cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שני הרשקו
קריירה
הרשקו הוא בוגר מספר קורסים מקצועיים במכון וינגייט: קורס מדריכי ג'ודו (1991), קורס מאמני ג'ודו (2004), קורס מנכ"לים בכירים בספורט (2010) וקורס מאמני ג'ודו בכירים (2014).
בשנת 2010 מונה למאמן נבחרת הנשים של ישראל בג'ודו ובמקביל עבד גם כמאמנו האישי של אריק זאבי משנת 2011 ועד פרישתו של זאבי באוקטובר 2012.
ב-26 באפריל 2014, איגוד הג'ודו האירופי העניק להרשקו את תואר מאמן השנה באירופה לאור הישגיו עם ירדן ג'רבי ושאר נבחרת הנשים של ישראל.
הישגים מקצועיים כמאמן
בתחרות האישית - גפן פרימו 52- קג מקום 5, תמנע נלסון לוי 57- קג מקום 5, רז הרשקו 78+ מקום 5. זכייה היסטורית לנבחרת המעורבת לנשים וגברים שזוכה במדליית הארד הקבוצתית. גפן פרימו, תמנע נלסון-לוי, גיל שריר, מאיה גושן, ענבר לניר ורז הרשקו, חניכותיו של שני, זוכות במדליית הארד העולמית הקבוצתית.
2022, שני הרשקו נבחר למאמן השנה בישראל ע״י הוועד האולימפי.
בסך הכל צבר הרשקו מעל ל-500 מדליות בינלאומיות כמאמן, מעל 50 מהן באליפויות אירופה, 2 מדליות בטורנירי מאסטרס, 7 מדליות באליפות העולם, מדליית ארד אחת במשחקי אירופה ושתי מדליות ארד אולימפיות כמאמן (סהכ 6 מחניכותיו זכו במדליה אולימפית).
חיים אישיים
נשוי לקלי, ואב לקים וללי. המשפחה מתגוררת ביישוב פרדסיה.
שבר בעקב
[[קובץ:שבר בעקב.png|טקסט=|ממוזער|300x300 פיקסלים|רנטגן רגיל מראה שבר בעקב
התמחות רפואת חירום, אורתופדיה
תסמינים נפיחות, כאב, קושי בהליכה
סיבוכים דלקת מפרקים, טווח תנועה מוגבל של העקב
תופעה נפוצות אצל גברים צעירים
גורמים תקיפה, טראומה במהלך ספורט, נפילה, התנגשויות רכב
שיטת אבחון בדרך כלל מבוססת על תסמינים, לפעמים קרני רנטגן
טיפול קיבוע, ניתוח
פרוגנוזה כ3 חודשים עד שנתיים החלמה
תדירות כ-2% מכלל השברים]]
שבר בעקב (באנגלית: calcaneal fracture) הוא שבר בעצם של העקב. התסמינים עשויים לכלול כאבים, חבורות, בעיות בהליכה ועיוות העקב. ייתכן וזה קשור לשבירות בירך או בגב. לרוב זה מתרחש כאשר אדם נוחת על רגליו בעקבות נפילה מגובה או במהלך התנגשות ברכב מנועי. יש חשד לאבחון על סמך תסמינים ובירור האבחון נעשה על ידי צילומי רנטגן או סריקת CT .אם העצמות נשארות מיושרות בדרך כלל הטיפול עשוי להיות על ידי תחבושת גבס ללא נשיאת משקל במשך שמונה שבועות. אם העצמות אינן ישרות יחסית למצבן הטבעי, נדרש ניתוח על מנת לטפל בשבר. החזרת העצמות למקומן הרגיל מביאה לתוצאות טובות יותר, וניתוח עשוי להתעכב מספר ימים כל עוד העור באזור השבר נשאר שלם. בערך 2% מהשברים הם שבר בעקב. עם זאת, הם מהווים כ-60% משברים בעצמות שורש הרגל. זמן ההחלמה של שברים לא מקובעים הם כשלושה חודשים בעוד ששברים משמעותיים יותר יכולים לקחת שנתיים. דלקת מפרקים וירידה בטווח התנועה של כף הרגל עשויים להישאר.
סימנים וסימפטומים
הסימפטום השכיח ביותר הוא כאב באזור העקב. לרוב החולים יש טראומה של פגיעה באזור או נפילה מגובה. ישנם גם תסמינים נוספים הכוללים: חוסר יכולת לשאת במשקל על כף הרגל המעורבת, ניידות מוגבלת של כף הרגל וצליעה. בבדיקה, הבודק עשוי להבחין בנפיחות, אדמומיות והמטומות. המטומה המשתרעת עד כף הרגל נקראת "סימן מונדור", והיא מאפיין ייחודי לשבר בעקב. העקב עלול להתרחב גם עם בצקת נלווית עקב עקירה של גבול הגידול הרוחבי. יש להעריך את מעורבות הרקמות הרכות ( הרקמה התומכת של איברי הגוף הכוללת רקמת חיבור, רקמת שומן, שריר שלד, כלי דם ולימפה, וכן את מערכת העצבים ההיקפית) בגלל הקשר עם סיבוכים רציניים.
סיבוכים
הערכת מעורבות רקמות רכות היא ההיבט החשוב ביותר בבדיקה הקלינית בגלל הקשר שלה לתוצאת המטופל. שלפוחיות בעור עלולות להידבק אם הטיפול רפואי מתעכב, מה שעלול להוביל לנמק או לדלקת בעצם, ולגרום לפגיעה קבועה בשריר או בעצם. יש לבחון גם את מעורבות הרצועה והגיד. ניתן לראות פגיעה בגיד אכילס עם שברים אחוריים (סוג C). מכיוון ששברים בעקב קשורים לנפילות מגובה, יש להעריך פגיעות נוספות במקביל, כלומר ייתכן והאדם נפגע חוץ משבר בעקב. שברים בדחיסת חוליות מופיעים אצל כ 10% מהחולים הללו. יש ליישם גישה קלינית ממוקדת טראומה; יש לשלול פגיעות בשוקיים, ברכיים, עצמות הירך, הירך והראש באמצעות היסטוריה ובדיקה גופנית.
גורמים
שברים בעקב מיוחסים לרוב למתח שמצורף לכוחות דחיסה בשילוב עם כיוון סיבוב (Soeur, 1975 ). כוחות אלו קשורים בדרך כלל לפגיעות בהן אדם נופל מגובה מסוים, מעורבות בתאונת דרכים או לחץ שרירי בו הכוחות הנובעים עלולים להוביל לטראומת השבר. בנוסף, ישנם עוד הבטים העלולים להוביל לשבר בעקב והם התפקידים של אוסטאופורוזיס וסוכרת.
לרוע המזל, מניעת נפילות ותאונות רכב מוגבלת והיא חלה על נסיבות ייחודיות שיש להימנע מהן. ניתן להפחית את הסיכון לשברים במצבי שרירים באמצעות מתיחות ופעילות גופנית נושאת משקל, כמו אימוני כוח. בנוסף, הנעלה תקינה יכולה להשפיע על כוחות העלולים לגרום לשבר זה ויכולים למנוע גם אותם. מחקר משנת 2012 שערך Salzler הראה כי המגמה הגוברת להנעלה מינימליסטית או ריצה יחפה עלולה להוביל למגוון שברי מאמץ, כולל זו של העקב.
אוסטאופורוזיס
שברים אוסטאופורוטים הם תופעה שכיחה. לפי נתוני ה-Surgeon General בארצות הברית, כ-10 מיליון מתושבי ארצות הברית סובלים מאוסטאופורוזיס וכ-1.5 מיליון לשנה סובלים משברים אוסטאופורוטים [נתונים דומים נצפו גם באירופה]. היארעות שברים בחיי אדם מתאפיינת על ידי שתי תקופות שיא. הראשונה בצעירים, יותר בגברים, עם פגיעה בעצמות הארוכות. בדרך כלל מדובר בשברים חבלתיים. מקובל היה לחשוב ששברים אלה אינם מגבירים סיכון לשברים בעתיד, אם כי כיום מתעורר חשד ששברים בגיל צעיר עלולים להיות גורם סיכון לשברים עתידיים]. לאחר גיל 35 היארעות השברים בנשים עולה באופן תלול ומגיעה בהדרגה לכפולת ההיארעות בגברים. תקופת שיא נוספת מתרחשת באוכלוסייה מבוגרת עם עלייה בהיארעות שברים עם הגיל. צפיפות המינרלים בעצם פוחתת עם העלייה בגיל.אך למרות זאת, ניתן למנוע אובדן עצם אוסטאופורוטי באמצעות צריכה מספקת של ויטמין C וויטמין D, יחד עם פעילות גופנית ועל ידי היותו לא מעשן. מחקר של Cheng Et Al. בשנת 1997, הראה כי צפיפות עצם גבוהה יותר מצביעה על פחות סיכון לשברים בעקב.
סוכרת
בשנת 1991, קתול ערך מחקר שהראה מתאם בין שברים באפולסיה של אי ספיקת כלכלי (שבר בו גיד אכילס מסלק חלק מהעצם כשהוא נסגר) לבין סוכרת. אוכלוסיית הסוכרת חשופה יותר לסיכונים של שבר וסיבוכים פוטנציאליים של ריפוי וזיהום העלולים להוביל לקטיעת גפיים. ניתן לווסת את הסוכרת באמצעות דיאטה ופעילות גופנית.
מחקרים שונים מציגים כי חולי סוכרת הם בעלי סיכון גבוה יותר לשברים בעצמות, כתוצאה מאוסטאופורוזיס. מחלה זו גורמת למסת עצם נמוכה, המובילה לשבריריות העצמות ולעלייה בסיכון לשברים. בקרב חולי סוכרת מסוג 1 ("סוכרת נעורים") מסת העצם יורדת ויש סיכון מוגבר לשברים. בקרב חולי סוכרת מסוג 2, מסת העצם עשויה אמנם לעלות, אך עדיין הסיכון לשברים מוגבר. אחת הסיבות המרכזיות לכך שישנם יותר שברים, למרות צפיפות העצם הגבוהה יותר בסוכרת מסוג 2, היא בשל הסיכון המוגבר לטראומה, כתוצאה מהיפוגליקמיה (ירידה ברמות הסוכר) המובילה לנפילות או מסיבוכים של ראייה לקויה, איסכמיה מוחית וסיבוכים נוספים, הנובעים מחוסר איזון הסוכרת. כאשר ישנה ירידה חדה ברמות הסוכר, חוזק העצמות נפגע. מנגד, מצב של היפרגליקמיה ורמות סוכר גבוהות יכול לשפר את מצב העצמות, אך לא לאורך זמן, מאחר שהתנגודת לאינסולין מבטלת את ההשפעה החיובית האפשרית על העצמות. סיבה נוספת: מצבי היפרגליקמיה, בהם עלולים חולי הסוכרת לסבול מאובדן מוגבר של סידן בשתן, הגורם למאזן שלילי של סידן - ובכך מפחית מחוזקן של העצמות.
תרופות המטפלות בסוכרת עשויות אף הן להוביל לירידה בחוזק העצמות, בעיקר במקרים בהם השימוש בהן אינו נעשה בצורה הנכונה ואינו מוביל לאיזון רמות הסוכר בדם. מכאן נובעת החשיבות הגדולה שיש למעקב רפואי וכן לבדיקות תכופות, באופן עצמאי, של מצב הסוכרת. כאשר התרופות לסוכרת מסייעות לאיזון הסוכר, הן יכולות להפחית את הסיכון לשברים. כלומר, טיפול מיטיב ונכון לאיזון הסוכרת, יכול לעזור בשימור חוזקן של העצמות - ולמנוע סיבוכי שברים.
אבחון
רדיוגרפיה קונבנציונלית היא בדרך כלל כלי ההערכה הראשוני כאשר יש חשד לשבר בעקב. תצוגות רנטגן מומלצות הן (א) צירי, (ב) אנטרו -וסטריאור, (ג) מבט אלכסוני ו- (ד) עם גוון רפלקסיה וסיבוב פנימי של כף הרגל. עם זאת, הרדיוגרפיה הקונבנציונלית מוגבלת להמחשה של האנטומיה הקלנאלית, במיוחד במפרק התת-טלאי. בדיקת CT היא כיום מחקר ההדמיה הנבחר לבחינת פגיעה בקלניאלי והחליף רדיוגרפיה קונבנציונלית בסיווג שברים בקלנאה. תצפיות ציריות ועטרתיות מתקבלות לצורך הדמיה נכונה של מפרקי הקלקנואוס, התת-טרטרי, הקלקנאוקובואידי והטאלונאביקולרי.
סיווג
קלקנוס, המכונה גם עצם העקב, הוא הגדול ביותר בעצמות הטארסאל ומתפרק עם עצם הקובואידית הקדמית ועצם הטאלוס בצורה מעולה. זה אחראי להעברת רוב משקל הגוף מעצם הטאלוס לקרקע.
שברים בקלנאה מסווגים כתוך פנים-מפרקיים או חוץ-מפרקיים על בסיס מעורבות המפרק הסובטרי. שברים תוך-מפרקיים שכיחים יותר וכרוכים בפן המפרקי האחורי של העקב. סיווג הסנדרס מקבץ שברים אלה לארבעה סוגים על סמך מיקום השבר במשטח המפרקי האחורי. שברים חוץ מפרקיים שכיחים פחות ועשויים להיות ממוקמים בכל מקום מחוץ למפרק התת-עילי. שברים חוץ-מפרקיים מסווגים בהתאם לתלות אם המעורבות של הקלנואוס קדמית (סוג A), אמצעית (סוג B) או אחורית (סוג C). "זווית ביקורתית", היא הזווית שנוצרת על ידי המדרונות כלפי מטה ומעלה כלפי המשטח העליון של העקב. ברדיוגרפיה לרוחב, זווית של Gissane> 130 ° מרמזת על שבר במשטח המפרק התת-עילי האחורי. הזווית של בוהלר, או "זווית פקעת", היא נקודת ציון אנטומית רגילה נוספת הנראית ברדיוגרפים לרוחב. הוא נוצר בצומת של 1) קו מהנקודה הגבוהה ביותר בפן המפרקי האחורי ועד לנקודה הגבוהה ביותר של הטוברוסיטי (גבשושית על עצם שמחברת בין שרירים ורצועות) האחורית, ו 2) קו מהנקודה הגבוהה ביותר לנקודה הגבוהה ביותר בפן המפרקי הקדמי. הזווית של בוהלר היא בדרך כלל 25 ° עד 40 °. זווית קטנה מעידה על שבר בקלניאלי.
מערכת הסיווג סנדרס היא המערכת הנפוצה ביותר לסיווג שברים תוך-מפרקיים. ישנם 4 סוגים:
שברים חוץ-מפרקיים כוללים את כל השברים שאינם כוללים את הפן האחורי של המפרק הסאבלטרי.
טיפול
טיפול שאינו כירורגי מיועד לשברים חוץ-מפרקיים ולשברים תוך-מפרקיים מסוג סנדרס סוג I, בתנאי שלא תיפגע השטח הנושא במשקל העקב וכף הרגל. רופאים יכולים לבחור לבצע הפחתה סגורה עם או בלי קיבוע (יציקה), או קיבעון בלבד (ללא הפחתה), תלוי במקרה היחיד. ההמלצות אינן נושאות משקל למשך מספר שבועות ואחריהן תרגילי טווח תנועה ונשיאת משקל מתקדמת לתקופה של 2–3 חודשים. שברים תוך-מפרקיים עקורים דורשים התערבות כירורגית תוך 3 שבועות מרגע השבר, לפני שהתרחשה עצם העצמות. ניתוחים שמרניים מורכבים מהפחתה סגורה עם קיבוע עורקי. טכניקה זו קשורה בפחות סיבוכים של פצעים, ריפוי טוב יותר של רקמות רכות (בגלל פחות מניפולציה של רקמות רכות) וירידה בזמן לאחר הניתוח עם זאת, הליך זה הגדיל את הסיכון לקיבוע עצמות עקב לא מספק, בהשוואה לנהלים פתוחים. נכון לעכשיו, הפחתה פתוחה עם קיבוע פנימי (ORIF) היא בדרך כלל הגישה הכירורגית המועדפת כאשר מתמודדים עם שברים תוך-מפרקיים עקורים. טכניקות וציוד כירורגי חדשניים וחדשים יותר הפחיתו את שכיחות הסיבוכים התוך-ניתוחיים ואחרי הניתוח.
שיקום
תרגילים שיכולים לשמש לטווח שלב התנועה יכולים לכלול היפוך והיפוך של הקרסול, כיפוף והארכה של הקרסול, ושילוב של שתי התנועות ליצירת תנועה כף הרגל. תרגילים המאפשרים להשתמש במשקל גוף קל עד מלא בשלבים הסופיים כוללים צעד קדימה ואז אחורה, דריכה לצד, ומעמד רגליים.
שלבי השיקום
השלב הראשון של השיקום לאחר הניתוח כולל שמירה על כף הרגל מוגבהת וצוננת במשך היומיים הראשונים לאחר הניתוח. לאחר יומיים אלה, מומלץ להשתמש בקביים או בכיסא גלגלים בהם אין משקל מוחל על כף הרגל הנגועה. אם לא בוצע שום ניתוח, יש לבצע על כף הרגל תרגילי תנועה לטווח תקופות. השלב השני מתרחש 6 שבועות לאחר מכן והוא מורכב מהשמירה על כף הרגל מוגבהת וצוננת בזמן מנוחה וביצוע תרגילים בהם מוחל רק משקל קל על האזור הפגוע בשבועיים הקרובים, אחרים ממליצים על שישה שבועות משלב זה. בשלב זה יש ליישם מגוון תרגילי תנועה אם היה צורך בניתוח לשבר. השלב השלישי והאחרון בשיקום שברים בעקב הוא לאפשר שימוש במשקל גוף מלא ולהשתמש בקביים או במקל במידת הצורך, בין 13 שבועות לשנה, רשאי המטופל לחזור לפעילות רגילה.
לקריאה נוספת
Practical fracture treatment מאת רונלד מאקרה
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט
הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט (23 בפברואר 1891, קניגסברג, גרמניה – 31 באוגוסט 1945, ארץ ישראל המנדטורית) הייתה אשת חינוך, פעילת ציבור ויזמית ארצישראלית. פעלה רבות להנצחה של מסורת יהודי תימן וקידום ההשתלבות של עולות ועולים מתימן בארץ ישראל. מייסדת מפעל "שני" בירושלים לרקמה התימנית, שהפכה לפריט מרכזי בלבוש הלאומי בתקופת ההתיישבות הציונית. ניהלה, בשותפות עם בעלה הראשון ד"ר משה קלוורי, את בית הספר מאיר שפיה. בעלה השני היה פנחס רוזן, שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל.
ילדות ונעורים
נולדה בקניגסברג שבגרמניה למקס ושרה פרלמן, השלישית מבין עשרה ילדיה של משפחה יהודית, בת ראשונה לאחר שני בנים. אביה היה מעשירי העיר. מאחר שנולדה בשושן פורים נקראה בשם אסתר. ביום הולדתה ה-22 החליפה את שמה להדסה (שמה העברי של אסתר המקראית), במטרה להדגיש את זהותה היהודית ואת הברית שכרתה עם ארץ ישראל. בילדותה חונכה על ברכי המסורת היהודית, תוך הקפדה על קיום מצוות ועל ערכי עזרה לנזקקים והסתפקות במועט. למדה בפנימייה דתית לבנות בפרנקפורט ורכשה השכלה רבה בתחומים מגוונים, כגון מוזיקה קלאסית, אמנות, פילוסופיה ומיתולוגיה יוונית. כרבים מבני דורה, הושפעה מהלכי הרוח הליברליים שהחלו לנשב באותם ימים. במקביל, דבק ברבים מחבריה היהודים וגם בה הרעיון הציוני, והיא החליטה לעלות לארץ ישראל.
מנהלת בית ספר לתחרה
בפגישה שקיימה בשנת 1911 עם יו"ר אגודת "נשים עבריות לעבודה בפלשתינה", בטי לישינסקי, הועלתה האפשרות שנערות מצפת יעסקו במלאכת הרקמה כמקור פרנסה, בדומה לסדנאות דומות שנפתחו עד אז ביפו, ירושלים וטבריה, בניהולה של שרה טהון, נציגת האגודה בארץ. במטרה להשתלב בפרויקט, החלה ללמוד את מלאכת התפירה והרקמה ובמקביל התנדבה בבית החולים הסקוטי בטבריה. בשנת 1912 מונתה למורה ומנהלת ב"בית הספר לתחרים" בצפת. בנוסף להכשרתן המקצועית של הנערות, דאגה להעשיר את השכלתן בתחומי הרוח ואהבת הארץ. במכתב שכתבה לאביה ב-21 בנובמבר 1912 כתבה:
בשנת 1914 עברה לנהל את כלל בתי הספר לתחרה בפלשתינה-א"י למעט בית הספר שבירושלים. שלושה חודשים לאחר מינויה פרצה מלחמת העולם הראשונה ובתי הספר נסגרו. בעקבות זאת החליטה לחזור זמנית לגור בעיר הולדתה, קניגסברג, שם התנדבה בבית חולים לפצועי מלחמה. בנוסף, הייתה פעילה בתנועת הנוער "בלאו וייס". בתנועה הכירה את ד"ר משה קלוורי, מראשי התנועה, שהיה מבוגר ממנה בחמש עשרה שנה. השניים נישאו בשנת 1917. גם לנישואים אלו התנגד אביה, מכיוון שקלוורי היה חילוני. ב-1919 נולד בנם גדעון.
ניהול בית היתומות "מאיר שפיה"
בשנת 1922 עלתה לארץ ישראל בשנית. העלייה התאפשרה בעקבות מינויו של בעלה לנהל את הגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ניהול שנמשך שנה אחת בלבד. בשנת 1923 הוזמנה לנהל ביחד איתו את כפר הנוער מאיר שפיה, ששימש בית לבנות מירושלים ומצפת, בו התחנכו בעיקר יתומות בנות העלייה מתימן. שניהם היו חסידי רעיונות חינוכיים שנתפסו כמודרניים – פיתוח אישיות, משמעת מתוך רצון ולא בכפייה והרחבת אופקים. רעיונות אלה עוררו מחלוקות בינם לבין סגל המורים, שהתקשה לקבל את חידושיהם הפדגוגיים.
על אף ששהו בכפר הילדים שנה אחת בלבד, היא הטביעה חותם עמוק בנפשן של הילדות, שהגדירו אותה "מלכת ילדותנו". שתיים מהן, שאת כישרונותיהן גילתה וטיפחה, זכו לימים לפרסום ולהכרה רחבה: היו אלה הזמרת ברכה צפירה, הזמרת התימנייה הראשונה בארץ, והרקדנית והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת להקת ענבל וממניחי אבני היסוד של הריקוד התימני בארץ.
הקמת מפעל "שני"
עד מהרה הגיעו למפעל עובדים רבים יוצאי תימן, שנודעו במסורת עבודות הרקמה של ארץ מוצאם. העבודות של מפעל "שני" זכו להצלחה באירופה, למרות המשברים הכלכליים שעברו על היבשת לאחר מלחמת העולם הראשונה. עבודות הרקמה של "שני" הפכו למוצר מבוקש ומחיריהן עלו. הצלחת עבודת הרקמה הרחיבה את שורות המפעל ובשלב מסוים עבדו בו למעלה מ-100 עובדים. ההצלחה נמשכה זמן רב, ובשנות ה-30 ובה-40 של המאה העשרים הפכה החולצה התימנית לפופולרית בארץ. הרקמה התימנית הייתה לרקמה לאומית ייצוגית, וזמרות, שחקניות ושליחות של היישוב היהודי בחוץ לארץ התהדרו בה. לאור זאת, היה לרקמה התימנית חלק בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית. בספרה על פנחס רוזן כתבה עליה רות בונדי: "הדסה מלאת הגוף, נשית מאוד, בעלת מרץ, תושייה ואישיות חזקה [...] ביקשה לאחד ב'שני' כמה יעדים, למצוא את מחייתה בעיסוק קרוב ללבה, לשמר את הפולקלור של עדות המזרח, ולספק עבודה לנשים משכבות העוני שלא ידעו לפרנס את עצמן. בית המלאכה הירושלמי העסיק עד שמונים נשים יוצאות עיראק, כורדיסטן, אפגניסטן ותימן".
המאבק למען העולים מתימן
בשנים שלאחר מכן המשיכה לפעול למען עולי תימן. היא התריעה בפני אליעזר פרלסון, חבר מועצת העיר תל אביב, על בעיות בקליטת העולים ובטיפול בהם, ביניהן בעיות תברואה. גם כאשר חלתה המשיכה לפעול נמרצות כדי לשפר את תנאי המגורים שלהם בארץ, ואף נאבקה למען הקמת שיכון חדש בעבורם, של אומנים ובעלי מלאכה, בראשון לציון. השכונה נקראה "עזרה ובצרון", והיא משתייכת לרובע נווה אליהו בעיר.
משפחתה
בשנת 1924 נפרדה מבעלה משה קלוורי, ובתחילת 1925 התגרשו. מעשה זה, בו אישה מבקשת להיפרד מבעלה, היה חריג באותם ימים. בפברואר 1935, לאחר היכרות וידידות ארוכת שנים עוד מימי התנועה בלאו וייס, נישאה לפליכס רוזנבליט (פנחס רוזן). לשניים נולדה בת, רבקה'לה יעל. בדצמבר 1942 נפטרה בתה מסרטן, והיא כבת 7.
בשנת 1941 חלתה בסרטן, וכעבור ארבע שנים נפטרה ונטמנה ליד בתה בבית העלמין בנחלת יצחק. לאחר מותה ייסד פנחס רוזן את קרן הדסה ורבקה רוזנבליט, לתמיכה בחינוך אומנותי של ילדים ונוער. שנה אחרי מותה הכריז ארגון ויצו על פרס באוניברסיטה העברית על שמה לעבודה הטובה ביותר בתחום אמנות הפולקלור היהודית. ברכה צפירה ספדה לה:
שמואל גיליס
שמואל גיליס (ב' בניסן ה'תשי"ט, 10 באפריל 1959 - ח' בשבט ה'תשס"א, 1 בפברואר 2001) היה המטולוג בכיר בבית החולים הדסה עין כרם. הוא היה אחראי על תחום הקרישה בבית החולים, ובמקביל עסק במחקרים חדשניים בתחום ההמטולוגיה. שירת בצה"ל כרופא סדיר ומילואים ביחידת שלדג. נרצח בפיגוע ירי בשובו ממשמרת בבית החולים לביתו בכרמי צור.
ביוגרפיה
עם סיום הלימודים, בקיץ 1983, התגייס ד"ר גיליס לצה"ל. לאחר קורס קציני רפואה והשלמה חילית שובץ כרופא גדוד 931 בחטיבת הנח"ל. לאחר כשנה בתפקיד מונה לרופא החטיבתי (קרפ"ח) של חטיבת הנח"ל. ב-1986 התקבל לתפקיד רופא ביחידת שלדג על ידי מפקד היחידה דאז, אליק רון. בין השאר, השתתף ד"ר גיליס בפעילות היחידה במסגרת המבצע להעלאת יהודי אתיופיה, מבצע משה. כן השתתף במבצעים רבים נוספים של היחידה, רבים מהם יחד עם איל איזנברג שהיה באותה תקופה מפקד פלגת הלוחמים ביחידה. לאחר סיום שירות הקבע ביחידה המשיך לשרת בה במילואים, והשתתף במבצעים רבים.
בסוף שנת 1986 נשא לאישה את רותי לבית קרשנר, ולזוג נולדו שתי בנות ושלשה בנים. המשפחה התגוררה תקופה קצרה בבית יתיר, ולאחר מכן עברה לירושלים. בשנת 1990 השתקעה המשפחה בכרמי צור שבגוש עציון. ד"ר גיליס היה מעורב בחיי הקהילה ביישוב הן כרופא שסייע בהתנדבות לחולים, והן כחבר מזכירות היישוב. בחייו הפרטיים היה מעורב בחיי משפחתו ובגידול הילדים. היה חובב טיולים, ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל.
בראש השנה תשס"א, ספטמבר 2000, פרצה ברחבי הארץ האינתיפדה השנייה. אחד האיומים המרכזיים על התושבים היהודיים ביהודה שומרון ועזה באותה תקופה היה פיגועי ירי בצירי התנועה, שבוצעו בידי ארגוני הטרור הפלסטיניים, (בעיקר החמאס והפת"ח). ביום חמישי, ח' שבט, 1 בפברואר 2001, סיים ד"ר גיליס את עבודתו בבית החולים בשעה 7 בערב, ויצא לעבר ביתו בכרמי צור. כמאה מטרים לפני מחנה הפליטים אל-ערוב עקף אותו רכב ובו מחבלים. הם ירו לעברו צרור, ואחד עשר קליעים פגעו ברכבו. ד"ר גיליס נפגע באורח קשה מאוד, וכשכוחות ההצלה הגיעו אליו, דקות ספורות לאחר מכן, הוא כבר לא היה בחיים. ד"ר גיליס נטמן בבית העלמין בכפר עציון. לווייתו, בה השתתפו אלפים, יצאה מבית החולים הדסה עין כרם. לאחר הרצח התקשר לפרופ' אליעזר רחמילביץ סגנו של בכיר ברשות הפלסטינית, שטופל על ידי ד"ר גיליס בבית החולים בשבועות שקדמו לרצח, ואמר לו: "לא התכוונו לרצוח את ד"ר גיליס". כתגובה לרצח, הוקמה בכרמי צור שכונה חדשה בשם צור שלם, בתוך ימי השבעה.
רפואה ומחקר מדעי
גיליס החל ללמוד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בקמפוס הדסה עין כרם, במסגרת העתודה האקדמית, בשנת 1976. גיליס הצטיין בלימודיו ולקראת סוף לימודיו נשלח לשלושה חודשי השתלמות לסטודנטים מצטיינים בארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בשנת 1983, בגיל 24. בשנת 1987, במקביל לשירותו הצבאי, החל להתמחות ברפואה פנימית במחלקה פנימית ב' בבית החולים הדסה עין כרם, שנוהלה על ידי פרופ' יחזקאל שטיין. בשנת 1990 קיבל תקן של מדריך והחל ללמד סטודנטים לרפואה. בשנת 1992 החל תת-התמחות במחלקה ההמטולוגית שנוהלה על ידי פרופ' אליעזר רחמילביץ. בתקופה זו נוצר קשר קרוב בין ד"ר גיליס לבין ד"ר חוסיין עליאן, תושב בית ג'אלה. במקביל לעבודתו הקלינית, עסק ד"ר גיליס גם במחקר בתחום ההמטולוגיה בכלל ובתחום קרישת הדם בפרט. בין השאר, פרסם מספר עבודות הנוגעות לשימוש בתרופה נוגדת קרישה מסוג Low-Molecular-Weight Heparin (קלקסן), במושתלי מח עצם ובנשים הרות הסובלות מקרישיות יתר בהיריון.
בשנת 1996 חזר ד"ר גיליס לבית החולים הדסה, והשתלב כרופא בכיר במחלקה ההמטולוגית. עבודתו הקלינית כללה ייעוץ במכלול נושאים הקשורים בקרישיות הדם, והוא פיתח מערכת של איתור מוקדם וטיפול בנשים שסבלו מהפלות חוזרות עקב קרישיות יתר. בנוסף לעיסוק בתחום הקרישה, היה מעורב גם בטיפול במחלות המטולוגיות ממאירות. במקביל לעבודתו הקלינית, ד"ר גיליס הקים מעבדת מחקר עצמאית, על מנת להמשיך את מחקריו מתקופת עבודתו בבוסטון. הוא המשיך לפרסם מאמרים רבים, ובשנת 2000 התקדם לדרגת מרצה בכיר. לאחר הירצחו התפרסמו עוד מספר עבודות שהוא היה שותף בהן, והוא נמנה ברשימת מחבריהן.
הנצחה
השכונה שהוקמה ביישוב כרמי-צור כתגובה לרצח נקראה לזכרו בשם צור שלם, כאשר השם שלם רומז לשמואל. כמו כן, נכתב לזכרו ספר תורה שהוכנס לבית הכנסת ביישוב בתרומת משפחת רעננערט.
בצומת גוש עציון הוקמה לזכר שמואל ולזכר צחי ששון שנהרג שבוע אחריו, פינה חמה לחיילים, ובה מוגשים שתייה חמה, עוגות לחיילי צה"ל ולכוחות הביטחון. כמו כן מתקיימים בה אירועים שונים, כמו הדלקת נרות חנוכה משותפת לחיילי צה"ל ולתושבי גוש עציון.
המחלקה להמטולוגיה בבית החולים הדסה מקיימת אחת לשנה, טקס והרצאת זיכרון, במהלכו מוענקת מלגה לרופא בתחום ההמטולוגיה.
במהלך השנים נערכו ימי עיון לזכרו ביחידת שלדג, בה שירת בסדיר ובמילואים.
ספר ביוגרפי
הספר "רופא בדם: סיפורו של ד"ר שמואל גיליס" הוא ביוגרפיה של ד"ר שמואל גיליס שנכתבה על ידי העיתונאי אלישיב רייכנר, ופורסמה בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2011. הספר מכיל 13 פרקים המתארים את חייו של ד"ר גיליס - משורשיו המשפחתיים באנגליה, בה נולד, עד להירצחו, ואף את פעולות ההנצחה לאחר מותו. הספר סוקר את קורות חייו של גיליס לאורך הפרקים המשמעותיים בחייו. לצד התיאור העובדתי משולבים בספר ראיונות וסיפורים אישיים אשר מציגים את אישיותו הייחודית של ד"ר גיליס. זו התאפיינה מחד גיסא ברגישות רבה ובמסירות שחרגה מעבר לחובותיו הפורמליות, ומאידך גיסא בהצבת סטנדרטים גבוהים לעצמו ולסביבתו.
הספר נחתם בנספח רפואי-מדעי מאת פרופ' ראובן בן אור. כן מופיעה בסוף הספר רשימת פרסומיו המדעיים של ד"ר גיליס הכוללים למעלה מ-50 עבודות, אחדות מהן פורסמו לאחר מותו.
קודו ההרים
קודו ההרים (שם מדעי: Tragelaphus buxtoni), הוא מין אנטילופה גדולה בסוג קודו החי באזורים הרריים שבמזרח אפריקה. שמו הנוסף ניאלה ההרים בא לו על שם דמיונו לקודו ניאלה, ובעבר, אף נחשב כתת-מין שלו. קודו ההרים נחשב לפרסתן הגדול האחרון שנתגלה באפריקה.
תיאור
לקודו ההרים פרווה כהה יחסית וצבעה נע בין אפור כהה לחום ערמוני. הפרווה חלקה ומבריקה בקיץ, והופכת לשעירה בחודשי החורף. למין זה פס לבן בין העיניים, כתמים ונקודות לבנים על הלחיים, שני כתמים לבנים על הצוואר והחזה, כתמים ונקודות נוספים בחלק האחורי, ועוד שבעה-תשעה פסים לבנים בצדדים. הגחון חיוור מעט, וצידם הפנימי של הרגליים הכהות לבן. הזנב אף הוא כהה ושעיר למדי, צידו הפנימי לבן, ואורכו 20–25 ס"מ. לחלק מהפרטים, יש דפוס של סימונים וכתמים ייחודיים בדומה לזברות. קודו זה גדול למדי, גובהו בכתפיים: 135-90 ס"מ, ואורך ראשו וגופו: 260-190 ס"מ. משקלם של הזכרים: 320-150 ק"ג, ושל הנקבות עד 200 ק"ג. לזכרים זוג קרניים גדולות ומפותלות, העשויות להגיע לאורך של 118 ס"מ, ולהם כשניים עד שלושה סלסולים. הנקבות נטולות קרניים ואוזניהן גדולות יותר. לשני המינים רעמה בצבע חום אפרפר-לבן על הגב, אלא שלזכרים רעמה גדולה ובולטת יותר, ולנקבות היא אף נעדרת לפעמים. הזכרים גם גדולים וכהים יותר מהנקבות, ובעלי רעמה בצוואר.
תפוצה ובית גידול
קודו ההרים אנדמי לאזורים ההרריים של דרום מזרח אתיופיה, במדינת אורומיה. המינים כבר איבדו הרבה מתחום המחיה הקודם שלהם, ועכשיו הם נפוצים בעיקר בפארק הלאומי הרי באלה, שהוא גם התפוצה הדרומית ביותר שלהם. מלבד זאת קיימים כארבע אוכלוסיות קטנות נוספות צפונה יותר.
כפי שמרמז שמו, קודו ההרים חי בעיקר באזורי הרריים, הכוללים יערות, שיחים, ומרעה תת-אלפיני בגבהים של 3,000 - 4,300 מטר, אף על פי שהמין נצפה גם בגבהים של 1,600 מטר. סביר להניח שהמינים נאלצו לנדוד לאזורים גבוהים יותר בשל החקלאות ומרעה צאן באזורים הנמוכים.
אקולוגיה והתנהגות
קודו ההרים פעיל בעיקר בשעתי הבוקר והערב, ומבלה את זמנו באכילת שיחים, עצים ועשבים, ומדי פעם נאכלים על ידו גם שרכים, צמחי מים וחזזיות. בתקופות של קור או חום קיצונים, הקודואים לעיתים קרובות מוצאים מקלט בצמחייה צפופה ביערות וחורשים. צבעם הכהה והסימונים הלבנים עשויים להסוות אותם ביערות בהם הם חיים. הצבע הלבן גם משמש בתקשורת החברתית, כאשר הזכר מנסה להרשים את הנקבות, השערות שברעמה על הגב סומרות, וכמו כן כאשר הם נמלטים הם יניפו את זנבם לאות אזהרה. קודו ההרים חי ביחידות, או בקבוצות קטנות שבהם 8–9 נקבות ועופריהן, אם כי קבוצות של עד 96 פרטים דווחו בעבר. מבנה הקבוצה עשוי גם להשתנות לפי העונה. זכרים צעירים חיים בדרך כלל בקבוצות נפרדות, בעוד שזכרים מבוגרים יותר יהיו בדרך כלל בודדים. זכרי קודו ההרים אינם טריטוריאליים, אם כי מדי פעם קיימת ביניהם היררכיה דומיננטית. עונת הרבייה היא בדרך כלל בעונה היבשה שבין חודשי דצמבר וינואר, והנקבה מולידה עופר יחיד, בסוף עונת הגשמים שבין חודשי אוגוסט וספטמבר, לאחר תקופת הריון של כשמונה עד תשעה חודשים. צבעו של העופר בהיר יותר ומתכהה עם הגיל. העופר שוהה בצמחייה צפופה במשך מספר שבועות לאחר לידה. ההנקה נמשכת שלושה עד ארבעה חודשים, והעופר נשאר עם אימו עד כ-שנתיים.
הטורפים העיקרים של קודו הרים בוגר הם הנמרים, ולעיתים רחוקות צבועים או אריות כיוון שהם אינם נמצאים באזורי הרים. העופרים עשויים להיטרף על ידי תנים וסרוואלים.
איומים ושימור
קודו ההרים סווג כבעל חיים בסכנת הכחדה (EN) על ידי IUCN, בשל ירידה משמעותית בעשורים האחרונים, החל מ-8,000-7,000 בוגרים המשוערים בשנת 1960, לפחות מ-2,500 היום. (אף על פי שאחרים מאמינים שהמספרים הם בסביבות 4,000). האוכלוסיות כיום מפוצלות, מה שהופך אותם לפגיעים במיוחד. האיום העיקרי לקודו ההרים מגיע מפעילות אנושית בתחום המחיה שלו, על ידי אוכלוסיות אדם ובעלי חיים ההולכים וגדלים, ולחץ הולך וגובר על המין באמצעות ציד לא חוקי, תחרות עם בקר הבית על מקורות המזון, טריפה על ידי כלבים מקומיים, והריסת בית הגידול לטובת חקלאות, מרעה, עצים להסקה, ובניית יישובים. מין זה ניצוד גם עבור בשרו וקרניו וכן לתעשיית הפוחלצים.
אוכלוסיית קודו ההרים הראתה עלייה דרמטית במהלך 1980 בעקבות הקמת הפארק הלאומי הרי באלה, אבל תסיסה פוליטית ואזרחית בשנת 1991, הביאה בעקבותיה כריתת יערות ובעיקר ציד, ומספר הקודואים בפארק נפל לשפל של 150–260 פרטים בלבד. מאז יש התאוששות טובה, עם 680–730 שנספרו בפארק בין שנת 2000 ל-2001, וייתכן כי המספר כיום הוא מעל 1,000. עם זאת, הגנה פחות יעילה במקומות אחרים הביאה לירידות מתמשכות.
מלבד זאת גן החיות של סנט לואיס עובד בשיתוף פעולה עם ארגונים לשימור הסביבה, וקהילות מקומיות תומכות לשימור הקודו, על ידי מעקב ותוכניות חינוך סביבתיות, כמו גם ניסיונות לשחזר יערות שהושמדו בסביבתו. ההתאוששות הדרמטית של הקודו בשנת 1980 הראתה כי מאמצי שימור יכולים להיות יעילים עבור המין, ונותנים תקווה שעל ידי הגנה ראויה, אנטילופות אלה יוכלו להתרבות מחדש בהצלחה.
המועדון המסחרי והתעשייתי
המועדון המסחרי והתעשייתי הוא מועדון חברים ייחודי של אנשי כלכלה, תעשיינים, מנהלים, אנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים מתחומים שונים ומהמובילים בישראל.
המועדון הוקם בשנת 1938 בטרם הוקמה מדינת ישראל על ידי אנשי כלכלה וחזון, מראשי הסוחרים והתעשיינים של המדינה שבדרך.
המועדון מהווה נקודת מפגש לבכירים מכל קצוות המשק הישראלי.
ליבת הפעילות של המועדון היא קידום ערכים חברתיים והזדמנויות עסקיות. המפגשים החברתיים מהווים קרקע פורייה ליצירת פרויקטים חברתיים לקידום הדור הבא של יזמים צעירים, כמו גם ליצירת קשרים עסקיים בין חברי המועדון לקידום כלכלת ישראל.
השדרה הניהולית של המועדון כוללת את נשיאת המועדון יונה ברטל, נשיאות הכבוד, חברי ההנהלה ומנכ"לית המועדון עליזה סומך קרן.
בפני חברי המועדון מופיעים אישי ציבור בכירים מתחומי הממשל והפוליטיקה, ראשי חברות גלובליות, אנשי כלכלה מובילים, אנשי עסקים, מדע ורוח, העוסקים בנושאים הרלוונטיים לסדר היום הלאומי, מחד והסוגיות המקדמות את המשק, מאידך.
המועדון מציע לחבריו:
ומעל לכל, המועדון המסחרי תעשייתי מקדם יחד עם הגורמים הכלכליים המובילים במשק סדר יום רלוונטי באמצעות פרויקטים חברתיים וניירות עמדה משותפים לטובת כלכלת מדינת ישראל.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-10 בפברואר 1938 בתקופת היישוב היהודי, על ידי ראשי התעשיינים, בעלי המקצועות החופשיים ואנשי המסחר היהודים, כמועדון בעל צביון בריטי. על מגילת היסוד חתומים התעשיין יעקב בוטקובסקי, סוחר העצים משה סבירסקי ומאיר אריסון. על המייסדים נמנה גם איש הביטוח הרצל (הרץ) גולדנברג, ממייסדי חברת הביטוח "ירדניה" שהיה פעיל שנים רבות במועדון.
תחילה שימש המועדון מקום קבוע למפגש חברתי בימי שישי. משתתפיו היו גברים בלבד, הוחלפו בו דעות ורעיונות ונוצרו קשרים בתחומים מדיניים, כלכליים ומשפטיים.
ב-20 במאי של אותה השנה התכנסה אספה מייסדת ומטרות הארגון הורחבו ליצירת יחסי מסחר הוגנים ופעילות לטובת פיתוח המסחר והתעשייה בלשכות המסחר והממשלה. בדו"ח של אותה השנה, הנשיא יעקב בוטקובסקי הציג את הצלחת המועדון במגבית "כופר הישוב".
כחלק מפעילות המועדון הועברו הרצאות בנושאים שונים, ונערכו סיורים בעזרת הקרן הקיימת להכרת יישובים ברחבי ארץ ישראל.
בשנת 1941 רכש המועדון את מבנה הקבע שלו ברחוב נחמני 17 בתל אביב, ובסוף שנות ה-60, לאחר שהמבנה נמכר, העביר את פעילותו לבית ציוני אמריקה, בית הרופאים ובית העיתונאים במלון שרתון. משנת 2010 פועל המועדון בעיקר ממלון קראון פלאזה בתל אביב.
לצד נשיא המועדון, הנבחר אחת לשנתיים ויכול לכהן שתי קדנציות רצופות בלבד, פועלת הנהלה בת 12 חברים המקימה מתוכה ועדות בנושאים מובילים: מלגות, קשרי חוץ, פעילות בקהילה, ועדת קבלה ואירועים שונים.
במהלך השנים התארחו במועדון נשיאים, ראשי ממשלות, שרים, חברי כנסת, רמטכ"לים, שגרירים, שופטים, סופרים, אנשי רוח ואנשי עסקים בכירים, בהם: דוד בן-גוריון, לוי אשכול, אבא אבן, מנחם בגין, ד"ר יוסף בורג, חיים הרצוג, יצחק רבין, יצחק שמיר, חיים לסקוב, שאול מופז, הרב ישראל מאיר לאו, יוסף לפיד, בנימין נתניהו, אהוד ברק, עוזי ארד, יעקב פרנקל, סטנלי פישר, יוסי שריד, כרמי גילון, אריאל שרון, עמוס עוז ועוד. שיא ההופעות במועדון, 38 במספר, נקבע על ידי נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס.
בשנת 2007 חגג המועדון שבעים שנים לקיומו, באירוע מיוחד במשכן הנשיא.
עם נשיאי המועדון נמנו: יעקב בוטקובסקי, הלל הילמן, ד"ר ארנון רוז'נסקי, ישראל לוין, אפרים גוזמן, אריה וינברג, ד"ר חיים טייכמן, ד"ר אשר הלפרין, משה נוידרפר, משה שמיר, יצחק גטניו, רמי גוזמן, מירה פרידמן חמו, חיים אהרן, עמיר מקוב, רפי פריאל, אורלי אברהמי, דן ברניצקי, אמנון דותן והנשיאה הנוכחית יונה ברטל.
המועדון הקים קרן מלגות על שם אל"ם אילן רמון ומחלק מלגות לסטודנטים ותלמידי תיכון מצטיינים ונזקקים בתל אביב בעיקר בשכונות של דרום תל אביב ויפו. הסכומים עבור הקרן נתרמים על ידי חברי המועדון ובשיתוף עם גופים עסקיים המשקיעים בקידום ידע כלכלי וטכנולוגי בישראל.
השליח (סרט)
עלילה
ויל מונטגומרי (בן פוסטר) הוא סמל ראשון בצבא ארצות הברית שחוזר אחרי פציעה קשה שקיבל בעיראק. הוא נחשב לגיבור אך לא מרגיש שום סיפוק. נשארו לו שלושה חודשים לשרת עד השיחרור והוא מקבל פקודה להצטרף לצוות מודיעי נפגעים כדי להודיע למשפחות החיילים שנהרגו. בצוות איתו נמצא קפטן טוני סטון (וודי הרלסון) - אלכוהוליסט בגמילה. כל הודעה למשפחה שונה מהקודמת ומתגלה כמשימה קשה ביותר.
אסף שרון
אסף שרון (נולד ב-1975) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, וראש תוכנית פכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה) ללימודי תואר ראשון באוניברסיטה זו. שרון משמש כעמית בכיר במכון מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה, אותו ייסד ב-2012 יחד עם ד״ר אבנר ענבר.
ילדות וצבא
שרון גדל בתל אביב במשפחה דתית-לאומית. בילדותו עבר עם משפחתו לארה״ב וכשחזר לישראל למד בישיבה תיכונית והיה חניך בסניף בני עקיבא תל אביב מרכז. עם סיום התיכון למד בישיבת הר עציון באלון שבות שבגוש עציון ובהמשך בישיבת עתניאל ובישיבת שיח יצחק שהקים הרב שג״ר.
בשירותו הצבאי שירת כחייל קרבי בחטיבת גולני. בבגרותו הפסיק לקיים אורח חיים דתי.
אקדמיה
שרון הוא בעל תואר שני בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המאסטר שלו, אותה הנחה אבישי מרגלית, עסקה בכתיבתו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ובשאלת הנורמטיביות. את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה השלים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה בהנחיית הפילוסוף הפוליטי ג׳ושוע כהן. למשך מספר שנים שימש כעמית מחקר במכון ון-ליר בירושלים.
שרון שייך לזרם הפילוסופי הליברלי, ולוקח השראה רבה מכתיבתם של הוגים כגון ג'ון סטיוארט מיל, אלברט הירשמן, ג׳ושוע כהן ואבישי מרגלית.
עבודתו האקדמית של פרופ׳ שרון מתמקדת באפיסטמולוגיה ובפילוסופיה פוליטית. שרון פרסם מספר מאמרים בכתבי עת אקדמיים בתחום בנושאים בתחום הפוליטי: דמוקרטיה דיונית ופופוליזם, עינויים והפרטה. ובתחום תורת ההכרה: עקרון הסגירות, פרדוקס ההקדמה, האפשרות של לוגיקה אפיסטמית, אי הסכמה, רציונליות והיסק.
כתיבה פופולרית
במקביל לפרסומיו האקדמיים, שרון פרסם מאמרים בכתבי עת בולטים כגון ה-Boston Review ו–The New York Review of Books. וכן מאמרים בעברית במגזינים פוליטיים כגון ׳הזמן הזה׳ של מכון ון ליר, ׳תלם׳ של קרן ברל כצנלסון, טורי דעה בעיתון הארץ ועוד. מאמריו עוסקים בסוגיות פוליטיות והיסטוריות במדינת ישראל.
פעילות פוליטית
שרון היה ממייסדי תנועת הסטודנטים "הקו הירוק" שנאבקה על קידום פתרון שתי המדינות בישראל, ממובילי תנועת "סולידריות" שנאבקה נגד ההתנחלות במזרח ירושלים, היה מעורב בארגון "שוברים שתיקה" בתחילת דרכו ושימש כיועץ להנהגת המחאה החברתית בישראל 2011 וכדובר צוות ספיבק-יונה, צוות מומחים אלטרנטיבי לוועדת טרכטנברג שהוקמה על ידי הממשלה באוגוסט 2011 כמענה לדרישות המוחים.
מכון מולד
ב-2012 הקים שרון יחד עם ד״ר אבנר ענבר את מכון המחקר "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה" במטרה לייצר התחדשות רעיונית במחנה הליברלי בישראל. את רוב פעילותו הציבורית כיום עושה שרון כחלק ממרכז זה. פרופ׳ שרון, בעזרת שותפיו במרכז מולד, מציג משנה פוליטית סדורה המשרטטת את הקו המפריד בפוליטיקה הישראלית: לא בין ימין רוויזיוניסטי ושמאל מערכניקי, אלא בין ציונות ליברלית על שלל גווניה, ובין ימין משיחי שמתנגד לסמכות החילונית של המדינה. הדרך להכריע את המאבק הזה, טוען שרון, היא בראש ובראשונה חתירה לפתרון שתי המדינות, והבאת הקץ על המשיחיות מבוססת הטריטוריה של המתנחלים האידאולוגיים. פעילותו הפוליטית של שרון משקפת עמדה אידאולוגית זו.
בעקבות עבודתם במולד, הפכו שרון ושותפיו לדמויות מרכזיות במחנה השמאל בישראל והיו מעורבים בצמתים משמעותיים בפוליטיקה הישראלית בשנים האחרונות כגון קמפיינים של מפלגות גדולות במהלך בחירות כלליות, יצירת איחוד המפלגות "המחנה הדמוקרטי" ועוד.
קרל מריה דימלובר
אובר-גרופנפיהרר קרל מריה דימלובר (27 במאי 1896 – 18 במרץ 1988) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה דימלובר מפקד רגימנט האס אס "גרמאניה", והוא פיקד עליו במהלך המערכה בפולין, אשר במהלכה ביצעו אנשי הרגימנט שלו פוגרומים רבים כנגד היהודים. באוקטובר של אותה שנה הוכפף הרגימנט שלו תחת דיוויזיית אס אס "דאס רייך". ב-30 בינואר 1940 הועלה לדרגת אוברפיהרר, והשתתף עם הרגימנט במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-25 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד האס אס והמשטרה במזרח הגנרלגוברנמן. ב-24 באפריל 1941 מונה למפקד בריגדת האס אס ה-1, וב-15 במאי של אותה שנה מונה למפקד הקבוצה הצבאית אס אס "נורד", אשר הוצבה בפינלנד. עם פתיחת מבצע ברברוסה, פתחה הקבוצה במבצע שועל כסוף יחד עם הכוחות של צבא פינלנד, ונעה מכיוון לפלנד אל שטחי ברית המועצות. התקיפה נמשכה מספר חודשים ולא הצליחה לשבור את ההגנה הסובייטית. בספטמבר שונה שם הכוח שתחת פיקודו ל"דיוויזיית אס אס הררית השישית נורד", וב-9 בנובמבר הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר.
אחריתו
ב-16 במאי 1945, לאחר סיום המלחמה, נכנע דימלובר לצבא הבריטי, ונחקרה מעורבותו בפשעי מלחמה כנגד יהודים בפולין. ב-17 במאי 1948 הוא שוחרר מהמעצר. ב-1950 הצטרף דימלובר לארגון HIAG - ארגון של וותיקי הוואפן אס אס. ב-1955 הוא עזב את הארגון לאחר ריב עם נשיאו דאז קורט מאייר. הוא נפטר בכפר סיסהאופט ב-18 במרץ 1988 בגיל 91.
מארק שפרד
מארק אנדראס שפרד (באנגלית: Mark Andreas Sheppard; נולד ב-30 במאי 1964 בלונדון, אנגליה) הוא שחקן ומתופף אנגלי. עיקר פרסומו בא מגילום הדמות קראולי בסדרת הטלוויזיה על טבעי וכעורך הדין רומו לאמפקין בסדרת הטלוויזיה באטלסטאר גלקטיקה.
ביוגרפיה
שפרד נולד -30 במאי 1964 לוו. מורגן שפרד, שחקן אנגלי.
בגיל 15 החל את קריירת המוזיקה המקצועית שלו, הוא הקליט שירים יחד עם הרבה להקות, ובסופו של דבר עבר לארצות הברית.
עונת 1999/2000 בפיב"א יורוליג
עונת 1999/2000 בפיב"א יורוליג הייתה העונה ה-43 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה התחרות התשיעית במתכונת של ליגה.
העונה הסתיימה בניצחון של פנאתינייקוס, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
ז'לקו רברצ'ה (סרביה ומונטנגרו) מפנאתינייקוס נבחר לכדורסלן המצטיין של הפיינל פור.
מילן גוליוביץ' (סלובניה) מזלטורוג לאשקו זכה בפרס אלפונסו פורד.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של המשחקים בבתים המוקדמים. לאחר מכך, 16 קבוצות עלו לשמינית הגמר ורביעית הגמר בהם נערכו משחקים עד ל-2 ניצחונות.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 16 עולות לשמינית הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב בשלב הראשון של המוקדמות שיחקה בבית ג' וסיימה אותו במקום השלישי. בשלב השני של המוקדמות היא שיחקה בבית ז', סיימה אותו במקום הראשון ועברה לשמינית הגמר. בשמינית הגמר היא ניצחה קבוצת פאוק סלוניקי ועברה לפיינל פור. במשחק הגמר היא הפסידה לפנאתינייקוס שבשורותיה שיחק כוכבה לשעבר של מכבי, עודד קטש, שהצטיין במשחק עם 17 נקודות (הקלע השני בטיבו בשורות פנאתינייקוס), וסיימה את העונה במקום השני.
שפת סימנים
האוכלוסייה העיקרית שמשתמשת בשפת סימנים היא אוכלוסיית החירשים וכבדי-השמיעה, בעיקר אלה שנולדו כבדי-שמיעה או שלקו בשמיעתם בגיל צעיר. קהילת החירשים קבעה כי שפת סימנים "כולית" היא שפה אותנטית ("ילידית"), ובישראל מסומנת שפה זו כ"פה" (FA). לשפת הסימנים הישראלית אוצר מילים עשיר, שאינו חופף לחלוטין לזה של השפה המדוברת. בכל אחת מהשפות ניתן למצוא מילים שאין להן תרגום בשפה השנייה. במקומות שונים בעולם משמשות שפות סימנים שונות, ואין בהכרח יכולת לדובר שפת סימנים אחת להבין דובר בשפת סימנים אחרת.
הבחנה בין "שפת סימנים כולית" ל"שפה מסומנת"
שפת סימנים "כולית"/fa היא כזו בה פחות משתמשים באיות, ובעלת מבנה ודקדוק לשוני מורכב השונים מהשפה העברית. במקומות רבים קיימת בצד שפת הסימנים "שפה מסומנת", בה יש יותר שימוש באותיות בסימנים שונים. גם השפות המסומנות משתמשות במחוות במקום בקול, אולם הן מלאכותיות, ונוצרו כדי להקל על התקשורת בין דוברי שפות סימנים לדוברי שפות מדוברות. השפה המסומנת מחקה את התחביר של השפה המדוברת העיקרית באזור, בעוד שלשפת הסימנים הכולית יש תחביר משלה, המצמצם שימוש במילות יחס וקובע סדר שונה של חלקי המשפט.
חקר שפות הסימנים
המבנה של שפות הסימנים השונות נחקר על ידי בלשנים רק בשנים האחרונות. לכך מספר סיבות: ראשית, רוב שפות הסימנים נוצרו רק במאתיים השנים האחרונות, ורק ב-30–40 שנים האחרונות הכירה בהן קהילות הבלשנים והמחנכים כשפות לכל דבר. בתקופות מסוימות אף ראו בשפות הסימנים מכשול לשילוב החירשים בחברה, ולפיכך מחנכים ומורים לחירשים ניסו למנוע מהם להשתמש בשפת סימנים, ולהכריח אותם להשתמש בשפה המדוברת או בקריאת שפתיים. כיום מקובל לראות בחירשים קהילה דו-לשונית, ומיישמים לגביהם את המדיניות הנהוגה לגבי מיעוטים לשוניים.
שנית, בלשנים שומעים, שאינם דוברים ילידיים של שפת סימנים כלשהי, מתקשים לעמוד על כל צורות הביטוי של שפות אלו. פריצת דרך נעשתה כשבלשנים החלו לשתף חירשים, דוברים ילידיים של שפות סימנים, במחקריהם, ובמיוחד כשהוכשרו בלשנים חירשים שהחלו לחקור את שפתם.
בנוסף לכך, התפתחות הבלשנות המודרנית ובייחוד התאוריה של נועם חומסקי הגורסת כי יש דקדוק אוניברסלי ויש מבנים מוחיים מולדים האחראים להפקת השפה, הביאו להתעניינות בשפות סימנים כשפות בעלות אמצעי ביטוי לא-שגרתיים. ההנחה הייתה שאם יימצא דמיון בין שפות הסימנים לשפות המדוברות, יהיה בכך להוכיח את תאוריית הדקדוק האוניברסלי, ובעקיפין גם את תאוריית המולדות של השפה. עד כה התגלה דמיון רב בין שפות הסימנים לשפות המדוברות, אולם גם שוני לא-מבוטל. חלק גדול מהממצאים בסוגיה זו נתונים לפרשנויות שונות.
מבנה המילה ותכונותיה
בכל שפות הסימנים שנחקרו נמצא כי מילה (כלומר, סימן) בנויה משלושה מרכיבים הכרחיים: צורת כף-היד, תנועת כף-היד ומיקום כף-היד ביחס לגוף. שינוי בכל אחד מהמרכיבים האלה מביא לשינוי במשמעות. פעמים רבות, שינוי קל באחד המרכיבים, למשל תנועה מקוטעת במקום תנועה רציפה, יוצר הבחנה מורפולוגית, למשל: שם עצם ופועל הנגזר ממנו.
רוב הסימנים מבוצעים באמצעות כף היד, ובחלל המקביל לפנים, לחזה ולבטן. יש גם סימנים הכוללים תנועות כתפיים או איברי גוף אחרים אולם הם מעטים יחסית. מחקרים הראו שבמהלך ההתפתחות ההיסטורית של שפות הסימנים, מוחלפים סימנים המערבים איברי גוף שונים בסימנים המבוצעים בכפות הידיים בלבד, ומול חלק הגוף העליון בלבד.
צירוף של סימנים יכול ליצור מילה חדשה, ולפעמים אף נוצר סימן משילוב מרכיבים של שני סימנים שונים. מרכיב בסימן יכול להצביע על תכונה תחבירית שלו, למשל, כיוון התנועה יכול להצביע על יחסה (ואז שינוי כיוון התנועה מבטא שינוי ביחסה).
אינטונציה
אינטונציה מובעת באמצעות הבעות פנים. כך, לפי הבעת הפנים של המסמן אפשר להבין אם המשפט הוא משפט חיווי, משפט שאלה, קריאה וכיוצא בזה.
איקוניות
שפות סימנים, בייחוד שפות סימנים צעירות, נוטות להיות איקוניות הרבה יותר מאשר שפות מדוברות. כלומר, פעמים רבות המסמן משרטט בידיו את האובייקט שהוא מתכוון אליו, או מבצע תנועה המזכירה את הפעולה שהוא מתכוון אליה. עם זאת, קשה לנבא אילו תכונות של האובייקט או הפעולה יבואו לידי ביטוי בסימן, ואילו יוזנחו - בעניין זה יש חשיבות למוסכמות תרבותיות. ככל ששפת סימנים מתפתחת במהלך הדורות, סימניה הופכים יותר שרירותיים ופחות אייקוניים.
בשפת הסימנים האמריקנית קרתה התפתחות נוספת: הסימן "לאכול" הוא משיכה של היד לכיוון הפה מלמטה למעלה, מתוך חיקוי לתנועה של הרמת האוכל מהצלחת אל הפה. הסימן "לישון" הוא הצמדת כפות הידיים לאוזן והטיה של הראש, כחיקוי לתנוחת הראש בזמן השינה. צירוף הסימנים, שיוצר את הסימן ל"בית", היה תחילה ביצוע של שני הסימנים ברצף, אבל כיום הוא נראה כמו משיכה של כף היד מן הפה אל האוזן. זוהי דוגמה לסימן שמלכתחילה היה אייקוני, אולם עם התפתחות השפה הוא הפך לשרירותי, כלומר אין עוד קשר שקוף בין הסימן למסומן.
רכישת שפת סימנים
תינוק שנחשף לשפת סימנים, רוכש אותה באופן טבעי כמעט כפי שנרכשת שפה מדוברת. לפעמים אפילו נצפה "מלמול" בתנועות ידיים בדומה לשלב המלמול המקדים רכישת שפה מדוברת. רוב התינוקות שנחשפו לשפת סימנים החלו לסמן בגיל צעיר יותר מהגיל הממוצע של תחילת הדיבור. ההערכה היא כי הדבר נובע מהשליטה בידיים שמתפתחת מהר יותר מאשר השליטה באיברי הדיבור בחלל הפה והאף. השלבים ברכישת שפת סימנים דומים מאוד לשלבים ברכישת שפה מדוברת, ואף נצפו טעויות דומות ברכישת שני סוגי השפות. תינוקות שרכשו שפת סימנים מדווחים בבגרותם כי שפת הסימנים היא כשפת אם מבחינת יכולת השליטה שלהם בה ותחושת הנוחות והביטחון שהשימוש בה מקנה להם.
היווצרות ספונטנית של שפות סימנים
שפת סימנים נוצרת באופן טבעי במקומות שבהם אוכלוסיית כבדי השמיעה גדולה במיוחד (ראו למשל שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה). יש עדויות כתובות לשפות סימנים בכמה כפרים באנגליה במאה ה-17. גם בארץ התגלתה לאחרונה שפת סימנים שנוצרה באופן ספונטני בקרב כבדי השמיעה בכפר הבדואי א-סייד שבנגב. דוגמה מרתקת היא שפת הסימנים של ניקרגואה, שמקובל לראותה כדוגמה נדירה בימינו ליצירת שפה טבעית יש מאין. יש המשווים בין היווצרות שפת הסימנים של ניקרגואה להיווצרות השפות הקריאוליות, אולם יש גם הבדלים משמעותיים בין המקרים.
ידועים רק מקרים ספורים שבהם יצרה אוכלוסייה של אנשים שומעים שפת סימנים באופן ספונטני, וגם במקרים כאלה השפות נוצרו בצד השפות המדוברות, כשיטת תקשורת למצבים מיוחדים שבהם אין אפשרות להשתמש בקול. נראה שהשימוש בקול הוא בררת המחדל בהיווצרות שפות אנושיות טבעיות, ורק במקרים שבהם אפשרות זו נחסמת נעשה שימוש באמצעים אחרים. עם זאת, ההיווצרות הספונטנית של שפות סימנים מעידה על כך שהיכולת הלשונית האנושית אינה קשורה בהכרח באיברי הדיבור והשמיעה, וכי בני אדם מוצאים באופן טבעי דרכים לממש את היכולת הזאת גם כשהערוצים הרגילים למימושה חסומים.
שפות הסימנים האבוריג'יניות
דוגמאות נדירות להיווצרות שפות סימנים בקרב שומעים הן שפות הסימנים שהתפתחו בקרב אבוריג'ינים באוסטרליה. שפות אלה התפתחו עקב כללים של טאבו על דיבור במצבים חברתיים מסוימים כגון אבל או טקסי חניכה. שפת הסימנים המפותחת ביותר מסוג זה היא שפת הסימנים של וורלפירי, שנוצרה בקרב נשים מבנות הקבוצה האבוריג'ינית, עקב האיסור החברתי על אלמנות לדבר במשך חודשים ולפעמים אף שנים אחרי מות הבעל. כיוון שלעיתים קרובות נהגו אלמנות לפרוש מהקהילה ולחיות בחברת אלמנות אחרות או נשים רווקות בלבד, הפכה שפת הסימנים הזאת לאמצעי תקשורת נפוץ בין נשים. בסופו של דבר גם גברים החלו להשתמש בה לתקשורת במצבים שבהם הדיבור בלתי אפשרי או מפריע, כמו בזמן ציד, בעת מחלה שמקשה על הדיבור, ולפעמים גם במצבים שבהם נדרש כובד-ראש, כשדיבור בקול נתפס כבלתי ראוי או כחוסר כבוד. מבין השולטים בשפת הסימנים הזאת, יש המדברים ומסמנים בעת ובעונה אחת. הבלשן הבריטי אדם קנדון שחקר שפות סימנים בפפואה ניו גיני ובאוסטרליה גורס ששפת הסימנים של וורלפירי, אף שהיא נראית כשפה טבעית, דומה יותר לשפות מסומנות. לדעתו התחביר, המורפולוגיה והלקסיקון של שפת הסימנים הזו כמעט זהים לתחביר למורפולוגיה וללקסיקון של השפה המדוברת במקום, אלא שהמילים והיחידות המורפולוגיות מקודדות במחוות במקום בקול.
בתי ספר לחירשים והיווצרות שפות סימנים
עד המאה ה-18 נוצרו באופן טבעי מעט מאוד שפות סימנים. בשנת 1760 הוקם בית הספר הראשון לחירשים בצרפת. זה היה הניסיון הראשון לאסוף אנשים חירשים למקום אחד בצורה מכוונת, כדי להעניק להם חינוך שעונה על צורכיהם המיוחדים. אַבֶּה דֶה-לֶפֶּה (Abbé de l'Épée), שהקים את בית הספר, גילה שיש לחלק מתלמידיו שפת סימנים, והוא השתמש בה כאמצעי לימוד. הוא גם יצר שפה מסומנת שהתבססה על התחביר הצרפתי מחד ועל סימנים שלמד מתלמידיו מאידך, והשתמש בה ככלי להוראת צרפתית לחירשים.
בעקבות ההצלחה של אַבֶּה דֶה-לֶפֶּה הוקמו בתי ספר לחירשים ברחבי אירופה וארצות הברית. בזכות היווצרות ריכוזים של אנשים כבדי שמיעה עקב הקמת בתי הספר האלה, התפתחו שפות הסימנים הקיימות ונוצרו שפות סימנים חדשות. תופעה נוספת שנוצרה בבתי הספר לחירשים היא התלכדות של שפות סימנים מקומיות שונות לשפת סימנים ארצית אחת. שפות סימנים ארציות כאלה הן עשירות יותר באוצר מילים, מתועדות היטב, ויכולות לפיכך לשמש את כבדי השמיעה במגעיהם עם הרשויות, למשל בעת מתן עדות בבית משפט.
שפת הסימנים האמריקנית היא שפת סימנים ארצית והמעניין לגביה הוא שעם התפתחות טכניקות וטכנולוגיות אחרות לסיוע ללקויי שמיעה נעשה ניסיון לדכא שפה זו מתוך מחשבה שאין בה יותר צורך ושהיא הפכה למכשול בפני שילוב בחברה השומעת. הפעיל הבולט בניסיון דיכוי זה היה הממציא אלכסנדר גרהם בל. למרות שנאסר שימוש בשפה זו בבתי הספר לחירשים למשך עשורים אחדים, בתי ספר אלה המשיכו להיות מרכזי הפצת השפה משום שהתלמידים למדו אותה זה מזה בהיחבא במהלך ההפסקות.
היווצרות שפת הסימנים הישראלית
ב-1873 פתח מרכוס רייך בית ספר יהודי לחירשים בגרמניה. בית ספר זה נחשב בזמנו לאחד הטובים בעולם בתחומו, ולפיכך הגיעו אליו תלמידים יהודים חירשים מכל רחבי העולם, ואף תלמידים לא-יהודים. מורים מבית הספר הזה הקימו ב-1932 את בית הספר העברי הראשון לחירשים בירושלים.
תפישות שגויות
עוד תפישה שגויה ונפוצה היא ששפת סימנים היא שפה בינלאומית. כשם שיש מגוון גדול של שפות מדוברות, כך יש מגוון גדול של שפות סימנים שמשתנות ממדינה למדינה, מאזור לאזור ובמקרים מסוימים גם מעיר לעיר. כך שונה שפת הסימנים הישראלית משפת הסימנים האמריקאית.
יחד עם זאת, בעבר היה ניסיון להמציא שפת סימנים בינלאומית, בדומה לאספרנטו בשפות מדוברות. שפה זו נקראה ג'סטונו (Gestuno), אולם שפה זו הכילה כ-1,500 סימנים בלבד ולא היה לה דקדוק עקבי ואחיד.
כמו כן, שפת סימנים אינה תלויה בשפה המדוברת ואינה שואלת ממנה בהכרח את אוצר המילים ואת כללי הדקדוק והתחביר, כלומר - אינה תרגום מילה-במילה של השפה המדוברת (בניגוד ל"שפות המסומנות"). דוגמה בולטת לכך היא שפת הסימנים הבריטית ושפת הסימנים האמריקאית, שהן שפות שונות מאוד והדובר בשפה אחת לא יבין את הדובר בשפה השנייה - זאת למרות העובדה שגם בבריטניה וגם בארצות הברית מדברים באותה שפה, אנגלית.
המטבח היהודי
המטבח היהודי או הבישול היהודי הוא סגנון הבישול אשר פותח על ידי יהודים במהלך התקופה בה הם חיו בגולה.
המטבח היהודי הוא שמם של מספר מטבחים שונים אשר התפתחו ברחבי העולם על ידי יהודים. ניתן לראות קווי דמיון והבדלים בין המטבחים היהודים השונים, אשר התפתחו בידי יהודי אשכנז, יהדות ארצות האסלאם, יהודי צפון אפריקה, יהודי בוכרה ויהודי אתיופיה.
השפעת הדת על המטבח היהודי
היהדות היא הגורם המשפיע ביותר על ייחודו ובידולו של המטבח היהודי מהמטבח המקומי הלא-יהודי. כך למשל, הדלקת אש בשבת נחשבת בדת היהודית חילול השבת, ומכאן שישנן הגבלות רבות על בישול בשבת בהלכה היהודית, בשל כך התפתח או אומץ סגנון בישול ממושך במהלך כל ליל השבת כדי שלא לחלל את קדושת השבת. מאכלים בסגנון בישול זה כדוגמת: ג'חנון וחמין נחשבים פופולריים בקרב יהודים ומזוהים עם יום השבת. גורמים נוספים שהשפיעו על אופיו וייחודו של המטבח היהודי הם דיני הכשרות, חגי ומועדי ישראל.
השפעת אזור המחיה על המטבח היהודי
בנוסף להשפעת הדת על המטבח היהודי, ישנם עוד גורמים אשר השפיעו על המטבח היהודי כגון: חומרי הגלם המקומיים, מאכלים וסגנונות בישול מקומיים, מיקומו הגאוגרפי והאקלים המצויים באזור, מצבם הכלכלי של היהודים ויחס הגויים כלפיהם. בגלל גורמים אלה ניתן לראות שוני, לעיתים רב, במאכלים בין קהילה לקהילה. על כן, ניתן לחלק את הגדרת "המטבח היהודי" לתתי הגדרות לפי גורמים אלה. לדוגמה: המטבח האשכנזי-יהודי או המטבח הצפון אפריקני-יהודי ניתן להמשיך בחלוקה בצורה דומה כאשר המכנה המשותף הוא המדינות בהם חיו יהודים. לדוגמה: המטבח הפולני-יהודי, המטבח התוניסאי-יהודי או המטבח הקוצ'יני-יהודי ועוד.
ההשפעה המקומית על המטבח היהודי הביאו לאימוץ התרבות הקולינרית של הגויים באזורים בהם ישבו היהודים תחת מגבלות הכשרות והדת היהודית. השפעה זו הביאה לאימוץ וחדירה של מאכלים מקומיים למטבח היהודי ולכן לעיתים קרובות ישנה נטייה מוטעית לזהות מאכל כ"מאכל יהודי" אף על פי שאינו ייחודי למטבח היהודי. מאכלים אלה הם ייחודיים לתרבות הקולינרית של המדינה בהם חיו היהודים ואין להתבלבל בינם לבין מאכלי המטבח היהודי. למשל: הרוסול הפולני (מרק עוף צח), מזוהה בטעות עם המטבח היהודי-פולני, הקוסקוס והשקשוקה שמקורם בצפון אפריקה, הקובה העיראקית, מרק בשר תימני, בורקס טורקי ועוד. כל אלה מזוהים בטעות כמאכלים יהודיים מקומיים ("מאכלי עדות") אך מאכלים אלו אינם יהודיים אלא "אומצו" על ידי הקהילות היהודיות באותם מקומות בהם הם חיו מהקהילה הלא-יהודית, והוכנסו בהם שינויים (במידת הצורך) כדי להתאימם לסגנון החיים היהודי.
המטבח היהודי ספרדי אימץ אל חיקו מאכלים השאולים מן המטבח העות'מאני כגון אנג'ינרה, אפיו וקציצות כרישה והנחיל למטבח הבלקני מאכלים כגון בורמואלוס, מרנג'נה אסאדה והאגריסטדה. הבויוס, מאפה יהודי ספרדי, נחשב היום לאחד מסמלי העיר איזמיר שבטורקיה. מקורו של המאכל הבריטי הנודע, פיש אנד צ'יפס, הוא כנראה במאכל דומה בשם פסקדו פריטו שהובא על-ידי מגורשי ספרד שהיגרו לאנגליה במאה ה-16.
שבת
בשבת בצהריים נהוג לאכול סוגים שונים של חמין, תבשיל שניתן להכין לפני כניסת השבת ולהשאיר בבישול איטי עד לשבת בצהריים.