cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפוקליפסה עכשיו
צילומי הסרט
חמשת חודשי הצילומים תפחו לשמונה (עם הפסקות מרובות), במהלכם אירעו תקלות ותקריות רבות שהפכו את התהליך לסיוט עבור המעורבים בו, ובמיוחד עבור קופולה ומשפחתו. תקציב הסרט התנפח ל-30 מיליון דולר, רובם התקבלו מחברת יונייטד ארטיסטס שחשה כי עליה לשמור על ההשקעה בסרט לו רכשה מראש את זכויות ההפצה. קופולה סיים את ההסרטה כשהוא בחובות עצומים, אינו בטוח באשר לדרך שבה יערוך את הסרט וכיצד יסיים אותו.
הסרט צולם במספר אתרים בפיליפינים באי לוזון שהוא הצפוני ביותר בין איי הפיליפינים, ובו נמצאת הבירה מנילה. אתר הצילומים בחוף איבה, על חופה המזרחי של לוזון, צפון מערבית למנילה, נהרס בחודש מאי בסופה טרופית, וחייב את העתקת הצילומים לפאגסאנג'ן, דרום מזרחית למנילה. מתקפת המסוקים של קילגור צולמה בחוף באלר בצפון מזרח לוזון. המסוקים, שסופקו על ידי נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, שימשו לצילומים ביום, ולמתקפות כנגד מורדים בלילה. בצילומים השתתפו בני שבט האיפוגאו המקומי, שצפייתו של קופולה במנהגיהם הביאה להסרטת סצנת טבח התאו, שלא הייתה בתסריט המקורי.
לא רק הסרטת הסרט והצילומים עצמם עוררו קשיים, אלא גם צוות השחקנים. כבר לאחר מספר ימי צילומים חש קופולה כי קייטל הוא הליהוק הלא נכון לתפקיד וילארד, והחליפו במרטין שין. שין הגיע לאתר הצילומים לאחר שהצוות עבד כבר קרוב לחודשיים. הוא נכנס באופן כה מוחלט לתפקידו של וילארד, והשקיע בסרט מאמץ כה רב, שבמהלך הצילומים לקה בהתקף לב, והוא בן 36 בלבד. הסצנה הפותחת את הסרט, שבה מצולם וילארד כשהוא שיכור במלון, צולמה כששין, שהיה אז אלכוהוליסט, נמצא במצב של שכרות. פציעת ידו של וילארד נבעה מפציעה אמיתית שפצע עצמו שין בעת הצילומים, כשהיכה בכוח במראה. מרלון ברנדו הגיע לסט במשקל עודף ניכר, אף על פי שדמותו אמורה הייתה להיות רזה וחולה, וכמו כן לא קרא כלל את הספר "לב המאפליה", אף על פי שהבטיח זאת לקופולה. רוב תפקידו של ברנדו אולתר במהלך הצילומים. ב-21 במאי 1977 הסתיימו הצילומים, והצוות שב לארצות הברית.
הצילומים הרי האסון היו לשם דבר בתעשיית הקולנוע. במהלך הצילומים צילמה אלינור קופולה, אשתו של פרנסיס פורד קופולה, יומן מצולם המתעד את הנעשה מאחורי הקלעים - מזג האוויר הנורא, בעיות הבריאות של השחקנים, התמודדותו של קופולה עם בעיות התקציב, ומה שנראה כהרס חייו והקריירה שלו. בשנת 1990 הועברו חומרי הגלם של אלינור קופולה לשני הבמאים הצעירים, ג'ורג' היקנלופר ופקס בהר, ששילבו אותם עם ראיונות עדכניים עם המעורבים, והפכו אותם לסרט בשם "לבבות המאפליה" שהוקרן לראשונה בשנת 1991. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית, ולפרסים רבים.
שלבי הפקה סופיים
גם לאחר שהסתיימו הצילומים, בקיץ 1977, עמדו בפני קופולה מספר בעיות עיקריות. האחת הייתה עריכת מאות הקילומטרים של פילם שצילם, לסיפור בעל משמעות באורך סביר. בסך הכול צולמו 230 שעות. היחס לעומת המוצר המוגמר שאורכו כשעתיים וחצי הוא 95:1. היחס המקובל בעולם הקולנוע עומד על כ-20:1. חלק מהסצנות, כדוגמת סצנת התקפת המסוקים, צולמו באמצעות שמונה מצלמות בו זמנית כשבכל אחת אלף רגל (כעשר דקות צילום) של פילם. לאחר סיום הצילומים שונה מיקום המצלמות, והסצנה צולמה מחדש עד שבכל מצלמה הצטברה כשעה וחצי של צילום. הדבר יצר עושר אדיר של תמונות וזוויות צילום, אך הקשה מאוד על העריכה. הבעיה השנייה הייתה הקלטת הפסקול לסרט. צילומי הסרט החלו, על פי תסריטו של מיליוס, בליווי קולו של מספר. בשלב מסוים סטו הצילומים מאוד מן התסריט הכתוב, וקולו של המספר נזנח. בפני העורך ואיש הקול, וולטר מרץ' עמדה המשימה ליצור פסקול, ונרטיב, הכוללים קולו של מספר, שיוביל את הסיפור באופן הגיוני מתחילתו ועד סופו, וליצור זאת באמצעות הכמות האדירה של חומר גלם שעמד לרשותו, שיכול היה להוביל למגוון אדיר של פתרונות עריכה. הייתה זו המכשלה העיקרית שהביאה לדחיית מועד ההקרנה פעם אחר פעם. בינואר 1978, לאחר שהקרנות מבחן הראו כי הסרט אינו מובן, נשכר לכתיבת קולו של המספר העיתונאי מייקל הר, שספרו "שדרים" (Dispatches) על מלחמת וייטנאם, שימש כהשראה לכתיבת חלק מן התסריט. הר בילה כשנה בכתיבת קולו של המספר, הוא קפטן וילארד, בהדרכתו הצמודה של קופולה.
אילוצים בעריכה הביאו לכך שסצנות מפתח שבצילומן הושקע זמן ומאמץ נותרו על שולחן העריכה (כגון סצנת החווה הצרפתית, ששבה בגרסת הבמאי ב-2001). באפריל 1979 הוקרנה גרסת עבודה ל-900 צופים, שהגיבו בצורה שלילית. לאחר מכן החליט קופולה להקרין את סרטו בפסטיבל קאן. לקראת ההקרנה בפסטיבל הקרין קופולה את הסרט בהקרנות מבחן בגרסאות שונות. המבקרים שהגיעו להקרנות קטלו את הסרט. רכילאית הטלוויזיה המשפיעה רונה בארט קראה לסרט ברשת ABC "כישלון מביך". קופולה ידע כי הוא לוקח סיכון בפסטיבל קאן, אך זכר את הצלחת הסרט "השיחה" והאמין כי הוא יכול להפוך את הגלגל ולהפוך את הסרט להצלחה. בסופו של דבר זכתה הגרסה המוקרנת להצלחה בקרב שופטי הפסטיבל, והסרט קיבל את פרס דקל הזהב בשיתוף עם סרטו של פולקר שלנדורף, "תוף הפח". הפצת הסרט בצורה מסחרית החלה באוגוסט 1979, בגרסה המוכרת בת 153 הדקות בפורמט של 35 מ"מ. עם תחילת ההפצה המסחרית, קיבל הסרט תשבחות וביקורות חיוביות, ואף היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר באותה השנה, מהם זכה בשניים - פרס לסטוררו על הצילום, ולמרץ' על הסאונד. בסופו של דבר כיסה הסרט את עלות הפקתו, ואף הביא רווחים ליוצריו. בארצות הברית בלבד הצליח הסרט להביא להכנסות בגובה של כ-79 מיליון דולר. הקרנת גרסת הבמאי ב-2001 הביאה לרווח של ארבעה מיליוני דולרים נוספים.
נושאים, פרשנות וביקורת
"אפוקליפסה עכשיו" עוסק במגוון נושאים. הרובד המיידי, הגלוי, שיש לראות בהקשר של אמצע שנות ה-70 שבמהלכן נוצר הסרט, הוא הביקורת על מלחמת וייטנאם, על האכזריות שגילו החיילים האמריקנים, על חוסר הטעם שבלחימה, ובמעורבות האמריקנית בווייטנאם מלכתחילה. רובד נוסף, ועמוק יותר, הוא אמירה על טבע האדם ועל המלחמה. המבקר וינסנט קנבי, כתב בניו יורק טיימס עם תחילת הקרנת הסרט, בשנת 1979, כי "אפוקליפסה עכשיו מצדיק את שמו, וחושף לא רק את הפנים השונות של המלחמה אלא גם את הניגוד שבין התלהבות ושעמום, אימה ורחמים, ברוטליות ויופי." מסעו של וילארד בתוך האימה הווייטנאמית אינו קשור למלחמת וייטנאם דווקא. לאחר הקרנת "גרסת הבמאי" ב-2001 מצאו המבקרים כי הסרט עודו רלוונטי כפי שהיה ב-1979. מסעו של וילארד אינו רק גאוגרפי, כי אם נפשי ופנימי, מסע אל תודעתו הוא, ואל המפגש עם האני-האחר שלו, קורץ. המבקר רוג'ר איברט כתב בשנת 1999 כי "סרטים חשובים אחרים כ'פלאטון', 'צייד הצבאים' ו'מטאל ג'אקט' נוקטים בגישה משלהם כלפי וייטנאם... אך 'אפוקליפסה עכשיו' הוא סרט וייטנאם הטוב ביותר, אחד הסרטים הגדולים ביותר בכלל, בגלל שהוא הולך מעבר לאחרים, למקומות החשוכים של הנשמה. הוא אינו על המלחמה כמו על הדרך שבה חושפת המלחמה את האמיתות שהיינו שמחים להשאיר נסתרות"
אך מעבר למישור הרעיוני והאידאולוגי, המדובר בסרט שבו סצנות חזקות ובלתי נשכחות, המהוות קלאסיקה קולנועית של ממש. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב, לאחר שצפה בסרט בפסטיבל קאן ב-1979: "מה שגדול בסרט, ומה שישאיר אותו בחיים שנים רבות וידבר לקהלים רבים, הוא מה שקופולה משיג ברמה שעליה דיבר טריפו - הרגעים של הייסורים והשמחה שבעשיית הקולנוע. כמה מרגעים אלו מגיעים בה בעת. היזכרו שוב במתקפת המסוקים והשילוב המטריד של אימה והתעלות. זכרו את היופי המוזר של המסוקים העולים מבעד לעצים בצילום רחוק, והכוח המטורף של המוזיקה של ואגנר, המנוגנת בקול בזמן המתקפה, ותרגישו למה התכוון קופולה: רגעים אלו, שכיחים בחיים כבאמנות, כאשר כל המסתורין הענקי של העולם, כה איום, כה יפה, נראה כתלוי על בלימה".
אזכורים בתרבות הפופולרית
הסרט זכה לאזכורים ומחוות רבים בתרבות הפופולרית, כמו גם לפרודיות רבות. בין היתר צולם בשנת 1980 סרט בתקציב נמוך בשם "Porklips Now" שהעתיק את עלילת הסרט למרדף של פקח בריאות אחר בעל מפעל לעיבוד בשר. כן ידועה הסצנה מהסרט הפארודי "לרקוד עם לוחמים" (1993) בו כיכב צ'ארלי שין, בנו של מרטין שין, בה עולה צ'ארלי שין במעלה נהר בדרכו למשימה צבאית בזמן שהוא מצטט מכתב שכתב בפלאטון, ובמורד הנהר, בכיוון ההפוך, שטה סירת המשמר מהסרט אפוקליפסה עכשיו, ועליה מרטין שין המצטט שורות משלו מהסרט, ושניהם צועקים אחד לשני בו זמנית "אהבתי אותך בוול סטריט" (שני השחקנים שיחקו בסרט זה).
הפסקול
את מוזיקת הרקע לסרט כתב המלחין קרמיין קופולה, אביו של פרנסיס פורד קופולה. המוזיקה זכתה בפרס גלובוס הזהב כמוזיקה המקורית הטובה ביותר בשנת 1979. בסרט מופיעים מספר שירים נוספים, כשירה של להקת קרידנס קלירווטר רבייבל "סוזי Q" המנוגן בעת מופע החשפנות של שפנפנות הפלייבוי, ושירים אחרים, אך הוא זכור במיוחד בשל שילובם של שני קטעי מוזיקה, המתאימים התאמה מושלמת למתרחש על המסך. השיר "הסוף" - "The End" של להקת הדלתות, המנוגן בתחילת הסרט ועם סיומו, והקטע "דהרת הוולקירות" מתוך האופרה "הוולקירות" של ואגנר, המנוגן בעת מתקפת המסוקים.
ליהוא זיסברג
ליהוא זיסברג (נולד ב-1 במרץ 1968) הוא פרופסור מן המניין לחינוך ופסיכולוגיה בגורדון, המכללה האקדמית לחינוך בחיפה. זיסברג הוא פסיכולוג ארגוני ותעסוקתי, שפנה לאקדמיה ושימש בסגל האקדמי בחוגים לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית בתל חי, ומאז 2012 באקדמיית גורדון, שבה שימש כמרצה וראש רשות המחקר. משמש היום כסגן נשיא ודקאן לימודי התואר השני במכללה.
ביוגרפיה
ליהוא זיסברג נולד בראשון לציון, לאב אזרח עובד צה"ל ואם מורה. הוא השלים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, במגמת כלכלה וסוציולוגיה. בצבא שירת בחיל האוויר ולאחר מכן בחיל המודיעין, כמפקד צוות קשר ביחידת איסוף מודיעין.
לאחר השחרור מהצבא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן המשיך ישירות ללימודי התואר השני בפסיכולוגיה, במגמות החברתית והתעסוקתית באותה אוניברסיטה. הוא השלים את לימודיו בשנת 1995. בזמן לימודיו לתואר השני ולאחר השלמתם, שימש יועץ קריירה ויועץ לארגונים בענייני מיון וברירת מועמדים בחברת ת.י.ל. בתל אביב, שם עבד כחמש שנים. לאחר מכן שימש כמנהל מדור מחקר ופיתוח באגף משאבי אנוש בבנק הפועלים.
זיסברג שימש כאיש סגל בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2011. בשנת 2005, הוא מונה למנהל המחקר והפיתוח של מכון אדם-מילא. הוא שימש בתפקיד זה כשלוש שנים, במהלכן שימש גם כיועץ בכיר למיון וברירת מועמדים עבור חברות גדולות במשק, כגון חברת קוקה-קולה, וילי פוד וקבוצת לובינסקי.
בשנת 2012 הצטרף לסגל האקדמית גורדון בחיפה, ותוך שנתיים קודם שם לדרגת פרופסור חבר. זיסברג התבקש להקים רשות מחקר במכללה. ייסוד והקמת רשות המחקר במכללה הייתה חלק מתהליך הפיתוח והשינוי הארגוני שעברה המכללה, שכלל דגש רב יותר על עשייה אקדמית-מחקרית, לצד דגש על חדשנות פדגוגית וטכנולוגית. בשנת 2020 קודם לתפקיד פרופסור מן המניין במכללה, ובכך היה לאיש הסגל הראשון שזכה לדרגה בכירה זו במכללת גורדון. באותה שונה מונה לסגן נשיא במכללה ולדיקן לימודי התואר השני.
ליהוא זיסברג נשוי ואב לשני בנים. מתגורר בחיפה.
עיסוקים נוספים
זיסברג הוא צלם חובב, וצילומיו הוצגו בכמה תערוכות בישראל ומחוצה לה. הוא מתמקד בצילום טבע ונופים, כאשר עיקר העניין שלו הוא בשרידים ארכאולוגיים, מבנים נטושים ועזובה כאובייקט אסתטי. בנוסף, מגיל צעיר עוסק זיסברג במוזיקה. הוא כותב ומלחין שירים ומוזיקה אינסטרומנטלית. מנגן בקלידים, גיטרות, בס, תופים, מפוחית פה ועוד.
על מחקריו
מחקריו של ליהוא זיסברג עוסקים בעיקר בהיבטים שונים של הבנת רגשות בחיי היומיום בהקשרים שונים; בתגובות רגשיות לאירועי טראומה ודחק שונים, כולל התקפות טרור, מלחמה ומחלות. החל משנת 2010 הוא מתמקד בקשר שבין חוויות רגשיות בחיי היומיום והיבטים שונים של בריאות פיזית. זיסברג פרסם מעל מאה מאמרים, פרקים בספרים וספרי עיון המבוססים על עבודתו המחקרית. בנוסף פרסם מדי פעם מאמרים שנושאם בתחומי עניין ביקורתיים שבהם עסק, ביניהם – ביקורת על מערכת הפנסיה הצבורה הנהוגה בישראל, מבט חברתי ביקורתי על קונפליקטים חברתיים בישראל ותרבות ה-post facts.
המפיקים (סרט, 2005)
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא סרט קומדיה מוזיקלית אמריקאי, המבוסס על המחזמר המצליח משנת 2001 "המפיקים", המבוסס בעצמו על הסרט המצליח משנת 1967 "המפיקים". הסרט הופק על ידי מל ברוקס, בוים על ידי סוזן סטורמן ומככבים בו נייתן ליין ומתיו ברודריק, שגם כיכבו במחזמר בברודוויי.
עלילת הסרט
מקס ביאליסטוק הוא מפיק תיאטרון ידוע בברודוויי שיצר הצגות מוצלחות רבות, אך הוא נמצא בירידה וכל הצגותיו הן כישלון חרוץ. על מנת להשיג את כספי המימון להצגותיו עליו לספק מינית זקנות נימפומניות.
באחד הימים מגיע לדירתו של ביאליסטוק ליאו בלום, רואה חשבון זוטר בחברה פיננסית שבה ביאליסטוק מנהל את חשבונותיו. הוא עובר על ספרי החשבונאות של ביאליסטוק ומגלה שלקח מהמממנות מעט יותר כסף ממה שעלתה ההפקה האחרונה שלו. ביאליסטוק מבקש שבלום לא ילשין עליו לרשויות החוק, שהרי גם כך ההפקה כשלה והמממנות לא מצפות לרווחים. הדבר גורם לבלום להבין כי למעשה ניתן להרוויח יותר מהפקה כושלת מאשר מהפקה מוצלחת: אם משיגים מיליון דולר כאשר ההצגה עולה אחוזים בודדים מהסכום, וההצגה היא כישלון חרוץ - הרי שהמממנים אינם יודעים דבר על כך שהושג כסף פי כמה וכמה מעלות ההפקה, ואינם מצפים לרווחים, והמפיק נשאר עם מה שנשאר ממיליון הדולר.
ביאליסטוק מחליט לממש את הרעיון, מציע לבלום לעשות את זה יחד איתו לחלוק ברווחים, להגשים את חלומו להיות מפיק ולאחר שתתבצע ההונאה, לטוס לריו דה ז'ניירו. בלום, שנחרד מהאפשרות שהרעיון ייכשל - מה שיוביל אותו לכלא - מסרב.
כאשר בלום חוזר ל"ווייטהול את מרקס", מסתבר שמר מרקס, אחד מבעלי החברה, שולט בעריצות בבלום ובעובדים האחרים שעובדים איתו. הוא מחליט להתפטר מהחברה וחוזר אל מקס על מנת ליישם איתו הרעיון המבריק.
ביאליסטוק ובלום בתחילה מחפשים את המחזה הגרוע ביותר שנכתב מעולם, ולבסוף מוצאים את המחזמר "האביב של היטלר" המספר על עלילותיו של הפיהרר. הם הולכים אל המחזאי, פרנץ ליבקינד, חבר לשעבר במפלגה הנאצית, שמסתתר מהרשויות. לפני שליבקינד חותם על החוזה שנותן לביאליסטוק ובלום את הזכות להעלות את המחזה, הוא מכריח אותם לרקוד איתו ריקוד שהיה אהוב על היטלר ולהישבע את שבועת זיגפריד שלא להכפיש את שמו של היטלר (בנקודה זו מסתבר ששמו האמצעי של היטלר הוא אליזבת', על שם אליזבת הראשונה), ושהפרת השבועה דינה מוות.
לאחר שמצאו את המחזה הגרוע ביותר בעולם מחפשים ביאליסטוק ובלום את הבמאי הגרוע ביותר בברודוויי, ומגיעים לרוג'ר דה ברי (דברי - הריסות), במאי הומוסקסואל החי במחיצת עוזרו האישי, כרמן גיאה. בהתחלה דה ברי לא רוצה לביים את המחזה, אף על פי שאהב אותו, אך לאחר שביאליסטוק מציג בפניו את האפשרות לזכות בפרס הטוני, נעתר דה ברי ומסכים לביים את ההצגה.
לאחר מכן ביאליסטוק ובלום מחפשים את השחקנים הגרועים ביותר בברודוויי ומודיעים על מבחני בד. למשרדם מגיעה אולה, אישה מושכת ממוצא שוודי, שבאה במטרה להיבחן למחזמר. אף על פי שהיא הגיעה למקום הלא נכון בזמן הלא נכון, נעתרים השניים לתת לה להיבחן עקב משיכתם המינית אליה. לאחר ביצוע האודישן הם נותנים לה תפקיד במחזמר וגם לעבוד כמזכירה שלהם.
לאחר מכן ביאליסטוק יוצא להשיג את הכסף מאותן זקנות על ידי קיום משחקי מין עימן, משיג שני מיליון דולר, וההפקה יוצאת לדרך. כשביאליסטוק יוצא להפקיד מעט כסף בתיאטרון כדי לקבל את המבנה לחזרות, אולה מפלרטטת עם בלום. בלום נרתע בהתחלה, אך בסופו של דבר נכנע לרחשי ליבו, הם מתנשקים והוא נפטר מהשמיכה הכחולה בה נעזר להתמודד עם חרדותיו.
בהמשך ביאליסטוק, בלום, ליבקינד, דה ברי וגיאה עושים אודישנים לתפקיד היטלר. ליבקינד מתעצבן מאחד המתמודדים המציג את היטלר כנמושה, כאשר לטענתו "הפיהרר היה גבר-גבר", ומבצע אודישן בעצמו, מה שגורם לביאליסטוק לבחור בליבקינד לגלם את היטלר.
לאחר מכן נאספים ביאליסטוק, בלום, אולה, ליבקינד, דה ברי וגיאה ליד אולם התיאטרון, מתכוננים לבכורה. ביאליסטוק מגלה את יחסיהם של בלום ואולה, אך בלום מבטיח שמעבר לחיבוקים ונשיקות אין ביניהם דבר. לאחר מכן מלמדת החבורה את בלום כי לפני בכורה לא אומרים "בהצלחה" אלא "שבור את הרגל". לאחר מכן ליבקינד הולך להתלבש לקראת תפקידו, אך שובר את הרגל, ודה ברי מחליף אותו.
למרות כל הציפיות, ההצגה זוכה להצלחה רבה מפני שהקהל חיבב את דמותו של היטלר המוצגת בחביבות אידיוטית בידי דה ברי. ביאליסטוק ובלום חוזרים למשרד (ובלום נחפז להוציא את השמיכה הכחולה שלו מהפח), ותוהים מה לעשות, עכשיו כשהמממנות יצפו לרווחים והם ילכו לכלא. בלום רוצה להסגיר את עצמו על מנת לקבל הקלה בעונש, אך ביאליסטוק מנסה לעצור אותו והם נאבקים על ספרי החשבונאות בהם ישנם פרטים מפלילים על מעשיהם. למשרד מגיעים גם דה ברי וגיאה, ולאחר מכן גם ליבקינד, שמנסה לירות בהם בשל הפרת שבועת זיגפריד - שהרי היטלר הוצג כאידיוט. לאחר שלליבקינד נגמרים הכדורים, מנסה ביאליסטוק לשכנע אותו לחסל את השחקנים שהציגו את היטלר כמו שהוצג, על מנת להוריד את ההצגה ולהתחמק מעונש. ליבקינד מסכים, אך עקב היריות מגיעים למשרד שוטרים שעוצרים את ליבקינד (שבמהלך ניסיון הבריחה שובר גם את רגלו השנייה), ואת ביאליסטוק שנתפס עם שני הספרים. בלום לא נעצר מאחר שהתחבא, וכשאולה מגיעה לדירה היא משכנעת אותו לקחת את שני מיליון הדולרים ולברוח יחד איתה לריו דה ז'ניירו.
ביאליסטוק מגלה בבית המעצר שבלום ברח עם הכסף ועם אולה לריו. הוא מרגיש שחברו הטוב ביותר בגד בו.
בבית המשפט נפסק כי ביאליסטוק אשם, ואז מגיע בלום להעיד כמה ביאליסטוק הוא חבר טוב והשניים משלימים. השופט, שלא רוצה לשבור את החברות, גוזר על שניהם עונש מאסר בכלא סינג סינג (אותו כלא בו עצור ליבקינד). בכלא מפיקים השניים מחזמר עם האסירים: "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love"), שגם אותו כתב ליבקינד. ההצגה זוכה להצלחה מסחררת טרם עלייתה לבמה, והאסירים ועובדי הכלא משקיעים בה הרבה מכספם. בזמן עבודתם על ההצגה, מגיעה חנינה מהמושל לביאליסטוק, בלום וליבקינד בשל עזרתם בשיקום האסירים. השלושה יוצאים להפיק את המחזמר בברודוויי בבימויו של דה ברי ובכיכובה של אולה.
ההפקה
לסרט לוהקו נייתן ליין ומתיו ברודריק, כוכבי המחזמר שהוצג בברודוויי וששיריו הוכנסו לעלילת הסרט המקורי, תוך שינויים קלים בעלילה. כמו כן לוהקו לתפקידהם המקוריים גארי ביץ' ורוג'ר בארט, אולם במקומו של בראד אוסקר ששיחק במחזמר לוהק ויל פרל, ובמקומה של קיידי הופמן לוהקה אומה תורמן.
כמו כן ירדו שני שירים מהמחזמר המקורי בעריכה: השיר "King of All Broadway" (המלך של ברודוויי) המספר על ימי התהילה של ביאליסטוק, והשיר "In Old Bavaria" (בבוואריה הישנה) בו ליבקינד מביע את געגועיו לגרמניה הנאצית. כמו כן השיר "Along Came Bialy" שונה וחלקו האחרון הוסר ושם השיר שונה ל-"Little Old Lady Land" (ארץ הזקנות הקטנות), והחלק השני של השיר "That Face", בו ביאליסטוק מתאווה לגופה של אולה, הוסר.
ביקורת
בניגוד לביקורות הנלהבות שקיבל המחזמר, שאף זכה ב-12 פרסי טוני, וזכה לגרסאות שונות בכל העולם, בין השאר בישראל, הסרט קיבל ביקורות צוננות ברובן, והקהל מיעט ללכת לראות את הסרט.
בסופו של דבר הסרט לא הצליח להחזיר את ההשקעה וההפקה נשארה עם הפסד של כמעט 7 מיליון דולר.
טופולב Tu-134
טופולב Tu-134 (קוד דיווח נאט"ו: Crusty) הוא מטוס נוסעים דו-מנועי מתוצרת ברית המועצות. זהו אחד ממטוסי הנוסעים שהיו נפוצים ביותר במדינות ברית ורשה, אולם השימוש בו דועך בשל הגבלות על עוצמת הרעש בשדות התעופה.
לאחר שחברת "סוד אוויאסיון" הצרפתית חשפה את הקרוול, שבו השתמשו לראשונה בשני מנועים בתוך מכלים בחלק האחורי של גוף המטוס, הזדרזו יצרני מטוסים אחרים להשתמש בתכנון חדשני זה. יתרונו של עיצוב זה הוא בזרימת אוויר חלקה על הכנף מבלי שפתח הפליטה ומכל המנוע יפריעו. כמו כן, עיצוב זה מפחית את הרעש בתא הנוסעים. אולם עיצוב זה חייב מחשבה עמוקה על סוגיית מרכז הכובד ביחס למרכז המטוס (אשר נמצא באזור הכנף). מייצבי הגובה הועלו לראש מייצב הכיוון, כדי לפנות מקום למנועים, מה שחייב את חיזוק המייצב, והוסיף למשקל המטוס בחלקו האחורי.
מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב ביקר בשנת 1960 בצרפת, והתרשם עד מאוד מתא הנוסעים השקט של הקאראוול, וב-1 באוגוסט התקבלה במשרד התכנון טופולב הוראה רשמית לייצר מטוס טופולב Tu-124 בתצורת מנועים דומה (אשר סומל Tu-124A). בשנת 1961 עדכנה חברת התעופה הלאומית אארופלוט את המפרט הדרוש כך שהמטוס יוכל לשאת יותר נוסעים ומטען.
האב טיפוס הראשון, שמספרו CCCP-45075, טס לראשונה ב-29 ביולי 1963. אולם מספר חודשים מאוחר יותר, ב-22 באוקטובר, התרסק מטוס BAC 1-11 בריטי, בעל עיצוב דומה, וכל אנשי צוותו נהרגו. המטוס הזדקר זמן קצר לאחר ההמראה והתרסק. מייצבי הגובה נלכדו במערבולת אשר נוצרה בשל זרם הפליטה מהמנועים, מה שמנע את האפשרות להיחלץ מההזדקרות. מהנדסי טופולב שינו את העיצוב בהתאם והגדילו את שטח מייצבי הגובה ב-30% כדי לשפר את יכולת השליטה. כמו כן, דרישות כושר הנשיאה של איירופלוט הצריכו ייצורו של מנוע סולובייב D-30 - מנוע טורבו-מניפה משופר. ב-20 בנובמבר קיבל המטוס את הסימול Tu-134 באופן רשמי.
המטוס בולט בכמה החלטות תכנון יוצאות דופן. כך למשל, הכנף משוכה לאחור בזווית של 35 מעלות, לעומת 25 - 28 מעלות במטוסים דומים שיוצרו במערב. במנועים של המטוסים הראשונים שיוצרו לא היו מהפכי דחף, ועל כן המטוס הוא אחד המטוסים הבודדים אשר משתמשים במצנחי עצירה בעת הנחיתה. רוב המיכשור האלקטרוני פעל על זרם ישר. במטוס, כמו גם במטוסי נוסעים סילוניים סובייטיים מוקדמים אחרים, ישנו חרטום שקוף, אשר מקורו בטופולב 16, וכני נסע שבהם הגלגלים מנופחים בלחץ נמוך כדי להיות מסוגל לנחות על מסלולים לא-סלולים.
טיסתו המסחרית הראשונה של המטוס נערכה בספטמבר 1967, ממוסקבה לעיר הקיט סוצ'י אשר לחופי הים השחור.
בסך הכול יוצרו 852 מטוסים, והם נמצאים עדיין בשימוש ברוסיה ובחבר המדינות, ובמדינות נוספות במזרח התיכון. כמה מטוסים הוסבו להיות מטוסי מנהלים מפוארים. חוקי הגבלת עוצמת הרעש בשדות התעופה גרמו להיעלמות המטוס משדות התעופה של אירופה, בשל מנועי ה-D-30 הרועשים שלו.
בעקבות התאונה בטיסה 9605 של רוסאייר שהתרחשה ב-20 ביוני 2011, דרש נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ממשרד התחבורה הרוסי לזרז הליכי קרקוע כל מטוסי הטופולב Tu-134 וקרקוע מוחלט שלהם עד 2012. עם זאת, קרקועם הסופי בוצע רק בשנת 2019.
ג'ק דוונפורט
ג'ק דוונפורט (באנגלית: Jack Davenport; נולד ב-1 במרץ 1973 בסאפוק) הוא שחקן אנגלי, המוכר בשל תפקידיו בסדרות הטלוויזיה "החיים האלה", "זיווגים", "סווינגטאון", "הבזק לעתיד" וסמאש, ובסדרת סרטי "שודדי הקאריביים".
חייו
דוונפורט, בנם של השחקנים נייג'ל דוונפורט ומריה אייטקן, גדל בתחילה באיביזה. לאחר גירושי הוריו, כשהיה בן 7, נשלח לפנימייה באוקספורד. דוונפורט כלל לא התכוון לעסוק במשחק, אך לאחר שנת לימודיו הראשונה בצ'לטנהאם קולג' שבצ'לטנהאם, לקח קורס דרמה, ובמאי שהתרשם מכישוריו הציע לו לעבוד איתו בתיאטרון הלאומי הוולשי, וכך עשה. עם זאת, עדיין לא ראה בכך ייעוד, והוא החל ללמוד קולנוע וספרות אנגלית באוניברסיטת מזרח אנגליה בנוריץ', במטרה להשתלב בתחום הקולנוע.
לאחר סיום לימודיו פנה בעצת אמו לג'ון קליז, במטרה להשתלב בצוות ההפקה של סרט הקולנוע "חיות רעות", בו עתידה הייתה לשחק. קליז העביר את מכתבו דווקא למלהקי הסרט, וכך קיבל גם דוונפורט תפקיד קטן בסרט. לאחר מכן, מצא לעצמו סוכן, ולוהק לגלם את תפקידו של מיילס סטיוארט בסדרת הדרמה "החיים האלה" בהפקת ה-BBC, ששודרה בשנים 1997-1996.
בהמשך גילם דוונפורט תפקידים רבים נוספים בקולנוע, הבולטים שבהם סרטי הקולנוע "הכישרון של מר ריפלי" (1999), בו גילם את דמותו של פיטר סמית'-קינגסלי, סרט הטלוויזיה "המסתורין של וייוורן" בכיכובה של נעמי ווטס, וסדרת סרטי "שודדי הקאריביים" (בין 2003 ל-2007), בה גילם את דמותו של ג'יימס נורינגטון. בטלוויזיה בלט בקומדיה "זיווגים" (2000–2004), בה גילם את דמותו של סטיב, שנחשב לדמות הנורמלית, השפויה והרציונלית מבין הגברים בסדרה ובסדרת הדרמה האמריקנית בהפקת ה-CBS "סווינגטאון" (2008), בה גילם את דמותו של ברוס מילר.
בשנת 2009 השתתף דוונפורט בסדרת המדע הבדיוני "הבזק לעתיד" כשהוא מגלם את לויד סימקו.
בשנת 2011, השתתף דוונפורט בקליפ לשיר Called Out in the Dark, של להקת הרוק אלטרנטיבי, Snow Patrol.
בשנת 2012 החל דוונפורט להשתתף בסדרה "סמאש", המשודרת ברשת NBC.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "למה נשים רוצחות" ברשת CBS, לצידן של לוסי לו וג'יניפר גודווין. שיחק גם בסדרה "תוכנית הבוקר" ברשת אפל TV פלוס.
בשנת 2022 החל לככב בסדרת הטלוויזיה הקומית "10 אחוז" מבית פריים וידאו.
חיים אישיים
דוונפורט נשוי לשחקנית הסקוטית מישל גומז. בתחילת 2010 נולד בנם הבכור, הארי.
בנוסף למשחק, עוסק דוונפורט מעת לעת גם בקריינות של תוכניות טלוויזיה ופרסומות.
היפוך דחף
היפוך דחף, נקרא גם היפוך מנועים (באנגלית: Thrust reversal או Reverse thrust) הוא הסטה זמנית של זרימת האוויר היוצא ממנועיו של מטוס סילון, או שינוי זווית להבי המדחפים ("פרופלור"), כך שיופנה לעבר קדמת המטוס ולא לאחוריו. פעולה זו משמשת להאטת מהירות המטוס לאחר נחיתתו, מסייעת לבלימתו ולקיצור מרחק הנחיתה על המסלול ועוזרת להפחתת הבלאי של הבלמים והצמיגים, יחד עם אמצעים נוספים כמו פריסת הספוילרים ושימוש בבלמי הגלגלים.
שימוש בהיפוך דחף
הפעלת היפוך הדחף בשלב מוקדם של הנחיתה יכולה להפחית את קטע הנחיתה הדרוש למטוס בכשליש ואף ביותר, אם כי תקנות התעופה דורשות כי מטוסים המבצעים טיסות סדירות יהיו מסוגלים לנחות בשדות התעופה אליהם הם טסים גם בלא שימוש בשיטת בלימה זו.
שימוש בזמן טיסה
לדוגמה, ההוקר סידלי טרידנט, מטוס נוסעים בעל 120-180 מושבים, היה מסוגל להנמיך במהירות של 3,050 מטר בדקה על ידי שימוש בהיפוך דחף אך השימוש באפשרות זאת הייתה נדירה. ה-C-17 גלובמאסטר, מטוס תובלה של חיל האוויר האמריקני, הוא אחד ממטוסים המודרניים המעטים שמשתמש בהיפוך דחף בזמן טיסה. המטוס המיוצר על ידי בואינג יכול להפעיל את היפוך הדחף בכל ארבעת מנועיו כדי לאפשר הנמכה טקטית תלולה ומהירה של יותר מ-4,600 מטר בדקה בסביבה עוינת.
המטוס לאימון מעבורת חלל שהוא גרסה משופרת של הגרומן גולפסטרים II, משתמש בהיפוך דחף בזמן טיסה כדי לדמות את האווירודינמיקה של מעבורת החלל כדי לאמן אסטרונאוטים לנחיתה.
מטוסים מונעי מדחף
מטוסים בעלי מדחף (פרופלור) מיצרים היפוך דחף על ידי שינוי זווית להבי מדחף בעל זווית פסיעה משתנה (סיבוב להבי המדחף סביב ציר האורך שלהם) כך שיטו את הדחף קדימה במקום לאחור כרגיל. מטוסים מונעי מדחף היו מצוידים בהיפוך דחף כבר משנת 1930. היפוך הדחף היה אפשרי הודות לפיתוחו של מדחף בעל פסיעה משתנה אשר שינה את זווית להבי המדחף כך שיאפשר שימוש יעיל של כוח המנוע במגוון רחב של מצבים.
מטוסי ים
יישום מיוחד של היפוך דחף נמצא בשימוש מטוסי ים. למטוסים אלה, כאשר הם נוחתים על המים, אין יכולת של בלימה קונבנציונלית ועליהם להסתמך על סללום ו/או על היפוך דחף, בנוסף לכוח הגרר שנוצר על ידי המגע עם המים, על מנת להאט או לעצור. בנוסף, היפוך דחף הכרחי לעיתים קרובות לצורך תמרון על פני המים, כאשר יש צורך בפניות הדוקות או אף נסיעה לאחור כאשר המטוס עוזב את הרציף.
מטוסי סילון
במטוסים בעלי מנועי סילון השימוש בהיפוך דחף נעשה באמצעות הזרמת דחף הסילון קדימה במקום אחורה. המנוע אינו סובב בצורה הפוכה, אלא מערכת היפוך הדחף חוסמת את דחף הסילון ומסיטה אותו קדימה. ישנן שתי שיטות נפוצות: היפוך דחף מסוג-מטרה, להבי המהפך מוטים כלפי חוץ, אשר מקנים מראה כללי של עלי כותרת, ומאלצים את דחף הסילון לזרום קדימה. בסוג הצדפה, שתי כפות נפתחות בחלק האחורי של המנוע, כאשר הן פתוחות הן מפריעות לזרימת המנוע, כולאות ומטות את דחף הסילון קדימה.
מנועי טורבו-מניפה
בנוסף לשתי השיטות הנ"ל אשר משמשות מנועי טורבו-סילון ומנועי טורבו-מניפה בעלי יחס עקיפה נמוך, ישנה שיטה נוספת אשר משמשת מנועי טורבו-מניפה בעלי יחס עקיפה גבוה. דלתות באזור המעקף משמשות להטיית האוויר אשר הואץ על ידי מניפת המנוע אך אינו עבר דרך תא השריפה (נקרא אוויר עוקף) כך שיספק דחף הפוך. מטוס התובלה, הבואינג C-17, מצויד בסוג נדיר של שיטה זאת בכך שגם האוויר שנדחס בליבת המנוע מוטה לאחור ביחד עם האוויר העוקף. שיטה זו מקנה ל- C-17 יכולת עצירה שאין דומה לה בקרב מטוסי סילון.
הנס קרוסה
הַנְס קַרוֹסָה (בגרמנית: Hans Carossa ; 15 בדצמבר 1878 בבאד טלץ בממלכת בוואריה – 12 בספטמבר 1956 בריטשטיג ליד פסאו) היה סופר ומשורר גרמני, שנודע בעיקר ברומנים האוטוביוגרפיים שלו, וב"innere Emigration" שלו (הגירה פנימית) בתקופת גרמניה הנאצית.
הוא למד רפואה, ועבד כרופא צבאי מ-1916 עד 1918. הוא זכה ב השווייצרי ב-1931, ובפרס גתה ב-1938.
משפחת קרוסה
אימו של קרוסה, לעומת זאת, הייתה קתולית אדוקה ורגישה למדי. הזוג הצעיר התיישב זה עתה בעיירת הנופש בדרום בוואריה באד טלץ כאשר הנס נולד. אז הם גרו בכמה כפרים קטנים בבוואריה. מהלכים אלו הותירו תחושת חוסר ביטחון במוחו של בנם הרגיש והמופנם. אף על פי שלהנס הייתה אחות צעירה יותר, שטפני (Stephanie), אין עדויות למערכת יחסים קרובה איתה. הוא למד בבית ספר יסודי ב, ב ב ובמוסד להשכלה גבוהה במינכן.
העניין של הנס קרוסה בשירה החל כשהיה צעיר למדי, אך עד מהרה התחרתה בה מסורת הרפואה המשפחתית. השוני הרב בין התחום הבלתי-מעשי והבלתי מציאותי של חייו של המשורר ובין חייו הארציים של הרופא טרד את רוחו במשך רוב חייו. הוא למד רפואה בשלוש אוניברסיטאות, מינכן, וירצבורג ולייפציג. עם זאת, כמעט כל זמנו הפנוי בילה בחוגים ספרותיים. מיד לאחר תחילת המאה החל קרוסה בן ה-24 לעסוק ברפואה בעיר הגבול הדרום-מזרחית של בוואריה פסאו. ב-1907 נשא הרופא הצעיר והמצליח מטופלת, ולרי אנדליכר (Valerie Endlicher), ועבר להתגורר בכפר.
תחילת הקריירה
הפרסום הראשון של הנס קרוסה, השיר Stella Mystica (בלטינית: "כוכב מסתורי"), הופיע בשנת 1907. יצירה זו, המזכירה קלות את מהמאה השלוש-עשרה, מכילה נושא קלאסי הנמשך לאורך שאר כתביו של קרוסה: אמונה בלתי מעורערת בניצחונם האולטימטיבי של כוחות האור על החושך. אבל, כפי שניתן לצפות מפרסום ראשון, השיר חסר את הליטוש והבשלות האופייניים כל כך ליצירתו המאוחרת של המשורר. שנת 1907 הייתה שנה מכרעת עבור צעיר קתולי שהשתוקק להיות סופר, במיוחד אחד שאליליו היו משוררים כמו ופרנק ודקינד; שכן בשנת 1907 כתב האפיפיור פיוס העשירי את האנציקליקה "" המגנה בחריפות את המודרניזם באומנויות. כמו באיומים חמורים יותר מאוחר יותר על חופש הביטוי שלו, קרוסה לא התרגש מאוד מההוראה הזו מהכנסייה שלו. דמויות ספרותיות ופוליטיות אחרות נאבקו באנציקליקה במרץ; קרוסה לא הצטרף ולא התלונן.
ניכר מהתכתובת הופמנסתאל-קרוסה מהתקופה שבשנה שלאחר מכן, 1908, שקרוסה נטש כמעט לגמרי את הרפואה לטובת הכתיבה. למעשה, הקריירה הספרותית של דוקטור קרוסה הצעיר החלה רק שלוש שנים מאוחר יותר עם אוסף שירים קטן של ארבעים ושמונה עמודים בשם פשוט "Gedichte" ("שירים"). פרסום ספר זה סימן גם את חנוכת הקשר לכל החיים של קרוסה עם הוצאת אינסל (Insel). בעיית היחסים בין הרופא למטופל שלו, בעיקר עם החולה הגוסס, קרעה את נפשו של הרופא הצעיר. טבעי היה שקרוסה ינסה, כפי שעשה האליל הספרותי שלו גתה בייסורי ורתר הצעיר, לכתוב על דרכו לצאת מבעיותיו המבלבלות ביותר. למעשה, ל"Doktor Bürgers Ende" ("סופו של דוקטור בירגר") של קרוסה מ-1913 היה יותר מדי במשותף עם ורתר, לא רק במוטיבציה שלו, אלא גם בצורה ובעלילה, מכדי להיות יצירה אמנותית מקורית. היא מייצגת את שיאה של תקופת החיקוי של המחבר, שהחלה עם החיקוי של המודרניסטים בני תקופתו, ואחר כך לאחור בזמן, עד שבהעתקת גתה, קרוסה גילה את עצמו. כמחשבה מנחה או Leitwort ("מילת מפתח") עבור דוקטור בירגר קרוסה ביטא בצורה נהדרת את יחסי המטופל-רופא שלו ברעיונות שנשאלו מאביו: "Ja, meinem Herzen am nächsten sind jetzt die Verlorenen, die, von denen ich weiss, dass ich sie nicht retten werde" ("כן, הכי קרובים ללבבי עכשיו הם האבודים, אלה שאני יודע שלא אציל"). בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, תחומי העניין הספרותיים היו העניין העיקרי בחייו של הרופא הצעיר. הוא רשם הערות, תכנן יצירות וחיפש חברות וביקורת על דמויות ספרותיות כמו רילקה והופמנסתאל.
רפובליקת ויימאר
מינכן העליזה, שקרוסה זכר מלפני המלחמה, קיבלה את פניו של החייל המשוחרר המחלים עם נשים קודרות, עטיות רעלות שחורות, גברים צולעים וחלונות ראווה ריקים. זה לא היה זמן למשוררים בעלי יכולת מוגבלת, כפי שקרוסה החשיב את עצמו. באותו זמן הוא חש ברצינות: "In den Jahren der Prüfung und Erniedrigung, wenn das Volk trauernd zur Erde schaut, wird ihm der Dichter stets am allernächsten sein" ("בשנות מבחן והשפלה, כשהעם מסתכל מטה אל האדמה באבל, המשורר תמיד יהיה הכי קרוב אליהם"). אבל גורלו שלו היה בעיקרו להיות רופא.
הוא ראה כאות משמיים את העובדה שבזמן רכישת מכשירים רפואיים חדשים במהלך החלמתו במינכן, הוא פגש את רילקה, שהיה המטופל הראשון במרפאתו המחודשת. לאחר החלמתו הוא חזר למשרדו בפסאו. במסירות מחודשת הוא קרא כתבי עת רפואיים והלך להרצאות בקליניקה כדי לשפר את יכולותיו. הפרקטיקה בפסאו גדלה והעסיקה אותו למדי. אף על פי כן, בתוספת מאוחרת יותר לאוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה לאחר מותו, הוא מודה שכאשר עבר למינכן, זמן לא רב לאחר שהקים מחדש את הפרקטיקה שלו בפסאו, הוא התכוון לחלוטין לוותר על רפואה עבור חייו של 'freier Schriftsteller' ('סופר עצמאי'): משאלה שלא הייתה יכולה אז להפוך למציאות. עם זאת, דוקטור קרוסה מצא מעט זמן ל-"Heilgifte" ("רעלים מרפאים") של הספרות. ב-1922 פרסם המחברו דוקטור בירגר, שעוצב בצורה כל כך בוטה על ורתר של גתה, את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, "Eine Kindheit". היחס בין האוטוביוגרפיה של קרוסה בארבעה חלקים ("Eine Kindheit", "Verwandlung einer Jugend", "Das Jahr der schönen Täuschungen" ו-"Der Tag des jungen Arztes") לבין "" ("שירה ואמת") האוטוביוגרפי של גתה מעודן הרבה יותר מזה שבין ורתר ודוקטור בירגר.
דוקטור קרוסה כבר פרסם בשלב זה שלוש יצירות נוספות: "Stella Mystica", "Gedichte" וחוברת לירית בת חמישה עשר עמודים בשם "Ostern" ("חג הפסחא"). ההצלחה של "Eine Kindheit" הציתה מחדש את ההתלהבות של דוקטור קרוסה. שוב, כמו ב-1908, הוא ראה לנגד עיניו קריירה מפתה ספרותית לחלוטין. כתביו עדיין הניבו רק הכנסה זעומה, אבל כל מילת שבח חדשה של חברים ומבקרים הפכה את המעבר בהדגשה מקריירה של דוקטור-משורר לקריירה של משורר-דוקטור לקצת יותר אפשרית. ב-1923 הוא פרסם מהדורה שלישית של Gedichte, גדולה פי שניים מהמהדורה המקורית של 1910. התעודד עוד יותר מהתגובה לשיריו החדשים יותר, קרוסה הוציא מאוחר יותר באותה שנה את יצירת הפרוזה השלישית שלו, "Rumänisches Tagebuch". ספר זה התקבל היטב והכניס מספיק כדי שבאמצע שנות העשרים השתחרר קרוסה מהתלות הכלכלית בפרקטיקה הרפואית שלו.
הסימן המובהק ביותר להצלחתו הכלכלית ולפנייתו המוחלטת של קרוסה לספרות היה יכולתו להגשים את רצונו לעלות לרגל בסגנון גתה לאיטליה הקלאסית. עלייה לרגל כזו הייתה בעלת משמעות רבה להתפתחותו הקלאסית של גתה ואולי הייתה יכולה לעשות את אותו הדבר עבור קרוסה, אבל קרוסה נאלץ לחכות זמן רב מדי ל"" שלו. העולם של 1925 היה כמרקחה עקב התרחשויות פוליטיות מבשרות רעות שעד מהרה עצרו כל אפשרות לקרוסה להשיג את מידת הניתוק הקלאסי שגתה היה מסוגל ליהנות ממנו. ב-1922, שלוש שנים לפני נסיעתו של קרוסה באיטליה, הפכה איטליה למדינה הטוטליטרית השנייה באירופה. היא כינתה את עצמה פשיסטית, בעוד שהראשונה כינתה את עצמה קומוניסטית; אבל מבחינת חופש הביטוי לאזרח הבודד, קומוניזם ופשיזם היו מילים נרדפות.
גרמניה, אז, הייתה עדיין רפובליקה דמוקרטית, אבל כבר ב-1924 זכתה מפלגה לא מוכרת עם השם הכוללני של מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית ב-6.5% מהקולות בבחירות לרייכסטאג. נראה שקרוסה בעל האוריינטציה הקלאסית לא התרשם כלל מהאירועים הללו. בכך שעזב את הפרקטיקה שלו במינכן שלו בדרכו לאיטליה, הוא הפסיק למשך זמן רב להיות רופא; כאשר חזר רק חברים ותיקים, אלה שרצה לטפל בהם, היו מבקרים במשרדו, והוא יכול היה לבלות את רוב ימיו בכתיבה ספרותית. זמן קצר לאחר שחזר מהארץ הקלאסית, הוא פרסם את השני בסדרה האוטוביוגרפית שלו, "Verwandlung einer Jugend" ("טרספורמציה של הנוער", 1926). אותה שנה גם הביאה עצב לחייו של קרוסה כאשר ב-29 בדצמבר מת חברו היקר רילקה. חומר אוטוביוגרפי מקרוסה העוסק בתקופה מאמצע שנות העשרים ועד תחילת שנות השלושים דל; ומכיוון שכתביו של קרוסה עצמו הם במידה מוגזמת המקור היחיד למידע על האיש, מעט מאוד ידוע על השנים ההן. ממכתבים למשפחת אשתו עולה כי הוא היה מודאג מאוד ממחלתה של אשתו, שגרמה לתלותה במורפיום. במהלך שנות ה-20 הוא החל מערכת יחסים עם אשתו השנייה לעתיד לבוא, הדוויג קרבר (Hedwig Kerber), יחסים שמהם נולד בנו ב-1930. היעדר תפוקה ספרותית עשוי להצביע על כך שבעיות הכלכלה הגרמנית, בעיקר האינפלציה הרת האסון, גרמו לקרוסה לחזור לרפואה. הוא עשה עיבוד מחדש של "דוקטור בירגר" ופרסם אותו מחדש ב-1929 בשם "Schicksal Doktor Bürgers" ("גורלו של דוקטור בירגר"), ושנה אחת קודם לכן כיבדה אותו עיר הולדתו מינכן ב-"Dichterpreis" ("פרס המשורר") שלה. אולי שנות השקט היחסי הללו היו מלאות בהכנה לשתי היצירות המשובחות שבפתח, שהראשונה שבהן הייתה אמורה להופיע ב-1931.
ב-25 במאי 1931 שקל קלאוס מאן, בנו של תומאס מאן, לראשונה להגר מארץ הולדתו בגלל המצב הפוליטי. שנתיים לאחר מכן, הוא, שאר משפחת מאן ורבים אחרים ממיטב המוחות של גרמניה אכן יצאו לגלות. בשנת 1931 פרסם קרוסה, כלפי חוץ לפחות, לא מוטרד מ"חשרת הסופה" את "Der Arzt Gion" ("הרופא גיון"). אף על פי שהיא עדיין אוטוביוגרפית מאוד, יצירה זו הייתה יצירתו הראשונה והיחידה שנכתבה בגוף שלישי (היצירה האחרת היחידה היה סיפורו הקצר "Ein Tag im Spätsommer" ("יום בסוף הקיץ") 1947). "הרופא גיון" משקפת בגרות ואופטימיות שהתגלו יותר ויותר ביצירותיו של קרוסה, אך נראה שלא היו במקום באופן מוזר באירופה של 1931, המצולקת, השרויה בדיכאון, והמאוימת על ידי דיקטטור. מעתה ואילך, למעט תקופה קצרה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ויתר המשורר-דוקטור קרוסה לחלוטין על הפרקטיקה הרפואית. ספרו האחרון של קרוסה לפני תחילת המשטר הנאצי היה "Führung und Geleit" ("מנהיגות וליווי", 1932), סקירה פנימית ולא אוטוביוגרפיה אמיתית של חייו מגיל צעיר ועד 1920.
גרמניה הנאצית
לאחר תפיסת השלטון הנאצי ב-1933, בחר קרוסה בהגירה פנימית ודחה את מינויו לאקדמיה הגרמנית לשירה, אך ב-1938 קיבל את פרס גתה של העיר פרנקפורט, וב-1941 ב"כנס משוררים האירופים"הוא מונה לנשיא "ליגת הסופרים האירופית", אשר נוסדה על ידי יוזף גבלס ב-1941/42, סגן הנשיא היה. קרוסה תרם שיר לאנתולוגיה שיצאה לאור על ידי אוגוסט פרידריך ולמדה (August Friedrich Velmede) ונקראה "Dem Führer. Worte deutscher Dichter" (כלומר "למנהיג. מילים של משוררים גרמנים").
שנה אחר-כך הוא התרחק מהאירוע המביך. למרות ריחוקו מהמשטר הנאצי, קרוסה היה אחד הסופרים המקודמים ביותר. ב-1944, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, נכלל קרוסה על ידי היטלר ברשימת המבורכים, רשימת ששת הסופרים הגרמנים החשובים ביותר.
ההצלחה והכבוד במדינות הזרות הנייטרליות והידידותיות (הפשיסטיות) (Premio San Remo 1939) וההכנסה הכספית – הכנסתו גדלה פי ארבעה ב-1941 - פגשו את קרוסה מרוחק מבפנים, שידע גם לנצל את מעמדו. אז ב-1941 הוא התייצב למען הסופר, שהיה בסכנת חיים בגלל מורשתו היהודית, כך שמומברט הורשה לעזוב את גרמניה לשווייץ. זמן קצר לפני הכניעה ב-1945, התחנן קרוסה במכתב לראש עיריית פסאו למסור את העיר ללא קרב ונידון למוות שלא בפניו. ההתקרבות המהירה של צבא ארצות הברית הצילה אותו.
אחרי 1945
לאחר המלחמה עיבד קרוסה את תפקידו בעידן הנאצי. עם זאת, ספרו "Ungleiche Welten" ("עולמות לא שווים") מ-1951 ספג ביקורת, הוא הסתיר ודלג מעל פרטים מביכים, הציג את המשורר כא-פוליטי ואת הנאצים ככוח גורל שהתנגדות לא הייתה אפשרית נגדו.
בגרמניה המערבית הוא זכה שוב לפופולריות שלו כמו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הנשיא הפדרלי של גרמניה תיאודור היוס ביקר אותו בביתו ב-1954.
הנס קרוסה הוא שמו של בית הספר שלו לשעבר הנס-קרוסה-גימנזיום לנדסהוט (Hans-Carossa-Gymnasium Landshut ) והנס-קרוסה-גימנזיום בברלין-שפנדאו (Hans-Carossa-Gymnasium in Berlin-Spandau). על שמו של הנס קרוסה קרויים בית הספר היסודי בפילסטינג (בוואריה התחתונה), בית הספר היסודי פסאו-היינינג - ליד מקום מגוריו האחרון ובסמוך לקברו – בית החולים הנס-קרוסה בשטיהלינגן (Stühlingen) וכן שפע של רחובות בכל רחבי גרמניה, בין היתר בפסאו, מינסטר, נירנברג וברלין.
קליק (סדרת טלוויזיה)
קליק היא תוכנית מערכונים ואירוח קומית ישראלית, המשודרת אחת לשבוע בערוץ הילדים בשנת 2013. התוכנית עוסקת בתרבות אינטרנט לילדים, ומגישה את חדשות הרשת, סרטונים ויראליים פופולריים, פינת המלצות על אפליקציות בהגשת דנה פרידר, אירוח כוכבי רשת כגון גיא לרר ומפורסמים אחרים כגון יניב פולישוק, שיר ביטון (מבית ספר למוסיקה) ורון שובל. מגישי התוכנית הם ילדים בעצמם, כאשר כל מגיש מקבל מספר דקות מדי תוכנית.
התוכנית לקחה את הפורמט של התוכנית האינטרנטית "דה טוק" (בהנחייתו ובימויו של דילן שיטרית) והביאה מספר ילדים שונים שינחו אותה.
המינהל המרכזי לסטטיסטיקה
המינהל המרכזי לסטטיסטיקה (רוסית: Центральное статистическое управление) הייתה סוכנות ממשלתית סובייטית שגבתה נתונים סטטיסטיים והתקיימה משנת 1918 עד 1987, עת שמה שונה והיא הפכה בהמשך לשירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית.
מנהלים
מבין שמונה מנהיגי הסוכנות הסטטיסטית הסובייטית בין 1918 ל-1941, חמישה נורו בשנים 39–1937: אוסינסקי, מינאייב, מיליוטין, קראבל, ורמניצ'ב.
ברוס ריוק
ברוס דייוויד ריוק (באנגלית: Bruce David Rioch; נולד ב-6 בספטמבר 1947 באלדרשוט, אנגליה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סקוטי בהווה. ריוק היה המאמן של אולבורג בולדספילקלאב מליגת העל הדנית עד לפיטוריו ב-23 באוקטובר 2008. הוא ייצג את נבחרת סקוטלנד ב-24 משחקים, והיה הקפטן הסקוטי הראשון שנולד באנגליה. ברוס ריוק הוא אביו של גרגורי, שהיה גם כן כדורגלן מקצועני ומשמש כמאמן הראשי של אקדמיית הכדורגל של קובנטרי סיטי.
קריירה כשחקן
ריוק עבר ללוטון בגיל 14 והצטרף למועדון המקומי לוטון טאון. על חוזה המקצוען שלו הוא חתם בספטמבר 1964. משחקו הראשון היה בסוף ספטמבר, והבכורה בליגה הייתה בהפסד 0 - 1 לסאות'נד יונייטד בנובמבר 1964. הוא שיחק בלוטון במשך שנתיים וביסס את מעמדו כשחקן הרכב קבוע, הבקיע 24 שערים בליגה, וסייע למועדון לזכות באליפות הליגה הרביעית ב-1968. ביולי 1969 הוא עבר לאסטון וילה תמורת סכום של 100,000£, שהיה סכום שיא ששולם על ידי מועדון מהליגה השנייה. הוא זכה עם וילה במקום השני בגביע הליגה של 1971, לאחר הפסד במשחק הגמר לטוטנהאם הוטספר.
ריוק עבר לדרבי קאונטי ב-1974, וזכה עם המועדון באליפות. הוא הצטרף לאברטון בדצמבר 1976, אך חזר לדרבי בספטמבר 1977. בעקבות מחלוקת עם המאמן טומי דוקרטי הוא הושאל למשך תקופות קצרות לברמינגהאם סיטי (דצמבר 1978) ושפילד יונייטד (מרץ 1979). לאחר מכן הוא עזב את אנגליה ועבר לשחק בסיאטל סונדרס מארצות הברית. בזמן ששיחק עבור סיאטלה הוא נבחר לאחד משחקני העונה של 1980. הוא חזר לאנגליה באוקטובר 1980 והצטרף לטורקי יונייטד כמאמן-שחקן, בתחילה תחת מייק גרין ולאחר מכן תחת פרנק או'פרל.
קריירה כמאמן
ריוק הפך רשמית למאמן של טורקי יונייטד ביולי 1982, אך עזב את המועדון בינואר 1984 בעקבות תקרית אימון עם השחקן קולין אנדרסון. ריוק לא עבד במשך 13 חודשים לאחר מכן, ובפברואר 1985 חזר לעבוד והתמנה למאמן של קבוצת סיאטל סטורם האמריקנית. ריוק התפטר כעבור שבעה חודשים בלבד וחזר לאנגליה.
לאחר חזרתו הוא החל לאמן את מידלסברו בפברואר 1986. הצלחתו הראשונה עם מידלסברו הגיעה ב-1987 כאשר הוביל את המועדון למקום השני בליגה השלישית ולהעפלה לליגה השנייה בסיום עונה שבתחילתה המועדון היה שקוע בחובות. שנה אחת לאחר מכן הוא העפיל ליגה פעם נוספת, הפעם כמנצח במשחקי העלייה של הליגה השנייה/ירידה מהליגה הראשונה. שחקני מידלסברו הפגינו יכולת טובה בחצי הראשון של עונת 1988/1989, אך בהמשך לא היטיבו לשחק וביום האחרון של העונה המועדון ירד ליגה למרות שקודם לכן לא היה ולו פעם אחת במקום המוביל לליגה השנייה. ריוק פוטר במרץ שלאחר מכן כשהמועדון היה על סף ירידת ליגה נוספת, אך גם על הופעת בכורה באצטדיון ומבלי במסגרת טורניר גביע מקומי. ריוק זוכה לאהדה רבה מאוהדי מידלסברו, ובדרך כלל כאשר הוא מגיע לעיר כמאמן של מועדון יריב הוא זוכה לתשואות מהקהל על תרומתו הרבה למועדון.
חודש אחד לאחר שעזב את מידלסברו הוא התמנה למאמן מילוול, והוליך את המועדון למקום בפלייאוף הליגה השנייה של עונת 1990/1991. אולם, הוא עזב את המועדון במרץ 1992.
תפקידו הבא של ריוק היה מאמן בולטון וונדררס, אותו החל במאי 1992. בעונתו הראשונה המועדון סיים במקום השני בליגה השנייה, וזכה בכרטיס העפלה לליגה הראשונה. שתי עונות לאחר מכן המועדון הפסיד לליברפול בגמר גביע הליגה, וגבר על רדינג בגמר הפלייאוף נגד ירידה מהליגה הראשונה. משחק הניצחון בפלייאוף היה הפעם האחרונה שבה ריוק אימן את בולטון. מספר שבועות לאחר מכן הוא התמנה למאמן ארסנל, והוחלף בבולטון על ידי ריי מקפרלנד. אוהדי בולטון מחשיבים אותו לאחד המאמנים הטובים בהיסטוריה של הוונדררס.
בעונתו היחידה של ריוק בארסנל (1995/1996) הוא הוביל את המועדון לזכייה בכרטיס לגביע אופ"א בעקבות סיום העונה במקום החמישי בטבלה. הישג זה נקבע במשחק האחרון של העונה על חשבון אברטון, בלקברן רוברס וטוטנהאם הוטספר. ריוק הוביל את ארסנל גם לחצי גמר גביע הליגה (הפסד בגלל שערי חוץ לאסטון וילה), ומנגד להדחה בסיבוב השלישי של גביע ה-FA לשפילד יונייטד.
זמן קצר לפני תחילת עונת 1996/1997 ריוק פוטר על ידי הנהלת ארסנל בגלל מחלוקות על גובה התקציב להבאת שחקנים. הוא הטביע את חותמו על ארסנל באמצעות הבאתו של דניס ברגקאמפ מאינטר מילאנו בקיץ 1995; בשנים שלאחר ריוק ברגקאמפ הפך לאחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של ארסנל. אולם, הוא זכור לרעה בגלל שמיקם את איאן רייט באגף השמאלי של ההתקפה, מה שגרם לכך שרייט כמעט עזב את ארסנל.
לאחר שעזב את ארסנל הוא עבד כעוזר מאמן תחת סטיוארט יוסטון (שהיה עוזרו בארסנל) בקווינס פארק ריינג'רס, אך עזב ביחד עם יוסטון כשנה לאחר שהחל בתפקידו.
ריוק החל לאמן את נוריץ' סיטי במאי 1998. הוא התפטר מתפקידו לאחר פחות משתי עונות כיוון שלא הצליח להוביל את ה"קנריות" לעלייה ישירה לליגה הראשונה או למשחקי הפלייאוף על העלייה. ריוק טען כי הסיבה להתפטרותו היא חוסר שאפתנות של המועדון (הוא צדק בתחזית שלו כי הכוכב קרייג בלאמי יועבר למועדון אחר), אך הסכים כי סיבה נוספת הייתה המצב הכלכלי הרעוע של המועדון שמנע את האפשרות לתקציב רכש גבוה.
ריוק חזר לאימון כשחתם בוויגאן אתלטיק לקראת עונת 2000/2001. הוא זכה בתואר מאמן החודש עבור נובמבר 2000, אך עזב את המועדון בפברואר בגלל המיקום בליגה. הנהלת המועדון טענה כי ריוק התפטר, אך הוא טען כי פיטרו אותו.
ריוק לא עבד במשך זמן מה, והיה מועמד לקבת את משרת המאמן של דרבי קאונטי לאחר פיטוריו של ג'ון גרגורי בסוף עונת 2002/2003. אולם, חלפו ארבע שנים בטרם חזר לאימון. ביוני 2005 הוא התמנה לתפקיד המאמן הראשי של אודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית. הוא הוביל את המועדון למקום השלישי בליגה בעונתו הראשונה, אך החליט לעזוב ב-12 במרץ 2007 בעקבות מחלת אשתו.
ריוק חזר לאמן ביוני 2008 כשהחל לעבוד באולבורג בולדספילקלאב, לאחר שהמאמן הקודם אריק האמרן עזב לרוזנבורג. ריוק זכה להזדמנות להוביל את אולבורג לליגת האלופות כיוון שהמועדון שובץ למשחקי הסיבוב השני של המוקדמות. הוא הצליח להוביל את המועדון לשלב הבתים לאחר ניצחונות על מודריצ'ה ו-FBK קובנה. לאחר הניצחון על סלטיק בשלב הבתים המועדון סיים במקום השלישי בבית, והיה זה ההישג הטוב ביותר עבור מועדון דני בליגת האלופות. אולם, ריוק לא זכה לאמן את המועדון לאחר הישג זה כיוון שפוטר ב-23 באוקטובר בגלל התוצאות הגרועות בליגה הדנית.
ארקדו-קיפריוטית
ארְקדוֹ-קִיפְּרִיוֹטִית הוא כינוי מודרני לניב יווני עתיק שדובר באזור ארקאדיה וקפריסין, בין המאה ה-7 וה-4 לפנה"ס. ניב זה התפתח ישירות מהשפה המיקנית, ודובר באזורים שאליהם האוכלוסייה המיקנית נסוגה מפני הפלישה הדורית. הניב ידוע רק מכתובות שנמצאו באזור. בקפריסין, הניב נכתב בעזרת כתב הברות קפריסאי. באות סאן השתמשו רק בארקאדיה עד למאה ה-7 לפנה"ס.
הארקדו-קיפריוטית שמרה על מאפיינים של השפה המיקנית, שנעלמו בניבים הקלאסיים האחרים של יוון, כמו האות דיגמא.
ג'ניס רביבו
ג'ניס רביבו (31 בינואר 1950 - 11 במרץ 2015) הייתה משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
ג'ניס רוז סילברמן נולדה בברוקליין מסצ'וסטס, סמוך לבוסטון, להנרי סילברמן ולאיב לבית שיפמן במשפחה בת שתי בנות.
בגיל 21 הגיעה לישראל ולמדה עברית באולפן בקיבוץ בעמק הירדן.
שירה הראשון, שכתבה בעברית, פורסם ב-1984 במוסף לספרות "משא" של עיתון דבר, בהמלצתו של המשורר חיים גורי, שגילה אותה לראשונה. רביבו עלתה לישראל ב-1987 והשתקעה ברחובות.
אוסף שיריה הראשון "זרה", בעריכת המשורר נתן יונתן, הופיע בשנת 1997.
היא סיימה סדנת כתיבה בת שנתיים בבית אריאלה בתל אביב.
היא למדה בלשנות וספרות עברית במכללה העברית בבוסטון, בין השאר כתלמידתה של גילה רמרז-ראוך. בנוסף למדה באוניברסיטת מסצ'וסטס ובאוניברסיטת ברונסוויק בקנדה.
סיימה תארים ראשון (2006) ושני (2008) בלימודי יהדות בדגש על בלשנות וספרות עברית ב"היברו קולג'" בבוסטון.
כמה משיריה הולחנו, ובהם: שיר שעלה לרשימת שיפוט מהיר ברשת ג' ביולי 2009, "הזמן אוזל", שמילותיו לקוחות מתוך שירה "ועוד ידך". (לחן: גידי קורן, ביצוע: להקת האחים והאחיות.) ב-9 במאי 2009 הועלתה בקרנגי הול האופרה "", בה כתבה את הליברית יחד עם המלחין מתי קובלר.
רביבו שימשה כמנהלת בכירה במכון לקידום העברית של מידלברי קולג' שבמדינת ורמונט.
ג'ניס רביבו נפטרה ממחלת הסרטן בבוסטון. נטמנה בבית העלמין בגדרה והותירה אחריה בן ובת.
V1057 בברבור
V1057 בברבור הוא כוכב בקבוצת הכוכבים ברבור. הכוכב בעל סיווג ספקטרלי של F ובהירות נראית של 11.660.
Drax Project (אלבום)
Drax Project הוא אלבום האולפן הראשון של הלהקה הניו זילנדית, דרקס פרוג'קט, שיצא על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ב-27 בספטמבר 2019.
מערכת בקרת מחזור התא
פעילות התא היא תהליך מורכב המתחלק לשלבים, כאשר כל אחד מהשלבים תלוי גם בשלב שקדם לו. באופן הזה התא מבקר את פעילותו התקינה ומצליח לפעול בהתאם לצורך, כדי לשמור על כל התהליכים החיוניים באורגניזם החי. פעילות בקרת חלוקת התא חיונית בין היתר לתהליכי הרבייה, חידוש רקמות, פעילות מערכת חיסונית, גדילה ומגוון תהליכים אחרים, המשתנים בין האורגניזמים השונים. פגיעה במערכת רגולטיבית זו עלולה לשבש תהליכים פיזיולוגים באורגניזם החי ולמנוע התפתחותו התקינה.
התא מתחלק על פי רצף אירועים מאורגן, הכולל שכפול תוכן התא וחלוקת התא לשני תאים נפרדים. תהליכי שכפול DNA וחלוקת התא מהווים את מחזור התא (Cell Cycle), מכניזם החיוני להתרבות והמשכיות בכל היצורים החיים. ביצורים החד תאיים (כגון: שמרים ו/או חיידקים), כל חלוקה תיצור אורגניזם שלם במלואו. לעומת זאת, ליצירת אורגניזם רב תאי יידרש רצף ארוך ומורכב של חלוקות. כך למשל, בגוף מיוצרים מיליוני תאים, במגוון סוגים, בכל רגע נתון, אשר מהווים חלופה לתאים המתים שמתחלפים. כל זאת, כדי שגוף האדם יוכל להתקיים ולחדש רקמות במהלך החיים. במידה וחלוקות אלה ייעצרו (למשל: כתוצאה מחשיפה ממושכת לקרינת רנטגן נרחבת), גוף האדם יקרוס תוך ימים ספורים.
מערכת ארגון ובקרה של מחזור התא השתמרה לאורך אבולוציה של מיליוני שנים, נחקרה במגוון מחקרים ונבדקה על טווח רחב של מערכות, החל משמרים ועד לתאי יונקים. כל אלו תרמו להבנה כי מדובר במערכת אשר אחידה בכל התאים האיקריוטים. מחזור התא הוא תהליך מגוון, המשתנה בהתאם לסוג האורגניזם ובהתאם לשלב הספציפי בו מצוי האורגניזם בחייו. יחד עם זאת, האורגניזציה הבסיסית של מחזור התא אוניברסלית בכל התאים האיקריוטים, היות שבכולם ניתן להבחין במנגנון ובמכניזם בקרה זהים, האחראים לוויסות שלבי מחזור התא. אורגניזציה זו, בסיסית ככל שתהיה, היא הכרחית לקיום הפונקציה החיונית ביותר של התא – העברת האינפורמציה הגנטית המצויה בתא לדורות הבאים. כדי לייצר שני תאי בת (Daughter Cells), בעלי תוכן גנטי זהה, ה-DNA המצוי בכל כרומוזום חייב ראשית לשעתק (Replicate) את עצמו לשני עותקים מלאים. לאחר מכן, כרומוזומים אשר עברו שעתוק (Replication) צריכים לעבור חלוקה (Segregation) מדויקת לשני תאים, כך שכל תא יקבל עותק אחיד ושלם מכל גנום.
תאים איקריוטים סיגלו לעצמם לאורך האבולוציה, מערכת שלמה המורכבת מקומפלקס חלבוני רגולציה (Regulatory Proteins), הידועה כמערכת בקרת מחזור התא (Cell Cycle Control System), מערכת האחראית על ניהול מחזור התא התקין. ליבת המערכת מושתתת על סדרות מאורגנות של תפניות ביוכימיות (Switches), המעוררות אקטיבציה של השלבים המרכזיים במחזור התא, לרבות שכפול כרומוזומים וחלוקת התא. במרבית התאים, מערכת הבקרה מכילה רגולציות נוספות באמצעות אותות (סיגנלים), הן מתוך התא והן מחוצה לו. בתוך התא מערכת הבקרה מנטרת את ההתקדמות דרך מחזור התא עצמו, ובמידת הצורך מעכבת את השלב הבא עד שהשלב שקדם לו הושלם באופן מלא ומדויק. כך למשל, מערכת הבקרה לא תאפשר הכנות לשלב חלוקת התא אלא רק לאחר ששלב השכפול הושלם. המערכת אחראית גם לניטור התנאים שמחוץ לתא, כך למשל בבע"ח (יצורים רב תאיים) קיימת מערכת אותות (המגיעים מתאים אחרים ויוצרים גירוי) אשר במידת הצורך, ממריצים חלוקת תאים ו/או מעכבים יצירת תאים (באמצעות חסימת האותות).
מכאן שמערכת בקרת מחזור התא בעלת תפקיד מרכזי ברגולציה של כמות התאים הנתונה ברקמות הגוף. בעת פגיעה במערכת זו, ייתכן ייצור עודף של תאים, שיתבטא למשל במחלת הסרטן. בנוסף לשכפול הגנום, מרבית התאים משכפלים גם את תוכנם (אברונים ומקרומולקולות), כדי למנוע הקטנת תאי הבת במעבר מחלוקה לחלוקה. כלומר, כדי לשמר את גודל התא, קיימת קואורדינציה בין חלוקת התא למסת התא הגדל.
בקרה בתאים איקריוטים
הפונקציה הבסיסית ביותר במחזור התא היא שכפול מדויק של כמות DNA בכרומוזומים וחלוקה של התא.
תהליכים אלו מגדירים את שתי הפאזות העיקריות במחזור התא: