cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המעיין
צילום ואפקטים
"המעיין" צולם על ידי מתיו ליבטיק, שעובד עם ארונופסקי מאז שנות ה-90, והוא התכונן במשך יותר משנה לצילומי הסרט כאשר ארונופסקי ניסה להפיק את הסרט בפעם הראשונה. ארונופסקי תכנן את צילומי הסרט כך שתגולם בהם הצגה עוצמתית של המעברים התמתיים מחושך לאור. המעבר מחושך לאור נעשה בצורה הדרגתית לאורך הסרט; בתחילתו מוצגת דמותו של ג'קמן כצללית עמומה וככל שסיפור העלילה מתבהר היא הופכת מוארת יותר ויותר. בינתיים, דמותה של וייס שטופת אור לאורך כל העלילה. בתחילה חשב ארונופסקי להראות רק את הצללית של דמות הגבר עד למערכה השנייה מתוך השלוש של הסרט, אך לבסוף החליט לוותר על הרעיון הקיצוני על מנת להיות יותר נגיש לקהל הצופים. ליבטיק תיאר את השינוי המטאפורי של התאורה בדמותו של ג'קמן: "אנו עוקבים אחר קשת דמותו של תומאס ככל שהוא מתקרב אל עבר האמת."
ארונופסקי התכוון להשתמש רק במצלמה אחת לצילומי "המעיין" היכן שניתן, והשתמש במצלמה נוספת רק כאשר הסצנה הייתה מבוססת על התפאורה ויכולה הייתה להצטלם באופן כזה שיהיה ברור שמדובר בכיוונים שונים לחלוטין. ליבטיק אמר שארונופסקי העדיף התאמת כיווני מבט: "דארן הוא מעריץ של כיווני מבט, ואם אתה מוותר על כיוון מבט בזווית הצילום הוא מרגיש שזה מבטל את השוט וההופעה". במקור התכוון ארונופסקי שדמותו של ג'קמן תנוע כל הזמן באופן "לא טבעי" מבחינה קולנועית - משמאל לימין לאורך הפריים - אך התכנון הפך מסובך עקב הצורך של האסטרונאוט לנוע באופן תמידי מעלה כלפי מקור האור.
כאשר חודשה הפקת "המעיין" בשנת 2005 הייתה גישה מוּדעת יותר לצילומים מבחינת תקציב, שכן הוא קוצץ בכמחצית ומרביתו היה מיועד במקור לטובת אפקטים מיוחדים. כאשר הפקת הסרט התחדשה בתקציב נמוך יותר, חש ליבטיק שתכנון מוּדע יותר של התקציב יביא דווקא לסרט טוב יותר:
על מנת ליצור את סצנת מותו של הקונקיסטאדור, שאב ארונופסקי את מיתוס המאיה המתאר את ההתרחשות בעת מותו של לוחם אמיץ: לפי המיתוס, המוות מלווה בפרפרים ופרחים הבוקעים מתוך גופותיהם של הלוחמים. ארונופסקי הוציא את הפרפרים מסצנת המוות על מנת לצמצם את השימוש בהדמיית מחשב אך השאיר את אפקט הפרחים המתפרצים מתוך הגופה.
ג'רמי דוסון ודן שרקר, אשר עשו את האפקטים המיוחדים עבור סרטיו הקודמים של ארונופסקי "פאי" ו"רקוויאם לחלום", חזרו לעבוד עמו על האפקטים עבור "המעיין". לזוג ניתנה המשימה להשתמש באפקטים ממוחשבים מעט ככל הניתן, משימה קשה בהתחשב בכך ששליש הסרט מתרחש בחלל החיצון. דוסון אמר:.
אחד הפתרון היצירתיים היה זה של פיטר פארקס, מומחה לצילום מאקרו אשר עסק בדלייה של מיקרואורגניזמים ממים עמוקים וצילום שלהם בתלת-ממד, פרויקט שנעשה במימון חלקי של ממשלת איי הבהאמה. פארקס ערבב יחד כימיקלים ובקטריות על מנת ליצור תגובות ויזואליות אותן צילמו דוסון ושרקר במשך שמונה שבועות, תמונות סטילס במצלמת פילם באורך של יותר משישה קילומטר. כדי ליצור את האפקטים השתמש פיטר פארקס במכניקת הזורמים והשפעתה על התנהגותם של החומרים שצילם:, אמר פארקס. הכישרון הייחודי שלו שכנע את מחלקת היצירה של ההפקה ליצור ויזואליה שהיא מעבר להדמיה ממוחשבת סטנדרטית ולתת לו להוביל את הנושא. במקום מיליוני דולרים עבור רצף בודד של אפקטים מיוחדים, פארקס יצר את כל צילומי הסרט בעלות של 140,000 דולר בלבד.
חברת האפקטים המיוחדים "Look Effects" עבדה על 87 שוטים עבור "המעיין" שכללו בין היתר הרחבות-ענק של הסט, חיבור אלמנטים נפרדים לכדי אחד ("Matte"), שיפור התמונה, החלפת פנים והסרת מומים, כמו גם אנימציה של אלמנטים מרכזיים עבור הסיפור של הסרט. הנריק פאט, הממונה של אפקטים מיוחדים בחברה, אמר על עבודתם:.
פסקול
פסקול "המעיין" (The Fountain: Music from the Motion Picture) יצא לאור ב-27 בנובמבר 2006 בחברת התקליטים Nonesuch Records. האלבום הוקלט בשיתוף פעולה בין מלחין המוזיקה הקלאסית העכשווית קלינט מנסל, שותף תדיר בעבודותיו של ארונופסקי, עם רביעיית המיתרים "רביעיית קרונוס" מסן פרנסיסקו ולהקת הפוסט-רוק הסקוטית מוגוואי. האלבום, שבו עשרה קטעים, זכה לתגובות חיוביות של מבקרי המוזיקה והיה מועמד למספר פרסים בתחומי הקולנוע והמוזיקה.
מנסל חיפש אחר לחן אחד שיקשור יחדיו את שלושת קווי העלילה של הסרט. הוא חיפש אחר "תחושה אורגנית" וביקש להטמיע יחד אלמנטים של תזמורת ושל מוזיקה אלקטרונית ולהשיג "אלמנטים אנושיים שנושמים", לדבריו. בניגוד לרוב הפסקולים המוקלטים עוד בשלב טרום-ההפקה, פסקול "המעיין" הוקלט במקביל להפקת הסרט בפועל. על התהליך המקביל אמר מנסל: "זה אינסטינקטיבי, להקשיב למה שהסרט אומר לך שהוא צריך." תהליך הכנת החומרים לפסקול ארך כחמש שנים.
דארן ארונופסקי קיווה שדייוויד בואי, אשר שירו "Space Oddity" היווה השראה לעלילת האסטרונאוט שבסרט, יקליט שיר עבור הפסקול אך התוכנית לא יצאה לפועל. את הקולות לשיר הרקע של כתוביות הסיום של הסרט הקליט במקור אנתוני הגרטי, אך ארונופסקי החליט שהקולות אינם מתאימים ואת השיר ביצע לבסוף הפסנתרן רנדי קרבר.
עם צאת האלבום הושק אתר אינטרנט בשם "The Fountain Remixed" המבוסס תוכן גולשים. באתר ניתנה אפשרות להוריד קטעי אודיו מתוך האלבום, לעשות להם רמיקס ולהעלות אותם חזרה לאתר על מנת לקבל חוות דעת מגולשים אחרים.
מנסל זכה בשנת 2006 בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו לפסקול הטוב ביותר. בנוסף, הוא זכה בפרס "World Soundtrack Award" ובפרס בחירת הקהל והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר ולפרס ה-BFCA (אותו הפסיד לפיליפ גלאס).
רומן גרפי
כאשר האחים וורנר החליטו לבטל את ההפקה בשנת 2002, השתמש ארונופסקי בזכויותיו על התסריט על מנת לפרסם רומן גרפי המבוסס עליו. הוא אמר: "אני יודע שזה סרט קשה להפקה, אבל אם הוליווד דופקת אותי, לפחות ייצא לי מזה ספר קומיקס." הוא מכר את הסיפור לחברת ורטיגו (השייכת ל-DC קומיקס) ונפגש עם אמן הקומיקס קנט ויליאמס אשר ציוריו הרשימו אותו. ארונופסקי שכר את ויליאמס על מנת ליצור את הרומן הגרפי, והשותף לתסריט - ארי הנדל - סייע לו במחקר ותמונות של "המאיה, אסטרונומיה, פולסרים, וכל מיני דברים מגניבים" לטובת עיצוב הרומן. ארונופסקי נתן לוויליאמס את החופש האומנותי לפרש את התסריט לפי ראות עיניו.
ברומן מופיעות סצנות אשר אינן מופיעות בסרט הקולנוע, כגון סצנה בה כהן המאיה תוקף את האסטרונאוט המופיע בחזיונו.
שיווק והפצה ביתית
במקור תוכנן הסרט לצאת ב-13 באוקטובר 2006, אך יציאתו לאקרנים עוכבה על מנת לבסס מעין "קמפיין מתמשך" וליצור ציפייה באמצעות העברת מידע מפה לאוזן. לבסוף נקבעה הפצתו של הסרט ל-22 בנובמבר 2006. ארונופסקי שיתף את התסריט עם אחד-עשר אמנים מתחומי יצירה שונים: פיל הייל, מרטין וילנר, ג'ייסון שון אלכסנדר, קוסטס סרמיטיס, דייב גיבונס, בארון סטורי, ג'יימס ג'ין, ג'ים לי, אוליבייה בראמנטי, סת' פישר וביל סנקביץ. הוא הזמין אותם לפרש את התסריט לפי ראות עיניים ובמדיום לפי בחירתם, ועבודותיהם הועלו לאתר האינטרנט של הסרט. ארונופסקי פרסם ספר אודות הסרט המכיל פרטים על ההפקה, התסריט המקורי, אמנות מקורית והערות היוצרים. בנוסף, הושק אתר תוכן גולשים ייחודי עבור הסרט (ראו פרטים נוספים בפרק הפסקול).
"המעיין" יצא להפצה ביתית בפורמטים DVD, HD DVD ובלו-ריי ב-15 במאי 2007 בארצות הברית. התוספים שנכללו במהדורות הביתיות הם הטריילר של הסרט וגלריה בת שישה חלקים על התקופות המוצגות בסרט. ארונופסקי התאכזב מדלות התוספים שנכללו במהדורות הביתיות. לדבריו, האחים וורנר לא רצו שהוא יקליט חלק של 'הערות הבמאי' שכן הם סברו שזה לא יסייע למכירות. ארונופסקי הקליט הערות באופן עצמאי והעלה אותן לאתר האינטרנט האישי שלו. בדצמבר 2008 הוא הביע רצון בהוצאה מחודשת של "המעיין", לא בתור גרסת במאי אלא בתור סיפור אלטרנטיבי המשלב חלקים מסרט הקולנוע וצילומים שלא נעשה בהם שימוש.
הכנסות וביקורות
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל ונציה ה-63 שנערך בספטמבר 2006. בסוף ההקרנה לאנשי התקשורת קראו כמה מהמבקרים קריאות בוז, אך בערב למחרת בהקרנה לקהל הרחב זכה הסרט לתשואות ממושכות, כאשר הקהל עמד על רגליו ומחא כפיים במשך עשר דקות. "המעיין" הוקרן ב-1,472 בתי קולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-22 בנובמבר 2006, יום לפני חג ההודיה. הכנסותיו בארצות הברית ובקנדה עמדו על 3,768,702 דולר בסוף השבוע הראשון להקרנה המסחרית. הכנסותיו הסופיות במדינות אלה עמדו על 10,144,010 דולר, ו-5,761,344 במדינות אחרות ברחבי העולם. סך הכול הכניס הסרט, שתקציבו היה 35 מיליון דולר, 15,978,422 דולר בהקרנות המסחריות בבתי קולנוע ברחבי העולם. מבחינה מסחרית נחשב הסרט לכישלון, שכן החזיר רק 54 אחוזים מהתקציב שהושקע בו.
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes דיווח כי 51% מהביקורות שניתנו לסרט היו חיוביות ושניקודו הממוצע עמד על 5.9 מתוך 10. באתר Metacritic, בו הניקוד הוא מתוך מאה והביקורות בו לקוחות מהעיתונות המודפסת, קיבל הסרט 51 נקודות בהתבסס על 36 ביקורות. ב-Rotten Tomatoes נכתב כי הקונצנזוס בקרב המבקרים הוא ש"הסרט, אודות מטאפיזיקה, דפוסים אוניברסליים, סימבוליות תנ"כית ואהבה חסרת גבולות המתפרשת על פני אלף שנים, הוא עשיר מבחינה ויזואלית אך סובל מהאמביציה הבלתי ממוקדת שלו." במגזין ניוזוויק נכתב על הסרט: "אוהביו מעריצים את התעוזה והיופי שלו, אחרים מצאו אותו בומבסטי ונדוש."
מייקל אטקינסון כתב בביקורתו במגזין הקולנוע "Sight & Sound" היוצא לאור בבריטניה על ידי מכון הסרטים הבריטי: "קשה לזכור עוד סרט אמריקאי כמו זה, במונחים של ידי חזון אישי ונלהב, הופך בצורה כזו סוערת ומשוגעת למשהו רע." וטען כי המעברים בין העלילות השונות היו רעים והפלשבקים היו מיותרים. על המוטיבים החוזרים כתב: "קשה לבלוע את התערובת של איקונוגרפיות המאיה, המקרא, הבודהיזם, הטאואיזם והעידן החדש, שהושלכו כולם אל תוך התבשיל". לעומתו, גלן קני מהמגזין פרימייר כתב: "הסרט הוא כנראה אחד מסרטי הנרטיב של 'סיפור בתוך סיפור' המהוקצע ביותר שראיתי [...] לקראת סופו המטא-עלילה רבת המשתתפים שבו נפתרת (או שמא אינה נפתרת?) אל תוך טבעת מביוס באפקטים מדהימים". קני כינה את הסרט "תובעני באותה המידה בה הוא מסנוור ומסחרר" והשווה את הבימוי של ארונופסקי לזה של סטנלי קובריק במונחים של "תעוזה קונספטואלית והוצאה דקדקנית לפועל". הוא סיכם כי "מדובר בסרט "אשר הוא עמוק באותו האופן בו מדמיינים אותו".
אנתוני ליין, מבקר הקולנוע של הניו יורקר, קרא לסרט "הילה מדהימה של בלבול" וכתב כי הסרט מעביר תחושה "בלתי-מנוסה ורוחנית מדי." רוג'ר איברט, ששיבח את סרטיו הקודמים של ארונופסקי, כתב בשיקגו סאן טיימס כי המעיין הוא "לא הצלחה גדולה", והוסיף: "יותר מדי תמונות אורות בוהקים, יותר מדי מעברים למען עצמם ושינויי טון פתאומיים". איברט כתב כי נעשו בסרט שינויים לרעה שלא תאמו את חזונו המקורי של ארונופקי.
באתר עין הדג כתב המבקר על הסרט: "אף על פי שארונופסקי מגייס כל טיפת כשרון שיש לו כדי לצייר את החוויה הנפשית הזו באמצעות צבע וצליל, לא הייתי שותף מלא בה. היו המון רגעים שבהם הייתי שרוי בתדהמה ובהתפעלות, אבל זו הייתה התרגשות שכלתנית, מתווכת, ולא אופוריה רגשית. אני חושב, וייתכן שרק מעטים יסכימו איתי, ש'המעיין' הוא סרט קצר מדי. הייתי רוצה לקבל עוד מהטריפ של ארונופסקי, ולא הייתי מוכן עדיין להתעורר ממנו כשעלו הכתוביות".
בשנת 2009 הגיב ארונופסקי על הביקורות לסרט: "יש אנשים ששונאים את "המעיין". הסרט הוא על העובדה שזה בסדר למות ושאנחנו מסוגלים להשלים עם זה. אבל הרבה אנשים לא רוצים לחשוב על זה, אז למה לשלם כסף על ההתעמקות באובדנו של משהו אהוב? כל דבר בתרבות המערב מביא לדחיית הרעיון הזה". בנוסף, ציין ארונופסקי כי לדעתו הסרט יצא לאקרנים בתקופה הלא נכונה, וכי כמה שנים לאחר מכן החלה התעניינות מחודשת בסרט.
באשי-בוזוק
באשי-בוזוק (בטורקית: başıbozuk ["חסרי הנהגה"]) היו כוחות לא סדירים של שכירי חרב מכל רחבי האימפריה העות'מאנית ששירתו את הסולטאן. מקורם ככל הנראה בשבטים באפגניסטן. הם לא קיבלו שכר, וחיו מרווחי השלל אותו היו לוקחים. כוחות אלו לא לבשו מדים, ונעו בדרך כלל רכובים על סוסים. הבאשי באזוק נודעו באכזריותם, והשתתפו בטבח בבולגריה ב-1876, ובמלחמת קרים.
לין ריד בנקס
לין ריד בנקס (נולדה ב-31 ביולי 1929) היא סופרת בריטית.
ביוגרפיה
לאחר גמר לימודיה השתתפה במשך שנים אחדות בלהקות רפרטואריות ברחבי אנגליה וכתבה מחזה, שהוצג בכמה מן הלהקות האלה ובהמשך בטלוויזיה הבריטית. בהמשך כתבה ופרסמה עוד כמה מחזות, שאחד מהם הוצג ב"תיאטרון הקטן" בלונדון ואחרים הופקו כתסכיתי רדיו ומחזות טלוויזיה. לין ריד בנקס הייתה אחת משתי הנשים הראשונות ששימשו כתבות בטלוויזיה הבריטית. היא עבדה שבע שנים ברשת ITN, מאז היווסדה ועד 1962 - תחילה ככתבת חדשות ואחר כתסריטאית. אחרי שעזבה את ITN היגרה לישראל, נישאה כאן לפסל חיים סטפנסון וחיה עמו תשע שנים בקיבוץ יסעור שבגליל המערבי, שם נולדו להם שלושה בנים.
בספר השני בטרילוגיה, "The Backward Shadow", שיצא בשנת 1970, ג'יין ממשיכה את חייה בבית דודתה בכפר, לשם הגיעה בסוף הריונה ושם היא נשארת לגדל את בנה לאחר מות הדודה, שהורישה לה את ביתה. בספר השלישי, "Two is Lonely", משנת 1974, היא מתמודדת את קשיי הגידול של בנה דייוויד, הסובל מהעדר דמות אב בחייו, ועם התלבטותה היא בין אהבתה הנושנה לטובי לבין קשריה עם הגבר החדש שהופיע בחייה. בספר זה, בעיקר, בא לביטוי יחסה ליהדות, לישראל ולקיבוץ. יחס זה מפורט הרבה יותר בספר "Children at the Gate", העוסק בסיפורה של גרדה, אישה יהודיה-קנדית, שאיבדה את בנה היחיד בן החמש בתאונת טביעה, שהיא מאשימה בה את עצמה ואת בעלה. הזוג השכול מנסה לשקם את הנישואים בעלייה לישראל, אך נכשל. הבעל חוזר לקנדה וגרדה נשארת לבדה בעכו, שבורה ונואשת, מבקשת את מותה אך איננה מוצאת בה את האומץ להתאבד. ידידה היחיד בארץ הוא עלי, צבע ערבי, אב לבת מנישואים מעורבים, שאמה היהודייה הסתלקה מהם והשאירה את בתה בחסות אביה. עלי מאלץ את גרדה לחזור לחיים ובהמשך כמעט כופה עליה שני ילדים, קרובי משפחה שלו ממחנה פליטים לבנוני שהוברחו ארצה בלי ידיעת השלטונות. גרדה מבקשת להתקבל לקיבוץ לגדל בו את הילדים, שהיא מציגה כעולים חדשים ממרוקו, יתומים מעיירת פיתוח. מכאן מתגלגל סיפורה של גרדה וילדיה המאומצים, על הקשיים, הפחדים, התקווה והייאוש הפוקדים אותה חליפות, בין הקיבוץ לקריית האמנים ביפו, עד לסוף, שיגון ותקווה לעתיד משמשים בו בערבוביה.
בספר לנוער, "Broken Bridge", עוסקת ריד בנקס בסכסוך הישראלי-פלסטיני בסיפור על פיגוע רציחה של תייר, נער יהודי-אמריקאי, בשכונת גילה בירושלים והדילמה של הנערה הישראלית, שהייתה עמו וניצלה הודות לדמיונה לאמה והקשר שהיה לה עם פלסטינים שנים רבות קודם לכן.
ספרה של לין ריד בנקס לילדים, "האינדיאני בארון", הוסרט ב-1995.
ספרים נוספים למבוגרים
Dark Quartet: The Story of the Brontes משנת 1976 זכה בפרס אגודת האמנויות של יורקשייר בשנת 1977. המשך לו היה Path to the Silent Country: Charlotte Bronte’s Years of Fame באותה שנה.
ספרים לנוער
One More River, Sarah and After, My Darling Villain, The Writing on the Wall.
ספרים בעלי נגיעה לישראל
ריד בנקס כתבה שני ספרים היסטוריים על ישראל, "מכתבים לבני הישראליים" ו"מדינה שסועה".
ספרה "Children at the Gate" מספר על יהודיה-קנדית, המגיעה לישראל לאחר מותו הטרגי של בנה הקטן. היא מסתגרת בחדר עלוב בעכו ומתחילה לכתוב יומן כדרך להיאחז בשפיותה. מתהומות הייאוש ושאיפת המוות מחלצים אותה שני ילדים יתומים ומוזנחים, שכופה עליה ידידה הערבי. דרכה עם ילדים אלה מביאה אותה תחילה לקיבוץ צפוני, המסייע לה להתמודד עם הבעיות הקשות מנשוא שבגידולם תוך הסתרת מוצאם הערבי מאנשי הקיבוץ התומכים. בהמשך תמצא את דרכה בלית ברירה אל קריית האמנים ביפו ואל בין יהודים ניצולי השואה, הפותחים את ביתם ואת לבם לפניה.
בית השגריר הצרפתי
בית השגריר הצרפתי, הידוע גם כבית עבד אל-רחים, הוא מבנה לשימור השוכן ברחוב טולוז 1 בשכונת גבעת עלייה ביפו.
היסטוריה
את הבית תכנן האדריכל יצחק רפופורט עבור מוחמד עבד אל-רחים, אחד מנכבדי יפו שהיה ידוע גם כ"אבו חסן". הבנייה החלה בשנת 1935 בעלות של 50,000 לירות שטרלינג ונמשכה בתקופת המאורעות. הבית נבנה בסגנון הבינלאומי אגב שילוב מוטיבים של ארט-דקו ומזרחיים, והשתרע על פני 800 מ"ר. מתחת למבנה הוקם חניון לשלוש מכוניות וסביבו נשתלה גינה ובה בריכת נוי. הבעלים, שהיה ממנהיגי היישוב הערבי ביפו, עזב עם משפחתו את הארץ בפרוץ מלחמת העצמאות וגלה לביירות, בעוד הוא משאיר בידי ידידו, אדריכל רפפורט, ייפוי כח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל. בשנת 1949 מכר רפפורט בשמו ועבורו את הבניין (במקביל למימוש נכסים אחרים שלו) לממשלת צרפת, ומאז משמש המבנה כמשכנו הרשמי של שגריר צרפת בישראל. בשנת 1954 פגש רפופורט את עבדול רחים בנמל נאפולי ומסר לידיו שתי מזוודות מלאות במלוא התמורה שקיבל עבור הרכוש שנמכר.
וילהלם מיקלס
וילהלם מיקלס (בגרמנית: Wilhelm Miklas; 15 באוקטובר 1872 – 20 במרץ 1956) היה פוליטיקאי אוסטרי והנשיא הפדרלי השלישי של אוסטריה משנת 1928 ועד לסיפוחה לגרמניה הנאצית, באנשלוס ב-1938.
תחילת דרכו
מיקלס היה בנו של פקיד דואר מהעיר קרמס שבאוסטריה תחתית. הוא סיים בית ספר תיכון בעיר זיטנשטטן ולמד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה. מ-1905 ועד 1922 היה מיקלס מנהל הגימנסיה בעיירה הקטנה הורן שבאוסטריה תחתית.
בשנת 1907 נבחר מיקלס לראשונה כציר במועצה הקיסרית (Reichsrat) מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. הוא נבחר מחדש ב-1911 ושמר על מושבו באספה הזמנית של אוסטריה הגרמנית ובאסיפה החוקתית של הרפובליקה האוסטרית הראשונה. כמתנגד של התנועה הפאן-גרמנית באוסטריה, הוא הביע את התנגדותו להכרזה על האיחוד עם רפובליקת ויימאר ב-12 בנובמבר 1918 והיה הציר המרכזי במהלך אימוצו של דגל אוסטריה האדום-לבן-אדום.
כנשיא
מיקלס לא התערב כאשר ב-4 במרץ 1933, לאחר דיון סוער בפרלמנט על שביתת עובדי הרכבת, התפטרו יושב הראש, קרל רנר ושני סגניו, רודולף רמק וספ שטרפנר, מתפקידיהם. האספה כבר לא הייתה מסוגלת לפעול ולקבל החלטות, מצב שנתן לחברו למפלגה של מיקלס, הקנצלר אנגלברט דולפוס את האמתלה להכריז על פיזור עצמי של הפרלמנט. בכוחו של מיקלס היה לגרום לפיזור הפרלמנט ולהכרזה על בחירות חדשות, או לחלופין למנות ממשלה חלופית. הממשלה מנעה את המשך קיומה של ישיבת הפרלמנט על ידי נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ושל כוחות "משמר המולדת" (Heimwehr) בהנהגתו של אמיל פיי. הייתה זו "הפיכה עצמית" שבמסגרתה לקח דולפוס על עצמו למשול במדינה על פי "מצב חירום" על פי דוגמה שלקח מסעיף 48 של החוקה הגרמנית, כפי שעשה גם נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג.
הנשיא נותר פסיבי, כאשר ב-20 במאי הקימה הממשלה את מפלגת חזית המולדת כמפלגה יחידה באוסטריה ובמקביל אסרה את פעילותן של המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הנאצית האוסטרית ואת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. סגירתו של העיתון "ארבייטר צייטונג" (עיתון הפועלים) והצעדים שננקטו כנגד תנועת הפועלים האוסטרית, הובילו לפריצתה של מלחמת האזרחים האוסטרית ב-12 בפברואר 1934. כתוצאה מכך, נאסר גם קיומה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועל פי אידאולוגיית האוסטרופשיזם הוקמה "המדינה הפדרלית של אוסטריה" (Ständestaat). לכל הצעדים הללו לא הייתה השפעה על תפקידו של הנשיא. ביומניו הפרטיים גינה מיקלס בבירור את הפרת סעיפי החוקה ובעיקר את הנהגת עונש המוות על ידי דולפוס ועל ידי יורשו, קורט שושניג. יחד עם זאת, לא מתח מיקלס ביקורת גלויה על מדיניות האוסטרופשיזם. באותה שנה ניצל מיקלס מניסיון התנקשות בחייו שביצעו הנאצים.
מיקלס היה בלתי אהוד לחלוטין בקרב הנאצים האוסטרים, שכן הוא סירב להמתיק את עונשי המוות שהוטלו על רוצחיו של דולפוס לאחר הפיכת הנפל של יולי 1934. לנוכח הלחץ ההולך וגדל מצידה של גרמניה הנאצית, התקרבה אוסטריה לממלכת איטליה בהנהגתו של הדוצ'ה בניטו מוסוליני ולממלכת הונגריה. ב-1936 אירח מיקלס את עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי, באגם ורטרזי.
האנשלוס
לאחר זימונו של שושניג ב-12 בפברואר 1938 לברגהוף על ידי אדולף היטלר לקבל את דרישותיה של גרמניה, הציע מיקלס להעניק חנינה לחברי המפלגה הנאצית הכלואים, אך בתחילה הוא סירב להעביר את הפיקוד על המשטרה הלאומית לידי מנהיגם, ארתור זייס-אינקווארט. אף על פי כן, כאשר הורה היטלר לורמאכט לבצע פעולות לאורך הגבול, נאלץ מיקלס להיכנע ולמנות את זייס-אינקווארט לתפקיד שר הפנים.
ב-9 במרץ 1938, הכריז שושניג על עריכת משאל עם על עצמאותה של אוסטריה שהיה אמור להתקיים ארבעה ימים לאחר מכן. בתגובה, דרש הרמן גרינג ב-11 במרץ שזייס-אינקווארט יחליף את שושניג בתפקיד הקנצלר, אחרת, יפלשו הכוחות הגרמנים לאוסטריה ביום המחרת. כאשר התפרץ ההמון הנאצי למשרד הקנצלר, הודיע שושניג על התפטרותו. גם אז סירב מיקלס למנות את זייס-אינקווארט, אך אף חבר מן המפלגה הנוצרית-סוציאלית לא הסכים לקבל את  התפקיד. לאחר שהיטלר קיבל ממוסוליני את המסר שאיטליה לא תתערב בנעשה באוסטריה, הוא הורה לכוחות הגרמנים לפלוש לאוסטריה למחרת בבוקר. באותו לילה נכנע מיקלס והודיע על מינוי זייס-אינקווארט לתפקיד הקנצלר החדש. בשחר יום המחרת, כאשר הכוחות הנאצים חצו את הגבול, הם לא נתקלו בהתנגדות מצדו של צבא אוסטריה ובאופן כללי הם התקבלו כגיבורים. בשל התנגדותו של מיקלס לכניעה לגרמניה, משכן הקנצלר, בו כיהן גם מיקלס, הושם תחת שמירת האס אס (בפועל, מעצר בית), "לביטחונו של הנשיא". מיקלס זכה להגנתו של מי שיהיה לימים קולונל בואפן אס אס, אוטו סקורצני. ב-13 במרץ התבקש מיקלס על ידי זייס-אינקווארט לחתום כנשיא על "החוק בנוגע לאיחוד מחדש של אוסטריה עם הרייך הגרמני". מיקלס התפטר מתפקידו ונמנע בכך מן החתימה. עם התפטרותו עברו סמכויות הנשיא לקנצלר זייס-אינקווארט, שחתם על החוק.
אחריתו
בעקבות ימי האנשלוס, בוטלו תפקידי הנשיא והקנצלר באוסטריה. בעוד ששושניג הושם במאסר, מיקלס לא נרדף על ידי הנאצים. הוא פרש מהחיים הפוליטיים, התגורר בביתו בווינה והתקיים מן הפנסיה שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה סירב מיקלס להתמודד שוב על תפקיד הנשיא כדי לאפשר לקרל רנר לעשות זאת. וילהלם מיקלס מת ב-20 במרץ 1956 בווינה ונטמן בבית העלמין בעיר.
ממלכת אנגליה
ממלכת אנגליה הייתה מדינה במערב אירופה, בחלקו הדרומי של האי הבריטי בו נמצאות כיום אנגליה וויילס. בית המלוכה ישב בווינצ'סטר, המפשיר אך ללונדון ולגלוסטר היה מעמד כמעט שווה - בעיקר לונדון, שבתחילת המאה ה-12 הפכה לעיר הבירה.
היסטוריה
לממלכת אנגליה אין תאריך ייסוד מדויק. מקורותיה של הממלכה בהפטרכיה, איחוד של שבע ממלכות קטנות שלבסוף הפכו לאנגליה: נורת'מבריה, מרסיה, מזרח אנגליה, אסקס, קנט, סאסקס ווסקס.
בשלהי המאה העשירית סבלה הממלכה מפלישות ויקינגים מדנמרק. בתגובה, הורה אתלרד השני על טביחת כל הדנים שחיו באנגליה בשנת 1002. בעקבות זאת גברה העוינות כלפי אנגליה מצד סוון הראשון, מלך דנמרק שיזם ארבע פלישות נוספות לאנגליה בחייו וטען להיות מלך אנגליה האמיתי ב-1013. הוא מת ב-2 בפברואר 1014. בנו, קאנוט הגדול המשיך את המלחמה. אתלרד השני מת ב-23 באפריל 1016 ויורשו, אדמונד השני, הובס בידי קאנוט. קאנוט הסכים לשלוט בצוותא עם אדמונד השני, אך האחרון מת ב-30 בנובמבר 1016 והשאיר את אנגליה מאוחדת תחת שלטון דני, שהמשיך עד מותו של הארדיקאנוט ב-8 ביוני 1042. הוא היה בנם של קאנוט ואמה מנורמנדיה, אלמנתו של אתלרד השני. להארדיקאנוט לא היו ילדים ויורשו היה אחיו-למחצה, אדוארד המודה. ממלכת אנגליה הייתה שוב עצמאית.
השלום החזיק מעמד עד למותו של אדוארד ב-5/4 בינואר 1066. אדוארד היה חשוך ילדים וגיסו הוכתר כהרולד השני, מלך אנגליה. אך שני אנשים נוספים טענו לכתר האנגלי: הראלד הארדראדה, מלך נורווגיה וויליאם הממזר, דוכס נורמנדיה. השניים פלשו לאנגליה לאחר מותו של אדוארד המודה. מלך נורווגיה הובס בידי הרולד בקרב גשר סטמפורד. ויליאם הגיע לסאסקס ב-28 בספטמבר 1066, ימים ספורים לאחר מכן. צבאותיהם של ויליאם והרולד נפגשו בקרב הייסטינגס, במהלכו הובס צבאו של הרולד, שטרם התאושש מהקרב נגד הנורווגים. הרולד נהרג בקרב וויליאם הוכרז כמנצח. ויליאם כבש את שאר המדינה ונתקל בהתנגדות מעטה, והמשיך לשלוט בו בזמן גם על דוכסות נורמנדיה. הוא הוכתר כמלך אנגליה ב-25 בדצמבר 1066 (ראו גם: ממלכת אנגליה הנורמנית).
ממלכת אנגליה ודוכסות נורמנדיה נשארו מחוברות עד 1204. ג'ון, מלך אנגליה, צאצא מדור רביעי של ויליאם הראשון, הפסיד את החלק היבשתי של הדוכסות לפיליפ השני, מלך צרפת באותה שנה. החלקים האחרים של הדוכסות נשארו בשליטת ג'ון וצאצאיו. כיום הם ידועים כאיי התעלה.
נכדו של ג'ון, אדוארד הראשון הביס את הנסיך ליואלין אפ גרופיד וכבש את ויילס ב-1282. הוא יצר את התואר נסיך ויילס למען בנו הבכור אדוארד השני ב-1301.
טענתו של אדוארד השלישי, בנו של אדוארד השני, לכתר הצרפתי, גרמה למלחמת מאה השנים. במלחמה הובסה אנגליה ובסופה שלטה רק בעיר אחת בצרפת, קאלה.
לממלכה היה זמן קצר להתאושש מהתבוסה לפני שנכנסה למלחמות השושנים (1455–1485); מאבק השושלות באנגליה אשר התנהל בין בית לנקסטר, שסימלו היה השושנה האדומה, ובית יורק, שסימלו היה השושנה הלבנה. תוצאת המלחמה הייתה השמדה פיזית של רוב בתי האצולה הגדולים באנגליה, עלייתו לשלטון של בית טיודור הריכוזי והחזק, וסיום מאות שנים של סכסוכים בין המלך ובין האצילים באנגליה. מייסדי בית טיודור, ששלט בממלכה עד 1603, היו הנרי השביעי ואליזבת מיורק.
בינתיים, בוויילס נשמרה האוטונומיה החוקית והאדמיניסטרטיבית אותה יצר אדוארד הראשון בסוף המאה ה-13. המלך השני מבית טיודור, הנרי השמיני חיבר את ויילס לאנגליה בחוקי ויילס 1535–1542. ויילס חדלה להיות פייף אישי של מלך אנגליה, סופחה לאנגליה וקיבלה ייצוג בפרלמנט של אנגליה. ב-1541, זמן שלטונו של הנרי השמיני, הכריז עליו הפרלמנט האירי כמלך אנגליה. מה שלמעשה חיבר את ממלכת אירלנד עם ממלכת אנגליה.
ב-7 בינואר 1558, זמן שלטונה של מרי הראשונה, בתו הבכורה של הנרי השמיני, כבש פרנסואה דה גיז את העיר קאלה. תקופת שלטונו של בית טיודור הסתיימה עם מות מלכתו האחרונה, אליזבת הראשונה ב-24 במרץ 1603. יורשה היה ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, שהוכתר באנגליה בשם ג'יימס הראשון. שתי הממלכות הבריטיות נשארו עצמאיות ומופרדות עד לאיחודן ב-1707.
חבר העמים האנגלי והפרוטקטורט
צ'ארלס הראשון מלך אנגליה הוצא להורג ושלטונו הוחלף ברפובליקה שנקראה חבר העמים האנגלי (1649–1653). מנהיג הרפובליקה הדומיננטי ביותר היה אוליבר קרומוול שהצליח להרחיב את שלטונו גם לאירלנד וסקוטלנד.
לבסוף פנה קרומוול נגד הרפובליקה ויצר צורת ממשל חדשה, הפרוטקטורט, כשהוא הלורד פרוטקטור עד מותו ב-3 בספטמבר 1658. יורשו היה בנו ריצ'רד קרומוול. לאחר עלייתו לשלטון לא הצליח לבסס את מעמדו ונוצר אי-סדר, הוא התפטר מהתפקיד. המלך המוגלה צ'ארלס השני מלך אנגליה נקרא מחדש לכתר ב-1660 ברסטורציה האנגלית.
חימום תת-רצפתי
חימום תת-רצפתי הוא מערכת לחימום הבית המיושמת על ידי מערך של צינורות מים חמים או גופי חימום חשמליים, המונחים מתחת לריצוף. הצינורות או גופי החימום מורכבים קרוב לפני הריצוף, ומתחת לצינורות או לגופי החימום מיושמת שכבת בידוד תרמי.
חימום המים בצנרת החימום התת-רצפתי נעשה באמצעי מהסוג המשמש למערכות הסקה מרכזית, לרוב דוד חימום. במערכת חימום תת-רצפתי חשמלית מחוברים גופי החימום החשמליים לנקודת חשמל בחדר המחומם ודרכה למקור אספקת חשמל.
מערכת החימום התת-רצפתי שונה ממערכות אוורור, מיזוג וחימום המנצלות את החלל הקיים ברצפה כפולה כדי להעביר דרכו אוויר מטופל (Raised floor air distribution) ולהוציאו אל חלל החדר דרך פתחים באריחי הריצוף העליון או פתחים בשולי הריצוף. שיטת החימום התת-רצפתי היא מקרה פרטי של חימום משטחים (Panel Heating).
היסטוריה
בעת העתיקה וברוב ימי הביניים, חימום הבית נעשה באמצעות אש גלויה. רק במאה העשירית הומצא הקמין הביתי. אולם הרבה לפני כן הייתה קיימת שיטת חימום בטוחה ויעילה. אולם זו התאימה רק לעשירים.
האימפריה הרומית
בכל שטחי האימפריה הרומית נמצאו שרידים של מערכות חימום תת-רצפתי. החדר שזכה לחימום היה החדר החם, קלדריום (Caldarium) בבית מרחץ - לחדר הייתה רצפה כפולה, היפוקאוסט (Hypocaust). על גבי הרצפה התחתונה היו עמודים בגובה כ-50 עד 60 ס"מ ועליהם לוחות אבן שהיוו את הריצוף של החדר החם. צמוד לקירות החדר החם, במפלס הרצפה התחתונה, בערה אש, הלהבות והאוויר החם שאש יצרה עברו ברווח שבין הרצפה התחתונה לעליונה ובין העמודים. בקירות החדר היו ארובות, שחיברו את החלל שבין הרצפות אל האוויר שמעל לגג החדר, דרך הארובות יצא האוויר החם וגם העשן למעלה, וכך גם קירות החדר זכו לחימום. במקרים נדירים, הותקנה מערכת כזו גם מתחת לרצפות חדרי מגורים בבתי עשירים.
העולם המוסלמי
מערכות דומות נבנו על ידי מהנדסים מוסלמים בסוריה ובמקומות אחרים. השיטה המוסלמית הייתה משוכללת מזו הרומית, בכך שמעבר האוויר החם היה באמצעות צינורות מתחת לרצפה.
קוריאה
המערכת הקוריאנית הנקראת אונדול או גודול (ondol) נמצאת בשימוש רצוף כבר כ־2,000 שנה, בקוריאה הדרומית נבנים כיום בתים עם המערכת המסורתית. המערכת כוללת תנור במפלס רצפת הבית, המשמש לעיתים גם לבישול ואפיה, התנור צמוד למעברי אוויר מתחת לרצפה מוגבהת של האזור המחומם, מעברו האחר, הרחוק מהתנור, של האזור המחומם, נמצאת ארובה.
מערכת חימום מודרנית
התקנת החימום התת-רצפתי בבניין עם תקרות בטון מתבצעת לפני הנחת הריצוף, ולכן קל יותר להתקין חימום תת-רצפתי במהלך בניית הבית. בבית קיים התהליך כרוך בפירוק הריצוף ובהחלפתו. בשיטות בנייה בהן הריצוף מונח על גבי שלד, או רצפה צפה, כמקובל בבתים רבים באירופה ובצפון אמריקה, יש אפשרות לפרק ולהרכיב קטעי ריצוף, ולהרכיבם מחדש, דבר המאפשר גישה למערכות שמתחת לריצוף, וגם מאפשר להוסיף חימום תת-ריצפתי ללא צורך בעבודות בינוי נרחבות.
בידוד
חלק מהחום ממערכת החימום התת-רצפתי עובר בהולכה אל החדר המחומם וחלק יורד אל הקומה שלמטה או לאדמה. רק החלק העולה לחדר תורם למשתמש והשאר אובד. שיעור ההפסד תלוי ביחס שבין המוליכות התרמית של השכבות מעל לצנרת לזו של השכבות שמתחתיה.
במקרה של רצפת בטון עם ריצוף טרצו או קרמיקה, המוליכות התרמית של השכבות היא דומה, ולכן ההפסד הוא ביחס הפוך לעובי השכבות. אם, למשל, מעל לצנרת יש עובי כולל של 5 ס"מ כולל חול, טיט ואריחים ומתחתיה יש 25 ס"מ של חול, בטון וטיח, הרי שהפסדי האנרגיה יהיו בשיעור של 5/25, כלומר כ-20%, וזאת בהנחה שמוליכות החום הממוצעת של השכבות שנמנו כאן היא דומה.
לכן נחוץ לבצע שני דברים: האחד, למקם את הצנרת גבוה ככל האפשר וזאת על מנת לשפר את נצילות החימום; ושנית, להוסיף שכבת בידוד מתחת לצנרת. במקרה של רצפה מחומרים קלים, כגון עץ, הבידוד חשוב אף יותר, משום שהעץ הוא חומר מבודד, ולכן זרימת החום כלפי מעלה חלשה יותר. כמו כן, בריצוף הנמצא ישירות על סלע או אדמה יש חשיבות להקטנת ההפסדים כי האדמה והסלע, בזכות מסתם הגדולה, בולעים הרבה חום. הצינורות או גופי החימום יונחו על גבי שכבת בידוד שעוביה ייקבע לפי אופי השטח ותנאי הסביבה. באקלים ארץ ישראל, בקומת קרקע, בידוד בעובי 25 עד 50 מ"מ. בקומות גבוהות יותר אפשר להסתפק בבידוד של 10 עד 25 מ"מ.
מערכת מים
התקנה אופיינית של מערכת חימום תת-רצפתי תתבצע באמצעות צינורות PEX או נחושת, או שילוב של PEX עם אלומיניום. שימוש בצינורות פלדה פוגע ביעילות משום שעובי הדופן הגבוה האופייני לפלדה, גורם להשקעת אנרגיה בחימום הצינור. הצינורות בקוטר פנימי של 9 עד 15 מ"מ ("3/8 עד "5/8) או קוטר חיצוני נומינלי של 16 עד 20 מ"מ. צינור ארוך אחד יונח בצורה מפותלת, כך שמתקבל מרווח של 15 עד 30 ס"מ בין קטע לקטע.
מערכת חשמלית
זו מיושמת באמצעות גופי חימום או שטיחים חשמליים הנפרשים מעל שכבת הבידוד באזור המחומם.
יתרונות
לחימום תת-רצפתי מספר יתרונות לעומת אמצעים אחרים לחימום הבית: אדם שוכב זקוק ליותר חום מאשר יושב, ואדם הולך זקוק לעוד פחות חום, כאן לחימום התת-רצפתי יתרון רב, משום שאדם שוכב גם חושף שטח גדול יותר מול מקור החום וגם קרוב יותר לחום, ולהפך לגבי אדם עומד או הולך. לתופעה הזו יש רווח גדול במיוחד בחדר שבו ישן תינוק, במוסדות רפואיים או בתי אבות. החום שהדייר או המאושפז זקוק לו – חם מדי עבור סגל בריא ועובד.
בריאות ובטיחות
גופים שונים פרסמו הנחיות בטיחות. אין בדוחות הללו מידע המוכיח שחימום תת-רצפתי מזיק, אולם יש בהם המלצות לאמצעי זהירות:
השפעה על איכות הסביבה
לפי סקר משרד האנרגיה האמריקאי, כ-40% מצריכת האנרגיה לשימושי מגורים בארצות הברית מושקעת בחימום הבית. ערך זה הוא כ-10% מסך תצרוכת האנרגיה בארצות הברית (כולל תחבורה, תעשייה, עסקים ומסחר). הערכים ברוב המדינות המפותחות דומים למדי. בישראל צריכת האנרגיה לחימום קטנה יותר, תודות לאקלים החם, אך עדיין תקציב החימום הוא מרכיב נכבד בהוצאות משק הבית ובהוצאות של המגזר העסקי, חנויות, משרדים, מלונות בתי חולים ועוד. לצריכת אנרגיה יש השפעה עצומה על איכות הסביבה, מקור האנרגיה העיקרי לחימום הבית הוא שריפת דלק, בתהליך המשחרר לסביבה גזים, קצתם רעילים ורובם תורמים לאפקט החממה. פוטנציאל לחיסכון נמצא בשלושה מסלולים מקבילים: האחד - שיפור בידוד הבית, השני - שיטת החימום והשלישי - מקור האנרגיה לחימום. בפרסומים שונים של ארגונים "ירוקים", זוכה שיטת החימום התת-רצפתי להמלצה בתור השיטה המועדפת.
מערכות חשמליות
המסה התרמית (פוטנציאל קיבול החום) הגדולה של הבניין, ובמיוחד של הרצפה, מאפשרת אגירת חום רב בשעות שבהן מחיר החשמל נמוך, לטובת השעות בהן מחירו גבוה יותר (בחורף בישראל, אלו שעות הלילה: 23 עד 06, ובשבתות וחגים: 22 עד 17).
מערכות העובדות עם מים
האמור לגבי מערכת חשמלית, נכון גם לגבי מערכות הפועלות עם מים כאשר מחממים את המים באמצעות דוד חשמל, אלא שדוד חשמל מאבד אנרגיה לסביבה ולצנרת המוליכה מהדוד לחדרים, ובנוסף יש צורך במשאבה, וזו רגישה לאיכות החשמל. לכן, מערכת חשמלית "טהורה" היא יעילה יותר מאשר שילוב צנרת מים עם דוד חשמל.
כפי שמלמד חוק קרנו, ככל שהטמפרטורה הנצרכת נמוכה יותר יעילות הפקת האנרגיה גבוהה יותר. מערכת חימום תת-רצפתי זקוקה למים בטמפרטורה של כ-30 מעלות צלזיוס - טמפרטורה מאוד נמוכה במונחים של נצילות ויעילות. הטמפרטורה הנמוכה מאפשרת כמה דברים:
Magic and Loss
Magic and Loss (בעברית: "קסם ואובדן") הוא אלבום קונספט של לו ריד מ-1992, שנושאו דרך ההתמודדות עם מוות של חבר קרוב. את נושא האלבום תיאר ריד עצמו כ"קבלת החיים בחיוב, ולא התייפחות שלילית בנושא המוות" (בהערות לאלבום האוסף "NYC Man" מ-2003).
הפקה
"קסם ואובדן" עוסק בהתאבלותו של ריד על מותם של חבריו דוק פומוס, זמר יוצר בתחום הג'אז שכתב להיטי רוקנרול רבים, ו"ריטה הרקובה" (רוטן ריטה), דמות מן הקליקה של אנדי וורהול, שמתו שניהם ממחלת הסרטן בפרק זמן של פחות משנה. האלבום נפתח במילים "החיים הם כמו גזוז בטעם מיונז, כמו חלל בלי חדר, כמו בייקון עם גלידה, כאלה הם החיים בלעדיך" ("What's Good"), ועל עטיפתו נכתב "בין שני אפרילים איבדתי שני חברים, בין שני אפרילים קסם ואובדן..."
פרדוקס
פרדוקס (מיוונית עתיקה: παράδοξος – פרדוקסוס) הוא סדרה של טענות, שמוכיחה כי ידיעותיו או אמונותיו של האדם סותרות זו את זו. באופן כללי ניתן להגדיר את הפרדוקס כמושג או טענה, אשר הסיבה לאמיתותם הופכת בסופו של דבר להיות הסיבה להפרכתם, וחוזר חלילה.
Magic and Loss
הפקה
ב-2007 כלל נעם רותם גרסת כיסוי מתורגמת ל"Sword of Damocles" בשם "חרב דמוקלס" באלבום עזרה בדרך. אסף אמדורסקי הקליט גרסה משלו לשיר זה בשם "מלאך שחור", אשר הופיעה במהדורה מיוחדת של אלבומו צד א' משנת 2011.
פרדוקס
פרדוקסים יכולים לשכנע אנשים וקהילות חוקרות לשפר את ידיעותיהם או לשנות את אמונותיהם. פרדוקסים יכולים להתברר גם כניסוחים שגויים של טענות, המציגים רק בעיה לכאורה.
הפרדוקס יכול לבטא סתירה חיצונית כאשר הוא סותר ידע או הנחה קודמים, או סתירה פנימית כאשר ממנו עצמו נובעים דבר והיפוכו.
הגעה לפרדוקס יכולה להיות טכניקה בתחומי ידע שונים. הגעה לפרדוקס בתורת הנאום, יכולה לשכנע את המאזינים, לנטוש את דעותיהם הקודמות.
פרדוקסים יכולים להוות סיבה לבחינה מחודשת של תורה מתמטית. לדוגמה, פרדוקס ראסל הביא לבחינה מחודשת של הגישה הנאיבית לתורת הקבוצות ולפיתוחה של תורת הקבוצות האקסיומטית.
הפרדוקס ביוון העתיקה
מקור המילה פרדוקס הוא מיוונית עתיקה: para = ליד, מעבר; doxa = אמונה, דעה. המשמעות המקורית היא דבר שבמחשבה ראשונה נראה חסר מובן או בלתי אפשרי, אך לאחר עיון מעמיק מתברר שהוא נכון.
הפילוסוף זנון מאלאה השתמש בפרדוקסים על תנועה כדי להוכיח את תפיסת מורו - פרמנידס - על כך שהחושים מטעים אותנו, ויש להסתמך רק על המחשבה.
אצל סוקרטס הפרדוקסים מביעים את התוכן של תפיסתו המוסרית:
הפרדוקס ככלי מדעי
פרדוקס יכול להתגלות בחיי היומיום, בסתירה לאמיתות הרווחות בציבור, או במסגרתן של תאוריות מדעיות, בסתירה למכלול הידע הקיים בהן.
בהשקפה נראה הפרדוקס כמטעה או מבלבל, אך לאמיתו של דבר נוטלים הפרדוקסים חלק חשוב במדע בפרט ובידע האנושי בכלל. נביעתו של פרדוקס מהנחה היא מן הדרכים הנפוצות להפרכתה של הנחה שגויה.
הפרדוקס מכריח אותנו לבחון מחדש את הידע שלנו, כדי לברר האם הסתירה נובעת מכשל סמוי בפרדוקס, כלומר הפרדוקס אינו נכון ואין כל סתירה, או שהפרדוקס מצביע על טעות בהנחות היסוד שלנו, ולכן עלינו לשנותן. הבהיר זאת פרופ' אסא כשר:
סוגי פרדוקסים
ניתן לסווג פרדוקסים לקטגוריות העיקריות הבאות:
פרדוקסים מפורסמים
להלן כמה פרדוקסים מפורסמים, שחלקם היו בעלי השפעה רבה על החשיבה המדעית במהלך ההיסטוריה.
קרוב
קרוב הוא אלבומו השני של הזמר אהוד בנאי. האלבום יצא ב-1989, בשנה שבה יצא גם האלבום "תחת שיח היסמין".
אלבום זה של בנאי נחשב לבעל צליל יותר מזרחי ופחות רוקיסטי מאלבומו הראשון, "אהוד בנאי והפליטים". בין להיטי האלבום: "כולם יודעים", "רחוב האגס 1" ו"רוחות הצפון". מתוך האלבום התפרסם גם השיר "החזיון לפרנצ'סקו גויא", אותו ביצע בנאי בדואט עם יהודית תמיר.
משתתפים באלבום
{{טורים
קרדיטים
}}
פיזור אוכלוסין
פיזור אוכלוסין היא שיטה בה נוקטות ממשלות למנוע ריכוז של האוכלוסייה באזור אחד. זאת על מנת: למנוע ריכוזיות יתר של אוכלוסייתן בערים הגדולות, לשמור על האוכלוסייה הכפרית באזור ככוח מגן על גבולות הטריטוריה שלה, לשמר את הריבונות באזורים מרוחקים בפועל על ידי הושבת נתינים. וכן הקטנת הסכנה של פגיעה באוכלוסייה מרוכזת על ידי פגיעה המונית בריכוזי אוכלוסייה כמענה ל"טראומות" העבר במלחמת העולם השנייה (הבליץ על לונדון, הירושימה ונגסקי, הפצצות תל אביב מן האוויר על ידי האיטלקים והמצרים).
לעיתים אף מוקמת עיר בירה (כמו ברזיליה) או מאומצת עיר קיימת, שולית יחסית, בשביל לעודד את פיזור האוכלוסין. הרעיון המסתתר מאחורי תהליך זה הוא שהתעסוקה בעיר בירה מסופקת במידה רבה על ידי הממשלה ולכן יש לה שליטה רבה יחסית בתהליך. לא תמיד הניסיון הזה מצליח, ולעיתים נוצר מצב בו הבירה לא מצליחה למשוך אוכלוסייה.
פיזור אוכלוסין במדינת ישראל
מדינת ישראל נקטה במשך כל שנות קיומה במדיניות פיזור אוכלוסין. ציון הדרך העיקרי בהתווית מדיניות זו היה 'תוכנית שרון' - 'תכנון פיזי לישראל' - משנת 1951. בתוכנית זו ניסח האדריכל אריה שרון את עקרונות פיזור האוכלוסין במדינה הצעירה, והגה את הקמת הערים הבינוניות בפריפריה, ואת היישובים הכפריים סביבן. תוכנית זו גובשה כאשר ישראל הייתה מדינה שעיקר אוכלוסייתה חייתה בערים הגדולות.
הקמת היישובים היוותה ציר מרכזי בהגשמת רעיונות הציונות והחלוציות מראשית המאה, ולאחר קום המדינה נוצר צורך דחוף להגן על המרחב מפני פלישת צבאות ערב. כמו כן בעזרת הפניית העולים החדשים ליישובי הגבול לאחר קום המדינה נעשה ניסיון לשנות את המאזן הדמוגרפי בפריפריה לטובת היהודים. החלטות פיזור האוכלוסין, שהיו נכונות בשעתן, הביאו למצב בו מדינת ישראל מחזיקה בשיא של מספר יישובים ביחס לאוכלוסייה.
בעיות כתוצאה מפיזור אוכלוסין
פיזור האוכלוסין יצר מספר בעיות. הפניית האוכלוסייה העולה לפריפריה יצרה בידול מעמדות חריף כיוון שהאוכלוסייה החזקה נותרה במרכז בעוד שהאוכלוסייה החלשה נשלחה לאזורים עם תשתית מפגרת, תעסוקת דחק, ומערכת חינוך נחשלת. יתר על כן, התוכנית לפיה עיירות הפיתוח אמורות היו לשמש גרעין ליישובים החקלאיים סביבם כשלה בשל ההתארגנות המשותפת של יישובים אלו בינם לבין עצמם והן כיוון שהיישובים החקלאיים העדיפו לקבל את כל השירותים האחרים להם נזקקו בתל אביב.
בעיות נוספות שנוצרו הן צימצום השטחים הפתוחים וחוסר יכולת לדאוג לתחבורה ציבורית יעילה ולתשתיות אחרות כניקוז, ביוב, ואפילו חשמל. התושבים מצאו עצמם לא פעם במרכז סכסוכים מדיניים על רקע אירועי גבול. מציאות שהרעה את מצבם. כתוצאה מכך גם נוצרו שסעים בחברה הישראלית בין אלו הגרים במרכז ליושבי הפריפריה.
המשך המגמה
החל משנות ה-70 נעשה מרכז הארץ צפוף מדי לאנשי המעמד הבינוני-גבוה. התפתחה מגמה של יציאה ל"איכות החיים" בפריפריה, בבתים צמודי קרקע. מגמה זו נותבה על ידי הממשלות השונות לאזורים הפריפריאליים שבהם לא נפתרו בעיות הביטחון והדמוגרפיה כדוגמת המצפים בגליל. יישובים אלה הם יישובים עירוניים בעלי אופי כפרי או יישובים קהילתיים סגורים בפני אוכלוסייה חלשה. ההשקעה האדירה בתשתיות ליישובים חדשים היוותה נטל על המדינה, לעיתים לא בוצעה בשלמותה, ובדרך כלל באה על חשבון השקעה ביישובים הוותיקים. כמו כן בעיות התחבורה, פרנסה, אירועי הגבול וחיסול השטחים הפתוחים באזור החריפו.
כעת, עומדות על הפרק תוכניות רבות ליישובים חדשים בשל אותן סיבות ביטחוניות ודמוגרפיות שצוינו קודם. מאידך, נוקטת מערכת התכנון עמדה ברורה נגד פיתוח שאינו צמוד לפיתוח קיים ("צמוד דופן"), נגד פיתוח צמוד קרקע, ונגד פיתוח יישובים חדשים.
נינה ווינר
נינה ווינר (אבידר) (נולדה ב-1933) היא מייסדת שותפה של אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך ויו"ר הכבוד של הקרן.
ביוגרפיה
בהמשך עברה ווינר לארצות הברית, נישאה לוולטר ווינר והמשיכה את פעילותה למען ישראל במסדרונות האומות המאוחדות כחברה במשלחת ויצו ובאמצעות הקמת אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך יחד עם הבנקאי והנדבן אדמונד ספרא ורעייתו לילי ספרא, קרן אשר משנת 1977 ועד היום העמידה אלפי בוגרים ושורת חוקרים, רופאים, אנשי משפט, רוח ועסקים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל בעלי מחויבות לצמצום פערים באמצעות השכלה גבוהה. בדצמבר 2017, לאחר ארבעים שנים כנשיאה של קרן אייסף, נטלה נינה ווינר את התואר יו"ר של כבוד (Chairwoman Emerita) וקרלוס בנעים מונה לתפקיד נשיא הקרן. ווינר ממשיכה לכהן כחברה פעילה במועצת הוועד המנהל של אייסף כיו"ר ועדת יחסי הציבור שלה וכחברה בוועדת התכנון שלה. בהוקרה על תרומתה הרבה של קרן אייסף לישראל, קיבלה ווינר פרסים ואותות הוקרה מיושב ראש הכנסת, מנשיאי האוניברסיטאות בישראל, הוועד היהודי-האמריקאי, ישיבה יוניברסיטי, הסמינר התאולוגי היהודי, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, המרכז הבינתחומי הרצליה, דוקטורט לשם כבוד מהטכניון ואות מיוחד מבוגרי הקרן, חברי הכנסת יוסי יונה ומירב בן-ארי.
בשנת 2023 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל חגיגת שנת ה-75 למדינת ישראל.
פנאתינאיקוס (כדורגל)
מועדון הכדורגל פנאתינאיקוס (ביוונית: .Παναθηναϊκός Α.Ο, ), הידועה בקיצור כפאו (ΠΑΟ), היא קבוצת כדורגל יוונית מעיר הבירה אתונה אשר משחקת בליגת העל היוונית.
פנאתינאיקוס נוסדה בשנת 1908, והיא קבוצת הכדורגל הפעילה הוותיקה ביותר ביוון. לזכותה 20 אליפויות ו-19 גביעים (כולל שמונה דאבלים), והיא הקבוצה השנייה הכי מעוטרת ביוון, אחרי יריבתה הגדולה אולימפיאקוס, אשר משחקי הדרבי ביניהן נקראים "דרבי היריבות הנצחיות". פנאתינאיקוס היא אחת משלוש הקבוצות היחידות שמעולם לא ירדו מהליגה הבכירה ביוון, והקבוצה היוונית היחידה שהגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות (בשנת 1971) ושיחקה בגביע הבין-יבשתי. בנוסף הגיעה הקבוצה פעמיים לחצי גמר ליגת האלופות, ופעמיים לרבע גמר גביע אופ"א. צבעי הקבוצה הם ירוק ולבן, ומגרשה הביתי המסורתי הוא אצטדיון אפוסטולוס ניקולאידיס, אך כיום היא משחקת באצטדיון האולימפי באתונה.
היסטוריה
פנאתינאיקוס נוסדה ב-3 בפברואר 1908 על ידי יורגוס קאלאפאטיס, כאשר הוא וארבעים ספורטאים נוספים החליטו לפרוש מאגודת פאנליניוס בעקבות החלטת המועדון לפרק את קבוצת הכדורגל שלו, ובמקור הוקמה פנאתינאיקוס כדי לעסוק רק בכדורגל וכדי להפיץ את ההכרה בענף ספורט זה ברחבי אתונה ויוון כולה. שם הקבוצה היה "מועדון הכדורגל של אתונה", ובשנת 1910 שונה השם ל"מועדון הכדורגל הפאן-הלני", אז גם נקבעו הצבעים ירוק ולבן כצבעי המועדון. בשנת 1918 אימצה הקבוצה את התלתן כסמל המועדון. ב-1919 הוקמה גם קבוצת הכדורסל של המועדון, ולאחר מכן התרחבה האגודה גם לענפי ספורט נוספים. בעקבות כך שונה בפעם האחרונה שם המועדון, וב-15 במרץ 1924 נקבע שמו הנוכחי.
החל משנת 1925 זכתה הקבוצה שלוש פעמים ברציפות באליפות אתונה. בשנת 1928 פרצה מחלוקת בין פנאתינאיקוס, אולימפיאקוס, וא.א.ק. אתונה לבין התאחדות הכדורגל היוונית שרק הוקמה, כאשר שלושת המועדונים החליטו לפרוץ מעבר לגבולות אתונה ויצרו את "ברית POK" (ראשי התיבות של הקבוצות, כאשר האות K מסמלת את המילה קונסטנטינופול בשמה של א.א.ק.), והחלו לארח באופן עצמאי קבוצות מחוץ לאתונה למשחקי ידידות. בעקבות המחלוקת לא השתתפו שלוש הקבוצות בעונה הראשונה של הליגה היוונית שיצאה לדרך עם שלוש קבוצות בלבד, ובשנת 1929 הסתיימו הדיונים וקבוצות אתונה הוכנסו לליגה היוונית.
בשנת 1930 זכתה פנאתינאיקוס באליפות הראשונה שלה, בפעם הראשונה בה השתתפה בליגה היוונית. מחלוקת בין הנהלת הקבוצה לשחקנים בנוגע לפרופסיונאליזם בכדורגל היווני הביאה לירידה במעמד המועדון, והישגה היחיד עד מלחמת העולם השנייה היה זכייתה בגביע היווני לראשונה בתולדותיה בשנת 1940, לאחר שניצחה 3–1 את אריס סלוניקי במשחק הגמר. לאחר המלחמה זכתה הקבוצה באליפות השנייה שלה, בשנת 1949, ובשנת 1953 זכתה באליפות השלישית. שנות ה-60 היו המוצלחות ביותר עבור הקבוצה, ובהן הוסיפה שש אליפויות לארון התארים, בנוסף לשני גביעים, כולל זכייה בדאבל ראשון בשנת 1969.
הישג השיא של הקבוצה היה כשסיימה את עונת 1970/1971 כסגנית אלופת אירופה, כאשר העפילה לגמר גביע אירופה לאלופות (המפעל שקדם לליגת האלופות), לאחר שברבע הגמר הדיחה את אברטון ובחצי הגמר ניצחה 3–0 את הכוכב האדום בלגרד אחרי הפסד 1–4 במשחק הראשון בבלגרד. במשחק הגמר, שנערך באצטדיון ומבלי, הפסידה הקבוצה 0–2 לאייאקס. בעונת 1984/1985 הגיעה לחצי הגמר והודחה על ידי ליברפול.
פנאתינאיקוס שיחקה מספר פעמים גם בליגת האלופות, ואחד ההישגים הגדולים שלה הוא העפלתה לחצי הגמר בעונת 1995/1996, אך לאחר ניצחון חוץ 1–0 על אייאקס הפסידה הקבוצה 0–3 בגומלין בביתה. בעונת 2001/2002 הגיעה לרבע הגמר והוגרלה מול ברצלונה, אך לאחר שניצחה 1–0 במשחק הראשון והובילה 1–0 במשחק הגומלין בקאמפ נואו, הפסידה לבסוף 1–3 והודחה מהטורניר.
בשנת 2004 זכתה פנאתינאיקוס בדאבל תחת הדרכתו של המאמן הישראלי יצחק שום, ובכך קטעה הקבוצה רצף של שבע שנים בהן זכתה יריבתה אולימפיאקוס באליפות. בעונת 2006/2007 הוגרלה הקבוצה לשלב הבתים של גביע אופ"א יחד עם פריז סן-ז'רמן, ראפיד בוקרשט, מלאדה בולסלאב והפועל תל אביב, עם מאמנה לשעבר יצחק שום. הקבוצה סיימה במקום הראשון בבית והעפילה לשלב 32 האחרונות בו הפסידה לבאייר לברקוזן והודחה מהטורניר.
בשנת 2010 זכתה פנאתינאיקוס באליפות ה-20 שלה וקטעה רצף של חמש אליפויות של יריבתה אולימפיאקוס. בנוסף ניצחה 1–0 את אריס סלוניקי בגמר הגביע היווני והשלימה דאבל שישי בתולדותיה. בעונת 2011/2012 הודחה הקבוצה על ידי מכבי תל אביב בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית. בתקופה זו נקלע המועדון לקשיים כלכליים, ומצבו החמיר לאחר עזיבתם של כל חברי ההנהלה בעקבות מהומות שפרצו בדרבי מול אולימפיאקוס במרץ 2012. בשנת 2014 זכתה הקבוצה בגביע ה-18 בתולדותיה, לאחר ניצחון 4–1 על פאוק סלוניקי במשחק הגמר.
ב-2022 זכתה בגביע ה-19 בתולדותיה והראשון מאז 2014 לאחר שגברה 1-0 במשחק הגמר על פאוק סלוניקי.
אצטדיונים
מגרשה הביתי המסורתי של פנאתינאיקוס מאז תחילת שנות ה-20 הוא אצטדיון אפוסטולוס ניקולאידיס השוכן בשדרות אלכסנדרס בשכונת אמפלוקיפוי שבמרכז אתונה, ולכן נהוג לכנותו "Leoforos" (שדרה ביוונית). המגרש נחשב לאצטדיון הפעיל הוותיק ביותר ביוון, ובמשך שנים רבות הוא שימש גם את נבחרת יוון, לאחרונה במשחקיה במוקדמות יורו 2004.
בשנת 1984 עזבה הקבוצה לראשונה את האצטדיון ועברה לשחק באצטדיון האולימפי החדש שנבנה באתונה. בשנת 2000 חזרה הקבוצה לשחק במגרשה הביתי לאחר ששופץ בעלות של 7 מיליון אירו, ותכולתו הוקטנה מ-25,000 ל-16,620 מקומות. בשנת 2004 הוקשחו דרישות אופ"א מהאצטדיונים המארחים משחקים במסגרות האירופיות, והקבוצה שוב עברה לשחק באצטדיון האולימפי. המגרש ההיסטורי יועד להריסה ובמקומו תוכנן אצטדיון חדש, אך בעקבות הקשיים הכלכליים אליהם נקלע המועדון הופסקה בשנת 2013 בניית האצטדיון החדש, והתוכניות להריסת האצטדיון הישן הושהו. פנאתינאיקוס חזרה למגרשה ההיסטורי לחמש שנים נוספות, ובשנת 2018 חזרה לשחק באצטדיון האולימפי.
אוהדים ויריבות
פנאתינאיקוס הוקמה על ידי ספורטאים מהמעמד הבינוני, ויש לה אוהדים רבים בקרב החברה המשכילה והמעמד הגבוה באתונה, אשר באופן מסורתי ייצגו את החברה האתונאית הוותיקה, אך הצלחת המועדון גרמה להצטרפותם של אוהדים רבים מכל שכבות האוכלוסייה במטרופולין אתונה, וכן בכל רחבי יוון, קפריסין והתפוצה היוונית ברחבי העולם. ארגון האוהדים המרכזי של המועדון נקרא "Gate 13", ויש לו 80 סניפים ברחבי יוון וקפריסין. הארגון נוסד ב-1966, והוא ארגון האוהדים הוותיק ביותר ביוון.
היריבות העירונית מול א.א.ק. אתונה גם היא ארוכת שנים, והמשחק ביניהם מכונה "הדרבי של אתונה". מלבד התחרות על הבכורה הספורטיבית בעיר, גם במקרה זה נעוצים שורשי היריבות בהבדלים המעמדיים בין אוהדי הקבוצות, שכן פנאתינאיקוס ייצגה את החברה הוותיקה באתונה, ואילו א.א.ק. הוקמה על ידי פליטים יוונים שהיגרו לאתונה מקונסטנטינופול בעקבות חילופי האוכלוסין ההמוניים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. יריבות נוספת יש למועדון מול פאוק סלוניקי, והיא מבוססת בעיקרה על התחרות בין תושבי אזור אתונה לתושבי סלוניקי ואזור מרכז מקדוניה.
סגל שחקנים
(קפטן שני)
(קפטן)
נבחרת טנזניה בכדורגל
נבחרת טנזניה בכדורגל, הידועה בכינוייה "כוכבי טאיפה", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של טנזניה. הנבחרת חברה בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
קיין
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
מייקל אסטרדה
מייקל סטבין אסטרדה מרטינס (בספרדית: Michael Steveen Estrada Martínez; נולד ב-7 באפריל 1996 בגואיאקיל שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קרוס אסול מליגת העל המקסיקנית, בהשאלה מדפורטיבו טולוקה, ובנבחרת אקוודור.
קריירת מועדונים
אסטרדה גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו מקארה. הוא שיחק בקבוצות הבוגרות של דפורטיבו מקארה, אל נסיונל ואינדפנדיינטה דל ואיה במסגרת ליגת העל האקוודורית וליגת המשנה האקוודורית.
ב-12 בדצמבר 2019 חתם אסטרדה בדפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית.
ב-8 בפברואר 2022 הושאל אסטרדה למשך עונה אחת לדי. סי. יונייטד מה-MLS. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על שארלוט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. הוא הבקיע שני שערים במשחק זה. בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-16 באוגוסט 2022 הושאל אסטרדה למשך עונה אחת לקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
קריירה בינלאומית
ב-22 בפברואר 2017 ערך אסטרדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 1–3 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות. ב-10 בספטמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת אקוודור בטורניר קופה אמריקה 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022.
דמיאן אסקודרו
דמיאן אריאל אסקודרו (בספרדית: Damián Ariel Escudero; נולד ב-20 באפריל 1987 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי. גם אביו של השחקן, אוסבלדו אסקודרו, היה שחקן כדורגל וכונה גם הוא פיצ'י.
אסקודרו התבלט כששיחק בולס סארספילד ארגנטינה. אסקודרו, המשחק בעמדה התקפית, נכלל בסגל ארגנטינה הצעירה והיה שותף לזכייתה במונדיאל הנוער בשנת 1997.
קריירה
אסקודרו הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-4 במרץ 2008 ושיחק מאז ב-84 משחקי ליגה בהם כבש 18 שערים. אסקודרו, יחד עם חברו לקבוצה דאז מאורו זראטה, היו בליבו של מחלוקת בין ולס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית בשל זימונם של השניים למשחקי אליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 20.
יכולתו הגבוהה הביאה את ויאריאל לשלם עבור כרטיסו 8 מיליון אירו. עם זאת, בשל מכסת הזרים המתירה רישום של 3 שחקנים מחוץ לאיחוד אירופי, הושאל אסקודרו לריאל ואיאדוליד.
ביוני 2010 חתם בקבוצה בוקה ג'וניורס הארגנטינאית, ב-2011 הושאל לגרמיו הפורטוגזית, לאחר שנה הושאל לאתלטיקו מיניירו וב-2013 ליטוריה. ב-2014 חתם באופן קבוע בויטוריה. ב-2 בינואר 2015 קבוצת פואבלה המקסיקנית הודיעה שאסקודרו ישחק בשורותיה החל משלב הבתים של גביע הליברטדורס 2016.
יחסי איי מרשל–מלזיה
יחסי איי מרשל–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין פדרציית מלזיה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו ב-4 ביוני 1993. היחסים בין המדינות מבוססים על שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי.
ברכת חונן הדעת
ברכת חונן הדעת היא הברכה הרביעית בתפילת שמונה עשרה, והראשונה משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו. עניינה הוא בקשה לקבלת חכמה ודעת מבורא עולם. הברכה נאמרת לאחר ברכת קדושת ה' ולפני ברכת תשובה.
נוסח הברכה
אַתָּה חוֹנֵן לָאָדָם דַּעַת וּמְלַמֵּד (נוסח רומניא: הַמְלַמֵּד) לֶאֱנוֹשׁ בִּינָה.(וְ)חָנֵּנוּ מֵאִתָּךְ (יש מנקדים מֵאִתְּךָ) דֵּעָה [וּ]בִינָה וְהַשְׂכֵּל.בָּרוּך אַתָּה הֳ' חוֹנֵן הַדָּעַת.
בנוסח ארץ ישראל כפי שהתגלה בגניזת קהיר מובא "חָנַנּוּ אָבִינוּ דֵּעָה מֵאִתְּךָ, וּבִינָה וְהַשְׂכֵּל מִתּוֹרָתֶךָ. בָּרוּךְ אַתָּה ה' חוֹנֵן הַדָּעַת".
אתה חוננתנו
אדם ששכח ולא אמר תוספת זו במוצאי שבת ויום טוב אינו צריך לחזור משום שאומרים שוב הבדלה על הכוס. אולם אדם כזה לא יעשה מלאכה עד אחרי ההבדלה על הכוס, או שיגיד "ברוך המבדיל בין קודש לחול". ואם שכח אתה חוננתנו ואכל קודם ההבדה, צריך לחזור ולהתפלל.
מי שיודע שלא יוכל להבדיל על הכוס או לשמוע הבדלה על הכוס לא במוצאי שבת ולא למחר, ושכח להוסיף "אתה חוננתנו" בתפילת חונן הדעת, צריך לחזור לראש הברכה אם לא סיים את תפילת העמידה, ולחזור על כל התפילה אם נזכר לאחר שסיים אותה. אבל בתענית תשעה באב שחלה במוצאי שבת, אינו חוזר, כיוון שיבדיל על הכוס קודם שיאכל למחר.
טליה הופמן
ד"ר טליה הופמן (נולדה ב-1979) היא אמנית ישראלית העוסקת באמנות בתחומי קולנוע, וידאו, פרפורמנס ומחקר.
ביוגרפיה
הופמן נולדה בשנת 1979 בגרמניה. היא חיה ועובדת בשכונת שפירא בתל אביב וחיה בזוגיות עם עפרי עומר גסק.