cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בקרקס
תיאור
"בקרקס" הוא חלק מסדרה של כ-4 רישומים בנושא הקרקס, שיצרה אורי בשנת 1958. שניים מן הרישומים נקראים "לוליינית", והם מציגים לולינית בעת קפיצה בטרפז. במרכז רישום זה נמצאת דמות נשית של לוליינית על חד-אופן. היא רוכבת על מעין משטח או בימה המוקפת באורות הפנסים ובקפליו של אוהל הקרקס. אופן רישומה של הדמות, באמצעות עיפרון, הופך אותה לאנונימית.
העבודה פורשה במשך השנים כביטוי סמלי לרגשותיה של אורי: ביטוי ראשוני לתחושת ריחוף של הדמות. ריחוף זה יהפוך לאיקונוגרפי בעבודותיה המאוחרות של אורי. עם זאת, שרה ברייטברג-סמל הצביע על אפשרות למקור ממשי לרישומים מתקופה זו. גם בתה של אורי, רחל ימפולר, תיארה בדיעבד ביקור משותף של השתיים ב"קרקס מדראנו" וכן ביקורים בסרטים על קרקס, בהם יצרה אורי רישומים של אנשי הקרקס.
העבודה הייתה בעבר באוסף עמי בראון. ב-30 ביוני 2012 נמכרה העבודה במכירה פומבית תמורת סכום של 17,250 דולר. העבודה הוצגה בתערוכה "העשור הראשון: הגמוניה וריבוי" (2008), בתערוכה הרטרוספקטיבית של אביבה אורי (2002) ובתערוכה מאוסף עמי בראון (2009) שהתקיימו בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
מכבי שעריים
מכבי שעריים רחובות היא קבוצת כדורגל ישראלית משכונת שעריים ברחובות, המשחקת בליגה ב'.
לקבוצה שתי קדנציות בליגה הבכירה, כאשר הראשונה שבהן החלה בעונת 1963/1964 ונמשכה עד לעונת 1968/1969, בסיומה נשרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר שש שנים רצופות בליגה הבכירה. הקדנציה השנייה של מכבי שעריים בליגה הבכירה הייתה בעונת 1985/1986 בה נשרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר עונה אחת בלבד. בעונת 1964/1965 הגיעה לשיאה בליגה הבכירה וסיימה במקום השישי, ובעונת 1968/1969 הגיעה בפעם היחידה בתולדותיה לגמר גביע המדינה.
ייסוד הקבוצה והשנים הראשונות
הקבוצה נוסדה בשנת 1950 על ידי יהודה מדהלה, ובמהלך העשור הראשון לקיומה נדדה לסירוגין בין הליגה השנייה לשלישית.
ב-1960 אוחדה הקבוצה עם קבוצת מכבי רחובות והקבוצה המאוחדת נקראה מכבי שעריים-רחובות ושיחקה בליגה א'. האיחוד לא עלה יפה, וכעבור שנתיים בלבד פורק האיחוד וכל קבוצה המשיכה לשחק בנפרד. מכבי רחובות המשיכה לשחק בליגות הנמוכות, ואילו מכבי שעריים עלתה בשנת 1963 לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה), ושיחקה בה במשך שש שנים. בקבוצה כיכבו ינון שעובי, דוד פרידמן, אלי שרעבי, עמי גובס, משה בזוזק, אריה פליישמן, עזרי לוי, אבישי לוי, חיים מדהלה, אריה שרעבי, יצחק מזרחי, אריה פלד, אלי פרחיה ומיקי מיכאלי ואריה אקטע (פאצ'י).
בשנת 1969, השנה בה נשרה לליגה א', עלתה הקבוצה לגמר גביע המדינה, אך נוצחה בידי הכח מכבי רמת גן 1-0. שלושה ימים לפני משחק הגמר, נוצחה הקבוצה בביתה בידי הפועל תל אביב, שהוכתרה לאלופה.
כשלוש שנים אחרי הירידה מהליגה הלאומית, ב-1972, הייתה הקבוצה קרובה לחזרה לליגה זו, אך במשחקה במחזור האחרון מול יריבתה העירונית הפועל מרמורק, הפסידה מכבי שעריים בתוצאה 1–2 במשחק שהתקיים באצטדיון "קריית אליעזר" בחיפה לעיניהם של כ-10,000 צופים, שעשו את הדרך הארוכה מרחובות.
שנות ה-80
בשנת 1982 כאשר שיחקה הקבוצה בליגה א' (אז הליגה השלישית) עלתה הקבוצה לליגה הארצית (אז הליגה השנייה), לאחר שניצחה פעמיים במשחקי המבחן את מכבי חדרה באצטדיון וינטר. יממה לאחר חגיגות השחקנים ואוהדים, הואשמה הקבוצה בקניית משחקי המבחן, והוחלט להוריד את הקבוצה בחזרה לליגה א'. צעד זה עורר תגובה חריפה בקרב אוהדי הקבוצה, כאשר כ-3,000 אוהדים יצאו למחות מול משרדי ההתאחדות לכדורגל שברמת-גן, כאשר הם נושאים ארון קבורה, עליו רשום "שעריים", כדימוי החלטת ההתאחדות ל"רצח האופי" ו"עונש מוות".
הקבוצה שיחקה עונה אחת בליגה הלאומית. מאמנה דאז, יצחק שום, פוטר במהלך העונה, ובמקומו מונה אליהו עופר, שלא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה הלאומית. באותה עונה כיכבו בקבוצה אורן קהת, שמחה גד, איתן שלום, מיקי בן שטרית ואבי כהן הירושלמי.
בעונת 1986/1987, עונה לאחר הירידה מהליגה הלאומית, ניצלה הקבוצה במחזור האחרון מירידה לליגה א', כשניצחה את הפועל ירושלים בתוצאה 0–1 משער של יצחק צבי. ניצחון זה מנע מהפועל ירושלים עלייה לליגה הלאומית.
בשנת 1990 הייתה הקבוצה קרובה לחזור לליגה הבכירה, כאשר נאבקה עם הפועל תל אביב על העלייה. רגע השיא באותה עונה היה במחזור ה-19, שבו ניצחה הקבוצה באצטדיון בלומפילד את הפועל תל אביב משער נגיחה של שמחה גד. באותה עונה אימן בקבוצה המאמן לופא קדוש, ובקבוצה כיכבו שמחה גד, רוני מלכה, יעיש סויסה, איציק סויסה, תמיר צומן, דני גומברג, רמי מרציאנו ומוטי חיימוביץ. במחזורי הסיום הפסידה הקבוצה להפועל חדרה ולהפועל לוד ונשארה בליגה הארצית.
שנות ה-90
בשנת 1992, כשעדיין שיחקה בליגה הארצית (הליגה השנייה), ניצלה הקבוצה מירידה לליגה א', כשניצחה במחזור ה-27 את העולה שבדרך בית"ר ירושלים 0-1 משער של אלכסנדר סוצ'ו.
בשנת 1993 ירדה הקבוצה לליגה א' (הליגה השלישית).
בשנת 1996 הגיעה הקבוצה לשלב רבע גמר גביע המדינה מול מכבי חיפה, לאחר שהדיחה בכדורי עונשין מ-11 מטרים את מכבי כפר קאסם, הפועל פתח תקווה ומכבי עירוני אשדוד.
בשנת 2000, בעונתה הראשונה בליגה הארצית, ניסתה הקבוצה לעלות לליגה הלאומית. בקבוצה הוחתם המאמן גיגי כהן שהעלה את הקבוצה שתי ליגות בין השנים 1985 – 1983. הקבוצה נפרדה מהכוכב שלה מאור סיני שעבר לשחק בליגת העל. אל הקבוצה הצטרפו נתי עזריה, קובי חסן, אבירם רובינשטיין, כפיר חיים, חיים אלקיים ואופיר רגב. הקבוצה הובילה את הטבלה עד המחזור ה-23, אך שוב כשלה במחזורי הסיום כשהובסה בביתה 0–3 להפועל רמת גן והפסידה את העלייה לליגה הלאומית. בסיום אותו משחק פוטר המאמן גיגי כהן.
תחילת המאה ה-21
בשנת 2001 ירדה הקבוצה לליגה א' (הליגה הרביעית). עונה לאחר מכן ניסתה הקבוצה לחזור לליגה הארצית. בקבוצה הוחתמו איציק סויסה, משה בן חיים, מאיר זילבר, עוז ברנדוויין, עידו יוסף, יואל סויסה, ארז בנודיס והשחקן הצעיר ארז ירימי שהוקפץ לקבוצה הבוגרת. בתום הסיבוב הראשון הובילה הקבוצה את הטבלה ביתרון של 9 נקודות מהשנייה מכבי רמת עמידר. בסיבוב השני שמטה הקבוצה מספר נקודות והפסידה את העלייה למכבי רמת עמידר בגלל הפרש שערים.
בעונת חצה את הכביש הזמר-כדורגלן אייל גולן, כוכבה של הפועל מרמורק, ועבר לשחק בקבוצה. באותה עונה הצטרף לקבוצה החלוץ מהראן לאלא ששיחק בקבוצה כשנתיים. לאלא כבש עשרה שערים בעונתו הראשונה ושבעה עשר שערים בעונתו השנייה.
בעונת ניסתה הקבוצה לחזור לליגה הארצית, כשהחתימה את המאמן פיני עייש ואת השחקנים רפי סגל, חנן פרץ, ניר נחום, מתי חג'ג', יניב אופיר וציקי קוטלר. ניסיון הקבוצה לעלות כשל, ובני לוד עלתה במקומה לליגה הארצית.
בשנת 2006 ירדה הקבוצה לליגה ב', אז הליגה החמישית בישראל.
עידן אלדד פרי 2015–2017
ביולי 2015 הקבוצה נרכשה על ידי איש הנדל"ן אלדד פרי. ב-15 בנובמבר אותה שנה מונה ניר קלינגר למנהל המקצועי של המועדון. הקבוצה החתימה שלושה שחקנים ותיקים, בולטים ומעוטרים בכדורגל הישראלי: סלים טועמה, שי אבוטבול ודדי בן דיין, ולצדם את שי רביבו ודייוויד גומז. ב-20 באפריל 2016 עלתה הקבוצה לליגה הלאומית אחרי 23 שנים בליגות הנמוכות. לקראת חזרתה לליגה הלאומית, הציגה הקבוצה סמל חדש.
ב-30 בנובמבר 2016 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה את הפועל רמת גן בתוצאה 1–2 בגמר גביע הטוטו של הליגה הלאומית.
ב-12 במאי 2017 ירדה הקבוצה בחזרה לליגה א' ובעלי הקבוצה אלדד פרי הודיע על עזיבת המועדון והעביר את הבעלות לאוהדי הקבוצה. לקראת עונת 2017/2018 הוחזר לשימוש הסמל המקורי של הקבוצה.
בשנים האחרונות
לאחר ששיחקה במשך מספר עונות בליגה א', בסיום עונת 2022/2023 סיימה במקום ה-14 וירדה לליגה ב' לאחר שהפסידה במשחק המבחן לבית"ר נורדיה ירושלים, שעלתה לליגה א' על חשבונה.
האי גלילנו
האי גלילנו (באנגלית: Galiano Island) הוא אחד מאיי המפרץ הדרומיים בין האי ונקובר לבין קולומביה הבריטית. הוא ממוקם ממערב למצר ג'ורג'יה, הוא באורך 27.5 קילומטרים, 6 קילומטרים בנקודה הרחבה שלו ובאורך 1.6 קילומטרים לאורך הנקודה הצרה שלו, והוא מופרד מהאי סאלטספרינג על ידי ערוץ טרינקומאלי. בצד המערבי של האי יש סדרה של מערות של אבני חול. האי נמצא מצפון מערב מהאי מיין, מצפון מזרח לאי סולט ספרינגס ומדרום מזרח לאי ולדס. יש באי פאונה של כ-1,044 בעלי חיים.
האי גלילנו היה מאוכלס בעמים ילידיים משבט הפנלקוט ושבטים נוספים. לאחר מכן השתלטו מתיישבים אירופאים על האי, ובהמשך הגיעו גם אסייתים, בעיקר יפנים. בימינו מתגורר רק שבט אינדיאני אחד קטן מאוד בקצה הצפוני של האי. בעבר היו אנשי המקום דייגים.
לימוזינה אקספרס
לימוזינה אקספרס הוא הרכב אלקטרו פופ-רוק ישראלי.
היסטוריה
ההרכב הוקם בשנת 2006 על ידי מייקל בנסון. בשנת 2007 פגש מייקל את DJ אסף אלמוג (כיום ידוע בשם DJ ASYA) והשניים החלו לעבוד ביחד. בשנת 2008 הצטרף לפרויקט אבנר חודורוב. בשנת 2009 יצא האלבום הראשון של לימוזינה בניהולו של שוקי וייס בחברת פונוקול. האלבום הורכב מחומר מקורי באנגלית וכמה גרסאות לשירים בעברית, בהן גם חידושים לשירי להקת משינה.
ההרכב כלל את שי ברוך ואיריס בנסון והופיע תחילה במועדונים קטנים. בניסיון להמשיך ולהתפתח הצטרפו להופעות הזמרת אודליה אילוז-אלמוג והגיטריסט נאור דיין, שגם השתתפו באלבום. ההרכב הגיע למקומות רבים כמו הזאפה, מועדון 8, רידינג 3, האנגר 11, איניגו מונטויה ועוד.
בשנת 2010 נפגשו מייקל ואבנר עם יניב גולד DJ, יוצר ומפיק, המוכר בשם אוניקס. ההכרות נוצרה לראשונה דרך הפייסבוק. שלושתם החלו לעבוד על מופע חדש הכולל גרסאות כיסוי בעברית ובאנגלית בעיקר משנות ה-80 וה-90 וגם על חומר מקורי. הם החלו לשתף פעולה עם יוצרי מוזיקה אלקטרונית ישראלים שגם מוכרים ברחבי העולם כדוגמת, אבי אלגרנטי (Space Cat) גולן אהרוני (sub6) בניסיון ליצור סאונד חדש להרכב.
ההרכב יצא לראשונה להופעה בחו"ל, בקאן, במסגרת פסטיבל תוכניות טלוויזיה. כשחזרו מקאן עבר ההרכב שינוי כששי ברוך, איריס בנסון, אודליה אלמוג ונאור דיין עזבו. מיי פיינגולד צורפה כזמרת. ינאי אסיף החל לנהל ולשווק את ההרכב ובהמשך גם להופיע עם ההרכב. השם שונה ל"לימוזינה אקספרס". כמו כן החל להופיע עם ההרכב נגן כלי ההקשה ירון רוזנברג.
ב-2011 הוזמן ההרכב על ידי שוקי וויס להופיע כמופע פותח ללהקת Roxette לפני 18 אלף איש בגני התערוכה. מיי, שהייתה בהריון בחודש התשיעי, הסכימה להופיע וישירות מהבמה נסעה לביה"ח ללדת את בתה. מאז היא מופיעה באופן קבוע עם לימוזינה אקספרס.
האקדמיות המלכותיות השוודיות
האקדמיות המלכותיות השוודיות (בשוודית: Akademier och lärda samfund i Sverige, באנגלית: The Swedish Royal Academies) האקדמיות המלכותיות הן ארגונים עצמאיים, שנוסדו על פי צ'רטר מלכותי, פועלים לקידום האמנות, התרבות והמדע בשוודיה. האקדמיה השוודית והאקדמיה המלכותית השוודית למדעים אחראיות על בחירת חתני פרס נובל לספרות, לפיזיקה, לכימיה ולפרס למדעי הכלכלה. האקדמיות המלכותיות כוללות גם שלוש אגודות מדעיות שקיבלו צ'רטרים מלכותיים במהלך המאה ה־18.
כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה
לפני 1881 (לפני העלייה הראשונה)
לפירוט הניסיונות לחידוש והרחבת ההתיישבות, ובכלל זה חקלאית, ראו:
האוניברסיטה הטכנית של מינכן
האוניברסיטה הטכנית של מינכן (בגרמנית: Technische Universität München; בראשי תיבות: TUM) היא אוניברסיטת מחקר עם קמפוסים במינכן, בגרכינג ליד מינכן, בהיילברון, באוטוברון, ב ובסינגפור. בשנת 2006 יסדה את ברית אוניברסיטאות יורו-טק יחד עם האוניברסיטה הטכנית של דנמרק.
האוניברסיטה חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות וחברה בברית TU9, איגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות היוקרתי בגרמניה. בין בוגרי האוניברסיטה הטכנית של מינכן נימנים 18 חתני פרס נובל, 23 זוכי פרס לייבניץ ו-24 חברי IEEE.
יסוד בית הספר הפוליטכני של מינכן
בשנת 1868 ייסד המלך לודוויג השני את בית הספר הפוליטכני של מינכן, מוסד אשר קיבל מעמד של אוניברסיטה. החל משנת הלימודים 1877–1878 הותר המוסד הרשאה מלכותית ונקרא "האוניברסיטה המלכותית הבווארית הטכנית במינכן". מנהל האוניברסיטה הראשון היה ראש החוג לשעבר להנדסה, קארל מקס באומרפלד. בשנת ייסוד האוניברסיטה היא עברה למשכנה בבניין חדש בכיכר ארקיסשרסה (Arcisstrasse). באותה עת למדו באוניברסיטה 350 סטודנטים ובין אנשי הסגל היו 24 פרופסורים ו-21 מרצים. המוסד פעל בחמישה תחומים: מחלקה כללית (מתמטיקה, מדעי הטבע, מדעי הרוח, משפט וכלכלה); מחלקה הנדסית (הנדסת מבנים ומדידה); מחלקה לארכיטקטורה; מחלקה טכנית ומכניקה; מחלקה טכנית וכימיה. בשנת 1872 נוספה מחלקה לחקלאות.
בשנת 1901 התירה המדינה לאוניברסיטה להעניק תואר דוקטור ובשנת 1902 הוענקה לסגל האוניברסיטה הזכות לבחור את מנהלם. לתקופת מה, בתחילת המאה ה-20, כאשר היו בה בין 2,600 ל-2,800 תלמידים, היא הייתה האוניברסיטה הטכנית הגדולה במדינה. בשנת 1905 סיימה אשה ראשונה את לימודיה באוניברסיטה, במחלקה לארכיטקטורה, זאת לאחר שממשלת בוואריה התירה לנשים ללמוד באוניברסיטה טכנית. אולם לאורך שנים אחוז הנשים בין תלמידי האוניברסיטה היה זניח. כך לדוגמה, בסמסטר חורף 1913–1914 רק 0.6 אחוז מבין תלמידי האוניברסיטה היו נשים.
בתקופה רפובליקת ויימאר קוצצו באופן ניכר תקציבי האוניברסיטה ובשנים 1918–1919 ושוב בשנים 1928 ו-1933 היו בה מאבקים פוליטיים עזים ביוזמת גורמים רדיקליים. בסמסטר חורף 1930–1931 התאחדות הסטודנטים הנאצים הפכה לראשונה לארגון הסטודנטים הגדול באוניברסיטה.
גידול תחומי ההוראה
האוניברסיטה הטכנית של מינכן הצליחה להגדיל את תחומי ההוראה על ידי קבלת הניהול במספר מכללות קטנות יותר שלא הצליחו להמשיך ולפעול באופן עצמאי. בשנת 1922 המכללה המסחרית של מינכן הפכה למחלקה השביעית של האוניברסיטה: המחלקה לכלכלה. בשנת 1930 הפכה המכללה לחקלאות ולימודי מבשלה לחלק מן האוניברסיטה. יחידת החקלאות במכללה סופחה למחלקה לחקלאות באוניברסיטה, אשר פעלה בתחום העיר מינכן עד לשנת 1947 בטרם הועברה אל מחוץ לעיר. לימודי המבשלה הפכו למחלקה השמינית באוניברסיטה: טכנולוגיית מבשלה ופעלה בקמפוס וויינשטפן, קמפוס אשר החל לפעול עוד בשנת 1804 כבית ספר לחקלאות, אשר קיבל מעמד אקדמי בשנת 1895 והפך לאוניברסיטה בשנת 1920.
בשנת 1934 עבר המוסד שינוי ארגוני ושמונה המחלקות אורגנו לשש פקולטות. בשנת 1940 נערך שינוי ארגוני נוסף באוניברסיטה לחמש פקולטות: מדעים כלליים, הנדסה מבנית, הנדסה מכנית, חקלאות ולימודי מבשלה.
בתקופת הרייך השלישי השלטון הוא שקבע את זהות העומד בראש האוניברסיטה ומעמדה העצמאי נפגע באופן משמעותי בתחומים אקדמיים, כגון מינויים חדשים וקידום אנשי סגל. על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי פוטרו מן האוניברסיטה מרצים שאינם בני הגזע הארי ואלה שהיו נשואים לנשים שאינן בנות הגזע הארי, כמו גם מרצים שדעותיהם הפוליטיות "אינן רצויות". ארגוני הסטודנטים הנאצים פעלו באופן נמרץ באוניברסיטה לצרף תלמידים לארגוניהם. החל משנת 1938 לא הורשו תלמידים יהודים באוניברסיטה לסיים את חוק לימודיהם ולקבל תואר אקדמי. מחקרים רבים באוניברסיטה התמקדו בתחומים צבאיים כחלק מן המאמץ הלאומי לחימוש. רק מעטים מקרב אנשי הסגל והתלמידים העזו להביע התנגדות לצעדי המשטר באוניברסיטה.
האוניברסיטה חדשה את פעילותה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בחודש אפריל 1946. אותה עת 80% מן המבנים באוניברסיטה נהרסו בהפצצות. במשך שנים התנדבו תלמידי תואר ראשון באוניברסיטה לעבודות הבנייה, בשיקום מבני הקמפוס. בשנת 1946 הועברה המחלקה לכלכלה באוניברסיטה לידי אוניברסיטת מינכן.
בחודש דצמבר 1957 קיבלה האוניברסיטה מעמד חוקי של מוסד ציבורי. בשנת 1958 אימצה האוניברסיטה חוקה ראשונה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ידעה האוניברסיטה גידול מהיר במספר התלמידים. בשנת 1967 נוסדה הפקולטה לרפואה באוניברסיטה, הפקולטה פועלת בשני אתרים בעיר. המשבר הכלכלי בשנות ה-70 פגע קשות בתנאי הלימוד.
בחודש מאי 1968 ציינה האוניברסיטה מאה שנים להיווסדה. אותה עת היו במוסד שש פקולטות, 168 קתדרות ומכונים, כ-8,400 תלמידים לתואר ראשון וכ-5,700 אנשי סגל ועובדים. בשנת 1972 נחנך מרכז הספורט של האוניברסיטה, בשטח הפארק האולימפי של אולימפיאדת מינכן. באוגוסט 1970 שונה שמו של המוסד ל"האוניברסיטה הטכנית של מינכן". בשנת 1974, לאחר חקיקת חוק השכלה גבוהה בבוואריה, הוחלפו שש הפקולטות באוניברסיטה ב-11 מחלקות קטנות יותר, אשר נקראו "פקולטות" זמן קצר אחר כך: 1. מתמטיקה ואינפורמטיקה, 2. פיזיקה, 3. כימיה, ביולוגיה ומדעי הקרקע, 4. כלכלה ומדעי החברה, 5. הנדסה מבנית ומדידה, 6. ארכיטקטורה, 7. הנדסת מכונות, 8. הנדסת חשמל וטכנולוגית מידע, 9. חקלאות והורטיקולטורה, 10. בישול בירה, טכנולוגית מזון ומדעי החלב, 11. רפואה. בנוסף הוקמו מספר מכונים בין-תחומיים, תחילה לתכנון אזורי ומחקר סביבתי וכן מכון למדעי הספורט.
בשנת 1992 נוספה לאוניברסיטה פקולטה לאינפורמטיקה, אשר התפצלה מתוך הפקולטה למתמטיקה ואינפורמטיקה. בשנת 2002 נוספה פקולטה למדעי הספורט ופקולטה לכלכלה.
בתי ספר ומחלקות
החל משנת 2020, האוניברסיטה הטכנית של מינכן מאורגנת ב-15 בתי ספר ומחלקות המציעים 182 תוכניות לימוד לתואר:
מוניטין ודירוג
על פי דירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2022, TUM מדורגת במקום ה-50 בעולם, במקום ה-19 בהנדסה וטכנולוגיה, במקום ה-28 במדעי הטבע ובמקום ה-29 במדעי המחשב.
על פי דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2022, TUM מדורגת במקום 52 בעולם. בלימודי מדעי המחשב המוסד דורג במקום 14 בעולם ובמקום ה-22 בהנדסה וטכנולוגיה.
בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנת 2022 TUM דורגה במקום ה-38 בעולם. בתחום מדעי המחשב דורגה במקום ה-14, בתחום ההנדסה במקום ה-22 ובתחום מדעי הטבע במקום ה-43.
סוכנות הידיעות רויטרס דירגה את האוניברסיטה הטכנית של מינכן במקום ה-4 ברשימת האוניברסיטאות החדשניות באירופה לשנת 2017.
חתני פרס נובל באוניברסיטה
18 חתני פרס נובל למדו, לימדו וחקרו באוניברסיטה הטכנית של מינכן:
אנאבל אפסיון
ג'יין אנאבל אפסיון (באנגלית: Jane Annabelle Apsion; נולדה ב-17 בספטמבר 1960) היא שחקנית אנגלייה, המוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד מוניקה גאלאגר בסדרת הדרמה הקומית "לגדול בלי בושה", ג'וי וילטון בסדרה "Soldier Soldier" ובדמות ויולט באקל בסדרה "מיילדת".
ביוגרפיה
אפסיון נולדה בהאמרסמית' שבלונדון. בנוסף לסדרה "לגדול בלי בושה" היא ידועה מהופעותיה בתפקיד קירסטי בסיטקום "My Good Friend", בוורלי בסדרה "האגמים", פטרישה הילמן באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", וגברת ביץ' בסרט "Goodnight Mister Tom" של מישל מגוריאן. בסדרה "רציחות במידסומר" גילמה שתי דמויות בשני פרקים שונים "Death in Chorus" ו-"Dead Man's 11". ב-1996 שיחקה בדוקו-דרמה אודות אסון הילסבורו שהתרחש ב-1989. עוד השתתפה בפרק בסדרה "לואיס" ושיחקה בתפקיד קטן בסיטקום "In with the Flynns". ב-2013 ו-2014 הופיעה בסדרה "The Village" של ה-BBC לצדה של מקסין פיק.
בין השנים 2004 ל-2006 הופיעה אפסיון פעמים אחדות בסדרה "לגדול בלי בושה", וב-2007 בעונה הרביעית החלה להופיע בסדרה בתפקיד קבוע. ב-2008 עזבה את הסדרה, והפרק האחרון בהשתתפותה שודר מרץ 2009. היא חזרה לגלם את התפקיד ב-2011 בעונה השמינית, וב-2013 בעונה ה-11 והאחרונה.
ב-2008 וב-2009 השתתפה אפסיון כחברת צוות אורחת בתוכנית האירוח "The Wright Stuff".
חיים אישיים
אפסיון למדה בגודלמינג קולג' שבאוניברסיטת ויילס. היא שותפה ליצירה של שיטת "Rosen Method Bodywork" שעוסקת ברפואה אלטרנטיבית. היא מתגוררת בהמפסטד.
אלכסנדר אופרין
אלכסנדר איוונוביץ אוֹפָּרין (ברוסית: Александр Иванович Опарин; 2 במרץ 1894 – 21 באפריל 1980) היה ביוכימאי סובייטי, ממייסדי חקר מוצא החיים.
ביוגרפיה
אופרין נולד באוגליץ' שבאימפריה הרוסית (בתחומי רוסיה של ימינו). סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1917. בשנת 1924 הציג תאוריה להתפתחות החיים על פני כדור הארץ הקדום על ידי אבולוציה כימית הדרגתית של תרכובות אורגניות. בשנת 1935 ביחד עם אלכסיי באך הקים את מכון RAS לביוכימיה. בשנת 1946 התקבל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים. בשנת 1970 נבחר לנשיא הארגון הבינלאומי לחקר ראשית החיים.
בשנת 1974 זכה בפרס לנין ובשנת 1976 זכה בפרס קלינגה.
נפטר בשנת 1980 ונקבר במוסקבה.
מודל אופרין
אופרין מכונה לעיתים כ"דרווין של המאה ה-20" בזכות התאוריה פורצת הדרך שלו על מוצא החיים. תאוריה זו מהווה את הבסיס התאורטי לתחום גם כיום. אופרין הציג מספר הנחות יסוד:
אופרין היה הראשון להגדיר את השלבים הראשוניים של התפתחות חיים ולהציע מנגנון כללי לתהליך.
בנות בראון (סדרת טלוויזיה)
את הסדרה ליווה ביצוע מחודש של כוכבת הסדרה, ירדן בר-כוכבא, לשיר "אומרים ישנה ארץ" של שאול טשרניחובסקי ונעמי שמר, הסדרה זכתה בפרס הדרמה הטובה ביתר בפסטיבל ירושלים והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריה הסדרה הדרמטית הטובה ביותר.
דטרויט (סרט)
עלילה
הסרט מתרחש בשנת 1967 בעיר דטרויט, ומתמקד בתקרית שהתרחשה במתחם "מוטל אלג'יר" (ליל 25–26 ביולי 1967), ובה נהרגו שלושה אפרו-אמריקאים, ותשעה אזרחים הוכו בברוטליות, מהם שבעה גברים אפרו-אמריקאים ושתי צעירות לבנות.
לארי, זמר אפרו-אמריקאי, הוא מנהיג להקת "הדרמטיקס" שצפויה להופיע לאחר "מרתה והונדלס", בערב שיהווה את פריצת הדרך שלהם. האירוע מתבטל בעקבות המהומות בעיר, והוא ומנהל הלהקה, פרד, מוצאים מחסה במלון אלג'ירס. במלון הם פוגשים שתי צעירות לבנות, ג'ולי אן וקארן וידידם האפרו אמריקאי הפרוע קארל. קארל יורה מתוך שעשוע לכיוון אנשי המשמר הלאומי באקדח הזנקה.
למלון מגיעים חבורת שוטרים בהנהגת קראוס, שוטר לבן וגזען שפוצח במסכת חקירות ועינויים נגד לארי וחבריו. במהלך ההתעללות נרצחים שלושה צעירים שחורים, בהם פרד וקארל.
הפקה
הסרט הוא שיתוף הפעולה השלישי בין הבמאית קתרין ביגלו לתסריטאי מארק בול, לאחר "מטען הכאב" ו"כוננות עם שחר". השניים הובילו את הפקת הסרט וחברו לצורך כך לחברת "Annapurna Pictures", חברת הפקות עצמאית הנתמכת על ידי בתו של לארי אליסון. צילומי הסרט בוצעו במהלך 2016 במסצ'וסטס ובדטרויט. הצלם הראשי היה בארי אקרויד שעבד עם ביגלו בסרט "מטען הכאב".
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-25 ביולי 2017 והפצת הסרט נקבעה ל-4 באוגוסט 2017.
תגובות והכנסות
הסרט זכה בדרך כלל לשבחי מבקרי הקולנוע ולדירוג של 84% באתר Rotten Tomatoes מצד המבקרים ו-79% מצד הצופים. לעומת זאת הוא לא הצליח בקופות ורשם הכנסות של 7.1 מיליון דולר בלבד בסוף השבוע הראשון להקרנתו הרחבה בארצות הברית ו-16.7 מיליון דולר סך הכל, סכום נמוך משמעותית מתקציב ההפקה שעמד על 30 מיליון דולר.
זיתן
זֵיתָן הוא מושב הסמוך אל נמל התעופה בן-גוריון. המושב נוסד ביום כ' בסיוון תש"י, 5 ביוני 1950 על ידי עולים מלוב, בעיקר, יוצאי עיירה בשם זליתן, ומיהדות מרוקו. המושב שייך לתנועת המושבים ולמועצה אזורית שדות דן, בה הוא מהווה כיישוב המזרחי ביותר.
גאוגרפיה
זיתן נמצא כ-45 מטר מעל גובה פני הים. בשכנות לזיתן נמצאים המושבים אחיעזר ויגל.
חלקם משכירים מחסנים בשטחים ששימשו אותם בעבר לחקלאות. בשנים האחרונות הופשרו קרקעות נוספות בתוכנית ההרחבה, והמושב קולט משפחות נוספות.
היסטוריה
המושב הוקם ל-73 משפחות שכל אחת קיבלה 23 דונם. המתיישבים הגיעו לנקודה ב-1 ביולי 1950 והתגוררו תחילה באוהלים. בתחילה גידלו עופות וכבשים אך זה לא צלח והוקמו רפתות. בשנת 1954 הורחקו מהמושב שני מתיישבים שלא עבדו את המשקים שלהם. בשנת 1962, בהתאם למדיניות משרד החקלאות להרחיק את הרפתות לפריפריה, חוסלו הרפתות במושב. לאור פיתוח מקומות העבודה באזור, עברו רוב התושבים בסוף שנות ה-60 לעבודות חוץ והשכירו את משקיהם. בין השאר גודלו במשקים המושכרים בוטנים. חלק מהמשקים הוזנחו.
פיתוח
בתחילת 1955 הושלם הכביש למושב. עד שנת 1969 טרם הותקן מערכת ביוב במושב ולבתים אפילו לא היו בורות ספיגה.
שם
מקור השם הוא סמלי ולו בעל מספר משמעויות:
בית הכנסת בושאייף
תושבי המושב מסורתיים ודתיים. במקום הוקם ב-1978 בית כנסת על שם בושאייף, צדקת יהודיה מהעיר זליתן שבלוב. בבית הכנסת מתקיימות תפילות בכל ימי השבוע. לימים הוקם במקומו בית כנסת גדול ומפואר במיוחד. במקום נערכות הילולות המוניות בחג סוכות ובל"ג בעומר.
מלבד החגיגה הדתית-מיסטית במקום מתקיים יריד מזון הכולל דוכנים צבעוניים, ואוכל מהמטבח הצפון אפריקאי.
ניהול היישוב
היישוב מנוהל על ידי 2 וועדות:
יש גבול
יש גבול היא תנועת שמאל, והוותיקה בתנועות הסרבנות בישראל.
תולדות התנועה
תנועת "יש גבול" קמה בשנת 1982, עם פרוץ מבצע שלום הגליל, כתנועת סרבנות של חיילי מילואים. בעצומה הראשונה, אשר קבעה את המסלול שבו תפעל התנועה, נכתב: "[...] באמצעות המלחמה הזאת אתם מנסים לפתור באופן צבאי את הבעיה הפלסטינית.... אתם מנסים לכפות 'סדר חדש' על חורבותיה של לבנון, לשפוך דמנו ודמם של אחרים למען אנשי הפלנגות. לא לשם כך התגייסנו לצבא הגנה לישראל..."
על עצומה זו חתמו כ-3,000 חיילי מילואים, מתוכם כ-160 נכלאו בגין סירובם לשרת על אדמת לבנון. "יש גבול" תמכה בסרבני מלחמת לבנון הראשונה, שרובם היו סרבנים סלקטיביים, ופעלה כדי ליצור דעת קהל נגד מלחמות בלבנון. מאז, ובמשך כל שנות פעילותה, תמכה התנועה בחיילים המסרבים בפועל או שוקלים את האפשרות לסרב ובמשפחותיהם.
בשנת 1985 הוציאה התנועה לאור, בשיתוף ספרי סימן קריאה, את גבול הציות – אסופת מאמרים ראשונה בעברית בנושאי ציות בדמוקרטיה ומלחמת לבנון, פרסום ראשון בשורה ארוכה של ספרים ופרסומים שתיזום התנועה בהמשך.
"יש גבול" הכירה תמיד בכך שגבולה של מדינת ישראל הוא הקו הירוק. בהתאם לכך, החלה התנועה, כבר כשנה לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, לארגן ימי עצמאות אלטרנטיביים ופעולות לסימון הקו הירוק. במקביל יזמה התנועה ב-1987 הצהרת סירוב נגד השירות בשטחים, כדלקמן:
במהלך האינתיפאדה הראשונה חתמו יותר מ-2,500 חיילי מילואים על הכרזת הסירוב של התנועה לקחת חלק בדיכוי ההתקוממות בשטחים הכבושים; כ-180 מהם נשפטו לתקופות מאסר שונות.
פעילותה של התנועה זכתה לגינויים קשים, בעיקר מהימין, אך גם מגופים בשמאל. בעוד בימין האשימו את התנועה בהמרדה ובגידה, בשמאל טענו שמעשיה של "יש גבול" פוגעים בדמוקרטיה ובסופו של דבר יחזרו נגדם כבומרנג, כאשר הימין ישתמש באותם כלים כנשק לסכל החלטות מדיניות של השמאל.
הקו הרשמי של התנועה הוא שגבול מדינת ישראל הוא הקו הירוק. עם חתימת הסכמי אוסלו הפסיקה התנועה את פעילותה הפוליטית הפומבית למשך שנה וחצי, כל עוד המשא ומתן הפוליטי עם הנהגת העם הפלסטיני נמשך, אך המשיכה לתמוך בנערים ונערות המסרבים להתגייס לשירות חלקי או מלא בצה"ל.
עם תחילת האינתיפאדה השנייה החלה "יש גבול" להחתים על עצומה חדשה שהתפרסמה בשנת 2000 ועודכנה שוב ב-2004:
"למרות מראית עין של אוטונומיה פלסטינית – על כחמישית מהשטחים הכבושים – הכיבוש נמשך ונמשך...המלחמה שמנהלת ממשלת ישראל על אדמות אריאל ובית-אל, ההגנה על פורעי איתמר ובית הדסה, המשך כיבוש נצרים וקריית-ארבע, המשך השליטה על קבר-רחל ועל נבי סמואל – היא לא המלחמה שלנו! אנו, חיילות וחיילים בצה"ל, מכריזים כי לא ניקח חלק בהמשך דיכוי העם הפלסטיני בשטחים הכבושים ולא נשתתף בפעולות שיטור ובשמירה על ההתנחלויות המשמשות לכך."
בשנת 2006 החליטה התנועה שהגיע הזמן לדון במדיניות הישראלית של אי-חקירה של פשעי מלחמה ובאפשרות של שיפוט אוניברסלי והודיעה:
"אנו פונים למוסדות האכיפה והחוק - האזרחיים והצבאיים - בדרישה לחקירה יסודית, ואם זו תאשר את חששותינו, נדרוש שהאחראים יועמדו לדין. עם זאת נדגיש: אם יתברר לנו שוב שמוסדות המשפט – הצבאיים והאזרחיים כאחת – מתחמקים מאחריותם לבירור חשדות אלה, לא נהסס לפעול יחד עם גורמים בחו"ל, למען טיפול נאות בעניין על ידי בתי משפט בינלאומיים וזרים".
בספטמבר 2005 תמכה התנועה בהגשת תלונות פליליות בבריטניה כנגד הרמטכ"ל דני חלוץ וקודמו בתפקיד משה יעלון, בטענה שהיו מעורבים בפשעי מלחמה. המעשה גרר תגובות קשות בציבור הישראלי ובכנסת, ויו"ר ועדת החוץ והביטחון דאז, חבר הכנסת יובל שטייניץ, הוקיע את התנועה כ"בוגדים" וקרא ליועץ המשפטי להוציאה אל מחוץ לחוק. הפרשה עוררה מבוכה בבריטניה, ובעקבותיה החל ראש ממשלת בריטניה דאז, טוני בלייר, בתהליך להביא לשינוי חוקתי שיגביל מאוד את סמכות בית המשפט הבריטי לשפוט אזרחים זרים שלא ביצעו פשע על אדמת בריטניה או כנגד אזרחים בריטים. ב-2011 הושלמה חקיקה בבריטניה המונעת הוצאת צווי מעצר לבכירים זרים, בכך שהיא דורשת אישור של התובע הכללי לצו שכזה.
בשנת 2014 השתתפה התנועה בהקמת מסרבות – רשת סרבנות פוליטית. חברי התנועה וחברותיה לוקחים חלק בפעילות הרשת ובתמיכה במועמדות ומועמדים לשירות הביטחון, המסרבים להתחייל ולקחת חלק בפעולות צה"ל כ"צבא כיבוש".
פעילות משפטית
במהלך השנים הגישה "יש גבול" עתירות שונות לבתי המשפט, בניסיון ליצור דיון ציבורי סביב סוגיות שנוגעות להתנהלות בעייתית של מדינת ישראל, לטענת התנועה, בשטחי יהודה ושומרון.
סאמצחה-ג'אוואחתי
סאמצחֶה-ג'אוואחֶתי (בגאורגית: სამცხე-ჯავახეთის; בארמנית: Սամցխե-Ջավախքի) הוא מחוז בדרום גאורגיה. גבולותיו: גוריה ואימרתי מצפון, כארתלי ממזרח, ארמניה וטורקיה מדרום ואג'ריה ממערב.
יש גבול
פעילות משפטית
בשנת 1983 הגישה עתירה נגד שימוש בצווי גיוס נגד סרבני מצפון. בג"ץ התיר את השימוש של צה"ל בגיוס חוזר לסרבני מלחמת לבנון ודחה את העתירה.
סאמצחה-ג'אוואחתי
ממשל
מושלים לפי שנים:
יש גבול
פעילות משפטית
בשנת 1989, הגישה עתירה נגד שר הביטחון והרמטכ"ל בדרישה שינוסחו מחדש הוראות הפתיחה באש. הבג"ץ הוגש עקב מאורעות האינתיפאדה הראשונה שבה, לטענת "יש גבול", ירו חיילי צה"ל בחשודים ללא הבחנה. העתירה נדחתה.
סאמצחה-ג'אוואחתי
ממשל
1994 - וו.בָּכּראדזֶה 1998 - גיגלָה בָּרַמידזֶה 2002 - תמוּר מוֹסיאשווילי 2003 - גֶלָה קווארָצחֶליָה 2004 - נוּגזָר פּארוּנָשווילי 2004 - ניקוֹ ניקוֹלוֹזישווילי 2005 - גיאורגי חאצ'ידזֶה
יש גבול
פעילות משפטית
בשנת 1992, הגישה עתירה נגד שופטי בג"ץ, לראשונה בישראל, בטענה שהשופטים לא הגישו את הנימוקים שלהם לעתירה משנת 1989. לאחר שהעתירה התקבלה וניתנו הנימוקים הוגשה בקשה לדיון נוסף בעתירה המקורית.
סאמצחה-ג'אוואחתי
היסטוריה
כפי שמעיד שמו, הוא מורכב משני חבלים היסטוריים. עד המאה ה-12, שבו סופחו לממלכה הגאורגית המאוחדת, הייתה להם היסטוריה מדינית נפרדת. במאה ה-14, סאמצחה הייתה בין הדוכסויות הראשונות שפרשו מן הממלכה המאוחדת. במאה ה-15 היא אף סיפחה את ג'אוואחתי. במחצית השנייה של המאה ה-17 הדוכסות נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. תחת ההשפעה הטורקית חלק מתושבי סאמצחה התאסלמו. במאות הבאות התיישבו בסאמצחה ובג'אוואחתי ארמנים, שמן המאה ה-19 מהווים רוב בשני החבלים ההיסטוריים. בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית, שני החבלים אוחדו עם גאורגיה, שהייתה כבר חלק מן האימפריה הרוסית.
יש גבול
פעילות משפטית
בשנת 2002 הגישה עתירה נגד הריסת חלק מהקסבה בחברון במטרה להרחיב ולמגן את ציר הגישה ליהודים למערת המכפלה. העתירה נדחתה.
סאמצחה-ג'אוואחתי
היסטוריה
עם פרישתה של גאורגיה מברית המועצות ב-1991, סאמצחה וג'אוואחתי הם חלק מן הרפובליקה של גאורגיה. בחלוקה האדמיניסטרטיבית, הם אוחדו לרגיוני (מחוז) סאמצחה-ג'אוואחתי, שבירתו אחלציחה. עם זאת, לא מדובר באיחוד אדמיניסטרטיבי בלבד, שכן לאור העובדה שהגאורגים הם מיעוט במחוז, מדובר למעשה בחבל ארמני על אדמת גאורגיה, שאף דורש אוטונומיה.
יש גבול
פעילות משפטית
בשנת 2003, הגישה עתירה נגד החלטות הפרקליט הצבאי הראשי והיועץ המשפטי לממשלה שלא לפתוח בחקירה פלילית שתבחן האם נעברו עבירות פליליות במהלך התכנון והביצוע של החיסול של ראש הזרוע הצבאית של החמאס בעזה, סלאח שחאדה, פעולה שבמסגרתה נהרגו 14 בני אדם ועשרות רבות נפצעו. העתירה הוגשה יחד עם מספר אנשי רוח (נתן זך, סמי מיכאל, רונית מטלון, עמוס קינן ויצחק לאור). בעקבות העתירה, בספטמבר 2007 הוקמה ועדה לבדיקת תפקוד צה"ל בחיסול שחאדה, ובשל כך העתירה נדחתה. ב-27 בפברואר 2011 קבעה הוועדה כי אין חשד לביצוע עבירה פלילית על ידי צה"ל והגורמים שאישרו וביצעו את החיסול.
בשנת 2004, הגישה עתירה נגד מינוי האלוף דן חלוץ לסגן הרמטכ"ל, ודרישה לפתוח בחקירה פלילית נגדו. העתירה נדחתה.
בשנת 2006, הגישה עתירה נגד בית המשפט העליון בגין הימנעותו מלדון בעתירה שהגישה התנועה בעניין שחאדה בשנת 2003, למרות שנקבע תאריך לדיון. העתירה נדחתה.
כמו כן, הגישה עתירה באשר לשימוש של צה"ל בפצצות זרחן בפעילות מלחמתית ברצועת עזה.
בשנת 2008, הגישה עתירה נגד הרכב ועדת החקירה בעניין חיסול שחאדה. העתירה נדחתה.
בשנת 2010, הגישה עתירה נגד מינוי זמני של יאיר נוה לממלא מקום הרמטכ"ל. העתירה נדחתה. עוד באותה שנה, הגישה עתירה נגד ההמלצה למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל. העתירה נדחתה על הסף.
בשנת 2011, הגישה עתירה נגד שימוש בפצצות זרחן לבן במבצע עופרת יצוקה, בדרישה שתשולב בפקודות הצבא הוראה מחייבת האוסרת על שימוש בחימוש המכיל זרחן לבן במקומות מיושבים. לאחר שהמדינה הצהירה כי אין בכוונתה להורות על שימוש בפצצות זרחן לבן בשטחים בנויים אלא במקרים חריגים, העתירה נדחתה.
בשנת 2012, הגישה עתירה נגד מינויו של נעם סולברג לשופט בית המשפט העליון בטענה שבהיותו תושב התנחלות הוא מפר את החוק הבינלאומי ולכן לא ניחן בטוהר המידות הדרוש לתפקיד. העתירה נדחתה על הסף.
בשנת 2017, הגישה עתירה נגד הפרוצדורות השונות של מתן פטור מגיוס לצבא לבנות דתיות. העתירה נדחתה.
פעילות הסברתית ומו"לית
א) התנועה פרסמה דפי וחוברות הסברה בהם פורטו עקרונות התנועה, תגובותיה למדיניות ישראל, והזהרות לחיילים ביחס לחוקי מלחמה בינלאומיים.
ב) התנועה ערכה חוגי בית ואספות, והופיעה באמצעי תקשורת.
ג) התנועה פרסמה את הספרים הבאים על תופעת הסרבנות בחברה דמוקרטית:
ב-1985 הוציאה התנועה לאור, בשיתוף ספרי סימן קריאה, את "גבול הציות" – אסופת מאמרים ראשונה בעברית בנושאי ציות בדמוקרטיה ומלחמת לבנון. תרמו לאסופה מפרי עטם מייקל וולצר, חנן חבר, נועם חומסקי, אסא כשר, ישעיהו ליבוביץ, אביגדור פלדמן, מאיר פעיל, עדי צמח, יוסף רז ואחרים.
ב-1990 הוציאה התנועה לאור, בשיתוף ספרי סימן קריאה, את "על דמוקרטיה וציות" – אסופת מאמרים בנושאי דמוקרטיה, חוק וגבולות הציות בדמוקרטיה. לאסופה זו תרמו מפרי עטם דוד הד, יצחק זמיר, חיים כהן, ישעיהו ליבוביץ, ישי מנוחין, משה נגבי, עמוס עוז, יוסף רז ואחרים.
באותה שנה הוציאה התנועה לאור, בשיתוף חרגול הוצאה לאור וספרי עליית הגג, את "עד כאן! עדויות של סרבנים", בעריכתו של חבר התנועה פרץ קדרון - אסופת עדויות סרבנים, עצומות סירוב ומכתבי שמיניסטים מאז שנות השבעים של המאה הקודמת (אסופה זו תורגמה ויצאה לאור בכמה שפות: אנגלית, טורקית, יוונית, יפנית, ספרדית, פורטוגזית וצרפתית).
ב-2006 הוציאה לאור התנועה, בשיתוף עם ספרי נובמבר את "כיבוש וסירוב"– אסופת מאמרים בנושאי כיבוש, דמוקרטיה וסירוב. לאסופה תרמו מפרי עטם ג'ונתן בנט, משה גרינברג, סלבוי ז'יז'ק, חנן חבר, ישעיהו ליבוביץ, ישי מנוחין, סוזן זונטאג, ס' יזהר, יהודה שנהב ואחרים.
טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי
מאז 1998, כחיזוק לפעילותה הציבורית, מקיימת התנועה מדי ערב יום העצמאות טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי מול משרד ראש הממשלה בירושלים.
רשימת מדליקים
1998: אורי אבנרי ("גוש שלום"), שולמית אלוני (שרת החינוך והתרבות לשעבר), דוד אנוך (סרבן), נורי אל-עוקבי ("האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים"), שלמה וזנה ("הקשת הדמוקרטית המזרחית"), נתן זך (משורר), יובל לוטם (סרבן), יהודה מלצר ("יש גבול"), גילה סבירסקי (פעילה חברתית), לאה צמל (עו"ד ומגינת זכויות אדם), אליס שלוי (אשת חינוך)
2001: ראובן אברג'יל (ממנהיגי "הפנתרים השחורים"), חולוד בדאוי (OCHA), ענת בילצקי (פעילה חברתית ויו"ר בצלם), סאלם ג'ובראן (משורר), נטע גולן, אילן גילאון (מפלגת "מרצ"), יואב הס ("יש גבול"), דן יקיר ("האגודה לזכויות האזרח"), נועם כוזר (מפלגת "הפיראטים"), משה נגבי (פעיל זכויות אדם), דליה קרשטיין (מנכ"לית "המוקד להגנת הפרט"), חיה שלום (פעילת שלום פמיניסטית).
2002: אביה עתי (סרבנית כיבוש), אריק אשרמן ("שומרי משפט – רבנים למען זכויות אדם"), דוד טרטקובר (מעצב), ורד מדר ("אחותי - למען נשים בישראל"), חוה קלר ("נשים למען אסירות פוליטיות"), טלי גור ("יש גבול"), יגאל ברונר ("תעאיוש"), יהודית אלקנה ("מחסום WATCH"), יואב קריים (מטה מאבק הנכים בישראל), ישי רוזן צבי (סרבן דיכוי), לינא דלאשה ("תעאיוש"), סלמרן נאטור (סופר ומחזאי)
2003: ג'ודי בלנק (ממייסדות "בת שלום"), יונתן בן-ארצי (סרבן מצפון), שרון בן-עזר ("אליוט". מוזיקאית), לינה יאסין וכנרת להד ("תעאיוש"), נועה לוי (סרבנית מצפון מפעילות "מכתב השמיניסטים"), ג'סיקה מונטל (מנכ"לית "בצלם"), יעקוב מנור (ממייסדי "הועד נגד הריסת בתים"), מאיר מרגלית (מנכ"ל "קול בשכונות"), חיה נוח (רכזת מטעם "שתיל" של "פורום הארגונים למאבק באבטלה"), ג'יהאד סעד (מזכ"ל ועד היוזמה הדרוזי), שרלוט קרסון ("The International Solidarity Movement") וילדים מעמותת "יד ביד – המרכז לחינוך יהודי ערבי"
2004: בטי בנבנישתי (מחויבות לשלום ולצדק חברתי), דליה גולומב ("מחסום WATCH"), דב חנין (פעיל חברתי וסביבתי), נתן לבון (עו"סים שלום ורווחה, ארגון עובדים סוציאליים), אבי לוי ("פעולה ירוקה"), עדי לייבוביץ´ (סרבנית כיבוש, "אומץ לסרב"), לאורה מילוא (סרבנית מצפון), דניאל צאל (סרבן כיבוש), שבי קורזון (מוקד סיוע לעובדים זרים), פרץ קדרון ("יש גבול"), שרי ריבקין ("עמותת ידיד", "מרכזי זכויות בקהילה"), יונתן שפירא ("מכתב הטייסים")
2005: סמדר בן נתן (עורכת דין), חיים ברעם (עיתונאי), נורית חג'אג' ("הקשת הדמוקרטית המזרחית"), זאב טנא (מהנדס מזון ומשורר רוק), אלכס ליבק (צלם עיתונות חתן פרס ישראל לצילום לשנת תשס"ה), זהר מילכגרוב ("יש גבול"), רוחמה מרטון (מייסדת ונשיאה של "עמותת רופאים לזכויות אדם"), שמרי צמרת (אסיר מצפון), מר שאול צפני (יו"ר ועד עובדי מטרודן), אנה שלונסקי ("מכתב השמיניסטים").
2006: אליק אלחנן ("לוחמים לשלום"), עזמי בדיר ("יש דין"), ג'מילה יפית ביסו ("עץ הזית"), רומן ברונפמן ("הבחירה הדמוקרטית"), אפרים דוידי (חבר הנהגת ההסתדרות), רחל ליאל (מנהלת "שתיל – שירותי תמיכה וייעץ לארגונים לשינוי חברתי"), ד"ר מראם מסארווה (דור שלישי לעקורי סידנא עלי), עזרא נאווי ("תעאיוש"), גדעון ספירו (פעיל שלום וזכויות אדם), שולה קשת (מייסדת ומנכ"לית תנועת "אחותי למען נשים בישראל"), דוד ריב (אמן).
2007: טלי פחימה (פעילת שמאל), ג'אד נאמן (במאי קולנוע), אמיר פסטר (סרבן מלחמת לבנון השנייה), עו"ד גבי לסקי (עו"ד המתמחה בזכויות אדם), ג'וני באיו (פליט אפריקאי).
2008: גבי אלדור ("התיאטרון הערבי-עברי ביפו"),יוסף (פפה) אללו (פעיל בנושא ירושלים), סעיד אל עוקבי (פעיל שלום), שרי בשי ("גישה, מרכז לשמירה על הזכות לנוע"), בני גפן (פעיל שלום), אלון-לי גרין (פעיל בנושא זכויות עובדים), גיורא סגל (מורה ומחנך), יגאל עזרתי (התיאטרון הערבי-עברי ביפו), ליליה פתר (פעילה בנושאי מהגרי עבודה), אהוד שם-טוב ("הטלוויזיה החברתית").
2009: עדינה אבירם ומרים הדר ("פרופיל חדש"), פרופ' אהרון אביתר (פעיל שלום, היו"ר לשעבר של סניף ישראל של "אמנסטי אינטרנשיונל"), יונתן גר (מנכ"ל "הבית הפתוח" בירושלים), אתי דרעי ("בצלם"), סהר ורדי ("מכתב השמיניסטים"), עליזה ידעי ופתחיה מסארווה (משפחתוני התמ"ת, "כוח לעובדים"), נועם לבנה (סרבן מלחמה), עו"ד מיכאל ספרד (עו"ד המתמחה זכויות אדם), אסתר עילם (ממייסדות התנועה הפמיניסטית בישראל), בסאם עראמין ("לוחמים לשלום").
2010: דני אמיר ("כוח לעובדים"), שרה בנינגה (מפעילות שייח' ג'ראח), מאזן גנאים (ראש עיריית סכנין), שרון דולב ("גרינפיס"), אהובה טספאי וגיל שטח (ועד עובדי הניקיון של אוניברסיטת בן-גוריון), אילנה לח ("פסיכואקטיב"), יאסין מוסא (בני דארפור), אלישבע מיליקובסקי ("א.ס.ף – ארגון סיוע לפליטים"), מיכאל מנקין ("שוברים שתיקה"), שיר רגב (סרבן כיבוש), יהושע רוזין (פעיל שלום), מתי שמואלוף ("גרילה תרבות").
2011: עו"ד מישרקי-אסעד ("רבנים לזכויות אדם"), סייח אל-טורי (מהכפר "אל-עראקיב"), דפנה בנאי ("מחסום WATCH - בקעת הירדן"), מייסה בראנסה-סיניורה (רדיו "כל השלום"), עמוס גבירץ ("פורום ההכרה"), נועם דותן ("קומט-מי"), נטע האילן ("כח לעובדים – האונ' הפתוחה"), אילנה המרמן ("נשים בעד אי-ציות אזרחי"), רפרם חדד (אמן), הללי פנסון ("סולידריות - שייח ג'ארח"), מוסי רז (רדיו "קול השלום").
2012: עדה אפודי ("תעאיוש"), לב גרינברג (ממייסדי "יש גבול"), זהבה גרינפלד (פעילה במאבק הזכות לדיור), עודד דינר וגומא אבקר טגדין ("אמנסטי אינטרנשיונאל ישראל"), תמר ורטה ומיכל שקולניקוב ("אני מורה פוליטי", "מכתב המורים"), יהודית ורשבסקי ("נשים בשחור"), עופר כסיף (ראשון הסרבנים שנכלא באינתיפאדה הראשונה), אורנה עמוס ("הקואליציה הארצית להעסקה ישירה"), איליה פוקס ("מכתב השמיניסטים 2012"), אורלי פלדהיים ("מרק לוינסקי"), מיכה רחמן ("יש גבול").
2014: רון גרליץ ("סיכוי – העמותה לקידום שוויון אזרחי"), רובי דמלין ("פורום המשפחות השכולות הישראלי פלסטיני"), דני וילנסקי ("אינתיפאדת תרבות"), ורוניקה כהן (פעילת שלום), רם רהט ("פארק בכלוב"), הדס תמיר (פעילה חברתית ופעילת שלום), פייסל מחאג'נה (פעיל חברתי פוליטי), ע'אלב סיף (יו"ר ועד היוזמה הדרוזי), יוּסֶף עספור ("אמנסטי אינטרנשיונל ישראל"), הדס תמיר (שוחרת שלום).
2015: מנאל אטרש ("אדם ללא גבולות"), יפעת הלל (עמותת "הגר לחינוך יהודי-ערבי לשוויון"), עאטף חטיב (עמותת "הגר לחינוך יהודי-ערבי לשוויון"), גבריהווט טקלה ("המוקד לפליטים ולמהגרים"), לילי טראובמן (פעילה פוליטית), נעמה מישר ("במקום – מתכננים למען זכויות תכנון"), איתי מק (פעיל זכויות אדם), גדעון ספירו ("יש גבול"), איתן עמיר ("אדם ללא גבולות"), אוריאל פררה (סרבן כיבוש), אלן קוחלי ("המוקד לפליטים ולמהגרים").
2017: ראאד אבו אלקיען (וועד הכפר אום אל חירן), פרופ' יאיר אורון (פעיל להכרה בג'נוסייד שקרה לעמים אחרים), תמר אלון (סרבנית כיבוש), גיא הירשפלד ("תעאיוש"), ד"ר עמי וטורי ("כוח לעובדים"), תמר זאבי (סרבנית מצפון), עו"ד ברק כהן (פעיל פוליטי), מסרת פסחיה ("המוקד לפליטים ולמהגרים"), סיגל קוק אביבי (פעילת זכויות אדם), ד"ר יעלה רענן ("עומדים ביחד", "המועצה לכפרים הלא מוכרים בנגב").
2018: מיכאל אתקילתי (מבקש מקלט מאריתריאה), עתליה בן אבא (סרבנית כיבוש), זהבה גלאון (יו"ר מרצ לשעבר), עזי נגר וסמי אלקלעי (פעילים נגד השחיתות), שולי דיכטר (יזם ופעיל חברתי), נורלדין מוסא (מבקש מקלט מדרפור), רוזמרי סולן (שלושים שנות נשים בשחור), נטע-לי עלי (פעילת המאבק נגד הכיבוש בילעין), בומה ענבר (איש שלום), טלי זילברשטיין (יש גבול).
2019: אבר אבו קוידר (ועד הכפר הלא מוכר אלזנרוג); מור אפרת (רופאים לזכויות אדם); נורית גרדינר (עומדים ביחד); הלל גרמי (מסרבות); פרופ' יוסי דהאן (פעיל צדק חברתי וזכויות אדם); גדיר האני (עומדים ביחד); האב גיורגיו ויגניה (ראש הוועדה לזכויות אדם במסדר הפרנציסקני); צביה חורש (ידידי וואדי פוכין); עמרי נג'אד (קולנוען ואקטיביסט); פרופ' דודי צפתי (ידידי וואדי פוכין); סבי שיילן (תעאיוש)
2020: רואן בשאראת, סדאקה רעות/ פרופ' דוד הראל, מכון ויצמן, חתן פרס ישראל (2004) / עו"ד יוסי וולפסון, פעיל לשחרור בעלי חיים / פרופ' רפי ולדן, נשיא רופאים לזכויות אדם, חתן פרס ליבוביץ' (2013) / מוטי לרנר, מחזאי ותסריטאי / ד"ר ענת מטר, אקדמיה לשוויון, הוועד למען אסירים פלסטינים / רעות פרץ, ראש מטה ירושלים, כוח לעובדים/ נועה קאופמן, רכזת תחום פליטים, קו לעובד/ ד"ר אורית קמיר, פעילה חברתית/ פרופ' גילי רגב-יוחאי, רופאה, בית חולים שיבא/ יסמין ריצ'י, סרבנית מצפון, מסרבות.
פרס ע"ש ישעיהו ליבוביץ
פרס מיסודה של תנועת "יש גבול" ע"ש ישעיהו ליבוביץ ניתן מאז 2009 מדי שנה "על עשייה ציבורית משמעותית בתחומים אשר עניינו את ישעיהו ליבוביץ, כמו המאבק בכיבוש, הפרדת דת ומדינה ועוד". הפרס מחולק בשתי קטגוריות: מפעל חיים ופעילות ציבורית–פוליטית אקטואלית.
רשימת זוכים
2009: אריק אשרמן, נשיא "שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם" דאז; אליס שלוי, פעילה חברתית ומחלוצות הפמיניזם בישראל.
2011: שולמית אלוני; שרה בנינגה, פעילה בסולידריות שייח' ג'ראח.
2012: אורי אבנרי על שנים רבות של פעילות רדיקאלית למען השלום; חגית עופרן, נכדתו של לייבוביץ', ורכזת "פרויקט ההתנחלויות" של "שלום עכשיו".
2013: חנה פרידמן, מייסדת "הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל"; רפי ולדן, יו"ר שותף בארגון "רופאים ללא גבולות".
2014: שולה קשת, מנכ"לית "אחותי - למען נשים בישראל"; רון פונדק, על חתירתו המתמדת לשלום.
2015: אילנה המרמן עורכת ספרותית, מתרגמת ומחברת ספרי עיון ופעילת שמאל ישראלית. מקימת ארגון הנשים "לא מצייתות"; עמירה הס, עיתונאית ופובליציסטית ישראלית אשר במשך עשרות שנים כותבת, מסקרת ומנתחת את הכיבוש מעל דפי "הארץ".
2017: חנה בר"ג, פעילת "מחסום ווטש"; חסן ג'בארין, מייסד ומנכ"ל ארגון "עדאלה".
2018: סיגל קוק אביבי על פועלה למען הפליטים; עו"ד דן יקיר על פועלו בהגנה על זכויות האזרח.
2020-21: ד"ר ישי מנוחין, פעיל שינוי חברתי ואיש תנועת יש גבול; יונתן פולק, פעיל פוליטי רדיקלי.
2022: יובל רוט, על פועלו בפורום הישראלי-פלסטיני למשפחות שכולות; עו"ד איתי מק, על פועלו בתחום זכויות האדם.
סקרבורו
סקרבורו (באנגלית: Scarborough) היא עיר השוכנת על חופו של הים הצפוני במחוז צפון יורקשייר שבאנגליה. מבחינה היסטורית העיר היא חלק ממחוז צפון רידינג של יורקשייר (North Riding of Yorkshire). העיר שוכנת בגבהים שבין 3 עד 70 מטרים מעל פני הים ופני השטח שלה מתרוממים בתלילות צפונה ומערבה מכוון הנמל שלה על גבי מצוקי אבן גיר. חלקה העתיק של העיר שוכן סביב לנמל והוא מוגן על ידי לשון יבשה סלעית.
עם אוכלוסייה של 52,800 תושבים, סקרבורו היא אתר הנופש הגדול ביותר על חוף יורקשייר. בעיר פועלות תעשיות דיג ושירותים, כולל כלכלת הייטק מתפתחת ותעשיית תיירות.
גאוגרפיה
המאפיין הבולט ביותר בגאוגרפיה של סקרבורו הוא צוק סלעי גבוה הפונה מזרחה לתוך הים הצפוני. על גבי הצוק שוכנות חורבותיו של מבצר סקרבורו מהמאה ה-11 והוא מפריד את חוף הים לשני מפרצים, הצפוני והדרומי.
המפרץ הדרומי היה מקום משכנם של העיר והנמל מימי הביניים המוקדמים, שמהווים את העיר העתיקה של היום. אזור זה נותר היעד התיירותי העיקרי של העיר, ובו חופים חוליים, בתי קפה, מתקני שעשועים ואולמות בידור. מרכזה המסחרי של העיר המודרנית נדד 400 מטרים בכיוון צפון-מערב מהנמל והוא מתנשא בגובה של 30 מטרים מעליו, ובתוכו המרכז התחבורתי, מרכזי השירותים, הקניות וחיי הלילה של העיר. הנמל עבר התחדשות משמעותית, כולל בנייתם של גשר צף, טיילת להולכי רגל, תאורת רחובות וספסלים.
המפרץ הצפוני היה באופן מסורתי אזור יותר שליו ובו שוכן פארק פישולם (Peasholm Park), שביוני 2007 שופץ וקיבל חזות של גן יפני ונבנתה בו פגודה. במשך שנים רבות, הוצג באופן קבוע בעונת הקיץ באגם הסירות שבפארק, שיחזור של קרב ימי (המבוסס על קרב נהר לה פלטה) באמצעות דגמי ספינות גדולות וזיקוקי די נור. רכבת המפרץ הצפוני היא רכבת מיניאטורית היוצאת מהפארק לכיוון המרכז הימי והיא ככל הנראה רכבת הדיזל הפעילה העתיקה ביותר בעולם.
גני האחוזה הצפוניים (Northstead Manor Gardens) כוללים בנוסף לרכבת, מגלשת מים, אגם סירות להשכרה ותיאטרון פתוח. התיאטרון נחנך ב-1932 על ידי הלורד ראש העיר של לונדון וקהל הצופים נהר לצפות באופרה "מרי אינגלנד" (Merrie England), שהייתה ההפקה הראשונה שהוצגה תחת כיפת השמיים. הפקות מוזיקליות הועלו במקום עד שהופסקו ב-1968, כאשר הוצג במקום סיפור הפרברים. ב-1977 נהרסו חדרי ההלבשה ומחסני התפאורות וההופעה האחרונה במקום הייתה הופעתו של ג'יימס לאסט ותזמורתו ב-1986. התיאטרון הפתוח של סקרבורו נפתח מחדש ביולי 2010 עם קונצרט אופרה בכיכובם של חוזה קאררס וקירי טה קאנאווה.
המפרץ הצפוני והמפרץ הדרומי מקושרים ביניהם בטיילת המרינה, טיילת בסגנון ויקטוריאני, שנסללה למרגלות הצוק. בהיותו משקיף על שני המפרצים, הופגז מבצר סקרבורו על ידי ספינות המלחמה של הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה. בשני המפרצים משתרעים חופים חוליים פופולריים וכאשר הגאות נמוכה, נוצרים בריכות מים בין הסלעים.
הטיילת של המצוק הדרומי שוכנת מעל הספא של סקרבורו ומעל גני המצוק הדרומי, וממנה ניתן לצפות בנוף של המפרץ הדרומי ושל העיר העתיקה. הטראסות שנבנו בתקופת העוצרות ובתקופה הוויקטוריאנית עדיין שלמות ללא פגם ובאזור זה בנויים מלונות ובתי מגורים מפוארים.
מדרום-מערב לעיר, לצדה של מסילת הברזל ליורק, משתרע אגם סקרבורו (Scarborough Mere). במהלך המאה ה-20 היה האגם אזור בילוי פופולרי ובו סירות משוטים, סירות קאנו וספינת פיראטים מיניאטורית, "היספניוליה", שבה נלקחו הנוסעים ל"אי המטמון" לחפור אוצרות. מאז סוף שנות התשעים עוצב אזור האגם כמתחם לנופש פעיל ולספורט עממי.
היסטוריה
על פי המקורות ההיסטוריים העיר הוקמה בשנת 966 לספירה לערך על ידי הפולש הויקינגי תורגליס סקארתי ונקראה בשם סקארבורג (Skarðaborg), אף על פי שאין שום עדויות ארכאולוגיות למידע זה, שמקורו בקטע מסאגה איסלנדית. במאה הרביעית לספירה פעלה תחנת איתות רומית על המצוק וקיימות עדויות ליישובים מתקופת האבן ומתקופת הברונזה. יחד עם זאת, היישוב החדש שהוקם לאחר מכן נשרף עד היסוד על ידי טוסטיג גודווינסון והראלד השלישי, מלך נורווגיה. משמעותם של ההרס והטבח הייתה שלא נותר הרבה לתעד על המקום בספר יום הדין של 1085.
ימי הביניים
סקרבורו השתקמה תחת שלטונו של הנרי השני, שבנה מצודת אבן על ראש הצוק והעניק לעיר זיכיונות ב-1155 וב-1163, לפיהם הותר להפעיל שוק על החולות. אדוארד השני העניק את מצודת סקרבורו לידידו הקרוב, פירס גווסטון. על המצודה הוטל לבסוף מצור על ידי כוחותיהם של הברונים ששבו את גווסטון, העבירוהו לאוקספורד ומשם למצודת וורוויק, שם הוצא להורג.
התפתחותו של אתר הנופש
מצודת סקרבורו עברה שבע פעמים מידיהם של הרויאליסטים והפרלמנטרים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית בשנות הארבעים של המאה ה-17 וסבלה שני מצורים ארוכים ואלימים. בעקבות המלחמה חרב רוב שטחה של העיר.
ב-1626 התגלו מעיינות חמים הזורמים מאחד הצוקים שמדרום לעיר. כך נולדו המרחצאות של סקרבורו וספר שפורסם אודותיהם ב-1660 משך זרם של מבקרים לעיר. המרחצאות של סקרבורו היו הראשונות באנגליה שהוקמו על חוף הים, אף על פי שקרונות הרחצה הראשונים נראו במקום רק ב-1735.
פתיחתה של מסילת הברזל בין סקרבורו לבין יורק ב-1845, הגדילה את זרם המבקרים. בתחנת הרכבת של סקרבורו ניצב הספסל שנטען שהוא הארוך ביותר בכל רציפי הרכבת בעולם ואורכו 139 מטרים.
השטף ההולך וגדל של המבקרים, שכנע את האדריכל הצעיר ג'ון גיבסון שהיה בעל ראייה לעתיד, לפתוח את המלון הראשון בעיר שנבנה מלכתחילה למטרה זו. ב-1841 כבר דובר על פתיחתו הקרבה של קו הרכבת ליורק והוא החליט שהאזור מעל המרחצאות יזכה לתנופת פיתוח. ביוני 1845 פתח המלון הראשון בעיר את שעריו.
אירועים ימיים
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הופגזה סקרבורו על ידי ספינות צי הים הפתוח של הצי הקיסרי הגרמני, פעולה שזעזעה את הבריטים.
ב-1929 לכדה ספינת מכמורת טונה כחולת סנפיר אטלנטית במשקל של 250 ק"ג ואיש עסקים מסקרבורו רכש אותה מצוות הספינה תמורת 50 שילינג כדי להציגה כאטרקציה תיירותית. תחרות דיג הטונה השנתית של סקרבורו החלה ב-1930.
כלכלה
ענף התיירות ממשיך להיות חלק עיקרי מכלכלת העיר. אף על פי שנופשי סוף השבוע ואמצע השבוע נוטים להחליף את מקומו של הנופש השבועי המשפחתי המסורתי, החופים והאטרקציות התיירותיות מלאים בנופשים לכל אורך הקיץ, בניגוד לחודשי החורף בהם העיר שקטה.
במרכז המסחרי של סקרבורו פועלים סניפיהם של רשתות חנויות רבות לצד חנויות עצמאיות. זאת בנוסף למדרחוב החנויות המרכזי של העיר, ומרכזי קניות נוספים. בתוך העיר פועלים שוק של חנויות לממכר עתיקות ושוק נוסף באזור המפרץ הדרומי.
דורותיאה ארקסלבן
דורותיאה ארקסלבן (בגרמנית: Dorothea Christiane Erxleben; 13 בנובמבר 1715 – 13 ביוני 1762) הייתה רופאה גרמנייה שזכתה לתואר דוקטור לרפואה הראשונה במדעי הרפואה בגרמניה מטעם אוניברסיטת האלה-ויטנברג. היא הייתה חלוצה מבין הנשים שהחלה בלימודים אקדמיים בגרמניה בעולם בו נאסר על נשים לעסוק ברפואה ואו במקצועות האקדמאים האחרים. בשנת 1754 הורשתה להשלים את הדוקטורט שלה, הרבה לפני שהנשים הראשונות התקבלו באופן קבוע ללימודי רפואה בשווייץ או בארצות הברית.
ראשית חייה
דורותיאה נולדה ב-13 בנובמבר 1715 בעיירה קוודלינבורג, גרמניה, לרופא העיירה, הרופא כריסטיאן פוליקרפ לפורין. אביה הבחין שהיא מצטיינת בלימודים כבר בשלב מוקדם בחייה, כמו גם שהיא בולטת ביכולותיה באופן כללי ביחס לבני גילה. על כן הוא דאג שדורותיאה תלמד לטינית, מתמטיקה ומדעים לצד אחיה טוביאס. כשהוא נשאל אודות לימודי בתו, כריסטיאן פוליקר לפורין ענה, שכשרונותיהן של נשים מחוננות מתבזבזים במטבח. רעיונות הנאורות החדשים כמו ערכי הבורגרטום (ההשכלה) הגרמנית אומצו על ידי משפחת לפורין, מה שהוביל לאמונתו של כריסטיאן ששני ילדיו צריכים לקבל את החינוך הטוב ביותר שאפשר. טוביאס תכנן ללמוד רפואה באוניברסיטת האלה ודורותיאה הלכה אחריו. באותה תקופה, נשים היו צריכות לקבל אישור מיוחד ללמוד באוניברסיטה, ואביה של דורותיאה פנה למלך פרידריך הגדול שאישר את לימודיה באפריל 1741.
שנות אוניברסיטה ונישואים
קבלתה של דורותיאה לאוניברסיטה ספגה ביקורת ומאידך גם הערצה. מבקרים כמו יוהאן רטיוס, טענו כי על פי חוק אסור לנשים לעסוק ברפואה ולכן הענקת התואר בתחום הרפואה יהיה בזבוז זמן וכסף. אף על פי שדורותיאה מעולם לא העירה בפומבי על המחלוקת שעמדה בנושא חינוך נשים, היא החלה לכתוב את טיעוניה ודעותיה בנושא בכתב, שפורסמו מאוחר יותר ב-1742 בספר שלה שכותרתו "חקירה יסודית לסיבות המונעות מהמין הנשי ללמוד". בספרה טענה שגרמניה מנצלת רק את הכישרונות של מחצית מאוכלוסייתה. כריסטיאן, אביה של דורותיאה כתב בהקדמה לספר אודות הצורך ברפורמה באוניברסיטאות בגרמניה וכיצד קבלת נשים תדרבן את השינוי הנחוץ הזה.