: כגון, קפסולה המגנה עליו מפני פגוציטוזה, חלבון המעכב קישור למערכת המשלים בגוף, טוקסינים הממיסים ממברנות, וגורמים נוספים המסייעים בידו לפעול כנגד מערכת החיסון. החיידק עובר מאדם לאדם דרך האוויר או באמצעות מגע עם העור.
אצל ילדים, הוא יכול לגרום לטונסיליטיס (דלקת שקדים), פרינגיטיס, או דלקת האוזן התיכונה. אצל אחוז מועט של ילדים, יכול להתפתח סיבוך אוטואימוני – קדחת השיגרון. החיידק עלול גם לזהם את העור – ליצור פצע אופייני בשם impetigo pyoderma. במקרים מסוימים עלול החיידק לפלוש לשריר, להתרבות ולפלוש לדם, ולמנוע פעילות של מערכת החיסון כנגדו על ידי ייצור של פרוטאזה חיידקית המפרקת את החומרים שיוצרים כמוטקסיס (ועל ידי כך נמנעת ה"קריאה" לתאי הדם הלבנים הפולימורפנוקלאריים להגיע למקום. הפלישה לדם מלווה בתסמונת סטרפטוקוקית טוקסית שהתמותה ממנה היא כ־30%.
פניצילין הוא טיפול הבחירה בחיידק זה. לא ידועה עמידות של החיידק לפניצילין.
רקע
מערכת המשלים היא מערכת חלבונים המגנה מפני הדבקה של פתוגנים. דבר זה יכול להתבצע בצורה עקיפה – על ידי גיוס של פאגוציטים לאתר ההדבקה, או על ידי אופסוניזציה (סימון) של הפתוגן כך שהפאגוציט ידע שעליו לבולעו, או בצורה ישירה – על ידי יצירה של קומפלקס סופי המחורר את ממברנת הפתוגן ומשמידו.
למערכת המשלים 3 מסלולים בהם היא פועלת: המסלול הקלאסי, המסלול הלקטיני והמסלול האלטרנטיבי.
במסלול הקלאסי, נוגדן IgM (או IgG) מזהה את הפתוגן ונקשר אליו ומגייס את החלבון C1 שנקשר לנוגדן. C1 מורכב מ־3 תתי יחידות: הראשונה – C1q הנקשר לנוגדן ומפעיל את תת־היחידה השנייה – C1r שבתורו מפעיל את תת־היחידה השלישית – C1s. C1s מבקע את החלבונים C2 ו־C4 ל־2 תתי יחידות: לתתי יחידה a העוזבים את הקומפלקס, ולתתי יחידה b היוצרים יחד קומפלקס של C2b-C4b הנקרא גם C3 convertase. קומפלקס זה יודע לבקע את החלבון המרכזי של מערכת המשלים – C3, גם הוא ל־2 תתי יחידות: תת־יחידה a העוזבת את הקומפלקס ומגייסת את החלבון C5, ותת יחידה b המצטרפת אל הקומפלקס (C2b-C4b-C3b המכונה גם C5 convertase) וגורמת לאופסוניזציה (סימון) של הפתוגן. ייתכן ומערכת המשלים תמשיך גם לשלב הבא של השמדה ישירה של הפתוגן: קומפלקס C5 convertase מבקע את החלבון C5 ל־2 תתי יחידות: תת־יחידה a עוזבת את הקומפלקס ופועלת לעירור תגובה דלקתית (באמצעות הפעלת תאי פיטום), ואילו תת־יחידה b מצטרפת אל הקומפלקס ומביאה לגיוס של חלבונים C8, C7, C6 ו־C9 היוצרים קומפלקס תקיפה ממברנלית (MAC) היודע לגרום לפירוק אוסמוטי של תא הפתוגן.
המסלול האלטרנטיבי אינו מופעל כתוצאה מקישור לנוגדן או כתוצאה מזיהוי תבנית סוכרית (דוגמת מאנוז) כמו במסלול הקלאסי/לקטיני, אלא מופעל באופן עצמאי ומשול למנוע מכונית הפועל במצב סרק. מסלול זה מתרחש כתוצאה מביקוע ספונטני של החלבון C3, שכן הקשר בין תתי יחידות a ו־b המרכיבות אותו אינו יציב אלא נפתח ונסגר בצורה ספונטנית. באופן זה, הקשר עשוי להיפתח ולהיקשר קוולנטית לפני השטח של החיידק.
עיכוב חלבוני מערכת המשלים
S. pyogenes מפרש מספר חלבונים שמטרתם להפריע ולעכב את מערכת המשלים מלפגוע בחיידק. אחד מהחלבונים המרכזיים הללו הוא ציסטאין פרוטאינז בשם SpeB. הגן speB (ראשי תיבות של Streptococcal pyrogenic exotoxin B) נמצא בכרומוזומים של כל הזנים של S. pyogenes, ומקודד לחלבון לא פעיל בגודל של 40 קילודלתון, שלאחר מכן עובר תהליכים קטליטיים עצמאיים ומעובד לחלבון בגודל של 28 קילודלתון. ל־SpeB יש חשיבות רבה בוירולנטיות של S. pyogenes, ונמצא כי כאשר ביצעו מוטגנזה מכוונת בגן זה, התוצאה הייתה ירידה בנגעים בעור, בהרס רקמות ובתמותה בקרב חיות מודל ממשפחת העכבריים.
S. pyogenes מסמן לפירוק גם מרכיבים אחרים של מערכת המשלים, ובהם החלבונים C2,C4, C5a, C6, C7, C8 ו־C9. באופן מפתיע, S. pyogenes מסוגל להביא גם לפירוקו של החלבון מעכב C1 אסטראזה (C1-INH); חלבון זה הוא מעכב פרוטאזות גליקופרוטאיני השייך למשפחת הסרפינים, שתפקידו העיקרי הוא לבקר ולעכב את מערכת המשלים מפני אפשרות של שפעול ספונטאני שלה, על ידי עיכוב בלתי הפיך של C1 המונע ממנו לבקע את החלבונים C2 ו־C4 (במסלול הקלאסי) או על ידי עיכוב של MASP1 ו־MASP2 (במסלול הלקטיני). עיכוב C1-INH מביא דווקא לשפעול של C1 (במסלול הקלאסי) ושל חלבוני MASPs (במסלול הלקטיני) וליצירה של C3 convertase, אך הרחק מפני השטח של החיידק. זהו אחד ממנגנוני ההתחמקות של S. pyogenes ממערכת המשלים.
בנוסף, SpeB מפריע למסלול האלטרנטיבי של מערכת המשלים על ידי שמביא לפירוק החלבון פרופרדין, הבקר החיובי של מסלול זה. לפרופרדין, במצב תקין, תפקיד חיוני באתחול המסלול האלטרנטיבי ברמה המקומית, על ידי כך שהוא מייצב את קומפלקס C3 convertase האלטרנטיבי. ההפרעה לפעילותו על ידי SpeB גורמת לאי יציבות של הקומפלקס, ומפריעה לפאגוציטוזה יעילה וכן לגיוס פאגוציטים, ומאפשרת את הפצתו של החיידק בגוף.
חלבון נוסף הוא אנדופפטידאז O (ובקיצור PepO) המהווה אנזים שמור היטב בקרב הזנים השונים של S. pyogenes, ההומולוגי ב־68% מהרכב חומצות האמינו לאנזים PepO של החיידק Streptococcus pneumoniae. בדומה למנגנון הפעילות ב־S. pneumoniae, גם ב־S. pyogenes אנזים זה נקשר לתת היחידה C1q, המאקטבת את המסלול הקלאסי של מערכת המשלים, בקשר אלקטרוסטטי ומונע את הקישור שלו לנוגדן IgG כאשר ה־pH נמוך (כפי שקורה בדרך כלל ברקמות מודלקות).
פירוק של נוגדני IgG
נוגדני IgG הם הנוגדנים הנפוצים ביותר בסרום ההומני ומשחקים תפקיד חיוני במלחמה נגד זיהומים באמצעות הפעלת מערכת המשלים. הפעלה זו נעשית באמצעות קישור בין ה־IgG (ושרשרת ה־Fc שלו) לבין תת־היחידה C1q, אופסוניזציה (סימון) של הפתוגן ופאגוציטוזה בתיווך קישור לרצפטורי Fcγ הנמצאים על הפאגוציט. כחלק מההתמודדות שלו עם מערכת המשלים, S. pyogenes מפריש 2 אנזימים עיקריים שמטרתם לפרק את הנוגדנים – IdeS/Mac-1 ו־EndoS.
IdeS/Mac-1 הוא ציסטאין אנדופפטידאז בגודל של 35 קילודלתון המצוי בקרב כל הזנים של S. pyogenes באחד משני אללים אפשריים. אנזים זה יכול ליצור אינטראקציה עם IgG שכתוצאה ממנה יתרחש ביקוע פרוטאוליטי באתר ספציפי, בין 2 שיירי גליצין (G236 ו־G237), הממוקם בחלק התחתון של השרשראות הכבדות של הנוגדן. תגובה זו יעילה מאוד ומביאה לעיכוב הקישור של מערכת המשלים לחיידק. מעבר לזה, הפירוק של נוגדני IgG על ידי IdeS/Mac-1 מוליד כמויות גדולות של חלקיקי Fab (ה"זרועות" של הנוגדן) הנעים בזרם הדם, שמסוגלים להיקשר מחדש לפני השטח של החיידק אך לא מסוגלים להפעיל את מערכת המשלים. חלקיקים אלו למעשה "תופסים" אתרי קישור על פני השטח של הפתוגן שיכלו לשמש נוגדנים תקינים שהיו מפעילים את מערכת המשלים, וכך מעניקים הגנה נוספת לחיידק.
EndoS הוא אנדוגליקוזידאז בגודל של 108 קילודלתון המבקע גליקן אליו קשורה חומצות האמינו אספרגין, המצוי בשרשראות הכבדות של נוגדן IgG הומני. במצב תקין, גליקוזילציה של שייר האספרגין (Asn-297) היא פעולה חיונית לצורך יצירת האינטראקציה עם רצפטורי Fcγ הממוקמים על פני הפאגוציט ולצורך הפעלת מערכת המשלים בתיווך של IgG. פעולתו של EndoS מונעת את התרחשות הגליקוליזה, ובכך מעכבת את הפעלת מערכת המשלים.
עיכוב יצירת קומפלקס MAC
ככלל, הדופן הפפטידוגליקנית העבה של חיידקים גראם־חיוביים מונעת ליזיס בתיווך של MAC (השלב הסופי של מערכת המשלים בו ממברנת הפתוגן מחוררת). למרות זאת, S. pyogenes מבטא חלבונים שבאפשרותם להפריע לאיסוף החלבונים המרכיבים את קומפלקס MAC. הדבר נעשה או בדרך ישירה – באמצעות האנזים SIC, או בדרך עקיפה – באמצעות ביטוי של חלבוני VnBPs.
SIC (ראשי תיבות של streptococcal inhibitor of complement) הוא חלבון בגודל של 31 קילודלתון הנקשר לקומפלקס החלבונים C5b67 (המורכב מ־C5b, C6 ו־C7) ומונע את קשירתו של החלבון C8, או נקשר לקומפלקס החלבונים C5b678 (המורכב מ־C5b, C6, C7 ומ־C8) ומונע את קשירתו של החלבון האחרון הדרוש – C9. בין כה ובין כה הוא מונע את יצירת הקומפלקס MAC.
חלבוני VnBPs (ראשי תיבות של vitronectin-binding proteins) הם חלבונים היודעים לקשור את הגליקופרוטאין ויטרונקטין, שמעכב את קשירתו של החלבון C9 ויצירת הקומפלקס MAC.
רוברטה פלאק
רוברטה פלאק (באנגלית: Roberta Flack; נולדה ב-10 בפברואר 1937) היא זמרת אמריקאית בסוגות מוזיקת נשמה, ג'אז, פולק ורית'ם אנד בלוז. שירה "The First Time Ever I Saw Your Face" הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד ב-1973 וזכה בפרס גראמי באותה שנה. שנה מאוחר יותר הגיע שירה "Killing Me Softly with His Song" לאותם הישגים.
ביוגרפיה
נולדה בצפון קרוליינה וגדלה בווירג'יניה. היא ירשה את שם משפחתה מאמה, איירין פלאק, שהייתה זמרת בכנסייה. פלאק נחשפה לראשונה למוזיקה אפריקנית-אמריקנית כשהאזינה לשירתן של מהליה ג'קסון וסאם קוק בכנסייה שרוב באיה היו שחורים. בגיל 15 התקבלה ללימודים באוניברסיטת הווארד בוושינגטון די. סי. על סמך מלגת הצטיינות במוזיקה. לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון בגיל 19, ביקשה להמשיך בלימודים. אלא שמותו הפתאומי של אביה אילץ אותה להתחיל לעבוד כמורה למוזיקה.
קריירה
במקביל לעבודתה ליוותה פלאק זמרי אופרה בפסנתר ושרה בעצמה במועדונים בוושינגטון. ב-1968 איתר אותה מפיק אטלנטיק רקורדס שרה במועדון וארגן לה מבחן בחברה. בינואר 1969 ראה אור אלבום הבכורה שלה, "First Take" בחברת אטלנטיק רקורדס. התקליט לא היה להיט עד שקלינט איסטווד שילב את השיר "The First Time Ever I Saw Your Face" מתוכו בפסקול סרטו הראשון כבמאי, "Play Misty for Me" מ-1971. השיר הפך ללהיט, שהה שישה שבועות בראש המצעד ב-1972 והתקליט היה לתקליט זהב. פלאק ואיסטווד נותרו קשורים וב-1983 הקליטה פלאק את המוזיקה עבור סרטו הארי המזוהם. בשנת 1997 הוציאה את אלבום חג המולד, The Christmas Album.
להיטים מוכרים
להיטה הידוע הורג אותי ברכות בשירו ("Killing Me Softly with His Song") נכתב על ידי נורמן גימבל, ופלאק הקליטה לו גרסה ב-1973. השיר בוצע לראשונה ב-1972 על ידי לורי ליברמן. ליברמן טענה, שאחרי שהאזינה לשיר "כיסאות ריקים" של דון מקליין (מתוך אלבום המופת שלו פשטידה אמריקאית ), היא עברה חוויה חזקה של הזדהות, וכתבה על כך שיר. כשסיפרה על כך לגימבל, הוא כתב את השיר, שהולחן על ידי צ'ארלס פוקס ובוצע על ידי ליברמן. המלחין פוקס הכחיש את היותה של ליברמן המקור לשיר. הוא טען, שגימבל והוא כתבו את השיר, נתנו אותו לליברמן, וזו העירה שהשיר מזכיר לה את תגובתה הרגשית החזקה למשמע שירתו של דון מקליין. מקלין עצמו טוען עד היום, שהוא אכן היווה את ההשראה לשיר של גימבל.
השיר שהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד, נבחר להיכל התהילה של פרס גראמי ב-1999 והגיע למקום ה-360 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון. האלבום "Killing Me Softly" בו הופיע השיר, וכן גרסה של פלאק לשיר "סוזן" של לאונרד כהן, הגיע לכמות מכירות של פלטינה כפולה.
בהמשך הקריירה שיתפה פלאק פעולה עם הזמר דוני הת'וויי (Donny Hathaway) עד מותו ב-1979. שיריהם המשותפים "Where Is the Love" ו-"The Closer I Get to You" היו ללהיטים מוכרי-מיליונים. כן שרה עמו בדואט את שירו של ג'יימס טיילור, "You've Got a Friend".
בשנות השמונים לא חזרה פלאק על הישגיה מן העשור הקודם. ב-1982 ביצעה את שירו של ברט בכרך, "Making Love", בסרט באותו שם. ב-1986 הקליטה את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "משפחת הוגאן", שליווה את הסדרה במשך שש עונות.
ב-2012 הוציאה פלאק את האלבום "Let it Be Roberta", הכולל גרסאות כיסוי לשירי הביטלס.
בשנת 2022 סרט דוקומנטרי על פלאק ושירתה, במסגרת פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים DOCNYC בניו יורק.
חיים אישיים
ב-1975 עברה פלאק להתגורר בבניין הדקוטה בניו יורק, מול דירתם של ג'ון לנון ויוקו אונו.
בנובמבר 2022 נודע כי חלתה ב-ALS, ומתקשה בדבור וכי סבלה משבץ כמה שנים קודם לכן.
אוניברסיטת פירנצה
אוניברסיטת פירנצה (באיטלקית: Università degli Studi di Firenze, באנגלית: University of Florence) נוסדה בשנת 1321, מרכז אקדמי חשוב ומשפיע למחקר והכשרה גבוהה באיטליה. באוניברסיטה פועלות 15 פקולטות הפזורות בעיר פירנצה ומחוצה לה. האוניברסיטה היא מבין המוסדות האקדמיים העתיקים ביותר בעולם המערבי.
סגל האוניברסיטה מונה חוקרים ומרצים בעלי שם עולמי, עם 1,800 מרצים וצוות מחקר, 1,600 צוותים טכניים ומנהלתיים, ולמעלה מ־1,600 עוזרי מחקר ודוקטורנטים. האוניברסיטה מציעה מגוון רחב של תוכניות לימוד ברמות שונות ובכל תחומי הידע.
היסטוריה
אוניברסיטת פירנצה החלה את פעילותה כ-Studium Generale שהוקמה בזכות החלטה של רפובליקת פירנצה בשנת 1321, בימיה הראשונים של האוניברסיטה נלמדו נושאים כמו תורת המשפט האזרחית, ספרות ורפואה; אולם בשנת 1324, לאחר שלוש שנים בלבד, היא נאלצה להפסיק פעולתה.
הלימודים באוניברסיטה התחדשו בשנת 1349, הודות להתערבותו של האפיפיור קלמנס השישי, שהעניק לStudium Generale תואר המאפשר להעניק דיפלומות (Privilegia maxima), בנוסף אפשר להקמת הפקולטה הראשונה לתאולוגיה באיטליה.
בשנת 1364, בתקופת שלטונו של הקיסר קרל הרביעי, הפכה אוניברסיטת פירנצה לאוניברסיטה אימפריאלית, עם זאת, בשנים שלאחר מכן שוב הופסקה פעילותה האקדמית. בשנת 1387 תוקנו תיקונים וחוקים חדשים אשר אפשרו לאוניברסיטה מתן פרופסורה לראשונה, בהינתן דגש בהתפתחות הוראת הרפואה באמצעות הנחיה על גבי גופות ללימודי אנטומיה, מה שלא היה ניתן לעשות עקב המגבלות של הכנסיות הקתוליות.
בשנת 1473 הועברה ה-Studium (האוניברסיטה) לעיר פיזה, בהנחיית הדוכסות הגדולה של טוסקנה על פי בקשת משפחת מדיצ'י. בדרישה להעביר את כול עבודותיו ויצירותיו של לורנצו דה מדיצ'י, ולמזג את עבודותיו משתי האוניברסיטאות כדי ליצור מרכז תרבותי לכול יצירותיו. בפירנצה נותרה רק האקדמיה התאולוגית.
שארל השמיני הביא לחזרה זמנית את Studium בפירנצה בין 1497 ו-1515, לאחר מכן שוב חזרה לפיזה עם חזרתם של משפחת מדיצ'י לשלטון.
שינויי המיקום המתמשכים לא השפיעו עם זאת על פעילויות המחקר וההוראה של האוניברסיטה, למעשה במהלך שלטונו של קוזימו דה מדיצ'י מספר המקומות באוניברסיטה הלך וגדל כך גם עידוד ההוראה באיחוד בתחום הרפואה. בנוסף, המחקר המדעי והספרותי בוצעו על ידי האקדמיות של Cimento. ונהגה התפשטות ההוראה במה שנקרא "הערוצים המקבילים" נותרה כמעט ללא שינוי בפירנצה עד לאיחוד איטליה, כאשר, בשנת 1859, הדוכס הגדול לאופולד השני הוגלה עקב איחוד איטליה ותורתו אוחדה במכון להשכלה גבוהה ומעשית המשלבת הדרכה מתקדמת. בשנה שלאחר מכן הוכרה מעמדה האוניברסיטאי של studium על ידי איטליה המאוחדת, אם כי רק בשנת 1924 הכירה בה רשמית כאוניברסיטה.
סמל האוניברסיטה
בשנת 1932, הרקטור פרופסור Bindo de Vecchi, החליט ליצור חותם חדש המיועד לאוניברסיטת פירנצה. הוא העניק את המשימה לפרופסור מריו סלמי אשר היה פרופסור להיסטוריה של אמנות, ולפסל אנטוניו מראייני. הבקשה הייתה ליצור חותם המתאר את שלמה החכם באדם. העיצוב נשאר עד שנת 2000. החותם הוצג בכל העיתונים והמסמכים של אוניברסיטת פירנצה.
במרכז הסמל נמצא המלך שלמה באורך המלא, מימינו שושנת פירנצה, משמאל הכורכב המייצג את החוכמה, ומסביב הכיתוב: פלורנטינה סטודוריום אוניברסיטאס (אוניברסיטת פירנצה). הסמל שונה מספר פעמים לאחר שנת 2000, בגרסאות שונות, אך הרעיון המרכזי לא שונה, ונותר עד עתה.
הפקולטות
הפקולטות מפוזרות בכל מחוז טוסקנה.
מכוני מחקר
המרכז CERM (המרכז לתהודה מגנטית), הוא מתקן מחקר של האוניברסיטה אשר נוסד ב 1999 על ידי הפרופ' איבנו ברתיני בוגר באוניברסיטה, המכון מתמחה ביישום מחקרים באמצעות MRI וביו-מולקולות. המכון מחזיק במאיצי חלקיקים.
מחקריו האחרונים של המכון אפשרו לזהות באמצעות ספקטרומטריה של NMR טביעת אצבע דיגיטלית במקבילה של המטבוליזם בדם ובשתן הספציפי לכל אדם; תגלית זו יכולה להיות בעלת יישומים חשובים ברפואה. למעשה, ניתן כבר לזהות כמה טביעות אצבעות ספציפיות של כמה מצבים פיזיולוגיים ופתולוגיים עוד לפני שהם באים לידי ביטוי פנוטיפיים קליניים.
מערך הספריות
מערכת הספריות האוניברסיטאית היא יחידה ארגונית המורכבת ממערך ספרי האוניברסיטאות ומבני תיעוד ומשאבים המיועדים להפעלתם, לספק שירותי אינטגרציה ותמיכה בחינוך הוראה ומחקר. המערכת מחולקת לחמש ספריות אזוריות בנוסף לנקודת שירות רב תחומית באוניברסיטת פראטו:
המכון ללימודים גבוהים
המכון ללימודים גבוהים ומעשיים הוא מוסד יוקרתי, נוסד בשנת 1859, על סף איחוד איטליה והכרזה על פירנצה כעיר בירה, והעניק חיים לגרעין הראשון של האוניברסיטה הנוכחית של פירנצה. כמעט ככתר וסנקציה של הבכורה התרבותית של פירנצה, בתצורת המדינה הראשון באיחוד איטליה.
מתחילת דרכו התאפיין מוסד עירוני גדול זה בתשומת לב רבה שהוקדשה למדעים, בעקבות המסורת המדעית הפלורנטית. האוספים הגדולים שלו כוללים כלים פיזיים וכימיים, דגימות מינרליות, בוטניות, זואולוגיות, פליאונטולוגיות, המייחדים את אוניברסיטת פירנצה ונשמרים במוזיאונים שלה, אשר עברו בירושה מהאוספים הגדולים של הדוכסים. מורשת זו היא אידיאלית חלק אינטגרלי מספריות הייחוס, שרק דרישות דידקטיות ומחקריות הובילו אותה להיפרד. למעשה, מוזיאונים באוניברסיטאות הנוכחיים קשורים רעיונית לספריות.
אוספים בבעלות האוניברסיטה
הגרעין המדעי החשוב ביותר בבעלות האוניברסיטה הוא אוספי המוזיאון המלכותי של הפיזיקה והיסטוריה, שנוסד על ידי לאופולדו השני, בשנת 1775, והוא הכיל אוסף עשיר של מכונות וכלים מדעיים וטכניים, הכוללים את המכונות של גלילאו גליליי - לימים שהופקד לידי מוזיאון גלילאו בפירנצה האוסף כלל גם מצפה כוכבים אסטרונומי (La Specola), הועבר למוזיאון הזואולוגי.
בשנת 1859 נולד המכון ללימודים גבוהים, ולימודים מעשיים ומתקדמים בפירנצה, המורכב מארבעה מדורים מקוריים, בהמשך צומצמו לשלושה, עם העברת החלק של לימודי המשפט לפיזה: מדעי הטבע, רפואה וכירורגיה, פילוסופיה ופילולוגיה. התפתחות המכון הביאה להקצאה מחדש של אוספים שונים של כלים, מכשירים וטקסטים. הספרים הועברו לספריות בפקולטות של התחומים השונים, ואילו החפצים והמכשירים הופקדו בטיפול השמרני של מוזיאוני האוניברסיטה.
בשנת 1995 הוטמעה מערכת הספרייה לניהול ספריות אוטונומיות שקדמו לה בעבר באופן ריכוזי והומוגני, יחד עם שחזור ארבע המחיצות הגדולות של המכון ללימודים גבוהים, אליו נוספה תחום הטכנולוגי.
מוזאונים
לאוניברסיטת פירנצה שייך המוזיאון הנטורליסטי האיטלקי החשוב, הוא מהגדולים ועתיקים בעולם:
הוצאות ספרים
הוצאת הספרים והכתבים של אוניברסיטת פירנצה כטיפוגרפיה באוניברסיטה, היא הוצאה לאור אקדמית ולא למטרות רווח. נוסדה בשנת 2000 בעקבות פרויקט ניסוי שקידמה מערכת הספריות האוניברסיטאית. הגוף אשר מתכנן ומנהל את פעילות ההוצאה לאור הוא המועצה המדעית של איטליה, שמנוהל על ידי רקטור האוניברסיטה. (אתר הוצאה לאור של אוניברסיטת פירנצה).
פעילויות אחרות
ה"Compagnia teatrale" תיאטרון האוניברסיטה:התיאטרון האוניברסיטאי "Binario di Scambio", שנוסד בשנת 2006, היא פעילות חינוכית ניסיוני עבור הסטודנטים של קורסים לתארים בעיצוב וניהול אירועים וחברות אמנות הבידור, ובמדעי הבידור, המתקיים בעיר פראטו. אשר מפעילה סדנאות יצירה פתוחה לכל חברי אוניברסיטת פירנצה. ה"coro" מקהלת האוניברסיטה: מקהלת האוניברסיטה של פירנצה היא מקהלה מעורבת המורכבת מצוות של כארבעים זמרים עם רפרטואר קפלה, שנלקח מהמסורת האירופית. המקהלה נוסדה בשנת 1996 והוכרזה כעמותה בשנת 2000. בדצמבר 2011 היא קיבלה את ההכרה כמקהלה בעלת עניין לאומי ממשרד המורשת והפעילויות האיטלקי.
ה"Orchestra" התזמורת האוניברסיטאית:
התזמורת של אוניברסיטת פירנצה הוקמה בשנת 1996 ובארבע מהדורות, משנת 2012 עד 2015, היא הופיעה בהשתתפות ב"מקדש המוזות ", כלומר סקירה של קונצרטים שנערכו בחלקים השונים במוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטה.CUS Firenze קבוצת הספורט האוניברסיטאית:
ה-CUS מרכז הספורט האוניברסיטאי בפירנצה - הוא ארגון הספורט האוניברסיטאי, הפועל ללא למטרות רווח, אשר מזה למעלה מ־60 שנה מארגן ומקדם פעילויות ספורט בקרב סטודנטים באוניברסיטת פירנצה.
ה-CUS הוא גוף היקפי של ה-CUSI (מרכז הספורט באוניברסיטה האיטלקית). מבחינה מוסדית, ה-CUS מארגן: פעילויות קידום פנאי, אירועי תחרות, טורנירים, מפגשים ארציים ובינלאומיים עם נציגי אוניברסיטאות אחרות, קורסים בסיסיים וקדם-תחרותיים עבור מספר רב של פעילויות ספורט ותחרותיות ברמה פדרלית. דירקטוריון ה-CUS Firenze נבחר לכהונה של ארבע שנים, נבחר על ידי אספת CUSI של חברים המורכבים מסטודנטים וסטודנטיות לשעבר באוניברסיטה שביצעו פעילויות תחרותיות ב CUS במשך שנתיים לפחות.
ההמנון של אוניברסיטת פירנצה
מאז שנת הלימודים האקדמית 2015–2016 אימצה אוניברסיטת פירנצה כהמנון את החלק האחרון של הקטע מאת יוהנס ברהמס.Ouverture accademica op. 80.
יחסים בינלאומיים
באופן מסורתי, אוניברסיטת פירנצה נותנת תשומת לב מיוחדת לפיתוח מערכות יחסים ושיתופי פעולה עם אוניברסיטאות זרות. שהפך לנדבך אסטרטגי ודומיננטי באוניברסיטה במחקר, הוראה, ארגון לימודים, ניידות של מורים, חוקרים ותלמידים. נכון לעכשיו ישנם 360 הסכמי שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות בכ-80 מדינות. בשנת 1999 אוניברסיטת פירנצה הוכרה כ"מרכז המצוינות האירופית של ז'אן מונט "במטרה לתאם שיתוף עם מוסדות אוניברסיטאיים אחרים, ולהתאים את כל הפעילויות הקשורות לשילוב אירופי ולהפיץ מידע על פעילויות אלה, במסגרת הקידום ההתפתחות האקדמית ולהגדיל את יעילותה.
ניתן להרגיש את הקשר הבינלאומי של אוניברסיטת פירנצה באמצעות למעלה משלושת אלפי הסטודנטים הזרים הלומדים בה. יותר מאלף סטודנטים אירופאים שמשתתפים בתוכנית חלופי סטודנטים 'ארסמוס', שבמהלך בתואר בוחרים הסוטדנטים בעולם ללמוד כשנה באוניברסיטת פירנצה. בשנת 2011 קיבלה אוניברסיטת פירנצה פרס מהתוכנית הלאומית, על מחויבותה בתחום הניידות הבינלאומית באמצעות פרויקט 'ארסמוס', ובפרט קבלת סטודנטים זרים.
בתחום המדעי אוניברסיטת פירנצה ממלאת תפקיד מוביל בקרב מוסדות מחקר ציבוריים, הודות לפעילותם של חוקריה המועסקים במגוון רחב של תחומי הוראה המדע, כמו גם השתתפותם האינטנסיבית בתוכניות מחקר בעלות חשיבות לאומית. ובינלאומיים ולתוצאות המדעיות המשמעותיות שהושגו.
בית החולים האוניברסיטאי Careggi
בית החולים האוניברסיטאי Careggi בית החולים הכללי הגדול בפירנצה, ואחד המרכזים באיטליה, הממוקם בצפון העיר. בית החולים מסונף לאוניברסיטת פירנצה וכך גם הפקולטה לרפואה. בבית החולים הסטודנטים למקצועות הרפואה זוכים ללמוד לצד מיטות החולים, ולהכיר את התשתית עולם הרפואה מקרוב. בבית החולים נמנים מטובי הרופאים של איטליה המכיל מספר גדול של מחלקות המתמחות בתחומים שונים ומגוונים. הספרייה הרפואית של האוניברסיטה ממוקמת בתוך בית החולים.
בבית החולים מתבצעים מחקרים קליניים רבים בשיתוף עם אוניברסיטאות מהאיחוד האירופי.
בשנת 2019 החלה בפרויקט מחקר במימון משותף של האיחוד האירופי, אשר תפקידה הוא למצא חיסון יעיל עבור נגיף הCOVID- 19.
בית החולים מסונף לבית החולים המחקרי לילדים meyer אשר ממוקם צפונית לבית החולים. בית החולים לילדים הוא מהגדולים באיחוד האירופי ומאפשר ניתוחים בכל התחומים ברפואת ילדים אשר ממומן על ידי קרן Meyer שהוקמה בשנת 2000.
קמפוס המשפטים ומדעי החברה Novoli
המרכז האוניברסיטאי למדעי החברה, הממוקמת באזור Novoli בפירנצה, היא מרכז להוראה לבתי הספר לכלכלה משפטים ולמדעי המדינה של אוניברסיטת פירנצה. בנוסף משמשת אתר מחקר האוניברסיטאי.
הקמפוס, שהוקם בשנת 2002, שם למטרה לאגד את כלל הפקולטות העתיקות שהיו אז פזורות במבנים ברחבי פירנצה. שבעת הבניינים בקמפוס מאכלסים את נשיאותן של שלוש הפקולטות, המכילות חדרים לשירותים חינוכיים (כיתות ואודיטוריומים, חדרי קריאה לסטודנטים, אולפנים, מעבדות וכו') מחלקת הרישום ללמודים לתיאור ראשון, והספרייה.
במתחם ספרייה של קמפוס Novoli, המאגדת את כל מורשת שלוש הספריות העתיקות של הפקולטה ואת המחלקות המסונפות אליהן, ובכך מאפשרת שימוש ופונקציונליות הן למחקר והן להוראה.
בוגרים
על פי הנתונים הסטטיסטים השנתיים של מרכז ההשכלה הגבוה באיחוד האירופי, בוגרי תואר ראשון של האוניברסיטה זכו לאחוז גבוה בכל הנוגע למציאת תעסוקה לאחר התואר. אחת המטרות של האוניברסיטה היא לאפשר לבוגריה להשתלב בחברות בינלאומיות, הפיתוח הבינלאומי הוא אחת העדיפויות האסטרטגיות שלה.
בוגרים יהודים שלמדו באוניברסיטה:
ארלי הוכשילד
ביוגרפיה
ארלי ראסל נולדה בשנת 1940 בבוסטון מסצ'וסטס. אביה, פרנסיס הנרי (1904-1989), היה דיפלומט. אימה, רות (1908-1996), הייתה עקרת בית שהרבתה להתנדב בנושאי חינוך. הוכשילד מתארת את אימה כאם טובה שהקדישה את חייה לטיפול במשפחתה. לזוג ראסל נולדו שני ילדים: פול (1934 - 1996), רופא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי, וארלי. "מדהימה אותי העובדה ששני אנשים מאותה משפחה מתעניינים ברגשות, וכיצד קורה שיש לנו דברים כה שונים לומר ביחס לכך" כתבה הוכשילד בהתייחס לתחומי העניין של אחיה ושלה.. בשנת 1965 נישאה לאדם הוכשילד (Adam Hochschild), סופר, עיתונאי ועורך מגזין. לזוג שני בנים: דויד וגבריאל. ארלי הוכשילד מתגוררת כיום בסן פרנסיסקו.
קריירה אקדמית
הוכשילד סיימה לימודים לתואר ראשון בקולג' סוורת'מור (Swarthmore College) בשנת 1962. היא סיימה לימודיה לתואר מוסמך בשנת 1965 והשלימה תואר דוקטור בסוציולוגיה בשנת 1969; שניהם מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. באוניברסיטה זו היא לימדה וחקרה מאז שנת 1971.
היא ממוקמת בחזית המחקר המודרני בתחום עבודה וחיי משפחה כבר יותר מארבעים שנה, ולתאוריות שניסחה יש השפעה רבה על הבנת המאפיינים המגדריים של עבודה ומשפחה ועל שדות החקר של סוציולוגיה ומגדר, סוציולוגיה של המשפחה וסוציולוגיה של העבודה. השימוש במגדר כקטגורית ניתוח, העניין העמוק בתפקיד הנשים בחברה וההתמקדות ברגשות כנושא סוציולוגי, הם המיתרים האינטלקטואלים השזורים לאורך כל עבודותיה.
ספריה של הוכשילד מספרים בדרכים מגוונות כיצד כל אדם בחברה הופך לבלם זעזועים של כוחות סותרים הפועלים עליו. היא מתארת את האופנים בהם, באמצעות אימוץ מיתוסים, אנו הופכים זרים לעצמנו. כך למשל, המיתוסים משפחתיים המסייעים לנו לנהל את המתחים הנוצרים בשל המשמרת השנייה; הצהרות בדבר מרכזיות המשפחה המחפות על העדפת העבודה תוך צמצום הזמן המוקדש לבית, בספרה "The Time Bind "; מיתוסים לגבי אהבה אמיתית של מטפלות מהגרות בספרה האישה הגלובלית; האשליה כי ניתן לשלוט בפלישה של השוק לחיים הפרטיים ולהימנע מהשינויים מרחיקי הלכת שמחוללת התלות הגוברת בשכירת שירותים בתשלום, בספר: The Outsourced Self. מיתוסים אלו פועלים להכיל חרדה, וכמו תודעה כוזבת, הם מטשטשים את ההכרה באמיתות הקשות הכרוכות בקפיטליזם המודרני.
הסיפורים האנושיים של האנשים והמשפחות בהם מתמקדים מחקריה, חיים בתוך כתיבתה ומאירים את החשיבה הביקורתית ואת הרעיונות והמושגים אותם הוכשילד מנסחת. ספריה מבוססים על מחקרים ארוכי טווח הכוללים תצפיות אתנוגרפיות מגוונות ומעמיקות וראיונות מקיפים. הוכשילד נוהגת לכלול בספריה המלצות המתייחסות הן לחיים הפרטיים- משפחתיים והן למישור הציבורי ולפעולה פוליטית.
בנוסף למחקר ולכתיבה, להוכשילד תפקיד מוביל בפיתוח לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ברקלי. היא כיהנה בראשות הוועדה שהקימה בשנת 1986 את מרכז ביאטריס ביין למחקר,(Beatrice Bain Institute for Research on Women) וקידמה מחקרים בנושא נשים בחברה. מאוחר יותר הקימה, והייתה מנהלת שותפה, של המרכז למשפחות עובדות באוניברסיטת ברקלי,(Center for Working Families at U.C. Berkeley) במסגרתו נערכו מחקרים בתחום תרבות הטיפול במטרה להאיר סוגיות מרכזיות בנושא מגדר ומעמד הנשים.
הוכשילד הכשירה תלמידים רבים שהמשיכו לחקור, לפתח ולהפיץ את רעיונותיה. לפי תלמידיה ותלמידותיה, היא מורה מחויבת ורבת השראה אשר הקדישה שעות רבות לחניכה ולהדרכה. חלק לא מבוטל מעבודות הדוקטורט שהדריכה הפכו לספרים, ורבים מהספרים בשדה שגם הוכרו על ידי הביקורת, נכתבו על ידי חוקרים שהושפעו ישירות ממנה. היא השפיעה על סטודנטים וסטודנטיות, כמו גם על הציבור הרחב, להתבונן בעולם, לא רק דרך 'עדשות מגדריות', אלא תוך מתן תשומת לב הדוקה לדינאמיקה של קפיטליזם ומעמד חברתי; גזע וגזענות; ותרבות ולאום.
עבודת רגשות
ההבניה החברתית והתרבותית של רגשות מתקיימת גם במקומות עבודה. עבודת רגשות (emotional labor), משמעה: המאמץ להיראות כמי שמרגיש והניסיון להרגיש באמת את 'הרגש הנכון' לתפקיד, תוך שכנוע אחרים ברגש זה. בספרה The Managed Heart (הלב המנוהל) מתארת הוכשילד את עבודת הרגשות בהתייחס לעובדים במקצועות השרות המאומנים להפגין רגשות מסוימים בהתאם לדרישות התפקיד – התלהבות, סבלנות, חמלה, ביטחון, וכו'. בכל מקצוע קיימים חוקי רגש או כללי הפגנת רגשות (display rules) – סטנדרטים להתנהגות רגשית הנכפים על העובדים באופן ישיר או מרומז. כך למשל, המזכירה מתבקשת להפגין ידידותיות ומהימנות, המלצר נדרש ליצור אווירה נעימה, פקיד הקבלה הגורם לנו להרגיש רצויים, העובד הסוציאלי במבטו המשתדל והדואג, איש המכירות המשכנע בנמרצות ובהתלהבות שהוא מקרין, ועוד. חוקי הרגש של הארגון יכולים להיכתב באופן מפורש במסמכים ובמערכי הדרכה ויכולים לבוא לידי ביטוי באורח לא פורמלי בנורמות ובשיח הנהוגים. האימוץ של 'אני מקצועי' המנותק מה'אני האותנטי' גובה מחיר אישי, ועלול ליצור ניכור פנימי אצל העובד. הוכשילד מתארת שני סגנונות עיקריים לניהול רגשות:
הוכשילד המשיגה ותיארה את עבודת הרגשות בהתבסס על מחקר מעמיק אותו ביצעה על דיילות ודיילי אוויר ועל פקידי גבייה בחברת תעופה. עניינה של הוכשילד במקצועות השירות ובעבודת הרגשות הכרוכה בהם התעצם בשל הגידול המהיר בהיקף ובמגוון של מקצועות אלו ובשל המאפיינים המגדריים שלהם. היא מעריכה כי כמחצית מהנשים בארצות הברית (לעומת כרבע מהגברים) עובדות במקצועות הכרוכים בעבודת רגשות אינטנסיבית. כך, את המחיר הסמוי של עבודת רגשות משלמות, בעיקר, נשים.
ההקשר הגלובלי של עבודת רגשות
לפי הוכשילד, עבודת הרגשות הופכת להיות יותר ויותר גלובלית. במאמרה "אהבה וזהב" היא ממקמת את המושג בתוך ההקשר הפוליטי של הקפיטליזם הגלובאלי. מספר גדל והולך של עובדות במקצועות הטיפול עוזבות את הילדים והזקנים במשפחתן ובקהילותיהן במדינות הדרום העניות בעולם השלישי (פיליפינים, סרי לנקה ועוד) על מנת לעבוד בטיפול בילדים ובקשישים במשפחות ובקהילות במדינות השפע הצפוניות של העולם הראשון. משרות אלו כרוכות ברגשות צער, דיכאון וייסורים ביחס לילדיהן, בני זוגן והוריהן אותם נטשו מאחור. זאת למרות שהן מנסות להרגיש, ואף מרגישות באופן אמיתי, התקשרות שמחה לילדים ולקשישים בהם הן מטפלות באופן יומיומי. במובן הפסיכואנליטי, מתקיים כאן תהליך של התקה רגשית ממושא האהבה המקורי – התינוק שנשאר מאחור, אל מושא אהבה אחר - התינוק בו המהגרת מטפלת בתשלום. הוכשילד מתארת את "השתלת הלב" המטפורית (heart transplant) המתבצעת בתהליך של אלכימיה חברתית, הכרוכה בהגירה מהמדינות העניות לעשירות: האהבה הנודדת מיוצרת ומורכבת מחדש תוך ערוב של בדידות קשה, געגועי המטפלות לילדיהן, בצד ילדות טרום מודרנית במדינות העולם השלישי ואידאולוגיה של טיפוח אימהי במדינות העולם הראשון. הוכשילד שואלת: "האם רגשות אינם משאב כזהב או כסף שניתן לחלץ אותם ממקום אחד ולהעבירם למקום אחר?" הרעיון להפיק משאבים בעולם השלישי לשם העשרת מדינות העולם הראשון, מקורו באימפריאליזם בצורתו הבסיסית. ועם זאת, מסבירה הוכשילד, לצד האימפריאליזם הגלוי המבוסס על כפייה ואשר גברים עומדים במרכזו, התקיים תמיד גם אימפריאליזם מוצנע יותר שנשים היו קורבנותיו. "כיום, כשאהבה וטיפול נעשים 'הזהב החדש', מתבלט יותר הצד הנשי של הסיפור". בשני המקרים, ילדי העולם השלישי משלמים את המחיר.
מיקור החוץ של העצמי
עבודת הרגשות חוצה גבולות גם בדרכים אחרות: שירותים אישיים מתבצעים באמצעות טלפון ודוא"ל ממדינות במזרח אסיה; מורה פרטי שעושה שיעורי בית במתמטיקה עם ילדים אמריקאים, קנייה מרחוק של מתנות, ואפילו שרות של תיאום פגישות רומנטיות באמצעות אתרי אינטרנט לאנשים עסוקים. מיקור החוץ של העצמי מדגים לנו את הפרדוקסים, הכרוכים בתהליך הזרה, המעורבים במסחור של רוב הפעולות האישיות.
הסוציולוגיה של הרגשות
לפי הוכשילד, כיוון שהבנת המצב, הבנת הרגש, הגדרתו וניהולו הן פעולות חברתיות, אזי רגשות הם חברתיים. לפיכך, היא טוענת כי הסוציולוגיה של הרגשות מצויה עמוק בלב הסוציולוגיה. היא ממשיכה וכותבת כי הרעיונות של עבודת רגשות ושל הסוציולוגיה של הרגשות, מסייעים לנו להאיר את הפציעות הנסתרות (hidden injuries, לפי ההגדרה של Richard Sennett) הנגרמות בכל המערכות והמבנים החברתיים, כולל הגרסאות החדשות ביותר של סקסיזם, גזענות וקפיטליזם.
משמרת שנייה
במשפחות של שתי משרות, בהן שני בני הזוג עובדים בשכר (Two-job couples/family), רוב הנשים עובדות משמרת אחת במקום העבודה ומשמרת שנייה בבית. בהתבסס על מחקרים קודמים שנערכו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, הוכשילד מסיקה שבהשוואה לגברים, נשים עובדות חודש נוסף של עשרים וארבע שעות ביממה כל שנה; שנה נוספת במשך כל שתים עשרה שנים. כך, במקביל לפערי השכר בין גברים לנשים במקום העבודה, מתקיימים ביניהם פערי פנאי בבית. הנשים הן המרגישות כי המשמרת השנייה היא באחריותן. הבעלים, מצידם, מסכימים איתן, ואינם חשים שיש להם אחריות לכך. אמהות הן הקורבן הראשי של משפחות בהן שני בני הזוג עובדים.
הספר The Second Shift (המשמרת השנייה) התפרסם בשנת 1989 ומאז הוא נחשב למחקר סוציולוגי מרכזי בתחום החלוקה המגדרית של העבודה. הספר מספק היבט חשוב אך חסר לגבי "המהפכה המעוכבת". בעוד שיעור הנשים והאמהות בארצות הברית אשר יוצאות לעבוד בשכר עולה בהתמדה (המהפכה), גברים לא השתלבו מהר ולעומק בתחום עבודות הבית (העיכוב). כך נוצר מתח בין השינוי המהיר המתחולל אצל נשים בתהליך השתלבותן בעבודה בשכר, לבין העדר תהליך מקביל של שינויים בהבנה התרבותית לגבי נישואין ועבודה, במקומות העבודה ובנוהגיהם של הגברים. מתח זה הוא המעכב את המהפכה החברתית ובמוקד המתח הזה מצויים חיי הנישואין. במחקר עליו מתבסס הספר, נכנסת הוכשילד לתוככי החודש הנוסף וממפה את רשת הקשרים הסבוכה הנטווית בין צורכי המשפחה, המסע לקראת שוויון והאושר בחיי הנישואין המודרניים.
אסטרטגיה מגדרית
המפתח להבנת דפוסי ההתמודדות המשפחתיים, טוענת הוכשילד, אינו קשור, בעיקרו, לרקע משפחתי, מעמד כלכלי, מוצא או סיבות אישיות ונפשיות, אלא לאסטרטגיית התמודדות הנובעת מתוך האידאולוגיה המגדרית של כל גבר ואישה. היא מבחינה בין אידאולוגיה מגדרית שטחית, כזו שאינה קשורה לרגשות עמוקים לבין אידאולוגיה עמוקה ומבוססת.
אסטרטגיה מגדרית היא תוכנית פעולה, באמצעותה אדם מנסה לפתור את הבעיות שלפניו בהתייחס למאפיינים מגדריים. המונח אסטרטגיה מכוון לתוכנית הפעולה כמו גם להכנות הרגשיות הכרוכות בכך. גברים ונשים מאמצים אסטרטגיה מגדרית בהתבסס על אמונות לגבי גבריות ונשיות, תוך שהם יוצרים קישור בין מה שהם חושבים, מרגישים וכיצד הם פועלים ביחס לגבריות שלהם או לנשיות שלהן. האידאולוגיה המגדרית של האישה מכתיבה לה עם איזה מרחב – בית או עבודה – היא רוצה להיות מזוהה, וכמה כוח היא רוצה שיהיה לה בנישואין – פחות, יותר או שווה לגבר. הוכשילד מאבחנת שלושה טיפוסי אידאולוגיה לתפקידי נישואין אצל נשים: מסורתי, שוויוני, עירוב בין הגישות. לעיתים קרובות מתקיים קונפליקט בין העמדות המוצהרות לבין הרגש. כך למשל, גברים מסוימים מצהירים על גישה שוויונית, אך בעומק לבם הם מחזיקים בגישה מסורתית לחיי הנישואין. כך גם לגבי נשים: ניתן לזהות פער בין מה שהאישה חושבת שהיא צריכה להרגיש ביחס לעבודה או למשפחה לבין מה שהיא חשה בליבה. במצב כזה, האסטרטגיה המגדרית מכוונת לפתרון הקונפליקט. כאשר גבר או אישה מגבשים את האידאולוגיה המגדרית שלהם, הם לוקחים בחשבון גם את ההזדמנויות והסיכונים ומתבססים על מה שנכון ובר סיכוי עבורם בהתאם לנסיבות חייהם.
כלכלה של הכרת תודה
היחס ההדדי בין האידאולוגיה המגדרית של האישה והאידאולוגיה המגדרית של הגבר מעצב פעולה הדדית עמוקה של הכרת תודה בינה לבינו. כך, כאשר גבר חש שתפקודה של אשתו אינו מתאים לזהות המגדרית המתאימה לו, הרי שבמידה והוא מאפשר לה לנהוג לפי רצונה, זו המתנה שלו עבורה, ולהפך. מכאן, כאשר ניצת ריב בין בני הזוג, הוא אינו ניטש על מי עושה מה, אלא על התן וקח של הכרת התודה.
מיתוסים משפחתיים
משפחות נוטות לפתח מיתוסים משפחתיים, שהם בבחינת אמיתות שמסייעות להן לנהל את המתחים במשפחה. כך למשל, זוג שהשתתף במחקר הצהיר על אמונתם המשותפת כי מקום העבודה דורש את הבעל, בעוד שבפועל היעדרותו מהבית נבעה מרצונם להימנע מקשר קרוב ביניהם.
גישת המחקר
המחקר התנהל בין השנים 1976 – 1988, ובמסגרתו ראיינו הוכשילד ואן מכונג (Anne Machung) עשרות זוגות ועוד מגוון גברים ונשים הקשורים לחייהם. במרכז המחקר, תצפיות מעמיקות שערכה הוכשילד על שתים עשרה משפחות אותן ליוותה בסיטואציות משפחתיות יומיומיות מגוונות. היא אף הציעה למשפחות עימן נפגשה, לשתף אותן בתובנות שלה לגבי דפוסי ההתמודדות שלהן עם המשמרת השנייה. במחקרה של הוכשילד השתתפו, בעיקר, משפחות מהמעמד הבינוני בהן שני בני הזוג עבדו מחוץ לבית. היא מבקשת להסב את תשומת הלב לכך שאם משפחות אלו מתקשות לתמרן בין בית לעבודה, הרי שלמשפחות מהמעמד הנמוך והמעמד העני קשה הרבה יותר. מה השתנה במהלך תקופה של יותר מעשור בה התנהל המחקר? שואלת הוכשילד. היא מגיעה למסקנה כי לא הרבה. ובכל זאת היא מבחינה בהתפתחות מסוימת: רוב הזוגות רוצים לחלוק במחויבויות המשפחתיות ומאמינים שהם אכן נוהגים כך, אם כי בפועל, עדיין הנשים הן שנותרו האחראיות על המשמרת השנייה.
The Time Bind (קשר הזמן)
הוכשילד מתארת את הדרכים בהן מקום העבודה הופך לבית והבית הופך לעבודה, וחושפת את הסתירות העמוקות בתוכן לכודים חייהם של עובדים ועובדות. הספר "The Time Bind" התפרסם בשנת 1997 והוא מתבסס על מחקר רב היקף אותו ביצעה הוכשילד במשך שלוש שנים בחברה תאגידית בארצות הברית. הספר מתאר את תרבות העבודה בעידן הקפיטליסטי ואת ההשלכות הקשות שיש לה על החברה. הרוב המוחלט של העובדים שהשתתפו במחקר– נשים וגברים - הצהירו על כך שעבורם 'המשפחה במקום הראשון'. מאידך, הם חשו כי הם נדחקים לכוון העבודה בשל העדר זמן משפחה מספק וחוסר בתמיכה משפחתית וקהילתית, כמו גם תרבות עבודה המהווה מוקד משיכה חזק עבורם. עובדים ועובדות רבים מרגישים כי במקום העבודה הם זוכים להערכה ולתמיכה, חווים עצמם כבעלי יכולת ואף מרגישים בטוחים יותר בהשוואה לבית. כך מעמיק המתח בין הערך המוצהר של חיי המשפחה לבין כוח המשיכה התרבותי של חיי העבודה.
משמרת שלישית
בהמשך למשמרת הראשונה במקום העבודה ולמשמרת השנייה בבית, המשמרת השלישית כרוכה בהתמודדות ההורים עם ההשלכות שיש להיעדרותם מחיי ילדיהם ועם הקשיים הרגשיים המתעוררים עקב הדחייה וההזנחה אותן הילדים חווים. הורים רבים מנסים להעניק לילדיהם מתנת זמן (gift time) בדמות 'זמן איכות'. אך האם הילדים רוצים לקבל אותה? ילדים מפרשים באופן שונה מהוריהם את 'השפה של הזמן'. לפי הוכשילד, כשם שמעסיקים קונים מעובדיהם יותר ויותר זמן, הורים קונים את הזמן הזה מילדיהם. הם נענים לדרישות הילדים ומפצים אותם באמצעות קניית מתנות, ותוך כך גם משקיטים רגשות אשם ונמנעים מעבודת הזמן הנדרשת לשם התמודדות עם תסכולי ילדיהם. למסחר הזה, מדגישה הוכשילד, נכנסים הילדים בעל כורחם.
אסטרטגיות התמודדות עם מלכודת הזמן
הוכשילד מזהה שלוש אסטרטגיות עיקריות אותן מאמצים הורים עובדים במטרה להתמודד עם קשר הזמן:
תרבות היעילות
דרכי חשיבה תאגידיות לגבי זמן נכנסות הביתה. הוכשילד מביאה כדוגמה את סרטו הקלאסי של צ'ארלי צ'פלין משנת 1936 זמנים מודרניים. הדרישה המוקצנת ליעילות ולזריזות בתהליך הייצור בעידן התעשייתי מודגמת בסצנה בה מכונת הזנה אוטומטית מאכילה את צ'פלין ודוחסת לפיו מזון במהירות גוברת והולכת. צ'פלין ההמום הולך משתגע תוך כדי שהוא דוחס לפיו את עקרונות היעילות. אך בעידן העכשווי, מהירות ויעילות אינן מזוהות עם שיגעון אלא עם שפיות, והן משמשות מקור לגאווה. כוח המשיכה של המהירות הופך לתכונה טובה בפני עצמה. כתוצאה של מחסור בזמן, הסרט הנע נמתח מאולמות הייצור ומיושם בבית. מוצרים ביתיים משווקים על בסיס הפוטנציאל שלהם להחיש את זמן הארוחות, לזרז את עבודות הבית ולייעל את הביצוע של מטלות הטיפול. הילד נדרש לזרז את עצמו, וכמו הוריו הממהרים הוא מתבקש לחסוך זמן ולהתבגר מהר.
תנועה למען הזמן
אמריקאים נוטים להאמין שכיוון שזכויות היסוד שלהם מוגנות בחוקה - חופש הביטוי, חופש התנועה, החופש לחיים, לחרות ולאושר – הם חופשיים. אך הוכשילד טוענת כי למעשה הם לא מרגישים חופשיים. חלק גדול מהם חיים במלכודת זמן. היא מצביעה על כך שההשתתפות האזרחית בחיי הקהילה מצטמצמת, ושואלת: האם, כפי שקשר הזמן מוביל אותנו לבית ללא הורים, כך הוא מוביל לחברה אזרחית ללא גברים ונשים פעילים ולדמוקרטיה ללא אזרחים? בעיות אלו דורשות התארגנות קולקטיבית במקומות העבודה והתארגנות פוליטית שתקדם שינוי מבני ותרבותי. הוכשילד קוראת להקמת "תנועה למען הזמן" (Time Movement), אשר תאבק עבור הגבלת שעות העבודה, תאתגר את התרבות המקדשת יעילות ותפעל לקידום מדיניות ותודעה להעלאת ערך עבודות הבית בהתאם לערך העבודה במקומות העבודה. תנועה למען הזמן יכולה להצליח רק אם יחולו שינויים בתהליכים ובמבני יסוד חברתיים הנובעים מ: עליית כוחו של הקפיטליזם הגלובלי, ירידת כוחם של האיגודים המקצועיים והתפוררותה של החברה האזרחית. הוכשילד מדגישה כי כדי לקדם שינוי, הכרחי להתמודד עם הסוגיות של חוסר שוויון מגדרי, הבדלי מעמד והפערים החברתיים המעמיקים.
מקורות השפעה והשראה
הוכשילד מרבה להסתמך על אירועים משפחתיים ואישיים ועל מפגשים חברתיים, אשר מהווים עבורה מקור השראה ונקודת מוצא למחקר ולכתיבה. כבת לדיפלומט, התעניינה הוכשילד כבר בילדותה באופן בו בני אדם מנהלים את רגשותיהם. בהקדמה לספרה The Managed Heart(הלב המנוהל) היא כותבת: "בגיל שתים עשרה מצאתי עצמי מעבירה צלחת בוטנים בין אורחים רבים ומתבוננת בחיוך שלהם; חיוך של דיפלומטים נראה שונה בהתבוננות מלמטה מאשר במבט ישיר. לאחר מכן הקשבתי לאבי ולאימי כשהם מפרשים מחוות מגוונות: החיוך הלחוץ של השליח הבולגרי, הסטת המבט החטופה של הקונסול הסיני ולחיצת היד המתמשכת של הנספח הכלכלי הצרפתי. למדתי שמסרים אינם מועברים בפשטות מאדם לאדם, אלא מסופיה לוושינגטון, מבייג'ינג לפאריס, מפריס לוושינגטון. תהיתי, האם הגשתי את הבוטנים לאדם או לשחקן? מתי נגמר האדם ומתחיל המשחק? ואיך האדם קשור למשחק?".
הניגוד בין המשפחה בה גדלה לבין המשפחה אותה היא בנתה לא נעלם מעיניה של הוכשילד, ונראה שהוא מהווה נקודת מוצא לשאלות המרכזיות שהעסיקו אותה במחקרה בנושא המשמרת השנייה. בעוד אימה הייתה עקרת בית שהקדישה זמן לפעילויות משפחתיות, הוכשילד ניהלה קריירה שאפתנית. במהלך קריאת ההקדמה לספר The Second Shift, נודד המבט בין סל הפיקניק המשפחתי המונח בליבו של זיכרון ילדות מתוק לבין הקופסה המרופדת אותה הניחה בפינת משרדה באוניברסיטת ברקלי ובה נמנם בנה התינוק, דוד, בעודה נפגשת עם סטודנטים. לפי הוכשילד, בכל מקרה האישה היא זו שמשלמת את המחיר: "עקרת הבית משלמת מחיר בכך שהיא נשארת מחוץ לזרם המרכזי של החיים החברתיים. אשת הקריירה משלמת מחיר בכך שהיא מכניסה לחייה את מנגנון השעון הקרייריסטי שלא מותיר לה זמן או אנרגיות לגדל משפחה."
בתחילת דרכה האקדמית, התרשמה הוכשילד עמוקות מספרו של הסוציולוג צ'ארלס רייט מילס C. Wright Mills "הצווארון הלבן – מעמד הביניים האמריקאי" (White Collar). באחד מפרקי הספר מתייחס מילס לפעילות באולמות המכירה, ובו הוא טוען כי התהליך בו העובד מוכר את נשמתו בעודו מוכר סחורה, כרוך בתהליך ניכור עצמי אשר נהיה שכיח בקרב עובדים במערכות הקפיטליסטיות בעידן שלנו. אולם, כפי שהוכשילד מתארת בהקדמה לספרה The Managed Heart (הלב המנוהל): "מילס מניח כי מספיק שתהיה אישיות כדי שאדם יוכל למכור אותה. אך אין זה פשוט, שכן עצם העובדה שיש לאדם אישיות לא הופכת אותו לדיפלומט, כמו שעובדת קיומם של שרירים לא הופכת אדם לאתלט. מה שחסר זה תודעה של עבודת רגשות אקטיבית המעורבת במכירה. עבודה זו, כך נראה לי, היא חלק מתבנית ברורה, גם אם בלתי נראית, של מערכת רגשית – המורכבת מפעולה של עבודת רגשות אישית, חוקי רגש חברתיים ווריאציות מגוונות של חליפין בין אנשים בחיים הפרטיים והציבוריים."
הוכשילד פיתחה את רעיונותיהם של מילס ושל הסוציולוג ארווינג גופמן (Erving Goffman) והחליטה להתמקד בחקר הרעיון ש"רגשות מתפקדים כשליח מטעם העצמי, כסוכן שמעניק לנו דווח חטוף על הקשר בין מה שאנו רואים לבין מה שציפינו לראות, ואשר מספר לנו מה אנו מרגישים ומה אנו מוכנים לעשות בקשר לכך". בנוסף להשפעת רעיונותיהם של מילס וגופמן על מחקריה, ציינה הוכשילד את השפעתם של הסוציולוגית מאריה מייס (Maria Mies), ושל הפובליציסטים הכותבים בנושאי כלכלה ויליאם גריידנר (William Greider) ורוברט קאטנר (Robert Kuttner).
באחד הראיונות שהעניקה, סיפרה הוכשילד כי היא שואבת השראה מדבריה של מרגרט מיד: "לעולם אל תטילו ספק ביכולתה של קבוצה קטנה של אזרחים חושבים ומחויבים לשנות את העולם. למעשה, זה הדבר היחיד שתמיד קורה."
פרסים והוקרה
ארלי הוכשילד זכתה במלגות מחקר מהקרנות: "גוגנהיים" (Guggenheim Fellowship), "תוכנית פולברייט" (Fulbright Program) ו"קרן מלון" (Andrew W. Mellon Foundation). איגוד הסוציולוגיה האמריקאי (American Sociological Association)העניק לה שלושה פרסים: הוכשילד קיבלה תארים של דוקטורט לשם כבוד מסוורטמור קולג' Swarthmore College, אוניברסיטת אולבורג, דנמרק (Aalborg University), אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה (University of Oslo), ואוניברסיטת לפלנד, פינלנד (University of Lapland).