cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
תחילת שלטונו של מנואל ומסע הצלב השני
נפילתה של אדסה גרמה לקריאתו של האפיפיור, אאוגניוס השלישי, למסע צלב גדול נוסף הידוע כמסע הצלב השני, אליו הצטרפו המלך הצרפתי לואי השביעי, והמלך הגרמני קונרד השלישי. שני המלכים הגיעו לאזור האימפריה הביזנטית ב-1147 ולאחר חיכוכים ולחימה בין הצדדים הועברו על ידי מנואל לאסיה הקטנה, משם המשיכו במסע הצלב שנכשל בסופו של דבר. לאחר שקונרד חלה, הזמין אותו מנואל בחזרה לקונסטנטינופול, שם טיפל בו בעצמו וסייע לו לחזור מאוחר יותר למסע הצלב. פעולה זו, יחד עם העובדה שמנואל היה נשוי לאחייניתו של קונרד אשר אומצה מוקדם יותר לבתו תרמה ליחסים הטובים בין שני השליטים עד למותו של קונרד ב-1152, וליצירה של ברית צבאית נגד רוג'ר השני, מלך סיציליה, אשר שלט בדרום איטליה, אזור אותו רצו שני השליטים לעצמם.
התבוסה במירקופלון
עד שנת 1175 שרר "שלום קר" בין האימפריה הביזנטית ובין הסלג'וקים של סולטנות רום, אשר הונהגו על ידי קיליצ' ארסלן השני. הסלג'וקים היו מעוניינים להאריך את חוזה השלום, אך מנואל סירב, מתוך הנחה שיוכל להשיב לעצמו את השטחים אשר אבדו לאימפריה באנטליה כמאה שנים לפני כן בקרב מנזיקרט. מנואל גם ביקש לנצל את מותו באותה העת של נור א-דין להשיב לעצמו את השליטה בנסיכויות הצלבניות בקיליקיה אשר באופן פורמלי היו כפופות לו. סיבה נוספת הייתה מחלוקת על שטחים שכבשו הסלג'וקים מידי נסיכות דאנשמד, אשר הביזנטים טענו לבעלות עליהם. סיבות אלו גרמו למנואל לדחות את הצעת השלום של הסלג'וקים ולצאת נגדם לקרב.
ב-17 בספטמבר 1176 הביס קיליצ' ארסלן השני את צבאו של מנואל בקרב מירקפלון תבוסה ניצחת (אם כי רוב צבאו לא הושמד, אך רוב הפיקוד הבכיר נהרג בקרב). ולפי חלק מן המקורות מנואל איבד את עשתונותיו עד כדי ניסיון בריחה לבדו משדה הקרב. קיליצ' ארסלן שלא בטח בכוחו להשמיד את שארית צבאו של מנואל, הציע כמוצא של כבוד להתיר לצבא הביזנטי לסגת מאנטליה תמורת ויתור על תביעותיו מהסלג'וקים, והשבת שטחים לידיהם.
תוצאות הקרב הביאו להתפרקות עיקר הצבא הביזנטי, וממילא להתפוררות מואצת של האימפריה הביזנטית, התפוררות שהגיעה לשיאה בנפילתה של הבירה קונסטנטינופול לידי הצלבנים בשנת 1204. מכאן ואילך, שוב לא תהיה לביזנטים דריסת רגל באנטליה ובקליקיה, דבר שהשפיע מאוד על ממלכות הצלבנים בארץ ישראל ובסוריה, אשר עמדו בפני מערכות מכריעות כנגד צלאח א דין כשהם חסרות את התמיכה החשובה מצפון.
ג'קסון פולוק
פול ג'קסון פולוק (באנגלית: Paul Jackson Pollock; 28 בינואר 1912 - 11 באוגוסט 1956) היה צייר מודרני אמריקאי.
ויליאם שוונק גילברט
ויליאם שוונק גילברט (באנגלית: William Schwenck Gilbert; 18 בנובמבר 1836 - 29 במאי 1911) היה לבריתן אנגלי שנודע בעיקר באופרטות שחיבר עם המלחין ארתור סאליבן.
ג'קסון פולוק
ביוגרפיה
ג'קסון פולוק נולד בשנת 1912 בקודי, ויומינג, ארצות הברית. את השכלתו רכש בלוס אנג'לס ובניו יורק. הוא היה חבר קרוב של רוברט מאת'רוול, אקספרסיוניסט אבסטרקטי, והושפע ממנו רבות. תחילה עסק בציורים לא פיגורטיביים, אשר הושפעו מאוד מציורים ואמנות פרימיטיביים ובעיקר מהתרבות האינדיאנית.
ויליאם שוונק גילברט
חייו
גילברט עבד תחילה כפקיד במשרד החינוך, לאחר מכן כעורך דין. עסקיו כעורך דין לא עלו יפה וכדי להגדיל את הכנסתו החל בכתיבה. משנת 1861 החל לחבר קומדיות עממיות, שירים הומוריסטים ועבד גם כמבקר תיאטרון.
ג'קסון פולוק
ביוגרפיה
ב-1946 החל לעסוק בטפטוף צבע. אז שפך צבע מתוך פחיות צבע ענקיות על קנבסים ענקיים שפרש על הרצפה. בנוסף לכלים השגרתיים השתמש בציוריו גם בסכינים ובמקלות. ב-11 באוגוסט 1956, נהרג פולוק בתאונת דרכים באיסט המפטון ניו יורק, בעת שנהג תחת השפעת אלכוהול.
יצירתו
פולוק השתייך לאסכולת ניו יורק והיה שייך לאותו זרם באסכולה שעבד בשיטת ציור הפעולה: ציור שנוצר כשהרציונל אינו מפקח על הרגש כלל - לפי שיטה זו, הניסיון הוא לייצר דימוי המשוחרר ממגבלות ההגיון. פולוק למעשה מתעד בציוריו פעולות. ניתן לומר שיצירה מעין זו היא התפתחות טבעית של חקירה צורנית שעושה הציור המודרני.
ויליאם שוונק גילברט
חייו
המפנה בחייו קרה בשנת 1871, עת פגש את המלחין ארתור סאליבן. עבודתם המשותפת נמשכה 25 שנה, ובמשך תקופה זו חיברו 14 אופרות קומיות (אופרטות) שרובן מצליחות ופופולריות עד היום בעיקר בארצות דוברות אנגלית. יש בהן מידה גדושה של סאטירה חברתית ושפע רמזים ו"עקיצות". ההומור בהן עשיר וכן רמת החריזה. גם עם המלחין פרדריק קליי הייתה לגילברט שפה משותפת, ויחד הם כתבו מספר יצירות, ובהן "הנסיכה טוטו".
ההצלחות הביאו לשניים ולאמרגנם עושר כלכלי, ובשנת 1881 נבנה בלונדון תיאטרון סאבוי כדי להעלות במיוחד את האופרטות שלהם. יחסיהם של גילברט וסאליבן ידעו עליות ומורדות בגלל חילוקי דעות אומנותיים וכספיים. יצירתם האחרונה הייתה "הדוכס הגדול" (1896), אשר נכשלה.
ג'קסון פולוק
יצירתו
בנוסף, פולוק מציע בעבודותיו מודל חדש לבדיקת היחסים בין האמן לבין הטבע, ושואל האם ייתכן כי האמן הוא הטבע.
הקנבסים של פולוק הופכים להיות סוג של זירת מאבק ובה כוריאוגרפיה, ומתוכם עולה שאלה על מעמד היוצר.
ויליאם שוונק גילברט
חייו
בשנת 1907 קיבל גילברט תואר סר.
בשנת 1911, בגיל 75, טבע גילברט באגם באחוזתו, כאשר חש להציל אישה צעירה מטביעה.
ג'קסון פולוק
יצירתו
מחקרים שנעשו על עבודתו של פולוק מראים כי עבודתו מהווה פרקטל. כאשר מודדים את כמות הצבע במשבצת בעלת גודל מסוים, בציור מסוים, מוצאים כי אחוז השטח המכוסה בצבע נשאר קבוע בלי קשר לגודל המשבצת. כאשר משווים אחוז זה בעבודותיו לאורך השנים, מוצאים כי אחוז השטח המכוסה בצבע בעבודותיו של פולוק הלך וגדל.
ב-2006 השיג ציור מספר 5, 1948 האבסטרקטי של פולוק את המחיר הגבוה ביותר במכירה פומבית, כאשר נמכר ב-140 מיליון דולר. השיא נשבר בשנת 2011 כאשר משפחת המלוכה של קטר רכשה את אחת היצירות בסדרת "שחקני הקלפים" של פול סזאן תמורת סכום של 250 מיליון דולר.
ויליאם שוונק גילברט
חייו
בשנת 1999 הופק הסרט טופסי-טרווי בבימויו של מייק לי. הסרט מתאר את יחסיהם המורכבים של גילברט וסאליבן בזמן הפקת האופרטה המפורסמת ביותר שלהם -המיקדו (1885).
הנצחה
קרחון גילברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ויליאם שוונק גילברט.
יהושע ענבל
הרב יהושע ענבל (נולד ב־1977) הוא הוגה דעות חרדי ומחבר ספרי הלכה והגות. ראש כולל לדיינות במודיעין עילית, חבר מערכת בכתב העת ישורון ובאנציקלופדיה תלמודית ופעיל בארגון ערכים.
ביוגרפיה
יהושע ענבל הוא בנו של הרב צבי ענבל, יליד רכסים. למד בישיבת סלבודקה ומשתייך לחוג חזון איש. הושפע מהרב דב לנדו, מהרב חיים שאול גריינמן, הרב יעקב ישראל פוזן וכן מהרב גדליה נדל וחוגו.
למד בכוללים הקשורים לחוג חזון איש. ב-2006 הקים כולל המיועד לציבור זה, ועמד בראשו. עם הזמן השתנה אופי הכולל והחל להתמקד בלימוד חושן משפט במגמה לדיינות. במסגרת הכולל נכתבו ספריו על יורה דעה ואורח חיים.
היה נשוי ליוכבד בת הרב שלום גילרנטר (נפטרה באייר תשפ"ג). מתגורר במודיעין עילית.
פעילותו הספרותית
הרב ענבל פרסם בתשע"ד (2013) שלושה כרכים על יורה דעה ואורח חיים, בשם "יורה דעה" (שני כרכים) ו"יורה אורח" (כרך אחד, אינו מקיף את כל החלק). הספרים מחולקים לשני חלקים המשולבים במקביל: קיצור הספרות ההלכתית שנכתבה מזמן השולחן ערוך, לא כולל פוסקי זמננו; חידושי הלכות העוסקים בסוגיות ההלכתיות, לפי סדר סימני השולחן ערוך. סגנון לימודו דומה לסגנון המקובל בחוג חזו"א (ואף העימוד שלהם דומה לעימוד הספר חזון איש). הוא מכריע לעיתים במחלוקות הפוסקים. בספר נדפסו מכתבי ברכה מראש ישיבת סלבודקה הרב ברוך רוזנברג, הרב נסים קרליץ, והרב שבח צבי רוזנבלט.
בתשפ"ג (2023) הוציא לאור חיבור במתכונת דומה לחלק חושן משפט, בשם "יורה משפט". פרסם ספרים הלכתיים נוספים.
מקום מרכזי בספריו ובמאמריו, תופס החזון איש ובפולמוסים הלכתיים הוא בדרך כלל מצדד בעמדתו. בספרו "תורה שבעל פה" הוא מכנה אותו "אבי היהדות של דורינו", ובמאמריו המחקריים הוא מרחיב בדרכי פסיקתו ובניתוח ספריו ותולדותיו, בנושא זה ניהל ויכוח נרחב מול בנימין בראון שחקר את תולדות החזון איש ושיטתו, במאמרים ומאמרי נגד. לשם כתיבת מאמרו על דרכי החזון איש, השיג העתק ממחברת גנוזה של הרב שמריהו גריינמן בה תיעד גריינמן פרטים שונים מחיי החזון איש ואמירות שונות שלו. פרסום פרטים ממחברת זו לא נתקבל בברכה על ידי בניו של הרב שמריהו.
ענבל הוא חבר מערכת בכתב העת "ישורון". במסגרת זו כתב מספר מאמרים, חלקם תחת שם-העט "יהוסף יעבץ", בעיקר בתחום דרכי הפסיקה והלימוד של פוסקי הלכה בהיסטוריה ובדורנו. מפרסם מאמרים גם בכתבי העת המעין, האוצר, חצי גבורים ועוד.
כתב וביקר מספר ערכים באנציקלופדיה תלמודית בעיקר בכרך ל"ח.
בתשע"ה (2015) פרסם את הספר "תורה שבעל פה - סמכותה ודרכיה", אשר "מטרתו לברר מבחינה היסטורית את קדמותה של תורה שבעל פה, ואת הדרכים בהן נמסרה ונתחברה". בתגובה לביקורות על הספר, השיב ענבל.
הוא עוסק בההדרת פירושו המדעי של הרב דוד צבי הופמן לתורה, מטעם מוסד הרב קוק.
פעילותו הציבורית
למרות שלמד אצל הרב גדליה נדל, ענבל לא קיבל את עמדתו בנוגע לתורת הקבלה ולתורת האבולוציה, והוא רואה את הקבלה כחלק אותנטי ומרכזי מההשקפה היהודית, ואף אינו רואה את האבולוציה כפרשנות הנכונה לספר בראשית. השקפה זו הוא מייחס לרבו הרב יעקב ישראל פוזן. ענבל כתב מאמרים רבים באתרי האינטרנט שלו (ראה להלן), העוסקים בפסאודו-מדע, בניסיונות הפרכה של חלקים מהמדע המודרני ומביקורת המקרא, בביקורות על מבקרים של הדת והאמונה, וכן בביקורת ספרים. עם זאת, בניגוד להשקפה המסורתית, לדעתו התורה לא שוללת קיומם של אלים אחרים, אלא רק מצווה לעבוד את אלוהי ישראל בלבד. כמו כן הוא מעלה תיאוריה שצאצאי אדם הראשון המוזכרים בתורה כמי שהאריכו ימים, הם גם אבות בני האלוהים, הענקים והנפילים, והם מקור האמונה באלים, כי שאר בני האדם בזמנם חשבו אותם לאלים. בנוסף, לדעתו השדים ויצורים מיתולוגיים נוספים מהמקורות ומאגדות העמים היו למעשה בני אדם עם פגמים גנטיים. גם הממצאים של שרידי מיני אדם קדמון הם לשיטתו שרידים של אנשים פגומים. ענבל סובר כי כל אמונה, או כפירה, היא בחירה. מכיוון שלכל דעה ניתן להביא הוכחות והפרכות, הנתונים והשיקולים הם רק גורמים ובסופו של דבר האדם צריך לבחור.
ב-2015 הצטרף באופן רשמי לצוות של ארגון ערכים. במסגרת זו פיתח גרסה משלו לטיעון העד העוסק במידת ההיסטוריות של הסיפור המקראי. ענבל מרצה ומדריך בקורסים של הארגון, בעיקר בהדרכת מרצים. ב-2016 הקים מטעם ארגון ערכים אתר בשם 'ערכים בחזית', שנקרא כיום 'רציו - אמונה, מחקר ומדע'. באתר אלפי מאמרים בתחומים של: תורה ומדע, גיל היקום, ארכאולוגיה, מטריאליזם, התרבות המערבית וביקורת המקרא. חלק מהמאמרים הם משל ענבל וחלק משל כותבים נוספים, כולל תרגום מפרסומים לועזיים.
ב-2010 הצטרף לארגון בית מדרש הגר"א של אחיו, הרב אוריה ענבל, והוא מוסר שיעורים במסגרות שונות של בית המדרש.
ב-2016 הקים פורום בשם 'בית ועד לחכמים - פורום סגור לתלמידי חכמים', שהמשתתפים בו פעילים בשמם המלא. בפורום כ-300 חברים. בנוסף היה פעיל בתקופות שונות בפורומים תורניים נוספים, ביניהם פורום אוצר החכמה ועצור כאן חושבים.
יחסי יוון–קרואטיה
יחסי יוון-קרואטיה הם יחסי החוץ בין קרואטיה ליוון. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 ביולי 1992. מאז נובמבר 1994 יש ליוון שגרירות בזאגרב, ולקרואטיה יש שגרירות באתונה. היחסים בין קרואטיה ליוון נחשבים למצוינים בשיתוף פעולה גבוה בין המדינות בפן הכלכלי, התיירותי והפוליטי, והתעצמו עוד יותר עם הצטרפותה של קרואטיה לאיחוד האירופי בשנת 2013. יוון הייתה תומכת מרכזית בתהליך ההצטרפות של קרואטיה לאיחוד האירופי.
יהושע ענבל
ספריו
כמו כן ההדיר את מאמריו של הרב דוד צבי הופמן אשר עוסקים בנושאי התפילה בשם "על התפילה" ואת פירושו לספר ויקרא העוסק בביקורת המקרא בהוצאת מוסד הרב קוק.
יחסי יוון–קרואטיה
יחסי תרבות
יחסי התרבות בין המדינות מוסדרים על ידי הסכם התרבות הבילטרלי משנת 1995. מרכז לשפה וספרות יוונית מודרנית הוקם באוניברסיטת זאגרב.
יחסים כלכליים
קרואטיה ויוון משתפות פעולה בתיירות, עם רמה גבוהה של חילופי תיירים זה לזה. כ-16,000 קרואטים ביקרו ביוון בשנת 2012, ובשנת 2006 ביקרו קרואטיה 7,000 יוונים, מה שמעיד על עלייה משנת 2005 כאשר 5,000 יוונים ביקרו בקרואטיה. בשנת 2012 הנספח המסחרי והקונסולרי בשגרירות קרואטיה באתונה, אנה-מריה מוסילוביץ', הצהיר כי כל ההסכמים הרלוונטיים המסדירים שיתופי פעולה ותחבורה כלכליים בין יוון לקרואטיה נחתמו ונמצאים בתוקף, והסחר בין שתי המדינות מסוגל לגדול עוד יותר. המקור העיקרי לסחר בין קרואטיה ליוון מבוסס על מספר הזמנות האוניות שיבנו מספנות קרואטיות לבעלי אוניות יווניות.
היחסים עם סרביה
לקרואטיה ויוון דעות שונות על סרביה. יוון תומכת בדרך כלל בעמדתה של סרביה סביב סכסוכים מזוינים בעבר בבלקן, בעוד שקרואטיה לרוב מתחה את היחסים עם סרביה, לאחר שנלחמה בצדדים מנוגדים במלחמות יוגוסלביה והיא גם תומכת בעצמאות קוסובו.
אבלי ציון
המונח אבלי ציון הוא כינוי לחוגים מבין היהודים הקראים בימי הביניים שהתאבלו על החורבן, הרבו במנהגי אבלות ובצומות. מרבית אבלי ציון התגוררו בירושלים ועיקר פעילותם הייתה בסוף התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל ועד לכיבוש הארץ בידי הצלבנים (850–1099). אבלי ציון מכונים גם בשם עדת השושנים.
לפי הסברו של סלמון בן ירוחם, הרעיון מאחורי השם "עדת השושנים" נוגע לגאולה המתקרבת. הופעת השושנים מבשרת את תום החורף, ואילו הופעת הצדיקים, המשולים לשושנים, עתידה לסמל את קץ הגלות. במילה "שושנים" יש גם התרסה כנגד הרבניים, שתוארו כ"קוצים".
יהודים שמתאבלים על חורבן בית המקדש השני בירושלים נזכרים החל מחורבנו, אולם המונח "אבלי ציון" מופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה התשיעית. דניאל אלקומיסי, מחברו של החיבור הרעיוני המרכזי של התנועה, טען שהחורבן גרם לביטול סדרי עולם: "ויעש את העולם כנעזב ללא שופט ובלא אורים ולא מבקש". הוא קרא "לבוא אל ירושלים ולעמוד בתוכה תמיד לפניו באבל ובצום ובכי ומספד... ולא יאמר איך אלך אל ירושלים מפחד שודדים וגנבים ומאין מחיה בירושלים".
אורח חייהם של אבלי ציון
אבלי ציון התגוררו, כנראה, ברובע מיוחד משלהם בירושלים, אך מיקומו - בתוך החומות או מחוצה להן - אינו ידוע. "ישיבת בכתוויה" הייתה המקום שבו התכנסה הנהגתם. חכמי העדה התכנו "המשכילים". יש הטוענים שבית הכנסת הקראי העתיק שברובע היהודי בירושלים, שבו מתפללים גם בימינו, נבנה אחרי תום תקופת עדת השושנים, ואינו קשור אליה.
אבלי ציון לבשו שחורים, קיבלו על עצמם חיי עוני, צמו צומות רבים, התנזרו מאכילת בשר ושתיית יין, ועסקו בקינה על החורבן. סהל בן מצליח הכהן מתאר את חיי אבלי ציון:
מטרת ישיבתם בירושלים ומנהגי האבלות שנהגו היו להתאבל על החורבן, לזרז את הגאולה ולהחזיר את העולם למצבו המתוקן. השקפתם הייתה שישנו קשר הדוק בין חזרה בתשובה לבין הגאולה. ההשתקעות בחטאים, שהאמונה בהלכה הרבנית היא מהכבדות שבהם, הייתה לדעתם הסיבה להתמשכות הגלות. <BR> על פי האמור בספר ישעיהו: "על חומותייך ירושלים הפקדתי שומרים. כל היום וכל הלילה תמיד לא יחשו", הקפידו אבלי ציון להתפלל במשמרות, כך שבכל רגע תישמע תחינתם.
יש מהחוקרים המוצאים בקרבם הלכי רוח מעין סוציאליסטיים. דניאל אלקומיסי חוזה שבחברה היהודית שתקום עם הגאולה לא יתקיים מסחר, ואנשיה יתפרנסו מחקלאות.
היחסים בין אבלי ציון לרבניים בארץ ישראל
יחסים קשים שררו במאה ה-10 בין הרבניים לבין קראי ירושלים, שכונו על ידם "עדת הצולעים", על שם השכונה בה ישבו "צלע האלף". מדי שנה במהלך סוכות הכריזו הרבניים על החרמת הקראים, בטקס שנערך בהר הזיתים. בסופו של דבר התערבו השלטונות כדי למנוע נוהג זה. באגרתו של רב שרירא גאון הוא אף מאשים את הקראים ברצח רבניים.
כוחם של הקראים בארץ היה רב ועלה על זה של הרבניים, עד כדי כך שכאשר חל שיפור מה ביחסיהם עם הרבניים, במאה ה-11 דעתם נשמעה לגבי מינויים בישיבה הרבנית בירושלים. השיפור ביחסים מתבטא גם בהבטחה שניתנה לגבי כתר ארם צובא. הרבניים קיבלו הבטחה מהקראים, שיוכלו לחזות בכתב יד זה כל אימת שיחפצו.
היחס לאסלאם
יחסם של בני עדת השושנים לאסלאם היה מורכב. מצד אחד, היו להם מהלכים בקרב השלטונות, שביכרו אותם על פני הרבניים. הם חשו הכרת טוב לשליטים המוסלמיים על שפתחו את שערי ירושלים לפניהם. לאסלאם רחשו אהדה גם מסיבות תאולוגיות, כמו כותבים רבניים רבים הם ביכרו את אמונת הייחוד המוסלמית על השילוש הנוצרי. מצד שני, הם קיוו למפלתה הקרובה של דת האסלאם, שתבשר את בואו של המשיח, וידעו להצביע גם על השעבוד והדיכוי שהיא מפעילה כלפי הכופרים בה.
שלהי תקופת אבלי ציון
במאה ה-11 ננטשה במידה רבה הסגפנות שאפיינה את קראי ירושלים, מנהג ההימנעות מאכילת בשר נפסק, והם, שכנראה במשך הדורות היו עניים יותר מהרבניים, החלו לבקש את ההצלחה בעסקים ובמסחר.
אחרי כמעט מאתיים שנה של פעילות, שהיו "תור הזהב" של הקראות לדורותיה, עזבו הנשיאים הקראים האחרונים את ירושלים לטובת מצרים בסביבות שנת 1050. ב-1073 כבשו הטורקמנים את העיר והחלו גלי נדידה ממנה. ב-1099 הגיעו הצלבנים לירושלים, רצחו והשמידו כליל את היישוב היהודי בעיר. הקהילה הקראית במצרים עשתה מאמץ לפדות את אלו מהקראים שנשבו בידי הצלבנים.
ידועה פעילות של אבלי ציון מחוץ לירושלים ולאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים. מבין החכמים המפורסמים שנמנו על אבלי ציון לאחר כיבוש ירושלים היו החכם טוביה בן משה המעתיק 'האבל' והחכם יהודה בן אליהו הדסי 'האבל', בעל ספר "אשכל הכפר".
בין חכמי הקראים בתור הזהב של "אבלי ציון" בירושלים נמנים גם:
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
איוואן קווייאר
איוואן קווייאר סקריסטאן (בספרדית: Iván Cuéllar Sacristán, מוכר גם בכינויו פיצ'ו (בספרדית: Pichu); נולד ב-27 במאי 1984) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בספורטינג חיחון.
קריירה
ב-2003 עבר לשחק באתלטיקו מדריד, ולאחר ששיחק בקבוצת הנוער שלה ובקבוצת המילואים, ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק האחרון של עונת 2004/2005, בתיקו 2–2 עם חטאפה. בעונת 2006/2007, לאחר פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה, לאו פרנקו, שיחק שבעה משחקי ליגה נוספים, ביניהם התבוסה הביתית 0–6 לברצלונה ב-20 במאי 2007.
בעונת 2007/2008 הושאל לאייבר.
בינואר 2013, לאחר עזיבתו של חואן פאבלו למכבי תל אביב, הפך קווייאר לשוער הראשון של הקבוצה. בתום עונת 2014/2015 זכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה, כשספג 21 שערים בלבד ב-36 משחקים, והיה בורג קריטי בעליית הקבוצה בסוף העונה ללה ליגה. בתום עונה זו האריך את חוזהו עד לסוף עונת 2017/2018.
ביולי 2017 עזב את ספורטינג חיחון, בה שיחק 9 עונות, וחתם בלגנס. הוא תפס את מקומו של השוער הראשון של הקבוצה, ג'ון אנדר סראנטס, שנפצע, ושבר את שיא המועדון כששמר על שער נקי למעלה מ-500 דקות.
ב-21 ביוני 2019 האריך את חוזהו במדי לגנס עד לסוף עונת 2020/2021, אז יסגור ארבע שנים במדי המועדון. ב-29 באוגוסט 2021, בתום חוזהו, שב לספורטינג חיחון.
ריקוד חיק
ריקוד חֵיק או לאפּ דאנס (מאנגלית: lap dance) הוא ריקוד ארוטי המבוצע בדרך כלל במועדוני חשפנות, שבמהלכו רקדנית רוקדת מול אדם היושב מולה, ובאה איתו במגע. במהלך הריקוד היא רוקדת בין רגליו, יושבת על ברכיו, ומחקה תנועות של יחסי מין. בריקוד קיים מרכיב מרכזי של גירוי הלקוח.
בגלל האופי המיני של הריקוד, קיימות לגביו מגבלות שונות באזורים ובמדינות שונות.
מקור הריקוד
ריקוד החיק נולד בארצות הברית, כחלק מהתרבות של מועדוני חשפנות. בראשית שנות ה-70, מועדון "Melody Theatre" בניו יורק החליט לשתף את הקהל במופע החשפנות, ובכך היה לחלוץ ריקודי החיק.
ההיבט החוקי
במספר מדינות דנו בתי המשפט בשאלה האם ריקוד חיק הוא סוג של זנות, ונחקקו חוקים המגבילים אותו. בארצות הברית קיימת חקיקה שונה בנושא זה בכל אחת מהמדינות. במדינות מסוימות ריקודי חיק אסורים כליל, ובחלקן נדרש מרחק מינימלי בין הרקדנית לאורח. בסיאטל היה קיים חוק המציין מרחק מינימלי, אך הוא בוטל בשנת 2006 לאחר משאל עם בנושא זה. בניו יורק קיימות מגבלות רבות על ריקודי חיק, ואילו בסן פרנסיסקו ולאס וגאס הם מותרים כמעט ללא הגבלה.
בקנדה החליט בשנת 1999 בית המשפט העליון שריקודי חיק אינם סוג של זנות, והם מותרים בכל מועדון.
מחקרים
במספר מחקרים נבדקו רקדניות חיק בהיבטים שונים, בהם גם ההיבט הכלכלי של המועדונים בהם נערכים ריקודים כאלה.
ריקודי חיק כסוג של ניצול מיני
בכתבה בגרדיאן משנת 2008 צוטטו מחקרים רבים שמהם עולה כי רוב הנשים העוסקות בחשפנות ובריקודי חיק נאלצות לעשות זאת בגלל עוני וחוסר ברירה. המחקרים מראים קשר הדוק בין ריקודי חיק לסחר בנשים, זנות ועלייה ברמת האלימות המינית נגד נשים מצד גברים ההולכים למועדוני חשפנות. אחד המחקרים, שנערך באירלנד, מצא שסוחרי נשים מעודדים נערות לעסוק בריקודי חיק כשלב מקדים על מנת למשוך אותן לעסוק בזנות. הריקודים גם מנרמלים החפצה של נשים והתייחסות אל גופן כאל סחורה שאפשר לקנות.
מחקר נוסף שנעשה במועדוני חשפנות בארצות הברית מצא כי כל הרקדניות סבלו מהטרדות מילוליות ומאלימות פיזית ומינית בזמן עבודתן, ולכולן הוצע לעסוק בזנות.
אף על פי שמבחינה טכנית ריקוד חיק אינו מהווה יחסי מין, רבים רואים בו פעולה בעלת אופי מיני, ומחקרים מצאו שאותן נשים נטו לעסוק הן בחשפנות, הן בריקודי חיק והן בזנות. מכאן ההתייחסות האקדמית לריקודי חיק כחלק מתעשיית המין, והוא מהווה ניצול מיני.
בישראל
במהלך שנת 2019 פורסמה על ידי שי ניצן הנחיה מעודכנת בנושא זה, ובעקבותיה נסגרו בפברואר 2020 שלושה מועדוני חשפנות בתל אביב. בכך למעשה נסגרו כל המועדונים שפעלו בתל אביב.
בשנת 2021 צולם סרט תעודה "הלאפ דאנס האחרון" שהוקרן במספר פסטיבלי קולנוע.
גלדניים (פשפשים)
הגִּלְדָּנִיִּים (Coreidae) היא משפחה גדולה של חרקים מתת-סדרת הפשפשים. ידועים כ-1800 מינים ב-250 סוגים אשר רובם המכריע צמחוניים. נפוצים בכל העולם אך רוב המינים מרוכזים באזורים טרופיים או סובטרופים. גודלם נע בין 7 ל-45 מ"מ, והם כוללים אחדים מהפשפשים הגדולים ביותר.
ג'רמיין דופרי
ג'רמיין דופרי מולדין (באנגלית: Jermaine Dupri Mauldin ; נולד ב-23 בספטמבר 1972), הידוע גם תחת שמות הבמה ג'רמיין דופרי (Jermaine Dupri) וג'יי די (JD), הוא ראפר, מפיק וכותב שירים אמריקאי. דופרי זכה ב-2006 בפרס גראמי על הפקת וכתיבת מילות הלהיט שכתבו והפיקו הוא ומריה קארי, "We Belong Together".
ביוגרפיה
דופרי החל את הקריירה שלו בגיל 12 כרקדן עבור הרכב ההיפ הופ הודיני, כמו כן הוא הופיע בקליפ לשיר "Freaks Come Out At Night" של ההרכב. ב-1990 הפיק דופרי את האלבום "It Ain't Where Ya From...It's Where Ya At" של הראפרית Silk Tymes Leather. ב-1991 הקים דופרי את צמד הראפ קריס קרוס, אחרי שפגש את כריס קלי וכריס סמית' (חברי הצמד) בקניון מקומי. ב-1992 הוציא ההרכב לאור את אלבום הבכורה שלהם, "Totally Krossed Out", אשר הופק במלואו על ידי דופרי. האלבום הוכתר ארבע פעמים כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בשנת 1993 הקים דופרי את חברת התקליטים סו סו דאף רקורדינגס (הלייבל נכנס לשותפות עם חברות התקליטים סוני מיוזיק וקולומביה רקורדס). זמן קצר לאחר מכן, הוא גילה את להקת האר אנד בי Xscape בפסטיבל באטלנטה והחתים אותם בחברת התקליטים שלו. אלבום הבכורה של הלהקה הוכתר כאלבום פלטינה, גם באלבום זה דופרי היווה מרכיב מרכזי בהפקתו ובכתיבת המילים של שירי האלבום. באותה השנה דופרי פגש את הזמרת דה בראט, לאחר שהיא זכתה בפגישה עם קריס קרוס כפרס על הניצחון בתוכנית יו! אם-טי-וי ראפ. דופרי החתים אותה בחברת התקליטים שלו, וב-1994 יצא לאור אלבום הבכורה שלה, "Funkdafied", שהוכתר כאלבום פלטינה.
בשנת 1996 התארח דופרי בשיר "Not Tonight" של ליל קים. ב-1998 התארח ג'רמיין דופרי בשיר "With Me Part I" של דסטיניז צ'יילד. ב-21 ביולי 1998 הוציא דופרי לאור את אלבום הבכורה שלו, "Life in 1472", שהגיע למקום ה-3 במצעד בילבורד 200. באלבום התארחו אומנים רבים, כמו: סנופ דוג, וורן ג'י, ג'יי זי, נאז, קרייזי בון, מריה קארי, טו שורט, אשר, ליל קים, DMX ואומנים נוספים. באותה השנה דופרי החתים את הראפר ליל באו וואו בסו סו דאף רקורדינגס.
בשנת 2001 הוציא דופרי לאור את אלבומו השני, "Instructions". גם באלבום זה אירח אומנים רבים, כמו: קורופט, נייט דוג, לודאקריס, ג'אגד אדג', ג'אדקיס ואומנים נוספים. האלבום הצליח פחות מהאלבום הקודם, אך גם הוא נכנס למצעד בילבורד 200 כשהוא הגיע למקום 15 במצעד. ב-2002 פג תוקפו של החוזה עם קולומביה רקורדס, וב-2003 הוא חתם שותפות עם אריסטה רקורדס.
ב-7 באוקטובר 2013 החל ג'רמיין דופרי להיות המנהל האישי של מריה קארי, במקום רנדי ג'קסון. דופרי עבד עם מאריה במספר אלבומים שלה, כמו: Merry Christmas II You ו-The Emancipation Of Mimi.
חיים אישיים
לדופרי יש בת אחת, בשם שאניה מולדין (נולדה ב-1998), מהחברה שלו לשעבר פאם סוויט. בין השנים 2001 למרץ 2009 ג'רמיין יצא עם זמרת האר אנד בי ג'נט ג'קסון.
דופרי הוא טבעוני ותומך בזכויות בעלי חיים, ואף שיתף פעולה עם ארגונים למען בעלי חיים בפעילויות לקידום תזונה טבעונית.
שוהם (אבן חן)
שֹׁהַם היא האבן הרביעית בטור השני בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבטי בני יוסף: לשבט מנשה ולשבט אפרים. כמו כן היו שתי אבני שוהם גדולות, על כתפות האפוד, ועליהן חקוקים שמות שבטי ישראל.
זיהוי
מאחר שאין במקורות פרטים מזהים של אבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה. זיהויה של השוהם שנוי במחלוקת מאז התרגומים הראשונים.
גרון (פירושונים)
{{פירושונים|
דה טומאזו לונגצ'אמפ
דה טומאזו לונגצ'אמפ (באיטלקית: De Tomaso Longchamp) היא מכונית ספורט בתצורת גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית רכבי הספורט האיטלקית " דה טומאזו" (שם מלא: "De Tomaso Modena SpA") אשר יוצרה בין השנים 1972–1989 באיטליה.
גרון (פירושונים)
אישים:
משבר מטוס הריגול U-2
משבר מטוס הריגול U-2 החל ב-1 במאי 1960, כאשר מטוס אמריקני מסוג לוקהיד U-2 הופל מעל שמי ברית המועצות, במחוז סברדלובסק, בעת איסוף מודיעין, וטייסו נשבה.
מטרת המבצע הייתה לאסוף מודיעין בנוגע לטילים בין-יבשתיים באזור סברדלובסק וקוסמודרום פלסצק. המטוס המריא מפשוואר בפקיסטן והיה אמור לנחות בבודו, נורווגיה. סמוך לפני שהגיע למטרותיו, הכוחות הרוסיים הבחינו במטוס והזניקו לקראתו מטוסי קרב. לאחר שהם נכשלו ביירוט המטוס, עקב גובה טיסתו הרב, שני טילי קרקע-אוויר מסוג SA-2 (מתוך 14 ששוגרו) הצליחו לפגוע בו וטייסו פרנסיס גארי פאוורס צנח בקווי הסובייטים. הוא נמצא ונשבה בידי חבורת כפריים רוסיים שהסגירו אותו לשלטונות.
מספר ימים לאחר הצהרת הרוסים על הפלת מטוס אמריקני, הממשל האמריקני יצא בהודעה לעיתונות שהמטוס שימש כאחד ממטוסי נאס"א למטרות בדיקת מזג אוויר, ותעה לשטחי רוסיה עקב בעיות רפואיות של הטייס. וכדי לחזק עמדה זו מטוס U-2 נצבע בצבעי נאס"א כדי להסיר חשד מצד העיתונות ואזרחי אמריקה.
ב-7 במאי, ניקיטה חרושצ'וב הודיע לציבור בנאומו כי אכן הרוסים הצליחו להפיל מטוס ריגול אמריקני מעל שמי רוסיה ואף שבו את הטייס (מתוך נאומו):
לאחר שנשפט והואשם בריגול, פאוורס נדון לעשר שנות מאסר, אך לאחר שעברו 21 חודשים, האמריקנים והרוסים ביצעו חילופי שבויים כאשר החליפו את פאוורס ברב המרגלים הרוסי, רודולף אבל.
ב-1 באוגוסט 1977 פאוורס נהרג כאשר מסוק חדשות שאותו הטיס עקב אחרי שרפת יער, אך התרסק מפאת מחסור בדלק.
בסוף שנת 2015 הפיק הבמאי סטיבן ספילברג סרט על הפרשה בשם "גשר המרגלים".
קישורים חיצוניים
U-2
מדינת אורנג' החופשית
מדינת אורנג' החופשית (בהולנדית: Oranje-Vrijstaat, או בקיצור ה-OVS) הייתה מדינה עצמאית שהתקיימה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו.
היא השתרעה על פני קרוב לתשעים אלף קילומטרים רבועים במרכזה הגאוגרפי של דרום אפריקה המודרנית. בצפון היא גבלה ברפובליקה הדרום-אפריקאית כאשר בין שתי המדינות מפריד נהר הוואל; במערב היא גבלה מושבת הכף הבריטית, כאשר הגבול המשותף נמתח לאורך נהר האורנג'; ומדרום, לאורך הרי דראקנסברג, גבלה מדינת אורנג' החופשית עם המושבות הבריטיות בסוטולנד ונטאל. בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בה הייתה בלומפונטיין, הממוקמת במרכז מחציתה הדרום מערבי של המדינה, על אם הדרך לכיוון קייפטאון. מעבר לבלומפונטיין הבירה, במהלך יובל שנות קיומה הקימו בה תושביה למעלה מחמישים עיירות וכפרים. בשיאה, לקראת סוף המאה ה-19, התגוררו בה כמאה ושלושים אלף תושבים. אוכלוסיית המדינה כללה בעיקר חברת איכרים כפרית, דוברת הולנדית ואפריקאנס, שמרנית ונוצרית פרוטסטנטית. מדינת אורנג' החופשית קיימה פוליטיקה פנימית המבוססת על משטר רפובליקני דמוקרטי, לרבות מערכות בחירות סדירות ומערכת משפט מרובדת. היה לה מטבע משלה, צבא עצמאי ומוסדות תרבות; מערכות חינוך ובריאות; רשת מסילות רכבת וכיוצא באלו.
כבר מראשיתה, היה ברור שהאימפריה הבריטית שואפת לצרף את תחומי מדינת אורנג' החופשית לשטחי שלטונה. למרות זאת, ובניגוד לרפובליקה הדרום-אפריקאית שכנתה מצפון, היחסים בינה לאימפריה היו טובים לאורך רוב שנות קיומה. עם זאת, על רקע מאבקים טריטוריאליים שונים עם בריטניה ידעו לבסוף היחסים בין המדינות שנות מתיחות ומשבר, אשר הגיעה לשיאה עם פרוץ מלחמת הבורים. בסוף מלחמה זו, בשנת 1902, מדינת אורנג' החופשית הובסה וחדלה מלהתקיים. בניגוד ליחסיה עם בריטניה, יחסיה עם מדינות כמו הולנד - מדינת האם שלה וגרמניה - היריבה הראשית של הבריטים באזור, היו טובים בדרך כלל והיוו כר פורה לשיתוף פעולה. לרפובליקה הדרום-אפריקאית יחסיה היו מורכבים. מחד, זו הייתה מעין מדינה אחות שלה, בעלת רקע דומה ואולי אף אינטרסים משותפים. מאידך, לא פעם מדינות אלו התעמתו האחת עם השנייה, על רקע שאיפתה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית לאחד את אורנג' החופשית תחתיה.
לאחר קיצה של המדינה, הקימה האימפריה הבריטית על חורבותיה את מושבת נהר האורנג' אשר התקיימה עד שנת 1910. באותה השנה, עם הקמת איחוד דרום אפריקה שטחי מדינת אורנג' החופשית שולבו באיחוד תחת פרובינציית מדינת אורנג' החופשית. עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994 שטחי פרובינציית מדינת אורנג' החופשית הפכו לפרובינציית המדינה החופשית.
רקע
ייסוד מדינת אורנג' החופשית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, היווה את אחת ההצלחות הגדולות ביותר של הטרק הגדול. מוצאו של העם האפריקאנרי, השחקן הראשי בטרק הגדול, הוא במושבת הכף ההולנדית, אשר החלה את דרכה בקייפטאון בשנת 1652. האפריקאנרים הם צאצאיהם של המתיישבים ההולנדים שאכלסו את המושבה, אשר בשנת 1806 עברה סופית לשליטה בריטית. למרות שבתחילה ניסה השלטון הבריטי החדש לרכוש את אמונם של האפריקאנרים, עד מהרה היחסים בין הצדדים עלו על שרטון. האפריקאנרים תפסו את השלטון הבריטי כרודני, וחשו געגוע לימי השלטון ההולנדי. עד מהרה החלו קולות של מרד להישמע בקרב האפריקאנרים במושבה, אך לנוכח כוחה העצום של האימפריה, הבינו האפריקאנרים שכל ניסיון לעימות ישיר עמה נידון לכישלון. ברם, הם החליטו שעזיבתה של המושבה היא מעשה בלתי נמנע. לאחר שורה של דיונים פנימיים ממושכים, בשנת 1835 יצאו ממושבת הכף משלחות ראשונת של חלוצים אפריקאנרים לתור את הארץ. בתחילה, אנשי הטרק התמקדו בעיקר בהכנעת השבטים הילידים בשטחים עליהם תקום לימים מדינת אורנג' החופשית וכן בצפונה של הארץ, איפה שעתידה לקום הרפובליקה הדרום-אפריקאית. עקב הצלחתם לקצור ניצחונות על חלק מהשבטים בשלהי שנת 1836, ההגירה ממושבת הכף מזרחה הפכה להמונית. בחודשים הבאים אלפי אפריקאנרים עמוסים על עגלות משא עזבו את שטחי המושבה ונעו לכיוון צפון מזרח, אל השטחים שמעבר לנהר האורנג'. בתחילה, הם ניסו לבסס מדינה עצמאית בחבל נטאל, היא רפובליקת נטאליה. הרפובליקה שם התבררה לבסוף ככישלון, לאחר שבריטניה כבשה את המקום בשנת 1845 והקימה בו מושבה משלה. לאחר מכן, הם פנו לפנים הארץ.
ניסיונותיו של פוטכיטר לבסס עצמאות
עם כישלון יישוב חבל נטאל עקב הכיבוש הבריטי של המקום, מצאו את עצמם האפריקאנרים במצב בו כל חופי היבשת הסמוכים נשלטים על ידי ישויות זרות: בחוף המערבי שכנה מושבת הכף, ובחוף המזרחי ובחבל נטאל שכנה ממלכת הזולו משכבר הימים וכעת גם מושבת נטאל. ברם, פנו האפריקאנרים ליישב את פנים היבשת, את מרכז הארץ. למעשה, עוד קודם הקמת רפובליקת נטאליה, לנוכח אפריקאנרים רבים אשר טענו כי ההתיישבות בנטאל היא חסרת סיכוי בהתחשב בכוונת הבריטים באזור, החלו אפריקאנרים רבים מתיישבים בפנים הארץ ובמרכזה ומנסים לבסס שם ריבונות רפובליקנית משלהם. כך למשל הקימו אפריקאנרים בראשות הנדריק פוטכיטר בשנת 1838 את העיירה פוצ'פסטרום בפרובינציה הצפון מערבית של ימינו. עם הקמתה הם הכריזו עליה כעל רפובליקה עצמאית בשם רפובליקת פוצ'פסטרום (Republiek van Potchefstroom), אשר להלכה שלטה גם על שטחים שיהפכו בעתיד למדינת אורנג' החופשית. במקביל לייסוד פוצ'פסטרום, באותם החודשים הקימו אפריקאנרים במרכז שטחי המדינה החופשית של ימינו את העיירה ויינבורג ובה הכריזו על לידתה של רפובליקת ויינבורג (Republiek van Winburg). מעט לפני מפלתה הסופית של רפובליקת נטאליה בפני בריטניה, ב-9 באפריל 1844 הכריזו תושבי ויינבורג ופוצ'פסטרום על הקמתה של פדרציה ביניהם בשם רפובליקת פוצ'פסטרום-ויינבורג (Republiek van Potchefstroom-Winburg), אשר להלכה שלטה על שטחים נרחבים במרכז דרום אפריקה של ימינו. הם גיבשו לעצמם חוקה, אשר קבעה בין השאר כי הנדריק פוטכיטר מנהיגם יהיה שליטה הבלתי מעורער של המדינה. למרות הניסיון של האפריקאנרים באותן השנים לצייר זאת כך, הרפובליקה הפדרלית כמו גם שתי אלו שקדמו אליה, היה בעיקר הצהרתיות. בניגוד לרפובליקת נטאליה אשר היה בה לפחות לתקופה מסוימת שלטון ריבוני, קשה להתייחס לרפבוליקות זעירות אלו כאל מדינות של ממש.
כשנה לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית, בשנת 1845 נע פוטכיטר צפונה, אל המרחבים שמעבר לנהר הואל, מקום אשר פוטכיטר סבר שיהיה יעיל יותר להתיישבות אפריקאנרית המונית. מעבר לנהר ינסה פוטכיטר להניח את היסודות למה שיהפוך שם מאוחר יותר ל. בינואר 1848, כשמנהיגם פוטכיטר איננו בסביבה והמקום נעדר הנהגה, הרפובליקה הפדרלית של פוצ'פסטרום-ויינבורג התפרקה באופן רשמי, הגם שהיא חדלה מתפקוד ממשי למעשה עוד זמן רב קודם לכן.
ההכרה מהבריטים וייסוד המדינה
עם התפקרותה של הרפובליקה הפדרלית שהקים פוטכיטר, וכשהוא מנצל את שהייתו של פוטכיטר בצפון הרחוק, החליט מנהיגה לשעבר של רפובליקת נטאליה, אנדריאס פרטוריוס, אשר מעמדו נפגע עקב כישלון הרפובליקה קצרת הימים שהנהיג, לנצל את ההזדמנות ולנסות לחזור למרכז הבמה. הוא הגיע לויינבורג ופוצ'פסטרום בינואר 1848, והתקבל שם באהדה רבה. פרטוריוס קיווה כי כעת תהיה לו הזדמנות להצליח במקום שפוטכיטר כשל - לבסס עצמאות אפריקנרית בפנים יבשת אפריקה. מספר שבועות לאחר מכן, ב-3 בפברואר, הכריז מושל מושבת הכף על כל האזור שבין נהר הוואל לנהר האורנג' כשטח צבאי בריטי (Orange River Sovereignty). עבור האפריקאנרים היה זה סימן למלחמה. לאחר שמנקודת מבטם בריטניה אילצה אותם לעזוב את מושבת הכף, ואחר כך עשתה את אותו הדבר בנטאל, הם סירבו להעלות בדעתם שייאלצו לעשות זאת בשלישית. פרטוריוס הגיב להצהרה הבריטית במהירות, על ידי הכרזה על "מלחמת חופש" נגד האימפריה הבריטית. הוא קיבץ סביבו צבא של כאלף לוחמים ויצא דרומה אל עבר בלומפונטיין, שהייתה אז לא יותר ממבצר בריטי. לאחר שבתחילה היה נראה שידו של פרטוריוס על העליונה, צבאו הובס לבסוף. מייד לאחר ההפסד, פרטוריוס וניצולי הקרב נסגו צפונה אל מעבר לנהר הואל, שם הם חוברים לאפריקאנרים נוספים שעשו זאת קודם לכן בחודשים הקודמים. עקב הפסדו של פרטוריוס, מאות אפריקאנרים אשר התיישבו בשטחי המדינה החופשית של ימינו עשו גם הם אותה הדרך בשבועות הבאים, ועזבו אותה.
בשלהי שנת 1851, באופן מפתיע יחסית וככל הנראה לנוכח עיקשותם של האפריקאנרים, החליטו הבריטים למרות ניצחונם בבלומפונטיין שמוטב להם להסיר באופן סופי את התנגדותם לעצמאות האפריקאנרים. יש הטוענים שהבריטים הגיעו למסקנה שעצמאות לאפריקאנרים תהפוך אותם לכוח בשירות האימפריה אשר יסייע לה מאוחר יותר בקולוניזציה של פנים הישבת. לפיכך, לקראת ינואר 1852 יצא פרטוריוס בראש משלחת דיפלומטית לאזור בלומפונטיין בהתאם להזמנת הבריטים. שם, ב-17 בינואר, לאחר כמה שעות של דיונים, חתמו פרטוריוס בשם האפריקאנרים ואיש צבא בריטי בשמה של בריטניה על אמנת נהר החול (Sand River Convention), אשר הכירה באופן רשמי בעצמאותם של האפריקאנרים בשטחים שמצפון לנהר הואל. היה זה למעשה האות לייסודה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, אשר הכריזה על עצמאותה מייד עם חתימת האמנה.
העשור הראשון: התייצבות המדינה
לאחר שהקמתה הוכרזה ב-23 בפברואר 1854, בין ה-28 במרץ ל-18 באפריל, ישבו ראשי ההתיישבות האפריקאנרית בתחומי מדינת אורנג' החופשית ודנו בגיבוש חוקה. החוקה קבעה כי כל התושבים הלבנים בטריטוריה, אשר כללו באותה השנה כ-15,000 בני אדם, יזכו לאזרחות במדינה החדשה. עיר הבירה נקבעה בבלומפונטיין. מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית הוכרזה כרשות המחוקקת, כאשר בראש הרשות המבצעת עמד נשיא הנבחר בבחירות כלליות ישירות על ידי הציבור לכהונה בת חמש שנים עם אפשרות להיבחר מחדש. עד לכניסת החוקה החדשה לתוקף, בספטמבר 1854, נשיא המדינה הזמני היה יוזיאס פיליפ הופמן. הופמן היה ראש המשלחת למשא ומתן עם הבריטים בעת חתימת אמנת נהר האורנג', אשר הביאה לייסוד מדינת אורנג' החופשית. בחירות ראשונות לנשיאות נערכו במדינה כבר בשנתה הראשונה, בהן ניצח הופמן. כך הוא הפך בחודש ספטמבר מנשיאה הזמני לנשיאה הנבחר הראשון של מדינת אורנג' החופשית. הופמן סבל מחוסר פופולריות בקרב הציבור כמו גם אצל האליטה הפוליטית של המדינה הצעירה. הוא התקשה למשול באפקטיביות, ולכן זכתה ממשלתו לכינוי "הממשלה הנכה" (וגם הודות לכך שמזכיר המדינה שלו היה נכה). בראשית שנת 1855, תקרית דיפלומטית התרחשה בינו לבין מלך לסוטו, הביאה להאשמתו בחוסר אחריות ובסיכון הגבול המשותף של המדינות. לבסוף, לקול מחאות מועצת העם, ב-10 בפברואר 1855, כשנה בלבד מאז החל לשמש בתפקידו, הוא הודיע על פרישתו מכס הנשיאות.
עם פרישתו של הופמן בפברואר 1855, נערכו בחירות חדשות לנשיאות. בבחירות זכה יאקובוס בוסהוף. בוסהוף, אשר מוצאו הוגנוטי, היה ממובילי ההתיישבות בחבל נטאל, ומנהיגי רפובליקת נטאליה. בוסהוף נחשב היה למוצלח יותר מקודמו, והוא הצליח להישאר בתפקידו כארבע שנים תמימות. על שמו רשומים קביעת כמה מסמלי המדינה, לרבות הדגל והסמל. בדומה לימי שלטונו של הופמן, גם בעת כהונתו של בוסהוף הפוליטיקה המקומית התאפיינה בעיקר במאבקי כוח וסמכות בין מוסד הנשיאות למועצת העם. על רקע סכסוך הגבול בין מדינת אורנג' החופשית ללסוטו השכנה, אשר פרצו כמה שנים קודם לכן, מיקד בוסהוף את עיקר ההשקעה התקציבית בהקמת צבא לאומי מאורגן, ולפיכך נקלעה במדינה לקשיים כלכלים קשים. ברקע שנותיו המאוחרות של בוסהוף כנשיא, האפיל עליו במידת מה כוחה המתעצם של התנועה לאיחוד האפריקאנרים, אשר שאפה ליצור שלטון משותף למדינת אורנג' החופשית ולרפובליקה הדרום-אפריקאית. באותן השנים הרפובליקה הדרום-אפריקאית הונהגה בידי הנשיא מרטינוס פרטוריוס, בנו הבכור של אנדריאס פרטוריוס. במקביל, החלו היחסים בין שתי המדינות להידרדר, כאשר הרפובליקה מצפון ביקשה לכבוש את מדינת אורנג' החופשית, על מנת להביא להקמתה של מדינת לאום אפריקאנרית גדולה ומאוחדת. כשצבאה של אורנג' החופשית עסוק באבטחת הגבול הדרומי עם לסוטו, בפברואר 1857 החלו כוחות צבאיים אפריקאנרים מהרפובליקה בפיקודו של פול קרוגר עורכים פשיטות אל תוך שטחי מדינת אורנג' החופשית. עקב המצב הביטחוני המתערער, הכריז הנשיא בוסהוף על משטר צבאי ברחבי המדינה כולה. בוסהוף, הצליח לארגן את צבאו במהירות ובמקביל הצליח לכרות ברית עם מנהיג מיליציה מקומית בזאוטפנסברג שבצפון הרפובליקה הדרום-אפריקאית. בסיכומו של דבר, עקב חששם של פרטוריוס וקרוגר מפריצתה של מלחמה כוללת, הם החליטו להורות על נסיגת כוחותיהם אל עברו הצפוני של נהר הוואל. קרוגר יצא לפגוש את בוסוהוף, והשניים חתמו ב-2 ביוני על הפסקת אש ומסמך בו שני הצדדים מכירים זה בעצמאות מדינתו של זה.
עם זאת, הפסקת הלחימה עם הרפובליקה הדרום-אפריקאית לא הביאה לקץ בעיותיה של המדינה. לנוכח הידרדרות העימותים עם לסוטו השכנה לידי מלחמה של ממש, ועל רקע משבר כלכלי קשה, מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית שלחה במהלך שנת 1858 בקשה רשמית למושבת הכף על כינון קונפדרציה ביניהן. באופן זה סברו בהנהגת המדינה שיוכלו לשפר את הבעיות הפיננסיות והביטחוניות החריפות של המדינה. למרות שמושל מושבת הכף ג'ורג' גריי הביע עניין בהצעה, ממשלת בריטניה דחתה אותה וזו ירדה מעל הפרק. למרות שאיחוד כלשהו לא יצא אל הפועל, החליטה הנהגת המושבה לסייע למדינת אורנג' החופשית בכל זאת, באמצעות תיווך בינה לבין לסוטו. כתוצאה מכך החל בחסות בריטית משא ומתן לשלום בין לסוטו למדינת אורנג' החופשית, ולבסוף ב-15 באוקטובר 1858, נחתם בין הצדדים הניצים הסכם שהגדיר את הגבול ביניהם מחדש. בפברואר 1859, החליט הנשיא בוסהוף לפרוש מתפקידו. עם פרישתו, ועל רקע בעיותיה הלא פתורות של המדינה, החליטו תושביה להציע אחדות לנשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית מרטינוס פרטוריוס, בו נלחמו רק כשנתיים קודם לכן. פרטוריוס נענה להצעה, ובעודו מכהן כנשיא מדינתו, בראשית שנת 1860 רץ בבחירות לנשיאות באורנג' החופשית. הוא זכה, והחל לכהן במקביל כנשיא בשתי המדינות. מצב יוצא דופן זה נמשך כשמונה חודשים, עד ספטמבר אותה השנה. ברפובליקה הדרום-אפריקאית סירבו לקבל את הנשיאות המשותפת של שתי המדינות, וטענו שבפועל פרטוריוס מקדיש יותר זמן ומשאבים למדינת אורנג' החופשית. לפיכך, בספטמבר 1860 הודח פרטוריוס מכס הנשיאות ברפובליקה הדרום-אפריקאית. החל מאותה העת ועד ליוני 1863, היה פרטוריוס נשיאה הבלעדי של אורנג' החופשית. תחת נשיאותו, ידעה מדינת אורנג' החופשית שגשוג יחסי ויציבות פוליטית. בשנת 1863, פרש פרטוריוס מתפקידו וחזר לרפובליקה הדרום-אפריקאית. שם הוא נבחר מחדש לנשיאות כשנה לאחר מכן.
העשורים השני והשלישי: עידן יוהנס ברנד
עם עזיבתו של פרטוריוס ביוני 1863, נכנסה מדינת אורנג' החופשית לתקופה של אי שקט. במשך חודשים ספורים התחלפו בה שלושה נשיאים זמניים, ובנובמבר נערכו בה בחירות כלליות לנשיאות. בבחירות ניצח יוהנס ברנד, אישיות יוצאת דופן בנוף הפוליטי המקומי. ברנד, יליד קייפטאון, העביר טרם היבחרו קריירה אקדמאית כפרופסור למשפטים בלונדון וקייפטאון, קריירה מקצועית כעורך דין בבית המשפט העליון של מושבת הכף, וקריירה פוליטית כחבר פרלמנט במושבה. ברנד הובא לנשיאות כנראה בעיקר כמועמד פשרה חיצוני ועד מהרה הוא התברר כהצלחה לא מבוטלת. הוא כיהן כנשיא לאורך חמש קדנציות שהם לא פחות מעשרים וארבע שנה, קרוב למחצית משנות קיום מדינת אורנג' החופשית. הוא יצא לשתי מלחמות מוצלחות נגד לסוטו השכנה, האחת ב-1865 והשנייה ב-1869, ועקב כך הוא הצליח לייצב את הגבול בין שתי המדינות. בשנים אלו, מדינת אורנג' החופשית קלטה מהגרים חדשים רבים, הקימה עשרות יישובים, ונהנתה משלטן יציב וצמיחה כלכלית. בנוסף, היא החלה לעבור תיעוש גובר כמו גם לסחור באופן משמעותי עם מדינות שונות מעבר לים, כאשר היא נעזרת בנמלי הים של מושבת הכף ומושבת נטאל. בסוף התקופה היה נראה שמדינת אורנג' החופשית רכשה לעצמה מקום של קבע בנוף הפוליטי הדרום אפריקאי.
ברנד, חבר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אשר את רוב חייו בעביר בחברה הגבוהה של קייפטאון ולונדון, הצליח לשמר לאורך מרבית כהונתו כנשיא יחסים טובים עם בריטניה. עם זאת בשנה מסוימת היחסים בין מדינת ארנג' החופשית לבריטים ידעו מתח רב, עת התנגד ברנד לסיפוח הבריטי של אזור קימברלי בשנת 1871. הימים היו ימי בהלה לזהב בדרום אפריקה, והמדינה החופשית, כמו גם הרפובליקה הדרום-אפריקאית ובריטניה חשקו בסיפוח האזור הרווי בזהב וביהלומים. לבסוף, כשל ברנד בניסיונו למנוע את הסיפוח, והאזור עבר לידי מושבת הכף. בתגובה לכך מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית קראה לברנד להכריז מלחמה על בריטניה. למרות לחצים משמעותיים לנקיטת פעולה, בחר ברנד בדרך אשר נתפסה כפרגמטית, ונמנע מעימות. נקודת משבר נוספת בין המדינות אירעה בשנת 1877. עם הסיפוח הבריטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית באותה השנה, יזמה בריטניה הקמת פדרציה בדרום אפריקה בין המושבות הבריטיות לרפובליקות האפריקאנריות. ברנד סירב בתוקף, ולתקופה מסוימת, לנוכח לחץ בריטי על מדינת אורנג' החופשית להיעתר לרעיון הפדרציה, המתח בין הצדדים גאה. למרות שברנד הביע תמיכה בעצמאותה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית מבריטניה, עם פרוץ מלחמת הבורים הראשונה בדצמבר 1880, הוא סירב לתמוך במי מהצדדים. המלחמה הסתיימה בניצחון הרפובליקה הדרום-אפריקאית מספר חודשים לאחר מכן, ובעצמאותה מחדש. ברנד, שהיה פופולרי במיוחד בקרב עמו, נפטר בעת תפקידו ב-14 ביולי 1888 ונקבר בהלוויה ממלכתית רבת משתתפים בבלומפונטיין.
חלוקה מנהלית
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 חולקה מדינת אורנג' החופשית ל-19 מחוזות מנהליים.
רשויות השלטון
החוקה של מדינת אורנג' החופשית קובעת שכל תושבי הקבע הלבנים ביום הקמת המדינה הם אזרחיה. בנוסף להם, מיום הקמתה המדינה, כל אדם לבן המתגורר בארץ כתושב קבע במשך חמש שנים לפחות, זכאי להתאזרח. "מועצת העם" (Volksraad) הוכרזה כרשות המחוקקת, כאשר בראש הרשות המבצעת עמד נשיא הנבחר בבחירות כלליות ישירות על ידי הציבור לכהונה בת חמש שנים עם אפשרות להיבחר מחדש. את רשמית המועמדים לנשיאות חיברה מועצת העם. הממשלה אשר בראשה עמד הנשיא "הייתה הוועד המנהל" (Uitvoerende Raad).
רמז מטרים
בתורת הספרות, רמז מטרים (או רמז מקדם, רמז אפי) הוא פרט המופיע בסיפור, ומרמז לקוראים על התפתחותה הצפויה של העלילה. הקוראים לא יזהו בהכרח את הרמז המטרים בקריאה ראשונה של הסיפור, אך הם יוכלו לעשות זאת ביתר קלות בקריאה שנייה.
רמז מטרים עוזר לנו להבחין בדברים חשובים בטקסט.
דוגמאות
בסיפור הקצר "הרופא וגרושתו" מאת ש"י עגנון מסופר: "בין כך ובין כך בחר לו השמש ארבעה ממזומניו ונתן בידיהם ארבעה כלונסאות ותלה עליהם חופה ודחף מתוך כך לאדם אחד שהרכין עצמו ונתמוטטה החופה על ידו". התמוטטות החופה היא רמז מטרים לגורל הנישואים שהחלו כך, שיתמוטטו אף הם בהמשך הסיפור. ב"סיפור פשוט" משתמש עגנון ברמז מטרים בעל אופי דומה, כאשר נר כבה מתחת לחופה.
בספר "הארי פוטר והנסיך חצוי הדם", מסופר: "כבוד המנהל רמז לי שהוא מעדיף שאבקר אצלו פחות, אין לי שום כוונה לכפות את נוכחותי על מי שאינם מכירים בערכי. אם דמבלדור בוחר להתעלם מן האזהרות העולות בקלפים-" ידה הגרומה התהדקה פתאום סביב פרק ידו של הארי. "שוב ושוב, לא משנה איך אני פורשת אותם" ובתנועה דרמטית שלפה קלף מבין צעיפיה. "המגדל מוכה הברק, משבר, אסון, זה מתקרב..."
בפרק "המגדל מוכה הברק" דמבלדור נרצח ונופל ממגדל האסטרונומיה. בסרט מתרחש דבר דומה, כאשר דראקו אומר "הייתי מעדיף ליפול ממגדל האסטרונומיה מאשר להמשיך ללמוד בהוגוורטס", ובהמשך הסרט דמבלדור נופל ממגדל האסטרונומיה ליד דראקו.
דגל טובאלו
דגל טובאלו הנוכחי אומץ בשנת 1978 לאחר שהמדינה הופרדה מגילברטס בשנת 1976. כמו מדינות חסות לשעבר רבות של הממלכה המאוחדת, דגל טובאלו מבוסס על היוניון ג'ק, שמופיע בקנטון השמאלי העליון של הדגל. הדגל הקודם (עם הגילברטס) היה מבוסס גם הוא על היוניון ג'ק אך כלל גם סמל שנוצר על ידי ארתור גרימבל, הנציב הבריטי, בשנת 1932, בעת שטובאלו הייתה מושבה בריטית.
הכוכבים מסמלים את תשעת האיים המרכיבים את טובאלו; סידור הכוכבים הוא נכון גאוגרפית כאשר הדגל תלוי כלפי מטה (בשל המיקום האסטרונומי בשמים).
בשנת 1995 הוחלף הדגל בדגל חדש שלא היה מבוסס על הדגל הבריטי, וגם סימל את האיים על ידי כוכבים. עם זאת, התושבים לא אהבו אותו והדגל הקודם הוחזר לשימוש בשנת 1997, עם שינויים קלים.
אולפני יוניברסל פלורידה
אולפני יוניברסל פלורידה (באנגלית: Universal Studios Florida) הוא אחד משני פארקי השעשועים של אתר הנופש אולפני יוניברסל אשר נמצא באורלנדו במדינת פלורידה שבארצות הברית. הפארק נפתח לציבור ב-7 ביוני 1990.
בשנת 2016 ביקרו בפארק כ-9,998,000 מבקרים, והיה השישי במספר המבקרים בו מבין פארקי השעשועים בארצות הברית והתשיעי מבין פארקי השעשועים ברחבי העולם.
ה"ארצות" השונות
הפארק מחולק לשישה אזורים ("ארצות") בעלי תמות שונות:
ניו יורק
אזור זה באתר מדמה תפאורה לצילום סרט בעיר גדולה כלשהי - החל מסמטה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 וכלה ברחוב במנהטן. באזור זה מצויים המתקנים הבאים:
סן פרנסיסקו/אמיטי - אזור זה נסגר בינואר 2012
אזור זה מדמה את רציף הדייגים שבסן פרנסיסקו וכן את העיירה אמיטי (מהסרט "מלתעות"). מתקנים באזור זה:
מתקנים שפעלו בעבר באזור זה הם:
לונדון/סמטת דיאגון
אזור זה מדמה את סמטת דיאגון מסדרת ספרי "הארי פוטר". מתקנים באזור זה:
אקספו העולם
אזור זה מציג תערוכה עולמית המשלבת הן סגנון עתידני והן סגנון של נוסטלגי של ראשית המאה ה-20 (כפי שבפועל היו רוב התערוכות העולמית של שנות ה-50 וה-60).
מתקנים באזור זה:
מתקנים שפעלו בעבר באזור זה:
עולם הילדים של וודי וודפקר
באזור זה נמצאים המתקנים:
מתקנים בפעלו בעבר באזור זה:
הלאגונה
באזור זה נערך מופע זיקוקים שנקרא: "Universal 360 A Cinesphere Spectacular". מופע זה החליף את מופע Dynamite Nights Stunt Spectacular שהציג בין השנים 1990–2000.
יוניברסל אקספרס פלוס
כרטיס "יוניברסל אקספרס פלוס" ("Universal Express Plus") הניתן לרכישה בעלות גבוהה מעלות הכרטיס הרגיל, מאפשר למבקרים להיכנס אל המתקנים באמצעות תורים מקוצרים (בשונה מכרטיס ה"פאסט פאס" של דיסני, שיכול כל מבקר בפארקים של דיסני לנצל בלא תשלום נוסף - המאפשר כניסה מהירה באמצעות מנגנון תור וירטואלי, ולא באמצעות תור מקוצר פיזי).
תחנת הרכבת חיפה – בית המכס
תחנת הרכבת חיפה – בית המכס היא תחנת נוסעים מתוכננת של רכבת ישראל, העתידה לשרת את העיר חיפה. התחנה תמוקם בצפון־מזרח העיר חיפה, בסמוך לקריית הממשלה ע"ש יצחק רבין, על מסילת הקו הראשי של רכבת ישראל.
היסטוריה
תחנת הרכבת תוכננה במסגרת התוכנית להקמת קריית הממשלה במחוז חיפה. כחלק מתנאי המכרז, היזמיים יכלו לבנות גם משרדים להשכרה, מסחר וחניונים בתשלום. והיזם גם היה אמור להתחייב לבנות תחנת רכבת פרוורים על חשבונו (ולא מתקציב המדינה) מול הקריה בשם "חיפה בית המכס". לתחנה הוצעו גם השמות הבאים: "חיפה קריית הממשלה" ו"חיפה - מגדל המפרש ע"ש יצחק רבין". הפרויקט היה אמור לנצל את "זכויות האוויר" מעל המסילה והתחנה. להיבנות בשטח של 25 אלף מ"ר, מתוכם 18 אלף מ"ר משרדים, כ-3,000 מ"ר מסחר, 1,000 מ"ר שיוקדשו להקמת תחנת הרכבת, 450 מקומות חניה, וכן גשר מעל דרך העצמאות שיחבר את התחנה לקריה. התחנה הייתה אומרה להשתלב עם תחנת רכבת קלה בדרך העצמאות.
במאי 2001 פורסם המכרז להקמת התחנה.
ב־5 בפברואר 2002 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה חיפה את התוכנית.
הפרויקט לבסוף לא יצאה לפועל, מאחר שלמרכז ההקמה לא ניגשה אף חברה, עקב חוסר כדאיות כלכלית ליזמים.
ביוני 2015, שר האוצר משה כחלון וראש עיריית חיפה יונה יהב חתמו על הסכם לפיתוח חיפה ההסכם, כולל שיקוע מסילת הרכבת בעיר והקמת תחנת בית המכס בעלות של 1.3 מיליארד שקל. מועצת עיריית חיפה אישרה את הסכם בנובמבר 2015.
בדצמבר 2017, הוצעה תוכנית חדשה, במסגרת התוכנית לריבוע מסילת החוף עד תחנת מרכזית המפרץ, על פיה בשטח העיר חיפה הרכבת תעבור במנהרה חדשה מתחת לכרמל שתחל בחוף הכרמל ותסתיים בסמוך לתחנת חיפה – בית המכס העתידית, שתהיה תחנה תת-קרקעית, תחנות חיפה – מרכז השמונה וחיפה – בת גלים תיסגרנה והתחנה החדשה תופעל במקומן. הנושא נמצא במחלוקת מקצועית ופוליטית בין עיריית חיפה, רכבת ישראל ומשרדי התחבורה והאוצר וקיימות מספר חלופות תכנוניות.
בדצמבר 2021, הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה את מתווה התוכנית למנהור מסילות הרכבת בחיפה ("תת"ל 65/ב"). על פי תוכנית זאת שתי מסילות הרכבת הקיימות ועוד שתיים חדשות ייבנו במנהרה שתעבור מצומת פז שבמזרח העיר ותגיע עד לחוף הכרמל, תחנת הרכבת מרכז השמונה תבוטל, ותחנת "בית המכס" (כנראה בשם תחנת "קריית הממשלה") תבנה במקומה.
יחסי אוגנדה–סין
יחסי אוגנדה–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של אוגנדה לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1962. בשנת 2011, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-400 מיליון דולר.
יחסים כלכליים
עד סוף שנת 2011, יותר מ-265 חברות סיניות פתחו עסקים בשווי של כ-596 מיליון דולר באוגנדה. החברות הסיניות יצרו למעלה מ-28 אלף משרות חדשות בתחום הנפט, החקלאות ופיתוח תשתיות באוגנדה. בין החברות הסיניות באוגנדה, היא חברת הנפט CNOOCֿ, אשר בתחילת 2012 רכשה שליש מניצול הנפט של אוגנדה באזור אלברטינה במדינה והייתה מעורבת בבניית בתי הזיקוק של אוגנדה.
המימון הסיני לפיתוח אוגנדה
בין השנים 2000 עד 2011, היו כ-54 פרויקטים של אוגנדה אשר זוהו כפרויקטים במימון סיני. בין הפרויקטים הללו נמנה הפרויקט האוגנדי לבניית כביש אגרה מנמל התעופה באנטבה לנמל התעופה בקמפלה. כמו כן, הרפובליקה העממית של סין העניקה הלוואה לממשלת אוגנדה, וכיסתה כ-50 מיליון דולר מהחוב הלאומי שלה.
יחסים דיפלומטים
סין מחזיקה בשגרירות בקמפלה, בירת אוגנדה. אוגנדה מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בגואנגג'ואו.
שטגבוניתיים
שַּׁטְגַּבּוֹנִיתִיִּים (שם מדעי: Pleidae) הם משפחה של חרקי מים זעירים (2-3 מ"מ) בסדרת הפשפשים. ידועים 37 מינים בשלושה סוגים אשר הנפוצים בכל העולם מלבד בקטבים.
מאפיינים
שטגבוניתיים חיים בלהקות, לרוב בביצות או אגמים בהם צמחיית מים ללא זרימה מהירה, הם ניזונים מחסרי חוליות זעירים כגון דפניות ובמידה מסוימת עוזרים לצמצם את אוכלוסיית זחלי היתושים. בדומה לשטגביים הם שוחים כשגבם פונה מטה ועולים מדי פעם לפני המים כדי לאסוף בועות אוויר לצורך נשימה. בניגוד לשטגביים הם אינם מסוגלים לעקוץ בני אדם מאחר שהחדק שלהם קצר מדי ואינו יכול לחדור את העור. שני הזוויגים מסוגלים להשמיע קולות, כנראה לצורך תקשורת בתוך הלהקה.
רוני וליטל
רוני וליטל (בצרפתית: Touni et Litelle) היא סדרת אנימציה צרפתית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1987. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בין השנים 1990 -1991 ובערוץ הילדים בשנות התשעים.
התוכנית עצמה הייתה מהראשונות שהשתמשו במנוע תלת־ממדי.
את שיר הפתיחה העברי של הסדרה כתב והלחין אבנר חודורוב, קלידן להקת משינה וביצעה שיר גוטליב.
מחזור חיים לאימוץ טכנולוגי
רקע כללי
החלוקה היחסית בין הקבוצות הנ"ל מתפלגת בהתפלגות נורמלית על פי עקומת הפעמון הסטנדרטית של גאוס: