cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לרנז טייט
קריירה
החל משנת 2017 משחק טייט בדרמת הפשע "כוח" ברשת Starz, אותו חיו הסוערים של הראפר 50 סנט שגם מככב בסדרה. טייט הצטרף לעונה הרביעית כדמות חוזרת כראשד טייט, חבר קונגרס מושחת וקצין משטרה לשעבר. בעונה החמישית דמותו הפכה לדמות ראשית.
חיים אישיים
טייט נשוי לטומשינה פארוט, להם שני ילדים מיילס וזאנדר.
אמיל בארה
אמיל בארה (במקור באראך - Barach, בהונגרית: Baré Emil; וינה, 8 בספטמבר 1870 – בודפשט, 29 במרץ 1943) היה כנר וירטואוז ומורה, פרופסור למוזיקה. הוא ניגן את כינור הסולו בביצוע המלא הראשון של יצירת המלחין בלה ברטוק "שני דיוקנאות".
ביוגרפיה
אמיל באראך נולד במשפחה יהודית-הונגרית כבנם של זיגמונד ברך (1842–?), רופא יליד באצ'קה טופולה (אז ממלכת הונגריה כיום בסרביה), ושל רוזה גוטלוב (1841–1913) ילידת מורביה, שהייתה מחנכת וסופרת תחת השם הבדוי ד"ר מריה לאַבֵרָה. אמיל בארה שינה את שמו לבארה כשהיה בן שש עשרה.
אמיל בארה היה תלמידו של יוזף הלמסברגר הבן בקונסרבטוריון של Gesellschaft der Musikfreunde בווינה, ולאחר מכן המשיך את הכשרתו אצל לאמבר מסאר בקונסרבטואר של פריז.
בפריז הוא ניגן בתזמורת למורו, בתזמורות של האופרה הגדולה ובתיאטראות הזמר הגרמניים, ובין 1897 לבין 1902 הוא היה "סגן הקונצרטמאסטר" של התזמורת הסימפונית של שיקגו. הוא הגיע לבודפשט לאחר שהותו בארצות הברית. ב-1903 הפך לקונצרטמאסטר (כנר ראשי) של תזמורת בית האופרה של בודפשט ולמורה ב"מוזיקה לאומית". ב-24 ביוני 1906, בבודפשט, נשא את אמה ראדו, בתם של וילמוש ראדו ושל רגינה גולדשטיין, שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים. ב-20 באפריל 1916, שני הפרקים של "שני דיוקנאות" של ברטוק בוצעו לראשונה בסולו הכינור שלו, בניצוחו של אישטוואן שטרסר ובהשתתפות תזמורת האופרה. (החלק הראשון הוצג כבר ב-1911 על ידי אימרה ואלדבאואר) ב-1919, הוא המיר את דתו היהודית לדת הקתולית.
חברותו באופרה הסתיימה ב-1933 לאחר שלושה עשורים, הוא לימד ב"מוזיקה לאומית" כפרופסור לכינור עד 1935. תלמידו המפורסם ביותר היה ליקו אמאר.
נתן נלסון
נתן נֶלסון (נולד ב-1 בינואר 1938) הוא פרופסור אמריטוס לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית ומבנית באוניברסיטת תל אביב. חתן פרס ישראל בחקר מדעי החיים לשנת תשע"ג (2013). הוא פרסם למעלה מ-240 מאמרים מדעיים שצוטטו למעלה מ-15,000 פעמים.
ביוגרפיה
נלסון נולד לגניה ומשה במושב אביחיל ב-1938. אביו, שהגיע לארץ ישראל ב-1918 מארצות הברית כחייל בגדוד העברי, היה חלוץ ממייסדי רמת גן, גן חיים ואביחיל. משפחת אמו הייתה מראשוני רמת גן. נלסון שירת בנח"ל המוצנח ובמסגרתו היה חבר קיבוץ גבים. בעקבות מחלת אביו, עזב את הקיבוץ על מנת לטפל במשק באביחיל.
ב-1961 פרופ' אלעזר כוכבא, שהיה מורו של נלסון שכנע אותו ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב באבו כביר. נלסון השלים שם 3 תארים, עד לדוקטורט (ב-1970 בהדרכתו של פרופ' יוסקה נוימן). בתקופה זו פגש ונישא לחנה לבית בורשטין. לימים נולדו להם שלושה ילדים. את הפוסט-דוקטורט עשה נלסון אצל פרופ' אפרים רקר באוניברסיטת קורנל בארצות הברית. ולאחריו הוזמן ללמד בטכניון בחוג לביולוגיה. ב-1980 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. לאורך השנים היה בשבתונים בביוצנטרום בבזל אצל פרופ' ג'ף שץ ובאוניברסיטת קורנל אצל פרופ' רקר.
ב-1985 נענה להצעתו של פרופ' רון קבק להצטרף למכון לביולוגיה מולקולרית בחברת Roche בארצות הברית שם עסק במחקר בסיסי. ב-1995 חזר לישראל ויסד את קבוצת המחקר שלו במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת תל אביב. בנוסף להוראה ולמחקר היה מהמובילים להקמת מרכז לקריסטלוגרפיה ע"ש דניאלה ריץ' באוניברסיטת תל אביב, שהוקם בתקציב מינימלי, ועמד בראשו בין השנים 2005–2011. נלסון היה חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב, סגן יו"ר המכון לביולוגיה מולקולארית ותאית של יונסקו בוורשה, ונשיא האגודה הביוכימית הישראלית. ב-2011 קיבל מענק מחקר חמש שנתי למדענים בכירים מה-European Research Council (ERC).
עבור הישגיו המדעיים זכה נלסון בפרסים ואותות של כבוד ובהם פרס הומבולט (Humboldt), חברות ב-EMBO, פרס קציר של ILANIT, ובתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות סצ'ואן בסין ואוניברסיטת בולוניה באיטליה. נתן נלסון הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי החיים לשנת תשע"ג (2013).
מחקריו
מחקריו של נלסון עוסקים בחלבונים הממוקמים בקרום התא. הישגיו העיקריים הם בתחומים של חלבוני V-ATPase, נשאי נוירוטרנסמיטרים (חומרים המוליכים אותות בין תאי עצב) ונשאים של יוני מתכות ופוטוסינתזה.
V –ATPase
V-ATPase הוא קומפלקס המצוי בקרומים תאיים המפרק מולקולות ATP, ומנצל את האנרגיה המתקבלת מן הפירוק כדי להעביר חומרים לתוך אברוני התא בניגוד למפל הריכוזים של החומר. נלסון חקר שמרים המסוגלים להתקיים ללא הקומפלקס הזה, ובכך איפשר לחקור את המבנה שלו ולאתר את הגנים המקודדים אותו. ממצא זה היה הבסיס לשורה של מחקרים שהתמקדו ב-V-ATPase. רבים מהגנים המקודדים את מרכיבי הקומפלקס התגלו במעבדתו של נלסון, ואחד החלבונים אף הופק בגביש שמבנהו פוענח. לחלבון זה אף הוצע מנגנון פעולה.
נשאים במוח
נלסון חקר חלבונים המשמשים נשאים להעברת מוליכים עצביים דרך קרום תא העצב. לדוגמה, הוא היה שותף לגילוי הגן שמקודד את הנשא של המוליך העצבי חומצה גאמא-אמינובוטירית (ידוע בקיצור כ-GABA. חלבון זה מורכב מ-12 מקטעים חוצי-ממברנה, והוא הגן הראשון שפורסם שמקודד לנשא של מוליך עצבי כמו גם הראשון שפורסם שמקודד נשא של חומצת אמינו. נשאים נוספים של מוליכים עצביים התגלו ואופיינו במעבדתו.
נשאי מתכות
נלסון חקר נשאי מתכות, ומחקריו בשמרים סיפקו הסבר לעמידות ורגישות לחיידקים מחוללי מחלות בעכברים ובבני אדם, ובהן צרעת ושחפת. נלסון הראה שבזבובי דרוזופילה (זבובי פירות) ניתן להתגבר על חוסר הטעם שמופיע כתוצאה מפגם בגן המקודד לחלבון זה, על ידי תוספת של מתכות כמו מנגן וברזל למזונם.
פוטוסינתזה
פוטוסינתזה היא תהליך המשמש להפקת אנרגיה ותרכובות אורגניות מתרכובות אי-אורגניות בחלק מהיצורים החיים. תהליך הטמעת האור, בו פעילים ארבעה קומפלקסים של חלבונים ממברנליים, היה מרכז התעניינותו של נלסון מתחילת הקריירה המדעית שלו. מתוכם חקר שלושה:
הישגו הבולט ביותר בתחום זה הוא פיענוח מבנה ה-photo system I (PSI) של צמחים עילאיים בעזרת שיטות קריסטלוגרפיות. פתרון הגביש חשף מבנה הכולל 18 חלבונים שונים בעלי 46 קטעים חוצי ממברנה, כ-170 מולקולות כלורופיל (החומר הירוק בצמח שקולט אור), כ-30 קרוטנואידים (קולטי אור מסוג שונה שגם מגינים מנזקי חמצון), ועוד. קומפלקס זה הוא המסובך ביותר שנפתר מבין הקומפלקסים הממברנליים (הקרומיים). נלסון מצא שכאשר גביש ה-PSI, שממדיו זעירים ביותר (נמדדים באלפיות של מ"מ) מואר בלייזר בסביבה נטולת חמצן, הוא מייצר מתח חשמלי של למעלה מ-10 וולט.
המהומות ביוון (2008)
המהומות ביוון בשנת 2008 החלו ב-6 בדצמבר, כאשר תלמיד בן 15 בשם אלכסנדרוס גריגרובולוס נורה למוות על ידי איש משטרה יווני. ירי זה בוצע תוך כדי עימות בין צעירים יוונים למשטרת אתונה. על פי עדות ראייה, השוטר ירה בצעיר על מנת להורגו אך השוטר עצמו טוען כי הצעיר נהרג מהנתז ולא מהירי עצמו. העימות גרם למהומות והפגנות שהתפשטו ברחבי העיר בהשתתפותם של מאות צעירים. בהמשך, התפשטו המהומות לסלוניקי ואזורים יוונים אחרים, כולל שני האיים התיירותיים כרית וקורפו, ולערים נוספות מחוץ ליוון, ההפגנות התפשטו גם לניקוסיה בירת קפריסין ולפאפוס.
על פי עוברי אורח שרואיינו על ידי עיתונאים, הרג הצעיר בוצע ללא כל התגרות מצידו. המשטרה היוונית טוענת כי הצעיר נהרג בשעה שניסה לזרוק פצצה על רכב משטרתי שהוקף בשלושים אנרכיסטים אלימים. המהומות ביוון גרמו לפציעתם של 24 שוטרים ולנזק ל-31 חנויות, 9 בנקים ו-25 מכוניות.
השבוע הראשון למהומות
לאחר רגיעה נוספת במהומות בבוקרו של ה-7 בדצמבר, מצעד של המפגינים התעורר מחדש למהומות ואלימות בשעה שהמשטרה השתמשה בגז מדמיע. מהומות אף פרצו ליד בנין הפרלמנט.
ב-10 בדצמבר הכריזו האיגודים המקצועיים ביוון על שביתה כללית, במחאה על המדיניות הכלכלית של הממשלה, ועל התנהגות המשטרה, ואף סגרו את נמל התעופה הבינלאומי של אתונה. למחרת, ב-11 בדצמבר 4000 סטודנטים צעדו כנגד המשטרה והשתמשו בבקבוקי תבערה כנגדה.
ביום שישי ה-12 בדצמבר, סטודנטים תקפו את המשטרה מחוץ לבניין הפרלמנט. המשטרה בתגובה השתמשה בגז מדמיע. גשם כבד אשר ירד במקביל להפגנות, הפחית את עוצמת האמצעי כנגד המפגינים. המפגינים, היוו השראה למפגינים שונים ברחבי אירופה להעתיק את דפוסי הפעולה. באותו היום, הגישה המשטרה היוונית בקשה לגז מדמיע נוסף אחרי שאזל הגז בעקבות שימוש ב-4600 קפסולות עד אותו הזמן.
ביום שבת ה-13 בדצמבר, קבוצה גדולה של מפגינים התכנסה בחזית הפרלמנט היווני במרכז אתונה למרות העובדה שהמוחים בחזית הפרלמנט הפגינו בצורה לא אלימה יחסית, המשטרה ניסתה לפזר את המהומות ב-1:30 (זמן מקומי) בגז מדמיע. תגובה זו של המשטרה נענתה בבקבוקי תבערה ואלימות מצדם של הסטודנטים. באותו היום, 100 מפגינים לערך יידו בקבוקי תבערה על תחנת המשטרה ליד המקום בו נהרג הסטודנט. ביום ראשון ה-14 בדצמבר סטודנטים הצטרפו לדרישת תושבי השכונה אשר בה נהרג הסטודנט ימים ספורים קודם כי שם הרחוב אשר בו הוא נהרג יקרא על שמו. במקביל, לפחות ארבע תחנות רדיו אשר בסיסן באתונה נתפסו על ידי מפגינים. בסלוניקי, הפגינו סטודנטים בסולידריות עם כל האנשים אשר נעצרו כתוצאה ממהומות השבוע החולף.
השבוע השני למהומות
ביום שני ה-15 בדצמבר התכנסו סטודנטים מחוץ לתחנת המשטרה במרכז אתונה. המשטרה החליטה לפזר את ההפגנה אחרי שכמה מן המפגינים זרקו ביצים על אחת מחוליות המשטרה. בפיראוס, 300 סטודנטים התכנסו ליד בית הכלא המקומי והקניטו את המשטרה אשר ירתה גז מדמיע על מנת לפזרם. על פי איגודי המורים, 600 בתי ספר לערך נפלשו על ידי סטודנטים מוחים בנוסף ל-150 אוניברסיטאות. נתונים אלו נמסרו על ידי שר החינוך היווני. באיוניה תחנת השידור הציבורית נתפסה על ידי סטודנטים וקבוצות מהשמאל הרדיקלי מצעדים והפגנות נערכו גם בחניה, הרקליון, לריסה וכן בסלוניקי. ביום שלישי ה-16 בדצמבר, הפגנות והתכנסויות נערכו מחוץ לתחנות משטרה רבות באתונה ובפיראוס. בהמשכו של אותו היום, צעירים רעולי פנים נהרו ממתחם האוניברסיטה של זוגרפו והחלו ליידות בקבוקי תבערה בסמיכות למפקדת המשטרה. שישה שוטרים נפצעו ועשרה כלי רכב משטרתיים עלו באש. בינתיים, קבוצה של שלושים מפגינים לערך, פלשו לאולפני השידור הציבורי והפריעו לשידור חדשות בהשתתפות ראש ממשלת יוון. קותס קרמנליס. למשך דקה, עמדו המפגינים מול המצלמות ואחזו בשלט האומר: "הפסיקו לצפות, צאו החוצה אל הרחובות." בעקבות התקרית, הגיש ישב ראש השידור הציבורי את התפטרותו אבל היא נדחתה על ידי הממשלה. הוא אף הוסיף כי "לא ניתן לקבל את זה שאינדיוידאולים לא מזוהים ימנעו מאחרים את זכותם לאינפורמציה. ביום ד' ה-17 בדצמבר התקיימה התכנסות מחוץ לבית המשפט המקומי של אתונה וצעירים החלו לזרוק ביצים ועגבניות על המשטרה. הפגנה נוספת נערכה על ידי החזית הצבאית של כל העובדים, איגוד סוחרים בעל זיקה שמאלנית קומוניסטית מקומית. ההפגנה נערכה במרכז אתונה ו-5000 מפגינים לערך לקחו בה חלק. באותו היום, סטודנטים מפגינים, הצליחו להתחמק מהשומרים בכניסה לאקרופוליס באתונה ותלו שם, על קיר הסמוך לפרתנון, שתי כרזות ורודות הקוראות לתמוך בהמשך ההפגנות. על השלט הראשון נאמר: "חמישי ה-18/12 הפגנות בכל אירופה" ואילו הבאנר השני נשא את המילים התנגדות ביוונית, איטלקית, אנגלית וגרמנית. המפגינים בנוסף, צעקו כי בחרו במוניומנט הגלובלי המסוים הזה לדרוש את התנגדותם לאלימות המדינה וכן לדרוש זכויות חינוך ועבודה. עשינו (את מה שעשינו כעת) על מנת לשאת הודעה גלובלית לכל אירופה אמרו המפגינים. דובר הממשלה, אבנגלוס אנטונרוס, מסר כי לא ניתן לסלוח למפגינים והאשימם בהטלת כתם על תדמיתה של יוון בעולם. בקייסריאני, ליד מפקדת המשטרה, שרפו קבוצה של אנרכיסטים אוטובוס משטרתי, הנהג הצליח לחלץ עצמו בשלום. בהפגנה נוספת, 40 אנשים לערך, מהגרים, עובדים ומובטלים, תפסו את משרדי איגוד העובדים המרכזי, הקונפדרציה הכללית של העובדים היוונים. נשיא האיגוד, פנגופולוס, אמר מסר כי העובדים מחמיצים את הנקודה: "האיגוד אינו שולט בארץ זו". מחאה נוספת גם נערכה מחוץ למשרדו של מושל סלוניקי וכן מול השר האחראי על מקדוניה. מאוחר יותר באותו הלילה, פצצה ביתית התפוצצה ליד סניף מקומי של היורובנק. במחוז של קלמריה. נזק נוצר לחזית הבניין בו נוצר הפיצוץ. פצצה נוספת מאותו הסוג, ריסקה את חלון מרכז המידע המקומי לאזרחים. באיוניה, היכל העירייה נתפס בידי מפגינים במקביל לכך שבחניה תחנת טלוויזיה מקומית נתפסה בידי מפגינים לשעה לערך.
באותו הלילה נורה פעם נוספת צעיר על ידי יורה לא מזוהה. הירי גרם להפגנה נוספת של 1500 אנשים בפרבר המערבי של אתונה, פריסטרי. הצעיר אשר נורה בכף ידו, נפגע מקליע בשעה שישב בפארק מקומי מחוץ לתיכון עם חבריו. לגבי תקרית זו, הודיעה המשטרה כי עשתה טעות בשעה שיצאה בהצהרה מיידית כי הצעיר נפצע מקליע של אקדח אוויר. בדיקות הוכיחו כי נפגע מקליע בקליבר של 0.38 או מגנום 0.357. קציני משטרה חקרו את תקרית הירי מיד על מנת לְהָזֵם את השמועות כי סוכן משטרתי סמוי שלא בתפקיד ביצע את הירי. דובר משטרתי מסר כי שום קצין לא היה בזמן הירי באזור ושנערכת חקירה בנושא.
כמו כן נערך קונצרט סולידריות מחוץ לבניין האדמיניסטרציה של האוניברסיטה הלאומית של אתונה.
צעירים רעולי פנים, תקפו את המכון הצרפתי באתונה עם בקבוקי תבערה וריססו בגרפיטי את הבניין. בין הכתובות, נאמר בצרפתית בין השאר: "ניצוצות ביוון, אש בפריז, ההתקוממות מגיעה, ביוונית רוסס: צרפת, יוון התקוממות בכל מקום". מאוחר יותר באותו היום, חמישים מפגינים לערך הפריעו לפרמיירה הרשמית של התיאטרון היווני הלאומי ואחזו שלטים המעודדים אנשים להצטרף להפגנות. ביום שבת ה-20 בדצמבר 150 מפגינים לערך תקפו את עץ חג המולד בכיכר סינטגמה במרכז אתונה. בשעה ארבע אחר הצהריים בשעה שתלו על ענפיו שקיות אשפה. במהרה התנגשו המפגינים עם המשטרה. הכיכר פונתה תוך שעתיים ולפחות שני צלמי עיתונות נפצעו על ידי אלות של המשטרה.
המפגינים אשר השחיתו את עץ חג המולד, פרסמו עצמם כגל של אירועים באותו יום ביוון ובכל רחבי העולם לציון רצח הצעיר. באותו היום בערב, רעולי פנים פרצו לתוך בניין משרדי טירסיאס, חברה השומרת תיעודים של נושאי חוב והציתו את משרדי החברה. האש כובתה לבסוף אך משרדי החברה הושמדו. המפגינים, בהשתמשם באוניברסיטה הלאומית הטכנולוגית של אתונה כבסיסם, שיגרו התקפות נגד המשטרה בזורקם סלעים ופצצות תבערה, ובנוסף, הקימו מתרסים. בסלוניקי, קבוצה של אנרכיסטים תפסה לזמן קצר את תחנת הרדיו המקומית והתיאטרון לפני שהחלו להפריע לראש העיר וסיליס פפגאורפולוס ולזרוק עליו ועל סגנו עוגות בשעה שלקחו חלק באירוע צדקה פתוח ליד התיאטרון הסמוך. מאוחר יותר, קבוצה של מפגינים יצאה מתוך התיאטרון והחלה לתקוף אירוע מקומי בשעה שזרקה דמות של ישו.
תגובות ביוון
ממשלת יוון, גינתה את הירי, השוטר היורה הושעה ונעצר עם סבירות להאשמה ברצח או בהריגה חמורה. שותפו הושעה גם והואשם בשותפות לדבר עבירה.
ראש ממשלת יוון שלח איגרת ניחומים למשפחת ההרוג אשר בה נאמר: "ברגעים קשים אלו, קבלו בבקשה את תנחומי על אובדנו הלא הוגן של בנכם. כמו כל היוונים, אני עצוב ביותר. אני יודע ששום דבר לא יכול להקל את הכאב הוא אף הוסיף ואמר כי "המדינה תדאג לכך שטרגדיה כזו, לא תחזור בשנית". בשידור לאומה הוא אף נדר לסיים את המהומות המסוכנות שנוצרו בהשראת הרצח.
ביקורת על הסיקור התקשורתי היווני
ב-13 בדצמבר, הוועדה היוונית הלאומית לטלוויזיה ורדיו יידעה את כל תחנות הרדיו והטלוויזיה ברחבי יוון כי עליהם להיות זהירים בצורה בה הם משדרים את החדשות אודות המהומות. המועצה דרשה כי לא ישודרו מקרי אלימות קיצוניים של המשטרה מכיוון שעלולים להתפרש כהצדקה להתנהגות אנטי חברתית (קרי אלימה) של הציבור. בנוסף נדרשו גופי התקשורת לא לנהוג בגישה שהם סמכויות שיפוטיות קו שנראה שנהגו בו עד אותה הבקשה. כמו כן, מסמכים ציבוריים וכתבות אשר נוגעות להליכים משפטיים, אל להם להיות משודרים בשל נגיעתם לנושאים משפטיים וליכולתם להשפיע על המשפט. המועצה ציינה כי יש סכנה של הפרת חוקי השידור בצורה בה הוצגו האירועים האחרונים." <!--
הרקע והסיבות להפגנות
המהומות נוצרו בתקופה בה החברה היוונית מתמודדת עם מגוון של קשיים. על פי סקר שנערך לעיתון יווני 60% מהמגיבים לסקר, התייחסו לאירועים כחלק מהתעוררות חברתית רחבה. המפגינים יצאו לרחובות בשל זעם על שחיטות פוליטית ושערוריות, ניהול שגוי של כספי המדינה, התפשטות העוני ועליית אחוז המובטלים בקרב מבוגרים צעירים והאטת הכלכלה כתוצאה מהמשבר הכלכלי הנוכחי, אשר החלה לתת את אותותיה ביוון בתקופה האחרונה. דצמבר 2008 , and the slowing economy as the effects of the global economic crisis began showing. הקהיחלה הסטודנטיאלית המקומית אשר היוו את גוף המפגינים הראשי, היו במצב לא שקט מאז 2006 בשעה שהחלו מתנגדים לסדרת חוקים אשר נגעה לרפורמת הממשלה לגבי מערכת החינוך. . רבים מן הסטודנטים הפגינו כנגד חוקים אלו הפגנות אשר נהיו אלימות כבר בראשיתה של 2007. אחרי סדרה של כשלונות בניהול תיקי האלימות מול המשטרה, המתח בין הסטודנטים לבין המשטרה עלה בצורה דרמטית. היה זה מתח זה שהתפוצץ לתוך האלימות שלאחר הירי. יוונים רבים סוברים כי המהומות אינן קשורות לתקרית הירי. בתקופות ארוכות ובארצות רבות, צעירים רבים נוטים להיות מושפעים מאבטלה ומלימודים יקרים אשר קשה להם לממנם ואשר כלל לא מבטיחים להם כי ימצאו לבסוף עבודה. which do not guarantee a employment in the present day, and represent a smaller demographic portion of the population than baby boomers. This results in an unprecedented weakness of the youth vote in political life. The worsening economy created a large amount of discontent and a large number of unsatisfied young people, causing the riots to be so long. מנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית, הזהיר כי חוסר שקט חברתי יתפשט כל עוד לא יחלוק הסקטור הפיננסי את כספו בצורה שווה יותר. [[ לאחרונה, הוצע ליוון מענק של €28bn למערכת הבנקאית שלה בשעה שמערכת הבריאות לא תוקצבה כלל. מדד אי השוויון של יוון עומד כעת על 34.3 (ככל שמדד זה נמוך יותר, החברה שיוויונית יותר מבחינת פיזור הכספים) מדד זה שם את יוון קרוב לקנדה ולצרפת אך נמוך מבריטניה, איטליה או ספרד. . -->
תגובות בעולם
בעקבות התפשטות המהומות, כמה ארצות הזהירו מטיילים מהאירועים. וכן אירעו הפגנות הזדהות עם האירועים ביוון. . בשבעה עשר בדצמבר, סטודנטים בניו יורק, השתלטו על בניין אוניברסיטה בעיר, דרשו את התפטרותם של כמה מחברי הנהלת האוניברסיטה, הדרישה באה הן לשם הפגנת סולידריות עם הסטודנטים היוונים וכן לשם מחאה על המיתון הכלכלי. הסטודנטים מסרו כי הם קיבלו השראה מההתקוממות ביוון ושהם תומכים בהם. בסן-פרנסיסקו, מחאה הסתיימה בחמישה עצורים בשעה שהמפגינים החלו לתקוף עסקים בקניון סמוך. בסיינט לואיס, מיזורי, שישה מפגינים נעצרו בשעה שחסמו את התנועה. בתשעה בדצמבר, הוכרז בסביליה, כי התכנסות קטנה יחסית של מפגינים בחזית תחנת המשטרה יום למחרת בערב. התכנסות זו הפכה להפגנה ספונטנית כש-100 מפגינים פשטו על הרחוב. במסגרת ההפגנה, נשמעו סיסמאות בגנות דיכוי על ידי המשטרה ועל ידי המדינה. מעשי המשטרה ביוון הוגדרו כרצח וכאלימות, דיכוי וטרוריזם. בנוסף, נשמעו ססמאות סולידריות עם הצעיר היווני ההרוג ועם המהומות ביוון.
ג'ו אן מורגן
ג'ו אן הארדין מורגן (באנגלית: JoAnn Hardin Morgan; נולדה ב-4 בדצמבר 1940) היא מהנדסת אווירונאוטיקה אמריקאית, שהייתה האישה הראשונה בתפקיד הנדסי כלשהו במרכז החלל על שם קנדי בפלורידה, ארצות הברית. כמו כן הייתה מורגן לאישה הראשונה ששימשה בתפקיד ניהולי בכיר במרכז החלל קנדי. במהלך הקריירה שלה בנאס"א, שהתפרשה על פני 40 שנה, הייתה מעורבת בהיבטים מגוונים של טיסות חלל מאוישות.
במרכז החלל קנדי
בשנת 1963 החלה מורגן לעבוד במשרה מלאה במרכז החלל קנדי. היא הייתה אז המהנדסת היחידה בצוות גדול של מהנדסים, ובאירועים שונים ציינה כי הייתה האישה היחידה במרכז החלל בתפקיד הנדסי "למשך זמן רב מאוד". מורגן הייתה האישה היחידה בתפקיד מהנדסת בחדר הבקרה של השיגורים לחלל, בעת שיגור משימת אפולו 11 לירח, ב - 16 ביולי 1969. בראיונות שהעניקה ברבות השנים, נזכרה מורגן כי במשך 15 שנות עבודתה הראשונות במרכז החלל, לא היו שירותי נשים בבניין בו עבדה.
מורגן זכתה במלגה ייחודית ללימודים על מנת להכשירה לתפקידי ניהול במרכז החלל, ופנתה ללימודי תואר שני במדעים באוניברסיטת סטאנפורד, אותו קיבלה בשנת 1977. שנתיים לאחר מכן מונתה לתפקיד ראש המחלקה לשירותי המחישוב במרכז החלל קנדי. מאוחר יותר שימשה מורגן בתפקיד מנהלת קשרי חוץ ופיתוח עסקי של מרכז החלל, ובשנת 2002 הייתה לסגנית בפועל של מנהל מרכז החלל קנדי. היא פרשה משירות בנאס"א בשנת 2003 לאחר קריירה בת 45 שנה.
אותות הוקרה והחיים לאחר הפרישה מנאס"א
בשנים 1995 ו -1998 קיבלה אות הוקרה נשיאותי על תפקידי ניהול, מנשיא ארצות הברית דאז, ביל קלינטון.
מורגן נכללה בקיר התהילה של פלורידה לנשים (Florida Women's Hall of Fame). זכתה במדליות נאס"א להנהגה יוצאת דופן בשנים 1991 ו-2001 ובאותות הוקרה רבים מארגוני מהנדסים בארצות הברית. מורגן חברה בארגון מהנדסי התעופה והחלל של ארהב"ב (AIAA) וארגונים נוספים.
סלט ולדורף
סלט ולדורף (באנגלית: Waldorf salad) הוא סלט המכיל תפוחים, אגוזי מלך, סלרי ומיונז. גרסאות מודרניות יותר מכילות אננס ברוטב מיונז. נהוג להגיש את הסלט על מצע של עלי חסה.
היסטוריה
סלט זה נוצר לראשונה בשנת 1896 במלון וולדורף-אסטוריה שבניו יורק על ידי רב-המלצרים של המלון אוסקר צ'ירקי. אגוזי המלך לא היו בסלט המקורי והם נוספו מאוחר יותר. אננס הוא גיוון מסוף המאה ה-20.
אזכורים בקולנוע ובטלוויזיה
"סלט ולדורף" הוא שמו של פרק מהסדרה הבריטית: "המלון של פולטי" (Fawlty Towers), בה מבקש תייר חם-מזג מארצות הברית כי יכינו עבורו את הסלט, אולם צוות המלון לא מצליח לעמוד במשימה על אף ניסיונות רבים. באזיל פולטי, המנהל של המלון, מודיע לתייר כי: "בדיוק אזלו לנו הוולדורפים".
ברברה האריס
ברברה האריס (באנגלית: Barbara Harris; 25 ביולי 1935 – 21 באוגוסט 2018) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס טוני. האריס הייתה מועמדת ארבעה פרסי גלובוס הזהב ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1971 על הופעתה בסרט "מי זה הארי קלרמן ולמה הוא אומר את הדברים הנוראים האלה עליי?".
ביוגרפיה
נולדה בעיר אוונסטון שבאילינוי לאיש העסקים אוסקר האריס פאולה קאן ולפסנתרנית נטלי דנסמור. הייתה נשואה למחזאי ולמורה לדרמה פול סטילס.
תיאטרון
האריס החלה דרכה בתיאטרונים בשיקגו לצידו של בעלה המורה לדרמה פול סטילס שסידר לה תפקיד מקצועני ראשון בברודוויי במחזמר "מהעיר השנייה", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס הטוני. זכתה בפרס התיאטרון העולמי בשנת על הופעתה במחזה "Oh Dad, Poor Dad, Mama's Hung You in the Closet and I'm Feelin' So Sad". ב-1965 הייתה מועמדת לפרס הטוני בפעם השנייה על הופעתה במחזמר "ביום בהיר תוכלי לראות לנצח". ב-1966 זכתה האריס בפרס טוני על תפקידה במחזמר "עץ התפוח" בבימויו של מייק ניקולס.
קולנוע וטלוויזיה
האריס הועמדה לפרס גלובוס הזהב על הופעת הבכורה שלה בקומדיה "אלף ליצנים" כמנהלת מוסד הרווחה ד"ר סנדרה מוסקוביץ' לצידם של ג'ייסון רוברדס ומרטין בלסם. ב-1971 הופיעה האריס לצידו של דאסטין הופמן בדרמה הקומית "מי זה הארי קלרמן ולמה הוא אומר את הדברים הנוראים האלה עליי?", הסרט בעל השם הארוך ביותר שהועמד אי פעם לפרס האוסקר. הסרט נקטל על ידי רוב המבקרים, אולם האריס ששיחקה זמרת בשם אליסון דנסמור הייתה נקודת האור היחידה כשקיבלה על הופעתה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה השנה הופיעה האריס גם בקומדיה שכתב ניל סיימון "מלון פלאזה" בתור מוריאל טייט אשתו של המפיק ג'סי קיפלינגר (וולטר מתאו).
ב-1975 הועמדה האריס לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל" בתור ווינפילד זמרת צעירה ומוכשרת. בשנת 1976 הועמדה פעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית בתפקיד קומי על הופעותייה בסרטים "מזימות" של אלפרד היצ'קוק בתור הנוכלת בלאנץ' טיילר המתחזה למדיום ומרמה אנשים ו"שישי הפוך" בתור איליין אנדרוס המחליפה את גופה עם בתה אנאבל (ג'ודי פוסטר).
באמצע שנות ה-80 השתתפה בדרמה הקומית של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן בשנית" בתור אוולין אמה של פגי סו בודל (קת'לין טרנר) ובקומדיה של פרנק אוז "נוכלים עם סגנון" בתור הגברת העשירה פאני אמובאנקס.
נפטרה בסקוטסדייל שבאריזונה ב-21 באוגוסט 2018.
אלסנדרו בירינדלי
אלסנדרו בירינדלי (באיטלקית: Alessandro Birindelli; נולד ב-12 בנובמבר 1974 בפיזה) הוא כדורגלן עבר איטלקי. בירינדלי ידוע בעיקר בזכות השנים שבהן שיחק ביובנטוס, עמה זכה בתארים רבים.
קריירה
בירינדלי החל את הקריירה שלו בגיל 8 בקבוצה המקומית של סן פרדיאנו, שהוא אזור בפיזה הנמצא בסמוך לבית ילדותו ולכנסייה הנושאת את אותו השם. הוא היה אוהד של יובנטוס כבר מגיל צעיר, והעריץ את מישל פלאטיני. אחד השחקנים שהשפיעו עליו מבחינה מקצועית וספורטיבית היה פאולו מאלדיני ממילאן. כשגדל הוא הצטרף לאקדמיית הנוער של אמפולי, ולפני שעבר לשחק בהגנה הוא הוצב בעיקר בעמדת הקיצוני הימני. הוא זומן לסגל הנבחרת עד גיל 17 לקראת המונדיאל עד גיל 17 ב-1991, אך לא פתח באף אחד משלושת המשחקים שנבחרתו השתתפה בהם.
ב-1996 הוא זכה בקופה איטליה של הסרייה ג' ביחד עם אמפולי, ואף היה אחד מהשחקנים שהובילו את המועדון להעפלה לסרייה ב'. אמפולי סיימה במקום השני בסרייה ב' עם 64 נקודות, ולפיכך העפילה לסרייה א'.
ב-1997 הוא עבר ליובנטוס שאותה אימן מרצ'לו ליפי, ושיתף שם פעולה עם שחקנים ידועים כגון צ'ירו פרארה, אלסנדרו דל פיירו וזינדין זידאן. הבאתו ביחד עם פיליפו אינזאגי ואדגר דווידס נועדה לחזק את הסגל של יובנטוס. הוא השתתף בניצחון על ויצ'נזה בסופר קאפ האיטלקי, וערך את הופעת הבכורה בליגה בניצחון 2 - 0 על לצ'ה ב-31 באוגוסט 1997. בעונתו הראשונה ביובנטוס הוא זכה עם המועדון באליפות. אולם, עונה זו הסתיימה באופן לא משביע רצון לאחר שיובנטוס הפסידה בפעם השנייה ברציפות בגמר ליגת האלופות.
הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים הייתה בנבחרת עד גיל 23 שהודרכה על ידי מרקו טארדלי, שהתחרתה במשחקי הים התיכון שנערכו בבארי ב-1997. איטליה זכתה במקום הראשון, כאשר בירינדלי עצמו השתתף במשחק הגמר ובסך הכל בשלושה מתוך ארבעה.
הוא היה חלק מההרכב שהפסיד למילאן בגמר ליגת האלופות של 2003, שהיה הגמר הראשון בתולדות המפעל שבו שני המועדונים היו מאיטליה. בקיץ 2005 הוא נפצע בקרסול בזמן משחק ידידות מול בנפיקה ליסבון, והחמיץ את כל עונת 2005/2006. יובנטוס זכתה באליפות בעונה זו, אך בעקבות מעורבותה בפרשת שחיתות (הקלצ'ופולי) נשלל ממנה התואר והיא הורדה לסרייה ב'. גם האליפות של עונת 2004/2005 נשללה ממנה, והוענקה לאינטר מילאנו.
ב-18 באוגוסט 2004 הוא שיחק בניצחון 2 - 0 על נבחרת איסלנד, במה שהיה משחקו האחרון. בסך הכל הוא השתתף בשישה משחקים בינלאומיים.
בירינדלי ויובנטוס החלו את עונת 2006/2007 עם מינוס שלושים נקודות, שבהמשך הופחת למינוס תשע נקודות. הוא היה אחד מהשחקנים שהובילו את יובנטוס למקום הראשון בליגה ולהעפלה אוטומטית לסרייה א'. במהלך העונה הוא ביסס מחדש את מעמדו כשחקן הרכב קבוע, וסיים את העונה עם 37 משחקי ליגה ותפקיד סגן הקפטן. בירינדלי המשיך לשחק גם כאשר קלאודיו ראניירי החל לאמן את יובנטוס בעונת 2007/2008, אך בסך הכל שותף בשבעה משחקים לאורך העונה. ב-17 במאי הוא הודיע על עזיבתו לאחר 11 שנים ביונבטוס, וטען כי ברצונו לשחק במשך עוד עונה או שתיים.
פרננדו ארבאל
פרננדו ארבאל (בספרדית: Fernando Arrabal; נולד ב-11 באוגוסט 1932) הוא סופר, מחזאי ומשורר ספרדי.
אלסנדרו בירינדלי
קריירה
ב-22 ביולי 2008 הוכרז כי הוא חתם בפיזה קלצ'ו מהסרייה ב'. בסיום העונה ירדה פיזה מהסרייה ב', ואף הוצאה לחלוטין ממשחקי הכדורגל האיטלקי בעקבות בעיות כלכליות. כתוצאה מכך נותר בירינדלי ללא קבוצה וללא חוזה. באוגוסט 2009 הוא חתם על חוזה למשך שנתיים בוואלה דל ג'יובנקו.
פרננדו ארבאל
ביוגרפיה
ארבאל נולד בעיר מֱלִיַה שבמרוקו הספרדית, וכיום הוא אחד היוצרים הספרדים החשובים ביותר, אף על פי שמאז שנת 1958 ואילך הוא מתגורר בפריז. בחמש שנות חייו הראשונות התגוררה המשפחה במלייה. בין השנים 1937 ו-1940 התגוררה משפחתו בסיודד רודריגו (מחוז קסטיליה ולאון), העיר בה היה כלוא אב המשפחה הרפובליקני. משפחתו עברה למדריד בשנת 1940, ותשע שנים לאחר מכן נטש ארבאל הצעיר את המוסד שבו עבר הכשרה כמועמד לפנימייה הצבאית של חיל האוויר. לאחר מכן עבד במפעלי נייר בוולנסיה ובמדריד והתחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת מדריד. עם כישלון מחזהו הראשון השתקע בפריז ובשנת 1966 הקים את תנועת הפאניקה.
חשיבותו והשקפותיו
למרות פרסומו בעולם היה יוצר אלמוני לגמרי במולדתו בזמן שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. לאחר מות הרודן בשנת 1975 ביקר היוצר לעיתים קרובות בספרד, אולם תדמית הילד הרע ומחולל השערוריות דבקה בו והקשתה על התקבלותו בחוגי התרבות והספרות של ארצו. ביקורתו החברתית ותפישותיו הפסימיות באשר לדרך העולם וליחסי אנוש מבוססות על אירועים טראומטיים המוצאים ביטוי ביצירה דרמטית.
יצירותיו
ארבאל כתב 12 רומנים.
אחדים ממחזות ארבאל הועלו בישראל:
פרט למחזות כתב ארבאל גם רומנים כגון: אחדים מספריו ראו אור קודם בתרגומם הצרפתי, ורק לאחר מכן הופיע המקור הספרדי. דרכי הביטוי הייחודיות לו, מקוריותו ודימוייו מאפיינים גם את הרומנים וגם את המחזות שכתב. בשנות ה-70 התפרסם היוצר גם בזכות עיסוקו בקולנוע ושלושת הסרטים שביים הם "יחי המוות" (1971), "אלך כמו סוס משוגע" (1973) ו"גֶרְנִיקָה" (1975). בשנת 2003 ראה אור בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי הספר "בעל בבל / מכתב אהבה", הכולל תרגום עברי של הרומן "בעל בבל" ושל המחזה "מכתב אהבה" שבוצע בבכורה עולמית בתיאטרון הבימה.
האנזי ברנד
הוֹיְנַלְקוֹ "האנזי" ברנד (בהונגרית: Hajnalka "Hansi" Brand; 26 באוגוסט 1912 - 9 באפריל 2000) הייתה פעילה בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט בתקופת השואה ועזרה להצלת יהודים שנמלטו להונגריה מהמדינות הגובלות בה. השתתפה בניהול משא ומתן עם אדולף אייכמן, שתכנן והוציא לפועל את השמדת יהודי הונגריה, ועם קצינים נאצים בכירים אחרים למען הצלה המונית של יהודים. העידה במשפט גרינוולד-קסטנר ובמשפט אייכמן בירושלים.
ביוגרפיה
הוינלקו "האנזי" הרטמן נולדה בבודפשט בשנת 1912 למשפחה ציונית מהמעמד הבינוני. אביה היה סוחר טקסטיל. בנעוריה הייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר" ואחר כך ב"נוער העובד". לאחר שסיימה בית ספר תיכוני למסחר, החלה לעבוד בבית המלאכה לסריגה של המשפחה ולמדה את המקצוע והצטרפה להכשרה במטרה לעלות לארץ ישראל. את בעלה, יואל ברנד, הכירה בקבוצת ההכשרה ובשנת 1935 נישאה לו. לבני הזוג נולדו שני ילדים. הבן הבכור מיכאל (מיקי) נולד בשנת 1938 והבן הצעיר דניאל (דני) נולד בשנת 1940. כשיואל ברנד הובא לחקירה במשטרה לאחר נישואיהם בחשד לפעילות קומוניסטית חתרנית, הצליחה האנזי להביא לשחרורו כשאמרה לחוקרים שבנעוריו היה קומוניסט, אך לאחר נישואיהם הם רוצים להקים משפחה ולהגר לארץ ישראל.
בני הזוג ברנד הקימו עסק בתחום הטקסטיל. היא עיצבה את הדגמים והוא היה אחראי השיווק. לאחר מספר שנים העסיקו בבית המלאכה למעלה ממאה פועלים. בשנת 1939 נחקקו בהונגריה חוקים להגבלת עסקי היהודים והם העבירו את המפעל לאחת העובדות הוותיקות, אך המשיכו לנהל אותו.
פעולות הצלה ראשונות
בשנת 1941 נסעה האנזי ברנד לבית הבראה בהרים עם שני ילדיה. אחותה וגיסה נשארו בדירת ברנד בבודפשט. הממשלה ההונגרית, שהייתה בעלת ברית של הנאצים, ריכזה בחצרות בתי הכנסת יהודים שלא הייתה להם אזרחות הונגרית, כדי לגרש אותם אל מחוץ להונגריה. לבעלה של אחותה לא הייתה אזרחות הונגרית, והוא נשלח יחד עם אחותה למחנה בו רוכזו היהודים חסרי האזרחות. כאשר נודע לה על כך חזרה מיד לבודפשט כדי להציל את אחותה וגיסה. מכר של בני הזוג ברנד, איש הריגול הנגדי ההונגרי, יוז'י קרם, הסכים להחזיר את אחותה וגיסה תמורת 10,000 פנגו. ברנד שילמה לו 500 פנגו דמי קדימה והוא נסע לחפש אותם. מספר פעמים חזר עם מכונית מלאה יהודים, אך ללא אחותה. לבסוף הודיע לה שימשיך בחיפושים בתנאי שתיתן לו את כתובת המקום בו נמצאים אחותה וגיסה. ברנד יצרה קשר עם חייל הונגרי שמסר לה, תמורת תשלום, הודעה מאחותה. לאחר מכן איתרה שוב את יוז'י קרם, שילמה לו והוא החזיר את אחותה וגיסה. השניים העידו על מעשי הזוועה: "יהודים צוו לחפור בור גדול באדמה ולאחר מכן נורו בידי החיילים ההונגרים. אחרים קיבלו פקודה לכסות את הגוויות בחול ונורו גם הם". היא סיפרה על כך לחברים שהתארחו בביתם אך הללו סירבו להאמין. לימים סיפרה שצרה זו, שפקדה את משפחתה, גרמה לה להבין עד כמה קשה מצבם של הפליטים היהודים.
סיוע ליהודים שברחו מארצות הכיבוש
באביב 1942 הגיעו להונגריה כ-10,000 פליטים מסלובקיה שהיו זקוקים לתעודות מזויפות, דיור ואמצעי מחיה. הנהגת היהודים הרשמית של יהודי הונגריה סירבה לעזור להם והתנועה הציונית נשאה בעול כמעט לבדה. ראשי התנועה החליטו להקים גוף חדש שנקרא "ועדת העזרה וההצלה" ובראשו עמד אוטו קומוי, ראש התנועה הציונית בבודפשט. עם החברים הבולטים בוועדה נמנו ישראל קסטנר, שמואל שפרינגמן, משה בר צבי (שוויגר) ויואל ברנד. בנדי גרוס, איש השירות החשאי ההונגרי, היה השליח העיקרי של הוועדה לקושטא, שם היה ועד ההצלה של הסוכנות היהודית. אנשי קשר נוספים פעלו בשליחות הוועדה להעברת מכתבים לקושטא ולהביא משם כסף ומכתבים. בכסף השתמשו לצורך זיוף תעודות לפליטים, קניית מזון ובגדים ולתשלום למבריחי הפליטים שזרמו להונגריה.
עד הכיבוש ב-1944 עסקה הוועדה בסיוע לפליטים היהודים שהגיעו להונגריה. תפקידה היה להגיש עזרה לזרם הפליטים, שהגיעו מהשטחים הכבושים בידי הנאצים מגרמניה, אוסטריה, פולין, סלובקיה, ולבסוף גם מיוגוסלביה ולעזור להם למצוא מחבוא. ברנד קיבלה את הפליטים ודאגה לטפל בהם ולהאכילם. פעולתה למען הפליטים היהודים עמדה בניגוד לחוק, משום שהיה איסור לקיים כל מגע עימם.
ביום ראשון, 19 במרץ 1944, כבש הצבא הגרמני את הונגריה. לוועדת העזרה וההצלה לא היו אשליות בנוגע לכוונות הגרמנים. חברי הוועדה ניסו להזהיר את היהודים ואף לארגן בריחה בעזרת תנועות הנוער. התנאים ששררו בהונגריה שללו אפשרות של מאבק מזוין, על כן החליטה הוועדה לפעול בדרך של הצלה ולא בדרך של התקוממות. הוועדה החליטה לנהל משא ומתן עם הגרמנים על סמך מכתבים שנשלחו מהרב וייסמנדל בשם "קבוצת העבודה" מסלובקיה, שבראשה עמדה גיזי פליישמן. מכתבים אלה נמסרו לדיטר ויסליצני, נציגו של אדולף אייכמן. הרב וייסמנדל כתב לוועדת ההצלה בבודפשט שיש אפשרות למנוע אסון על בסיס כלכלי. לאחר כיבוש הונגריה התכנסו חברי ועדת העזרה וההצלה בבית ברנד והתייעצו מה לעשות. נשק לא היה להם והם האמינו, שתפקידם לדאוג לכך שיהודים רבים ככל האפשר יישארו בחיים, על כן החליטו לא לנטוש את בודפשט ולדאוג לגיוס כספים לצורך הכנת תעודות מזויפות, מקומות סתר ומזון עבור הפליטים והיהודים המקומיים.
עם יציאתו של יואל ברנד לשליחות לקושטא
ב-16 באפריל 1944 זימן אדולף אייכמן את יואל ברנד למפקדתו בשוובנברג שבבודפשט והציע לו את העסקה המכונה "סחורה תמורת דם". אייכמן הודיע כי הוא מוכן למכור את מיליון יהודי הונגריה תמורת 10,000 משאיות וסחורות נוספות. ברנד היה צריך להעביר ליהודים ולבעלות הברית את דבר ההצעה. ראשי הוועדה לא האמינו שבעלות הברית יספקו משאיות שיסייעו לאויב שלהן במלחמה, אבל קיוו שלפחות תתעורר דעת הקהל העולמית וייפתח משא ומתן עם הנאצים, שישהה את תהליך ההשמדה המואץ של יהודי הונגריה. האנזי ברנד התנגדה ליציאתו של בעלה לשליחות, אולם הוא היה נחוש בדעתו. יומיים לפני שעזב את בודפשט הביא יואל את האנזי לפגישה ראשונה עם אייכמן. לאחר שעזב יואל ברנד את בודפשט הפכה האנזי ברנד לדמות מרכזית בפעילות הוועדה ובחייו של ישראל קסטנר.
מעצרה במשטרה ההונגרית
ב-27 במאי 1944 עצרה המשטרה ההונגרית כמה מחברי הוועדה ובהם האנזי ברנד וישראל קסטנר, כדי לגלות מידע על שליחותו של יואל ברנד ועל חפצי הערך שהוועדה העבירה לגרמנים. האנזי ברנד סירבה לגלות לחוקרים את הפרטים הידועים לה. כדי לאלצה לדבר עינו אותה חוקריה בפאלאקה (falaka). ממשרד החקירות היא הובלה למטהו של קלאגס, ראש האס דה (שירות הביטחון הגרמני) בהונגריה, שהודה לה על כך שלא חשפה בפני החוקרים ההונגרים את המשא ומתן שהתנהל בין ועדת ההצלה לגרמנים. בעדותה במשפט אייכמן ספרה על העינויים שעברה: "החקירה הזאת מחציתה הייתה חקירה ומחציתה הכאה, נמשכה כשבע שעות. כמובן, מפני שלא סיפרתי, ולא אמרתי דבר היכוני זמן כה רב. [...] כששוחררתי, יכולתי בקושי ללכת, ואז העבירו אותי את המטרים האחדים האלה מן הבית אשר בו נמצאתי אל האס דה".
ניהול משא ומתן עם אדולף אייכמן
יחד עם ישראל קסטנר המשיכה האנזי ברנד בניסיונות לשכנע את הגרמנים לעצור את גירוש יהודי הונגריה לפולין, בטענה שהם מעמידים בסכנה את סיכויי שליחותו של יואל ברנד בקושטא, משום שהפעלת תאי הגזים תחזק את הרושם של הגורמים בחוץ לארץ כי השליחות היא תרמית גרמנית. באותם הימים נפגשה מספר פעמים עם קלאגס במטרה לשכנע אותו שגורל העסקה שהוצעה על ידי הגרמנים תלוי במחוות של רצון טוב כלפי יהודי הונגריה. לאחר שהשיחות עם קלאגס נקלעו למבוי סתום, פנתה יחד עם קסטנר לאייכמן. על פי עדותה, השניים הודיעו לו כי לא נותרה בידם ברירה אלא לפרק את הוועדה. אייכמן טען שיואל ברנד כבר היה אמור לחזור משליחותו מפני שהמועד לשובו חלף. אם ישוב יואל ברנד עם הצעות רציניות, טען אייכמן, יוכלו להמשיך במשא ומתן. היא ביקשה ממנו שכמחווה של 'רצון טוב' ירשה להם להוציא מרכבות הגירוש את הילדים היתומים ממוסדות הילדים ויבטיח שלא ייפגעו עד סוף המשא ומתן, אך הוא סירב. לעומת זאת, כאות ל'רצון טוב' מצד אייכמן, הוסטו מספר רכבות משא ביולי 1944, שעל כל אחת מהן למעלה מ-3000 יהודים, מיעדן המקורי, אושוויץ, למחנה שטרסהוף. רובם של 21,000 היהודים שהגיעו לשטרסהוף היו לעובדי כפייה ושרדו.
פעילותה למען "רכבת ההצלה"
ב-21 באפריל 1944 העלה הרמן קרומיי, מעוזריו הבכירים של אייכמן, הצעה לאפשר ל-600 יהודים שחיו בהונגריה והחזיקו רישיונות עלייה לארץ ישראל (סרטיפיקטים) לצאת ברכבת מהונגריה למדינה נייטרלית כלשהי. ב-22 במאי חזר אייכמן על הצעתו של קרומיי ונתן לה את הסכמתו. המשא ומתן בנושא הרכבת נמשך כחודש ובסופו של דבר הוסכם שכל נוסע ישלם 1,000 דולר לנפש. רשימת הנוסעים שלא עלה בידיהם להשיג את הכסף הורכבה בידי עסקני הציבור מהפלגים השונים. עלות מבצע ההצלה הסתכמה ב-1,685,000 דולר תמורת 1,685 נוסעים. על פי עדותם של יואל והאנזי ברנד, רק לאחר שאחד החלוצים סיפר שילדי משפחת ברנד יהיו גם הם ברכבת, חל שינוי ביחס הציבור למבצע ההצלה. האנזי רצתה מאוד שגם ילדיה יהיו ברכבת, אך הגרמנים סירבו לאפשר זאת כל זמן שיואל ברנד טרם שב משליחותו.
בקרב הציבור היהודי התייחסו רבים למבצע ההצלה ברכבת בהסתייגות רבה וחששו שזוהי תרמית של הגרמנים. הנוסעים המיועדים לעלות לרכבת רוכזו בשלושה מחנות בבודפשט: במחנה "קולומבוס", בבית הכנסת שברחוב ארינה וברחוב בּצ'קוֹי. ברנד הייתה אחראית על העברת המזוודות המלאות בכסף, בזהב ובתכשיטים שהובטחו לאייכמן תמורת שחרור רכבת ההצלה. מאות יהודים שילמו כדי לממן את הכופר. בליל 30 ביוני 1944 יצאה הרכבת מבודפשט לכיוון ברגן-בלזן. בהמשך הועברו הנוסעים לשווייץ. באוגוסט נסע קסטנר עם קורט בכר, שליחו של היינריך הימלר, לנהל משא ומתן עם סאלי מאייר, נציג הג'וינט העולמי. ברנד נשארה בבודפשט לשמור על הקשר עם אייכמן. לקראת סוף המלחמה עזב אייכמן את בודפשט והיא המשיכה את המשא ומתן עם סגניו. בתחילת ינואר עזבה את משרדי ועדת ההצלה ונשארה עם ילדיה בבודפשט עד שהגיעו הרוסים.
מעורבותה בפרשת הצנחנים מארץ-ישראל
שלושה מצנחני היישוב צנחו בהונגריה ביוני 1944: חנה סנש, יואל פלגי ופרץ גולדשטיין. חנה סנש נעצרה ברגע שחצתה את הגבול להונגריה, ופלגי וגולדשטיין היו תחת מעקב מהרגע שחצו את הגבול להונגריה. אחרי שרכבת ההצלה יצאה לדרכה, עצרה המשטרה ההונגרית את האנזי ברנד. חברי ועדת העזרה וההצלה לא ידעו בתחילה שסנש נעצרה, ולא הבינו מדוע המשטרה ההונגרית עוקבת אחריהם. זיכרון פרשת צנחני היישוב העיק עליה במשך שנים. במשפט גרינוולד-קסטנר טענה קתרינה סנש, אמה של חנה סנש, כי האנזי ברנד סירבה להעביר לבתה חבילה לבית הסוהר. כעבור שנים בראיונות לעיתונות אמרה שלא הבינה למה היה עליה לסכן את חייה ואת חיי ילדיה בהעברת חבילה למישהי המואשמת בריגול, וכי חנה סנש הוחזקה בידי המשטרה ההונגרית ולא בידי הנאצים. המשטרה ההונגרית לא ידעה על הקשר בין ועדת ההצלה היהודית לבין הגרמנים והעברת החבילה הייתה עלולה לחשוף זאת ולחבל במאמצי ההצלה.
עדותה במשפט גרינוולד-קסטנר
ב-25 במאי 1953 הגיש היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן, תביעה פלילית בשם המדינה נגד מלכיאל גרינוולד בגין הוצאת דיבה על ישראל (רז'ה) קסטנר, דובר שר המסחר והתעשייה. המשפט זכה עד מהרה לכינוי משפט קסטנר. פסק הדין של שופט בית המשפט המחוזי, בנימין הלוי, ניתן ב-22 ביוני 1955 והסעיר את המדינה. ברנד העידה במשפט ב-31 במרס וב-1 באפריל 1954 וסיפרה כי יחד עם אחד מחברי ועדת ההצלה הוציאה ממכוניתה מזוודה מלאה זהב, יהלומים, פלטינה ומטבע זר והעלתה אותה לבניין מטה הגסטפו. המזוודה נמסרה לאחד מעוזריו של אייכמן ותמורת תכולתה נתנו הגרמנים היתר ליציאת רכבת ההצלה. שלוש מזוודות כאלו נמסרו לידי הגרמנים. עוד סיפרה, כי מיד לאחר כניסת הגרמנים לבודפשט מסרו בעלה וקסטנר לגרמנים כמה מיליוני פנגו כתנאי לניהול משא ומתן להצלת היהודים. היא עצמה התנגדה למשפט הדיבה נגד גרינוולד בטענה שלא ייתכן שהטרגדיה של העם היהודי תהיה נושא במשפט דיבה. לאחר פסק הדין המליצה לקסטנר לעזוב את הארץ מחשש לחייו.
עדותה במשפט אייכמן
עדותה של האנזי ברנד במשפטו של אדולף אייכמן הייתה בעלת חשיבות מיוחדת שכן עדים מעטים במשפט פגשו את אייכמן פנים אל פנים ואף דיברו אתו. עבורה היווה משפט אייכמן הזדמנות להוכיח שקסטנר היה חף מפשע. במהלך עדותה איפשר לה נציג התביעה, גבריאל בך, לדבר בשטף ואף להוסיף הערה או הסבר, וכך גם השופטים. היא הייתה בין העדים הבודדים שד"ר רוברט סרווציוס, סנגורו של אייכמן ביקש לחקור. בעדותה סיפרה כיצד בפגישתה הראשונה עם אייכמן שאל אותה על שליחות בעלה והדגיש שהמשא ומתן בין הגרמנים לחבריי ועדת ההצלה הוא סוד הרייך הגרמני ואסר עליה לעזוב את בודפשט. עוד העידה, כי לאחר נסיעת בעלה נודע לה שמכניסים כמאה יהודים לכל קרון רכבת ושולחים אותם לאושוויץ, וכי אייכמן הבטיח בנוכחותה להשהות את גירוש היהודים מהונגריה, אך לא קיים את הבטחתו. עוד העידה, כי בעצמה העבירה את מזוודות הכסף והרכוש ששילמו היהודים האמידים ברכבת ההצלה לידי קלאגס, ראש האס דה. בשלב בו עסקו בהרכבת קבוצת נוסעי רכבת ההצלה, היא הלכה אל אייכמן וביקשה לשלוח את ילדיה עם המשלוח, אך נתקלה בהתנגדותו החריפה.
חייה בארץ
כשהסתיימה המלחמה לא רצתה האנזי ברנד לעלות לארץ ישראל והמשיכה להאשים את ראשי הסוכנות היהודית שלדעתה לא דאגו די להצלת יהודים ולא התייחסו ברצינות לעסקה "סחורה תחת דם". בסופו של דבר השתכנעה, והזוג ברנד עלו ארצה בשנת 1946 עם שני ילדיהם, שסבלו מסיוטים בעקבות מוראות המלחמה. תחילה התגוררו בקיבוץ גבעת חיים, ולאחר מכן עברו להתגורר בדירה קטנה בשכונת יד אליהו בתל אביב. במשך ארבעים שנה עבדה האנזי ברנד כאם בית ב"בית הילד" בעיר. בשנת 1964 נפטר יואל ברנד מהתקף לב, בזמן שהעיד במשפטו של פושע מלחמה נאצי. בשנת 1970 חלה בנה הבכור מיקי במחלה קשה, ונפטר לאחר שנתיים. האנזי ברנד לא נישאה שנית והמשיכה לחיות באותו הבית בשכונת יד אליהו בתל אביב. היא נפטרה בחג הפסח תש"ס (2000) בביתה, נטמנה בבית העלמין נחלת יצחק.
דמותה בדרמה הטלוויזיונית "משפט קסטנר"
האנזי ברנד הייתה אחת הדמויות הראשיות בדרמה הטלוויזיונית הישראלית "משפט קסטנר", אותה גילמה השחקנית יונה אליאן-קשת. הבמאי אורי ברבש והתסריטאי מוטי לרנר הציגו את דמותו הטראגית של קסטנר, שבמרץ 1957 נורה בידי מתנקש בשם זאב אקשטיין. שלושת פרקי הדרמה הוקרנו בחודש נובמבר 1994 בערוץ הראשון וזכו להד ציבורי נרחב, כולל סצנה שנויה במחלוקת שנדונה בבג"ץ. באותם ימים הייתה האנזי ברנד היחידה מקרב גיבורי הפרשה שהייתה עוד בחיים. בריאיון לשבועון "לאשה" בשנת 1960 אמרה כתגובה על הביקורות בנושא פעולות הוועדה לעזרה והצלה: "עשיתי יותר ממה שיכולתי... מעולם לא עברתי קורס להצלת יהודים ולא למדתי בבית הספר כיצד לנהל משא ומתן עם אדם כמו אייכמן. ההיסטוריה עוד תפסוק מי צדק".
קישורים חיצוניים
, מתוך דברי דניאל ברנד, בנם של יואל ברנד והאנזי ברנד, על פעילות ההצלה של הוריו, בטקס אזכרה לישראל קסטנר, 2013, החל בדקה 07:20
חברים (סרט, 1985)
עלילת הסרט מתמקדת בשבעה סטודנטים וסטודנטיות אמריקנים שסיימו זה עתה את לימודיהם באוניברסיטה ועוסקת בעיקר באופן בו הם מסתגלים לחיים שלאחר האוניברסיטה.
RCA
RCA (ראשי תיבות: Radio Corporation of America - "תאגיד הרדיו של אמריקה") היה תאגיד אמריקאי ענק לתקשורת אלחוטית ואלקטרוניקה שחלש על תחומי התקשורת האלחוטית ובכללה שידורי ומקלטי רדיו וטלוויזיה לצורכי בידור ולצרכים אחרים, כולל צבאיים (קשר, מכ"ם ועוד) והתקיים מ-1919 ועד 1986. במשך עשרות שנים היה מונופול בתחומי תקשורת מסוימים, בתמיכת ממשל ארצות הברית. ל-RCA היו שייכים רשת השידור NBC, חברת תקליטי RCA וחלק מאולפני RKO.
רקע להקמת החברה
אחת המטרות של מעצמות המרכז במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה הייתה ניתוק קווי הטלגרף בין ארצות הברית לבריטניה. בכירים בצי ארצות הברית וצבא ארצות הברית הבינו שהקשר האלחוטי הוא מרכיב בעל חשיבות אסטרטגית מרכזית. אולם, תחנות האלחוט הוחזקו על ידי מספר חברות פרטיות ולא היו תחת שליטת הממשל של ארצות הברית, הגדולה שבהן, מרקוני חברת הטלגרף האלחוטי של אמריקה, הייתה בשליטה בריטית. ב-8 באפריל 1919 נפגשו קפטן סטנפורד סי. הופר ואדמירל וו. ה. ג'י. באלארד מצי ארצות הברית עם אואן יאנג, מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, והציעו לו להקים חברת תקשורת אלחוטית בבעלות אמריקאית, שבה יובטח לצי מונופול על תקשורת רדיו ארוכת טווח (במונחי שימוש בתדרים ותקנים). כך החלו מגעים שבסופם רכשה ג'נרל אלקטריק את השלוחה האמריקאית של חברת מרקוני ו-RCA נוצרה.
התפתחותה של אימפריה
RCA הפכה לחברה ציבורית ב-17 באוקטובר 1919. במסגרת RCA פעלו גם AT&T, שקיבלה מונופול על שירותי טלפון וטלגרף וחברת הפירות המאוחדת שקיבלה זיכיון לשימוש בפטנטים וסימנים רשומים של RCA באמריקה הדרומית. האדמירל באלארד קיבל ייצוג כנציג הצי במועצת המנהלים של RCA. ליו"ר החברה התמנה אואן יאנג ומנכ"לה היה דייוויד סארנוף.
סארנוף לא הסתפק בתחומי התקשורת מנקודה לנקודה אלא ביקש להתרחב לתחומי השידור ובפרט שידורי רדיו לצורכי בידור. ב-1923 החל הממשל הפדרלי לחקור עבירה על חוקי ההגבלים העסקיים על ידי התאגיד המשותף, שאמנם היה לו מונופול בתחומי התקשורת מנקודה לנקודה אך לא בתחומי השידור. סארנוף הציע לפצל את זרוע השידור הציבורי מהתאגיד וכך נוצרה חברת NBC, רשת השידור הלאומית.
ב-1929 שיתף סארנוף פעולה עם ג'וזף קנדי, הבעלים של אולפן הקולנוע Film Booking Offices of America (FBO) ונציגי (Kith Albee Orpheum (KAO בהקמת חברת ההפקה RKO. הוא תרם לחברה את הפטנט על טכנולוגיית RCA Photophone להקלטה, שידור והקרנה מסונכרנים של פסקול ותמונה. למנהל החברה מונה ידידו, דייוויד או. סלזניק.
ב-1930 מונה סארנוף לנשיא RCA ו-NBC על ידי אואן יאנג שפנה לקריירה פוליטית. הממשל החל שוב בחקירת העבירות על חוקי ההגבלים העסקיים, אך סארנוף הצליח לשכנע ששבירת המונופול תגרום להתמוטטות שידורי הרדיו, בפרט בתקופת השפל הגדול. הוא טען שתחרות תיצור ריבוי של תקני שידור ושדווקא חברות קטנות לא יוכלו להתמודד עם האתגר. הממשל השתכנע ו-RCA הפכה לאימפריה עצמאית ששלטה הן בשוק השידור והן בשוק ייצור מכשירי הרדיו וריכזה בידיה את רוב הפטנטים בתחום. אולם חברות ווסטינגהאוז וג'נרל אלקטריק הוכרחו להתפצל מ-RCA ולהפוך לחברות עצמאיות מתחרות. עם זאת, RCA שלטה ללא עוררין בשוק ייצור ופיתוח שפופרות הריק, הרכיב המרכזי במכשירים האלקטרוניים של התקופה.
באותה שנה רכשה RCA את חברת התקליטים והגרמופונים ויקטור טוקינג משין והפכה גם לשחקנית ראשית בתחומים אלה על ידי חברת תקליטי RCA (RCA-ויקטור). באמצעות רכישה זו זכתה RCA גם בזיכיון השימוש בסמל His Master's Voice בצפון אמריקה ובאמריקה הדרומית.
ב-1933 נבנה בניין מטה החברה במרכז רוקפלר בניו יורק.
טלוויזיה
ב-1930 גייס סארנוף את ולדימיר זבוריקין מווסטינגהאוז על מנת להוביל את פיתוח תחום הטלוויזיה של RCA. לזבוריקין היו מספר פיתוחים בנושא כבר מ-1923 (המכשיר שלו נקרא "איקונוגרף"). עם זאת, המהנדס פילו פרנסוורת', שהציג פתרון לטלוויזיה אלקטרונית ב-1928, קיבל מסארנוף ב-1931 הצעה למכור את הפטנט שלו ל-RCA תמורת 100,000 דולר, ולהפוך לעובד RCA. הוא סירב ומאוחר יותר הצטרף לחברת פילקו. סארנוף הגיש תובענה למשרד האמריקאי לרישום פטנטים בטענה שיש לזקוף את הפטנט לטלוויזיה לזכותו של זבוריקין מ-RCA, שקדם לפרנסוורת' בפיתוח (אף שלא ביצע הדגמה מוצלחת שלו לפני שפרנסוורת' עשה כן). הדיונים נמשכו עד 1934 ובסופם זכה פרנסוורת' להכרה בפטנט שלו, ערעורים הפכו את ההחלטה על פיה עוד מספר פעמים עד שנקבעה החלטה סופית שחייבה את סארנוף לשלם לפרנסוורת' תמלוגים על המצאתו.
בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939) הציגה RCA לראשונה לציבור טלוויזיה אלקטרונית (מקלט ושידור), בו שודרה תבנית הבדיקה "ראש אינדיאני", כמו כן שידרה NBC את טקס הפתיחה של התערוכה ל-200 מקלטי RCA באזור ניו יורק. במלחמת העולם השנייה הוסב תחום הטלוויזיה לפיתוח מכ"ם, אולם מיד עם תום המלחמה החלה RCA למכור מכשירי טלוויזיה לשוק הביתי.
ב-1943 נפתחו נגד RCA שוב חקירות של הממונה על ההגבלים העסקיים וועדת התקשורת הפדרלית (Federal Communications Commission - FCC) שהכריחו את RCA לפצל את NBC לשתי רשתות "כחולה" ו"אדומה" שיתחרו זו בזו. הרשת הכחולה הפכה ל-ABC, בעוד NBC האדומה נשארה לפעול תחת המותג NBC.
ב-1945 הציגה CBS טלוויזיה צבעונית לאישור ה-FCC. שיטת השידור של CBS לא נקלטה במכשירי RCA ולו הייתה מתקבלת, הייתה מחייבת את הצרכנים להיפטר ממכשירי הטלוויזיה של RCA שברשותם ולרכוש אחרים. סארנוף פעל בשתי חזיתות, מחד הוא ניסה לבלום החלטה לטובת CBS ב-FCC ומאידך האיץ במהנדסיו לפתח שיטת טלוויזיה צבעונית אלקטרונית עדיפה. למרות שב-1950 (לאחר שסארנוף הצליח לעכב את ההחלטה מספיק) אישרה ה-FCC את הטלוויזיה של CBS, בידי RCA היה כבר פתרון מתחרה עדיף (שהיה הבסיס לתקן NTSC). באותה עת הפך הסמל של RCA לצבוע בצבעי הקשת.
ציוד הצילום וההקלטה של RCA בתחום הטלוויזיה בצבע הפך גם הוא לסטנדרט ואף רשתות שידור מתחרות ל-NBC השתמשו בציוד של RCA (כגון מצלמות TK-42).
בשנת 1975 החלו שיגורי לווייני תקשורת מסדרה Satcom שנבנו על ידי חטיבה של RCA ונוהלו על ידי יחידה אחרת של RCA. תחום זה נמכר בהמשך לגנרל אלקטריק.
מחשוב
RCA הייתה בשנות ה-50 לאחת משמונה חלוצות המחשוב יחד עם IBM, בורוז, CDC (קונטרול דאטה), ג'נרל אלקטריק, האניוול, NCR ויוניוואק. בשנות ה-60 פיתחה את סדרת המחשבים המרכזיים 70, שהתחרתה בסדרת IBM System/360. מערכת ההפעלה של RCA,, הייתה מערכת ההפעלה הראשונה של מחשב מרכזי שהציגה זיכרון וירטואלי.
נציגי RCA (יחד עם נציגי יבמ וסילבניה) היו שותפים לוועדה שגיבשה את שפת התכנות COBOL.
פיתוחים ומוצרים
בין פיתוחי החברה ניתן למנות את טכנולוגיית RCA Photophone להקלטה, שידור והקרנה מסונכרנים של פסקול ותמונה בסרטים, את זיהוי התווים אופטי, את מארק II סינתיסייזר, הסינתיסייזר הראשון הניתן לתכנות, את מכשיר הקשר הנפוץ מ.ק. 77 ועוד.
השקיעה
ב-1970, בן 79 פרש סארנוף ממשרת נשיא ויו"ר RCA, שהיה לאחד התאגידים הגדולים בעולם. בנו, רוברט, החליף אותו במשרת היו"ר. רוברט סארנוף הוביל את RCA לתחומים נוספים מלבד תחומי האלקטרוניקה המסורתיים שלה. כך רכשה RCA שליטה בחברות כגון חברת השכרת הרכב הרץ, חברת בנקט למזון קפוא, הוצאת הספרים רנדום האוס, חברת גיבסון לכרטיסי ברכה ועוד.
למרות המשך הצטיינות במחקר ופיתוח בתחומי האלקטרוניקה, שהובילו את RCA גם לתחום לווייני התקשורת, כניסתה לתחומי הצריכה הובילה לכשלונות כלכליים. גם רשתות השידור של הרדיו והטלוויזיה של NBC התדרדרו. ניסיונה לייצר וידאודיסק בראשית שנות השמונים ולהכניסו כתקן נכשל כישלון חרוץ, בשל העדיפות שהציגה באותה עת שיטת VHS. כיוון ההשקעה הכושל עלה ל-RCA מאות מיליוני דולרים.
ב-1984 פינתה RCA את מתקנה הגדול והוותיק ביותר, חטיבת השידור, מהעיר קמדן (ניו ג'רזי). 23 מתוך 25 מפעלי הייצור של RCA שכנו במתקן קמדן והיוו את אחד המעסיקים הגדולים של העיר (יחד עם מרקי קמפבל). המעבר נתפס כסמלי להתפוררותה של האימפריה של RCA והוביל גם נוסטלגיה שבמסגרתו נוצרה חברת התקליטים קמדן-RCA כהוצאה נוסטלגית של תקליטי RCA-ויקטור והקלטות רדיו של NBC.
ב-1986 רכשה ג'נרל אלקטריק את כל נכסיה של RCA. את תקליטי RCA מכרה לתאגיד המו"לות הגרמני ברטלסמן, וכך נוצרה חברת BMG. את הזיכיון לייצור מוצרי צריכה ואת זכויות השימוש בלוגו RCA מכרה ג'נרל אלקטריק לחברת תומפסון הצרפתית. מעבדות המחקר והפיתוח הפכו לחברה עצמאית בשם תאגיד סארנוף (Sarnoff Corporation). ב-1988 שונה שמו של בניין RCA, בו שכן מטה החברה, לבניין ג'י אי.
לקריאה נוספת
* Becker, Ron. "Hear - and -See Radio: In the World of Tomorrow: RCA and the Presentation of Television at the World's Fair, 1939-40." Historical Journal of Film, Radio and Television 21:4 (2001): 361-378
תוכנית סאליוט
תוכנית סאליוט (ברוסית: Салют) היא תוכנית חלל סובייטית שבמסגרתה שוגרו סדרה של תחנות חלל על ידי ברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
יחסי הודו–כווית
יחסי הודו–כווית הם היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו למדינת כווית. שתי המדינות חולקות קשרים ידידותיים. כווית מאכלסת אוכלוסייה הודית גדולה וגולה והיא המקור ל-10–12% מייבוא הנפט של הודו, בעוד שהודו היא בין השותפות המסחריות הגדולות ביותר של כווית.
היסטוריה
הגילוי האחרון של חפצים כמו כלי חרס ותכשיטים מהאי הכוויתי פילכה מצביע על אינטראקציה מסחרית ותרבותית בין שתי המדינות שראשיתה לפני אלפי שנים. לפני גילוי הנפט בכווית, המסחר בין הודו לכווית נסב סביב תמרים וסוסי גזע, כאשר מלחים כוויתיים ערכו טיולים שנתיים בין שט אל-ערב לבין הנמלים המערביים של הודו כדי לקיים את המסחר. סחר הסוסים הסתיים בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, ובעקבותיה השתנה הסחר לפנינים ועץ טיק.
ביקורים דו-צדדיים
בין שתי המדינות נערכו ביקורים דו-צדדיים רמי דרג. סגן נשיא הודו, ד"ר זקיר חוסיין בשנת 1965 וחמיד אנסארי בשנת 2009 וראש הממשלה אינדירה גנדי בשנת 1981 הובילו ביקורים הודיים בכווית ואילו נסיך הכתר וראש הממשלה שייח' סבאח אלסאלם אל-סבאח בשנת 1964, האמיר שייח' ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח בשנת 1980 ו-1983 והאמיר שייח' סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח בשנת 2006 הובילו ביקורים רשמיים מכווית להודו.