cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960
נושאים במסע הבחירות
נושא חשוב במערכת הבחירות היה המתח במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות. ב-1957, שיגרו הסובייטים את ספוטניק, הלוויין הראשון. האמריקנים חששו מנחיתות טכנולוגית מול המדינות הקומוניסטיות במדע ובטכנולוגיה. בקובה, המשטר המהפכני של פידל סטרו הפך לבעל ברית קרוב של הסובייטים בשנות השישים, והצית חשש ממעורבות קומוניסטית בחצי הכדור המערבי. הסקרים חשפו שיותר מחצי מהציבור האמריקני חשב שמלחמה מול ברית המועצות היא בלתי נמנעת.
קנדי ניצל את המתח במלחמה הקרה ותקף את פער הטילים, לכאורה, בין ארצות הברית וברית המועצות. הוא טען שהסובייטים פיתחו יתרון גדול במספר הטילים הגרעיניים והציע חקירה דו מפלגתית בנושא ההובלה הטכנולוגית של ברית המועצות. ב-18 באוקטובר נאם וטען שקצינים בכירים ביקרו את מדיניותו של אייזנהאואר בנושאי תקציב הביטחון.
שני המועמדים גם דיברו על כלכלה ועל דרכים להעלות את הצמיחה הכלכלית של שנות החמישים כדי להביא את השגשוג לכולם (במיוחד למיעוטים). כמה היסטוריונים ביקרו את ניקסון, שסירב להתייחס למצב הכלכלי הטוב במהלך תקופתו של אייזנהאואר ולא ניצל את הפופולריות הגבוהה של אייזנהאואר (60-65% באותה התקופה). במהלך השבועיים האחרונים, רוב הפרשנים והסקרים חזו ניצחון קטן לקנדי. אך עשרה ימים לפני הבחירות, ערך אייזנהאואר מסע בחירות לניקסון. התמיכה של אייזנהאואר חיזקה את ניקסון. ניקסון גם ביקר את קנדי על טענתו שהאיים לחופה של סין הקומוניסטית שהיו מעוזים של הלאומנים מטאיוואן לא היו זכאים להגנה אמריקנית שארצות הברית סיפקה לסין הלאומנית. ניקסון טען שקנדי מפגין חולשה מול הקומוניזם, וביום הבחירות הסקרים הצביעו על תיקו.
תוצאות
הבחירות נערכו ב-8 בנובמבר והיו מהמפורסמות והמותחות ביותר בהיסטוריה האמריקנית. ניקסון צפה במשדרי הבחירות בחדר מלונו בלוס אנג'לס, ואילו קנדי צפה מביתו במסצ'וסטס. תחילה הגיעו התוצאות מן הערים הגדולות בצפון ובמערב התיכון כגון בוסטון, ניו יורק סיטי, פילדלפיה, פיטסבורג, דטרויט ושיקגו, וקנדי הוביל מבחינת קולות ואלקטורים. אך אז הגיעו התוצאות מאזורים כפריים ומערי הפרוורים, מהרי הרוקי וממדינות החוף הפסיפי, וניקסון הדביק את הפער.
לפני חצות, עיתון הניו יורק טיימס הוציא כותרת שבה הוא אומר שקנדי נבחר לנשיאות, כשראשיו מקווים להימנע מהמבוכה שנגרמה לשיקגו טריביון 12 שנים קודם לכן, כשהכריזו על תומאס דיואי בתור זוכה הבחירות במקום הארי טרומן.
ניקסון נאם ב-3 לפנות בוקר ורמז שאולי קנדי ניצח. הכתבים היו מבולבלים ולא הבינו אם היה מדובר בנאום תבוסה. רק באחר הצהריים של יום רביעי, 9 בנובמבר, התברר שקנדי ניצח וניקסון הודה בתבוסתו.
הבחירות היו צמודות מאוד: בקליפורניה, מדינתו של ניקסון, נראה היה שקנדי ניצח בהפרש של 37,000 קולות, אך בסוף התברר שניקסון ניצח בהפרש של 36,000 קולות. בהוואי, נראה היה שניקסון ניצח, אולם קנדי זכה במדינה בהפרש צמוד במיוחד של 115 קולות.
באחוז הקולות, ניצח קנדי את ניקסון בפחות משתי עשיריות האחוז (0.17%)- ההפרש הכי קטן במאה ה-20. בחבר האלקטורים, זכה קנדי לניצחון גדול יותר, כשהוא זוכה ל-303 קולות לעומת 219 של ניקסון. (269 קולות היו דרושים לניצחון בבחירות) חמישה עשר אלקטורים - שמונה ממיסיסיפי, שישה מאלבמה ואחד מאוקלהומה, הצביעו להארי בירד, דמוקרט שמרן מוירג'יניה. קנדי זכה בשתים עשרה מדינות בהפרש של פחות מ-3 אחוזים, וניקסון זכה בשש באותו הפרש. קנדי הפסיד רק בשלוש מדינות באזור הצפון-מזרחי המאוכלס של המדינה, וגם זכה במדינות גדולות כמו מישיגן, אילינוי ומיזורי במערב התיכון. בעזרת לינדון ג'ונסון, הוא זכה גם ברוב הדרום, כולל במדינות גדולות כקרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה וטקסס. ניקסון הפסיד רק בשלוש מדינות מערביות (כשהוא זוכה בקליפורניה), וניצח במדינות החקלאיות, כשהגדולה מביניהן היא אוהיו.
מומחים אמרו כי קנדי זכה ביותר קולות בגלל הקתוליות שלו מאשר הפסיד, כשהקתולים הצפוניים עברו אליו בגלל התקפות על דתו. ניקסון איבד 28% ממצביעי אייזנהאואר וקנדי איבד רק 15% ממצביעי סטיבנסון. כלומר, הדמוקרטים שמרו יותר טוב על המצביעים שלהם מ-1956.
קנדי טען שראה את האתגרים שלפניו ושהוא זקוק לתמיכת המדינה כדי לעבור אותם. בנאומו טען שארבע השנים הבאות יהיו קשות ומאתגרות, ודרש מאמץ לאומי רחב כדי להעביר את המדינה בשנות השישים. בנוסף נשבע לשרת את ערכי המדינה.
קנדי היה המועמד האחרון שזכה בנשיאות בלי לזכות באוהיו עד 2020 (ג'ו ביידן זכה בנשיאות למרות שהפסיד באוהיו), והיה המועמד היחיד שלא היה נשיא באותה תקופה שעשה כך במאה ה-20. הוא גם אחד משלושת הדמוקרטים היחידים שזכו בנשיאות מבלי לזכות בפלורידה: השני היה ביל קלינטון, שהפסיד בפלורידה ב-1992 וזכה בה ב-1996, השלישי היה ג'ו ביידן, שהפסיד בפלורידה ב-2020. קנדי גם היה המועמד המנצח הראשון מאז 1912 שלא ניצח בקליפורניה. מאז, ג'ימי קרטר, ג'ורג' בוש ודונלד טראמפ ניצחו בבחירות מבלי לקחת את האלקטורים של קליפורניה.
מחלוקות
רפובליקנים רבים האמינו שקנדי זכה בבחירות רק בזכות הונאת קולות, במיוחד בטקסס של ג'ונסון ובאילנוי. שתי מדינות אלו היו חשובות כיוון שאם ניקסון היה זוכה בהן, הוא היה הנשיא והיה משיג 270 אלקטורים, אחד יותר מהדרוש. סנאטורים כגולדווטר טענו שהיה זיוף במערכת הבחירות ושניקסון זכה ביותר קולות. אף על פי שניקסון אמר כי לא יערער על תוצאות הבחירות, תומכיו ערערו עליהן. הם לא הצליחו לשנות את ספירת הקולות באחת עשרה מדינות. עיתונאים טענו שמאפיונרים סייעו לניצחונו של קנדי באילינוי.
בטקסס, ניצח קנדי בהפרש של שני אחוזים, או 46,000 קולות. הרפובליקנים האשימו את ג'ונסון בגנבת קולות, לעומת הדמוקרטים שטענו שההפרש גדול מכדי להיות זיוף. מועצת הבחירות של טקסס, שכללה רק דמוקרטים, אישרה את התוצאות.
גם ניצחון של ניקסון באילינוי לא היה מאפשר לו להפוך למנצח, שכן קנדי עדיין היה מוביל עליו בשלושים אלקטורים. כחודש לאחר מערכת הבחירות, הפסיקו הרפובליקנים לדרוש ספירה חוזרת באילינוי.
צוות הבחירות של ניקסון ביקש ממנו לדרוש ספירה מחדש באזורים קתוליים. למרות סירובו של ניקסון, הרפובליקנים ניסו לערער על התוצאות אך הערעור לא השפיע, חוץ ממתן האלקטורים של הוואי לניקסון.
קנדי זכה באילינוי בהפרש של פחות מ-9,000 קולות מתוך 4.75 מיליון, הפרש של 0.2%. אולם ניקסון זכה ב-92 מחוזות מתוך 101, כשקנדי הצליח להשיג רוב בזכות תמיכה בשיקגו. עיתונאים קראו לחקירה של הבחירות בשיקגו. תובע מיוחד שהוסמך לנושא האשים 650 איש, שלא הורשעו. שלושה עובדי בחירות הורשעו בהונאת בחירות ב-1962 וישבו לזמן קצר בכלא. בנוסף נטען שמתים רבים "הצביעו" בשיקגו, ו-56 אנשים מבית אחד. בנוסף התגלו הונאות בחירות רפובליקניות, שהיו זעומות בהשוואה להונאות הדמוקרטיות. לאחר מכן ביקש ניקסון להפסיק את הפרסומים כדי למנוע משבר חוקתי. השיקגו טריביון, שתמך ברפובליקנים ובניקסון, טען שגנבו מניקסון את הניצחון." ניצחון בטקסס ובאילינוי היה מביא לניקסון 270 אלקטורים ואת הנשיאות.
אלבמה
קשה להכריע כמה קולות קיבל קנדי באלבמה בגלל המצב החריג במדינה הזאת. האלקטורים נבחרו באופן עצמאי ולא לפי שיוך למועמד. המועמד מקבל את הקולות של האלקטור שקיבל הכי הרבה קולות. כך, למשל, המועמדים שהתחייבו לניקסון קיבלו בין 230,951 קולות ל-237,981 קולות, מה שאפשר לניקסון לקבל 237,981 קולות מאלבמה.
הנושא החשוב יותר היה שהדמוקרטים בחרו אחד עשר אלקטורים, חמישה מתוכם מחויבים לקנדי ושישה זכאים לתמוך במי שיבחרו. כל המועמדים הללו נבחרו, וכל השישה הצביעו נגד קנדי. לכן קשה להכריע כמה קולות בדיוק קיבל קנדי. קנדי יכול לקבל בין 318,303 קולות (האלקטור הכי אהוד שהתחייב לתמוך בו) ל-324,050 קולות (האלקטור הדמוקרטי הכי אהוד).
ג'ורג'יה
היה קשה גם להכריע כמה קולות קיבלו קנדי וניקסון בג'ורג'יה בגלל שהמצביעים בחרו בשנים עשר אלקטורים שונים. קנדי השיג 458,638 קולות לעומת 274,472 לניקסון, אם בודקים את האלקטורים האהודים ביותר של שניהם. האלקטורים הכי אהודים בשתי המפלגות היו אלקטורים עצמאיים.
אלקטורים דמוקרטיים עצמאיים
דמוקרטים שמרניים ודרומיים רבים התנגדו לתמיכה של המפלגה בזכויות האזרח וזכויות הצבעה לקהילה השחורה בדרום. תומכי ההפרדה הגזעית בחרו לתמוך בהארי בירד או במועמדים עצמאיים. הם ניסו להשפיע על המירוץ באמצעות הצבת אלקטורים עצמאיים רבים שיוכלו לזכות לוויתורים מהמפלגות בתמורה לתמיכתם.
רוב הניסיונות נכשלו. אלבמה העמידה שישה אלקטורים עצמאיים לעומת חמישה מחויבים. מיסיסיפי הציבה לבחירה שתי קבוצות שונות של אלקטורים. גם לואיזיאנה עשתה זאת, אם כי המועמדים הדמוקרטיים הרשמיים היו אלו שמחויבים לקנדי. ג'ורג'יה אפשרה לאלקטורים שלה לא לתמוך בקנדי.
ארבעה עשר אלקטורים עצמאיים נבחרו. בגלל שהאלקטורים שתמכו בקנדי היו רוב בקרב חבר האלקטורים, הם לא יכלו להשפיע על התוצאות, אולם סירבו לתמוך בקנדי. הם תמכו בסנאטור מוירג'יניה, הארי בירד, דמוקרט תומך בהפרדה גזעית, אף על פי שלא היה מועמד רשמי. בירד קיבל עוד תמיכה מאלקטור סורר אחד מאוקלהומה, והשיג חמישה עשר אלקטורים בסך הכול. האלקטור מאוקלהומה תמך בברי גולדווטר לתפקיד סגן הנשיא. הארבעה עשר האחרים תמכו בסטרום ת'ורמונד.
רוטב ראנץ'
רוטב ראנץ' הוא רוטב לסלט אמריקאי, המכיל חובצה, מלח, שום, בצל, חרדל, עשבי תיבול (בעיקר עירית, פטרוזיליה ושמיר) ותבלינים (פלפל שחור, פפריקה וזרעי חרדל) המעורבבים עם מיונז או עם תחליב שומן אחר. שמנת חמוצה ויוגורט משמשים לעיתים כתוספת לרוטב או כתחליף לחובצה.
היסטוריה
הרוטב הומצא בשנת 1949 באנקורג', אלסקה, בידי קבלן אינסטלציה בשם סטיב הנסון. בשנת 1957 הוצעה לראשונה התערובת בתוך שקית להכנה בבית.
לאחר מספר שנים, הרוטב החל להיות משווק ברמה הארצית, והחל להיות פופולרי.
פופולריות
הרוטב הוא הרוטב לסלט הנמכר ביותר בארצות הברית מאז 1992, אז עקף את הרוטב האיטלקי. הוא פופולרי גם כמטבל וכתיבול לחטיף תפוחי אדמה ולמיני אוכל נוספים. בשנת 2017 כ-40% מהאמריקאים תיארו את הרוטב הרוטב המועדף עליהם.
עולם מוזר
עולם מוזר (באנגלית: Strange World) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, שמשמש כסרט ה-61 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
עלילה
אוואלוניה היא ארץ המוקפת חומה אין-סופית של הרים. ייגר קלייד ובנו בן ה-15 סרצ'ר הם הרפתקנים שיוצאים אל הבלתי נודע במטרה למצוא דרך לעבור את החומה ולגלות ארצות חדשות מעבר לה. במהלך המסע, מגלה סרצ'ר צמח שמפיק אנרגיה. סרצ'ר ויתר חברי המשלחת מחליטים לחזור לאוואלוניה עם הצמח, בעוד ייגר הכועס מחליט להמשיך במסע לבדו. 25 שנה לאחר מכן, סרצ'ר בן ה-40 הוא אדם מפורסם באוואלוניה, לאחר שהביא לאוואלוניה את צמח הפלאים, שנקרא כעת פנדו, ומספק אנרגיה לכל אוואלוניה. הוא ואשתו, מרידיאן, עוסקים בחקלאות פנדו בעוד בנם, אית'ן, מאוהב בחברו לכיתה דיאזו וממורמר מכך שאביו מצפה שימשיך את דרכו בחווה.
באחד הלילות מגיעה קאליסטו מאל, נשיאת אוואלוניה ואחת מחברי המשלחת של ייגר קלייד, בספינת האוויר שלה, ה"ונצ'ור" ("Venture", "הרפתקה" או "תעוזה") ומספרת לבני הזוג קלייד שהפנדו הולך ומאבד מכוחו. היא מבקשת מסרצ'ר להצטרף אליה למשלחת על מנת לגלות את הסיבה לכך. סרצ'ר מצטרף, והספינה מפליגה אל תוך בולען ענק בו אותרו שורשיו של הפנדו. אית'ן מתחמק את הספינה כנוסע סמוי, יחד עם אגדה, כלבם של בני המשפחה. מרידיאן רודפת אחרי הונצ'ור במטוס הריסוס שלה במטרה למצוא את אית'ן, אך מטוס הריסוס שלה נהרס בהתקפה של יצור דמוי וייוורן, והיא מצטרפת למשלחת בעל כורחה.
ה"ונצ'ור" מתרסקת בעולם תת-קרקעי וסרצ'ר מוצא את עצמו ללא חברי המשלחת, בחברת אגדה בלבד. את השניים תוקף יצור (המכונה "ריפר"), ולהגנתם נחלץ ייגר, שמתברר שחי בעולם התת-קרקעי בשנים שחלפו. ייגר ניסה לחצות את חומת ההרים דרך מעברים תת-קרקעיים, אך נחסם כשנתקל באוקיינוס חומצי, אותו הוא מתכוון לנסות ולחצות כעת בעזרת ה"ונצ'ור". בינתיים מתחמק אית'ן מה"ונצ'ור", על מנת למצוא את אביו. הוא מתיידד עם יצור כחול דמוי אמבה, ומכנה אותו "ספלאט". כשהחבורה מתאחדת הם מותקפים על ידי ריפרים נוספים, אך מרידיאן וקאליסטו מצילות אותן בעזרת ה"ונצ'ור".
סרצ'ר מתעקש להשלים את המשימה, בעוד ייגר מתעקש להשתמש בספינה על מנת לחצות את אוקיינוס החומצה. אית'ן מתסוכל מהמריבה בין השניים שמשקפת את השקפות העולם השונות שלהם. אחרי מתקפה נוספת מצד יצור השוכן בעולם התת-קרקעי, סרצ'ר וייגר משוחחים ביניהם ומבינים שיש ביניהם כבוד הדדי למרות השוני ביניהם. החבורה מוצאת ריכוז שורשי פנדו ורואים שהוא מותקף על ידי יצורי העולם התת-קרקעי.
סרצ'ר מגלה שאית'ן רוצה להיות חוקר כמו ייגר, ומאשים בכך את אביו. אית'ן המתוסכל מזנק על גבו של אחד הריפרים. סרצ'ר עוקב אחריו על כלי טיס קטן, וכשהשניים מתפייסים הם מבינים שהצליחו לעבור את ההרים והגיעו אל האוקיינוס שמעבר להם, שם הם מגלים שכל אאואלוניה שוכנת על גבו של צב ים ענק, ושכל מסעם התרחש בעצם בתוך גופו של הצב. לאור הגילוי הם מבינים שהפנדו אינו אלא זיהום שתוקף את לבו של הצב, ושהריפרים וכל יתר היצורים שפגשו אינם אלא תאים במערכת החיסון של הצב, שנלחמים בזיהום. כשהשניים חוזרים לחברי המשלחת, הם מודיעים להם שיש להשמיד את הפנדו, אך קאליסטו כולאת אותם במטרה למנוע מהם לעשות כן. בעוד ייגר הזועם מפליג עצמאית על מנת לראות במו עיניו מה גילו השניים, אגדה וספלאט משחררים את סרצ'ר, אית'ן ויתר המשפחה. סרצ'ר ואית'ן מפלסים עבור מערכת החיסון של הצב מעבר ללבו של הזיהום, בעוד מרידיאן משתלטת על הספינה ומשכנעת את קאליסטו לסייע להם. ייגר חוזר, ובעזרתו הם מצליחים לפרוץ חור בפנדו, מה שמסייע למערכת החיסון של הצב להשמיד את הפנדו, לבו של הצב חוזר לפעום ואוואלוניה ניצלת.
שנה לאחר מכן אית'ן מנהל מערכת יחסים רומנטית עם דיאזו, והם וחבריהם אוספים משאבים מהעולם התת-קרקעי. אוואלוניה עוברת מחשמל המופק מפנדו לחשמל המופק מטורבינות רוח. ייגר מבקר את אשתו לשעבר, פנלופי, שנישאה בינתיים לאחר כשחשבה שנהרג 25 שנה קודם לכן. מערכת היחסים בין סרצ'ר לייגר השתפרה גם היא.
הפקה
במקור הסרט נקרא "Searcher Clade" ("קלייד המחפש"), מבחני הבד למדבבי הסרט החלו בחודש מאי 2021, וההפקה החלה במהלך חודש יולי 2021.
הסרט הוכרז רשמית לראשונה בתחילת חודש יולי 2021. פורסם שהוא יבוים על ידי דון הול, התסריט נכתב על ידי קוי נגוין והסרט יופק על ידי רוי קונלי. שלושתם עבדו בעבר על הסרט "ריה והדרקון האחרון". כמו כן פורסם שהסרט ייצא לאקרנים בסתיו של שנת 2022.
בדצמבר 2021, הוכרז שהסרט ייקרא בשם "עולם מוזר" ("Strange World").
שיווק
בתחילת חודש מאי 2022 הכריזו אולפני דיסני כי בחודש יוני, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי שבאנסי, צרפת, תוקרן הצצה ראשונה לסרט.
ב-21 בספטמבר הוצג לראשונה טריילר רשמי מלא.
בניגוד לסרטי אנימציה קודמים של דיסני, הקמפיין הפרסומי שליווה את הפצת "עולם מוזר" היה מינורי יחסית.
קבלה והכנסות
למרות תאריך יציאה אטרקטיבי לאקרנים, בחג ההודיה, הסרט נחשב עם צאתו לכישלון קופתי לאחר שהכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו רק 11.9 מיליון דולר וסך של 18.6 מיליון דולר לאורך חמשת ימי סוף השבוע והחג, למרות תחזיות לפיהן יחצה בתקופה זו את קו ה-30 מיליון דולר.
ייצוג הקהילה הגאה
ב-17 ביוני פורסם כי אחת הדמויות בסרט, אית'ן קלייד בן ה-16, הוא הומוסקסואל מחוץ לארון. מדובר בתקדים עבור אולפני האנימציה של דיסני, שאמנם הציגו בעבר דמויות שנרמז לגביהן שהן הומוסקסואליות, דוגמת זוג האנטילופות בסרט "זוטרופוליס", בעל תחנת הדרכים בסרט "לשבור את הקרח", שמציג את משפחתו הכוללת גבר נוסף ומספר ילדים, ומאותו הסרט המלכה אלזה עצמה, שאומצה כגיי אייקון על ידי הקהילה הגאה, ושלגביה יזמו המעריצים קמפיין רחב במסגרתו ביקשו מהאולפנים להצמיד לאלזה בת זוג בסרט ההמשך, אך הדבר מעולם לא נקבע באופן מפורש או מוצהר.
חצי האי סורבה
חצי האי סורבה (באסטונית: Sõrve poolsaar; בגרמנית: Sworbe Halbinsel) הוא חצי אי בדרום-מזרח האי סארמאה שבאסטוניה. חצי האי נמצא בצפון מצר אירבה, הכניסה העיקרית למפרץ ריגה. באופן רשמי, חצי-האי מחולק לשתי נפות: סאלמה וטורגו, הנמצאות במחוז סארה.
אורך חצי האי 32 ק"מ, ורוחבו המרבי 10 ק"מ. בעת מלחמת העולם השנייה התרחשו בחצי האי קרבות עקובים מדם בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. ניתן למצוא שם אנדרטאות ובניינים ישנים מתקופה זו.
מיכאיל קוז'וחוב
מיכאיל יורייביץ' קוז'וחוב (ברוסית: Михаи́л Ю́рьевич Ко́жухов; נולד ב-16 בדצמבר 1956, מוסקבה) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה רוסי. שימש כדובר ראש ממשלת רוסיה בשנים 1999–2000. נוהג להנחות תוכניות טיולים ומסעות.
קריירה
קוז'וחוב הנחה את תוכנית הטלוויזיה "בחיפוש הרפתקאות" של רשת VGTRK, עבור התכנית קיבל את פרס TEFI בשנת 2004 הוענק לו גם מסדר הכוכב האדום.
קוז'וחוב סיים את לימודיו במכון המוסקבאי לשפות זרות בשנת 1979 ולמד ספרדית, פורטוגזית ואנגלית והוא מעיד שהוא מבין איטלקית. בשנים 1985–1989 עבד ככתב של קומסומולסקאיה פראבדה באפגניסטן וכתב את הספר כוכבים זרים מעל קאבול (Над Кабулом чужие звезды).
בשנים 1989–1994 עבד בעיתון איזבסטיה ככתב באמריקה הלטינית ובשנת 1993 היה מהכתבים הרוסיים הראשונים לראיין את רודן צ'ילה אוגוסטו פינושה ובשנת 1996 החל לעבוד בחברת הטלוויזיה VID. קוז'וחוב היה מחבר ומנחה התוכנית "עשה צעד" ברשת TVS הרוסית. בשנים 1999–2000 שימש קוז'וחוב כמזכיר העיתונות של ולדימיר פוטין ודובר ראש ממשלת רוסיה.
לאחר עבודתו ב עבר לערוץ הראשון להגיש בה תוכניות שונות ולהפיק תוכניות שונות. בשנת 2005 עבר לערוץ רוסיה-1 של החברה הממשלתית לרדיו וטלוויזיה.
בית סבתא צילה
בית סבתא צילה הוא מרכז מבקרים לשימור המורשת ביבנאל. ביתם של צילה וברוך ליפשיץ. נמצא ברחובה הראשי של המושבה יבנאל, ונבנה בשנת 1905. אחד ממבני האיכרים המוקדמים של המושבה.
היסטוריה
המושבה יבנאל שוכנת במורדות הרי נפתלי בבקעת יבנאל, במזרח הגליל התחתון. המושבה הראשונה שהוקמה בגל האחרון של העלייה הראשונה ב־1901.
המשפחות שהקימו את יבנאל – נדדו ממקום למקום, מאתר לאתר – כשבכל פעם משתנה הרכב המשפחות, על פי העליות מארצות שונות, בניסיונות לבנות יישוב חדש.
הבית
בית סבתא צילה נבנה בשנת 1905 על ידי יהודי שעלה מליטא ועזב את משמר הירדן ביחד עם משה ליפשיץ. הוא בנה אותו מכספו הפרטי וחזר לאמריקה. הבית עבר ידיים ובעלים עד שנשכר על ידי צילה וברוך ליפשיץ ואחר כך נקנה על ידם.
ב-2012 החליטו דליה ויובל ליפשיץ לשפץ את הבית העזוב, ובהמשך קראו לו "בית סבתא צילה" על שם סבתו של יובל.
שתי אדריכליות מומחיות לשימור, ענת אסתרליס ועדי חיימוביץ, תכננו את השיפוץ, השחזור והשימור, והם ארכו שבעה חודשים. מצגת במרכז המבקרים מתעדת את תהליך.
הבית בנוי מאבן בזלת ומכיל כלי מטבח, כלי עבודה, כלים חקלאיים, חפצים וצילומים הממחישים את אורח חייהם של איכרי המושבה בראשית המאה ה־20.
עוד במקום: תצוגת ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בתל ינעם הסמוך ליבנאל, המזוהה עם יבנאל המקראית
במקום מוקרן סרט המספר על ראשוני המשפחה והיישוב.
I'm in It with You
"I'm in It with You" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית לורן. הוא יצא לאור ב-14 באוגוסט 2015, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נכתב על ידי לורן, סימן אם. אריקסרוד, קייסה אלסטאד ואספן ברג. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-5.2 מיליון השמעות. לשיר הופק וידאו קליפ רשמי, שהועלה ב-5 באוקטובר לערוץ היוטיוב הרשמי. נכון ליוני 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.7 מיליון צפיות.
השיר הגיע למקום השני בסוורייטופליסטן Heatseeker.
תורת המבחנים הקלאסית
תורת המבחנים הקלאסית (באנגלית, Classical test theory - CTT) היא תאוריה פסיכומטרית, העוסקת בניבוי תוצאות של מבחנים פסיכולוגים כגון קושי של פריטים או יכולת של נבחנים. התאוריה מבוססת על הרעיון שציון של אדם בין אם הוא ציון נצפה או שהושג במבחן הוא סכום של ציון אמיתי (המבטא את היכולת האמיתית של הנבחן) ושגיאה (המבטא טעויות הנובעות מבעיות במדידה). תורת המבחנים הקלאסית מציעה סט של עקרונות המסייעות להבחין עד כמה ההערכה שלנו בנוגע לציון האמיתי מדויקת, או במילים אחרות לקבוע את מהימנותם של מבחנים.
ניתן להתייחס לתורת המבחנים הקלאסית כשם נרדף לתורת הציונים האמיתית. המושג "קלאסי" בהקשר של תורת המבחנים מתייחס לא רק להתפתחות הכרונולוגית של המודלים השונים, אלא גם כניגוד לתיאוריות הפסיכומטריות מאוחרות יותר, המכונות באופן קולקטיבי תורת התגובה לפריט.
תורת המבחנים הקלאסית כפי שאנו מכירים אותה היום פותחה על ידי נוביק (1966) ותוארה בטקסטים קלאסיים כגון זה של לורד ונוביק (1968) ואלן וין (1979/2002). התיאור של תורת המבחנים הקלאסית להלן מתבסס על כתבים אלו.
היסטוריה
תורת המבחנים הקלאסית מתבססת על שלושת הרעיונות הבאים והתפתחותה התאפשרה תודות להמשגה שלהם:
בשנת 1904, צ'ארלס ספרמן פיתח את הכלים הסטטיסטים לתיקון של שגיאת מדידה במתאם ולהשיג את מדד המהימנות הנדרשת לביצוע התיקון. כלים אלו נחשבים כתחילתה של תורת המבחנים הקלאסית. חוקרים נוספים כדוגמת ג'ורג' אודני יול, טרומן לי קלי, פריץ קודר ומריון ריצ'רדסון שפיתחו את נוסחאות קודר – ריצ'רדסון, לואי גוטמן, ולאחרונה, מלווין נוביק המשיכו את דרכו של ספירמן ומהווים האבות המייסדים של תורת המבחנים הקלאסית.
הגדרות
תורת המבחנים הקלאסית מניחה שלכל אדם יש "ציון אמיתי", "T", שהיה מתקבל אם לא היו טעויות במדידה. הציון האמיתי של האדם מוגדר כציון הממוצע של אינסוף העברות בלתי תלויות של המבחן. לא ניתן לצפות בציון האמיתי של האדם, אלא רק ב"ציון הנצפה", "X".
שגיאות מדידה במבחן, E, הן טעויות אקראיות ובלתי תלויות המשפיעות על הציון הנצפה. כיוון שכך ניתן לקבוע כי במספר אין סופי של העברות בלתי תלויות ממוצע השגיאות יהיה אפס. הכוונה היא שכיוון שהשגיאות הן אקראיות הן מבטלות אחת את השנייה ובעלות השפעה קטנה על הממוצע של הציון.
ניתן להגדיר את הציון הנצפה, X, כציון האמיתי בתוספת שגיאת המדידה.
T+E=X או במילים ציון אמיתי+שגיאה=ציון נצפה
תורת המבחנים הקלאסית עוסקת ביחסים בין שלושת המשתנים X, T, ו E. ניתן להשתמש ביחסים אלה כדי לבחון את איכות המבחן והציון. בהקשר זה, הרעיון החשוב ביותר הוא מושג המהימנות. מהימנות הציון הנצפה X, שמסומן כ-, מוגדר כיחס בין שונות הציונים האמיתית לשונות הציון הנצפה :
מכיוון שניתן להראות כי השונות של הציון הנצפה שווה לסכום השונות של הציון האמיתי ולשונות של ציון השגיאה, ניתן לפתח את המשוואה כך:
משוואה זו, המנסחת את היחס בין אות לרעש, מאפשרת הבנה אינטואטיבית של הקשר בין מהימנות המבחן לציון האמיתי ולטעות: המהימנות של המבחן גבוהה יותר ככל ששיעור שגיאות המדידה נמוך יותר ולהפך. המהימנות שווה לשיעור השונות בציוני המבחן שהיינו יכולים להסביר לו היינו יודעים את הציון האמיתי. השורש הריבועי של המהימנות שווה לערך המוחלט של המתאם בין הציון האמיתי לציון נצפה.
הערכת מבחנים וציונים: מהימנות
מכיוון שלא ניתן לדעת את הציון האמיתי לא ניתן להעריך מהימנות המבחן ישירות. עם זאת, ניתן לקבל אומדני מהימנות באמצעים אחרים. אחת הדרכים להעריך מהימנות היא באמצעות בניית "נוסח מקביל", או "נוסח חלופי". נוסח מקביל מוגדר כנוסח המניב את אותו ציון אמיתי כמו הנוסח המקורי של המבחן ובהתאם גם את אותה שונות של הציון נצפה. בהינתן שני מבחנים מקבלים x ו-x',
לפי הנחות אלו, ניתן להוכיח כי המתאם בין ציוני הנוסחים המקבילים שווה למהימנות.
השימוש בנוסחים מקבילים להערכת מהימנות הוא מסורבל מכיוון שקשה מאוד ליצור נוסחים מקבילים אמיתיים. בפועל משתמשים בשיטה זאת לעיתים נדירות. המדד המקובל על החוקרים כיום למדידת המהימנות מודדת מכונה מדד אלפה של קרונבך. בהכללה ניתן לומר ששיטה מודדת מהימנות על ידי בדיקת עקיבות פנימית של נוסח המבחן.
בהינתן מבחן המורכב מ k פריטים u_{j},. ציון המבחן הכולל מוגדר כסכום של ציוני הפריטים הבודדים, כך שציונו של נבחן i מוגדר כך:
מדד האלפא של קרונבאך מוגדר כך:
כאשר הוא סכום השונויות של כל הפריטים.
ניתן להראות כי מדד אלפה קרונבך מספק גבול תחתון למהימנות בהנחות סבירות ולפיכך מהימנות ציוני המבחן תהיה גבוהה תמיד מערכו של מדד אלפא קרונבאך. מכיוון שהשיטה מאפשרת לחשב את מהימנויות המבחן בקלות יחסית היא פופולרית מאוד בקרב חוקרים וניתן למצוא כלים לחישוב של אלפא קרונבאך בתוכנות סטטיסטיות רבות כגון SPSS, R ו-SAS.
כאמור תורת המבחנים הקלאסיים נוצרה על מנת ליצור הגדרה הולמת למהימנות. מהימנות אמורה להצביע על האיכות הכללית של ציוני המבחן. ככלל ניתן לקבוע כי ככל שהמהימנות גבוהה יותר, כך המבחן טוב יותר. תורת המבחנים הקלאסית אינה קובעת עד כמה גבוהה אמורה מהימנות להיות. ערך {\alpha} גבוה מדי עבור, לדוגמה מעל 0.9, יכול להצביע על כך שמספר גדול של פריטים מודדים את אותו הדבר. ככלל אצבע, מומלץ להסתפק באלפה בערך הגבוה מ-0.8 לכלי מחקר. 'קריטריונים' מעין אלו אינם מבוססים על טיעונים פורמליים, אלא הם תוצאה של מוסכמות ופרקטיקה מקצועית. המידה בה ניתן למפות אותם לעקרונות פורמליים של הסקה סטטיסטית אינה חד משמעית.
הערכת פריטים
מהימנות מספקת ערך יחיד המודד את איכות המבחן - מהימנות. עם זאת, היא לא מספקת מידע אודות פריטים בודדים. ניתוח פריטים בגישה הקלאסית מסתמך לעיתים קרובות על שני נתונים סטטיסטיים: ערך ה-P (פרופורציה) והמתאם הכולל של הפריט ( מקדם מתאם נקודה-ביסרי ). ערך ה-P מייצג את שיעור הנבחנים המשיבים נכונה, ובדרך כלל מכונה "קושי פריט". המתאם הכולל של הפריט מספקת ערך המבטא את "יכולת ההבחנה" של הפריט. נתונים סטטיסטיים אלו מחושבים עבור כל פריט בחירה המרובה ומשמשים להערכת פריטים ולאבחון בעיות אפשריות, כגון מסיח מבלבל.
חלופות
תורת המבחנים הקלאסית היא תאוריה משפיעה על ציוני המבחנים במדעי החברה. בפסיכומטריקה התיאוריה מתחרה עם מודלים מורכבים יותר כגון תורת התגובה לפריט (IRT) ותורת ההכללה.
חסרונות
אחד החסרונות החשובים או הידועים ביותר של תורת המבחנים הקלאסית היא שלא ניתן להפריד בין מאפייני הנבחנים ומאפייני המבחן: כל אחד מהם יכול להתפרש רק בהקשר של השני.
חסרון נוסף טמון בהגדרת המהימנות העומדת בבסיס תורת המבחנים הקלאסית, הקובעת כי מהימנות היא "המתאם בין ציוני נוסחים מקבילים". ישנו קושי רב בבנייה של נוסחים מקבילים ותהייה האם הדבר בכלל אפשרי. מקדמי מהימנות שונים מספקים הערכות מהימנות נמוכות יותר או אומדני מהימנות עם הטיות לא ידועות.
חסרון שלישי נוגע לשגיאת מדידה סטנדרטית. בבסיס תורת המבחנים הקלאסית, עומדת ההנחה כי שגיאת המדידה הסטנדרטית זהה לכל הנבחנים. עם זאת, ציונים בכל מבחן הם מדדים לא מדויקים באופן שווה עבור נבחנים בעלי יכולות שונות, ולכן ההנחה של שגיאת מדידה שווה לכל הנבחנים בעייתית.
חסרון רביעי בתורת המבחנים הקלאסיים נובע מכך שהיא מכוונת למבחן בכללותו ולא לפריטים. תורת המבחנים הקלאסית אינה יכולה לעזור לנו לנבא הצלחה של נבחן או קבוצת נבחנים על פריטים בודדים.
הקטור סוקורו
הקטור סוקורו (בספרדית: Héctor Socorro; 26 ביוני 1912 – 1980) היה כדורגלן קובני, ששיחק בעמדת החלוץ.
סוקורו שיחק במוקדמות מונדיאל 1934 נגד האיטי וכבש שני שערים בשלושת המפגשים נגדם. במונדיאל 1938 כבש בשמינית הגמר בתיקו 3–3 נגד רומניה, ובמשחק החוזר בו קובה עלתה כבש גם כן. סוקורו שיחק גם בתבוסה 8–0 לשוודיה ברבע הגמר.
דקמווירי
הדקמווירי הייתה ועדה בת 10 חברים שהוקמה ברומא העתיקה לצרכים שונים כגון חלוקת אדמות לאזרחים, הקמת קולוניות וכו'.
ועדת ה-10 המפורסמת ביותר בימי הרפובליקה הרומית היא זו שהוקמה סביב שנת 450 לפנה"ס על פי דרישת ההמון הפלבאי לכינון חוקה כתובה לרפובליקה. הסנאט הרומי הסכים לדרישת ההמון ומינה ועדת 10 שכללה ברובה בני אצילים (פאטריקים) אך גם נציגים פלבאים. ה-10 מונו לתקופה של שנה ושלטו ברומא ביד רמה עד כי שלטונם זכה לכינוי "הדקמוויראט". בתום השנה העלתה על הכתב וועדת ה-10 את חוקתה של רומא אך סירבה להתפטר והמשיכה לכהן שנה שנייה שבסופה פרסמה את "12 הלוחות". גם בתום השנה השנייה סרבה הוועדה לוותר על שלטונה המוחלט עד כי ההמון לא הכיר בה, פרש מרומא והביא להדחתה ולהחזרת שלטון הקונסולים.
התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה
ועד אוקראינה הוא התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה (באוקראינית: Асоціація єврейських організацій та общин України) הוא ארגון יהודי באוקראינה. הוקם ב-1991 ומשרדיו שוכנים בקייב הבירה. נכון להיום (2015) בראש הארגון עומד יוסף זיסלס. הארגון חבר בקונגרס הלאומים האוקראיני.
היסטוריה
הוועד הוקם ב-14 בינואר 1991 והוא מכיל 265 ארגונים מ-94 ערים באוקראינה, כמו גם 63 קהילות יהודיות, 56 קהילות עירוניות, 15 ארגונים חברתיים, 17 בתי ספר יהודיים, 55 ארגוני תרבות, 10 ארגונים אזוריים לסיוע לעצורי גטו ומחנות ריכוז, 19 ארגוני נוער ו-5 ארגונים החברים בוועד.
התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה חברה בארגונים הבאים: הארגון גם נחשב לאחד ממייסדי הארגונים הבאים:
תפקידי הארגון
מאז 1991 הארגון מנפיק גם אתר ועיתון בשם "חדשות", שכשמו כן, מפיץ ידיעות חדשותיות על הקהילה היהודית האוקראינית.
העבודה משחררת
העבודה משחררת (בגרמנית: Arbeit macht frei; נהגה: "אַרְבַּיְיט מַאכְט פְרַיְי") היא אִמרה גרמנית שהתנוססה בשערי מספר מחנות הריכוז הנאציים, כחלק ממערך התעמולה הנאצית, הטעייה ואחיזת העיניים שהופנתה כלפי קורבנות גרמניה הנאצית.
מקורות הביטוי והשפעתו עד 1933
האמרה הייתה נפוצה בגרסאות שונות בקרב איכרים גרמנים וגרמנים-שווייצרים כחלק ממוסר העבודה הפרוטסטנטי.
מקורו של הביטוי כפי שהיה מוכר בתחילת המאה ה-20, הוא בשמו של רומן משנת 1873 שחיבר הבלשן הגרמני לורנץ דיפנבאך (Lorenz Diefenbach). במשמעותו המקורית שימש הביטוי ברומן לתיאור הדרך שבה עוברים מהמרים ונוכלים תהליך של "חזרה בתשובה", ואימוץ של נורמות מוסריות של יושר, באמצעות עבודה יצרנית היוצרת ערך ותועלת להם ולסביבתם.
במקביל, ניתן לזהות בביטוי יסודות של רעיונות על ערכה של הפרודוקטיביזציה, ועל ערכה של העבודה במשנות הוגי הדעות במאה ה-19 וברעיונות הסוציאליזם. רעיונות שאומצו בין השאר על ידי הוגי הדעות של הציונות הסוציאליסטית. כך למשל, א"ד גורדון פרסם מאמר שכותרתו "בעבודה לקינו ובעבודה נרפא". כותרת מאמרו של גורדון הייתה פרפרזה או התכתבה עם רעיונות מקובלים באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 נעשה שימוש בביטוי גם על ידי הפסיכיאטר והנוירולוג הצרפתי אוגוסט פורל (Auguste-Henri Forel).
בשנת 1922 הונפקו תעודות חבר חתומות, שנשאו את הביטוי, בידי ארגון לאומני–גרמני בווינה שבאוסטריה.
ממשלת רפובליקת ויימאר אימצה את הביטוי בשנת 1928 כמסר מעודד למדיניות העבודות היזומות שנקטה במטרה להפחית את רמת האבטלה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת השלטון הנאצי: 1945-1933
עם עלייתם לשלטון ב-1933 השתמשו הנאצים בביטוי כחלק מתעמולה בדבר הפחתת רמת האבטלה העצומה שהתקיימה בגרמניה. המפלגה הנאצית אימצה את הסיסמה כמכשיר לעידוד מדיניות הבנייה המסיבית והעבודות הציבוריות היזומות שהנהיגה לאחר עלותה לשלטון.
כאשר הוקמו מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה בגרמניה ובמזרח אירופה, הוצבו באחדים מהם שלטים עם סיסמאות תעמולה והטעיה, שאחת הידועות שבהם הייתה "העבודה משחררת". הסיסמאות היו חלק מהתעמולה ומסכת ההטעיה, שכוונה בין השאר לזרוע תקוות שווא בלב הנכנסים למחנה ההשמדה. השלט המסוגנן יצר רושם כי מדובר במחנה עבודה, גם אם בכפייה, ותמורת עבודתם ישוחררו האסירים ביום מן הימים. בפועל, יותר ממחציתם של המגיעים אל מחנות ההשמדה (נשים, ילדים וגברים) ששעריהם נשאו את הסיסמה, נשלחו אל המשרפות מיד לאחר הגעתם אל המחנה.
את הכיתוב ניתן לראות על שערי מחנות הריכוז וההשמדה: דכאו, גרוס-רוזן, זקסנהאוזן, גטו טרזיינשטאט ואושוויץ I.
גנבת השלטים בתקופה המודרנית
השלט "העבודה משחררת" שהיה על השער באושוויץ נגנב בידי אלמונים ב-18 בדצמבר 2009, ונמצא לאחר שלושה ימים כשהוא מנוסר לשלושה חלקים. במקומו הוצב שלט חלופי שהיה במחסני המחנה. לאחר מכן שוחזר השלט המקורי והוחזר אל השער.
ב-2014 נעלמה הדלת עליה השלט "העבודה משחררת" משערי מחנה הריכוז דכאו. הדלת הוחלפה ברפליקה. כעבור כשנתיים הדלת נמצאה בנורווגיה והיא הוחזרה למוזאון המחנה, בו מוצגת כיום.
ההתערבות (סיפור)
ההתערבות הוא סיפור קצר מאת הסופר הרוסי אנטון צ'כוב, שנכתב בשנת 1889 והפך לאחד הסיפורים הידועים ביותר שלו. תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי.
במהלך השנים על בסיס הסיפור צולמו מספר סרטים, הראשון כבר בשנת 1912. בשנת 2012 כתב המלחין הישראלי ליאור נבוק אופרה ב-14 סצנות על פי הסיפור.
עלילה
הסיפור פותח בוויכוח אינטלקטואלי המתרחש בביתו של בנקאי עשיר, ונסוב סביב השאלה, מה יותר מוסרי - עונש מוות או מאסר עולם. הוויכוח גולש לפסים מעשיים יותר עד שנוצרת התערבות משונה בין בעל הבית הבנקאי לבין עורך דין צעיר. עורך הדין טוען שמאסר עולם גרוע פחות מעונש מוות ובתגובה, מתחייב הבנקאי, שאם עורך הדין יצליח להושיב את עצמו במאסר במשך חמש שנים, הוא ייתן לו שני מיליונים. עורך הדין הצעיר מסכים ומתערב שהוא יצליח לשבת לא רק חמש שנים אלא חמש עשרה.
ההתערבות יוצאת לפועל ועורך הדין נכלא במתקן מיוחד בחצרו של הבנקאי. הקשר היחיד שלו עם העולם שבחוץ מתנהל על ידי מכתבים אותם הוא מעביר לשומרים ובהם הוא מבקש מהבנקאי שיעביר לו את כל מבוקשו (יין, פסנתר וספרים). הבנקאי עוקב אחר מצב רוחו המשתנה של האסיר, המשתקף בבקשותיו במכתבים ובעיקר בסוג הספרים אותם הוא מבקש, המשתנה משנה לשנה. בתחילה מותחנים וקומדיות, לאחר מכן ספרי מופת ואז לימודי שפות, פילוסופיה והיסטוריה, אחר כך הברית החדשה ותאולוגיה ולבסוף מכל הבא ליד.
לאחר 15 שנה, בלילה שלפני מועד סיום ההתערבות, הבנקאי (שכבר הספיק להפסיד את כל כספו בהימורים) מבין כי הוא עומד להפסיד בהתערבות ומחליט להרוג בחשאי את ה"אסיר". כשהוא נכנס לתאו, האסיר ישן, ועל השולחן מונח פתק שבו מסביר האסיר את מה שעבר עליו במשך כל תקופת המאסר:
ואז הוא מצהיר:
ונרה 7
כמו הגשושיות הקדומות של "תוכנית ונרה", הגשושית נבנתה במשרד "לאבוצ'קין". בעקבות נתוני לחץ וטמפרטורה שהועברו על ידי גשושיות קודמות, מבנה החללית הותאם למידע מעודכן. יחידת הנחיתה נבנתה מטיטניום במקום מסגסוגת אלומיניום. בגשושית הייתה מותקנת סוללת עופרת-חומצה. כשבועיים לפני הנחיתה נטענה הסוללה תוך שימוש בפאנלים סולריים של הגשושית.
כתוצאה משדרוג שבוצע, משקל הגשושית ויחידת הנחיתה גדל באופן משמעותי והיה צורך להוריד ממנה את רוב מכשירי המדידה. כמו כן היה צורך בשימוש במשגר לוויינים וחלליות חזק יותר. הדבר גרם לצורך בביצוע שדרוגים במשגר מדגם מולניה.
הגשושית התנתקה מחללית האם ונפתח מצנח בגובה 60 ק"מ תוך דגימת ההרכב האטמוספירי וחשפה הרכב של 97% פחמן דו-חמצני. מהירות הפגיעה בקרקע הייתה גבוהה מהמתוכנן (16.5 מטר לשנייה), כנראה כתוצאה מכשל בביצועי המצנח. החללית ככל הנראה ניזוקה בנחיתה, אך שידרה את מדידת הטמפרטורה של 475° על פני השטח. עקב תקלה בציוד המדידה רוב המכשירים לא הצליחו להעביר את הנתונים.
מאטראסנטאימרה
מאטראסנטאימרה (בהונגרית: Mátraszentimre) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1944 על בסיס איחוד של שישה כפרים מאטרסנטימרה (Mátraszentimre), מאטרסנטישטוואן (Mátraszentistván), פלושקוט (Fallóskút), בגולירטאש (Bagolyirtás), מאטרסנטלאסלו (Mátraszentlászló) וגליטטה (Galyatető).
כמו יישובים רבים באירופה גם במאטראסנטאימרה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 715 ובשנת 2021 רק 430 תושבים.
רורי קינן
רורי קינן (באנגלית: Rory Keenan; נולד ב-9 ביוני 1980) הוא שחקן אירי.
ביוגרפיה
קינן נולד בדבלין שבאירלנד. הוא למד בבית הספר CUS בעיר דבלין, שם שיחק רוגבי. הוא משחק בעיקר בתיאטרון, והרבה להופיע בתיאטראות בלונדון. בנוסף להופעותיו בווסט אנד שיחק קינן מגיל צעיר גם בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-2016 שיחק קינן במחזה "ז'אן ד'ארק" ובמחזה "Welcome Home Captain Fox" בתיאטרון דונמר ורהאוס. בטלוויזיה השתתף במיני-סדרה "מלחמה ושלום" ובסדרה "כנופיית ברמינגהאם".
עוד בתיאטרון עבד קינן עם התיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "The Kitchen", במחזה "Damned By Despair and Liola", במחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!", וב-"Dublin Carol" בדונמר ורהאוס.
קינן הופיע בתפקידים ראשיים באירלנד בתיאטרון אבי, וגילם את הדמות הראשית במחזות "המלט" ו"מקבת'". על הופעתו במחזה "The Last Days of the Celtic Tiger" זכה קינן בפרס התיאטרון של עיתון אייריש טיימס לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 החל קינן להופיע בתפקיד אריק בסדרת הדרמה של רשת RTE "חוקים משלה" בכיכובה של איימי הוברמן. ב-2018 גילם את לאופולד בסדרה "ורסאי" של ה-BBC.
חיים אישיים
בשנת 2019 נישא לשחקנית הבריטית ג'מה ארטרטון לאחר שנתיים של זוגיות.
דני וסלי
דניאל (דני) וסלי (נולד ב-30 בספטמבר 1950) הוא מפיק טלוויזיה. עם מינויו של יאיר לפיד לראש הממשלה ה-14 ב-30.6.2022, מונה וסלי לראש הסגל של לשכת ראש הממשלה.
ביוגרפיה
וסלי נולד בתל אביב להורים שעלו מצ'כוסלובקיה. בשירותו הצבאי שירת בלהקת פיקוד המרכז, והיה לסולנה. הוא השתתף בתוכניתה של הלהקה "רד אלינו לבקעה" (1969), והיה הסולן בשירים המצליחים "אנחנו שנינו מאותו הכפר" ו"שירו של צנחן". כעבור שנה השתתף בתוכנית "ליד הירדן" שהעלתה הלהקה. לאחר שחרורו מהצבא הצטרף כעיתונאי לגלי צה"ל, שם ערך והגיש תוכניות אקטואליה שונות.
ב-1983 הצטרף לחברת ההפקות "רימון תקשורת", שהייתה בבעלות דן שילון וארנון צוקרמן. החברה הוקמה בכדי להתמודד במכרז להקמת ערוץ 2, שלבסוף בוטל באותה עת. ב-1985 פרץ סכסוך עסקי בין שילון וצוקרמן והחברה נסגרה. ווסלי הצטרף אחר כך לחברת התקשורת "רשת", והיווה אחד ממקימיה יחד עם שילון. במקביל באותן השנים המשיך לשמש כמגיש ועורך בגלי צה"ל.
במסגרת "רשת" הפיקו שילון ווסלי תוכניות טלוויזיה בישראל ולערוצים זרים. בשנת 1991 החל וסלי להפיק, בערוץ 2 הניסיוני, את התוכנית "בשידור חי עם דן שילון" ואת "פספוסים פלוס" (הגרסה הראשונה של התוכנית "פספוסים"). וסלי השתתף בצוות שהוביל את החברה לזכייה במכרז לשידורים המסחריים בערוץ 2, וכיהן כמפיק הראשי עם תחילת השידורים בנובמבר 1993, ולאחר מכן מנהל התוכניות שלה עד סוף 1997.
לאחר מכן הקים וסלי את חברת ההפקה "וסלי תקשורת והפקות", שהפיקה בין היתר את תוכניות האירוח "פגישה לילית" (1996–2005) בהנחיית קובי מידן, "יאיר לפיד", (2000–2007) ו"יצפאן" (2001–2006).
בשנת 2010 הפיק את תוכניות הטלוויזיה התיעודיות "ככה ניצחנו" ו"איפה היית כשרבין נרצח?".
בשנת 2011 הפיק סדרת תוכניות של תוכני ועידת TED, בהנחיית יאיר לפיד, עבור "שידורי רשת" בערוץ 2.
לאחר שלפיד הכריז על הצטרפותו לפוליטיקה ועל הקמת מפלגת יש עתיד בראשותו, הצטרף וסלי לצוות שהוביל את הקמפיין הראשון של המפלגה, לבחירות לכנסת ה-19, ונתן ללפיד ערבות של 130 אלף שקל. בבחירות אלה המפלגה זכתה ב-19 מנדטים. לאחר היוודע תוצאות הבחירות, הוא מונה לחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של יש עתיד. לאחר שלפיד מונה לשר האוצר, שימש וסלי ראש המטה שלו.
וסלי המשיך במשך השנים להיות חבר ב"פורום המרתף", קבוצת היועצים הקרובה של יאיר לפיד.
חיים אישיים
וסלי בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. במשך כמה שנים, בעת שהיה שליח גלי צה"ל בארצות הברית, היה וסלי בן זוגה של העיתונאית יעל דן, עמה התגורר בניו יורק.
מתגורר ברמת השרון, נשוי לצלמת ורדי כהנא ואב לשניים.
Court and Spark
Court and Spark הוא אלבומה השישי של המוזיקאית ג'וני מיטשל, שיצא בשנת 1974. האלבום, אשר עד היום נחשב למצליח ביותר שלה מבחינה מסחרית, הציג את המעבר הראשוני של מיטשל ממוזיקת פולק מסורתי אל מוזיקת ג'אז.
האלבום זכה למועמדות בפרס הגראמי לאלבום השנה.
היסטוריה
לפני חג המולד של שנת 1973, שחררה מיטשל את הסינגל Raised on Robbery, אשר סיפר דרך מוזיקה רית'מית סגנון סמי- קאנטרי על אישה דרומית אשר ניטפלת אל גבר שיושב לבדו בלובי של מלון. תגובת הקהל הייתה מלאת התלהבות והפתעה מהכיוון החדש שלקחה המוזיקה של מיטשל, מה שהביא להתלהבות לקראת אלבומה הבא. ואכן, כאשר Court and Spark יצא לחנויות חודשים לאחר מכן, בינואר 1974, הוא התקבל באהדה על ידי המבקרים והמאזינים כאחד כי על אף שהאלבום הציג גישה יותר "פופית" מצד מיטשל, לא הייתה כאן התפשרות על היצירה המוזיקלית. במרץ, הוציאה לאור מיטשל את הסינגל Help Me אשר היה ללהיט היחיד שלה שהגיע לעשרת הראשונים במצעדים, במקום השביעי.
האלבום העפיל אל המקום השני במצעדים של "הבילבורד", ונותר שם במשך ארבעה שבועות, מיטשל זכתה במקום הראשון בשני מגזיני המוזיקה החשובים הנוספים בארצות הברית, "רקורד וורלד" ו"קאשבוקס".
שליו
שליו (שם מדעי: Coturnix; בכתיב עם ניקוד: שְׂלָו; בריבוי: שַׂלְוִים) הוא סוג של עוף ממשפחת הפסיוניים.
תכונות
שליו הם עופות קטנים יחסית לבני סדרת התרנגולאים עם נוצות מוסוות, בשחור-אפור. גופם עגלגל ומקורם קצר.
תפוצה
הם נחשבים למעופפים חלשים ונפוצים באזורים פתוחים, בעיקר בערבות עשב ואזורים יבשים כולל מדבריות. השלווים נפוצים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה. בעבר היו גם מינים שחיו באיים הקנריים ובניו זילנד אך הם נכחדו.
מזונם
מזונם העיקרי הוא זרעים שונים.
השליו בישראל
בישראל מצויים שלוים מקומיים במספר מצומצם המקננים בדרום הארץ, והשליו הנודד ממין אירו אסייתי החולף בנדידת הסתיו אל מדבריות מצרים.
השליו במסורת ישראל
השליו המקראי שניתן לעם ישראל במדבר מזוהה ללא ספק עם העוף הידוע בשם זה בימינו. השליו הוא עוף טהור וישנה עליו מסורת כשרות ברבות מקהילות ישראל: יהודי ליבורנו ופירנצה, איטליה, לונדון, פריז, פולין, תוניס, אלג'יריה, ספרד, תימן וארץ ישראל.
אליס איילנד
אליס איילנד (באנגלית: Ellis Island) הוא אי מלאכותי ברובו הנמצא בנמל ניו יורק בשפך נהר הדסון. האי שימש בעבר מרכז של מחלקת ההגירה של ארצות הברית, ודרכו עברו מרבית המהגרים שהגיעו לארצות הברית החל מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20.
כיום פועל באי מוזיאון ההגירה האמריקאי. ניתן להגיע אליו באמצעות מעבורות היוצאות מפארק באטרי שבקצה הדרומי של מנהטן או מג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
היסטוריה
ב-1 בינואר 1892 נפתחה באי תחנת קליטת מהגרים של השלטון הפדרלי. התחנה פעלה עד 20 בנובמבר 1954, ועברו דרכה למעלה מ-12 מיליון מהגרים, כאשר ל-98% מהם הותר להיכנס לארצות הברית, ושני האחוזים הנותרים הוחזרו למדינות מוצאם מנימוקים רפואיים שונים.
אליס איילנד היה המפגש הראשון של המהגרים מאירופה עם ארצות הברית. ראשית עברו המהגרים בדיקה רפואית שמטרתה לאסור כניסת מהגרים החולים במחלות קשות ומידבקות. שנית נשאלו רבים מהמהגרים שאלות שנשאלות גם כיום על ידי שלטונות ההגירה: שמו של המהגר, מקצועו, גילו, כמה כסף יש לו, האם יש לו קרובים במדינה. בדרך כלל שהו המהגרים באי בין מספר שעות למספר ימים.
החל משנת 1924 שימש האי רק לטיפול בפליטים. מהגרים שאינם פליטים הועברו לתחנות הגירה אחרות. בשנות ה-50 הוחזקו באי אנשים שהגיעו לארצות הברית, שלא הורשו להיכנס אליה מסיבות שונות, כמו בשל היותם קומוניסטים.
איסור כניסת מהגרים לארצות הברית
פקידי ההגירה העבירו את המהגרים במעין "סרט נע" ביניהם, בעודם מסמנים בגיר אותיות על בגדיהם של המהגרים שנמנעה כניסתם לארצות הברית. האותיות ציינו את הסיבות למניעת כניסה לארצות הברית:
ראוי לציין כי היו מהגרים שהצליחו לבסוף בכל זאת להיכנס בשערי ארצות הברית, על ידי מחיקת סימוני האותיות. אליס איילנד התפרסם בספרות היידית והעברית בשם "אי הדמעות" משום שיהודים רבים לא הורשו להיכנס לארצות הברית.
סמכות שיפוט באי
מאחר שאליס איילנד נתון בבעלות השלטון הפדרלי ומנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הרי שהמחלוקת על הבעלות וסמכות השיפוט באי היא תאורטית לחלוטין. במשך שנים רבות הייתה מחלוקת בין מדינת ניו ג'רזי למדינת ניו יורק בדבר הבעלות על האי. האי נמצא בצד ניו ג'רזי של נהר ההדסון, אולם במהלך התקופה הקולוניאלית שקדמה להקמתה של ארצות הברית היה האי תחת שיפוטה של מושבת ניו יורק. בחוזה בין שתי המדינות, שנחתם בשנת 1834 ואושר על ידי הקונגרס של ארצות הברית, הסכימה ניו ג'רזי שהאי יישאר תחת שיפוטה של ניו יורק.
בשל כמות המהגרים הרבה שהגיעה לאי בסוף המאה ה-19, הרחיב השלטון הפדרלי את שטח האי על ידי ייבוש שטחים מהים, ועל השטח המיושב נבנתה בשנת 1892 תחנה עיקרית לקליטת המהגרים. במהלך השנים המשיך השלטון הפדרלי להגדיל את שטח האי - עבודות שנמשכו עד שנת 1934. תשע עשיריות משטח האי כיום הוא שטח שיובש מהים. שטח זה אינו כלול במסגרת ההסכם בין המדינות משנת 1834.
מדינת ניו ג'רזי טענה כי השטחים המיובשים שייכים לה מאחר שלא דובר בהם בחוזה. מאחר שהצדדים לא הגיעו לכלל הסכמה, תבעה מדינת ניו ג'רזי את מדינת ניו יורק. בתגובה לעיתונות בעקבות תביעה זו העיר ראש העיר של ניו יורק, רודי ג'וליאני, כי סבו - שהגיע בתור מהגר לאליס איילנד - מעולם לא התכוון להגיע לניו ג'רזי.
בשנת 1998 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בסכסוך וקבע כי השטחים שיובשו נמצאים בשטח מדינת ניו ג'רזי. דבר זה יצר קשיים רבים, מאחר שחלק גדול מהבניינים באי נמצאים בשטחי שתי המדינות (ולכל אחת מהן תקנות בטיחות מבנים שונות ודרישות שונות). לבסוף החליטו שתי המדינות לחלוק בבעלות על האי.
לאומיות שחורה
לאומיות שחורה (באנגלית: Black Nationalism) היא סוג של לאומיות בדלנית הרואה באנשים שחורים אנשים בעלי זהות קולקטיבית, אותה היא שואפת לפתח ולשמר באומה נפרדת. רעיונות הלאומיות השחורה צמחו במאה ה-19 בארצות הברית, והתפתחו לתנועה פוליטית וחברתית. החזון הסופי של לאומיות שחורה הוא הקמת שלטון עצמאי לשחורים בטריטוריה נפרדת מלבנים, שם יוכלו לשמור על זהות שחורה מובהקת ונבדלת מהזהות והתרבות הלבנה.
מקור השם: אפריקאים, אמריקאים-אפריקאיים ושורשי הלאומיות הפאן-אפריקאית
ניצניה של הלאומית שצמחה באפריקה במהלך המאה ה-20 נבטו כבר במאה ה-19. לאומיות זו אינה לאומיות מדינית, ולא החלה ביבשת אפריקה (להבדיל מתהליך הדה-קולוניזציה של עמי אפריקה), לאומיות זו היא על בסיס אתני והחלה בקרב מיליוני צאצאי אפריקאים, מהגרים בעל כורחם, שהובלו ליבשת אמריקה במשך כ-300 שנות קיומו של סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, מן המאה ה-16 ועד המאה ה-19.
בראשיתה, כונתה הלאומיות שצמחה בקרב השחורים בכינויים שונים, ביניהם פאן אפריקניזם ו"לאומיות שחורה". השמות השונים נוצרו בעקבות השינויים שחלו בהגדרת זהותם העצמית של אמריקאים ממוצא אפריקאי. במאה ה-19, רווח השימוש במונח הגזעי "ניגרו" (negro), אך נזנח בשל מטענו הערכי ובשל היותו רווי דעות קדומות. במקומו, הועדף במחצית השנייה של המאה ה-20 השימוש במינוח של צבע, "שחורים". בהמשך, בלטה הנטייה לציין את המוצא הגאוגרפי-התרבותי כמרכיב הבסיסי בהגדרת זהותם העצמית של השחורים באמריקה, אפרו-אמריקאים, כמו גם במדינות אחרות, לדוגמה אפרו-ברזילאים, אפרו-מקסיקנים וכדומה. מאוחר יותר, הנוסח שהתקבל הוא "אמריקאים-אפריקאים".
הלאומיות הפאן-אפריקאית לבשה צורות כה מגוונות במקומות ובזמנים שונים, עד שכל ניסיון למצותה בהגדרה יחידה, נידון מראש לכישלון. לעיתים היא לבשה צורה של תנועה חברתית או של ארגון פוליטי, לעיתים היו ביטוייה תרבותיים-ספרותיים, אמנותיים או דתיים, ועל פי רוב הייתה שילוב של כל אלה.
צמיחת הלאומיות השחורה באמריקה והיסטוריה מוקדמת
התעוררותם הלאומית של השחורים באמריקה החלה בהתנפצות התקווה כי מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) תשחרר אותם מעבדות ותאפשר להם להשתלב כאזרחים שווי זכויות בכל ארצות מושבם ביבשת אמריקה ובאיים הסמוכים לה, ובעיקר בארצות הברית. מספר שנים לאחר סיום המלחמה, בשנת 1877, החל גל של רדיפות אחר השחורים במדינות הדרום על ידי ממשלות הדרום והאזרחים הלבנים. קמו במדינות הדרום "מועצות אזרחים" שהובילו יוזמות חקיקה גזענית במטרה להגביל את החירויות של העבדים המשוחררים, לייצר מדיניות הפרדה גזעית וכלים לאכיפתה. במקביל החל לפעול ארגון הקו קלוקס קלאן שפעל כארגון טרור שנועד במפורש להטיל אימה על שחורים. החלו מעשי לינץ', חקיקה מפלה, וביטול חוקים שנחקקו בעקבות המלחמה והעניקו לשחורים שוויון פורמלי. העבדים לשעבר הבינו כי למרות ביטולם הרשמי של סחר העבדים ומוסד העבדות, אין די בהם לגאול אותם מן המציאות האכזרית, המפלה והמשפילה שלתוכה "שוחררו". המורשת המובהקת של העבדות—הגזענות המודרנית—טבעה חותם עמוק והוסיפה להסביר את יחסי השליטה הבין-גזעיים, גם כאשר הנסיבות שהביאו לצמיחתה השתנו. הלאומיות הפאן-שחורה צמחה בתפוצות לא כזהות לאומית במסגרת מדינת לאום התחומה בגבולות טריטוריאליים ברורים, אלא בגבולות גזעיים: בני-אדם ממוצא אפריקאי שחיו במדינות שונות שהתרבות הלבנה שלטה בהן ומנעה בעדם מלהיות לחברים בקהילותיהן הלאומיות. העבדות, ההשפלה, האפליה הגזעית והדיכוי המתמשכים באמריקה, הם שעוררו את ראשוני המשכילים השחורים לשאוף לאחדות ולסולידריות של כל השחורים. מטרתם הייתה ללחום יחד בשלטון הלבנים ובגזענות, ולטפח בקרבם תחושת גאווה וכבוד גזעיים. ההנהגה השחורה שאפה לפתח אידאולוגיה של גאווה במוצא האפריקאי ולטפח את הקשר ואת שותפות הגורל עם המולדת—אפריקה. במסגרת מאבקם לשחרור מלא ולשוויון זכויות, הדגישו המנהיגים והאינטלקטואלים השחורים באמריקה את הזהות הגזעית, את "האישיות האפריקאית", בעלת הייחוד ההיסטורי, התרבותי והערכי, שאינה חייבת להתבטל בפני הלבנים על ידי חיקוי, שמקורו ברגשי נחיתות.
הלאומיות השחורה, שצמחה ביבשת אמריקה במאה ה-19, שייכת לעידן הלאומיות המודרנית, בה השאיפה הייתה לשחרר עמים מדוכאים מעול שלטון זר וגם מרגשי הנחיתות התרבותית שהוחדרו לתודעתם והופנמו בה. הלאומיות הייתה תגובה על העבדות, על האפליה, על הניצול ועל ההשפלה שחוו השחורים. הפגיעה שגרמה הגזענות הלבנה לשחורים הייתה כוח מניע רב עוצמה להתעוררות הלאומיות השחורה באמריקה ובאפריקה. "בעיית הגזע", דיכוי שחורים ואפלייתם בידי שלטון או חברת לבנים, הייתה נחלתם של אפריקאים משתי היבשות, ולכן, ההתקוממות נגד האידאולוגיות שהעניקו לגיטימציה למצב הזה, הייתה גורם מקשר בין חלוצי הלאומיות השחורה בשתי היבשות. הלאומיות הפאן-שחורה אמנם לא הגשימה את ציפיותיהם של השחורים—להשיג שוויון וחירות בארצות מושבם ביבשת אמריקה, אך תרומתה לצמיחת הלאומיות הפוליטית-הטריטוריאלית באפריקה הייתה עצומה. כישלון התנועה הלאומית להשגת השוויון האזרחי המיוחל של השחורים, ופנייתם של אלה אחר דרכי מאבק חלופיות בתוך החברות האמריקאיות, בצד ההתפכחות וההתמודדות, הוליכו את המנהיגות האפריקאית הצעירה להכרה בצורך בהתארגנות ובפעולה אנטי-קולוניאלית באפריקה עצמה. כך הוכשרה הקרקע להתפתחות הלאומיות הפוליטית-הטריטוריאלית באפריקה, שבעקבותיה יצאו מרבית מדינות אפריקה לעצמאות.
דמויות וארגוני מפתח בלאומיות שחורה
הלאומיות השחורה אשר צמחה בארצות הברית במאה ה-19 לוותה על ידי דמויות מפתח מרכזיות, בניהם פרינס הול ומאוחר יותר מרטין רוביסון דילייני. אישים אלו היו חלק חשוב בצמיחת הלאומיות השחורה, הם פעלו בדרכים שונות על מנת להיאבק בעבדות השחורים בארצות הברית. רעיון משותף שהיה לשניהם הוא חזרתם של השחורים ליבשת אפריקה, שם הם יוכלו להיות חופשיים ולזכות בחופש.
פרינס הול
פרינס הול היה מנהיג חברתי חשוב בבוסטון בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783) ומייסד הבונים החופשיים השחורים. על עברו אין מידע רב, אך כנראה היה עבד במשך עשרים ואחת שנים. חמש שנים לאחר שחרורו, ב-1775, חמישה-עשר שחורים חופשיים, כולל הול, הצטרפו ללשכת הבונים החופשיים של החיילים הבריטים. לאחר שהבריטים עזבו, הם בנו את הלשכה שלהם, הלשכה האפריקאית מספר אחת. למרות זאת, הם לא קיבלו מעמד מלא מהלשכה האנגלית הגדולה עד 1784. הענקת הזכויות הגיעה באופן ממשי בשנת 1787, ובאותה העת הפך הול למאסטר שסוגדים לו. למרות שהיה לשחורים מעמד מלא, רוב הבונים החופשיים הלבנים מהלשכה באמריקה לא התייחסו אליהם כשווים. ולכן, הול השתמש במעמד הנהגתו כדי לארגן אקטיביזם שחור. בשנת 1787, הגיש הול עתירה, שלא צלחה, לבית המחוקקים במסצ'וסטס, לשלוח את השחורים בחזרה לאפריקה, שם הם יוכלו להיות משוחררים לגמרי וגם לשמש כשותפים למסחר. כמו כן, מאוחר יותר באותה שנה, העתירה של הול עבור מימון בית הספר הציבורי השחור נדחתה. ב-1796, בוסטון אמנם אישרה את בקשתו להקים בתי ספר שחורים, אך הם אמרו כי אין להם בניין בשבילם, והול נתן לבית הספר לפעול מביתו. הול סייע למסצ'וסטס להעביר חקיקה להוציא מחוץ לחוק את הסחר בעבדים ולהעניש את אלה שמעורבים בו (1788). עד מותו, פעל הול לביטול העבדות, לשוויון זכויות ולקידום כלכלי בחברה השחורה.