cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויקטור בן-נעים
מנהל המחלקה לספריות
אחד התהליכים החשובים היה אקדמיזציה של הכשרת ספרנים והרחבת לימודי הספרנות לכלל לימודי ספרנות-מידענות במכללות: לקראת תואר "ספרן מורשה" בסמינר אורנים, מכללת בית-ברל, במכללת גורדון בחיפה, במכללת דוד ילין בירושלים ובמכללת קיי בבאר-שבע.
במהלך השנים היה בן-נעים שותף להקמת ספריות ציבוריות במגזר היהודי ובמגזר הערבי, וליווה את תכנונם והקמתם של מבני ספריות ציבוריות, מרביתם מבנים חדשים ומיעוטם מבנים משופצים.
במשך שנות ניהולו ליוותה המחלקה ופיקחה על בניית כ-290 מבנים של ספריות צבוריות במימון ובשיתוף גורמים ממשלתיים שונים.
עם השינוי בדפוסי הקריאה והתרבות בשנות האלפיים, עודד בן-נעים את המגמה להפוך את הספריות למרכזי למידה, תרבות ופנאי, בין השאר על ידי הכנסת מדיה מגוונת לספריות כגון: תקליטורי מוזיקה וסרטים,, על ידי הקמת מרכזי מורשת מקומית, מימון פרויקט אתר אינטרנט לכל ספריה ופורטל מקיף לקוראים, לסופרים ולספריות בשיתוף עם מרכז הספר והספריות, ועל ידי מתן סיוע תקציבי ניכר לקיומן של פעילויות תרבות בספריות.
המחלקה לספריות משלמת לסופרים תשלומים שנתיים כדי שיפנו זמן נוסף לכתיבה על בסיס פופולריות השאלת הספרים בספריות הציבוריות.
חיים פרטיים
נשוי לאני לבית לוי. הורים לשלושה: דוד, אוצר "יהדות" ואוסף הספרים הנדירים וכתבי היד בספריית אוניברסיטת בר-אילן; מיכאל ותמר. אחיו, הרב שלמה בן נעים זצ"ל, שימש מורה לתנ"ך ואיש קבלה שחי ברובע היהודי
ז'אן קרזו
ז'אן קרזו (Jean Carzou; בארמנית: Ժան Գառզու; 1 בינואר 1907 – 12 באוגוסט 2000) היה אמן, צייר ומאייר צרפתי-ארמני שעבודתו עיטרה את הרומנים של ארנסט המינגוויי, ארתור רמבו, אז'ן יונסקו ואלבר קאמי.
ביוגרפיה
קרזו נולד בשם קרניק זולומיאן (בארמנית: Գառնիկ Զուլումեան) בחלב, סוריה, למשפחה ארמנית. לימים קרזו יצר את שמו מההברה הראשונה של שמו הפרטי ושם משפחתו, להן הוסיף את שם החיבה הפריזאי ז'אן. הוא רכש את השכלתו בקהיר, מצרים ועבר לפריז ב-1924 על-מנת ללמוד ארכיטקטורה. הוא החל לעבוד כמעצב תפאורה לתיאטרון, אולם נוכח לדעת כי הוא מבכר ציור.
ב-1952 עיצב תלבושות ל-Les Indes Galantes של ז'אן-פיליפ ראמו באופרה של פריז. עבודותיו הבאות היו עם Le Loup (1953) ל"בלטים" של רולאן פטי, ז'יזל (1954) ו"עתליה" (1955) באופרה ובקומדי פרנסז.
בהיותו בן שמונים ואחת השלים את ציור קירותיה של הקפלה בעיר מאנוסק (Manosque) שבפרובאנס.
קרזו היה חבר המכון של צרפת, נבחר לאקדמיה לאמנויות היפות, אליה נכנס במקומו של הצייר ז'אן בושו שהלך לעולמו ב-1977. הוא זכה באות מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת.
חבורת גלואה האבסולוטית
במתמטיקה, חבורת גלואה האבסולוטית של שדה \ K היא חבורת גלואה של הסגור הספרבילי מעל \ K (הסגור הספרבילי שווה לסגור האלגברי עבור שדות ממאפיין אפס). חבורת גלואה האבסולוטית של המספרים הרציונליים (ובאופן כללי יותר, של שדות מספרים) היא אחד האובייקטים המרכזיים הנחקרים במסגרת תורת המספרים האלגברית.
חבורת גלואה האבסולוטית היא חבורה פרו-סופית, המתקבלת כגבול פרויקטיבי של חבורות גלואה של ההרחבות הסופיות.
דוגמאות
נסמן ב-\Gamma_F(p) את המנה המקסימלית של \Gamma_F שהיא חבורת-p. אם F שדה מקומי ממאפיין p, אז \Gamma_F(p) חופשית (Shafarevich). אם F הרחבה סופית של, אז \Gamma_F(p) היא חבורה (פרו-סופית) בעלת יחס יחיד.
ג'רלד הנדרסון
נעורים ומכללות
הנדרסון נולד בעיר קולדוול שבניו ג'רזי, וכבר בנעוריו התבלט כאתלט מצטיין כשזכה פעמיים ברציפות באליפות המחוזית בקפיצה לגובה ובקפיצה משולשת. כישרונו האתלטי בא לידי ביטוי גם במגרשי הכדורסל, כשהוביל את קבוצת התיכון בה שיחק, "אקדמיית אפסיקופל", לאליפות התיכונים של פנסילבניה במשך שנתיים רצופות. בעונתו האחרונה בתיכון, 2005/2006, הוביל את קבוצתו בממוצעי נקודות (21.5), ריבאונדים (8.6), אסיסטים (3.9) וחטיפות (1.7) למשחק. בעונה זו הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן היוקרתי והוביל בו את קלעי קבוצת המזרח עם 16 נקודות. כמו כן ניצח הנדרסון בתחרות ההטבעות שהתקיימה במסגרת האירוע.
לאחר לימודיו התיכוניים בחר הנדרסון ללמוד באוניברסיטת דיוק. בעונת ה מיעט הנדרסון לקבל דקות משחק, אך בעונתו השנייה שובץ לחמישייה הפותחת וקלע 12.7 נקודות בממוצע למשחק. בשנתו השלישית והאחרונה במכללה השתפר הנדרסון והוביל את קלעי קבוצתו עם 16.5 נקודות למשחק, ובסיום העונה נבחר לחמישייה המצטיינת של מחוז ה-ACC.
שארלוט בובקאטס/הורנטס
הנדרסון נבחר בבחירה ה-12 בדראפט 2009 על ידי קבוצת שארלוט בובקאטס. אחרי עונת רוקי חלשה, הפריצה בקריירה של הנדרסון הגיעה במהלך עונתו השנייה, בפברואר 2011, עת שובץ לחמישייה הפותחת וקיבל דקות משחק רבות יותר. בחציה הראשון של העונה שיחק הנדרסון 19 דקות בממוצע למשחק, בהן קלע 6.9 נקודות, ולעומת זאת ב-25 המשחקים האחרונים של העונה זכה לממוצע של 33.8 דקות משחק והעלה את תרומתו ל-14.3 נקודות למשחק.
בעונת המקוצרת העמידו הבובקאטס את מאזן הניצחונות הגרוע בתולדות ה-NBA (10.6%) כשניצחו 7 מתוך 66 משחקיהם, אך הנדרסון המשיך להציג יכולת אישית טובה כשפתח בכל 55 המשחקים בהם שותף, קלע 15.1 נקודות למשחק והיה אחת מנקודות האור הבודדות בעונה העגומה של הבובקאטס. ב-12 במרץ 2013 קלע הנדרסון שיא קריירה של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על בוסטון סלטיקס, וכשבועיים לאחר מכן השווה שיא זה במשחק נגד ניו יורק ניקס.
ב-30 ביולי 2013 חתם הנדרסון על הארכת חוזה בשארלוט ל-3 עונות נוספות עבור 18 מיליון דולר.
לוח השנה של פירלי
לוח השנה של פירלי הוא לוח שנה היוצא לאור מדי שנה, מאז 1964 בידי החברה בת הבריטית של חברת הצמיגים האיטלקית פירלי. לוח השנה לא יצא לאור בשנים 1975–1983 עקב משבר כלכלי שדחף את החברה לקיצוץ בהוצאותיה.
ג'רלד הנדרסון
פורטלנד טרייל בלייזרס
ב-24 ביוני 2015 נשלח הנדרסון בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם נואה וונלי, בתמורה לניקולא באטום. בעונתו היחידה בקבוצה הציג יכולת מאכזבת ותרם 8.7 נקודות בממוצע למשחק.
פילדלפיה 76'
לקראת עונת חתם הנדרסון על חוזה לשנתיים בפילדלפיה 76', עבור 18 מיליון דולר. בסיום אותה עונה שוחרר מהקבוצה, ועבר ניתוח בירך אשר השבית אותו ממשחק למשך שנה שלמה.
בינואר 2019, לאחר כשנה וחצי מאז השתתפותו האחרונה במשחק NBA, החל לשמש כפרשן במשחקי שארלוט הורנטס, וב-30 באפריל 2019 הודיע באופן רשמי על פרישה ממשחק.
לוח השנה של פירלי
לוח השנה מחולק בתפוצה מוגבלת כשי עסקי ללקוחות נבחרים של פירלי ולאח"מים. כל לוח שנה כולל תצלומים של דוגמניות נודעות (ולעיתים נדירות דוגמנים) בלבוש מזערי ואף בעירום, והוא מצולם בידי צלם בעל מוניטין (ולעיתים שני צלמים). עם הדוגמניות והידועניות המפורסמות שהופיעו בלוח השנה במהלך השנים נמנות נעמי קמפבל, ג'יזל בונדשן, קייט מוס, סינדי קרופורד, היידי קלום, סופיה לורן, פנלופה קרוז, קרולינה קורקובה, אדריאנה לימה, הילרי סוונק, דיאנה דונדואי, אדיטה וילקויקיוט ועוד. עם הצלמים שצילמו את לוח השנה נמנים אנני ליבוביץ', טרי ריצ'רדסון, קרל לגרפלד והלמוט ניוטון.
בלוח השנה לשנת 2016 חרגה החברה ממנהגה, ובלוח, המצולם בידי אנני ליבוביץ', יופיעו נשים נודעות שאינן דוגמניות, בלבוש מלא. עם נשים אלה נמנות הטניסאית סרינה ויליאמס, הקומיקאית איימי שומר, המוזיקאית פטי סמית' והאמנית יוקו אונו.
קווין בייקון
קווין בייקון (באנגלית: Kevin Bacon; נולד ב-8 ביולי 1958) הוא מוזיקאי, שחקן קולנוע ותיאטרון ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אובי ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
בייקון נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה. אביו היה מתכנן הערים הנודע אדמונד בייקון, ואמו, רות הילדה הולמס, הייתה מורה ופעילה פוליטית ליברלית. הוא הצעיר מבין ששת אחיו, וביניהם הזמר והמוזיקאי מייקל בייקון.
את לימודיו התיכוניים עשה ב-"Julia R. Masterman School". בגיל 16 זכה במלגה מלאה כדי ללמוד בבית הספר לאמנויות של מושל פנסילבניה באוניברסיטת באקנל, תוכנית אמנותית בת חמישה שבועות במימון המדינה, בה למד תיאטרון תחת ד"ר גלורי ואן סקוט. החוויה גיבשה את תשוקתו של בייקון לאמנות. בגיל 17 עזב את בית הוריו כדי לפתח קריירת משחק בתיאטרון, בניו יורק.
קריירה
הוא החל את קריירת המשחק המקצועי שלו באוף-ברודוויי, ופריצתו בברודוויי אירעה ב-1983, כששיחק לצידם של שון פן וואל קילמר במחזה "Slab Boys".
את בכורת הקולנוע שלו עשה בייקון בסרט "בית החיות" בשנת 1978. שנתיים לאחר מכן, הופיע בסרט האימה הקלאסי "יום שישי ה-13", ומאז זכה לפרסום רב. בשנה זו שיחק במספר פרקים באופרת הסבון "אור מנחה" בתפקיד טי ג'יי וורנר. בייקון ידוע בשל תפקידיו בסרטים: "פוטלוס" (1984), "קו הדממה" (1990), "פחד עד מוות" (1990), "נהר הפרא" (1994) שעל תפקידו זה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, "אפולו 13" (1995), "סליפרס" (1995), "משולש פראי" (1998), "מיסטיק ריבר" (2003), "X-מן: ההתחלה" (2011).
בשנת 1996 ביים את דרמת הטלוויזיה "Losing Chase" לרשת Showtime. הסרט היה מועמד ל-3 פרסי גלובוס הזהב ביניהם לפרס השחקן (בו ברידג'ס), פרס השחקנית (הלן מירן, זכתה) ולסרט הטלוויזיה הטוב ביותר. ב-2005 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "מאהב קטן", בו גם כיכב באחד התפקידים הראשיים לצד אשתו קירה סדג'וויק, כמו כן גם סנדרה בולוק ומאט דילון. לאחר מכן, ביים 4 פרקים מתוך סדרת הטלוויזיה "המפענחת".
בשנת 2009 שיחק בסרט הטלוויזיה של HBO "יד המקרה" בתפקיד הלוטננט קולונל מייקל שטרובל. שנה לאחר מכן זכה על משחקו בסרט בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך, וקיבל מועמדות לפרס אמי ולפרס סטלייט.
בשנת 2013 החל לגלם את דמותו של ריאן הארדי בסדרת הדרמה "המעקב" בתור סוכן FBI שפרש מתפקידו וכעת חוזר לאחר שפושע שהכניס לכלא פעם נמצא משוחרר בחוץ. את תפקיד זה גילם למשך 3 עונות עד 2015, וזכה בפרס סאטורן לשנת 2013 וקיבל שוב מועמדות לשנת 2014.
בשנת 2017 כיכב בסדרת הטלוויזיה הקומית "אני אוהב את דיק" של רשת Amazon, ועל תפקידו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית או סדרה מוזיקלית לשנת 2018.
חיים אישיים
בייקון נשוי לשחקנית ויורשת הנפט היהודייה קירה סדג'וויק מאז 4 בספטמבר 1988, ולהם שני ילדים, טרוויס סדג'וויק וסוסי בייקון, שאף הופיעה לצד הוריה בסרט "מאהב קטן". ב-1995 הקים יחד עם אחיו מייקל את להקת "האחים בייקון". הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים.
ניואל'ס אולד בויס
קלוב אתלטיקו ניואל'ס אולד בויס (בספרדית: Club Atlético Newell's Old Boys) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המוכר בעיקר בזכות מחלקת הכדורגל שלו. במועדון גדלו רבים משחקניה הגדולים של ארגנטינה, ביניהם ליונל מסי. הקבוצה היא אחת משתי הנציגות הבכירות של העיר רוסאריו, בנוסף לרוסאריו סנטרל ובין שתי הקבוצות ישנה יריבות גדולה.
המועדון נוסד ב-3 בנובמבר 1903 על ידי תלמידים לשעבר מהבית ספר האנגלי ברוסאריו כהוקרה למורה ומאמנם יצחק ניואל. ב-1974 זכה המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו באליפות אחרי שזכתה בטורניר ה"מטרופוליטנו". תקופת השיא מבחינת המועדון הייתה בין השנים 1987 עד שנת 1992 אז זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות והעפילה פעמיים לגמר גביע ליברטדורס. אחד המאמנים הבולטים באותן שנים היה מרסלו בייאלסה.
הקבוצה משחקת במדים שחורים-אדומים הלקוחים מדגלי גרמניה ובריטניה וזאת בשל מוצאו הבריטי של יצחק ניואל ומוצאה הגרמני של אשתו.
הקבוצה מכונה "המצורעים" וזאת מכיוון שהמועדון קידם משחק צדקה להקמת מרפאה לטיפול בצרעת בשנות ה-20.
היריבות בין ניואל'ס לרוסאריו סנטרל, הנציגה השנייה של העיר רוסאריו בליגה הארגנטינאית היא אחת היריבויות הוותיקות והטעונות בכדורגל הארגנטינאי. משחקי הדרבי ("קלאסיקו") בין שתי הקבוצות מושכים קהל רב ולעיתים גוררים אף מעשי אלימות. "הקלאסיקו של רוסאריו" נחשב לאחד החשובים בכדורגל הארגנטינאי, והוותיק מביניהם (המשחק הרשמי הראשון נערך ב-18 ביוני 1905).
הקבוצה משחקת באצטדיון מרסלו בייאלסה אשר נבנה ב-1911 אך עבר שיפוץ מסיבי ב-1979 וב-1997. האצטדיון מכיל מקום ל-42,000 אוהדים.
תארים
בטורניר האפרטורה של שנת 2009 נאבקה ניואל'ס אולד בויס על האליפות עד המחזור האחרון אך בסופו של דבר הפסידה אותה לבאנפילד. לפני המחזור האחרון הייתה ניואל'ס אולד בויס במקום השני עם שתי נקודות פחות מבנפילד, אך הפסידה במשחק האחרון בתוצאה 2:0 לקבוצת סן לורנסו.
יחסי עובד–מעביד
יחסי עובד-מעביד הם היחסים החוזיים שבין עובד לבין מעביד, שבמסגרתם מבצע העובד עבודה בעבור מעבידו.
משפט העבודה נועד להסדיר בעיקר יחסים בין עובד למעביד, כך שנקודת המוצא בהחלת משפט העבודה על מקרה ספציפי הוא בזיהוי של הצדדים כעובד וכמעביד. סעיף 24(א)(1) לחוק בית הדין לעבודה מסמיך באופן ייחודי את בתי הדין לעבודה לדון בשאלה המקדמית בדבר עצם קיום יחסי עובד ומעביד.
טרמינולוגיה בחוקי מדינת ישראל
בדיני העבודה שימש במשך שנים רבות המושג "יחסי עובד-מעביד". ביולי 2014, במסגרת חוק להחלפת המושג "מעביד" במושג "מעסיק", הוחלף המושג "יחסי עובד-מעביד" במושג "יחסי עבודה". בחוקים אחדים, כגון פקודת מס הכנסה, נמשך השימוש במושג "יחסי עובד-מעביד".
מיהו עובד
העבודה יכולה להתבצע בתבניות העסקה שונות. יחסי עובד מעביד הם לא האופציה היחידה. העבודה יכלה להתבצע על ידי קבלן, משתתף חופשי (פרילנסר), בהתנדבות, באמצעות חברות כ"א, על פי דין - שופט, ועוד. לצורך משפט העבודה יש חשיבות עליונה בקביעה כי נתקיימו יחסי עובד מעביד, שכן חוקי המגן, והזכויות הסוציאליות שהם מקנים, חלים על עובדים בלבד. השווי הכספי של זכויות אלה, הוערך על ידי בית הדין הארצי לעבודה, בשיעורים של בין 25% ל-50% תוספת לשכר.
יחסי העבודה הם יחסים דינמיים, כך שלא ניתן לתת הגדרה סטטית לשאלה מיהו עובד. לשם כך התוו בית הדין הארצי לעבודה ובית המשפט העליון, בפסקי דין אחדים, מספר מבחנים לקביעת מיהו עובד. המבחנים העיקריים הם:
עם השתנות תבניות העסקה לתבניות מודולריות, ישנה נטייה להרחיב את ההגנה לאנשים שאינם נמצאים במסגרת יחסי עובד-מעביד. בפסק דין סיוון טבע בית המשפט העליון מושג "משתתף חופשי" לתחום התקשורת, המוגדר כנותן שירותים שאינו עובד שכיר. המשתתף החופשי נהנה מאי-תלות ומהיעדר חובות ארגונית, אין לו כפיפות ולכן אינו זכאי להגנות חוקי המגן. אולם בית המשפט הגביל את מושג ה"משתתף החופשי" בבג"ץ מור כך שאם יש תלות בין מעסיק לעובד, יש מחייבות העובד לבצע עבודה תוך זמן מסוים, ויש משך ורצף העסקה, ייחשב העובד כשכיר והוראות חוקי המגן יחולו עליו. השופט אהרן ברק מדבר בבג"ץ מור על קבוצה חדשה הראויה להגנה והיא: "מעין עובד".
מיהו מעביד
חברות כוח אדם, המספקות עובד זמני, שכפוף ישירות למזמין העובד, הן תווך בין המעסיק בפועל לבין העובד. בשלב מאוחר יותר נוסדו חברות שירותים המספקות שירות (ניקיון, שמירה ועוד) כאשר הן אחראיות על ביצוע המטלה כלפי מזמין העבודה.
לאור ריבוי המקרים בהם ניסה המעביד להתחמק מחבותו בדיני העבודה באמצעות הטענה שהתובע איננו עובד, התחזקה ההגנה סביב הגדרת העובד באופן שהרחיב אותה על מקרים שבעבר הוגדרו תובעים כקבלנים או כמשתתפים חופשיים (פרילנסרים או עצמאים). כתוצאה מכך, במהלך עשרים השנים האחרונות, מתמקדות טענות ההגנה של מעבידים המבקשים להתחמק מחבותם בסוגיה, האומנם הם המעבידים של התובע. שינוי יחסי העבודה, והפיכת יחסי עבודה משולשים לעניין שבשגרה הובילו לדיון ציבורי ממושך, שרחוק מסיום, בנוגע להגדרת המעביד.
צורה שנייה של יחסי עבודה הם יחסים אנכיים. המזמין פונה לקבלן והעובד עובד אצל הקבלן. בעוד שבמקרה הראשון קל יותר לזהות את המזמין כ"מעביד"- המקרה השני בעייתי יותר.
לוגוגרמה
לוגוגרמה או לוגוגרף היא סימן אורתוגרפי שמבטא מילה שלמה, או מורפמה (רכיב דקדוקי), להבדיל מסימנים המייצגים פונמות, או הברות. לדוגמה, הביטוי: 3% מורכב משתי לוגוגרמות, שמייצגות את הביטוי בעברית: שלושה אחוזים.
יחסי עובד–מעביד
מיהו מעביד
בשאלת מיהו מעביד נקבעו מספר מבחנים מרכזיים על ידי בית המשפט והם מבחני פס"ד רות (דב"ע נב/ 142-3, חסן עליאה אלהרינאת - כפר רות, פד"ע כ"ד 535):
לוגוגרמה
כיוון שלוגוגרמות אינן כוללות היבטים פונטיים, אפשר בקלות יחסית להעביר אותן משפה לשפה, בפרט כשהן מייצגות מילה שלמה. כך, הביטוי לעיל נוצר בשפות אירופיות, אולם הוא נכנס לשימוש גם בעברית ובשפות שונות נוספות.
יחסי עובד–מעביד
מיהו מעביד
המשמעות של הגדרת מזמין כמעביד היא העברת החובות שמוטלות על המעביד מהקבלן או חברת כוח האדם אל המזמין.
חוק העסקת עובדי חברות כח אדם (סעיף 12א) הגביל את תקופת ההעסקה ל-9 חודשים שבסופם יהפוך עובד כוח האדם לעובד מן המניין אצל המזמין. אף על פי שהחוק התקבל בשנת 2000 הוא נכנס לתוקף רק ב-2008. אכיפה נוספת נמצאה בהוראות החשב הכללי שהטיל חובה על התקשרויות של המדינה להיות שלא במסגרת "מכרזי הפסד" - דהינו להבטיח מעשית כי העובדים יקבלו שכר מעל המינימום.
לוגוגרמה
רוב שיטות הכתב המשמשות שפות מדוברות בימינו, הן שיטות אלפביתיות-פונמיות. כלומר, הן כוללות מספר מצומצם של סימנים, כשכל סימן מייצג פונמה בשפה (אם כי ברוב השפות, המערכת האלפביתית כוללת מספר גדול של חריגים). בכל זאת, גם בשיטות האלפביתיות-הפונמיות קיימים סימנים המייצגים מושגים שלמים, כלומר לוגוגרמות. הדוגמה המובהקת ביותר לסדרת לוגוגרמות היא עשר הספרות שכלולות ברוב שיטות הכתיבה בעולם. כל ספרה מייצגת מושג אריתמטי, וכללי הצירוף של הסימנים אינם תלויים בתחביר או במורפולוגיה של שפה מדוברת כלשהי. לדוגמה, הסימן 2 מייצג מושג אריתמטי שמכונה בעברית "שתיים" ובאנגלית "two". הסימן עצמו זהה בשתי השפות, כיוון שהוא מייצג מושג, ולא היבט פונטי של המילה המקבילה לו בשפה כלשהי. אף על-פי-כן, מטעמים של מסורת, בשפות כגון ערבית, פרסית, הינדית ויפנית משתמשים בלוגוגרמות אחרות לציון אותו מושג. לוגוגרמות נפוצות נוספות הן $ שמציין "דולר", % שמציין "אחוז". אפשר לראות גם בחלק מסימני הפיסוק לוגוגרמות. למשל הסימן ? מייצג את המושגים שאלה או תהייה, אם כי בשפה המדוברת אין ייצוג פונטי מובהק למושגים האלה. במקרה זה הסימן מקל על קריאת טקסט כתוב שאינו כולל רמזים חוץ-לשוניים כמו אינטונציה והבעות פנים. לפעמים הלוגוגרמות משולבות בסימנים פונטיים. כך, למשל, באנגלית, הביטוי 1st כולל את הלוגוגרמה 1 וביטוי פונטי st ("סט"), וביחד הם מייצגים את המילה האנגלית "first" ("ראשון").
יחסי עובד–מעביד
הערות שוליים
Работник
לוגוגרמה
ישנן שיטות כתיבה שבהן רוב הסימנים הם לוגוגרמות. שיטות כאלה היו נפוצות בתקופות קדומות במצרים ובמסופוטמיה, ומהן התפתחו בהדרגה שיטות כתיבה הברתיות ואלפביתיות.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי הכתב השומרי כלל בתחילתו לוגוגרמות, ומאוחר יותר הפך לכתב הברתי. שלב המעבר מכונה שיטת רבוס. בשיטה זו משתמשים בערך הפונטי של הלוגוגרמה בשפה נתונה, במקום במשמעותה, כדי ליצור סימנים חדשים. לדוגמה, שימוש בסימן ל"מיץ" יחד עם הסימן ל"פה" כדי ליצור את המילה "מצפה". שיטת המעבר הזאת הופכת את הכתב ספציפי לשפה. בהדרגה ייחסו הסופרים השומרים חשיבות רבה יותר לערך הפונטי של הסימן מאשר למשמעות שלו, עד שהכתב הפך הברתי לגמרי. אף על-פי-כן, השימוש בלוגוגרמות יכול להסביר את האימוץ המהיר יחסית של הכתב השומרי בידי דוברי השפה האכדית, שפה השונה מהשומרית במידה רבה. ייתכן שבתחילה השתמשו הסופרים האכדים בלוגוגרמות שומריות, וקראו אותן כמילים אכדיות. ככל שהתפתח הכתב השומרי והפך הברתי, הפכו הרישומים האכדיים בלתי ניתנים לקריאה עבור הסופרים השומרים ולהפך. כתב ההירוגליפים המצרי שונה מאוד מן הכתב השומרי, אולם נראה כי הוא התפתח בדרך דומה. הכתובת המצרית הראשונה שנמצאה מציינת את שמו של המלך (פרעה) נער-מר (3100 לפנה"ס) בשיטת רבוס - שמו כתוב באמצעות צירוף שתי לוגוגרמות, אולם ההתייחסות היא לערכן הפונטי: שרטוט של דג שפמנון, שנהגה "נער" במצרית עתיקה, ושרטוט של אזמל, שנהגה "מר".
שיטות כתב שבהן רוב הסימנים הם לוגוגרמות נפוצות עדיין במזרח-אסיה, בעיקר בסין וביפן. הכתב הסיני כולל עשרות אלפי לוגוגרמות. כל לוגוגרמה מבטאת מושג בשפה, ואפשר גם לצרף אותן להבעת מושגים נוספים. שימוש בשיטת רבוס נעשה לפעמים לצורך כתיבת שמות אנשים ומקומות זרים, אולם בדרך כלל צירופי הסימנים מתחשבים במשמעות הלוגוגרמות ולא בערכן הפונטי. השפות המדוברות בסין (כולן מכונות במערב "סינית") הן שפות אנליטיות, כלומר המורפולוגיה דלה, והמילים כמעט שאינן משתנות לפי מיקומן במשפט או קשריהן התחביריים עם מילים אחרות. לפיכך קל יחסית להשתמש בלוגוגרמות לכתיבת אחת מהשפות הסיניות.
השפה היפנית נכתבת בארבעה כתבים שונים, שניים מהם הברתיים (היראגאנה וקאטאקאנה), אחד מהם הוא תעתיק לטיני של יפנית (רומאג'י) ואחד מהם, המכונה קאנג'י, הוא כתב לוגוגרמי ששאל את סימניו מהכתב הסיני בתקופת שושלת האן. יפנית היא שפה בעלת מורפולוגיה עשירה יחסית. לפיכך הטקסט היפני הממוצע אינו נכתב בקאנג'י, אלא בהירגאנה שהיא הכתב היומיומי, ובו משובצים סימניות קאנג'י ומילים בקאטאקאנה.
כתב לוגוגרמות שימש חוקרים שערכו ניסויים בלשניים בקופי אדם. הפיזיולוגיה של קופי האדם לא מאפשרת הפקת צלילים דומים לצלילים אותם מאפשרת הפיזיולוגיה האנושית, לכן חוקרים משתמשים בשפת סימנים או בלוגוגרמות כדי לבדוק האם הקופים מסוגלים לרכוש שפה טבעית. קנזי, קוף ממין בונובו, למד לבטא את עצמו באמצעות לוגוגרמות. שפתו היא שפה מתוכננת, כלומר חיקוי של שפה טבעית, שבה במקום להגות את המילים, יש להקיש על לוגוגרמות המוטבעות על גבי מקלדת.
הרמן מינקובסקי
הרמן מינקובסקי (בגרמנית: Hermann Minkowski; 22 ביוני 1864 – 12 בינואר 1909) היה מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני ממוצא יהודי.
קורות חיים
מינקובסקי נולד בליטא למשפחה יהודית. אביו לוין בורוך, סוחר אמיד תרם חלקה לבניית בית הכנסת בקובנה. אחיו אוסקר היה ביולוג חשוב. מאוחר יותר המיר את דתו. את השכלתו רכש בקניגסברג ובברלין, ובין השאר למד אצל לאופולד קרונקר. בתקופת לימודיו פתר בעיה חשובה בתורת המספרים. בשנת 1885 מונה לדוקטור באוניברסיטת קניגסברג, ומאוחר יותר לימד באוניברסיטת בון. בשנת 1894 מונה למשרת פרופסור באוניברסיטת קניגסברג. בין השנים 1896 עד 1902 לימד במכון הטכנולוגי של ציריך. בשנת 1902 עבר ללמד באוניברסיטת גטינגן, עד מותו בשנת 1909. את המשרה בגטינגן קיבל בסיועו של ידידו הקרוב, דייוויד הילברט. מינקובסקי אף הציע להילברט (במכתב מה-5/1/1900) להציג סדרה של בעיות בקונגרס העולמי במתמטיקה ; הילברט אכן עשה זאת, ו-23 הבעיות שהציג שם השפיעו במידה רבה ביותר על התפתחות המתמטיקה במאה ה-20.
עבודתו המדעית
תרומתו העיקרית של מינקובסקי למדע המתמטיקה היה בתורת המספרים: הוא ייסד את התחום שנקרא 'גאומטריה של מספרים', וגילה את התוצאה היסודית בתחום, משפט מינקובסקי, ממנה נובע שמספר המחלקה של כל שדה מספרים הוא סופי. מינקובסקי עסק גם בגאומטריה, והמציא את גאומטריית נהגי המוניות.
אנוסי משהד
אנוסי משהד הוא שמם של חברי הקהילה היהודית בעיר משהד שבאיראן, שחבריה היו אנוסים לחיות כמוסלמים במשך 120 שנה ואף נקראו "ג'דיד אל אסלאם" ("המוסלמים החדשים") אך שמרו על יהדותם בסתר. כיום, אין במשהד אף יהודי, אחרי שכל המשפחות היגרו בשנות ה-40 של המאה ה-20 לעיר הבירה טהראן, חלקן עלו לארץ ישראל וחלקן היגרו למקומות אחרים.
רקע
בעיר משהד, במחוז ח'וראסאן אשר בצפון מזרח איראן, לא הייתה קהילה יהודית עד המאה ה-17. לפי המסורת העממית, הקהילה הגיעה לשם דרך שלוש תחנות ביניים. התחנה הראשונה הייתה בעיר מאזנדראן בשנים 1483–1647. לאחר מכן בשנת 1647 לערך החל מעבר הקהילה לקזווין כ-140 ק"מ צפון מערב לטהראן, שם חיו היהודים כ־100 שנה. בשנת 1747 החל מעבר הקהילה לעיר משהד.
בעיר נמצא קברו של האימאם השיעי, עלי א-רידא. היהודים נחשבו לטמאים, ולכן נאסרה עליהם הכניסה לעיר זו. בשנת 1747 שב שליט פרס נאדר שאה (שהיה סוני) ממסע כיבושים בהודו, קבע את משהד כבירתו והביא איתו אוצרות רבים, השאה ביקש משבע-עשרה משפחות יהודיות מהעיר קזווין לעבור למשהד כדי לנהל את אוצרותיו. המשפחות נענו לבקשתו וימים רבים נדדו עד הגיעם למשהד, אך בינתיים נרצח השאה והמשפחות שמצאו עצמם בעיר שיעית קנאית, קבעו את משכנן בגיטו מחוץ לחומות העיר וחיו בפחד מתמיד משכניהם.
עלילת הדם
ב-26 או 27 במרץ 1839 ערכו תושבי העיר טבח ביהודים, עקב עלילת דם. יצחק בן-צבי מתאר את השתלשלות העניינים בספרו "נדחי ישראל":
הקהילה מנתה אז כמאה משפחות, כארבע-מאות בני-אדם.
ייתכן שהטבח ארך יום אחד או יומיים (המקורות חלוקים בעניין התאריך המדויק). למחרת הטבח הצטוו היהודים לקבל עליהם את דת האסלאם או למות. יהודי משהד קיבלו על עצמם, כלפי חוץ, את האסלאם ונודעו כ"ג'דיד אל אסלאם" (מוסלמים חדשים). שנת האונס נתכנתה "אללה דאב" (מתת-אל, עונש משמים).
החיים במחתרת
אנוסי משהד לקחו על עצמם את המטלה הקשה של ניהול חיים כפולים – מוסלמים כלפי חוץ, אך יהודים בביתם. נשות הקהילה ניצלו את חוקי האסלאם בקשר לנשים ושמשו בתפקידים רבים: בלדריות לתשמישי קדושה, ארגון תפילות גברים במחתרת, חלוקת בשר שנשחט בשחיטה כשרה בסתר ועוד.
הגברים בקהילה קיבלו שני שמות: שם עברי, אותו קיבלו בטקס ברית המילה שנערך בסתר, ושם מוסלמי לשימוש ביום-יום. הנשים לא נזקקו לשם נוסף כיוון שלא באו במגע ישיר עם הציבור הרחב. כאשר נולדו בנות, מיד נוקבו אוזניהן, ענדו להם עגילים והכריזו "בת פלוני לפלוני", וכאשר הגיע מוסלמי לבקש את ידה של בת העדה התחוור לו שהיא כבר מאורסת לאחר. עם הזמן למדו המוסלמים שבנות הקהילה מאורסות מלידתן ונמנעו נישואי תערובת.
כדי ליצור מראית עין של מוסלמים לכל דבר הורו מנהיגי הקהילה לרכוש בשר טרף באטליז המוסלמי, אך להשליכו לכלבים ולחתולים. כמו כן, הורו לפתוח את החנויות בשבת אך להעמיד בהן ילד קטן שיאמר "אבא הלך, ועוד מעט יבוא...', עד אשר היה נמאס למחכה המוסלמי, והלך לדרכו. אנשי הקהילה בנו מקוואות במרתפים סגורים ללא אמצעי חימום, שהיוו אתגר גדול לטובלים בעיתות הקור. בני הקהילה מספרים שהסכנה הגדולה ביותר הייתה בתקופת הפסח – המוסלמים שניצלו את תמימות הילדים, היו שואלים אותם אם הוריהם כבר אפו מצות. על כן נאפו המצות במרתפים, לאחר חצות, כשהילדים כבר עלו מזמן על משכבם, ועד הבוקר העלימו את שרידי הקמח.
היחס המפלה לאנוסי משהד עמד להם לפעמים דווקא כיתרון: ראשי הדת המוסלמית בעיר הורו לשמור מרחק מ"ג'דיד אל אסלאם" – "המוסלמים החדשים", כך יכלו בני הקהילה להמשיך לקיים את חייהם כקבוצה בתוך הגטו היהודי ולהפריד, למשל, בין קברי בני העדה לקברי שאר תושבי העיר.
בנוסף, עצם התחזותם של האנוסים למוסלמים הקנה להם את האפשרות לעבוד בשלל עיסוקים בנוסף למסחר, ולכן עד היום הם נחשבים כקהילה היהודית-פרסית האמידה ביותר.
רבני הקהילה
כרבני המחתרת בדור הראשון שימשו הרב יוסף כהן ומולא כודאדאד אשר ניהלו את הקהילה בפעילות נמוכה בדור השני התאפשר ליהודים לנהוג ביותר הקפדה, בדור הזה הנהיגם הרב בנימיו אמינוף והרב מרדכי אקאלר אשר פתח מניינים וניהל מחתרת יהודית מסועפת שאיפשרה ליהודים לשמור על חיים יהודיים תקניים.
כיום רב הקהילה בישראל הרב שמשון מוראדי נינו של הרב מרדכי אקלר.
לימודים במחתרת
יהודי משהד נאלצו לשלוח את ילדיהם ללמוד בבתי הספר המקומיים, כדי שילמדו את מקצועות הליבה ויוכלו להשתלב בתעשייה בשלב מאוחר יותר של חייהם. התלמידים הצעירים נאלצו להתמודד עם התנכלויות מצד שאר ילדי הכיתה המוסלמים. התנכלויות אלו התבטאו בחרם, קללות ומכות שהיו סופגים יום יום כחלק משגרת בית הספר. גם המורים אשר היו אמונים על חינוך הילדים, היו חלוקים בדעותיהם לגבי שילובם של היהודים עם אלו המוסלמים. לרוב, נחשפו היהודים לעונשים קשים משל אלו המוסלמים. על פי עדויות של יהודי משהד, בגין איחור לכיתה קיבלו התלמידים היהודיים עונשים פיזיים כגון הטחת קרש עץ על אצבעותיהם והצלפות באמצעות שוט עור, שבמקור היה שייך למגדלי הבקר המקומיים. לעומתם, היו מורים אשר כיבדו את היהודים ואף הדגישו את מעלותיהם בפני תלמידי הכיתה בכך שדרשו מהם להיות מסודרים "כמו היהודים" ולעמוד כראוי במטלות אשר היה עליהם להגיש.
מעיד גבריאל ציוני, מאנוסי משהד: "גם כשהיינו משחקים כדורגל עם שאר תלמידי בית הספר, בכל פעם שנמצאה סיבה לריב ולהתגוששות, מצאנו את עצמנו בורחים מן המגרש על מנת שהמוסלמים לא יפליאו בנו את מכותיהם ושוב נחזור חבולים הביתה"
בני הקהילה היהודית אף הוכרחו ללמוד בימי שבת ובימי חג היהודים, וכאשר נעדרו, ספגו עונשים רבים, חבטות והשפלות.
המקצועות אותם למדו בבתי הספר התרכזו בלימודי השפה הפרסית המדוברת ואף המקראית, לימודי המסורת המוסלמית, חשבון, היסטוריה וגאוגרפיה. בבית הספר המרכזי בעיר משהד למדו אף את השפה האנגלית. בנוסף, לימוד הקוראן והמסורת המוסלמית בכלל, והאיראנית בפרט היו חלק משגרת הלימודים.
לימודיהם התורניים של בני יהדות משהד, אשר נעשו בסתר ולאחר שעות הלימודים, התקיימו בעיקר בחצר בית הכנסת או בביתו של המורה – ה"כליפה". הלימודים התרכזו בלימוד התורה, משנה, תפילות ופיוטים. באותם ימים רק יחידי סגולה היו בקיאים בתלמוד, במדרשי חז"ל ובספרות ההלכה והשו"ת ועל כן כמעט ולא נמצאו מורים יהודים אשר יוכלו ללמד מקצועות אלו.
בנות הקהילה אשר לא למדו מקצועות קודש כלל, עסקו בשעות הצהריים בלימוד תפירה, סריגה, בישול, ולעיתים אף בשיעורי שירה שהיו מועברים על ידי בוגרות הקהילה.
העלייה לישראל
בסוף המאה ה-19 היו במשהד, איראן, התנכלויות קשות לאנוסים. בשנים אלו נאלצו ראשי קהילת האנוסים לעלות לרגל למכה, וקבלו את התואר חג'. יהודים אלה אשר עלו למכה המשיכו בעלייה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון. ביניהם היו חג'י יחזקאל וחג'י אדוניה הכהן אשר רכשו אדמות ובנו חצרות עם בתי כנסת על שמם בשכונת הבוכרים בירושלים. בית הכנסת חג'י אדוניה הכהן נוסד בשנת 1900 ובחצר בית הכנסת התגוררו ראשוני משפחות העולים ממשהד.
בתחילת המאה ה-20 החלה עליית המשפחות ממשהד לארץ ישראל. רובם עלו לירושלים והתגוררו בחצרות משותפות. בשנות השלושים הוקמו הקהילות בערים שונות מחוץ לירושלים.
קיימים גם מרכזים נוספים פעילים של הקהילה בבני ברק, בהרצליה, בחולון, ובצפון תל אביב. עד היום יש בערים אלו ריכוזים של יוצאי משהד. בשנות הארבעים והחמישים, נמנו פעילים מבני העדה בתנועת החלוץ אשר העלתה לישראל רבים מבני הקהילה היהודית באיראן ובעיראק. בראש תנועת החלוץ באיראן עמדו מאיר עזרי, יצחק חכימי, ציון רוקני ואברהם חכמי, והתנועה הקימה פעילויות ותיאטרון קהילתי אשר הסוו את פעילות התעמולה הציונית והעלאת העולים לארץ ישראל.
בתי כנסת
כמו כן יש בתי כנסיות ב"בית אל" בתל אביב, בגבעתיים, בחולון, ובתוך מתחם בית האבות המשהדי בהרצליה.
אנוסי משהד בעולם
קהילת אנוסי משהד קיימה יחסים כלכליים ותרבותיים עם מדינות אירופה בעודה נמצאת עוד באיראן, כגון: רוסיה, טורקיה, איטליה ועוד. כתוצאה מכך מספר רב של חלוצי הקהילה הם ילידי ברית המועצות ושאר מדינות אירופה אך המשיכו לנהל את חייהם באיראן, לאחר שחזרו מנסיעות העסקים או החופשות המשפחתיות. בנוסף, מתועדים מפגשים בית ספריים של כיתות לימוד פרסיות ורוסיות באותה תקופה.
כיום, מפוזרים בין היתר אנוסי משהד בגרמניה, אנגליה, איטליה, ישראל והקהילה הגדולה ביותר בניו יורק, ארצות הברית. הערכה כי מספרם הכולל של קהילת אנוסי משהד בכל העולם מונה כ־12,000 אנשים.
קהילת אנוסי משהד כיום
כיום מנוהלת הקהילה על ידי ועד מרכזי. קיימת יוזמה להפעלת סטודנטים בני העדה לתרומה לקהילה.
ציר הזמן של יהדות משהד
יהודי איראן נחשבים לצאצאי היהודים מגלות אשור משנת 722 לפנה"ס ומגלות בבל משנת 586 לפנה"ס. בתוך הפזורה הזו התפתחה קהילה קטנה של יהודים, בעיר משהד אשר הצטיינו בקשרים קהילתיים וכלכליים. להלן ציר הזמן של יהדות משהד (כפי שמופיע בבית התפוצות)
DEET
N,N-Diethyl-meta-toluamide, או בקיצור DEET הוא חומר דוחה חרקים. אופן השימוש בו הוא מריחה על העור או על בגד. DEET מגן מפני עקיצות יתושים וקרציות ולכן עוזר במניעה של מספר מחלות כגון מלריה וקדחת דנגי.
היסטוריה
ה-DEET פותח בידי צבא ארצות הברית בעקבות הלקחים מלחימת הג'ונגל במלחמת העולם השנייה. הוכנס לשימוש בצבא ארצות הברית בשנת 1946 ולשימוש אזרחי ב-1957.
מנגנון פעולה
DEET נקלט בקולטני החישה של חרקים ומעורר בהם סלידה. בנוסף מעכב ה-DEET את פעילות אנזים אצטילכולין אסטראז, וכך משבש את פעילות מערכת העצבים. בעבר סברו כי ה-DEET חוסם את קולטני הריח של החרק למולקולה 1-Octen-3-ol המופרשת בזיעה ובנשימה, וכך פוגע ביכולתו לאתר את יעדו, אולם השערה זו הופרכה בשנת 2008.
פרסום סמוי
פרסום סמוי הוא שיטת פרסום שבה מועברים מסרים פרסומיים, תמורת תשלום, בתכנים של אמצעי התקשורת, תוך הסתרה חלקית או מלאה של עובדת העברתם. פרסום סמוי יכול להתקיים בכל אמצעי תקשורת, אך הוא נפוץ במיוחד בקולנוע ובטלוויזיה. בתקשורת, הוא מכונה תכופות תוכן שיווקי, על אף שבתוכן שיווקי יש הודעה לצרכן שמדובר בפרסומת בניגוד לפרסום סמוי שהצרכן לא מודע לכך.
מרשל צרפת
מרשל צרפת (בצרפתית: Maréchal de France) הוא תואר ההצטיינות הצבאי הבכיר ביותר בצרפת. להלכה, מרשל של צרפת אינה דרגה צבאית, אלא תואר הניתן כהוקרה מיוחדת לגנרלים מצטיינים.
פרסום סמוי
באמצעות הפרסום הסמוי יש השתלטות איטית על המסך מצד המפרסמים, שאינם מסתפקים יותר במקבץ הפרסומות. מטרת הפרסום הסמוי היא להטמיע בתודעתו של הצופה את המוצר, את השירות, את סימן המסחר או את פעילותו של יצרן או ספק של שירותים. עקב ריבוי המסרים הפרסומיים הגלויים, נוצר אצל נמעני הפרסומת אדישות ואף אנטגוניזם כלפיה ולכן נוצר אצל המפרסמים הרצון להגדיל את השימוש בפרסומת הסמויה שפונה לתת-מודע של האדם באופן עקיף.
מרשל צרפת
מחזיקי התואר מקבלים שרביט בצבע כחול מעוטר בכוכבים (בתקופת המלוכה הבורבונית - פרחי אירוס, ובתקופת הקיסרות הראשונה - עיטים). על השרביט חקוקה הכתובת הלטינית Terror belli, decus pacis: "אימה במלחמה, קישוט בשלום".
פרסום סמוי
באנגלית מקובל להשתמש במונח Product placement, או Embedded marketing, לא תמיד בהקשר שלילי, אלא כדרך לגיטימית לקבל מימון להפקת סרטי קולנוע או טלוויזיה ממפרסמים.
מרשל צרפת
היסטוריה
התואר נגזר מהתואר Marescallus Franciae שנוצר בסביבות 1190, והוענק לראשונה לאיש הצבא אלבריק קלמנט על ידי המלך פיליפ השני.
בתקופת המלוכה בצרפת לפני המהפכה ובתקופת הרסטורציה הבורבונית היה תואר המרשל אחד מקבוצת תארים שכונו "הקצינים הבכירים של הכתר", הממונים לכל חייהם על ידי המלך. הוא לא היה התואר הבכיר ביותר: תואר רם מעלה אף יותר ממרשל של צרפת היה "מרשל כללי של צרפת" (התואר המלא נקרא "מרשל כללי של מחנות המלך וחילותיו", maréchal général des camps et armées du roi) אשר הוענק לשישה מצביאים לאורך השנים, חמישה בתקופה שלפני המהפכה ואחד (סו, מרשל מתקופת נפוליאון) בתקופת לואי פיליפ. הנושא בתואר המרשל הכללי זכה בפיקוד על כל כוחות צרפת, שלא כמרשל של צרפת שפיקד לרוב על צבא אחד (לצרפת היו מספר צבאות).
פרסום סמוי
פרסום סמוי פוגע בתחרות כיוון שלא כל גוף המעונין בפרסום מסוגל לשלם את הסכומים הנדרשים לפרסום מסוג זה, וכך נוצרת פגיעה במגוון ובפלורליזם של הגופים היכולים לפרסם. יש בעיתיות גם בפגיעה בחופש היצירה כאשר היוצר נדרש לשנות תוכן כדי לעמוד בדרישות המפרסם. ישנה גם דילמה מוסרית כאשר התוכן מוכון לקהל צעיר בעל מודעות נמוכה ויכולת סינון מוגבלת לתוכן אליו הוא נחשף.
מרשל צרפת
היסטוריה
בתקופת המהפכה בוטל התואר, אך משכונן נפוליאון את האימפריה הצרפתית הראשונה (1804-1814) הוחזר ונקרא בשם "מרשל של האימפריה". בתקופה זו, המרובה במלחמות, הוכתרו 27 מרשלים בתוך עשור. לאחר נפילת נפוליאון שונה שוב השם למרשל של צרפת, ושם זה נשמר גם בתקופת הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי שבה היו המרשלים חברים בסנאט.
בתקופה המודרנית
עם נפילת הקיסרות השנייה וכינונה של הרפובליקה הצרפתית השלישית סר חנו של תואר המרשל של צרפת, שנתפס ככרוך בתקופת הקיסרות. התואר לא הוענק שוב עד למלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה הוענק לשלושה מצביאים. במאה ה-20 זכו בו רק גנרלים ספורים, שהצטיינו בצורה יוצאת-דופן בשדה הקרב. כמחציתם זכו בתואר לאחר מותם. בתקופה המודרנית, תואר מרשל של צרפת מוענק לאחר שנחקק חוק מיוחד בפרלמנט, מקרה נדיר של חוק פרסונלי. כתוצאה ממצב זה, הוסיף אנרי פיליפ פטן, שזכה בתואר מרשל של צרפת על הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן עמד בראש ממשלת וישי, להחזיק בתואר גם לאחר שנאסר בעוון בגידה וכל תאריו וכיבודיו האחרים נשללו ממנו.
פרסום סמוי
המוצר בשימוש הכוכבים בקולנוע או בטלוויזיה
ישנן דרגות שונות של העברת מסרים פרסומיים סמויים. הבולטת שבהן היא הצגת המסר הפרסומי כחלק אינטגרלי של תוכן לא פרסומי. כך, לדוגמה, ניתן לראות בסרטי קולנוע או טלוויזיה את גיבורי העלילה כאשר הם משתמשים במוצרים שניתן לראות\להבחין בבירור במהלך הצפייה בזהותם המסחרית. בכתבה עיתונאית או בספר ישולבו, לצורך פרסום סמוי, שמות מסחריים או פרטי מוצרים אשר אינם נדרשים לצורך העלילה. דוגמה נפוצה היא הופעה חוזרת של אותה חברת מכוניות לכל אורך הסרט.
מרשל צרפת
בתקופה המודרנית
האדם החי האחרון שנשא בתואר מרשל של צרפת היה אלפונס ז'ואן, שהוכתר בתואר ב-1952 כהוקרה על שירותו בצבא צרפת החופשית, והחזיק בו עד מותו ב-1967. האחרון שקיבל את התואר לאחר מותו היה הגנרל מארי-פייר קניג שהוכתר בו ב-1984.
פרסום סמוי
המוצר בשימוש הכוכבים בקולנוע או בטלוויזיה
פרסום סמוי בוטה יותר הוא כזה שבו המוצר המפורסם זוכה לחשיפה מיותרת החורגת מגבולות התוכן. למשל, המצלמה הקולנועית או הטלוויזיונית מתעכבת לזמן מה על הפריט אותו מבקשים לפרסם, או שהוא מוצג ברקע ההתרחשות למשך זמן מה, זוכה לצילום תקריב ב"חיתוך פנימי" (inter-cut), מוצג כאשר שם המותג מובלט, וכדומה.
מרשל צרפת
בתקופה המודרנית
329 אנשים נשאו בתואר עד כה, לאורך ההיסטוריה.
פרסום סמוי
המוצר בשימוש הכוכבים בקולנוע או בטלוויזיה
סוג הפרסום הסמוי הישיר ביותר הוא זה שבו המוצר אותו מבקשים לפרסם הופך באופן ישיר או עקיף לנושא השיחה או הדיון של התוכן הלא פרסומי. למשל, כאשר הדמויות בסיפור או בסרט דנים ביתרונות של המוצר. ישנם אף תכנים המכוונים להצגת מוצרים, דוגמת מדורי צרכנות בעיתונים ותוכניות צרכנות וסגנון חיים בטלוויזיה, בהם הדיון על המוצר הוא ברוח אוהדת, תמורת תשלום. עם זאת, ישנה מחלוקת האם תוכניות מעין אלו הן אכן "פרסומת סמויה". בדומה לכך, ישנם המכנים את הצגת הפרסים המשמשים בתוכניות הגרלות, חידונים, מופעים, או אירועים טלוויזיוניים אחרים כפרסומת סמויה, למרות שסביר יותר להתייחס אליהם כחסות או פרסומת גלויה.
מרשל צרפת
בתקופה המודרנית
המקביל הימי לתואר היה אדמירל של צרפת, תואר שאינו מוענק מאז המאה ה-19.
פרסום סמוי
המוצר כחלק מהבמה והתפאורה
סוג עדין יותר של פרסום סמוי הוא שימוש בצורות, מוזיקה, אמן, יוצר, אביזרים או צבעים המזוהים עם מפרסם או שם מותג. כך, לדוגמה, בישראל אופיין עיצוב הבימה בתוכניות "כוכב נולד" בצבעים המזוהים עם חברת סלולר ידועה; ובאולפן המונדיאל עוצב האולפן בצורות ובצבעים שהזכירו בנק שנתן חסותו לשידורים. בשנת 2013 קטר איירווייז (חברת התעופה של קטר) נתנה חסות רשמית לנבחרת ברצלונה בכדורגל, ולפיו לוגו החברה יתנוסס על חולצות השחקנים, ביציעי הקאמפ נואו וגם ברחבי מוזיאון הקבוצה במתחם האצטדיון.
מסר תת-ספי
סוג אחר של פרסום, נטען פעמים רבות, הוא פרסום באמצעות העברת מסר תת-ספי - הקרנתו או הצגתו של שם מוצר או תמונה למשך זמן קצר מאוד, כך שהוא ייקלט ישירות בתת-המודע של הצופה. למרות הפרסום הרב שניתן לשיטה זו, והאזהרות הרבות מפניה, לא נמצאה עד כה ראיה כלשהי לשימוש מסר תת-סיפי, והוא נחשב כיום לאגדה אורבנית.
תוכן ממומן
בעיתונות הכתובה מוכנס לעיתים תוכן ממומן, הנראה כמודעה או כתבה עיתונאית, סיסמה עיתונאית, אך מקדם מוצר או שירות מסחרי ונכתב וממומן על ידי גורם מסחרי. הדבר מצוין על ידי האות (מ) - לאמור מודעה, או בדרך דומה. לעיתים מתווסף לעיתון מוסף שלם של תוכן ממומן. בעיתונאות לעיתים על-מנת להעלות את יעילות הפרסום מעטים עליו מצג של איסור פרסום. פרסום בזמן אמת נמצא כיעיל יותר ומעלה את מכירות המוצר.
היסטוריה
כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להשתמש בשיטות שונות של פרסומת סמויה (Product Placement). אולם, רק משנות ה-70, עם השינויים בשיטות ניהול מותגים, הנושא החל לצבור תאוצה. החברות החלו לשלם על מנת שמוצריהן יקבלו חשיפה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
גם בישראל התופעה קיימת משנות ה-70. בראיון שנתן המפיק איציק קול לעיתון מעריב בשנת 1990, כחלק מתחקיר שערך על פרסום סמוי, הודה קול כי הסרט הצילו את המציל משנת 1977, נעשה במימון חברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי" וחברת הסיגריות דובק, בתמורה לפרסום. בסצנת הפתיחה נראה גבי עמרני מדבר עם תיירת שברקע שלט גדול של האחים משה ויגאל גינדי והוא מציע לה סיגריה "סמייל" מתוצרת דובק. כמו כן, נעשה שימוש בדירות חדשות, שבנתה חברת גינדי באותה עת בסצנות רבות בסרט.
בדו"ח מבקר המדינה משנת 1988 ישנה ביקורת כלפי תופעה רחבת היקף של מתן "תודות" לארגונים התורמים להפקת התוכנית שלא במסגרת תשדירי חסות והתעכבות המצלמה על פרטים מסחריים מזהים בתוכניות. בשנת 2004 הפרסום הסמוי בישראל תפס תאוצה. כמו בעולם, גם בישראל, עשה הפרסום הסמוי מעבר חד מהקולנוע לטלוויזיה. עד 2004 עיקר הפרסום בטלוויזיה התמקד בדקות פרסום בזמן הפסקת הפרסומות ובחסויות על תוכניות. משנת 2004 משרדי פרסום גדולים החלו בהקמת מחלקות המתמחות בתוכן שיווקי ובפרסום סמוי וזכייני הטלוויזיה עסקו אף הם בכך, וכל זאת בשעה שחוק הרשות השנייה אוסר במפורש פרסום סמוי.
דרכי התקשרות
במדינות רבות, כולל ישראל, הוטל איסור על פרסום סמוי, שאינו תשדיר פרסומת, בטלוויזיה. למרות זאת, פרסום כזה מתקיים באופנים כאלו ואחרים, חלקם חוקיים וחלקם לא, בסרטים רבים וברוב תוכניות הטלוויזיה שאינן חדשותיות. בסרטי קולנוע, נהוג "למכור" אזכורים בדרגות הבלטה שונות לחברות השואפות ששמן או אביזר המזוהה אתן יאוזכר או יוצג. לעיתים, ובמיוחד כאשר מדובר בתכשיטים ופריטי ביגוד או הנעלה, מעניקים המפרסמים את הפריטים חינם, או משאילים אותם לצורך הסרט או המופע הטלוויזיוני. כך, לדוגמה, חלק ניכר מהמופיעים על השטיח האדום בדרך לטקס הענקת פרס אוסקר מפרסמים מוצרים שאותם קיבלו במתנה או בהשאלה ממפרסמים.
בטלוויזיה, הסכמי הפרסום הסמוי אינם גלויים לציבור, ומבוצעים בדרך כלל בהסכמה חשאית בין המפרסמים למפיקי התוכנית הטלוויזיונית. הסכם נפוץ אחד הוא של הענקת מימון או טובת הנאה אחרת למפיקי התוכנית, בתמורה לראיון, הצגה, אזכור, וכדומה, של הפריט במהלך התוכנית. לעיתים קרובות, לובש המימון אופי של רכישת זמן פרסום או עמודי פרסום באופן לגיטימי, כאשר התמורה (כתבה או אזכור) אינה מקושרת באופן גלוי.
למרות שפרסום סמוי נפוץ בעיקר בתחומים מסחריים, בתחילת 2015 נחשפו שני מקרים בהם משרדי ממשלה רכשו תוכן עיתונאי בידיעות אחרונות ובאתר ynet.
חקיקה בישראל
בסעיף 83(א) לחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, תש"ן-1990, נאמר: כללי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (אתיקה בפרסומת בשידורי רדיו), תשנ"ט-1999, אוסרים פרסומת סמויה, באומרם: בסעיף 7(ג) אחריות להטעיה בפרסומת לחוק הגנת הצרכן, תשמ"א-1981, נאסר על :
בינואר 2007 פרסמה את המלצותיה ועדה בראשות פרופ' אסא כשר שמונתה על ידי מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשם בדיקת הופעתו של תוכן שיווקי בתוכניות טלוויזיה. (ראו המלצות הוועדה ותמצית המלצות הוועדה). פרסום ההמלצות עורר ויכוח ציבורי עז בין שוללי ההמלצות למחייביהן.
בינואר 2007 הוטל על HOT קנס בסך 90,000 שקל, בשל פרסום סמוי לבית הספר "אנקורי" בטלנובלה "האלופה", שבה אומר אחד השחקנים לחברו: "לך תלמד באנקורי. זה גם בית ספר פרטי וגם אקסטרני. אני למדתי שם. הם מתאימים לך תוכנית לימודים במיוחד בשבילך. אתה יכול ככה בכיף ללכת גם לשחק כדורסל, וגם אתה יכול להוציא ציונים טובים".
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו
מועצת הרשות השנייה החליטה ב-2 בדצמבר 2004 לאסור כל סוג של עירוב בין תוכן לפרסום בשידורי הטלוויזיה המסחריים הציבוריים (ערוץ 2 וערוץ 10). המועצה קבעה כי שילוב כזה פוגע בעצמאות היוצרים ובאינטרס הציבורי ומאפשר דריסת רגל של משרדי הפרסום בתוכן המשודר. לפיכך החליטה המועצה כי הרשות תרענן בקרב זכייני הטלוויזיה את הוראות החוק והכללים בדבר האיסור של שילוב פרסום בתוכן. כמו כן הוחלט כי הרשות תגביר את הפיקוח בתחום ותפתח בהליכי הפרה נגד זכיינים שבשידוריהם יימצאו חריגות. נוסף על כך החליטה המועצה שנותן חסות לתוכנית לא יוכל להעניק במסגרתה פרסים ושלא יינתן לו כל ביטוי במסגרת התוכנית. זאת כדי למנוע סחף ולחדד את ההפרדה בין פרסומות לבין תכנים.
אולם, עקב הפער בין החלטת מועצת הרשות לבין המצב בפועל החליטה המועצה לבחון מחדש את סוגיית התוכן השיווקי. בהמלצות שמסרה נורית דאבוש, יו"ר מועצת הרשות השנייה, לחברי הוועדה שהוקמה לבחינת ענייני אתיקה בפרסומות היא הביעה תמיכה בהתרת תוכן שיווקי, ובלבד שהדבר יוסדר בכללים מגבילים. מנגד, מנכ"ל הרשות, מוטי שקלאר, הביע בוועדה התנגדות נחרצת להתרת תוכן שיווקי. הוא הביע חשש שאנשי פרסום ושיווק יחלו להכתיב את לוח השידורים אם יוּתר השימוש בתוכן שיווקי.
ב-2005 נטען שהאכיפה בפועל לא ממש מתבצעת, וכאשר מדובר בהרבה כסף יש לחץ כבד של הזכיינים על הרגולטור, כולל לחצים מפוליטיקאים. ב-2012 נטען שוב שהאכיפה לא עיקבית והפרות קורות באופן רציף והתדירות אף גוברת.
המועצה לשידורי כבלים ולוויין
ב-9 בדצמבר 2004 החליטה המועצה לשידורי כבלים ולוויין שיש מקום לקבוע כללים ברורים וחד-משמעיים בנושא התוכן השיווקי בטלוויזיה הרב-ערוצית. לשם כך קיימה המועצה שימוע ציבורי. השתתפו בו 27 גופים, ובהם החברות HOT ו-Yes, זכייניות הערוצים המסחריים, ערוץ 24, ערוץ 9, מפיקי ערוצים, איגוד חברות הפרסום, איגוד המפרסמים, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, המועצה לצרכנות והמועצה לשלום הילד.
על-פי כללי המועצה, תוכן שיווקי יוּתר רק בתוכניות בידור, תוכניות מציאות ובטלנובלות. על-פי הכללים, תהיה חובת גילוי נאות של שיתוף הפעולה המסחרי שבא לידי ביטוי בשידור. כך למשל נקבע כי בתחילת כל תוכנית ובסיומה תוקרן על כל המרקע הודעה המבהירה כי במימון התוכנית השתתפו גורמים מסחריים ושולבו בה מוצרים שלהם.
ב-2005 נטען שיורם מוקדי, יו"ר מועצת הכבלים והלוויין, וחברי המועצה תומכים בפרסום סמוי ומעודדים את ענף הפרסום.
המועצה הישראלית לצרכנות
במועצה הישראלית לצרכנות מדגישים כי המחוקק אסר פרסום סמוי, בין השאר, בשל החשש לגנבת דעת הצופה והשפעה בלתי הוגנת עליו. במועצה סבורים כי הרגולטור – שאמור לפקח על גופי השידור ולהגן על הציבור – מנסה לפטור את עצמו מתפקידו על ידי "הכשרת השרץ", תוך כניעה ללחצי הזכיינים המונעים מאינטרסים כספיים. לפיכך טוענים במועצה כי תופעת הפרסום הסמוי פוגעת לא רק בציבור הצופים, אלא גם בחוק, בשלטון החוק ובממונים על אכיפתו. על-פי המועצה נדרשת, לאור התעלמות הרגולטורים מהחוק, התערבותו הדחופה של היועץ המשפטי לממשלה.
הערוצים המסחריים והזכייניות, חברות הכבלים והלוויין
מבחינתם של ספקי התוכן בטלוויזיה - זכייני הערוצים המסחריים וחברות הכבלים והלוויין, תוכן שיווקי הוא מקור להכנסות נוספות, נוסף על תשדירי הפרסומת.
פרסומאים ואיגוד חברות הפרסום
החלטת מועצת הרשות השנייה לאסור עירוב מכל סוג של תוכן ופרסום בשידורי ערוץ 2 וערוץ 10 גררה ביקורת מפרסומאים. בתגובה על ההחלטה אמר יובל לב, מנהל מחלקת התוכן השיווקי במשרד הפרסום "מק'אן-אריקסון", כי שוק התוכן השיווקי הוא שוק בהתהוות שאין לו חוקים ברורים.
איגוד המפרסמים בישראל
מסקר שערך איגוד המפרסמים בתחילת שנת 2005 עולה כי 69% מהמפרסמים התנגדו להחלטת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו שאסרה שימוש בתוכן שיווקי בתוכניות טלוויזיה. איגוד המפרסמים מביע עמדה אוהדת בכל הנוגע לתוכן שיווקי. לדעת האיגוד, יש להתיר תוכן שיווקי בשתי הסתייגויות: גילוי נאות לצופה ומידתיות.
איגוד הבמאים ואיגוד התסריטאים
האיגודים הביעו את התנגדותם להתרת פרסום סמוי על גווניו בכל סוגי התוכניות. האיגודים מודאגים מתהליך החלחול המואץ של הפרסומת לתוך שידורי הערוצים וחוששים מהכפפת היצירה בכללותה לתאגידים עסקיים ולאינטרסים הכלכליים של המפרסמים ושל גופי השידור. לדבריהם, פרסום סמוי משפיע במישרין על היצירה המשודרת – מבחינה תוכנית, כלכלית וציבורית. על כן, האיגודים חוששים מפגיעה בחופש היצירה, בחופש האמנותי ובחופש הביטוי.
איגוד העובדים בקולנוע ובטלוויזיה (אק"ט)
אק"ט תומך במתן אישור לפרסום סמוי, ובלבד שהפרסום הסמוי יהיה מלווה בשקופית בראש המשדר ובסיומו, ובאמצעותה יהיה ברור לצופה מי נותן החסות. נוסף על כך, גורסים באק"ט כי ההכנסות מפרסום סמוי יגדילו את ההשקעה ביצירה עצמה, וכך יאפשרו להקצות זמן רב יותר לחזרות, לעבודה על התסריט ולצילומים ויתרמו להשגת תוצאות טובות יותר ליצירה הישראלית.
אתרי חדשות
ב-2015 פורסם כי הפרסום הסמוי נפוץ מאוד באתרי החדשות ברשת ונאמר שהאתרים ynet, "גלובס", "וואלה" ו-mako בלטו לרעה בנושא. כאשר ynet דורג במקום הגרוע ביותר בפער. ב-2015 היתה גם תביעה ייצוגית נגד ynet "בטענה כי האופן שבו מטמיעים עורכי ynet תכנים פרסומיים בערוצי האתר הוא הפרה של חוק הגנת הצרכן, האוסר על פרסום מטעה." . התביעה הייצוגית הסתיימה בפשרה ב-2021.
היועץ המשפטי לממשלה
עמדת היועץ המשפטי לממשלה שוללת פרסום סמוי. הוא קובע כי הפרסום הסמוי הוא עבירה בהיותו מזיק לצרכנים. הפרסום הסמוי מפתה את הגולשים לקרוא פרסומת כשהם טועים לחשוב שהיא מקור מידע.
מלווה חובה
מלווה חובה הוא איגרת חוב שהמדינה מחייבת את תושביה לרכוש ממנה, כדרך פחות חמורה מאשר מס, למימון תקציב המדינה. בדומה למס, מלווה חובה הוא תשלום חובה הניתן לממשלה, אך בניגוד למס, יש בו תמורה ישירה למשלם, בדמות איגרת חוב שתיפרע בבוא העת. תנאיו של מלווה חובה נחותים מאלה של איגרת חוב הנמכרת באופן חופשי בשוק ההון, תכונה המחזקת את אופיו המיסויי של מלווה החובה.
מלווה חובה, בניגוד למס, מצריך השקעה במעקב אחר הזכויות שמקנה המלווה ובפירעונו.
בדרך כלל מלווה חובה אינו סחיר במשך שנים אחדות, ולעיתים אינו סחיר כלל, כלומר הוא נפרע רק לאדם שעל שמו הונפק.
מלווה חובה בישראל
במדינת ישראל הוטל פעמים אחדות מלווה חובה, שחושב על-פי ההכנסות של כל תושב (בדומה למס הכנסה), על המעבידים (בהתאם לשכר ששילמו) ועל עסקות מסוימות, כגון מכירת נדל"ן.
בהנפקתם, בניהולם ובפירעונם של מלוות חובה עוסק "מנהל מלוות המדינה" של בנק ישראל.
מתחילת שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80 הונפקו יותר מ-15 מיליון תעודות של מלווה חובה על ידי המדינה.
טוני קוראן
טוני קוראן (באנגלית: Tony Curran; נולד ב-13 בדצמבר 1969) הוא שחקן סקוטי שהופיע בסרט "מלחמת האופל 2", בסדרות "דוקטור הו", "שורשים" ובסרט ההיסטורי "מלחמתו של רוברט דה ברוס" של נטפליקס.
קריירה
ב-1997 הופיע קוראן בסדרת הטלוויזיה "החיים האלה". מאז שיחק בתפקידים בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה. בין תפקידיו רודני סקינר (הרואה ואינו נראה) דמות מהסרט "ג'נטלמנים מובחרים". כדי לגלם את הרואה ואינו נראה לבש חליפה מיוחדת שהפכה אותו למסך כחול מהלך. עוד שיחק קוראן בתפקיד ערפד בסרטו של גיירמו דל טורו "בלייד 2", ובתפקיד מרקוס בסרט " מלחמת האופל 2". ב-2006 הופיע קוראן במותחן "דרך אדומה".
ב-2010 שיחק את במיני סדרה "עמודי תבל" דמותו של המלך סטיבן, אחיינו האכזר של מלך אנגליה, הנרי הראשון, הקושר קשר נגדו ויורש אותו.
ב-2011 שיחק קוראן בתפקיד לוטננט דלקורט בסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן". עוד השתתף בתפקיד קמע בפרק "The Pandorica Opens" של הסדרה "דוקטור הו" וגם דובב את מקמילן call of duty 8. קוראן שיחק בתפקיד דאטאק טאר בסדרת המדע בדיוני "Defiance". ב-2014 כיכב לצדה של דיאנה ויקרס במותחן "Awaiting". ב-2016 חתם קוראן על חוזה לשחק בדמות קאלום בסדרה מקורית של E4/נטפליקס בשם "Crazyhead".
בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" גילם קוראן את דמותו של וינסנט ואן גוך בפרק שכתב ריצ'רד קרטיס. הפרק נבחר באתר Screen Rant לפרק הטוב ביותר בתקופתו של מאט סמית' בדמות הדוקטור. הסצנה מה קוראן מגלם את ואן גוך, שמועבר אל העתיד לראות את יצירותיו מוצגות במוזיאון, תוארה כאחת הסצנות המרגשות ביותר בכל הסדרה.
קוראן גילם את סמל פיט טוומלי בסדרה "Ultimate Force" של רשת ITV.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה של רשת Showtime "כבודו" המבוססת על סדרת ישראלית באותו שם שיצרו רוני ניניו ושלמה משיח.
בסוף שנת 2021 לוהק לאחד הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "תיק נעדר" בשירות הסטרימינג של Peacock; הגרסה האמריקאית לדרמת הפשע הישראלית "תיק נעדר" המבוססת על הספר באותו שם מאת דרור משעני.
חיים אישיים
ב-2012 התחתן קוראן עם מאי נגוין (Mai Nguyen).
קוראן משתתף בריצות מרתון כדי לגייס כספים לצדקה. לעיתים קרובות הוא משתתף באירוע "Dressed to Kilt" בניו יורק.
פסניארי
פסניארי (Песняры, מבצעי שירים) הוא אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי נודע שנוסד במינסק בשנת 1969 ופעל בברית המועצות ובלארוס עד לשנת 1998. הבסיס לשירי הלהקה היה הפולקלור הבלארוסי. שירי הלהקה בוצעו בבלארוסית וברוסית. היא הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
הלהקה נוסדה ב-1 בספטמבר 1969 כאשר קבוצת מבצעים ממינסק קיבלה הכרה רשמית כלהקה. אומנם כבר בשנת 1968 הקבוצה הופיע במספר הופעות כליווי לזמרים וגם עם שירים שבוצעו על ידי חבריה. השם של הלהקה היה "ליאבוני". מייסד ומנהלה היה ולדימיר מוליאבין.
בשנת 1970 הלהקה השתתפה בתחרות זמר כלל ארצית וזכתה במקום השני. באותה שנה הוחלט לשנות את שמה ל"פסניארי". בשנת 1970 ללהקה הצטרף לאוניד בורטקביץ'. באביב 1971 הוצא התקליט הראשון של הלהקה. הלהקה המשיכה להשתתף בהצלחה בתחרויות זמר בברית המועצות ואף נשלחה לתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנת 1976 היא לראשונה הופיע עם סדרת הופעות בארצות הברית.
בשנים 1973-1976 הלהקה שולבה במספר סרטים בה בוצעו שיריה הפופולריים.
בשנת 1976 הלהקה הופיע עם אופרת רוק ובשנת 1978 עם אופרת רוק נוספת. האופרות התבססו על פולקלור בלארוסי. בשנת 1979 למייסד הלהקה ולדימיר מוליאבין הוענק תואר אמן העם. רפרטואר הלהקה כלל בעיקר שירים שנכתבו על ידי ולדימיר מוליאבין על פי מילים של שירי עם בלארוסים. בנוסף לכך היו שירים שהולחנו על ידי אלכסנדרה פחמוטובה, אוסקר פלצמן ונוספים.
בתחילת שנות ה-80 לאוניד בורטקביץ' עזב את הלהקה. לקראת סוף שנות ה-80 רק מוליאבין ונגן סקסופון ולאדיסלב מיסביץ' נותרו מההרכב המקורי של הלהקה.
בשנת 1998 ולאדיסלב מיסביץ' מונה למנהל הלהקה. כצעד מחאה מוליאבין פנה לאלכסנדר לוקשנקו והנשיא החליט על הקמת להקה חדשה בראשות מוליאבין. ללהקה זו חזר גם לאוניד בורטקביץ'. אומנם בשנת 2003 מוליאבין נהרג בתאונת דרכים ולהקה התפרקה.
בלוז
בלוז (מאנגלית: Blues, מילה המבטאת עצב) הוא סגנון מוזיקלי ווקאלי ואינסטרומנטלי המבוסס על הסולם הפנטטוני ובאופן טיפוסי על מאפייני מהלך הרמוני בן 12 תיבות. הבלוז משתייך לסוגת המוזיקה השחורה. הוא עבר גלגולים רבים מסגנון עממי בשדות הכותנה בדלתא של המיסיסיפי ועד לבלוז רוק של סוף שנות השישים כסגנון. עם זאת, הבלוז מורגש בכל סגנונות המוזיקה הפופולרית.
מקורו של הבלוז הוא בארצות הברית, בשירת העבדים האפריקנים. שירה זו כללה שירי עבודה, שירי דת וכן מאפיינים של מוזיקה אפריקנית שורשית. סגנון זה נחשב לפואטי, מלודי, הרמוני ובעל קצב מיוחד משלו, דבר המבדיל אותו מכל סגנון מוזיקלי אחר.