cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וריאציות דיאבלי
הפרשנות של ויליאם קינדרמן
קינדרמן רואה אפוא את היצירה כמתחלקת לשלושה פרקים, וריאציות 1–14, 15–24 ו-25–33.
הפרשנות של אלפרד ברנדל
אלפרד ברנדל, במסה שלו "האם מוזיקה קלאסית חייבת להיות רצינית לחלוטין?" נוקט גישה דומה לזו של קינדרמן, מצדד בראיית הווריאציות כ"יצירה הומוריסטית במובן הרחב ביותר האפשרי" ומציין, שהייתה זו גם עמדתם של פרשנים מוקדמים.
בטהובן ובאך
המוניטין שיצאו לווריאציות דיאבלי מציבים אותן באותה דרגה עם וריאציות גולדברג. ואולם, בעוד שבווריאציות גולדברג ויתר באך על המשאבים שיכלו לעמוד לרשותו, לו השתמש במלודיה של הנושא כעיקרון מנחה בלבד, כדי לזכות בעצמאות בחומר המלודי, שאיפשרה לו להשיג הרבה יותר גיוון ומרחב פעולה, הרי שבטהובן לא העלה שום קורבן מעין זה. הוא ניצל את המלודיה, יחד עם היסודות ההרמוניים והרתמיים, ובכך הצליח להתיך את כולם למערך וריאציות בעל עומק אנליטי שלא ייאמן.
וריאציות מס' 24 ו-32 הן פחות או יותר פוגות נאמנות לכל הכללים, המלמדות על החוב שבטהובן חב לבאך, חוב הבולט עוד יותר בווריאציה 31, האחרונה בווריאציות המינוריות האיטיות, בהתייחסות הישירה שלה לווריאציות גולדברג.
הווריאציות
נושא: ויוואצ'ה
הנושא של דיאבלי, ולס עם הטעמות על הפעמות הקלות ושינויים חדים בדינמיקה, לא נועד מעולם לריקוד. בתקופה זו, כבר התקדם הוולס מעבר למחול בלבד והיה לצורה של מוזיקה אמנותית. השם שאלפרד ברנדל הציע לנושא של דיאבלי, במסה שלו "האם מוזיקה קלאסית חייבת להיות רצינית לחלוטין?" בכוונה להציג את "וריאציות דיאבלי" כיצירה הומוריסטית, הוא "ולס לכאורה". פרשנים אינם תמימי דעים באשר לערך המוזיקלי היסודי הקיים בנושא של דיאבלי.
וריאציה 1: "בסגנון שיר לכת חגיגי" (Alla Marcia maestoso) אף כי הווריאציה הראשונה של בטהובן נשארת קרובה למלודיית הנושא של דיאבלי, אין בה דבר מאופי הוולס. זהו שיר לכת חזק, בהטעמה כבדה, במקצב 4/4, שונה מאוד מאופי הנושא ומקצבו המשולש. הנתק החד הזה מדיאבלי מכריז, שהמערך אינו עתיד להכיל וריאציות דקורטיביות על הנושא ותו לא. הווריאציה הראשונה, לדברי טובי, מהווה "ראיה מודגשת להיות היצירה רצינית ורבת-הדר", והוא מתאר אותה כ"כבדת ראש בתכלית, חגיגית ומפוארת בסגנונה".
קינדרמן, לעומת זאת, שמחקריו במחברות הטיוטה של בטהובן גילו, שהווריאציה הראשונה שולבה ביצירה במועד מאוחר, רואה בה "וריאציה מבנית", שהדמיון לדיאבלי מהדהד בה באופן ברור יותר מאשר בווריאציות הלא-מבניות ובמקרה זה, מלגלג על חולשת הנושא. קינדרמן מגדיר את אופייה כ"פומפוזי" ו"כמו-הרואי". אלפרד ברנדל נוקט השקפה דומה לזו של קינדרמן ומאפיין את הווריאציה הזו כ"רצינית אבל לא חכמה ביותר". השם שהוא מציע בשבילה הוא "שיר לכת: גלדיאטור, מותח את שריריו". וילהלם פון לנץ קרא לה "המסטודון והנושא - אגדה."
וריאציה 2: "מהירה במקצת" (Poco Allegro)
הווריאציה הזאת לא הייתה חלק ממערך הווריאציות הראשוני של בטהובן, אלא נוספה באיחור מה. על אף החזרה למפעם המשולש של הנושא לאחר שיר הלכת שקדם לה, אין בווריאציה הזאת זכר ממשי לנושא של דיאבלי. היא מעודנת, חדורה אווירה חרישית ומתוחה. ההוראות היחידות הן p (פיאנו - חרישי) ו-leggiermente (ברוך ובעדנה). היא מתקדמת בשמיניות מהירות, בחילופים מהירים בין הסופרן לבס לאורך כל הווריאציה. קרוב לסיום, מתגבר המתח בשימוש באמצעות סינקופות. ברנדל מרמז לאופי המעודן של הווריאציה הזאת בכינוי שנתן לה, "פתותי שלג". בטהובן חורג מן המבנה של דיאבלי, המורכב משני חלקים שווים, שכל אחד מהם חוזר על עצמו, על ידי השמטת חזרה על החלק הראשון. ארתור שנאבל, בהקלטה המפורסמת שלו, בחר בכל זאת לחזור על החלק הראשון.
וריאציה 3: "באותה מהירות" (L’istesso tempo)
וריאציה זאת, בהוראת "במתיקות" (dolce), מתאפיינת בקו מלודי חזק, אם כי הנושא המקורי איננו ניכר בבירור. באמצע כל אחד מן החלקים מהדהד הרצף העולה, המופיע באותה נקודה בנושא של דיאבלי. במחצית השנייה, יש קטע פיאניסימו ראוי לציון, שהסופרן מחזיק בו אקורד למשך ארבע תיבות מלאות, בעוד הבס חוזר שוב ושוב על תבנית תלת-צלילית קטנה, שמונה פעמים רצופות, שאחריהן נמשכת המלודיה כמובן מאליו, כמו לא התרחש שום דבר יוצא דופן.
זו הייתה הווריאציה הראשונה בתוכנית המקורית של בטהובן. החל במחברות הטיוטה המוקדמות ביותר, שמר אותה בטהובן יחד עם הווריאציה הבאה, מס' 4. שתיהן עושות שימוש בקונטרפונקט, והמעבר ביניהן חלק וזורם. הכינוי שהצמיד ברנדל לווריאציה זו הוא "ביטחון עצמי וספק טורדני".
וריאציה 4: במהירות גוברת והולכת ( Un poco più vivace)
העלייה המתמדת בדרמה מאז וריאציה מס' 2 מגיעה לשיאה בווריאציה הזו. ההתרגשות נמצאת כאן בחזית ובמרכז ההתרחשות, כששני חצאי הקטע דוהרים בקרשנדו לקראת צמד אקורדים בהוראת פורטה. המקצב המניע מדגיש את המפעם המשולש של התיבה. הכינוי שברנדל נתן לווריאציה הזו הוא "לנדלר מלומד".
וריאציה 5: מהירה מאוד ( Allegro vivace)
וריאציה זו, החמישית במספר, מסעירה באופייה, רצופה שיאים ריתמיים עוצרי נשימה. לראשונה בסדרת הווריאציות, מופיעים כאן יסודות של וירטואוזיות, העתידים לבלוט יותר בווריאציות שיבואו מיד אחריה. ברנדל כינה וריאציה זו בשם "שדון מבוית".
וריאציה 6: מהירה אבל לא יותר מדי ורצינית (Allegro ma non troppo e serioso)
וריאציה זו והבאות אחריה הן קטעים וירטואוזיים מבריקים ומלהיבים. הווריאציה השישית מציגה טריל כמעט בכל תיבה, כנגד ארפג'ים ותבניות צלילים חפוזות ביד השנייה. את הווריאציה הזו כינה ברנדל "רטוריקה מעוטרת (דמוסתנס יוצא חוצץ אל מול הגלים)". וילהלם פון לנץ קרא לה "בהרי טירול".
איברהים אולאוויין
איברהים אולאוויין (באנגלית: Ibrahim Olawoyin; נולד ב-1 בדצמבר 1997) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריזספור ובנבחרת ניגריה.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
וריאציה 7: במהירות גדלה והולכת (Un poco più allegro)
אוקטבות בספורצנדו ביד שמאל מול טריולות ביד ימין יוצרות אפקט דרמטי מבריק. קינדרמן מרחיק לכת עד כדי לתאר אותו כ"אכזרי". ברנדל מכתיר וריאציה זו בתואר "יבבות ורקיעות רגליים"
וריאציה 8: מלאת חיים ומהירה במקצת (Poco vivace)
איברהים אולאוויין
קריירת מועדונים
ב-2019 עבר לאנוגו ריינג'רס.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
אחרי שלוש הווריאציות הקולניות והדרמטיות שקדמו לה, וריאציה זו, השמינית במספר, מביאה עמה הקלה וניגוד בקטע חרישי, מלודי ביותר באופיו, שהמלודיה שלו מתקדמת בקצב אומר כבוד בתווי חצי וחצי מנוקד, שהבס ביד שמאל מספק להם ליווי שקט בצורת תבניות עולות. הוראת הביצוע היא "דולצ'ה א טנראמנט" (במתיקות ובעדנה"). השם שנתן ברנדל לווריאציה הוו הוא "אינטרמצו (לברהמס)".
וריאציה 9: בצעד מהיר, כבד והחלטי (Allegro pesante e risoluto)
הווריאציה התשיעית, פשוטה אך חזקה, בנויה מחומרים קלושים מאין כמותם ומכילה לא הרבה יותר מתו הקישוט והכפלפל (Turn) שדיאבלי פתח בהם את הוולס שלו, בחזרות ברגיסטרים שונים. בווריאציה זו משתנה המשקל לראשונה למרובע ויש בה התרחקות סגנונית גדולה ממה שקרה לפניה. הכיוון הוא תמיד כלפי מעלה, לקראת שיא. ברנדל כינה וריאציה זו "מפצח אגוזים שקדן". כמו בווריאציה הראשונה, הוא מאפיין אותה כ"רצינית אבל לא חכמה ביותר".
וריאציה 10: מהירה מאוד (Presto)
איברהים אולאוויין
קריירת מועדונים
לאחר שרשם למעלה מ-40 הופעות בכל המסגרות באנוגו ריינג'רס, עבר לאנקרה קג'יורנגוג'ו מליגת המשנה הטורקית באוגוסט 2021.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
על פי המסורת, מקובל לראות וריאציה זו כחותמת את חלקה העיקרי של היצירה. מס' 10 היא המבריקה בכל הווריאציות, פרסטו קטלני רצוף {טרילים, טרמולו, סולמות אוקטבה בסטקטו. טובי מציין, "העשירית, עלעול צלילים מסעיר, משחזרת את כל רצפי הצלילים והמקצבים של הנושא בבהירות רבה כל כך, שהיא מצטיירת כווריאציה מלודית הרבה יותר משהיא באמת". וריאציה זו מכילה אקורדים דיסוננטיים נועזים למדי. זו אחת הדוגמאות הבולטות לשימוש שעשה בטהובן לכל אורך היצירה בהרמוניה החריגה מעט המוצגת בנושא. בווריאציה זו יש גם ביטוי בולט למדי למוזיקה סימפונית. ברנדל הכתיר אותה בכינוי "צחקוקים וצהלות".
איברהים אולאוויין
קריירת מועדונים
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 של קבוצתו על אדנספור. בהופעתו השביעית במועדון, הוא כבש צמד והוביל את קבוצתו לניצחון 2–3 על אינסטנבולספור.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
וריאציה 11: מהירה למדי (Allegretto)
עוד וריאציה המורכבת משלושת צלילי הפתיחה של דיאבלי, הפעם שקטה ומלאת-חן. קינדרמן מצביע על הזיקה הברורה במבנה בין וריאציות 10 ו-11. פתיחת הווריאציה הזו מופיעה בסרט "להעתיק את בטהובן" כנושא הסונאטה שנכתבה על ידי המעתיקה ושבטהובן לועג לה תחילה ואחר, בניסיון לכפר על כך, מתחיל לעבוד עליה ביתר רצינות. ברנדל כינה וריאציה זו "תמימה (Innocente) לבילוב"
וריאציה 12: בתנועה גוברת והולכת ( Un poco più moto)
תנועה בלתי פוסקת, גדושה תרוצת קוורטות. קינדרמן רואה את הווריאציה הזו כמבשרת את מס' 20, בשל הפשטות שבה היא מציגה את המבנה ההרמוני טובי מציין, כי היא פיתוח של מס' 11. הכינוי של ברנדל לוויאציה זו הוא "דפוס גלי". גם וריאציה 12 מהווה חריגה מן המבנה הדו-חלקי של דיאבלי. במקום לחזור על החלק הראשון, בטהובן כותב אותו במלואו, תוך הכנסת שינויים משמעותיים והשמטת חזרה או כל תחליף לחזרה על החלק השני.
זו הווריאציה המינורית הראשונה בקובץ. אקורדים איתנים, קצובים, בפורטה, שבהמשכם באות בכל פעם כמעט שתי תיבות של שתיקה, ואחריהן מענה חרישי. "הפסקות רטוריות", במילותיו של פון לנץ. "שתיקות אבסורדיות", מבחינתו של ג'רלד אברהם בארי קופר רואה בה קטע הומוריסטי, שבו בטהובן "שם כמעט ללעג את הנושא של דיאבלי". כפלפל הפתיחה המתון של דיאבלי הוכפל לאקורדים חסונים, והאקורדים החוזרים שלו הופעים לדומיה ממושכת. הרצף מסתיים בשני צלילים חרישיים, מפוגגי מתח. את הווריאציה הזו הכתיר ברנדל בשם "פתגם (שנון)".
הווריאציה האיטית הראשונה, "גראווה א מאסטוזו". פון בילוב מציין, "כדי לשוות לווריאציה הנפלאה הזו את מה שהייתי רוצה לכנות, חגיגיות הכוהן הגדול' שבה נוצרה, ראוי לפסנתרן להעלות בדמיונו את הקשתות הנשגבות של קתדרלה גותית." קינדרמן כותב על "הרחבות והדרת הכבוד המדודה" שלה, ומוסיף, "אצילותה רחבת הידיים מביאה את היצירה לנקודת חשיפה, המעלה את ציפיותינו לאיזו מחווה חדשה ודרמטית". שלוש הווריאציות הבאות מגשימות ללא ספק את הציפיות הללו. הכינוי של ברנדל לווריאציה זו הוא "הולכים אנו ובאים, אנו הנבחרים".
וריאציה 15: מהירה והיתולית (Presto Scherzando)
וריאציה 15, אחת הווריאציות האחרונות לחיבור, היא קצרה וקלילה ומכינה את הבמה לשתי התצוגות הבאות, הרמות והווירטואוזיות. בעיני בארי קופר, זו עוד וריאציה הומוריסטית השמה לצחוק את הנושא של דיאבלי. טובי גורס, "הווריאציה החמש-עשרה מביאה את המתווה המלודי השלם (של הנושא) בדייקנות כזאת, שהחירות יוצאת הדופן של ההרמוניה (המחצית הראשונה מסתיימת בפועל בטוניקה) אינה יוצרת רושם של תלישות." ברנדל כינה וריאציה זו "רוח-רפאים עליז"
לטובי יש ניתוח דומה של הווריאציות:
וריאציה 16: מהירה (אלגרו) וריאציה וירטואוזית, פורטה, עם טרילים ואוקטבות שבורות, עולות ויורדות. השם שנתן ברנדל לווריאציה הזאת ולבאה אחריה הוא "ניצחון".
וריאציה 17: מהירה (אלגרו) זהו שיר הלכת השני אחרי הווריאציה הפותחת, רובו בפורטה, עם אוקטבות מודגשות בקול התחתון ותוכניות נחפזות, בלתי פוסקות, בקול העליון. בעיני טובי, "[וריאציה] זו מביאה את המחצית הראשונה של היצירה לשיא מבריק". ברנדל הכתיר וריאציה זו יחד עם קודמתה בשם "ניצחון".
וריאציה 18: מתונה במידת-מה (Poco moderato)
עוד וריאציה שעושה שימוש בכפלפל הפותח את הואלס של דיאבלי, הפעם בנימה של מתיקות (דולצ'ה) חרישית, כמעט מהורהרת. ברנדל הכתיר את הווריאציה הזו בשם "זיכרון יקר ללב, דהוי במקצת")
וריאציה 19: מהירה מאוד (פרסטו) מהירה ועסקנית, בניגוד חריף לווריאציה שתבוא אחריה. פון בילוב מציין את "הדיאלוג הקנוני בין שני הקולות". השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "ערבוביה" (Helter-skelter)
וריאציה 20: בקצב הליכה איטי (אנדנטה)
וריאציה חריגה באיטיות תנועתה, הבנויה כמעט כולה מתווים שלמים מנוקדים במשלבים נמוכים - עומדת בניגוד מדהים לווריאציות הסמוכות, לפניה ואחריה. המלודיה של דיאבלי ניתנת בקלות לזיהוי, אבל המהלכים ההרמוניים (ראו תיבות 9–12) חורגים מן המקובל והטונאליות בכללותה דו-משמעית. פון בילוב, שהציע את הכותרת "אורקל", ממליץ על "אפקט המרמז למשלבים המצועפים של עוגב". קינדרמן כותב, "בווריאציה הנפלאה הזאת, האיטית והחידתית, מס' 20, אנו מגיעים למרכז הדומם של היצירה... מבצר של, שלווה פנימית'". טובי מגדיר אותה "מן הקטעים משרי הכבוד ביותר במוזיקה". ברנדל מתאר את הווריאציה ה-20 כ"התבוננות פנימית היפנוטית" ומציע לכנותה בשם "מקדש פנימי". ליסט קרא לה "ספינקס". המבנה הדו-חלקי של דיאבלי נשמר כאן, אך ללא חזרות.
'''וריאציה 21: מהירה ומשולהבת - מהירה פחות - חזרה לקצב ההתחלתי (Allegro con brio – Meno allegro – Tempo primo)
ניגוד קיצוני לאנדנטה הקודם. תחילתן, באנליזה של קינדרמן, של וריאציות המשיגות "התעלות", המעלה במחשבה את "מלוא היקום המוזיקלי כפי שהכיר אותו בטהובן". האקורדים המלווים, החוזרים פעמים רבות כל כך בפתיחתו של כל קטע והטרילים החורים מן המשלב הגבוה ביותר עד לנמוך ביותר מגזימים ללא רחם מאפיינים בנושא של דיאבלי. טובי מתאר את הווריאציה הזו כ"מפתיעה", אבל מציין, שהיא נאמנה בבירור למלודיה של דיאבלי ו"משתנה מקצב רגיל מהיר למקצב משולש איטי יותר כל אימת שהיא משחזרת את רצפי המעברים... בנושא". ברנדל כינה וריאציה זו בשם "משוגע ומקונן". אוּהְדֶה מקבץ יחדיו את מס' 21–28 כ"קבוצת הסקרצו", ולפוגטה העדינה (מס' 24) הוא מקצה את תפקיד ה"טריו".
אזכור לאריה של לפּּוֹרֶלו בתחילת דון ג'ובאני של מוצרט. במוזיקה יש הומור גס למדי. בשל תלונתו של לפורלו, כי ניטל עליו "לעבוד יומם ולילה", יש אומרים, שבטהובן רוטן כאן על העמל שהשקיע בווריאציות האלה. עוד נאמר, שבטהובן מנסה לאמור, שהנושא של דיאבלי נגנב ממוצרט. הכינוי שנתן ברנדל לווריאציה הזו הוא "לילה ויום עמל וטורח (לדיאבלי)"
וריאציה 23: מהירה מאוד, אלגרו אסאיי
מבחינת פון בילוב, עוד וריאציה וירטואוזית, החותמת את מה שפון בילוב רואה כחלק העיקרי השני של היצירה. בעיני קינדרמן, פרודיה על תרגילי אצבעות שהוציא לאור יוהאן באפטיסט קרמר (שבטהובן דווקא העריך מאוד כפסנתרן, אך לא כמלחין). טובי מתייחס אל "הברק התזמורתי והמקצב הקפריזי" שלה. הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "הווירטואוז בנקודת רתיחה (לקרמר)". הוא מאפיין את מס' 23, 27 ו-28 כ"מוחות חד-כיווניים בהלך נפש מרוגש", ברמז לגישה אירונית.
'''וריאציה 24: פוגטה (אנדנטה)
לירית ויפהפייה, עומדת בניגוד בולט לווריאציה שקדמה לה, מזכירה בעקיפין את באך. טובי מתאר את הווריאציה הזו כ"רשת צלילים מפליאה בעדינותה ובמסתורין שבה, על תבנית הנרמזת בחלקה בקול העליון ובחלקה בבס של ארבע התיבות הראשונות של הנושא. בטהובן משתמש כאן ברמז שקיבל מן המחצית השנייה של הנושא של דיאבלי, ומביא אותו בהיפוך במחצית השנייה של הפוגטה." קינדרמן משווה את הווריאציה לפוגה החותמת את הפרק האחרון של הסונאטה לפסנתר בלה מינור, מס' 31, אופוס 110 של בטהובן ולהלך הנפש של "כמה קטעי תפילה שקטים במיסה סולמניס של בטהובן". הן הסונאטה והן המיסה סולמניס חוברו באותה תקופה. ברנדל כינה וריאציה זו "רוח טהורה".
וריאציה 25: מהירה (אלגרו)
אקורדים פשוטים ביד ימין מעל תבנית פעלתנית ללא הפוגה ביד שמאל. טובי מציין, שהווריאציה משחזרת את פתיחתה של כל מחצית בנושא של דיאבלי בפשטות גמורה, אף כי היתר חופשי מאוד, ומוסיף כי "לעומת הפוגטה, המרשימה באופייה המהורהר והשלו, בווריאציה זו ניכר אפקט הומוריסטי מובהק". ברנדל הכתיר וריאציה זו בשם "טוֹיְצֶ'ר" (ריקוד גרמני).
'''וריאציה 26: בנעימות ((Piacevole)
השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "טבעות על המים"
'''וריאציה 27: מהירה ומלאת חיים (Vivace)
השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "להטוטן". הוא מרמז לגישה אירונית, המאפיינת את מס' 23, 27 ו-28 כ""מוחות חד-כיווניים בהלך נפש מרוגש"
וריאציה 28: מהירה (אלגרו)
פון בילוב רואה וריאציה זו כחותמת את החלק העיקרי השלישי של היצירה: "לביצוע הווריאציה זו... יש להלום בקלידים בפרץ רגשות, כמעט בסערה... גוון עדין יותר לא יהיה במקומו - לפחות בחלק הראשון". (פון בילוב)
טובי כותב:
ברנדל מציין, כי נכון לשנת 1819 הייתה וריאציה יחידה בדו מינור (מס' 30) וכי התוספות המאוחרות של מס' 29 ו-31 הרחיבו את השימוש בסולם ל"אזור דו מינורי רחב יותר". השם שנתן ברנדל לווריאציה זו הוא "חמת זעם של לץ-מקפץ".
'''וריאציה 29: לאט, אבל לא יותר מדי (Adagio ma non troppo)
כראשונה בסדרה של שלוש וריאציות איטיות, נראית וריאציה כזו כתחילת הסוף: "המלחין מעביר אותנו אל מפלס רגשות חדש, כבד-ראש יותר, אפילו מלנכולי. אפשר להתייחס אליה כראשית פרק האדג'ו של הסונאטה-וריאציות הזו; מן האדג'ו הזה אנו נישאים חזרה, באמצעות הפוגה הכפולה הגדולה, וריאציה 32, אל תוך הספירה הזוהרת המקורית של הפואמה הסימפונית, שאופייה הכללי מאושר ונחתם במינואטו-פינאלה רב-החן". (פון בילוב) הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "אנחות כבושות" (קונרד וולף)
וריאציה 30: בקצב הליכה, שירתי מאוד (Andante, sempre cantabile)
מקסים בוטייה
מקסים אנדרה סילם בוטייה (בצרפתית: Maxime Andre Selam Bouttier , נולד; 22 ביולי 1993) הוא במאי, מוזיקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה אינדונזי.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
וריאציה 31: באיטיות ובהרחבה, ברגש עז (Largo, molto espressivo)
מעמיקת רגשות, גדושה קישוטים וטרילים, יש בה נקודות דמיון רבות ל"ארייטה" של הסונאטה לפסנתר מס' 32, אופוס 111, של בטהובן. גם כאן משתמש טובי בתיאורים מפליגים: "הווריאציה השלושים ואחת משתפכת בעושר אדיר של מלודיה עתירת קישוטים, שבני תקופתו של בטהובן ודאי התקשו לפענח אך אנו, שלמדנו מבאך כי רגש של אמן דגול עמוק יותר, במקרים רבים, במקום שביטויו מעוטר ביותר, יכולים להכיר כי לפנינו אחד הביטויים עזי המבע והריגוש ביותר בכל המוזיקה כולה."
מקסים בוטייה
ביוגרפיה
בוטייה נולד ב-22 ביולי 1993 בפואטייה, צרפת. משפחתו ממוצא אינדונזי חזרה לאינדונזיה בילדותו.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
פון בילוב מעיר, "היינו רוצים לכנות את הקטע הזה, מהורהר וענוג כאחד, התחדשות האדג'ו של באך, כפי שהפוגה הכפולה שבהמשך היא אחד מפרקי האלגרו של הנדל. כשאנו מצרפים יחדיו את הווריאציות האחרונות האלה, שאפשר לראותן כלידה מחדש, כביכול, של המינואט ההיידני-מוצרטי, יש בידנו, בשלוש הווריאציות הללו, מכלול המקיף את כל תולדות המוזיקה." סיום הווריאציה הזו, ספטימה דומיננטית ללא פתרון, מוביל בטבעיות אל הפוגה הבאה. ברנדל מכתיר וריאציה זו בשם "לבאך (לשופן)" המבנה הוא צמצום מוקפד של הנושא של דיאבלי.
וריאציה 32: פוגה: אלגרו
בעוד שבמערכי וריאציות מסורתיים הפוגה משמשת במקרים רבים לחתימת היצירה, הפוגה של בטהובן משמשת אותו כדרך להגיע לשיא אדיר, שאחריו יבוא מינואט שקט לסיום. הפוגה של וריאציה 32 נבדלת מן האחרות בסולם הזר שלה, מי במול מז'ור. מבחינה מבנית, הווריאציה נוטשת את המקור הדו-חלקי של דיאבלי. מבחינה מלודית, היא מבוססת על הקוורטה היורדת של דיאבלי, שהייתה בשימוש ברבות מן הווריאציות הקודמות, כמו גם, באופן המרשים ביותר, בחלק מעוט-ההשראה, הפחות מבטיח בנושא של דיאבלי, הצליל החוזר עשר פעמים. הבס בתיבות הפתיחה לוקח את התבנית העולה של דיאבלי ומציג אותה ברצף יורד. מתוך החומרים הקלושים הללו, בונה בטהובן את הפוגה המשולשת הכבירה שלו.
הנושאים מוצגים במגוון הרמוניות, הקשרים, אורות וצללים, ועל ידי שימוש בטכניקות הפוגליות המסורתיות של היפוך וסטרטו. בערך לאחר שני שלישים, מגיע שיא בפורטיסימו ואז, לאחר שתק, מתחיל קטע מנוגד בפיאניסימו, שבו משמשת תבנית במהירות גוברת והולכת כנושא הפוגלי השלישי. לבסוף, שני הנושאים המקוריים של הפוגה בוקעים ויוצאים שוב ברמה והיצירה דוהרת ללא מעצור אל שיאה המסיים, אקורד מתנפץ ושטף אדיר של ארפג'י, עלה ורדת פעמיים לכל אורך המקלדת.
מקסים בוטייה
קריירה
בוטייה החל את הקריירה שלו כדוגמן בבאלי, אינדונזיה. בשנת 2010 לוהק לתפקיד משנה באופרת הסבון האינדונזית "Arti Sahabat". הוא שיחק באופרות סבון אינדונזיות ובהן "Bulan on Mentari" ו- "Everything Love". בשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט הקולנוע "Forever Love". בוטייה שיחק בכמה סרטים רומנטיים, בין היתר בסרט הקולנוע האינדונזי "Kain Kafan Hitam", אותו גם ביים.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
המעבר אל המינואט הנשגב היוצר את הווריאציה האחרונה מורכב מסדרה של אקורדים שקטים, ממושכים, שמשיגים אפקט יוצא מגדר הרגיל. במילותיו של סולומון, "הווריאציה השלושים ושלוש מתחילה בפוקו אדג'ו, השובר את התנופה הנסערת של הפוגה ומוביל אותנו לבסוף אל סיפו של חוסר תנועה מוחלט, כפרגוד להפריד בין הפוגה לבין המינואט." הסיום מרשים כל כך, שפרשנים נוטים לא אחת לתיאורים מפליגים. ג'רלד אברהם מכנה אותו "אחד הקטעים המוזרים ביותר שבטהובן כתב מעודו". קינדרמן מתאר את המעבר כ"אחד הרגעים הקסומים ביותר ביצירה".
מקסים בוטייה
קריירה
בשנת 2021 לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "כרטיס לגן עדן" של הבמאי אול פארקר. זהו תפקידו הראשון מחוץ לאינדונזיה.
וריאציות דיאבלי
הווריאציות
וכך מתאר טובי את הרגע הדרמטי הזה:
הכותרת של ברנדל לווריאציה זו היא "להנדל"
וריאציה 33: בקצב מינואט מתון (Tempo di Menuetto moderato)
נעילה שמיימית ליצירת מופת מוזיקלית, נשגבת כרבות כל כך מיצירותיו המאוחרות של בטהובן. כמאמר טובי,
הכותרת שנתן ברנדל לווריאציה זו היא "למוצרט; לבטהובן" והסביר,
סולומון מתאר את התיבות המסיימות כ"הדימוי האחרון - של נוסטלגיה רכה, שירתית, עמוקה, נקודת תצפית רבת-יתרון, שממנה אנחנו יכולים לסקור את מטרות המסע בשלמותו. מבחינה טכנית, פון בילוב מתפעל בארבע התיבות המסיימות את "עקרון המודולציה שפותח בעיקר בתקופת היצירה האחרונה של האמן הדגול ... המהלך הרציף, צעד צעד, של הקולות האחדים תוך שימוש במודולציה אנהרמונית בגשר לקשר ולו גם את הצלילויות (tonalities) הנידחות ביותר." לאחר התרוממות אחרונה, שפניה מועדות כמו למציאות שלא מן העולם הזה, מוסיף בטהובן עוד אקורד פורטה יחיד.
הצבי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חטיבת החי"ר הצפונית
חטיבת החי"ר הצפונית (חטיבת האר"י 5692) היא חטיבת חיל רגלים במילואים תחת פיקוד העורף. יעודה הוא פעילות ככוח לוחם בעורף להגנת יישובי גבול הצפון וסיוע לתושבי היישובים בשעת חירום.
החטיבה הוקמה ב-2018 בהנחיית אלוף פיקוד העורף, תמיר ידעי, שמינה את אלוף-משנה ליאור נגר להקים את החטיבה ששימש גם כמפקדה הראשון.
לחטיבה ארבעה גדודי חי"ר קל: 9239, 982, 9214, 9311. רוב חיילי החטיבה שירתו בשירות סדיר בחטיבות החי"ר השונות בצה"ל.
שמחה פטרושקא
שמחה פטרושקא (שמו המלא ביידיש: שמחה בונים פיעטרושקא) אוקטובר 1893 – אפריל 1950. סופר, אנציקלופדיסט, עיתונאי, פובליציסט ומתרגם. נודע בתרגום ובפירוש היידי שכתב למשנה.
נולד בפראגה הסמוכה לוורשה. קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבות, ונודע בשם "העילוי מפראגה". בין היתר למד בישיבה בראדזימין אצל הרב פינחס מנחם זינגר והיה חברו לספסל הלימודים של בנו הסופר ישראל יהושע זינגר. בגיל 16 החל לרכוש השכלה כללית ולמד שפות ומדעים. ב-1917 נכנס ללמוד בסמינר לרבנים של פוזנסקי בוורשה. זמן מה שימש כספרן במכון שבבית הכנסת הגדול בוורשה ובאוניברסיטת ורשה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל וחי בה כשנה. משם נסע לארצות הברית לזמן קצר וחזר לפולין. בפולין חי עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939.
בוורשה כתב בעיתונים שונים בהם "נייעס" והיינט. כמו כן כתב עבור עיתונים יידיים בלונדון וניו יורק. כתב ספרים בנושאי היסטוריה יהודית וספר על ארץ ישראל. תרגם יצירות ידועות ליידיש, כמו "רבי יוזלמן" של מאיר להמן (מגרמנית). מ-1932 החלה לצאת האנציקלופדיה שכתב, "יידישע פאָלקס–ענציקלאָפּעדיע" (אנציקלופדיה יהודית עממית). האנציקלופדיה יצאה לאור בארבעה כרכים בוורשה. בשנת 1949 יצאה האנציקלופדיה במונטריאול בשני כרכים.
מאז חי באמריקה בניו יורק ובעיקר במונטריאול. ב-1945 קיבל תואר דוקטור מבית המדרש לרבנים באמריקה.
פירושו למשנה
מפעלו העיקרי של פטרושקא בתחום היהדות היה תרגום המשנה ליידיש יחד עם פירוש ביידיש למשנה. הפירוש הוא פירוש מקיף, המסביר הסבר פשוט ומובן את דברי המשנה לכל דובר יידיש. היה זה מפעל חלוצי, כי עד אותו זמן נועדו הפירושים שנכתבו למשנה לתלמידי חכמים שלהם רקע רחב ומוקדם בספרות חז"ל. חיבורו על המשנה יצא לאור במונטריאול בשישה כרכים החל מתש"ה ועד לשנת תש"ט. מהדורות נוספות יצאו בשנים אחר כך.
הרפתקאות שלושה רוסים ושלושה אנגלים באפריקה החמה
הרפתקאות שלושה רוסים ושלושה אנגלים באפריקה החמה (בצרפתית: Aventures de trois Russes et de trois Anglais dans l'Afrique Australe) הוא רומן הרפתקאות מאת הסופר הצרפתי ז'ול ורן, והוא חלק מהסדרה "מסעות יוצאי דופן". הרומן נכתב בשנת 1872.
תוכן
הספר מחולק לעשרים ושלושה פרקים:
עלילה
משלחת גיאודזית, המורכבת משלושה מדענים אנגלים ושלושה רוסים, יוצאת באוניה "המלכה והצאר" לדרום אפריקה. הידיעה על תחילת פעולות האיבה במרץ 1854 בין שתי המעצמות (הממלכה המאוחדת והאימפריה הרוסית) יוצרת קונפליקט אתני בין חברי המשלחת.
לאחר קבלת חדשות על תחילת המלחמה בין רוסיה לבריטניה (הכוונה למלחמת קרים בשנים 1853–1856) המשלחת מתפצלת לשני חלקים: רוסית ואנגלית, שממשיכים בנפרד את מחקרם. הבריטים מגלים את המעקב אחר מקולולו - שבט המפורסם בשודיו. עם זאת, הם עוקבים לא רק אחר קבוצת המדענים האנגלית, אלא גם אחר הרוסים. גנגסטרים אלה של דרום אפריקה תוקפים את המשלחת הרוסית ומצרים על הר סקורצף, בו רוסים קובעים את המחנה שלהם.
הבריטים, לאחר ששכחו שהם אויבים של רוסים, עוזרים לעמיתיהם. לאחר שעברו מצור ארוך ומבחן רעב, גיבורי הרומן לאחר התקיפה נסוגים לאגם ובורחים מהשודדים, לאחר שסיימו כבר את מחקרם. המבחן לא מסתיים שם. קופים חוטפים את רישומי המחקר של ניקולאי פלאנדר. חברי המשלחת יוצאים לשביל החוטפים ומצילים את הרישומים.
לאחר סיום המחקר, חברי המשלחת המשותפת חוזרים בספינה אוסטרית לתעלת סואץ. המלחמה עדיין בעיצומה. בעיקר על סבסטופול. הרומן מסתיים בכך שהמדען האנגלי ויליאם אמרי מרגיע את עמיתו הרוסי מיכאיל צורן שידידותם תימשך למרות זאת.
מסביב לעולם בשמונים יום עם מייקל פיילין
מסביב לעולם בשמונים יום עם מייקל פיילין היא סדרת טלוויזיה של רשת ה-BBC, אשר הוקרנה לראשונה בשנת 1989 בערוץ BBC1. היא נוצרה בהשראת עלילת ספרו של הסופר הצרפתי ז'ול ורן, שבו יצא הנוסע הבריטי הדמיוני פילאס פוג במסגרת התערבות להקיף את כדור הארץ בתוך 80 יום או פחות. הקומיקאי והשחקן הבריטי מייקל פיילין יצא לנסות ולהשיג הישג דומה ובאותו נתיב, ככל האפשר. על מנת לשחזר את תנאי הניסיון נאסר על פיילין להשתמש בתחבורה אווירית, שלא הייתה קיימת כלל בתקופה שבה מתרחשת עלילת ספרו של ורן. שבעת פרקי הסדרה, שאותם הציג פיילין, סקרו את מסעו. אל פיילין התלווה צוות צילום בן חמישה אנשים, שנקרא באופן קולקטיבי פספרטו, כשמו של המשרת אשר ליווה את פוג במסעו.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות והופצה בהצלחה גם מחוץ לבריטניה. היא נמכרה גם במהדורות וידאו ו-DVD ובעקבותיה פרסם פיילין את סיפור המסע בספר.
המסע
פיילין יצא לדרך ממועדון הרפורמה בלונדון ברכבת האוריינט אקספרס אל נמל דובר ובמעבורת מעבר לתעלת למאנש אל צרפת. הוא המשיך בדרכו ברכבת דרך צרפת, שווייץ, ליכטנשטיין ואוסטריה. משם הגיע באוטובוס לוונציה שבאיטליה וממנה ליוון. הוא הפליג בים התיכון דרך האי כרתים אל אלכסנדריה שבמצרים.
במצרים עשה פיילין את דרכו ברכבת לחוף ים סוף והפליג במעבורת לג'דה שבערב הסעודית. לאחר שהחמיץ אפשרות להמשיך לעומאן הוא קיבל רשות מיוחדת לנסוע ברכב דרך ערב הסעודית דרך ריאד וקטר אל דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות, אך ללא ליווי של צוות הצילום.
בדובאי עלו פיילין ומלוויו על ספינת מפרש (דאו) מהודו למסע מיוחד במינו בן שבעה ימים דרך הים הערבי אל בומביי שבהודו. הצילומים הרבים ממסע זה הפכו לפרק נוסף בסדרה שנועדה במקור לכלול שישה פרקים בלבד.
מבומביי נסע פיילין ברכבת לעיר מדראס שבחוף המזרחי של הודו. משם הפליג לסינגפור באונייה יוגוסלבית ואתו צלם אחד בלבד. בסינגפור הספיק בקושי להשיג את הפלגת ההמשך שלו באונייה שיצאה להונג קונג. משם עשה את דרכו ביבשה אל גואנגג'ואו שבסין וממנה ברכבת אל שאנגחאי.
פיילין הפליג במעבורת מסין אל יוקוהמה שביפן ועשה את דרכו ברכבת אל טוקיו. לאחר מכן הפליג באוניות מכולות לרוחב האוקיינוס השקט במסע בן 11 יום אל נמל לונג ביץ' בקליפורניה שבארצות הברית, תוך חציית קו התאריך הבינלאומי. מלונג ביץ' יצא ברכבת אל לוס אנג'לס, וממנה לרוחב ארצות הברית דרך קולורדו ועד לניו יורק.
פיילין חצה את האוקיינוס האטלנטי באוניית מכולות במסע בן שמונה ימים שהסתיים בלה האבר שבצרפת. משם הפליג במעבורת אל פליקסטו שבבריטניה. הוא עשה את דרכו ברכבת אל נקודת המוצא שלו, מועדון הרפורמה בלונדון, שאליו הגיע לאחר מסע של 79 ימים ושבע שעות.
לאורך נתיב מסעו ובתחנות השונות שבהן עבר ליקט פיילין חוויות תרבותיות רבות. הוא פגש תושבים מקומיים, ביקר באתרים שונים, התוודע למנהגים ולטקסים שונים וטעם מזון מקומי. תוכנית המסע שלו לא התגשמה בשלמותה: הוא עמד מספר פעמים בפני תקלות ועיכובים שהיו עלולים לגזור עליו כישלון בהשגת מטרתו ונאלץ לנקוט בפתרונות ואלתורים שונים על מנת להשלים את מסעו במועד.
הפקה
פיילין היה למעשה המועמד הרביעי של ה-BBC לנוסע במסע הקפת העולם. שלושה מועמדים שקדמו לו - היוצר התיעודי אלן ויקר (Alan Whicker), העיתונאי מיילס קינגטון (Miles Kington) ואיש הטלוויזיה נואל אדמונדס (Noel Edmonds) - דחו את ההצעה לצאת למסע.
מסעו של פיילין החל ב-25 בספטמבר 1988 והסתיים ב-12 בדצמבר. במהלכו הוא חלף דרך 17 מדינות ברגל, ברכבת, באונייה, בכדור פורח וכן במזחלת שנגררה על ידי כלבים. רק ארבעה מאנשי צוות הצילום שלו השלימו את הקפת כדור הארץ, ואילו האחרים הוחלפו בדרך על ידי אנשי צוות אחרים. פיילין היה הנוסע היחיד שהשלים את המסע בכל קטעי הדרך היבשתית. כמה מאנשי צוות הצילום עשו חלקים מהמסע בטיסה.
סדרת הטלוויזיה הופקה על ידי קלם ואלאנס (Clem Vallance), בוימה על ידי רוג'ר מילס (Roger Mills) ונערכה על ידי דייוויד תומאס (David Thomas). היא לוותה בפסקול מעשה ידי היוצר פאדי קינגסלנד (Paddy Kingsland).
בעקבות המסע
בעקבות המסע סביב העולם יצא פיילין למסעות נוספים (שמונה במספר עד 2018) עבור ה-BBC. ביניהם היה מסע מהקוטב הצפוני אל הקוטב הדרומי ומסע סביב האוקיינוס השקט. ב-2008 יצא גם לנסיעה מיוחדת שתועדה בתוכנית תיעודית על מנת לאתר ולפגוש לאחר עשרים שנה את אנשי צוות ספינת הדאו ההודית שבה הפליג לרוחב הים הערבי.
סיפורה של אסתר קוסטלו
סיפורה של אסתר קוסטלו (באנגלית: The Story of Esther Costello) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 המבוסס על רומן בשם זה מאת הסופר הבריטי ניקולס מונסארט (מחבר "הים האכזר") משנת 1952.
העלילה היא על נערה חרשת-אילמת-עיוורת וניצול נכותה כדי לגרוף רווחים. הסיפור מזכיר את סיפורה של הלן קלר. בעלה של המחנכת אן סאליבן איים אף לתבוע את ההפקה. בתחילת הקדימון מופיעה כתובית שאין בדעת המפיקים לפגוע במישהו.
הסרט הזניק את הקריירה של הת'ר סירס ששיחקה בתפקיד אסתר קוסטלו. היא אינה מדברת במשך רוב הזמן ורוב המשחק מרוכז בהבעות פניה. היא זכתה בפרס בפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר בתפקיד ראשי והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
תקציר העלילה
מרגרט לנדי (ג'ואן קרופורד) היא אמריקאית אמידה ילידת אירלנד שמגיעה לבקר בכפר מולדתה. הכומר מראה לה נערה בת 15 בשם אסתר קוסטלו (הת'ר סירס). אסתר נפגעה בפיצוץ מחסן תחמושת שהרג את אמה. מאז אינה רואה או שומעת וגדלה בתנאים מחפירים אצל דודתה. הכומר מבקש ממרגרט לקחת את אסתר תחת חסותה ולאחר היסוסים רבים היא מסכימה.
מרגרט מכניסה את אסתר לקליניקה לחרשים -עיוורים ומתחילה לעבוד אתה בעזרת האצבעות ומישוש הפה, הגרון והשפתיים (כמו שלימדו בזמנו את הלן קלר). לאחר זמן היא מצליחה לתקשר אתה ואסתר מצליחה להביע את עצמה.
עיתונאי צעיר בשם הארי גרנט (רון רנדל) נפגש עם מרגרט ואסתר ומפרסם את סיפורן בעיתון. עד מהרה הן מתחילות להופיע באסיפות התרמה לעמותת המטפלות בעיוורים וחרשים.
מרגרט פרודה מבעלה קרלו לנדי (רוסאנו בראצי). קרלו הוא אדם חסר מצפון. כשהוא שומע על הצלחתן של מרגרט ואסתר, הוא מפעיל את כל קסמיו על מרגרט ומשכנע אותה לקבלו בחזרה. בעזרת ידידו פרנק ונצל השקוע בתאוות בצע, הם מקימים את "אגודת אסתר קוסטלו" שמטרה לאסוף תרומות ל"מטרות צדקה". עד מהרה הם מתפרסמים בכל ארצות הברית ומקיימים הופעות באצטדיונים ענקיים כשמרגרט נואמת ולאחר מכן מתרגמת את דבריה של אסתר בשפת האצבעות ומאות מתנדבים עוברים בין המבקרים ומקבלים את תרומתם. כן מיוצרות אלפי "בובות אסתר קוסטלו" ונמכרות בכמויות עצומות. הן עורכות הופעות גם בערי אירופה.
עד מהרה מגלה מרגרט שקרלו וחברו מועלים בסכום הכסף העצום שצברו. היא גם שמה לב למבטים העורגים של קרלו לעבר אסתר שגדלה ויפתה. היא מודיעה לקרלו כי החליטה להפסיק עם ההופעות וקרלו מקבל זאת בחוסר רצון. באחד הלילות מתגנב קרלו לחדרה של אסתר ואונס אותה.
כשמרגרט נכנסת לחדר היא מגלה את אסתר המומה. מהטראומה של האונס מתחילה אסתר לראות ולדבר. מרגרט מוצאת במיטה חפת של קרלו אותה קנתה לו במתנה ומבינה הכל.
היא מצטיידת באקדח והולכת לפגוש את קרלו. בפגישה היא מראה לו את החפת וקרלו מבין שהיא יודעת. היא מבקשת מקרלו להיכנס למכונית. המכונית נכנסת במהירות למנהרה ושניהם נהרגים (התאונה אינה מצולמת בסרט).
סקודטו
הסקודטו (באיטלקית: Scudetto, "מגן קטן") הוא עיטור שנענד על ידי מועדוני ספורט איטלקיים שזכו באליפות איטליה בענף הספורט שלהם בעונה הקודמת. הסקודטו נוצר בשנות ה-20 של המאה ה-20 כדי לכבד את הזוכה בליגת הכדורגל הלאומית של איטליה (ב-1929 מותגה מחדש כסרייה א') והקבוצה הראשונה שלבשה אותו הייתה גנואה ב-1924. מאוחר יותר הוא אומץ על ידי קבוצות של ענפי ספורט אחרים.
המילה סקודטו משמשת גם לציון גביע הסרייה א', ו"זכייה בסקודטו" הוא ביטוי נרדף ל"זכייה בסרייה א'".
מקור
המצאת הסקודטו מיוחסת בדרך כלל למשורר והמחזאי גבריאלה ד'אנונציו, שבצעירותו היה חסיד נלהב של כדורגל.
בשנת 1920, העיר האוסטרו-הונגרית לשעבר פיומה (כיום רייקה הקרואטית) סופחה לאיטליה. ד'אנונציו הציע שקבוצת הכדורגל המקומית תכיר בתמיכה בריבונות האיטלקית על העיר על ידי ענידת מגן בעל שלושה צבעים בצבעי דגל איטליה - ירוק, לבן ואדום על החולצות שלהם.
בשנת 1924 אישרה התאחדות הכדורגל האיטלקית את ההחלטה לכבד את האלופה המכהנת, ואיפשרה לה לענוד את הסקודטו על חולצות המשחק שלהם. מאז, הסקודטו הפך לסמל של האלופה המכהנת של כל ליגת ספורט באיטליה.
קוקארדה
הקוקארדה (באיטלקית: Coccarda) הוא הקוקאדה הלאומית של איטליה, מעין רונדל עגול בצבעי דגל איטליה (מבחוץ פנימה: אדום-לבן-ירוק). הקוקאדה נענדת, בדומה לסקודטו, על ידי מחזיקת הקופה איטליה (הגביע האיטלקי) בעונה שלאחר הזכייה.
סאנה מרין
סאנה מירלה מרין (בפינית: Sanna Mirella Marin; נולדה ב-16 בנובמבר 1985) היא פוליטיקאית פינית שכיהנה כראש ממשלת פינלנד מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מ-2019 ועד 2023. היא הייתה ראש הממשלה הצעירה בעולם מקרב ראשי הממשלה בעולם בעת בחירתה.
ביוגרפיה
מרין נולדה בהלסינקי, ומשם עברה לאספו, ולפירקלה, שם סיימה תיכון. משפחתה סבלה מבעיות כלכליות ואביה היה אלכוהוליסט. בצעירותה התגרשו הוריה, והיא גדלה אצל אמה ובת זוגה.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (1761–1829)
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (בגרמנית: Louisa, von Hessen-Darmstadt; 15 בפברואר 1761 – 24 באוקטובר 1829), הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן הדוכסית הגדולה של הסן.
סאנה מרין
ביוגרפיה
במקביל ללימודיה בתיכון עבדה במאפייה, בסופרמרקט ובחלוקת עיתונים. בזמנה הפנוי בילתה בכנסייה המקומית, שקיבצה בני נוער כדי לשמור עליהם מפני התמכרות לסמים ואלכוהול - תופעה רווחת בקרב מתבגרים בפינלנד. היא הייתה הראשונה במשפחתה שסיימה 12 שנות לימוד.
בגיל 18 עברה עם בן זוגה מרקוס רייקונן לעיר טמפרה, שם למדה לתואר ראשון. בשנת 2012 קיבלה תואר ראשון במדעי הניהול מאוניברסיטת טמפרה, ובשנת 2017 קיבלה תואר שני במדעי הניהול.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (1761–1829)
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-15 בפברואר 1761 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטאדט, ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בתו של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
סאנה מרין
קריירה
בשנת 2012 נבחרה למועצת העיר טמפרה, ובשנים 2013–2017 הייתה ראש העיר. בשנת 2015 נבחרה לפרלמנט הפיני, ביוני 2019 מונתה לשרת התחבורה והתקשורת, ובראשית דצמבר 2019 נבחרה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והחליפה את ראש הממשלה המכהן מטעם המפלגה, אנטי רינה. בכך הפכה מרין לצעירה בין ראשי הממשלה המכהנים בעולם בעת בחירתה, והצעירה ביותר בהיסטוריה של פינלנד.
לצד המעון הרשמי בהלסינקי, מרין מתגוררת בטמפרה עם בן זוגה מרקוס רייקונן ובתם. השניים נישאו באוגוסט 2020.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (1761–1829)
ביוגרפיה
בשנת 1770 הצטרפה לואיזה לפמליה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת, והייתה אחת ממלוותיה של המלכה עד לנישואיה ב-19 בפברואר 1777 עם בן דודה לודוויג, נסיך הכתר של הסן. בשנת 1790 מת חמיה לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ובעלה עלה לשלטון כלודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
סאנה מרין
קריירה
ב-2 באפריל 2023 הובסה מפלגתה בבחירות על ידי מפלגת הקואליציה הלאומית, בראשות פייטרי אורפו.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (1761–1829)
ביוגרפיה
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות. בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה, ובעלה קיבל את התואר לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן. במהלך קונגרס וינה נאלץ בעלה לוותר על דוכסות וסטפאליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
סאנה מרין
מדיניות החוץ של ממשלתה
במאי 2022 הודיעה פינלנד באופן רשמי על כוונתה להצטרף לברית נאט"ו, לאור החששות שהתעוררו במדינה לאחר הפלישה של רוסיה לאוקראינה. עד הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, נמנעה המדינה מלהצטרף לברית כדי לשמר יחסים ידידותיים עם רוסיה, שכנתה ממזרח. במקביל, הודקו היחסים עם בריטניה וקודמה ברית הגנה. פינלנד החליטה לספק סיוע לאוקראינה בשל הפלישה.
מדיניות הפנים של ממשלתה
בתחילת כהונתה הודיעה מרין שהיא מתכוונת לשפר את זמינות החינוך לגיל הרך במדינה, בה קיים חינוך חינם חלקי לילדים מגיל שנה. היא העבירה חוק שמגדיל משמעותית את משך חופשת הלידה ומשווה בין חופשת הלידה של נשים לגברים במטרה לעודד יותר גברים להישאר בבית ולטפל בילדים - מחופשה של חודשיים לגברים וארבעה לנשים, לשישה חודשים בתשלום מלא לכל אחד מההורים.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט (1761–1829)
ביוגרפיה
לואיזה הייתה אשה משכילה ונבונה, והייתה פופולרית מאוד בקרב תושבי הדוכסות. לואיזה נהגה לשהות בקיץ באאורבך, ושם מתה ב-24 באוקטובר 1829.
משפחתה
ב-19 בפברואר 1777 התחתנה לואיזה עם בן דודה לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
בית המקדש
בֵּית הַמִּקְדָּשׁ היה, על פי המקרא, מקום השראת השכינה, ומתוך כך שימש כמרכז הפולחן הדתי הקבוע של עם ישראל. הוא שכן בהר המוריה שבירושלים ושימש כמקדש להקרבת קורבנות, עלייה לרגל ותפילה. בית המקדש הראשון היה מקום משכנו של ארון הברית, כפי שהיה המשכן לפניו. במקדש כיהנו הכהנים, כשלצידם סייעו הלויים, כאשר במרבית התקופה כיהנו בכהונה הגדולה צאצאי צדוק, הכהן הגדול בימי שלמה המלך. לצד הקרבת הקרבנות, פעל במקדש בית הדין הגדול (כינויו המאוחר: סנהדרין הגדולה), שישב בלשכת הגזית והורה הלכה לעם ישראל.
בית המקדש הראשון נבנה, על פי המקרא, בידי שלמה המלך על הר המוריה, בשנת 480 ליציאת מצרים. חז"ל תיארכו זאת לשנת 2928 לבריאת העולם. במחקר נהוג לתארך את התקופה ל-930-970 לפנה"ס. על פי המתואר במקרא, בית המקדש הראשון נחרב על ידי נבוכדנצר מלך בבל. על פי המסורת היהודית היה זה בשנת 3339 לבריאת העולם, ועל פי המחקר היה זה בשנת 586 לפנה"ס.
אטימולוגיה
צירוף המילים "בית מקדש" או "בית המקדש" אינו מופיע בתנ"ך כצורתו, אך מופיע הביטוי 'בית מקדשם': . בדברי חז"ל מופיעה צורה זו רבות. במקרא ישנן מספר התייחסויות ל"מקדש", אך בדרך כלל הוא מכונה "בית ה'". צירוף מילים זה מופיע 231 פעמים.
מצוות בניין בית המקדש
הקמת בית מקדש היא מצוות עשה, הנמנית כאחת מתרי"ג המצוות שבתורה על פי הכתוב: ככזו, הרי היא מחויבת בכל זמן בו ניתן לקיימה. ההדגשה "בתוכם" (ולא "בתוכו") מבטאת את הרעיון (המנוגד לתפיסה האלילית המקובלת בזמן הקדום) שהאל אינו שוכן באופן פיזי במקדש, אלא המקדש מבטא את הקשר של האל לעם ישראל והשגחתו המיוחדת עליהם.
כדברי שלמה המלך בתפילתו: " הקמת בית המקדש עומדת כנושא מרכזי בסידור התפילה, הן בסדרי התפילה שקבעו חז"ל לאחר חורבן הבית השני, והן בפיוטים שהתחברו במשך הדורות.
מעבר לכך, הקמת המקדש וחידוש עבודתו קשורים לסדרה של מצוות, כגון הקרבת הקרבנות, עלייה לרגל, ועוד.
ספר החינוך מונה את בניין המקדש כאחת מתרי"ג מצוות התורה, ומתארה באופן הבא:
על-פי האמונה היהודית, בית המקדש עתיד להיבנות מחדש ביום מן הימים ולשמש מרכז רוחני לעם היהודי ולעולם כולו, וכמקום משכנו של האל.
המשכן במדבר
המשכן שימש כבית מקדש זמני, לפני בניינו במקום המיועד לו בירושלים. שמו הנוסף של המשכן הוא "אהל מועד": "אהל" - משום ארעיותו; "מועד" - בשל היותו מקום התוועדות, בו נפגש ה' עם משה, ככתוב: "" בזמן נדודי בני ישראל במדבר, בא' בניסן כשנה לאחר יציאת מצרים, הוקם המשכן למרגלות הר סיני, כמקדש זמני, הניתן לפירוק, הרכבה וניוד ממקום למקום. בני ישראל לקחו אותו עמם בכל מסעותיהם, עד הגיעם לארץ ישראל.
קירות המשכן נעשו מקרשים עשויים מעץ השיטה שנתמכו באדנים ובבריחים, ואילו גג המשכן כוסה ביריעות בד ועור ששימשו גם לכיסוי קרשי הקירות. מידותיו: שלושים אמה אורכו, עשר אמות רוחבו, ועשר אמות גובהו שליש משטח המשכן הוקצה לקדש הקדשים, ושני שלישים לקודש חצר המשכן כללה שטח של מאה על חמישים אמה, והוקפה יריעות בד שנתלו על עמודי נחושת. במרכז החצר עמד מזבח הנחושת.
המשכן בירושלים
בספר דברים, לקראת הכניסה לארץ והתיישבות בני ישראל במרחביה, ישנה הדגשה על ריכוז הפולחן במקום אחד - "". על פי חז"ל, ב-14 השנים שלאחר כניסת עם ישראל לארץ, בהן עסקו בכיבוש הארץ וחלוקתה לשבטים, עמד המשכן בגלגל. לאחר סיום ההתנחלות בארץ, קבעו בני ישראל את המשכן בשילה. ע"פ חז"ל התקיים המשכן בשילה 369 שנה. רק ארבע מאות ושמונים שנה לאחר יציאת מצרים, הוקם מקדש הקבע בירושלים. במשך רוב שנות קיומו של המשכן בשילה, זנח העם ברובו את עבודת הקרבנות במשכן ועסק בפולחן אלילי בבמות, כפי שנהגו לעשות שכניו הכנענים שאותם השאיר בארץ בניגוד להוראותיהם של משה ויהושע. רק הנהגתו של שמואל הנביא הצליחה לבער תופעה זו לזמן מה עד לפיצול הממלכה בימי המלך רחבעם. חז"ל תלו את חורבנו של משכן שילה בפריצות ובביזוי הקרבנות שנהגו שם על ידי חפני ופינחס, בניו של עלי הכהן, כפי שמתואר בפסוקים:
משכן שילה נחרב לאחר שארון הברית הוצא ממנו ונלקח למלחמה כסגולה לניצחון על האויב. במהלך המלחמה נפל הארון בשבי הפלשתים וגם לאחר החזרתו לישראל לא הושב למקומו אלא נדד ממקום למקום, בבית שמש, קריית יערים, בית עובד אדום הגיתי, עד שדוד המלך העלהו לעיר דוד הסמוכה להר הבית במקביל נדדו המשכן וכליו לעיר נוב וישבו שם במשך 13 שנה, עד שמשכן נוב והעיר כולה נחרבו בידי דואג האדומי בפקודת שאול. משם עבר המשכן לגבעון וישב שם כמעט 50 שנה. רק לאחר הקמת המקדש בהר הבית בירושלים, שב הארון לקדש הקדשים שבבית המקדש.
בית המקדש הראשון
דוד המלך עשה את ירושלים למרכז מדיני-דתי בממלכת ישראל, העביר אליה את ארון הברית והעמיד אותו באוהל מיוחד שנטה לשם כך. כעבור כשלושים שנה, בעקבות חיזיון בפי גד הנביא שהורה לדוד להקים מזבח בגורן ארוונה היבוסי, רכש דוד את הגורן, בנה בו מזבח, וקבע: "". בחירת המקום קשורה גם בעובדה שהר המוריה הוא מקום עקידת יצחק, ועל פי המסורת היהודית מקום המזבח במקדש היה במקום העקדה ממש. דוד עצמו היה מנוע, בהוראת נתן הנביא, מלהקים את המקדש, אולם הוא עשה הכנות רבות להקמתו: ריכוז החומרים, תכנון מערך הכהנים והלויים, הכנת כלי הנגינה, ומסירת תוכנית הבית לשלמה בנו.
על פי חז"ל דוד גם בירר עם שמואל הנביא את מיקומו המדויק של המקדש בעת שברח לניות מפני שאול, היות שהתורה לא הגדירה בשום מקום היכן ישכון המקדש, והשאירה נתון זה עלום ונסתר בהסתפקה בהגדרה הכללית והעמומה:.
על פי המקרא, בית המקדש הראשון נבנה בירושלים, על הר המוריה, על ידי שלמה המלך בשנת 2929 לבריאת העולם לפי המניין של חז"ל, 480 שנה לאחר יציאת מצרים (930-970 לפנה"ס להערכת החוקרים). יוסף בן מתתיהו כותב בספרו נגד אפיון כי על פי מקורות צוריים עתיקים נבנה בית המקדש בירושלים 143 שנה ו-8 חודשים לפני ייסודה של קרתחדשת (קרתגו, במהלך המאה ה-9 לפנה"ס), כלומר בית המקדש של שלמה נבנה במאה ה-10 לפנה"ס. שלמה המלך החל לבנות את המקדש בחודש אייר (שכּונה באותה תקופה חודש זיו) בשנה הרביעית למלכותו. הבנייה נמשכה שבע שנים ומחצה, עד חודש חשוון (שכּונה באותה תקופה חודש בול) בשנה האחת עשרה למלכותו. לצורך הבניה גייס שלמה רבבות פועלים, והסתייע בעבודתם ובניסיונם של הצידונים. לאחר כמאתיים שנה, בימי המלך יהואש, נעשה "בדק בית" ושיפוץ במקדש, ונשנה הדבר כעבור עוד כמאתיים שנה, בימי המלך יאשיהו. בשני המקרים מתואר איסוף תרומות מהעם ועבודה בהתנדבות לשם כך.
במרבית שנות קיומו של הבית הראשון התקיימו במקביל מקומות נוספים להקרבת קורבנות: לאחר שממלכת ישראל נפרדה מממלכת יהודה העמידה מקדשים משלה בדן ובבית אל שמיסודם נועדו להוות אלטרנטיבה לעבודת ה' שלא במסגרת בית המקדש, ובכך לבטל את מרכזיותה של ירושלים, ובעקיפין של ממלכת יהודה, ולהבטיח את המשך קיומה העצמאי של ממלכת ישראל, אך במשך השנים הפך המקום לאתר פולחני של אלוהי כנען. נוסף על כך, במשך רוב שנותיה של תקופה זו התקיים פולחן בבמות גם בתחומי ממלכת יהודה, בעיקר לשם הקרבת קורבנות לה'. המקרא בספר מלכים מרבה לבקר את התופעה של העם ה"מזבחים ומקטרים בבמות". כך היה עד לימי המלך חזקיהו שהורה לבער את הבמות, וכך נעשה גם בימי המלך יאשיהו (לאחר שיקומן של הבמות בידי בנו של חזקיהו, מנשה), בהתאם לכתוב בתורה על איסור ההקרבה מחוץ לבית המקדש. מאז חזר בית המקדש להיות המקום היחיד לעבודת הקרבנות בישראל. על פי המקרא, בתקופות שונות בבית ראשון הייתה עבודה זרה בתוך בית המקדש עצמו. כך, בימי המלך מנשה, הוצב פסל האשרה בין כותלי בית המקדש והונהגה עבודת "צבא השמים" ובניית מזבחות לפולחן זה בחצרות בית המקדש.
על פי חז"ל, בית המקדש הראשון עמד על תלו במשך ארבע מאות ועשר שנים. אחרון מלכי יהודה, המלך צדקיהו, מרד בנבוכדנאצר מלך בבל, וזה שלח את שר צבאו, נבוזראדן, לכבוש את ירושלים. לאחר מצור ממושך שארך כשנה וחצי (החל מעשרה בטבת בשנה התשיעית לצדקיהו עד לתשעה בתמוז בשנה האחת עשרה, עת הבקיעו הבבלים את חומת ירושלים) חרבו ירושלים והמקדש, בתשעה באב שנת 3339 לבריאת העולם (על פי התארוך המקובל במחקר ההיסטורי: 586 לפנה"ס). חז"ל, בעקבות הנביאים, תלו את חורבן הבית בשורה של עבירות חמורות: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים.
בית המקדש השני
כ-70 שנה לאחר חורבן הבית הראשון, נבנה בית המקדש השני על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון, בהנהגת זרובבל בן שאלתיאל מבית דוד, נכדו או נינו של יהויכין מלך יהודה, ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול, אחיינו של עזרא הסופר, ונכדו של שריה הכהן הגדול האחרון בתקופת בית המקדש הראשון. וזאת בתמיכת הפרסים ובעידודם שבאה לידי ביטוי בהכרזת כורש, כ-18 שנים קודם לכן (על פי התארוך של חז"ל).
המקדש שנבנה בידי עולי בבל היה פשוט וללא פאר. על פי המתואר ב, בשעת יסוד ההיכל לנוכח הפער בין שני הבתים. מן המקורות לא ברור תמיד האם פרט מסוים היה קיים כבר בבית המקדש הראשון או התחדש בבית השני. מרכיבים מסוימים במקדש, כגון צורת דלתות ההיכל, שאובים מתוכנית המקדש העתידי שראה יחזקאל הנביא בחזונו.
בבית המקדש השני חסרו ארון הברית והלוחות שבתוכו, וכמה פריטים נוספים שנשמרו בצד הארון: צנצנת המן (מזון שנתן ה' לבני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען), מטהו של אהרן הכהן, ושמן המשחה, בו נמשחו כהנים גדולים ומלכים. על פי חז"ל, כל אלה נגנזו על ידי המלך יאשיהו בשלהי ימי בית המקדש הראשון, משום שחשש שבעת חורבן המקדש הצפוי על פי נבואות הנביאים ועל פי מציאת ספר התורה, הגויים, מחריבי הבית, ישלחו את ידם בארון הברית, ומאחר ולא ניתן ליצור תחליף ללוחות הברית שבתוכו (הכתובים ב'אצבע אלוהים'), כפי שניתן לעשות לשאר כלי המקדש, יש צורך להצפינו. כמו כן, האורים והתומים לא תפקדו במתן תשובות לשאלות. לעומת זאת, היו במקדש השני המנורה ושאר כלי המקדש, שאין בעשייתם אלמנט שמיימי והם ניתנים לשיחזור. אמנם גם עשר המנורות ועשרת השולחנות שהוסיף שלמה המלך על המנורה והשולחן שעשה משה, לא שוחזרו בבית שני, כנראה מחמת העלות הכספית הגבוהה הכרוכה בכך.
תחת ארון הברית נותרה רק אבן השתייה, ועליה קיימו את המצוות הקשורות בקודש הקודשים ביום כיפור.
המלך הורדוס (19 לפנה"ס) שיפץ והרחיב את המקדש באופן יסודי, והפכו ליצירת פאר, שעלתה ביופייה על בנין בית המקדש הראשון, עליה ניבא חגי הנביא:, ועליה אמרו חז"ל:. שיפוץ המקדש נמשך גם לאחר מותו של הורדוס, כמעט עד לחורבנו.
בימי הבית השני התקיימו במקביל במצרים מקדש יב (בתקופה הפרסית) ומקדש חוניו (בתקופת החשמונאים), שהיוו תחליף למקדש עבור חלק מיהודי מצרים בניגוד לעמדה המקובלת בהלכה. חז"ל אף קבעו, לאור תקדים שקבע המלך יאשיהו בשלהי בית ראשון, שהכהנים שעבדו במקדש חוניו לא יכהנו במקדש בירושלים. מן המאורעות המרכזיים שהתחוללו בימי הבית השני הוא מרד החשמונאים, שבית המקדש היה במרכזו. בשנת 167 לפנה"ס בימי אנטיוכוס הרביעי הונהגו גזירות כנגד קיום הדת היהודית, וביניהן ביטול עבודת המקדש והפיכתו למקום פולחן אלילי. חלק מאוצרות המקדש נשדדו, ובהם מנורת הזהב. עקב כך פרץ מרד החשמונאים, וכעבור כשלוש שנים, בכ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס (ג' תקצ"ז לפי הלוח העברי), טיהרו החשמונאים את המקדש. החשמונאים שיפצו את מזבח העולה ההרוס, ואת שאר כלי המקדש, וחנכו אותם במשך שמונה ימים בהם חידשו את עבודת הקרבנות ששבתה במשך שלש שנים. בתלמוד הבבלי מסופר, שתחילה נעשתה המנורה החדשה משיפודי ברזל, ורק לאחר ש"העשירו" עשאוה מחדש, תחילה מכסף ושוב מזהב. עוד מסופר בתלמוד על קושי למצוא שמן טהור להדלקת המנורה, ופך קטן של שמן, שבדרך כלל שימש להדלקת לילה אחד, הספיק לכל שמונת ימי חנוכת המזבח. אירועים אלה, ניצחון החשמונאים ונס פך השמן, הם הרקע לחג החנוכה.
ישנו פער משמעותי בשאלת תארוך ימי הבית השני בין עמדת החוקרים לעמדת חז"ל. על פי התארוך המקובל במחקר ההיסטורי, בית המקדש השני עמד על תילו כ-585 שנים. לעומת זאת על פי מסורת חז"ל עמד הבית 420 שנה בלבד. כתוצאה מהמרד הגדול של היהודים ברומאים, חרב הבית על ידי טיטוס, בנו של אספסיאנוס קיסר, ביום ראשון, תשעה באב שנת 3830 לבריאת העולם, 5 באוגוסט 70 לספירה. לפי חז"ל, שורש החורבן הוא שנאת החינם שאפיינה את היחס בין הקבוצות השונות בקרב היהודים בשלהי תקופת הבית.
מבנה המקדש
קיימים הבדלים רבים בין המשכן לבין בתי המקדש בירושלים, ובין המקדש הראשון לבין המקדש השני. עם זאת, חוט אחד של מאפיינים בסיסיים ועקרונות משותפים שוזר את כל המקדשים, כפי שסיכם זאת הרמב"ם:
יש להבחין, אפוא, בין המבנה המרכזי, ההיכל, לבין החצר סביבו, וכן בין שלושת חלקי ההיכל.
קודש הקודשים: לבו של המקדש הוא המקום המקודש ביותר - קדש הקדשים שבהיכל, שבו נמצא ארון הברית. בתוך ארון זה נשמרו שברי לוחות הברית הראשונים ולוחות הברית השניים. בצד הארון היו צנצנת המן, מטה אהרן ושמן המשחה. וגם ספר תורה היה עם הארון, וקיימת מחלוקת בין התנאים האם הוא היה בתוך הארון או בצידו. מעל הארון הייתה כפורת מזהב שממנה בלטו דמויות הכרובים (מלאכים) שעל פי האמור בתלמוד היו אלה דמויות בעלות פני תינוק ופני תינוקת, המסמלים את הקשר בין אלוהים לישראל שנמשל לקשר נישואין. ממקום זה היה משה רבנו מקבל את דברי הנבואה, ככתוב:. בכל ימות השנה היה מקום זה מובדל בפרוכת בד, שעליה היו רקומים ציורי כרובים. הכניסה פנימה לקדש הקדשים מותרת רק לכהן הגדול, וזאת ביום הכיפורים בלבד
הקודש: לאחריו בקדושה היה המתחם של ה'קודש', שנקרא בפי חז"ל בשם 'היכל', ובו היו שלושה כלים חשובים: המנורה - מנורת זהב שהודלקה בשמן מדי ערב, וסימלה את אור החכמה. המנורה ניצבה בצד דרום. מול המנורה, בצד צפון, עמד השולחן, עליו הונח לחם הפנים המסמל את עולם החומר והפן הכלכלי, וממנו אכלו הכהנים מדי שבת. ביניהם, משוך לכיוון מזרח (לכיוון הכניסה), עמד מזבח הזהב - עליו הקטירו בכל בוקר וערב קטורת עשויה אבקה מעשבי בשמים, שהפיצה ריח נעים כאשר הונחה על גבי גחלים בוערות.
האולם: האולם שימש כמבוא להיכל. הונחו בו כלי עזר שונים, כגון שולחנות להנחת לחם הפנים בדרכו אל ההיכל, וביציאתו ממנו