cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קורסון-צ'רקאסי
הצבא הסובייטי
החזית האוקראינית השנייה בפיקוד איבן קונייב
הצבא הגרמני
5 קורפוסים גרמניים נטלו חלק בקרב סביב כיס קורסון-צ'רקאסי. בשלב הראשון של הקרב השתתפו 4 קורפוסים בחלקם או במלואם: הקורפוסים ה-7 וה-42 מארמיית הפאנצר הראשונה, והקורפוס ה-11 וקורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית, הם כללו 15 דיוויזיות, 120–140 אלף חיילים, כאלף תותחים ומרגמות ו-142 טנקים ותותחי סער מבצעיים. שני הקורפוסים שנלכדו בכיס קורסון כללו כ-59 אלף חיילים, 70-50 כלי רכב משוריינים ו-313 קני ארטילריה.
כוחות התגבורת, שנשלחו לעזרת הכוחות המכותרים, כללו 5 דיוויזיות פאנצר, דיוויזיית פאנצרגרנדיר, דיוויזיית חי"ר, 2 גדודי פאנצר כבדים (ה-503 וה-506), 2 גדודי פנתר ומספר גדודים של תותחי סער. קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית תוגבר על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10 ודיוויזיית החי"ר ה-376. ארמיית הפאנצר הראשונה תוגברה על ידי קורפוס הפאנצר ה-3, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר ורגימנט פאנצר כבד. כוחות אלו כללו 60–80 אלף חיילים, ולפחות 250 כלי רכב משוריינים.
במהלך המערכה סביב בליטת קורסון כוחות הקרקע הגרמניים קיבלו סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה, ובעיקר מקורפוס האוויר השמיני שלו.
הפיקוד של הצבאות היריבים
הפיקוד הבכיר של הכוחות הגרמניים והסובייטיים, שהשתתפו במערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי, הורכב מקצינים מוכשרים ומנוסים. בצד הסובייטי ניהל את המערכה גאורגי ז'וקוב, הרמטכ״ל לשעבר של הצבא הסובייטי, ששימש כנציג הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה), וכמתאם המבצעים הצבאיים של החזיתות האוקראיניות הראשונה והשנייה במרחב קורסון מטעמו. מפקדי שתי החזיתות הסובייטיות, שנטלו חלק בקרב, ניקולאי ואטוטין ואיבן קונייב, לא היו כפופים באופן פורמלי לפיקודו של ז'וקוב. ואטוטין היה קצין מטה מוכשר, ששימש כראש אגף המבצעים של הצבא האדום לפני מבצע ברברוסה, והוכיח את יכולותיו במהלך קרב סטלינגרד וקרב קורסק, ואילו קונייב היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום. עם פתיחת המלחמה הוא מונה כמפקד ארמייה, וקודם במהירות לפיקוד על "חזית" (קבוצת ארמיות) בעקבות הביצועים שהפגין בשדה הקרב בחודשים הראשונים של המערכה בחזית הגרמנית-סובייטית. בשלב הסיום של הקרב, ואטוטין הורחק מזירת המערכה, וז'וקוב וקונייב חילקו ביניהם את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון.
בצד הגרמני מבנה הפיקוד היה ברור יותר מאשר בצד הסובייטי. אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, אולי המצביא הגרמני המוכשר ביותר במלחמת העולם השנייה, ניהל את המערכה. מפקדי שתי הארמיות שהשתתפו בקרב קורסון-צ'רקאסי - האנס הובה, מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ואוטו והלר מפקד הארמייה השמינית. שניהם מפקדים מוכשרים בעלי ניסיון עשיר בלחימה בחזית המזרחית - לחמו תחת פיקודו.
כיתור כוחות הציר בכיס צ'רקאסי-קורסון
ב-24 בינואר 1944 פתחו יחידות החזית האוקראינית השנייה בשורת התקפות גישוש על האגף הדרומי של מבלט צ'רקאסי-קורסון, וב-25 בינואר הצטרפו הכוחות העיקריים של החזית למתקפה. שש דיוויזיות סובייטיות תקפו את הגזרה שהוחזקה על ידי הדיוויזיה ה-389 של הקורפוס הגרמני ה-11, ומוטטו את אגפה הימני. לאחר שהושגה ההבקעה הוטלו 2 קורפוסי טנקים של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 למערכה, כדי לנצל את הפירצה, והתקדמו לעומק 18–20 ק"מ. במהלך היומיים הבאים המשיכו כוחות השריון של קונייב להתקדם לכיוון צפון מערב תוך שהם משחררים את הערים לאבאדין ושפולה.
ב-26 בינואר הצטרפו גם כוחותיו של ואטוטין מהחזית האוקראינית הראשונה למתקפה ותקפו את האגף הצפוני של המבלט הגרמני בנקודת התפר בין הקורפוס ה-42 והקורפוס ה-7 של ארמיית הפאנצר הראשונה. המאמץ ההתקפי העיקרי של החזית, מתקפה של הארמייה ה-40 בסיוע ארמיית הטנקים ה-6 על האגף הימני של הקורפוס ה-7, לא הצליח להשיג התקדמות משמעותית, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד. אולם המאמץ ההתקפי המשני, מתקפה של הארמייה ה-27 על האגף השמאלי של הקורפוס ה-42, זכה להצלחה ניכרת. ואטוטין העביר במהירות חלק מהיחידות של הארמייה ה-40 וארמיית הטנקים ה-6 לגזרה זו, כדי לנצל את ההצלחה ולהשיג הבקעה מלאה של החזית הגרמנית. הוא הקים קבוצה ניידת מאולתרת, שכללה יחידות טנקים, תותחים מתנייעים וחי"ר מוסע, כדי לחדור לעומק העורף הגרמני, וכוח זה התקדם במהירות לאורך ציר מדווין-ליסיאנקה-זבניגורודקה.
החל מ-27 בינואר הנחיתה הארמייה הגרמנית השמינית שורת התקפות נגד עזות על שני האגפים של הטריז, שנעצו כוחותיו של קונייב בחזיתה, באמצעות 3 דיוויזיות הפאנצר (ה-3, ה-11 וה-14) של קורפוס הפאנצר ה-47 מתוגברות בגדוד טנקי פנתר מדיוויזיית גרוסדויטשלנד, וכן יחידות של הקורפוס ה-11. יחידות החלוץ של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 נותקו באופן זמני מעורפן, אך המשיכו בהתקדמותן לכיוון צפון-מערב. הדרג השני של הארמייה (קורפוס הטנקים ה-18) בסיוע יחידות מהארמייה ה-53 הצליחו לבלום את התקפת הנגד הגרמנית. צוות קרב אחד מדיוויזיית הפאנצר ה-14 אף נותק מהכוחות העיקריים של הדיוויזיה ונאלץ לחבור לכוחות שכותרו בתוך כיס קורסון. ב-28 בינואר נפגשו יחידות החלוץ של ארמיית הטנקים ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5 בקרבת זבניגורודקה, והשלימו את כיתור הכוחות הגרמניים במרחב קורסון. בימים הראשונים לאחר חבירת כוחות החלוץ הסובייטיים, עדיין נותרו פערים גדולים בטבעת הכיתור הסובייטית. הכוחות העיקריים של ארמיות הטנקים החמישית והשישית, ויחידות הרגלים והארטילריה שנעו בעקבותיהן, נאבקו לסגור את הפערים בטבעת הכיתור ולהרחיב אותה, תוך שהם מתמודדים עם התקפות נגד גרמניות על אגפיהם, בעיקר בגזרת החזית האוקראינית השנייה.
הפיקוד הסובייטי העריך שרוב כוחה של הארמייה השמינית - 10 דיוויזיות ובריגדה אחת, שכללו כ-130 אלף חיילים - נלכד בתוך כיס קורסון-צ'רקאסי. אולם לפי המקורות הגרמניים, הכוח המכותר כלל 6 דיוויזיות ובריגדה אחת במצבה חסרה, שמנו פחות מ-60 אלף חיילים. כוח זה כלל, בין השאר, את דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית ויקינג ואת בריגדת הפאנצרגרנדיר של הוואפן אס אס ואלוניה, שהורכבה ממתנדבים מבלגיה. הסבר אפשרי להערכה המוטעית של המודיעין הסובייטי ביחס לגודל הכוח שנלכד בכיס קורסון, מצוי בעובדה שהוא כלל שרידים של מספר דיוויזיות, שפורקו לאחר שספגו אבדות כבדות, וכן אלמנטים ממספר דיוויזיות נוספות (דיוויזיות החי"ר ה-167, 168 וה-323, ודיוויזיית הביטחון ה-213). "פלגת הקורפוס B", למשל, היה כוח בסד"כ דיוויזיוני שהורכב משרידי 3 דיוויזיות (ה-112, ה-255 וה-332). וילהלם שטמרמן, מפקד הקורפוס ה-11 של הארמייה השמינית, קיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס קורסון. הקורפוס ה-42 של ארמיית הפאנצר הראשונה, הועבר תחת פיקוד הארמייה השמינית, כדי לשמור על אחדות הפיקוד.
מיד לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמנים במבלט קורסון החלו הכוחות הסובייטיים במאמץ קדחתני להרחיב ולחזק את טבעת הכיתור. הארמיות ה-4, ה-27 וה-52 נועדו ליצור טבעת כיתור פנימית סביב הכיס הגרמני, ולחסל את הכוחות המכותרים בתוכו, בעוד שתי ארמיות הטנקים (ה-5 וה-6), כל אחת מהן מתוגברת בקורפוס רובאים, בסיוע הארמיות ה-40 וה-53 שהגנו על אגפיהן, נועדו לאייש את טבעת הכיתור החיצונית ולמנוע כל ניסיון גרמני לפרוץ את טבעת הכיתור ולחלץ את הכוח המכותר.
עדי אלדר
עדי אֶלדָר (במקור, "עאדל דלאל"; נולד ב-24 במאי 1944 בעיראק) הוא ראש עיריית כרמיאל לשעבר, ויושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1994–2009.
קרב קורסון-צ'רקאסי
ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון
אריך פון מאנשטיין הגיב במהירות על המהלך הסובייטי, ועד לראשית פברואר ריכז 2 קורפוסי פאנצר (ה-3 וה-47), שכללו לא פחות מ-8 דיוויזיות פאנצר, לקראת מאמץ החילוץ של הכוח הגרמני המכותר בכיס צ'רקאסי-קורסון (שקיבל את הכינוי ״כוח שטמרמן״). במקביל החל הלופטוואפה, כבר ב-29 בינואר 1944, במבצע גדול של תיספוק מהאוויר של הכוח המכותר.
עדי אלדר
ביוגרפיה
אלדר נולד בשנת 1944 לוויקטוריה ונחום דלאל בבגדאד. עם עלייתה של משפחתו לישראל ב-1951, הם התגוררו במעברה שפעלה בשטח מחנה המעפילים בעתלית ולאחר מכן, במשך כשנה, במעברת כפר נחמן. משם, עברו לרעננה ואחר כך, להרצליה. אלדר למד בתיכון בכפר הירוק. במקביל ללימודיו, שימש כיושב ראש ועד המשק ורכז המשק בכפר. היה חניך בתנועת הנוער "המחנות העולים", ובמסגרת זאת, היה שותף לארגון גרעין נח"ל שעלה לקיבוץ משגב עם בגליל העליון.
ב-1962 החל אלדר את שירותו הצבאי בנח"ל. עם שחרורו, נשאר בקיבוץ משגב עם, ומילא תפקידים שונים בתחום החינוך - רכז חינוך של חברת הנוער, ארגון גרעיני נוער והדרכתם ויו"ר ועדת התרבות במשק. אלדר למד באוניברסיטת חיפה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל. בנוסף הוא בעל תעודת הוראה.
קרב קורסון-צ'רקאסי
ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון
היטלר לא היה מוכן לאשר פריצה החוצה של הכוחות שכותרו במבלט קורסון-צ'רקאסי. הוא דרש שהקורפוסים ה-11 וה-42 ימשיכו להחזיק בעמדותיהם, והורה לקבוצת ארמיות דרום לתכנן מבצע, שנועד בשלב ראשון לחבור אל הכוחות המכותרים, ובשלב שני לכבוש מחדש את קייב, ולחסל את ראש הגשר הגדול בו החזיקה החזית האוקראינית הראשונה בגדה המערבית של הדנייפר, באמצעות מתקפה מהמבלט הגרמני לכיוון צפון לאורך הדנייפר. מאנשטיין הבין, שכוחותיו אינם חזקים מספיק ליישם את השלב השני בתוכניתו השאפתנית של היטלר, אך לא היה מוכן להסתפק בפריצת טבעת הכיתור הסובייטית ובחידוש הקשר עם כוחותיו במבלט קורסון-צ'רקאסי, ורצה לנצל את ההזדמנות לצורך הנחתת מכה קשה על החזיתות האוקראיניות ה-1 וה-2. המטה שלו הכין תוכנית למבצע כיתור נגדי של הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון, שנועד לנתק ולהשמיד את ארמיות הטנקים ה-5 וה-6, באמצעות מתקפה מתמקדת של קורפוסי הפאנצר ה-47 וה-3. קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית נועד לתקוף מאזור נובומירגורוד צפונה לכיוון שפולה ואולשנה, לחבור לקורפוס ה-11 ולתקוף מהעורף את הכוחות הסובייטיים באזור זבניגורודקה, בעוד קורפוס הפאנצר ה-3 מארמיית הפאנצר הראשונה, נועד לתקוף מאזור אומן לכיוון בויארקה (Boyarka ) ומדווין (Medvin ), לחבור עם הקורפוס ה-42, ולאחר מכן לנוע דרומה, כדי לחבור לקורפוס הפאנצר ה-47 ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים.
צפחה
צפחה היא סלע מותמר בעל קשיות בינונית הנוצר בהתמרה בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים. גבישיה בינוניים עד גסים וערוכים במבנה שכבות הנקרא "מרקם צפחתי". בשל מבנה זה נוטה הצפחה להתפצל לפתיתים או ללוחות, ומישורי הפצילות שלה מחוספסים. סוגים אחדים של צפחות מכילים פורפירובלסטים, למשל של גארנט.
קרב קורסון-צ'רקאסי
מתקפת הנגד של קורפוס הפאנצר ה-47 (8-1 בפברואר)
אוטו והלר, מפקד הארמייה השמינית, חשש שאם כוחותיו לא יחברו תוך זמן קצר עם הכוחות המכותרים בכיס קורסון, הם עלולים לאחר את המועד. לכן הוא הורה לניקולאוס פון פורמן, מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, לפתוח במתקפה כבר ב-1 בפברואר, מבלי להמתין לריכוז כוחותיו ומבלי לחכות שקורפוס הפאנצר ה-3 יהיה מוכן לפתוח במתקפה המקבילה על טבעת הכיתור הסובייטית מכיוון מערב.
צפחה
מקור השם הלועזי, schist, ביוונית עתיקה: σχίζειν, ומשמעותו סדק, פיצול, הפרדה.
סלעי צפחה מצויים במקומות רבים בעולם ושכיחים מאוד גם באזור אילת (בנחל שלמה) ובדרום סיני, ולרוב משמשים לבנייה.
סלעי המקור
סלעי המקור מהם נוצרה צפחה עשויים להיות פלוטוניים כגון גרניט וסיאניט, געשיים כגון בזלת, משקע כגון אבן חול, אבן בוץ ואבן גיר, ואף סלעים מותמרים אחרים כגון לווחה. דרגת ההתמרה תלויה ברמת ההתכה וההתגבשות מחדש של סלעי המקור: ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר נגרמים אובדן של חלק מתכולת המים והיווצרות גבישים גסים יותר.
דרגת התמרה גבוהה גורמת לגבישי הנציץ, ההורנבלנדה ושאר גבישי המינרלים המוארכים והשטוחים להתארגן במבנה שכבתי. לפחות 50 אחוזים מגבישי המינרלים בצפחה מסודרים במבנה כזה. סידור שכבתי של פחות מ-50 אחוזים הופך את הסלע לגנייס. ככל שהלחץ גדול יותר, כן חזקה ההיערכות בשכבות.
קרב קורסון-צ'רקאסי
מתקפת הנגד של קורפוס הפאנצר ה-47 (8-1 בפברואר)
על הנייר, קורפוס הפאנצר ה-47 המתוגבר, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר (כולל דיוויזיית הפאנצר ה-13, שסופחה אליו מהקורפוס ה-52), דיוויזיית פאנצרגרנדיר ו-4 דיוויזיות חי"ר, היה כוח לוחם רב עוצמה. אך בפועל, רוב הדיוויזיות שלו היו שחוקות מאוד ובמצבה חסרה, לאחר שהיו מעורבות בלחימה בלתי פוסקת בחודשים שקדמו לקרב קורסון. דיוויזיות הפאנצר של הקורפוס ספגו אבדות ניכרות בשורת התקפות נגד, שהן הנחיתו על כוחותיו של קונייב במהלך הימים הראשונים של המתקפה הסובייטית, ומספר כלי הרכב המשוריינים המבצעיים שנותרו להן היה מצומצם ביותר. מאנשטיין הבטיח לוהלר, שיתגבר את כוחו בדיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית, אך זו נמצאה עדיין במרחק רב מקו החזית ב-1 בפברואר.
רוב כוחותיו של קורפוס הפאנצר ה-47 רותקו להגנה על אגפו המזרחי, ולכן פון פורמן נאלץ לפתוח במתקפת הנגד שלו ב-1 בפברואר עם דיוויזיית הפאנצר ה-11 (שכללה כ-30 טנקים ותותחי סער מבצעיים) וכוח חלוץ קטן של דיוויזיית הפאנצר ה-13 בלבד. אף על פי כן, הכוח התוקף השיג התקדמות משמעותית ביום הראשון למתקפה, השתלט על גשר על נהר שפולקה (Shpolka ) באיסקרנויה, ותפס ראש גשר קטן בעברו הצפוני של הנהר. לרוע מזלם של הגרמנים, הגשר התמוטט לאחר שהטנקים הראשונים חצו אותו, ולכן הם התקשו לתגבר את הכוחות שהחזיקו בראש הגשר, ולהשתמש בו כבסיס להמשך המתקפה צפונה. לרשות הארמייה השמינית לא עמד גשר נייד/גשר צף, שהיה מסוגל לשאת את משקל הטנקים מדגם פנתר, שהיוו כמחצית הטנקים של קורפוס הפאנצר ה-47. המחסור בציוד גישור מתאים, בצירוף סדרת התקפות נגד, שהנחית קורפוס הטנקים ה-29 מארמיית המשמר המשוריינת ה-5, על האגף המזרחי החשוף של המיבקע הגרמני, אילצו את פיקוד הארמייה השמינית להסכים לדחיית המשך המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 ל-4 בפברואר, בהנחה שעד אז דיוויזיית הפאנצר ה-24 תגיע לתגבר את כוחו. במהלך היומיים הבאים תפסו דיוויזיות הרגלים ה-320 וה-376 של הקורפוס את הגזרות בהן החזיקו דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-14, ובכך אפשרו לשחרר אותן לתמוך במתקפה המחודשת של הקורפוס.
צפחה
תכונות
קשיותה של הצפחה בינונית, כלומר: ניתן לחרוץ בה במסמר. צבעיה הנפוצים של הצפחה הם אפור עד שחור, אם כי סוגים שונים שלה מתאפיינים בצבעים נוספים.
קרב קורסון-צ'רקאסי
מתקפת הנגד של קורפוס הפאנצר ה-47 (8-1 בפברואר)
לפי תוכנית המתקפה החדשה של קורפוס הפאנצר ה-47 נועדו דיוויזיית הפאנצר ה-11 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 (שכוחות החלוץ שלה הגיעו לאזור יאמפול ב-2 בפברואר) לתקוף צפונה לכיוון זבניגורודקה ב-4 בפברואר בבוקר. אך בליל 3/4 לחודש קיבלו קבוצת ארמיות דרום והארמייה השמינית הוראה ישירה מהיטלר לשלוח את דיוויזיית הפאנצר ה-24 חזרה דרומה לאזור ניקופול, וכל ניסיונותיהם של מאנשטיין ווהלר לשנות את ההוראה נכשלו. ללא הדיוויזיה (שכללה כ-60 טנקים מבצעיים) נותר קורפוס הפאנצר ה-47 עם 59 טנקים ותותחי סער מבצעיים בלבד ב-4 דיוויזיות הפאנצר שלו. כוח זה לא היה חזק מספיק כדי להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית. פון פורמן נאלץ לשנות שוב את תוכניותיו. דיוויזיית הפאנצר ה-13 רותקה להגנת ראש הגשר באיסקרנויה, ושלוש דיוויזיות הפאנצר הנותרות של הקורפוס הוסטו מזרחה, והחל מ-5 בפברואר פתחו במתקפה לכיוון לבדין (Lebedin ). המתקפה נתקלה בהתנגדות סובייטית עזה, והכוחות הגרמניים שסבלו גם מבעיות אספקה קשות בגלל הבוץ והפשרת השלגים, הצליחו להשיג התקדמות מועטה בלבד. קונייב תגבר את הארמייה ה-53 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5, שהגנו על החלק הדרומי של טבעת הכיתור, בכוחות נוספים, שנלקחו משלוש הארמיות של החזית האוקראינית השנייה, שלא היו מעורבות ישירות בלחימה סביב כיס קורסון-צ'רקאסי (ארמיות המשמר ה-5 וה-7 והארמייה ה-57), וכוחותיו לא התקשו לבלום את מתקפת הנגד המחודשת של הארמייה השמינית.
וגה (משגר לוויינים)
וגה (באיטלקית: Vettore Europeo di Generazione Avanzata, בצרפתית: Vecteur européen de génération avancée, באנגלית: European Vector of Advanced Generation, בראשי תיבות: Vega) הוא משגר לוויינים קטן של סוכנות החלל האירופית. המשגר ביצע את טיסת הבכורה שלו לחלל ב־13 בפברואר 2012, ממרכז החלל הגיאני (CSG) של סוכנות החלל האירופית (ESA). פיתוח המשגר החל בשנת 1998 ועם השלמתו תהיה לסוכנות החלל האירופית משפחת משגרים מגוונת, היכולה להציע שירותי שיגור של לוויינים קלים, בינוניים וכבדים (באמצעות המשגרים וגה, סויוז ואריאן 5, בהתאמה).
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הראשונה של קורפוס הפאנצר ה-3 (8-4 בפברואר)
כשהחלה המתקפה הסובייטית על מבלט קורסון היה קורפוס הפאנצר ה-3, שכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17, באזור העיר ויניצה. הקורפוס נמצא בעיצומו של מבצע, שקיבל את שם הקוד האירוני מבצע ואטוטין (על שם מפקד החזית האוקראינית הראשונה, שספגה את מתקפת הנגד הגרמנית) לכיתור ולהשמדה של ארמיית הטנקים הסובייטית ה-1, בשיתוף פעולה עם קורפוס הפאנצר ה-46. לאחר שפון מאנשטיין הבין את חומרת המצב, שנוצר עקב המתקפה הסובייטית, הוא הורה לקורפוס לנוע במהירות האפשרית דרומה לאזור אומן, כהכנה למתקפת נגד, שקיבלה את שם הקוד מבצע ואנדה (operation wanda). הקורפוס נועד לתקוף מהגזרה, שהוחזקה על ידי הקורפוס ה-7 של ארמיית הפאנצר ה-1, לכיוון צפון מזרח, בסיוע דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, שסופחו אליו מארמיית הפאנצר ה-4, וכן רגימנט הפאנצר הכבד באקה (כוח רב עוצמה, שכלל עם הקמתו ב-21 בינואר, 80 טנקים כבדים מדגם טיגר ופנתר, ושימש ככוח לטיפול במשברים של מאנשטיין). היעד הראשון של קורפוס הפאנצר ה-3 היה לחבור לקורפוס ה-42 המכותר בחלק הצפון-מערבי של כיס קורסון. בשלב השני נועד הקורפוס לתקוף לכיוון דרום, במטרה לחבור לכוחות קורפוס הפאנצר ה-47, ולהשלים את כיתור ארמיות הטנקים הסובייטיות ה-5 וה-6 באזור זבניגורודקה.
המרחק הרב, אותו נדרשו לעבור חלק מהיחידות שנכללו בקורפוס הפאנצר ה-3 המתוגבר, כדי להגיע לשטחי הכינוס שלהן, ובעיות עבירות קשות בדרכים הבוציות (עקב הפשרת שלגים מוקדמת), עיכבו את תהליך ריכוז הכוחות לקראת מתקפת הנגד של הקורפוס. בעקבות בקשת מפקד הקורפוס, הרמן בריית, הסכים מאנשטיין לדחות ביממה את פתיחת המתקפה. אולם לא ניתן היה לדחות את פתיחת המתקפה עד לריכוז כל הכוחות, שנועדו להשתתף בה, ולכן נאלץ בריית לתקוף עם דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17 ורגימנט הפאנצר הכבד באקה בלבד, בהנחה ששתי הדיוויזיות הנוספות שלו יצטרפו למתקפה ברגע שיגיעו לשדה הקרב. גם בלעדיהן עמד לרשותו כוח מרשים, שכלל כ-160 טנקים ותותחי סער מבצעיים, מחציתם טנקים כבדים מדגם פאנצר סימן 5 (פנתר) וסימן 6 (טיגר), שהיו עדיפים בהרבה על כל סוגי הטנקים הסובייטיים שעמדו מולם. דיוויזיות החי"ר ה-34 וה-198 של הקורפוס ה-7 נועדו לסייע למתקפה ולהגן על האגפים של קורפוס הפאנצר ה-3.
המתקפה הגרמנית נפתחה ב-4 בפברואר מקו קונסטנטינובקה -רוזקושובקה -רובאני מוסט לכיוון צפון-מזרח. היעד הראשוני של קורפוס הפאנצר ה-3 היה להגיע לנהר גנילוי טיקיץ', לחצות אותו, ולאחר מכן לפנות מזרחה ולחבור עם הקורפוס ה-42 המכותר באזור מדווין. הכוחות התוקפים לא התקשו להבקיע את מערך ההגנה של הקורפוס הסובייטי ה-104 מהארמייה ה-40, שהגן על הגזרה עם שתי דיוויזיות חי"ר, והשיגו התקדמות ניכרת ביום הראשון למתקפה. כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו למרחק קצר מנהר גנילוי טיקיץ' סמוך לקוסיאקובקה, אולם הצבא האדום פוצץ את הגשר היחיד באזור, שהיה מסוגל לשאת את משקל הטנקים הכבדים הגרמניים, וציוד הגישור הגרמני היה תקוע הרחק מאחור בדרכים הבוציות. ב-5 בפברואר התחמם מזג האוויר, והפשרת השלגים (שהפכה את הדרכים לבלתי עבירות כמעט לכלי הרכב הגרמניים) מנעה העברת אספקה חיונית ותגבורות לכוחות החלוץ הגרמניים, ולא אפשרה להם להמשיך לפתח את המתקפה. הפיקוד הסובייטי ניצל את העיכוב לצורך הזרמת תגבורות חזקות לאזור המותקף, וכוחות מארמיית הטנקים ה-6 ומהארמייה ה-40 החלו לתקוף את שני האגפים של המבקע הגרמני.
הפיקוד הסובייטי קיבל מידע מוקדם על ריכוזי הכוחות הגרמניים באזור אומן-ריזינו, והעריך שמתקפה גרמנית חזקה מאזור זה לחילוץ הכוחות המכותרים בכיס קורסון צפויה בקרוב. לכן ז'וקוב הורה מבעוד מועד לוואטוטין להעביר את ארמיית הטנקים השנייה מעתודת החזית, כדי לתגבר את כוחות החזית, שהחזיקו בטבעת הכיתור החיצונית של כיס קורסון. הארמייה המוקטנת, שכללה 2 קורפוסי טנקים, הגיעה לאזור בוגוסלב ב-4 בפברואר, וב-6 בחודש פתחה במתקפת נגד על האגף השמאלי של הבליטה הארוכה והצרה, שיצרה מתקפת קורפוס הפאנצר ה-3 בחזית הסובייטית, בעוד כוחות מארמיית הטנקים השישית תוקפים את האגף הימני של הבליטה. התקפות הנגד הסובייטיות לא הניבו הישגים משמעותיים, על אף שניתקו באופן זמני את כוחות החלוץ הגרמניים באזור קוסיאקובקה, אך הם ריתקו חלק ניכר מכוחותיו של בריית ואילצו אותם לעבור למגננה. במהלך היומיים הבאים הטילו הצדדים היריבים כוחות נוספים למערכה. כוחות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 הצטרפו למתקפה מיד עם הגעתם, אך הם הגיעו לשדה הקרב טיפין טיפין, ללא דרגי העורף ויחידות הסיוע שלהם, ולכן התקשו לתפקד ביעילות. הקרב הפך לקרב התשה, ומספר נקודות יישוב עברו מיד ליד יותר מפעם אחת, אולם שני הצדדים לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית. הטנקים הגרמניים הסבו אבדות כבדות לשריון הסובייטי, אך כמחציתם נפגעו או הושבתו מסיבות שונות עד 8 בפברואר. הגרמנים הצליחו להרחיב במקצת את בסיס הבליטה שלהם, אך התקפות הנגד הסובייטיות נגסו בחוד הבליטה.
צפחה
תכונות
צפחה מורכבת מגבישים בינוניים עד גסים – גודל האופייני לגיבוש ממושך תוך כדי התקררות איטית, תהליך המאפשר צמיחה ממושכת של הגבישים. גבישים אלה ערוכים במבנה לוחות – פסים עדינים, שמישורי הפצילות שלהם מחוספסים בשל גודלם של הגבישים. סידור הגבישים בצפחה מתרחש במהלך גיבוש תחת לחץ אנאיזוטרופי – לחץ לא איזוטרופי, כלומר אינו שווה בכל המישורים. במהלך היווצרות הצפחה, סלע המקור מתחמם ומגיע לטמפרטורה גבוהה מספיק על מנת לאפשר תנועת אטומים בתוכו. כאשר הסלע מתקרר בתנאי לחץ אנאיזוטרופי, מגיעים האטומים למצב היציב ביותר ולסידור חסר האנרגיה המיטבי: גבישים אנאיזוטרופיים (לוחות ומבנים מוארכים המצביעים לכיוון משותף). מבנה גבישי זה מאפשר את הפצילות האופיינית לצפחה ואת הצפחתיות – המרקם האופייני לה.
עדי אלדר
ביוגרפיה
אלדר עבר עם משפחתו לכרמיאל ב-1973, בה עבד כ-13 שנים כמנהל המחלקה לחינוך. במקביל לתפקידו, שימש במשך שלוש שנים כמנהל המתנ"ס בעיר.
צפחה
צפחתיות
היערכות בפסים מקבילים – לווחיות – המאפיינת סלעים מותמרים רבים, אופיינית גם לצפחה, וכאן היא נקראת "צפחתיות", תכונת ההיערכות בפסים היוצרת את המרקם האופייני לצפחה. צפחתיות נובעת מהאופן בו נערכים מינרלים לווחיים במקביל לסלע – היערכות הנוצרת בניצב לכיוון הלחץ בו הייתה הצפחה נתונה בעת היווצרה. בשל גודלם של הגבישים מהם בנויה הצפחה, מישורי הפצילות שלה אינם חלקים אלא מחוספסים והם נקראים "מישורי פצילות צפחתית".
עדי אלדר
ביוגרפיה
מ-1979 מכהן אלדר כחבר מרכז מפלגת העבודה. ב-1986 מונה אלדר ליועץ שר החינוך והתרבות יצחק נבון בתחומי הקשר עם הכנסת והמפלגה, כספי האפוטרופוס הכללי בתחום החינוך והתרבות, אגף הפיתוח והבינוי, אגף התרבות, החברה למתנ"סים, ערבים ודרוזים, עיירות הפיתוח ויישובי קו העימות.
צפחה
הרכב כימי
הצפחה בנויה בעיקרה ממינרלים לוחיים מקבוצות הנציצים (ביוטיט, מוסקוביט) והכלוריט. הצפחות מסווגות על פי ההרכב המינרלי והכימי שלהן:
וגה (משגר לוויינים)
הזרקה מדויק למסלול
משגר הלוויינים וגה מיועד להכניס את הלוויינים שישגר למסלול המדויק סביב כדור הארץ, ולא, כמקובל במשגרים רבים, למסלול אליפטי שיתוקן בהמשך על ידי מנועי הלוויין עצמו. המשגר מצויד במקטע מיוחד לצורך זה, הכולל מנועים רקטיים, מכלי דלק ומחמצן, מערכות בקרה ותקשורת וחיישנים נוספים.
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הראשונה של קורפוס הפאנצר ה-3 (8-4 בפברואר)
לאחר מספר ימים של לחימה עזה הגיע מאנשטיין למסקנה, שכוחותיו אינם חזקים מספיק לביצוע תוכניתו המקורית לכיתור ארמיות הטנקים ה-5 וה-6. הוא ידע שמצב הכוחות המכותרים בכיס קורסון הולך ומחמיר מיום ליום, ושהם לא יוכלו להחזיק מעמד עוד זמן רב. לכן החליט ב-8 בפברואר להפסיק זמנית את מתקפת הנגד, לערוך מחדש את כוחותיו, ולהפעיל אותם במאמץ מרוכז להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית ולחלץ את "כוח שטמרמן". קורפוס הפאנצר ה-3 המתוגבר נועד לתקוף מאזור ריזינו מזרחה לכיוון ליסיאנקה, בנתיב הקצר ביותר לכיס הגרמני, בעוד קורפוס הפאנצר ה-47 יתקוף מאזור ירקי לכיוון זבניגורודקה, במטרה לרתק את כוחות החזית האוקראינית השנייה, ולהגן על אגפו הימני של קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה אמור למלא את התפקיד העיקרי במאמץ החילוץ הגרמני. במקביל נועד "כוח שטמרמן" לתקוף מתוך שטח הכיס לכיוון דרום-מערב, במטרה לחבור עם קורפוס הפאנצר ה-3.
צפחה
הרכב כימי
סלעים מותמרים של אבן גיר, שיש וצפחה סידנית עם גבישי דולומיט מכילים מינרלים סיליקטיים כגון נציץ, טרמוליט, דיופסיד, סקפוליט, קוורץ ופצלת השדה. אלה נובעים ממשקעים סידניים בדרגות טוהר שונות.
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הגרמנית השנייה (16-11 בפברואר)
עד 9 בפברואר התפנו הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר ה-3 מהבליטה, שכבשו במהלך המתקפה הראשונה של הקורפוס, כדי להיערך לקראת המתקפה המתוכננת החדשה. לפי התוכנית החדשה של מאנשטיין והאנס הובה (מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה) נועד הקורפוס לתקוף מקו ריזאנובקה-וינוגרד לכיוון צפון-מזרח, לצלוח את נהר גנילוי טיקיץ' בין פרנקובקה לליסיאנקה, ולהתקדם מזרחה לכיוון מורינצי  במגמה לחבור שם עם "כוח שטמרמן". דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17, בסיוע רגימנט הפאנצר הכבד באקה, נועדו לבצע את המתקפה העיקרית, כאשר דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 מגינה על האגף השמאלי (הצפוני) של הקורפוס, ואילו דיוויזיית הפאנצר ה-1 והדיוויזיה ה-198 (מהקורפוס ה-7) מחפות על אגפו הימני. למרות האבדות הניכרות שספג הקורפוס עד 8 בפברואר, כוחו המשוריין נותר כמעט ללא שינוי (כ-160 טנקים ותותחי סער מבצעיים), עקב הגעת הכוחות העיקריים של דיוויזיית הפאנצר ה-1 (שכללה 48 טנקי פנתר ו-18 טנקים מדגם פאנצר סימן 4) ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 לשדה הקרב, ותגבורו בגדוד הפאנצר הכבד ה-506 (טיגרים).
קורפוס הפאנצר ה-47 נערך גם הוא מחדש לקראת חידוש המתקפה הגרמנית, והעביר את מרבית הכוחות הניידים שנותרו לו לאגפו המערבי. הקורפוס נועד לתקוף מאזור ירקי לכיוון זבניגורודקה - מרחק של כ-25 ק"מ - עם שתיים מדיוויזיות הפאנצר שלו (ה-11 וה-13), בסיוע "צוות קרב האק" (שהורכב מחיילים, שהשתייכו במקור לקורפוסים ה-11 וה-42, וחזרו מחופשה, ממחלה, או מפציעה), בתקווה שבשלב מאוחר יותר ניתן יהיה לשחרר את שתי דיוויזיות הפאנצר הנוספות להצטרף למתקפה. המטרה העיקרית של הקורפוס במסגרת תוכנית המתקפה החדשה של מאנשטיין, הייתה לרתק את ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 של קונייב, ולהגן על אגפו הימני של קורפוס הפאנצר ה-3, כשהאחרון יפתח במאמץ ההתקפי העיקרי לכיוון ליסיאנקה.
צפחה
הרכב כימי
קבוצה אחרת עשירה בקוורץ (קוורציט, צפחת קוורץ וגנייס קוורץ), בעלת תכולה משתנה של נציץ לבן או שחור, גארנט, פצלת השדה, זואיסיט והורנבלנדה. אלה היו פעם אבן חול וסלעים חוליים אחרים.
בין הצפחות ממוצא מגמטי קיימת קבוצה של צפחות סידניות במרקם משיי: סרפנטינים לווחיים (שהיו בעבר סלעים אולטרה-מאפיים עתירי אוליבין), צפחות נציץ לבנות, צפחות פורפיריות והלפלינטה מפוספסת – הנובעות מסלעי ריוליט, קוורץ פורפיר וטוף פלסי.
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הגרמנית השנייה (16-11 בפברואר)
המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 נפתחה ב-11 בפברואר בבוקר, ובמהלך היומיים הראשונים שלה השיגו דיוויזיות הפאנצר ה-11 וה-13, שתוגברו מאוחר יותר על ידי דיוויזיית הצנחנים ה-2, התקדמות ניכרת, כשהן נעות במקביל לגדה המזרחית של נהר גנילוי טיקיץ'. כוחות הקורפוס הגיעו עד למרחק 5 ק"מ בלבד מזבניגורודקה, אך התקפות נגד עזות של קורפוס הרובאים ה-49 בסיוע יחידות מקורפוס הטנקים ה-20, בלמו את המשך התקדמותם ואילצו את הגרמנים לעבור למגננה. עד 14 בפברואר נותרו לדיוויזיית הפאנצר ה-11 3 טנקים מבצעיים בלבד. קורפוס הפאנצר ה-47 הותש לחלוטין, והיה חלש מכדי לבצע מאמץ התקפי רציני נוסף.
במקביל לחידוש המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 ב-11 בפברואר, פתח גם קורפוס הפאנצר ה-3 המתוגבר במתקפה, בסיוע מפציצי הצלילה של קורפוס האוויר השמיני. כוחות הקורפוס לא התקשו להבקיע את מערך ההגנה של קורפוס הרובאים הסובייטי ה-47, ועד לתום היום הראשון למתקפה התקדמו לעומק כ-15 ק"מ והגיעו עד לנהר גנילוי טיקיץ' בין פרנקובקה לבוז'אנקה . דיוויזיית הפאנצר ה-16, שתוגברה ברגימנט הפאנצר הכבד באקה, הצליחה לתפוס ללא פגע גשר על הנהר סמוך לפרנקובקה, ולהקים ראש גשר קטן בעברו המזרחי של הנהר, אך הסובייטים הצליחו לפוצץ גשר נוסף ליד בוז'אנקה לפני שהגרמנים הצליחו להגיע אליו. דיוויזיית הפאנצר ה-1 באגף הדרומי של הקורפוס השיגה אף היא התקדמות נאה. בליל 11/12 בפברואר נע צוות קרב של הדיוויזיה מבוז'אנקה לליסיאנקה, הפתיע את הכוח המגן, ותפס עם שחר את החלק הדרומי של העיר, אולם הסובייטים הצליחו לפוצץ ברגע האחרון את שני הגשרים על הגנילוי טיקיץ', שחיברו בין שני חלקי העיר.
צפחה
הרכב כימי
קבוצה ייחודית היא צפחות של אנדלוזיט, סטאורוליט, קיאניט וסילימניט, שבדרך כלל דומות במראן לגנייס-גרניט וכנראה הושפעו מהתמרת מגע.
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הגרמנית השנייה (16-11 בפברואר)
בליל 11/12 בפברואר עבר גם "כוח שטמרמן" למתקפה, בפעם הראשונה מאז פתיחת קרב קורסון, במגמה להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית הפנימית ולחבור לכוחות קורפוס הפאנצר ה-3 באזור ליסיאנקה. כוחות משימה משלוש דיוויזיות גרמניות פתחו במתקפה מקו סטבלוב -טראשצ'ה לכיוון דרום-מערב, ובמהלך אותו לילה וביום המחרת הצליחו להשיג התקדמות של מספר קילומטרים ולכבוש את הכפרים חילקי, שנדרובקה  ונובאיה בודה.
חידוש מאמצי החילוץ של קורפוסי הפאנצר ה-47 וה-3, וההבקעה של "כוח שטמרמן" לכיוון ליסיאנקה, הפתיעו את הפיקוד הסובייטי וגרמו לדאגה חמורה בקרבו. בפעם הראשונה מאז פתיחת מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי, נוצרה סכנה ממשית לפריצת טבעת הכיתור הסובייטית ולחבירה של כוחות החילוץ הגרמניים עם הכוחות המכותרים בכיס קורסון-צ'רקאסי. כתוצאה מכך החליט סטלין להתערב באופן אישי בניהול המבצעים הצבאיים באזור. לאחר ששוחח בטלפון עם קונייב ועם ז'וקוב (ששימש כנציג הסטאבקה וכמתאם הפעולות של החזיתות האוקראיניות הראשונה והשנייה במרחב קורסון) הוא הורה ב-12 בפברואר בלילה לערוך מספר שינויים במבנה הפיקוד הסובייטי במרחב קורסון. קונייב קיבל את הפיקוד על כל הכוחות הסובייטיים בטבעת הכיתור הפנימית, כולל הארמייה ה-27 של ואטוטין (שהועברה תחת פיקודו) ומונה כאחראי על ניהול המבצע לחיסול הכוחות הגרמניים בכיס קורסון. ז'וקוב מונה כמפקד כל הכוחות של שתי החזיתות האוקראיניות בטבעת הכיתור החיצונית, ומשימתו הייתה למנוע מכוחות החילוץ הגרמניים לחבור ל"כוח שטמרמן" בכל מחיר, ואילו ואטוטין הודח למעשה מהפיקוד על כוחות החזית שלו במרחב קורסון (כנראה כעונש על כישלונו למנוע את ההבקעה של קורפוס הפאנצר ה-3 לעבר ליסיאנקה) והועבר לפקד באופן אישי על המבצעים שניהלו הארמיות, שפעלו באגף הימני (הצפוני) של החזית באזור רובנו-לוצק-דובנו.
צפחה
הרכב כימי
צפחות גרפיטיות עשויות להיחשב כמי שמייצגות משקעים שבעבר הכילו פחם או שרידי צמחייה. קיימות גם צפחות ברזליות המשמשות עפרה להפקת ברזל.
עדי אלדר
ביוגרפיה
ב-1989 נבחר עדי אלדר לראשונה לראשות עיריית כרמיאל (58% תמיכה בסיבוב השני), ובהמשך נבחר לקדנציה שנייה ב-1993 (82% תמיכה), לקדנציה שלישית ב-1998 (71% תמיכה), לקדנציה רביעית ב-2003 (79% תמיכה), לקדנציה חמישית ב-2008 (58% תמיכה) ולקדנציה שישית ב-2013 (61% תמיכה). במהלך תפקידו קיבל אלדר מספר פרסים הקשורים לניהול העיר - ב-1994 קיבל את פרס קפלן על מצוינות בקליטת תושבים ועולים חדשים בכרמיאל; ב-1995 קיבל פרס על ניהול נכון של קופת העירייה, שהתמידה אז באיזון כספי במשך 32 שנים; ב-1996 קיבל בשם כרמיאל פרס ראשון בתחרות קריה יפה בישראל יפה.
קרב קורסון-צ'רקאסי
המתקפה הגרמנית השנייה (16-11 בפברואר)
מחסור בדלק ובתחמושת, כתוצאה מקשיי התנועה בדרכים, שהפכו לנהרות בוץ, והתקפות סובייטיות על צירי האספקה של הכוחות הקדמיים של קורפוס הפאנצר ה-3, מנע את המשך המתקפה הגרמנית ב-12 בפברואר. אך ב-13 בחודש חידשו כוחות החלוץ של בריית את התקדמותם. רגימנט הפאנצר הכבד באקה, בסיוע גדוד "פנתרים" וכוחות חרמ"ש של דיוויזיית הפאנצר ה-16 הצליח לפרוץ מראש הגשר בפרנקובקה, כבש את דשוקובקה לאחר קרב קשה, והגיע עד לקו צ'סנובקה -קיצ'ינצי, מרחק של כ-10 ק"מ בלבד מהעמדות הקדמיות של "כוח שטמרמן", לפני שנבלם לבסוף. במקביל חצו כוחות שריון וחרמ"ש מדיוויזיית הפאנצר ה-1 את נחל גנילוי טיקיץ' באזור ליסיאנקה, תפסו ראש גשר בגדה המזרחית (הצפונית) שלו והשתלטו על החלק הצפוני של ליסיאנקה.
גאורגי ז'וקוב היה נחוש למנוע מקורפוס הפאנצר ה-3 לחבור ל"כוח שטמרמן", ולכן הזרים תגבורות חזקות של שריון, חי"ר, ארטילריה ואמצעי נ"ט לאזור ליסיאנקה-פרנקובקה כדי למנוע מהגרמנים לפרוץ מראשי הגשר שלהם. ז'וקוב העריך, שקורפוס הפאנצר ה-47 המותש אינו מהווה איום משמעותי, ושהארמייה ה-53 חזקה מספיק לבלום את המשך התקדמותו, ולכן העביר את הכוחות העיקריים של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 (שבשלב זה נותרה עם כ-60 טנקים מבצעיים בלבד) מאזור זבניגורודקה צפונה, כדי לתגבר את הכוחות, שעמדו מול קורפוס הפאנצר ה-3. קונייב תגבר אף הוא את כוחותיו בפרוזדור, שהפריד עדיין בין "כוח שטמרמן" לבין קורפוס הפאנצר ה-3, ובין השאר העביר לשם את קורפוס משמר הפרשים ה-5, שנועד לערוך התקפת נגד ולהדוף את "כוח שטמרמן" מהשטח שנכבש על ידו ב-11 וב-12 בפברואר.
המתקפה החדשה של קורפוס הפאנצר ה-3 יצרה בליטה עמוקה, אך צרה למדי, בחזית הסובייטית. כיסי התנגדות סובייטיים, שנעקפו במהלך המתקפה, הטרידו את השיירות הגרמניות, שהובילו אספקה ותגבורות לכוחות החלוץ של הקורפוס, וארמיות הטנקים ה-2 וה-6 בסיוע כוחות חי"ר מהארמיות ה-40 וה-27 הנחיתו שורת התקפות נגד עזות על האגפים הארוכים והפגיעים של הבליטה הגרמנית, ואיימו לנתק את בסיסה. התקפות הנגד הסובייטיות נבלמו בקושי רב, אך ריתקו חלק גדול מהכוחות של קורפוס הפאנצר ה-3 והקורפוס ה-7, ואילצו אותם לעבור למגננה. כתוצאה מכך, ניתן היה לשחרר רק חלק מהכוחות הקדמיים של קורפוס הפאנצר ה-3 להמשיך במאמץ החילוץ של "כוח שטמרמן", ולא ניתן היה לתגבר אותם.
לאחר שבחן את מצב כוחותיו בראשי הגשר מצפון לנהר גנילוי טיקיץ', החליט בריית לרכז את כל הכוחות הפנויים שנותרו ברשותו, למאמץ התקפי אחרון מראש הגשר בליסיאנקה, במטרה לחבור אל "כוח שטמרמן" בקו חילקי-קומארובקה. לצורך זה הוא תגבר את יחידות דיוויזיית הפאנצר ה-1 שהחזיקו בראש הגשר, בגדוד הטיגרים של רגימנט הפאנצר הכבד באקה ובשני צוותי קרב חלשים מדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1. ז'וקוב, שחשש מפני אפשרות זו, ריכז סביב ראש הגשר הגרמני כוחות חזקים, שכללו שני קורפוסי טנקים (כולל רגימנט עצמאי של טנקים כבדים חדשים מדגם סטלין, שזו הייתה ההופעה הראשונה שלהם בשדה הקרב), בסיוע 2 דיוויזיות חי"ר ובריגדה אנטי טנקית. בנוסף, כוחות הנדסה סובייטיים הטמינו 20 אלף מוקשים חדשים בצירי ההתקדמות המשוערים של הגרמנים.
עד 15 בפברואר הצליחו כוחות הנדסה גרמניים לתקן את שני הגשרים, שחיברו בין החלק הדרומי והצפוני של ליסיאנקה (ושפוצצו קודם לכן על ידי הסובייטים) ולהשמיש אחד מהם למעבר טנקים. באותו יום חודשה המתקפה הגרמנית מראש הגשר בליסיאנקה, אך הכוחות התוקפים נתקלו בהתנגדות סובייטית עזה, והצליחו להתקדם רק עד הפאתים הדרומיים של הכפר אוקטייבר (Oktyaber). למחרת הצליחו הגרמנים להשתלט על הכפר, אך הניסיון של גדוד הפאנצר הכבד ה-503 (טיגרים) לנצל את ההצלחה כדי לכבוש את גבעה 239 (כ-2 ק"מ מצפון-מזרח לאוקטייבר), שהייתה הנקודה הגבוהה ביותר ברכס הגבעות, שהפריד בין כוח החילוץ הגרמני לבין "כוח שטמרמן", ואת הכפר ז'ורז'ינצי, נכשל. כוח גרמני קטן הצליח להגיע לפסגת גבעה 239, אך נאלץ לסגת ממנה לאחר שספג אש כבדה מתותחי נ"ט ומטנקים סובייטים, שמוקמו באגפיו. הכוחות הגרמנים באזור ליסיאנקה ספגו אבדות ניכרות, ובתום היום הצטמצם כוחם ל-20 טנקים מבצעיים בלבד (12 פנתרים ו-8 טיגרים). בנוסף, הופעל עליהם לחץ כבד מצד יחידות מארמיית המשמר המשוריינת ה-5, שתקפו אותם פעם אחר פעם, ואילצו אותם לעבור למגננה. בשלב זה הבין הפיקוד הגרמני, שקורפוס הפאנצר ה-3 חלש מכדי להבקיע לבדו את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור ל"כוח שטמרמן", למרות המרחק הקצר שעדיין הפריד ביניהם. מאנשטיין והמפקדים של ארמיית הפאנצר ה-1 והארמייה ה-8 הגיעו למסקנה, שרק פריצה החוצה של הכוח המכותר תוכל להציל אותו מהשמדה.
הלחימה בתוך כיס קורסון-צ'רקאסי (28 בינואר-15 בפברואר)
במקביל ללחימה סביב טבעת הכיתור החיצונית של כיס קורסון, התנהלה לחימה קשה גם בתוך שטח הכיס. שני הקורפוסים הגרמניים, שכותרו בתוך הכיס, כללו כ-60 אלף חיילים, 50-70 כלי רכב משוריינים ולמעלה מ-300 קני ארטילריה (מתוכם כמה עשרות תותחים מתנייעים). הכוחות הסובייטיים שהוקצו לחיסול הכוחות המכותרים, כללו את הארמייה ה-52 וארמיית המשמר ה-4 מהחזית האוקראינית ה-2, וחלק מכוחה של הארמייה ה-27 של החזית האוקראינית ה-1 (הקורפוס ה-47 של הארמייה סופח לארמיית הטנקים ה-6 בטבעת הכיתור הסובייטית החיצונית). שלוש הארמיות הנ"ל כללו בסך הכל כ-90 אלף חיילים עם פתיחת מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי, כך שכוחן לא עלה בהרבה על הכוחות הגרמניים המכותרים. רוב הכוחות המשוריינים הסובייטיים רותקו להדיפת מאמצי החילוץ של מאנשטיין בטבעת הכיתור החיצונית, ולכן הכוחות שהיו פנויים לעסוק בחיסול הכיס כללו בעיקר חיל רגלים בסיוע ארטילריה. בנוסף, הפשרת השלגים, שהקשתה כל כך על מאמצי החילוץ הגרמניים, יצרה בעיות אספקה קשות גם לצד הסובייטי, ולא אפשרה להעביר כמויות מספיקות של פגזים לארטילריה הסובייטית, לצורך חיסול העמדות המבוצרות ומעוזי ההתנגדות הגרמניים בתוך שטח הכיס.
למרות בעיות אלו, שהקשו מאוד על התקדמות הכוחות הסובייטיים בטבעת הכיתור הפנימית, ועל חיסול הכוחות המכותרים בכיס קורסון, שטחו של הכיס הגרמני, שעמד בתחילה על כ-1,500 קמ"ר, הצטמצם במהירות. בשלב ראשון נאלצו הגרמנים לפנות במהירות את כוחותיהם מהחלק המערבי של מבלט קורסון-צ'רקאסי, כדי להגן על עורפם, שנחשף עקב התקדמות הכוחות הסובייטיים שכיתרו את המבלט, וליצור מערך הגנה היקפי. בשלב שני החל שטמרמן להסיג את כוחותיו מהחלקים המזרחי והצפוני של הכיס לכיוון העיר קורסון, כדי להתקרב ככל האפשר לכוחות החילוץ של מאנשטיין. עד 10 בפברואר הצטמצם שטח הכיס הגרמני ל-450 קמ"ר בלבד. יום לפני כן כבשו הכוחות הסובייטיים את העיר גורודישצ'ה. החל מ-11 בפברואר, במקביל לחידוש ההתקדמות של קורפוס הפאנצר ה-3 לקראתו, החל "כוח שטמרמן" להבקיע את דרכו לכיוון דרום-מערב, בשורה של התקפות לילה, דרך שטח שכבר נכבש על ידי הצבא האדום, כדי להגיע לעמדת זינוק טובה לקראת הפריצה החוצה מטבעת הכיתור הסובייטית. ב-13 בפברואר איבדו הגרמנים את מסלול הנחיתה האחרון שעמד לרשותם בתוך הכיס (וכתוצאה מכך לא ניתן היה להמשיך לפנות פצועים מהכיס, והלופטוואפה התקשה להמשיך בהעברת אספקה ל"כוח שטמרמן"), וב-14 בחודש נפלה העיר קורסון עצמה לידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים. עד 15 בפברואר נותר בידי הגרמנים שטח של כ-18 קמ"ר, שכלל 3 נקודות יישוב, סביב הכפר שנדרובקה, שהיה חשוף כולו לאש הארטילריה הסובייטית.
הלחימה בזירה האווירית והרכבת האווירית הגרמנית ל"כיס קורסון"
במקביל למערכה הקרקעית סביב כיס קורסון-צ'רקאסי, התנהלה לחימה אינטנסיבית גם בזירה האווירית, כאשר הצדדים היריבים נאבקו על השגת עליונות אווירית בשמים מעל שדה הקרב. בנוסף להענקת סיוע אווירי לכוחות הקרקע, מילאו כוחות האוויר של שני הצדדים תפקיד חיוני בהעברת דלק ותחמושת לכוחות הקרקע שלהם במהלך הקרב. הפשרת השלגים המוקדמת ותשתית הדרכים הדלה באזור בו התנהלה המערכה, הקשו מאוד על העברת אספקה לכוחות החלוץ של הצדדים היריבים, ולעיתים קרובות ניתן היה לתספק אותם רק בדרך האוויר. בצד הגרמני נדרש הלופטוואפה גם להשקיע כוחות ומשאבים ניכרים בהעברת אספקה בדרך האוויר לכוחות הציר, שכותרו בכיס קורסון, כדי לאפשר להם להחזיק מעמד עד להגעת כוחות החילוץ של מאנשטיין. מערך התובלה של הלופטוואפה ריכז שלוש כנפות של מטוסי תובלה לצורך מבצע הרכבת האווירית לכיס.
עדי אלדר
ביוגרפיה
ב-1994 נבחר אלדר לתפקיד יושב ראש מרכז השלטון המקומי, וב-1999 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד זה. אלדר היה חבר בוועדה לאיחוד רשויות מקומיות בראשותו של חיים בן-שחר. שימש בתפקידו עד שנת 2009, אז החליף אותו, שלמה בוחבוט, ראש עיריית מעלות-תרשיחא.
במסגרת תפקידו במרכז השלטון המקומי, היה אלדר גם פעיל בזירה העולמית, וכיהן בין השאר כחבר ההנהלה המצומצמת של ארגון מרכזי השלטון המקומי בעולם, וכן שימש בשנים 2002–2004 כסגן נשיא "LACDE", הארגון העולמי של הרשויות המקומיות לטיפול באסונות ומקרי חירום.
בדצמבר 2005, לאחר הקמת מפלגת "קדימה", הצטרף אליה אלדר.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הלחימה בזירה האווירית והרכבת האווירית הגרמנית ל"כיס קורסון"
כתוצאה מהפשרת השלגים, החל מ-4 בפברואר הפך מסלול הנחיתה המרכזי בתוך כיס קורסון לבלתי שמיש, וניתן היה להמשיך לתספק את הכיס רק באמצעות הטלת חבילות אספקה מגובה נמוך. נחיתת מטוסים בשטח הכיס, ופינוי הפצועים באמצעותם, התחדשה רק ב-9 בחודש, לאחר שהגרמנים אלתרו שני מסלולי נחיתה חלופיים סמוך לעיר קורסון. במהלך הימים הבאים (14-9 בפברואר) הועברו ל״כוח שטמרמן״ בדרך האוויר 100–185 טון אספקה ליום. אובדן מסלולי הנחיתה באזור קורסון, אילץ את הגרמנים לחזור להסתמך, החל מ-13 בפברואר, על הטלת חבילות אספקה מהאוויר, אך הרכבת האווירית המשיכה לפעול עד לרגע האחרון לפני הפריצה החוצה של הכוח הגרמני המכותר (16 בפברואר בלילה).
עדי אלדר
ביוגרפיה
בשנת 2007 נחשב אלדר למועמד מוביל לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, אולם ועדת האיתור לא המליצה עליו. עתירה שלו לבג"ץ נגד ועדת האיתור הקפיאה את המינוי לזמן מה. ועדת איתור חדשה מנתה אותו ברשימה של 5 מועמדים לתפקיד שהוגשה לראש הממשלה בנימין נתניהו, אך אלדר לא נבחר לתפקיד.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הלחימה בזירה האווירית והרכבת האווירית הגרמנית ל"כיס קורסון"
הצבא הסובייטי הפעיל במהלך מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי שתי ארמיות אוויר (השנייה והחמישית), שכללו ערב פתיחת המבצע למעלה מאלף מטוסים מבצעיים. בשלבי הפתיחה של המתקפה הסובייטית, הם נהנו מעדיפות מספרית גדולה על כוחות האוויר שעמדו לרשות הצד הגרמני. במהלך הקרב ביצעו המטוסים הסובייטיים למעלה מ-9,000 גיחות, תוך שהם מנצלים כל רגע שתנאי מזג האוויר אפשרו פעילות אווירית, ושלטו בדרך כלל בשמים מעל שדה הקרב. אולם קורפוס האוויר השמיני, שקיבל תגבורות ניכרות במהלך הקרב, הצליח לעיתים להשיג עליונות אווירית מקומית באמצעות ריכוז מאמץ בגזרות מוגבלות - למשל בשלב הפתיחה של המתקפה השנייה של קורפוס הפאנצר ה-3 (12-11 בפברואר) - ולהעניק סיוע אווירי יעיל לכוחות הקרקע הגרמניים.
צפחה
הרכב כימי
עם זאת, מרבית צפחות הנציץ הן התמרה של אבן חרסית (claystone – סלע משקע הנוצר מהסתלעות משקע חרסיתי) ופצלים, ועד לסלעי המשקע הנפוצים דרך מגוון סוגים של פיליט וצפחות נציץ.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הלחימה בזירה האווירית והרכבת האווירית הגרמנית ל"כיס קורסון"
כדי להתמודד עם האתגר של הרכבת האווירית הגרמנית, הטיל הפיקוד הסובייטי על ארמיית האוויר ה-2 את המשימה למנוע את המשך התיספוק מהאוויר של כיס קורסון-צ'רקאסי, כולל תקיפת שדות התעופה באזור אומן וויניצה, מהם פעלה הרכבת האווירית, בעוד ארמיית האוויר ה-5 נועדה להתרכז בהענקת סיוע אווירי לפעילות כוחות הקרקע הסובייטיים במרחב קורסון. יחידה מיוחדת של מטוסי קרב, שהורכבה מטייסים מנוסים, שכל אחד מהם הפיל מספר מטוסי אויב, הועברה לאזור קורסון, כדי לסייע בהתמודדות מול הרכבת האווירית הגרמנית.
לפי מקורות גרמניים, אבדות הלופטוואפה במהלך הפעלת הרכבת האווירית הסתכמו ב-50 מטוסים שהושמדו, כולל 32 מטוסי תובלה, ו-150 מטוסים נוספים שניזוקו. אולם אין נתונים לגבי סך האבדות של חיל האוויר הגרמני במהלך המערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי לפי מקורות סובייטיים, במהלך מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי כולו, הפיל חיל האוויר הסובייטי 257 מטוסים גרמניים, במחיר 123 מטוסים סובייטיים שאבדו. הם העריכו, שלמעלה מ-200 מטוסים נוספים, רובם מטוסי תובלה, הושמדו על הקרקע בסדרת תקיפות מהאוויר על שדות תעופה ומסלולי נחיתה גרמניים בתוך הכיס ומחוץ לו.
אם להסתמך על המקורות הגרמניים, מבצע הרכבת האווירית לכיס קורסון-צ'רקאסי היה הצלחה גדולה של הלופטוואפה. במהלך המבצע הועברו לכוח הגרמני המכותר בדרך האוויר כמאה טון אספקה בממוצע ליום (כמות שנפלה אך במעט מהכמות שסיפקה הרכבת האווירית לסטלינגרד לארמייה השישית המכותרת), שאפשרו ל"כוח שטמרמן" להמשיך לתפקד ולהילחם ביעילות במשך כמעט שלושה שבועות, עד ל"פריצה החוצה" מטבעת הכיתור הסובייטית. גם המקורות הסובייטיים מודים בחצי פה, שכוחות האוויר שלהם לא הצליחו למנוע לחלוטין את מבצע התיספוק מהאוויר של הכוח הגרמני המכותר, אם כי הם טוענים, שהסבו אבדות כבדות למטוסים שהשתתפו ברכבת האווירית הגרמנית.
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"
לקראת אמצע פברואר נעשה מצבו של "כוח שטמרמן" (Gruppe Stemmermann) נואש יותר ויותר. פחות מ-10 ק"מ הפרידו בינו לבין העמדות הקדמיות של קורפוס הפאנצר ה-3, אך כל הניסיונות של הקורפוס לכבוש את ז'ורז'ינצי ו"גבעה 239" ולחבור אל הכוח המכותר, נכשלו, והתקפות נגד סובייטיות עזות אילצו אותו לעבור למגננה. גודל הכיס שהוחזק על ידי "כוח שטמרמן" לא עלה עתה על 6 על 8 קילומטר, ובתוך שטח זה הצטופפו כ-50 אלף חיילים ואלפי כלי רכב. כל שטח הכיס הגרמני נמצא תחת הרעשה עזה של תותחים ומשגרי רקטות סובייטיים, שגרמו אבדות כבדות לכוחות המכותרים בתוכו. שטחו הקטן של הכיס ואובדן מסלול הנחיתה הגרמני האחרון, היקשו מאוד את המשך התיספוק מהאוויר של הכוח המכותר. איבן קונייב ריכז סביבו 3 ארמיות משולבות וקורפוס פרשים, בסיוע כוחות שריון מארמיית המשמר המשוריינת ה-5 ומארמיית הטנקים ה-6, והמתקפה הסופית לחיסול הכוחות המכותרים נועדה להיפתח ב-17 בפברואר.
ב-16 בפברואר החליט מאנשטיין, מבלי להמתין לקבלת אישור מהיטלר, להורות לכוח שטמרמן לפרוץ החוצה מטבעת הכיתור באותו לילה (16/17 בחודש) ולחבור עם כוח החילוץ בראש הגשר סמוך לליסיאנקה. תאובלד לאב, מפקד הקורפוס ה-42, קיבל פיקוד על הכוחות, שנועדו לבצע את הפריצה החוצה. הכוח בפיקודו כלל את שלוש הדיוויזיות החזקות ביותר של "כוח שטמרמן". הן נועדו לתקוף מקו חילקי-קומארובקה, ולהבקיע את טבעת הכיתור בחזית צרה ברוחב כ-4.5 ק"מ, בין הכפרים ז'ורז'ינצי בצפון ופוחאפינצי (Pochapintsy ) בדרום. דיוויזיית האס אס "ויקינג" (שכללה גם את בריגדת האס אס "ואלוניה"), שנועדה להתקדם באגף הדרומי של כוח הפריצה, הייתה הגדולה והחזקה ביותר מבין היחידות בכיס הגרמני. ערב הפריצה החוצה היא כללה למעלה מ-11 אלף חיילים, 13 טנקים ותותחי סער מבצעיים, 9 תותחים מתנייעים וכמה עשרות קני ארטילריה נגררים. כל אחת מהדיוויזיות בכוח הפריצה נועדה להתקדם במבנה של שדרת מסע עמוקה, ואורגנה בחמישה דרגים שינועו זה אחר זה. שלושה הדרגים הראשונים כללו כמעט את כל היחידות הקרביות של הדיוויזיה (כולל יחידות הארטילריה), ואילו הפצועים (מלווים בגדוד חי"ר), אנשי המפקדה, דרגי האספקה והשירותים העורפיים רוכזו בזנב הטור. גנרל שטמרמן קיבל את הפיקוד על משמר המאסף, שכלל את השרידים של שתי דיוויזיות נוספות. משימתו הייתה להגן על עורפם של כוחותיו של לאב במהלך הפריצה החוצה, ולסגת באופן מדורג בעקבותיהם. כ-1,500 פצועים קשה הושארו מאחור בכפר שנדרובקה, בהשגחת רופאים ואחים מתנדבים, לחסדי הצבא האדום. יחידות הוואפן אס אס לקחו עמן גם את הפצועים קשה שלהן, משום שידעו שהם יוצאו להורג במקום על ידי הסובייטים
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן" החלה ב-16 בפברואר בשעה 23:00. בשלב הראשון הצליחה המתקפה הגרמנית, שנערכה בלילה חשוך וסוער במיוחד, בעיצומה של סופת שלג, ללא הרעשה ארטילרית מקדימה, להפתיע לחלוטין את הכוחות הסובייטיים בטבעת הכיתור הפנימית. ריכוז הכוחות הגרמניים לקראת הפריצה התבצע בחשאי, וכוחות החלוץ של הדיוויזיות, שנכללו בכוח הפריצה, קיבלו הוראה להשתמש בנשק קר (סכינים וכידוני רובה) במהלך ההשתלטות על העמדות הסובייטיות, כדי לשמור על אלמנט ההפתעה עד כמה שניתן. הרגימנטים הגרמניים המובילים לא התקשו להבקיע דרך הקווים של שתי הדיוויזיות הסובייטיות שעמדו בדרכם. שני גדודים מהרגימנט המוביל של "פלגת הקורפוס B" והרגימנט המוביל של הדיוויזיה ה-72, שכללו יחדיו פחות מאלף חיילים, הצליחו להסתנן בין ז'ורז'ינצי לבין "גבעה 239", שהוחזקו על ידי כוחות סובייטיים חזקים, והגיעו לפני הזריחה לקווים הגרמניים סמוך לליסיאנקה כמעט ללא פגע. אולם בשלב זה החלה תוכנית הפריצה החוצה להשתבש.
צפחה
הרכב כימי
לא ידוע על התמרה של הליט (מלח בישול) וגבס.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"
הרעש מההיתקלויות עם כוחות החלוץ הגרמניים הכניס לכוננות את הכוחות הסובייטיים בטבעת הכיתור החיצונית. כוחות אלו, שכללו יחידות מקורפוס הטנקים ה-18 ומקורפוס המשמר המשוריין ה-5 באזור ז'ורז'ינצי, ואת דיוויזיית המשמר ה-41, שהחזיקה ברכס שתחילתו ב"גבעה 239", יצרו מחסום שהורכב מעשרות טנקים ואלפי חיילים, בין ז'ורז'יצי לבין השטח המיוער מדרום ל"גבעה 239". הדרג השני של שלוש הדיוויזיות בכוח הפריצה, שנע בעקבות כוחות החלוץ, נתקל באש טנקים, ארטילריה ונשק קל מהכוחות הסובייטיים באזור זה, ומפקדיו העדיפו לעקוף אותו מדרום, במקום לנסות להבקיע דרכם. מספר יחידות גרמניות תקפו את הכוחות הסובייטיים, שהחזיקו בשטח המיוער מדרום ל"גבעה 239", והצליחו להבקיע דרכם ולהגיע לראש הגשר בליסיאנקה. אולם רוב הכוחות הגרמניים שינו את מסלול התנועה המתוכנן, כדי לעקוף מדרום את "גבעה 239", ונדחקו אל תוך מסדרון צר בין העמדות הסובייטיות שעל הגבעה לבין פוחאפינצי. שינוי מסלול התנועה גרם לאובדן זמן יקר, הרחיק את "כוח שטמרמן" מראש הגשר הגרמני מצפון לנהר גנילוי טיקיץ', ואילץ אותו לחצות את הנהר כדי להגיע לקווים הגרמניים.
צפחה
סוגים
סלעי הצפחה מגוונים, אם כי שני סוגים חשובים ראויים להדגשה: צפחות ירוקות וצפחות כחולות. שני סוגים אלה נוצרו מסלעי מקור דומים, אולם הם נוצרו בתנאי לחץ וטמפרטורה שונים ובעומקים שונים לקרום כדור הארץ. סוגי המינרלים המתגבשים מחדש בתנאים שונים אלה משפיעים על הסלעים הנוצרים.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"
לקראת שעות הבוקר המאוחרות החלו ההתקפות הסובייטיות על האגפים של הטורים הגרמניים הנסוגים להתגבר, והפכו כבדות ומרוכזות יותר. מרבית אמצעי הנ"ט וכלי הרכב המשוריינים של "כוח שטמרמן" הושמדו, או ננטשו מסיבות שונות, בימים שקדמו לפריצה החוצה, ובמהלך הפריצה עצמה. לכן שדרות המסע הגרמניות נותרו כמעט ללא הגנה מפני הטנקים הסובייטיים. טנקים ופרשים סובייטיים התרכזו בעיקר בתקיפת הדרגים העורפיים של שדרות המסע, שם רוכזו הפצועים, ואנשי המנהלה והשירותים, ערכו טבח בחיילים הנסוגים, וגרמו לכאוס ולפאניקה המונית בקרבם. חלק מהחיילים ניסו להימלט ולמצוא מחסה בגאיות העמוקים בסביבה, שם צדו אותם הפרשים הסובייטיים בימים הבאים.
צפחה
סוגים
שני סוגי הצפחה מצויים בגושים גדולים באזורי התמרה אזורית, המתרחשת לרוב באזורי הפחתה, במקום בו לוח טקטוני אחד חודר אל תוך המעטפת המצויה מתחת ללוח אחר. למקטע גדול מן הקרום דרוש זמן רב על מנת להתחמם ולהגיע לטמפרטורה גבוהה בתוך המעטפת, אולם כבר עם חדירתו אליה פועל עליו לחץ. לוח חודר הנשאר במעטפת במשך פרק זמן ארוך מגיע לשהות בתנאי טמפרטורה גבוהה יחסית והופך לצפחות ירוקות, ואילו לוח השרוי במעטפת במשך פרק זמן קצר ישהה בתנאי טמפרטורה נמוכה יותר ויהפוך לצפחות כחולות.
עדי אלדר
ביוגרפיה
אלדר היה חבר בוועדות ציבוריות רבות. ביניהן, הוועדה לבדיקת ההימורים בראשות השופט בנימין כהן, הוועדה לבדיקת בתי המשפט העירוניים בראשות השופט יצחק זמיר, ועדת השרים לערי פיתוח, הוועדה הציבורית "מחשב לכל ילד" ו"הוועדה לצדק סביבתי". הוא שימש בתפקידים ציבוריים רבים. בהם, חבר דירקטוריון מפעל הפיס, יו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט, חבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה, חבר במועצה המייעצת של הקרן לידידות ישראל-ארצות הברית, חבר במועצה הלאומית לאיכות הסביבה, חבר במועצת החברה להגנת הטבע, חבר המועצה הציבורית של יד בן-צבי, חבר בחבר הנאמנים של מכללת אורט בראודה בכרמיאל, חבר הנהלת "נאות קדומים", יו"ר הנהלת הכפר הירוק וחבר במועצת המנהלים של "עמיגור".
אלדר נשוי, אב לשלושה וסב. אחיו הצעיר, נהרג במבצע שלום הגליל בהפצצת כוחות חטיבה 943.
קרב קורסון-צ'רקאסי
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"
אש הארטילריה הסובייטית, גם היא לא הייתה מתואמת ומרוכזת דיה. במקום לחסום את צירי הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן" באמצעות ריכוזים מאסיביים של אש ארטילרית, ולרכז מספר רב של קני ארטילריה להפגזת האתרים בהם חצו הטורים הגרמניים את הגנילוי טיקיץ', יחידות הארטילריה הסובייטיות התרכזו בעיקר בירי מטווח קצר על הטורים הגרמניים, ולעיתים אף על קבוצות קטנות של חיילים. הם גרמו אמנם אבדות כבדות לשדרות המסע הגרמניות, אך לא ניצלו את כוח האש שלהן באופן מיטבי. ירי הארטילריה בוצע לעיתים בטווחים קצרים כל כך, עד שבמספר מקרים סוללות ארטילריה סובייטיות נשטפו על ידי התקפות נגד של חיילים גרמניים נואשים. לקראת שעות הצהריים הגיעו לבסוף שרידי שלוש הדיוויזיות הגרמניות שנכללו בכוח הפריצה, שיחידותיהן התערבבו זו בזו עקב הכאוס הכללי, לנהר גנילוי טיקיץ', ומצאו עצמם לכודים בצד הלא נכון של הנהר. הם הגיעו לגדות הנהר במרחק של כ-3 ק"מ מדרום לליסיאנקה ולראש הגשר שהוחזק על ידי דיוויזיית הפאנצר הראשונה, ונוכחו לדעת שאין להם דרך לחצות את הנהר, שרוחבו תפח לכדי 15 מטר עקב הפשרת השלגים. הפיקוד הגרמני לא חזה את האפשרות הזאת, ולכן לא נעשה ניסיון להקים גשרים נוספים במורד הנהר. חיילים רבים, שנתקפו בפאניקה מפחד הטנקים הסובייטיים הקרבים, ניסו לשחות לעברו השני של הנהר במים הקפואים, בעוד אחרים ניסו לצלוח אותו באמצעי ציפה מאולתרים. מספר מפקדים ניסו לבנות גשרים על הנהר תוך שימוש באמצעים מאולתרים למיניהם, או לאלתר שרשרות אנושיות, שיאפשרו צליחה שלו בצורה מסודרת יותר. כל מאמצי הצליחה התנהלו תחת אש בלתי פוסקת של ארטילריה וטנקים סובייטיים, שהמשיכו לתקוף את השדרות הגרמניות בדרכן לנהר. למזלם של הגרמנים, הפיקוד הסובייטי לא עשה מאמצים רציניים להשתלט על אתרי הצליחה המרכזיים, או להנחית התקפות בקנה מידה גדול על הכוחות הגרמניים שהתרכזו בקרבתם. לפי הדיווחים הגרמניים, הכוחות הסובייטיים שנמצאו בקרבת אתרי הצליחה, הסתפקו בדרך כלל בירי מטנקים עליהם מטווח כמה מאות מטרים, או בתקיפות פגע וברח, שבוצעו על ידי קבוצות טנקים קטנות.