cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פצצה
פצצות רבות עוצמה
הפצצה רבת העוצמה ביותר (שאינה גרעינית) היא הפצצה הרוסית "אבי כל הפצצות" (Father of all bombs) השקולה ל-44 טון TNT. אחריה באה הפצצה האמריקאית MOAB שפירושה: Massive Ordnance Air Blast ("חימוש נפיץ אווירי מסיבי"), שידועה גם בשם: "Mother of all bombs" בפי החיילים האמריקנים, ושקולה ל-11 טון TNT.
פרשת אלון קסטיאל
אלון קסטיאל (נולד ב-1980) הוא איש עסקים ישראלי, שהורשע בניסיון אונס, מעשה מגונה בכוח, במעשה מגונה ובהטרדה מינית, לאחר שהוגשו נגדו תלונות רבות על עבירות מין, לרבות אונס.
האצטדיון הלאומי (ורשה)
האצטדיון הלאומי בוורשה (בפולנית: Stadion Narodowy w Warszawie) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בוורשה, בירת פולין.
היסטוריה
בניית האצטדיון החלה בשנת 2008 והסתיימה בינואר 2012. במכרז להקמתו זכתה קבוצה פולנית-גרמנית שכללה מספר חברות הנדסה לרבות PBG SA.
פרשת אלון קסטיאל
פרסום הפרשה
בנובמבר 2016 פרסמה עירד מרציאנו צייגר פוסט אנונימי בפייסבוק שהזהיר מפני איש עסקים ודמות מוכרת בחיי הלילה בתל אביב שפוגע בנשים, וקראה לנפגעות להתלונן במשטרה. התלונות שהגיעו והוצלבו במאגר העדויות של אחת מתוך אחת הגיעו אל העיתונאית שרון שפורר וזו העלתה באותו חודש כתבה באתר המקום הכי חם בגיהנום על הרחקתו של קסטיאל ממספר מועדונים בתל אביב בעקבות הטרדות מיניות. בעקבות הפוסט של מרציאנו צייגר והכתבה במקום הכי חם החלו להצטבר עדויות רבות של נשים על אונס, לרבות שימוש בסם אונס ועבירות מין שביצע בהן קסטיאל.
האצטדיון הלאומי (ורשה)
היסטוריה
האצטדיון מכיל 58,145 מושבים, ומשמש כביתה של נבחרת פולין. כמו כן, אירח האצטדיון את משחק הפתיחה, שני משחקי שלב מוקדם נוספים, משחק רבע גמר ומשחק חצי גמר, במסגרת יורו 2012. בנוסף, האצטדיון מארח לעיתים משחקי בית חשובים של קבוצות לגיה ורשה ופולוניה ורשה.
פרשת אלון קסטיאל
פרסום הפרשה
לאחר חשיפת העדויות פנו שדולת הנשים וארגוני נשים נוספים למשטרה בבקשה לפתוח חקירה פלילית נגד קסטיאל. מספר ימים לאחר מכן הגישה זהר להט תלונה ראשונה במשטרה ובעקבותיה הגישו תלונות שרי גולן ומרציאנו צייגר. להט, גולן ומרציאנו צייגר חשפו את זהותן בתקשורת מיוזמתן. בהמשך נחשפו גם הנפגעות אור בירון, נעמה אלכס לוי ועפרי יהב.
האצטדיון הלאומי (ורשה)
היסטוריה
בד בבד עם הקמת האצטדיון, מתוכננת הקמתם של אולם ספורט רב-תכליתי בן 15,000 מושבים, בריכת שחייה אולימפית שתכלול 4,000 מושבים, פארק מים, בית מלון עם מרכז כנסים, מתקני הסעדה ושירותים נוספים. בנוסף, תחנת הרכבת הסמוכה לאצטדיון שופצה מן היסוד, וכן הוארך אחד מקווי הרכבת התחתית עד לתחנה חדשה שהוקמה באתר.
פרשת אלון קסטיאל
פרסום הפרשה
עד יולי 2017 הוגשו למשטרה עוד אחת עשרה תלונות כנגד קסטיאל. בסך הכל הוגשו נגדו במשטרה 14 תלונות על עבירות מין, כאשר חוקרי המשטרה הגדירו חמש מתוכן כאונס. ביולי של אותה שנה, חודש לאחר שהמדינה החלה בהליך גישור מול קסטיאל, הוגשה נגדו תלונה נוספת, 15 במספר. לאורך כל החקירה, קסטיאל הכחיש את כל העבירות המיוחסות לו וטען שהמעשים היו בהסכמה.
האצטדיון הלאומי (ורשה)
היסטוריה
האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2015, שבו ניצחה סביליה את דניפרו דניפרופטרובסק מאוקראינה בתוצאה 2-3.
פרשת אלון קסטיאל
פרסום הפרשה
לאחר החקירה הפלילית והליך הגישור מול קסטיאל, הפרקליטות הוציאה מתוך כתב האישום שלוש מתוך חמש התלונות על אונס לטענתה בשל התיישנות והיעדר ראיות ולא כללה את מרציאנו צייגר, חושפת הפרשה ולהט, הנפגעת הראשונה שהגישה תלונה. בכתב האישום נותרו לבסוף שש נשים. בהמשך הפרקליטות מחקה תלונה נוספת בשל התיישנות לטענתה והותירה בכתב האישום חמש נשים.
הסדר הטיעון וההרשעה
בינואר 2018 הפרקליטות וקסטיאל הגיעו להסדר טיעון בו נכללו ארבע נשים, לאחר שהפרקליטות הסכימה להוציא מכתב האישום מקרה אחד של ניסיון אונס. במסגרת ההסדר סעיף האונס שבו הואשם הומר לניסיון אונס, ניסיון האונס הומר למעשה מגונה בכוח, המעשה המגונה בכוח הומר למעשה מגונה והמעשה המגונה הומר להטרדה מינית. קסטיאל הודה והורשע בהסדר טיעון בעבירות של ניסיון אונס, מעשה מגונה בכוח, מעשה מגונה ובהטרדה מינית.
ביולי 2018 גזר בית המשפט המחוזי על קסטיאל ארבע שנים ותשעה חודשי מאסר. כן נפסק שעל קסטיאל לשלם פיצויים לכל מתלוננת. בגזר הדין ציינו השופטים כי "זו תמונת עבריינותו המינית של הנאשם, שאיננה חד פעמית; מדי פרק זמן, במהלך השנים, הנאשם שוב ביצע עבירת מין, כשהוא עושה זאת כל פעם כלפי מתלוננת אחרת, תוך שהנאשם התעלם מרצונה, מכבודה ומזכותה על גופה, פולש לפרטיותה, ופוגע במתלוננת באופן חמור עד חמור מאוד".
באותו חודש הוגשה נגד קסטיאל תלונה נוספת, ה-16 במספר. תלונות מספר 15 ו-16 נסגרו בהמשך ללא הגשת כתב אישום בשל חוסר ראיות לטענת הפרקליטות.
ב- 26 באוגוסט 2018 החל קסטיאל לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
ביוני 2019 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של קסטיאל על חומרת העונש.
בשנת 2021 שודרה הסדרה בת שלושת הפרקים אחרי חצות: הסוד הכי שמור בעיר אשר מגוללת את הפרשה מנקודת המבט של נפגעותיו של קסטיאל. בסדרה נחשפו, בנוסף לאלה שנחשפו לתקשורת בעבר, שתי הנפגעות מיטל כהן ומיכל לויט וכן שתי נפגעות שלא התלוננו במשטרה ולא חשפו את זהותן.
שחרורו מהכלא
ביולי 2021 הגיש קסטיאל בקשה לוועדת השחרורים לקיצור שליש ממאסרו אולם זו דחתה את הבקשה.
במאי 2022 הגיש קסטיאל בקשה נוספת לוועדת השחרורים לקיצור מאסרו. בקשתו של קסטיאל התקבלה מבלי ששמעה הוועדה את עמדתן של הנפגעות שלו. בעקבות החלטת הוועדה קמה מחאה ציבורית רחבה והפרקליטות ערערה על ההחלטה לבית המשפט המחוזי. בית המשפט המחוזי ביטל את ההחלטה והחזיר את התיק פעם נוספת לוועדת השחרורים, במטרה שזו תשמע את עמדתן של הנפגעות. בהחלטת בית המשפט, שהתקבלה בעקבות ערעור הפרקליטות על השחרור, ציין בית המשפט כי נפל פגם בהתנהלות הוועדה: "היה מקום לדחות את הדיון בוועדת השחרורים, ולזמן את כל המתלוננות להביע עמדה, על ועדת השחרורים לשקול לא רק את מצבו של האסיר, אלא גם את השלכות השחרור המוקדם על נפגעות העבירה". וועדת השחרורים החליטה פעם נוספת לשחרר את קסטיאל לאחר ששמעה את נפגעותיו וזאת בתנאי שיורחק מהערים תל אביב, רמת גן וגבעתיים עד סיום תקופת מאסרו. בהחלטתה ציינה כי היא מצאה ש"אין לתת לעמדתן משקל מכריע". גם על החלטה זו נמתחה ביקורת ציבורית רחבה. בעקבות ההחלטה עתרה הפרקליטות לבית המשפט המחוזי, אך זה דחה את העתירה ואישר לשחרר את קסטיאל.
קסטיאל שוחרר ממאסר ביולי 2022 עם תום ריצוי ארבע שנים והחל להתגורר בבת ים. עם היוודע דבר מגוריו בבת ים קמה מחאה בקרב נשות העיר שקראו להרחיקו מהעיר.
תביעות אזרחיות
במקביל להליך הפלילי, הנפגעות הגישו נגד קסטיאל תביעות אזרחיות. מרציאנו צייגר שתלונתה לא נכללה בכתב האישום יזמה בשנת 2018 קמפיין מימון המונים בכדי לממן הליך תביעה אזרחית נגד קסטיאל ובסכום שגייסה הקימה קרן לנפגעות תקיפה מינית. ביולי 2018 הגיע קסטיאל לפשרה עם שלוש מהנפגעות לפיה יפצה אותן במאות אלפי שקלים לאחר שאלה תכננו להגיש נגדו תביעה אזרחית. שתיים מהמפוצות נכללו בכתב האישום, בעוד על תלונתה של השלישית חלה התיישנות.
במרץ 2022 הוגשה נגד קסטיאל תביעה אזרחית על ידי נפגעת שתלונתה לא נכללה בכתב האישום נגדו. בפברואר 2023 התקבלה תביעתה, ובית המשפט פסק כי קסטיאל יפצה את הנפגעת ב-2.6 מיליון שקלים.
בלייט
בלייט (Belait) הוא המחוז (דראח-daerah) המערבי והגדול ביותר בברוניי.
נכון ל-2018, חיו במחוז כ-73,200 תושבים. שטח המחוז 2,727 קמ"ר (כמחצית משטח המדינה) ולו 8 תתי-אזורים (Mukim).
עיר הבירה של המחוז היא קואלה בלייט (העיר השנייה בגודלה בברוניי), וערים גדולות נוספות במחוז הן: בדס, קרנגן, נייטן, לבי, לומוט, סריה, סוקנג וטלינגן.
המחוז גובל עם הים הסיני הדרומי בצפון, מחוז טוטונג במזרח, ועם מלזיה במערב ובדרום.
נהר הסונג'יה בלייט עובר במחוז.
גונדוונה
לפי תאוריית נדידת היבשות, גונדוונה היא הדרומית משתי היבשות, שהרכיבו את פני כדור הארץ לפני 200 מיליוני שנים (שם היבשת הצפונית הוא לאוראסיה). קודם לתקופה בה היו שתי יבשות אלה נפרדות זו מזו, הן הרכיבו יבשת אחת ששמה פנגיאה.
לפי המשוער יבשת גונדוונה כללה את היבשות הידועות כיום כאמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה ואנטארקטיקה. אף שישראל נחשבת היום לחלק מאסיה, היא היוותה חלק מגונדוונה והייתה מחוברת, יחד עם הלוח הערבי, לאפריקה.
לפני כ-65 מיליון שנה התפצלה היבשת לחמישה חלקים: אמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה, אנטארקטיקה והחלק של תת-היבשת ההודית שמדרום להרי ההימלאיה.
בזמן הניתוק מלאוראסיה, התפתחו בגונדוונה חי וצומח ייחודיים, אשר עדיין ניתן למצוא ביבשות שהרכיבו אותה. לאחר התחברות אפריקה לאסיה, דרום אמריקה לצפון אמריקה ותת היבשת ההודית לאסיה, עברו מינים לאוראסיים רבים אל יבשות גונדוונה (ובמידה פחותה, מינים גונדווניים, ליבשות לאוראסיות). באוסטרליה השתמרו מספר רב של מינים מגונדוונה, באופן כמעט מלא: (אנטארקטיקה, לפני שקפאה, גם שמרה על מגוון מינים גונדווני). אורגניזמים גונדווניים מוכרים: דגי ריאות (אפריקה, אוסטרליה, דר' אמריקה), יענאים (אוסטרליה, דר' אמריקה, אפריקה, כולל ישראל), משפחת הפרוטאיים (אפריקה, אוסטרליה), אראוקריות (דר' אמריקה ואוסטרליה), יונקי כיס ואחרים.
מייקל הרפז
מייקל הרפז (באנגלית: Michael Harpaz; נולד ב-20 בדצמבר 1972) הוא זמר, רקדן ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
הרפז נולד בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית. עד גיל 17 כיכב בלמעלה מ-100 הפקות מוזיקליות.
הרפז החל את דרכו בעולם הבידור כשהגיע לביקור בישראל ב-1995. הוא ניגש למבחן קבלה ללהקת בנים בהפקתם של טבת סרטים והד ארצי. הוא נבחר ואף המציא את שם הלהקה - "היי פייב".
הוא היה אחראי לכתיבת מספר שירים של הלהקה. בשנת 1999 הודיע כי הוא עוזב את הלהקה ובשנת 2000 הודיעה הלהקה על פירוקה.
ב-2005 חזר הרפז לארץ והתחתן עם חברתו נטלי ביטון. שנה לאחר מכן כתב את הפסקול לגרסה האנגלית לסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה".
ב-2007 יצא סרט נוסף של מנחם גולן בשם "ריקוד מסוכן" וגם עבורו כתב הרפז את הפסקול ואף ביצע את השירים. באותה שנה הופיע הרפז בתפקיד אורח בסדרה "הבורר".
ב-2009 התארח הרפז בסינגל של הראפר שי 360 שנקרא "מי זה?" והצטרף לסיבוב ההופעות שלו. באותה שנה הופיע מייקל הרפז במחזמר "ספר הג'ונגל" בבימויו של אמיר פיי גוטמן.
הרפז כתב והלחין עשרות שירים וג'ינגלים בישראל ומחוצה לה, מבצע קאברים לפרסומות. הרפז הלחין את תפילת ההבדלה לחן המושר בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם. הרפז מנחה ומופיע באירועים של פרויקט תגלית.
בספטמבר 2010 ההרכב "טוקבק" מארחים את הרפז ואת הראפר איתמר אליאסי בסינגל השלישי שלהם שנקרא Turn U up מתוך אלבומם החדש שנקרא "פריצת דיסק". הרפז גם שותף לכתיבת המילים של השיר יחד עם ההרכב טוקבק ואיתמר אליאסי. באותה שנה כתב מוזיקה לעונה השנייה של סדרת הנוער "חצויה". באותה שנה החל להופיע בהצגה מסילה לדמשק של התיאטרון הלאומי הבימה. בנוסף הופיע הרפז בתפקידי אורח בסדרות הילדים "מותק של יום הולדת עם שי ורועי" ו"מנדלבאום בלש פרטי".
בשנת 2011 השתתף בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה". הוא הגיע לגמר וסיים במקום השני.
באוקטובר 2011 יצא הרפז במופע חדש במשותף עם הזמר אדם והזמרת אילנה אביטל, חבריו לתוכנית "היכל התהילה". באותו חודש עלתה לשידור סדרת האנימציה המצליחה "סמסון וניאון" בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון ישראל, בה מדבב הרפז את החייזר ניאון, אחת משתי הדמויות הראשיות בסדרה. בשנת 2020 השתתף בתפקיד אורח בקומדיית הילדים "אבא מטפלת" של ערוץ TeenNick.
ב-2016 שיחק בסרט "רוח חדשה" של דורון ערן.
מופיע עם ההרכב "קליינטה" עם הזמר גבריאל בטלר באירועים וחתונות.
הרפז נשוי ואב לארבעה.
צי ארצות הברית
צי ארצות הברית (אנגלית: United States Navy, USN) הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. זהו הצי הגדול בעולם ובעל העוצמה הגדולה ביותר מבין כלל ציי המלחמה בעולם: ההדחק הכולל המוערך של כל אוניות המלחמה בצי ארצות הברית, לא כולל אוניות שירות וסיוע, גדול מההדחק הכולל של 13 ציי המלחמה הבאים אחריו בגודלם גם יחד. צי ארצות הברית מפעיל 11 נושאות מטוסים, שתיים נוספות נמצאות בתהליכי בנייה וחמש נוספות בתכנון; לעומת 17 נושאות מטוסים בכל שאר ציי המלחמה. ההדחק הכולל של נושאות המטוסים בצי ארצות הברית (המכונות "נושאות על") גדול ביותר מ־145% מההדחק הכולל של כלל נושאות המטוסים בציי העולם האחרים. נכון לפברואר 2022 הצי כולל 296 ספינות ומעל 3,700 מטוסים. משרתים בו 335,469 חיילים סדירים (מתוכם 55,485 קצינים), 101,583 חיילי מילואים ובנוסף עוד 274,854 אזרחים.
ראשיתו של צי ארצות הברית בצי הקונטיננטלי שהוקם במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783). זמן קצר לאחר סיום המלחמה פורק הצי הקונטיננטלי. בעשור שלאחר המלחמה סבלו אוניות סוחר אמריקאיות מידיהם של שודדי ים ברברים, וכדי להגן עליהן הועבר בקונגרס ב־1794 חוק ההתחמשות הימית, שאישר בניית שש פריגטות כבדות, שהיו למעשה האוניות הראשונות של צי ארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) מילא הצי תפקיד מרכזי בהטלת הסגר ימי על קונפדרציית המדינות של אמריקה והשתלטות על הנהרות החשובים שעברו בה. במלחמת העולם השנייה היה צי ארצות הברית המרכיב העיקרי במלחמה נגד הקיסרות היפנית, ועם סיום המלחמה היה צי ארצות הברית הצי החזק בעולם. ב יש לצי נוכחות גלובלית גדולה, ויחידות הצי פרוסות בהיקפים משמעותיים במערב האוקיינוס השקט, הים התיכון והאוקיינוס ההודי. צי ארצות הברית הוא צי "מים כחולים", כלומר בעל יכולות לפעול בכל העולם (להבדיל מ"צי מים חומים", הפועל במימי נהרות, ו"צי מים ירוקים", הפועל סמוך לחופים) כולל מרחבי האוקיינוסים הגדולים, אך גם בעל יכולות לפעול במימי חופים. יחידות הצי פועלות בפריסות קדמיות של ארצות הברית בימי שלום והן בעלות יכולת להגיב במהירות למשברים באזורים שונים בעולם. בכך מהווה הצי שחקן פעיל לעיתים קרובות במדיניות החוץ של ארצות הברית ובמדיניותה הצבאית.
הצי הקונטיננטלי היה כפוף למחלקת המלחמה של ארצות הברית עד להקמת מחלקת הצי ב־1798. משנת 1947 כפופה מחלקת הצי למחלקת ההגנה. לצד הצי משתייך גם חיל הנחתים של ארצות הברית, זרוע האחות של הצי, למחלקת הצי. מחלקת הצי, כאמור, היא חלק ממחלקת ההגנה, שבראשה עומד מזכיר ההגנה של ארצות הברית. הקצין הבכיר ביותר במחלקת הצי הוא ראש המבצעים הימיים (Chief of Naval Operations, CNO), קצין בדרגת אדמירל.
שלוש עשרה המושבות ומלחמת העצמאות
שורשיו של הצי בתושבי שלוש עשרה המושבות, שהיו יורדי ים בעלי מסורת ארוכה והצמיחו מתוכם קהילה גדולה של ספנים, קברניטים ובוני אוניות. ניצנים ראשונים לצי היו כבר בשלביה המוקדמים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר המושבה מסצ'וסטס הפעילה מיליציה ימית משלה. הקונגרס הקונטיננטלי השני התלבט בשאלת בניית הצי; תומכי הצי הצביעו על הצורך להגן על חופי המושבות ועל אוניות הסוחר, וגם על החשיבות בקיום הצי כדי להקל על יצירת קשר עם מדינות זרות. המתנגדים טענו שקריאת תיגר על הצי המלכותי הבריטי, שהיה באותה עת הכוח הימי הגדול והעוצמתי ביותר בעולם, היא מעשה חסר הגיון וחסר סיכוי. ג'ורג' וושינגטון, מפקד הצבא הקונטיננטלי, הכריע את הוויכוח כאשר רכש את הסקונר האנה, שמשימתה הייתה למנוע את הסחר הימי הבריטי, ודיווח לקונגרס על אוניות הסוחר הבריטיות שנלכדו.
ב־13 באוקטובר 1775 אישר הקונגרס הקונטיננטלי רכישת שני כלי שיט חמושים, לפעולה נגד אוניות סוחר בריטיות. החלטה זו יצרה למעשה את הצי הקונטיננטלי ונחשבת להקמה הראשונה של הצי. במהלך המלחמה הפעיל הצי כחמישים ספינות, מתוכן עשרים ספינות מלחמה עיקריות. הישגי הצי היו מעורבים; אוניותיו השיגו מספר הצלחות בקרבות נגד אוניות מלחמה בריטיות, ולכדו מספר רב של אוניות סוחר בריטיות, אך איבד 24 כלי שיט במהלך המלחמה ובשלב מסוים במלחמה נותרו בצי רק שני כלי שיט פעילים.
מההקמה מחדש עד מלחמת האזרחים
עם סיום מלחמת העצמאות נמכרו כל כלי השיט שהיו ברשות הצי הקונטינטלי, ובמשך כעשר שנים לא היה לארצות הברית כוח ימי, למעט הספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית. במהלך אותן שנים היו אוניות הסוחר של ארצות הברית חשופות לתקיפותיהם של שודדי הים הברברים, שמולן לא היו ספינות שירות המכס יעילות. כדי להתמודד עם שודדי הים חוקק הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית ב־1794, שאישר את בנייתן של שש פריגטות חדשות. עד אוקטובר 1797 נכנסו כבר שלוש מהן לשירות: קונסטליישן (USS Constellation), יונייטד סטייטס (USS United States) וקונסטיטושן (USS Constitution). ג'ון אדמס, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה עת היה הדמות המובילה בבניית הפריגטות, ולעיתים קרובות מכונה "אבי הצי האמריקאי". בשנים 1798–1799 לקח הצי חלק ב, ובשנים 1801–1805 השתתף ב, במהלכה הגן הצי על אוניות סוחר אמריקאיות משודדי הים הברברים, הטיל הסגר על נמליהם ותקף את אוניותיהם.
במלחמת 1812 נטל הצי חלק משמעותי. אוניות צי ארצות הברית ניצחו ב־11 דו־קרבות מול אוניות של הצי המלכותי הבריטי, והביסו שייטת בריטית ב וכך הבטיחו את פעולות צבא ארצות הברית באותה זירה. כתוצאה מניצחונו של הצי החל צבא ארצות הברית בפלישה לקנדה, שהסתיימה בניצחון אמריקאי בקרב על התמז ב־5 באוקטובר 1813, שבמהלכו נהרג טקומסה, מנהיג השבטי הילידים האמריקאיים. מותו הביא למעשה לסיומה של הברית בין האינדיאנים הצפון האמריקאים לבריטים באזור דטרויט, והשליטה האמריקאית בימת אירי ניתקה את נתיבי האספקה שדרכם הזרימו הבריטים ציוד ותחמושת לבעלי בריתם, הילידים האמריקאים, ובכך הסתיימה למעשה מעורבותם של האחרונים במלחמה. ארצות הברית שלטה על כל האזור עד תום המלחמה. למרות הניצחון בימת אירי, צי ארצות הברית לא הצליח למנוע מהבריטים להטיל הסגר ימי על נמלי ארצות הברית ולא הצליח למנוע מהבריטים להנחית כוחות.
ב־1815, לאחר סיום המלחמה, התרכז הצי בהגנת אוניות הסוחר ונתיבי הים. שייטות של הצי נשלחו ל, דרום אמריקה, אפריקה ול. ב השתתפה שייטת של הצי ב שהסתיימה בניצחון ארצות הברית ומדינות אירופה ובחיסול תופעת הפירטיות מחופי צפון אפריקה. מ־1819 ועד לפרוץ מלחמת האזרחים עסקה שייטת אפריקה של הצי בדיכוי סחר העבדים. במהלך פעילות זו לכדו אוניות הצי 36 ספינות עבדים, אם כי תרומתן של הספינות האמריקאיות הייתה קטנה בהרבה מזו של אוניות הצי המלכותי הבריטי הגדול בהרבה.
ב־1854 תפס הצי את מקומו כשחקן מוביל בתחום יחסי החוץ של ארצות הברית, כאשר קומודור מת'יו פרי הצליח להכריח את שוגונות טוקוגאווה, שליטי יפן, לחתום על הסכם קנגאווה שפתח את שעריה של יפן וביסס קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית.
במלחמת האזרחים של ארצות הברית היה לכוח הימי תפקיד חשוב. צי האיחוד הטיל הסגר ימי על נמלי מדינות הדרום, שהלך והתהדק לאורך המלחמה וגרם למעשה לקריסת כלכלת מדינות הקונפדרציה. ספינות מהירות של הדרום הצליחו לחדור מדי פעם דרך ההסגר, בתדירות יורדת והולכת, והיוו קשר חיים דק עם העולם. יחידות מים חומים (יחידות צי הפועלות בנהרות) השתלטו לאורך שנות המלחמה על נתיבי המים העיקריים של הקונפדרציה (בעיקר נהר המיסיסיפי, מנעו תנועה של הדרומיים והקלו על תנועת כוחות צפוניים. ההשתלטות על נהר המיסיסיפי נעשתה בשורת מבצעים משולבים של הצי וצבא הצפון, וחצו את הקונפדרציה לשתיים. במהלך המלחמה התנהל הקרב הימי הראשון בהיסטוריה, קרב המפטון רודס, בין אוניות מחופות שריון מונעות בקיטור. הקרב התנהל בין אוניית צי ארצות הברית "מוניטור" ואוניית הקונפדרציה "וירג'יניה", והסתיים ללא הכרעה.
בתחילת מלחמת האזרחים מנה הצי 42 כלי שיט בלבד, אך בשיאה שירתו בצי 671 אוניות וספינות, מהן כמה עשרות מחופות שריון. למרות הגידול הרב במספרים וביכולות הוזנח הצי לאחר מלחמה. מספר האוניות הכשירות לקרב הלך וירד, והטכנולוגיות אותן הפעיל הצי היו מיושנות. בשנות ה־80 של המאה ה־19 היה הצי במצב שבו לא יכול היה להילחם מול שום כוח אירופי, ואף לא מול צי מלחמה מדרום אמריקה.
המאה ה־20
בשנות ה־80 של המאה ה־19 הוחל בתוכנית חידוש ומודרניזציה של הצי. בניית אוניות מחופות שריון עבור הצי הניעו את תעשיית הפלדה של ארצות הברית, והולידו את "צי הפלדה החדש". ב־1898 הנחיל הצי תבוסה מוחצת ל במהללך מלחמת ארצות הברית–ספרד ורכש הערכה מחודשת לרמתו הטכנולוגית וליכולתו המבצעית. בנייה מהירה של אוניות מערכה, תחילת פרה־דרדנוט ולאחר מכן דרדנוטים הביאו את הצי לשורה הראשונה של ציי המלחמה בעולם, כולל הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי הגרמני. ב־1907 יצאו רוב אוניות המערכה של הצי האמריקני, יחד עם כמה אוניות סיוע, למסע סביב העולם. הצי שיצא למסע נקרא "הצי הלבן הגדול", ומטרתו - כפי שהוגדרה על ידי נשיא ארצות הברית, תיאודור רוזוולט, הייתה להפגין את יכולתו של הצי לפעול גם בזירה העולמית. המסע נמשך 14 חודשים, ובמהלכו הקיף הצי את כדור הארץ. ב־1911 כבר היה הצי בעיצומן של בניית אוניות מערכה מסוג סופר דרדנוט בקצב גבוה, שהיה עתיד להגיע בתוך כמה שנים לתחרות ישירה עם הצי הבריטי, אז הצי הגדול והעוצמתי ביותר בעולם. באותה שנה, 1911, רכש הצי את המטוס הראשון, מהלך שהוביל להקמת הגיס האווירי של צי ארצות הברית, אם כי מטרתו הייתה הגנת בסיסים יבשתיים. רק ב־1921 החל הצי להפעיל זרוע אווירית במשמעותה האמיתית.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שבין מלחמות העולם
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמקד צי ארצות הברית במספר משימות. עם כניסת ארצות הברית למלחמה החל הצי לסייע בהגנה על האוניות שהעבירו מאות אלפי חיילים ונחתים מעבר לים, כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית. העברת חיל המשלוח מארצות הברית לצרפת, דרך האוקיינוס האטלנטי, בשיאה של לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת שהתנהלה באותה עת חייבה את ארגון האוניות בשיירות וליווין על ידי אוניות מלחמה. כחלק מהמערכה נגד הצוללות השתתף צי ארצות הברית בהנחת מחסום המוקשים הצפוני. פיקוד הצי היסס בשאלת משלוח אוניות מערכה לבריטניה, ורק לקראת סוף 1917 נשלחה לבריטניה פלגת אוניות המערכה התשיעית, שמנתה ארבע אוניות (מאוחר יותר צורפה אוניית מערכה חמישית). הפלגה נקלטה ב כאסקדרון המערכה השישי, ואפשרה לבריטים להוציא משירות אוניות מערכה מיושנות ולחלק את צוותיהן לאוניות אחרות. משחתות וכלי טיס של צי ארצות הברית השתתפו במבצעי לוחמה נגד צוללות. כוחו של צי ארצות הברית המשיך לגדול מתוקף תוכנית שאפתנית לבניית אוניות, שנשענה גם על חוק שהועבר בקונגרס ב־1916.
אחד מהתומכים העיקריים בצי באותה תקופה היה פרנקלין רוזוולט, שהיה סגן שר הצי במלחמת העולם הראשונה. הוא העריך את הצי ונתן לו סיוע משמעותי. המפקדים הבכירים בצי היו להוטים לחדש וניסו מגוון טכנולוגיות חדשות, בהן טורפדו מגנטי, ופיתחו תוכנית מלחמה שנקראה תוכנית מלחמה "כתום" למלחמה היפותטית עם יפן באוקיינוס השקט, מלחמה שהפכה למציאות בתוך כמה שנים.
מלחמת העולם השנייה
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הפך צי ארצות הברית לכוח ימי משמעותי, לאחר ששב לתוכנית של בניית אוניות מערכה החל מ־1937. הצי הקיסרי היפני ניסה להשמיד איום זה כאשר תקף בהפתעה את בסיס הצי בפרל הארבור ב־7 בדצמבר 1941. בהתקפה הוטבעו חמש אוניות מערכה ושתיים ניזוקו, אך היעדרן של אוניות המערכה הביא לריכוז קבוצות הקרב של הצי סביב נושאות המטוסים, שלא נפגעו בהתקפה, והן הפכו לאוניות הראשה של הצי. במהלך המלחמה גדל הצי מאד, בשל הצורך להילחם בשתי חזיתות: באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט. באוקיינוס השקט התבססה האסטרטגיה של כוחות בעלות הברית, "דילוג איים", על יכולותיו של הצי. צי ארצות הברית לחם בשורת קרבות מכריעים, ובהם קרב ים האלמוגים, קרב מידוויי, המערכה באיי שלמה, קרב ים הפיליפינים, קרב מפרץ לייטה, אחד הקרבות הגדולים בהיסטוריה הימית וקרב אוקינאווה. עד 1943 כבר היה גודלו של צי ארצות הברית כגודלם של כלל ציי המלחמה האחרים בעולם גם יחד. עד סוף המלחמה נוספו לצי מאות אוניות מלחמה, ובהן 18 נושאות המטוסים מסדרת אסקס, 8 אוניות מערכה, ויותר מ־70% מכלל אוניות המלחמה בעולם, שההדחק שלהן עולה על 1,000 טון. ביום הניצחון על יפן פעלו במסגרת הצי 6,768 אוניות.
המלחמה הקרה ולאחריה
הפוטנציאל לעימות צבאי במהלך המלחמה הקרה דרבן את צי ארצות הברית להמשיך בפיתוח הטכנולוגי של מערכות נשק, אוניות וכלי טיס. האסטרטגיה הצבאית של ארצות הברית השתנתה ושמה כעת דגש על פריסה קדמית, לסיוע לבעלות בריתה. גרעין הפריסה האמורה הייתה אמורה להיות קבוצת קרב שגרעינה נושאת מטוסים.
הצי היה אחראי על הטלת ההסגר הימי על קובה במהלך משבר הטילים באוקטובר 1962 ונטל חלק חשוב במלחמת וייטנאם. צוללות הטילים הבליסטיים שנכנסו לשירות בצי החל משנות ה־50 של המאה ה־20 היוו מרכיב מרכזי במדיניות ההתרעה של ארצות הברית. באוקטובר 1983 השתתפו כוחות של הצי במבצע זעם דחוף - פלישת ארצות הברית לגרנדה, וב־1987 וב־1988 נטל הצי חלק במבצעים נגד איראן, העיקרי שבהם - מבצע גמל שלמה. הצי השתתף במלחמת המפרץ (אוגוסט 1990 - פברואר 1991), במבצע משמר דרומי נגד עיראק (קיץ 1992 - אביב 2003), במבצע כוח מחושב נגד רפובליקה סרפסקה (ספטמבר 1995), במבצע שועל המדבר נגד עיראק (דצמבר 1998), ובמבצע כוח מאוחד נגד הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (מרץ - יוני 1999).
המאה ה־21
גם בעשורים הראשונים של המאה ה־21 ממשיך הצי למלא תפקיד מרכזי בתמיכה באינטרסים של ארצות הברית ברחבי העולם. הצי עבר מהאסטרטגיה של המלחמה הקרה, במסגרתה נערך למלחמה בהיקף גדול מול ברית המועצות, לאסטרטגיה של הפעלת כוחות מיוחדים ותקיפות נקודתיות באזורי עימות ברחבי העולם. הצי נטל חלק במלחמת אפגניסטן (2001–2014) ובמלחמת עיראק (2003–2011), וממשיך ליטול חלק מרכזי ב. פיתוח כלי שיט ומערכות נשק חדשות נמשך, ובמסגרתו מתחילות להיכנס לשירות נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד ואוניית מלחמה חופית. בשל גודלו של הצי, הטכנולוגיה המתקדמת שברשותו ויכולתו להפעיל כוח צבאי הרחק מחופיה של ארצות הברית, ממשיך הצי להוות נכס אסטרטגי ומהווה את אמצעי עיקרי דרכו ממשיכה ארצות הברית את מאבקה בטרור, על ידי שמירה על הסחר הבינלאומי והגנה על מדינות בעלות ברית.
ב־2007 הצטרף הצי לחיל הנחתים ולמשמר החופים באימוץ אסטרטגיה ימית חדשה שנקראה "אסטרטגיה משותפת לכוח הימי במאה ה־21". הרעיון המרכזי של אסטרטגיה זו הוא בהתמקדות במניעת המלחמה, בצד המיקוד המקובל בניהולה בפועל. תפיסה זו הוצגה על ידי ראש המבצעים הימיים, מפקד חיל הנחתים ומפקד משמר החופים במהלך סימפוזיון בינלאומי על כוח ימי, שנערך בניופורט, רוד איילנד, ב־17 באוקטובר 2007. האסטרטגיה שגובשה מכירה בקשרים הכלכליים הגלובליים, בפגיעות אפשרית של קשרים אלה ממשברים אזוריים, מעשה ידי אדם או טבעיים, ועל ההשפעה האפשרית על כלכלת ארצות הברית. האסטרטגיה שגובשה מתווה קווים לפעילות משותפת של הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים, יחד עם שותפים בינלאומיים, כדי למנוע משברים אלה או כדי להגיב אליהם במהירות.
ב־2010 ציין ראש המבצעים הימיים דאז, אדמירל גארי ראפהד, שהדרישות מהצי הולכות וגדלות, ואילו הצי עצמו מתכווץ לנוכח תקציבים עתידיים, ההולכים וקטנים, צריך הצי להישען יותר ויותר על שיתופי פעולה בינלאומיים. ב־2013 נלחם הצי על החזקתן של אחת עשרה נושאות העל שברשותו, במסגרת התקציב שאושר, על חשבון קיצוץ אוניות קטנות יותר ועיכוב בתוכנית החלפתן של צוללות הטילים הבליסטיים. בשנה שלאחר מכן עמד הצי מול קיצוץ אפשרי גם של נושאת על אחת. ראש המבצעים הימיים, אדמירל ג'ונתן גרינרט אמר שעשר נושאות על לא יוכלו לתת מענה מתאים לצרכים הצבאיים של ארצות הברית. לורד הים הראשון הבריטי, לורד ג'ורג' זאמבלאס, ציין שצי ארצות הברית עובר מתכנון מוכוון תוצאה לתכנון מוכוון משאבים, כהגדרתו.
שינוי מרכזי במדיניות הצי החל ב, עם העברת מוקד התכנון וההיערכות למזרח אסיה. מזכיר הצי, ריי מייבוס, הצהיר כי עד 2020 ייפרש 60% מצי ארצות הברית ב. תוכנית בניית האוניות ל־30 שנה של הצי העדכנית מגדירה צי שבו 350 כלי שיט, שנועד להתמודד עם סביבה עולמית תחרותית יותר ויותר.
מבנה הצי
הצי מנוהל על ידי מחלקת הצי (Department of the Navy), שכפופה למשרד ההגנה. בראש מחלקת הצי עומד מזכיר הצי. ראש המבצעים הימיים, שכפוף למזכיר הצי, הוא אדמירל ארבעה כוכבים (מקביל לגנרל). מזכיר הצי וראש המבצעים הימיים הם המפקדים של הצי.
יחידות עיקריות
הפיקודים המרכזיים של הצי הם: יחידות המשנה העיקריות:
מפקדות קרקעיות עיקריות מוצבות בקוריאה וביפן.
אמצעי לחימה
נכון לפברואר 2022 מפעיל צי ארצות הברית 296 כלי שיט. מספר זה כולל את כלי השיט המופעלים על ידי פיקוד התובלה הימית הצבאית (Military Sealift Command, MSC), שצוותיהן מורכבים מאזרחים וצוות צבאי מצומצם. הצי מפעיל כ־3,700 כלי טיס וכ־50,000 כלי רכב לא קרביים. ברשות הצי 72,500 מבנים, בשטח כולל של כ־13,000 קמ"ר.
כלי שיט
מקובל להקדים לשמות אוניות הצי הנמצאות בשירות פעיל את הקידומת USS, ראשי תיבות של "United States Ship", אוניית ארצות הברית. לשמותיהן אוניות שאינן בשירות פעיל, או כאלה המאוישות על ידי צוות אזרחי, ניתנת הקידומת USNS, אוניית צי ארצות הברית. שמות האוניות עצמם נבחרים על ידי מזכיר הצי, על פי כללים קבועים. כך, למשל, נקראות נושאות מטוסים על שם נשיאי ארצות הברית, וצוללות טילים בליסטיים נקראות על שם מדינות. עם זאת, גם לכללים אלה יש יוצאים מן הכלל, כמו נושאת המטוסים נימיץ, הקרויה על שם אדמירל הצי צ'סטר נימיץ, דוריס מילר (CVN-81) על שם גיבור מלחמת העולם השנייה שזכה בצלב הצי או הצוללת הנרי מ. ג'קסון ssbn-730), הקרויה על שמו של הסנטור הנרי ג'קסון, מתומכיו הגדולים של הצי.
בנוסף לשמה של האונייה, ניתן לה מספר ומספר אותיות, המסמלות את סוג האונייה, למשל DD, שהוא הסימול למשחתת, ו־DDG למשחתת הנושאת טילים. האות T המופיעה לפני סימול הסוג (למשל T-AGOS) מסמלת שהאונייה מופעלת על ידי פיקוד התובלה הימית הצבאית (Military Sealift Command). כל כלי השיט של הצי רשומים במרשם כלי השיט של הצי, ובו מתועד מהלך חייה של כל אונייה, מכניסתה לשירות ועד ליציאתה ממנו. על אוניות שיוצאות משירות לקראת גריטה נאמר שהן "נמחקו מהמרשם". בנוסף, מחזיק הצי אוניות שיצאו משירות אך נמצאות ברמת אחזקה בסיסית, כך שניתן יהיה להחזירן לשירות פעיל במקרה הצורך.
צי ארצות הברית היה אחד מהכוחות הימיים הראשונים בעולם שעשו שימוש בכור גרעיני להנעת כלי שיט. כיום, כל נושאות המטוסים והצוללות הפעילות בצי מונעות בכוח גרעיני. כל אחת מנושאות המטוסים מסדרת נימיץ מונעות בשני כורים גרעיניים המקנות לאוניות טווח כמעט בלתי מוגבל ואנרגיה חשמלית שהייתה יכולה להספיק לעיר בת 100,000 תושבים. בעבר הפעיל הצי גם סיירות מונעות בכוח גרעיני, אך כולן יצאו משירות.
כלי טיס פעילים
הצי האמריקני מפעיל גם כלי טיס הפועלים מבסיסים יבשתיים ומנושאות מטוסים (נומ"ט).
הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל
מנהלת ליגת העל הרוסית בכדורגל, רשמית הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל (ברוסית: Российская футбольная премьер-лига, בקיצור РФПЛ) הוא ארגון ספורט האחראי לניהול ליגת העל הרוסית בכדורגל ואליפות רוסיה בכדורגל לנוער.
הארגון הוקם ב-27 באוגוסט 2001 בשיתוף עם התאחדות הכדורגל הרוסית, לאחר הארגון מחדש בליגת העל הרוסית בכדורגל. במהלך עונת 2003 הארגון ניהל גם את גביע הליגה הרוסית, שבו זכתה זניט סנקט פטרבורג.
לקראת עונת 2018/2019 בליגת העל הרוסית בכדורגל הארגון ערך מיתוג מחדש לליגת הכדורגל, במסגרתו הושק לוגו חדש.
יעדים
בין יעדי הארגון ניתן למצוא את ניהול הפעילות המקצועית של ליגת העל הרוסית ובכלל זאת את ניהול הפעילות הכלכלית, זכויות השידור, זכויות הפרסום, החסויות ומיתוג הליגה לצד העצמת חוויית הצפייה והעניין בתחרות והרחבת מעגל הצופים והמשתתפים בהן, תוך פניה לקהלים חדשים, מעורבות בקהילה, הקניית ערכים חינוכיים וספורטיביים ונקיטת פעולות למיגור האלימות והגזענות בכדורגל הרוסי.
נשיאים
בראש הארגון עומד נשיא. להלן רשימת נשיאי הארגון:
פרננדה טאקאי
פרננדה ברבוזה טאקאי (פורטוגזית: Fernanda Barbosa Takai, נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מוזיקאית ובעלת טור ברזילאית. טאקאי משמשת כסולנית הרכב הפופ-רוק האלטרנטיבי הברזילאי פאטו פו ובמקביל אף פנתה, בשנת 2007, לקריירת סולו, אשר זכתה לתהודה רבה. במסגרת פעילותה כסולנית פאטו פו, מנגנת טאקאי גם בגיטרה חשמלית ובגיטרה אקוסטית, מחברת ומלחינה שירים.
חייה
טאקאי נולדה במדינת אמאפה שבצפון ברזיל, ובגיל 9, עברה עם משפחתה להתגורר בדרום-מזרח ברזיל, בבלו הוריזונטה, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, העיר בה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה. בילדותה, הרבתה טאקאי להאזין למוזיקה, במיוחד רוק אנגלי ופופ-רוק, ובהשפעת משפחתה, האזינה גם למוזיקת MPB. בנוסף, הרבתה לקרוא חוברות קומיקס. ב-1993 סיימה טאקאי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס. אביה של טאקאי הוא בן ליפנים שהיגרו לברזיל בתחילת המאה העשרים. טאקאי נשואה לגיטריסט ולשותפה ליצירה בפאטו פו, ג'ון אוליואה, ולהם בת (נולדה ב-2003).
בנוסף לפועלה במוזיקה, כותבת טאקאי טורים בעיתונים "הבלדר הברזיליאנסי" (Correio Braziliense) ו"מדינת מינס" (O Estado de Minas).
בנובמבר 2007 יצא ספרה הראשון, "לעולם אל תזלזל באישה קטנה" ("Nunca Subestime uma Mulherzinha"), בהוצאת ספרי פנדה, אשר מאגדת טורים וסיפורים שפרסמה טאקאי בעיתונים הללו. כפי דבריה של טאקאי בספרה - "...אנו עודנו מזינים רעיונות שעוצבו בעקבות הליכתנו בתלם כשוטים. בכל נושא או עניין, נכונים אנו להביע דעות או השקפות. ואנו, "הנשים הקטנות", נמנות בין יצורים אשר נתברכו בשפע מדעותיהם של אחרים. וגרוע מכל: גם אנו חלק מאותו המנגנון, וכך מכשילות את עצמנו שלא במודע". טקסטים אלה נחשבים, בקרב הקוראים, לווידוים היתוליים של טאקאי.
איגוד מבקרי האמנות של סאו פאולו בחר באלבום "Onde Brilhem os Olhos Seus" ("במקום בו נוצצות עיניך"), בו שרה טאקאי שירים מהרפרטואר של נארה לאאו, כאלבום ה-MPB הטוב ביותר לשנת 2007.
סימן ההיכר העיקרי של עבודתה של טאקאי במסגרת להקת פאטו פו הוא העירוב בין צלילי ההרכב (הכוללים שימוש בגיטרות ובאפקטים אלקטרוניים וביצועים לבלדות) לבין גון קולה המעודן.
קריס קרוס
קריס קרוס היה צמד היפ הופ אמריקאי שחבריו היו כריס "מאק דאדי" קלי וכריס "דאדי מאק" סמית'. הצמד פעל משנת 1991 עד 1996 ומשנת 2006 עד 2013. קריס קרוס זכו להכרה עולמית בעקבות להיטם "jump". הם גם זכו להכרה בעקבות סגנון לבושם הייחודי. כריס קלי מת משימוש יתר בסמים בשנת 2013.
קריירה
ההכרות בין חברי ההרכב החלה כשלמדו יחד בכיתה א. קלי יליד אוגוסט 1978 וסמית' יליד ינואר 1979 התגלו בקניון באטלנטה מקום מגוריהם על ידי המפיק ג'רמיין דופרי שהיה אז בן 19. בעקבות הצלחתו עם הצמד הפך דופרי למפיק מבוקש.
בעזרת דופרי חתמו הנערים על הסכם עם חברת התקליטים "ראפהאוס רקורדס" והוציאו את אלבום הבכורה Totally Krossed Out בשנת 1992. האלבום הופק על ידי דופרי וממנו נמכרו ארבעה מיליון עותקים בארצות הברית. האלבום כלל את הלהיט "Jump" ששהה שמונה שבועות בצמרת מצעד הבילבורד הוט 100. בכך היה לשיר הראפ הראשון ששהה בצמרת תקופה כה ארוכה. הוידאו קליפ לשיר צבר אף הוא הצלחה רבה. הוא דורג במקום הראשון ב-MTV, ונמכרו ממנו 100,000 עותקים.
הצמד ביצע מופע חימום בסיבוב ההופעות של מייקל ג'קסון שליווה את יציאת אלבומו Dangerous. קריס קרוס הופיעו גם בהופעת קמע בווידאו קליפ של ג'קסון לשירו Jam. הם השתתפו גם בקליפ של ראן די אם סי לצד אמנים נוספים, בקליפ של TLC ושיחקו בפרק של הסדרה עולם אחר. בשנת 1992 ביצע הצמד את השיר Jump בסדרה The Living Colour. בשנת 1992 יצא גם משחק וידאו בכיכובם של השניים. קריס קרוס הופיעו בהופעת קמע בסרט Who's the Man? בשנת 1993.
האלבום השני של קריס קרוס Da Bomb יצא בשנת 1993 והשיג מכירות פלטינום. האלבום כלל את הלהיט Alright בשיתוף הדיג'יי Super Cat, את הלהיט I'm Real" ואת הלהיט Da Bomb בשיתוף הראפר Da Brat. האלבום השלישי Young, Rich & Dangerous יצא בשנת 1996 והשיג מכירות זהב.
יוסף טייכר
יוסף טייכר (2 בנובמבר 1918 - 11 ביוני 2014) היה מהנדס כימיה ותעשיין ישראלי מייסד ומנכ"ל חברת אליאנס ומנכ"ל מפעלים פטרוכימיים בישראל. כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
טייכר נולד בצפת והיה דור חמישי בארץ ישראל. ב-1920 עברה משפחתו לשכונת בת גלים בחיפה. למד בבית הספר הריאלי והוקפץ שתי כיתות. בגיל 16 החל ללמוד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובגיל 18 נסע ללמוד הנדסת כימיה בגלאזגו שבסקוטלנד.
במלחמת העולם השנייה עבד ככימאי במפעל הצמיגים דנלופ באנגליה, לאחר המלחמה נשלח לגרמניה למטרות ריגול תעשייתי.
לאחר פרישתו לגמלאות למד פסיכולוגיה בסקוטלנד. בשנים 1984-1983 כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה. הוא פעל עם רעייתו בחינוך בני נוער בעיירות פיתוח ולימד בהתנדבות בבית ספר תיכון אורט בחצור הגלילית. על פועלו זכה לתואר יקיר חיפה.
היה נשוי למילדרד עד למותה ב-2013 ואב לשתי בנות.
מסע החורף
כתב היד של היצירה שמור בספרייה והמוזיאון על שם מורגן (The Morgan Library & Museum) בניו יורק.
מקור והלחנה
פוגל, איש ספר ופילוסוף, בקיא בקלאסיקה ובשפה האנגלית, ראה בשירי שוברט "פרי השראה שמיימית לאמיתה, ביטוי של ראיית נולד מוזיקלית." שוברט מצא את שתים-עשרה הפואמות הראשונות, שהוכתרו בשם "מסע החורף", באלמנך (Taschenbuch: Urania''), שיצא לאור בלייפציג בשנת 1823. אחרי שהלחין אותם, בפברואר 1827, גילה את סדרת השירים המלאה בספרו של מילר מ-1824, בשם "פואמות מכתבים לאחר המוות של נגן קרן נודד", שהוקדש למלחין קרל מריה פון ובר (הסנדק של בנו של מילר, פ. מקס מילר), "כערובה לידידותו והערצתו". ובר מת ב-1826. ב-4 במרץ 1827 הזמין שוברט חבורת ידידים למעונו בכוונה לשיר את קבוצת השירים הראשונה, אבל הוא לא היה בבית בבואם והאירוע נדחה למועד מאוחר יותר באותה שנה, אז בוצע המחזור בשלמותו.
בין המהדורות של 1823 ל-1824 הכניס מילר שינויים קלים בטקסטים, אך הוסיף ושינה (עם הוצאת 12 הפואמות הבאות) גם את סדר הצגתם. מחמת שני שלבי ההלחנה, משמר סדר השירים במחזור של שוברט את שלמות המחזור של שתים-עשרה הפואמות הראשונות שיצאו לאור. במהדורה המלאה של הספר היה הסדר שקבע מילר כדלקמן: Gute Nacht; Die Wetterfahne; Gefrorne Thränen; Erstarrung; Der Lindenbaum; Die Post; Wasserfluth; Auf dem Flusse; Rückblick; Der greise Kopf; Die Krähe; Letzte Hoffnung; Im Dorfe; Der stürmische Morgen; Täuschung; Der Wegweiser; Das Wirthshaus; Das Irrlicht; Rast; Die Nebensonnen; Frühlingstraum; Einsamkeit; Mut!; Der Leiermann אם כן, סדר השירים של שוברט היה צריך להיות 5-1, 13, 8-6, 21-14, 10-9, 23, 21-11, 22, 24.
קבוצת השירים המקורית של שוברט נחתמה אם כן בקדנצה הדרמטית של Das Irrlicht,, Rast, Frühlingstraum ו-Einsamkeit, והרצף השני נפתח ב-Die Post. הדרמטיות נובעת מכך, שהחצי הראשון מתחיל בעזיבת בית האהובה, והחצי השני מספר על ייסורי התקווה המתעוררת והנתיב להשלמה.
ב"מסע החורף" מרומם שוברט את תפקיד הפסנתרן לחשיבות שווה לזו של הזמר. מקצבי הפסנתר מבטאים בהתמדה את הלכי הנפש של המשורר, כמו המקצב הבולט בייחודו של Auf dem Flusse, המבנים הסינקופטיים ב-Rückblick, קטעי הטרמולו הדרמטיים ב-Einsamkeit, אשכולות הצלילים המנצנצים של Irrlicht או ההטעמות החדות ב-Der Stürmische Morgen. הפסנתר מספק אפקטים עשירים בדימויי הטבע של הפואמות, קולות היסודות, היצורים החיים ונושאי הפעילות, הסופה המסתערת, הרוח המייבבת, המים המפכים מתחת לקרח, שירת הציפורים, קרקורי העורבים, נביחת הכלבים, חריקת שבשבת הרוח החלודה, תרועת קרן הדואר והמלודיה החדגונית והחוזרת על עצמה של תיבת הנגינה.
דעות באשר לכוונותיו של שוברט
נוסף לבעל הבית של שוברט, פרנץ פון שובר (Franz von Schober), כללו ידידיו של שוברט, אלה שהרבו לבוא לשוברטיאדות (המפגשים המוזיקליים שלו) את אדוארד פון באורנפלד ( Eduard von Bauernfeld), יוזף פון שפאון (Joseph von Spaun) והמשורר יוהאן מאיירהופר (Johann Mayrhofer). הן שפאון והן מאיירהופר תיארו את תקופת חיבורו של "מסע החורף" כזמן, שבו היה שוברט שרוי בהלך נפש של מלנכוליה עמוקה, כפי שתיאר זאת מאיירהופר, "החיים איבדו את ורדיותם והחורף ירד עליו." שפאון מספר, ששוברט היה מדוכדך ומדוכא, וכאשר נשאל לסיבת הדבר ענה:
אפשר לטעון, שבקדרותו של "מסע החורף", בהשוואה לאופיו של מחזור הטוחנת היפה, יש
משימתו האחרונה של שוברט בחייו היה תיקון ההגהות לחלק השני של "מסע החורף", ואת מחשבותיו כשעבד על השיר האחרון, "נגן תיבת הנגינה" (Der Leiermann), חולה ומודע ללא אשליות כי זו מחלתו האחרונה, אפשר רק לשער. הוא הספיק לשמוע את כל מחזור השירים בביצועו של פוגל (שקיבל תגובה נלהבת הרבה יותר), אך לא זכה לראות את הפרסום הסופי, גם לא את דעתו של עיתון התיאטרון הווינאי.
"מילר הוא נאיבי ורגשני. הוא מציב לעומת הטבע החיצוני מקבילה של מצב נפשי סוער, שצבעיו ומשמעותו באה לו ממקבילו הטבעי. המוזיקה של שוברט נאיבית ממש כמו התבטאויותיו של המשורר; הרגשות האצורים בפואמות משתקפים באותה מידה של עמקות כרגשותיו הוא, ואלה באים לביטוי בצלילים בעוצמה כזו, שמן הנמנע לשיר או לשמוע אותם בלי להתפעם עד עומק הלב."
אלנה גרהרדט (Elena Gerhardt) אמרה על "מסע החורף", "המחזור הזה צריך לרדוף אותך ללא מנוח כדי שתהיה מסוגל לשיר אותו."
תקציר
בראשית המחזור, הנווד שר על אהובתו. ככל שמחזור השירים מתפתח, עוסקים שיריו יותר ויותר בתלאות חייו כנווד דל ואביון.
Making Movies
Making Movies הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס שיצא לאור באוקטובר 1980.
הצלחה וביקורות
במצעדי האלבום האיטלקי, הנורווגי והשוודי הגיע האלבום למקום הראשון. במצעד האלבומים הבריטי הגיע למקום הרביעי ובמצעד בילבורד 200 האמריקאי הגיע האלבום למקום ה-19. הסינגל Romeo and Juliet היה ללהיט גדול, ובמצעד הסינגלים הבריטי הגיע למקום ה-8. סינגלים נוספים מהאלבום היו: "Expresso Love", "Skateaway", "Tunnel of Love" ו-"Solid Rock". ברחבי אירופה נמכר האלבום בכ-3.8 מיליון עותקים. האלבום הוא הנמכר ביותר באיטליה ב-1981, כששם נמכר בכמיליון עותקים.
בקרב מבקרי מוזיקה זכה האלבום לביקורות חיוביות. סטיבן תומאס ארלוויין (Stephen Thomas Erlewine) מאתר AllMusic כתב בביקורתו כי האלבום "נמנה בין חומריה הטובים ביותר של הלהקה" והעניק לאלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה. מבקר המוזיקה של מגזין רולינג סטון דייוויד פריק (David Fricke) הילל את האלבום וכתב: "באלבום זה יוצא נופלר מההשפעות של דייר סטרייטס, ודייר סטרייטס יוצאים מהשפעותיו של נופלר. השילוב של הליריקה, הביצועיים הקוליים והסאונד הרוקנרולי החדשני הם עוצרים נשימה - והם כל האלמנטים שצריכים היו להיות בשני אלבומיה הקודמים שלה, ולא היו. אם "Making Movies" היה באמת סרט קולנוע, הוא כנראה היה זוכה בצרור של פרסי אוסקר".
בסקר שערך מגזין "רולינג סטון", דורג האלבום במקום ה-52 ברשימת "100 אלבומים הטובים ביותר של שנות השמונים.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי מארק נופלר
מבצעים
חברי להקת דייר סטרייטס משתתפים נוספים
בת' גיבונס
גיבונס עברה בגיל 22 לבריסטול כדי לקדם את קריירת השירה שלה, שם פגשה את ג'וף בארו (Geoff Barrow), שותפה לפורטיסהד.
באוקטובר 2002 חברה גיבונס לפול ווב, המכונה Rustin man. יחד הם הוציאו את האלבום Out of season.
רם אוריון
רם אוריון (נולד ב-29 באוקטובר 1967 בתל אביב) הוא מוזיקאי, זמר וגיטריסט ישראלי. חבר בלהקות "הפה והטלפיים", "אביב מארק והנצח" ו"אנסי היומולדת", וחבר לשעבר בלהקות "נושאי המגבעת", "הדה בושס" ו"בתרי זוזי".
קריירה מוזיקלית
מתחילת שנות השמונים ניגן עם רוגל אלפר בלהקת המחתרת "הדה בושס", שהופיעה בעיקר באזור רמת השרון.
ב-1988 הקים עם אסף גברון ואהד פישוף את "הפה והטלפיים", ששילבה בין רוק למוזיקה אלקטרונית, שהוציאה בשנת 1989 את אלבומה הראשון "בין הים והביצות". באותה שנה הצטרף ללהקת "נושאי המגבעת", שאת חבריה הכיר כאשר ניגן עם "הדה בושס" בתור להקת חימום.
ב-1991 יצא אלבומה של נושאי המגבעת "מי רצח את אגנתה פאלסקוג". האלבום הצליח ובעקבות כך הלהקה הופיעה הרבה בכל רחבי הארץ, אך התפרקה לאחר כשנה. במשך כמה חודשים לאחר הפירוק הראשוני פעלה הלהקה בשני הרכבים שונים באותו שם, שאוריון ניגן בשניהם: אחד מהם, ללא הסולן אהד פישוף, ליווה בהופעות את צביקה פיק ויחד הם הקליטו גרסאות רוק חדשות לכמה מלהיטיו הישנים, ביניהם "שיר הפרחה" ו"לגור איתו". ההרכב השני, עם פישוף והקלידן ישי אדר הופיעה מספר פעמים תחת הכותרת "הבא בתור הוא כלום". לאחר עוד כמה חודשים, "נושאי המגבעת" הגיעה לסוף דרכה.
בשנת 1994 יצא אלבומו של ערן צור "עיוור בלב ים", שאוריון השתתף בהקלטתו כחלק מההרכב המשתנה של להקת "כרמלה גרוס ואגנר" שליוותה את צור. אוריון מנגן ברוב הופעות הרוק של צור עד היום. באותה שנה אוריון נסע ללונדון והקים שם את להקת "בתרי זוזי", עם הנגנים האנגלים סטיב מאריוט ומאט גאן, והופיע איתה ברחבי אנגליה.
בשנת 1995 יצא האלבום השני של "הפה והטלפיים", "הפה והטלפיים בחלל", שהוקלט ברובו בלונדון. כמו כן, הקליט אוריון בלונדון שירים עם ענבל פרלמוטר מלהקת "המכשפות" אך האלבום שאליו יועדו השירים נגנז ויצא לאור רק בשנת 2016. לאחר מכן חזר לישראל.
בשנת 1997 השתתף באלבום "פסיכופת צעיר" שהיוצר העיקרי בו היה רוגל אלפר. התקליט היה קרוב ברוחו למוזיקה של "הפה והטלפיים", ושילב בין רוק גיטרות למוזיקה אלקטרונית.
בשנת 1998 אוריון הקים מחדש את "בתרי זוזי", עם מאריוט על התופים וליאון רוזנברג על גיטרה בס. מאוחר יותר רוזנברג עזב ובמקומו הצטרף ספי אפרתי. בשנת 1999 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "בתיאבון", שבו אוריון היה לראשונה הסולן והיוצר העיקרי. האלבום היה כולו בסגנון רוק גיטרות והניב שני להיטים קטנים – "לא ניכנע" ו"נ נח נחמ נחמן מאומן", שעבורו צולם וידאו קליפ שבו נראים חסידי ברסלב רוקדים ברחובות תל אביב ושרים את השיר "ר' נ נח נחמ נחמן מאומן". בשנת 2000 הלהקה הוציאה EP נוסף והתפרקה.
בשנת 2001 יצא האלבום השלישי של "הפה והטלפיים" "ירושלים".
בשנת 2002 הפיק את "סונול", תקליט הסולו הראשון של רועי ארד, שיצא לאחר פירוק הלהקות "פינג-פונג" ו"קנאק/פופ", בהן ארד היה חבר. האלבום יצא בחברת תקליטים עצמאית שהקים אוריון בשם "רא רקורדס", ואוריון גם ניגן באלבום ברוב הכלים. את ארד הכיר אוריון כשהחל להפיק אלבום ל"קנאק/פופ" שלא יצא לבסוף.
בשנת 2003 הפיק את תקליטה הראשון של שילה פרבר, ואת הדיסק "סקאנדל" של להקת הפאנק רוק "BEER7" תחת "רא רקורדס".
בשנת 2004 אוריון הוציא EP ראשון שבו הוא הסולן, "גיבור גיטרה". מופיעים בו ארבעה שירים בלבד. שני שירים מתוכו, "גיבור גיטרה" ו"מוות" הם שירי רוק בוגרים ורציניים ושניים אחרים קלילים יותר. אחד מהם, "חיוך קטן", הוא ביצוע חדש לשיר של "הפה והטלפיים" מתוך "ירושלים", והאחר הוא "רינגטון" האינסטרומנטלי, שבהתאם לשמו נוגן בשילוב של להקה חיה וטלפון נייד שתוכנת במיוחד באמצעות רינגטון.
בשנת 2005 הוציא אוריון EP שני, "קר EP". מתוכו יצא הסינגל "קר". כל השירים בו נכתבו על ידי אוריון פרט ל"תופסת", שמילותיו נכתבו על ידי חברו הוותיק אסף גברון. באותה השנה התארח כגיטריסט בשני שירים באלבומו השני של שי נובלמן, Beautiful Life. אוריון ליווה את נובלמן כגיטריסט בהופעותיו בין השנים 4–2003, ולשניים הייתה הכרות עוד החל בשנת 1993, עת אוריון הפיק שיר ללהקת ג'וני הכבאי בה היו חברים נובלמן וספי אפרתי. אוריון ונובלמן אף הקימו צמד מוזיקלי בשם, The Greatest Hits, שהוציא קלטת בהפצה מחתרתית בשנת 1994 והשניים יצאו במופע משותף בשנת 2007.
בשנת 2006, אוריון הפיק את אלבום הבכורה של להקת "דפנה והעוגיות", ששתיים מחברותיה (דפנה קינן ותמר זיו) מנגנות גם בלהקת הליווי של אוריון. באותה השנה ניגן אוריון גם באלבום "חותך בחתך הזהב" של ערן צור.
בשנת 2008 ניגן אוריון במספר שירים באלבום הסולו השלישי של אלונה דניאל, "ליל הבכורה".
בשנת 2009 ניגן אוריון במספר שירים באלבומו של גלעד כהנא שיצא תחת השם "The Walking Man".
בשנת 2010 הפיק אוריון את אלבום הבכורה של להקת רוצי בובה "אגאגבו".
בשנת 2011 יצא אלבום הבכורה של הזמרת דיה רז בו ניגן אוריון גיטרות ושר את השיר "מעליב אותי".
בשנת 2012 הוציא אוריון את אלבום הסולו השני שלו, "האחרון" והשתתף בפסטיבל הפסנתר בפעם השנייה.
במרץ 2016 הוציא אוריון לאור אלבום שהקליט ב-1996 עם ענבל פרלמוטר בלונדון, תחת השם "Inbalance", ובעקבות מותה של פרלמוטר נותר גנוז במשך עשרים שנה. ביוני 2016 יצא אלבום הסולו השלישי של אוריון, "גרמנים באוגנדה", בו מתארחים רייסקינדר והילה רוח.
בשנת 2017 השתתף אוריון באלבומה של המוזיקאית אור אדרי בשיר "על הסף", גרסת כיסוי לשיר חי על הסף של להקת סאבווי סאקרס. בקליפ אותו ביימה אדרי, השתתפו אוריון, אדרי עצמה, אביב מארק וסטארקה רוגוזין.
בשנת 2018 הפיק אוריון את אלבומה השני של הילה רוח "מוזיקה לפרסומות".
בשנת 2019 הצטרף כגיטריסט למופע המחווה לחלונות הגבוהים "שרים החלונות" עם אסף אמדורסקי, שלומי שבן ויעל קראוס. כמו כן הפיק מוזיקלית ולקח חלק במופע של שילה פרבר - "הסכין הגרזן והתער" שירי רצח ואפלה. אלבום האוסף של נוודי האוכף - הצמד שלו עם רוגל אלפר שהקליט עשרות שירים בעלי אופי מחאתי וסאטירי בין השנים 2003 ל-2007 יצא לקראת סוף השנה בלייבל אוגנדה.
בשנת 2020 הוציא שלושה שירים כסניגלים - "הטנק" יחד עם עמיר לב ששר וכתב את המילים, "אין אותי" עם זיו בראשי ששרה וכתבה את המילים ואת "ויפקס" שאת מילותיו כתבה הילה רוח ומשתתפת בקולות.
בפברואר 2021 הפיק יחד עם אורי קוטנר את הביצוע של אסף אמדורסקי והמסך הלבן ל"דו-דיעז" של היחידה לטיפול נמרץ במסגרת האוסף "צו השעה", לקח עם שילה פרבר חלק באלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט בשם "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט" ובו חידשו את שירו "סוף לסיפור". לצידם השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, האחים צברי, נומקה, עומר מושקוביץ, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק. כמו כן ניגן בשני שירים באלבום הבכורה של זיו בראשי ובשני שירים באלבומה השני של אור אדרי.
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
סין המרכזית
לאחר חלוקה גאוגרפית מחודשת, סין המרכזית היא באופן רשמי חלק מ"דרום-מרכז סין" (中南), אך בחלוקה אדמיניסטרטיבית רשמית זו, אינו כולל את ג'יאנגשי. בהקשר של התכנית של "עליית סין המרכזית" על ידי מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין של 2004, המחוזות הקרובים הנוספים שאנשי ואנחויי, נכללים, ומוגדרים גם אזורים של מרכז סין לפיתוח אזורי.
ERIC
ERIC (ראשי תיבות של "Education Resources Information Center" - בעברית, "מרכז מקורות מידע על חינוך") הוא שמו של מאגר מידע ביבליוגרפי, העוסק בתחום מדעי החינוך. המאגר מכיל רישום ביבליוגרפי של 1.2 מיליון פרסומים, מאמרים מדעיים בעלי ביקורת עמיתים, חסרי ביקורת עמיתים, ספרים, נירות עמדה, סיכומי כינוסים מדעיים ופרסומים אחרים בתחום החינוך שפורסמו החל משנת 1966 בשפה האנגלית.
המאגר הממומן על ידי מחלקת החינוך של ארצות הברית, מאפשר לגולשים גם להציע חומר להוספה אל מאגר המידע.
לאחר שנת 2004, ירדה איכות סינון החומר המוכנס למאגר, בשל קיצוצים בתקציב הפעלתו.
זאב זהוב אפריקאי
למרות השוני הגנטי שנמצא בינו לבין התן הזהוב, הדמיון הגנטי ביניהם רב מספיק על מנת לאפשר להם להזדווג ביניהם.
תפוצה
הזאב הזהוב נפוץ בצפון מזרח ובצפון מערב אפריקה. הוא מצוי גם בישראל, בה נמצא גם המין אליו השתייך בעבר – התן הזהוב.
תיאור
הזאב הזהוב הוא כלבי בינוני, צבעו חום זהוב-אפרפר השוקל בין 7 ל-15 ק"ג, וגובהו כ-40 ס"מ. יש לו אף ואוזניים ארוכים, וזנבו קצר יחסית (כ-20 ס"מ).
בהשוואה לתן הזהוב, ראשו של הזאב הזהוב האפריקאי מחודד יותר, ושיניו חדות וחסונות יותר. כמו כן אוזניו ארוכות יותר ומצחו גבוה יותר.
דומניאנו
דומניאנו (באיטלקית: Domagnano) היא אחת מתשע הקסטלי, היחידות האדמיניסטרטיביות המרכיבות את סן מרינו.
העיר ממוקמת בצפון-מזרח המדינה ומשתרעת על שטח של 6.62 קמ"ר. בשנת 2006 התגוררו בדומניאנו 2,865 תושבים. העיר גובלת בסראוואלה, בפאטאנו ובבורגו מג'ורה. קבוצת הכדורגל של העיר היא אף.סי. דומניאנו.
מרטין אינדיק
מרטין שון אינדיק (באנגלית: Martin Sean Indyk; ) הוא איש אקדמיה ודיפלומט אמריקאי-יהודי. כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשתי קדנציות לא-רציפות. עמד בראש מרכז סבן למדיניות במזרח התיכון במכון ברוקינגס. שירת כשליח המיוחד לישראל במהלך השיחות עם הפלסטינים בשנים 2013–2014. לפני כן שירת בין היתר כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב בממשל קלינטון.
קורות חיים
ב-1982 היגר לארצות הברית והחל לעבוד כמנהל מחקר בלובי הפרו ישראלי איפא"ק. ב-1985 ייסד את מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב, שהתמחה ביחסי ישראל-ערב ומדיניות מזרח תיכונית בכלל, ושימש כמנהלו במשך שמונה שנים, עד 1993 עת הוחלף על ידי הסופר וההיסטוריון רוברט סטלוף. הוא שימש גם כפרופסור נספח בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שם לימד על הפוליטיקה הישראלית ומדיניות חוץ.
הוא לימד במכון המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה, במרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ובמחלקת הפוליטיקה של אוניברסיטת מקאוארי בסידני. אינדיק פרסם פרסומים רבים על אודות תהליך השלום הישראלי-ערבי, יחסי ארצות הברית–ישראל ועל האיומים על יציבות המזרח התיכון הנשקפים מעיראק ואיראן.
הוא שימש כעוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון וכמנהל בכיר של תחום המזרח הקרוב ודרום אסיה במועצה לביטחון לאומי. בעת ששירת במועצה לביטחון לאומי שימש גם כיועץ ראשי לנשיא וליועץ לביטחון לאומי בנושאי ישראל-ערב, עיראק, איראן, ודרום אסיה. הוא היה חבר בכיר בצוות השלום למזרח התיכון של מזכיר המדינה וורן כריסטופר ושימש כנציג הבית הלבן בוועדה האמריקנית-ישראלית למדע וטכנולוגיה.
הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשתי קדנציות, מאפריל 1995 עד ספטמבר 1997 ומינואר 2000 עד יולי 2001.
מאז 2006 משמש חבר בדירקטוריון הקרן החדשה לישראל, כמו כן מכהן כסגן נשיא וחבר דירקטוריון מכון ברוקינגס.
בשנת 2013 נשלח על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לתווך במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים. ביוני 2014, לאחר הקפאת המשא ומתן, פרש אינדיק מתפקידו.
הוא היה נשוי לג'יל ולזוג יש שני ילדים.