cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורדי גרשון
קורות חייו
ב-2017 שיחק את התפקיד הראשי במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הארווי פירסטיין בתיאטרון הבימה.
בינואר 2021 עלתה בקשת 12 סדרת הפשע "השוטרים" בה הוא גילם חוקר מח"ש.
באוגוסט 2021 התפרסם כי גרשון הושעה מתפקידיו בתיאטרון הבימה עקב סרובו להתחסן ולהבדק כנגד קורונה.
גרשון הוא סיינטולוג.
פרקה דוס טרס פודרס
פרקה דוס טרס פודרס (בפורטוגזית: Praça dos Três Poderes) או כיכר שלוש הרשויות היא כיכר בברזיליה, בירת ברזיל. השם נגזר מהנוכחות של שלושת זרועות הממשל סביב הכיכר: הרשות המבצעת, המיוצגת על ידי הארמון פלנלטו (המשרד הנשיאותי); הרשות המחוקקת המיוצגת על ידי הקונגרס הלאומי של ברזיל ; והרשות השופטת, המיוצגת על ידי בית המשפט העליון של ברזיל.
הכיכר תוכננה על ידי לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר כמקום בו שלושת הכוחות ייפגשו בהרמוניה. כיום המקום הוא גם אטרקציה תיירותית.
ברחבה מונף דגל ברזיל, הגדול בעולם שמונף בקביעות (משקלו כ-600 קילוגרם) ומעולם לא הורד (ללא ספירה של ההחלפות החודשיות שלו) מאז שנחנכה הבירה ב-21 באפריל 1960. הדגל מתחלף מדי חודש בנוכחות גדוד המשמר הנשיאותי של ברזיל, דרגוני העצמאות, חיילים אחרים ולפעמים נשיא ברזיל.
ב-8 בינואר 2023 פלשו לרחבה תומכיו של הנשיא לשעבר ז'איר בולסונארו.
נעם ריף
נעם ריף (נולד ב-1974) הוא השליח המרכזי של ההסתדרות הציונית העולמית בלונדון. לפני כן היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שבתפקידו האחרון שירת כראש להק השתתפות ומסוקים במטה חיל האוויר.
ביוגרפיה
ריף התגייס לצה"ל ב-1993, סיים קורס טיס והוכשר כטייס מסוקים. בשנים 2002–2006 שימש סגן מפקד טייסת 190, בשנים 2006–2010 שימש סגן מפקד טייסת 113 ובשנים 2010–2014 על טייסת 160. הוא שימש ראש ענף סיוע באש בלהק השתתפות ומסוקים וב-2015 מונה לראש מחלקת הסגל בלהק כוח האדם.
במרץ 2019 מונה לראש להק השתתפות ומסוקים ושירת בתפקיד עד מרץ 2021.
לאחר שחרורו צה"ל מונה לנציג (שליח מרכזי) של ההסתדרות הציונית העולמית בלונדון.
ריף בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות ממכללת אפקה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא נשוי ואב לשניים.
מגנום, בלש פרטי
מגנום, בלש פרטי (באנגלית: Magnum, P.I.) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית ששודרה ברשת CBS מ-11 בדצמבר 1980 ועד 8 במאי 1988.
הסדרה גוללה את קורותיו של תומאס סאליבן מגנום (אותו גילם השחקן טום סלק), בלש פרטי אמריקני הפועל בהוואי. מגנום הוא בוגר האקדמיה הימית של ארצות הברית. עם סיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית והתנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, אריות הים, שם שימש כלוחם ומפקד. מגנום לחם במלחמת וייטנאם ובהמשך שירת במודיעין הצי האמריקני. לאחר עשר שנות שירות הוא פרש מן הצי ועבר להוואי. במקביל לעבודתו כאחראי האבטחה של אחד מעשירי האי פועל מגנום כחוקר פרטי.
על תפקידו כמגנום זכה סלק בשנת 1984 בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
Tubular Bells
Tubular Bells (פעמונים צינוריים, כלי הנגינה צ'יימס) הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי האנגלי מייק אולדפילד. האלבום יצא בשנת 1973. האלבום אינסטרומנטלי ברובו ומורכב מקטע מוזיקלי ארוך אחד. אולדפילד, שהיה בן 19 בעת הקלטת האלבום, ניגן על רוב כלי הנגינה באלבום.
האלבום זכה להצלחה מתונה בהתחלה, אך זכה לתשומת לב עולמית בדצמבר 1973, כשנעימת הפתיחה שלו שומשה בפסקול הסרט מגרש השדים, מה שהוביל לעלייה במכירות האלבום שהעלו את תדמיתו של אולדפילד ותרמו לצמיחתה של קבוצת וירג'ין, שהאלבום היה האלבום הראשון שיצא במסגרת לייבל וירג'ין רקורדס שלה. האלבום מכר מעל ל-2.7 מיליון עותקים בממלכה המאוחדת וכ-15 מיליון עותקים ברחבי העולם.
סומטריפטן
סומטריפטן (באנגלית: Sumatriptan), הנמכרת תחת שם המותג Imitrex בין היתר, היא תרופה המשמשת לטיפול במיגרנה וכאבי ראש מקבציים. זה נלקח דרך הפה, באף, או בהזרקה מתחת לעור. ההשפעות מתרחשות בדרך כלל תוך שלוש שעות.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות לחץ בחזה, תחושת עייפות, סחרחורת, הקאות ועקצוצים. תופעות לוואי חמורות עשויות לכלול תסמונת סרוטונין, התקפי לב, שבץ והתקפים. בשימוש מופרז בתרופות עלולים להופיע כאבי ראש. לא ברור אם השימוש בהריון או בהנקה הוא בטוח. אופן הפעולה של התרופה אינה ברורה. זה זמין גם כתרופה גנרית.
סומטריפטן קיבל פטנט בשנת 1982 ואושר לשימוש רפואי בשנת 1991. זה זמין כתרופה גנרית. בבריטניה זה עולה ל- NHS כ-1 פאונד למנה נכון לשנת 2019. בארצות הברית העלות הסיטונאית של סכום זה היא כ-60 סנט. בשנת 2017, זו הייתה התרופה ה-97 הנפוצה ביותר בארצות הברית, עם יותר משמונה מיליון מרשמים. זה זמין גם כמוצר המשולב sumatriptan/naproxen בעלות של 50 דולר למנה.
שימושים רפואיים
סומטריפטן יעיל לסיום או להקלה על עוצמת מיגרנה וכאבי ראש מקבציים. זה יעיל ביותר כאשר נלקח מוקדם לאחר תחילת הכאב. סומטריפטן המוזרק יעיל יותר הוא הדרך היעילה ביותר לקבל את התרופה.
מינון
המינון היומי המוגדר דרך הפה הוא 50 מ"ג, באף הוא 20 מ"ג, בהזרקה הוא 6 מ"ג, ובפי הטבעת הוא 25 מ"ג.
תופעות לוואי
מנת יתר של סומטריפטן עלולה לגרום לסולפמוגלובינמיה, מצב נדיר שבו הדם משתנה מאדום לירוק, עקב שילוב גופרית במולקולת ההמוגלובין. אם מפסיקים את הטיפול בסומטריפטן, המצב מתהפך תוך מספר שבועות.
אירועי לב חמורים, כולל כמה שהיו קטלניים, התרחשו בעקבות שימוש בהזרקת סומטריפטן או בטבליות. אירועים שדווחו כללו vasospasm בעורק הכלילי, איסכמיה חולפת בשריר הלב, אוטם שריר הלב, טכיקרדיה חדרית ופרפור חדרים (V-Fib).
תופעות הלוואי השכיחות ביותר שדווחו על ידי לפחות 2% מהחולים בניסויים מבוקרים של סומטריפטן (טבליות של 25, 50 ו-100 מ"ג) למיגרנה הן תחושות לא טיפוסיות (פרסטזיות ותחושות חום/קור) שדווחו על ידי 4 % בקבוצת הפלצבו ו-5-6% בקבוצות הסומטריפטן, כאב ותחושות לחץ אחרות (כולל כאבי חזה) דווחו על ידי 4% בקבוצת הפלצבו ו-6-8% בקבוצות הסומטריפטן, אירועים נוירולוגיים ( ורטיגו ) שדווחו על ידי פחות מ-1% בקבוצת הפלצבו ופחות מ-1% עד 2% בקבוצות הסומטריפטן. חולשה/עייפות התרחשו בפחות מ-1% מקבוצת הפלצבו ו-2-3% מקבוצות הסומטריפטן. הפרעות שינה התרחשו בפחות מ-1% בקבוצת הפלצבו עד 2% בקבוצת הסומטריפטן.
פרמקוקינטיקה
Sumatriptan ניתנת במספר צורות: טבליות, הזרקה תת-עורית ותרסיס לאף. מתן אוראלי (כמו מלח הסוקסינאט ) סובל מזמינות ביולוגית ירודה, בין היתר בשל חילוף חומרים פרה-מערכתי - חלק ממנו מתפרק בקיבה ובמחזור הדם לפני שהוא מגיע לעורקי המטרה. לניסוח חדש של טבליות בשחרור מהיר יש אותה זמינות ביולוגית, אך הריכוז המרבי מושג בממוצע 10–15 דקות קודם לכן. כאשר מוזרק, סומטריפטן פועל מהר יותר (בדרך כלל תוך 10 דקות), אך ההשפעה נמשכת זמן קצר יותר. סומטריפטן עובר חילוף חומרים בעיקר על ידי מונואמין אוקסידאז A לחומצה אצטית 2-{5-[(מתיל סולפאמויל) מתיל]-indole-3-yl} אשר לאחר מכן מצומדת לחומצה גלוקורונית. מטבוליטים אלו מופרשים בשתן ובמרה. רק כ-3% מהתרופה הפעילה ניתן להחלים ללא שינוי.
אין קשר פשוט וישיר בין ריכוז סומטריפטן (פרמקוקינטיקה) כשלעצמה בדם לבין ההשפעה האנטי-מיגרנית שלו (פרמקודינמיקה). פרדוקס זה, במידה מסוימת, נפתר על ידי השוואת שיעורי הספיגה של תכשירי הסומטריפטן השונים, ולא הכמויות המוחלטות של התרופה שהם מספקים.
הסכמה
בשנת 1991, גלקסו קיבלה אישור לסומטריפטן, שהיה הטריפטן הזמין הראשון. בארצות הברית, הוא זמין רק במרשם רפואי (ולעיתים קרובות מוגבל, ללא אישור מראש, לכמות של תשעה בתקופה של 30 יום). דרישה זו למרשם רפואי קיימת גם באוסטרליה. עם זאת, ניתן לקנות אותו ללא מרשם בבריטניה ובשוודיה. אושרו מספר צורות מינון של סומטריפטן, כולל טבליות, תמיסה להזרקה ומשאפים לאף.
ביולי 2009, ה-FDA האמריקאי אישר פורמולציה של סומטריפטן למזרק סילון חד-פעמי. המכשיר מעניק זריקה תת-עורית של 6 מ"ג סומטריפטן, ללא שימוש במחט. מזרקים אוטומטיים עם מחטים זמינים בעבר באירופה ובצפון אמריקה כבר כמה שנים.
מחקרים שלב III עם iontophoretic תיקון דרך העור (Zelrix / Zecuity) שהחלה ביולי 2008. מדבקה זו משתמשת במתח נמוך הנשלט על ידי מיקרו -שבב מתוכנת מראש כדי להעביר מנה אחת של סומטריפטן דרך העור תוך 30 דקות. Zecuity אושרה על ידי ה-FDA האמריקאי בינואר 2013. המכירות של Zecuity הופסקו בעקבות דיווחים על כוויות וגירוי בעור.
פטנטים של Glaxo עבור סומטריפטן פג בפברואר 2009. באותה תקופה, Imitrex נמכר בכ-25 דולר לכדור. ב-6 בנובמבר 2008, Par Pharmaceutical הודיעה כי תתחיל לשלוח גרסאות גנריות של הזרקת סומטריפטן (הזרקת סומטריפטן סוקסינט) ערכות התחלה של 4 ו-6 מ"ג ומחסניות מזרק מלאות של 4 ו-6 מ"ג למסחר באופן מיידי. בנוסף, Par צופה את השקת הבקבוקונים של 6 מ"ג בתחילת 2009.
Mylan Laboratories Inc., Ranbaxy Laboratories, Sandoz (חברה בת של Novartis ), Dr. Reddy's Laboratories וחברות אחרות קיבלו את אישור ה-FDA עבור גרסאות גנריות של טבליות סומטריפטן במינונים של 25, 50 ו-100 מ"ג מאז 2009. התרופה זמינה באופן גנרי בשווקים בארצות הברית ובאירופה, מאחר שהגנת הפטנטים של Glaxo פגה בתחומי שיפוט אלה. תרסיס לאף sumatriptan זמין גם באופן כללי.
מצב משפטי
ברוסיה גרסאות של סומטריפטן, שאינן רשומות במרשם הלאומי של התרופות, עשויות להיחשב כתרופות נרקוטיות.
עלות
בבריטניה זה עולה ל- NHS כ-1 פאונד למנה נכון לשנת 2019. בארצות הברית העלות הסיטונאית של סכום זה היא כ-60 סנט למנה. בשנת 2017, הייתה זו התרופה מספר- 97 הנרשמת ביותר בארצות הברית, עם יותר משמונה מיליון מרשמים.
קרב וולנובאחה
קרב וולנובאחה או הקרב על וולנובאחה היה עימות צבאי בין כוחות המיליציה של הרפובליקה העממית של דונצק, בסיוע כוחות הפדרציה הרוסית, לבין צבא אוקראינה, שנערך בין 25 בפברואר ל-12 במרץ 2022, כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה. הקרב ניטש סביב השליטה בעיר הקטנה וולנובאחה בחלק הדרומי של מחוז דונצק.
לאחר יותר משבועיים של קרבות קשים, במהלכן נהרסו חלק גדול מהמבנים בעיר, השלימו הבדלנים הפרו-רוסים את כיבוש העיר, וכתוצאה מכך השתלטו על מחוז המשנה וולנובאחה, שהעיר שימשה כמרכזו המינהלי. כיבוש מחוז המשנה וולנובאחה הביא להרחבת טבעת הכיתור סביב העיר מריופול, שנמצאה תחת מצור רוסי כבר מראשית חודש מרץ.
יורים ובוכים
"יורים ובוכים" הוא ביטוי בעברית בעל אופי שלילי, המתאר התבטאויות, מאמרים, מכתבים, הפגנות ויצירות אמנות של מי שהיו חיילים ומפקדים בצה"ל ומביעים חרטה וביקורת על הפעולות הצבאיות בהן השתתפו ועל פקודות שקיבלו וביצעו. באופן רחב יותר, הביקורת של מי שמכונים "יורים ובוכים" היא על מדיניות ממשלת ישראל והפיקוד הבכיר של צה"ל. הביקורת על המכונים "יורים ובוכים" מגיעה משני צידי הקשת הפוליטית בישראל.
קרב וולנובאחה
הקרב
ב-25 בפברואר, היום השני לפלישה הרוסית לאוקראינה, הפגיזו כוחות רוסים את וולנובאחה ופגעו באזורים אזרחיים. הגרדיאן כתב שההפצצה הרוסית על וולנובאחה דמתה לטקטיקות שרוסיה השתמשה בהן בעבר על מטרות אזרחיות בסוריה. פקידים אוקראינים דיווחו כי וולנובאחה הייתה על סף משבר הומניטרי עד 28 בפברואר, וכמעט נהרסה עד 1 במרץ, כאשר כמעט 90% מהבניינים שלה ניזוקים או נהרסו. העיר נותקה גם ממזון, מים וחשמל. בעקבות ההפצצה, גופות הונחו ללא איסוף ברחובות, על פי חבר הפרלמנט המקומי דמיטרו לובינץ.
יורים ובוכים
מקור הביטוי בשמאל הפוליטי בישראל, המבקר את עצמו על השתתפותו בפעולות מלחמתיות של ישראל וצה"ל, כולל כאלו שהצליחו. גם גורמים באגף הימני של המפה הפוליטית בישראל עשו שימוש במונח, כלגלוג על מי שנתפס אצלם כ"יפי נפש", המתייסרים על השתתפותם בפעילות שהם מצדיקים אותה. משכך, הביקורת משמאל מתמקדת ב"ירי", ואילו הביקורת מימין ב"בכי".
קרב וולנובאחה
הקרב
עד 1 במרץ, כמעט 500 אזרחים פונו מוולנובאחה על ידי השלטונות האוקראינים. ב-7 במרץ, הכוחות האוקראינים והרוסים הסכימו להקמת מסדרון הומניטרי מפורז דרך וולנובאחה והעיר הסמוכה מריופול, שהייתה במצור מאז 24 בפברואר, על מנת לפנות אזרחים משתי הערים; עם זאת, כוחות רוסים הפרו לכאורה את אזור הפירוז. הערים וולנובאחה ומריופול כותרו על ידי הכוחות הרוסיים.
יורים ובוכים
שימוש בביטוי בציבוריות הישראלית
ככל הנראה, השימוש בביטוי החל בעקבות פרסום "שיח לוחמים" בסוף 1967. "שיח לוחמים" היה קובץ שיחות של חיילים בני קיבוצים שהשתתפו במלחמת ששת הימים ותיארו את תגובותיהם ורגשותיהם לגבי אירועים שונים במהלך הלחימה. אצל חלק מהדוברים הייתה ביקורת על התנהגות הצבא וחייליו כלפי האזרחים הערבים בזמן הלחימה.
קרב וולנובאחה
הקרב
ב-11 במרץ, משרד ההגנה הרוסי הצהיר כי כוחות הרפובליקה העממית של דונצק כבשו את וולנובאחה. סרטונים שפורסמו מאוחר יותר ברשתות החברתיות הראו חיילים וכלי רכב רוסים המוצבים בעיר, וכן טנקים אוקראינים נטושים.
יורים ובוכים
שימוש בביטוי בציבוריות הישראלית
בדצמבר 1976 פרסם קובי ניב בהעולם הזה עמוד שלם ובו רשימה סטירית בשם "יורים ובוכים". ברשימה תוארו קורות שני אחים: יורים ובוכים, במצבים שהם נתקלים בהם, לדוגמה:
קרב וולנובאחה
הקרב
ב-12 במרץ, פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי הכוחות הרוסיים השמידו לחלוטין את וולנובאחה וכי העיר "הפסיקה למעשה להתקיים", אך הלחימה נמשכה. סוכנות הידיעות AP אישרה כי העיר נכבשה על ידי בדלנים פרו-רוסים וחלק ניכר ממנה הושמד בלחימה.
יורים ובוכים
שימוש בביטוי בציבוריות הישראלית
כשנתיים לאחר מכן, בספטמבר 1978, כתב העיתונאי, נחום ברנע:
קרב וולנובאחה
הקרב
ב-13 במרץ נחנך מחדש קו האוטובוס מוולנובוחה לדונצק והשלטון החדש מטעם הרפובליקה העממית של דונצק החל בפעולות השיקום של העיר.
יורים ובוכים
שימוש בביטוי בציבוריות הישראלית
עוד לפני כן, במרץ 1978, כבר הפך הביטוי לכזה המתאר גם ביקורת על מדיניות הממשלה ולא רק ביקורת על התנהלות חיילים ב. כפי שניתן לראות משיחתו של נחום ברנע עם חלק ממנסחי וחותמי "מכתב הקצינים" שנחתם על ידי 348 קציני וחיילי מילואים בצה"ל, בעקבות המשא ומתן להסכם השלום בין ישראל למצרים וקרא לממשלת בגין להעדיף את תהליך השלום על רעיון ארץ ישראל השלמה. במהלך הדיון הוא מתאר את פנייתו אליהם: "אני מבין שאתם מאלה שיורים ובוכים, יורים ובוכים, אמרתי. איש לא פירש את ההערה כעלבון. כן, זה בפירוש כך, השיב מישהו, והשאר הסכימו במנוד ראש.".
אחד מיוצרי "שיח לוחמים", אבישי גרוסמן, התייחס לביקורת שעלתה מן הביטוי "יורים ובוכים". הוא כתב ב-1983 אודות תנועת השומר הצעיר: "קשה לי וגם לרבים מחברי לשאת את הליגלוג על 'יורים ובוכים'. מקורו של קושי זה בעובדה שאנחנו תנועה מאמינה. ואמונה ביסודה לא סובלת פרצות ומציאות של לחצאין ול'רביע' ואילו המציאות מורכבת כולה מאבנים שלא סותתו כהלכה. החלום, רק הוא נקי ממהמורות ומפניות חדות.".
התייחסות מחקרית לביטוי ולתופעה
נורית גרץ וגל חרמוני מתארים את שפת היצירה הקולנועית הישראלית העוסקת בלבנון תוך ניתוח הטראומה של הגיבורים: "שפה זאת מובילה את הגיבורים אל אירועים טראומטיים מחוקים ומודחקים, שבהם פעלו כמבצעי עוולות אלימות וחיבלו בדימוי העצמי שלהם כקרבן. חזרתם אל העבר המודחק גוררת עמה התמודדות עם העוול שעשו ובכך היא מהווה פעולה אתית".
החוקרת גיל הוכברג מתארת את "יורים ובוכים" כחייל ה"מצטער על דברים שהייתי צריך לעשות". "התנצלות לא מתנצלת" זו הייתה, לטענתה, מודל הביקורת העצמית שהתפתח בישראל ביצירות ספרות וקולנוע רבות בעלות אופי פוליטי המשקפות "דרך לשמירה על הדימוי העצמי של האומה כצעירה ותמימה". לצד תחושת הייעוד שלה המתנגדת למלחמה, גוברת האלימות הצבאית, הכיבוש, הפלישה ותחושה כוללת שהדברים משתבשים".
שרה בנטון תיארה את זה כ"מעשה שבאמצעותו החייל מנקה את מצפונו (לפחות במידה מסוימת), מבלי לנקוט באחריות אישית או צעדים מעשיים כלשהם, כדי למנוע 'התנהגות בלתי הולמת של חיילים בשטח' בזמן שהיא מתרחשת או כדי לתקן עוול ולהעמיד לדין פושעים אחר כך".
קארן גרומברג ציינה כי "החייל הציוני, אדם עם מצפון, מתעב את האלימות אך מבין שעליו לנהוג באלימות כדי לשרוד; הדילמה גורמת לו לבכות תוך כדי לחיצה על ההדק. במבט פנימה הוא מתייאש מהאלימות שהוא מרגיש שהוא נאלץ לנקוט בה משום שהוא חושש משחיתותו המוסרית".
אמיר וודקה כתב בהקשר לסרטים "לבנון", "בופור" ו"ואלס עם באשיר" כי בסרטים אלו מתואר צה"ל באור ביקורתי, כיוצר טראומה בקרב חיילים צעירים, אולם עם זאת, לעיתים קרובות, זוכה סוגת "יורים ובוכים" לביקורת על כך שהיא הופכת את התוקפים לקורבנות, ובמובן מסוים מאפשר המשך המלחמה במסווה של התקרבנות".
שידה
שידה היא רהיט שיש לו מגירות מקבילות מרובות שמונחות אחת מעל השנייה באופן אופקי. השימוש בשידות החל להיות נפוץ מאז ימי הביניים המאוחרים באירופה. השם מושאל מכלי הנזכר בכמה מקומות במשנה ובספרות התנאית
שידות מסורתיות מיועדות לסדר וארגון בגדים ובמיוחד תחתונים, גרביים וחפצים אחרים אשר לא תלויים בדרך כלל או מאוחסנים בדרך אחרת בתוך ארון. הן ממוקמות בדרך כלל בחדר שינה למטרה זו, אבל יכולות לשמש לאחסון כל דבר. גם אחסון של חפצים אישיים בתוך שידה נפוץ. השידה מיוצרת בעיקר מעץ בדומה לסוגים רבים אחרים של רהיטים, אבל יכולה להיות עשויה גם מחומרים אחרים. צורת השידה הנפוצה היא מלבן, לעיתים קרובות עם רגליים קצרות בפינות התחתונות עבור עמידה על הרצפה. ישנם שידות המתאימות לחדרי שינה לצד המיטה, משרדים, חדרי אירוח ומסדרונות.
לחלק הפנימי של המגירות ניתן לגשת על ידי משיכתן מהצד הקדמי. השידה ממוקמת בדרך כלל כך שהצד האחורי צמוד לקיר מכיוון שהגישה לצד האחורי אינה הכרחית. שידות יכולות להיבנות באופן פשוט, אך לעיתים גם נהוג להדר אותן.
באד בלינגן
באד בלינגן ידועה בעיקר בשל המרחצאות המצויים בה (ומכאן שמה, "Bad", בגרמנית "מרחצאה"). מבחינה היסטורית זהו מקום בו גרמנים עם בעיות בריאות שהו על מנת להירפא מהן.
העיירה היא עיר תאומה של העיירה רייגולדסוויל בשווייץ.
דוראן (נחל)
נחל דוראן (באנגלית: Doran Stream) הוא נחל מי קרח שנמסו, הזורם בעמק טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הנהר זורם צפונה מקרחון דוראן, מזרחית לקרחון סולאס, ונשפך לנחל פריסקו בעמק טיילור.
אורכו של הנחל 3 קילומטרים. גובהו של הנחל 316 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הנחל נקרא על שם פיטר דוראן (Peter Doran), פלאולימנולוג (חוקר אגמים עתיקים) ממוצא קנדי מאוניברסיטת לואיזיאנה סטייט, אשר חקר את האגמים והאקלים של העמקים היבשים מקמרדו מאז שנת 1993.
ריצ'רד גוד
ריצ'רד גוד (באנגלית: Richard Goode, נולד ב-1 ביוני 1943) הוא פסנתרן יהודי-אמריקאי, הנודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה של בטהובן ולמוזיקה קאמרית.
קורות חייו
גוד נולד במזרח הברונקס, ניו יורק. הוא למד נגינה בפסנתר אצל אלווירה סיגטי, קלוד פרנק, נדיה רייזנברג בבית הספר מאנס למוזיקה (שם הוא מכהן כיום כחבר בסגל המורים) ורודולף סרקין ומייצ'יסלב הורשובסקי במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
גוד ניגן בביצוע בכורה יצירות שכתבו בשבילו קרלוס צ'אבס, ג'ורג' פרל, רוברט הלפס ועוד. בין עמיתיו לנגינה קאמרית דון אפשואו, ריצ'רד שטולצמן, אלכסנדר שניידר ורבים אחרים. גוד נשוי לכנרת מרשה ויינפלד.
דיוקן ספרותי של ריצ'רד גוד כלול בספרו של דייוויד בלום, "Quintet: Five Journeys toward Musical Fulfillment'' (Cornell University Press, 1999)." הוא התפרסם במקור כמאמר בניו יורקר מיום 29 ביוני 1992.
הדיוויזיה ה-295 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-295 (בגרמנית: 295. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, והושמדה במהלך הקרב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בנורווגיה עד סוף המלחמה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בפברואר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-8, והועמדה תחת פיקוד הרברט גייטנר. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה ה-18, ובשלב השני לחמה כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה השנייה. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, ולחמה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה עמו בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
הקמה שנייה
ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש, ובאוגוסט אותה שנה נשלחה לנורווגיה, שם לחמה בקרבות השונים כחלק מהארמייה ההררית ה-20 עד סוף המלחמה.
Kill
kill היא פקודת מחשב במגוון מערכות הפעלה לשליחת סיגנל לתהליך, בדרך כלל על מנת לבקש את סיומו.
Unix
במערכת ההפעלה יוניקס ובמערכות הפעלה דמויות יוניקס,  היא פקודה לשליחת סיגנל לתהליך. הפקודה  היא עטיפה לפקודת המערכת , המאפשרת שליחת סיגנל לתהליך או קבוצת תהליכים על פי מזהה תהליך (PID), או על פי מזהה קבוצת תהליכים (PGID). כברירת מחדל, הסיגנל שנשלח לתהליך הוא סיגנל הסיום (SIGTERM), אשר מבקש מהתהליך לעצור את פעולתו ולמות.
קיים ככלי עצמאי בכל מערכת הפעלה דמוית יוניקס, והוא חלק מתקן POSIX. למרות זאת, רוב מעטפות הפקודה מממשות פקודת  מובנת, השונות במעט אלו מאלו.
קיימים מגוון סיגנלים אשר ניתן לשלוח לתהליך, כאשר המרכזיים שבהם הם SIGTEM ו-SIGKILL. תוכנות יכולות להגיב לסיגנל SIGTERM לפני מותם, ולעשות פעולות שונות לסיום, הכוללות בדרך כלל ניקיון של קבצים, שמירת קונפיגורציות, וכדומה. לעיתים, תהליכים משתבשים באופן כזה שאינם מצליחים להגיב כיאות לסינגל. לשם כך משתמשים לעיתים בסיגנל SIGKILL, אשר תוכניות אינן יכולות להגיב לשליחתו, ומסיים את התהליך בצורה מיידית. על פי התקן, הסיגנל SIGTERM מסומן במספר 15, והסיגנל SIGKILL מסומן במספר 9.
Microsoft Windows
במפרש שורת הפקודה של מערכת ההפעלה Microsoft Windows, Windows PowerShell, הפקודה  משמשת כהפניה לפקודה.
טופייתיים
טופייתיים (שם מדעי: Tupaiidae) היא משפחה מסדרת חדפי עצים, שהם קרוביהם הרחוקים של הפרימטים, אך מזכירים מעט סנאים או חדפים שעירים.
חדפים אלה חיים בדרום-מזרח אסיה והודו ביערות טרופיים ומחפשים בעלי חיים קטנים כמו חרקים למאכל. עם זאת הם ניזונים גם מצוף פרחים ומפירות.
ג'ים דמינט
ג'יימס וורן דמינט (באנגלית: James Warren DeMint; נולד ב-12 בספטמבר 1951) הוא פוליטיקאי, משפטן, איש עסקים ומחבר אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הדרומית בשנים 2005–2013. דמינט הוא חבר המפלגה הרפובליקנית ודמות מובילה בתנועת מסיבת התה. נוסף על כך, הוא גם מייסד הקרן השמרנית של הסנאט (Senate Conservatives Fund).
דמינט כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית מ-1999 ועד היבחרו לסנאט. הוא נבחר לסנאט האמריקאי ב-2004 ונבחר מחדש ב-2010. בראשית 2013 הוא עזב את הסנאט כאשר כדי לכהן כנשיא "קרן המורשת", קבוצת חשיבה שמרנית הנחשב לאחד מארגוני המחקר השמרניים ביותר המשפיעים בארצות הברית. ב-2017 התפטר מתפקיד זה.
ביוגרפיה
דמינט נולד בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, הראשון מבין ארבעת ילדיהם של בטי (לבית רולינגס) ותומאס יוג'ין דמינט, שהתגרשו כשהיה בן חמש. בעקבות הגירושים, ניהלה אמו והפעילה סטודיו למחול מחוץ לבית המשפחה. אחרי שלמד בתיכון וייד האמפטון בגרינוויל, הוא קיבל תואר ראשון ב-1973 מאוניברסיטת טנסי ותואר שני במנהל עסקים ב-1981 מאוניברסיטת קלמסון. דמינט הצטרף לחברת הפרסום של חמו ב-1981, ועבד בתחום מחקר השוק. ב-1983 הקים את "קבוצת דמינט", חברת מחקר שעבדה עם בתי עסק, בתי ספר, מכללות ובתי חולים.
המעורבות הראשונה של דמינט בפוליטיקה הייתה ב-1992, כאשר נשכר על ידי בוב אינגליס לעבוד במסע הבחירות שלו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית. אינגליס את חברת בית הנבחרים הדמוקרטית המכהנת ליז ג'יי פאטרסון, ודמינט ערך סקרים באמצעות מסרונים ופעולות שיווק אחרות עבור אינגליס. ב-1998 התמודד אינגליס לסנאט האמריקאי במקום להתמודד מחדש לבית הנבחרים. דמינט נטש את המשרד שלו במטרה להתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו אינגליס בבית הנבחרים. מחוז הקונגרס הרביעי נחשב למעוז רפובליקני ביותר, ובבחירות הכלליות נבחר ברוב של 57%. הוא נבחר מחדש ובקלות ב-2000 וב-2002.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה אחד מ-34 הרפובליקנים שהתנגדו לרפורמת החינוך של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש (No Child Left Behind Act). כמו כן, דמינט היה היחיד מבין נציגי קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים להצביע בעד הסדרת יחסי ארצות הברית-סין, בטענה שהנורמליזציה תקדם סחר חופשי בין שתי המדינות. דפוס הצבעותיו, שהצביע על תמיכה בסחר חופשי, הוביל את תעשיית הטקסטיל בקרוליינה הדרומית להתנגד בכובד ראש אל דמינט בהתמודדויותיו לבית הנבחרים ולסנאט.
ב-12 בדצמבר 2002 הודיע דמינט כי בכוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית, בעקבות החלטתו של הסנאטור פריץ הולינגס, לפרוש מהחיים הפוליטיים בבחירות 2004. בבחירות אלה הביס את מועמדת המפלגה הדמוקרטית, הממונה על החינוך בממשלת קרוליינה הדרומית אינז טננבאום, כשהוא זוכה ב-53.7% מקולות הבוחרים. ב-2010 הוא גבר די בקלות על אלווין גרין הדמוקרטי, מובטל בעל עבר פלילי שגר עם אביו ובמהלך מסע הבחירות אף הציע לבנות בובות בדמותו כדי להיאבק באבטלה.
בקונגרס ה-111 של ארצות הברית, היה דמינט חבר בוועדה לענייני בנקאות, שיכון ועניינים עירוניים. ב-2009 הוא נמנה בין שני הסנאטורים אשר הצביעו נגד מינויה של הילרי קלינטון למזכירת המדינה של ארצות הברית, ובשנה שלאחר מכן הוא הציג חקיקה שנועדה לבטל לחלוטין את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. לאחר שנבחר מחדש ב-2010, הפך לנבחר הציבור הבכיר ביותר שזוהה עם תנועת מסיבת התה. ב-2012 הודיעה על התפטרותו מהסנאט במטרה לכהן כנשיא "קרן המורשת". ב-17 בדצמבר 2012 הודיעה מושלת קרוליינה הדרומית ניקי היילי על מינויו של טים סקוט לסנאט במקומו של דמינט. דמינט עזב את קרן המורשת ב-2 במאי 2017 ומאז הוא ממשיך בפעילות ציבורית כיועץ וכמוביל דעת קהל.
ניו ג'נסיס
ניו ג'נסיס הוא כוכב לכת בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס ביקום של חברת DC. כוכב הלכת הוא חלק ממיתוס העולם הרביעי של ג'ק קירבי, ביתם של האלים החדשים כשמנהיגם הוא אב עליון. ניו ג'נסיס היא המקבילה החיובית של אפוקוליפס, ביתם של האלים החדשים הנבלים בראשות העריץ דארקסייד.
ניו ג'נסיס הוא עולם דמוי גן עדן, שטוף אור שמש, יערות, הרים וגופי מים. האלים החדשים מאכלסים את סופרטאון, עיר מוזהבת המרחפת מעל פני כוכב הלכת. גם ניו ג'נסיס וגם אפוקוליפס קיימים במישור קיום הממוקם ליד המקור בשונה מהיקום הרגיל של DC.
גישה לאפוקוליפס או לניו ג'נסיס דורשת בדרך כלל צורת נסיעה המכונה "צינור בום" (Boom Tube), פורטל שנוצר על ידי מכשיר המכונה קופסת אם. בכמה גרסאות, צינור הבום למעשה ממיר את גודלם של הפרטים שעוברים דרכם לפרופורציות המתאימות ליעד, כלומר, כאשר אל חדש עובר מאפוקוליפס (או ניו ג'נסיס) לכדור הארץ, הם מתכווצים בגודלם, בעוד מישהו הולך לכיוון השני, יגדל. אם מישהו יגיע איכשהו לעולם הרביעי באמצעים אחרים, הוא יגלה שתושביו הם ענקים.
היסטוריה בדיונית
ניו ג'נסיס ומקבילה האפל אפוקוליפס נוצרו על ידי הרס אורגרונד, עולמם של "האלים הישנים" (משתמע שהם האלים של המיתולוגיה הנורדית ). ל"בראשית החדשה" ניתנו כוח ואצילות מ"האטומים החיים" של האל הישן בלדר, בעוד שאפוקוליפס היה רווי ברוע ממכשפת ללא שם. באמצעות המניפולציה של דארקסייד, שני כוכבי הלכת נכנסו למלחמה הרסנית שהסתיימה רק כאשר גנרל ניו ג'נסיס איזאיה היורש (אב עליון) נטש את דרכי המלחמה, יצר קשר עם המקור והפך לאב העליון, והסכים להסכם עם אויבו כדי להבטיח שלום. בסופו של דבר ההסכם נפרץ והמלחמה החלה מחדש כאשר דארקסייד חטף אנשים מכדור הארץ ואב עליון הנחה את לוחמי ניו ג'נסיס להתנגד לו.
הסכסוך בין שני כוכבי הלכת מסמל את המאבק של טוב ורע בקנה מידה מיתי גדול. עם זאת, למרות שהם מייצגים באופן חד משמעי את הטוב, ניו ג'נסיס ותושביו אינם מושלמים לחלוטין. הביוגרף צ'ארלס האטפילד כותב, "מסתבר שהסאגה לא כל כך פשוטה, שכן קירבי - וזה חושפני - מטשטש את השלמות האידיאלית לכאורה של ניו ג'נסיס, ומוסיף מורכבות לאלוהיו." באופן דומה, כותב ג'ון מורו, "קירבי ידע שהניו ג'נסיס שלו אינה גן עדן. במקום זאת, זה דומה יותר למערב החופשי במהלך המלחמה הקרה, שהיה מאוים על ידי כוחות מבפנים ומבחוץ."
אב עליון הוא מנהיג רוחני ששומר על הקשר של עמו לשדה האנרגיה הראשונית המכונה המקור. האב העליון המקורי, איזאיה היורש, נהרג מאז והוחלף בגיבור העל הארצי טאקיון. בניגוד לשממה התעשייתית של אפוקוליפס, ניו ג'נסיס הוא גן עדן של ממש מכוסה ביערות עבותים ובשטחי עשב. המיקום העירוני היחיד הוא סופרטאון, עיר צפה שנועדה לא להשפיע על פני כוכב הלכת.
שבעה חיילים
גם אפוקוליפ וגם ניו ג'נסיס הושמדו לכאורה בסכסוך אחרון, בדומה לזה שהרס את אורגרונד, ביתם של האלים הישנים לפני המיני-סדרה של גרנט מוריסון, שבעת החיילים: מיסטר מיראקל. עם זאת, הגיליון האחרון של אותה סדרה רמז שהאירועים הקודמים של הסיפור היו בסך הכל חזיונות שנראו על ידי הגיבור כחלק ממבחן של האל החדש מטרון. נראה שאף אחד מהאירועים הללו לא התרחש בפועל, שכן המיני-סדרה "מותם של האלים החדשים" מתרחשת על ניו ג'נסיס ואפוקוליפס בגיליון הראשון, ורבים מהאלים החדשים ודמויות אחרות מהעולם הרביעי נראים בסגנון הסטנדרטי שלהם לאורך רוב הכותרות: ספירה לאחור (Countdown), ספירה לאחור אל מסתורין (Countdown to Mystery) וסופרמן/באטמן (Superman/Batman). בנוסף לכך שניו ג'נסיס ואפוקוליפס עדיין קיימים והדמויות מוצגות כפי שהן תמיד, אין אזכור לאף אחד מאירועי שבעת החיילים.
מאז נחשף כי שבעה חיילים הם אכן חלק מההיסטוריה המבוססת, שכן הדמויות שלו מופיעות שוב במשבר הסופי ומתייחסים לאירועים שלו. מסתבר שכאשר דארקסייד מת (מתי ואיך, נושא שנוי במחלוקת מסוימת בפני עצמו) הוא נפל אחורה בזמן. הוא, ורבים מהאלים החדשים האחרים, התגלמו אז בגופים אנושיים קיימים. רובם, אם לא כולם, נהרגו במהלך המשבר האחרון, ושחררו את המהות האלוהית שלהם.
מותם של האלים החדשים
בסוף המיני-סדרה "מותם של האלים החדשים", כשכל האלים מתים, ישות המקור ממזגת את אפוקוליפס וניו ג'נסיס לכוכב לכת אחד ומציינת שאולי הוא יאוכלס מחדש.
המשבר האחרון
בסוף הסיפור הזה, בגיליון מס' 7, האלים החדשים של סופרטאון נולדו מחדש באפוקוליפס שבעצמו נולד מחדש כניו ג'נסיס.
ה-52 החדשים
ב"The New 52", אתחול מחדש של היקום של DC קומיקס, ניו ג'נסיס זהה במידה רבה למה שהייתה, אם כי פני השטח של ניו ג'נסיס זרועים כעת בהריסות הערים הקודמות של ניו ג'נסיס, שנהרסו על ידי מלחמת בראשית/אפוקוליפיס החדשה.
תושבים
ישנם שני סוגים של תושבים של ניו בראשית. הראשונים נקראים "אלים" או "אלים חדשים" (המעמד העליון), גזע של בני אלמוות רבי עוצמה, חיים בסופרטאון. וה"באג" (המעמד הנמוך) התפתח מ"מיקרו-חיים" שהתפשטו על פני כדור הארץ במהלך מלחמת האלים. הם חיים על פני כדור הארץ, בכוורות או ב"תלולית החרקים". מדי פעם יש דעות קדומות בין שני הגזעים הללו, שכן רבים מהאלים מחשיבים את אנשי החרק (הבאג) כמין נחות.
מלבד האלים החדשים והחרקים של בראשית החדשה, יש גם גזע של עמים ילידים הנקראים פרימיטיבים שחיים ביערות של בראשית החדשה.
גאוגרפיה
ישנם מיקומים שונים בניו ג'נסיס:
רצח עובדי חברת חשמל בעכו
רצח עובדי חברת חשמל בעכו התרחש ב-18 במרץ 1948 במבואות עכו. במהלך אירוע זה נשלחו 4 מעובדי חברת החשמל בחיפה לתקן תקלה באספקת המתח לגליל המערבי כשהם מלווים ב-2 שריוניות בריטיות. השיירה נתקלה במארב ערבי במבואות עכו ומהאש נהרגו ארבעת העובדים וכן 5 מהחיילים הבריטים. הערבים התעללו בגופות של הנרצחים לפני שהחזירום. חקירת הפרשה נמשכה עד 1956 אז נעצרו מספר ערבים בחשד למעורבות ברצח אולם התביעה התקשתה להוכיח קשר לפרשה והם שוחררו. רחוב בעכו מנציח את ארבעת הנרצחים.
רקע
המאמץ העיקרי של כוחות ההגנה באזור צפון מערב המדינה שבדרך התמקד בכיבוש חיפה שהייתה העיר המרכזית בזירה ומאחז אסטרטגי. הקרב על חיפה החל בדצמבר 1947 בסדרה של פיגועי ירי ופיצוצים בהם נפגעו הן יהודים והן ערבים. ארגון ההגנה תיגבר את כוחותיו בעיר מכוון דרום ומזרח והערבים התבססו על תגבורות שנעו מלבנון סוריה לחיפה דרך ראש הנקרה ועכו. התגבורות של ההגנה נאלצו להתמודד עם חסימות באזור המשולש הקטן ובבלד א-שייח' בעוד שהתגבורות הערביות התמודדו עם חסימות בקריות מצפון לחיפה.
פיצוץ שיירת הנשק
ב-17 במרץ 1948 הצליחה ההגנה לעצור, לייד קריית מוצקין, שיירה ערבית שנשאה נשק, תחמושת וחומרי נפץ כשחלק נחומרי הנפץ התפוצצו במהלך הקרב וגרמו לנפגעים רבים בקרב נוסעי השיירה. הישג זה של ההגנה הגביר את שאיפות הנקם של ערביי האזור.
מאורעות 18 במרץ
מזג האוויר בלילה שבין ה-17 וה-18 במרץ היה לילה סוער שגרם לניתוק הגליל המערבי מאספקת החשמל שסיפקה תחנת הכוח חיפה. הניתוק השפיע גם על מחנות בריטים בגליל והצבא הבריטי דרש ממנהל חברת חשמל בחיפה להוציא צוות לתיקון התקלה אך זה סירב בגלל העלייה במתח הביטחוני בגלל אירוע השיירה יום לפני כן. המפקד הבריטי הסכים להקצות ליווי חמוש לטכנאים ובשעות אחר הצהריים יצאה מחיפה שיירה שכללה טנדר משוריין ובו 4 עובדי חברת חשמל חמושים באקדחים ו-2 זחלים בריטים חמושים במקלעים כשבכל אחד מהם 5 לוחמים.
בכניסה הדרומית לעכו, לייד בית הקברות המוסלמי, נתקל הזחל הראשון במחסום ערבי. אנשי המארב נתנו לזחל הבריטי לעבור אך אז זיהו שברכב השני נוסעים יהודים ותקפו אותו ואת הזחל הראשון. דבר התקיפה נפוץ מהר והביא למקום ערבים נוספים שהגבירו את האש על השיירה. הזחל האחרון בשיירה הצליח לסגת מהזירה ולהגיע לנהריה והערבים רצחו את ארבעת העובדים ואת חמשת החיילים הבריטים שהיו בזחל הראשון. גופות עובדי חברת חשמל הובאו לעכו שם עברו התעללות והוצגו לראווה.
אנשי הזחל שנסוגו לנהריה הזעיקו כוחות נוספים שהגיעו לעכו ואספו את 9 החללים והביאום לנהריה. ארבעת החללים היהודים הושטו מנהריה לחיפה והובאו לקבורה בקיבוץ רמת יוחנן.
חקירת הפרשה
חקירת הפרשה, על ידי משטרת ישראל, החלה זמן קצר לאחר ההכרזה על הקמת המדינה אולם לא נרשמה התקדמות עקב חוסר בעדויות ובמידע.
ב-1955 הגיע למשטרה מכתב בערבית שהצביע על חמשת המשתתפים ברצח וכן כלל שמות עדים שנכחו באירוע. על בסיס מכתב זה חזרה המשטרה לחקור את האירוע ולגבות עדויות ובאפריל 1956 נעצרו חמשת החשודים הראשיים בפרשה, 4 מהם מעכו ואחד מכפר ג'דיידה-מכר. ביו העצורים היה מוחמד שעבאן, איש מפא"י ומזכיר האיגוד המקצועי של הפועלים הערביים בעכו מטעם המפלגה וכן עדנאן נאגמי אחיו של מוסה נאג'מי חבר הוועד הערבי העליון ומעוזריו של המופתי. בתחילת מאי החל משפטם של החמישה ולאחר חודש של בחינת הראיות שהציגה המשטרה החליט השופט לא להאריך את מעצרם והם שוחררו.
על הנרצחים והנצחתם
עיריית עכו קראה רחוב על שמם של הארבעה.
אצטדיון באירה ריו
אצטדיון ז'וזה פיניירו בורדה (בפורטוגזית: Estádio José Pinheiro Borda), הידוע גם כאצטדיון ביירה ריו (Estádio Beira Rio), הוא אצטדיון כדורגל, הממוקם על חוף ימה של העיר פורטו אלגרה שבברזיל. פירוש השם "באירה ריו" הוא "גדת הנהר", והאצטדיון מכונה כך משום שהוא ממוקם בשולי הנהר "ריו גואייבה". האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת אינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית.
היסטוריה
האצטדיון נבחר להיות אחד מ-12 האצטדיונים שלוקחים חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014, ועל כן עבר שדרוג על מנת לעמוד בתקנים של פיפ"א. עיקר השדרוג כלל הקמה של מעטפת חדשה לאצטדיון שכוללת גג חדש המספק קירוי מלא ליציעים. כמו כן, המפלס התחתון של האצטדיון נהרס והוקם מחדש קרוב יותר לכר הדשא.
יום העירוניות העולמי
הארגון הבינלאומי של יום העירוניות העולמי, הידוע גם בשם "יום תכנון הערים העולמי", נוסד בשנת 1949 על ידי פרופ' קרלוס מריה דלה פאולרה מאוניברסיטת בואנוס איירס, בוגר המכון לאורבניות בפריז, כדי לקדם את העניין הציבורי והמקצועי בתכנון עירוני. יום זה נחגג ביותר מ-30 מדינות בארבע יבשות בכל שנה בתאריך 8 בנובמבר. זהו יום לקידום והכרה בתפקיד התכנון העירוני ביצירת קהילות שנעים לחיות בהן. יום האורבניזם העולמי מספק הזדמנות לנקודת מבט גלובלית על התכנון העירוני. אירוע זה מאפשר לעורר את מודעותם של האזרחים והרשויות הציבוריות להשפעה על הסביבה כתוצאה מפיתוח של ערים ואזורים.
אפרת לכטר
אפרת לכטר (נולדה ב-11 במרץ 1987) היא עיתונאית ישראלית, כתבת התוכנית "אולפן שישי" בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה
אפרת לכטר גדלה בחיפה וסיימה את בית הספר הריאלי העברי בעיר. את שירותה הצבאי עשתה ביחידת דובר צה"ל כדוברת מבצעית בשטחים. אחרי שחרורה מהצבא, סיימה תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת מאוניברסיטת תל אביב, ולימודי עיתונאות בבית הספר "כותרת". בהמשך למדה לתואר שני ואת התזה שכתבה, הקדישה לפתרון סכסוכים בינלאומיים. הייתה עוזרת הוראה בחוג למדע המדינה והיום מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת רייכמן.
החלה את דרכה העיתונאית בגיל 23 כתחקירנית בתוכנית "עובדה". לאחר ארבע שנים עברה להיות כתבת תחקירים ומגזין בחברת החדשות בכלל וב"אולפן שישי" בפרט.
בשנת 2019 נסעה לסוריה לסקר את המלחמה באזור, והייתה לישראלית הראשונה שנכנסה לעיר הסורית א-רקה, ששימשה "בירת המדינה האסלאמית". בין השנים 2015–2017 נשלחה מספר פעמים לעיראק לסקר את המלחמה נגד ארגון דאעש ולתעד את חטיפות הנשים היזידיות, והייתה העיתונאית הישראלית היחידה שהתלוותה לכוחות הכורדים בקרבות לכיבוש העיר מוסול. בנוסף, נסעה לאפריקה שם חשפה סחר בלתי חוקי בנשק ישראלי במדינות תחת אמברגו בינלאומי. בקיץ 2021 סיקרה לכטר עבור חדשות 12 את הנסיגה האמריקנית מאפגניסטן. בשנת 2022 סיקרה את העימות בין אוקראינה ורוסיה, ככתבת חוץ עבור חדשות 12, בערים קייב, אודסה, לבוב וערים נוספות במזרח אוקראינה.
באוגוסט 2023 הודיעה שהיא עוזבת את מדינת ישראל ותעבור להתגורר בארצות הברית, לאחר שנבחרה לאחת מ-19 העיתונאיות בתכנית היוקרתית של אוניברסיטת מישיגן.
לכטר נשואה לעומר ויש להם שני בנים.
נובורוסיה (האימפריה הרוסית)
נובורוסיה (ברוסית: Новороссия; באוקראינית: Новоросія; באופן מילולי: רוסיה החדשה) היא חבל ארץ היסטורי בדרום אוקראינה ובדרום-מערב רוסיה. החבל נוצר משטחים שכבשה האימפריה הרוסית מידי האימפריה העות'מאנית וחופף במידה רבה את השטח של חאנות קרים לשעבר. השימוש הרשמי בשם זה פסק לאחר 1917, עת הוקמה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בין השנים 1774–1861 אוכלס האזור במתיישבים רוסים, אוקראינים וגרמנים. בשנת 1778, בשפך נהר קלמיוס לים אזוב, הוקמה עיר. על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור על ידי היוונים, שהועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול. נוסף על מריופול, הוקמו יישובים ששמם היה יקטרינוסלב, חרסון, נובונוגאיסק וניקולייב. במהלך המאה ה-19, רוב האוכלוסייה הייתה אוקראינית.
האזור נותר חלק מהאימפריה הרוסית עד להתמוטטותה בעקבות מהפכת פברואר הרוסית בתחילת מרץ 1917, ולאחר מכן הפך לחלק מהרפובליקה הרוסית קצרת-הימים. בשנת 1918, היא נכללה במידה רבה בשטחי המדינה האוקראינית והרפובליקה העממית של אוקראינה באותו הזמן. באזור ניסו גם גורמים מסוימים ליצור חברה אנרכיסטית, במאכנובשצ'ינה. בשנים 1918–1920, היא הייתה, בהיקפים שונים, בשליטת ממשלות התנועה הלבנה האנטי-בולשביקית של דרום רוסיה שתבוסתם סימנה את השליטה הסובייטית על השטח, שהפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, בתוך ברית המועצות בשנת 1922.
רונה פרומצ'נקו
רונה פרומצ'נקו (נולדה ב-8 במאי 1984) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
רונה פרומצ'נקו נולדה וגדלה בסביון, בתם של יעל ואלון פרומצ'נקו, איש עסקים, נכדו של אליהו פרומצ'נקו, ממייסדי "עלית". היא בוגרת מגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין, בהצטיינות. בצבא שירתה כסולנית בלהקה הצבאית של מפקדת זרוע היבשה (2004-2002). עם שחרורה מצה"ל, היא עזבה לניו יורק, ולמדה משחק בבית הספר המקצועי ללימודי תיאטרון Circle in the Square Theatre School בניו יורק (2008-2005). במסגרת לימודיה שיחקה בין היתר בהצגות: "השחף" בתפקיד נינה, "נשים בצמרת" בתפקיד אנג'י ו"טנדרלוין" בתפקיד נלי. ב-2008 השתתפה במספר הצגות באוף ברודוויי, ובאוף אוף ברודוויי בניו יורק. היא שיחקה בסרט Pool Stories, שזכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של ניו יורק.
עם שובה לישראל החלה את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, והופיעה במשך שנתיים כזמרת ג'אז עם הטריו של דקל בור. תפקידה הראשון של פרומצ'נקו בתיאטרון הישראלי היה בהצגה "רומיאו ויוליה That bitch can be a part of me" בבימויו של מיכאל רונן, בה לקחה חלק גם בצד ההפקתי כעוזרת במאי. ההצגה הועלתה במסגרת פסטיבל ישראל 2010, ובהמשך בהאנגר תיאטרון גשר. תפקידה הבא היה בהצגה "מי מפחד מנישואים?" בתיאטרון אחר, לצידו של שמיל בן ארי, ובבימויו של יואל זילברג. לאחר מכן שיחקה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא. בהמשך שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזמר "קומפני", פרי עטו של סטיבן סונדהיים, בבימויו של רפי ניב. היא גילמה את דמותה של אפריל, דיילת תמימה שמתאהבת נואשות בבובי (צק ברקמן).
רונה פרומצ'נקו שיחקה ביוני 2012 בהצגה "כמעט נורמלי" בבימויו של חנן שניר, בתיאטרון הבימה. היא מגלמת את דמותה של נטלי גודמן, נערה בת שש-עשרה שנאלצת להתמודד עם קשיי גיל ההתבגרות, ועם הקשיים הנובעים מהמסגרת המשפחתית בצל אמה חולת הנפש דיאנה (איילת רובינסון). כמו כן, היא משחקת בתיאטרון הבימה בהצגה "מוריס שימל" בבימויה של יעל רונן, בתפקיד שיבולת נרד.
רונה שיחקה בתפקידי אורח בעונה השנייה של הסדרה "חטופים" ובעונה השלישית של הסדרה "חצויה", ב"פצועים בראש". מלבד היותה שחקנית, רונה היא גם זמרת ודיבבה בסרטים מצוירים.
מתגוררת בתל אביב.
ויקטור בראון
ביוגרפיה
בראון שב לישראל ולמד בבית הספר לאומנות הקולנוע של דוד גרינברג ומאוחר יותר נסע ללמוד גם עריכה באנגליה. עם שובו לישראל עבד כמקרין סרטים במכון לפריון העבודה והייצור וכעוזר במאי של צורי מימון בסרטו "נערי החוף" (1992) הפיק, צילם וערך את הסרט Tomatoes עם מיכל ינאי ואת סרט המדע בדיוני The Last Days וצילם אירועים וסרט תדמית אודות נווה שלום.
ב-1992 עשה בראון טירונות שלב ב' בצה"ל במשך שישה חודשים וב-1993 התחתן בשנית. הוא כתב, ביים והפיק את הסרט "גן עדן" פרק ב' (20 דקות) ששודר בערוץ הראשון.
סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "הירושה הגדולה" (75 דקות) ששודר בערוץ 2 ב-2004 וזכה בפסטיבל הסרטים העצמאיים של ניו יורק באותה השנה. סרטו העלילתי השני נקרא "סינדרום ירושלים" אותו הפיק וביים (2010), הסרט שודר גם בערוץ 2.
במרץ 2012 בראון סיים את סרטו השלישי, "פיניטה לה קומדיה", סרט עלילתי ארוך אודות חייו של המלחין בטהובן, בכיכובו של אסי דיין. ובמקביל שקד על כתיבתו של ספר בן עשרים סיפורים שחווה בחייו בארץ ובוונצואלה.
בראון מרבה לצייר, להשתתף בתערוכות וייסד ביחד עם חברו פסטור אנגל ברגר את עמותת "דרכי תקווה" שמספקת מזון לחסרי בית ומעניקה להם גם ייעוץ נפשי, תנ"ך וספר תהילים.
לבראון בת מנישואיו הראשונים בשם קארן שמתגוררת בברזיל.
הירושה הגדולה
מותחן קומי-רומנטי. 75 דקות מספר על שני אנשים שבצעירותם בארגנטינה חתמו שבועת דם שהראשון מהם שמתעשר יוריש את הונו לחברו לאחר מותו. אחד מהם עלה לישראל, התעשר, חלה ונזכר בשבועה ביניהם. הוא שוכר בלש פרטי כדי שיאתר את חברו ויחתוך לו את האצבע. בסרט כיכב הארי גייטנר (Harry Geithner), שחקן טלנובלות דרום אמריקאי.
גן עדן פרק ב'
קומדיה קצרה המספרת על אדם וחוה. אדם היה לבדו בגן עדן, קרא את פלייבוי, התקשר לאלוהים ואלוהים שלח לו את האישה. כעבור זמן מה, אדם וחוה מקבלים מכתב פיטורים ממנהל גן העדן על התנהגותם.
פיניטה לה קומדיה
דרמה העוסקת בשנה האחרונה לחייו של המלחין לודוויג ואן בטהובן אותו מגלם אסי דיין. בטהובן החולה משתף את הכומר במאורעות ובהתלבטויות בחייו. הוא מספר על קורותיו בילדותו: התעללות אביו, אמו שמספרת לו על אלוהים. הוא מתאר את קורותיו בבגרות, הרומנים שלו עם נשים שונות, תהליך אובדן השמיעה וההתמודדות איתו. בטהובן חושף את מחשבותיו האובדניות וניסיונות ההתאבדות שלו ואת המאבק בין היצר הטוב ליצר הרע בנפשו שמוכרע לבסוף כשהוא בוחר באלוהים ולא בשטן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2019, לאחר מותו של אסי דיין והיה הסרט האחרון בו הופיע.
בתפקיד בטהובן הצעיר משחק המוזיקאי שלומי שם-טוב, שגם הקליט את המוזיקה לסרט. בראון ביים את הסרט ביחד עם רותי לוי שהכינה גם את התפאורה והתלבושות התקופתיות. בסרט משחקות גם טניה חזנובסקי, תפארת פטרזייל וירמה ממיסטואלוב.
אובססיה
אובססיה היא דרמה קומית עכשווית שבראון הפיק וביים יחד עם אלון נוימן. ג'וש הוא במאי סרטים שנמצא בסוף הקריירה שלו, הוא תקוע עם סרט כבר שמונה שנים. אשתו הילה שחקנית תיאטרון המשוועת לילד ולהתקדם בחיים, היא המקבלת את תפקיד חייה בסדרת טלוויזיה חדשה. כאשר ג'וש מאבד את הקמע שלו, כל עולמו קורס, ברצלונה מפסידים לריאל מדריד, כחול-לבן מפסידים בבחירות ו"הקורונה" מגפה עולמית פורצת ומאיימת להרוג את כולם. ג'וש מאמין ובטוח בכוח הקוסמי של הקמע שאבד וכשמגיעה אנה אחותה המטורללת של הילה ביחד עם שי החבר המוזיקאי שלה להתגורר איתם, הכל מאבד שליטה. דווקא הכאוס הזה יצליח לגרום לג'וש להשלים את הסרט שלו.
גזרת נפ"א
גזרת נפ"א (נחי פ' הפועל א') היא גזרת פעלים השייכת לשפה העברית.
גזרה זאת היא מגזרות הנחים, הכוללות שורשים שבחלק מהטיותיהם, אחת מאותיות השורש "נחה" (כלומר כתובה אך לא נהגית), או אינן נכתבות כלל. בגזרה נפ"א נמצאים הפעלים שפ' הפועל שלהם היא א' המתפקדות כאם קריאה. לגזרה שייכים שמונה שורשים בלבד: א-ב-ד, א-ב-י/ה, א-ה-ב, א-ה-ד, א-ח-ז, א-כ-ל, א-מ-ר וא-פ-י/ה. פעלים אלה מתאפיינים בצורת עתיד מיוחדת, בה הא' מתפקדת כאם קריאה לתנועת חולם, ואף נשמטת בגוף מדבר. מבין אלה, לשורשים א-ה-ב, א-ה-ד וא-ח-ז יש שתי צורות: על דרך גזרת השלמים ועל דרך גזרת נפ"א. יתר השורשים המתחילים בפ' הפועל א' נוטים על דרך השלמים, עם השינויים המתבקשים עבור האות א' כאות גרונית. בנוסף, צורת שם הפועל של השורש א-מ-ר – לוֹמַר – נגזרה בלשון חז"ל בהיקש מצורת העתיד, ומשמשת גם בעברית החדשה.
בערבית פ׳ הפועל ء (המזה) היא מקרה פרטי של גזרת הפעלים שאחת מאותיות השורש שלהם היא ء (الفعل المهموز). על פי רוב, הגזרה נוטה כמו גזרת השלמים, עם שינויים מתבקשים בכתיב לפי כללי כתיבת ההמזה, אולם במקצת הצורות הופכת ההמזה לאות נחה בהתאם לתנועה שלפניה. כך, בצורת העתיד של בניין 1 הקידומת أ של הגוף המדבר מתמזגת עם ה-أ השורשית המנוקדת בסכון ליצירת אליף מדה. עיקרון זה חוזר בבניין 4 בצורות העבר והציווי עם ה-أ התבניתית של הבניין, בצורת העתיד המדבר ובצורת שם הפעולה, וכן בבניין 8 בצורת העתיד המדבר.
ממלכות התוהו
ממלכות התוהו (באנגלית: The Courts of Chaos) הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והחמישי בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני. הספר יצא לאור לראשונה בפורמט של סיפור בהמשכים בירחון "Galaxy Science Fiction". הספר ממשיך את סיפורו של קורווין לאחר שגילה שאביו, אוברון, התחזה לגנאלון מאז נפגשו במהלך עלילת הספר השני בסדרה.
הספר מסיים את עלילותיו של קורווין. הספר הבא בסדרה, קלפים של כליה, מגולל את עלילות בנו של קורווין, מרלין.
אזכורים ספרותיים
מפגשו של קורווין עם "ליידי" מכיל מספר אזכורים לבלדה "הגבירה היפה שאינה יודעת רחם" של המשורר ג'ון קיטס.
מפגשו של קורווין עם ייג, העץ המדבר, מקביל למפגשו של דנטה עם עץ מדבר בטבעת הפנימית של המעגל השביעי של הגיהנום ב"התופת". ייג מתייחס גם ליגדראסיל, העץ מהמיתולוגיה הנורדית.
העורב הוגי הוא התייחסות להוגין, אחד מעורביו של אודין במיתולוגיה הנורדית.
מילות הפרידה של קורווין מדארה, "Carmen, voulez-vous venir avec moi? No? Then goodbye to you too, Princess of Chaos" (בתרגום חופשי; "כרמן, האם תצטרפי אלי? לא? אם כך, היי שלום, נסיכת התוהו") מהוות התייחסות ל"לוליטה". המשפט המתייחס ל"כרמן" מופיע בסיפורו של הומברט הומברט על שיחתו עם דולורס הייז לקראת סיום הספר. מדובר בהתייחסות עמוקה יותר, שכן נבוקוב עצמו מתייחס בציטוט לאופרה "כרמן" מאת ביזה ולנובלה מאת מרימה שעליה היא מבוססת. העובדה שהציטוט מתייחס ל"לוליטה" ולא ישירות לאופרה נובעת מרגשותיו המעורבים של קורווין לגבי גילה הצעיר לכאורה של דארה כשהיא מפתה אותו. אזכור ספרותי מהדרגה השלישית אופייני ליצירתו של זילאזני, שנוהג לבצע תרגילים ספרותיים עדינים מסוג זה.
תיאודריך השלישי
תיאודריך השלישי (בלטינית: Theudericus III, תאודריקוס, בצרפתית מודרנית: Thierry III; נולד בין 649 ל-656 - נפטר ב-691) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית.
עלייתו לשלטון
בתמיכתו של שר הבית אברוין, הוא ירש את אחיו כלותאר השלישי ועלה לכס המלוכה של נויסטריה - שבה נכללה אז גם ממלכת בורגונדיה - בשנת 673. עוד באותה שנה הוא הודח על ידי כילדריך השני. תיאודריך קיבל את כתרו בחזרה עם מותו של כילדריך ב-675. ב-679, כשנפטר דגוברט השני מלך אוסטרזיה, ירש תיאודריך גם אותו ונעשה למלך כל הפרנקים.
מלחמת האזרחים
תוארו היה ריק מתוכן של ממש: בראשית שלטונו געשה מלחמת אזרחים בין אברוין, שמשך בחוטים מאחורי הכס בתור שר הבית בנויסטריה, לבין פפין האמצעי, שר הבית של אוסטרזיה. המלך תמך בצד הראשון. לאחר ההתנקשות בחייו של אברוין ב-681, כרתו שר הבית הנויסטרי החדש וורטון ותיאודריך ברית שלום עם פפין. ב-686, מת וורטון. מחליפו, ברתר, פתח שוב במלחמה נגד האוסטרזים. ב-687, התנגש צבאם של המלך ושל שר ביתו עם זה של תומכי פפין בקרב טרטי, שהסתיים בניצחון מוחץ לאויביהם. ברתר הודח, והמלך נאלץ להכיר בפפין כשר הבית בכל הממלכה בתמורה לשמירה על הכס.
ויליאם הזליט
ויליאם הזליט (באנגלית: William Hazlitt; 10 באפריל 1778 – 18 בספטמבר 1830) היה מסאי, מבקר ספרות ואמנות, עיתונאי, פילוסוף וצייר אנגלי. נחשב לאחד מגדולי המסאים והמבקרים בתקופתו ולדמות בולטת בתנועת הרומנטיקה הבריטית.
הזליט נולד למשפחה אוניטאריאנית ממוצא אירי למחצה בקנט. אביו, שנחשב לרדיקל, ייעד אותו להיות איש דת, אך בתקופת לימודיו בקולג' התוודע הזליט לזרמי מחשבה אחרים והתרחק מהדת. אהדתו למהפכה הצרפתית וכן פגישתו עם המשוררים הרומנטיים סמואל קולרידג' וויליאם וורדסוורת' השפיעו רבות על תפיסת עולמו הפילוסופית והפוליטית. לאחר פרישתו מהקולג' חיבר ספר פילוסופיה בשם "מסה על עקרונות הפעולה האנושית" (An Essay on the Principles of Human Action), שלא נחל הצלחה. בספר הוא גיבש תפיסה שמחד מבקרת את הדגשת היתר של האינטרס העצמי בפילוסופיה של העת החדשה, ומאידך מדגישה את תפקיד הדמיון בהבניית התפיסה העצמית של הפרט ואת חשיבות הניסיון לגיבוש יחסו לאחרים. באותה תקופה התיישב הזליט בלונדון, ניסה לפתח קריירה כצייר דיוקנאות והחל להתעניין בביקורת אמנות, ספרות ותיאטרון.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 התמסר הזליט לכתיבת מאמרי עיתונות ומסות, שעסקו בנושאים מגוונים ובמקרים רבים שילבו ביקורת תרבות, ביקורת פוליטית והתבוננות על הבטים של התרבות הפופולרית. מסותיו התפרסמו באסופות שזכו להצלחה. בין השאר, כתב הזליט את המסה "הקרב", שנחשבת לעיתים לראשית פרשנות הספורט המודרנית ולמופת של כתיבה על תרבות פופולרית. הרצאותיו על ההיסטוריה של התיאטרון והספרות בבריטניה, שיצאו לאור גם כן כאסופות של מסות, השפיעו על יוצרים כגון ג'ון קיטס, ועל הביקורת בתחומים שונים, כגון לימודי שייקספיר. נאמנותו לערכי ראשית המהפכה הצרפתית, גם בשעה שבה חלק ניכר מהעולם האינטלקטואלי בבריטניה פנה נגדה, סלידתו מאמנות מגויסת ונכונותו לבקר בחריפות גם אישים שנחשבו לידידיו, העניקו למסותיו ממד עצמאי, רדיקלי ועוקצני, שתרם לבידודו החברתי. מאפיינים כגון הדגשת החוויה האסתטית הסובייקטיבית של המבקר, תפקידם של הדמיון ושל העוצמה הפנימית ("גוסטו") הגלומה באובייקט האמנותי הקנו לכתיבתו ממד רומנטי. הזליט כתב גם ספר אוטוביוגרפי חושפני שפגע במוניטין שלו על פרשת אהבים שהותירה אותו פגוע, אסופה של דיוקנאות ספרותיים של אינטלקטואלים בני זמנו ("רוח התקופה") וארבעה כרכים על חייו של נפוליאון. כתיבתו לאורך השנים ממלאת יותר מ-20 כרכים. הוא נפטר עני ובחובות; מעמדו כמסאי חשוב הידרדר במהלך המאה ה-20, עד ששוקם בסופה ובעשורים הראשונים של המאה ה-21.
ראשית חייו, משפחתו והשכלה
הזליט נולד במיידסטון שבמחוז קנט באנגליה, בנם של ויליאם הזליט האב וגרייס מבית לופטוס. אביו נולד באירלנד למשפחה של סוחרים, והוא הוכשר באוניברסיטת גלאזגו לכמורה בכנסייה הפרסביטריאנית. באוניברסיטה הוא למד תחת השגחתו של אדם סמית. לאחר שסיים את לימודיו וקיבל תואר מוסמך, הפך האב לאוניטריאני. הוא מונה כאיש כנסייה והחל לנדוד בעקבות העבודה באנגליה. בקיימברידג'שייר הוא פגש את גרייס, גם היא בת למשפחה של סוחרים שכפרו בכנסייה הממוסדת, והם נישאו. משם הם המשיכו לגלוסטרשייר ומשם למיידסטון. מלבד ויליאם הזליט הצעיר, נולדו להוריו עוד שישה ילדים, אך רק שלושה – ג'ון, פגי וויליאם – שרדו את ינקותם. ויליאם היה הצעיר מבין השלושה.
ויליאם הזליט האב הפך לדמות מוכרת. דעותיו בנושאים פוליטיים ותאולוגיים היו רדיקליות יחסית. הוא פרסם מספר חיבורים ונפגש עם דמויות בולטות, כגון ריצ'רד פרייס, ג'וזף פריסטלי ובנג'מין פרנקלין. ב-1780 נאלצה המשפחה לעזוב את מיידסטון בגלל קרע בקהילה האוניטריאנית בעיר, שנוצר בין השאר בעקבות התמיכה המוצהרת של הזליט האב במהפכנים האמריקאים. הם עברו לאירלנד, ובשנת 1783 החליט האב להגר עם משפחתו לארצות הברית. האב הטיף בניו ג'רזי ופילדלפיה, והוא היה משמעותי בהקמת הכנסייה האוניטריאנית הראשונה בבוסטון. הוא לא מצא משרה קבועה, והמשפחה חזרה לאנגליה.
בשנת 1787 התיישבה המשפחה בוום (Wem) שבמחוז שרופשייר. אחיו של ויליאם, ג'ון, עבר ללונדון, שם הוא החל להתמחות בציור תחת ההשגחה של הצייר ג'ושוע ריינולדס. בהמשך הוא היה לצייר דיוקנאות ומיניאטורות מצליח. ויליאם עצמו חונך על ידי אביו, שהיה מורה קפדן ודרש מבנו השקעה רבה. אחותו, פגי, שעל חיי המשפחה ניתן ללמוד מיומנה, כתבה שוויליאם "התחיל בשגרת עבודה ברצינות ובאינטנסיביות כה רבה שזה כמעט עלה לו בחייו". הלימודים האינטנסיביים דרדרו את מצב רוחו, וחוקרים מאמינים שגם בריאותו הידרדרה בעקבות זאת. הוא פיתח בעיות בבטן, ככל הנראה כיב פפטי, שהשפיעו עליו לשארית חייו.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית. כמו רבים שהשתייכו לזרמים הנוצרים הלא-קונפורמיסטיים, הזליט האב תמך במהפכנים, וכך גם הבן. במאמר מ-1827 הוא כתב שעם המהפכה החלו חייו ועם כישלונה תמו נעוריו ותקוותו:
בשנת 1790 יצא הזליט למספר חודשים אצל מכרה של המשפחה בליברפול, ושם הוא צפה לראשונה בתיאטרון (עיבוד למחזה של אפרה בן), חוויה שהותירה בו רושם רב. באותו הזמן, החרדה בבריטניה לגבי המהפכה הצרפתית והמתקפות על תומכיה הבריטים העמיקו את העניין שגילה הזליט בפוליטיקה. בקיץ 1791, לאחר שג'וזף פריסטלי, חברו של האב, הותקף במהומות, והעיתון Shrewsbury Chronicle פרסם מאמר בגנותו, פרסם הזליט בן ה-13 את המאמר הקצר הראשון שלו, מכתב לעורך בו הוא כתב ש"רדיפה דתית היא הקללה של כל הדתות; והחברים של הרדיפה הם האויבים הגרועים ביותר שיש לכל דת; ומכל האופנים של רדיפה, הוצאת דיבה היא הגרועה ביותר".