cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורווגיה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת נאגנו (1998)
הביאתלט הלווארד האנוולד זכה במדליית זהב במקצה ל-20 ק"מ, ובמקצה ל-10 ק"מ זכה אולה איינר ביורנדלן במדליית הזהב ופרודה אנדרסן במדליית הכסף. האנוולד וביורנדלן זכו גם במדליית כסף עם הנבחרת הנורווגית במקצה הקבוצתי. נבחרת הנשים זכתה במדליית ארד. ביירטה אנגן ויק זכה בשתי מדליות זהב בסקי נורדי משולב, הן במקצה היחידים והן במקצה הקבוצתי. האנס פטר בוראס זכה במדליית זהב בסקי אלפיני, במקצה הסלאלום, וסגנו היה אולה קריסטיאן פורוסת. לאסה קיוס זכה בשתי מדליות כסף, בגלישה במורד ובמסלול המשולב. בניגוד לעבר, רק מחליק מהיר נורווגי אחד זכה במדליה אולימפית, אדנה סנדרול, שקבע שיא עולם במירוץ ל-1,500 מ' (1:47.87 דק'). שני גולשי שלג זכו במדליות כסף, דניאל פרנק וסטינה ברון קיילדאס. קארי טרא זכתה במדליית ארד בסקי חופשי, וכך גם נבחרת הקרלינג, שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת שווייץ, וגברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
77 ספורטאים נורווגים השתתפו באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002). הם זכו ב-25 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, הישג שהשווה את השיא שקבע ברית המועצות באולימפיאדת אינסברוק (1976) (המשלחת הקנדית שברה את השיא 8 שנים מאוחר יותר, כשצברה 14 מדליות זהב באולימפיאדת ונקובר). לראשונה מזה 34 שנים, ובפעם השביעית בתולדותיה, דורגה נורווגיה בראש טבלת המדליות.
בסקי למרחקים זכו הנורווגים ב-11 מדליות, בהן 5 מדליות זהב. תומאס אלסגארד ופרודה אסטיל חלקו במדליית הזהב במירוץ המרדף. אסטיל זכה גם במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ. טור ארנה הטלנד זכה במדליית זהב במקצה הספרינט ואוד-ביירן היילמסט זכה במדליית ארד במקצה ל-50 ק"מ וקריסטן סקיילדאל עשה זאת במקצה ל-30 ק"מ. נבחרת השליחים, שכללה את אלסגארד, אסטיל, סקיילדאל ואנדרס אוקלנד, זכתה במדליית זהב. במקצי הנשים, זכתה בנטה סקארי במדליית זהב במקצה ל-10 ק"מ ובמדליית ארד במקצה ל-30 ק"מ, אניטה מואן זכתה במדליית ארד בספרינט, והשתיים היו שותפות לזכייה הקבוצתית במדליית כסף במקצה השליחות.
הביאתלט אולה איינר ביורנדלן זכה בכל ארבע מדליות הזהב האפשריות, במקצים ל-10 ק"מ, 12.5 ק"מ, 20 ק"מ ובמירוץ השליחים. ליב גרטה סקיילברייד פוארה זכתה במדליות כסף במקצה ל-15 ק"מ ובמירוץ השליחות. בסקי אלפיני זכה שטיל אנדרה אומודט במדליות זהב בסופר G ובמסלול המשולב, ולאסה קיוס זכה במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליית ארד בסלאלום ענק. קארי טרא זכתה במדליית זהב בסקי חופשי, ושני מחליקים מהירים זכו במדליות ארד, אדנה סנדרול במירוץ ל-1,500 מ' ולאסה סטרה במירוץ ל-10,000 מ'. נבחרת הגברים בקרלינג זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה על נבחרת שווייץ בחצי הגמר ועל נבחרת קנדה במשחק הגמר.
אולימפיאדת טורינו (2006)
באולימפיאדת טורינו (2006) השתתפו 69 ספורטאים נורווגים. הם זכו ב-19 מדליות, אך רק שתיים מהן היו מדליות זהב, ונורווגיה דורגה במקום ה-13 בטבלת המדליות, הנמוך בתולדותיה.
שני זוכי מדליות הזהב היו שטיל אנדרה אומודט (סקי אלפיני בסופר G) וקופץ הסקי לארס ביסטל, בקפיצה מגבעה רגילה. ביסטל זכה גם במדליות ארד בקפיצה מגבעה גבוהה ובתחרות הקבוצתית, וחברו לנבחרת, רואר לייקלסיי, זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה. הביאתלט אולה איינר ביורנדלן לא הצליח לשחזר את הישגיו מסולט לייק סיטי, אך זכה במדליות כסף במקצה האישי ובמירוץ המרדף ובמדליית ארד בזינוק ההמוני. הלווארד האנוולד זכה במדליית כסף במירוץ מרדף ובמדליית ארד במקצה האישי ופרודה אנדרסן זכה במדליית ארד בספרינט.
בסקי למרחקים זכה פרודה אסטיל במדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ, טור ארנה הטלנד וינס ארנה סווארטדאל עשו זאת במירוץ הספרינט לזוגות ובמקצה הנשים ל-10 ק"מ זכתה מריט ביירגן במדליית הכסף והילדה גיירמונדסהאוג פדרסן במדליית הארד. בסקי נורדי משולב זכה מגנוס מואן במדליית כסף במירוץ הספרינט ובמדליית ארד במירוץ ל-15 ק"מ. קארי טרא זכתה במדליית כסף בסקי חופשי וקיירסטי בואס זכתה במדליית ארד בגלישת שלג. נבחרת הקרלינג סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת שוודיה ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת קנדה.
אולימפיאדת ונקובר (2010)
אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה מוצלחת יותר מבחינת המשלחת הנורווגית. מספר שיא של 99 ספורטאים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב. בטבלת המדליות דורגה נורווגיה במקום הרביעי, אחרי קנדה, גרמניה וארצות הברית.
אחרי הישגים צנועים יחסית בסקי למרחקים בטורינו, שבו הנורווגים והובילו את הענף, עם 9 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. מריט ביירגן זכתה ב-5 מהמדליות: מדליות זהב במירוץ ל-15 ק"מ ובספרינט, מדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ, מדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ, וגם יחד עם נבחרת השליחות הנורווגית זכתה במדליית זהב. פטר נורתוג זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ, במדליית ארד בספרינט, ויחד עם אייסטיין פטרסן במדליית זהב במקצה הספרינט לזוגות. השניים היו גם שותפים לזכייה במדליית הכסף במירוץ השליחים.
הביתאלט אמיל הגלה סוונדסן זכה במדליית זהב במקצה האישי ובמדליית כסף בספרינט. במקצה האישי זכה גם ביירנדלן במדליית כסף, אותה חלק עם ביאתלט בלארוסי. השניים היו שותפים גם לזכייה במדליית הזהב במירוץ השליחים. טורה ברגר זכתה במדליית הזהב במקצה האישי לנשים. גולש הסקי האלפיני אקסל לונד סווינדאל זכה במדליית זהב בסופר G, במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליית ארד בסלאלום ענק. שטיל יאנסרוד זכה במדליית כסף בסלאלום ענק. בסקי חופשי זכתה הדה ברנסטן במדליית כסף ואאודון גרנוולד זכה במדליית ארד. הווארד בקו זכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-1,500 מ', וכך גם הנבחרת הנורווגית בקפיצות סקי. נבחרת הגברים בקרלינג זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת שווייץ, והפסידה במשחק הגמר לנבחרת קנדה.
אולימפיאדת סוצ'י (2014)
באולימפיאדת סוצ'י (2014) עלה מספר הספורטאים הנורווגים ל-134, והיא הייתה אחת המוצלחות ביותר מבחינתם, עם 26 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, שהקנו לנורווגיה את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי המארחת, רוסיה.
ענף הסקי למרחקים המשיך להוביל, עם 11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. ברוב המדליות זכו נשים. מריט ביירגן שמרה על תוארה במרוץ ל-15 ק"מ, וזכתה בשתי מדליות זהב נוספות, במרוץ ל-30 ק"מ, ויחד עם אינגווליד פלוגסטאד אסטברג זכתה גם במרוץ הקבוצתי. אסטברג זכתה גם במדליית כסף במרוץ הספרינט, שבו ניצחה מאיקן קספרסן פאלה. תרזה יוהאוג זכתה במדליית כסף במרוץ ל-30 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-10 ק"מ. היידי ונג זכתה במדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ וקריסטין סטרמר סטיירה זכתה במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ, והשלימה שלישייה נורווגית על הפודיום. אצל הגברים, זכה אולה ויגן האטסטאד במדליית זהב במרוץ הספרינט, ומרטין יונסרוד סונדבי זכה במדליית ארד במרוץ ל-30 ק"מ.
גם בביאתלון הובילו הנורווגים את טבלת המדליות, עם 6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. אולה איינר ביורנדלן בן ה-40 השיב לעצמו את התואר האולימפי במרוץ ל-10 ק"מ, ואמילה הגלה סוונדסן ניצח במרוץ ל-15 ק"מ. טורה ברגר זכתה במדליית כסף במרוץ המרדף ל-10 ק"מ וטיריל אקהוף זכתה במדליית ארד במרוץ ל-12.5 ק"מ. שתיהן היו שותפות גם לזכייה במדליית ארד במרוץ השליחות, וכל הארבעה - ביורנדלן, סוונדסן, ברגר ואקהוף - זכו גם במדליית זהב במרוץ השליחים המעורב.
ענף נוסף בו הובילו הנורווגים היה סקי נורדי משולב. בגבעה גבוהה, זכה יורגן גראבאק במדליית הזהב ומגנוס מואן במדליית הכסף. מגנוס קרוג זכה במדליית ארד בגבעה רגילה, ושלושתם, יחד עם הרוורד קלמטסן, זכו במדליית זהב במרוץ השליחים. בסקי אלפיני, זכה שטיל יאנסרוד במדליית זהב בסופר G, ובמדליית ארד בגלישה במורד. הנריק קריסטופרסן זכה במדליית ארד בסלאלום. סטולה סאנדבק זכה במדליית כסף בגלישת שלג וקופץ הסקי אנדרס ברדאל זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה.
אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) השתתפו 109 ספורטאים נורווגים ב-11 ענפים. סך הכל זכתה המשלחת ב-39 מדליות, שיא בכמות המדליות למדינה בכל הזמנים במשחקי החורף. כמו כן השוותה המשלחת את שיא הזכיות במדליות זהב עם 14 מדליות.
מריט ביורגן שזכתה באולימפיאדה בחמש מדליות מהן שתיים מזהב, הייתה לספורטאית החורף האולימפית המעוטרת ביותר בכל הזמנים. יוהנס קלייבו זכה בשלוש מדליות זהב בסקי למרחקים. מרטין סנדבי וסימן הגסטאד קרוגר זכו כל אחד בשתי מדליות זהב ואחת כסף בסקי למרחקים ורגנהילד האגה זכתה בשתי מדליות זהב בענף זה. יוהנס בו זכה במדליית זהב ושתי מדליות כסף בביאתלון.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
תשלומי ארבעה וחמישה
בדין העברי, תשלומי ארבעה וחמישה הם תשלומי קנס המושתים על מי שגנב שור או שה, וטבח או מכר את הגניבה לפני שנתפס.
קנס זה נמנה במסכת בבא קמא בכלל עשרים וארבעה אבות נזקין.
מקור הדין
דין זה נכתב במפורש בתורה בפרשת משפטים:
בתלמוד מבואר שעונש זה מושת על הגנב, מאחר שלא הסתפק רק בגניבה אלא העמיק את חטאו ומכר או שחט את החפץ הנגנב:.
בטעם ההבדל בין שור שמשלם חמישה ושה שמשלם ארבעה נאמרו בתלמוד שתי הסברים: לדעת רבי מאיר הטעם שהחמירו בשור הוא מפני שביטל את בעל השור ממלאכתו בכך שגנב את שורו:. לדעת רבי יוחנן בן זכאי התורה הורידה מעונשו של גונב שה מפני שהבזה בגניבתו:.
הרמב"ם בספרו מורה נבוכים סבור כי הטעם שהתורה הכפילה את עונש גונב שה מגניבת שאר המטלטלים הוא מחמת שניתן בקלות לגנוב את השה שדרכו להיות בשדה, ומחמת כן הוצרכה התורה להחמיר במשפטו:.
פרטי הדין
כתב הרמב"ם: "תשלומי כפל נוהגין בכול, חוץ משה ושור: שהגונב את השה או את השור, וטבח או מכר--משלם על השה תשלומי ארבעה, ועל השור תשלומי חמישה". אם הגניבה עודה תחת יד הגנב, משלם הגנב תשלומי כפל.
אחרי קניין
אם הגנב קנה את הטלה בשינוי, או בייאוש לפי השיטות שייאוש לבדו קונה. ולאחר שכבר קנה את הבהמה הוא טבח ומכר. הגנב פטור מתשלומי ארבעה וחמישה כי שלו הוא טובח שלו הוא מוכר.
טוען טענת גנב
היות שטוען טענת גנב הוקש לגנב, אף הלכה זו נאמרה גם בטוען טענת גנב, שאם אחרי שטען השומר טענת גנב ונשבע על כך, והודה לשקר טבח ומכר את הבהמה מתחייב תשלומי ד' וה'.
שליחות
בטביחה ומכירה בשונה מכל עבירות בתורה בהם קיים בכלל שאין שליח לדבר עבירה כאן יש חריג מיוחד ואם הגנב שלח שליח לשחוט את הבהמה הגנב מתחייב בד' וה'. במקור הדין נחלקו בגמרא אפשרות אחת היא שהיות ומכירה לא ניתן לבצע אלא בשיתוף מישהו נוסף, גם בטביחה אם שיתף מישהו נוסף, השליחות חלה, אפשרויות נוספות הם או מהמילה או המיותרת או מהמילה תחת המיותרת.
חווה
{{פירושונים|
תרבות:
ראו גם
}}
סקוט דז'רליי
סקוט יוג'ין דז'רליי (באנגלית: Scott Eugene DesJarlais; נולד ב-21 בפברואר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת טנסי מאז 2011. דז'רליי, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג בקונגרס את מרכז ומזרח טנסי.
ביוגרפיה
דז'רליי נולד בשנת 1964 בדה מוין שבאיווה, בנם של ג'ו, ספר, וסילביה, אחות מוסמכת. הוא גדל בסטרג'יס שבדקוטה הדרומית. במשך עשר שנים בנתה משפחתו בית מגורים משלה בסטרג'יס, והוריו עדיין מתגוררים בעיר זו. בשנת 1987 השלים דז'רליי באוניברסיטת דקוטה הדרומית לימודי תואר ראשון בכימיה ובפסיכולוגיה, וב-1991 קיבל תואר שני ברפואה מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה. ב-1993 עבר לטנסי, שם התמחה ברפואה כללית.
כחבר בתנועת מסיבת התה נכנס דז'רליי בשנת 2009 לפוליטיקה של ארצות הברית, והגיש מסמכים להתמודדות אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של טנסי נגד נציג המחוז המכהן לינקולן דייוויס. בשלהי בחירות האמצע ב-2010 דיווח העיתון "Roll Call" על הליכי הגירושים של דז'רליי מ-2001, במהלכם האשימה אותו גרושתו בהתעללות ובהטרדה. מטה הבחירות של דייוויס השתמש בדיווחים אלה כתעמולת בחירות וטען כי מצביעי מחוז הקונגרס הרביעי "מצפים ליותר ממס שפתיים לגבי ערכי המשפחה".
משניצח דז'רליי את דייוויס ביחס של 57%–39%, הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2011. באוקטובר 2012 השיג העיתון "הפינגטון פוסט" תמליל של שיחת טלפון מספטמבר 2000 שבה לחץ דז'רליי על מאהבתו לבצע הפלה מלאכותית, חרף תמיכתו בתנועות נגד הפלות. הוא הכחיש שוב ושוב כי הקליט את השיחה, וגרס כי הוקלט ללא ידיעתו והסכמתו. תשעה ימים טרם הבחירות ב-2012 טענה אישה אחרת שהחלה לצאת עם דז'רליי בשעה שהייתה פציינטית שלו, וכי עישנה עמו מריחואנה ואף הוציא לה מרשם רפואי לאופיואידים כששהתה בביתו. בתמליל של הליכי הגירושין שלו משנת 2001, אשר פורסם בידי העיתון "Chattanooga Times Free Press" שבועיים לאחר ניצחונו, נחשף כי דז'רליי הודה בקיומן של שש מערכות יחסים שונות עם מטופלותיו ועמיתותיו מהמרכז הרפואי גרנדוויו שבג'ספר.
בדצמבר 2020 נמנה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
המאה ה-21
המאה ה-21 היא המאה הנוכחית, לפי מניין השנים המקובל בלוח המלכים המבוסס על ספירת השנים הנוצרית. התקופה התחילה ב-1 בינואר 2001 ותסתיים ב-31 בדצמבר 2100. המאה ה-21 היא המאה הראשונה של האלף השלישי.
יחסי פקיסטן–רוסיה
יחסי פקיסטן–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הפדרציה הרוסית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 במאי 1948. היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים בעבר בגלל קשריה של רוסיה עם הודו, וגם בגלל התמיכה הפקיסטנית במוג'אהדין במהלך הכיבוש הסובייטי של אפגניסטן. בשנים האחרונות היחסים בין פקיסטן ורוסיה התפתחו בהתמדה: בשנת 2011 תמך ולדימיר פוטין ברצון הפקיסטני להצטרף ל-SCO.
היחסים הסובייטים-פקיסטנים
ב-1 במאי 1960, באזור סברדלובסק, הופל מטוס U-2 שהטיס פרנסיס גארי פאוורס על ידי מערכת ההגנה האווירית S-75 דווינה. טיסת מטוס הסיור האמריקני בוצעה מפקיסטן, מה שהשפיע לרעה על היחסים בין ברית המועצות לפקיסטן. ברית המועצות איימה להפציץ את בסיס חיל האוויר בפקיסטן אם מצב זה יחזור על עצמו.
תחת הנהגתו של הנשיא מוחמד איוב חאן, פקיסטן ביקשה לשפר את היחסים עם ברית המועצות, בין 1966 ל-1971 גברה התפתחות קשרי המסחר והתרבות בין המדינות. עם זאת, הביקורת הסובייטית על מעשיה של פקיסטן במהלך המלחמה השלישית עם הודו החלישה את התפתחות היחסים הדו-צדדיים, ומכירות הנשק הסובייטיות לאחר מכן בהודו בשווי מיליארדי דולרים בתנאים נוחים החמירו עוד יותר.
זולפיקר עלי בהוטו ערך ביקור ממלכתי במוסקבה בשנת 1974. לאחר ביקור זה, היחסים בין ברית המועצות לפקיסטן הפכו לחמים וידידותיים לראשונה מזה שנים רבות. בהוטו קיים שיחות על הקמת מפעלי פלדה, וברית המועצות השקיעה מיליארדי דולרים לפיתוח ייצור מתכות בפקיסטן. זולפיקאר הגיע גם להסכם בנושא פיתוח משותף של שדות נפט בפקיסטן. לאחר מותו של בהוטו עלה לשלטון בפקיסטן הגנרל מוחמד זיא אל-חאק, שהתנגד אידאולוגית לברית המועצות.
בשנות ה-80 גברה המתיחות בין ברית המועצות לפקיסטן, בגלל תפקיד המפתח של האחרונים בתמיכה פוליטית וחומרית במוג'אהדין במהלך הכיבוש הסובייטי של אפגניסטן. הנסיגה של הכוחות הסובייטים מאפגניסטן והתמוטטות ברית המועצות, הביאה לשיפור משמעותי ביחסים הדו-צדדיים.
היחסים לאחר קריסת ברית המועצות
ההחלטה של פקיסטן להצטרף למאבק הבינלאומי בטרור הביאה לשיפור משמעותי ביחסים. רוסיה הבטיחה לתמוך בפקיסטן במלחמתה עם הטליבאן. בשנת 2007 ערך ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב ביקור רשמי בפקיסטן. הוא היה ראש הממשלה הרוסי הראשון שביקר בפקיסטן מזה 38 שנה. פרדקוב נפגש עם הנשיא פרבז מושארף וראש הממשלה שוקט עזיז. המוקד העיקרי של הביקור היה שיפור היחסים הדו-צדדיים, בדגש מיוחד על חיזוק שיתוף הפעולה הכלכלי בין המדינות. במהלך נשיאותם של אסיף עלי זרדארי וראש הממשלה יוסוף רזא גילאני, היחסים בין פקיסטן לרוסיה השתפרו משמעותית. עם זאת, בשנת 2010 אמר ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין, כי רוסיה נגד התפתחות קשרים אסטרטגיים וצבאיים עם פקיסטן בגלל יחסי ידידות עם הודו.
בשנת 2011 תמכה רוסיה בבקשה לפקיסטן לחברות ב-SCO. ולדימיר פוטין הצהיר בפומבי כי פקיסטן היא שותפה חשובה מאוד של רוסיה בדרום אסיה והעולם המוסלמי.
נציגויות דיפלומטיות
פקיסטן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה כללית בסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ו-2 קונסוליות בקראצ'י ולאהור.
מנואל פואיג
מנואל פואיג (Manuel Puig; 28 בדצמבר 1932, פרובינציית בואנוס איירס - 22 ביולי 1990, קוארנבקה שבמקסיקו) היה סופר ותסריטאי ארגנטינאי.
ביוגרפיה
פואיג למד תחילה ספרות באוניברסיטת בואנוס איירס. אחר-כך למד בעזרת מלגה החל משנת 1956 קולנוע ברומא. הוא עבד בתור מורה לספרדית ברומא ומורה לאיטלקית בבואנוס איירס, והיה עוזר במאי בסרטים שונים בשתי הערים.
בשנת 1963 הוא עבר לניו יורק וכתב את הרומן הראשון שלו "La traición de Rita Hayworth", "בגידתה של ריטה הייוורת'". הרומן קיבל את תואר "היצירה הטובה ביותר של שנת 1968\1969" על ידי עיתון לה מונד. בשנת 1967 חזר פואיג לבואנוס איירס. אחרי שגם הרומן השני שלו, Boquitas Pintadas, הצליח מאוד, הוא כתב את "The Buenos Aires Affair". מותחן זה, בעל נטייה אנטי-פרוניסטית מובהקת עורר שערורייה, הוא צונזר כפורנוגרפיה, ואחרי איומים שונים ברח פואיג מארגנטינה מחשש לחייו. הוא התיישב במקסיקו, שם כתב את El beso de la mujer araña, "נשיקת אשת העכביש", שהיה לספרו המפורסם ביותר.
ביולי 1990 עבר פואיג ניתוח הוצאת כיס המרה, אך בעקבותיו הידרדר מצבו והוא נפטר.
ג'יימס הטפילד
ג'יימס אלן הטפילד (באנגלית: James Alan Hetfield; נולד ב-3 באוגוסט 1963 בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הוא גיטריסט וסולן להקת המטאל האמריקאית מטאליקה, ומייסד הלהקה יחד עם מתופף הלהקה, לארס אולריך.
בשנת 2004 דורג הטפילד יחד עם קירק האמט, חברו ללהקה, במקום השני ברשימת "100 הגיטריסטים של ההבי מטאל" של מגזין Guitar World. כמו כן, דורג הטפילד בשנת 2006 במקום ה-24 ברשימת "100 זמרי המטאל הטובים בכל הזמנים" של המגזין Hit Parader.
ביוגרפיה
הטפילד נולד בעיר דאוני הנמצאת מדרום ללוס אנג'לס למשפחה נוצרית אדוקה. ילדותו של הטפילד לא הייתה קלה, הוריו השתייכו לקבוצה נוצרית אשר מתנגדת לשימוש בתרופות ובטיפולים רפואיים. האמונה הדתית של משפחתו השפיעה מאוד על ילדותו, בשל האמונה הדתית שהטפילד גדל לפיה הוא לא היה יכול לקחת חלק בפעילויות ספורט ובשיעורי מדע בבית ספר משום שזה מנוגד לערכים הדתיים של משפחתו. לדברי הטפילד, הוא הרגיש מנודה חברתית ושונה בשל האמונה הדתית של הוריו ובנוסף הוא היה ילד ביישן וחסר ביטחון. כשהטפילד היה בן 13 הוריו התגרשו ואביו וירג'יל נטש את המשפחה. כמה שנים מאוחר יותר סינתיה, אימו של הטפילד, חלתה בסרטן, אך בשל האמונה הדתית שלה היא לא עברה טיפולים רפואיים כדי להיאבק במחלה עד שלבסוף מתה בשנת 1979. האמונה הדתית של הוריו, והחוויות הקשות הקשורות אליה שהטפילד עבר בילדותו, מובעות במספר שירים של מטאליקה כמו the god that failed מהאלבום metallica, ו- dyers eve מהאלבום ...And Justice for All.
בגיל 10 החל הטפילד לקחת שיעורי פסנתר, לאחר מכן ניגן בתופים של אחיו דייוויד, ולבסוף החל לנגן בגיטרה בגיל 14. השפעתו הראשית הייתה להקת אירוסמית', והוא מספר שרק בגללם החל לנגן בגיטרה. בנוסף, הלהקות בלאק סבאת', הביטלס, קווין ולד זפלין השפיעו עליו רבות. הלהקה הראשונה שהקים, כנער, נקראה "Obsession".
בשנת 1983, עם הרכב חדש (במקום מאסטיין כגיטריסט מוביל הוצב קירק האמט ובמקום מק'גובני כבסיסט הוצב קליף ברטון), הוציאה מטאליקה את אלבום הבכורה שלה, Kill 'Em All. תפקידו של הטפילד בלהקה היה גיטריסט ליווי וזמר. באותה תקופה הטפילד לא למד שירה, ושירתו הייתה צעקנית וחסרת מלודיה והזכירה במידה רבה שירת פאנק.
הטפילד השתתף כגיטריסט והזמר של מטאליקה בכל אלבומי הלהקה. ארבעת האלבומים הראשונים הפכו את מטאליקה לאחת מלהקות הרוק והמטאל המובילות בעולם בשנות השמונים. מלבד Kill 'Em All, אשר רוב שיריו הולחנו על ידי מאסטיין, הטפילד היה זה שכתב והלחין את כל שירי הלהקה, ביחד עם אולריך, ורק לעיתים גם ביחד עם האמט או בארטון. הטפילד תיפקד בעיקר כגיטריסט ליווי, אך למרות זאת הוא זה שמנגן את סולו הפתיחה המפורסם של אחת מיצירות המופת האהובות ביותר של מטאליקה, Master of Puppets.
לאחר פרסום Master of Puppets החל לראשונה הטפילד ללמוד שירה ופיתוח קול, והדבר ניכר היטב בשירה המלודית שלו בקול עבה באלבום ...And Justice for All משנת 1988, ובעיקר באלבומים שאחריו.
לקראת סוף שנות התשעים החל מצבו של הטפילד להידרדר בעקבות התמכרותו לאלכוהול ולסמים, והוא אושפז מספר פעמים במכוני גמילה עד שלבסוף הבריא ונגמל. הידרדרות זו של הטפילד הייתה אחת הסיבות להידרדרות הכללית של הלהקה ולעיכוב ביציאת האלבום St. Anger בשנת 2003. בספטמבר 2019 מטאליקה הודיעה כי הטפילד נכנס שוב לתהליך גמילה ובעקבות כך הלהקה ביטלה את ההופעות המתוכננות שלה באוסטרליה ובניו זילנד.
הטפילד השתתף כשחקן בסרט "משפטו של טד בנדי" (2019) בתפקיד השוטר בוב הייוארד, וכן בסדרות הטלוויזיה "מיליארדים" ו-"אבא אמריקאי".
ג'יימס הטפילד נישא ב-17 באוגוסט 1997 לפרנצ'סקה תומאסי, ויש להם שלושה ילדים: סאלי-טי (נולדה ב-13 ביולי 1998), קאסטור וירג'יל שנקרא על שם אביו של ג'יימס (שנפטר גם הוא ממחלת הסרטן) (נולד ב-18 במאי 2000), ומרסלה פרנצ'סקה הטפילד (נולדה ב-17 בינואר 2002). המשפחה מתגוררת בעיירה וייל שבקולורדו.
הטפילד הוא חבר באיגוד הרובאים האמריקאי והוא ידוע כחובב ציד, ואף השתתף בשנת 2014 בסדרה תיעודית העוסקת בנושא.
בנוסף, הטפילד הוא אספן מכוניות ובבעלותו סוגים שונים של מכוניות קלאסיות ומיוחדות; בינואר 2020 תרם מספר מכוניות לתערוכה במוזיאון פיטרסן שבלוס אנג'לס.
ב-13 באוגוסט 2022 פרסם האתר TMZ שהטפילד הגיש בקשה להתגרש מאשתו, פרנצ'סקה.
גיטרות
ג'יימס הוא חובב גדול של גיטרות ESP מאז שנות ה-80, הגיטרה הכי מפורסמת שלו היא ה Explorer. הגיטרה הראשונה של ג'יימס הייתה גיטרת SG חומה, רק בשנת 1984 הוא החליף לגיבסון Explorer.
הרמס קונרד
הרמס קונרד הוא דמות בסדרת ההנפשה פיוצ'רמה. הרמס הוא ביורוקרט ממוצא ג'מייקני ובעל אמונה ראסטאפרית ותסרוקת ראסטות בהתאם. דמותו מדובבת על ידי הקומיקאי פיל לאמר.
הרמס נקרא על שם מכונת הכתיבה של יוצר הסדרה, מאט גריינינג, אשר נקראה "הרמס רוקט". בנוסף, הרמס הוא שמו של האל היווני האחראי על משלוחים, מידות וספורט - בדיוק כמו התמחויותיו של מקבילו המצויר.
דמותו
הרמס הוא בירוקרט מדרגה 36 (ויותר מאוחר 37) העובד ב"פלנט אקספרס", חברת משלוחים פיקטיבית בסדרה פיוצ'רמה. במסגרת תפקידו הוא ממלא כמויות אדירות של טפסים, חותם על היתרים משפטיים ומודיע בשורות איוב לקרובי משפחה. בניגוד מוחלט לתדמית הראסטאפרית והג'מייקנית המקובלת, הרמס מכור לעבודתו באופן כמעט מוחלט ואף גוער תדירות בשאר הצוות על עצלנותם (בייחוד בדוקטור זוידברג). למרות היותו מכור לעבודה ואיש משפחה למופת, נרמז מספר פעמים בסדרה שהרמס, בדומה לרוב הרסטאפארים, משתמש קבוע במריחואנה.
הקריירה הספורטיבית
במהלך הסדרה מתגלה כי הרמס היה בעברו ספורטאי אולימפי המתמחה בלימבו. הוא אף השתתף באולימפיאדה בשנת 2980 כשילד קטן רץ למגרש, צעק: "אני רוצה להיות כמו הרמס" ושבר את גבו במהלך ניסיון לבצע תרגיל לימבו. האירוע השפיע באופן טראומתי על הרמס והוא זנח את אימוניו ונשבע לא להשתמש בכישורי הלימבו שלו לעולם. במהלך אחד מפרקי הסדרה נאלץ הרמס להשתמש בכישורים אלו על מנת להציל את חבריו, דבר הגרם לו לשקם את ביטחונו העצמי ולהתחרות באולימפיאדת 3004 מטעם ג'מייקה.
בסרט "פיוצ'רמה: בנדר מצליח בגדול" משתמש הרמס שוב ביכולות הלימבו שלו, אך האירוע מתגלגל לפגיעה חמורה בגופו.
Seznam hlavních postav ve Futuramě
מוסד להשכלה גבוהה
מוסד להשכלה גבוהה הוא בית ספר אקדמי המספק השכלה והכשרה מקצועית מעבר לרמת בית הספר התיכון, ואשר מעניק תארים אקדמיים או דיפלומה מקצועית. האדם הלומד במוסד להשכלה גבוהה מכונה סטודנט וצוות המורים והחוקרים נקרא סגל אקדמי.
באופן מסורתי, בחירת המועמדים להשכלה גבוהה מבוססת על הישגים אקדמיים קודמים של כל מועמד.
קיימת גם ביקורת כלפי מוסדות להשכלה גבוהה.
דוגמאות למוסדות להשכלה גבוהה
במדינות מסוימות קיימים מוסדות ייחודיים להן, למשל:
היבטים כלכליים
לחינוך גבוה חשיבות כלכלית, ובמדינות המערב רבים מנסים להשיג השכלה גבוהה על מנת לשפר את מצבם בשוק העבודה. הדרישה הובילה לפתיחת מוסדות חדשים וליצירת "תעשייה" של השכלה גבוהה. גם בישראל נפתחו בשנות ה-90 שלוחות אקדמיות ומכללות שהיו אמורות לענות על הדרישה להשכלה גבוהה.
מוסדות להשכלה גבוהה מקבלים לעיתים קרובות תמיכה כספית מן המדינה; בין אם בצורת מלגות המוענקות לסטודנטים לשם תשלום שכר הלימוד, בין אם בצורת סובסידיה למוסד עצמו ובין אם במימון מלא של הלימודים הגבוהים ושל הוצאות המוסד, כפי שנהוג למשל באוניברסיטאות הציבוריות בחלק ממדינות אירופה.
הביקוש להשכלה גבוהה, ובפרט הרצון להשיג את ההטבות הכספיות הנלוות לכך, הביא גם לפתיחתם של בתי חרושת לתארים - מוסדות שהתואר האקדמי נרכש בהם בקלות רבה, ללא הקפדה על רמת הלימודים ועל תוכנם.
סטודנטים בעלי לקויות למידה
לומדים רבים בעלי לקויות למידה מתקבלים למוסדות להשכלה גבוהה, אך מגלים שאין בהם את ההתאמות הנחוצות להם. משום שרוב המרצים והיועצים אינם בקיאים בצרכים של סטודנטים בעלי לקויות למידה, עליהם ללמוד כיצד להיות הסנגורים של עצמם. סינגור עצמי הוא היכולת של האדם לדבר או לפעול בעד עצמו, לעמוד על מימוש זכויותיו כאדם, להחליט מה טוב עבורו ולקבל אחריות על החלטותיו.
מוסדות להשכלה גבוהה בישראל
בישראל ההכרה במוסד כמוסד להשכלה גבוהה היא בסמכותה של המועצה להשכלה גבוהה, ופתיחתו של מוסד כזה מצריכה היתר של המועצה. הקריטריונים המרכזיים המשמשים את האוניברסיטאות בישראל למיון המועמדים הם תעודת בגרות והבחינה הפסיכומטרית, ועם זאת, קיים גם מגוון רחב של מסלולי תואר ראשון שאינם דורשים תעודת בגרות או ציון בבחינה הפסיכומטרית.
Gala: An Evening with Sarah Brightman
Gala: An Evening with Sarah Brightman הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, אשר נתמך על גבי אלבום האוסף, Gala – The Collection. סיבוב ההופעות החל ב-7 ביולי 2016, והסתיים ב-11 במרץ 2017.
כלפי סיבוב ההופעות הופנו שבחים וביקורות חיוביות משלל מבקרי מוזיקה שונים.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך סיבוב ההופעות: מערכה ראשונה מערכה שנייה הדרן
קליפורד אדמונד בוסוורת'
קליפורד אדמונד בוסוורת' (באנגלית: Clifford Edmund Bosworth; 29 בדצמבר 1928 – 28 בפברואר 2015) היה היסטוריון ומזרחן אנגלי.
ביוגרפיה
ספרו The Islamic dynasties תורגם לערבית ופרסית. הוא היה העורך הראשי של האנציקלופדיה של האסלאם וחבר במועצת המערכת של אנציקלופדיה איראניקה.
נפטר ב-28 בפברואר 2015.
אלכסנדר גולדין
אלכסנדר גולדין (ברוסית: Александр Гольдин; נולד ב-27 בפברואר 1965 בנובוסיבירסק) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
ביוגרפיה
אלכסנדר גולדין נולד בנובוסיבירסק, בשנת 1988 הוא ניצח בתחרות לאמנים צעירים של ברית המועצות. בשנת 1987 גולדין לראשונה השתתף בתחרויות בינלאומיות. לאחר מספר ניצחונות בשנת 1988 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא השתתף בתחרויות רבות מחוץ לגבולות רוסיה. בסופו של דבר הוא החליט לעבור לארצות הברית.
הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת השחמט ובאליפות העולם בשחמט לנבחרות. באליפות ארצות הברית בשחמט 2004 הוא זכה במקום השלישי.
בתחילת המאה ה-21 הוא עזב את התחרויות והשתתף בתחרויות פוקר.
גולדין פתח בית הספר לשחמט ומתפרנס כמאמן.
אלכסנדר גולדין באולימפיאדת השחמט
בשנת 2004 השתתף גולדין באולימפיאדת שחמט:
קאלה
קאלֶה (בצרפתית: Calais) היא עיר בחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת.
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 74,888 תושבים. ב-1999, מספר התושבים בכל המטרופולין היה 125,584.
קאלה נמצאת על גדת מצר דובר, מעבר המים הצר ביותר בתעלת למאנש. 34 קילומטרים מפרידים בין העיר לבין אנגליה.
החלק העתיק של העיר, קאלה פרופר (או קאלה-נור), יושב על אי מלאכותי מוקף תעלות. החלק החדש בעיר, סאן פייר, נמצא בדרום.
היסטוריה
מקורותיה של קאלה מעורפלים. העיר נוסדה כעיירת דייגים בסביבות המאה העשירית. ב-997 נכבשה על ידי רוזנות פלנדריה. בגלל מיקומה האסטרטגי, סימנה אותה ממלכת אנגליה כמטרה. ב-1347, לאחר מצור שנמשך אחד עשר חודשים, כבש אותה אדוארד השלישי מלך אנגליה.
העיר כונתה "התכשיט הנוצץ ביותר בכתר האנגלי" הודות לחשיבותה במסחר הבדיל, העופרת, הבד ובעיקר הצמר: מתוך 12,000 התושבים, 5,400 עבדו בייצור הצמר. הכנסות המכס מהעיר היו שליש מהכנסות הממשל האנגלי. בעקבות כך, ראשות עיריית קאלה נחשבה למשרה יוקרתית ומוערכת, עד כדי כך שריצ'רד ויטינגטון היה הלורד ראש העיר של לונדון וראש עיריית קאלה בו זמנית ב-1407.
השלטון האנגלי בקאלה הגיע לסופו ב-7 בינואר 1558 כשהצרפתים, תחת הנהגתו של פרנסואה, דוכס גיז, כבשו את העיר. ההפסד התקבל על ידי מרי הראשונה מלכת אנגליה כאסון נוראי. כששמעה את החדשות, אמרה "כשאהיה מתה ופתוחה, תמצאו את קאלה בלבי". שמו של אזור קאלה שונה ל"מדינה שנכבשה מחדש" (צרפתית: Pays Reconquis).
הספרדים כבשו את העיר ב-1596 לאחר פלישה מכיוון הולנד, אך היא חזרה לשליטת צרפת בהסכם ורווין שנחתם שנתיים מאוחר יותר.
קאלה הייתה בחזית מול הממלכה המאוחדת בזמן המלחמות הנפוליאוניות. ב-1805 חנה בה צבאו של נפוליון שתכנן פלישה לבריטניה.
הבריטים שבו לקאלה במלחמת העולם הראשונה משום שהייתה סמוכה לחזית פלנדריה. נמל העיר היה אחד החשובים במלחמה הודות לאספקת הנשק והתגבורת שעברו בו. העיר כמעט הושמדה לחלוטין במלחמת העולם השנייה. במאי 1940 היוותה העיר יעד ראשי לכוחות הגרמנים הפולשים. 3,000 חיילים בריטים ו-800 חיילים צרפתים, בסיוען של ספינות הצי המלכותי הבריטי, שנלחמו לחימה עיקשת מול שתי דוויזיות משוריינות גרמניות בין 22 במאי - 27 במאי 1940, אפשרו את קיומו של מבצע דינמו, לחילוצם של קרוב לשלוש מאות וארבעים אלף חיילים בריטים דרך העיר דנקרק הסמוכה. לאחר כיבוש העיר, הוצב בעיר תותח על מסוג קרופ K-5 שכמעט והרס לחלוטין את אחת הערים הסמוכות, דובר (אנגליה).
בזמן הכיבוש הגרמני הפכה למפקדת הצבא הגרמני בחבל נור-פה דה קאלה וישבו בה כוחות רבים, מכיוון שהגרמנים האמינו שכוחות הברית יפלשו דרך נקודה זו. בפלישה לנורמנדי, הופצצה העיר במטרה לשבש את התקשורת הגרמנית ולאותת להם שהכוחות יפלשו גם למחוז זה לאחר כיבוש נורמנדי. את העיר שיחררו כוחות קנדים באוקטובר 1944.
מחנה הפליטים של קאלה
בהיותה נקודת מעבר חשובה בין צרפת ואנגליה, הפכה קאלה בעשור האחרון למוקד של ניסיונות הגירה בלתי חוקיים לאנגליה. בין המהגרים ניתן למצוא פליטים ומבקשי מקלט בעיקר מאפגניסטן, דארפור, סוריה, עיראק ואריתריאה. מאחר שאנגליה מסרבת לקבל אותם, מנסים המהגרים לעבור בדרכים לא חוקיות לאנגליה, כמו טיפוס על משאיות, או בסירות רעועות. צרפת מוכנה לקבל את המהגרים אך המהגרים לא מעוניינים להישאר בצרפת מטעמים שונים, בעיקר כלכליים ולפעמים משפחתיים או תרבותיים (בקיאות באנגלית למשל). מחנה הפליטים הפך למוקד של עימותים בין תושבי קאלה והפליטים, דבר שמנוצל על ידי הימין הקיצוני בצרפת.
כלכלה
קאלה הייתה עיר נמל חשובה במשך מאות שנים. ממנה יוצאת המעבורת המרכזית שמגיעה לאנגליה (לעיר דובר). התחנה הצרפתית של מנהרת התעלה נמצאת סמוך לקאלה, שישה קילומטרים מערבה ממנה.
מקור ההכנסה הראשי של העיר הוא הנמל אך קיימים גם מספר מפעלים, העיקריים מייצרים תחרה, כימיקלים ונייר. מקאלה יוצאת רכבת ישירה לפריז, בקו שאורכו 238 ק"מ.
עקב הבדלי המסים הגדולים בין בריטניה וצרפת על פריטים כמו משקאות חריפים וטבק, ניתן למצוא בקאלה בריטים רבים הבאים אליה ליום אחד לקניות.
אתרי תיירות
העיר ניזוקה במלחמת העולם השנייה, כך שקיימים מעט אתרים שנשתמרו מהתקופה שלפני המלחמה. לרוב התיירים, קאלה היא רק עיר מעבר בדרך למקומות אחרים.
במרכז העיר בולט בית העירייה (hotel de ville) שנבנה בסגנון הרנסאנס הפלמי. מול בית העירייה נמצא פסלו המפורסם של אוגוסט רודן, שועי העיר קאלה.
מפקדת הצבא הגרמני שנמצאת ליד תחנת הרכבת היא כיום מוזיאון מלחמה שפתוח לציבור הרחב.
ממערב לעיר נמצא ה"קוט ד'אופל", צוק מרשים שנמצא מול הצוקים הלבנים בצד האנגלי ושייך לאותו מערך גאולוגי.
בימים בהירים, בנייני קאלה נראים לעין לא מזוינת מהחוף האנגלי שבמרחק 34 ק"מ (21 מייל).
למבדותריום
הלמבדותריום היה מפריט פרסה קדום בעל דמיון להירקותריום ולאאוהיפוס, מראשוני הסוסיים והיה כנראה בעל אב קדמון משותף איתם. הוא דמה גם לראשון הברונתותריומים, האאוטיטאנופס שהיה קטן בהרבה מקרוביו המגושמים המשוריינים. יונק זה לא עלה בגודלו על 50 ס"מ והיה בעל רגליים דקות בעלות 4 אצבעות מכוסות פרסה. הוא היה בעל מבנה גוף שהזכיר מעט את ראשוני הקרנפיים והברונתותריומיים, כך שהוא היה קרוב גנטית לקרנפים. כיום משייכים אותו למשפחה - Lambdotheriidae שאין לה קרובים מודרניים.
ליונק זה הייתה גולגולת צרה שמעל 65% ממנה כלל החוטם. הלסתות היו בעלות שיניים חותכות ישרות בקצה הלסת ולצידם זוג ניבים גדולות מכל לסת. מאחוריהם היו שיניים טוחנות, קצרות וקטנות יותר שהותאמו ללעיסת עלים. הוא חי סביב גדות אגמים ונהרות רדודים ובאזורים לחים נוספים וניזון מעלים וצמחייה רכה. עם זאת הוא נכחד במהירות עקב היעלמות התייבשות שאירעה לקראת סוף האאוקן.
ז'ורז' שחאדה
ז'ורז' שחאדה (בערבית: جورج شحادة, בצרפתית: Georges Schehadé; 2 בנובמבר 1905, אלכסנדריה - 17 בינואר 1989, פריז) היה משורר ומחזאי לבנוני. הוא כתב בצרפתית, והיה מקורב לסוריאליזם.
חייו
שחאדה היה בנם השני מתוך שישה ילדים של משפחה אמידה שחזרה ללבנון מאלכסנדריה, לאחר שירדה מנכסיה. הוא למד משפטים והחל לעבוד במערכת השלטון הצרפתית.
בשנת 1951 הוא התחתן, ובשנת 1977 הוא התיישב בפריז בגלל מלחמת האזרחים בלבנון.
יצירתו
תחילה הזכירה יצירתו את פול ורלן וארתור רמבו. מבקר אחד כתב, ששחאדה לא כותב את השירים, אלא שומר על לידתם. סן-ג'ון פרס היה זה שפרסם את שחאדה בשנת 1931. בנסיעתו לצרפת בשנת 1933 הוא הכיר את פרס, מקס ז'אקוב ואת ז'ול סופרויאל.
בשנת 1951 זכה מחזהו " Monsieur Bob'le" לבכורה בתיאטרון Théâtre de la Huchette. אותו Monsieur Bob'le מחליט יום אחד להתיישב במקום בשם Paola Scala, והתושבים של כפר שכוח אל זה מתייחסים אליו כאל קדוש. את שני המחזות הבאים ביים ז'אן-לואי בארו. ב- "La Soirée des proverbes" יש כביכול עלילת מתח של רצח, אך זה כלל לא הנושא של המחזה. המשורר שם במרכז את השפה ואת משמעות החיים. המחזה Histoire de Vasco תורגם ל-25 שפות, וגם מחזותיו הבאים זכו להצלחה.
האוניברסיטה העברית בירושלים
האוניברסיטה העברית בירושלים היא האוניברסיטה הציבורית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל (בשנת 1925) והמוסד האקדמי השני שנוסד בה (אחרי הטכניון). האוניברסיטה העברית הוציאה מתוכה אנשי שם בכל תחומי המחקר, לרבות פרופסורים ומדענים ידועים, ואף חתני פרסי נובל. האוניברסיטה מדורגת על פי מדד שנגחאי במקום הראשון במדינת ישראל, ובמקום ה-77 בעולם.
לאוניברסיטה שישה קמפוסים:
הקמת האוניברסיטה
הקמת אוניברסיטה בארץ ישראל הייתה חלק מהחזון הציוני, וההצעה לעשות זאת עלתה כבר בשנת 1884 בוועידת קטוביץ. בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל בשנת 1897, התקיים דיון על רעיון הקמת האוניברסיטה, בעקבות הצעתו של צבי הרמן שפירא.
בט"ו באב ה'תרע"ח (24 ביולי 1918), נערך בהר הצופים טקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים, בהשתתפות הגנרל אלנבי, זאב ז'בוטינסקי וד"ר חיים ויצמן, שנאם את הנאום המרכזי. בטקס נכחו קרוב ל-6,000 אורחים. הונחו 13 אבני יסוד באוהל גדול מקושט פרחים: ויצמן (שהוסע אל הטקס במכוניתו של אלנבי) הניח אבן "בשם הציונות" ואבן נוספת "בשם הצבא העברי" (אם כי אלנבי סירב להתיר לחיילי הגדוד העברי להשתתף בטקס). יחד עם רבני ירושלים, הניחו המופתי של ירושלים והבישוף האנגליקני אבן יסוד "בשם ירושלים". יתר האבנים ייצגו את הברון רוטשילד ואת י"ל גולדברג, שתרם את הכסף לרכישת המגרש, ואת העיר יפו ואת המושבות החקלאיות, את ועד החינוך והמורים, את האקדמאים והסופרים, את האומנים, את הפועלים ואת הדור הבא, שיוצג על ידי כמה עשרות ילדים. בסוף הטקס שרו סביב שורת האבנים את "התקווה" ואת "אל מלך נצור".
בראשית 1923 ביקר אלברט איינשטיין בארץ ישראל, ביקור שנועד לסייע לחיים ויצמן לקדם את הקמת האוניברסיטה העברית. באחד החדרים של הבית היחיד שעמד לרשות האוניברסיטה על הר הצופים, השמיע איינשטיין הרצאה בצרפתית על תורת היחסות. בפתח דבריו קרא כמה מילים בעברית. חלק מהשטח על הר הצופים שעליו נבנתה האוניברסיטה, נמכר בשנת 1924 על ידי ראע'ב נשאשיבי. עד לפתיחה הרשמית של האוניברסיטה, היו לה שני מכונים, לכימיה ולמדעי היהדות, מחלקה אחת למיקרוביולוגיה וספרייה. הסגל כלל 7 פרופסורים ועוד כ-30 מורים. במרץ 1925, לקראת טקס הפתיחה, הכריזו ערביי ארץ ישראל שביתה כללית. בשכונות ובערים הערביות ננעלו החנויות ועל הבתים הונפו במחאה דגלים שחורים.
ב-1 באפריל 1925 (ז' בניסן ה'תרפ"ה) נערך טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית באמפיתיאטרון שנבנה בהר הצופים. בטקס נאמו הלורד בלפור, חיים ויצמן, הרב קוק, הרברט סמואל וחיים נחמן ביאליק. בשנים הראשונות עסקה האוניברסיטה במחקר בלבד, והוראה פורמלית התחילה רק בשנת 1928. בתקופת המנדט הבריטי התקיימו לימודים לתואר שני ושלישי בלבד.
חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית היה היושב ראש הראשון של חבר-הנאמנים, המוסד המנהל העליון של האוניברסיטה, וכן השתתפו בו גדולי הדור וביניהם אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד ומרטין בובר. חבר-הנאמנים בחר בד"ר יהודה לייב מאגנס לתפקיד קנצלר (נגיד) האוניברסיטה, התואר לבעל סמכויות בתחום האקדמי וגם בתחום המנהלי, מעין שילוב של מנכ"ל, רקטור ונשיא, תפקיד שבו החזיק עשר שנים, עד שפוצל ומאגנס מונה לנשיא האוניברסיטה.
בשנת 1930 התמנה הד"ר משה בן דוד למזכיר הכללי של האוניברסיטה העברית. בן דוד החל לתכנן את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית, הרבה לבקר במוסדות אקדמאים ובמכונים רפואיים באירופה ובארצות הברית, וכבר אז מונה עוזר דקאן בבית הספר לרפואה שיפתח בעתיד בהר הצופים. בן דוד נרצח בשיירת הדסה.
אנשי מפתח ומבנה האוניברסיטה
בעשור הראשון לקיומה של האוניברסיטה היה ד"ר יהודה לייב מאגנס הדמות המרכזית והמשפיעה ביותר על עיצוב דרכה. בסוף 1933 פעלה ועדת חקירה על ארגונה של האוניברסיטה העברית, שכונתה "ועדת הרטוג". הוועדה, בראשות פיליפ הרטוג ובהשתתפות לוי גינצבורג ורדקליף סלמן, חקרה את מצב הפקולטות השונות באוניברסיטה, ובמסקנותיה מתחה ביקורת על הדרך שבה ניהל אותה מאגנס, והציעה שינויים מקיפים במבנה הארגוני והניהולי שלה. בשנת 1935 נערכה, בעקבות מסקנות הוועדה, רפורמה מבנית באוניברסיטה. מאגנס המשיך אמנם לכהן בתפקיד הנשיא עד יום מותו (1948), אך רוב סמכויות הניהול האקדמי עברו לרקטור האוניברסיטה הראשון פרופ' שמואל הוגו ברגמן ורוב סמכויות הניהול המנהלי הועברו למנכ"ל הראשון, שלמה גינוסר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 קלטה האוניברסיטה אנשי מדע שעלו לארץ ישראל ממרכז אירופה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, בהם יעקב פולוצקי, שהצטרף לאוניברסיטה העברית בשנת 1934 והקים את החוג לבלשנות, לדיסלאוס פרקש שעלה ב-1935 והקים את המחלקה לכימיה פיזיקלית, ברנרד צונדק שמונה לפרופסור לגינקולוגיה, חנוך אלבק, שמונה לפרופסור ולאחר מכן לראש המחלקה לתלמוד, מרטין בובר, שנקלט ב-1938 ואחרים. עם סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, נחתם הסכם בין האוניברסיטה העברית וההסתדרות הציונית הדסה לפיו הסכימו שני הגופים להקים את בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה על הר הצופים, סמוך לבית החולים הדסה הר הצופים שנחנך ב-1939, כאשר האחריות לחלק הפרה-קליני חלה על האוניברסיטה העברית וההוראה הקלינית באחריות הדסה.
עד שנת 1947 התקיימו באוניברסיטה שתי פקולטות: הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי המתמטיקה והטבע. בעקבות פרסום תוכנית החלוקה, דנו אנשי האוניברסיטה בשאלה האם על האוניברסיטה להישאר כולה בירושלים מחוץ לגבולות המדינה העברית המוצעת, או שעליה לעבור לפתוח שלוחה בגבולות המדינה המוצעת. בנוסף, שקלו אנשי האוניברסיטה את השלמת מגוון הפקולטות של האוניברסיטה, כדי לספק את צורכי המדינה שעתידה לקום. בפברואר 1948 החליט הוועד הפועל שיש להרחיב את האוניברסיטה ולכונן שלוחות וכיתות הוראה בעיר ירושלים.
לאחר הקמת המדינה
בתום מלחמת העצמאות, קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים נותר אמנם בשליטת מדינת ישראל, אך בלא רצף טריטוריאלי עם חלקה היהודי של ירושלים. האוניברסיטה נאלצה למצוא משכן בבתים זמניים בעיר. כך, חלק מן הפקולטות ו"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי", מוקמו בבניין קולג' טרה סנטה, המעבדות נדדו לשכונת ממילא, המחלקה למתמטיקה השתכנה במבנה של מלון המלך דוד, המחלקה לסטטיסטיקה - בבניין רטיסבון ואילו בתי-הספר לרפואה ולרפואת שיניים התמקמו במגרש הרוסים. ב-1953 הוחל בהקמת קמפוס האוניברסיטה בגבעת רם. עם הקמתו, הועברו אליו מרבית הפקולטות של האוניברסיטה, לבד מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה שעבר ב-1964 לקמפוס בית החולים הדסה עין כרם, והפקולטה לחקלאות שעברה לקמפוס בעיר רחובות. לאחר הקמת המדינה נפתחו תוכניות לימוד חדשות רבות ובהן הפקולטה למשפטים שפתחה את שעריה בשנת הלימודים ה'תש"י 1950, והוחל במתן תארים לתלמידי תואר ראשון. האוניברסיטה העברית שימשה מודל לאוניברסיטאות החדשות שקמו בישראל בשנות החמישים והשישים של המאה.
עד שנת 1969 הונהג סינון בקבלה ללימודים רק בפקולטות למדעי הטבע ורפואה ובשאר הפקולטות התקבלו כל מי שעמד בדרישות הסף. אך עם הגידול במספר הסטודנטים הוחלט על סינון הסטודנטים למדעי החברה משנת 1970.
עם איחוד ירושלים, בעקבות מלחמת ששת הימים, הוחל בשחזור ובהרחבה של קמפוס הר הצופים, שזכה לתנופת בנייה רחבה. מרבית הפקולטות עברו בשנת 1981 להר הצופים, ובקמפוס גבעת רם נותרו בעיקר הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע, האקדמיה ללשון העברית ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (בהמשך הספרייה הלאומית). באותה השנה הוקם בקמפוס גבעת רם "מרכז ארצי לבחינות ולהערכה" המפעיל מבחנים לחיזוי הצלחה בלימודים האקדמיים, בהם הבחינה הפסיכומטרית.
בשנת 1975 הפך בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית להיות חלק מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
הודיות
הוֹדָיוֹת הוא כפר נוער דתי הנמצא באזור הצפון ליד העיר טבריה ושייך למועצה אזורית הגליל התחתון.
האוניברסיטה העברית בירושלים
לאחר הקמת המדינה
בשנת 2002 אירע פיגוע טרור בקפיטריית "פרנק סינטרה" במרכזו של קמפוס הר הצופים שבו נרצחו תשעה בני אדם.
הודיות
היסטוריה
הודיות הוקם במאי 1950. ביוני 1959 נחנך בכפר חדר אוכל חדש. בשנת 1961 נחנך במקום בית ספר שהוקם בכספי תרומות של לא יהודים משוודיה. בשנת 1962 התחנכו במקום כ-100 חניכים של עליית הנוער.
במקום בו נמצא כיום כפר הנוער ישב בעבר הקיבוץ לביא לפני שעבר למיקומו הנוכחי כיום.
שם הכפר נגזר מהודו שהייתה מדינת המוצא של התלמידים הראשונים בכפר הנוער. סיבה נוספת למתן השם נגזרת מהמילה 'הודיה', אמירת תודה. התלמידים העולים הודו לריבונו של עולם על כך שזכו להגיע לארץ. הודיות קלט, ועדיין קולט, נוער עולה במסגרת עליית הנוער. עם הגעת העולים החדשים מאתיופיה, הודיות היה כפר הנוער הראשון שקלט עולים אלו. בשנות השמונים פעל בהודיות אולפן לעולים מארצות שונות, בין היתר מאיראן, ברזיל, צרפת, קולומביה אורוגוואי ועוד. עם הגעת גל העלייה מברית המועצות החל הודיות לקלוט גם בני נוער ממדינות אלו בעיקר במסגרת מיזם "נעל"ה". בהודיות לומדים עולים חדשים לצד תלמידים ותיקים מכל רחבי הארץ.
האוניברסיטה העברית בירושלים
גירעון תקציבי וקבלת סיוע מהמדינה
בעשור השני של המאה ה-21 הכריזה האוניברסיטה העברית על משבר פיננסי ובשנת 2016 הכריזה על השבתת הלימודים בגלל מצבה הכלכלי, אשר החריף במשך כ-15 שנה מבלי שנעשה דבר על מנת לתקן אותו. המשבר הכלכלי באוניברסיטה נבע בעיקר מתפיחת התחייבות האוניברסיטה לפנסיות תקציביות של עובדיה בכלל ושל חברי הסגל שלה בפרט, וממתן הטבות שניתנו לאנשי הסגל לאורך השנים. בנוסף, לאוניברסיטה יש קושי מבני בהתנהלות על פני שישה קמפוסים הפזורים ברחבי הארץ.
הודיות
היסטוריה
כיום לומדים בהודיות כ-230 תלמידים ותלמידות.
בבית הספר 4 מגמות:
האוניברסיטה העברית בירושלים
גירעון תקציבי וקבלת סיוע מהמדינה
בשנת 2018 סיכמה הנהלת האוניברסיטה על הסכם חילוץ מול משרד האוצר והמועצה להשכלה גבוהה. במסגרת ההסכם הוחלט כי בעשר השנים הקרובות תעביר המדינה כ-700 מיליון שקל לקופת האוניברסיטה, בנוסף לתקציב השנתי הרגיל, וזאת בתמורה ליישום תוכנית התייעלות מצד האוניברסיטה הכוללת מכירת נדל"ן, קיצוצי שכר וקיצוצי משרות. לפי ההסכם, יבוטלו בהדרגה כ-80 משרות של חברי סגל מנהלי ועל כל העובדים יחולו קיצוצי שכר.
הודיות
היסטוריה
א. מגמת משטרה לתלמידים ולתלמידות, המגמה נפתחה בספטמבר 2007 לבנים ובספטמבר 2010 גם לבנות.
ב. מגמת מדעי החיים והחקלאות, במגמה יש את "חממת הרמב"ם" שהיא חממה לגידול צמחי מרפא ע"פ שיטת הרמב"ם.
ג. מגמת חינוך, מגמה זאת מיועדת לבנות המעוניינות לעסוק בתחום החינוך לטיפול בתינוקות ובפעוטות.
האוניברסיטה העברית בירושלים
גירעון תקציבי וקבלת סיוע מהמדינה
עם זאת, ההסכם בין האוניברסיטה למדינה לא מטפל בחוב האקטוארי של האוניברסיטה לפנסיות תקציביות, והוא אמור רק להקל על ההתנהלות השוטפת של האוניברסיטה בשנים הקרובות, בזמן שאלה תגענה לשיאן. נכון ליום ההסכם לאוניברסיטה חוב אקטוארי של 13 מיליארד שקל בגין פנסיות תקציביות, גירעון בהון של 1.8 מיליארד שקל והיא מתקשה להגיע לאיזון בתקציבה השוטף.
הודיות
היסטוריה
ד. מגמת מכונות, מגמה זו מקנה ידע בסיסי בנושא מכונות תוך מתן דגש על מכונאות רכב.
"פרויקט יגאל אלון" - מורכב משיעורי כושר קרבי וקרב מגע ומלימודי זהות יהודית וישראלית. השיעורים ניתנים לתלמידים על ידי לוחמי סיירות כמו סיירת מטכ"ל והשייטת וכן על ידי שוטרי יס"מ ואנשי השב"כ.
בכפר בריכת שחייה גדולה, חדר כושר, אולם ספורט, מגרש מיניפיץ', מגרש כדורגל, מגרש כדורסל, ספרייה וחדרי מחשבים.
האוניברסיטה העברית בירושלים
סמל האוניברסיטה
סמל האוניברסיטה העברית המקורי עוצב על ידי זליג סגל בשנת 1954. אף שהסמל של סגל לא הוגש על פי דרישות התקנון, בחר צוות השופטים בהצעתו והסמל אושר. את הכתוביות סביב הסמל הוסיף הגרפיקאי הירושלמי נחום מרון. הסמל מורכב מהאותיות א|אל"ף וע|עי"ן, ראשי תיבות של "אוניברסיטה עברית". בנוסף, הלהבה שמופיעה מעל האות עי"ן מסמלת את לפיד ההשכלה.
ב-1 באפריל 2015 השיקה האוניברסיטה סמל מעודכן המבוסס על הסמל המקורי, שעוצב על ידי אריאל שקל מהמחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל, בהנחיית פרופ' עדי שטרן. שינוי הסמל נעשה כחלק מעיצוב חזותי שכלל גם עיצוב גופן חדש.
היסטוריה
קמפוס הר הצופים, שהוא הקמפוס הראשון של האוניברסיטה, משמש את מרבית הפקולטות של האוניברסיטה ואת מרבית משרדי המנהל שלה.
הקמפוס נבנה סביב אחוזתו הגדולה של ג'ון גריי היל, עורך דין פרוטסטנטי מליברפול שהיה אוהד מושבע של הציונות. לפני מותו בשנת 1914 חתם היל הסכם עם חיים ויצמן וראשי הציונות על מסמך העברת אחוזתו ואדמותיה לידיהם לצורך הקמת הקמפוס. בתום המלחמה כיבדה אלמנתו את ההסכם, וכבר ביולי 1918 הונחה אבן פינה לקמפוס. ב-1924 נפתח המכון ללימודי היהדות, וב-1 באפריל 1925 התקיים טקס חנוכת האוניברסיטה בנוכחותם של הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הרבנים הראשיים ובהם הרב קוק, נציגי מדינות, ארגוני צדקה ואנשי דת רבים.
באפריל 1930 נחנך בית דוד וולפסון, ובו שוכנו הספרייה הלאומית והפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, ובה החוג לכימיה (בראשותו של חיים ויצמן), החוג למיקרוביולוגיה והחוג למתמטיקה. החוג לכימיה נפתח בבית האחוזה של ג'ון גריי-היל, ושאר מבני העזר שימשו את שאר המחלקות עד הקמת מבני הקבע שלהם.
בינואר 1932 הוענקו לראשונה תעודות הסמכה מטעם האוניברסיטה ל-13 בוגרים במדעי הרוח בהתמחויות ספרות עברית, תלמוד, פילוסופיה, ותולדות האסלאם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבו סגל ההוראה, המנהל והסטודנטים את הקמפוס בגלל צליפות יושבי הכפרים הערבים שבאזור. לאחר הסכמי שביתת הנשק בירושלים ב-30 בנובמבר 1948 נותר הר הצופים כמובלעת ישראלית בתוך שטח ירדן. במשך 19 שנה עד מלחמת ששת הימים. מחלקות האוניברסיטה העברית, ובית החולים הדסה, המשיכו לפעול במבנים אחרים בעיר, כמו בניין קולג' טרה סנטה (אליו עברה הספרייה הלאומית), מנזר נוטרדאם דה ז'רוזלם ועוד. כעבור כמה שנים, עם השלמת בניית הקמפוס בגבעת רם, הועברו הכיתות אליו. הקמפוס בהר הצופים אוכלס בחיילים ישראלים שאבטחו אותו. הם הוחלפו פעם בשבועיים על ידי שיירת משוריינים ישנים, בהתאם לנקבע בהסכמים בין ישראל וירדן.
עם איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים הוחל בשחזור ובהרחבה של קמפוס הר הצופים, שזכה לתנופת בנייה רחבה. כל המבנים המקוריים השתמרו, למעט מבנה המכון לכימיה שהוסר כולו בשל מצבו הרעוע. מלאכת תכנון הקמפוס הופקדה בידי צוות האדריכלים דוד רזניק, שמואל שקד, רם כרמי וחיים קצף. בקצהו המזרחי של הקמפוס הוקם מערך בניינים שיועד בתחילה למחלקה למדעי הטבע (כיום אולמות הרצאות ואגף בבניין בית ספר בצלאל) ולמגדל מים בתכנונם של האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור. בסופו של דבר הושארו מחלקות מדעי הטבע בקמפוס בגבעת רם, ואילו האחרות הועתקו להר הצופים. חלקים מהקמפוס נבנו בצורה הדומה למצודה סגורה ומבוצרת. האקדמיה הלאומית לאומנויות - "בצלאל" עברה אל קמפוס הר הצופים בשנת 1980 כשנה לאחר מכן עברו הפקולטות למדעי הרוח ומדעי החברה, ובתי הספר לחינוך ולעבודה סוציאלית אל קמפוס הר הצופים.
הגנים הלאומיים בהר הצופים
מדרום לקמפוס הר הצופים נמצא הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק שבו מצויים: המצפור ע"ש גליק, המצפור ע"ש הלברט, רחבת כיכר החיים, ובית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים ובסמוך אליו בית הקברות של משפחת בנטוויץ'. מצפון לקמפוס מצוי הגן הבוטני הלאומי ע"ש מונטגיו למפורט ובו נמצאת "מערת ניקנור" שבה קבורים מנחם אוסישקין, ויהודה לייב פינסקר. את הגן הלאומי חוצה מנהרת הר הצופים. בכל הגנים הלאומיים בשטח הר הצופים ישנם מערות קבורה עתיקות מתקופת בית שני.
מוזיאון בית אלברט איינשטיין
בשנת 2012 החליטו להקים את מוזיאון בית אלברט איינשטיין בקמפוס הר הצופים. המוזיאון מתוכנן לתעד את כתביו של אלברט איינשטיין ויכלול מוצגים נוספים, בנוסף - אמור לכלול המוזיאון פלנטריום חדש שיהיה תחליף לפלנטריום ע"ש משפחת ויליאמס שעומד נטוש ועזוב שנים רבות בקמפוס גבעת רם. המוזיאון אמור להיות התשובה הישראלית למגדל איינשטיין בגרמניה.
פקולטות
בשטח הקמפוס מצויים גם מוסדות שאינם חלק מהאוניברסיטה העברית, כמו בניין האקדמיה ללשון העברית, הספרייה הלאומית, האקדמיה למוסיקה ובית ספר תיכון אורט. (בית הספר התיכון שליד האוניברסיטה ממוקם מחוץ לקמפוס, בצמוד אליו).
היסטוריה
קמפוס אדמונד י' ספרא (גבעת רם) או קריית אדמונד י' ספרא (גבעת רם) נבנה באזור גבעת רם בירושלים החל משנת 1953. בניית הקמפוס בגבעת רם באותה עת באה לתת מענה למצב שנוצר בתום מלחמת העצמאות. קמפוס הר הצופים היה להלכה בשליטת ישראל, אך בהיעדר רצף טריטוריאלי עם חלקה היהודי של ירושלים לא ניתן היה להשתמש בו, והאוניברסיטה נאלצה למצוא משכן אחר בבתים זמניים בעיר.
קמפוס האוניברסיטה נבנה על פי עקרונות קריית הממשלה הסמוכה - בסגנון "עיר הגנים" האנגלית המורכבת ממבנים פזורים בשטח ירוק שאת כולו מקיף כביש טבעתי. סגנון זה היה אופייני לאוניברסיטאות שנבנו בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 ברחבי העולם. הקמפוס תוכנן על ידי האדריכלים ריכרד קאופמן, היינץ ראו ויוסף קלארווין. הקמת המבנים הושלמה עד שנת 1967, מועד שבו הוחלט על העברת חלק מהפקולטות לקמפוס הר הצופים. מבני הקמפוס בנויים בסגנון המודרני שהיה מקובל בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 - מבנים קופסתיים שבחזיתם חלונות גדולים המוצלים בתריסי בטון (המכונים "בריס סוליי" - "Brise Soleil").
עם איחוד ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים החלה חזרה הדרגתית לפעילות בקמפוס הר הצופים. מרבית הפקולטות עברו בשנת 1981 להר הצופים, ובגבעת רם נותרו בעיקר הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע (מכון רקח לפיזיקה), בית הספר לספרנות ארכיונאות ומידע, האקדמיה ללשון העברית ובית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
בשנת 2005 שונה שמו של הקמפוס ל"קמפוס אדמונד י' ספרא (גבעת רם)", על שמו של הנדבן אדמונד י' ספרא.
בשנת 2007 הפכה הספרייה הלאומית לגוף עצמאי במטרה לעבור אל בניין חדש שיבנה בסמוך אל הקמפוס ואל הכנסת. בשנת 2012 הודיעה הממשלה על הפיכתה של האקדמיה ללשון העברית לגוף עצמאי. כחלק מכך, גוף זה יועבר לבניין שייבנה במרכז ירושלים.
מעונות
כיום, קיימים שני מרכזי מעונות בקמפוס גבעת רם: בעבר פעלו בגבעת רם גם "מעונות האלף", שהוקמו בשנת 1969 ב-35 מבנים טרומיים חד קומתיים, בפינה הדרומית של הקמפוס. השם "מעונות האלף" ניתן להם מאחר שהכילו אלף מיטות בסך הכל. בשנת 2001 נסגרו מעונות אלו וכיום ממוקם שם "כפר ההייטק" המשמש כחממה לחברות הייטק צעירות שרובן הוקמו על ידי חברי סגל וסטודנטים של האוניברסיטה העברית.