cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תל ארזה
לאחר קום המדינה
בגבעה דרומית-מערבית לשכונה, שכונתה "גבעת קומונה", הוכשר בשנות ה-50 ולאחר סלילת רחוב בר-אילן, "אזור התעשייה תל ארזה" (שנקרא גם "רוממה המורחבת") שהיה הגדול בעיר ובו בתי מלאכה ומפעלים גדולים ובניהם חברת התרופות "מעבדות רפא", מחלבות תנובה-ירושלים ועוד. בשנות ה-60 הוקם בתווך, בין שכונת הפועלים לאזור התעשייה שיכון חב"ד. בשנים אלה הושלמה גם התחרדות השכונה, כחלק מגוש השכונות החרדיות של רובע סנהדריה.
סמוך לגן החיות נבנה רחוב היוקרה "מנחת יצחק", ועל מקום מחלבת תנובה (גן החיות לשעבר) נבנה פרויקט יוקרתי בשם "תנובת הארץ".
תל ארזה בספרות ובחברה
בשטחים ההרריים הפתוחים שמצפון לשכונה מתרחשת חלק מעלילת הספר פרשת גבריאל תירוש מאת יצחק שלו. עמוס עוז גר בילדותו לא רחוק (בשכונת כרם אברהם) ונופי תל ארזה משתקפים ביצירותיו כגון מיכאל שלי, הר העצה הרעה, הבשורה על פי יהודה וסיפור על אהבה וחושך. תל ארזה של שנות ה-40 מתוארת בספריו כ"חופן בתי אבן חדשים פזורים לנפשם על פני גבעה מקרית" שמאחוריהם רק הרים טרשיים, ואדיות, יללות תנים וכפרים עוינים (כגון נבי סמואל). גם גיבורת הספר "מחברת המילים הקשות" מאת שלומית אברמסון מתגוררת בשכונה. המשורר משה בן שאול חי בשכונה בילדותו וכתב עליה מספר שירים.
הרב עובדיה יוסף חי שנים רבות בשכונה וקיים בביתו שיעורים. הרב נפתלי הרץ פרנקל שימש עד מותו כרבה של השכונה מטעם העדה החרדית. הרב שלמה זלמן דרוק משמש כמנהיג הקהילה הליטאי-אמריקאי בשכונה.
הרר
הרר (באמהרית: ሐረር, באנגלית: Harar) היא עיר במזרחה של אתיופיה ובירת מדינת הררי. במשך מאות שנים הייתה הרר מרכז מסחרי עיקרי, שחיבר את דרכי המסחר של אתיופיה עם יתר ערי קרן אפריקה וחצי האי הערבי. הרר ג'וגול (העיר העתיקה) הוכרזה בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. הרר נחשבת "העיר הרביעית בקדושתה לאסלאם" ובה 82 מסגדים ו-102 בתי תפילה אחרים, הכוללים גם קברים. הרר משמשת כבירת מדינת הררי - אחת מתשע המדינות האתניות של אתיופיה שהוקמו ב-1995. היא משתרעת על פני שטח של 311 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-196,000 נפש.
תושבי העיר
תושבי הרר שייכים למספר קבוצות אתניות, בהן הדתות השולטות הן הנצרות והאסלאם. הקבוצות האתניות כוללות אמהרים, אורומו, סומלים, גורגים, תגרים ועוד, כשבין חומות העיר האוכלוסייה ברובה משתייכת להררים. ההררים הקוראים לעצמם בשם "אנשי העיר", הם צאצאיהם של חיילי ממלכת אקסום שהקימו באזור מוצב צבאי. ההררים דוברים שפה שמית הנקראת הררית. בעבר נכתבה ההררית באלפבית ערבי וכיום בכתב אתיופי.
היסטוריה
מקורותיה המדויקים של העיר אינם ידועים ומספר אגדות העוברות מדור לדור עוסקות בנסיבות היווסדה. לפי אחת מהן הגיעו למקום 405 שייח'ים בשנת 1256 וייסדו את הרר. העיר הייתה כנראה קיימת כבר במאה ה-10, דבר המסתבר מכך ששלושת המסגדים העתיקים ביותר בעיר (אוו מנסור, גאראד מחמד אבוג וג'וגול) מתוארכים לתקופה זו. עם זאת, ייתכן כי העיר נוסדה אף קודם לכן, במאה ה-9 כשהאסלאם הגיע לאתיופיה. העיר בוצרה ורשת של תעלות ניקוז שהוקמה בה ניקזה את הנחלים הזורמים על הגבעות סביב העיר. בין 1277 ל-1285 קמה באזור ברית של חמש נסיכויות מוסלמיות, ומאז נשלט הסחר האזורי בידי המוסלמים, כשהעיר הפכה לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בין רמת אתיופיה וים סוף והאוקיינוס ההודי. על מנת להקל את המסחר הבינלאומי בעבר, טבעה העיר את מטבעותיה והייתה למקום השני בחשיבותו בייצור מטבעות בקרן אפריקה (לאחר ממלכת אקסום). בשל מסגדיה והקברים הקדושים שבה, נחשבת הרר לרביעית בקדושתה למוסלמים אחרי מכה, מדינה וירושלים. לצד המסחר עסקו תושביה גם בחקלאות.
ב-1520 הועתקה בירת אדאל מדאקר להרר, דבר שהביא לשגשוגה של האחרונה. הבירה החדשה שימשה כנקודת המוצא של האימאם אחמד גראן בכיבושו את קרן אפריקה, ונשאה בתפקידה זה עד 1568. גם לאחר מכן שמרה העיר על מעמדה כצומת מסחרי ומרכז לימודים מוסלמי בקרן אפריקה.
החל במאה ה-17 הייתה הרר בהדרגה לעיר מדינה קטנה שנשלטה על ידי שושלת דאוודי מ-1647 ועד 1875, למעט כיבוש מצרי קצר מועד בשנים 1875–1885. במשך הכיבוש המצרי היו השערים הסגורים בפני נוסעים אירופאים פתוחים לרווחה, ותיירים אירופים ביקרו בעיר. האמיר האחרון של העיר, אבדולהי, שלט בה לאחר תום הכיבוש המצרי אך לאחר שנתיים נכבשה העיר על ידי הקיסר האתיופי לעתיד מנליק השני בקרב צ'לנקו ב-1887.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים הודים אשר הביאו עימם סגנונות בנייה מארץ מולדתם, ותרמו להיווצרות של סגנון אדריכלות מקומי. מנגד נשלחו בעלי מקצוע מהרר לסייע בהקמתה של אדיס אבבה, בירתה הנוכחית של אתיופיה שקמה בסוף המאה ה-19, ובהם סוקרים, בנאים, מנהלי חשבונות, שומרי שלום ("ליאראדדה זאבאגן"), חייטים ועוד.
הרר איבדה מעט מחשיבותה הכלכלית עם פתיחת מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי. למרות התכנון הראשוני להעביר את המסילה דרך הרר, נמנע הדבר בשל מיקומה ההררי, ותואי הקו הועבר למישור שמצפון לעיר. כתוצאה מכך קמה ב-1902 העיר דירה דאווה כ-45 ק"מ צפונית-מערבית להרר, ובשל קרבתה להרר וכוחה הכלכלי העולה היא זכתה לכינוי "הרר החדשה".
לפני המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936, ביקרו שני העיתונאים וו ופראגו בהרר, והתרשמו מחייה התרבותיים. אנריקו כארולי, החוקר האיטלקי ללימודים שמיים, הצטרף לכוחות הפולשים, והיה למושל מחוז הרר בין ה-5 במאי 1936 ל–11 ביוני 1940. ספריו על ההיסטוריה של העיר נחשבים עדיין למקור טוב בחקר תולדותיה וסביבתה. לאחר הפלישה וההקמה של מזרח אפריקה האיטלקית, התפשטה העיר שנקראה "הרר הגדולה". האיטלקים ניצלו שטח חקלאי בצפונה של העיר והקימו בו את המרכז המנהלי של מחוז הרר שנקרא בוטאגה.
לאחר שחרור אתיופיה בידי בעלות הברית ב-1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה הרר לבירת מחוז הררג שהקיף וכלל גם את חבל אוגדן הבדלני ואת רובה של מזרח אתיופיה. תקופה זו הייתה תקופת שפל בהרר ובאתיופיה בכלל, והעיר סבלה מרעב וממלחמת האזרחים. שיפור מה חל עם סיום הדיקטטורה באתיופיה ב-1991, אך העיר שבה ונפגעה בעת מלחמת אתיופיה-אריתראה. בשנת 2006 הוכרה העיר העתיקה בהרר כאתר מורשת עולמית.
ג'וגול
שטחה של העיר העתיקה של הרר הוא 48 הקטאר, והכינוי "ג'וגול" מתייחס הן לחומה עצמה והן לשטח המבוצר הנתחם על ידה. העיר עצמה מכונה גם "גֲה" ("העיר") והשטח שמחוץ לחומות קרוי "גֶה-פאגֶה". ג'וגול מחולקת לשבע "קֶבֶלֶה", שכונות המופקדות על כל התפקידים העירוניים המנהליים. היא מוקפת בחומה בה קבועים שישה שערים ובהם גם "שער הרר" החדש יותר, שהוקם בידי מנליק השני בסוף המאה ה-19.
במרכזה של ג'וגול משתרע המרכז העירוני שצורתו כשל משולש ובקודקודיו שוכנים שלוש נקודות ציון - כיכר "שוק הסוסים" בה ניצבים בית העיריה וכנסייה, דרומית-מזרחית לה שוכן השוק המרכזי וממזרח לה המסגד המרכזי. לפי גרסה אחת הוקמו חומות העיר במאה ה-13 ולפי אחרת על ידי האמיר נור איבן אלמג'יד ששלט בעיר בשנים 1551–1568, ואשר הקימן בשל חששו מהנצרות. החומות הוקמו לפי תכתיבים טופוגרפיים וכללו בתחומן גם מקורות מים. בחומות היו קבועים חמישה שערים מהן יצאו חמש הדרכים הראשיות שהוליכו אל העיר, וג'וגול חולקה לחמש שכונות, אחת בסמוך לכל שער, אך חלוקה זו שוב אינה נוהגת כיום. בעיר מספר שווקים ושניים נוספים שוכנים מחוץ לחומות, בסמוך לשער הדרום-מערבי.
מחנה הריכוז טאוכה
מחנה הריכוז טאוכה (גרמנית: KZ-Außenlager Taucha) היה מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוולד בעיירה טאוכה שליד לייפציג שבגרמניה. המחנה נבנה בסוף אוגוסט או תחילת ספטמבר 1944 על ידי האסאג ברחוב Freiherr-vom-Stein-Strasse 3a (כיום רחוב מתיאס ארצברגר 7). מחנה המשנה הרביעי של האסאג היה מגודר באמצעות תיל ושמור במגדלי שמירה. למעלה מ-1,350 נשים נכלאו שם ועבדו שם בעבודות כפייה.
מפקדי המחנה היו אס אס שארפיהרר שמידט (Schmidt) ומתחילת 1945 - מרטין וגנר. הם היו אחראים על שמירת המחנה על ידי 50 אנשי אס אס ו-14 סוהרות. השמדה באמצעות עבודה פגעה במיוחד בשבויות הצועניות ובנשים היהודיות ששובצו באופן מיוחד לעבודה פיזית קשה ומסוכנת. כ-200 מהאסירות גורשו לאושוויץ לאחר זמן קצר בגלל בריאותן הלקויה.
יום עבודה נמשך שתים-עשרה שעות. המזון היה דל, ותנאי ההיגיינה לא מספקים. תנאים אלה הביאו במהירות - ולעיתים קרובות - למחלות ולמוות בקרב העובדים. בפברואר 1945, למעלה מ-70 נשים חולות הוחזרו למחנה הריכוז רוונסבריק. לפני סגירת מחנה טאוכה גורשו עוד 150 חולים קשה - 67 מהם צוענים - לברגן בלזן.
ב-14 באפריל פורק תת-מחנה טאוכה ו-1,200 הנשים נאלצו לצעוד בצעדת מוות לעבר טפליץ. נשים מותשות נורו על ידי אנשי האס אס. לפני שהגיעו ליעד, הניצולים המעטים שוחררו על ידי הצבא הסובייטי. 80 הנשים החולות והנטושות בטאוכה שוחררו על ידי הצבא האמריקאי.
התקוממות הרגולטורים
התקוממות הרגולטורים (באנגלית: Regulator Movement) הייתה התקוממות שנמשכה בין השנים 1765 – 1771 בפרובינציית צפון קרוליינה שהייתה אחת מהמושבות הבריטיות בצפון אמריקה, בהתקוממות זו אחזו אזרחים נשק נגד פקידים קולוניאליים, שאותם ראו כמושחתים. המאבק דוכא ולא שינה את מבנה הכוח במושבות, אולם הוא היה אחד הזרזים למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שמה של התנועה מתייחס לרצונם של החברים בה להסדיר (Regulate) את ענייניהם ולבטל את האפליה נגדם.
רקע
במהלך המאות ה-17 וה-18 עשתה בריטניה צעדים לחיזוק השליטה במושבותיה שבעולם החדש על ידי חקיקת חוקים, הקמת מוסדות שלטון, מינוי מושלים מטעמה ופיתוח מערכת מסחר מרקנטיליסטית שבה היו המושבות תלויות בבריטניה. על פי חוקי הסחר הימי (כולל חוק הדבשה מ-1733 וחוק הסוכר מ-1764), כל הסחורות מאירופה היו חייבות לעבור דרך אנגליה, ושם גבו מס על הסחורה לפני שליחתה למושבות וקבוצה של מוצרים מוגדרים היה מותר למושבות לייצא סחורות לאנגליה בלבד.
מושלי המושבות מונו על ידי אנגליה והמושלים מינו מועצות מתוך העשירים והנכבדים בעלי רכוש (בעיקר אדמות) שבמושבה עצמה, ובדרך כלל היו אלו אנגלים. לרוב היו חברי המועצה שמרנים שרצו לשמר את הסדר הקיים, אולם לעיתים האינטרסים המקומיים גברו והם ניסו לעשות שינויים שישפרו את מצבם. כך התפתח במושבות שלטון עצמי שהתבסס על אספות עירוניות ומועצות של המושבות, באספות אלו קם דור של מנהיגים מקומיים שנטלו לעצמם סמכויות שקודם לכן היו אצל המושלים.
מרידות נגד השלטון היו בארצות הברית כבר במאה ה-17, למשל מרד בייקון היה מרד של מתיישבי קולוניית וירג'יניה נגד המושל ויליאם ברקלי, שהתרחש ב-1676 בהובלת נתניאל בייקון, על רקע כעס על המבנה הפוליטי הקיים, ענייני סחר והגנה לא יעילה מפני אינדיאנים. המרד התפתח לממדים של מלחמת אזרחים ודוכא. מיליציית נערי ההר הירוק בהנהגתו של אית'ן אלן הקימו את רפובליקת ורמונט כמרד נגד מנהיגי פרובינציית ניו יורק ופרובינציית ניו המפשייר.
אחרי פיצול פרובינציית קרוליינה ב-1712 לפרובינציית צפון קרוליינה ולפרובינציית דרום קרוליינה חל גידול משמעותי באוכלוסיית המתיישבים. אוכלוסיית המושבה צמחה הן מהגירה מאירופה והאיים הבריטיים, הן מהגירה ממושבות אחרות בצפון אמריקה והן כתוצאה מריבוי טבעי מהותי, מעריכים את האוכלוסייה שאינה ילידית בכלל המושבות בקצת יותר משני מיליון נפש בשנת 1765 לעומת מיליון וחצי עשור קודם לכן. לא רק מהגרים חדשים, שאכלסו את העורף החקלאי אלא גם סוחרים ועורכי דין שחיפשו הזדמנויות. עיר הנמל צ'ארלסטון בדרום קרוליינה מנתה בשנות ה-70 של המאה ה-18 כ-11,000 תושבים והייתה העיר הרביעית מבחינת מספר התושבים (אחרי פילדלפיה, ניו-יורק ובוסטון).
המתיישבים הוותיקים יותר סבלו משפל כלכלי שנבע מבצורת שנמשכה כמה שנים. הבצורת גרמה גם לאובדן יבולים שהיו מקור הפרנסה של המתיישבים וגם לתלות המתיישבים בסחורות מיובאות לצורך קיום יום-יומי. לשם רכישת הסחורות לקחו המתיישבים הלוואות ולקחו סחורות באשראי.
כאשר חלפה שנת בצורת נוספת, בלי שהיו לחקלאים הכנסות, הסוחרים ונותני האשראי תבעו את השבת הכספים המגיעים להם בתוספת ריביות גבוהות ובתי המשפט נענו לתביעותיהם. החזר החובות גרם למתיישבים ותיקים לאבד את בתיהם ונחלותיהם או להיות משועבדים ליתרות חוב שלא הייתה התכנות שיצליחו להחזיר בימי חייהם. כבר ב-1764 המושל ארתור דובס פרסם מנשר נגד גביית אגרות בלתי חוקיות, אולם שכבת הפקידות הבכירה המשיכה בגביה.
עול המיסים היה כבד, מס הבולים של 1765 ואחריו המס שהוטל על ידי חוקי טאונסנד ב-1766 נועדו לכסות את הוצאות מלחמת שבע השנים והמלחמה בצרפתים בצפון אמריקה על ידי מיסוי המושבות. גביית המס לא התחשבה באובדן ההכנסות ולכן היו חקלאים שאדמותיהם נלקחו מהם לשם תשלום חוב מס.
החקלאים במושבה היו ברובם סקוטים ואירים ובנוסף אירופאים אחרים ובהם גרמנים, ואילו השופטים, עורכי הדין, האצילים וקציני הצבא היו ברובם אנגלים מה שגרם להם ליצור מעגל פנימי של בעלי כוח פוליטי ובעלי השליטה על מערכת המשפט. עובדה זו גרמה לחוסר שביעות רצון אצל התושבים.
אספת המושבה התנגדה לחוק הבולים ושאר חוקי המס והמושל טריון שידע על כך, מנע את התכנסות המועצה עד 3 בנובמבר 1766.
רבים מן הקצינים היו חמדנים, המערכת כולה הייתה תלויה ביושרם האישי של פקידים מקומיים, שרבים מהם דאגו לרווחתם האישית; מיסים שנאספו העשירו לעיתים קרובות את גובי המס באופן ישיר. לפעמים, השריף היה בכוונה מסיר רשומות של תיעוד גביית מס על מנת לחזור אל התושבים ולדרוש מהם את המיסים פעם נוספת. המושל טריון, גם אם לא עודד זאת באופן ישיר לא יצא נגד השחיתות כי חשש לאבד את תמיכתם של פקידי המחוז השונים.
ההתקוממות
המאבק התנהל בין חקלאים לבנים נטולי עבדים, שהרכיבו את רוב אוכלוסיית העורף החקלאי של צפון ודרום קרולינה, ובין האליטה העשירה, שהייתה מיעוט, אך שמרה על שליטה כמעט מוחלטת בממשל.
הרגולטורים ראו שקרוליינה הצפונית נשלטת על ידי שכבה קטנה שמחזיקה בידיה שילוב של עוצמה פוליטית ונכסים ודואגת לעצמה, כך שרוב עול המיסוי מוטל על העניים ובתי המשפט תומכים בסוחרים ובעורכי הדין שתובעים תשלום חובות.
המטרה העיקרית המוצהרת של הרגולטורים הייתה להקים ממשלה ישרה, לצמצם את המיסוי ולמנוע החרמת רכוש בשל חובות כספיים וחוב מס. אנשי העסקים העשירים והפוליטיקאים ששלטו בצפון קרוליינה ראו במאבק זה איום חמור על כוחם. לכן, הם הביאו את המיליציה כדי למחוץ את המרד ותלו את מנהיגיה. ההערכה היא 70-80% מתושבי המושבה תמכו ברגולטורים.
חלק ניכר מהרגולטורים היו נוצרים אוונגליסטים ולעקרונות האוונגליזם היה משקל רב בעיצוב התודעה החברתית והפוליטית של הרגולטורים. האוונגליזם הדגיש גישה אינדיבידואליסטית לכנסייה, לישועה ולמוסר האישי וגישה זו השפיעה על הבנתם את היחסים הציבוריים כלכליים. אחד מהמנהיגים הבולטים של הרגולטורים היה הרמון הזבנד, קווייקר ממרילנד שהתנגד לאלימות וניסה לפתור את הסכסוך בדרכי שלום. מנהיג נוסף היה ג 'יימס האנטר. הוא סירב לקבל את הפיקוד על הרגולטורים לאחר עזיבתו של הזבנד לפני קרב אלמאנסה.
ב-1768 שלחו הרגולטורים עצומה ובה שטחו את טענותיהם, אולם זכו להתעלמות. לכן פרצה התקוממות בהילסבורו, מוקד הזעם היה בית המשפט המקומי ופקידים מושחתים. רגולטורים שאיבדו את בתיהם התאספו במחנות זמניים, פשטו משם להשיג מזון וקראו לשינוי בשלטון.
בקרב אלמנסה שהתרחש ב-16 במאי 1771, המיליציה הקולוניאלית שכללה כ-1,000 קצינים וחיילים לשעבר, ממושמעים, מאומנים ומצוידים כראוי כולל נשק ארטילרי, הביסה קבוצה של למעלה מ-2,000 רגולטורים לא מאורגנים שרובם לא היו מצוידים בנשק ראוי לשמו והיו ללא הנהגה ברורה או פיקוד צבאי מסודר, חלקם אף הביאו איתם למקום ההתכנסות את משפחותיהם כי לא נותר להם מקום אחר להשאיר בו את המשפחה. התנגדות הרגולטורים התפוררה במהירות. שישה ממנהיגי הרגולטורים נשפטו לעונש מוות בהסתמך על חוק המהומות, על ידי מקורבו של טריון, השופט ריצ'רד הנדרסון והוצאו להורג בהילסבורו ב -19 ביוני 1771.
אחרי קרב אלמנסה
המושל הבא של צפון קרוליינה, ג'ושיה מרטין ניסה להגיע להסדרים עם הרגולטורים אולם כוחות שמרניים רדפו רגולטורים לשעבר, הרגו בהם והציתו את חוותיהם.
מנהיגי המאבק שנשארו בחיים הצטרפו ברובם לתנועת הפטריוטים. רגולטורים רבים עזבו את המושבה, חלקם הקימו את אגודת וואטוגה בטנסי, ולאחר מכן את מדינת פרנקלין.
הרגולציה בקרוליינה הדרומית
היו גם רגולטורים בקרוליינה הדרומית, אולם השחיתות שם הייתה קטנה יותר והדיכוי מעיק פחות ולכן התמקד המאבק בייצוג הולם, מאבק בשודדים וציידים ובהשגת סדר ציבורי. הרגולטורים של דרום קרוליינה שיתפו פעולה עם המושל, הלורד צ'ארלס מונטגו והגיעו להישגים כמו איסור על ציד באמצעות שרפה. הרגולטורים של דרום קרוליינה זכו לחנינה מוחלטת על פעולתם.
רומח הדרקון - דרקונים של דמדומי הסתיו
דרקונים של דמדומי הסתיו (באנגלית: Dragonlance: Dragons of Autumn Twilight) הוא סרט הנפשה משנת 2008 בבימויו של ויל מאוגניוט. זהו הראשון מבין סדרת סרטי הנפשה המבוססים על סדרת הספרים "רשומות רומח הדרקון". עלילת הסרט מבוססת על הרומן הראשון בסדרה בשם "דרקונים של דמדומי הסתיו".
תקציר העלילה
שישה חברים הרפתקנים, בהם גמד, אדם חצי-אלף חצי-אנושי, לוחם, מכשף, אביר וקנדר – נדדו בנפרד במשך שנים רבות על מנת למצוא את האלים האמיתיים של היקום. כעת, חמש שנים מאוחר יותר, הם מתאחדים בשל השמועות הגוברת בדבר מלחמה קרבה והתגברות כוחות הרוע.
ההוכחה לקיומם של האלים מגיעה בדמותה של נסיכה ברברית בעלת מטה קסמים. בהנהגתה יילחמו החבורה בצבא דרקונים אשר פולש לארצם.
הפקה
לדברי אחת ממפיקי הסרט, סינדי רייס, הסרט משלב הנפשה מסורתית והנפשת מחשב תלת-ממדית. ההנפשה פותחה על ידי סטודיו ההנפשה ההודי "Toonz Animation". ב-22 באוקטובר 2007 יצא לראשונה הקדימון לסרט.
אליפות העולם בשחמט 2002 (פיד"ה)
אליפות העולם בשחמט 2002 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. בגמר רוסלן פונומריוב ניצח בדו-קרב את וסילי איוונצ'וק והוכתר כאלוף העולם בגיל 18.
רקע
מתכונת התחרות הייתה דומה לאליפות הקודמת. התחרות התנהלה בשיטת פלייאוף בהשתתפות מספר רב של שחמטאים. עד לחצי גמר השלבים כללו מפגש כפול. אם לא נוצרה הכרעה התקיים יום משחקים נוסף בו השחמטאים ישחקו משחקים מהירים עם זמן מוגבל. חצי גמר כלל 4 משחקים ומפגש הגמר כלל עד 8 משחקים.
אלוף העולם לפי גרסת האיגוד, גארי קספרוב, לא השתתף.
שלבי הגמר
התחרות נערכה במוסקבה, שברוסיה, במהלך נובמבר-דצמבר 2001.
רבע הגמר כלל מפגש כפול. אם לא נוצרה הכרעה התקיים יום משחקים נוסף בו השחמטאים ישחקו משחקים מהירים עם זמן מוגבל. חצי גמר כלל 4 משחקים ומפגש הגמר כלל עד 8 משחקים.
משחק על התואר
הדו-קרב נערך במוסקבה. הוא היה במתכונת של 8 משחקים. אם לא הייתה הכרעה זהות המנצח הייתה נקבעת בשני סיבובים של שחמט מהיר. רוסלן פונומריוב ניצח את וסילי איוונצ'וק והוכתר כאלוף העולם בשחמט.
לוקאס פאקטה
לוקאס טולנטינו קואלו דה לימה (נולד ב-27 באוגוסט 1997) הידוע יותר בשם לוקאס פאקטה, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בוסטהאם יונייטד ובנבחרת ברזיל.
פלמנגו
במרץ 2016 עלה פאקטה לקבוצה הבוגרת ובנוסף חתם על הארכת חוזה עד שנת 2020. ב-5 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח בניצחון 1–3 על באנגו במסגרת ליגת הקריוקה. את השער המקצועי הראשון שלו כבש ב-19 בפברואר 2017 בניצחון 0–4 על מאדוריירה.
באותה השנה כבש פאקטה בצמד משחקי גמר: האחד, במשחק הראשון נגד קרוזיירו במסגרת הגביע הברזילאי, שנגמר בתוצאת תיקו 1-1, והאחר, במשחק הגומלין נגד אינדפנדיינטה במסגרת גביע סודאמריקנה, שנגמר גם בתוצאת תיקו 1-1. בשני המקרים, השערים שכבש פאקטה היו במשחק ביתי באצטדיון המרקנה, שלא הספיקו לפלמנגו לזכייה בתארים, והיא נאלצה להסתפק רק בסגנות. בגמר גביע סודאמריקנה, הוא נבחר לשחקן הטוב ביותר של פלמנגו באותו המשחק. הוא נבחר על דיי אוהדי הקבוצה לשחקן המצטיין בקבוצה בשנה זו לצד חואן.
בעונת 2018 של ליגת הקריוקה נבחר פאקטה לשחקן הקיצוני השמאלי הטוב ביותר של הטורניר והשחקן היחיד של פלמנגו שנבחר לנבחרת הטורניר.
מילאן
ב-10 באוקטובר 2018 החלו להופיע דיווחים בברזיל על עסקה העברת פאקטה בין מילאן לפלמנגו בסך 35 מיליון אירו, כשפריז סן-ז'רמן התעניינה גם בשחקן, אך לא הצליחה להציע הצעה טובה יותר.
ב-4 בינואר 2019 הפכה ההעברה לרשמית, כשמילאן הכריזה על חתימת השחקן בקבוצה בחוזה לחמש שנים. הוא בחר ללבוש את החולצה מספר 39. עקב המוצא הפורטוגלי של אימו, הוא היה זכאי להירשם כשחקן אירופי, ולא כשחקן זר.
ב-12 בינואר ערך פאקטה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשפתח בהרכב ושיחק 85 דקות עד שהוחלף על ידי פאביו בוריני, בניצחון 0–2 בהארכה על סמפדוריה במסגרת הגביע האיטלקי. ארבעה ימים לאחר מכן, הוא שיחק בסופר קאפ האיטלקי, משחק שנערך בג'דה שבערב הסעודית, ובו יובנטוס ניצחה את מילאן 0–1. ב-21 בינואר ערך פאקטה את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 0–2 על גנואה באצטדיון לואיג'י פראריס. ב-10 בפברואר כבש פאקטה את שערו הראשון במדי הקבוצה בניצחון הבית 0–3 על קליארי.
ליון
ב-30 בספטמבר 2020 חתם פאקטה לחמש שנים באולימפיק ליון.
קריירה בינלאומית
ב-17 באוגוסט 2018 זימן צ'יצ'ה את לוקאס בפעם הראשונה לצמד משחקי ידידות נגד נבחרת ארצות הברית ונבחרת אל סלבדור בחודש ספטמבר. היה שותף בזכייה של נבחרת ברזיל בקופה אמריקה 2019.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
קרדיט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איסור אכילת חלב
איסור אכילת חֵלֶב הוא מצווה ביהדות אשר אוסרת אכילה של חלקים שומניים מוגדרים של בהמה. איסור זה הוא חמור מרוב איסורי המאכלות האסורים והתורה מציינת שהעונש על אכילת חלב הוא כרת. עונש זה, כמו שאר איסורי אכילה שבתורה, הוא על אכילת כזית או יותר של חלב. האיסור הוא רק לגבי אכילה והתורה במפורש מתירה שימושים אחרים בחלב.
בתורה שבעל פה מכונים החלקים השומניים האסורים חֵלֶב ואילו החלקים המותרים נקראים שומן.
מקור הדין
איסור אכילת חלב נזכר בתורה מספר פעמים. האזכור הראשון לאיסור מופיע בפרשת ויקרא:.
הגדרת החלב
החלב האסור באכילה הוא כל אחד מחלקיה השומניים של בהמה שהיו מוקרבים על המזבח אילו הייתה זו בהמת קורבן (למעט האליה), ולפיכך נאסרים באכילה בבהמת חולין. החלב האסור באכילה הוא רק זה הבא משלוש הבהמות: פרה, כבש ועז ואילו החלב משבע החיות הטהורות ומעופות מותר באכילה, חלב של כוי גם כן נאסר משום שיש ספק אם הוא חיה או בהמה. חלב של עובר הנמצא באמו לאחר שחיטתה ולא השלים את התפתחותו מותר באכילה.
רבי עקיבא מתאר את החלב האסור כ"תותב, קרום ונקלף". רש"י מפרש את המונחים הללו: תכונת התותב אומר שהחלב פרוס על הבשר כמו בגד ומשמעות התכונות האחרות הן שעל החלב יש קרום דק הניתן לקילוף. החלב דבוק לבשר, וניתן להפרידו בקלות. ואילו השומן מחובר אל הבשר ומהווה חלק בלתי נפרד ממנו. החלב נמצא באזור מערכת העיכול, על הכסלים, המעיים ועל הכליות. בתקופת בית שני הייתה אי-בהירות לגבי השומן שעל הקיבה וכוהנים חקרו את הנושא והגיעו למסקנה שהיא מותרת. בעבר התירו קהילות הריין שומן זה באכילה אך שאר הקהילות אסרו. יש מספר קרומים ורקמות חוטיות הנכללות באיסור חלב אך אין עליהם חיוב כרת, ולא ברור אם איסורם הוא מדאורייתא או מדרבנן, אולם על חלק מהקרומים יש דין כרת.
הסרת החלב
פעולת הסרת החלבים וגיד הנשה מן הבהמה כדי להתירה באכילה נקראת ניקור, והעוסק בה נקרא "מנקר". כיום מקובל, בעיקר בקרב קהילות האשכנזים, שלא לנקר כלל את חלקה האחורי של הבהמה אלא למכרו לנכרי, מפאת הקושי הרב והדקדוק הנדרשים בניקור חלק זה.
מטעמי המצווה
בתורה נכתב בהקשר לקרבנות "כל חלב לה'". ביטוי זה, בצירוף העובדה שכל חלקי החלב המוקטרים למזבח (למעט חלק מהאליה הנמצא בכבש בלבד) אסורים באכילה ורק חלב הבהמות שניתן להקריב למזבח אסור, מראים שהחלב לא נועד לאכילת אדם, אלא להקרבה על גבי המזבח.
טעמים רבים נאמרו בטעם איסור אכילת חֵלֶב:
קלוטייפ
קלוטייפ, או טלבוטייפ הוא תהליך צילום מוקדם שהוצג לציבור בשנת 1841 בידי הנרי פוקס טלבוט, ובו נוצר התצלום בעזרת נייר שצופה בכסף יודי. מקור המונח קלוטייפ ביוונית, מהמילה καλό, שפרושה "יופי", ומהמילה τύπος שפרושה "הטבעה" או "רישום". השם טלבוטייפ הודבק לתהליך כמחווה לממציאו. הקלוטייפ מבוסס על עקרון צילום הפוזיטיב/נגטיב, והוא הבסיס עליו התפתח רוב הצילום האנלוגי.
גילוי ופרסום
בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך הנרי פוקס טלבוט לשכלול שיטות הצילום שהמציא, הוא הבחין בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו. הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים. בניגוד לחומרי הצילום איתם עבד עד אז, שדרשו חשיפה ממושכת לאור, על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן. בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר. כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר. עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום. טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני. כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית. בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.
איסור אכילת חלב
מטעמי המצווה
יש המסבירים שאיסור אכילת החלב והדם נובע מכך שהם מועלים על גבי המזבח.
קלוטייפ
גילוי ופרסום
בפברואר 1841 חשף טלבוט לציבור את התהליך החדש, אותו כינה "קלוטייפ רישום (פוטוגני)" (Calotype [Photogenic] Drawing), אך תוך זמן קצר קיצר את השם המסורבל ל"קלוטייפ" בלבד. ידידיו של הממציא החלו לכנות את התהליך "טלבוטייפ", הן כמחווה לטלבוט, והן משום שלא כולם הכירו את מקור השם היווני.
איסור אכילת חלב
מטעמי המצווה
מהאבן עזרא משמע שלא ראוי שיאכל האדם דבר המוקדש לגבוה, והרלב"ג הסביר שמטרת האיסור היא להגדיל את כבוד הקורבנות.
יש שהסבירו שאכילת החלב גורמת נזק לבריאות האדם. כן כתבו הרמב"ם, הרמב"ן, הרלב"ג ואחרים.
קלוטייפ
תהליך הכנת הקלוטייפ
על גבי נייר איכותי הבריש טלבוט צד אחד בו בתמיסת כסף חנקתי ואז ייבש את הנייר. הנייר הונח, במצב לח או יבש, בתמיסת אשלגן יודי למשך שתיים-שלוש דקות, אחר כך הוטבל שוב במים ואז יובש שוב. טלבוט כינה נייר זה "נייר יודי" (iodized paper), וניתן היה לשמור אותו באפלה למשך מספר חודשים, לפני שהוכן סופית לצילום. שלב ההכנה הסופי בוצע סמוך לצילום, אז עורבבו יחדיו שתי תמיסות טריות. האחת הייתה של כסף חנקתי (תמיסה א') והשנייה של חומצה גאלית (תמיסה ב'). התערובת המשולבת של תמיסות א' ו-ב' התיישנה במהירות. טלבוט כינה אותה "תמיסת גאלו-ניטראט הכסף" (gallo-nitrate of silver). לאור נרות, צד אחד של הנייר היודי הוברש בתמיסה המשולבת, ולאחר כמחצית הדקה נשטף במים. נייר הקלוטייפ היה כעת מוכן לשימוש - הן במצבו הלח והן כשהוא מיובש. לאחר החשיפה נשטף הנייר בתמיסת מפתח כדי לחשוף את הדמות הסמויה. על פי רוב המפתח הורכב מאותה תמיסת גאלו-ניטראט הכסף שבה השתמש לציפוי הנייר. אף על פי שאחרים שינו את תהליך הצילום מאוחר יותר, הנוסחה הבסיסית שפרסם טלבוט עבור הקלוטייפ הייתה הליבה של כולם, ועד היום היא העיקרון הבסיסי של תהליך הצילום וההדפסה האנלוגיים.
לקריאה נוספת
* Abigail Solomon-Godeau, "Calotypomania: The Gourmet Guide to Nineteenth-Century Photography", in: Photography at the Dock: Essays on Photographic History, Institutions, and Practices, Minneapolis: University of Minnesota Press, pp. 4-27
איסור אכילת חלב
מטעמי המצווה
רבי יצחק אברבנאל כתב גם שהדם והחלב הם ביטויים לדברים המביאים את האדם לידי חטא, ובאיסור אכילתם ושריפתם על גבי המזבח נרמז לאדם לבטל את תאוותיו ואת הדברים המביאים אותו לחטא, ולא להשתקע בהם.
הרדב"ז מביא הסבר שאכילת החלב מטמטמת את ליבו של האדם.
הרש"ר הירש הסביר כי צבירת החלב היא יעד אנוכי של הבהמה ושונה בתכלית מהיעד שצריך להיות לאדם.
הראי"ה קוק כתב כי אחד ההסברים להיתר אכילת בשר הוא לאפשר לאנושות להתפתח גופנית, ומתוך כך להתעלות נפשית ומוסרית. החלב אינו נצרך לקיום האדם, וכל עניינו הוא רק מילוי תאוות האדם למותרות - ואיסורו ממחיש שאין לפגוע בבעלי חיים שלא לצורך קיומי. לשיטתו, איסור זה, לצד שאר דיני התורה באכילת בשר, נועד לרומם במהלך הדורות את האנושות להתרחק בעצמה מאכילת בשר ולנקוט באורח חיים של תזונה צמחונית. בחיה ועוף אין צורך באיסור חלב משום שמצות כיסוי הדם החלה רק בהם מעבירה מסר זה בצורה חזקה יותר.
הכנסת השנייה
הכנסת השנייה הושבעה ב-20 באוגוסט 1951 (י"ח באב תשי"א). הרכבה נקבע בבחירות שנערכו ב-30 ביולי 1951. כהונת הכנסת נמשכה מעל 4 שנים עבריות, ו5 ימים בלבד פחות מ4 שנים לועזיות מלאות, והסתיימה ב-15 באוגוסט 1955 (כ"ז באב תשט"ו), עם התכנסותה של הכנסת השלישית.
מזכיר הכנסת היה משה רוזטי.
אירועים מרכזיים
הסכם השילומים שנחתם במהלך כהונתה של הכנסת השנייה, לווה באירועים סוערים. ב-6 בינואר 1952 עלה ההסכם לסדר יומה של הכנסת השנייה, ולאחר שלושה ימי דיון נערכה הצבעה במליאה. ההחלטה שהתקבלה הייתה לייפות את כוחה של הממשלה לנהל את המשא ומתן. ההחלטה התקבלה ברוב של 61 חברי כנסת מול 50 מתנגדים ו-6 נמנעים. 3 חברי כנסת נעדרו. בייפוי כוחה של הממשלה תמכו 45 חברי הכנסת של מפא"י ו-6 מתוך שמונת החברים בהפועל המזרחי. הקואליציה ככלל, ומפלגות מפא"י ו"הפועל המזרחי" בנפרד, נתנו לחברים ניצולי השואה חופש הצבעה, כדי לא להעמידם בדילמה מוסרית. חופש ההצבעה ניתן רק לאחר שהתברר לבן-גוריון שקיים רוב התומך בהחלטה. ב-7 בינואר 1952, במהלך הדיון בכנסת, קיימו מתנגדי ההסכם הפגנה גדולה, שהחלה בכיכר ציון בירושלים, וצעדה לבניין הכנסת (אז בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מהכיכר). יושב-ראש מפלגת חרות, חבר הכנסת מנחם בגין, שנאם בהפגנה, דיבר בחריפות רבה נגד הממשלה. לאחר דבריו של בגין החל ההמון לצעוד לעבר הכנסת. על הכנסת הופקדו שוטרים רבים שפרסו סביבה גדרות תיל והציבו ברחובות מחסומים רבים. חרף ניסיונות המשטרה לבלום את המפגינים באלות ובגז מדמיע, הגיעו המפגינים למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה. במהלך ההפגנה נפצעו כמאתיים אזרחים וכמאה וארבעים שוטרים. ח"כ חנן רובין נפגע מאבן בראשו ועוד מספר חברי כנסת שרסיסי החלונות המנופצים פגעו בהם. עיתון "הארץ" תיאר את רחבת הכנסת באותו היום כ"שדה קרב". בגין נשא נאום חריף מאוד בתוך המליאה, במהלכו כינה את בן-גוריון "פשיסט" ו"חוליגן" לקול ניפוץ השמשות ולמראה בהלתם של חברי הכנסת שהתרחקו מהחלונות ומהאבנים הניתכות מכל עבר.
חברי הכנסת
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
זרקורי במה
זרקורי במה (באנגלית: Stage Struck) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958 בבימויו של סידני לומט, עם סוזן סטרסברג, הנרי פונדה, כריסטופר פלאמר (בהופעה ראשונה בקולנוע) וג'ואן גרינווד בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרט Morning Glory משנת 1933 בו השתתפה קתרין הפבורן בתפקיד הראשי והמבוסס על מחזה בשם זה מאת זואי אקינס.
העלילה היא על בחורה צעירה שמגיעה לניו יורק ושואפת להיות שחקנית ולכבוש את בימות ברודוויי
תקציר העלילה
אווה לבלייס (סוזן סטרסברג) היא צעירה המגיעה לניו יורק מורמונט בתקווה לכבוש את במות ברודוויי. היא פונה למפיקים שונים ונדחית. לבסוף היא מחליטה לפנות ישירת למפיק לואיס איסטון (הנרי פונדה) למרות שאין לה כל הזמנה אליו.
לפני דלתו של המפיק היא מזהה את רוברט הדג'ס (הרברט מרשל), שחקן מבוגר, ותיק ומפורסם. היא מתחילה בשיחה איתו והוא מתרשם מהנחישות שלה להצליח. כאשר הדלת נפתחת היא נכנסת איתו והוא מציג אותה בפני איסטון והמחזאי הצעיר שלו, ג'ו שרידן, (כריסטופר פלאמר). ג'ו סיים לכתוב מחזה חדש ובו תפקיד לשחקנית הוותיקה ריטה ורנון (ג'ואן גרינווד) שהיא גם אחת מהמאהבות של איסטון. איסטון שולח אותה לאודישן באחד מהתיאטרונים והיא נכשלת בו.
ג'ו מאוהב בה ובהצגת הבכורה הוא נזמין אותה למסיבה בביתו של איסטון שם היא משתכרת ופוצחת במונולוג מתוך רומיאו ויוליה. איסטון מבחין בכישרונה ומתחיל להתאהב בה אך מחליט לנתק את הקשר אתה בגלל הבדלי הגילים וצורת חייו.
ג'ו כותב מחזה חדש אותו הוא גם מביים ובו יש לריטה תפקיד ראשי אך בחזרות מתברר לו שהיא אינה מתאימה וגם היא טוענת שהמחזה גרוע ומתפטרת. איסטון מחפש את אווה המופיעה בתיאטרון שוליים ומשכנע אותה לשחק בהצגה בהתראה קצרה. היא מהססת אבל לבסוף מסכימה וזוכה לתשואות נלהבות. היא הגיעה לשיא אותו קבעה לעצמה.
ריביאן R1T
ריביאן R1T (באנגלית: Rivian R1T) היא מכונית חשמלית קומפקטית, במרכב טנדר בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ריביאן משנת 2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של לוס אנג'לס בנובמבר 2018.
הריביאן R1T הוא הטנדר החשמלי הראשון בעולם, מבלבד שהוא גם הרכב הראשון של ריביאן, בעוד פורד F-150 לייטנינג, שברולט סילברדו EV וטסלה סייברטראק הם מתחריו הרשמיים, אך מיועדים לייצור משנת 2022 ה-R1T מיוצר כבר מספטמבר 2021.
היסטוריה
== מפרט טכני == היא כוללת ארבעה מנועים חשמליים, שניים אחוריים המספקים יחד 420 כ"ס ומומנט מרבי של 68.4 קג"מ ושניים קדמיים המספקים יחד 415 כ"ס ומומנט מרבי של 57 קג"מ, יחד ארבעת המנועים יוצרים הנעה כפולה עם הספק כולל של 835 כ"ס ומומנט מרבי כולל של 125.5 קג"מ. להערכת החברה התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת למעלה מ-3.0 שניות. בשלב הראשון משווקת ריביאן את הטנדר עם סוללת ליתיום-יון בקיבולת 135 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 505 ק"מ בתקן הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית. בהמשך השנה או בשנת 2022 תשווק ריביאן את הטנדר החשמלי של עם גרסה נוספת הכוללת את אותה מערכת הנעה אך עם סוללה בקיבולת 180 קוט"ש שתאפשר טווח נסיעה חשמלי של 640 ק"מ (נתון לא סופי).
טעינה מהירה של הדגם אפשרית עד להספק של 225 קילוואט, טעינה כזו מאפשרת הוספה של כ-225 ק"מ לטווח הנסיעה בזמן של 20 דקות.
הירי באוניברסיטת קאבול (2020)
ב-2 בנובמבר 2020, הסתערו שלושה מחבלים חמושים על קמפוס אוניברסיטת קאבול בעיר קאבול, אפגניסטן, הרגו 32 בני אדם ופצעו 50 אחרים. המתקפה החלה בערך בזמן שחברי הממשלה היו אמורים להגיע לקמפוס לפתיחת יריד ספרים איראני. שלושת החמושים נהרגו מאוחר יותר במהלך עימות עם כוחות הביטחון. המתקפה התרחשה בסביבות השעה 11:00 לפנות בוקר כשארגון המדינה האיסלאמית לקח אחריות לפיגוע.
המתקפה הגיעה לאחר חודשים של מתיחות גוברת בין ממשלת אפגניסטן, הטליבאן, ולוחמים המזוהים עם מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית.
רקע כללי
אוניברסיטת קאבול, הממוקמת ברובע השלישי של קאבול, היא אחד המוסדות הגדולים להשכלה גבוהה באפגניסטן עם 22,000 סטודנטים. האוניברסיטה הותקפה בעבר כאשר ביולי 2019 פצצה הרגה תשעה מחוץ לשערי האוניברסיטה. קצת יותר משבוע לפני הפיגוע בנובמבר באוניברסיטה, מחבל מתאבד הרג 30 במוסד חינוכי אחר בקאבול.
ביום הפיגוע אירחה האוניברסיטה יריד ספרים בינלאומי. כמה פקידי ממשלת אפגניסטן ושגריר איראן באפגניסטן היו צפויים להשתתף באירוע.
הפיגוע
ההתקפה החלה בבוקר 2 בנובמבר בסביבות השעה 11:00 בבוקר כשקבוצה של חמושים פוצצו מטען חבלה (ואולי מחבל מתאבד) בשער הכניסה לאוניברסיטה, שלאחריה הם נכנסו למתחם, הרגו עוברים ושבים מאוחר יותר ולקחו בערך 35 בני ערובה. סטודנטים רבים הצליחו להימלט תוך טיפוס מעל הגדרות המקיפות את האוניברסיטה ואילו אלה שנלכדו בבניינים נאלצו להסתתר במקום. חלק מהפצועים מהפיגוע פונו לבית החולים עלי עבד הסמוך.
משטרת קאבול והכוחות המיוחדים של צבא אפגניסטן הובהלו לאוניברסיטה והקימו מצור סביב המקום ולאחר מכן הם עסקו בניקוי בניין אחר בניין במהלך השעות הבאות, כשהשוטרים והחיילים עוברים מבניין לבניין. חיילים אמריקאים וכוחות מיוחדים נורווגיים שהיו מוצבים בעיר סייעו גם הם בארגון תגובה לפיגוע.
בעקבות הפיגוע דיווחה קבוצת המודיעין של SITE כי הסניף האזורי של המדינה האסלאמית - מחוז ח'וראסאן - נטל אחריות על ההרג. הטליבאן האפגני הכחיש את האחריות לפיגוע, אף שפקיד ממשל אפגני אחד ייחס זאת לטליבאן.
נפגעים
שלושים וחמישה בני אדם נהרגו ויותר מ-50 אחרים נפצעו. רוב הקורבנות היו סטודנטים באוניברסיטה, שכולם היו חלק ממתקן המינהל הציבורי. גורם עיתונאי מקומי אחד תיאר את מקרי המוות כשאפגניסטן "מאבדת את נעריה המוכשרים" מכיוון שלפי הדיווחים רבים מהקורבנות היו בין המצטיינים בכיתות שלהם.
תגובות
ההתקפה נידונה באופן נרחב הן בתקשורת לאומית והן הבינלאומית. דובר הנשיא אמר כי "טרוריסטים תוקפים מרכזים אקדמיים לאחר שהובסו בהלמנד". סגן הנשיא הראשון אמרוללה סאלח צייץ בטוויטר "יום אחד נתקן את כישלונות המודיעין שלנו. אבל הטליבאנים, בעלי בריתם השטניים הדומים בדלת הסמוכה, לא יוכלו לשטוף את מצפונם מהמתקפה המסריחה והלא מוצדקת הזו על אוניברסיטת קאבול." הנשיא לשעבר חאמיד כרזאי כינה זאת "פשע בלתי נסלח". סעד מוחסני מאתר TOLO News תיאר את המחבלים כ"חיות שהורגות את ילדינו". ממשלת אפגניסטן הכריזה יום אחרי המתקפה על יום אבל לאומי.
גם פקיסטן וגם הודו גינו את המתקפה  , וכך גם מדינות אחרות ואף האו"ם עצמו.
סטודנטים מהאוניברסיטה אמרו למחרת לעיתונות המקומית שההתקפה לא תרתיע אותם מלהמשיך בלימודיהם.
יחסי אוזבקיסטן–הודו
יחסי אוזבקיסטן–הודו הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן והודו. להודו יש שגרירות בטשקנט ואילו לאוזבקיסטן יש שגרירות בניו דלהי.
להודו הייתה אינטראקציה קרובה עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית בתקופות ברית המועצות. מנהיגי הודו ביקרו לעיתים קרובות בטשקנט ובמקומות אחרים. ראש ממשלת הודו, לאל בהאדור שסטרי נפטר בטשקנט ב-11 בינואר 1966 לאחר שחתם על הצהרת טשקנט עם פקיסטן.
באוגוסט 1991, כשהתרחשו האירועים שהובילו להתפרקות ברית המועצות, ביקר הנשיא אסלאם קרימוב, אז יו"ר הסובייט העליון של אוזבקיסטן, בהודו. אוזבקיסטן הפכה עצמאית ב-1 בספטמבר 1991.
היסטוריה
לשתי האומות יש קשרים היסטוריים רבים, שניהם בדרך המשי. באבור, מייסד האימפריה המוגולית ששלטה בהודו בין השנים 1526–1857, נולד באנדיג'אן באוזבקיסטן של ימינו.
ראש הממשלה הראשון של הודו, ג'ווארלל נהרו, ביקר בטשקנט ובסמרקנד במהלך ביקורו הממלכתי בברית המועצות בין התאריכים 7-23 ביוני 1955. הוא ביקר שוב בטשקנט במהלך ביקורו הממלכתי ב-6-12 בספטמבר 1961. טשקנט היה המיקום של פגישה היסטורית בינואר 1966 בין ראש ממשלת הודו לאל בהאדור שסטרי לנשיא פקיסטן מוחמד איוב חאן. ברית המועצות, המיוצגת על ידי ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין שימשה כמנחים. ועידת טשקנט, בלחץ האו"ם, האמריקני והסובייטי, אילצה את הודו למסור את האזור הכבוש בפקיסטן ואת קו הפסקת האש ב-1949 בקשמיר והביא לסיום מלחמת הודו-פקיסטן בשנת 1965. ראש הממשלה שסטרי נפטר בטשקנט, בשעה 2 לפנות בוקר ביום לאחר החתימה על הצהרת טשקנט, על פי הדיווחים בגלל התקף לב, אך אנשים טוענים לקשירת קשר מאחורי המוות. הוא היה ראש ממשלת הודו הראשון שמת בחו"ל.
אוזבקיסטן הכריזה על עצמאותה ב-1 בספטמבר 1991. הקונסוליה הכללית של הודו בטשקנט נפתחה ב־7 באפריל 1987. היא שודרגה לשגרירות ב־18 במרץ 1992.
יחסים פוליטיים
התקופה שלאחר מכן התאפיינה בחילופים תכופים ברמה גבוהה. ראש ממשלת הודו ביקר באוזבקיסטן בשנת 1993 וראש הממשלה ד"ר מאנמוהאן סינג ב-25-26 באפריל 2006. הנשיא קרימוב ערך ביקורי מדינה בהודו בשנים 1994, 2000, 2005 ובמאי 2011.
שר המדינה לענייני חוץ שרי מ.ג' אכבר ביקר באוזבקיסטן בין התאריכים 30 באוקטובר ל-1 בנובמבר כשליח מיוחד של ראש הממשלה להביע תנחומים ולהוקיר כבוד בקברו של הנשיא אסלאם קרימוב בסמרקנד.
ב-9 ביוני 2017 הודו הפכה לחברה בארגון לשיתוף פעולה בשנחאי, שאוזבקיסטן היא חברה מייסדת בו. המטה האזורי למלחמה בטרור של ארגון שיתוף הפעולה בשנחאי (SCO-RATS) נמצא במטה מטשקנט. ב-15 ביוני 2017 הונף דגל הודו במטה SCO-RATS בטשקנט. הודו השתתפה באופן פעיל באירועי SCO ו-SCO-RATS באוזבקיסטן ובמדינות SCO אחרות.
משלחת רב-מגזרית רמת דרג בהובלת מר עבדולזיז קמילוב, שר החוץ של אוזבקיסטן ביקרה בהודו בין התאריכים 21-23 באוגוסט 2017. המשלחת כללה את ח.ה. מר אליור גנייב, שר סחר חוץ ובכירים ממספר משרדים ועמותות בענף המדינה. שר החוץ קמילוב קרא לסגן נשיא הודו. הוא נפגש גם עם השר לענייני חוץ סמט. סושמה סווארג ', היועץ לביטחון לאומי שרי א.ק. דובל, שר המדינה למסחר ותעשייה (חיוב העצמאות), גב' נירמלה סיטרמן, שרת המדינה לענייני חוץ שרי מ.ג' אכבר, מלבד התקשרויות אחרות. במהלך ביקור המשלחת נערך ב 22 באוגוסט 2017 פורום עסקי אוזבקיסטן–הודו. בפורום נחתמו עשרים ושניים חוזים בשווי של יותר מ-80 מיליון דולר ו-20 הסכמי השקעה בשווי של למעלה מ-70 מיליון דולר. המשלחת ביקרה במוזיאון הלאומי בדלהי וראתה את הגלריה המיוחדת המוקדשת למרכז אסיה. הושג הסכם על העברת עותקי כתב היד "דיוואן-אי-באבור" לאוזבקיסטן.
יחסים כלכליים
יחסי הסחר בין הודו לאוזבקיסטן כפופים להסכם על סחר ושיתוף פעולה כלכלי, שנחתם במאי 1993, המכיל מאפיינים של הסכמי סחר, כגון טיפול הדדי ב-MFN וכו'. הודו ואוזבקיסטן חתמו גם על הסכם על הימנעות מכפל. מיסוי בשנת 1993 ועוד בגין קידום והגנה על השקעות דו צדדיות (BIPPA) במאי 1999. הודו הציעה לסיים את ה-BIPPA ולחתום על חוזה השקעות דו צדדי חדש (BIT) שנמצא בבדיקה.
המנגנון הדו-צדדי של מעורבות ביחסי סחר וכלכלה מעוגן על ידי הוועדה הבין-ממשלתית הודו-אוזבקיסטן (IGC) בנושא שיתוף פעולה עם סחר, כלכלה, מדע וטכנולוגיה ברמת השרים וקבוצות עבודה משותפות (JWG) הספציפיות למגזר ברמה הרשמית. ה-IGC ה-11 התקיים בטשקנט באוגוסט 2018. החקירה של ה-IGC ה-12 בשנת 2019 בניו דלהי נבחנת.
סחר דו צדדי
הייצוא העיקרי של הודו הוא מוצרי תרופות, ציוד מכני, חלקי רכב, שירות, מכשירים אופטיים וציוד.
הייצוא העיקרי של אוזבקיסטן הוא מוצרי פירות וירקות, שירות, דשנים, מוצרי מיץ, תמציות וחומרי סיכה.
המתחרים העיקריים של מוצרי צריכה הודים בשוק האוזבקי הם סין, טורקיה, רוסיה, מדינות חבר העמים האחרות, איראן וכו'.
משלחות עסקיות: משלחות רשמיות ועסקיות משני הצדדים מבקרות באופן קבוע כדי לשפר את המעורבות הכלכלית ולהשתתף בתערוכות / ירידים כדי לבחון הזדמנויות עסקיות משני הצדדים כדי להגביר את הסחר הדו-צדדי.
השקעות הודיות בולטות
כרגע אין שום השקעה גדולה מהודו, על פי הנתונים האוזבקים, 161 חברות עם הון הודי עובדות באוזבקיסטן, 65 עם השקעה של 100%.
פזורה הודית באוזבקיסטן
ישנם כ-200 אזרחים הודים החיים באוזבקיסטן על בסיס ארוך טווח, בעיקר בטשקנט. הקהילה היא תערובת קוסמופוליטית מכל חלקי הודו, ונהנית מתדמית חיובית. הרוב מחזיקים בעסק משלהם / ממלאים תפקידים בכירים בחברות רב לאומיות ובעסקי התרופות והאירוח. מכיוון שיש ביקוש רב לרופאים הודים, לאחרונה הצטרפו מספר רופאים לבתי חולים מקומיים. נכון לעכשיו, סך הכל 30 רופאים ואחיות הודים מועסקים בבתי חולים אוזבקים. יש כמה מורים באוניברסיטה ובבית ספר. עובדים מיומנים הודים, כיום כמאה עובדים, עובדים גם באוזבקיסטן בעיקר בתחום הנפט והגז.
סולומון, מלך אימרתי
קיימים שני מלכים בשם סולומון שמלכו בממלכת אימרתי (ממלכה היסטורית בשטח גאורגיה):
ברייסון
ברייסון (באנגלית: Bryson) הוא שם משפחה.
קרדיט (יצירה)
קרדיט (מאנגלית: Credit; האקדמיה ללשון העברית הציעה את המילה מִזְכֶּה כחלופה, אך השימוש בה אינו נפוץ) ליוצר הוא ציון שמו בעת אזכור של מידע, רעיון או ניסוח שיצר, על מנת לייחס את היצירה ליוצר ולא למי שמאזכר אותה. לעיתים אדם מעדיף שלא לקבל קרדיט על רעיון, ומציין זאת במפורש.
סוגים
ביצירה מקורית, כגון סרט קולנוע, ספר, תקליטור וכדומה, ניתנת רשימה של השותפים ליצירתה. בסרט קולנוע, למשל, מצוינים כל השחקנים (לעיתים למעט ניצבים, שתרומתם פחות משמעותית ומספרם רב), וכל העוסקים ביצירת הסרט, ברשימה המופיעה בסופו. מרבית העיתונים נותנים קרדיט לעיתונאי על כל ידיעה או מאמר שמסר לפרסום (יוצא דופן בולט הוא השבועון האקונומיסט, שמרבית תוכנו מתפרסם ללא קרדיט), ושמו של העיתונאי מתנוסס בראש הכתבה. שותפים נוספים ליצירת הכתבה, כגון עורך שיזם את כתיבתה, עורך לשוני שסגנן אותה ואחרים, אינם מקבלים קרדיט לכתבה הספציפית, אך לעיתים הם מוזכרים באזור קרדיטים כללי בעיתון. לעיתים במאי קולנוע מסרב לקבל קרדיט על סרט שביים, למשל בעקבות חילוקי דעות עם המפיק. במשך תקופה מסוימת נהוג היה לתת את הקרדיט על הבימוי במקרה זה לאלן סמית'י. גם ברישיונות של תוכנה חופשית או תוכן חופשי, כגון GNU FDL, המאפשרים העתקה חופשית של הקוד או המסמך, נדרש מתן קרדיט ליוצרים.
בעת ציטוט של יצירה יש לציין את מקור הציטוט. גם בעת הצגה של רעיון מקורי בדרך של ציטוט ישיר יש לציין את מקורו. עיקרון זה הוא עיקרון קדום, כפי שאמר רבי אלעזר בשם רבי חנינא "כל האומר דבר בשם אומרו, מביא גאולה לעולם" (מגילה טו, א). חובה למתן קרדיט מוטלת בחוק בעת ציטוט של יצירה המוגנת בזכויות יוצרים. גם כאשר אין חובה כזו מכוח חוק, נהוג לעשות כך. שימוש ברעיון בלי מתן קרדיט ליוצרו נחשב לעיתים לפלגיאט. קרדיט נועד לתת ליוצר את הכבוד המגיע לו. מתן קרדיט למאמר אקדמי הוא יותר מאשר כבוד - בין הקריטריונים למדידת חשיבותו של מאמר אקדמי נמצא גם מספר ההתייחסויות אליו במאמרים אחרים (citation index).
זכות יוצרים וזכות מוסרית
חוקי זכויות יוצרים עוסקים בזכות על יצירה. הזכות הבסיסית ביצירה היא זכות יוצרים, שהיא סוג של זכות קניין, המקנה לבעליה שליטה מלאה ביצירה, וניתנת להעברה מהיוצר לאדם אחר, כגון מו"ל או מזמין של היצירה. גם כאשר זכות היוצרים ביצירה אינה בידי היוצר, עוסק החוק בזכותו לקרדיט, זכות הקרויה "זכות מוסרית".
איתן גינת
איתן גינת (14 בפברואר 1920 - 14 באוקטובר 2011) היה ממנהיגי הציונות בצרפת ובבלגיה וממנהיגי הצבא היהודי בתקופת השואה בצרפת. הבריח אלפי יהודים מצרפת לספרד ולשווייץ ובכך הצילם. מפורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות ומראשוני חיל המדע (חמ"ד) בצה"ל.
קרדיט (יצירה)
זכות יוצרים וזכות מוסרית
בישראל נכנס לתוקף במאי 2008 חוק זכויות יוצרים חדש, המחליף את החוק שהיה בתוקף מתחילת תקופת המנדט. שני החוקים עוסקים בזכות יוצרים.
איתן גינת
ביוגרפיה
גינת נולד בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ז'ינייבסקי (גרמנית: Otto Giniewski), בן בכור לשרה (לבית קסלר) ויוסף ז'ינייבסקי, במשפחה יהודית. אחיו הצעיר, פול ז'ינייבסקי, היה לימים סופר, פובליציסט והיסטוריון ידוע בזכות עצמו.
קרדיט (יצירה)
זכות יוצרים וזכות מוסרית
בחוק הישן נקבע: "מחבר זכאי ששמו ייקרא על יצירתו בהיקף ובמידה המקובלים" (סעיף א(1) לפקודת זכות יוצרים, 1924).
איתן גינת
ביוגרפיה
גינת היה פעיל בתנועת "מכבי הצעיר" ואף שיחק בקבוצת "הכח וינה". ביולי 1935 ברחה המשפחה לבלגיה מאימת הנאצים באוסטריה, וגינת המשיך את לימודיו בבריסל. ב-1938 החל ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובמקביל המשיך בפעילות פוליטית ציונית ונבחר לנשיא ארגון הסטודנטים הציוני JEW (Jeunesse Estudiantine Sionist).
קרדיט (יצירה)
זכות יוצרים וזכות מוסרית
בפרק ז' לחוק החדש הוגדרה הזכות המוסרית של היוצר ביתר הרחבה:
איתן גינת
במלחמת העולם השנייה
במאי 1940, עם הכיבוש הנאצי של בלגיה, נאסר גינת למשך כשנתיים, אך הוא שוחרר ביולי 1942 וחזר ללימודיו באוניברסיטת מונפלייה, ובמקביל הקים את "גדוד מונפלייה" היהודי-ציוני, כחלק מהתנועה היהודית ציונית של צעירי צרפת, MJS (Mouvement de la Jeunesse Sioniste) – תנועת גג לאומית יהודית מחתרתית, שאליה הצטרפו חברי כל הארגונים הציוניים במטרה להתייעל בעבודות ההצלה וההתנגדות, שבהן ראו את ייעודם באותה שעה. חברי התנועה הקדישו את עצמם להצלת יהודים, מבוגרים וילדים כאחד. שלוחות של התנועה פעלו בכל רחבי צרפת כדי להגן על היהודים מפני פעולותיה האנטישמיות של ממשלת וישי, להסתיר יהודים, לספק להם ניירות מזויפים ולהבריחם לשווייץ ולספרד. חברי התנועה גם השתתפו בלחימה נגד הגרמנים.
קרדיט (יצירה)
זכות יוצרים וזכות מוסרית
חידוש משמעותי של החוק משנת 2007 הוא הכפפת הזכות המוסרית לסייג של סבירות. סעיף 50(ב) קובע ש"... עשיית פעולה ביצירה הפוגעת בזכות המוסרית האמורה בסעיף 46(2) אינה מהווה הפרה של הזכות האמורה, אם הפעולה הייתה סבירה בנסיבות העניין". סעיף 50(ג) מונה שיקולים שעל בית המשפט להתחשב בהם בעת קביעת הסבירות של הפעלת הזכות המוסרית. משמעות הסייג תיקבע בבתי המשפט.
איתן גינת
במלחמת העולם השנייה
בנובמבר 1942 עבר גינת ממונפלייה לגְרֶנוֹבְּל והקים את "גדוד גרנובל" של ה-MJS, תוך שהוא ממשיך במקביל את לימודי הכימיה באוניברסיטת מונפלייה. מעבדת הכימיה שלו עברה לגרנובל ושימשה מעתה כמטה הארגון החדש שלו. במעבדה זו גם זויפו התעודות הרשמיות, ששימשו להצלת אלפי יהודים צרפתים. דגימה מפעילותו של גינת מתוארת על ידי הרב שמואל רנה קפל, ממנהיגי ה-MJS, המספר כיצד לקח אותו טוטו יום אחד אל המזכיר של מושל גרנובל, שמסתבר שהיה אוהד של ה"רזיסטנס" וזה חתם על תעודות מעבר ל-800 משפחות יהודיות. בתקופה זו הצטרף לגדוד גרנובל גם אחיו הצעיר של גינת, פול, שהגיע לשם מבריסל, ואז גם הכיר גינת את אשתו לילי סיטנר, שהייתה קשרית בגדוד גרנובל.
גינת המשיך בפעילות זו, תחת השם המחתרתי "טוטו", במשך קצת יותר משנה, עד ינואר 1944, אז החלו הנאצים לחשוד בו, והוא נאלץ להעביר את ראשות הארגון ליורשו, ג'ורג' שנק ולעזוב את גרנובל.
בנובמבר 1944 קיבל גינת תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת מונפלייה. במרץ 1945, בוועידת ה-MJS בפריז המשוחררת מהשלטון הנאצי, הוא נבחר למזכיר הכללי של הארגון, אך זמן קצר אחר כך נאלץ להתפטר מסיבות פוליטיות.
בארץ ישראל
ביולי 1945 עלה גינת לארץ ישראל עם אשתו וביתו יהודית בספינה "מַטַרוֹאה" במסגרת קבוצה מעורבת של עולים לגליים ובלתי-לגליים. בין העולים עִמו היה מי שיהיה כעבור שנים הרב הראשי לישראל, הרב ישראל מאיר לאו. בנאפולי עלה לאונייה גם הילד סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, סופר ומנכ"ל משרד המדע.
שנים רבות היה נשיא ארגון ותיקי "הרזיסטנס היהודי". נפטר ב-14 באוקטובר 2011 בביתו שבבני דרור.
תוכנית אלון
תוכנית אַלוֹן הייתה תוכנית מדינית שהציעה שהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים יחולקו בין ישראל לבין ישות אוטונומית בשליטת תושבי השטחים הפלסטינים או בקונפדרציה עם ממלכת ירדן. התוכנית הוגשה בשנת 1967 על ידי יגאל אלון, שר העבודה, לראש הממשלה לוי אשכול. התוכנית לא התקבלה באופן רשמי, אך הייתה לה השפעה מרכזית על מדיניות ההתיישבות הישראלית ביהודה, שומרון וחבל עזה של ממשלות המערך והעבודה, עד עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977.
תוכנית אלון הוגשה לממשלה ב-26 ביולי 1967, כחודש לאחר מלחמת ששת הימים, תחת הכותרת "עתיד השטחים המשוחררים בארץ-ישראל המערבית ודרכי הטיפול בבעיית הפליטים הערביים". אלון הציע לממשלה לנקוט מדיניות מיידית, שתפזר את הערפל בנוגע לגבולות המדינה לאחר מלחמת ששת הימים.
הגבולות
רובם המוחלט של שטחי יהודה ושומרון, חבל עזה וסיני יינתן לתושבים הערבים של האזור. לישראל יסופחו בקעת הירדן וחלקם המזרחי של הרי יהודה ושומרון, שהיו מיושבים בדלילות. הגבול יגיע עד חברון. בנוסף, ישראל תשמור ברשותה אזורים נוספים בעלי חשיבות ביטחונית, כגון ההרים שסביב פרוזדור ירושלים (אזור גוש עציון, הרי בנימין ומזרח ירושלים), דרום רצועת עזה וחלקים מסיני.
תוכנית אלון הציעה לאפשר לתושבי השטחים המשוחררים לבחור אם לכונן ישות עצמאית או להצטרף מחדש לירדן. הכרה זו בסמכותם של תושבי השטחים ובצורך לשתף אותם בהחלטות המשמעותיות לגביהם הייתה חריגה ביחס אל התושבים בימים ההם ובמשך שנים רבות לאחר מכן.
מטרות התוכנית
ליגאל אלון היו מספר מטרות מרכזיות מבחינה מדינית, דמוגרפית, ביטחונית ומוסרית בהגשת תוכניתו:
יישום התוכנית
תוכנית אלון לא התקבלה רשמית על ידי ממשלת אשכול ולא על ידי הממשלות שקמו אחריה. נערכו עליה דיונים, אך היא לא עמדה מעולם להצבעה בממשלה. התוכנית לא הייתה מקובלת על חלק ממנהיגי המערך, בראשם גולדה מאיר, או שתמכו בה במעומעם ולא תמיד בפומבי (למעט אבא אבן). אם כי ב-9 באוגוסט 1972, אמרה ראש הממשלה מאיר בריאיון למעריב: "לא אכפת לי אם תקראו לזה תוכנית אלון, אבל הפרינציפ בשבילי הוא זה – גבולות עם מה שפחות ערבים.". חלק ממפלגות הקואליציה באותה עת, ובראשן המפד"ל וגח"ל, התנגדו לה נחרצות בהיותן תומכות בארץ ישראל השלמה. שר הביטחון משה דיין לא אימץ את התוכנית וטען שהזמן משחק לטובת ישראל ושהוא מחכה להצעה של הערבים. דיין הציע תוכנית אלטרנטיבית, שעיקרה התיישבות בגב ההר, במטרה לבתר את הרציפות הטריטוריאלית של היישובים הערבים בשטחים. גם מדינות ערב וראשי הפלסטינים לא תמכו בתוכנית: חוסיין, מלכה של ירדן, שאף לספח את הגדה המערבית כולה לממלכתו, ואילו אש"ף שאף לפלסטין גדולה שלא תהיה קשורה לירדן. עם זאת, המלך חוסיין המשיך לשמור על קשר רציף עם ממשלת ישראל בכלל ועם אלון בפרט, מתוך הבנה שאף על פי שבמישור הגלוי עליו להצהיר אמונים לעקרון הערבי של נסיגה מלאה ושל 'אף שעל', בפועל ייתכן תהליך מדיני המבוסס על עקרון השלבים, במסגרתו יוכל לשוב לשליטה חלקית בגדה המערבית על פי מתווה תוכנית אלון. מיד לאחר אירועי 'ספטמבר השחור' יזמו המלך חוסיין ויגאל אלון מהלך מדיני שזו הייתה מטרתו, לפי פרסומים בירדן הם נפגשו בתחילת 1971 כדי לדון בתוכנית שלום. ב-15 במרץ 1972, הציג המלך חוסיין את תוכנית הפדרציה תוכנית הקמת ישות פלסטינית עצמאית בגדה המערבית, שתהיה בפדרציה עם ירדן "ממלכה ערבית מאוחדת". ב-24 במרץ 1972 הודיע אלון שלדעתו אין לישראל סיבה להתנגד לתוכנית הפדרציה, אך יש לקבוע עובדות בשטח, ולהשלים את תפרוסת היישובים על פי תוכניתו.
תוכנית אלון ומסמך גלילי, שאושר ב־3 בספטמבר 1973 במזכירות מפלגת העבודה ועיגן במצע המפלגה, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, את הלגיטימיות של מפעל ההתנחלויות (שהתממש באותם הימים) בפתחת רפיח, רמת הגולן, בקעת הירדן והרכסים מעליה בהתאם לתוכנית אלון, היו למעשה בסיס למדיניות ההתיישבות של ממשלות ישראל בראשות 'המערך'. בין 1967 ל-1977 עלו על הקרקע 76 יישובים שענו לשני הפרמטרים של תוכנית אלון: נחיצות ביטחונית והעדר בעיה דמוגרפית. במילים אחרות, ממשלות המערך פעלו על פי העיקרון שהיישובים המוקמים בסיני, בהרי יהודה ובבקעה יוקמו בשטחים שיועדו לסיפוח בתוכנית אלון. אלון עצמו תמך בהקמת היישובים הללו. לאורך קו הגבול ששורטט בתוכנית אלון נסלל כביש אלון.
בעקבות הסכם השלום עם מצרים נסוגה ישראל מחצי האי סיני לקווי ה-4 ביוני 1967. אלון עצמו נמנע בהצבעה על ההסכם בכנסת, מפני שלא עלתה בקנה אחד עם המטרות האסטרטגיות שבהן דגל, אף על פי שהצהיר שטוב שההסכם נחתם.