cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באטון רוז'
מלחמת האזרחים (1860–1865)
בינואר 1861, בעקבות הבחירות שנערכו בשנת 1860 במסגרתם נבחר אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית, ולאור עמדותיו של הנשיא בשאלת העבדות, התכנס בית המחוקקים של לואיזיאנה והחליט לפרוש מארצות הברית ברוב של 112 למול 17 מתנגדים. כשליש מהגברים תושבי העיר התנדבו לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה, והתאגדו במספר גדודים ובהם: רובאי השקנאי ("פליקן רייפלז" - Pelican Rifles), רובאי הדלתא ("דלתא רייפלז" - the Delta Rifles), המשמר הקריאולי (the Creole Guards) ו"מגיני באטון רוז'" (the Baton Rouge Fencibles). עם זאת, בשל מספר התושבים המועט של העיר (5,429 תושבים בשנת 1860) בחרו מנהיגי צבא הקונפדרציה ליסוג משטח העיר בלא קרב, ובשנת 1862 נכנסו כוחות צבא ארצות הברית אל העיר. ניסיון של צבא הקונפדרציה לשחרר את העיר נכשל, והעיר ספגה נזק רב.
שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20
בעקבות ניצחון מדינות הצפון במלחמת האזרחים, ושחרור העבדים, החלה הגירה של עבדים מאזורי הכפר אל הערים, ובהם אל העיר באטון רוז'. בעוד שבשנת 1860 כ-30% מתושבי העיר היו שחורים, בשנת 1880 היו כ-60% מתושבי העיר שחורים. רק בשנת 1920 השתוותה אוכלוסיית הלבנים לאוכלוסיית השחורים בעיר. בשנת 1880 השתקמה העיר מהמלחמה הן כלכלית והן מבחינה מבנית, אולם מספר תושבי העיר נשאר כמעט כשהיה לפני המלחמה - 7,197 תושבים, ושטחה של העיר נותר בלא שינוי. קישור העיר במסילות ברזל ללואיסוויל, לניו אורלינס ובהמשך לטקסס איפשר את פיתוחה של העיר בשנות ה-90 של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. בתקופה זו נבנו מערכות הביוב של העיר, העיר חוברה לרשת החשמל ונבנו מבני ציבור ובהם בתי ספר, ומחלקת בריאות ציבורית. בראשית המאה ה-20 רוצפו רחובות העיר. מדינת לואיזיאנה מימנה הקמת בית ספר מדינתי לעיוורים ולחרשים בעיר, וכן אוניברסיטת מדינת לואיזיאנה עברה אל העיר מפיינויל, ואוניברסיטת סאות'רן עברה מניו אורלינס לסקוטלנדוויל הסמוכה לגבול המונסיפלי הצפוני של באטון רוז'.
בשנת 1909 הוקמו בעיר בתי הזיקוק של חברת סטאנדארד אוייל הטקסנית, לימים אקסון, המהווה עד היום את המעסיק הפרטי העיקרי של תושבי העיר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בניית קפיטול מדינת לואיזיאנה על פי תכנונו של האדריכל יואי פ. לונג. מבנה זה הוא מבנה השלטון המדינתי הגבוה ביותר בארצות הברית. עם סיום הקמתו הפך מבנה הקפיטול הישן למוזיאון.
בסוף שנות ה-40 אוחדו הערים באטון רוז' ומזרח באטון רוז'.
מאז שנת 2000 החלה ירידה במספר התושבים הלבנים של העיר - ובהתאם ירידה במספר התושבים הכולל של העיר. ירידה זו באוכלוסייה נמשכה עד שנת 2005.
הוריקן קתרינה
ב-29 באוגוסט 2005 פגע הוריקן קתרינה בעיר. ההוריקן גרם נזקים פיזיים, ובעיקר הפיל עצים וניתק קווי חשמל, אולם מדובר בנזק מועט יחסית לנזקים שנגרמו לניו אורלינס הסמוכה. פליטים רבים מניו אורלינס מצאו מקלט בעיר והעיר שימשה כמפקדה עבור כוחות הסיוע המדינתיים והפדרליים שניסו לסייע לניו אורלינס. בתי הספר בעיר ומרכזי הכנסים הפכו למגורים עבור המפונים, ומגרשי הספורט בעיר וכן מרז פיט מרביץ' הפכו לבתי חולים לשעת חירום. פצועים הובאו אל העיר במסוקים מניו אורלינס, קיבלו בעיר טיפול ראשוני ובהמשך הוטסו ללאפייטוויל הסמוכה. מספר הפליטים הרב הכפיל את אוכלוסיית העיר מ-228,000 תושבים ל-450,000. גידול זה במספר התושבים הביא לקשיים במציאת מקומות לימוד לילדי הפליטים ולפקקי תנועה בעיר בכל שעות היממה. בחלקה השני של שנת 2006, עם חזרת חלק מהפליטים לבתיהם, פחתה אוכלוסיית העיר ל-412,000 תושבים.
גאוגרפיה
שטחה הכולל של העיר 204.8 קמ"ר מהם 199 קמ"ר שטחי יבשה ו-5.7 קמ"ר (2.81%) שטחי מים.
אקלים
אקלימה של העיר הוא אקלים סוב טרופי חם ולח. החורף קצר ומתון, וחודשי הקיץ חמים, לחים וכן מרובים במשקעים. לעיתים נדירות יורד בעיר שלג (הפעם האחרונה הייתה בשנת 2004).
השכלה
בעיר באטון רוז' קמפוסים של האוניברסיטאות והמכללות:
תחבורה
את העיר חוצים מספר כבישים בינעירוניים ובינמדינתיים ראשיים ובהם כביש בינמדינתי I-10, כביש בינמדינתי 110 (ה- I-110), כביש בינמדינתי 12 (ה- I-12). כבישים ראשיים נוספים המגיעים אל העיר הם ה-US 190 וה-US 61.
רחובות העיר ממוספרים בשתי וערב משני הרחובות המרכזיים - שדרות נורת' (North Blvd.) ודרך הנהר ("River Road" - דרך ריוור).
קיימת תוכנית לבניית כביש טבעתי סביב העיר, אשר יקושר ל- I-110. תוכניות נוספות מציעות להקים בעיר מערכת רכבת קלה.
בעיר פועל שדה התעופה המטרופוליני באטון רוז'.
ערים תאומות
ישנן תוכניות לכריתת ברית ערים תאומות גם עם טאיפיי שבטאיוואן.
צחי הנגבי
שר המשפטים
בעת שכיהן כשר המשפטים היה מעורב בפרשת בר-און חברון, שבמהלכה נטען כי הטעה את הממשלה ואת בנימין נתניהו בקשר לעמדתו של אהרן ברק באשר למינויו של בר-און. היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט שלא להגיש כנגדו כתב אישום בעניין זה.
בשנת 1998 נטען כי בעת שהנגבי שימש יושב ראש ועדת משנה של ועדת הכלכלה של הכנסת, שעסקה בחקיקת חוקים למלחמה בתאונות הדרכים, שימש כמנכ"ל בשכר של עמותה בשם "דרך צלחה". גם בעניין זה חקרה המשטרה, ואף בעניין זה מצא היועץ המשפטי כי אין מקום להגיש כתב אישום כנגד הנגבי.
שר סביבה ותחבורה
בשנת 2001 מונה הנגבי לשר לאיכות הסביבה. בתפקיד זה הוביל את העברת חוק הפיקדון על בקבוקים ומיכלי משקה. בשלהי 2002, סמוך לבחירות לכנסת ה-16, מונה לשר התחבורה נוסף על תפקידו כשר לאיכות הסביבה.
שר לביטחון פנים
ב־2003 מונה לשר לביטחון הפנים. בעקבות המינוי התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ בטענה כי העובדה שהנגבי היה מעורב בפרשיות רבות פוסלת אותו מלמלא את התפקיד. בג"ץ דחה את העתירה.
כשר לביטחון הפנים יזם הנגבי, בין היתר, את ההחלטות הבאות:
פעילות במפלגת קדימה
בנובמבר 2005 מונה הנגבי ליו"ר זמני של הליכוד, בעקבות פרישת יו"ר הליכוד אריאל שרון מהמפלגה והקמת קדימה. ב-7 בדצמבר הודיע הנגבי על הצטרפותו לקדימה. "הלב אמר להישאר בבית הפוליטי שבו גדלתי", אמר הנגבי, "אבל ההיגיון הממלכתי אמר להצטרף למהלך הפוליטי ההיסטורי לצידו של ראש הממשלה". הנגבי, שתמך בקריאה ראשונה בהצעת החוק ליישום תוכנית ההתנתקות, הודה כי "בעמדות המדיניות שלי יש תזוזה מתמשכת לאורך השנים". הצטרפותו של הנגבי לשרון בלטה במיוחד על רקע ידיעות לפיהן המשטרה תמליץ להעמידו לדין בפרשת המינויים (כפי שאכן עשתה כעבור זמן לא רב), אבל הנגבי דחה טענות בדבר קשר בין הדברים.
בדצמבר 2005, הוא הודיע על התפטרותו מהכנסת ("המנדט שלי שייך לליכוד, אני מחזיר אותו לליכוד").
יו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוא מוקם במקום התשיעי ברשימת קדימה לכנסת ונבחר מטעמה בבחירות אלו. בכנסת זו שימש הנגבי כיו"ר ועדת החוץ והביטחון. במהלך מלחמת לבנון השנייה ספג הנגבי ביקורת ציבורית כאשר נסע בזמן המלחמה לביקור פרטי בן מספר ימים מחוץ לישראל, בעודו משמש יו"ר ועדת החוץ והביטחון.
לאחר המלחמה כתבה הוועדה בראשותו דו"ח נרחב ביחס למלחמה, אשר התפרסם בדצמבר 2007. מסקנות הדו"ח נתפסו על ידי התקשורת עם פרסומם כקשות במיוחד כלפי הצבא, על אף שכללו ביקורת נוקבת גם כלפי החלטות הממשלה.
במהלך שנת 2008 חוקקה ועדת החוץ והביטחון בראשותו שני חוקים בולטים: חוק שירות המילואים, אשר מעניק זכויות, הטבות והכרה ממלכתית למערך המשרתים במילואים; וחוק המטה לביטחון לאומי, אשר מעגן בחוק, ברוח המלצות ועדת וינוגרד, את מעמדו, סמכותו, ואחריותו של המטה לביטחון לאומי (לשעבר - המועצה לביטחון לאומי), כגוף המרכז את תהליכי קבלת ההחלטות של הממשלה בנושאי החוץ והביטחון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום הרביעי ברשימת קדימה לכנסת. אף שקדימה לא הצטרפה לממשלה, המשיך בתפקידו כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, לאחר שמפלגת העבודה החליטה שלא למנות נציג מטעמה לתפקיד. בכך, היה ליו"ר הראשון של ועדה זו שהוא מטעם האופוזיציה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם את חקיקת חוק לפינוי שדות מוקשים (החקיקה הושלמה לאחר שחדל לכהן כחבר הכנסת). כן יזם תיקון לחוק תשלומים לפדויי שבי המבטל את תקופת ההתיישנות להגשת בקשות להכרה לפי החוק וכן חוק הקובע כי תינתן הנחה בארנונה לנכי נפש שזכאים למסגרות מגורים בקהילה, כגון דיור מוגן, אף שאינם נחשבים מחזיקים בנכס.
פרשת המינויים הפוליטיים
באוגוסט 2004 הגיש מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, דו"ח שעסק במינויים פוליטיים במשרד להגנת הסביבה בעת כהונת הנגבי כשר במשרד. לטענת הדו"ח, נעשו במשרד לאיכות הסביבה עשרות מינויים פוליטיים, ובהם גם מינויים למשרות פיקטיביות. משנפתחה חקירת משטרה בעניין, הנגבי השעה עצמו מתפקיד השר לביטחון הפנים, בספטמבר 2004. בעקבות זאת מונה לשר במשרד ראש הממשלה.
משפטו בנושא המינויים הפוליטיים במשרד לאיכות הסביבה נפתח בשנת 2006 בבית משפט השלום בירושלים וכלל אישום בעברות של הפרת אמונים, עדות שקר ושוחד בחירות. בשנת 2008 נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הצעה של פרקליטיו של הנגבי לעסקת טיעון.
ב-13 ביולי 2010 ניתנה הכרעת הדין: הנגבי הורשע בעדות שקר בפני ועדת הבחירות המרכזית בעניין אחריותו לפרסום בעלון פנימי של מרכז הליכוד וזוכה משלושה אישומים: שוחד בחירות, מרמה והפרת אמונים, וניסיון להשפיע על בעל זכות הצבעה. בעניין האישום בהפרת אמונים הציגו השופטים שלוש דעות: אחד השופטים ביקש לזכות, השני ביקש להרשיע, ואילו השלישי ביקש לבטל את האישום מטעמי הגנה מן הצדק. לאור זאת לא הורשע הנגבי בסעיף זה. ב-9 בנובמבר 2010 החליט בית המשפט ברוב של שני שופטים, נגד דעתו החולקת של אב בית הדין, כי יוטל על הנגבי קלון, ועקב כך הושעתה חברותו בכנסת. עוד נגזרו עליו קנס בסך 10,000 ש"ח, והתחייבות להימנע מעבירה דומה (לתקופה של שלוש שנים).
ב-23 בדצמבר 2010 מסר הנגבי מכתב התפטרות ליושב ראש הכנסת ראובן ריבלין. עקב שביתת הפרקליטים לא הגישה הפרקליטות ערעור על זיכויו. ב-27 בדצמבר 2010 פסקה חברותו של הנגבי בכנסת כיוון שלא ניתן היה עוד להגיש ערעור על פסק הדין.
הפסקה מהפוליטיקה
באמצע נובמבר 2010 פורסם בתקשורת כי הנגבי מונה ליו"ר חברת התיירות והנופש "כספי קווי נוסעים", החברה מפעילה אוניית נוסעים בשם "ריו" ומבצעת הפלגות למספר יעדים ברחבי הים התיכון. יום לאחר הפרסום הצהיר הנגבי כי הוא מוותר על המינוי והסביר זאת במילים אלו "אתקשה להקדיש את הזמן הדרוש שמצריך תפקיד כה מרכזי בחברה החדשה". מאמצע שנת 2011 לערך, הועסק הנגבי על ידי חברת תעש בתפקיד יועץ, בשכר של כ-5,000 דולר לחודש. העסקתו זו עוררה ביקורת על רקע הקשיים הכספיים בהם מצויה החברה, שלצורך המשך פעילותה קיבלה הלוואות מהמדינה בסך של 2.83 מיליארד שקל מאז שנת 2000 ועד אוגוסט 2012.
במהלך שנת 2012 לימד הנגבי בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו קורס בשם ״ההיבטים המשפטיים של הסיכול הממוקד״.
הכנסת ה-19
הנגבי הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לכנסת התשע-עשרה. ב-22 ביולי 2012 פורסם בתקשורת כי הוא ניהל מגעים עם הליכוד כדי לחזור לשורותיו ולהביא עמו שבעה ח"כים שיתפלגו מסיעת קדימה. למחרת הודיע הנגבי על עזיבת קדימה ושובו לשורות הליכוד. הנגבי הוצב במקום ה-26 ברשימת הליכוד ישראל ביתנו ונבחר לכנסת.
באפריל 2013 מונה הנגבי ליו"ר ועדת הכנסת. ביוני 2014 סיים את תפקידו כיו"ר ועדת הכנסת ומונה לסגן שר החוץ, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו של אביגדור ליברמן במאי 2015. ב-24 בדצמבר 2014, לאחר התפטרותה של יעל גרמן ושאר חבריה במפלגת יש עתיד, מונה גם לסגן שר הבריאות.
הכנסת ה-20 עד הכנסת ה-22
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב הנגבי במקום השנים-עשר ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת. בהמשך מונה ליו"ר הקואליציה וליו"ר ועדת החוץ והביטחון . במאי 2016 מונה לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה. בדצמבר 2016 הוחלט למנותו לשר לשיתוף פעולה אזורי במקום ראש הממשלה נתניהו. בראשית 2017 כיהן כממלא מקום שר התקשורת למשך שלושה חודשים.
בינואר 2020 מונה לשר החקלאות, בנוסף לתפקידו כשר לשיתוף פעולה אזורי.
הכנסת ה-23 וה-24
כשר, הורה על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית לבחינת הדרכים למניעת אסונות דוגמת אסון נחל צפית.
בבחירות לכנסת ה-24, הוצב במקום ה-13 ברשימת הליכוד לכנסת ונבחר לכהונה נוספת. מפלגת הליכוד נשארה באופוזיציה ובחרה שלא למנות חברים לוועדות הכנסת.
לאחר הבחירות המקדימות לרשימת הליכוד בשנת 2022 נבחר הנגבי למקום ה-46 הלא ריאלי ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-25 (הרשימה זכתה ב-32 מנדטים), ולא נבחר לכנסת ה-25.
חיים אישיים
הנגבי מתגורר במבשרת ציון עם אשתו רנדי, ולהם ארבעה בנים.
משנת 1988 משמש כשוער בנבחרת הכנסת וכן מתאמן מזה שנים רבות בקראטה ולו חגורה חומה.
שנה יוליאנית (אסטרונומיה)
שנה יוליאנית (באנגלית: Julian year, מסומן כ-aj) באסטרונומיה היא יחידת זמן המוגדרת כ-365.25 יממות בדיוק, כשבכל יממה 86,400 שניות. לכן, בשנה יוליאנית 31,557,600 שניות. יחידת זמן זו מקבילה לאורך השנה הממוצע שהיה נהוג בלוח היוליאני אולם שנה יוליאנית אינה מתייחסת ללוח זה או לכל לוח שנה אחר. היא גם לא מתייחסת לכל הגדרה אחרת של שנה.
בשנה יוליאנית משתמשים להגדרות זמן באסטרונומיה. למשל, זמן ההקפה של נפטון את השמש הוא 164.79 שנים יוליאניות.
פליקס בריך
פליקס בריך (בגרמנית: Felix Brych; נולד ב-3 באוגוסט 1975) הוא שופט כדורגל גרמני. בריך שופט משחקים בגרמניה, וכן במסגרות משחקים של אופ"א ופיפ"א. שפט בגמר הליגה האירופית 2014 ובגמר ליגת האלופות 2017.
קריירה
בריך נולד במינכן, והחל לשפוט בבונדסליגה ב-2004. 3 שנים לאחר הכשרתו לשופט בבונדסליגה, קיבל בריך את תג פיפ"א לשופטים, והפך לשופט בינלאומי. באוקטובר 2007 רשם בריך את משחקו הבינלאומי הראשון כשופט, במשחק מוקדמות יורו 2008, בין רומניה ללוקסמבורג. בריך היה אחראי להחלטה השנויה במחלוקת להרחיק את נמניה וידיץ' במהלך המשחק בין אוצלול גאלאץ לבין מנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות ב-2011.
בריך התפרסם ברחבי העולם לאחר שאישר שער שגוי בעת ששפט משחק בונדסליגה בין באייר לברקוזן להופנהיים. במהלך המשחק נגח חלוץ לברקוזן סטפן קיסלינג את הכדור לעבר השער והחטיא את המסגרת אך הכדור חדר דרך חור ברשת. בריך לא הבחין בכך והסיק מחגיגת שחקני לברקוזן שמדובר בשער חוקי ואישר את השער. הפרשה כונתה "שער הרפאים".
משחקיו היוקרתיים ביותר של בריך כשופט הם גמר הליגה האירופית 2014, בין סביליה לבנפיקה ליסבון, ו-גמר ליגת האלופות 2017, בין ריאל מדריד ליובנטוס. בריך שפט בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון 2012, גביע הקונפדרציות ב-2013 ומונדיאל 2014. כמו כן, בריך נמצא בין 20 שופטי העילית של אופ"א.
מחוץ לכדורגל, בריך מחזיק בתואר דוקטור למשפטים, ואת הדוקטורט שלו כתב על ספורט.
סנדלר
סנדלר הוא אדם העוסק בייצור או בתיקון של נעליים וסנדלים. יש סנדלרים המתמחים בסוג מסוים של נעליים, כגון נעליים אורתופדיות.
הסנדלרות היא מקצוע שהולך ונעלם, מכמה סיבות. ראשית, מרבית הנעליים מיוצרות כיום בייצור המוני בבתי חרושת. שנית, אנשים רבים מעדיפים לרכוש נעליים חדשות מאשר לתקן את נעליהם הישנות, הן משום שהבדלי העלות אינם משמעותיים והן בשל שינוי בהרגלי הצריכה. שלישית, אמצעי הייצור והחומרים מהם עשויות נעליים השתנו, וכיום רבות הנעליים שלא ניתנות לתיקון עם התבלותן.
שמות המשפחה "שומאכר" (Schumacher) ו"שוסטר" (Schuster) פירושם בגרמנית סנדלר, ומקור השמות הוא לרוב כאשר אחד מאבות משפחה זו אכן היה סנדלר. שמות המשפחה Sandler, Sandel ו-Sandelmann גם הם מצביעים לרוב על היות אחד מאבות המשפחה סנדלר.
סנדלרות בישראל
בדצמבר 1937 יצאו סנדלרי ירושלים בשיתוף עם האיגוד למען תוצרת הארץ, למשמרות מחאה מול בית המסחר לנעלים "קדימה" שהציף את השוק בנעליים מיובאות מסוריה. המשמרות גרמו לקונים רבים לחזור בהם מקנייתם.
בשנות ה-60 היה מחסור גדול בסנדלרים. בגלל חוסר היוקרה שבו, לא היה דור המשך שילמד את המקצוע. מוסד שהכשיר בכל זאת, נערים למקצוע הסנדלרות היה בית הספר המקצועי "כפר בתיה" (נוסד ב-1947). אחת העתודות המקצועיות במקום הייתה מגמת סנדלרות. "כל שנה מסיימים את לימודיהם כ-20 סנדלרים" לאחר הכשרה מקצועית של שנה וחצי-שנתיים.
מיחזור נעליים
בשנים האחרונות, התחילו אנשים ומפעלים למחזר נעליים בצורות שונות. יש המשתמשים בנעליים ישנות בתור עציצים, יש המפרקים אותם לגורמים ומשתמשים בהם ליצירת תיקים.
יש חברות שמייצרות נעליים מפסולת פלסטיק, למשל אדידס הופכת פסולת בקבוקים מהים לנעלי ובגדי ספורט.
פאול גרימר
פאול גרימר (בגרמנית: Paul Grümmer; 26 בפברואר 1879, גרה, הקיסרות הגרמנית – 30 באוקטובר 1965, צוג, שווייץ) היה צ'לן ראשי בתזמורת האופרה של וינה ונגן ויולה דה גמבה.
פאול גרימר, שגם שני אחיו היו מוזיקאים, למד מגיל 15 בקונסרבטוריון של לייפציג אצל יוליוס קלנגל, שהיה גם מורם של גיליירמינה סוז'ה, עמנואל פויירמן וויליאם פלית'. בהמשך למד בפרנקפורט אצל הוגו בקר. בשנת 1898 החל להופיע בקונצרטים בגרמניה ובארצות אחרות באירופה וניגן ברביעיית מיתרים שייסד יאן קובליק.
גרימר היה חבר ברביעיית בוש ועשה רבות להשבתה לרפרטואר החי של הויולה דה גמבה. הוא יצר שיטת גמבה לביצוע בכלי, השתתף בקבוצות של מוזיקה עתיקה וניגן עם ונדה לנדובסקה, הצ'מבליסטית הנודעת. כמו כן עיבד לויולה דה גמבה יצירות מן המאה ה-17 והמאה ה-18 וערך סוויטות ללא ליווי של באך (וינה, 1944).
בשנת 1905 התמנה לצ'לן ראשי בתזמורת וינה. בשנים 1913 עד 1930 יצא למסעות קונצרטים רבים עם רביעיות קונצרטפריין ובוש. כמו כן סייר בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 עם התזמורת הקאמרית שהקים בעצמו.
פאול גרימר לימד באקדמיה למוזיקה של וינה בשנים 1907 עד 1913 ואחר בקלן, בשנים 1926 עד 1933 ובברלין, בשנים 1933 עד 1940. בין 1940 ל-1946 חזר ללמד בווינה ולאחר 1946 הגיש כיתות אמן שווייץ. כמו כן ערך, יחד עם קרל הרמן, את השלישיות של לודוויג ואן בטהובן.
פאול גרימר כתב יצירות פדגוגיות לצ'לו ואוטוביוגרפיה בשם "מפגש" (Begegungen) (מינכן 1963). הוא ניגן בצ'לו סטרדיוואריוס "שטאנליין", שהיה קודם ברשותם של ויצ'נצו מריגי, ז'אן-בטיסט וואיום (בונה כינורות צרפתי) וניקולו פגניני.
אוון רו
ביוגרפיה
רו נולד בסיאטל. הוא למד לזמן קצר בבית הספר לאמנויות הבמה המקצועיות וסיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 2022.
קריירה
בשנת 2014 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה מזכירת המדינה. בשנת 2019, הוא הופיע בסרט הבכורה העלילתי של הבמאית טיירישה פו, "Selah And The Spades", ששוחררה לצפייה על ידי אולפני אמזון ב-2020.
בשנת 2022, רו לוהק לתפקיד במיני-סדרה של נטפליקס, גבר במלואו.
מנחם כרמל
מנחם כרמל (נולד ב-18 בנובמבר 1954) הוא עסקן ציבור ואיש עסקים חרדי ישראלי, מנכ"ל והבעלים לשעבר של רשת השיווק הקמעונאית ברכל.
ביוגרפיה
כרמל נולד בתל אביב למשפחה חרדית יוצאת פולין מחסידות סטריקוב (שמם המקורי: קרימולובסקי). חניך ישיבת קול תורה וישיבת חברון, ובעל הסמכה לרבנות.
בשנות השמונים עסק בענף היהלומים. עם הקמת תנועת דגל התורה היה בין פעיליה וממקורבי הרב שך. בשנות התשעים כיהן מטעם דגל התורה כנציג במועצת העיר בני ברק וכסגן ראש העיר.
בתחילת שנות התשעים הקים רשת מרכולים מוזלים שנועדה לשרת את ציבור האברכים והמשפחות ברוכות הילדים בריכוזים החרדיים. הפעלת הרשת הייתה חלק ממדיניותה של מפלגת דגל התורה ובתחילה אף נקראה הרשת בשם "צרכניית דגל התורה" (ובשמה המקוצר: "דגל"). בשנים הראשונות פעלה הרשת כמלכ"ר והמכירה התאפשרה לחברים רשומים בלבד. בעקבות הוראת מבקרת המדינה דאז, מרים בן-פורת, שונה מעמדה לחברה בע"מ, והיא קיבלה את השם "בר-כל". מאז התפתחה הרשת באמצעות חברת האם ברכת הארץ, והיא מונה כ-50 סניפים, בעיקר בריכוזים החרדיים, בהם גם סניפי מכולת תחת השם "ברכולית" וכן רשת חנויות פירות וירקות בשם "שוק האיכרים". מותג הבית של הרשת הוא "ברטיב", תחתיו משווקים מוצרים בתחום המזון. היקף מכירותיה של בר-כל הוערך ב-2014 בכ-525 מיליון ש"ח.
בתחילת 2002, חודשים ספורים לפני שהתגלתה המעילה בבנק למסחר, רכש כרמל כ-10% ממניות הבנק למסחר. בנוסף לעסקיו הקמעונאיים בקבוצת ברכת הארץ, כרמל החזיק במספר אולמי שמחות לציבור החרדי, עד לעשור השני של המאה ה-21, אז מכר אותם. הוא פעיל בתחומי הנדל"ן, היהלומים ותעשיית הפלסטיק, ובעבר היה בעל אחזקות בחברת "אדומים כימיקלים" ובחברת הקבלנים "יעקובינסקי-לרר" (כיום גאון אגרו תעשיות).
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הוצב כרמל במקום השביעי ברשימת יהדות התורה. בהסכם רוטציה בין אגודת ישראל לדגל התורה הוסכם שאם תקבל המפלגה 6 מנדטים יתפטר ח"כ מאיר פרוש בתום מחצית הכהונה כדי לאפשר את כניסתו של כרמל. בסופו של דבר הצליחה הרשימה לגרוף חמישה מנדטים בלבד. כרמל היה מועמדם של בית הרב יוסף שלום אלישיב, בעוד בבית הרב אהרן יהודה לייב שטינמן העדיפו שבמקום השלישי ברשימת דגל התורה יוצב ראש עיריית מודיעין עילית יעקב גוטרמן. לאחר הבחירות מונה כרמל למ"מ מזכ"ל דגל התורה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוחלף כרמל ביעקב אשר ברשימת דגל התורה לכנסת, על רקע היותו מזוהה עם מחנהו של הרב שמואל אוירבך והדחה זו הובילה לריצה נפרדת של רשימת נצח, לימים מפלגת בני תורה.
במרץ 2019 פורסם כי רשת "ברכל" תמוזג עם רשת "נתיב החסד" שבבעלות שמואל אטיאס, כאשר אטיאס יקנה את הרשת המתחרה תמורת כ-600 מיליון שקלים.
סייד
סייד (ערבית: سَيِّد, תעתיק מדויק סַיִּד) הוא תואר כבוד הניתן לזכרים שמקובל כי הם צאצאי הנביא המוסלמי מוחמד מנכדיו, חסן וחוסיין, בני בתו פאטמה זהרה וחתנו עלי בן אבו טאלב, שהיה גם בן-דודו. לצאצאים ממין נקבה יש כינויים אחרים (סיידה וכיוצא בזה). במקרה שמוצאו של אדם ממוחמד מגיע דרך אמו אך לא דרך אביו, אין הוא זכאי לתואר סייד, אם כי יש לו עדיין ייחוס.
מוסלמים מסוימים מעניקים כינוי זה גם לצאצאים של אבו טאלב, דודו של מוחמד, מבניו האחרים: ג'עפר, עקיל וטאלב.
אין לבלבל כינוי זה עם השם "סעיד", שהוא מילה ערבית ופרסית שמשמעותה "שמח". מילה אחרת שלפעמים מבלבלים בינה לבין תואר זה היא "שהיד", המונח הערבי למי שמת מות קדושים.
המילה סייד משמעותה המילולית "אדון", בדומה לסר או לורד האנגלי. בעולם הערבי משמשת מילה זו עדיין לעיתים כתחליף ל"אדון", כמו "סייד ג'ון סמית'". הרעיון מובע גם באמצעות המילה "סידי" בניבים מערביים של השפה הערבית.
הנהגת השיעים לאורך הדורות הורכבה במרביתה המכרעת מסיידים; בין המנהיגים השיעים בני זמננו שהם סיידים: מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, האב הרוחני של הארגון מוחמד חוסיין פדלאללה (גם קודמו עבאס מוסאווי, היה סייד), הפוליטיקאי השיעי-עיראקי הקיצוני מוקתדא א-סאדר, אברהים אל-ג'עפרי ראש ממשלת עיראק, האייתוללה הבכיר בעיראק עלי סיסתאני, והמנהיג העליון האיראני עלי ח'מנאי (גם קודמו, רוחאללה ח'ומייני היה סייד).
כינויים אחרים
כינויי כבוד ערביים אחרים כוללים את התארים "שייח'" ו"שָריף". שושלת ה"סיידים" מבית חסן ששלטו במכה, אל-מדינה, עיראק וכעת שולטים בירדן, בית האשם, נשאו את התואר "שָריף" ואשראף. בעולם הערבי "שָריף" לרוב שמור עבור צאצאי חסן בעוד "סייד" מצוי בשימוש עבור צאצאי חוסיין.
כינוי נוסף, המצוי בשימוש בעיקר בדרום ובדרום מזרח אסיה, הוא "מיר" או מירזא.
ציון המוצא
סיידים לעיתים קרובות כוללים את התארים הבאים בשמותיהם כדי לציין את הדמות דרכה הם מציינים את ייחוסם. אם מוצאם מיותר מאב ידוע אחד או אימאם שיעי, הם ישתמשו בתואר של האב דרכו הם משתלשלים בדרגה הישירה ביותר.
קוצ'ינצ'ינה
קוצ'ינצ'ינה (באנגלית: Cochinchina) הוא אזור המקיף את השלישי הדרומי של וייטנאם הנוכחית שהעיר העיקרית בה היא הו צ'י מין (קודם: סייגון). האזור היה מושבה צרפתית מ 1862 עד 1954. המדינה המאוחרת יותר של דרום וייטנאם נוצרה בשנת 1954 על ידי שילוב של קוקצ׳ינצינה עם דרום אנאם. בווייטנאמית שם האזור השתנה במהלך ההיסטוריה.
במאה ה-17, וייטנאם היה מחולקת בין אצילים צפוניים לבין דרומיים. החלק הצפוני נקרא טונקין על ידי האירופים, וחלקה הדרומי נקרא קוצ'ינצ'ינה על ידי רוב האירופים וקינאם על ידי ההולנדים. קוצינ'צ'ינה מעולם לא הייתה יחידה מנהלית אחת מאוחדת עד שהצרפתים השתלטו עליה. במהלך התקופה הקולוניאלית הצרפתית, השם התייחס באופן בלעדי לחלק הדרומי של וייטנאם, שנשלטה על ידי קמבודיה במאות הקודמות. בירת המושבה הצרפתית של קוצ׳ינצינה הייתה סייגון. שני החלקים האחרים של וייטנאם היו אז ידועים בשם אנאם (מרכז וייטנאם) וטונקין (צפון וייטנאם).
רקע כללי
כיבוש דרום וייטנאם היה תהליך ארוך של רכש טריטוריאלי על ידי הווייטנאמים. וייטנאם כמעט הכפילה את שטחה בשנת 1470 בזמן שלטון המלך הגדול לה טאן טונג על חשבון צ'אמפה. מאתיים השנים הבאות היו תקופה של איחוד טריטוריאלי ומלחמת אחים עם התרחבות הדרגתית בלבד כלפי דרומה.
בשנת 1516 נחתו סוחרים פורטוגלים שהפליגו ממלאקה בדה נאנג, צ'אמפה. והקימו שם מושבה. הם כינו את האזור "קוצ'ין-סין" - הרכיבו את השם מהחלק הראשון של קוצ'ין המלזית, אשר התייחס לכל וייטנאם. הם צירפו לשם את המילה "סין" כדי להבחין בין האזור לבין העיר ומדינת קוצ'ין בהודו, המושבה הוותיקה שלהם.
כתוצאה ממלחמת אזרחים שהחלה ב-1520, שלח קיסר סין ועדה ללימוד מעמדה המדיני של אנאם בשנת 1536. כתוצאה מהדו"ח שנמסר, הוא הכריז מלחמה נגד שושלת מאק ששלטה על רב שטח וייטנאם הצפונית והמרכזית. השליט של וייטנאם מת בשעה שהצבאות הסיניים עברו את גבולות הממלכה ב־1537, ואביו, מונג דוננג דאנג, מיהר להיכנע לרצון הקיסרי והכריז על עצמו כוסאל של קיסר סין. הסינים הכריזו כי גם לשושלת לי וגם לשושלת מק יש זכות לחלק מהאדמות ולכן הם הכירו במשטר של לי בחלק הדרומי של וייטנאם ובמקביל הכירו בשלטון של מאק בחלק הצפוני, שנקרא טונקין. זאת הייתה מדינה פאודלית תחת השליטה של סין.
אולם הסדר זה לא נמשך זמן רב. בשנת 1592, המלך טין טונג הוביל את הצבא המלכותי כבש כמעט את כל השטח של שושלת מאק, והעביר את מלכי שושלת לי בחזרה לבירה המקורית של האנוי. שושלת מאק החזיקה רק בחלק זעיר של צפון וייטנאם עד 1667, כאשר שושלת לי כבשו את האדמות האחרונות של מאק.
קוצ׳ינצ'ינה ממלכת נגואיין (1620–1774)
ב-1623 הקים נגואיין פוק נגוין, שליט המחוזות הדרומיים של וייטנאם, קהילה מסחרית בסייגון. במהלך 50 השנים הבאות, השליטה הווייטנאמית בדרום התרחבה באיטיות, ושליטי נגואיין נלחמו במלחמת אזרחים מתמשכת עם השלטון המרכזי שישב בצפון.
עם תום המלחמה עם הטראנה, היו שליטי הנגואיין מסוגלים להקדיש יותר מאמץ (וכוח צבאי) להמשך כיבוש הדרום. בעיקר האזורים סביב נהר המקונג שעברו להיות תחת שליטה וייטנאמית.
לפחות שלוש מלחמות התרחשו בין שליטי הנגואיין למלכים הקמבודים בתקופה שבין 1715 ל-1770, כאשר הווייטנאמים זכו לשטח גדול יותר בכל מלחמה. המלחמות כללו גם את המלכים הסיאמיים החזקים שלחמו למען הוסאלים שלהם, הקמבודים. בסוף המאה ה-18, וייטנאם הייתה מאוחדת לזמן קצר תחת טאי סון. אלה היו שלושה אחים, איכרים לשעבר, שהצליחו לכבוש תחילה את אדמות נגואיין ואחר כך את אדמות הטראנה.
איחוד סופי היה תחת נגויאן פוק אן שלחם במשך 25 שנים נגד טאי סון ובסופו של דבר כבש את כל המדינה בשנת 1802. הוא שלט על כל וייטנאם תחת שמה באותם ימים - גיה לונג. בנו מין מונגנג מלך מ 14 בפברואר 1820 עד 20 ינואר 1841 על מה שהיה ידוע לבריטים ולאמריקאים כקוצ'ין סין. בתקווה לנהל משא ומתן על חוזים מסחריים, הבריטים ב־1822 שלחו את סוכן חברת הודו המזרחית ג'ון קרופורד, והאמריקנים ב־1833 שלחו את הדיפלומט אדמונד רוברטס, שחזר בשנת 1836. שני השליחים לא היו מודעים היטב לתנאים בתוך הארץ, ואף אחד מהם לא הצליח. שליטי ג'יה לונג המשיכו במלחמתם נגד קמבודיה, ואף הצליחו לספח את פנום פן ואת השטח שסביבה במלחמה בין 1831 ל-1834, אך נאלצו לוותר על כיבושים אלה במלחמה בין 1841 ל-1845.
קוצ׳ינצ'ינה הקולוניאלית (1864–1949)
ב־1858 החליטה ממשלת צרפת של נפוליאון השלישי, בסיועם של חיילים ספרדים שהגיעו מהפיליפינים (שהייתה מושבה ספרדית באותה תקופה), להשתלט על החלק הדרומי של וייטנאם; ממשלת וייטנאם נאלצה לוותר על הפרובינציות ביין הואה, גייה ודונה טנג לצרפת ביוני 1862. שטחים אלה, שנקראו אז קוצ'ינצ'ינה הצרפתית התחתית, הפכו למושבה הצרפתית - קוצ'ינצ'ינה.
בשנת 1887 הפכה המושבה של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית לחלק מהודו-סין הצרפתית, ונותרה מנותקת משטחי החסות של אנאם וטונקין.
קוצ׳ינצ׳ינה נכבשה על ידי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה (1941-45), אך הוחזרה לצרפת לאחר מכן. אחרי 1945, מעמדו של קוצ'ינצ'ינה היה נושא של מחלוקת בין צרפת לבין ויאט מין של הו צ'י מין. ב־1946 הכריזו הצרפתים על קוצ'ינצ'ינה כ"רפובליקה אוטונומית", שהייתה אחת הסיבות למלחמת הודו-סין הראשונה. ב-1948 שונה שמה של קוצ'ינצ'ינה לממשלה הזמנית של דרום וייטנאם. היא התמזגה בשנה לאחר מכן עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם, ומדינת וייטנאם, עם הקיסר לשעבר, בוגו דאו, כראש המדינה, הוקמה אז רשמית.
אודרי הפבורן
אודרי הפבורן (באנגלית: Audrey Hepburn; 4 במאי 1929 – 20 בינואר 1993) הייתה שחקנית, דוגמנית ופעילה הומניטרית בריטית.
שנות ילדותיה ונעוריה - עד מלחמת העולם השנייה
נולדה בשם אודרי קת'לין רסטון (Audrey Kathleen Ruston) בבריסל שבבלגיה. בתו היחידה של הבנקאי הבריטי ג'וזף ויקטור אנת'וני רסטון ושל הברונית ההולנדית אלה ואן הימסטרה (Ella van Heemstra) – ברונית ממוצא פריזי הקשורה בקשרי משפחה לבית המלוכה הבריטי. מאוחר יותר שינה אביה את שמו להפבורן, ושמה של רסטון הפך לאודרי הפבורן רסטון. לאודרי הפבורן היו שני אחים למחצה מנישואיה הקודמים של אמה לאציל הולנדי - אלכסנדר ואיאן קוורלס פון אפורד. אביה של הפבורן היה מיודד עם אוסוואלד מוסלי, מייסד "איגוד הפשיסטים הבריטי", וכך התפקדו הוריה של הפבורן למפלגה הפשיסטית הבריטית וסייעו בגיוס כספים לפעילותה.
בשנת 1932, בהיותה בת שלוש לערך עברה המשפחה לפרבר אחר בבריסל - לינקביק. האב נסע לנסיעות עסקים פעמים רבות, אולם כאשר היה בביתו שבבריסל, נהגו הוא ואמה של הפבורן לנהל ויכוחים קולניים. כאשר הייתה אודרי בת שש, עזב אביה את אמה ולאחר תקופה קצרה השניים התגרשו. בהמשך חייה תיארה הפבורן את גירושי הוריה כאירוע מכונן טראומטי ביותר עבורה. יש הטוענים שבשל כך סבלה הפבורן במשך שנים אחר כך מחששות שגברים אליהם נקשרה יעזבו אותה.
בגיל חמש נשלחה הפבורן ללימודים בפנימייה בקנט, אנגליה. אמה חשבה שהדבר יסייע לחיזוק ביטחונה העצמי של הילדה, אשר נחשבה עד אז לביישנית ומופנמת. תחילת הדרך בפנימייה הייתה לה קשה, בין היתר בשל הגעגועים למשפחתה והעובדה שלא שלטה בשפה האנגלית. בחלוף הזמן, למדה הפבורן הצעירה את השפה עד לשליטה בה. בפנימייה החלה הפבורן בלימודי בלט, תחום שהיא עתידה להמשיך בו עד תחילת שנות העשרים שלה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר הייתה אודרי בת עשר, החליטה האם לעזוב את בריסל ולשוב להולנד. השתיים עברו להתגורר בכפר סמוך לארנהם שבהולנד, כעשרים קילומטרים מגבול גרמניה. האם חשבה שבצורה זו תוכלנה היא ובתה להתגורר באווירה רגועה, הרחק משאון העיר ורוחות המלחמה. ליתר ביטחון, מחשש לחייה בשל היותה אזרחית אנגליה, שינתה את שמה של אודרי ל"אדה פון הימסטרה" באמצעות זיוף תעודותיה. כעבור מספר חודשים פלשה גרמניה להולנד והאחרונה נכנעה לשלטון הרייך. את השינוי במצב החלה אודרי לחוש בעיקר באביב 1942. הקצבת מזון הונהגה אז ובאותו קיץ החלו להשלח משפחות של יהודים הולנדיים למחנות ההשמדה. אודרי בת ה-12 חזתה בגירוש. בזכרונותיה, היא תיארה את שראו עיניה:. באותה שנה הוציאו הנאצים להורג את אוטו, דודה של אודרי, בחשד שפעל במחתרת ההולנדית בתקיפת מטרות נאציות. אחד מאחיה למחצה ברח באותה עת מחשש שיתפס. בגיל 13 החליטה לסייע למחתרת ולשמש שליחה עבורה. היא העבירה עלונים ברחבי האזור, תוך מעבר בנקודות בידוק נאציות.
ב-17 בספטמבר 1944 פתחו בעלות הברית במבצע, בין היתר במטרה לכבוש גשר הקרוב לעיר ארנהם, הסמוכה למקום מגוריהן של אודרי ואמה, במהלך מה שהפך למבצע הכושל "מארקט גרדן". תוך כדי הלחימה כמעט ונחרבה ארנהם כליל ורבים מתושביה נהרגו. על כ-90 אלף התושבים שנותרו ציוו הנאצים לעזוב את המקום. אודרי צפתה במחזות הקשים של הפינוי. כ-40 מתושבי העיר עברו להתגורר בכפר בו שכנה הפבורן. הגרמנים הרעו את יחסם לאוכלוסייה המקומית, ובשנת 1944 סבלה האוכלוסייה מרעב כבד ומחוסר באמצעי חימום. בשל תת תזונה והתנאים הירודים חלתה הפבורן בקצרת ובצהבת והייתה מרותקת למיטתה זמן רב. היא סיפרה כי נהגה לקרוא הרבה על מנת להסיח דעתה מהרעב. כאשר הבריאה נהגה לרקוד בלט ברחובות ולאסוף כסף עבור המחתרת ההולנדית ועבור יהודים שהסתתרו במחבוא.
הפבורן כוכבת הקולנוע
לאחר תום מלחמת העולם עברו הפבורן ואמה לאמסטרדם כדי שהפבורן הצעירה תוכל להמשיך בלימודי הבלט אצל סוניה גסקל, שנחשבה לאחת הבכירות במורות למחול באותה עת. בהמשך, לאחר שהתברר כי לא תוכל לפתח קריירה כרקדנית בלט, בשל שנות המלחמה שהחלישו את גופה ומנעו ממנה להתאמן, עברו הפבורן ואמה ללונדון, שם החלה אודרי לעבוד כדוגמנית. בשנת 1951 החלה להופיע בתפקידי משנה זוטרים בסרטים. תפקידה העיקרי הראשון היה בסרט משנת 1951 - "האנשים הסודיים" בו שיחקה רקדנית בלט. כמו כן השתתפה בשנה זו במחזה "ג'יג'י" בתיאטרון בברודוויי ועבור תפקיד זה זכתה בפרס עולם התיאטרון.
סרטה ההוליוודי הראשון, בו שיחקה לצד גרגורי פק היה "חופשה ברומא" שזכה להצלחה רבה, ועבורו זכתה בשנת 1953 בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט "חופשה ברומא" הפך אותה לכוכבת, ובהמשך קיבלה הצעות רבות להשתתף בסרטים והשתתפה בין היתר ב"סברינה" עם המפרי בוגרט וויליאם הולדן עמו הייתה בקשר רומנטי. מאוחר יותר השתתפה עם הולדן בסרט נוסף - "יום מהפכה אחד בפריז".
בשנת 1954 חזרה להופיע בתיאטרון בתפקיד פיית המים בהצגה "אונדין", תפקיד עבורו זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן הפכה לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בהוליווד. היא שיחקה לצד פרד אסטר בסרט "פנים מצחיקות", לצד מוריס שבלייה וגרי קופר בסרט "אהבה אחרי הצהריים", לצד קרי גרנט בסרט "חידון בחרוזים", לצד רקס הריסון בסרט "גבירתי הנאווה", לצד פיטר או'טול בסרט "כיצד לגנוב מיליון", לצד ברט לנקסטר בסרט "הגזע הארור" ולצד שון קונרי בסרט "רובין ומריאן".
אחד מתפקידיה הידועים ביותר היה בסרט משנת 1961 - "ארוחת בוקר בטיפאני".
ליהוקה בשנת 1964 לסרט "גבירתי הנאווה" היה מפתיע, שכן הכול ציפו כי תיבחר ג'ולי אנדרוז - באותה עת שחקנית לא ידועה, שהופיעה בתפקיד זה קודם לכן בברודוויי. המפיקים העדיפו לבחור בהפבורן הידועה על פני אנדרוז. הפבורן שרה את השירים במחזמר, אולם, בלא ידיעתה הוחלף קולה בקול הזמרת מארני ניקסון. אנדרוז עצמה לוהקה באותה שנה לסרט "מרי פופינס", ואף זכתה עבור תפקיד זה בפרס אוסקר בעוד שהפבורן לא הייתה מועמדת עבור תפקידה.
החל משנת 1967, לאחר 15 שנים ככוכבת, מיעטה הפבורן להופיע בסרטים. לאחר גירושיה מבעלה הראשון מל פרר ונישואיה לפסיכיאטר אנדריה דוטי היא ילדה את בנה השני. רק לאחר גירושיה מדוטי שבה להופיע בקולנוע בסרט "רובין ומריאן". היא סירבה להופיע בסרטים מספר שנים לאחר מכן, ושבה לשחק בסרט "קו הדם של סידני שלדון" בשנת 1979.
סרטה האחרון היה הקומדיה "הם צחקו על כולם" בבימויו של פיטר בוגדנוביץ'. הפבורן הופיעה הופעת אורח נוספת אחת בסרט "לנצח" (Always) של סטיבן ספילברג משנת 1988 - סרט שלא זכה להצלחה והורד מהר מהאקרנים.
בנוסף לשפה האנגלית, שלטה הפבורן גם בצרפתית, איטלקית, הולנדית וספרדית.
עבודתה עבור UNICEF
בשנת 1978 מונתה הפבורן שגרירה מיוחדת של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF). הפבורן התרגשה מאוד ממינוי זה והחליטה להקדיש את חייה לשפר את חייהם של ילדים בארצות עניות, על מנת שלא יסבלו רעב כמו שהיא סבלה במהלך מלחמת העולם השנייה. הפבורן ביקרה בארצות רבות באפריקה ואסיה ופעלה לאיסוף כספים לתוכניות של UNICEF במשך שארית חייה.
בשנת 1992 העניק לה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית לאות הכרה על עבודתה ההומניטרית, והאקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לה את פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (הפרס ניתן לה לאחר מותה).
כיום מעניק ארגון יוניצ"ף פרס על שמה לאושיות המצטיינות בדאגה לזכויות אדם.
נישואיה ומותה
בתחילת שנות ה-50 התארסה הפבורן לג'יימס הנסון בו התאהבה "ממבט ראשון" לדבריה, אולם לאחר שנקבע מועד חתונה, ואף נתפרה עבורה שמלה, ביטלה הפבורן את החתונה משום שהגיעה למסקנה שלא תוכל להמשיך בקריירה שלה אם תינשא לו (את השמלה נתנה כמתנה לזוג איטלקי עני שעמד להתחתן ולא היה לו כסף לרכוש שמלה).
הפבורן נישאה פעמיים - לשחקן האמריקאי מל פרר ולפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי, ונולדו לה שני בנים - אחד מכל בעל - שון מפרר, ולוקה מדוטי.
הפבורן התאהבה בפרר בעת צילומי הסרט "סברינה", ונישאה לו ב-25 בספטמבר 1954. הנישואים נמשכו 14 שנים ("יותר מדי" לדבריה של הפבורן). לפרר הייתה מאהבת במשך מרבית שנות הנישואים, ואף להפבורן היה רומן עם השחקן אלברט פיני עמו שיחקה ב"שניים לדרך".
לאחר גירושיה פגשה בעת מסע ליוון את הפסיכיאטר האיטלקי אנדראה דוטי והתאהבה בו. לאחר נישואיה דוטי בגד בהפבורן מספר רב של פעמים ולבסוף, לאחר 13 שנות נישואין, כשהייתה הפבורן סבורה שבנה לוקה יוכל להתמודד עם הגירושים, התגרשה מדוטי. במהלך צילומי הסרט "קו הדם" ניהלה רומן קצר עם השחקן בן גאזארה.
הפבורן הייתה ידועה ברזונה, ובמבט לאחור, רבים סבורים שהייתה אנורקטית, אולם בנה מכחיש זאת בתוקף וטוען כי נהגה לאכול הרבה אולם הקפידה על פעילות ספורטיבית רבה וריקוד בלט. הפבורן הקפידה על חיים צנועים, והבתים בהם התגוררה היו בתים קטנים, אך בעלי גנים נרחבים בשל אהבת הגינון שלה, כמו כן היא סירבה לטוס במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה.
לאחר גירושיה פגשה את השחקן ההולנדי רוברט וולדרס עמו ניהלה מערכת יחסים ארוכה אך לא נישאה לו. הפבורן ווולדרס חיו יחד שמונה שנים מבלי להינשא. כאשר נשאלה הפבורן על כך, על ידי המראיינת ברברה וולטרס ענתה הפבורן שהיא ווולדרס נשואים - אולם לא באופן רשמי.
בשנת 1992 חלתה בסרטן התוספתן, ונותחה בבית חולים בלוס אנג'לס. אולם הסרטן פשט בגופה. הפבורן סירבה לעבור טיפולי כימותרפיה ומתה ב-20 בינואר 1993 בטוֹלוֹשְנָה (Tolochenaz) שבקנטון ווֹ בשווייץ בגיל 63.
טלוויזיה
הפבורן השתתפה בסרט הטלוויזיה בהפקת CBS "יום גשום בצומת גן העדן" (Rainy Day at Paradise Junction) קודם לפרסומה בסרט "חופשה ברומא". בשנת 1993 השתתפה הפבורן בסדרת הטלוויזיה "גני העולם" (Gardens of the World with Audrey Hepburn) בת תשעת הפרקים בהפקת רשת PBS.
פרסים
בשנת 1953 זכתה הפבורן בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי עבור תפקידה בסרט "חופשה ברומא". הפבורן הייתה מועמדת ארבע פעמים נוספות לפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים: "סברינה" (בשנת 1954), "סיפורה של נזירה" (בשנת 1959), "ארוחת בוקר בטיפני" (בשנת 1961) ו"המתן עד החשיכה" (בשנת 1967).
הפסדה בשנת 1964 לג'ולי אנדרוז הייתה תוצאה של בחירתה לסרט "גבירתי הנאווה" במקום אנדרוז שהופיעה בתפקיד בברודוויי.
הפבורן זכתה בשנת 1954 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר בשל תפקידה במחזה "אונדין", וכן פרס עבור הישגים מיוחדים בשנת 1968. זכתה בפרס גראמי עבור אלבום סיפורי הילדים שיצא לאור לאחר מותה בשנת 1993. זכתה בפרס אמי עבור הישגים מיוחדים - עבור סדרתה "גני העולם", לאחר מותה בשנת 1993.
דני ליבגוט
דני ליבגוט (נולד ב-18 ביוני 1971) הוא שחקן כדוריד ישראלי ששיחק בתפקיד פיבוט וכיום מאמן קבוצת הנוער של א.כ. נס ציונה.
אודרי הפבורן
פרסים
הפבורן היא אחת מ-17 האנשים שזכו בפרסי אמי, גראמי, טוני ואוסקר גם יחד.
סרט ביוגרפי ואזכורים תרבותיים
שחקניות רבות ניסו במהלך השנים להידמות לאודרי הפבורן בתצלומיהן ובמשחקן, ובהם השחקניות נטלי פורטמן, קירה נייטלי, אודרי טוטו ואמי רוסום.
דני ליבגוט
קריירה
בשנת 1990 הושאל ליבגוט לעונה אחת לאגודת א.כ. נס ציונה ולאחר מכן לארבע עונות באגודת מכבי רחובות במהלכן זכה פעם אחת בתואר מלך השערים של הליגה. בשנת 1995 חזר דני לקבוצת הפועל ראשון לציון ושיחק בה במשך שבע שנים. בין הישגיו הבולטים בשנים אלו נמנות שש זכיות באליפות המדינה, חמש זכיות בגביע מדינה, מעל 40 משחקים בגביע אירופה, שלוש השתתפויות בליגת האלופות האירופית ובהן העפלה אחת לרבע הגמר (כולל ניצחונות על קבוצות העל האירופאיות קיל ולשקו). בשנת 2003 עבר לקבוצת א.כ. נס ציונה ושיחק בה במשך שלוש עונות יחד עם אחיו טולי ליבגוט, המשחק כשוער. בשנים אלו הקבוצה העפילה פעמיים לחצי גמר הפלייאוף ופעם אחת לגמר גביע המדינה.
אודרי הפבורן
סרט ביוגרפי ואזכורים תרבותיים
דמות הנסיכה אורורה בסרט "היפהפייה הנרדמת" של אולפני וולט דיסני מבוססת על דמותה של אודרי הפבורן, משום שהמאייר העריץ אותה.
דני ליבגוט
קריירה
בשנת 2005 עבר (ביחד עם אחיו טולי) לשחק בקבוצת מ.כ. חולון (קריית שרת בעבר) למשך ארבע עונות. בתקופה זו העפילה הקבוצה פעמיים לפלייאוף העליון של הליגה.
שיחק גם במדי נבחרת ישראל בכדוריד והיה שותף להישג ההיסטורי של העפלה לאליפות אירופה בשוודיה בשנת 2002. ביוני 2009 התקיים טקס פרידה של הנבחרת מליבגוט במשחק נגד נבחרת גרמניה.
ליבגוט שיחק לרוב בחולצה מספר 13 (פרט לנבחרת ישראל שבה שיחק עם המספר 20).
בשנת 2008 סיים ליבגוט בהצלחה את לימודיו בקורס מאמני כדוריד של מכון וינגייט.
דני מונה למאמן קבוצת מכבי קריית שרת חולון לעונת 2009/2010. בעונת 2013\2014 נבחר למאמן העונה כאשר הגיע עם קבוצתו מ.כ חולון למקום השישי בליגה עם ניצחונות רבים. בעונת 2014\2015 התפטר מקבוצת מ.כ חולון כאשר הייתה בתחתית.
ובעונת 2015\2016 מונה למאמן הנוער של הפועל ראשון לציון, עמה זכה באליפות.
בשנת 2020ֶ עבר ליבגוט לאמן את קבוצת הנוער של א.ס. רמת השרון. בשנת 2022 החל לאמן את קבוצת הנוער של מועדון הכדוריד א.כ. נס ציונה.
משה טיומקין
משה טיומקין (נולד ב-22 בספטמבר 1931) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה
טיומקין נולד בסטניסלבוב שבפולין ובמלחמת העולם השנייה, לאחר הכיבוש הגרמני של העיר והאקציות שבוצעו בה, ברחה משפחתו מהעיר אל בית סבו בעיירה מונסטז'יסקה שבפולין. לאחר שהגרמנים הגיעו לעיירה, נתפס טיומקין ונשלח עם משפחתו לגטו בוצ'אץ'. בשנת 1942 נערכה אקציה בגטו במהלכה התגלה מקום מחבואם ואימו נרצחה בעוד חייו ניצלו לאחר שמצא מסתור בין גופות. אביו שהה מחוץ לגטו באותה עת וביום למחרת התאחד עמו והצטרף ליחידת פרטיזנים רוסית, עמה שהו בהרי הקרפטים שבאוקראינה עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום ב-1944. טיומקין נקלט כילד יתום במחנה ילדים של "השומר הצעיר" בגרמניה וב-1947 עשה דרכו לארץ ישראל על סיפון אוניית המעפילים "אקסודוס", אך לאחר קרב ימי עם הבריטים ותפיסת האונייה בסופו, גורש עם יתר המעפילים לגרמניה. לבסוף, עלה טיומקין לארץ ישראל ב-1948.
בשנת 1950 התגייס טיומקין לצה"ל, עבר קורס קצינים וב-1953 התגייס למשמר הגבול והיה בין מקימי החיל. טיומקין היה סגן מפקד פלוגה בחיל בעת טבח כפר קאסם, שבוצע על ידי מחלקה שהשתייכה לפלוגה זו, ואף הגיע בשעת האירוע לכפר קאסם והפסיק את הירי באזרחים. לאחר הטבח, היה טיומקין בין העדים המרכזיים במשפט של 11 אנשי מג"ב שהיו מעורבים באירוע.
ב-31 במאי 1962 פיקד על אבטחת ביצוע גזר דין מוות לאדולף אייכמן, והיה בין הנוכחים בתלייתו. בשנים 1962–1964 היה מפקד פלוגת מג"ב בפרוזדור ירושלים. במלחמת ששת הימים היה מפקד גדוד שהשתתף בכיבוש ג'נין, שכם ורמת הגולן. לאחר המלחמה פיקד על גדוד 4 של מג"ב, שפעל משני עברי הקו הירוק באזור השרון ובנוסף גם ברצועת עזה. בשנים 1970–1972 המשיך לפקד על הגדוד לאחר שזה נהפך למרחב התיכון במשמר הגבול. כמפקד המרחב הקים טיומקין את יחידת מג"ב בנמל התעופה בן-גוריון, אשר הייתה כפופה למרחב עליו פיקד, בין היתר בזמן חטיפת מטוס סבנה ובזמן ביצוע הטבח בנמל התעופה על ידי קוזו אוקמוטו.
בנובמבר 1972 המשיך טיומקין לשירות במשטרת ישראל והיה מפקד מרחב ירקון. לאחר ששירת כסגן מפקד מחוז תל אביב במשך כשנתיים, מונה בספטמבר 1976 מונה למפקד המחוז ובינואר 1977 הועלה לדרגת ניצב. בתקופת שירותו במשטרת ישראל פיקד טיומקין על אירועים שהסעירו את המדינה בתקופה זו כגון: אירוע חוליית המחבלים שהשתלטה על מלון סבוי, ההפגנות ברחוב השומר, פיגוע הדמים בכביש החוף ב-1978, וחטיפת הילד אורון ירדן ורציחתו על ידי הרוצח צבי גור. בנוסף, בתקופתו כמפקד המחוז פעל טיומקין כנגד הפשע המאורגן בישראל (רשימת ה-11).
לאחר פרישתו מהמשטרה כיהן כחבר הנהלה במספר חברות ביניהן סולל בונה, שיכון ובינוי אחזקות, ספרינג ניהול קרן פנסיה, וכן בחברות הבת של קבוצת איילון ביטוח. כמו כן, בשנות ה-80 היה יו"ר ההנהלה של אגודת אל סם. בנוסף, שימש טיומקין כיו"ר ועדת הביקורת של קופת גמל "שובל" וכיו"ר דירקטוריון "מגן זהב" לניהול קרנות פנסיה. בשנים 1997–2003 היה שופט בבית הדין לעבודה כנציג ציבור מטעם המעסיקים. נוסף לכך שימש טיומקין יועץ ליחסי עבודה עבור התאחדות הקבלנים וחבר ועדת העבודה בלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
במקביל לתפקידיו האזרחיים, שירת טיומקין כקצין בפיקוד העורף שבצה"ל בשירות מילואים, במהלכו הגיע לדרגת אלוף-משנה.
בפעילותו הציבורית שימש יו"ר סניף תל אביב, יו"ר מרחב תיכון וחבר ההנהלה הראשית של האגודה למען החייל. בשנת 1998 נבחר למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת כח לגמלאים, וכיהן כחבר המועצה במשך שלוש כהונות. במהלך כהונות אלו שימש טיומקין כראש רשות התחבורה, תנועה וחנייה העירונית, וכן היה אחראי על תיק החירום ועל קשרי החוץ של העירייה.
במאי 2012 מונה טיומקין כיושב ראש מועצת המנהלים של איילון חברה לביטוח למשך שנה.
ביום העצמאות 2014 קיבל טיומקין את אות יקיר העיר תל אביב-יפו על פועלו הרב למען העיר.
חיים אישיים
טיומקין נשוי לוויקי, אשת חינוך ואמנית בזכות עצמה, והם מתגוררים בתל אביב. טיומקין אב ל-2 בנים ולבת, מהם יש לו 7 נכדים ו-3 נינים. שני בניו, אילן ורון, שירתו אף הם כקצינים בצה"ל, וסיימו את שירותם בדרגת סגן-אלוף.
טיומקין בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני ודוקטורט במנהל עסקים מאוניברסיטת ניופורט שבארצות הברית.
שגר ועדכן
כלי נשק מונחים כמו טיל התמוז או מל"ט הפוטרוס הם דוגמאות לכלי נשק בשיטת שגר ועדכן.
דום דה-לואיז
דומיניק (דום) דה-לואיז (באנגלית: Dominick "Dom" DeLuise; 1 באוגוסט 1933 - 4 במאי 2009) היה שחקן, קומיקאי, במאי קולנוע, מפיק טלוויזיה, שף וסופר אמריקאי.
שגר ועדכן
העברת העדכונים יכולה להתבצע בדרכים הבאות:
דום דה-לואיז
ביוגרפיה
דה-לואיז נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא סיים לימודיו בתיכון לאומנויות הבמה במנהטן, ומאוחר יותר למד באוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס.
הוא נהג להשתתף בתפקידים קומיים, אם כי בסרט מוקדם משנת 1964 בשם Fail-Safe הוא הראה יכולות משחק מגוונות יותר. הופעתו המשמעותית הראשונה הייתה בתוכנית הטלוויזיה הבדרנים (The Entertainers) בשנת 1964.
דה-לואיז השתתף בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית של דין מרטין בשנות ה-60. תחילה בתפקיד אורח ומאוחר יותר בתפקיד קבוע. בשנות ה-70 וה-80 הוא נהג לככב לצידו של ברט ריינולדס בסרטים רבים, הידועים שבהם היו מרוץ מחוף לחוף, מרוץ מחוף לחוף 2, הסוף ובית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס.
דה-לואיז התפרסם בעיקר בזכות תפקידיו בסרטיו של הבמאי מל ברוקס, שליהק אותו בין היתר לסרטיו 12 הכיסאות, אוכפים לוהטים, ההיסטוריה המטורפת של העולם, סרט אילם ורובין הוד: גברים בגטקעס. דה-לואיז גם תרם את קולו לדמות של פיצה דה האט בשיגעון בחלל, הפרודיה של ברוקס על טרילוגיית מלחמת הכוכבים. בנוסף לתפקידי משחק, דה-לואיז עסק רבות גם בדיבוב סדרות וסרטי אנימציה.
מאז שנות ה-50 ועד שנותיו האחרונות, דה-לואיז הספיק לככב בעשרות סרטים, מחזות ותוכניות טלוויזיה כמו הטרול בפארק הקסום וגן עדן לכלבים, ואף ביים סרט קולנוע אחד ("Hot Stuff" מ-1979) וסרט טלוויזיה ("Boys Will Be Boys" מ-1997), הוא אף כיכב בפרק של "החבובות". בשנותיו האחרונות, הוא טיפח קריירה חדשה כשף, ופרסם שני ספרי מתכונים פרי עטו. כמו כן, דה-לואיז פרסם שבעה ספרי ילדים.
בשנת 1986 כיכב בסרט ירח דבש מכושף בתפקיד הראשי (לצד ג'ין ווילדר וגילדה רדנר), כשהוא מגלם את הדודה הזקנה קייט.
דה-לואיז נפטר בשנתו ממחלת הסרטן ב-4 במאי 2009, בבית חולים בקליפורניה בו היה מאושפז,.
היה נשוי לשחקנית קרול ארתור ואביהם של השחקן, התסריטאי והבמאי פיטר דה-לואיז והשחקנים דייוויד דה-לואיז ומייקל דה-לואיז.
Plague Inc.
(בתרגום חופשי מאנגלית: "מגפה בע"מ") הוא משחק סימולציה ואסטרטגיה בזמן אמת המפותח על ידי הסטודיו הבריטי Ndemic Creation. המשחק יצא תחילה למכשירים הניידים בפלטפורמות iOS ואנדרואיד במהלך שנת 2012, ובהמשך גם למחשבים האישיים (Windows, מק, לינוקס) ולקונסולות (Xbox One, פלייסטיישן 4 ונינטנדו סוויץ') בשם Plague Inc: Evolved. מטרת המשחק היא ליצור מגפה על ידי שימוש בפתוגנים שונים, ולהשמיד באמצעותה את אוכלוסיית העולם.
לאחר יציאתו, המשחק צבר מעל ל-120 מיליון הורדות במכשירים הניידים, וזכה בתואר "משחק האסטרטגיה של השנה" על ידי מגזין IGN בשנת 2012. בשנת 2017 יצאה גם גרסת משחק לוח למשחק בשם Plague Inc.: The Board Game.
משחקיות
עם התחלת המשחק, השחקן יכול לבחור באחד מתוך מגוון סוגי גורמי מחלות, כאשר זמינים לשחקן הן פתוגנים מציאותיים (חיידקים, וירוסים, פרוטיסטים וכדומה) והן לא-מציאותיים (תולעת השולטת על המוח האנושי, מגפת זומבים וכדומה). השחקן מתחיל את המשחק כאשר זמין לו רק הפתוגן "חיידקים" ושאר גורמי המחלה נעולים, ועליו "לפתוח" את שאר גורמי המחלה באמצעות ניצחון עם גורם המחלה שקדם לו ברשימה.
המשחק לרוב יסתיים ברגע שהמחלה השמידה את כלל האנושות, מה שיוביל לניצחון, או כאשר הסתיים פיתוח מרפא למחלה שהופץ גלובלית או כאשר נשארו מדינות שנקיות לחלוטין מהפתוגן, תנאים שיובילו להפסד.
פתוגנים זמינים
במשחק זמינים שבעה פתוגנים "בסיסיים", אשר רובם מבוססים על פתוגנים שקיימים במציאות, ומספר פתוגנים "מיוחדים" בדיוניים.
פתוגנים מיוחדים
פתוגנים אלו זמינים בגרסאות הסמארטפון דרך דף "מיוחד", ללא קשר לפתוגנים הרגילים, ובגרסת הפלאפונים ניתן לנסות אותם פעם אחת בלבד ולאחר מכן השחקן יצטרך לשלם כדי להפוך אותם לזמינים לצמיתות. בגרסת המחשב הם זמינים כחלק מהרשימה הרגילה, ועל השחקן לנצח בהם לפני שיפתח פתוגנים נוספים. כיוון שמדובר במחלות בדיוניות, דרכי ההעברה, היכולות והתסמינים יהיו שונים מאלו של המחלות ה"רגילות".
תרחישים
בנוסף למצבי המשחק הרגילים שפורטו לעיל, השחקן יכול לשחק במגוון תרחישים (Scenarios) שמטרתם לדמות מצבים אמיתיים או בדיוניים בהם עשויה להגיע מגפה אל העולם. לדוגמה: מה היה קורה אילו המגפה השחורה או אבעבועות שחורות היו חוזרות אל העולם המודרני, מה היה קורה לו איברים מלאכותיים היו זמינים לכל דורש, מה היה קורה אילו מדינות היו סוגרות את גבולותיהן, שינויים במזג האוויר דוגמת התחממות גלובלית או עידן קרח, פתוגן שהגיע מן החלל, ועוד. בגרסת המחשב ישנו עורך תרחישים (Scenario Editor) ובאמצעותו השחקן יכול ליצור ולהפיץ תרחישים משלו.
תרחיש מיוחד שיצא לרגל עונת החגים של 2014, תיאר מצב בו מדינות העולם שרויות בדיכאון מתמיד וכתוצאה מכך אנשים מסתגרים בבתיהם, אין נמלי תעופה או נמלי ים. באמצעות תולעת שקרויה "העוזר הקטן של סנטה קלאוס" (Santa's little helper) על השחקן לעזור להפיץ מחדש את השמחה בעולם.
עצומה שנפתחה בשנת 2019 גרמה למפתחי המשחק להכריז כי הם יכניסו תרחיש העוסק בהתנגדות לחיסונים.
ביקורת
המשחק זכה לביקורות טובות באופן כללי, כאשר ממוצע הביקורות מאתר Metacritic עומד על 80 מתוך 100 עבור גרסת האייפון. גרסת המחשב, שמופצת דרך Steam, זכתה ל-93% ביקורות חיוביות.
המשחק זכה לשבחים גם מגורמים שאינם קשורים לתעשיית משחקי המחשב. במרץ 2013, מפתחי המשחק הוזמנו לשאת דברים במרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית, כאשר הדגש היה על כיצד ניתן להשתמש במשחקים שכאלה כדי ליצור מודלים של התפשטות מגיפות בעולם וכיצד משחקים כאלו תורמים להעלאת מודעות וחינוך הציבור לבריאות. כתוצאה מכך, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן שיבח את המשחק והכריז כי זהו כלי מצוין להעלאת מודעות לנושאי בריאות הציבור ומניעת הפצתן של מחלות העשויות להיות קטלניות.
בפברואר 2020 הורתה ממשלת סין להסיר את המשחק מחנות האפליקציות בסין, בטענה כי הוא מכיל "תוכן לא חוקי".
אריות ים
אריות ים או כפירי ים (שם מדעי: Otariinae) הם תת-משפחה של יונקים ימיים מתת-הסדרה טורפים ימיים (Phocoidea). את אריות הים מאפיינים סנפירים ארוכים, אוזניים קטנות ותנועה ביבשה על ארבעת סנפיריהם. כושרם לכופף את הסנפירים האחוריים לפנים מקנה להם יכולת לטפס במהירות על גבי סלעים. קולו של אריה הים הוא נביחה רמה. אריות ים נמצאים בדרך כלל באזורים בעלי אקלים קוטבי — ליד אנטארקטיקה או הקוטב הצפוני.
משרד מודיעין הצי
משרד המודיעין הימי (באנגלית: The Office of Naval Intelligence, בראשי תיבות: ONI) הוא סוכנות הביון הצבאית של הצי האמריקני.
ONI הוקמה בשנת 1882 במטרה לקדם את מאמצי המודרניזציה של חיל הים. הארגון הוא החבר הוותיק ביותר בקהילת המודיעין של ארצות הברית ומשמש כמקור עיקרי למודיעין הימי. מאז מלחמת העולם הראשונה התרחבה משימתה כך שתכלול דיווחים בזמן אמת על התפתחויות ופעילויות של חילות ים זרים; שמירה על המשאבים והאינטרסים הימיים; מעקב והתמודדות עם איומים ימיים לאומיים; מתן תמיכה טכנית, מבצעית וטקטית לצי האמריקני ושותפיו; מעקב אחר הסביבה הימית העולמית.
ONI מעסיקה למעלה מ-3,000 אנשי צבא ואזרחים ברחבי העולם וממוקמת במרכז הביון הימי הלאומי בסוויטלנד, מרילנד.
ג'ונו (אלסקה)
גאוגרפיה
שטחה של העיר ג'ונו גדול משטח מדינת רוד איילנד או מדינת דלאוור, וקטן אך במעט משטח שתי מדינות אלה גם יחד. שטחה הכולל של העיר הוא 8,430.4 קמ"ר (העיר השנייה בגודלה בארצות הברית, אחרי סיטקה), מהם 7,036.1 קמ"ר שטחי יבשה ו-1,394.3 קמ"ר שטחי מים (16.54%). העיר בנויה לרגלי הר בשם זה ולחוף הים, למול האי דאגלס.
אקלים
האקלים בעיר מוגדר כאקלים אוקיאני. כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,400 ל-2,300 מילימטרי גשם. כמות השלג השנתית הממוצעת היא 257 ס"מ של שלג. הטמפרטורות הגבוהות ביותר נמדדות בחודש יולי (18 מעלות צלזיוס בממוצע) והנמוכות בינואר (6- מעלות צלזיוס בממוצע).