cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי קוריאה הדרומית–קוריאה הצפונית
המלחמה הקרה
בספטמבר 1984 שלח הצלב האדום של קוריאה הצפונית אספקה דחופה לדרום לאחר שתושביו נפגעו משיטפונות קשים. 370 המשאיות הצפון קוריאניות אשר נכנסו לשטח הדרום, היו הראשונות לעבור בין שתי המדינות מאז שמלחמת קוריאה הסתיימה 31 שנים לפני כן. גורמים רשמיים בדרום קוריאה סברו כי מדובר בתכסיס תעמולתי ועמדו על כך שהם לא זקוקים לעזרה. אף על פי כן הם קיבלו את הסיוע בכל זאת, מתוך הבנה כי אם סירוב ייצור מתח נוסף בין המדינות. שיחות הפיוס התחדשו לאחר מכן, וכתוצאה מכך בשנת 1985 התקיים המפגש הראשון של משפחות מפוצלות. מעבר לתקדים של איחוד המשפחות אושר גם המעבר של סדרת משלחות של חילופי תרבויות. הצפון שם קץ למחוות לאחר היערכות התרגיל הצבאי "טים ספיריט" ב-1986, תרגיל משותף בין צבא ארצות הברית לצבא דרום קוריאה. מפגשי איחוד משפחות לא התקיימו שוב במשך 15 שנה.
פיוס ואנטגוניזם
כאשר נבחרה סיאול לארח את האולימפיאדה ב-1988, ניסתה קוריאה הצפונית להטיל חרם באמצעות בעלות בריתה הקומוניסטיות או לקיים אירוח משותף של המשחקים. בהצעתו הנרחבת ביותר, הסכים הוועד האולימפי העולמי לאפשר לקוריאה הצפונית לארח חמישה משחקים, אך קוריאה הצפונית התעקשה לארח לפחות שמונה משחקים, כמו גם לקבל הכרה רחבה יותר כמדינה מארחת. לבסוף ההצעה של הצפון נדחתה ורק קובה, אתיופיה, אלבניה, סוריה וסיישל לא נענו להזמנת הוועד האולימפי. ניקרגואה לא השתתפה בעקבות שיקולים מקצועיים ופיננסיים אשר נגרמו בעקבות מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה. הפצצת טיסה 858 של קוריאן אייר נתפסה כתגובת קוריאה הצפונית לכישלון זה. במקביל להפשרה העולמית של המלחמה הקרה, נשיא דרום קוריאה הנבחר זה עתה, רו-טו-וו, השיק יוזמה דיפלומטית המכונה נורדפוליטק. ההצעה כללה שלב ביניים להקמת "קהילה קוריאנית", שדומה להצעת צפון קוריאנית לקונפדרציה. בין התאריכים 4-7 בספטמבר 1990 נערכו שיחות של הדרג הבכיר בסיאול, במקביל למחאת הצפון על נרמול היחסים של ברית המועצות עם הדרום. שיחות אלה הובילו בשנת 1991 להסכם הפיוס, אי תוקפנות, חילופי דברים ושיתוף פעולה וכן להצהרה המשותפת על פירוק חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני. המהלך התקיים במקביל לצירוף קוריאה הצפונית ודרום קוריאה לאו"ם. בתוך כך, ב-25 במרץ 1991, קבוצה קוריאנית מאוחדת השתמשה לראשונה בדגל האיחוד הקוריאני בתחרות טניס השולחן העולמית ביפן, וב-6 במאי 1991 התמודדה קבוצה מאוחדת בתחרות הכדורגל העולמית לנוער בפורטוגל. עם זאת היו גבולות להפשרת ביחסים. בשנת 1989 סטודנטית ואקטיביסטית דרום קוריאנית שהשתתפה בפסטיבל הנוער העולמי בפיונגיאנג נכלאה כשחזרה לדרום קוריאה.
בין השנים 1998–2008 שלטה בקוריאה הדרומית המפלגה הדמוקרטית, שדגלה במדיניות אור השמש וייצרה קשרים עם ידידותיה הקרובות של קוריאה הצפונית, ובכללן רוסיה וסין, במטרה להפשיר את היחסים בין הדרום לקוריאה הצפונית. בתקופה זו הוקם אזור התעשייה המשותף בקאסונג. במהלך תקופה זו היו עליות וירידות ביחסים, שהתקררו בהטבעת ספינה דרום קוריאנית 2002 ובראשית הניסויים הגרעיניים של קוריאה הצפונית. בתקופה זו נבנתה תחנת הרכבת דורה אותה חנכו בשיתוף עם בוש הבן, והייתה אמורה לחבר את קוריאה הדרומית לכל יבשת אירו-אסיה יבשתית, דרך קוריאה הצפונית. מדיניות זו של קוריאה הדרומית הסתיימה בשובה של המפלגה השמרנית לשלטון בעשור הבא, בתקופת הגרעון של קוריאה הצפונית.
שיחות פיוס ופירוק הנשק הגרעיני 2018
במרץ 2018 הכריז דובר רשמי מטעם קוריאה הדרומית, במהלך ביקור בבית הלבן, כי קים ג'ונג-און הבטיח לדרום קוריאנים שהוא מחויב לפירוק הנשק הגרעיני, וכי קוריאה הצפונית לא תערוך ניסויים נוספים בטילים גרעיניים או בליסטיים.
ב-27 באפריל 2018 נערכה במסגרת הפסגה הבין-קוריאנית פגישה היסטורית בין קים ג'ונג - און ונשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין. הפגישה נערכה בשטח הגבול שבין שתי המדינות, והשניים אף חצו את הגבול לשני הצדדים. השניים חתמו על הצהרת פנמונג'ום, ובה התחייבות לפרוז חצי האי מנשק גרעיני, הפיכת הגבול ל"אזור שלום", וקידום שיחות עם ארצות הברית וסין, ובכך חל מפנה ביחסים בין המדינות. את שינוי המדיניות הסביר מנהיג קוריאה הצפונית בכך שכבר השיג נשק גרעיני, ומשכך הוא יכול כעת לפנות לדרך חדשה. המנהיגים נפגשו בשנית ב-26 במאי 2018 עקב המשבר המדומה בין קוריאה הצפונית לארצות הברית ביחס לקיום הפסגה שיועד ליוני.
ב-18 בספטמבר 2018 הגיע נשיא קוריאה הדרומית מון ג'יאה-אין לביקור בקוריאה הצפונית. ב-30 בנובמבר 2018 חצתה לראשונה רכבת דרום-קוריאנית את הגבול במטרה לשדרג את התשתיות כך שיתאפשר חיבור מסילתי בין שתי המדינות.
אברהם ריבלין
הרב אברהם יהושע ריבלין (נולד בשנת 1946) רב ואיש מחשבה ישראלי, כיהן כמשגיח הרוחני בישיבת כרם ביבנה.
קורות חייו
נולד וגדל בירושלים לרחל והלל ריבלין. בצעירותו למד בישיבת כרם ביבנה במסגרת מסלול ההסדר ולאחר מכן בכולל. נסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף, וכן על ידי ראש ישיבת כרם ביבנה, הרב חיים יעקב גולדוויכט. סיים את המכון להכשרת מורים שליד הישיבה. בתקופת לימודיו בכולל שימש כרב לתלמידי חו"ל בישיבה.
בשנת 1971 (תשל"א) יצא עם משפחתו לשליחות חינוכית ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. שם שימש כר"מ בישיבה קולג' ורב למניין הצעירים בקהילת גלנהזל. כעבור ארבע שנים שב לישיבת כרם ביבנה, ומונה למשגיח הרוחני של הישיבה.
השפעתו של הרב ריבלין ניכרת בישיבת כרם ביבנה. הוא מוסר שיחות שבועיות בפרשת השבוע, וכן שיחות מוסר וחיזוק כלליות במשך השנה. בשיחות אלו הוא מחזק את חשיבות המוסר והדרך ארץ כרכיב קריטי לבניין אישיותו של בן תורה. בשיעורי התנ"ך שלו הוא מערב את השומעים ומדגים כיצד פירושי חז"ל נבעו ישירות מתוך קריאה עמוקה ומדוקדקת של הטקסט והבנה מספקת של הדמויות המעורבות.
משפחתו
מילדיו:
ממשלת המעבר האתיופית
ממשלת המעבר האתיופית מתייחסת לכינוי לתקופה שלאחר השתלטות ארגוני המורדים בראשם קואליציית המורדים האיחדג, תקופה זו מתחילה מהשתלטות המורדים על אתיופיה ב-27 במאי 1991 ועד אימוץ החוקה החדשה וההכרזה על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה בדצמבר 1994. תקופה זו היא למעשה תקופה שמאופיינת בסכסוכים צבאיים בין ארגוני הגרילה לבין הממשלה ומפלגת האיחדג בנוסף למשבר בכלכלה האתיופית ושינוי לכלכלה קפיטליסטית נוסח ארצות הברית, בתקופה זו אתיופיה למעשה מאבדת את גישתה לים האדום מאחר שמשאל העם על עצמאות מחוז אריתריאה עבר ברוב גדול. ההיסטוריה הנוכחית של אתיופיה היא למעשה תוצר של תקופה זו. ב-1993 גם מדינת אריתריאה קיבלה את עצמאותה ממנה באופן רשמי.
סוף משטר מנגיסטו
במאי 1991 ארגון השעביה השתלט כמעט על כל מחוז אריתריאה, במקביל ארגון המורדים הקואליציוני האיחדג הצליח להשתלט על רוב אתיופיה. ב-21 במאי אותה שנה מנגיסטו ברח ומצא מקלט מדיני בזימבבווה, ממשלתו עזבה כשבוע אחר כך. השעביה הצליח להשתלט על כל אריתריאה ב-24 במאי ו-25 ימים אחר כך יושב ראש השעביה איסאייס אפוורקי הודיעו על הקמת הממשלה המחוזית האריתריאית. במקביל, ב-27 במאי כוחות האיחדג צעדו לתוך אדיס אבבה והצליחו להשתלט על הממשלה הלאומית האתיופית.
המשימה הראשונה שציפתה לשליטים החדשים באדיס אבבה הייתה יצירת ממשלת ביניים. בסופו של דבר, הוקמה כביכול וכונסה ועידה לאומית באדיס אבבה מה-1 ביולי עד ה-5 ביולי. קבוצות פוליטיות מכל הקצוות הוזמנו להיות נוכחים, אך האיחדג סיננה את אלו שזוהו עם המשטר הקודם, כמו מפלגת הפועלים האתיופית והתנועה הסוציאליסטית הכלל-אתיופית, וגם אלו שהתנגדו לאיחדג, כמו היחאפה וקואליציות הכוחות לדמוקרטיה אתיופית. מספר גופים בינלאומיים גם נכחו, וכללו בין השאר משלחות מארצות הברית, ברית המועצות, והאומות המאוחדות.
אף על פי שבמוצהר הייתה זו ועידה פתוחה, האיחדג שלט באופן הדוק על התהליכים. הוועידה אימצה צ'רטר לאומי, שנחתם על ידי נציגים של כשלושים ואחת מהקבוצות הפוליטיות, ובכך הקימו את ממשלת המעבר האתיופית, שהורכבה מענפים מבצעיים ומחוקקים, ואישרו את ההסכם בין השעביה לאיחדג שהפכה את העיר אסאב לנמל חופשי תמורת משאל עם על עצמאות אריתריאה בתוך שנתיים. ממשלת המעבר הורכבה ממשרדים של הנשיא, ראש הממשלה ומועצת שרים מולטי-אתנית שמנתה שבעה עשר חברים. על מנת להבטיח נציגות פוליטית רחבה, מועצה של שמונים ושבעה חברים נוצרה, שתבחר את הנשיא החדש, תחוקק חוקה חדשה, ותנהל מעבר לממשלה לאומית חדשה. חברי האיחדג מנו שלושים ושניים משמונים ושבעת המושבים במועצה. אבו קיבלה שנים עשר מושבים, דדאוו והתנועה הדמוקרטית העממית האתיופית כבשו כל אחת עשרה מושבים. עשרים ושבע קבוצות אחרות זכו במושבים הנותרים.
הצ'רטר הלאומי יצר עיקרון למה שצפוי היה להיות בתקופה של כשנה וחצי עד שנתיים של תקופת המעבר. הצ'רטר קרא ליצירה של טיוטה לחוקה חדשה שתיכנס לתוקף עד תחילת 1995. וגם חייב את ממשלת המעבר לנהל בהתאמה עם ההצהרה העולמית של האו"ם לזכויות אדם ולא להתערב בעניינים פנימיים של מדינות סמוכות. הצ'רטר הכיר את בזכות של כל העמים באתיופיה להגדרה עצמית, בהקשר של פדרליזם אתני, וקראה ליצירה של מחוזות ומועצות אזוריות על הבסיס האתני. הוועידה הלאומית הייתה צעד ראשון בשחזור של ממשלה לגיטימית מרכזית. עם סוף מלחמת האזרחים בכל רחבי הארץ, המטרות המרכזיות היו פיתוח כלכלי והבעיה האריתריאית שבה אתיופיה תפסיד לבסוף את הנמלים בים סוף.
חלוקה חדשה: פדרליזם אתני ובחירות
תחת הסדר החדש, מועצת הנציגים בחרה במלס זנאווי לנשיא של ממשלת המעבר, על מנת לבצע את התנאים המנהליים של הצ'רטר הלאומי, ממשלת המעבר חילקה את המדינה לשמונה אזורים עצמאיים מבוססים אתנית והכרה בשלוש ערים עצמאיות שהם מולטי-אתניות אדיס אבבה, דירה דאווה והרר. העמים הגדולים האמהרים, האורומו, סומלים, תגרים והעפרים קיבלו מחוז עצמאי משלהם, בעוד שהעמים הקטנים קובצו יחד למחוזות משולבים מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, בנישנגול-גומאז וגמבלה. כל מחוז הכיל מספר נפות ותתי נפות. המחוז הגדול ביותר הוא של האורומו שהכיל כ- 220 פלכים, המחוז הגדול אחריו היה של האמהרים שהכיל 126 מתוך 600 הפלכים שבאתיופיה. תחת המערכת הזאת, כל אחד מה מחוזות היה אחראי על חוקים אזוריים וסמכות שיפוטית מעל הקהילות מקומיות, בזמן שהממשלה המרכזית נשארה אחראית על עניינים צבאיים, ענייני חוץ, מדיניות כלכלית, דרישות אזרחות, ומטבע.
על מנת לאייש את היחידות המנהליות החדשות, ממשלת המעבר קבעה בחירות לאומיות. התאריך הרשמי לבחירות היה בתחילה 1991 אך נדחה מסיבות פוליטיות מנהליות לתוך 1992. עד אז, הרשויות רשמו כמעט יותר מ-200 מפלגות פוליטיות שהציגו את מועמדותם בבחירות, רק למעט מהם, הייתה השפעה משמעותי בלעצב את שיטת הממשל. ממשלת המעבר החלה בבחירות מקדימות לוועדות של הרשויות המקומית באפריל ובמחוזות ב-21 ביוני 1992.
בעיות ביטחון מנעו מהבחירות להתקיים בכמה אזורים, ובאופן ניכר בעפר, סומלי והררי. קבוצה של כ-250 משקיפים של האו"ם הסיקו שהבחירות של יוני סבלו ממספר ליקויים רציניים, שכללו היעדרות של תחרות אמיתית, הפחדה של מפלגות ומועמדים, השבתה של משרדי מפלגה פוליטיים, ואפילו ירי על מועמדים. המשקיפים טענו שבעיות מנהליות לוגיסטיות ושונות קלקלו את התהליך של הבחירות ושרבים מהאוכלוסייה לא הבינו מדוע הבחירות נחוצות. כתוצאה מכך, כמה מפלגות פוליטיות, כמו אבו, הארגון העממי הכלל-אמהרי והארגון הדמוקרטי העממי של גידאו, הורידו את מועמדותם כמה ימים לפני הבחירות. ב-22 ביוני ארגון אבו פרש מהממשלה ופנה למאבק מזוין. למרות כל זאת ממשלת המעבר קיבלה את התוצאות הבחירות, על אף שהקימה ועדה לחקר האי סדירויות.
ממשלת המעבר: הכלכלה
בזירה הכלכלית, ממשלת המעבר ירשה מדינה במשבר, בנאום הציבורי הראשון של מלס זנאווי אחרי שהאיחדג הצליח להשתלט על אדיס אבבה הכריז שקופת המדינה ריקה, לא מספיק צרות אלו יותר משבע מיליון בני אדם היו בסכנת רעב בעקבות הבצורת ומלחמת האזרחים. סטטיסטיקות כלכליות שיקפו את ההערכה הזאת, ובשנת כספים האתיופית של 1990 ו 1991, התל"ג ירד בכ 5.6 אחוז, הירידה הגדולה ביותר מאז הבצורת של 1984.
על מנת לפתור את הבעיות האלה, ממשלת המעבר נטשה את השיטות הנכשלות של מנגיסטו. התחלה הייתה לפרק את המערכת כלכלית הנוכחית עם כלכלת שוק קפיטליסטית חופשית ופרטית. בדצמבר 1992 אומץ שיטה כלכלית חדשה הממשלה לקחה תחת שליטתה סקטורים כלכליים מהותיים כמו בנקאות, ביטוח, נפט, מכרות, ותעשיות כימיות. אף על פי כן, קימעונות, תחבורה ציבורית, ייצאו וחקלאות. בזמן שעסקים קטנים הופרטו, החקלאות קיבלה תשומת הלב והשקעה. עד 1993 חוות המדינה של תקופת מנגיסטו פורקו והופרטו. אתיופיה התחילה לקבל עזרה כלכלית מכמה מקורות, כוללת מאירופה, הבנק העולמי, יפן, קנדה, וארצות הברית. התפתחויות כמו אלה סיפקו יסוד סולידי לשיפור כלכלי של רווחי העתיד וב 1993 היו עדיין בשיאם. בעקבות זאת היה ברור שאתיופיה תישאר אחת המדינות העניות בעולם בעתיד הצפוי מראש.
אריתריאה: משאל העם
בניגוד לתנועות והארגונים באתיופיה, באריתריאה כמעט כל האריתראים תמכו בשעביה ובמטרותיה. שנתיים לאחר ההשתלטות על אריתראיה, השעביה הקימה את הממשלה המחוזית האריתראית וגירשה את כל החיילים והפקידים האתיופים למחוז תיגראי. באוקטובר 1992 ממשלת אריתריאה פתחה את בתי הספר וחודשים לאחר מכן הקימה מערכת משפט עצמאית, פעולות אלו נעשו לאחר שארגון השעביה הוציא צו שירות לאומי לכל אזרחי אריתריאה שקרא להם לבנות מחדש את המדינה ולהתנדב בצבא, במשטרה, כפקידי ממשלה, מורים ורופאים.
בנוסף לכך לאחר הפלת משטרו של מנגיסטו האיחדג והשעביה נוסחו הסכם ב-1991 על קיום משעל עם לעצמאות אריתריאה לאחר שנתיים. ב-1993 החל משעל העם באריתריאה. תוצאות המשעל שהחל ב-23 באפריל ועד 25 באפריל 1993 היו תמיכה של 99.8%, משקיפי האו״ם שנכחו בקלפיות אישרו שהמשאל עבר ללא תקלות, מספר שעות לאחר פרסום התוצאות המדינות ארצות הברית, מצרים, איטליה וסודאן הכירו במדינה החדשה ואריתראה הצטרפה לארגון האומות המאוחדות.
החוקה החדשה: סוף ממשלת המעבר
ביוני 1994 הבוחרים אתיופיים בחרו נציגים לאספה המחוקקת, שהייתה אחראית על כתיבת חוקה דמוקרטית חדשה. האיחדג קיבלה 484 מתוך 547 מושבים באספה. החוקה החדשה שתיתן זכויות מיוחדות לקבוצות אתניות השונות באתיופיה אושרה בדצמבר, ונעשתה יעילה רק באוגוסט 1995. במאי 1995 גוף מחוקק חדש, בית הנבחרים האתיופי, נבחר עם רוב המושבים שאוישו על ידי האיחדג. באוגוסט האספה המחוקקת העבירה רשמית את כוחה לבית המחוקקים החדש, והמדינה שינתה את שמה ל-רפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. באותו חודש בית המחוקקים בחר במלס זנאווי לכהן כראש הממשלה. בנוסף לכך ב-1994 בית המשפט האתיופי החל בתהליכים פליליים נגד חברים ותומכים של שלטון מנגיסטו בעבירות שביצעו במשך ואחרי הטרור האדום והטיהורים. עד 1997 יותר מ 5,000 חשודים הואשמו בפשעי מלחמה כמו עינויים, רצח, ורצח עם. תביעה החלה ב 1996 כנגד 73 חברי הדרג לשעבר, 23 מהם כולל מנגיסטו, נשפטו בהיעדרם. קבוצות זכויות אדם ביקרו את העובדה שרבים מהחשודים שכולל יותר מ-2,000 נכלאו בבית סוהר ללא משפט מאז שנת 1991.
מטילדה ג'וסלין גייג'
מטילדה ג'וסלין גייג' (באנגלית: Matilda Joslyn Gage; 24 במרץ 1826 – 18 במרץ 1898) הייתה סופרג'יסטית, פעילה נגד העבדות ולמען זכויות ילידים אמריקאים. על שמה קרוי "אפקט מטילדה".
ביוגרפיה
נולדה בשם מטילדה אלקטה ג'וסלין בשנת 1826 במדינת ניו יורק. הוריה היו חברים בתנועה לביטול העבדות, הם עודדו את בתם לפעול בתחום החברתי וכן לרכוש השכלה. אביה, שהיה רופא, לימד אותה אנטומיה ופיזיולוגיה והיא נהגה להתלוות אליו לנסיעות במסגרת עבודתו.
בשנת 1845 נישאה להנרי גייג'. לבני הזוג נולדו חמישה ילדים, אחד מבניה נפטר בינקותו. בתה מוד נישאה לסופר ליימן פרנק באום מחבר הספר המפורסם "הקוסם מארץ עוץ".
ביתם של גייג' ובעלה היה ממוקם בקרבת מסילת הרכבת המחתרתית אשר שימשה למתן מחסה ומסתור לעבדים שחורים בעת הברחתם מבעליהם.
נפטרה בשנת 1898 בשיקגו, בבית ביתה מוד.
פעילות פמיניסטית
ג'וסלין גייג' הייתה דמות חשובה בהתפתחות התנועה הסופרג'יסטית והתנועה לזכויות הנשים בארצות הברית.
בשנת 1852 נאמה את הנאום הראשון שלה בכנס השנתי של הוועידה הלאומית לזכויות נשים בסירקיוז. במשך אותו עשור נכחה במרבית הכנסים השנתיים של הוועידה. תוך זמן קצר הפכה לפעילה משמעותית בתנועה לזכויות הנשים.
בשנת 1896 ייסדה את האיחוד לזכות הצבעה לנשים (National Women Suffrage Association) יחד עם סוזן ב. אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון. נשות ארגון זה פעלו לתיקון החוקה כדי להבטיח זכות הצבעה לנשים. ג'וסלין גייג' ארגנה מפגשים של הארגון בניו יורק ובשנת 1869 נבחרה למזכירת הסניף הניו יורקי. בשנת 1870 נבחרה לנשיאת הסניף בניו יורק ומילאה תפקיד זה עד שנת 1879.
בשנת 1871 ניסתה להצביע בבחירות בפייטוויל, ניו יורק, יחד עם נשים נוספות אולם ניסיון זה נכשל. שנה לאחר מכן סוזן ב. אנתוני הצליחה בניסיונה להצביע ונעצרה בעקבות המעשה, ג'וסלין גייג' הייתה בין התומכות באנתוני וליוותה אותה לאורך המשפט.
הייתה בין מארגנות המחאה ביום חניכת פסל החירות בניו יורק בשנת 1886. הנשים המוחות התנגדו לבחירה בייצוג מושג החירות כאישה, כאשר במציאות בהן חיו לא היה להן חופש הצבעה. הנשים המוחות לא הצליחו להשיג כרטיסים לטקס הפתיחה החגיגי, שכן הגיעו ללא ליווי של גבר. במקום זאת, הן שכרו סירה וארגנו עליה הפגנה שכללה הנפת שלטים וקריאות מחאה.
בשל הדעות הרדיקליות שלה, התגלעו סכסוכים בינה לבין פעילות אחרות בתנועה הסופרג'יסטית והיא הודרה מתוכה, בעיקר עקב הביקורת שלה כלפי השמרנות של התנועה והביקורת הגלויה שלה נגד הממסד הדתי. כמו כן תרמו להרחקתה מן התנועה דעותיה הלא שגרתיות באותה עת לגבי נושאים כגון סחר בבני אדם, זכויות עובדים ושכר הוגן, זכויות ילידים אמריקאים ושוויון בין גזעי.
בין הנושאים המרכזיים בהם עסקה במסגרת פעילותה בתנועה לזכויות הנשים הייתה הדת. היא כתבה ונאמה במסגרות שונות וביקרה את הממסד הדתי הנוצרי על יחסו המפלה כלפי נשים. בשנת 1893 יצא לאור ספרה "האישה, הכנסייה והמדינה" (Woman, Church and State), שגם בו ביקרה את הכנסייה כגוף המשמר את הפטריארכיה, והציעה אפשרויות אלטרנטיביות לרוחניות האישה. היא ייסדה את ארגון הברית הליברלית לנשים (Women’s National Liberal Union) שחברותיו נלחמו בניסיונות לאיחוד דת ומדינה. פעילותה בנושא הדת ליוותה אותה עד ערוב ימיה, במקביל לעשייתה בתחום זכויות הנשים.
פעילות נגד העבדות
ג'וסלין גייג' גדלה והתחנכה בבית שבו פעלו לביטול העבדות, המשפחה התגוררה בסמוך לאחת מתחנות מסילת הרכבת המחתרתית והוריה העניקו מחסה לעבדים שנמלטו מבעליהם. גם לאחר שנישאה, המשיכה לסייע לעבדים נמלטים יחד עם בעלה.
לאחר שחוק העבד הנמלט של שנת 1850 חוקק, חתמה ג'וסלין גייג' על עצומה שבה הצהירה כי תישא בעונש מאסר של חצי שנה ותשלם קנס כספי של אלף דולרים על כל עבד שלו תסייע, במקום לציית לחוקים החדשים.
חרף ביקורות שהושמעו כלפיה, התעקשה להשמיע את דעותיה נגד העבדות בהזדמנויות רבות.
גם במהלך מלחמת האזרחים המשיכה לפעול לביטול העבדות.
פעילות למען זכויות ילידים
במקביל לפעילותה בתחום זכות ההצבעה לנשים, גילתה עניין רב בזכויות האירוקוי ובפרט נשות האירוקוי. היא חשה הזדהות עם אורח החיים והפילוסופיה של השבטים וכתבה מספר מאמרים אודות חייהם במדינת ניו יורק, בהם גם ביקרה את היחס האלים והמפלה מצד הממשל האמריקאי כלפי האוכלוסייה הילידית. כמו כן הצביעה על הבדלים בין היחס לנשים וזכויותיהן אצל האירוקוי ובחברה האמריקאית הכללית. בשבטי האירוקוי היה לנשים מעמד שווה לזה של הגברים והן לקחו חלק בקבלת ההחלטות ואף שימושו יועצות לראש השבט. לנשים הייתה בעלות על רכושן, הן קיבלו הגנה מפני אלימות, ובמקרים בהן נפרדו בני הזוג קיבלו חזקה על ילדיהן.
ג'וסלין גייג' סברה כי ניתן ללמוד מאורח חיי האירוקוי כיצד להנהיג שווין מגדרי בחברה ושאפה ליצור שיתופי פעולה בין הנשים הילידיות לבין הסופרג'יסטיות.
כהוקרה על פועלה, היא צורפה באופן סמלי לשבט הזאב של המוהוק בשנת 1893 ואף הוענק לה שם ילידי, קה-רון-איאן-הא-וי, שמשמעותו "זו שאוחזת בשמיים".
כתיבתה
תרמה רבות לכתיבת שלושת הכרכים הראשונים (מתוך שישה) של הספר "תולדות זכות ההצבעה לנשים" (History of Woman Suffrage) משנת 1881, יחד עם סוזן ב. אנתוני, אליזבת קיידי סטנטון ונשים נוספות. בספר מתוארות קורותיה של התנועה הסופרג'יסטית, בעיקר בארצות הברית דרך הצגת נאומים, מכתבים, מסמכים רשמיים וזיכרונות וחוות דעת של נשים. ציר הזמן המתואר בספר מתחיל בניסיונות המוקדמים של נשים להשיג שוויון זכויות, דרך קום התנועה לזכות הצבעה, אירועים כגון מלחמת האזרחים והישגי הנשים בחקיקה.
עונת 1958/1959 בליגת העל ההולנדית
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו סכוונינגן ווילם II שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 נשרו לליגת המשנה ההולנדית.
מטילדה ג'וסלין גייג'
כתיבתה
בספרה משנת 1893 "האישה, הכנסייה והמדינה" (Woman, Church and State), טענה כי הכנסייה תורמת להחלשת אוכלוסיות מוחלשות ולחיזוק קבוצות חזקות, תוך שימת דגש על הדומיננטיות של גברים. במקביל תיארה סוגיות ברוחניות של נשים והציעה אלטרנטיבה שבה תותר להן האפשרות לחקור את הרוחניות שלהן ואת השקפותיהן הדתיות.
אפקט מטילדה
אפקט מטילדה מתייחס להטיה שיטתית נגד נשים במדע, במסגרתה מדעניות מקבלות הכרה פחותה על מחקריהן או שעבודתן מיוחסת לעמיתיהן הגברים.
המונח נטבע בשנת 1993 על ידי מרגרט רוסיטר, היסטוריונית של המדעים מאוניברסיטת קורנל אשר חקרה את תולדות הנשים במדע. רוסיטר חיפשה שם לתופעה שאותה חקרה ולאחר שנתקלה בסיפור חייה של ג'וסלין גייג' החליטה לקרוא לאפקט על שמה. הבחירה לקרוא לתופעה על שם ג'וסלין גייג' התקיימה בין היתר מתוך זיקה למאמרה משנת 1893 "האישה כממציאה" שבו טענה כי ההגמוניה האמריקאית מפלה נשים מדעניות ואינה כוללת אותן בקרב המדענים והממציאים הנחשבים של האומה. כמו כן הצביעה על נטייתם של מדענים בני התקופה לייחס לעצמם המצאות ותגליות של חוקרות נשים.
הציפורים (מחזה)
הציפורים (ביוונית: Ὄρνιθες, אוֹרְנִיתֶס) היא קומדיה יוונית עתיקה שכתב המחזאי אריסטופאנס, והוצגה לראשונה בדיוניסיה באתונה שנערכה בשנת 414 לפנה"ס.
רקע
בניגוד למחזותיו האחרים של אריסטופאנס, "הציפורים" אינו תוקף אישיות מסוימת או אירוע מסוים, אלא דן במצב החברה האתונאית בכללותה, לאחר מסע המלחמה הכושל לסיציליה בשנת 415 לפנה"ס. הערים היווניות בסיציליה תמכו בספרטה במלחמה הפלופונסית, ועל כן הותקפו על ידי אתונה. עוד במהלך ההכנות לפלישה הואשם אלקיביאדס על ידי מתנגדיו הפוליטיים בחילול הקודש ונקרא לעמוד למשפט, אך הוא ערק לספרטה; מאורעות אלה אינם מתוארים במחזה. בעת הצגת המחזה הייתה עדיין תקווה לניצחון אתונאי על סיציליה, והחוקרים חלוקים בדעותיהם אם המחזה תומך בפלישה או מתנגד לה.
תקציר העלילה
פיסתטיירוס מורה לציפורים להקים חומה אדירה (שגובהה 200 מטרים) במטרה לגרש כל מי שרוצה להיכנס אל העיר. בין המבקרים הבאים לעיר הם:
פיסתטיירוס הוא דמות שהציבור יכול להזדהות עימה, המגיע מעיר רדופת מלחמה למעמד של שליט העולם, אולם בניסיונו ליצור אוטופיה הוא יוצר דיקטטורה, בשל ה"היבריס" - חטא הגאווה שלו.
במהלך המחזה המקהלה המשחקת את הציפורים, מדברת ישירות עם הקהל, ומסבירה לו את חשיבות הציפורים בעולם, ואת העוולות הנעשות לציפורים על ידי בני האדם - החל מכליאתן וכלה בבישולן ואכילתן.
עדו נחמני
עדו נחמני (Ido Nachmany; נולד ב-1968) הוא כירורג ישראלי, מומחה לכירורגיה, השתלות איברים וכירורגיה היפטוביליארית, בין השנים 2020–2013 מנהל מחלקה כירורגית ב' (מחלקת השתלות איברים והשתלות כבד) בבית החולים איכילוב, משנת 2020 מנהל המחלקה לכירורגיה הפטוביליארית במרכז הרפואי תל השומר
דורון ערן
ביוגרפיה
דורון שירת בצה"ל כקצין חבורות רחוב, והיה מהראשונים שטיפלו בנערי רפול במטרה לגייסם ולשמרם בצה"ל. לאחר שחרורו מהצבא נשלח כמדריך לקהילות יהודיות בארצות הברית, ומשחזר לישראל החל את לימודי החינוך במכללה האקדמית בית ברל. במהלך לימודיו כתב במדור הסטודנטים "דורבן" של ידיעות אחרונות, ובמקביל שימש כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, מיכה חריש, לימים שר התמ"ת, וכן כדובר הוועדה לאנרגיה של הכנסת. החיבור הראשון לקולנוע נעשה בפגישה בינו לבין הבמאי יעוד לבנון, בה הוצע לדורון לגייס מימון לסרט ולהביא להפקתו. ערן פרש מעבודתו בכנסת, ופנה להפקת הסרט "הפנימיה" (1983). הסרט צולם בכפר הנוער "הדסים" ומבוסס על סיפורי הכפר, ושיחקו בו אלון אבוטבול, סמדר קילצ'ינסקי ושמואל וילוז'ני. "הפנימיה", שהיה הסרט הראשון שהפיק דורון ערן, זכה להצלחה קופתית גדולה בישראל וגם מחוצה לה, ולמעשה סלל את דרכו של ערן בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הישראלית. לבנון וערן הקימו חברת-הפקה ויצרו עוד כמה סרטים (כולל הפקות בינלאומיות) אך לאחר-מכן נפרדו דרכיהם.
דורון ערן הוא אב לארבעה כאשר שלושת הבוגרים שבהם עוסקים בענף הקולנוע והטלוויזיה: השחקנית/מפיקה הילה ערן, עו"ד/העורך איתי בר-לבב ערן, והמפיק עמית ערן.
הפקה
ערן הפיק למעלה מ-50 סרטי קולנוע עלילתיים, דרמות טלוויזיוניות וסרטים דוקומנטריים, לשוק הישראלי והבינלאומי. מהסרטים הבולטים שבהפקתו ניתן למנות את "ילדי סטלין" (בימוי: נדב לויתן, 1988), אשר השתתף בפסטיבל קאן במסגרת תחרות "מבט מסוים", ובכיכובו של השחקן שמואל שילה; "השחר" על פי רומן מאת אלי ויזל (בימוי: מיקלוש יאנשו,1984) בכיכובו של פיליפ לאוטארד, הוקרן בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברלין; הסרט "בשם האהבה" של עידית שחורי, הסרט "מנת יתר" (בימוי: שמואל אימברמן, 1993) בכיכובה של לימור גולדשטיין, שעל תפקידה בסרט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בבייג'ינג; הסרט "לילה לבן" (בימוי: ארנון צדוק, 1995) שזכה בפרס הקולנוע הצעיר בפסטיבל קאן; "אדמה חמה" (בימוי: סרג' אנקרי, 1983) אשר זכה בפרס המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורינו, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין; "סוף שבוע מטורף" (1986) והסרט "מאחורי הסורגים 2" (1992), מאת האחים ברבש, שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בוולנסיה; "טהארה" (בימוי: דורון ערן, 2002) בכיכובו של ג'וליאנו מר שיצג את ישראל בפסטיבל קרלווי וארי, וזכה בפרס הסרט ופרס הבימוי בפסטיבל הקולנוע העצמאי MFF, ארצות הברית ; "ניקה" (בימוי: ארנון צדוק, 2009) בכיכובם של אולג לוין וג'ניה וסרמן, ייצג את ישראל בפסטיבל מוסקבה וזכה בפרס הסרט הזר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בייג'ינג.
במרוצת השנים הפיק ערן סרטים רבים, בהשתתפות שחקנים ישראלים מהשורה הראשונה. ברשימת הסרטים המובילים: סרטיהם של האחים ברבש "דרך הנשר" (1990) בכיכובם של גידי גוב, אלי דנקר ונורית גלרון, ו"זמן אמת" (1991) בכיכובו של אסי דיין; "יהושע יהושע" (1988) בבימויו של אבי כהן, שהיה הסרט הישראלי היחיד בכיכובו של מנחה הטלוויזיה המצליח אברי גלעד, והפך במרוצת השנים לסרט פולחן; "מלך הסלים" (1988), בבימויו ובכיכובו של דובי גל; הסרט "Torn Apart" משנת 1990, בכיכובם של ססילה פק (בתו של גרגורי פק), אדריאן פסדר, ועמוס לביא; "Mind-bender (מכופף המוחות)" (1995), קופרודוקציה ישראל-צרפת, בבימויו של קן ראסל, ומספר את סיפור חייו יוצא הדופן של המדיום הישראלי אורי גלר; "צדק מוחלט" (בימוי: ארנון צדוק, 1996) בכיכובה של הזמרת והשחקנית עופרה חזה, העוסק בין היתר בפרשת ילדי תימן החטופים; "אינג'יל" (2001), "להיות כוכב" (ארנון צדוק, 2003) בכיכובם של אלונה טל, אושרי כהן, חיים אלמקיס, וגבי עמרני, המספר את סיפורם של ילדי "בית השאנטי"; והסרט הדוקומנטרי "כל אנשי כסית" (בימוי: מאיר סויסה, 2010) שהופק עבור ערוץ 8.
עדו נחמני
ביוגרפיה
נחמני למד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2006 סיים התמחות בכירורגיה כללית באיכילוב.
דורון ערן
הפקה
משנת 2005 עד 2007 נוצרה שותפות אומנותית בין דורון ערן והבמאי הוותיק מנחם גולן. בתחילה הפיק את הסרט "ימים של אהבה" (בכיכובה של מאיה בוסיקלה), שציין את שובו של גולן לז'אנר סרטי-הבורקאס. הסרט נקטל קשות על ידי הביקורת אך זכה להצלחה קופתית גדולה בארץ ובעולם, הסרט הופץ על ידי החברה ההוליוודיות "NU IMAGE". במהלך שנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "רק כלבים רצים חופשי" (בימוי: ארנון צדוק, 2006) על-פי תסריט של אסי דיין וארנון צדוק, ובכיכובם של אלון אבוטבול, ליאור אשכנזי, איילת זורר ונטע גרטי. שיתוף פעולה זה הניב סרט נוסף אותו הפיק ערן - "הכתובה" (בימוי: מנחם גולן, 2007) המבוסס על המחזה בשם זה מאת אפרים קישון בכיכובם של מאיר סויסה, הילה ערן ושלמה וישנסקי. הפיק את סרט הקולנוע "כיפה אדומה" על פי תסריט של ערן ב.י (בימוי: ארנון צדוק, 2013) בכיכובם של אביב אלוש ודניאל גל.ב: 2016 יצא לאקרנים סרט הקולנוע התיעודי "המבשר" על חייו של יעקב דמקני היהודי המשיחי שערן מפיק ומביים.
בימוי
בנוסף לעבודתו כמפיק, ערן ביים גם מספר סרטים, ביניהם את הסרט האפוקליפטי "הדרך לעין חרוד" (1990) בכיכובם של אלסנדרה מוסוליני, ארנון צדוק וטוני פק, המבוסס על ספרו של עמוס קינן. כמו כן ביים את הסרטים "פלאש" (1986), בכיבובם של עמוס לביא וניצה שאול; "טאהרה" (2002), שהוא הסרט העלילתי הראשון העוסק במילת נשים בחברה המוסלמית, והסרט "רגליים קרות" (2006), המבוסס על ספרו של אורי אדלמן "חתונה", ומככבים בו רון שחר, ציון ברוך והילה וידור. הפקותיו מהזמן האחרון כוללות את הסרט "גרסת הבמאי" (2010), אשר הופק בשיתוף הערוץ הראשון, ומביא את סיפור חייו של מנחם גולן, שנחשב למפיק הישראלי המצליח ביותר בהוליווד, והסרט "נמס בגשם" (2011), אותם ביים על פי תסריט מאת בת זוגו לחיים בילי בן משה בכיכובם של חן יאני, לימור גולדשטיין, עמי ויינברג ועודד לאופולד, והוא הסרט הישראלי הראשון העוסק בסיפורם של הורים לנער שהחליף את מינו. "נמס בגשם" הוכרז כסרט הפתיחה של הפסטיבל השישי הבינלאומי לקולנוע גאה בישראל ואף זכה בפרס על משחק פורץ דרך, הסרט השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בעשרות פרסים. ב-2016 ביים ערן את סרט הקולנוע "סנאפשוט", בהפקתה של בילי בן משה, העוסק באלימות במשפחה בתנועה הקיבוצית, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, סמדר קילצ'ינסקי ונירו לוי. הסרט זכה בפרס Silver Remi בפסטיבל הקולנוע העצמאי יוסטון ארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל בדצמבר 2018. בדצמבר 2017 יצא לאקרנים הסרט "רוח חדשה", אותו הפיק וביים ערן, בכיכובם של אימרי ביטון, אוהד שחר, חיים זנאתי ושלום שמואלוב.
עדו נחמני
ביוגרפיה
בין השנים 2008–2010 השתלם בהשתלות איברים במרכז ההשתלות ע"ש תומאס סטארזל באוניברסיטת פיטסבורג בפיטסבורג, פנסילבניה בארצות הברית ובהמשך השתלמות בניתוחי כבד, לבלב ודרכי מרה.
דורון ערן
טלוויזיה
עם ההפקות הטלוויזיוניות הבולטות מאחוריהן עמד, ניתן למנות את הסיטקומים "משפחת עזאני" (2000), ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות האחיות יונה וגלי עטרי, ו"חלומות מתוקים" (2003) ששודרה בערוץ הראשון. "עיניים ירוקות" (2013) מיני סדרה לערוץ 8.
עדו נחמני
ביוגרפיה
בין השנים 2010–2013 עבד נחמני ככירורג בכיר בבית החולים איכילוב.
דורון ערן
עבודות נוספות
בשנת 2005 ייסד והפיק את פסטיבל הקולנוע הבינלאומי באשדוד שהתקיים בשנים 2005–2006.
עדו נחמני
ביוגרפיה
בין השנים 2015-2012 היה נחמני יו"ר ועדת ההנצלה של המרכז הלאומי להשתלות איברים.
בין השנים 2020-2013 כיהן כמנהל מחלקה כירורגית ב' (45 מיטות) בבית החולים איכילוב ושימש במשך שנתיים כמנהל בפועל של יחידת ההשתלות.
משנת 2020 נחמני מנהל המחלקה לכירורגיה הפטוביליארית בבית החולים תל השומר.
נחמני עוסק בהשתלות כבד וניתוחים לגידולי כבד, לבלב ודרכי מרה וגידולי יותרת הכליה. בנוסף עוסק נחמני בכירורגיה זעיר-פולשנית.
נחמני הוא מרצה בכיר בלימודי המשך, החוג לכירורגיה, אוניברסיטת תל אביב.
נחמני נשוי ואב לשניים.
דורון ערן
עבודות נוספות
כסופר ומחבר, ובמקביל לעבודתו כקולנוען, דורון ערן הוציא לאור עיתון בשם "חדשות טובות" (1995-1996), המתמקד אך ורק בצדדים החיוביים של החברה בישראל. העיתון הודפס כמוסף למנויי "הארץ" ובהמשך למנויי "מעריב".
כמו כן יצאו לאור שני ספרים מפרי עטו: רומן בשם "מסתובב בג'לביה ועדר עזים אחריו..." (בהוצאת הד ארצי 1999), וספר אקדמי בשם "להיות מפיק: יזמות והפקה בקולנוע הישראלי" (2002).
שיטת צ'בק למשחק
שיטת צ'בק למשחק היא שיטת משחק שפותחה על ידי המורה למשחק איוואנה צ'בק. שיטת המשחק מבוססת על חשיפת כאבו האישי של השחקן, בדומה לשיטות משחק אחרות כגון סטניסלבסקי, מייסנר והאגן.
ייחודיות השיטה היא בשימוש ברגש, לא כתוצאה סופית, אלא כדרך להשגת יעד. על פי צ'בק ישנן ארבע מטרות על עיקריות ובסיסיות לכל דמות, בכל סיפור: אהבה, עוצמה, הערכה והישרדות. העיקרון המוביל את ניתוח הטקסט, יהיה למצוא את מטרת העל של הדמות, ולנסח אותה בצורה הכי בסיסית ואנושית. צ'בק פורטת את שלבי ניתוח הטקסט ל-12 שלבים, ובסיפרה מפרטת על כל שלב, תוך נתינת דוגמאות.
רקע
איוואנה צ'בק היא מורה למשחק, ומייסדת בית הספר למשחק Ivana Chubbuck Studios בהוליווד. היא נולדה ב-1952 בדטרויט, מישיגן. ב-2004 פורסם ספרה "כוחו של השחקן: כל השלבים מהתסריט לדמות חיה, נושמת ודינמית". הספר מכיל את המתודולוגיה של שיטת צ'בק, שבבסיסה היא שיטה קפדנית ומפורטת לניתוח תסריט או מחזה, שלב אחר שלב. הוא תורגם למספר שפות ובהן עברית, רוסית, איטלקית ודנית.
שנים עשר השלבים על פי שיטת צ'בק למשחק
ישנה חשיבות לסדר השלבים, כל שלב הוא המשך הכרחי לשלב הקודם לו, ולניתוח מדויק של הטקסט.
יומן רגשי
אחת הדרכים למציאת תחליף (שלב מספר 4) היא כתיבת "יומן רגשי" בו מתעמת השחקן עם דמות אמיתית מחייו, ללא מעצורים, וללא סייגים. כתיבת היומן הרגשי, היא כתיבה אינטואיטיבית, מהירה ואישית (איננה מיועדת לקריאה של אדם זר). את היומן הרגשי ממליצה צ'בק לכתוב בעט, כדי שתהיה כתיבה שוטפת (הן רגשית והן טכנית), ולהתחיל אותה בכתיבת מטרת הסצנה. דוגמה: "אני צריך שתאהב אותי" צ'בק מאמינה שהשם הראשון שעולה למודעות הוא התחליף הראוי לעבודה על הסצנה.
צ'בק בישראל
איוואנה צ'בק ביקרה בישראל שלוש פעמים בעקבות יוזמה של המפיק-במאי ארי דוידוביץ' ובהפקתו. במסגרת ביקוריה בישראל ערכה צ'בק סדנאות משחק לשחקנים ישראלים והרצאות לקהל הרחב במסגרת סדנאות ״היפרמדיה״ ליוצרים. צ'בק הכשירה את הבמאי שחר רוזן, ואת השחקן אלון נוימן למורים בלעדיים לשיטתה בישראל, והם שניהם מאמנים שחקנים רבים, בקבוצות תרגול בשיטת צ'בק, ובשיתוף פעולה עם שח"ם – ארגון השחקנים בישראל. אימון ותרגול בשיטה מקנים לה את הערך המוסף של שיטת משחק, והופכים אותה הלכה למעשה, מתוך הבנה שמי שמגדיר את עצמו איש מקצוע, בין אם הוא רופא ובין אם הוא שחקן, חייב להתאמן ולשמור על כושר מקצועי בין אם הוא עוסק במלאכתו ובין אם הוא בשלב ההתמחות.
צ'בק נוער – מסגרת לנוער ללימודי צ'בק. לימודים של הטכניקה אשר מותאמים לשחקנים צעירים בגילאי 13–18. רונה סטרשנוב ואורן דיקמן הן מורות בלעדיות ללימוד הטכניקה לנוער, והן מעבירות את הקורסים. גם הן הוכשרו כמו שחר רוזן ואלון נוימן בסטודיו בלוס אנג'לס וביחד הם חלק מצ'בק ישראל.
צ'בק בחינוך
משרד החינוך בישראל אינו מכיר בשיטת צ'בק ובשל כך, היא אינה נלמדת במגמות תיאטרון, ובתוכנית הלימודים לבגרויות. מורים לתיאטרון יכולים ללמדה כראות עיניהם כערך מוסף בלבד, אך היא איננה נחשבת כשיטה עליה ייבחנו התלמידים לבגרות.
ג'ן ריצ'רדס
ג'ן ריצ'רדס היא אקטיביסטית, שחקנית ומפיקה טרנסג'נדרית אמריקאית.
רקע
ריצ'רדס נולדה במיסיסיפי ומתגוררת בצפון קרוליינה. היא סיימה תואר ראשון בפילוסופיה בשימר קולג', ולמדה באוניברסיטת אוקספורד.
ב-2013, ריצ'רדס, הקימה את אתר האינטרנט, We Happy Trans, במטרה לייצר מרחב בו אנשים טרנסג'נדרים יוכלו לשתף חוויות חיוביות, הן לשם העצמה והן כדי להגיע לקהל רחב יותר ולהראות לציבור שקהילת הטרנס היא קהילה ככל הקהילות, עם האתגרים וההצלחות שלה.
בשנת 2015, היא הופיעה בתוכנית הראליטי של קייטלין ג'נר, אני קייט, כחלק מקבוצת התמיכה הטרנסית שליוותה את קייטלין בתהליכים שהתוכנית תיעדה. ב-2016, היא כיכבה והייתה במאית שותפה ומפיקה שותפה בסדרת הרשת  Her Story, אשר היה מועמד לפרס אמי. ריצ'רדס גם הייתה מפיקה שותפה בסדרה More Than T, וכתבה את התסריט לסדרה Trans 10.
ריצ'רדס הצטרפה לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה נאשוויל ב-2017. היא הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה להופיע בתוכנית ברשת CMT (Country Music Television), ומשחקת את הדמות הטרנסג'נדרית הראשונה ברשת. ריצ'רדס גם הופיעה בסרט משנת 2017, Easy Living.
ביוני 2017, ריצ'רדס כתבה והופיעה בסרטון וידאו ובו שחקנים טרנסג'נדרים מבקשים ייצוג יותר הולם בקולנוע ובטלוויזיה. הסרט הוצג על ידי ScreenCrush והליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD).
בשנת 2019 השתתפה בסדרה "גברת פלטשר" בתפקיד מרגו, טרנסג'נדרית המלמדת בסדנת כתיבה.
דיילי אקספרס
דיילי אקספרס (באנגלית: Daily Express) הוא עיתון בריטי יומי שמודפס בפורמט טבלואיד. הוא נחשב לעיתון שמרני, ימני קיצוני. בסוף שנת 2019 עמדה התפוצה שלו על כ-300,000 עותקים. לעיתון יש גם מהדרות יום ראשון בשם "סנדיי אקספרס".
היסטוריה
"דיילי אקספרס" יצא לאור לראשונה ב-1900. הוא היה אחד העיתונים הראשונים שהקדישו מקום לרכילות, ספורט ומדורים מיוחדים לנשים. כמו כן היה העיתון הבריטי הראשון שהכיל תשבץ. החל משנות ה-30 זכה העיתון לתפוצה גבוהה מאוד, בין השאר בזכות העורך ארתור כריסטיאנסן (Arthur Christiansen) ששימש בתפקיד בין 1933 ל-1957. בשנות ה-60 חלה ירידה בהיקף המכירות. בשנת 1977 עבר "דיילי אקספרס" מפורמט ברואדשיט לפורמט טבלואיד.
ל"דיילי אקספרס" יריבות ותיקה עם ה"דיילי מייל" על שוק העיתונים היומיים בבריטניה הפונים להקל קוראים שמרנים. בשנות ה-80 מכר כל אחד מהם כשני מיליון עותקים. מאז חלה ירידה בהיקף המכירות של "דיילי אקספרס", בעוד "דיילי מייל" הגדיל את כמות העותקים לכ-2.2 מיליון (נכון ל-2008).
בשנת 2000 רכש את העיתון איש העסקים ריצ'רד דזמונד (Richard Desmond), שעשה את הונו בעסקי פורנוגרפיה. בשנת 2005 ניסה להיכנס לשוק עיתוני החינם בלונדון, באמצעות הפקת עיתון חדש בשם "לונדון מייל" אך הפרויקט לא עמד בתחרות ובוטל.
בשנת 2018 מכר דזמונד את העיתונים "דיילי אקספרס" ו"דיילי סטאר", וכן את מגזין הרכילות "!OK" לבעלי העיתון "דיילי מירור", המו"לית טריניטי מירור.
חשיפת הפעילות של ישראל לפיתוח פצצת אטום
ב-17 בדצמבר 1960 פרסם העיתון ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום. למרות שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שתי בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. עיתון בגרמניה חשף שגם מבצע סיני תוכנן מראש על פי הסכם צרפתי-ישראלי. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה. הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד".
העיתונאי שפרסם את הידיעה צ'פמן פינצ'ר היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית. בשנת 2005 טען הגרדיאן כי הידיעה נשתלה על ידי פינצ'ר בכוונה (כחלק מחשיפה שעודפי מים כבדים שרכשה בריטניה מנורווגיה נמכרו לישראל ונשלחו לדימונה באותן השנים). השבועון העולם הזה, בגיליון שפרסם ב-28 בדצמבר 1960 והוקדש כולו לשמועות על פצצת האטום של ישראל, טען כי שמעון פרס אחראי להדלפה במטרה להסית את דעת הקהל מפרשת לבון.
New Year's Day (שיר של U2)
"New Year's Day" (בעברית: יום השנה החדשה) הוא שיר של להקת הרוק האירית U2. הוא השיר השלישי והסינגל המוביל באלבומם "War" משנת 1983 והוא יצא בינואר 1983. זה היה הלהיט הראשון של הלהקה בבריטניה, בכך שהגיע למקום ה-10 במצעדים, והיה גם הלהיט הבין-לאומי הראשון שלה, בכך שהגיע למקום ה-9 בנורווגיה, למקום ה-11 ב-Dutch Top 40, למקום ה-17 בשוודיה, ולמקום ה-53 בבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והפך לסינגל הראשון של הלהקה במצעד בארצות הברית.
בשנת 2004, השיר דורג במקום ה-427 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. הוא נכלל גם בפיצ'פורק 500.
העטיפה בבריטניה כללה תצלום של פיטר רואן, שגדל ליד סולן הלהקה בונו באירלנד.
כתיבה והלחנה
מקורן של המילים בשיר אהבה של בונו לאשתו, אך הן לאחר מכן עוצבו מחדש בהשראת תנועת הסולידריות הפולנית. ליין הבס נבע מהבסיסט אדם קלייטון שניסה להבין את האקורדים לשיר "Fade to Grey" של ויסאג' במהלך בדיקת סאונד.
ב-1983, בונו אמר על השיר כי "זה יהיה טיפשי להתחיל לשרטט קווי קרב, אבל אני חושב שהעובדה ש'New Year's Day' הגיע לעשרת המובילים מעידה על התפכחות בקרב רוכשי התקליטים. אני לא חושב ש-'New Year's Day' היה סינגל פופ, בטח לא בצורה שמיקי מוסט עשוי להגדיר אותו ככזה שנמשך שלוש דקות ושלושה שבועות במצעד. אני לא חושב שיכולנו לכתוב שיר כזה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ היה אחד מהראשונים של U2 שהגיע ל-MTV. הוא צולם בסאלן ובמורה שבשוודיה בדצמבר 1982 ובוים על ידי מאירט אוויס. הלהקה הופיעה רק בסצנות ההופעה של הווידאו מכיוון שהוא צולם באמצע החורף השוודי. הגיטריסט דה אדג' אמר בביוגרפיה הרשמית של U2 כי ארבעת האנשים שרכבו על סוסים בווידאו שנראו כארבעת חברי U2 היו למעשה ארבע נערות שוודיות מחופשות לחברי U2 שרכבו על סוסים עם מסכות על פניהן, כי הלהקה הייתה קפואה מצילום הווידאו בטמפרטורות מתחת ל-0 יום קודם לכן. הביוגרפיה שלהם מציינת שבונו סירב ללבוש כיסוי ראש כלשהו למרות מזג האוויר הקר והיה לו קושי רב לשיר את מילות השיר. הווידאו כולל גם צילומים של חיילים סובייטים מתקדמים בחורף במהלך מלחמת העולם השנייה.
U2 אפשרה שימוש ללא תשלום בשיר הזה במקום שהוכן על ידי הנציבות האירופית. הווידאו קליפ הזה שפורסם ביוטיוב מציג מהפך של פולין ב-20 השנים האחרונות, שמעורב בסצנות קצרות מוורשה של היום מנקודת מבט של אישה בת 20.
בהופעות חיות
"New Year's Day", השיר השביעי בתדירותו בהופעות של U2, היה שיר קבוע בכל סיבוב הופעות של U2 מאז הופעת הבכורה שלו ב-1 בדצמבר 1982 בהופעה הראשונה של סיבוב ההופעות שקדם ל-War Tour. עם זאת, סיבוב ההופעות Innocence + Experience כלל רק שלושה ביצועים לשיר.
"New Year's Day" הופיע ברבים מסרטוני הווידאו של ההופעות U2, כולל "U2 Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky מ-1983", "Zoo TV: Live from Sydney", "PopMart: Live from Mexico City", "U2 Go Home: Live from Slane Castle", "Vertigo 2005: Live from Chicago", "Live from Paris" ו-"U2 3D".
קבלה
בשנת 2004, רולינג סטון דירגו את השיר במקום 427 ברשימת "500 השירים הגדולים של כל הזמנים"; השיר דורג מחדש במקום ה-435 בגרסה משנת 2010 של הרשימה. השיר נכלל גם בפיצ'פורק 500.
דוב חום
דוב חום (שם מדעי: Ursus arctos) הוא מין יונק גדול מהסוג דוב שבמשפחת הדוביים והוא בין טורפי היבשה הגדולים ביותר, קטן רק מדוב הקוטב, אך תת-המין דוב קודיאק קרוב אליו במשקלו. הוא נפוץ בחצי הכדור הצפוני שלאורך באירופה, אמריקה הצפונית ובצפונה של אסיה באזורים ממוזגים עד קרים.
זהו הדוב בעל התפוצה הרחבה ביותר ומהבודדים שאינם בסכנת הכחדה. עם זאת הדוב עדיין נפגע מציד נרחב ברחבי אירופה ואסיה ומספר תת-מינים שלו מצויים בסכנה, כמו דוב חום מרסיקן מאיטליה, ששרדו ממנו רק 50 עד 60 פרטים בוגרים.
הדוב החום הוא סמלה של העיר ברן שבשווייץ.
מאפיינים
זהו מבין הדובים הגדולים והחסונים ביותר, קטן רק מדוב הקוטב. הוא מגיע לאורך 1.4 עד 2.8 מ', גובה בכתפיים 70 עד 153 ס"מ ומשקל של 80 עד 680 ק"ג לפי תת-מין (כ-152 עד 217 ק"ג בממוצע). הפרטים הגדולים ביותר הגיעו לגובה על הרגליים של 3 מטרים ולמשקל של 780 ק"ג. לדוב זה ישנם תת-מינים בעלי גודל משתנה מאוד בין התת-מינים, כאשר פרטים החיים באזורים קרים גדולים יותר וניזונים יותר לאורך השנה, לפני כניסתם לתרדמת חורף. הדובים בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים יותר מהנקבות.
חושים
חוש הריח הוא המפותח ביותר מבין חושיו של הדוב החום. הוא נוהג לרחרח את הקרקע בהולכו ולהתרומם על שתי רגליו ולהריח את האוויר, שמא תישא אליו הרוח את ריחו של הטרף או אולי של דוב יריב.
תנוחה
הדובים החומים פוסעים על מלוא כף רגלם בדומה לאדם. הם שוחים היטב ויכולים לרוץ במהירות של כ-48 קמ"ש למרחקים בינוניים. הדוב יכול גם להזדקף ולעמוד על שתיים, אך לא ירוץ במצב זה. בצעירותם הם אף יודעים לטפס על עצים בעזרת טופריהם הארוכים, מה שעוזר להם להימלט מטורפים אפשריים.
תזונה
הדוב הוא אוכל כל מובהק הצורך סוגי מזון מרובים מסביבתו. דוב המתעורר מתרדמת חורף ינסה להכפיל את משקלו בהדרגה תוך שהוא צורך מזונות מלאי שומן וקלוריות. הוא ניזון הן משורשים שהוא חופר, פירות שונים, בלוטים, פטריות ומדבש מדבורי דבש שהוא מוצא וכן מנבלות, חרקים, ביצי עופות, דגים כמו סלמוניים העוברים דרך נהרות, בעלי חיים קטנים שהוא נתקל בהם וגורי איילים, ביזונים או כבשי מושק. דובים החיים קרוב לערים ניזונים גם מזבל אנושי שהם מוצאים במזבלות.
הדובים לעיתים משתמשים בכוחם כדי להבריח טורפים קטנים יותר כמו פומות, זאבים ודובים קטנים יותר מטרף. לעיתים נדירות דובים רעבים גם לא יבחלו בקניבליזם לגורים שאינם שלהם או לנבלות דובים.
מבנה חברתי
כמרבית הטורפים הדוב החום הוא יחידאי וטריטוריאלי. שטחה של הנחלה תלוי בכמות המזון ובמידת הצריכה ובדרך כלל יותר מ-10 קמ"ר לכל הפחות. הזכר והנקבה נפגשים בעונת הרבייה ולאחר מכן עוזב אותה הזכר. הוא אינו מטפל בצאצאים ואינו מכיר אותם. אפילו בשבי כאשר המשפחה כולה סגורה במתחם אחד, אין האב מודע לכך שהגורים שייכים לו והאם נזקקת להגן עליהם מפניו באופן קבוע. באביב, כאשר גדלה הצמחייה מחדש ומכסה את הארץ יוצאים האם וגוריה מהמערה והם נשארים איתה למשך כשנה, כאשר עיקר דאגתה היא להזין אותם ולמנוע מדובים יריבים להתקרב אליהם.
דובים בוגרים אינם חוששים מטורפים, למעט במקרים נדירים בהם טיגריס סיבירי או להקת זאבים מצליחה לצוד דובים, לרוב צעירים. זאבים גם יהרגו דובים בטריפה תחרותית, כדי לצמצם את התחרות איתם ואף פומות ועיטים זהובים לעיתים צדים בהצלחה גורים, אך מדובר בתקריות נדירות. בשנים האחרונות חל חיכוך גובר בין דובים חומים לדובי קוטב רעבים שהחלו להתחרות על אותם אזורים ולעיתים הורגים זה את זה.
תרדמת חורף
הדובים החומים נמים שנת חורף כדי לשמור על אנרגיית הגוף בתקופה שבה יש מחסור במזון. שלא כמו כיונקים אחרים, טמפרטורת גופו של הדוב החום אינה יורדת ופעם בכמה ימים הוא קם משנתו כדי לעשות את צרכיו. לנקבות נטייה חזקה יותר לשינה מאשר הזכרים ולמעשה הן ממליטות בתקופה הזו. בקיץ אוכלות הנקבות ההרות מזון רב ובתחילת החורף הן מוצאות מערה להסתתר בה. הנקבה ממליטה גור אחד או שניים ואלה נולדים קטנים למדי, משקלם כמאתיים גרם לעומת מאות הקילוגרמים ששוקלת האם. הסיבה למידתם הקטנה היא שבתקופה האמורה הנקבה ישנה ולא אוכלת דבר. אם היו גדולים יותר, היה מידלדל מאגר השומן שלה וכמות החלב שהיו יונקים לא הייתה מספיקה לצורך הישרדותם. לפני שנת החורף, דובים חומים יכולים להוסיף למשקלם 180 ק"ג.
הדוב החום והאדם
במספר אזורים דובים חומים התרגלו לחיים לצד האדם והחלו לאכול מזונות הקרובים אליו, כגון אשפה או חיות משק. כאשר דוב לומד לקשר בני אדם עם אפשרויות להשגת מזון בקלות, גוברים הסיכויים להיתקלות בני אדם עם הדובים.
לעיתים דובים חומים יתקפו אנשים מתקרבים. לרוב הסיבה לכך היא מהפתעה מצד הדוב או מנקבות עם גורים. דובים גם ינסו לתפוס שאריות מזון שנישאת בידי אנשים, חיכוכים עם רועי צאן או אף ציידים שתפסו ציד ביערות מותקפים מאחר שהדובים נוטים להבריח בקלות טורפים אחרים מטרפם. ישנם גם תקיפות הקורות בשביה (למשל מדובים מרקדים).
עם זאת שכיחות התקיפות נמוכה יחסית והדוב גם נפגע כתוצאה מציד נרחב והפרדת האוכלוסייה שלו. באזורים מוכרים לתקיפות, כמו הפארק הלאומי ילוסטון ישנם אזהרות בולטות לגבי תקיפת דובים.
תת-מינים
לדוב החום ישנם תת-מינים רבים:
אוניברסיטת מינכן
אוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (בגרמנית: Ludwig-Maximilians-Universität München; בראשי תיבות: LMU) היא אוניברסיטה במינכן, גרמניה.
פעילות
באוניברסיטת מינכן למדו בשנת 2007 כ-46,000 סטודנטים. זוהי האוניברסיטה השנייה בגודלה בגרמניה והשלישית בעולם דובר הגרמנית (אחרי אוניברסיטת וינה ואוניברסיטת קלן). מספר הסטודנטים הלמדים בה כמעט זהה למספר הסטודנטים בקלן, כך שמדי כמה שנים מחליפות שתי האוניברסיטאות האחת את השנייה בראש רשימת האוניברסיטאות בגרמניה.
אוניברסיטת מינכן נוסדה בשנת 1472 והיא מהעתיקות שבאוניברסיטאות גרמניה. זוהי האוניברסיטה הראשונה שנוסדה בבוואריה (אוניברסיטת וירצבורג נוסדה 70 שנה לפניה, אך באותה העת לא השתייכה וירצבורג לבוואריה). בתחילה שכנה האוניברסיטה בשתי ערים אחרות (אינגולשטאדט ולאחר מכן לאנדסהוט), ורק ב-1826 הועברה למינכן. היא קרויה על שם שני אנשים שונים: לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ומקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
במלחמת העולם השנייה נוסדה באוניברסיטת מינכן קבוצת הוורד הלבן, אחת מתנועות ההתנגדות לנאציזם החשובות ביותר. ששת חברי הקבוצה לאחר ששניים מחבריה, הנס שול ואחותו סופי שול, נתפסו בבניין הראשי של האוניברסיטה בעת שחילקו עלונים אנטי נאצים שחיבר הפרופסור קורט הובר. כולם הוצאו זמן קצר לאחר מכן להורג. כיום קרויה הכיכר בה שוכן הבניין הראשי "כיכר האחאים שול"; בבניין עצמו פינות רבות המוקדשות לזכר האח והאחות וכיכר בפקולטה למשפטים על שם קורט הובר.
אוניברסיטת מינכן מחולקת ל-18 פקולטות, והיא מציעה 160 מסלולי לימוד שונים. תקציבה השנתי של האוניברסיטה עומד על כמיליארד אירו. האוניברסיטה מעסיקה כ-700 מרצים בדרגת פרופסור וכ-12,600 עובדים אחרים. 62% מהסטודנטים הם נשים, וכ-16% אינם אזרחים גרמנים. מבני האוניברסיטה מפוזרים ברחבי מינכן והעיר הסמוכה גרכינג, אך הבניין הראשי ורבות מהפקולטות שוכנים כקילומטר מצפון לעיר העתיקה של מינכן, בשכונת שוואבינג (Schwabing). אוניברסיטת מינכן עובדת בשיתוף פעולה צמוד עם האוניברסיטה הטכנית של מינכן ועם ארבעת מכוני מקס פלאנק השוכנים בעיר ובגרכינג.
אוניברסיטת מינכן מדורגת מזה מספר שנים, לצד האוניברסיטה הטכנית של מינכן, כאוניברסיטה הטובה בגרמניה. בשנת 2006 דורגה כאוניברסיטה ה-17 באירופה וה-63 בעולם על ידי שבועון ניוזוויק. האוניברסיטה חברה ב-U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) וחברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר.
קמיל פאליה
קאמיל אנה פאליה (באנגלית: Camille Anna Paglia; נולדה ב-2 באפריל 1947) היא סופרת פמיניסטית, מורה ומבקרת חברתית אמריקאית. היא פרופסורית באוניברסיטה לאמנויות בפילדלפיה, פנסילבניה משנת 1984. פאליה כתבה את הספר Sexual Personae: Art and Decadence from Nefertiti to Emily Dickinson (1990), שהפך לרב מכר בתחום הביקורת הספרותית, לצד ספרים ומאמרים רבים אחרים. בין היתר, היא גם ניתחה את הסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק, ובספרה Break, Blow, Burn פאליה ניתחה את 43 הפואמות הטובות בעולם. מאמריה עוסקים באמנות, תרבות פופולרית, פמיניזם ופוליטיקה. פאליה נקטה עמדות ליברליות קיצוניות בסוגיות חברתיות שנויות במחלוקת כגון הפלות, הומוסקסואליות ושימוש בסמים. היא ידועה כמבקרת של הפמיניזם האמריקאי והיא גם מאוד ביקורתית לגבי השפעותיהם של סופרים צרפתים כגון ז'אק לאקאן, ז'אק דרידה ומישל פוקו.
ביוגרפיה
פאליה נולדה בעיר אנדיקוט, במדינת ניו יורק, שבארצות הברית כבת בכורה למהגרים איטלקים. אביה, פסקואלה פאליה ואמה, לידיה אן (קולפיאטרו) פאליה. בילדותה, פאליה ומשפחתה התגוררו בחווה באזור הכפרי של אוקספורד, ניו יורק, ושם היא למדה בבית הספר היסודי. אביה לימד בתיכון של אקדמיית אוקספורד עד לשנת 1957, ואז משפחתה נאלצה להעתיק את מגוריה לסירקיוז, ניו יורק, כדי שאביה יוכל להתחיל את לימודי התואר השני שלו; בסופו של דבר אביה הפך לפרופסור לשפות רומאניות ב Le Moyne College. פאליה למדה בבית הספר היסודי אדוארד סמית, בחטיבת הביניים ט' אהרון לוי ובתיכון ויליאם נוטינגהאם.
במשך מעל לעשור, פאליה הייתה בת זוגה של האמנית אליסון מאדקס. פאליה אמצה את הבן שנולד למאדקס ב-2002, ואף על פי שהזוג נפרד ב-2007, הן נשארו בהורות משותפת הרמונית וחיות קרוב אחת לשנייה.
פאליה מזדהה כטרנסקסואלית.
השכלה
פאליה התקבלה למכללת הארפור באוניברסיטת בינגהמטון והחלה את לימודיה בשנת 1964. באותה שנה, פורסם שירה "הניוון" בעיתון המקומי. מאוחר יותר היא כתבה שההשפעה הגדולה ביותר על חשיבתה הייתה שיעוריו של המשורר מילטון קסלר. "הוא האמין ביכולת התגובה של הגוף, ובהפעלת החושים לספרות... הו, וכמה אני האמנתי בזה". היא סיימה את מכללת הארפור כמצטיינת המחזור בשנת 1968.
פאליה סיפרה כי בזמן שהיא למדה במכללה היא הכתה באגרופה "שיכור בוזז". עד עצם היום הזה היא מתגאה בכך שהושמה במאסר על תנאי בגין ביצוע 39 מעשי קונדס.
פאליה למדה לתואר שני באוניברסיטת ייל בין השנים 1968-1972, והיא טוענת שהיא הייתה בתקופה זו הלסבית היחידה שחיה מחוץ לארון באוניברסיטה. פאליה הסתכסכה בייל עם ריטה מיי בראון, אותה תיארה בהמשך כ"ניהיליסטית אפלה", והתעמתה עם להקת רוק הנשים של ניו הייבן, כאשר הן טענו שהרולינג סטונז סקסיסטים. מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום שימש כמורה הרוחני של פאליה. ספרה Sexual Personae הוכתר בזמנו כ"חלום אנדרוגינוס: דמותו של האנדרוגינוס כפי שהוא מופיע בספרות וכפי שהוא מגולם בנפשו של האמן, תוך התייחסות לאמנות החזותית והקולנוע".