cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיניות ביהדות
צניעות
גדרי הצניעות המוטלים על האישה שונים מאלה המוטלים על האיש. הבדלים אלה נובעים – בין השאר – מתפישות שונות של תכונות האישה לעומת תכונות האיש. הדימוי הנשי בעת העתיקה ובימי הביניים בעולם המסורת היהודית היה מבוסס לא רק על כתבי הקודש ועל המסורת הפרשנית שלהם, אלא גם על התאוריות המדעיות של אותן תקופות. מחקרים השוואתיים מצביעים על הדמיון בתפישת האישה בתקופות אלה בתרבות היהודית, הנוצרית והמוסלמית.
בתקופה התלמודית אך במיוחד בימי הביניים התעצמו החרדות מפני הנשים ומפני מיניותן. לטענתם, תאוותה המינית של האישה היא גדולה. יש לאישה כוחות דמוניים, שבאמצעותם היא מפתה את הגברים, וגם מסכנת את חייהם. ר' יונה גירונדי אף ראה בכוח הפיתוי הנשי סכנה גדולה מסכנת המוות. כוחה הדמוני של אישה נחשב גדול במיוחד בעת נידתה.
אחד האיסורים הקשים ביותר להתמודדות המוטלים על הגבר הוא הרהורי עבירה. איסור זה הוא יוצא דופן מאיסורים אחרים החלים רק על מעשים ולא על מחשבות. איסורים אחדים באו למנוע הרהורי עבירה:
'ארוס' בהשקפה היהודית
המחשבה היהודית לדורותיה מגלה יחס דיאלקטי כלפי המין וזיקתו לגוף. מצד אחד, הארוס נתפס כחיוני למען הפריה והרבייה והמשך קיום הדורות (בראשית א:כח). מצד שני, היהדות מקשרת אותו ליצר הרע. במדרש מוצגת גישה סינתטית: 'אילולי יצר הרע, לא בנה אדם בית, ולא נשא אישה, ולא הוליד בנים, ולא נשא ונתן' (בבראשית רבה, ט:ז). יתר על כן, אמנם קיימת אפוא בעייתיות בארוס המנותק ממצוות פרו-ורבו. יחד עם זאת, ההלכה מתירה מין שלא למען העמדת צאצאים. אדרבה, רצוי לבוא אל אישה בזמן הריונה, או כשאין היא מסוגלת להרות – וזאת בתנאי, שהמעשה המיני מתבצע במסגרת הנישואין.
יחס דו ערכי עובר כחוט השני גם במשנתם של חז"ל: האישה מצד אחד היא הפיתוי בהתגלמותו (בראשית רבה, יז:ט). מצד שני, 'בשעה שהאדם מתחבר עם אשתו, שכינה שרויה ביניהם' (בבלי סוטה יז:ע"א). התשמיש צריך להיעשות בעירום (בבלי כתובות יז-יח); וכל תנוחות התשמיש מותרות (בבלי, נידה כ). אמנם בימי הביניים הרב סעדיה גאון (אמונות ודעות י:ו) וכן רמב"ם (מורה נבוכים י:י) קראו לצמצם את המשגל רק לשם קיום מצוות פרו ורבו. יחד עם זאת, קודם כל הרמב"ם מוסר את דעת חז"ל, ומתיר לאדם לקיים יחסי מין עם אשתו, בדרך הנראית בעיניו (הלכות איסורי ביאה כט:ט). גישה חיובית עוד יותר מבטא רמב"ן באגרת הקודש, שבו הוא טוען כי זהו בגדר של חילול הקודש, לבוז למיניות. הוא למעשה מביע את גישת המיסטיקה היהודית כלפי הארוס. והרי אצל המקובלים, אפילו האל מתואר כישות בעלת סממנים זכריים ונקביים. הזהר למעשה הוא תאולוגיה ארוטית המשגיבה את המיניות האנושית, כתופעה מהותית באלוהות עצמה. חשוב בכל לסייג דברים אלו, והרי החסידות שהלכה בעקבות הזהר, התייחסה אל הקרי בחרדה ובאימה. היא ראתה בקין, את פרי הזימה (נועם אלימלך בפירוש לבראשית ב:ב). המשותף לכל הגישות הללו, הוא שמעולם הארוטיקה לא נפסלה על הסף - אלא לכל היותר, הוטלו סייגים על האדם.
אליפות האמריקות בכדורסל 2015
אליפות האמריקות בכדורסל 2015 היא האליפות ה-17 שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 10 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באולימפיאדת 2016.
ונצואלה זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
מתכונת התחרות
מקסיקו העפילה כמדינת המערכת. בנוסף לכך נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשני בתים. בהמשך, שמונה נבחרות המשיכו בבית רבע הגמר. בהמשך נערכו משחקי הפלייאוף.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר של פיב"א
עונת 2021/2022 ביורוקאפ
עונת ביורוקאפ היא העונה ה-20 של המפעל השני בחשיבותו של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל השנייה לאחר היורוליג. העונה נפתחה בספטמבר 2021 והסתיימה במשחק הגמר בחודש אפריל 2022.
מתכונת התחרות
יורוליג בסקטבול שאחראית על היורוקאפ הודיעה על שינוי במבנה, לטורניר יעפילו 20 קבוצות כאשר 16 מהם בעלות רישיון ארוך טווח (שלוש עונות) ועוד ארבע קבוצות יזכו לרישיון חד שנתי. 20 הקבוצות יחולקו לשני בתים של 10 קבוצות בכל בית, כשכל קבוצה תשחק פעמיים (בית חוץ) מול שאר קבוצות הבית כאשר שמונה הקבוצות הראשונות יעפילו לשלבי ההכרעה שיערך בשיטת נוקאאוט.
האקדמיה לאמנויות המופע
האקדמיה לאמנויות המופע היא מרכז תיאטרוני המאגד את תיאטרון אלפא לאמנויות המופע וביתא-ספר לאמנויות המופע, הפועל משנת 2010 בתל אביב, תוך שיתוף פעולה עם האוניברסיטה הפתוחה.
משנת 2016 הופרדו הפעילות האמנותית והפדגוגית של האקדמיה לאמנויות המופע: הפעילות התיאטרונית והמופעית נערכת במסגרת תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ואילו הפעילות הפדגוגית מתקיימת במסגרת "ביתא-ספר לאמנויות המופע". מאותה שנה הוכר תיאטרון "אלפא" על ידי משרד התרבות והספורט כמרכז אירוח של תיאטרון פרינג' בתל אביב.
בעקבות תרומות נדיבות של ספרים ופריטי מדיה נחנכה באקדמיה באוקטובר 2015 ספריית תיאטרון, אמנות ותרבות מן העשירות בסוגה בתל אביב. הספרים עומדים לרשות התלמידים וסגל ההוראה של האקדמיה בפינת העיון על שם גדעון תמיר שנחנכה בסמסטר האביב של 2015.
סגל בית הספר
האקדמיה לאמנויות המופע נוסדה בשנת 2010 בתל אביב על ידי קבוצת אנשי תיאטרון עליה נמנים פרופ' אברהם עוז, פרופ' אהובה בלקין, השחקנית סנדרה שדה, הבמאים והשחקנים מוני מושונוב ועודד קוטלר; הבמאי עמית גזית; ומעצבת התיאטרון והמתרגמת טל יצחקי, המכהנת כמנהלת האקדמיה מאז ייסודה; רוני פיסקר, שחקן, במאי ואיש תיאטרון בובות; וד"ר חן אלון, במאי תיאטרון קהילתי. אליהם הצטרפו, בין השאר, השחקנית ובמאית הקולנוע מיכל בת-אדם; הבמאית והמלחינה שוש רייזמן; זמר האופרה גבי שדה; הכוריאוגרף והרקדן רן בן-דרור; הבמאים ואמני הפנטומימה גנאדי בביצקי ואופירה לניאדו; הבמאי מוניר בכרי; יוצרי תיאטרון החוצות אבי גיבסון בר-אל וינון צפריר; המחזאים עלאא חליחל ד"ר מיכאל מוריס-רייך וגור קורן; במאי הקולנוע ינקול גולדווסר וקהת פינקל; הבמאים והשחקנים אמנון מסקין ז"ל, שרון אלכסנדר, מוחמד בכרי, שלום שמואלוב, דור פלס, נעם בן-אז"ר, ג'יטה מונטה, ד"ר יעל פיילר ותהל רן; הבמאית והיוצרת איילת רון; השחקניות נתלי פיינשטיין, קרן צור ואהובה קרן; ומעצבת התאורה ג'ודי קופפרמן.
השחקן והבמאי ג'וליאנו מר נמנה עם מורי בית הספר עד הירצחו ב-4 באפריל 2011. האקדמיה לאמנויות המופע מעלה לזכרו מדי שנה את "ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס".
תוכנית הלימודים
תוכנית הלימודים של האקדמיה לאמנויות המופע איננה אחידה, ואינה פועלת על פי תוכניות או מגמות לימוד מובְנות. כל אחד מהתלמידים בונה לו את תוכנית הלימודים האישית על פי ייעוץ, והיא משקפת את נטיותיו וכישוריו. באקדמיה נלמדים תחומי המשחק והמופע במגוון שיטות ומכיוונים שונים, כשמסלולי ההתמחות העיקריים הם משחק לסוגיו, זמרה, נשימה ופיתוח קול, ומחול ותנועה. כמו כן ניתן ללמוד בימוי, כתיבה, עיבוד תיאטרוני, תרגום, עיצוב במה, עיצוב תלבושות, תאורה, מחול, תנועה, פנטומימה, סטנד-אפ, שירה, פיתוח קול, הפקה, ניהול, פרסום, תיאטרון קהילתי, תיאטרון בובות, תיאטרון רחוב, תסריטאות, בימוי סרטוני פרסומת, ומופעים באינטרנט. אחד מעקרונות היסוד של ההכשרה המקצועית באקדמיה הוא "הכשרה משולבת", המכוונת את התלמידים להיות אנשי תיאטרון יוצרים המתנסים בכמה תחומי לימוד. הדבר מאפשר להם לגוון את פירות יצירתם. מרבית הקורסים הניתנים הם בעת ובעונה אחת בגדר הכשרה מקצועית בתחומי אמנויות המופע וגם סדנאות יצירה המכוונות אל פרויקט סיום, המוצג בפני קהל פנימי או חיצוני.
תואר אקדמי
בדומה לכל בתי הספר למשחק המקבילים לו, ביתא-ספר לאמנויות המופע אינו מוכר כמוסד להשכלה גבוהה, ולכן אינ רשאי להעניק תואר אקדמי לבוגריו. ביתא-ספר (לשעבר האקדמיה לאמנויות המופע) מקיים שיתוף פעולה עם האוניברסיטה הפתוחה, במסגרתו הוא מוכר כמרכז למידה (מס' 698), שבו ניתנים מדי סמסטר מספר קורסים של האוניברסיטה הפתוחה, המונחים על ידי מורי האוניברסיטה הפתוחה. קורסים אלה של האו"פ משולבים במערכת הלימודים של ביתא-ספר לאמנויות המופע, ומרחיבים את התשתית העיונית של לימודי ההכשרה המקצועית הניתנים על ידי סגל ההוראה של האקדמיה. תלמידים שסיימו את שלוש שנות לימודיהם בתוכנית המלאה של ביתא-ספר לאמנויות המופע רשאים להגיש לוועדה ללימודים קודמים של האו"פ בקשת הכרה במספר נקודות זכות מלימודי התואר הראשון.
מבנה הלימודים הרגיל כולל בכל אחד מששת הסמסטרים שני קורסים של האוניברסיטה הפתוחה ועוד כעשרים שעות שבועיות מלימודי האקדמיה. את הקורסים הללו בוחרים התלמידים מתוך מגוון של כשלושים שיעורים בתחומי התיאטרון והמופע, וארבעה או חמישה קורסים של האוניברסיטה הפתוחה הנלמדים מדי סמסטר בקמפוס האקדמיה.
בנוסף לתוכנית הלימודים המלאה בת שלוש שנות הלימוד מקיימת האקדמיה לאמנויות המופע תוכניות של לימודי השלמה לתלמידים שלמדו לימודים חלקיים במוסדות מוכרים אחרים, תוך הכרה בקורסים שהושלמו במסגרות האחרות. בנוסף לכך מקיימת האקדמיה לאמנויות המופע מדי סמסטר מכינה בת שנים עשר שבועות, המיועדת לתלמידי תיאטרון לעתיד ואנשי הקהילה המבקשים השתלמות בסיסית במשחק ותנועה לתיאטרון.
הפקות תיאטרון
תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע מפיק הצגות ומופעים המשלבים שחקנים מקצועיים, ביניהם בוגרי האקדמיה לאמנויות המופע ומוסדות לימוד אחרים:
פסטיבל אלפא 13
החל משנת 2017 מקיים תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע את פסטיבל אלפא 13, שנועד להעשיר את חייה התרבותיים של הקהילה בעיר. הפסטיבל מתקיים בשלהי הקיץ, והוא משלב תחרות של הצגות תיאטרון ומופעים הנבחרים על ידי ועדה אמנותית מבין המופעים המוצעים לתיאטרון לאחר פרסום קול קורא, וכן הצגות ומופעים אורחים, ערבים מוזיקליים, הקרנות סרטים ומפגשי תרבות. וכך תואר חזון הפסטיבל לקראת כינונו: "על נהרות בבל ומגדליה יסדנו את פסטיבל "אלפא 13": שפע לשונות משתרגות זו בזו, חובקות זו את זו, נענות זו לזו; לשונות דיבור (עברית, ערבית, אמהרית, אנגלית); לשונות הבמה: דרמה, מחול, ותנועה; לשונות המופע: שירה, נגינה וקולנוע; שפות הסגנון: קומדיה, פנטסיה, סאטירה ודוקומנטציה; ומנעדי הגיל: מנוער עד בגרות, ומקלאסיקה עד שפת ימינו. פתחנו את בריחי המסורת, וכולם מוזמנים לבוא בשערינו, לטעום, לחלום ולחגוג איתנו את שלהי הקיץ".
יהודית תמש
יהודית תמש (בהונגרית: Temes Judit; בשמה הקודם טואידר-Tuider 10 באוקטובר 1930 – 11 באוגוסט 2013) הייתה שחיינית הונגרייה-יהודייה, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם.
קורות חיים
תמש נולדה בשופרון. היא התאמנה בהדרכתו של אימרה שארושי (במקור שוורץ) ובלה רייקי.
לראשונה היא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948) במשחה ל-100 מטר חופשי. בשלב המוקדמות תמש קבעה בתוצאה של 1:08.3 דקות, שמיקם אותה במקום השביעי (תוצאה שהייתה מספיקה למקום חמישי בגמר). בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה פחות טובה, 1:09.7 דקות ולא הצליחה להעלות למשחה הגמר ודורגה רק במקום ה-15 הכללי. במסגרת רביעיית השליחות 4x100 מטר חופשי היא השתתפה כשחיינית שלישית. הקבוצה שחתה זמן של 4:44.8 דקות וסיימה במקום החמישי.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה תמש במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.6 דקות, אחרי בת ארצה קטלין סוקה (1:06.3 דקות) והאני טרמולן מהולנד (1:06.5 דקות). שתי שחייניות נוספות קבעו זמן זהה לתמש (ג'ואן הריסון מדרום אפריקה וג'ודי אלדרסון מארצות הברית) אך לפי הדירוג הן סיימו אחריה. בשלב המוקדמות קבעה תמש שיא אולימפי חדש של 1:05.5 דקות. במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי תמש וחברותיה (האחיות אילונה נובק ואווה נובק ז'ראר וכן קטלין סוקה) זכו במדליית זהב בצורה משכנעת בשיא עולם חדש של 4:24.4 דקות, לפני הולנד (4:29.0 דקות) וארצות הברית (4:30.1 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה תמש במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.7 דקות, אחרי בת ארצה סוקה (1:05.8 דקות).
תמש נפטרה ב-11 באוגוסט 2013 בבודפשט.
תארים והישגים
ב-2016 התקבלה תמש כחברה בהיכל התהילה של הספורט היהודי.
ג'וודט סונאי
חייו
סונאי נולד בטרבזון והתחנך בבית הספר התיכון הצבאי באיסטנבול. במלחמת העולם הראשונה לחם בזירת ארץ ישראל בחיל התותחנים ונפצע ונפל בשבי הבריטי. לאחר שחרורו נטל חלק במלחמת העצמאות של טורקיה, תחילה במלחמת טורקיה–צרפת ולאחר מכן במלחמת יוון–טורקיה. בשנות העשרים של המאה ה-20 השלים סונאי את השכלתו באקדמיה הצבאית. לאחר ההפיכה הצבאית הראשונה במדינה, באוגוסט 1960, מונה לראש המטות המשולבים של טורקיה. סונאי כיהן בתפקיד עד שנת 1966. במהלך כהונתו התמודד עם מרידות נגד השלטון, בפברואר 1962 ובמאי 1963 וכן במתיחות בקפריסין בתחילת 1964.
ב-14 במרץ 1966 התפטר מהצבא ומונה לחבר הסנאט של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, כדי שיחליף את נשיא טורקיה ג'מל גירסל ששכב מחוסר הכרה בבית חולים בוושינגטון לאחר שעבר שבץ. לאחר שנקבע שקלושים הסיכויים שגירסל יוכל לשוב לתפקידו, נבחר סונאי לנשיאה החמישי של המדינה ב-28 במרץ 1966, בהסכמת כל שש המפלגות בפרלמנט. הוא נבחר בפרלמנט ברוב של 461 קולות מול 11 של יריבו ו-47 נמנעים.
לקראת סיום תקופת כהונתו בת שבע השנים ב-28 במרץ 1973, נוצרה מתיחות בין הפרלמנט לצבא ביחס לזהות מחליפו. בשלב מסוים הוצע להאריך את כהונתו בשנתיים כפשרה, אולם לבסוף מונה מועמד הפרלמנט לנשיא על אף התנגדות הצבא. סונאי שב להיות חבר הסנאט בהתאם להוראות חוקת טורקיה. הוא נפטר במאי 1982 וגופתו הועברה ב-1988 אל בית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
טלמאכוס
טלמאכוס (ביוונית: Τηλέμαχος) הוא בנם של פנלופה ואודיסאוס, המתואר על ידי הומרוס ביצירתו "האודיסיאה" כנער במעבר בין הילדות לבגרות.
דמותו
בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; הוא הופך לידיד של פייסיסטראטוס, בנו של נסטור, וממשיך יחד עמו לספרטה כדי לקבל מידע על אביו. מנלאוס מלך ספרטה מתקשר עם האל פרוטאוס, ונודע לו כי אודיסאוס שבוי בידי קליפסו. טלמאכוס חוזר לאיתקה ולהפתעתו פוגש שם את אביו, ויחד עמו הורג את כל מחזריה של אמו.
מאחר שטלמאכוס גודל רק על ידי אמו והמטפלת שלו, הוא נתפס כמי שלא הגיע לרמת גבריות המצופה מגבר באותה תקופה. רק לאחר שהוא מנסה להציל את אמו מידיהם של המחזרים האלימים שלה, ניתן לומר שהגיע לבגרות מסוימת. על פי אריסטו ודיקטיס מכרתים, נשא טלמאכוס לאישה את נאוסיקה, ונולד להם בן, פרספטוליס. על פי אגדות אחרות הוא נשא לאישה את פוליקסטה, בתו של נסטור, ועל פי גרסה שלישית - את קירקה.
ארבעת הספרים הראשונים של האודיסאה קרויים טלמאכיאה, על שמו של טלמאכוס, מאחר שהם עוסקים במסעו של טלמאכוס בחיפוש אחר אביו. בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק הראשון "טלמאכוס", ושלושת הפרקים הראשונים נקראים "טלמאכיה". הגיבור סטיבן דדאלוס שהוא האלטר אגו של ג'ויס עצמו, מייצג את דמותו של טלמאכוס.
מורטישה אדמס
מורטישה אדמס (באנגלית: Morticia Addams; למשפחת פראמפ) היא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס ומופיעה בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
יצירה
מורטישה היא אשתו של גומז אדמס ואמם של ונסדיי ופאגסלי אדמס. דמותה של מורטישה נוצרה לראשונה על ידי הקריקטוריסט צ'ארלס אדמס עבור מגזין "הניו יורקר" בשנת 1938, ברצועות קומיקס בהן דמותה תוארה כמטריארכית הקשוחה והמנוכרת של המשפחה. ברצועות קומיקס אלו, מורטישה, יחד עם גומז וסבתא, היו מבני המשפחה הבודדים שדיברו בפועל. מכיוון שבקריקטורות המקוריות למורטישה ולבני משפחתה לא ניתנו שמות, כאשר הוחלט לעבד את דמויותיהם עבור סדרת טלוויזיה משנת 1964, אדמס העניק לדמותה את השם "מורטישה", בהשראת המונח האנגלי "mortician", שפירושו הוא "קברן". שם נעוריה של מורטישה הוא "פראמפ" ולה אחות גדולה בשם אופליה, שמתוארת כניגוד מוחלט ממנה. בסדרת הטלוויזיה המקורית, אמה (שהייתה גם אחותו של דוד פסטר) נקראה הסטר פראמפ, ואילו סבתא אדמס היא חמותה. מנגד, בסרטי הלייב אקשן שהופקו בשנות ה-90, סבתא היא למעשה אמה ​​של מורטישה, לא של גומז, בעוד שפסטר הוא אחיו של גומז, ולא דודה של מורטישה.
אפיון ואישיות
ברוב הופעותיה בזיכיון, מורטישה מתוארת כמכשפה רזה בעלת עור חיוור במיוחד ושיער שחור חלק וארוך; הלובשת שמלות שחורות והדוקות בעלות מלמלות דמויות-"מחושי תמנון". בסדרה המקורית, מסבירה ונסדיי כי מורטישה מורחת על פניה אבקת אפייה במקום איפור אמיתי; ובנוסף, יש לה שמיעה מוזיקלית והיא אוהבת לנגן בשמיסן יפני. מורטישה אף נוהגת לחתוך את ניצני הוורדים, שאותם היא זורקת (ושומרת רק על הגבעולים), לגזור בובות נייר בעלות שלושה ראשים, לסרוג סוודרים בעלי שלושה זרועות ולבשל תבשילים יוצאי-דופן לבעלה. חיית המחמד האישית שלה היא קלאופטרה, זן פיקטיבי של צמח טורף הנקרא "חונק אפריקאי", אותו היא מאכילה בהמבורגרים וסוגי בשרים אחרים.
בעיבודים מסוימים, שורשיו של אילן היוחסין של מורטישה מגיע עד לציד המכשפות בסיילם, ואף משתמע בסדרת הטלוויזיה המקורית כי ביכולתה להטיל כישופים. לדוגמה, מורטישה אוהבת "לעשן", פעילות שלרוב דורשת סיגריות או סיגרים, אך העשן בוקע ישירות ממנה.
בשנת 2009, דמותה של מורטישה נכללה ברשימת "עשרת האמהות הטלוויזיוניות המובילות" של "יאהו!". "AOL" ציינה את דמותה של מורטישה כאחת מ-100 הדמויות הטלוויזיוניות הנשיות הזכורות ביותר.
הופעותיה הבולטות בזיכיון
בסרטי הלייב אקשן "משפחת אדמס" (1991) ו-"החיים על פי משפחת אדמס" (1993), את דמותה של מורטישה גילמה אנג'ליקה יוסטון. למורטישה בגילומה של יוסטון משוח זוהר רפאים סביב העיניים, שהופך לבולט במיוחד כשהיא נמצאת תחת תאורה עמומה.
את דמותה של מורטישה בסרט "משפחת אדמס: האיחוד" (1998) גילמה דריל האנה, ואותה החליפה השחקנית הקנדית אלי הארווי בסדרת הטלוויזיה שעלתה לשידור לאחר הפקת הסרט, "משפחת אדמס החדשה".
בסדרת ההנפשה הראשונה שהופקה בשנת 1973, את דמותה של מורטישה דיבבה ג'נט וולדו, ובסדרת ההנפשה משנת 1992, את דמותה דיבבה ננסי ליניארי.
בעיבוד המוזיקלי לזיכיון משנת 2010, את דמותה של מורטישה גילמה ביבי ניווירת'; וביוני 2011, החליפה אותה בתפקיד ברוק שילדס.
בסרט ההנפשה "משפחת אדמס" (2019) ובהמשכו, "משפחת אדמס 2" (2021), את דמותה של מורטישה דיבבה השחקנית שרליז ת'רון.
באוגוסט 2021, נמסר כי את דמותה של מורטישה בסדרה "ונסדיי" תגלם השחקנית קתרין זיטה-ג'ונס.
מורשת
מאפייניה החיצוניים של מורטישה שימשו כאחת ממקורות ההשראה לדמותה של המכשפה מג'יקה דה ספל, האנטגוניסטית הראשית בסדרה המונפשת "אגדות ברווזים" בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שפותחה והומצאה על ידי קרל בארקס. בנוסף, גם דמותה של נטשה פטאל, אחת האנטגוניסטיות הראשיות בזיכיון "רוקי ובולווינקל", התבססה על מאפייניה החיצוניים של מורטישה.
כף אגאסי
כף אגאסי (באנגלית: Cape Agassiz) הוא לשון יבשה בהקצה המזרחי של חצי האי הוליק-קניון, דורבן צר, שקוע בקרח, הנשלח מזרחה מצר ההר המרכזי של חצי האי האנטארקטי בין מפרצון מובילויל למפרצון רביל. הכף הוא הקצה המזרחי של קו מכף ג'רמי, המפריד בין אזור ארץ גרהאם לאזור ארץ פאלמר בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
היסטוריה
הכף התגלה בדצמבר 1940 על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית ( United States Antarctic Service (בראשי תיבות: USAS)).
שמו המקורי של הכף ניתן לו על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר קרא לכף על שמו של דבליו. אל. ג'י. ג'אורג (W.L.G. Joerg), גאוגרף וחוקר קטבים בעל שם עולמי.
לבקשתו של ג'אורג, שונה שם הכף. והוא נקרא הכף על שם לואי אגאסי, חוקר טבע וגאולוג בעל שם עולמי, אמריקאי ממוצא שווייצרי, שהעלה לראשונה את תאוריית היווצרות הקרחונים היבשתיים (Études sur les Glaciers, נוישאטל, 1840).
בריל
בריל היא קבוצת מינרלים סיליקטיים של אלומיניום ובריליום. נוסחת המבנה הכימי של בריל היא Be3Al2(SiO3)6.
בסיליקטים מצוי אטום הצורן במרכזה של פירמידה בעלת ארבעה קדקודים אותם מייצגים אטומי החמצן. מבנה הקרוי טטרהדרון (ביוונית ארבעה מישורים). הקשר הכימי בין הטטרהדרונים חייב להיות בין אטום חמצן בטטרהדרון אחד לאטום חמצן בטטרהדרון אחר. קיימות כמה אפשרויות מבנה בין הטטרהדרונים כתוצאה מכלל כזה. הבריל שייך לקבוצת המינרלים הציקלוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת טבעת), והוא בנוי מטבעות משושות של סיליקטים המסודרות זו על גבי זו בעמודים כשהטבעות קשורות זו לזו מהצד על ידי אטומי האלומיניום והבריליום.
גודל הגבישים המשושים של הבריל יכול לנוע מקטן מאוד ועד כמה מטרים. גבישים בעלי קצוות מושלמים שצורתם פירמידה נדירים באופן יחסי. למינרל קשיות של 8-7.5 על פי סולם מוס ומשקל סגולי של 2.6 – 2.9 גרם לסמ"ק, ונקודת היתוכו: 1420º. בריל טהור הוא חסר צבע, אך לרוב גורמים זיהומים למגוון צבעים: ירוק, כחול, צהוב, אדום ולבן. מקור השם מיוונית, "בֶרִילוֹס", שפרושו "הצבע רב הערך הכחול-ירוק של מי הים".
תפוצה
ניתן למצוא בריל בעיקר בפגמטיטים גרניטיים, אך גם בשיסט נציצי בהרי אורל ולרוב יחד עם בצרים של המתכות בדיל וטונגסטן. בריל מצוי במדגסקר (בעיקר בצורת מורגניט) ובכמה מדינות באירופה כדוגמת אוסטריה, גרמניה ואירלנד.
המקור המפורסם ביותר בעולם לאזמרגדים הוא במוסו (Muso) וצ'יבור (Chivor) שבקולומביה שם הם מצויים באופן ייחודי באבן גיר. אזמרגדים מצויים גם בטרנסוואל שבדרום אפריקה, מינאס ז'ראיס בברזיל ובקרבת מוּרסינקה שבהרי אורל. בארצות הברית נמצאו אזמרגדים בצפון קרוליינה. בפגמטיטים של ניו אינגלנד התגלו גבישי בריל גדולים במיוחד, כולל גביש מסיבי אחד שמידותיו 5.5 על 1.2 מטר ומשקלו 18 טון. מקומות נוספים בהם מוצאים בריל בארצות הברית כוללים את דרום דקוטה, קולורדו, יוטה וקליפורניה.
ירג רוסקופף
הישגיו הבולטים
באולימפיאדת ברצלונה זכה במדליית הכסף בתחרות הזוגות ובאולימפיאדת אטלנטה זכה במדליית הארד בתחרות היחידים. בסך הכל משנת 1988 ועד 2004 הוא השתתף ב-5 משחקים אולימפיים.
בגביע העולם בשנת 1998 זכה במקום הראשון. בתחרות זאת בשנת 2001 זכה במקום השלישי.
בגביע העולם לזוגות בשנת 1990 זכה במקום השני וב-1992 הגיע לשלב חצי הגמר.
באליפויות אירופה הגיע פעם אחת לשלב הגמר, ארבע פעמים לחצי הגמר ושלוש פעמים לשלב רבע הגמר.
Prison (שיר של נטליה גורדיינקו)
Prison (בעברית: כלא) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי פיליפ קירקורוב, שרון וון, דימיטריס קונטופולוס, ובוצע על ידי נטליה גורדיינקו. ב-29 בפברואר 2020 השיר זכה בתוכנית "O melodie pentru Europa 2020" שמהווה את קדם האירוויזיון המולדובני, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
שלמה פלץ
שלמה פלץ (נולד ב-6 במרץ 1949) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי לשעבר. נודע בעיקר כחלוץ קבוצת מכבי רמת עמידר.
ביוגרפיה
פלץ נולד בהיידנהיים שבגרמניה, ועלה לארץ עם משפחתו באונייה "נגבה" במאי 1949. כבר בצעירותו שיחק בכדורגל. בין השנים 1978-1965 שיחק כחלוץ במכבי רמת עמידר. בשנים 1975-76 שיחק במדי הקבוצה כשעלתה לליגה הלאומית בכדורגל, בעת שזו הייתה הליגה הבכירה.
בשנים אלו שיחק גם כחלוץ בנבחרת הנערים ואחר-כך בנבחרת הנוער של ישראל. במהלך הופעותיו בנבחרת השתתף בטורנירים רבים בעולם, בהם טורנירים בטהראן, שאנגחאי, בנגקוק, הונג קונג וסיאול.
ארבאט
ארבאט (ברוסית: Арба́т ) הוא מדרחוב שאורכו כקילומטר, הממוקם במרכז מוסקבה בירת רוסיה.
ראשיתו של המדרחוב במאה ה-15 והוא אחד הרחובות העתיקים ביותר בבירה הרוסית. הרחוב מהווה את מרכזו של רובע ארבאט של העיר. הרחוב התפתח מחוץ לשערי העיר, כאשר לצד הדרך היוצאת מהעיר לכיוון סמולנסק נבנו חנויות של סוחרים, ובתי מלאכה.
במהלך המאה ה-18 הפכה השכונה משני עברי הרחוב למקום מגורים יוקרתי עבור אצילי מוסקבה. הבתים ברובע ארבאט נשרפו כמעט כליל במהלך שריפת מוסקבה בשנת 1812 בעקבות כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה.
במהלך המאה ה-19 הפכה השכונה למקום מגורים של האצולה הנמוכה, אמנים ואנשי אקדמיה.
כיום מהווה הרחוב אתר תיירות מרכזי במוסקבה.
גאוגרפיה
עד אמצע המאה ה-20 שימש הרחוב כדרך המרכזית המובילה מערבה מהקרמלין. במהלך שנות ה-60 נבנה במקביל לרחוב רחוב ארבאט החדש (נובי ארבאט - Новый Арбат) שהפך לדרך הראשית. בשנות ה-80 הפך הרחוב למדרחוב הראשון של מוסקבה.
מקור השם
רחוב ארבאט הוא אחד הרחובות הקדומים ביותר של מוסקבה. לא ידוע מה מקור השם וממתי החלה הדרך להיקרא בשם זה, אולם השם מופיע במסמך מ-28 ביולי 1493. המסמך מתאר את שריפת "כנסיית ניקולאי שעל החול" (Церковь Николы на Песках) שניצבה בסמוך. השריפה התפשטה והרסה את בתי האזור שהיו כולם בנויים עץ.
ישנן מספר סברות בדבר מקור השם:
המאות ה-15 עד ה-17
בראשית המאה ה-15 הארבאט הייתה הדרך המקשרת בין הקרמלין לבין חלקיה המערביים של דוכסות מוסקבה, ובהמשך לפולין ולאירופה. בעקבות היותה דרך המלך המובילה אל מוסקבה, התיישבו לאורך הדרך, בסמוך לחומות העיר בעלי מלאכה רבים. בסמוך לדרך הוקמו סמטאות שנשאו את שמות בעלי המלאכה שעבדו בהם, כגון "רחוב הנגרים" ("סימטת פלוטניקוב" - Плотников переулок) ו"רחוב חרשי הכסף" ("סימטת סרבריאני" -Серебряный переулок).
בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי (איוואן האיום) מוקמה לצד הדרך מפקדת שומרי הראש של הצאר (האופריצ'ינה), וממפקדה זו יצאו חייליו לצורך ההוצאות להורג עליהן הורה. בתקופה זו החנויות לצד הדרך נסגרו, ותושבי מוסקבה ניסו שלא לעבור בסמוך למפקדת המשמר.
לאחר מותו של איוואן וביטול המשמר, שבה הדרך להיות מרכז מסחרי והדרך הראשית המובילה למוסקבה.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 התרחבה השכונה ונבנו בה משכנות אצילים רבים וכן כנסיות רבות (בהן הכנסייה המתוארת בציורו של וסילי פולנוב "חצר במוסקבה" משנת 1879).
המאות ה-18 וה-19
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 גדלה העיר מוסקבה בקצב מהיר, ופרוור ארבאט הפך להיות במרכזה של העיר במקום בקצה המערבי.
בשנת 1736 מחצית מהרחוב נהרס בשריפה, אולם במהרה נבנה מחדש בסגנון מודרני. במחצית השנייה של המאה ה-18 כונה הרחוב "שדרת סן ז'רמן" של מוסקבה.
בשנת 1793 33 מתוך 56 בתי האחוזה לצד הרחוב היו שייכים למשפחות אצולה או לעובדי ממשלה רמי מעלה. בין היתר התגוררו ברחוב המשפחות טולסטוי, גגארין, קרופטקין, גאליצין ושרמטב. יחד עם זאת, על אף הקרבה לקרמלין, נחשב הרחוב פרוור כפרי של העיר.
במהלך כיבוש מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812 צעדו חייליו לאורך רחוב זה בדרכם אל הקרמלין (אירוע המצוין בספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום". במהלך כיבוש העיר נשרפה מוסקבה ובייחוד שכונת ארבאט. בעקבות השריפה נבנתה השכונה מחדש, ובתי האבן שנבנו בסגנון אימפריאלי ברחוב מצויים בו עד ימינו. בשלהי המאה ה-19 השתנה סגנון הבנייה מאדריכלות אימפריאלית לאר-נובו, ובתי דירות רבים נבנו ברחוב בסגנון זה עבור מעמד הביניים והסוחרים שהחלו להתעשר בתקופה זו. מבנים אלה, אשר חלקם הגיעו לשש ושבע קומות, היו מתקדמים לתקופתם.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך הרחוב לאזור פופולרי בקרב אמנים, אקדמאים ואנשי יצירה (ופחות פופולרי בקרב האצולה). משוררים רבים, מוזיקאים וסופרים התגוררו ברחוב, שהפך להיות מרכז ה"אינטליגנציה" של מוסקבה, אולם בשל מצבם הכלכלי של אלה (שלרוב באו ממשפחות אצולה שאיבדו את הונן), ירד קרנו של הרחוב בקרב האצולה, ומשפחות האצולה העשירות העדיפו להתגורר ברחוב טוורסקיה. בין היתר התגורר ברחוב אלכסנדר פושקין, ובמקום מצוי פסל שלו ושל רעייתו נטליה. סופר אחר אשר התגורר ברחוב היה אנדרי בלי, אשר תיאר בספריו את הרחוב ואזור מגוריו.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך הרחוב פופולרי בקרב מעמד הביניים והתגוררו בו רופאים ועורכי דין רבים.
המאה ה-20
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 נבנו לאורך רחוב ארבאט בתי דירות גבוהים אשר שינו את אופיו של הרחוב, ונתנו לו את מראהו המודרני. היותה של הדרך לרחוב המסחרי הראשי של מוסקבה הביאה לפתיחת חנויות רבות גדולות לאורך הרחוב שנועדו עבור החברה הגבוהה. בקצה המערבי של הרחוב (באזור כיכר סמולנסקאיה של ימינו) פעל שוק איכרים (הסמולנסקי קינוק оленский рынок).
פתיחת תחנת קייב - תחנת הקצה של קו הרכבת מוסקבה קייב, כמה מאות מטרים מקצהו המערבי של הרחוב, הגביר את מספר המשתמשים ברחוב.
בשנת 1904 הותקן ברחוב קו חשמלית, אשר הוחלף 30 שנה לאחר מכן בקווי אוטובוס חשמליים. החלפת הקווים הביאה עימה ריצוף הרחוב באספלט (במקום ריצוף האבן שהיה קודם לכן).
בעקבות מהפכת אוקטובר בשנת 1917, החרימו השלטונות הסובייטיים את כל הרכוש הפרטי לאורך הרחוב, והפכו את המבנים למבנים בבעלות ממשלתית. הגירה מהאזורים הכפריים שסביב העיר לתוך העיר, ומחסור הדיור בה, הביאו לחלוקת בנייני הדירות ברחוב לקומונות בהן התגוררו משפחות רבות בכל דירה. במקביל חולקו חלק מדירות הפאר ברחוב לפקידים רמי דרג במפלגה הקומוניסטית. במקביל, נהרסו הכנסיות לאורך הרחוב ובהן כנסיית ניקולאי הקדוש. בעקבות צעדים אלה ירד מעמדו של הרחוב, והאמנים ואנשי הרוח עזבו אותו.
בשנת 1935 נפתחה תחנת הרכבת התחתית הראשונה במוסקבה, בכיכר ארבאט הסמוכה.
בראשית שנות ה-80 הוחלט על סגירת הרחוב (שהיה באותה עת ציר תנועה ראשי) והפיכתו למדרחוב הראשון שנבנה בברית המועצות. צעד זה נעשה במקביל לסיום בניית בניין משרד ההגנה של רוסיבה בכיכר ארבאט, אשר דרש התקנת מספר רב של כבלי תקשורת מתחת לרחוב ארבאט.
בניית המדרחוב, ושיפוץ המבנים שלצידו הסתיים בשנת 1986.
בתקופת ראשית הפרסטרויקה הרחוב הפך אתר מפגש לתומכי תרבות המערב (מקום מפגש להיפים ופאנקיסטים) וכן אתר פופולרי של אמני רחוב ומוזיקאים.
בעקבות נפילת ברית המועצות הפך הרחוב לאתר תיירות פופולרי. לאורכו נפתחו חנויות מזכרות רבות המיועדות לתיירים, וכן מסעדות רבות, ואת הרחוב פוקדים אמני רחוב ומוזיקאים.
קירסטן ואנגסנס
קירסטן סימון וַאנגסְנֵס (בנורווגית: Kirsten Simone Vangsness; נולדה ב-7 ביולי 1972) היא שחקנית, תסריטאית וסופרת אמריקאית, המוכרת בעיקר בזכות משחקה כפנלופה גרסיה, אשת הטכנולוגיה של יחידת הפרופיילרים לאורך כל 16 העונות של סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", וכן בסדרות הבת שלה: "מחשבות פליליות: התנהגות חשודה" ו"מחשבות פליליות: חוצה גבולות".
ביוגרפיה
ואנגסנס נולדה בעיר פסדינה השייכת למטרופולין של לוס אנג'לס שבקליפורניה. הוריה הם אֵרול לֵרוי ואנגסנס וברברה מארי.
מוחמד פריד אבו חדיד
מֻחַמַּד פַרִיד אַבּוּ חַדִיד (בערבית: محمد فريد أبو حديد; 1 ביולי 1893–18 במאי 1967) היה סופר, משורר והיסטוריון מצרי.
קירסטן ואנגסנס
ביוגרפיה
במהלך ילדותה עברה המשפחה לעיר פורטרוויל שבקליפורניה, ולאחר מכן לעיר קריטוס, גם היא בקליפורניה. היא למדה בתיכון "Cerritos High School", אותו סיימה ביוני 1990, וממנו עברה למכללה הקהילתית "Cypress College". לאחר מכן למדה באוניברסיטת "California State University" שבפולרטון, אותה סיימה ביוני 1995.
מוחמד פריד אבו חדיד
חייו
אבו חדיד נולד בקהיר. בשנת 1914 סיים את בית הספר הגבוה למורים, ובשנת 1924 סיים תואר ראשון במשפטים. היה למורה וכיהן בתפקידים במשרד החינוך המצרי. בשנת 1937 מונה לצנזור הראשי במצרים. כיהן כדקאן מכון החינוך בקהיר וכמזכיר אוניברסיטת פארוק הראשון, עת הוקמה בשנת 1942. בשנת 1943 היה לחבר בספרייה הלאומית של מצרים. בשנת 1946 נבחר לחבר באקדמיה ללשון הערבית.
קירסטן ואנגסנס
קריירת משחק
ואנגסנס החלה לשחק בגיל צעיר, מאחר שסבלה מגמגום כבד בתור ילדה, עקב היותה חדשה בעיר ובעלת משקל עודף. היא פרצה במשחקי התיאטרון, וזכתה במספר פרסים, בהם פרס ה"Golden Betty", פרס ה"the 15 Minutes of Female Best Actress" ופרס ה"the Los Angeles Drama Critics Award for Best Emerging Comic Actress". לאחר מכן שיחקה במספר סרטים וסדרות, כשתפקידה העיקרי הוא בסדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", בה שיחקה בין השנים 2005–2020.
מוחמד פריד אבו חדיד
חייו
עסק בכתיבה החל מסיום לימודיו בשנת 1914, וכתב בכתבי עת שונים. היה העורך הראשי של כתב העת א-ת'קאפה (התרבות), וסייע לאחמד חסן א-זיאת לייסד את כתב העת א-ריסאלה (האיגרת).
קירסטן ואנגסנס
קריירת כתיבה
מספר מכתבותיה של ואנגסנס התפרסמו בעיתון היומי לוס אנג'לס טיימס.
מוחמד פריד אבו חדיד
חייו
בתחום ההיסטוריה עסק בהיסטוריה הערבית והאסלאמית, ועם חיבוריו הבולטים נמנה חיבורו על צלאח א-דין ותקופתו. סגנונו הספרותי שואב השראה מהסופרים הערבים הקלאסיים. זכה בפרס המדינה בתחום הספרות בשנת 1952.
קירסטן ואנגסנס
קריירת כתיבה
בין השנים 2014–2016 השתתפה בכתיבת תסריט של שלושה פרקים מתוך סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות".
חיים אישיים
ואנגסנס היא ביסקסואלית.
משנת 2006 הייתה בזוגיות עם עורכת הטלוויזיה והקולנוע מלאני גולדסטין. השתיים אף התארסו, אך נפרדו בשנת 2013.
בנובמבר 2015 התארסה עם השחקן והסופר קית' הנסון.
עיפרון מסיס במים
עיפרון מסיס במים (Water Soluble Pencil) הוא עיפרון המכיל פיגמנט או גרפיט שמגיבים ללחות ורטיבות. הרכב ה"עופרת" של העיפרון שונה מזה של עפרונות גרפיט או עפרונות צבעוניים, בכך שהגורם המאגד (Binder) מסיס במים.
קיימים עפרונות המשלבים בין הקטגוריות.
גמירה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טסקו לוטוס
טסקו לוטוס (באנגלית: Tesco lotus) היא רשת מרכזי קניות הפועלת בתאילנד, כיום הרשת מונה כ-1,400 סניפים הפרוסים בכל רחבי המדינה. החברה החלה לפעול ב-1994 כרשת חנויות של תאגיד תאי. ב-1998 נמכרה הזיכיון לרשת הסופרמרקטים הבריטית "טסקו" שמיתגה מחדש את שם הרשת לשמה הנוכחי. החנויות פתוחות בכל שעות היממה ובכל ימות השבוע.
ג'ק ובובי
ג'ק ובובי (באנגלית: Jack and Bobby), סדרת דרמה אמריקאית. הסדרה מגוללת את סיפורם של בני משפחת מקליסטר מהעיירה הבדיונית הארט שבמיזורי. במרכז הסיפור נמצאים שני אחים, שבין השנים 2049-2041 אחד מהם יהיה נשיא ארצות הברית. הסדרה עוקבת אחר נעוריהם של האחים ג'ק ובובי מקליסטר, ומלווה גם את חייה של האם, פרופסור גרייס מקליסטר. במהלך הסדרה משובצים קטעי ראיונות עם אנשים מממשל מקליסטר בשנת 2049 שסיפרו על תקופת כהונתו של מקליסטר. הראיונות מתקשרים בעקיפין לעלילת הפרק.
הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת The WB מספטמבר 2004 עד מאי 2005 ובישראל בערוץ אקסטרה הוט. ב-17 במאי 2005 הודיעה רשת האחים וורנר שהיא לא תשוב לעונה נוספת בגלל נתוני רייטינג נמוכים.
אוצר מסעות
אוצר מסעות הוא קובץ יומני מסע של נוסעים יהודים מתקופות שונות, מתחילת האלף השני לספירה ועד למאה התשע עשרה. רוב רובם של יומני המסע עוסק בתיאורי נופיה ואתריה של ארץ ישראל והדרך אליה. הקובץ כונס על ידי יהודה דוד אייזנשטיין ("בעל האוצרות") ויצא לאור בעיר ניו יורק בשנת תרפ"ז, 1926.
ג'ק ובובי
גרייס
פרופסור גרייס מקליסטר, היא פרופסור להיסטוריה, דמוקרטית רדיקלית ואתאיסטית שלא מהססת לתקוף את מתנגדיה בכל הזדמנות. יש לה אח הומוסקסואל בשם ג'ימי. יש לה שני דוקטורטים והיא כתבה שלושה ספרים. גרייס היא מרצה כריזמטית שאהובה מאוד על תלמידיה. במהלך הסדרה מנסה גרייס להיגמל מעישון מריחואנה.
אוצר מסעות
בקובץ מצויים יומני מסע של נוסעים מפורסמים כבנימין מטודלה, פתחיה מרגנשבורג, יצחק חילו ועוד. בקובץ גם מצויים יומני מסע של קראים אשר סיירו בארץ ישראל. כמו כן, מצויים בקובץ יומני המסע של יהודית מונטיפיורי אשר תיארה את מסעותיה עם בעלה, משה מונטיפיורי, לארץ ישראל: "סיפור מסע מדי יום ביומו למרת יהודית אשת השר משה מונטיפיורי בנסיעתה עם אישה לארץ הקדושה בשנת תקצ"ט, 1839",   ושל הרופא ד"ר אליעזר הלוי אשר נלווה אליה ואל בעלה למסעיהם שם.
ג'ק ובובי
גרייס
בזמן לימודיה האקדמיים עבדה כמלצרית, אז פגשה את אבי בניה, חואן רוברטו דל אלבה, מנקה שולחנות מקסיקני. כשג'ק היה בן שלוש גורש חואן חזרה למולדתו, ובדרך התחבר עם טיפוס מפוקפק. יחד השניים שדדו חנות מכולת, וחואן ירה במוכר. הוא נכנס לכלא בטקסס למאסר עולם. גרייס סיפרה לילדיה ולשאר הסקרנים שאבי הבנים הוא ארכאולוג מצ'ילה שנפטר. ילדיה גילו את האמת במהלך הסדרה.
במהלך הסדרה מנהלת גרייס רומן עם עוזר ההוראה שלה, טום וקסלר-גרהאם. הרומן נחשף על ידי קולגה של גרייס, שדרש לטפל בנושא. נגד השניים לא ננקטו צעדים, והרומן הסתיים מאליו.
אוצר מסעות
מחלק ניכר מתיאורי מסע אלו ניתן להפיק ידע היסטורי רב על המצב החומרי, התרבותי והפוליטי בארץ ישראל וסביבותיה. במקרים רבים רשמו נוסעים אלו את אשר ראו בכל אתר ואתר ובמיוחד כתבו על קהילות ואתרים יהודים אשר נקרו להם בדרכם בכלל ובארץ ישראל בפרט.
ג'ק ובובי
גרייס
גרייס מיודדת מאוד עם שכנה פיטר בנדיקט, נשיא האוניברסיטה של מיזורי, ואביה של קורטני, חברתו של ג'ק ולימים אשת הנשיא לבית מקליסטר.
אוצר מסעות
בחלק האחרון של הקובץ ישנה רשימה של קברי צדיקים בארץ ישראל ואף בארצות נוספות במזרח התיכון.
ג'ק ובובי
גרייס
גרייס נפטרה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-21.
אוצר מסעות
שער הספר מעוטר באיוריו של האומן זאב רבן.
ג'ק ובובי
ג'ק
ג'ק מקליסטר, נער בן 16, תלמיד בתיכון טרומן של הארט, מיזורי. ג'ק מצטיין בריצה והיה כוכב נבחרת הריצה של בית הספר, עד שנפצע בברך. ג'ק היה חבר של מיסי בלנאפ (קרי לין פראט), נערה שנהרגה במהלך הסדרה בתאונת דרכים, ושל קורטני בנדיקט, בתו של פיטר.
אוצר מסעות
הספר נדפס מחדש בתשכ"ו, 1968.
ג'ק ובובי
ג'ק
ג'ק היה חייל במהלך "מלחמת האמריקות" הפיקטיבית ונפצע בגלל הפציעה הישנה בברך כשהגן על חייליו. אחרי המלחמה היה ג'ק עורך דין שהגן על חפים מפשע שהואשמו. אחיו בובי הציע לו לרוץ לקונגרס. ג'ק נבחר, ובמהלך הקדנציה שלו נהרג באופן טראגי בזמן שוד של חנות מכולת. הוא היה נשוי ואב לשניים. במותו אמר עליו אחיו, בובי, שהוא האדם הטוב ביותר שהעולם לא זכה להכיר.
אוצר מסעות
הנוסעים ותאריכי מסעיהם בארץ ישראל
2. רבי פתחיה מרגנשבורג - מסעו בארץ בשנת 1180 לערך.
ג'ק ובובי
בובי
רוברט בראונינג מקליסטר, נער בן 13, תלמיד בבית ספר תיכון טרומן של הארט, מיזורי. בובי החליף את אחיו שמת כחבר קונגרס דמוקרטי, אך בתום קדנציה זו רץ בובי כרפובליקני, בניגוד מוחלט לאמונות הדמוקרטיות של אמו. יתרה מכך: בניגוד לאמו האתאיסטית, הצטרף בובי בנעוריו לכנסייה האפיסקופלית, והיה כומר. בובי נישא לקורטני בנדיקט, שהייתה חברתו של אחיו, ג'ק. מקליסטר התכונן לרוץ לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך סנאטור מיזורי דניס מורגנתל גבר עליו. הוא החליט לרוץ כעצמאי, ונבחר לנשיאה ה-51 של ארצות הברית בשנת 2041. במהלך שתי כהונותיו, עד 2049, ידע בובי עליות ומורדות: הוא נחשד בהטרדה מינית של אחת מעוזרותיו; הוא התגלה כבוגד באשתו עם סגניתו; בכהונתו אירע פיגוע גרעיני באמצע שיקגו; ומקליסטר אף איבד את בנו השני, הנרי, בתאונת דרכים. במהלך הבחירות אף שיקר בובי וסיפר שאביו היה ארכאולוג מצ'ילה; האמת נחשפה במהלך הבחירות.
אוצר מסעות
הנוסעים ותאריכי מסעיהם בארץ ישראל
3. רבי יעקב בן נתנאל הכהן- במחצית השנייה של המאה ה-12
ג'ק ובובי
צוות
את הסדרה יצרו גרג ברלאנטי, בראד מלצר ותומאס שלאמי, בעלה של כריסטיאן להטי ומבמאי סדרת הטלוויזיה הבית הלבן.
אוצר מסעות
הנוסעים ותאריכי מסעיהם בארץ ישראל
4. רבי שמואל ב"ר שמשון - "מסע דפליסטינא"
5. רבי יעקב השליח
6. רבי יצחק חילו- "שבילי דירושלים"- 1333
7. רבי יצחק אבן אלפרא מעיר מלקא - 1441
8. רבי אליהו מפררה - 1435
9. רבי משולם ב"ר תנחום מוואלטורה- 1481
10. רבי עובדיה מברטנורא- שלושה כתבי מסעות 11. חכם ונציאני אלמוני- מכתב מסע- 1495
15. השל"ה - "מכתב מסע" - 1622
16. גרשון ב"ר אליעזר הלוי - איגרת הקודש- 1631-1624
17. שמואל בכר דוד יעמשל- "מסעות הקראים לא"י"- 1642-1641
18. משה ירושלמי בכר אליהו הלוי- מסעות הקראים לא"י- 1655-1654
19. בנימין בכר אליהו - מסעות הקראים לא"י- 1786-1785
20. החיד"א 21. שמחה ב"ר יהושע- "אהבת ציון: סיפורי ארץ הגליל"- 1774
22. שמואל רומאנלי- "משא בערב"- 1790-1786
23. אליעזר הלוי- "מכתב נסיעה"- 1838
24. יהודית מונטיפיורי - רשימת מסע- 1839: "ספר מסע מדי יום ביומו"
לאסלו ארדש
לאסלו ארדש (בהונגרית: Erdős László; בודפשט, 20 ביולי 1913 – בודפשט, 27 במרץ 1997) היה סופר, משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי ניצול שואה. פורסמו עשרות מעבודותיו/כתביו וזכה בפרסים חשובים כגון פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
ביוגרפיה
לאסלו ארדש נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה ארדש ושל קארולינה דויטש. הוא השתתף בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית משנת 1931. סיים את בחינות הבגרות באותה השנה והתחיל לעבוד להתמחות בדפוס במקביל ללימודיו האקדמיים. ב-1935 קיבל תואר במשפטים. הוא נתפס ב-1942 הן בשל יהדותו והן בשל פעילותו הבלתי חוקית ונידון למאסר עולם. הוא גורש לדכאו ב-1944, שרד ושוחרר ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה. תחילה היה ראש מחלקת התרבות של "אגודת הנוער הדמוקרטית ההונגרית" (MADISZ), לאחר מכן עבד ב"חברת הסרטים הוניה" (Hunnia). מ-1950 עבד בהוצאת הספרים של האוניברסיטה ומ-1953 באגודת הסופרים ההונגרית. משנת 1957 היה העורך ולאחר מכן העורך הראשי של "הוצאת הספרים מגווטה" (Magvető Könyvkiadó). משנת 1964 היה ארדש חבר צוות המערכת של כתב העת "האוניברסיטה לרפואה". משנת 1972 היה יועץ מחלקת העיתונות של חברת הביטוח הממלכתית של הונגריה (חברת הביטוח היחידה למעשה). הוא פרש ב-1974.
פרנסין ג'ורדי
פרנסין ג'ורדי (בגרמנית: Francine Jordi; נולדה ב-24 ביוני 1977) היא זמרת שווייצרית.
ביוגרפיה
ג'ורדי נולדה בקנטון ברן, מילדות החלה להופיע בשירה ובנוסף למדה לנגן על פסנתר בקונסרבטוריון, ב-1998 זכתה ב-"Grand Prix der Volksmusik", תחרות מוזיקה עממית הנערכת בין המדינות דוברת הגרמנית, בשנה זו הוציא את האלבום הראשון שלה והיא נהייתה לאחת הזמרות המצליחות בשווייץ. בנוסף היא הנחתה שתי תוכניות ב-ARD.
היא ייצגה את שווייץ באירוויזיון 2002 עם השיר "Dans le jardin de mon âme" בצרפתית, היא הייתה במקום ה-22 עם 15 נקודות. באותה שנה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי מדינתה.
ב-2007 הופיעה לראשונה באופרה בהפקה של חליל הקסם שנערכה בקזינו של ברן.
ב-2015 החלה להנחות את תוכנית המוזיקה האוסטרית "Musikantenstadl".
ב-2009 התחתנה עם רוכב האופניים טוני רומינגר, ב-2011 הם נפרדו.
ירמיץ'
ירמיץ' (בבלארוסית: Ярэмічы, יארמיצ'י; ברוסית: Еремичи, ירמיצ'י; בפולנית: Jeremicze, ירמיצ'ה; ביידיש: יערעמיטש) הוא כפר בבלארוס, הממוקם בקרבת נהר הניימן.
מקור שם העיירה בסיפור. הסיפור מספר על ירמק שהיה בעברו גנב קטן ועם הזמן הפך לראש כנופיה ואדם בעל כוח והשפעה. שמו של ירמק התפרסם בכל רחבי רוסיה עד לנהר הניימן שלגדותיו הייתה עיירה חסרת שם שהחליטו לקרוא לה ירמיצ'י על שמו של ירמק.
היסטוריה כללית של העיירה
ב-1648, במהלך פלישות השוודים לפולין ולליטא, התמקמו התושבים הראשונים מעבר לנהר הניימן והביאו איתם יהודים שהחליטו להישאר באזור ולעסוק במסחר גם אחרי שהשוודים עזבו את האזור. במהלך אמצע המאה ה-17 הייתה ירמיץ' שייכת למשפחת הנסיכים אללקוביץ' ולאחר מכן עברה לבעלותה של הנסיכה סופיה-לבית רדזיוויל. במחצית המאה ה-19 העבירה סטפניה רדזיוויל כחלק מנישואיה את החזקותיה, בהם גם שטח ירמיץ', לבעלותה של משפחת הנסיכים ויטנשטיין כדין.
בשנת 1793, בעקבות חלוקת פולין, העיירה סופחה לאימפריה הרוסית. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה, שבה העיירה והייתה לחלק של פולין.
הקהילה היהודית בירמיץ'
גרסה נוספת גורסת שהיהודים הראשונים התיישבו בעיירה ירמיץ' בראשית המאה ה-18. הם הקימו נמל על גדות הנהר ומחסני סחורות. ב-1806 חיו בירמיץ' 108 יהודים, ובסוף המאה ה-19 חיו בה 258 יהודים, כ-30% מכלל העיירה. חלק מהילדים היהודים בעיירה התחנכו "בחדר" וחלק בבית הספר הרוסי הכללי אשר הוקם בה בראשית המאה ה-20, ובו למדו גם יהודים מעיירות אחרות בסביבה. היהודים בעיירה התפרנסו ממסחר זעיר ורוכלות, מעטים מהם התפרנסו מעבודת כפיים ומשקים חקלאיים. אנשי העיירה ירמיץ' היו בקשרים טובים עם טורץ העיירה הסמוכה, שאף היוותה עבורם מקום לשיווק ולמסחר עסקיהם. לעיירה ירמיץ' היה רב ובית כנסת. בית הכנסת נשרף בדלקה גדולה בשנת 1908 עם בתי מגורים רבים. באותו מקום שבו עמד בית הכנסת נבנה בית כנסת אחר. בירמיץ' שבין שתי מלחמות העולם פעלו מספר תנועות נוער ציוניות. תנועת "השומר הצעיר" פעלה משנת 1930 ואחריה ב-1932 הוקם קן "גורדוניה". תקופה זאת הוגדרה כתקופה של "חלומות לציון, לעבודה ולחלוציות".
הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה
לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-110 יהודים (20% מכלל האוכלוסייה). ירמיץ' נכבשה בספטמבר 1939 על ידי הצבא האדום על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. כעבור שנתיים, בסוף יוני 1941, העיר נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה.
הגרמנים הוציאו צווים מיוחדים ליהודים, הורו להם לשים טלאי צהוב, לשמור מרחק מהלא יהודים וחלקם נשלחו לעבודות כפייה. היהודים שנשלחו לעבודות הכפייה סבלו מהתעללות בדרכים שונות. באוגוסט באותה שנה כמאה יהודים הועברו לגטו שנוצר באזור בית הכנסת המקומי, בו הם סבלו מרעב. כעשרים יהודים נשדדו ונורו למוות בכיכר השוק. זמן קצר לאחר מכן, לפי חלק מהמקורות ב-4 בנובמבר 1941, נלקחו היהודים האחרונים באמצעות משאיות ליער הקרוב ושם הם נורו למוות. רק מעטים הצליחו לברוח, להצטרף לפרטיזנים ולהינצל. חלק מהניצולים הגיעו לאיטליה ומשם הפליגו לארץ ישראל באוניית מעפילים.
סובחי אבו ע'נימה
מֻחַמַּד סֻבְּחִי אַבּוּ עַ'נִימַה (בערבית: محمد صبحي أبو غنيمة, תעתיק מדויק: מחמד צבחי אבו ע'נימה, בספרות העברית מתועתק שמו לעיתים אבו גנימה; 1902–1970) היה רופא ופעיל פוליטי ירדני, ממתנגדי המשטר המלוכני בירדן.
אלבר קאמי
אלבר קאמי (בצרפתית: Albert Camus, ; 7 בנובמבר 1913 – 4 בינואר 1960) היה סופר, מחזאי ופילוסוף צרפתי, יליד אלג'יריה הצרפתית. זוכה פרס נובל לספרות.
סובחי אבו ע'נימה
חייו
בהמשך באשמת הסתה של בני נוער נגד המשטר הוצא נגדו צו מעצר וכן פקודת הרחקה לעקבה, על כן ברח לדמשק, משם הוביל את האופוזיציה הירדנית בסוריה ונמנה עם תנועת אל-איסתיקלאל.
אלבר קאמי
כתביו, ובמיוחד המיתוס של סיזיפוס, נחשבים למובילים בפילוסופיית האבסורד.
ביוגרפיה
קאמי נולד בעיירה מונדובי (Mondovi), היום א-ד'רעאן, הסמוכה לענאבה (בון) שבאלג'יריה, למשפחת מתיישבים. אביו היה צרפתי ואימו ספרדייה. כשהיה בן שנה נהרג אביו באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, וכילד גדל קאמי בעוני.
בשנת 1934, בעודו סטודנט, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית, אך אחר כך עורר את כעסם של חבריו כשחבר לפלג סוציאליסטי אחר.
ב-1934 נשא את סימון היי, אך התמכרותה לסמים הביאה לסיום נישואיהם. ב-1940 נשא את פרנסין פור, ממנה נולדו לו בן ובת תאומים. גם נישואים אלה לא עלו יפה. אהבתו של קאמי כלפי אשתו הפכה לאהבת-אח. הוא חש שאיננו בנוי לחיי משפחה מסודרים, ופרנסין סבלה מאוד מהקשרים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים. בני הזוג היו פרודים זמן ניכר, אך הקשר ביניהם נשמר כמחויבות משפחתית, חברות, ותמיכה בתקופות של קושי ומחלה. קאמי קיים קשרי אהבה וידידות עמוקים ורבים עם נשים, כאשר בהמשכם עבר מאהבה לוהטת לחיבה. קשר מיוחד היה לו עם השחקנית הספרדיה מריה קאזארס, שאותה החשיב כאהבת חייו, ועם השחקנית והמתרגמת קתרין סלרס. בעת מותו היה בקשר אהבה עם הציירת מאת איוורס.
בשנות השלושים כתב בעיתונים סוציאליסטיים ובתחילת שנות הארבעים, בזמן כיבוש צרפת בידי גרמניה, השלים את ספריו הראשונים, "הזר" - רומן המספר את קורותיו של צעיר צרפתי החי באלג'יר, ו"המיתוס של סיזיפוס" - מסה שבה תיאר את התאוריה האקזיסטנציאליסטית שעמדה מאחורי כתיבת "הזר". קאמי הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית לכיבוש הנאצי, וערך את עיתון המחתרת "COMBAT". בעיתון זה פרסם קאמי ארבעה מכתבים שיועדו ל"ידיד גרמני" - ככל הנראה, הפילוסוף מרטין היידגר. מכתבים אלו קובצו בספר "מכתבים לידיד גרמני". בעקבות פעילות זו התיידד עם ז'אן-פול סארטר, חברות שנמשכה גם לאחר המלחמה. הוא חיבב תיאטרון, כתב מחזות, ביים ואף שיחק על במת "תיאטרון הפועלים" שהקים.
ב-1951 פרסם את "האדם המורד". ביקורתו החריפה על הקומוניזם הובילה לקרע בינו לבין סארטר וידידיו בשמאל. מאוחר יותר מתח ביקורת נוספת על הסובייטים, בעקבות פלישתם להונגריה ב-1956.
בנוסף היה פעיל בנושאי זכויות האדם ובהתנגדות לעונש המוות, ובשנת 1957 פרסם מסה בשם "הרהורים על הגיליוטינה" בה הוא פורש את משנתו ודעותיו בנוגע לעונש המוות.
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הציבה דילמה קשה לקאמי, בהיותו צאצא למתיישבים שעתידים היו להיות הראשונים להיפגע מעצמאות הארץ. קאמי הטיל את האשמה למשבר על ממשלת צרפת, אך סבר שעצמאות מלאה לערביי אלג'יריה אינה נחוצה. משפט שאמר ושהתפרסם היה שאין הוא יכול להעדיף את הצדק שתובעים אנשי אלג'יריה, שמוביל לטרור נגד חפים מפשע, על פני שלומה של אמו.
ב-1957 והוא בן 44 בלבד קיבל את פרס נובל לספרות. הזוכה הצעיר ביותר בפרס זה.
באפריל 1958 הוזמן לביים הצגה בתיאטרון הבימה, אך לבסוף דחה את ההצעה וביים הצגה של פיודור דוסטויבסקי בפריס.
יצירתו של קאמי
בחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" תוהה קאמי מה המשמעות לחיים בעולם מודרני של אבסורד, שבו אין ערכים מוחלטים. שאלתו היא מה הטעם לבכר קיום כזה על פני התאבדות. לפיו, האדם חש שחייו אבסורדים לנוכח המוות האורב לו בוודאות בסוף הדרך, וכן בשל חוסר המובנות וההיגיון שבעולם, העומדים בסתירה חריפה אל מול רצונו האינסופי של האדם להבין את פשר העולם ומשמעות קיומו. אף על פי כן, האדם החווה את האבסורד יידחה את ההתאבדות ויחיה חיי מרד, המתבטאים בכך שהוא חי את האבסורד ולא נכנע לו. החיים האבסורדיים נמדדים על פי כמותם, ולא איכותם, שכן אין אמת מידה גבוהה שעל פיה אפשר לדרג חיים "טובים" או "לא טובים". קאמי הקביל את חייו של האדם המודרני לגורלו של סיזיפוס, הגיבור מהמיתולוגיה היוונית שנגזר עליו לגלגל אבן לראש הר גבוה, ולכשיגיע לפיסגה, תתגלגל האבן חזרה לתחתית ההר, וסיזיפוס יאלץ לדחוף אותה חזרה למעלה, וחוזר חלילה, לנצח. לכן הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם. יש לחשוב על סיזיפוס שמח". סיזיפוס מורד בחייו האבסורדיים וממשיך בהם תוך מודעות תמידית למהותם. תודעה זו מקנה לו אושר.
אחד מספריו החשובים של קאמי הוא "הדבר", תיאור של תושבי העיר אוראן המתמודדים עם מגפה הפושטת בעיר והופכת את החיים על פיהם, וכנגדם רק קומץ מנסים להילחם בנגע. רבים רואים ביצירה זו תיאור מטאפורי של ימי ההתנגדות לנאצים.
ספר נוסף של קאמי, אשר בדומה לספר "המיתוס של סיזיפוס" משתייך לכתביו הפילוסופיים, הוא "האדם המורד", המתייחס ל"הדבר", ובו עוסק קאמי במרד הכלל-אנושי כנגד האבסורד הקיומי ובסולידריות ההכרחית למרד זה, בשונה מ"המיתוס" שעסק בנקודת המבט של הפרט.
ספר אחר שלו הוא "הנפילה", סיפורו של אדם השקוע בהרהורים על טעויות עבר, ומהווה מעין אנטי תזה לדמות מ"הזר". ספר נוסף שכתב, שנמצא בתוך בוץ ליד המכונית ההרוסה שבה נהרג קאמי, שכתיבתו לא הושלמה, הוא "אדם הראשון". ביומנו כתב שתכנן לכתוב עוד שלוש יצירות שהנושא המרכזי בהן הוא אהבה.
אדם הראשון שכתב קאמי בערוב ימיו מבוסס כמעט לחלוטין על סיפור חייו שלו. האוטוביוגרפיה האמנותית הזו כתובה סביב סיפורו של ז'אק שעולה בפעם הראשונה לקבר אביו שנפטר במלחמת העולם הראשונה מבלי שבנו יכיר אותו. הספר עוסק כולו בזכרונותיו, והוא מתאר בעיקר את הילדות כצרפתי עני באלג'יר. הספר פותח זוויות חדשות על האבסורד של קאמי, הן מבחינת מקורו והן מבחינת תוכנו. קאמי מעולם לא סיים את כתיבת הספר, וזה פורסם בידי בתו למרות היותו טיוטה לא גמורה.
בריאיון לעיתונות הישראלית העידה בתו של קאמי על עצמה כעל יהודייה.
קאמי עסק גם בתרגום ובעיבוד של יצירות אחרים לכדי מחזות.
יחסו למרחב אגן הים התיכון
בכמה מיצירותיו קאמי בוחן את מצבו הקיומי של האדם שנופי הים התיכון הם מולדתו, ומנסה להגדיר את מאפייניו.
בשנת 1937 נשא קאמי נאום שנקרא "La nouvelle culture mediterraneene" ("התרבות הים-תיכונית החדשה"), בו הסביר את החשיבות לשים במרכז את הויית האדם - מה שבעיניו מהווה "דפוס ההומניסטי הייחודי של בני הים התיכון". קאמי גם ביטא בנאום את עמדתו שרואה בים התיכון גשר שיכול לחבר בין מזרח למערב באמצעות תרבות משותפת. נשיא צרפת ניקולה סרקוזי בחר לצטט את קאמי בנאום בו נשא את חזונו על "איחוד מדינות הים התיכון" בשנת 2008.
הר האנגאבי
הר האנגאבי (באנגלית שמו המקובל: Mount Hungabee, שמו הרשמי: Hungabee Mountain) הוא הר ברכס בואו בהרי הרוקי הקנדיים.
גאוגרפיה
ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, ועל הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית (הגבול בין הפרובינציות עובר לאורך קו פרשת המים באזור זה) שבקנדה.
ההר ממוקם על הגבול בין הפארק הלאומי באנף (בשטח אלברטה) לפארק הלאומי יוהו (בשטח קולומביה הבריטית).
גובהו של ההר 3,492 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-14 בגובהו באלברטה, וה-30 בגובהו בקולומביה הבריטית.
ההר מתנשא לגובה של 987 מטרים מעל סביבתו, והוא ההר ה-41 בהתנשאותו באלברטה.
ניתן לראות את ההר מהכביש המהיר אייספילדס.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1894 על ידי סמיואל אלן, והוא נקרא על שם המילה בשפת הסטוני של שבט הנקודה של האומות הראשונות:  משמעות המילה "האנגאבי" היא "צ'יף" (ראש שבט), וההר נקרא כך מאחר שהוא מתנשא בגובהו מעל הפסגות הסמוכות לו. שמו של ההר אומץ על ידי הוועדה הגאוגרפית של קנדה ב-30 ביוני 1904.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו ה. ק. פארקר (H.C. Parker) אותו ליוו מדריכי הטיפוס הנס קאופמן (Hans Kaufmann) וכריסטיאן קאופמן (Christian Kaufmann), בשנת 1903.
לקריאה נוספת
• Chic Scott, Pushing the Limits: The Story of Canadian Mountaineering, P 175
לונדון (שיר)
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ט (1989).
מקור
הדוברת בשיר היא דמות עלובת חיים בשם בלה (שגילמה במחזה תיקי דיין), תושבת שכונה בדרום תל אביב, המתעתדת לרדת מהארץ ללונדון. להלן המערכון כפי שמופיע במחזה:
חוה אלברשטיין אמרה על יצירת השיר:
יש הרואים בשיר שיר מחאה חברתית המביע הבנה לתופעת הירידה מהארץ ואף תומך בה, אך יש הרואים בו שיר ציני על עלובי חיים כמו בלה, שיורדים מהארץ בחיפוש עתיד טוב יותר, אף שהם יודעים בליבם ששינוי מהותי לא יהיה מנת חלקם, ועל כן מסתפקים בהנאות קטנות כמו בידור המוני עשיר יותר, שמשכיחות מהם את מצבם.
השפעות תרבותיות
מלבד לפופולריות של השיר, מספר משפטים ממנו הפכו למטבעות לשון בעברית של ימינו: