cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ופו
ארמון משפחת קוֹנְג
צאצאיו של קונפוציוס התגוררו בארמון עד 1937, כאשר בני המשפחה השייכים לדורות ה-76 וה-77 נמלטו לצ'ונגצ'ינג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומאוחר יותר במהלך מלחמת האזרחים הסינית לטאיוואן, שם מתגורר עדיין ראש המשפחה.
הארמון מכיל גם את ארכיון פרטי העתיק והגדול ביותר בסין ובו כ-60,000 מסמכים שבו תועדו הפעילויות השונות בארמון במשך תקופה של 400 שנים. למסמכים אלו יש חשיבות רבה למחקר ההיסטורי של סין בייחוד להיסטוריה הכלכלית של שושלות מינג וצ'ינג.
סנונית
סְנוּנִית (שם מדעי: Hirundo) היא סוג של ציפור שיר ממשפחת הסנוניתיים. מרבית המינים בסוג זה הם בעלי גב בגוני כחול ופנים ושת בגוני אדום. חלק הגוף התחתון הוא על פי רוב לבן או חום חלודי. הסנונית נפוצה ב"עולם הישן" על אף שאת סנונית הרפתות ניתן למצוא בכל רחבי העולם.
מיני סנוניות
בסוג זה כ-40 מינים. מתוכם נפוצים בישראל המינים הבאים:
מינים נוספים:
סנונית בתרבות
הביטוי "הסנונית הראשונה" משמש כדימוי לתופעה המסמנת את תחילתו של שינוי (במצב פוליטי, מזג אוויר, אופנה, תרבות, וכדומה). מקור הביטוי הוא בואה של הסנונית לארצות אירופה בראשית האביב, מה שמסמן את בואן הקרב של שאר ציפורי האביב ותחילת תקופת האביב. הפתגם "סנונית אחת אינה מבשרת את בוא האביב" מצוטט אצל אריסטו, שמזהיר מפני הסקת מסקנה נמהרת על סמך מקרה בודד:. בישראל, הגעת הסנונית מסמנת את הסתיו. במיתולוגיה הכנענית מסופר באגדת אקהת על דנאל הערירי שמתבשר שייוולד לו ילד. דנאל מבצע פולחן מקדים להתעברות אשתו, ומכניס לביתו את אלות הפריון וההיריון – הכושרות והסנוניות, זובח לפניהם כמקובל ומתחיל לספור את חודשי ההיריון. לאחר תשעה חודשים נולד בנו אקהת.
טימותי לירי
טימותי פרנסיס לירי (באנגלית: Timothy Francis Leary; 22 באוקטובר 1920 - 31 במאי 1996) היה סופר, משורר ופסיכולוג אמריקאי. תועמלן למחקר ושימוש בסמים פסיכדליים, סמל לתרבות הנגד של שנות השישים.
בתור פסיכולוג קליני באוניברסיטת הרווארד, לירי ניהל ניסויים תחת פרויקט הפסילוסיבין של הרווארד בשנים 1960–1962 (כאשר LSD ופסלוסיבין היו חוקיים), וטען שהשימוש בהם מביא לתועלת פסיכולוגית ורפואית. כמו כן, הוא טבע את הסיסמה "Turn on, tune in, drop out" (הדלק, התעורר, נשור).
קריירה אקדמית
לירי נולד בעיירה ספרינגפילד שבמדינת מסצ'וסטס. בשנת 1943 השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אלבמה, תואר שני בשנת 1946 באוניברסיטת מדינת וושינגטון, ובשנת 1950, בגיל 30, השלים את עבודת מחקר הדוקטורט שלו (Ph.D.) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כמו כן כיהן כמרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1959–1963.
היה נשוי כשנה לננה פון שלברוג, אמה של אומה תורמן.
מחקר הפסיכדליה
תפנית בחייו של לירי חלה בשנת 1957 בעקבות טיול במקסיקו כשניסה פטריית פסילוסיבין. הוא טען כי "בחמש שעות למדתי על המוח האנושי, על פסיכולוגיה ועל התודעה האנושית יותר ממה שלמדתי במשך 15 שנים באוניברסיטה" ובעקבות החוויה, כשחזר להרווארד החל את "פרויקט פסילוסיבין הרווארד" (Harvard Psilocybin Project) יחד עם שותפו רם דאס. יחד הם חקרו את השפעותיה של הפסילוסיבין ומאוחר יותר הם חקרו את השפעותיו של סם האל אס די יחד עם בוגרי אוניברסיטה נוספים. השימוש בסם זה בארצות הברית נאסר בהמשך על פי חוק (בשנת 1968).
לירי טען כי אל אס די, בשימוש נבון של מינון נכון והדרכה מקצועית, יכול להוביל לשינויים התנהגותיים משמעותיים. כך הוא טען שניתן להשתמש בסם בצורה מבוקרת ולהגיע להשפעות שאליהן שואפים המטופלים.
בניסויים שביצע במסגרת הפרויקט, הוא לא גילה השפעות כמו נטיות התאבדות, פסיכוזות, ונראה שאפילו לא "טריפים רעים". מטרותיו העיקריות של המחקר היו מציאת דרך יעילה לטיפול בבעיית האלכוהוליזם, וטיפול פסיכולוגי בפושעים. דפוס חוזר אצל משתתפי מחקרו היה דיווח על השפעות ארוכות טווח ואפילו תמידיות של חוויות רוחניות עמוקות ששינו את חייהם באופן חיובי.
מחקריו בהרווארד הופסקו בשנת 1963 כשגורמים מסוימים היו מודאגים מאופי המחקרים הבלתי מקובל. הורי הסטודנטים פנו בתלונות כי המחקר משחית את ילדיהם בעזרת סמים הזייתיים. לירי ודאס העתיקו את מיקום ניסוייהם למעון בניו יורק.
אחד מפרסומיו החשובים של לירי הוא "מודל שמונת מעגלי התודעה" של המוח האנושי. על פי מודל זה, הרוב המכריע של העולם חווה במשך כמעט כל חייו רק את ארבעת המעגלים הראשונים. כדי לעבור ממעגל אחד למעגל התודעתי שמעליו, על האדם לפרוץ גבולות תודעתיים מסוימים. מעגל התודעה החמישי שלטענתו של לירי מסגל לאדם את ההתפתחות המוחית שתאפשר לו חיים בחלל החיצון, נגיש מאוד לאדם הפשוט. זאת בעזרת התעלות רוחנית דתית (אפשרי כנראה בכל דת שאדם דובק בה), פעולות נשימה ויוגה, או חוויה של העדר גרביטציה. כל אלו הן טכניקות שבעזרתן ניתן להפעיל את מעגל התודעה החמישי; רבים חווים אותו לרגעים ספורים במשך החיים.
על-פי לירי, קיימות טכניקות (קשות יותר ליישום ודורשות הרבה יותר מיומנות) להגיע גם למעגלים שמעל המעגל החמישי, אך הוא מציע מפתחות נרקוטיים לכל אחד ואחד ממעגלי תודעה אלו. לדוגמה אלכוהול יכול לשמש כמפתח לפתיחת המעגל השני של התודעה (שאותו כל אדם בוגר חווה בעבר כאמור. האדם הממוצע חי בבגרותו את מעגל התודעה הרביעי), המעגל האמוציונאלי-טריטוריאלי - זהו השלב ההתפתחותי במוח בו האדם בגיל מוקדם מעצב אפיונים מסוימים של דמותו. מעגל זה מנצל את אופן פעולת המוח האנושי לתקשור עם העולם (מקביל בצורה זו או אחרת לשלב האנאלי של פרויד). כאמור אלכוהול יכול לשמש כמפתח ולהחזיר את תודעתנו לשלב זה. דוגמה נוספת היא הקנביס המסוגל, על-פי לירי, להוות מפתח למעגל התודעה החמישי.
השפעתו
יותר מהכל השפיע טימותי לירי על האופן בו אנו תופסים פסיכדליים ועל אופן ההתמודדות איתם, הוא טבע את המונח Set and Setting, המתייחס להלך הרוח של האדם בשעות והימים המקדימים לחוויה, אישיות, הכנה, ציפייה וכוונה (SET) ולסביבה המוחשית, התרבותית והחברתית (SETTING) בה האדם הולך לעבור את החוויה.
ללירי הייתה השפעה על יוצרים בשנות השישים. ג'ון לנון טען כי הושפע ממנו בכתיבת שירו הפסיכדלי Tomorrow Never Knows. לירי אף היה נוכח בהקלטת שירו של לנון "תנו צ'אנס לשלום" במונטריאול, ושמו גם נזכר בשיר.
הקשר הבולט ביותר בין לנון ללירי, הוא בשיר "Come Together״. לירי ביקש מלנון לכתוב לו זמריר שילווה את מסע הבחירות שלו למושלות קליפורניה, אך לנון הצליח לכתוב במקום את Come Together, שלא התאים למטרה. לירי נפסל זמן קצר לאחר שהגיש את מועמדותו והשיר נהפך לחלק מהאלבום "Abbey Road".
שתי השורות הראשונות בשירו של ג'ורג' האריסון, "כל הדברים הם בני חלוף" הן ציטוט מפואמה של לירי בשם "All Things Pass".
במחזמר "שיער" נזכר שמו של לירי בשירים "Manchester England" ו-"Let the Sunshine In" (תנו לשמש יד) – "Answer for Timothy Leary, dearie".
שמו מופיע גם בשיר "Legend Of A Mind" של המודי בלוז בו נכתב: "טימותי לירי מת" ולאחר מכן קול תשובה "לא, לא, לא, לא הוא מביט החוצה". בנוסף, בשירם של להקת המי "The Seeker" נזכר שמו כאדם שגיבור השיר פונה אליו.
להקת ההבי מטאל "נוורמור" (Nevermore) כתבה אודותיו שיר הנושא את שמו, "Timothy Leary", שהופיע באלבומה הראשון, "Nevermore" (1995).
מותו
לירי נפטר בשנת 1996 בעקבות סרטן הערמונית. לירי לא רצה לטפל בסרטן, ובחר במוות, אשר אותו הגדיר כחויה שהוא רוצה לחוות. טרם מותו כתב ספר בשם "Designed for dying" עם פרספקטיבה חדשה לגבי נושא המוות. לאחר מותו, ולבקשתו, פוזרו שבעה גרם מהאפר של גופתו בחלל, בעזרת טיל.
פלנקס
היסטוריה
הפלנקס היא מבנה טקטי המתבסס על מסה גדולה של לוחמים רגליים כבדים נושאי רמחים שנוצרה במטרה להכריע את האויב בעזרת מספר החיילים הרב שיש בה, ולא בעזרת טקטיקה מתוחכמת. ברוב המקרים, החיילים בעלי השריון הכבד ביותר בצבא הרכיבו את הפלנקס. כלי הנשק המועדף על הפלנגיטים הייתה חנית ארוכה.
הפלנקס בתקופת יוון הקלאסית
פריחתה המחודשת של הפלנקס הייתה באירופה. היא החלה ביוון העתיקה והחליפה את חיל המרכבות בתור החיל הראשי. החיילים שהרכיבו את הפלנקס היוונית ידועים בשם הופליטים. הפלנקס היוונית הייתה גדולה למדי ופוליס גדולה הייתה יכולה להציב עד 10,000 הופליטים בקרב בודד. הפלנקס הייתה מקובלת בכול רחבי יוון, למעט תסליה שבה חיל הפרשים תפס את הבכורה.
לוחמי הפלנקס היו לבושים להגנתם בשריון, קסדה ומגני שוקיים עשויים ברונזה. בנוסף החזיק ההופליט בידו השמאלית מגן עגול גדול בשם אספיס. נשק ההתקפה העיקרי הייתה חנית דקירה בשם דורי ובנוסף לה נשאו הלוחמים חרב בשם קסיפוס בתור נשק משני.
עומקה של פלנקס טיפוסית מהתקופה הקלאסית היה 8 - 12 שורות. יחד עם זאת במקרים מסוימים תבאנים הקימו מערך מפלצתי בעומק של 50 שורות בראשותו של אפמינונדס.
טקטיקות לחימה
הטקטיקה הייתה פשוטה למדי: שני הגושים התקרבו אחד לשני, התנגשו וקיימו קרב דחיפות תוך כדי ניסיון לדקור למוות את היריב. בדרך כלל הגוש העמוק יותר ניצח מכוח המסה שלו. היות שהחייל החזיק את המגן ביד שמאל, ההופליטים נטו לנוע ימינה לאורך הקרב, על מנת להכניס את פלג גופם הימני החשוף מתחת למגן של החייל שכן. לכן האגף הימני נחשב למובחר ושם הוצבו החיילים האמיצים ביותר, השורה הראשונה השנייה והאחרונה נשמרו לעשירים והמכובדים שבלוחמים והשורות הפנימיות נשמרו לנחותים שבלוחמים.
למרות שהפלנקס נראה כמו גוף מגושם, הוא היה בעל יכולת ניידות רבה בשטח פתוח והסתערותה בדרך כלל הייתה מצליחה לשבור התנגדות של חיילים קלים יותר.
הפלנקס המוקדוני
החיילים שהרכיבו את הפלנקס המוקדונית ידועים בשם פזטיירוי. בניגוד לפלנקס היווני, המקדונים תחת פיליפוס השני נערכו בפלנקס שונה במעט. את הפלנקס הזה ירשו הממלכות ההלניסטיות והוא היה מקובל עד הכחדות הממלכה ההלניסטית האחרונה. פיליפוס השני שכבש את יוון בסוף המאה ה-4 לפנה"ס הכניס מספר שכלולים למערך היווני:
הרווח בין החיילים בשורה היה כ-45 ס"מ או אף קטן מזה והמרחק בין השורות היה כפול מזה. הסריסות הזדקרו לפני מערך זה בצפיפות רבה כשהסריסות של השורות האמצעיות בולטות לפני השורה הראשונה.
לרוב לבשו המקדונים לגופם שריון קל, כשריון בד שהורכב משכבות רבות של פשתן שהודקו יחד. השריון היה קל ואפשר גמישות ויחד עם זאת היה מספיק חזק כדי לשמור על גופו של החייל מחצים ומשיסוף עם חרב. יחד עם זאת, לא עמד השריון בדקירת חנית או חרב. לפעמים היה בשימוש שריון עמיד יותר עשוי ארד שהיה מקובל עוד בתקופה הקלאסית, אך הוא היה נדיר יחסית. לראשם חבשו קסדה בסגנון פריגי שהייתה דמוית חרוט עם כרבולת הנוטה קדימה בקצה. קסדה אחרת שהייתה מקובלת גם כן היא בסגנון הבויאוטי שלה צורת כובע רחב שוליים.
טקטיקות לחימה
יחידת הייסוד של הפלנקס הייתה "לוכוס" המורכב מ-16 לוחמים שהרכיבו טור אחד. 16 טורים הרכיבו סינטגמה והיא היחידה הטקטית הבסיסית של הפלנקס. 4 סינטגמות כונסו לכיליארכיה בת 1000 חיילים לערך ו-4 כאלה היו סטרטגיה (ידוע גם בשם פלנגריה) ובה קצת למעלה מ-4,000 לוחמים.
הפלנקס לאחר קריסת האימפריה הרומית
אחרי קריסתה של האימפריה הרומית, נזנח מערך הפלנקס לטובת האבירים, אך גם הם גילו עד מהרה את יתרונות המערך ולא אחת ירדו מסוסיהם על מנת להילחם במערך זה. פלנקס הייתה מפלטם של העמים העניים שלא היו להם אבירים בכמות גדולה. דוגמה לאומה כזאת היא שווייץ שהפלנקס שלה, הידועה בשם "בטליה" הצליחה להביס את האבירים האוסטרים ולשחרר את שווייץ מעול הכיבוש. גם הסקוטים השתמשו בשיטה דומה, שנקרא "סקילטרון" על מנת להביס את האבירים האנגליים.
טקטיקה
פלנקס הייתה המערך החזק ביותר של ימי הקדם, ואפשר היה להכריעו רק אם הפלנקס הותקפה באגפיה או אם שורותיה השתבשו. בשטחים מישורים הפלנקס הביאה לידי מיצוי את יכולה, בגבעות ובגאיות יתרונם קצת התמסמס, ואילו בשטחים הררים או מבותרים הם לא היו יעילים לחלוטין. לעיתים בשטחים כאלו הם הושארו בעורף, וחיילים קלים או בינוניים עשו את העבודה.
צורת הלחימה
בקרב הפלנקס נעה כגוש אחד לעבר האויב, כאשר התנועה הסופית לקראת ההתנגשות הייתה עשויה להתבצע בריצה (על מנת להגביר את עצמת הפגיעה באויב), השורות הקדמיות החזיקו את חניתותיהן בצורה אופקית והאחוריות אנכית. מיד עם תחילת המגע לחצו השורות האחוריות קדימה על מנת לסייע בהבקעת מערך האויב מחד, ולסתום פרצות ולמנוע חדירה של האויב מאידך. הקרב בין שני מערכי פלנקס כלל הרבה דחיפות, כאשר כל צד מנסה לדחוף את הצד השני. האבדות היו בדרך כלל קטנות, בגלל השריון הכבד והעדר מרדף. אנשי הפלנקס יכלו על פי פקודה להסתובב לכל כיוון, אבל לא יכלו בו זמנית להילחם לשני כיוונים שונים.
בהתחלה השימוש של הפלנקס היה דואלי. הלוחמים התכנסו למבנה זה על מנת להילחם הן נגד חיילים רגלים אחרים ונגד הפרשים. המבנה היה יעיל במיוחד נגד פרשי האויב, כי הסוסים פחדו מקיר החניתות שהזדקף לעומתם.
יתרונות
היתרון הבולט של הפלנקס על פני מערכים אחרים טמון באימון המועט שזקוק לו החייל. בנוסף, המבנה הפשוט המבוסס על גוש מרובע גרם למוגי הלב להילחם, כי הם לא היו יכולים לסגת מהמערך. בדרך כלל החיילים הוותיקים הרכיבו את שתי השורות הראשונות ואת השורה האחרונה על מנת לדחוף את הפלנקס קדימה.
יתרון נוסף הוא, שחיילים פחות מיומנים יכלו לעמוד כנגד חיילים חזקים ומיומנים מהם (שלא היו במערך דומה). זאת בשל המבנה העוצמתי והכמעט בלתי חדיר של מערך הפלנקס.
חסרונות
לצד היתרונות היו לפלנקס מספר מגרעות שבגללן הרומאים זנחו את המערך לטובת הלגיון. הפלנקס מגושמת מאוד בקרב. על מנת לשמור על מבנה השורות, החיילים חייבים להיצמד אחד לשני והמבנה נטה להשתבש אם החיילים היו צריכים לנוע במהירות או אם הגיעו לקרקע טרשית. המערך השתבש לחלוטין אם הם היו צריכים לפעול ביערות או בהרים, או בשטחים מבותרים. במקרים כאלה, ההופליטים היו מובסים בקלות על ידי החיילים הקלים.
מגרעת חמורה נוספת של הפלנקס, שנובעת מהמגרעת הראשונה היא חשיפת האגפים. בגלל הנוקשות של המערך, החיילים היו יכולים להילחם רק נגד אויב שנמצא לפניהם והתקשו מאוד לענות לאיומים שבאו מהאגפים. כתוצאה מכך, הפלנקס הייתה זקוקה להגנה תמידית מצידם של חיילים קלים או פרשים על אגפיה, פן תתמוטט וחייליה יטבחו.
צרה נוספת, אם כי קטנה יותר הייתה במספר האנשים שהיה צריך לשלב במערך, על מנת לפרוס אותו בחזית ארוכה. בגלל העומק הרב שעמד לפחות על שמונה, שש עשרה ולעיתים הגיע עד לשלושים ושניים לוחמים בטור עורפי, היה צורך באלפי ולעיתים בעשרות אלפי לוחמים, על מנת לייצב חזית בת קילומטר או שניים.
בעת המודרנית
הרעיון הבסיסי שעמד מאחורי הפלנקס - גוש גדול של חיילים המגנים על עצמם בחניתות שרד את העת העתיקה והיה בשימוש צבאות העולם עד המאה ה-19. בימי הביניים תפקידי המערך היו דומים לאלה שהיו לו בעת העתיקה ואילו בעת החדשה הריבוע, שהוא למעשה פלנקס המורכבת מחיילים החמושים ברובים מכודנים, נועדו לבלום התקפות פרשים. עם כניסתם של פגזים נפיצים ומכונות ירייה לא היה צורך בקיר חניתות על מנת להדוף את פרשי האויב והאבדות שנגרמו לפלנקס כתוצאה מירי היו חמורות עד כדי כך שהשימוש במערך נזנח.
מיס סייגון
מיס סייגון (באנגלית: Miss Saigon) הוא מחזמר שנוצר על ידי קלוד-מישל שנברג ואלן בובליל, המבוסס חלקית על האופרה "מאדאם באטרפליי" של ג'אקומו פוצ'יני, ומביא באופן דומה סיפור רומנטי-טרגי על אישה אסיאתית שננטשה על ידי המאהב האמריקאי שלה. העלילה במחזמר עברה לסייגון בסוף מלחמת וייטנאם, ועוסקת ברומן בין חייל אמריקאי ובחורה וייטנאמית.
העלאה ורקע
המחזמר הועלה לראשונה בתיאטרון דרורי ליין בלונדון בספטמבר 1989, זכה להצלחת ענק וירד אחרי יותר מ-4,000 הופעות, באוקטובר 1999. במקביל עלה בתיאטרון ברודוויי בשנת 1991, ושיחק לאחר מכן בערים רבות אחרות. לפני עלייתו מחדש בלונדון 2014, נטען כי "מיס סייגון" קבע שיא עולם חדש למכירת כרטיסים ליום הפתיחה. הצגה זו היא ההצלחה הגדולה השנייה של שנברג ובובליל, לאחר "עלובי החיים" ב-1985. נכון ל-2017, מיס סייגון עדיין מוצג בברודוויי.
ההשראה לכתיבת המחזמר הייתה תמונה עם כיתוב, ששנברג מצא במקרה במגזין. בתמונה נראית אם וייטנאמית שהשאירה את הבת שלה בשער היציאה של בסיס חיל האוויר "טאן סון נוט" בסייגון, לקראת עלייתו על מטוס בדרך לארצות הברית, שם עמד לאסוף אותה אביה, חייל משוחרר. שנברג ראה את האם כקורבן האולטימטיבי, שמוכנה להקריב את אושרה על מנת לספק לבתה חיים טובים יותר, מה שהניב את הרעיון המרכזי לעלילה של "מיס סייגון".
הקטע הבולט במחזמר כולל את הפינוי של האמריקנים במסוק מגג השגרירות בסייגון בזמן שקהל וייטנאמים נטושים צורחים בייאוש, מצעד הניצחון של המשטר הקומוניסטי החדש וסצנת מועדוני הלילה המטורפת בעת התבוסה.
עלילה
סייגון, אפריל 1975, השבועות האחרונים של מלחמת וייטנאם. במועדון "ארץ החלום" מתקיימת תחרות יופי. בין הבנות מופיעה גם הנערה הווייטנאמית קים בת ה-17, שמבלה את הלילה הראשון שלה שם. אחד האורחים, החייל האמריקאי הצעיר כריס, נמשך אליה. ידידו ג'ון קונה מבעלי הבר (המכונה "המהנדס") ראש טבעת על מנת לתת לכריס לבלות ליל אהבים עם קים. שניהם מתאהבים, אבל האושר הוא קצר מועד: המצב הצבאי בסייגון מגיע לסופו, וכריס עוזב אותה עם המסוקים האמריקאים שנחתו בעיר. זמן קצר לאחר מכן, כוחות הוייטקונג נכנסים לסייגון.
שלוש שנים מאוחר יותר. קים ילדה לכריס ילד בשם טאם וחיה את חייה תחת הדיקטטורה של השליטים החדשים. היא עדיין מאמינה בחזרתו של כריס, שאינו יודע דבר על בנו. יום אחד, מצווה בן דודה של קים, טְהוי, שנעשה לקומיסר בממשלה הקומוניסטית החדשה, לחפש אחר קים, אשר שודכה לו בגיל שלוש עשרה, על מנת לממש את נדר הנישואין. כאשר קים מסרבת לו, הוא מתרתח. לאחר שהיא מציגה בפניו את בנה, הוא מנסה בכעס להורגו. בייאושה, קים יורה בו ונמלטת עם "המהנדס" ואלף פליטים אחרים בספינה לבנגקוק.
בארצות הברית, כריס עתה נשוי לאלן האמריקאית והקים חיים חדשים, אבל לא יכול לשכוח את קים ואת וייטנאם. שוב ושוב הוא מתייסר מסיוטים. בכנס על גורלם של ילדים וייטנאמיים אמריקאים, "בּוּי דּוֹי", כריס סוף סוף לומד מחברו ג'ון כי קים עדיין בחיים וכי יש לו בן. הוא מחליט לעשות מעשה וטס יחד עם אלן וג'ון לבנגקוק כדי לראות את ילדו. קים המאושרת לומדת על הגעתו ומספרת ל"מהנדס" שכריס בא לקחת את שלושתם לאמריקה. הוא חושב שזו ההזדמנות שלו לממש את "החלום האמריקאי", וקים היא הכתובת שלו לכך. קים עוברת סיוטים על השעות האחרונות עם כריס לפני שעזב: מאות ווייטנאמים מסתערים על שגרירות ארצות הברית, מבקשים נואשות לצאת מווייטנאם וצופים בחוסר אונים איך המסוק עוזב בלעדיהם, אבל כריס לוקח את קים לגג השגרירות.
במציאות, קים רצה למלון שבו שוהה כריס. היא מלאה בציפייה לפגישה המחודשת ורוצה להפתיע אותו בחדרו. אבל שם היא פוגשת את אשתו של כריס, אלן, שאומרת לה את האמת על החיים החדשים של כריס. קים יוצאת מהמלון נסערת ונואשת. אלן מספרת מאוחר יותר לכריס על המפגש שלה עם קים ושואלת אותו האם החליט בינה לבין קים. כריס חושף בפניה את האירועים הדרמטיים בסייגון ואומר לה שעכשיו היא מרכז חייו. לאחר מכן החליט לתת לבנו לחיות עם אמו בבנגקוק ולתמוך בהם מבחינה כלכלית. קים, לעומת זאת, לא רוצה יותר מאשר לתת לבנה לגדול בבית מוגן בארצות הברית. כאשר כריס, אלן וג'ון מתארחים אצל קים, היא רואה רק דרך אחת להעניק לבנה חיים טובים יותר: היא מתאבדת ומתה בזרועותיו של כריס.
ג'י איי ג'יין
ג'י איי ג'יין (באנגלית: G.I. Jane) הוא סרט דרמה ופעולה משנת 1997 בבימוי של רידלי סקוט ובכיכובם של דמי מור, ויגו מורטנסן, אן בנקרופט, ג'יימס קאביזל וסקוט וילסון.
עלילה
במהלך שימוע לאישור מועמדותו של תיאודור הייז לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית מתחה הסנאטורית ליליאן דהייבן (בנקרופט) ביקורת על שילובן של נשים בצי ארצות הברית. לאור זאת ובמטרה להבטיח את אישור מינויו של הייז מושגת עסקה בין הסנאטורית לפיקוד הצי כי אישה תוכל להתקבל למסלול ההכשרה של יחידת העילית של הצי, אריות הים. מפקדי הצי משוכנעים ששיעור הנשירה הגבוה במסלול ההכשרה המפרך, העומד על 60 אחוזים, יבטיח את כישלון המועמדת. הסנאטורית מציעה את ההזדמנות ללוטננט ג'ורדן אוניל (מור), קצינה במודיעין צי ארצות הברית, שמצידה מתנדבת למשימה. עם הגעתה לבסיס ההכשרה של היחידה בישר מפקד הקורס, קפטן סאלם (וילסון), לאוניל כי רף מיוחד נקבע עבורה במטרה להתאים את המסלול לנשים. עם תחילת ההכשרה מתברר לאוניל שהמדריך הראשי, רב מלחים ג'ון ג'יימס ארגייל (מורטנסן), מתנגד לשילוב נשים ביחידה ובכוונתו להקשות עליה את המסלול ככל יכולתו. אוניל, מצידה, החליטה לדרוש כי תוכשר לצד הגברים בהתאם לרף שנקבע להם. לצד ההתמודדות עם קשיי המסלול וההשתלבות בצוות לוחמים, אוניל נדרשת להיאבק בשוביניזם, אינטריגות פוליטיות ועם הסיכונים שבפעילות המבצעית, שכן צוות הטירונים בפיקוד ארגייל נשלח ללוב לחלץ כוח מרגימנט הריינג'רס ה-75 שמשימתו היא לחלץ שרידי לוויין שהתרסק.
מרדכי לובצקי
קריירה
לובצקי החל את דרכו בגיל 16 במחלקת הנוער של מכבי חיפה, לשם נקרא על ידי חבריו לקבוצה. השתלב לראשונה בקבוצת הבוגרים בשנת 1964, ומאז שיחק במשך 6 עונות כאשר לזכותו 160 משחקי ליגה, בהם כבש שלושה שערים. במקביל למד לתואר ראשון לכלכלה וניהול בטכניון וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה. מרצו אף קרא לו לעזוב את קריירת הספורט ולשמש לו כעוזר.
בין השנים 1969 ל-1971 הופיע לובצקי 3 פעמים במדי נבחרת ישראל. את הופעת הבכורה שלו ערך במשחק מול נבחרת אוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970. לובצקי נבחר להיות נציגה השלישי של מכבי חיפה, יחד עם חבריו לקבוצה ישעיהו שווגר ודני שמילו רום, שזומן על ידי המאמן עמנואל שפר לסגל הנבחרת למונדיאל 1970, וזאת בתקופה שהמעיטו לשתף שחקנים מחיפה בנבחרת, בה הייתה עדיפות מובהקת לשחקנים מהמרכז. איתרע מזלו ומספר ימים לפני נפצע וזאת לאחר שכבר הספיק להצטלם לתמונות כוכבי המונדיאל.
לאחר שמכבי חיפה הייתה חייבת סכום כסף ללובצקי, החליט שלא יוותר הפעם ויחפש קבוצה אחרת. מועדוני הצמרת בורוסיה דורטמונד והרטה ברלין מהבונדסליגה התעניינו בשחקן. לובצקי סיכם על שכר ותנאים, והודיע לראשי דורטמונד שיחתום בברלין. כאשר שב לקבוצה, נדהם לגלות שהרטה ברלין החתימה שחקן אחר במקומו. לובצקי חזר למכבי חיפה וגילה שזו כבר לא מעוניינת בו. לובצקי נסע להתגורר ולשחק בדרום אפריקה, בקבוצת הלניק מקייפטאון, בה זכה במספר תארים.
באותן השנים בארץ, היה לובצקי שותף להכנסת שלטי פרסומת על כר הדשא באצטדיונים בארץ. עד סוף שנות ה-60, לא נעשה שימוש פרסומי מסוג כזה. שותפו לרעיון, שהיה שחקן בכיר בארץ, נישל אותו מחלקו ברווחים.
משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית
משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית (באנגלית: Executive Office of the President of the United States, בראשי תיבות: EOP או EOPOTUS) מורכב מצוותים של נשיא ארצות הברית וצוותי עזר המדווחים לנשיא. מנהל משרד הרשות המבצעת הוא ראש סגל הבית הלבן. כמות אנשי סגל הבית הלבן עלתה בצורה משמעותית משנת 1939.
היסטוריה
ב-1939, במהלך כהונתו השנייה של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הונחו היסודות לסגל הבית הלבן המודרני. בהתבסס על ההמלצות של ועדה נשיאותית שהורכבה ממומחים בתחום מדע המדינה ומינהל ציבורי, רוזוולט הצליח לקבל את אישור הקונגרס למהלך. השינוי כלל את יצירת משרד הרשות המבצעת, אשר דיווח ישירות לנשיא. המשרד כינס תחתיו שתי תת-יחידות: משרד הבית הלבן ולשכת התקציב, שהחלה לפעול עוד ב-1921 והייתה במקור חלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפני שעברה לחסות משרד הרשות המבצעת. החל משנת 1970 שונה השם ל"משרד הניהול והתקציב". בתחילה היה הגידול בצוות מתון יחסית, אך הדבר הניח את היסודות לצוותים גדולים ומורכבים יותר במהלך כהונותיהם של יורשיו של רוזוולט. מאמציו של רוזוולט בנושא ראויים לציון, בניגוד לאלה של קודמיו בתפקיד. במהלך המאה ה-19 היו לנשיאים משאבי סגל מוגבלים. לתומאס ג'פרסון היה שליח אחד ומזכיר אחד לרשותו, שניהם קיבלו שכר על ידי הנשיא באופן אישי. רק ב-1857 הקונגרס אישר תקציב (2,500 דולר) על מנת להעסיק פקיד אחד. עד כהונתו של יוליסס ס. גרנט (1869-1877), גדל הסגל לשלושה. עד 1900, כלל סגל הבית הלבן "מזכיר לנשיא", שני עוזרי מזכיר, שני פקידים, קצרן ו-7 אנשי סגל נוספים. תחת כהונתו של וורן הרדינג, גדל הסגל ל-31, אף על פי שרובם היו פקידים. בכהונתו של הרברט הובר, נוספו שני מזכירים נוספים לנשיא באישור הקונגרס, אחד מהם יועד להיות דובר הבית הלבן של הובר. בשנים 1933–1939, הורחבו עוד יותר היקף הסמכויות והמדיניות של הממשל בתגובה לשפל הגדול. רוזוולט נעזר בצוות מומחים שהיו כפופים ישירות אליו, אך מכיוון שלבית הלבן היה מחסור תקציבי ליצור תקנים חדשים, הם מונו לתפקידים בתוך סוכנויות ממשלתיות שונות ומשם קיבלו את משכורתם.
מ-1939 ועד היום, המצב השתנה באופן דרמטי. יחידות חדשות הוקמו בתוך משרד הרשות המבצעת, חלק בעקבות חקיקת חוקים וחלק בעקבות צו נשיאותי. חלק מהיחידות החשובות ביותר הן מועצת היועצים הכלכליים (1946), המועצה לביטחון לאומי (1947), משרד נציב הסחר (1963), המועצה לאיכות הסביבה (1970), המשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה (1976), משרד המנהלה (1977) והמשרד הלאומי למדיניות בקרת סמים (1989). תחת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש נוספו יחידות נוספות כמו המשרד לביטחון המולדת (2001), שבהמשך הפך למשרד בקבינט. קשה למצוא הערכות מדויקות לגבי גודל התקציב של משרד הרשות המבצעת. רבים מאנשי הסגל של המשרד "מושאלים" ממחלקות אחרות וסוכנויות פדרליות, והוצאות התקציב לרוב נזקפות באותן מחלקות אחרות, לדוגמה חלק מהוצאות משרד הצבא של הבית הלבן מגיעות מסגל מחלקת ההגנה. הערכות מדברות על 2,500-2,000 עובדים במשרד הרשות המבצעת עם תקציב של 300–400 מיליון דולר.
מבנה ארגוני
הסגל הבכיר במשרד הרשות המבצעת מכונה "עוזר לנשיא", הסגל ברמה השנייה מכונה "סגן עוזר לנשיא" והסגל ברמה השלישית מכונה "עוזר מיוחד לנשיא".
צופן אתב"ש
כתב אתב"ש, הנקרא גם "צופן אתב"ש", הוא צופן החלפה. בצופן זה מוחלפות האותיות הראשונות בסדר האלפבית העברי באותיות האחרונות בו. לפי כלל הא-ת ב-ש, אל"ף מוחלפת באות ת"ו, בי"ת מוחלפת באות שי"ן, גימ"ל מוחלפת באות רי"ש וכן הלאה. הרעיון הוא לחלק את עשרים ושתיים אותיות האלפבית העברי (לא כולל אותיות סופיות) לשני טורים מקבילים - האחד מתחיל מאל"ף והשני מתחיל מת"ו כבתמונה משמאל:
במקום כל אות במילה אותה מצפינים, כותבים את האות המקבילה בטור ההפוך. לפיכך במקום המילה "שלום" נכתוב "בכפי". הפענוח נעשה בדרך זהה.
בצופן החלפה, כאשר ידוע ההיסט, דהיינו הטבלה המתוארת, מלאכת הפענוח קלה מאוד. קל לפצח כתב שהוצפן בהצפנה שכזו, גם אם לא ידוע ההיסט מראש, מכיוון שלכל אות במקור קבועה אות מסוימת בכתב המוצפן, ואות זו היא בהיסט קבוע. את ההיסט ניתן להשיג על ידי ניתוח תדירויות מופע של כל אות ואות, למשל האות ו והאות ה מופיעות בדרך כלל בתכתובת עברית בתדירות גבוהה בהרבה משאר האותיות שבתכתובת. לרוב, כאשר המסר מספיק ארוך, די לפענח אות אחת, (למשל, זו בעלת תדירות ההופעה הגבוהה ביותר באותה שפה), וממנה לחשב את ההיסט.
מכיוון שיש 22 אותיות ראשיות (לא סופיות) בכתב העברי, קל להציג את הצופן בטבלה כך:
צופן אתב"ש במקרא ובדברי חז"ל
מפרשי המקרא מייחסים את השימוש בצופן אתב"ש כבר לספר ירמיהו, בו במקום אחד מתנבא ירמיהו:, ובמקום אחר: . המפרשים שם כותבים לֵב קָמָי הוא כשדים לפי סדר אתב"ש. ובמקום אחר:. תרגום יונתן ומפרשים אחרים עומדים על כך שכוונת הנביא במילה ששך היא לבבל בצופן אתב"ש. וכן ישנו אזכור בברייתא של ל"ב מידות שהאגדה נדרשת בהן (מידה כ"ט): "אם לתמורת האותיות, הרי כבר נאמר הנני מעיר על בבל ועל יושבי לב קמי".
קיימות עדויות שחז"ל השתמשו בו לעיתים גם כדי להסתיר משמעות מילים בעלות אופי רגיש, או במילים אחרות להצפנה. דוגמה לכך היא הסברם לפיסת היד שכתבה על כותל טרקלינו של בלשאצר, בעת משתה בלשאצר, את המילים . בספר דניאל כתוב: דהיינו שהבבלים לא היו מסוגלים להבין את הכתוב. האמורא רב מסביר מדוע לא יכלו לקרוא זאת (סנהדרין כ"ב): "בגימטריא איכתיב להון: יטת יטת אדך פוגחמט". כלומר המילים שנכתבו על הקיר היו במקור מוצפנות בצופן אתב"ש, ולא כפי שכתוב בספר דניאל המספר לנו את משמעותן לאחר הפיענוח.
צפנים נוספים של חילופי אותיות
צופן אתב"ש הוא רק אחד ממשפחה של צורת כתיבה או החלפה מקראיים קדומים, בהם נעשה שימוש בנביאים, במדרש ובתלמוד. בהם אבג"ד, אטב"ח, אלב"ם, אח"ס בט"ע, אי"ק בכ"ר. אך בניגוד לצופן אתב"ש שאינו כולל את חמש האותיות הסופיות, צפנים אלו כוללים אף את הסופיות. בצורות כתיבה אלו נעזרו חז"ל כדי להטות את פירוש המקרא מהדרך הרגילה ולהראות כוונה צדדית אחרת. אתב"ש הוא המפורסם מבין שיטות החלפת האותיות התלמודיות ומוזכר במסכת שבת דף ק"ד עמוד א'. דוגמאות; נאמר במדרש: "ולא קרב זה אל זה" (שמות י"ד) אל תקרי ולא קרב אלא ולא קרא זה אל זה". כאן התבצעה החלפה של הבי"ת באל"ף לפי כתב אבג"ד. וכן בתלמוד בבלי מסכת כתובות ס"ז: "אל תקרי גדיותיך אלא גוויתיך". לפי חילוף בכתב אטב"ח גזד"ו, הדל"ת מתחלפת בו"ו.
צופן א"ט ב"ח
העיקרון המנחה של צופן זה הוא החלפת אותיות בעלות ערך מספרי כולל של עשר / מאה / אלף. כאשר האותיות ה,נ,ך, שאין להן בן זוג מאותה המשפחה, מתחלפות ביניהן.
כגון: 10 = 1+9, 2+8, 3+7.
100 = 10+90, 20+80.
1000 = 100+900, 200+800.
צופן א"ב ג"ד
זהו צופן החלפה פשוט, שבו כל אות מוחלפת בזו הבאה אחריה (צופן קיסר בהיסט 1). צופן זה משמש בצדו האחורי של קלף המזוזה, שבו יש כותבים (כמובא אצל הרי"ף והרא"ש) על המזוזה מאחורי המילים "ה' אלהינו ה'" (המופיעות בפסוק "שמע ישראל") את הצפנתן בצופן א"ב ג"ד: "כוזו במוכסז כוזו".
צופן אתבש באלפבית לטיני
צופן אתב"ש אלפבית לטיני יהיה כדלהלן:
מכיוון שהאלפבית הלטיני מכיל 26 אותיות, דרך קלה ומהירה להציג את הצופן היא כזו:
סימני מועדים לפי א-ת ב-ש
אתב"ש הוא גם נוטריקון - דרך נוחה לזכירת ימי השבוע בהם מתקיימים חגי ומועדי ישראל. בשולחן ערוך, חלק אורח חיים סימן תכ"ח סעיף ג', כתב "סימן לקביעת המועדים א"ת ב"ש ג"ר ד"ק ה"צ ו"פ. פירוש ביום א' של פסח יהיה לעולם תשעה באב. ביום ב' בו שבועות, וביום ג' בו ראש השנה, ביום ד' בו קריאת התורה שהוא שמחת תורה, ביום ה' בו צום כיפור, ביום ו' בו פורים שעבר". לא נזכרת מקבילה ליום השביעי של פסח; בדורות האחרונים הוצעו ימים מקבילים.
כפי שמוצג בטבלה הבאה:
שימושים נוספים
צופן אתב"ש משמש גם במיסטיקה היהודית וגם כאקרוסטיכון בפיוטים. שימוש נוסף בצופן החלפה הוא בחירת שמות משפחה. כאשר נדרשו יהודים לבחור לעצמם שמות משפחה היו שנעזרו באחד מצופני ההחלפה דוגמת אתב"ש. לפעמים החליפו כל אות שלישית, חמישית, שביעית ואות האחת עשרה שאחריה או לפניה, דהיינו אותיות אי זוגיות ואותיות בעלי ערך קדוש. למשל: "וייל" – "לוי", בשם זה ההיסט בן 5 אותיות מהסוף, האות למ"ד אינה מתחלפת, האות יו"ד מתחלפת באות ו"ו (היסט של 5), האות יו"ד באות "יו"ד. או סג"ל – לוי (סגן-לויה), האות סמ"ך מתחלפת באות למ"ד (היסט של 4) והאות גימ"ל באות ו"ו. וכן מזא"ה (מזרע אהרן הכהן), האות זי"ן מתחלפת באות כ"ף, האות אל"ף באות ה"א, האות ה"א באות נון סופית (סך ההיסטים). ישעיהו הלוי איש הורוביץ הנושא את הכינוי "איש" לפי ההיסט 12 אל"ף מתחלף בלמ"ד, ו"ו ביו"ד, יו"ד בשי"ן (12,5,12).
בתרבות פופולרית, צופן אתב"ש אוזכר בספר צופן דה וינצי.
הצפנה
השיטות המוזכרות להחלפת אותיות כמו אתב"ש ודומיה, אינן בטוחות לשימוש ככלי הצפנה בימינו אלא למשחק ושעשוע בלבד. צופן החלפה הוא צופן ותיק ומוכר במשך מאות ואלפי שנים. חסרונו הוא בכך שמספר ההיסטים או צורת ההחלפה האפשריים מוגבל למספר האותיות באלפבית. יתרה מזו, תוצאת הצופן משמרת את תדירות האותיות שבמילה המקורית. לדוגמה אם נקבע היסט של שלוש, כלומר כל אות מוחלפת באות השלישית הבאה אחריה בסדר האלפבית. עבור המילה "הצפנה" יתקבל "חשרפח". אפשר לראות שהאות חי"ת מופיעה פעמיים, במיוחד בתחילת המילה ובסופה. מידע זה יכול לסייע בניחוש המילה, מאחר שידוע שבכל שפה תדירות האותיות אינה אחידה. אותיות מסוימות נוטות להופיע ביתר תדירות מהאחרות ובמיוחד בסופי מילים או בתחילתן. כאן הסבירות גבוהה שנצליח לנחש כי האות חי"ת מקבילה לאות ה"א. בדרך של ניתוח תדירויות מסוג זה ניתן לפענח בקלות מסרים שהוצפנו בשיטה כזו אם ידועה השפה.
אשך
אֶשֶׁךְ הוא בלוטה המהווה חלק ממערכת הרבייה של הזכר אשר תפקידה לייצר את תאי הזרע ואת הורמוני המין הזכריים, בעיקר הטסטוסטרון. אשכים מייצרים תאי־זרע והורמונים באופן רציף מגיל הבגרות המינית ועד מות האורגניזם.
בני אדם ויונקים אחרים
הטמפרטורה הממוצעת בשק האשכים היא כ-34.4°C, טמפרטורה הנמוכה בכ-2.5 עד 3 מעלות מטמפרטורת הגוף הממוצעת באיברים הפנימיים (36.7°C), טמפרטורה שאינה מתאימה לייצור תאי זרע. במקרים שבהם הטמפרטורה באשכים גבוהה (למשל כאשר הגבר לובש תחתונים צמודים, בעת מחלה המעלה את חום הגוף כולו, שהות ממושכת בסביבה חמה או מסיבה אחרת) נפגע ייצור תאי הזרע ואיכותם נפגעת. בסביבה שבה הטמפרטורה נמוכה מופעל רפלקס המצמיד את שק האשכים לגוף על מנת להעלות את הטמפרטורה שלהם.
מבנה אנטומי
האשך מורכב מאבוביות דקות ומפותלות ומסיבי שריר רבים. לאחר ייצורו, ממשיך הזרע לאבוביות אלה ועובר בהן הבשלה, ומהן עובר לצינורות מרכזיים יותר ולצינור הזרע. האבוביות דחוסות בתוך כמה שכבות המקיפות אותן והן, בנוסף לשריר, מקנות לאשך את צורתו הביצית ואת מרקמו הנוקשה. תפקידם של שני האשכים זהה והם אינם מושפעים אחד מהשני.
בדרך כלל קיים הבדל במיקום וגודל שני האשכים, כמו בעוד איברים רבים אחרים בגוף. אצל כ-63% מהגברים האשך השמאלי ממוקם נמוך יותר, ואצל כ-25% המצב הוא הפוך. המשקל הממוצע של האשך הימני הוא 9.95 גרם, בעוד השמאלי שוקל בממוצע רק 9.36 גרם, כ-590 מיליגרם פחות מהימני. שתי אוכלוסיות התאים העיקריות באבוביות האשך הן של תאי ליידיג ושל תאי סרטולי. תאים אלה אחראים לייצור הורמונים ולהפרשתם וגם לתמיכה באוכלוסיית תאי הזרע המתפתחים באשך.
מחלות ומומים
מומים מולדים:
מחלות דלקתיות:
מחלות התפתחותיות:
מחלות סרטניות:
כינויים
האשך מכונה גם ביצה (מוכר יותר בשם הזוגי "ביצים"), וכך הוא נקרא במקורות כמו בתלמוד. על-פי מילון בן-יהודה "מאושכן" הוא בעל אשכים גדולים מאוד, "קיין" הוא בעל אשכים גדולים (בעברית תלמודית).
חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת
חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת הוא חוק של הכנסת, המעגן את חסינותה הפיזית של הכנסת וכן מסדיר את הסמכות לתת הוראות בנוגע לשמירת הסדר והביטחון במשכן הכנסת ובסביבתו ואת דרכי האכיפה של הוראות אלו.
החוק התקבל בשנת 1968 ושמו המקורי היה חוק משכן הכנסת ורחבתו. הוא ביטל חוק מוגבל יותר שנהג לפניו - חוק חסינות בנייני הכנסת, תשי"ב–1952. הוא תוקן מספר רב של פעמים וכולל כיום (2020) 48 סעיפים.
חסינות הכנסת
חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת מיועד בראש ובראשונה להגן על עצמאותה של הכנסת כמוסד מפני הפרעה פיזית לפעילותה על ידי הציבור - וגם על ידי הרשות המבצעת. הוא מיועד למנוע אפשרות שמפגינים או עובדי הממשלה ינסו להפריע בכוח לכנסת לפעול או לכפות על הכנסת וחבריה פעולה מסוימת.
לשם מימוש מטרה זו מסמיך החוק את יושב ראש הכנסת לתת כל הוראה ולנקוט כל אמצעי הנראים לו דרושים לקיום הסדר והביטחון במשכן הכנסת וברחבה - כלומר בשטח שסביב משכן הכנסת אשר הוגדר על פי החוק ככלול בתחום החסינות (סעיף 2). שטח זה כולל כיום את הגן שסביב בנייני הכנסת, את הכביש שלפני שערי הכנסת ואת הכביש העולה אל השערים.
בהוראה משלימה מורה החוק כי "כל אדם או גוף הממלא תפקיד על פי דין (בסעיף זה – עובד הציבור) אינו רשאי לעשות במשכן הכנסת או ברחבה כל פעולה שהוא חייב או רשאי לבצעה במילוי תפקידו, אלא בהיתר מאת יושב־ראש הכנסת..." (סעיף 6). הוראה זו מפקיעה למעשה את הסמכות של שוטרי משטרת ישראל לפעול במשכן וסביבו ומתנה את הפעלתה באישורו של יושב ראש הכנסת. על כן, יושב הראש רשאי להתיר לשוטרים להיכנס למשכן הכנסת ורחבתו ולהסתייע בהם שם, אך איננו חייב לעשות זאת.
בצד הפקעת סמכות האכיפה של המשטרה במשכן הכנסת ובסביבתו מספק החוק (לאחר שתוקן) בסיס חוקי לקיומו של כוח השיטור הייעודי והעצמאי של הכנסת - משמר הכנסת.
הטלת החסינות על השטח הסמוך לכנסת מגבילה את האפשרות של הציבור לקיים בקרבתה הפגנות בנוגע לנושאים העומדים על סדר היום. בעניין זה הביעו חברי כנסת הסתייגויות כבר בעת הדיונים על חקיקת חוק החסינות המקורי בשנת 1952.
סמכויות האכיפה במשכן הכנסת
החוק מוסר את סמכות האכיפה במשכן הכנסת ומימושה בידי יושב הראש, בידי אנשי משמר הכנסת ובידי סדרני הכנסת.
בנושאים אלו זהות סמכויות אנשי משמר הכנסת ומעמדם במידה רבה לאלו של שוטרי משטרת ישראל, אך אם עצר איש משמר הכנסת אדם, עליו למוסרו לידי שוטר בהקדם האפשרי ותוך ארבע שעות לכל היותר.
החוק פוטר את נשיא המדינה ואת חברי הכנסת מרוב המגבלות שקובע החוק, וזאת על מנת שיוכלו למלא את תפקידיהם הרשמיים ללא הפרעה. עם זאת החוק מכפיף גם את חברי הכנסת להוראות ההתנהגות במשכן וברחבה, כדי למנוע מהם להפריע לפעילות הכנסת.
מתחם נוסף
החוק קובע הוראות המאפשרות קיום ישיבה של הכנסת או של אחת מוועדותיה או קיום אירוע מטעם הכנסת במתחם נוסף, שהוא אתר הנמצא מחוץ למשכן הכנסת והרחבה. הוראה זו מיועדת לאפשר לכנסת ולוועדותיה לקיים את פעילותם לפי הצורך באתר שאיננו המשכן. לשם כך מוסמך יושב ראש הכנסת לתת הוראות מתאימות וזאת בהתייעצות עם המשטרה, שירות הביטחון הכללי וצה"ל. במתחם נוסף יחולו בעת הישיבה או הפעילות בו רוב הוראות ההתנהגות וסמכויות האכיפה הנתונים על פי החוק ליושב ראש הכנסת, לאנשי משמר הכנסת ולסדרנים. עם זאת, הפקעת סמכות האכיפה של משטרת ישראל ועובדי ציבור בכלל איננה חלה במתחם נוסף.
הוראות נוספות
החוק קובע הוראות גם בנושאים הבאים:
העבירות הקבועות בחוק אינן חלות על חברי הכנסת שהפרו את כללי ההתנהגות שהם חייבים בהם על פי החוק במשכן וברחבה. במקום זאת מסמיך החוק את ועדת הכנסת להורות על הרחקת חבר הכנסת מישיבותיה (למעט לצורך הצבעה) למשך פרק זמן של עד חודש.
מטוס נוסעים
מטוס נוסעים הוא מטוס גדול שמטרתו העיקרית הובלת נוסעים. מטוס הנוסעים מופעל לרוב על ידי חברת תעופה שקונה את המטוס או שוכרת אותו. הגדרת מטוס הנוסעים משתנה ממדינה למדינה, אבל לרוב נחשב מטוס למטוס נוסעים אם יש בו לפחות 20 מושבי נוסעים.
גודל המטוס
קיימים מטוסי נוסעים בגדלים שונים, המוצגים להלן בסדר יורד:
מטוסים רחבי-גוף
מטוסי הנוסעים הגדולים ביותר הם מטוסים רחבי-גוף. המונח המשמש לרוב בתעשייה לכינוי מטוסים כאלו הוא מטוסים "כפולי מעבר" מפני שסידור המושבים במטוסים אלו כולל לרוב שני מעברים נפרדים לכל אורכו של תא הנוסעים. בין המטוסים הכלולים בקטגוריה הזו בעבר בהווה הם: 767, 787, 747 ו-777 של חברת בואינג האמריקאית; DC-10 ו-MD-11 של מקדונל דאגלס (כיום חלק מבואינג); A330, A300, A310, A340, A350, A380 של תאגיד איירבוס האירופי; ו-Il-86 ו-ll-96 של איליושין הרוסית. מטוסים אלו לרוב כוללים בין 200 ל-400 מושבים. בשל צריכת הדלק הגבוהה המאפיינת את מטוסים אלו, ברוב חברות התעופה הם משמשים בעיקר לקווים ארוכים של מעל ל-4,000 קילומטר. אף שהם משמשים לעיתים בקווים קצרים עמוסים. בעיקר בחברות האסיאתיות.
מטוסים צרי-גוף
מטוסי הנוסעים הסילוניים הנפוצים ביותר ידועים כ"צרי-גוף" או "בעלי מעבר אחד". מטוסים מהקטגוריה הזו בעבר בהווה הם 707, 727, 737, ו-757 של בואינג, DC-8, DC-9 וסדרת MD-80 של מקדונל דאגלס, וסדרת A320 של איירבוס. מטוסים אלה לרוב כוללים בין 100 ל-200 מושבים. ומשמשים לטיסות לטווח קצר ובינוני. עלות השימוש בהן זולה לעומת מטוסים רחבי גוף, ולכן הם פופולארים בהרבה.
מטוסי נוסעים אזוריים
מטוסי נוסעים אזוריים כוללים לרוב פחות ממאה מושבים ומונעים על ידי מנועי טורבו-פרופ או מנועי סילון. .הטווח שלהם מותאם למרחקים קצרים של כמה מאות קילומטרים ולטיסות קצרות של עד שעתיים. רוב מטוסי הנוסעים האזוריים כוללים שירותים ודיילים. אך בשל מרחקי הטיסה הקצרים לרוב לא ניתנים בהם אוכל, ובידור. מטוסים מקטגוריה הזו הם בין היתר מטוסים מסדרת ERJ-145 של חברת אמבראר, סדרות ו-"Q" של חברת בומברדיה איירוספייס הקנדית, סאאב 340 וסאאב 2000 של סאאב, וכן ATR 42 וATR 72 של ATR.
מוניות אוויריות
מטוס נוסעים בעל פחות מ-19 מושבים מכונה "מונית אווירית". הדבר תלוי בגודל המטוס, סוג המנועים והסדר הישיבה. על פי רוב, מטוסים מסוג זה אינם מכילים שירותים או מטבח ובדרך כלל אין משרתים עליהם דיילים. ישנן חברות רבות המייצרות מטוסים מסוג זה, לדוגמה חברת ביצ'קראפט (Beechcraft), ג'טסטרים (Jetstream), אמבראר (Embraer), ססנה (Cessna), פייפר (Piper) וכדומה.
תצורת סיפון הנוסעים
מטוס נוסעים עשוי לכלול מספר מחלקות טיסה שונות, שנבדלות זו מזו באיכות המזון, בגודל המושבים, בכמותם ובמרווח ביניהם, ובאיכות השירות של צוות הדיילים. נהוג לחלק את המחלקות לשלוש דרגות בסיסיות: מחלקה ראשונה, מחלקת עסקים ומחלקת תיירים. בחברות מסוימות מתחלקת מחלקת התיירים לשניים: מחלקה רגילה ומחלקת "פרימיום", אשר מתאפיינת לרוב גם ביותר מרחב לרגליים. ממחלקה למחלקה עולות רמת השירות ואיכות המזון. לדוגמה, במחלקת תיירים מוגש המזון בכלים חד פעמיים והוא נחשב ל"תעשייתי", בעוד שבמחלקה ראשונה מוגש המזון בכלים מפורצלן ומקרמיקה ונחשב למזון ברמה גבוהה מאוד. איכות וגודל המושבים משופרים אף הם במחלקות היקרות יותר. במחלקה ראשונה (ולעיתים גם במחלקת עסקים) יש לעיתים מושבים ההופכים למיטות ומאפשרים שינה נוחה בטיסות ארוכות.
מושבים
נוסעים שיושבים בשורות היציאה (שורות המושבים שצמודות לפתחי יציאת החרום מהמטוס) נהנים מהרבה יותר מרווח לרגליים מאשר הנוסעים היושבים בשאר השורות. שורות המושבים הנמצאות שורה אחת לפני יציאות החירום בדרך כלל כוללות פחות מקום לרגליים, ולעיתים גב המושבים בשורות אלה קבוע ואינו ניתן להטיה לאחור, במטרה למנוע חסימה של יציאת החירום. לפעמים ניתן לבקש בעת הכרטוס מקום בשורת הכיסאות של יציאת החירום. בתוכנית מקומות הישיבה משתדלות החברות להושיב בשורות שליד יציאות החירום נוסעים צעירים ובריאים שיוכלו לסייע במקרה חירום.
המושבים עצמם בנויים לעמוד בכוחות גדולים מאוד מבלי להישבר או להשתחרר מהמסילות שעל הרצפה במקרים של מערבולות אוויר או תאונות. גב המושב מצויד לרוב במגש נפתח לאוכל, לכתיבה או למיקום מחשב נייד. במושבים שאין לפניהם שורת מושבים מקופל המגש בדרך כלל בתוך ידית הכיסא. מושבים רבים כוללים כיום גם מסכי LCD אישיים הכוללים וידאו לפי דרישה ומשחקי מחשב. גם השליטה על המסך וחיבור האוזניות נמצאים לרוב בידיות הכיסא.
תאי אחסון עיליים
תצורת תאי האחסון העיליים משתנה מחברת תעופה אחת לאחרת, בדומה לתצורת המושבים. יצרן המטוס יספק בדרך כלל את הגרסה הסטנדרטית של תאי האחסון, אך חברות התעופה יכולות לבחור תאים בגדלים, בצורות ובצבעים שונים. עם הזמן התפתחו תאים אלה ממדפים עיליים רגילים (בדומה לאלה שישנם כיום ברכבות או באוטובוסים, ששימשו לאחסון של מעילים ותיקים קטנים), לתאי אחסון סגורים, בגלל הסכנה המוגברת שבנפילת חפצים בעת מערבולות או במקרה תאונה.
יחידות השירות לנוסע
מעל מושבי הנוסעים ישנן יחידות השירות לנוסע (PSU). היחידה כוללת בדרך כלל מנורת קריאה, פתח אוורור ולחצן קריאה לדייל. כיום בחברות רבות עוברים לשליטה ביחידה זו דרך מסכי המגע. לרוב כוללות היחידות גם כתובות מוארות של ההודעות "חגרו חגורת בטיחות" ו"אסור לעשן". בנוסף, נמצא בכל יחידה פתח שממנו נופלות מסכות חמצן במקרה של ירידת הלחץ בתא הנוסעים.
סיפון המטען
מטוס נוסעים חייב לכלול חלל לאחסון מטען שלא ניתן לאפסן בתא הנוסעים באופן בטוח. תאי המטען של המטוס נמצאים לרוב מתחת לסיפון הנוסעים, ומתוכננים לאחסן את מטען הנוסעים ומשאות שונים שחברת התעופה מעבירה. תא המטען נגיש בדרך כלל רק דרך דלתות שנמצאות מחוץ למטוס. דלתות מתא הנוסעים לתא המטען כמעט שאינן קיימות במטוסים מודרניים, למרות המוצג לעיתים בסרטי פעולה.
לרוב זהה לחץ האוויר בתאי המטען במהלך הטיסה ללחץ בתא הנוסעים, אך לעיתים הם אינם מחוממים. למרות שתא המטען מכיל בדרך כלל תאורה, לשימוש צוותי ההעמסה, התא עצמו חשוך בזמן שדלתות ההטענה סגורות. כל תאי המטען במטוסים החדישים כוללים מערכות לזיהוי שרפות, וכל מטוסי הנוסעים הגדולים כוללים מערכות אוטומטיות (או מופעלות מרחוק) לכיבוי שרפות.
מטען במטוסים צרי גוף
במטוסים צרי הגוף שבהם יותר מ-100 מושבים מכילים תא מטען, שנמצא מתחת לסיפון הנוסעים. מטוסים קטנים יותר כוללים לרוב אזור מיוחד למטען, שמופרד ממושבי הנוסעים אבל נמצא באותו המפלס. המטען מועמס לרוב בצורה ידנית למטוס, וממויין לפי אזורי יעד שונים. רשת שמחוברת לרוחב תא המטען מונעת תזוזה של מטען בעת הטיסה. מטוסי נוסעים מובילים לעיתים קרובות גם דואר ומשא.
מטען במטוסים רחבי גוף
מטוסים רחבי גוף כוללים לרוב תא אחסון בדומה למטוסים צרי גוף, אך רוב המטען במטוסים האלו מאוחסן במכולות מיוחדות שנקראות "יחידות הטענה" (Unit Load Devices – ULD). יש יחידות ההטענה בצורות ובגדלים שונים. הדגם הנפוץ ביותר הוא ה-3-LD.
יחידות המטען מועמסות בשדה התעופה ומועברות למטוס בעגלות מיוחדות, ומכונה מיוחדת מעלה אותן למטוס. ברצפת תא המטען יש גלגלות ומיסבים מיוחדים שמאפשרים להזיז את היחידות הללו בקלות ולקבע אותן למקום בעת טיסה.
יצרנים
בגלל מורכבות תהליכי הפיתוח והייצור ועלותם הגבוהה, שולטות יצרניות מטוסים מעטות בשוק מטוסי הנוסעים לחברות התעופה הגדולות. בואינג האמריקאית ואיירבוס האירופית שולטים ברובו של שוק מטוסי הנוסעים. כאשר בעשור השני של המאה ה-21 אמבראר הברזילאית מתחילה לתפוס נתח בשוק מטוסים צרי הגוף וקומק הסינית. יצרנים גדולים נוספים הם דה הבילנד מקנדה (כיום חלק מבומברדייה), ו-ATR הנמצאת בבעלות איטלקית-צרפתית משותפת, אך אלו מתמקדים יותר בתחום המטוסים האזוריים. יצרנים גדולים שהיו במאה ה-20 ואינם מייצרים כיום הם מקדונל-דאגלס קונבאייר, ולוקהייד מרטין האמריקאיות, וטופולב ואילושן הסובייטיות.
מאז שהפכה איירבוס למתחרה הראשית של בואינג, נמצאות שתי החברות, בתמיכת הממשלות שלהן (האיחוד האירופאי ומדינות אירופה מצד אחד, וממשלת ארצות הברית מצד שני), במריבה מתמשכת. החברות מאשימות אחת את השנייה בכך שהן מסובסדות על ידי הממשלות שלהן. איירבוס לדוגמה יכולה לקבל מימון מממשלות אירופה בתעריפים נמוכים וללא צורך להחזירו אם המוצר יוביל להפסדים, ואילו בואינג מקבלת חוזים למחקר ופיתוח מנאס"א וממחלקת ההגנה של ארצות הברית בנוסף לכמות גדולה של הזמנות צבאיות.
מנועים
עד לתחילת תקופת הסילון היו מנועי בוכנה נפוצים על מטוסי נוסעים, לדוגמה דאגלס 3-DC. כיום מונעים כמעט כל מטוסי הנוסעים המודרניים על ידי מנועי טורבו-סילון, טורבו-פרופ וטורבו-מניפה, מכיוון שיעילותם של מנועים אלו רבה יותר בטיסה בגובה רב, אמינותם טובה משל מנועי בוכנה והם מאפשרים טיסה עם פחות רעידות ורעש לנוסעים.
מיגון מטוסי נוסעים
מאז פיגועי 11 בספטמבר, תופס נושא הבטיחות בטיסה מקום רחב. כל נושא הטיפול בנוסע והבידוק הביטחוני עבר מהפכה כלל עולמית. אך עדיין, מרגע שהמטוס עוזב את שדה התעופה, הוא נמצא במצב פגיע מאוד. הדבר הומחש כאשר ב 28 בנובמבר 2002, נורו שני טילי כתף מסוג SA-7 לעבר מטוס ארקיע שהמריא משדה התעופה בניירובי. הטילים החמיצו את המטוס, אך הנושא עלה לסדר היום. מדינת ישראל היא הראשונה שלקחה איום זה באופן רציני. המערכת הראשונה שהוצגה כפתרון לבעיה, הייתה מערכת המבוססת על מערכת צבאית דומה, ושפועלת על ידי ירי נורים הגורמים לטילים להתביית עליהם במקום על המטוס. מערכת זו בעייתית שכן רשויות תעופה שונות הכריזו כי יסרבו לאשר למטוסים המצוידים במערכת לנחות בשטחן, בגלל חשש בטיחותי. אל-אופ, חברת הבת של אלביט מערכות, פיתחה מערכת הגנה אקטיבית בשם C-Music, המבוססת על גלאים אלקטרו אופטיים, המפעילים לייזר שמטרתו להסיט את הטיל. מערכת זו נבחרה על ידי ממשלת ישראל להיות המערכת המותקנת במטוסי הנוסעים הישראלים, במימון המדינה. התהליך החל להתבצע בסוף 2011. עלות כל מערכת היא כמיליון דולר.
מטוסי נוסעים מפורסמים
כמה ממטוסי הנוסעים המפורסמים ביותר שיוצרו וטסו בעולם:
מחזור מטוסי נוסעים
מכיוון שמטוסי נוסעים יקרים מאוד לקנייה. כמאות מיליוני דולרים למטוס בודד, רובם מוחכרים לתקופות זמן ארוכות (בדרך כלל בין 10 ל-30 שנה). מעטים מאוד שבים לשירות לאחר תום תקופת ההחכרה, מפני שהתפתחות טכנולוגיית של מטוסי הנוסעים אינה מאפשרת למטוסים הישנים יותר להתמודד עם עלויות התפעול שגדלות ככל שהמטוס מתיישן. מטוסים רבים שסיימו את חייהם נמצאים באתר במדבר מוהאבי המשמש כבית קברות למטוסים. חלק מהמטוסים במקום מפורקים, ואילו אחרים נמצאים שם לתקופות שונות במקרים של מיתון בתעשיית התעופה או בין החכרה אחת לשנייה. אתר גדול נוסף לאחסון מטוסים נמצא במרנה, אריזונה (ארצות הברית). רובם המוחלט של מטוסי הנוסעים מפורקים בסוף חייהם. יוצאי הדופן הם מטוסים שמוצבים במוזיאונים שונים או מוטסים על ידי קבוצות חובבים.
רוב המטוסים עוברים בין חברות רבות במהלך חייהם. מטוס נוסעים שמתוחזק כראוי יכול לפעול באופן בטוח במשך עשרות שנים. הדבר תלוי באיזו תדירות טס המטוס (נקרא לרוב מחזור טיסה - המראה אחת ונחיתה אחת), באיזה מזג אוויר הוא מופעל והאם נזקים שונים מטופלים כראוי.
מה שיוביל בסופו של דבר לקרקוע המטוס הוא לרוב חוסר יכולת לספק לו חלפים, מכיוון שהיצרן המקורי כבר אינו מייצר או מספק אותם. קורוזיה (שיתוך) היא בעיה נוספת שדורשת טיפול רב יותר ויותר ככל שהמטוס מאריך ימים. לבסוף הופך מטוס הנוסעים הישן ליקר מדי לתפעול.
מטוסי נוסעים שעברו הסבה
דגמים שונים של מטוסי נוסעים הוסבו לנשיאת מטענים או לשימוש כמטוסי פאר של חברות. כמו כן משרתים מטוסי נוסעים רבים ממשלות כמטוסי "אח"מים" או לשימושים צבאיים שונים, כגון מיכליות תדלוק אוויריות (לדוגמה: 707, 10-VC), אמבולנסים אוויריים (9-DC), ריגול (737, סאאב 340) וכמו כן למשימות שגרתיות יותר כמו נשיאת חיילים.
אלי פטל
אלי פטל (נולד ב-1974 בירושלים) הוא אמן ישראלי ומרצה בכיר לאמנות. כיהן בין השנים 2011 - 2019 כראש המחלקה לאמנות בבצלאל.
ביוגרפיה
פטל סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 2000 במחלקה לאמנות בבצלאל בה החל ללמד משנת 2002 (ב-2010 הפך לחבר סגל אקדמאי). בשנת 2008 החל ללמד בבית הספר לאמנות המדרשה. פטל מונה לראשות המחלקה לאמנות בשנת 2008, בה כיהן שתי קדנציות עד שנת 2019. תקופת ניהולו את המחלקה ניחנה בבניית תוכנית לימודים המשלבת טכנולוגיות מתקדמות במקצועות המחשב, ההקרנה והקול, טיפוח ושימור כלים מסורתיים ליצירה ופיתוח פורמטים הוראתיים מעודדי יצירה חברתית, לימודי עריכה (מגזין), אצירה, ותכנים עיוניים לתלמידי אמנות. תקופת כהונתו התאפיינה בטיפוח תפיסות ושיוכים חברתיים מגוונים בכללם החברה והשפה הערבית, מרכז ופרפריה, דתיות ולאומיות. כחלק מתפיסה זו, העניק פטל לתלמידיו חופש יצירה שאף הוביל לפרשה תקשורתית ופוליטית אשר הובילה את פטל לחקירה משטרתית. המקרה סוקר בנרחבות בכלי התקשורת בישראל ובעולם, בו סטודנטית הציגה תרגיל בעריכה גרפית בו הוצג ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפרפרזה לפוסטר בחירות של ברק אובמה אשר מתחתיו הכיתוב ״Rope" במקום ״Hope" (במקור). כוונתה של הסטודנטית היה לעורר מחאה ביחס לתקווה לשלום ישראלי-פלסטיני אך פורשה בשוגג כקריאה לרצח פוליטי.
פטל עמד על זכותה של הסטודנטית להציג את עבודתה בקונטקסט אקדמי אוטונומי, ולשמר את זכויותיהם של תלמידי אמנות להביע את דעתם בכל נושא ומכל מגוון העמדות הפוליטיות.
פטל ממייסדי השלוחה החרדית של בצלאל אשר החלה את דרכה כמחלקה לאמנות ומונה כיום גם את מקצועות העיצוב והארכיטקטורה. תוכנית זו קיבלה את אישור המל"ג בשנת 2016 למתן תואר ראשון (BFA) לבוגרותיה.
עם סיום לימודיו הציג פטל שתי תערוכות יחיד.
"חורשת האקליפטוס" באצירת יהושע בורקובסקי בבית האמנים בירושלים במסגרת הפלטפורמה נדבך, בה הציג סדרת ציורים על גבי נייר אשר בחנו, באמצעות דהייה את הקשר בין מילטריזם וגינון.
בתערוכתו, "אלי פטל-מיצב", שהוצגה בחלל סדנאות האמנים בתל אביב הציג ציור אחד, שהפך לאיקוני ברבות השנים, בו נראים דודו טופז, אבי טולדנו ואלברט אילוז סועדים. לצידו, הוצגה מכוניתו הפרטית של האמן, חיקוי עשוי קרטון לאחד ממזגני הגלריה, ספסל מצויר ועבודת קול. רותי דירקטור על התערוכה ״אני שוברת את טון הדיבור הדיווחי ומרגישה צורך לצייר שמדובר בהברקה, באובייקט כה מופרך, כה סתמי ומיותר ויחד עם זאת כה מפואר עד שאין לעמוד בפניו.״ תערוכה זו פתחה רצף של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2002 השתתף בתערוכה "שפת אם" באצירת טל בן צבי שלוותה בספר בעריכת יגאל שלום נזרי, והציג את הצילום "דיוקן שלילי" לפי מבקר האמנות אסף קוגלר ״בזכות הכישרון של האמן שיוצר עבודות שמצליחות לעמוד בפני עצמן גם ללא ההקשר הפנים אמנותי שמעניק להם משנה כוח״. דיוקן שלילי הצטרף לאוסף מוזיאון ישראל ומוזיאון אשדוד, והופיע על שערים של מגוון ספרים ופרסומים אקדמיים הדנים בשאלה המזרחית בישראל מהאספקטים החברתיים והאתנולוגיים.
בשנת 2003 הוצגה התערוכה ״נשמה חדשה״ בגלריה דביר בתל אביב, תערוכה שחיברה לראשונה בשדה האמנות הישראלית בין ריאליזם בציור לשאלות של מעמדות ואתניות בחברה הישראלית.
בשנת 2005 הציג בגלריה קו 16 בתל אביב את התערוכה "סגולה" הדנה לראשונה בגוף עבודתו, ברלגיוזיות וקדושה ואלו באמצעות מוטיבים של אבלות.
מהלך זה יוביל ליצירתו "היהיה" (2005), שתוצג על במות בישראל ובעולם ובכללן במוזיאון פומפידו בפריז.
בשנת 2005 הציג ביריד האמנות העולמי ״FIAC״ בפריז.
בין השנים 2006 - 2007 הציג פטל שתי תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב במרווח של מספר חודשים.
"סוף היום" 2007, אוצרת שבא סלהוב, הוצגה במוזיאון תל אביב במסגרת פרס רפופורט לאמן צעיר (הראשון לזכות בפרס זה) והציגה מגוון חומרים: כלים, מזכרות רפרנטים, פרסומים ורפרודוקציות שליוו את יצירתו של פטל עד לנקודת הזמן ההיא, כסחורה המוצעת למכירה בשוק רוכלים על גבי סדינים וארגזים. תערוכה זו לוותה בקטלוג ״סוף היום״ בהוצאת מוזיאון תל אביב ובעריכתה של סלהוב ,בו מופיע אחד הטקסטים המרכזיים על יצירתו " ממעמקים גנוזים: מזרח" פרי עטה.
בשנת 2008 הציג פטל בתערוכה ״רסיסים של קדושה״, במרכז פומפידו בפריז, באצירת ז׳אן דה לוואזי, אוצר ראשי.
בשנת 2009 הציג בגלריה דביר בתל אביב את התערוכה "תשע באפילה", אשר דנה באמצעות מגוון פסלי מתכת ונייר ביחסים מיסטיים אפשריים בקריאה קבלית ובקריאה של אמנות. בועז לוין על התערוכה מתוך ״לחשושים וזעזועים״: ״פטל מכונן את סמכות יצירתו מתוך התחביר הקלוקל שהוא מייצר, מתוך שברי המילים הוא יוצר שיר. כדאי לצופה לאמץ את שפתו של פטל, לקבל את שברי האותיות שלו ולהתמסר אליהם, ולאחר מכן, כמו בתהליך הטיפול, לשכב על הספה ולחשוב.״
מתערוכה זו גזר פטל הפסקה בת 9 שנים של הצגת תערוכות יחיד במהלכן הציג במגוון רחב של תערוכות קבוצתית בישראל ומחוצה לה ועמד בראש המחלקה לאמנות בצלאל.