cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממריסטור
מאפיינים
בנוסף לכך, אין ההתנגדות של הממריסטור צפויה להשתנות עם הזמן אם לא יוזרם דרכו זרם, ולהבדיל מקבל שבו כמות המטען שבו, המהווה את המידע הבינארי האצור עליו, זולגת עם הזמן – דבר המצריך רענון וטעינה מחודשת של הקבל מידי זמן, בממריסטור המידע (שהוא ההתנגדות עצמה) אינו אובד ואין הממריסטור זקוק לרענון וטעינה מחודשת. משום כך, עוסקים כיום בתחום זה חוקרים רבים, המקווים לממש ממריסטור בעל תכונות אלו אשר יאפשרו בעתיד צמצום ההספק בהתקנים אלקטרוניים.
תכונות זרם ומתח
התרשים מצד שמאל מתאר ממריסטור נשלט-מטען ובעל מתח סף, שעובר דרכו זרם חילופין. כאשר מתקיים זרם חשמלי במערכת, אחד האזורים – המסומם (doped) או הלא מסומם (non-doped) – יגדל, בתלות בכיוון ממנו זורם הזרם. אפיון המתח/זרם של הממריסטור הוא היסטרזיס, כאשר בראשית הצירים מתקבלת רק הנקודה (0,0). בהיסטרזיס לא מתקיימת תגובה של X אחד ל-Y אחד, אלא שני Y ל-X אחד. כאשר המתח המופעל על הרכיב גדול ממתח סף כלשהו, אזי הממריסטור מגיע להתנגדות מקסימלית/מינימלית (רוויה) ומתפקד באופן זמני כנגד רגיל. כאשר המתח חוזר לטווח המתאים, הממריסטור חוזר להתאפיין כהיסטרזיס. לממריסטורים יש זיכרון, הווה אומר, הם זוכרים את הזרם שעבר בהם בעבר. גם כאשר הפסיק לעבור בהם זרם, הם מתנגדים בהתאם לזרם ההיסטורי. ההתנגדויות הקיצוניות של הממריסטור מכונות Ron כאשר ההתנגדות נמוכה ו-Roff כאשר ההתנגדות גבוהה.
היסטוריה
במונח ממריסטור השתמש לראשונה ברנרד וידרו בהקשר של רשתות עצביות ב-1960. לאון צ'ואה פרסם ב-1971 את המאמר שקיבע את המונח במשמעותו המוכרת כיום. צ'ואה הציג את קיומו המשוער של רכיב נוסף על נגד, קבל וסליל, מטעמי סימטריה, וניתח את תכונותיו הצפויות ושימושיו האפשריים.
יצר הרע
ביהדות, יצר הרע הוא כינוי לנטיותיו השליליות של האדם.
מקורות ושמות
בתורה מופיע בהקשר של המבול הפסוק "כי יצר לב האדם רע מנעוריו", כהסבר מדוע לא יביא הבורא עוד מבול כעונש על חטאי האנושות. הפסוק מבטא את הניגוד שבין "אשר עשה האלוהים את האדם ישר", לבין "יצר לב האדם" שהוא רע מנעוריו. היצר הרע בהקשר זה מדבר על התאוות והדחפים הקיימים אצל בני האדם, אשר עלולים לגרום להם לפעול באופן מזיק אשר גורם רע להם ולזולתם.
בתלמוד ובמדרשים לעיתים היצר הרע מופיע כדמות חיצונית המסיתה את האדם לעבירה.
ממריסטור
היסטוריה
ב-2012 פרסמו הפיזיקאים פאול מויפלס ורוהיט סוני מאמר בו טענו כי הטכנולוגיה של HP אינה תואמת להגדרה של ממריסטור, ולמעשה ניתן לתארה כקבל כימי, הסובל מאובדן מידע לאורך זמן. כמו כן טענו כי המאפיינים של ממריסטור אידיאלי סותרים עקרונות יסוד בתרמודינמיקה ותורת האינפורמציה (עקרון לנדאואר). במאמר אחר נטען כי תכונות הזיכרון של הממריסטורים שמומשו דומות לתופעות זיכרון חלשות בהתקנים קיימים (שאינן רצויות), וכן כי ממריסטור אידיאלי (לו ניתן היה לממשו) אמור לסבול מאבדן מידע כתוצאה מרעשים ותנודות.
צ'ואה, חלוץ המחקר בתחום, פרסם לאורך השנים מאמרים נוספים בהם הרחיב את ההגדרה הראשונית וטען כי תופעות שונות בתחומי האלקטרוניקה ואף בתחומים רבים אחרים (כביולוגיה, כימיה) עונים להגדרות של ממריסטור.
יצר הרע
מקורות ושמות
במסכת סוכה מסופר על מספר שמות שהוענקו ליצר הרע:
ממריסטור
הדמיה של ממריסטור נשלט שטף מבוסס titanium dioxide
בהדמיה שמצד שמאל, מוזרם זרם חילופין בתדירות קבועה דרך ממריסטור ונמדד המתח בין הדקיו. מתקבל גרף של הזרם שעבר בהתקן בכל רגע כנגד המתח שהופעל בין הדקי ההתקן. ניתן לראות כיצד באה לידי ביטוי התנגדותו המשתנה של הממריסטור: בעוד שעבור נגד רגיל היו מתקבלים שיפועי מתח/זרם קבועים בערכם, בגרף ניתן לראות שיפועים משתנים.
יצר הרע
מקורות ושמות
כינוי נוסף ליצר הרע הוא זקן וכסיל או מלך זקן וכסיל. מקור הביטוי במדרש רבה:
רבי נחמן מברסלב אמר שליצר הרע יש לקרוא אך ורק "המדמה" כי הוא מכניס לאדם רק דמיונות לראש.
במחשבת היהדות
על פי המסורת היהודית על האדם לכבוש את יצרו; ואף נאמר במשנה במסכת אבות:. בתוך כל אדם שוכנים שני יצרים: היצר הטוב והיצר הרע. חז"ל דורשים את הפסוק:, כמתייחס לשני היצרים; היצר הרע מכונה בשם "מלך זקן וכסיל", מכיוון שהוא נכנס אל האדם כבר בלידתו, ולעומתו היצר הטוב מכונה בשם "ילד מסכן וחכם", שכן הוא נכנס אל האדם רק שלוש עשרה שנים לאחר הלידה - בזמן בר המצווה.
במסכת שבת נכתב: גישה דומה ניתן למצוא במסכת סוכה:
אחת מדרכי התמודדות עם היצר הרע היא: "רבי ישמעאל אומר: אם פגע בך מנוול זה - משכהו לבית המדרש".
העת החדשה
בספר התניא מובא שיצר הטוב ויצר הרע מקורם בשתי נפשות. לבני ישראל, לפי מחבר התניא, יש שתי נפשות, אחת נפש בהמית והשנייה היא הנפש האלוקית. והיצר הרע מקורו בנפש הבהמית. היצר הטוב מבוסס בעיקרו על המחשבה והמוח, ואילו היצר הרע מבטא את האמוציות והרגשות הספונטניים שעמם האדם נולד, שמטבעו נמשך האדם לתאוות גשמיות וגופניות. כהמשך לגישה זו, בחסידות חב"ד ובתניא בפרט מודגשת השיטה של "מוח השליט על הלב", כלומר לשלוט על הלב ועל האישיות ולכוון אותם לפי מסקנת השכל.
גבעתיים
גבעתיים היא עיר במחוז תל אביב בישראל. הוכרזה כעיר בשנת 1959. גבעתיים ממוקמת במישור החוף הדרומי, והיא גובלת ברמת גן ובתל אביב.
מקור השם "גבעתיים" בשתי הגבעות שעליהן הייתה בנויה העיר כשהוכרזה: גבעת בורוכוב וגבעת קוזלובסקי. האחרונה, בגובה 85 מטרים מעל פני הים (ועל כן נמצא עליה מצפה הכוכבים), היא שנייה בגובהה בגוש דן רק לתל בתחום היישוב גת רימון, שגובהו 94 מטרים. במאה ה-21, העיר משתרעת למעשה על ארבע גבעות: גבעת בורוכוב, גבעת קוזלובסקי, גבעת רמב"ם וגבעת פועלי הרכבת.
העיר חברה בארגון פורום ה-15.
שטחי העיר בעת העתיקה
אזור העיר גבעתיים היה מיושב כבר בתקופה הכלקוליתית וזאת על פי שרידי מערכת קברים הכוללת גלוסקמאות ועוד ממצאים שנמצאו בגבעת קוזלובסקי בשנת 1958. בתקופה ההלניסטית הייתה במקום מצודה (שרידיה נמצאו בגבעת רמב"ם).
התיישבות ראשונית
בדצמבר 1917, בזמן מלחמת העולם הראשונה, התחולל קרב על גבעת קוזלובסקי בין חיילי האימפריה העות'מאנית וחיילי האנזא"ק מחיל המשלוח המצרי (1916).
לאחר מלחמת העולם הראשונה העלתה קבוצת פועלים הצעה להקמת שכונת פועלים באזור תל אביב, שתהיה מבוססת על עקרון שיתוף ועזרה הדדית. המטרה העיקרית של חברי הקבוצה הייתה לאפשר לפועלים העירוניים לחיות בנפרד, כל אחד עם משפחתו והשקפתו החברתית. על פי התוכניות נכלל בכל בית משק עזר, שנועד להקל על הפועל ומשפחתו. לשכונה, שהייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, החליטו חברי הקבוצה לקרוא על שם דב בר בורוכוב, שהיה ממקימי תנועת "פועלי ציון", ורעיונותיו השפיעו ביותר על תנועת העבודה הציונית.
שכונות בעיר
גבעת קוזלובסקי מתנשאת 87 מטר מעל פני הים. במקום התיישב בשנת 1933 מאיר קוזלובסקי (נכדתו היא הזמרת מירי אלוני) עם משפחתו ושנים רבות היה ביתם בודד על הגבעה. פסגת הגבעה מגודרת ובתוכה מאגר מים גדול המשרת בעיקר את תושבי תל אביב. לאורך הגבעה סלול רחוב "המרי" ובנקודה הגבוהה ביותר תצפית לתל אביב ולים הנקראת מצפור שלום על שם שלום קופטש, מראשוני המתיישבים בגבעתיים. על חלק אחר של הגבעה נטוע גן העלייה השנייה ובמרכזו מצפה הכוכבים.
הקמת גבעתיים
בסוף מאי 1942 פורסמה הודעה בריטית רשמית על הקמת יישוב עירוני חדש בארץ - ישראל, שינוהל על ידי מועצה מקומית ממונה בת 13 חברים. וכך נאמר בה:
ביולי 1947 רכשה לעצמה מועצת גבעתיים 5 דונם אדמה והחלה בבניית בניין המועצה. עם סיום מלחמת העולם השנייה וראשית העלייה הגדולה לארץ, הוקמו בגבעתיים שכונות נוספות של ארגון עולי רומניה, הונגריה תימן ופולין. חברי "ההגנה" הקימו את שכונת רוזנשטיין. בשנת 1949 נבנה שיכון "נוה חייל" עבור חיילים משוחררים. כמו כן הוקמו שיכונים לעובדי חברת החשמל, עובדי קופ"ח, המרכז החקלאי ושיכון המורים.
מספר מאבקים עמדו בפני המועצה המקומית: הראשון, הקמת ועידת בניין עצמאית. התביעה מומשה ב-1950. השני, סיפוח קרקעות הגובלות בגבעתיים. המחלוקת בעניין הובילה להתערבות ראש הממשלה, ובעקבותיה צורפו לגבעתיים 900 דונם. השלישי, סיפוח נחלת יצחק לגבעתיים. הפרשה שעוררה פולמוס ציבורי, הועברה לערכאות משפטיות שפסקו לטובת תל אביב באוקטובר 1958.
יוזמה שעלתה, לאחד את גבעתיים עם רמת גן ותל אביב לגוש מוניציפלי אחד, לא התקבלה. זאת בין השאר בשל התנגדותו של שמעון בן צבי. כמו כן התקיים משא ומתן לאיחוד גבעתיים עם רמת גן מספר פעמים. לראשונה בשנת 1949, ביקשה גבעתיים להתאחד עם רמת גן מאחר שלא הושלמו עבודות הפיתוח ביישוב ולא היה לו תקציב מספק למוסדות ציבור. רמת גן התנגדה לאיחוד. ב-1966 שוב החלו דיונים על איחוד רמת גן עם גבעתיים, עקב משבר כספי בגבעתיים, אך הדבר לא יצא לפועל.
תקציבה של גבעתיים עמד ב-1951 על 720,000 ל"י והוא נבנה ברובו ממיסי התושבים. אורך הכבישים הגיע ל-20 ק"מ. "גדוד כבאי גבעתיים", שהחל לפעול כבר ב-1939, מנה ב-1952 כ-50 איש, רובם מתנדבים.
ב-10 בדצמבר 1959 הוכרזה גבעתיים כעיר בישראל. במועד הכרזתה מנתה העיר 38,000 תושבים ושטחה עמד על 3,600 דונם.
לאחר ההכרזה כעיר
ב-1961 הייתה עיריית גבעתיים מעורבת בשתי פרשיות: סכסוך שהתגלע בין ראש עיריית גבעתיים, שמעון בן צבי, לסגנו, יעקב (קובא) קרייזמן, שלימים החליפו בתפקיד, הוביל לדרישת התפטרות מהסגן. בתגובה הודיעה מזכירות מועצת מפא"י על התפטרותה. הסכסוך הסתיים ביולי 1961, בהענקת סמכויות לסגן.
בדצמבר 1961 ספגה עיריית גבעתיים ביקורת בדו"ח מבקר המדינה על מתן הלוואות בסכומים גדולים לחברת "סולל בונה" ללא אישור מועצת העירייה ומשרד הפנים.
בשנת 1962 הונחה אבן הפינה לאזור התעשייה של גבעתיים "כורזין" המשתרע על פני שטח של שמונה דונם, 10,000 מ"ר בנוי בשלוש קומות. המרכז נועד לרכז בעלי מלאכה שפעלו במקומות שונים בעיר ובעלי מלאכה מחוץ לעיר ואכלס 174 יחידות. המרכז הוקם על ידי החברה לפיתוח המלאכה בשיתוף עיריית גבעתיים וגורמים נוספים, ובמימון חלקי של משרד המסחר והתעשייה. המתחם נחנך בשנת 1964 י"ח בטבת תשכ"ה.
בשנת 1968 נחנך מצפה הכוכבים בנקודה הגבוהה ביותר בעיר.
אוכלוסייה
גבעתיים היא עיר קטנה-יחסית בשטחה, ומספר התושבים בה ממצב אותה כעיר השלישית בצפיפותה בישראל (אחרי בני ברק ומודיעין עילית) וברשימת 50 הערים הצפופות ביותר בעולם.
העיר, אשר נחשבה משך שנים ארוכות לעיר בעלת אחוז גבוה של תושבים בני האוכלוסייה המבוגרת, עוברת בעשור השני של המאה ה-21 תהליך של "הצערה". להלן גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר:
חינוך
בגבעתיים פועלים חמישה בתי ספר תיכוניים: קלעי, אורט טכניקום גבעתיים, תיכון שמעון בן צבי, תלמה ילין (בית ספר ארצי לאומנויות) ובית אקשטיין (בית ספר שש שנתי לתלמידים עם לקויות למידה). בעיר ישנם גם תשעה בתי ספר יסודיים (המשמשים גם כחטיבות ביניים עד כיתה ח', אין חטיבות בגבעתיים): דוד שמעוני, יגאל אלון, א.ד גורדון, ברל כצנלסון, בורוכוב, אמונים, י.ח ברנר, ד. בן-גוריון, ולאה גולדברג (אנתרופוסופי). בשנת 2007 החלה עיריית גבעתיים ביוזמה לפתיחת מסלולי לימוד ייחודיים בבתי הספר היסודיים אשר יתמקדו בתחומי הטבע, הסביבה, אומנויות ומדעים. בנוסף לכך ישנם 62 גני ילדים בעיר. בעיר נמצא קונסרבטוריון עירוני ותיק שפועל ופורח עד היום.
בשנת 2009 גבעתיים דורגה שנייה במחוז ת"א באחוז הזכאות לבגרות (71.4%) וחמישית מבין הערים הבינוניות במדינה, כאשר בגרויות החורף מעלות את ממוצע הזכאות ל-74.3%.
בשנים 2020–2021 גבעתיים דורגה ראשונה מבין הערים בישראל באחוז הזכאות לבגרות עם 97.9% זכאות לבגרות.
בעיר שלוש ספריות ציבוריות: ספריית יד-לבנים (הספרייה המרכזית) אשר בשכונת בורוכוב, ספריית בית אלון, אשר בגבעת רמב"ם וספריית שז"ר, אשר בדרום גבעתיים. חדר העיון של הספרייה העירונית בגבעתיים נמצא בספריית בית אלון.
תנועות הנוער הפועלות בעיר הן הצופים, בני עקיבא, הנוער העובד והלומד, כנפיים של קרמבו וכן תנועת גב"ע - תנועת מד"צים (מדריכים צעירים) עירונית אשר פועלת במסגרת המרכזים הקהילתיים הפזורים ברחבי העיר: "מרכז שדה בוקר", "מרכז בית שזר" ו"מרכז בית ראשונים".
איכות הסביבה
גבעתיים נבחרה על-ידי תאגיד תמי"ר כעיר המצטיינת במחזור מבין הערים הגדולות בישראל. בשנת 2020 מחזרו תושבי גבעתיים 21.5 ק"ג אריזות לכל משק בית. נתון זה הוא הגבוה ביותר בערים שמונות מעל 20,000 איש. לשם השוואה: בעיר השנייה בדירוג המחזור נאספו רק 16.6 ק"ג אריזות למשק בית בשנת 2020.
בעיר גנים רבים, הגדולים בהם נמצאים בדרום העיר:
1703 ברוסיה
שנת 1703 ברוסיה היא השנה ה-21 לשלטונו של פיוטר הראשון והשביעית לשלטונו הבלעדי.
עזרובעל (בן חנו)
עזרובעל בן חנו (בפיניקית: 𐤏𐤆𐤓𐤁𐤏𐤋, "עזרבעל", ביוונית: Ἀσδρούβαν, בלטינית: Hasdrubal) היה מצביא קרתגי שנלחם נגד הרומאים במלחמה הפונית הראשונה (241-264 לפנה"ס).
קרב אדיס (256 לפנה"ס)
הוא נזכר לראשונה כאחד משלושת המצביאים שנבחרו על ידי הקרתגים להדוף את הצבא הרומי שפלש לאפריקה ב-256 לפנה"ס. בקרב שניטש בין הצדדים ליד אדיס נחלו הקרתגים מפלה מוחצת, אשר לדעת ההיסטוריון היווני פוליביוס נגרמה "לא בשל מורך לבם של החיילים, אלא בגלל סכלותם של מפקדיהם" וחוסר ניסיונם. בעקבות התבוסה מסרו הקרתגים את הפיקוד על הצבא לידי קסאנתיפוס "הספרטני", שהצליח להכות את חילות הרומאים בקרב בגרדס (255 לפנה"ס).
קרב פנורמוס (250 לפנה"ס)
פוליביוס כותב, כי לאחר חילוץ שרידי הצבא הרומי מאפריקה ואובדנו בסערה בים ליד קמארינה (קיץ 255 לפנה"ס), נשלח עזרובעל אל ליליבאום עם תגבורת של חיילים ומאה וארבעים פילים, כדי לנצל את מפלת הרומאים ביבשה ובים להשבת שליטת קרתגו באי. ברם, כפי הנראה אירע הדבר שנתיים אחר כך, ב-253 לפנה"ס, לאחר האובדן השני של הצי הרומי, בשובו מן הפלישה השנייה העקרה לאפריקה.
עזרובעל, מכל מקום, לא נחל השגים צבאיים משמעותיים כלשהם, בין בשל מצביאותו בין בשל חששם של הרומאים מפני פילי המלחמה הקרתגים, כפי שכותב פוליביוס. בקיץ 250, לאחר שנודע לו כי אחד הקונסולים חזר לאיטליה עם מחצית הצבא והקונסול השני, לוקיוס קאיקיליוס מטלוס, נמצא עם שני לגיונות בפנורמוס, יצא עזרובעל מליליבאום כדי למשוך אותו ללחימה ולהכריעו. קאיקיליוס פיתה את עזרובעל לקרב את כוחותיו אל חומות העיר לעמדה נחותה, והכה את חייליו ואת פיליו מכה ניצחת. הניצחון בקרב פנורמוס עודד את רוחם של הרומאים, והם נערכו שוב – זו הפעם השלישית – לפלוש לאפריקה. לדברי ההיסטוריון הביזנטי זונאראס הצליח עזרובעל להינצל מן הקרב, אך נקרא לשוב אל קרתגו והוצא להורג בצליבה.
קנאזווה
קנאזווה (ביפנית: 金沢市) היא עיר הבירה של מחוז אישיקווה שבחבל צ'ובו שביפן. העיר שוכנת לחופו של ים יפן, בחלק האמצעי של האי הונשו. אוכלוסיית העיר מונה 462,478 תושבים, נכון לשנת 2010.
היסטוריה
הפירוש המילולי של שם העיר הוא "ביצת הזהב", ומקורו באגדה אודות איכר שחיפש תפוחי אדמה באזור, אך תחת זאת מצא באדמה פיסות זהב.
במאה ה-15 נוסדה העיירה מסביב לטירת קנאזווה, אך שליטתו הריכוזית של השוגון ממקום מושבו בקיוטו נחלשה והשליטים המקומיים צברו כוח רב והקימו לעצמם פייף. באותה עת פעל באזור כומר בודהיסטי בשם רניו, שהשתייך לזרם ג'ודו שינשו וסחף אחריו סמוראים ואיכרים כאחד, וצבר כוח פוליטי. לאחר מותו של השליט המקומי ב-1488 החל שלטון איכרים בני ג'ודו שינשו, שנמשך מאה שנים ונקרא "ממלכת האיכרים". מרכז השלטון היה ברכס קודצונו, מקום שהיה מוקף בנהרות משני עבריו, וסביב מרכז שלטון\דתי זה התפתחה עיירה נפרדת שהוקפה בחומה.
בשנת 1580 תקף אחד מהגנרלים של אודה נובונאגה את ממלכת האיכרים וכבש אותה, והפך את העיירה לבסיס צבאי. אולם, שלוש שנים לאחר מכן כבש את האזור טויוטומי הידיושי בעזרתו של מאדה טושיאיאה, והאחרון קיבל את השליטה באזור. טושיאיאה נפטר ב-1599 ובנו ירש אותו, ותחת שליטתו שגשגה העיירה, והמחוז כולו היה העשיר ביותר ביפן, מלבד אלה שבשליטת השוגון. השגשוג הכלכלי הביא לגידול מהיר מאוד באוכלוסייה, וכתוצאה מכך נבנו בעיר רבעים חדשים במהירות כדי לספק את הצורך במגורים של התושבים החדשים, ועד היום מאפיין את העיר העתיקה רחובות צפופים וחסרי סדר ברור.
בתקופת מייג'י הלאימה יפן את כל הטירות העתיקות ביפן. מכיוון שסימלו עידן פאודלי, וככזה – מפגר, הרסה הממשלה טירות רבות. טירת קנאזווה הפכה לבסיס צבאי, וחלקים ממנה נהרסו כדי לפנות מקום למבנים צבאיים, והצבא היפני הקיסרי החזיק בטירה עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן שימשה הטירה את אוניברסיטת קנאזווה, וכיום היא משמשת פארק ציבורי.
העיר קנאזווה המודרנית נוסדה ב-1 באפריל 1889, לאחר ביטול שיטת ההאן ויצירת מחוזות יפן. על אף הימצאות מפקדת הדיוויזיה התשיעית של הצבא היפני הקיסרי בעיר, לא הפציצו אותה בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ולכן רבים ממבניה ההיסטוריה שרדו תקופה זו. ב-25 במרץ 2007 רעידת אדמה בעוצמה 6.9 בסולם ריכטר הכתה בחוף חצי האי נוטו שבמחוז.
גאוגרפיה
קנאזווה שוכנת לחופו של ים יפן, והיא גובלת בחצי האי נוטו, באלפים היפניים ובפארק הלאומי האקוסן. העיר שוכנת בין הנהרות סאי ואסאנו.
נקודות עניין
קנאזווה היא אחת מהערים היחידות ביפן עליהן חס פיקוד המפציצים האמריקני באוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה, וכתוצאה מכך שרדה מרבית הארכיטקטורה המסורתית של העיר, ועברה שימור.
ערים תאומות
לקנאזווה יחסי ערים תאומות עם:
צב בל מפריק
צב בל מפריק (שם מדעי: Kinixys belliana) הוא מין של צב מפריק, מסוג קדום החי במזרח אפריקה ולו כתפיים מוגבהות ושריון שנמוך בחלקו הקדמי וגבוה באמצעו. צב בל מפריק נקרא על שם הזואולוג תומאס בל (1792 – 1880).
מאפיינים
צב בל מפריק יכול להגיע לאורך של 22 ס"מ והוא בעל שריון גדול ומקומר כלפי מעלה. החלק האחורי של השריון נמוך ומותאם לרגליו ולזנבו שימוגנו, אך החלק העליון של החזה מקומר כלפי מעלה ומשאיר חשוף יחסית את הרגליים הקדמיות והבטן כשהראש קצר ומקורב לשריון. צב זה בעל צבעים כתומים וחומים והוא בעל 5 טפרים על הכפות.
חולדת צ'ינצ'יל
חולדת צ'ינצ'יל (שם מדעי: Abrocoma) הוא סוג של מכרסם ממשפחת חולדות צ'ינצ'יל הנפוץ בהרי האנדים, מדרום פרו עד מרכז צ'ילה. הסוג מכיל שמונה מינים, רובן נמצאים באזורי ההרים המבודדים בצפון מערב ארגנטינה. המאובנים הכי קדומים של החולדות צ'יצ'יל שנמצאו, מתוארכים לתקופת המעבר שבין סוף תקופת האאוקן לתחילת האוליגוקן (מלפני 37.5-31.5 מיליוני שנים).
Medal of Honor: Allied Assault
Medal of Honor: Allied Assault (בעברית: מדליה של כבוד: מתקפת בעלות הברית) הוא משחק וידאו מסוגת פעולה מגוף ראשון שפותח על ידי חברת 2015 Inc. והופץ על ידי אלקטרוניק ארטס למחשב האישי תחת מערכות ההפעלה Windows, Mac ו-Linux. המשחק הוא הראשון בסדרת משחקי Medal of Honor שיצא למחשב האישי. תסריט המשחק, שנכתב על ידי סטיבן ספילברג, עוסק בעת מלחמת העולם השנייה כאשר אלמנטים קולנועיים מסרט המלחמה להציל את טוראי ראיין שולבו בהפקתו ובעיצוב השלבים שלו.
צב בל מפריק
מאפיינים
צבים אלה חיים בטבע בסוואנות טרופיות וסוב טרופיות באפריקה, בין השאר בסודאן, טנזניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד דרום אפריקה. יש הטוענים שמין זה חי רק באזורים הדרום מערביים של אפריקה מאנגולה עד בורונדי.
Medal of Honor: Allied Assault
עלילה ומערכה לשחקן יחיד
עלילת המשחק נכתבה על ידי סטיבן ספילברג, כאשר הקו שהנחה את עיצוב העלילה והשלבים הוא הסרט להציל את טוראי ראיין שבמהלך המשחק ישנם לא מעט ארמזים אליו. המשחק סובב סביב סגן מייק פאוול, בוגר האקדמיה הצבאית ווסט פוינט, קצין ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית וסוכן ב-OSS, שלוחם בחזית האירופית-אפריקנית במלחמת העולם השנייה במגוון מבצעים: מבצע לפיד, מבצע אוברלורד (הפלישה לנורמנדי), הקרב על ברסט, וכן בפעולות נגד קווי האויב (גרמניה הנאצית) באלג'יריה, צרפת ונורווגיה. בסיום המשחק, סגן פאוול נדרש לחדור ולחבל בבסיס לייצור נשק כימי בגרמניה ולהימלט בשלום תחת זהות של קצין נאצי.
צב בל מפריק
מאפיינים
צבים אלה הם אוכלי כל, אם כי יעדיפו מזון צמחוני. הם אוכלים ירוקת, פירות, שורשים ועשבים וכן חרקים, תולעים וחסרי חוליות קטנים. הם עלולים להיטרף בעיקר על ידי נמרים, עיטים, ינשופים, נצים ולטאות כוח. הם ניצודים גם על ידי האדם וכן נסחרים ונפגעים משרפות יזומות.
Medal of Honor: Allied Assault
עלילה ומערכה לשחקן יחיד
המערכה בנויה בצורה של ציוני דרך - ישנה מפה שמתארת את התקדמות השחקן וביכולתו לחזור על שלבים. כמו כן, השחקן יכול לקבל במשך המשחק מדליות ועיטורים שונים המשבחים אותו על הישגים שהשיג במשך המשחק.
משחק מרובה משתתפים
המשחק מכיל בנוסף למערכה לשחקן יחיד גם משחק מרובה משתתפים ברשת האינטרנט על מודל לקוח שרת. מצבי המשחק האפשריים משחק מרובה משתתפים הם: כמו כן, המשחק הציע אפשרות להתאמה אישית ויצירת מצבי משחק חדשים.
Spearhead
חבילת ההרחבה הראשונה, Spearhead (חוד החנית) יצאה במהלך 2002 ופותחה על ידי אולפני דרימוורקס. עלילת המשחק מתרכזת הפעם בשלושה קרבות מרכזיים בזירה האירופאית במלחמת העולם השנייה דרך עיניו של סמל ג'ק ברנס, צנחן אמריקאי מהדיוויזיה המוטסת ה-101. סמל ברנס נדרש לצנוח אל החומה האטלנטית ביום הפלישה לנורמנדי, כיבוש בסטון והחזקתו בקרב הבליטה, והתגנבות לברלין לפני שהצבא האדום יפתח במתקפה. גם מצב מרובה המשתתפים שופר, ונוספו אליו לראשונה, כלי נשק אנגליים ורוסיים.
Breakthrough
חבילת ההרחבה השנייה, Breakthrough (פריצת דרך) יצאה במהלך 2--3 ופותחה על ידי TKO Software. עלילת המשחק מתרכזת הפעם בקרבות החזית הצפון אפריקנית והזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה דרך עיניו של סמל ג'ון בייקר מדיוויזיית חיל הרגלים ה-34. סמל בייקר לוחם בקרב מעבר קסרין ובמבצע וולקן, בפלישה לסיציליה ב-1943, בקרב על מונטה קאסינו מה שמוביל להשתתפותו במבצע שפת הים - כיבוש והגנה על העיר אנציו באיטליה נגד הנאצים, ולבסוף בקרב במונטה בטגליה בספטמבר 1944. ההרחבה הציגה נשק איטלקי גם למערכה לשחקן יחיד וגם למצב מרובה משתתפים, כמו כן נשק רוסי ואנגלי שחלקו הוצג גם בחבילת Spearhead, וחלקו חדיש כגון טיל הנ"ט פיאט.
ביקורות
המשחק זכה להצלחה עולמית, כששחקנים ביקרו אותו לטובה בשל הגרפיקה, רמת האינטליגנציה המלאכותית, הסאונד במשחק ותחושת הריאליזם הכללית. הוא זכה לממוצע ביקורות של 91% באתר Metacritic.
איגוד ESRB דירג את המשחק בדירוג T (גילאי 15+).
תינוקות ביער
תינוקות ביער (באנגלית: Babes in the Woods) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1932 מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
זהו עיבוד מחדש של אגדת העם הבריטית "תינוקות ביער", עם חומר מסוים ששולב מהנזל וגרטל על ידי האחים גרים, ותוספת של כפר של אלפים ידידותיים (תכונה שלא קיימת באופן מסורתי באף אחד מהסיפורים) וסוף שמח יותר.
זהו הסרט האחרון של דיסני להפקה עם מערכת הסאונד המסונכרנת של סינפון.
עלילה
הסרט נפתח בציפורים עפות מסביב ל"סלע המכשפה", כשקול שירה מתחיל לספר את האגדה המתייחסת אליו כפי שסופרה בספרי הסיפורים. הנזל וגרטל משוטטים ביערות ונקלעים לכפר של גמדים. הם מתקבלים בברכה עד שמכשפה מגיעה ולוקחת אותם על המטאטא שלה לבית הממתקים שלה. המכשפה מתבוננת בהם אוכלים את הבית ומזמינה אותם פנימה לבית, שמתגלה שהוא מלא בכלובים ואזיקים, ובחיות מכוערות.
המכשפה הופכת את הנזל לעכביש וכובלת אותו לעמדה. היא לוקחת שיקוי מהאח, זורקת אותו על חתול רועש, והופכת את החתול לאבן. היא לוקחת את גרטל ומנסה להפוך אותה לעכברוש, אבל גרטל מרסקת את השיקוי. לאחר מכן המכשפה נועלת את גרטל מתחת לרצפה. אך הגמדים באים להציל את הנזל וגרטל, ומצליחים בכך.
בזמן שהמכשפה נלחמת בגמדים, הנזל וגרטל משתמשים בתרופת נגד כדי להפוך את החיות בחזרה לילדים. לבסוף, המכשפה נופלת מהמטאטא שלה ולתוך הקדירה שלה מהשמיים והופכת לאבן, סלע המכשפה.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ב-4 בדצמבר 2001, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
כלאב
כִּלְאָב (נקרא גם דָּנִיֵּאל) היה בנו השני של דוד המלך, בנה של אביגיל הכרמלית. הוא נולד בחברון, בתקופה בה מלך דוד בעיר.
שמו
בנו השני של דוד מוזכר בספר דברי הימים בשם דניאל, אך בספר שמואל הוא מוזכר בשם כלאב. בנוסף, בתרגום השבעים לפסוק בספר שמואל, הוא נקרא דלויה (Δαλουια).
בפשרו של ההבדל בין השמות דנו חכמים; בגמרא נאמר:
פירוש מקובל אחר ניתן במדרש תנחומא: כלומר, גם לפי פירוש זה, דניאל הוא שמו האמיתי, וכלאב הוא כינויו: כאן, השם מרמז שהוא היה דומה מאוד לאביו.
גלן מילר
אלטון גלן מילר שנודע כגלן מילר (באנגלית: Glenn Miller; 1 במרץ 1904 - כנראה 15 בדצמבר 1944) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, מנהלה ומנצחה של תזמורת "ביג בנד" (Big band), שנשאה את שמו ושנעימותיה בסגנון הסווינג הפכו ללהיטים מבוקשים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ראשית דרכו ולהקת גלן מילר
גלן מילר נולד ב-1 במרץ 1904 ביישוב קלרינדה במדינת איווה. תזמורתו הוקמה ב-1937. את הצלילים המובילים בתזמורת השמיעו קלרינט וסקסופון והצטרפו אליהם בנגינה הרמונית שלושה סקסופונים נוספים, שיצרו את הצליל המיוחד של התזמורת בליווי קולי של "המודרניירס" (the Modernaires), והזמרים ריי אברלי (Ray Eberle), טקס בנק (Tex Beneke), מריון האטון (Marion Hutton), דורותי קלייר (Dorothy Claire) ופאולה קלי (Paula Kelly).
ב-1938 חתמו מילר ותזמורתו על חוזה הקלטות עם חברת תקליטי RCA. הם התפרסמו באביב 1939, בעקבות הקונצרטים שקיימו באולם הריקודים בגלן איילנד קזינו היוקרתי שבניו יורק, ובאולם הנשפים של "סידר גרוב" בניו ג'רזי. צלילי הסווינג המיוחדים של התזמורת משכו את תשומת לבם של המאזינים וגם של חברות התקליטים ועד מהרה כיכב מילר בראש מצעד המכירות ומצעדי הפזמונים בכל רחבי ארצות הברית. תזמורתו הקליטה עשרות להיטים, הגדולים ביניהם היו "מונלייט סרנייד","אין דה מוד" (In the Mood), "יש לי נערה בקלמזו" (I've Got a Gal in Kalamazoo), "צומת טוקסידו" (Tuxedo Junction) ו"צ'טנוגה צ'וצ'ו" (Chattanooga Choo Choo).
להקת גלן מילר השתתפה בשני סרטים מוזיקליים, Sun Valley Serenade מ-1941 ששיאו הוא ביצוע השיר "Chattanooga Choo Choo" ומבוצעים בו גם הקטעים "Moonlight Serenade", "It Happened in Sun Valley", "I Know Why And So Do You", ו-"In the Mood". בשנה שלאחר מכן הופיעה הלהקה בסרט Orchestra Wives שבמרכזו ביצוע השיר "I've Got a Gal in Kalamazoo" והבלדה "At Last".
מילר הפך פופולרי במיוחד בקרב חיילי ארצות הברית שלחמו באירופה ובאוקיינוס השקט. הוא הרבה להופיע בפני חיילים, וגם תוכנית הרדיו הפופולרית שלו בארצות הברית, "סרנדה בשקיעה" (Sunset Serenade), הוקדשה ללובשי המדים בחזית. בכל תוכנית התבקשו חיילים בחמישה בסיסים שונים לדרג את הלהיטים הפופולריים ביותר בעיניהם מבין הנעימות שהשמיעה התזמורת. עורכי התוכנית ערכו הגרלה והבסיס שזכה בתום התוכנית קיבל במתנה מכשיר רדיו ו-50 תקליטים של הלהקה.
השירות הצבאי
ב-1942 התנדב מילר לשרת בצבא ארצות הברית. הוא גויס לצבא בדרגת קפטן והקים את "תזמורת גלן מילר של חיל האוויר של של הצבא" (the Glenn Miller Army Air Force Band), שנחשבה לטובה שבתזמורותיו וקיימה לא פחות מ-800 הופעות, מהן רבות בפני החיילים באירופה.
לאחר מותו
לאחר מותו המשיכה תזמורת חיל האוויר של הצבא (Army Air Force Band) להופיע עד סיום המלחמה. המוזיקה של מילר ותזמורתו נשארה פופולרית לאורך שנים רבות.
על מילר ותזמורתו נכתבו ספרים רבים, והופק סרט עלילתי בשם "סיפורו של גלן מילר" (1954), בכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
כלאב
בסדר ירושת המלוכה
על אף שדניאל קדם לאבשלום בסדר הירושה, הוא לא תבע לעצמו את המלוכה. המפרשים מציעים לכך שתי סיבות אפשריות: ייתכן שכלאב נפטר בגיל צעיר; לחלופין, אפשר שהוא לא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי.
יש הסוברים (הרב יעקב מדן והסופר מאיר שלו) שכלאב לא היה אלא בנו של נבל ולכן לא נכלל בסדר הירושה.
כלאב במדרשי חז"ל
על פי המדרש בתלמוד הבבלי, כלאב הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם ומתו רק בעטיו של נחש, לצד בנימין בן יעקב, עמרם אבי משה אהרן ומרים, וישי אבי דוד המלך. במסכת אבות נאמר כי כלאב יצא מהול, כלומר באופן ניסי נולד כבר נימול (אבות דרבי נתן הוספה ב לנוסחא א פרק ב). באוצר המדרשים נאמר כי תשעה נכנסו בחייהם לגן עדן ולא טעמו טעם מיתה, ביניהם כלאב בן דוד (אוצר מדרשים-אייזנשטיין, חופת אליהו). באוצר המדרשים נאמר גם כי בגן עדן שוכנים כל ראשי האומה ושם כלאב בן דוד עדיין חי (אוצר מדרשים-אייזנשטיין, יהושע בן לוי וכונן).
פדרו השני, קיסר ברזיל
דום פדרו השני, קיסר ברזיל (בפורטוגזית: Pedro II do Brasil; 2 בדצמבר 1825 – 5 בדצמבר 1891) היה הקיסר השני והאחרון של האימפריה הברזילאית. פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים, כשליט ליברלי ואהוד. שלטונו אופיין במעורבות נרחבת בפיתוח תעשייתי וכלכלי כמו גם בפוליטיקה היבשתית והשתתפות בסדרת מלחמות שהובילו לעליית סמכותה האזורית של ברזיל.
פדרו הנהיג לצד פיתוחים נרחבים של המדינה, כולל הבאת בשורת המהפכה התעשייתית, סדרת מלחמות שבהן הייתה מעורבת האימפריה הברזילאית לאורך שלטונו. תחילה השיגה ברזיל תחת הנהגתו הגמוניה בהשפעתה האזורית לאחר ניצחון במהלך מלחמת הפלטה נגד הקונפדרציה הארגנטינאית. מאוחר יותר הייתה ברזיל השותפה המרכזית בין בעלות הברית במהלך מלחמת הברית המשולשת נגד פרגוואי. לאחר המלחמה הייתה הקיסרות הברזילאית בשיא יוקרתה הבינלאומית והחלה צמיחה תעשייתית נרחבת שנמשכה עד לסוף שלטונו.
לקראת סוף שלטונו החלו להתערער מרכזי התמיכה של הקיסרות, אלו היו המגזר הדתי והכפרי. התמיכה של הכנסייה הקתולית התערערה לאחר משבר משפטי ופוליטי שסבב אודות התערבות במדיניות קבלת ההחלטות של הכנסייה. התמיכה של המגזר החקלאי והכפרי כולו התערערה לנוכח ביטול העבדות בברזיל עם חתימת חוק הזהב בידי איזבל, נסיכת ברזיל, בתו של פדרו השני. לאחר הדחתו בהפיכה צבאית בשנת 1889, והכתרתו של דאודורו דה פונסקה לנשיאה הראשון של ברזיל הסתיימה תקופת האימפריה הברזילאית והחלה תקופת הרפובליקה הישנה.
נעוריו ותחילת דרכו
פדרו השני נולד ב-2 בדצמבר 1825 בריו דה ז'ניירו, לאביו, פדרו הראשון לבית ברגנסה (בית המלוכה הפורטוגזי והברזילאי ), לאחר שבזמן מלחמות נפוליאון עקר בית המלוכה הפורטוגזי מליסבון לריו דה ז'ניירו, וב-1822 הוכרז פדרו הראשון כקיסר ברזיל במסגרת הכרזת עצמאות ברזיל והקמתה של האימפריה הברזילאית. אמו של פדרו השני הייתה מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות. פדרו השני היה לשליטה הראשון של ברזיל שנולד על אדמתה.
שמו ותוארו המלא של פדרו השני היה:
המלוכה
כאשר היה פדרו השני אך בן חמש, באפריל 1831, ויתר אביו למענו על כתר קיסר ברזיל, שכן מאורעות השעה בפורטוגל הכריחו אותו לשוב לארץ זו. עזיבתו את הכתר לוותה במחאות כנגדו, ובטענות כי אינו מנהל היטב את ענייני הקיסרות, וכל עניינו בפוליטיקה הפנימית בפורטוגל, ובהבטחת כתר פורטוגל לבתו הקטינה, מריה השנייה, אחותו הגדולה של פדרו השני. כתוצאה מכך, בשנת 1834 שלטה בפורטוגל מריה, כשהיא בת 15, ובברזיל שלט פדרו שהיה בן 9. בפועל, תקופת העוצרות סומנה בשלטון האוליגרכיה הברזילאית מעל האימפריה, אשר לעיתים ראתה את האינטרסים האזוריים של מנהיגיה כמועדפים על האינטרסים הלאומיים. בין 1831 ל-1832 פרצו מרידות בריו דה ז'ניירו עצמה בין תומכי פדרו הראשון לבין החוגים הפוליטיים הליברלים.
ב-7 בינואר 1835 הסתערה קבוצת בעלי קרקעות, בעלי מלאכה, חיילים ואיכרים על בלם, בירת אזור האמזונאס. מרד זה התרחש בתקופת טלטלה חברתית בכל ברזיל. באותו יום ראשון שוחרר בעל קרקעות בולט, פליקס מלשר, מהכלא והוכרז בתור הנשיא החדש של רפובליקת פארה הריבונית מברזיל בתמיכה עממית. המרד בפארה נגד שלטון האימפריה היה הראשון מני רבים. יער האמזונאס היה במרחק מספר אלפי קילומטרים מהבירה ריו דה ז'ניירו, ומיקומו בפקיפריה של האימפריה הברזילאית העצומה הקשה על הממשל הריכוזי שהיה מעורער על כל מקרה. בזמן שפדרו היה קיסר להלכה, אך לא למעשה, שלטו בשמו שורה של עוצרים ואפוטרופסים, וביניהם המהפכן ז'וזה בוניפסיו דה אנדרדה, שהיה שותפו של פדרו הראשון בהכרזת עצמאותה של ברזיל, והכומר דייגו אנטוניו פייז'ו. החשוב שבעוצרים היה פדרו דה אראוג'ו לימה, מרקיז מאולינדה, שהיה בעל תפקיד מפתח בשימור יציבות שלטונית. בצעירותו פדרו השני לומד בסיף ורכיבה בידי קצין בצבא הקיסרי הברזילאי, לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, אשר לעתיד מונה בידי פדרו השני עצמו לתואר "דוכס קשיאס".
המרד בפארה הופל בתוך שנה, לאחר מלחמה ממושכת בערים המעטות שישבו על גדות נהר האמזונאס. בעוד שהמורדים איבדו בהדרגה עיירות ומאהלים כפריים מבוצרים, הם מעולם לא הובסו מבחינה צבאית מלאה והביעו את כניעתם. ההתקפות המאורגנות נמשכו עד שניתנה חנינה כללית לכל המורדים על ידי הקיסר פדרו ב-2 ביולי 1840. עוד באותו החודש קיבל פדרו את סמכויות השלטון ופוזרה אספת העוצרים. במקור היה פדרו אמור לקבל את סמכויות השלטון שלוש שנים מאוחר יותר, אך פלג ליברלי בפרלמנט שהתנגד לעוצרות השמרנית קרא להקדמת גיל הבגרות וירושת הסמכויות של פדרו ל-14. את הארץ זעזעה מלחמת אזרחים, שפרצה במדינת ריו גראנדה דו סול, והגיעה עד להכרזת רפובליקה נפרדת בשם "ריו גראנדי" (ראו מלחמת לבושי הבלויים). נראה היה כי הפתרון היחיד למצב הוא הענקת מלוא הסמכויות לפדרו הנער. בשנת 1840, בטרם הגיע לבגרות, הכריז עליו הפרלמנט הקיסרי כקיסר בעל סמכויות מלאות. משטר העוצרים בוטל, והקיסר דום פדרו השני הוכתר ברוב עם ב-18 ביולי 1841.
בהיותו עלם צעיר, ב-4 בספטמבר 1843 נישא פדרו השני לנסיכה תרזה משתי הסיציליות (1822–1889), בתו הצעירה של מלך סיציליה. ב-3 בספטמבר 1843, נחתה תרזה כריסטינה בריו דה ז'ניירו, כדי להינשא באותו יום. תרזה כריסטינה ופדרו השני חיו חיי נישואים שנחשבו לשמחים וארוכים. לזוג נולדו ארבעה ילדים - אלפונסו, איזבל, נסיכת ברזיל, לאופולדינה ופדרו אלפונסו. בשנת 1842 פרצו בברזיל מרידות ליברליות אשר קראו לסיום המונרכיה ולהקמתה של רפובליקה. המרידות הופלו בכוח הצבא אך מאוחר יותר בשנת 1848 פרצו מרידות ליברליות נוספות בהשראת אביב העמים באירופה. במהלך שלטונו פעל פדרו השני לגשר בין מפלגות יריבות בפוליטיקה הברזילאית במטרה למנוע שערוריות פוליטיות שעלולות לצוץ ולפגוע ביציבות הממשל הריכוזי של האימפריה הברזילאית. לפי החוקה הברזילאית הקיסר לא היה בעל סמכויות חוקתיות. למרות זאת, לפדרו הייתה השפעה נרחבת על הנהגת המדינה דרך קשרים פוליטיים, בחירת שרים או תמיכה פופולרית. פדרו כן אחז בסמכות לפרק את הממשלה הברזילאית ולקרוא לבחירות חדשות בעת הצורך.
הקיסר הליברלי
פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים תחת הסיסמה "União e Indústria" - "אחדות ותעשייה". בתקופתו ראתה ברזיל את ראשית התיעוש שלה, את הדרכים הסלולות הראשונות, את הרכבות הראשונות, את כבל הטלגרף התת-ימי, ואף את הטלפון. בשנת 1854 הוקמה מסילת הברזל הראשונה בברזיל. לנוכח המהפכה התעשייתית החל פיתוח כלכלי קיצוני בברזיל ומשנות ה-50 של המאה ה-19 הלאה, התמ"ג הלאומי צמח בממוצע של שבעה אחוזים מדי שנה. עד סוף שלטונו של פדרו, האימפריה הברזילאית הייתה המדינה החמישית בעולם לפתח מערכות ביוב מתקדמות בערים הגדולות שהפרידו מים לשתייה ממים מלוכלכים ומי ביוב. ברזיל הייתה המדינה השנייה באמריקה, אחרי ארצות הברית, לפתח קו טלגרף טרנס-יבשתי שחיבר את המדינה ישירות עם קווי טלגרף באירופה. הצורך בפיתוח תעשייתי בברזיל היה דחוף באותה העת לנוכח ההיחלשות של ברזיל במסחר החקלאי הבינלאומי. מעמדה של ברזיל כמייצרת כותנה נפל מאחורי ארצות הברית ומעמדה כגדולה במייצרות הסוכר בעולם ירד מאחורי קובה (שהייתה באותה העת מושבה של האימפריה הספרדית), איי הודו המזרחיים ההולנדיים, בהם היה האי ג'אווה שממנו הגיע מרב הייצור ומצרים, שהייתה נתונה לשלטון הריבוני בפועל של שושלת מוחמד עלי.
הקפה, שנודע בכינוי "הזהב השחור" (עקב העובדה שגידלו אותו בעיקר עבדים מאפריקה), היה מוצר הייצוא העיקרי של ברזיל במאה ה-19, ואזור ייצורו העיקרי היה עמק נהר פריבה דו סול, שהקיף את המחוזות סאו פאולו וריו דה ז'ניירו. לא ניתן היה לצמצם את כל כלכלת האימפריה הברזילאית למטעי קפה למרות המוניטין האדיר שייצוא הקפה קיבל כעמוד השדרה של הכלכלה הברזילאית. באזורים אחרים בברזיל, היו מוצרים עיקריים אחרים שיוצאו כמו גידול בעלי חיים, משאבים שהופקו מיער הגשם של האמזונאס ואחרים. מינאס ז'ראיס, גדול מחוזות העבדים שלא יוצר בו קפה כמעט ובכלל, הפך לרב חשיבות גם כן עם פיתוח תעשיית החלב. היות שסאו פאולו היוותה את מחוז הקפה ומינאס ז'ראיס את מחוז החלב, שני המחוזות הפכו לבעלות חשיבות אדירה על הפוליטיקה הברזילאית, בעיקר בתקופת הרפובליקה הישנה (1889–1930). היציבות הפוליטית והצמיחה הכלכלית של אמצע המאה ה-19 הפכו את ברזיל לאזור שחווה סדרת השקעות כלכליות מחוץ, בעיקר השקעות בריטיות, במגזרים כמו תשתיות (מסילות ברזל ונמלים), בנקים, חברות ביטוח ותעשייה. ברבע האחרון של המאה ה-19 צמחו ענפי טקסטיל מודרניים, בעיקר בדרום, לצד הרחבת היקף ייצור הקפה בסאו פאולו, במינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו. קשריו הטובים באירופה הביאו לברזיל משקיעים, וכן מהגרים רבים מארצות אירופה השונות, ובמיוחד מגרמניה ואיטליה. פדרו השני אהב את החידושים הטכנולוגיים, ושאף להביאם לארצו. בשנת 1876 נסע לתערוכה הגדולה שהתקיימה בפילדלפיה לרגל מלאת מאה שנים לעצמאותה של ארצות הברית. שם פגש באלכסנדר גרהם בל, והיה לברזילאי הראשון אשר דיבר במכשיר הטלפון. בתחילה אמר אל תוך האפרכסת את מילותיו של שייקספיר מהמחזה המלט - "להיות או לא להיות", ואז קרא בקול - "הדבר הזה מדבר!".
בתקופתו הייתה ברזיל מעורבת במספר מלחמות. תחילה הייתה ברזיל ביריבות עם הקונפדרציה הארגנטינאית על ההשפעה הכלכלית והפוליטית באזור הריו דה לה פלטה, מאבק שהחל עוד בתקופת פדרו הראשון עם פריצתה של מלחמת ארגנטינה–ברזיל. האימפריה הברזילאית נכנסה לברית עם אורוגוואי ונתמכה בידי פרגוואי ובוליביה לפני שיצאה למלחמת הפלטה נגד ארגנטינה. ההנהגה הארגנטינאית תמכה במרידות בדלנים ברחבי ברזיל ואיימה על יציבותה החברתית והפוליטית של האימפריה הברזילאית. הקונפדרציה הארגנטינאית תחת רודנות חואן מנואל דה רוסאס לא הייתה יציבה מבחינה שלטונית וברזיל תמכה כספית וצבאית במושלים מחוזיים שפעלו להשיג אוטונומיה נרחבת כמה שיותר מהממשלה הפדרלית של דה רוסאס בבואנוס איירס. המטכ"ל הברזילאי החליט לכוון את כוחותיו אל עבר בואנוס איירס. עם התקדמות צבאית על העיר והפצצה ימית שלה דרך נהר אורוגוואי, הבירה הארגנטינאית הייתה בסכנה וההנהגה של דה רוסאס נכנעה לברזיל ואורוגוואי. בסופה של המלחמה הפכה ברזיל להגמוניה אזורית אשר התבטאה בהשפעתה הפוליטית והכלכלית על שכנותיה לאורך נהר הריו דה לה פלטה. אל מלחמת הברית המשולשת נכנסה ברזיל לאור החשש ממדיניותו ההרפתקנית והמסוכנת של הרודן מפרגוואי פרנסיסקו סולנו לופז. לופז פתח במלחמה כנגד ברית שכללה את ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, ואף פלש לשטחיה של ברזיל. במקור חשש לופז מכיבוש אורוגוואי ופרגוואי בידי ברזיל וארגנטינה, אשר חיזקו את ההגמוניה האזורית שלהן. הפלישה הברזילאית לאורוגוואי שהייתה התערבות במלחמת האזרחים של האחרונה, הובילה את לופז להתערב במלחמה כדי כביכול למנוע את סיפוחה של אורוגוואי. במהלך המלחמה ייצג פדרו השני את הדוגמה לפטריוטיות ברזילאית כאשר הקים את יחידות "מתנדבי ארץ המולדת" שהיו מתנדבים שהתגייסו לצבא הברזילאי במטרה להגן על ארצם. כוחות צבא פרגוואי פלשו למאטו גרוסו דו סול וריו גראנדה דו סול. הממשל המחוזי באזורים אלו התפרק וההנהגה הצבאית לא הייתה בעלת היכולת לצאת למתקפת נגד בנקודה הזאת, מצב זה הוביל את פדרו השני לנוע אל עבר החזית בעצמו. הפרלמנט הברזילאי התנגד נחרצות לרעיון שהקיסר ישתתף בשדה הקרב אך פדרו איים להתפטר ללא הסכמת הפרלמנט אשר התקפל לאחר מכן. הקיסר פדרו השני נע על סוסו לעבר ריו גראנדה דו סול במטרה להסדיר יציבות שלטונית ולהתמודד אל מול הפלישה של צבא פרגוואי. בהגיעו לחזית בספטמבר 1865, פדרו השני לקח את הפיקוד על הפלת המצור שהוטל על העיר אורוגוואיה, על גדות נהר אורוגוואי.
עקב סדרת תקריות ימיות באוקיינוס האטלנטי במהלכן תפסו אוניות בריטיות ספינות ברזילאיות אשר העבירו עבדים ושחררו אותם, החל משבר דיפלומטי ביחסי ברזיל–הממלכה המאוחדת. לקראת שובו של פדרו לריו דה ז'ניירו, הוא קיבל התנצלות רשמית משגריר האימפריה הבריטית בברזיל מטעם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. המלחמה, שנמשכה בין 1865 ל-1870 הסתיימה בניצחון הברית המשולשת ובהשמדת צבאו של לופז. במטרה לשמור על ברזיל לאורך המלחמה, פדרו תמך בכל המפלגות אשר תמכו בהמשך המלחמה בפרגוואי, פעולה שמאוחר יותר פגעה במוניטין שלו בתור מגשר בין המפלגות. במקביל למלחמה, ברזיל, לצד קונפדרציית המדינות של אמריקה, תמכה בקיסרות הצרפתית השנייה בניסיונה הכושל של האחרונה לכבוש את מקסיקו ולהסדיר את מקסימיליאן הראשון, אחיו הצעיר של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, בתור קיסר מקסיקו בראשות ממשלת בובות תחת חסות צרפתית (ראו המלחמה הפרנקו-מקסיקנית). בסוף המלחמה שקלו מנהיגי ארגנטינה וברזיל לחלק את פרגוואי ביניהם. לצדה של פרגוואי התערב נשיא ארצות הברית, רתרפורד הייז, שדרך קשריה הכלכליים של ארצות הברית עם ברזיל וארגנטינה מנע בשתי המדינות מלספח את פרגוואי.
בין השנים 1870–1881 הייתה ברזיל בתקופה שנחשבה להיות פסגת יוקרתה הבינלאומית. השנים הללו היו נודעות בפיתוחים כלכליים ותעשייתיים נרחבים, חיזוק קשרים עם מעצמות מרכזיות והתקרבותה של ברזיל לדרגה של מעצמה בדרגה בינלאומית. מאידך, עשור זה סימל את תחילתם של משברים פוליטיים בעלי היקף נרחב שבסופו של דבר היו לרבי חשיבות בנפילתה הסופית של המונרכיה הברזילאית. לנוכח היציבות הפוליטית, חברתית וכלכלית שחווה ברזיל ביחס לשכנותיה, המדינה נפתחה יותר ויותר להשקעות כלכליות מחוץ. במטרה לחזק את מעמדה הבינלאומי של ברזיל, פדרו יצא ביחד עם אשתו, תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, למסע ברחבי אירופה והמזרח התיכון. תחילה חנו בליסבון, בירת ממלכת פורטוגל, שם פגש פדרו באמו החורגת, אמלי מלוכטנברג, לראשונה מזה 40 שנה. הקיסר ביקר במהלך מסע זה ברפובליקה הספרדית הראשונה, הרפובליקה הצרפתית השלישית, הממלכה המאוחדת, ממלכת בלגיה, ממלכת הולנד, שווייץ, הקיסרות הגרמנית (איפה שביקר בקבר בתו, לאופולדינה, נסיכת ברזיל), האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת איטליה, ממלכת יוון ומצרים, שהייתה דאז תחת שלטון חסות בריטי בפועל.
בשנת 1876 יצא הקיסר בראש משלחת למסע דיפלומטי נוסף. תחילה ביקר בניו יורק, ארצות הברית. בהמשך ביקר בסן פרנסיסקו, ניו אורלינס, וושינגטון די. סי. ומאוחר יותר בטורונטו, הדומיניון של קנדה (דאז חלק מהאימפריה הבריטית). בהמשך המסע ביקר בדנמרק, הממלכה המאוחדת של שוודיה-נורווגיה, הדוכסות הגדולה של פינלנד (חלק מתוך האימפריה הרוסית), ממלכת יוון, האימפריה העות'מאנית (במהלך ביקור זה טייל בארץ ישראל, ראש המדינה הברזילאי הראשון לעשות זאת), מצרים, ממלכת איטליה, אוסטרו-הונגריה, הקיסרות הגרמנית, הרפובליקה הצרפתית, הממלכה המאוחדת, הולנד, שווייץ ופורטוגל. המשלחת שבה לריו דה ז'ניירו, ברזיל, בספטמבר 1877.
פדרו השני היה ליברל. בשנת 1881 העביר חקיקה שהתירה זכות הצבעה לבית הנבחרים (הבית התחתון של הפרלמנט) לכל הגברים האוריינים בברזיל. קודם לכן הייתה זכות ההצבעה רק בידי בעלי הקרקעות ומשלמי המיסים. הוא נקט בצעדים לסיום העבדות. העבדות בוטלה בשלבים, שכן חלק מהאלמנטים השמרניים בחברה הברזילאית, בעלי מטעי הקפה והסוכר הגדולים, היו מתומכי העבדות. פדרו פעל בהססנות, ששיקפה את חשדותיו כי נקיטת עמדה ישירה תפגע בקשרי האריסטוקרטיה והמעמד החקלאי השמרן, שהיווה את הבסיס לתמיכה העממית בהמשך המונרכיה. בהיעדרו של פדרו הייתה בתו, איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל, בתפקיד העוצרת. תחילה חתמה איזבל על חוק הרחם החופשי, שהפך את כל ילדיהם של עבדים למשוחררים בעת הולדתם. בשנת 1888, עת היה פדרו בטיפול רפואי בצרפת, חתמה איזבל בהיעדרו על הצו המבטל את העבדות אשר נודע לימים בתור חוק הזהב. בשלב זה היה פדרו זקן וחולה, ועל אף שהתנגד כפי הנראה לביטולה הגורף של העבדות, לא היה בידו למנוע זאת. קודם לחתימת חוק הזהב הייתה תסיסה אזרחית נרחבת ואף על פי שביטול העבדות העלתה את התמיכה העממית הכוללת במלוכה, בעיקר בקרב מהגרים, היא החלישה את התמיכה של המגזר החקלאי במלוכה שעד לאותה העת היה למעשה הבסיס לתמיכה הכוללת בהמשך המלוכה.
פדרו לא היה גזען ונהג "בסובלנות רבה כלפי נתיניו, ללא יוצאים מן הכלל, ללא תלות בצבע עורם או אמונתם". הוא הפגין סובלנות כלפי יהודים (כשנשאל מדוע בברזיל אין חוקים נגדם, הוא השיב: "לא אתנכל ליהודים, כיוון שאלוהי דתי שלי מעמם בא") ומוסלמים (טען כי פיוס כן בין מערב למזרח הוא הכרחי). בניגוד לנהוג באותה התקופה, לעולם לא אימץ הקיסר רעיונות המקדמים אי-שוויון בין-גזעי. כך מספר ההיסטוריון רודריק ג'. בארמן: "באחד מביקוריו של הקיסר בבית ספר ללימודי ערב בריו (קיצור של שם העיר ריו דה ז'ניירו), ה-Liceu de Artes e Ofícios (משמע, הגימנסיה לאמנויות ואומנויות), התחוור לו כי במוסד לומד עבד משוחרר, שלומד קרוא וכתוב ואריתמטיקה. כשנכנס הקיסר לכיתה הוא ניגש אליו וטפח על כתפו, שבע רצון מכך שאחד מנתיניו מתאמץ ולומד כדי שלעזר יהיה לארצו ולמשפחתו...".פדרו, היה מלומד מאוד, ודיבר שפות רבות. בין השאר: פורטוגזית, לטינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, יוונית, ערבית, עברית, סינית, סנסקריט, אוקסיטנית וטופי. פדרו אף תרגם קובץ שירים מפרובנסלית יהודית לצרפתית. פדרו לעיתים טען כי היה מעוניין יותר בלימוד היסטוריה ומדעים מאשר למלוך ואחת טען כי לולא היה לקיסר ברזיל היה מורה בבית ספר. לאורך שלטונו הוקם המוסד לגאוגרפיה והיסטוריה ברזילאית, האקדמיה הקיסרית למוזיקה ומוסד האופרה הלאומית הברזילאית. כמו כן, פדרו העביר כספים לפיתוח האקדמיה לאומנויות, שהוקמה בידי אביו לפניו. המפתח לכוח הפוליטי בברזיל היה בכוחו החוקתי של הקיסר לפטר את הממשלה ולקרוא לבחירות חדשות בכל עת, בחירות בהן נבחרה לרוב המפלגה שבה תמך הקיסר. דבר זה אפשר לקיסר להחליף את המפלגות שבשלטון, לקרב מפלגה זו ולדחות את האחרת, והפך את המערכת הפוליטית כולה לתלויה בחסדו של הקיסר. למעשה, החוקה הברזילאית העניקה לקיסרות סמכויות רבות לכדי מצב שדמו למונרכיה אבסולוטית. לקראת סיום המאה ה-19 רבו מתנגדיה הפוליטיים של הקיסרות. אנשי הצבא, כמו גם בעלי האחוזות הגדולים היו נחושים להכריז על רפובליקה. גידול בייצוא הקפה, והתעשרותן של פרובינציות כסאו פאולו, דרשו אוטונומיה רבה יותר אל מול הממשל המרכזי. רבים בספקטרום הפוליטי טענו כי למען ברזיל אין זה הזמן למונרכיה אלא לפדרליזם.
סוף המונרכיה
ב-15 בנובמבר 1889 הודח פדרו השני על ידי המנהיג הצבאי הפופולרי דאודורו דה פונסקה שהכריז על עצמו כנשיא ברזיל. לאירוע זה קדמה אפיזודה הידועה בשם הנשף באי הפיסקאלי. הנשף נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן". הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה. למרבה האירוניה, על פי המסופר מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה: מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד. כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: "המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית - "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu").
אחד הפוליטיקאים, כשראה את הבנת הקיסר כי המדינה נעה לקראת רפובליקניזם, כתב: "לא הבחנתי בפני הקיסר ולו בסימן של טינה או כעס. דבריו, רגועים כרגיל, היו זהים בסוף כבהתחלה. בבוקר 15 בנובמבר התעוררה משפחת המלוכה כלואה בתוך הארמון. בעוד שרוב הנוכחים בארמון לא יכלו לישון בגלל לחץ מאירועי ההפיכה וקמו מוקדם, פדרו השני התעורר מאוחר ובילה את זמנו בשקט בקריאת כתבי עת מדעיים. התנהלות זאת של פדרו השני התבטאה לעיתים כקור רוח ולעיתים כאדישות. ביום ההפיכה יצאה דרישה מהכת הצבאית שהקיסר פדרו השני ידיח את נשיא מועצת השרים, הרוזן אורו פרטו ומספר שרים בממשלתו. ביום שלמחרת השתנתה הדרישה מצד הכת הצבאית אל המוסד הקיסרי, הכת השלטת הורתה על פדרו לבטל את מוסד הקיסרות רשמית ולהחליפו במוסד הנשיאות הברזילאית. לאחר מכן הממשלה החדשה (שהונהגה בידי הצבא) דרשה ממשפחת המלוכה לעזוב את ברזיל ולצאת לגלות באמצע הלילה של ה-16 לחודש במטרה לצמצם את מחאות ציבוריות נגד ההפיכה . למרות הדרמה שלאחר מכן, הקיסר המופרז עדיין "שמר על רוגע מכובד". במהלך אירועי ה-14 עד 16 בנובמבר, הקיסר לא עשה בשום שלב מאמץ לתפוס את היוזמה או להשתלט על המצב. אולם ההתנגדות למשטר הצבאי הייתה ככל הנראה חסרת תועלת מכיוון שלקיסר חסר גיבוי צבאי.
מורשת
פדרו השני היה ליברל, תומך הדמוקרטיה והומניסט בדעותיו. הוא עקב אחר סדר ערכים אותו רשם ביומנו אחת: "יש לי רוח צדיקה ואני מבין שאהבה חייבת לעמוד בדרגות העדפה אלה: אלוהים, אנושיות, מדינה, משפחה ואינדיבידואל." בפעם נוספת רשם ביומנו כי היה מעדיף להיות נשיא של רפובליקה או שר בממשלה מאשר להיות קיסר. הוא הטיף בפרלמנט בעל אקטיביזם שיפוטי במסגרת תמיכתו בהומניזם וזכויות האדם. לאחר משבר שחיתות שבמסגרתו מספר שופטים בבית המשפט העליון נשלחו למאסר, פדרו הטיף לפרלמנט ולמוסדות המשפט כי: "הצורך הראשון של הרשות השופטת הוא להשיג אחריות אפקטיבית, וכי כל עוד חלק מהשופטים ייכנסו לכלא, למשל עבריינים מסוימים של בית המשפט העליון לצדק, מטרה זו לא תושג."
פדרו השני היה ממיטב השליטים בברזיל. מסירותו, כבודו, כנותו ומוסרו החזיקו את אומתו ההולכת וגדלה במשך יותר מ-50 שנה בעוד מדינות דרום אמריקאיות אחרות היו במאבקים פנימיים וחיצוניים ממושכים אשר הקשו על פיתוחן. הוא שמר על יציבותה המדינית של ברזיל בדרך למודרניזציה, אך עשה זאת עם מצפון. הוא הקריב הרבה למען מולדתו, כולל חלומותיו האישיים ואושרו. כשהודח, הוא פשוטו כמשמעו טען שאם תושבי ברזיל לא רוצים אותו כקיסר, הוא יעזוב, וזה בדיוק מה שהוא עשה. משברים פוליטיים ממושכים שבאו עם הרפובליקה החדשה הובילו לתמיכה אזרחית גדלה בפדרו ובמורשתו לאחר פטירתו. כשנפטר באירופה, ברזיל, באותה העת עודנה תחת הממשל של הכת הצבאית תחת נשיאותו של פלוריאנו פיישוטו, נכנסה לשבוע של אבל, אך על פי שלא נקבע חג רשמי לזכרו של הקיסר המנוח. פדרו זכור לטובה על ידי רוב הברזילאים נכון להיום, ולעיתים הוא מכונה בכינוי העממי שניתן לו: "הגדול". בעת הועברו שרידיו, ושרידי אשתו חזרה לברזיל בשנות העשרים של המאה ה-20, אלפי אזרחים התייצבו בהמוניהם לקבל את שרידיו בריו דה ז'ניירו. מורשתו בתור שליט מפואר נשמרה בברזיל.
משפחתו
ב-30 במאי 1843 התחתן פדרו עם תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אופרה
אופרה (מאיטלקית: opera in musica – יצירה מוזיקלית) היא צורה של תיאטרון שבה התוכן הדרמטי מועבר בשלמותו או ברובו באמצעות שירה ומוזיקה. האופרה הופיעה באיטליה בסוף המאה ה-16 ונקשרת, בדרך כלל, עם מסורת המוזיקה הקלאסית המערבית. האופרה משתמשת ביסודות רבים של התיאטרון המדבר, כמו תפאורה, תלבושות ומשחק. עם זאת, האופרה נבדלת מצורות דרמטיות אחרות בחשיבות הנודעת בה לשירה ולטכניקה הווקאלית המקובלת. את הזמרים מלווה הרכב כלי, שגודלו נע מהרכב קאמרי מצומצם ועד תזמורת סימפונית מלאה, הנגנים יושבים בדרך כלל בבור תזמורת ("pit"), אזור מונמך בקדמת הבמה, נסתרים מהקהל. גם בלט משולב לעיתים קרובות באופרה, והדבר נכון בעיקר לגבי האופרה הצרפתית ברוב שנות הגלולה.
בחלקי תבל אחרים קיימות צורות אמנות דומות, רבות מהן עתיקות-יומין, המכונות לעיתים "אופרה", בהשוואה לצורה זו במוזיקה המערבית ("אופרה סינית", לדוגמה). הצורות העצמאיות האלה אינן נגזרות של האופרה המערבית אלא צורות נבדלות של תיאטרון מוזיקה. האופרה גם איננה המופע היחיד של תיאטרון מוזיקלי במערב: בעולם העתיק, הדרמה היוונית כללה שירה וליווי אינסטרומנטלי ובימינו קיימות צורות אחרות, כמו מחזמר.
מושגים באופרה
הטקסט המילולי באופרה ידוע בשם ליברית (באיטלקית ליברטו - "ספר קטן"). מלחינים מסוימים כתבו את הליבריות שלהם בעצמם, כמו אריגו בויטו, רוג'רו לאונקוואלו והנודע ביותר, ריכרד וגנר; אחרים עבדו בצמידות עם כותבי ליברית קבועים. מוצרט למשל, עבד עם לורנצו דה פונטה וריכרד שטראוס עם הוגו פון הופמנסתאל.
האופרה המסורתית מכילה שני אופני שירה: רצ'יטטיב, הקטעים מקדמי העלילה, המושרים על פי רוב בסגנון לא-מלודי, שמאפיינים את האופרה, ואריה ("אייר" או שיר פורמלי), המשמשת את הדמויות לביטוי רגשותיהן בסגנון מלודי מעוצב יותר. דואטים, שלישיות ושאר הרכבים שכיחים גם הם באופרה ותפקיד המקהלות הוא לפרש את ההתרחשויות. בכמה צורות אופרה, כמו הזינגשפיל, אופרה קומית, אופרטה ואופרה למחצה, תופס דיאלוג מדובר את מקום הרצ'יטטיב. קטעים מלודיים או מלודיים למחצה המופיעים תוך כדי, או במקום, רצ'יטטיב, מכונים גם אריוזו. בתקופת הבארוק ובתקופה הקלאסית היו שתי צורות יסוד לרצ'יטטיב: סקו (יבש), בליווי "קונטינואו", במקרים רבים בנגינת צ'מבלו בלבד, או אקומפניאטו (המוכר גם בשם "סטרומנטאטו") בליווי התזמורת. במאה ה-19 גבר האקומפניאטו על הסקו, תפקיד התזמורת עלה בממדיו ובחשיבותו וריכרד וגנר חולל מהפכה באופרה, כשביטל כמעט לגמרי את ההבדל בין אריה לרצ'יטטיב בחיפושיו אחרי מה שהגדיר "מלודיה שאין לה קץ". המלחינים שבאו אחרי וגנר נטו לקבל את גישתו, אם כי היו גם כאלה, כדוגמת סטרווינסקי ב"דרכו של הולל", שהתנגדו למגמה זו.
ראשית האופרה
המילה אופרה פירושה באיטלקית "עבודה" (מצורת הרבים של "אופוס" הלטיני, שפירושו "יצירה" או "עבודה"), רמז לשילוב הנעשה בה של אמנויות שירת הסולו והמקהלה, הדקלום, המשחק והמחול במחזה ראווה מבוים. "דפנה" של יאקופו פרי הייתה החיבור המוקדם ביותר שאפשר להגדיר כאופרה כפי שהיא נתפסת כיום. "דפנה" נכתבה בסביבות 1597, במידה רבה בהשראת חוג עלית של הומניסטים פלורנטינים משכילים, שכינה עצמו הקמראטה הפלורנטינית. "דפנה" הייתה ניסיון להשיב לחיים את הדרמה היוונית הקלאסית, כחלק מיוזמה רחבה יותר של החזרה לחיים של תרבות עתיקה, שהייתה אופיינית לתקופת הרנסאנס. חברי הקאמרטה הניחו, שפרקי ה"כורוס" בדרמות היווניות בוצעו במקורם בשירה, וכך, אולי, גם שאר הטקסט בכל התפקידים; אופרה נתפסה איפוא כדרך ל"שחזור" המצב הזה. התווים לפיהם בוצעה "דפנה" אבדו עם השנים, ויצירה מאוחרת יותר של פרי, "אאורידיצ'ה", משנת 1600, נחשבת לפרטיטורה האופראית הראשונה ששרדה עד ימינו אלה. עם זאת, האופרה הראשונה שעודה מבוצעת בקביעות כחלק מהרפטואר האופראי היא "אורפיאו" של מונטוורדי, שחוברה בשביל חצר הדוכס ממנטואה בשנת 1607.
תקופת הבארוק
האופרה לא הגבילה עצמה לקהל החצר לאורך זמן; בשנת 1637 צץ מושג ה"עונה" (קרנבל) של אופרות לקהל הרחב, במימון מכירת כרטיסים, בוונציה. מונטוורדי עבר העירה ממנטואה וחיבר את האופרות האחרונות שלו, "שיבת אוליסס למולדת" ו"הכתרת פופיאה", לתיאטרון הוונציאני בשנות ה-40' של המאה ה-17. החסיד החשוב ביותר שלו, קאוואלי, הפיץ את האופרה ברחבי איטליה. אופרות הבארוק המוקדמות הללו מיזגו קומדיה ברורה עם יסודות טראגיים בערבוביה, שצרמה רגישויות משכילות והציתה את הראשונה בתנועות הרפורמה הרבות של האופרה. לרפורמה זו הייתה אחראית האקדמיה הארקדית של ונציה, שנקשרה בשמו של המשורר פייטרו מטאסטאזיו. הליבריות של מטאסטאזיו עזרו לגבש את סוגת האופרה סריה, הצורה העיקרית של האופרה האיטלקית עד סוף המאה ה-18. אחרי שהאידיאל של מטאסטאזיו נקלט והתבסס כיאות, הקומדיה באופרה הבארוקית הוגבלה למה שכונה עם הזמן אופרה בופה.