cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וחטנג צ'בוקיאני
ביוגרפיה
ב-16 בנובמבר 1930 הופיע בתפקיד הנסיך זיגפריד בהצגת הבלט "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי; הופעתו בתפקיד בַּזיל בהצגה "דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס זיכתה אותו בהערכה רבה בקרב חובבי מחול ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1936 ביים צ'בוקיאני ככוריאוגרף את הצגת הבלט "עלם שמש" מאת אנדריה בלנצ'יוודזה, שהועלתה בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (הצגת הבלט הגאורגית הראשונה); בשנת 1938 צ'בוקיאני ביים הצגה זו גם בלנינגרד - עבור להקת בלט קירוב, שבה רקד. בשנת 1939 צ'בוקיאני ביים בלנינגרד את הצגת הבלט "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין - לפי המחזה "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה.
בשנת 1941, עקב המתקפה הגרמנית על ברית המועצות, תיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד פונה לעיר פרם; צ'בוקיאני חזר לגאורגיה והשתלב בתיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי כרקדן ראשי וככוריאוגרף; במהלך פעילותו המחודשת בטביליסי, הוא הופיע כרקדן בשמונה הצגות בלט וביים 27 הצגות ככוריאוגרף.
בין השאר, צ'בוקיאני שימש ככוריאוגרף וכרקדן בהצגות הבלט "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין (1948) ו"אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני - לפי מחזהו של ויליאם שייקספיר (1957); בין הצגות הבלט שביים בטביליסי: "דון קישוט" מאת לודוויג מינקוס, "אימזרלדה" מאת צ'זרה פוני (לפי הרומן "הגיבן מנוטרדם" מאת ויקטור הוגו - 1944), "אגם הברבורים" מאת פיוטר צ'ייקובסקי (1945).
מלבד מסע ההופעות בארצות הברית בשנת 1933 (יחד עם ט' וייצ'סלובה), צ'בוקיאני ערך מופעים נוספים מחוץ לברית המועצות: פעמיים נוספות לארצות הברית (1934 ו-1964), באיטליה (1934), באיראן (1942), בארצות אמריקה הלטינית (1958), באוסטריה (1958) ועוד.
בשנת 1955 ביים צ'בוקיאני ככוריאוגרף את הצגת הבלט "לאורנסיה" מאת אלכסנדר קריין בהפקת תיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד; בשנת 1956 הוא ביים הצגה זו גם בהפקת תיאטרון בולשוי במוסקבה; במרץ 1958 צ'בוקיאני הופיע על בימת אותו תיאטרון בתפקיד הראשי בהצגת הבלט שביים בעצמו - "אותלו" מאת אַלֵכּסי מַצַ'ווַריאני (לפי מחזהו של שייקספיר) בהפקת תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (ההצגה הועלתה במסגרת אירועי עשור [עשרת ימי] התרבות הגאורגית בבירת ברית המועצות); בשנת 1960 צ'בוקיאני ביים הצגה זו (לפי המוזיקה של מצ'ווריאני) גם בהפקה של תיאטרון הבלט והאופרה של לנינגרד.
צ'בוקיאני הפסיק להופיע כרקדן בלט בשנת 1968 (בגיל 58).
צ'בוקיאני זכה בחייו בפרסים ובתארים הבאים: אות כבוד של ברית המועצות (1937), פעיל אמנות נכבד של רוסיה הסובייטית (1939, עיטור הדגל האדום של העמל (1939), אמן נכבד של רוסיה הסובייטית (1940, אמן העם של גאורגיה הסובייטית (1941), שני פרסי סטלין מדרגה ראשונה (1941 ו-1948), ארבעה עיטורי לנין (1946, 1950, 1958 ו-1990), אמן העם של ברית המועצות (1950), פרס סטלין מדרגה שנייה (1951), פרס לנין (1958) וגיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות (1990).
אגודת הקוסמים
"אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל" היא עמותה המוקדשת לפיתוח אמנויות האשליה בישראל.
על פי תקנון האגודה, מטרותיה הן: העלאת רמת אמנות הקסמים, עידוד היצירה המקורית בתחומי אמנות הקסמים, החלפת ידע בין החברים, קיום פעילויות מקצועיות וחברתיות, בהן מפגשים תקופתיים ושנתיים, השתלמויות וסדנאות וכן ניהול הספרייה המקצועית של התחום בישראל.
היסטוריה
ב-1970 נוסדה חנות הקסמים הראשונה בישראל, "מערת הקסמים", על ידי משה טייב. מטרתה הייתה להנגיש את אמנות הקסמים לציבור ולקדם את אמנות בעזרת העסק. סביבה נוצרה קהילה שלימים התגבשה למועדון חברים בשם "מועדון הקוסמים", אותו ניהלו משה טייב, רוני שכנאי, ואיתן איילון. המועדון שהתגבש סביב "מערת הקסמים" עודד את הפריה ההדדית בין קוסמים והיווה מקום מפגש שבו יכלו קוסמים ללמוד, לפרוח, להתפתח ולהחליף בינם לבין עצמם סודות מקצועיים.
באפריל 1980 "מועדון הקוסמים" הוכר לראשונה על ידי FISM – הפדרציה הבינלאומית של אגודות הקוסמים. על מנת לחגוג זאת הופק פסטיבל הקוסמים הראשון בישראל, הוא התקיים בהיכל התרבות והמנחה היה דודו טופז. המפקידים של הפסטיבל היו חברי ההנהלה של מועדון הקוסמים, איילון, שכנאי וטייב. הפסטיבל חולל סערה בתקשורת והביא לראשונה הכרה משמעותית לתחום בארץ. מאז אירועים של האגודה זוכים לסיקור בתקשורת הקונבנציונלית.
ב-5 באפריל 1981 התקיים הכנס הראשון של האגודה במלון דיפלומט, שבו נבחר הנשיא הראשון – רוני שכנאי, סגן הנשיא אלירון טובי ויו"ר האגודה יוסי נטקוביץ'. בערב זה נחתמה מגילת היסוד של האגודה. במעמד זה התחייבה הנהלת האגודה לקדם את אמנות הקסמים הישראלית בישראל ומחוצה לה ולטפח את דור העתיד על ידי הקמת "השלוחה הצעירה" של האגודה.
ב-1982 עברו מערת הקסמים והמועדון לראשותו של אברהם אנגלשטיין, ויחד חברו חזרה ל"אגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל", מתוך האמונה שיחד אפשר להגיע רחוק יותר.
בשנות האלפיים
האגודה פועלת להפקת כנסים והבאת אומני קסמים מכל העולם, ושמה לעצמה להמשיך לפתח את האומנות תוך דגש על פעילויות חברתיות והתנדבותיות.
האגודה עובדת בשיתוף עם אמ"י, וכל שנה מעמידה מועמדים מטעמה לפרס מפעל חיים בקטגוריית קסמים בטקס פרסי אמ"י.
בשנת 2021 שינתה את שמה באופן רשמי ל"אגודת הקוסמים ואמני החושים", אך בעל פה ומטעמי נוחות והרגל עדיין נקראת בשמה המקורי.
הנשיא הגדול
בעקבות פעילותו לאורך השנים באגודת הקוסמים, רוני נבחר לתואר הכבוד של נשיא כבוד וה"נשיא הגדול" של אגודת הקוסמים. רוני נולד בישראל ויצא ללמוד כלכלה באנגליה, שם למד את אומנות הקוסמים ואת הסגנון האירופאי שהיה זר לישראל. כאשר חזר לישראל הצטרף למשה טייב ב"מועדון הקסמים". רוני הופיע תחת שם הבמה, רונאלדו, הביא את הסגנון הקלאסי לקוסמים הצעירים. הוא גידל וחינך בישראל דור חדש של קוסמים. ביתו של רוני, היה מקום מפגש לקוסמים, מקום שבו יכלו ללמוד טכניקות, לגבש סגנון אישי, לבנות רוטינות ומופעים, לשלב מוזיקה במופעי הקסמים ועוד. בספטמבר 2017 הלך לעולמו בביתו באנגליה. בישראל התקיים אירוע גדול לזכרו בכיכובם של תלמידיו לאורך השנים בהנחיית תלמידו, ליאור מנור.
קוסמים מפורסמים
מתוך אגודת הקוסמים, והשלוחה הצעירה של האגודה, צמחו קוסמים מוכרים בישראל, כמו: חזי דין, ליאור סושרד, נמרוד הראל, אמיר לוסטיג, רן גפנר, איתי פינקי, ליאור מנור, גידי ליבנה,  שימי אטיאס ועוד.
מטרות האגודה
על פי התקנון הרשמי של אגודת הקוסמים, מטרותיה העיקריות של האגודה הן:
אתיקה מקצועית
על פי תקנון האגודה:
שמואל שלוסברג
קורות חיים
ב-1928 סיים לימודי רפואה בברלין, ובשנים 1928–1934 השתלם שם במחלקות למחלות הפנימיות בבתי החולים "מואביט" ו"נויקלן". השתתף בפעילות ציונית ובאוקטובר 1934 עלה ארצה. תחילה עבד בחברת האשלג בדרום ים המלח ואחרי כן, כרופא המוסד, בבית ההבראה "החלמה" ברמת גן וכן בקופות החולים בראשון לציון, ברחובות ובחדרה, בעמק זבולון ובעמק יזרעאל המערבי. בתוך כך השתקע בחיפה ומילא בה תפקידים ציבוריים שונים. היה חבר בוועד ההסתדרות הרפואית בחיפה, ולימים כיהן כסגן יו"ר שלה. היה פעיל בהגנה, יו"ר הוועדה הסניטרית של ועד שכונת הדר הכרמל, יו"ר הוועדה הרפואית של לשכת הגיוס בחיפה ומן הפעילים המרכזיים בליגה למלחמה בשחפת.
שלוסברג נפטר ב-1959 ונקבר בבית עלמין חוף הכרמל.
ב-1985 נקרא על שמו רחוב בשכונת "שער העלייה" בחיפה.
אברהם אלחדד
הרב אברהם אלחדד (ג' באלול תש"א, 26 באוגוסט 1941 – י"ח בכסלו תשפ"ב, 22 בנובמבר 2021) שימש כראש מוסדות "אוצר התורה" במשך 50 שנה בעיר סרסל הסמוכה לפריז שבצרפת.
קורות חייו
נולד בעיר פאס שבמרוקו לאביו רבי יהודה ואימו ג'מילא אלחדד, בבחרותו למד בישיבת עץ חיים בעיר טנג'יר.
בשנת 1964 מונה לנהל את הישיבה התיכונית שבעיר טנג'יר.
בשנת 1965 נישא למדלן ויצמן, נצר למשפחת החיד"א, יחד קבעו את מגוריהם בעיר טנג'יר.
בשנת 1969 נקרא לעקור את מושבו לעיר סרסל הסמוכה לפריז שבצרפת שם ייסד את תלמוד התורה "תורת אמת" תחת רשת החינוך "אוצר התורה", במשך השנים הקים בעיר סרסל תיכון לבנות, וכן גני ילדים ומתיבתא, בהם חונכו אלפי תלמידים ברבות השנים.
הרב אברהם אלחדד היה פעיל גדול בקרב הקהילה לקרב את יהודי העיר לתורה ומצוות, ופעל רבות כדי שיהודי הקהילה ישלחו את ילדיהם לחינוך יהודי דבר שלא היה מוכר באותם ימים, כמו כן פעל להקים מבני דת, בתי כנסיות, מקוואות, ושיעורי תורה.
בשל מעמדו היה מקורב מאוד לאנשי ממשל רבים במדינת צרפת.
בשנת 2019 לאחר פעילות של 50 שנה בעיר סרסל עלה לישראל וקבע את מושבו בשכונת בית וגן בעיר ירושלים.
בנובמבר 2021 קיבל את מדליית "אביר החינוך" מממשלת צרפת על פועלו למען החינוך בעיר סרסל.
פטירתו
בנובמבר 2021 נסע הרב אלחדד למרוקו להשתטח על קברי הוריו, בדרכו חזרה אל הארץ נפל ונפצע, לאחר אשפוז בבית חולים מקומי בעיר טנג'יר במשך שבוע ימים (ביום י"ח כסלו תשפ"ב, 22 בנובמבר 2021) נפטר.
מלך מרוקו מוחמד השישי פעל לסייע למאמצי הצוות הרפואי לרפואתו ושלח את טובי הרופאים וציוד רפואי לבית החולים בו אושפז, כמו כן סייע בהטסת גופתו לקבורה בארץ ונידב לכך את מטוסו הפרטי.
רבותיו
הרב אלחדד היה מגדולי תלמידיו של ראש ישיבת עץ חיים הרב זושא וולטנער, וכן של הרב יששכר מאיר ראש ישיבת הנגב, וכן של הרב משה שלאס המכונה "החפץ חיים הקטן".
משפחתו
לרב אלחדד ולרעיתו ישנם בת אחת וארבעה בנים.
ביניהם הרב אריה יהודה אלחדד ראש ישיבת תורה ודעת בבני ברק (חתנו של הרב צבי פדידה), והרב שלמה אלחדד יו"ר ארגון דרשו בצרפת.
ספריו
שנה קודם פטירתו בשנת 2020 הוציא הרב אלחדד את סדרת הספרים "זכר חסדו" על התורה והמועדים המונה חמישה כרכים.
Rising Sun
Rising Sun הוא האלבום השני של להקת הבנים הקוריאנית TVXQ.
האלבום יצא ב-12 בספטמבר 2005, ומכר כ-293,094 עותקים, מה שהביא לו את התואר האלבום הרביעי הנמכר ביותר בשנת 2005.
הישגים
שנת 2007 בקוריאה צוינה כשנת "בצורת" במוזיקה עקב מכירות מועטות, אך האלבום הגיע לדירוג 100 האלבומים המצליחים בקוריאה לשנת 2007, למרות יציאתו ב-2005, וזכה לתואר האלבום ה"ישן" הכי נמכר ב-2007.
באפריל 2009 שיר הנושא של האלבום, Rising Sun, הופיע בפסקול הסרט מהיר ועצבני.
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז
'''המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד ב. הייז (באנגלית: Rutherford B. Hayes Presidential Center''') הוא מתחם המורכב ממספר מבנים הקשורים לחייו ונשיאותו של נשיא ארצות הברית ה-19, רתרפורד הייז.
זו הספרייה הנשיאותית הראשונה והיא נבנתה ב-1916.
היסטוריה
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז ממוקם בפרימונט שבאוהיו, המרכז כולל את המוזיאון והספרייה שעל שמו וכן אחוזה שמקיפה את בית משפחת הייז, שם התגוררו מספר מדורות המשפחה.
מרכז הספרייה על שמו של הייז נפתח ב-1916 וזו הייתה אחת מהספריות הנשיאותיות הראשונות שנפתחו. הקמת המרכז קודמה ונתמכה על ידי מספר קרנות פרטיות, החברה ההיסטורית באוהיו וכן מרכז הנשיאות הייז בע"מ.
הספרייה והורחבה ב-1922 ופעם נוספת גם ב-1968. החל מ-2020 כיהנו שניים מצאצאיו של הנשיא הייז בחבר הנאמנים של המקום.
הספרייה
בספרייה הנשיאותית יש את אוסף הספרים האיישים של הייז, כ-12,000 ספרים שנלקחו מביתו הובאו לספרייה ומוצגים לצד חפצים נוספים מהקריירה הצברית והפוליטית שלו עם דגש על תקופת נשיאותו. מלבד הספרים באוסף יש גם כ-48,000 עיתונים,, מאמרים וכתבי עת, כולם נכתבו בתקופה שבין מלחמת האזרחים עד ערב מלחמת העולם הראשונה.
מלבד כתבי העת ואוסף ספריו של הייז הספרייה מתייחסת ומתמקדת בנושאים רבים בהיסוטוריה האמריקאית, החל מתקופת השיקום, מלחמת ארצות הברית–ספרד ועד היחסים של האמריקאים לעמים הילדים שגרים באזור ולאפרו-אמריקאים.
סולאר אימפולס
החברה פיתחה עד כה שני מטוסים, הקרויים על שם החברה: סולאר אימפולס 1 ו-2. הסולאר אימפולס 1 שבר שיאים בטיסה למרחק ולזמן באמצעות מנוע חשמלי, כולל טיסה במשך 26 שעות בין ה-7 ל-8 ביולי 2010, בהן 9 שעות חשיכה, אז טס המטוס באמצעות אנרגיה שנצברה במצבריו. לאחר מכן הפגינה החברה את יכולות המטוס בטיסות שונות, כולל טיסה מקליפורניה לניו יורק ב-2013.
הסולאר אימפולס 2 הקיף את כדור הארץ בין ה-9 במרץ 2015 ל-26 ביולי 2016.
פיתוח ומבנה כלכלי
פיתוח המטוס החל ב-2009, לאחר כשש שנות מחקר בשיתוף עם האקול פוליטכניק הפדרלי של לוזאן. בצוות הפיתוח השתתפו כ-50 מומחים מתחומים שונים ומשש מדינות שונות וכ-100 יועצים חיצוניים. המימון לפיתוח ניתן על ידי מספר רב של חברות (כולל אומגה, טויוטה וסוכנות החלל האירופית) ואנשים פרטיים. באוקטובר 2013 הודיע פיטר דיאמנדיס על תמיכתו בתוכנית.
סולאר אימפולס 1
המטוס הראשון שפותח, הסולאר אימפולס 1 (קוד רישום כלי טיס: HB-SIA) הוא בעל מוטת כנפיים של 63.4 מטרים. לשם השוואה, מטוס ה-איירבוס A340, ממטוסי הנוסעים הגדולים בעולם, בעל מוטות כנפיים דומות. תא הטייס נבנה מטעמי חיסכון באנרגיה ללא שמירה על לחץ אוויר ונועד לאדם אחד בלבד - הטייס. למטוס ארבעה מנועים חשמליים, לכל אחד מדחף בעל שני להבים, ועל גבי כנפי המטוס הורכבו 11,628 תאים פוטו-וולטאיים. התאים מטעינים סט סוללות ליתיום פולימר. תאורטית, המטוס יכול לשהות באוויר לנצח, כאשר במהלך היום נטענות הסוללות במידה מספקת המאפשרת למטוס להמשיך לטוס במשך כל הלילה עד לבוקר למחרת.
המטוס תוכנן מטעמי חיסכון באנרגיה כך שישקול מעט ככל האפשר, מרבית גופו נבנתה מחומרים מרוכבים קלים במיוחד. בשל כך, המטוס מסוגל להמריא במהירות נמוכה במיוחד, 35 קמ"ש בלבד. מהירותו המקסימלית של המטוס נמוכה, כ-70 קמ"ש. סייג הרום של המטוס הוא 8,500 מטרים.
המטוס המריא לראשונה לטיסה נסיונית קצרה ב-3 בדצמבר 2009, ולטיסה ארוכה יותר, בת 87 דקות ב-7 באפריל 2010. ב-28 במאי באותה שנה, המריא המטוס כאשר סוללותיו ריקות, כדי לבחון את האפשרות שניתן לטעון את הסוללות תוך כדי טיסה, דבר שאכן הצליח.
סולאר אימפולס 2
פיתוח המטוס השני בסדרה (קוד רישום כלי טיס: HB-SIB) החל ב-2011. המטוס המריא לראשונה ב-2 ביוני 2014, לאחר עיכוב משמעותי בפיתוח בעקבות כישלון מבנה המטוס בבדיקות מקדימות ב-2012.
מוטות כנפיו של הסולאר אימפולס 2 גדולות אף יותר משל קודמו: 71.9 מטרים, רק במעט קטנות יותר משל ה-איירבוס A380, הגדול שבמטוסי הנוסעים. אך בשונה מה-A380 הענק והכבד, הסולאר אימפולס 2 שוקל כמשקלה של מכונית ממוצעת, 2,300 ק"ג בלבד. על כנפיו מורכבים 17,248 תאים פוטו-וולטאיים, המספקים אנרגיה לארבעה מנועים חשמליים המחוברים לרוטורים בעלי שני להבים.
גם בדגם זה תא הטייס נבנה ללא שמירה על לחץ אוויר, כך שעל הטייס להשתמש במסכת חמצן בעת טיסה בגבהים בהם שיעור החמצן באוויר נמוך. דגם זה נבנה כך שיוכל לטוס במהירות כפולה משל קודמו, עד לכ-140 קמ"ש ובעל סייג רום גדול יותר, עד ל-12,000 מטר מעל גובה פני הים.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–רוסיה
יחסי איחוד האמירויות הערביות–רוסיה (בערבית: العلاقات الإماراتية الروسية, ברוסית: Российско-эмиратские отношения) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הפדרציה הרוסית. ברית המועצות והאיחוד האמירויות הערביות קיימו יחסים דיפלומטיים לראשונה ב-8 בדצמבר 1971. בשנת 1986 נפתחו השגרירויות בשתי המדינות.
היסטוריה
ברית המועצות והאיחוד האמירויות הערביות קיימו יחסים דיפלומטיים לראשונה ב-8 בדצמבר 1971. בשנת 1986 נפתחו השגרירויות בשתי המדינות. בדצמבר 1991, הכירה איחוד האמירויות הערביות בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת של ברית המועצות. מאז 2002, הקונסוליה הכללית של הפדרציה הרוסית פועלת בדובאי.
יחסי שתי המדינות מתאפיינים ברמה גבוהה של דיאלוג פוליטי, סחר וחילופי דברים. בחודש מרץ 2009, שר החוץ של רוסיה ביקר רשמית את סגן הנשיא וראש הממשלה של איחוד האמירויות הערביות ושליט דובאי מוחמד אל מקטום.
יורש העצר של אבו דאבי, מוחמד אל נהיאן, ביקר ברוסיה בספטמבר 2006, יוני 2009, אוקטובר 2012, ספטמבר 2013, אוקטובר ואוגוסט ב-2014, אוקטובר 2015, מרץ 2016. ואפריל 2017. בפגישות אלו הצהיר מוחמד ששתי המדינות עשויות לפתח יחסים שכוללים שותפות אסרטגית.
שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב, ביקר באמירויות הערביות בפברואר 2017, נובמבר 2011, פברואר 2016, ובפברואר 2017.
ב-25 עד 26 במאי 2016, שר המדינה לענייני חוץ של איחוד האמירויות הערביות, היה במוסקבה על מנת להשתתף בפגישת השרים הרביעית של רוסיה שבה התקיים מפגש שיתוף הפעולה של מדינות ערב במפרץ.
יחסים כלכליים
מחזור הסחר של רוסיה עם איחוד האמירויות הערביות הסתכם בשנת 2016 בסך 1.2438 מיליארד דולר אמריקאי שרובו כלל את היצוא הרוסי שהסתכם בסך 971.1 מיליון דולר. במחצית הראשונה של שנת 2017, היקף הסחר הסתכם ב-738 מיליון דולר, גידול של 3.8% מ-2016.
בשנת 2019, רכשה איחוד האמירויות נשק נ"ט מרוסיה בשווי של 710 מיליון דולר.
רוסיה מייצאת בעיקר מתכות יקרות, אבנים, שמן, חיטה, מחסניות לנשק ספורט וציד, סגסוגת פלדה, טלוויזיות צבעוניות, אלומיניום, נייר קראפט וקרטון בגלילים. איחוד האמיריות הערביות מייצאת בעיקר תה, מוצרי פלסטיק, שקדים, מכשירי סינון לטיהור נוזלים, ציוד חימום, מנועי תחנות כוח, חלקי חילוף למכונות, מוצרי מתכת ברזל, ציוד תרסיס וריסוס לחקלאות, כלי זכוכית, מכונות ומכשירים מכניים ועוד.
אורן סמדג'ה
אורן סְמַדְגָ'ה (נולד ב-20 ביוני 1970) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי והמאמן-הראשי של נבחרת הגברים של ישראל בג'ודו. אחד משני הישראלים הראשונים אשר זכו במדליה אולימפית, מדליית ארד (ברצלונה 1992) וסגן אלוף העולם (הצ'יבה 1995). סמדג'ה הוא הישראלי הראשון שזכה במדליה אולימפית גם כספורטאי וגם כמאמן (ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020).
ביוגרפיה
סמדג'ה נולד באופקים וגדל במושב נורדיה שבלב השרון. אביו, מאמן הג'ודו מוריס סמדג'ה שעלה מתוניסיה, וייסד את ענף הג'ודו בישראל. בגיל 12 השתתף סמדג'ה לראשונה באליפות ישראל בג'ודו וזכה במדליית הזהב. במקביל גם שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר אופקים. בגיל 17 החל סמדג'ה להתחרות בתחרויות בינלאומיות, ואף צורף לנבחרת ישראל. הוא התחרה במשקל עד 71 קילוגרם. התמיין לשירות צבאי ביחידה מובחרת.
מכונה לעתים ע"י אוהדים "סמדג'י בומבה" עקב הצלחותיו הרבות.
זכייה במדליה אולימפית
הוא הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת ברצלונה (1992), לאחר שזכה במדליית ארד באליפות צ'כיה הפתוחה. במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית ארד בזכות מספר איפונים בתום 6 הקרבות שלו, ובכך הפך לספורטאי הישראלי הראשון שזוכה במדליה מבין הגברים. סמדג'ה הצליח לנצח ב-5 הקרבות באולימפיאדה בזמן שיא של 5 דקות ו-45 שניות (קרב ג'ודו אורך 5 דקות).
סגן אלוף העולם
באליפות העולם בשנת 1995 שנערכה בצ'יבה שביפן, זכה סמדג'ה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג. בסיבוב הראשון הוא ניצח את אלי חמאנפה האיראני, בסיבוב השני הוא ניצח את אדלר וולמר האמריקאי ובשמינית הגמר הוא ניצח את נונו ראמוס הפורטוגלי. בשלב רבע הגמר סמדג'ה ניצח את סוסו ליפרטליאני הגיאורגי ובחצי הגמר הוא גבר באיפון על פלאביו דה ולואה הברזילאי תוך 25 שניות לאחר תרגיל אורה-נאגה. בגמר סמדג'ה נכנע באיפון לטושיהיקו קוגה היפני.
סמדג'ה ייצג את ישראל גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) והיה בין המועמדים הבכירים למדליה אך הגיע אליה כאשר הוא סובל מפציעה בברכו. בסיבוב הראשון הוא ניצח את גראם רנדל הבריטי ובסיבוב השני הפסיד לאירקלי אוזנדזה הטורקי והודח.
הקריירה המקצועית כמאמן
בשנת 1996 הקים אורן את המרכז הישראלי לג'ודו ומצוינות בספורט באבן יהודה והחל להוביל כמאמן מאות חניכים בגילאים שונים במטרה לחולל שינוי באיכות הג'ודו בישראל.
בשנת 2010 פנתה ועדת האיתור לסמדג'ה בבקשה לשמש כמאמן נבחרת הגברים של ישראל בג'ודו כחלק מתהליך בניית איגוד הג'ודו הישראלי מחדש. סמדג'ה החליט לקבל עליו את התפקיד והוביל את נבחרת ישראל אל אולימפיאדת ריו (2016) ואל אוליפיאדת טוקיו (2020).
מדליות מרכזיות כמאמן הנבחרת:
בדצמבר 2015, זכה בפרס הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט על הצטיינות בתחומו כמאמן. ובשנים 2015, 2016 ו-2018 זכה סמדג'ה בתואר מאמן השנה בספורט הישראלי על הישגיו הרבים.
בית יחיא הכהן
בית יחיא הכהן הוא בית היסטורי בשכונת תל נורדאו בתל אביב, שהיה ביתו של יחיא הכהן, מראשוני שכונת תל נורדאו.
היסטוריה
יחיא בן מאיר הכהן נולד בצנעא שבתימן, עלה לארץ ישראל בשנת 1914 והתגורר ביפו. בשנת 1917 גורש על ידי הטורקים לטבריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה חזר ליפו.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 קנה מגרש בשכונת תל נורדאו, ובנה בחלקו האחורי בית חד קומתי בן שני חדרים. בשנת 1930 קיבל יחיא מהעירייה אישור לבנות בניין ושלוש חנויות, ובשנת 1935 הסתיימה בניית הבית בקדמת החצר בתכנון האדריכל יעקב פינקרפלד, כך שבקומת הקרקע נבנו שלוש חנויות ומעליהן שתי קומות מגורים.
בשנת 1931, כשהחנויות כבר היו בנויות, הגיש יחיא בקשה לעירייה להקמת חנות למכירת מוצרי חלב. בקשתו אושרה, ובמקום הוקמה חנות בשם "תנובה ו'". החנות נוהלה בידי שרה, אשתו של יחיא. לאחר פטירתה של שרה בשנת 1948, חכרה את החנות אישה אלמנה בשם יוטקה (יהודית), שהחזיקה בה עד סוף שנות החמישים.
אחרי הקמת הבית החדש נהרס הבית הראשון שבסוף החצר, ויסודותיו קיימים עד היום בחצר. בשנת 1946 נבנתה קומה רביעית על ידי פינקרפלד. החל משנת 1958 תכנון האדריכל יעקב שלגי תוספות שונות לבניין, עד לפטירתו של יחיא בשנת 1982. לאחר פטירתו נמכרו הדירות בבניין לדיירים אחרים.
גונדר
גוֹנְדָר (באמהרית: ጎንደር) היא עיר השוכנת במחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה בצפון אתיופיה. גונדר נמצאת כ-30 ק"מ צפונית לאגם טאנה על גדות נהר אנגאראב התחתון ודרומית-מערבית להרי סימן. הייתה הבירה הקיסרית של האימפריה האתיופית בין השנים 1635-1855 ובירת מחוז בגמדר ההיסטורי, שנקראת לעיתים קרובות "מחוז גונדר". כיום גונדר היא מרכז אזורי ועיר תיירותית שבמרכזה שוכן המתחם הקיסרי ההיסטורי, פאסיל גמב, המוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1979. גונדר היא גם מרכז דתי של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית. בשנת 2015 התגוררו בגונדר כ-324,000 איש. גונדר מוכרת בישראל בשל כך שרוב היהודים שעלו לארץ מאתיופיה התגוררו בסביבתה של העיר. כיום עדיין מתגוררים בה מעט יהודים.
שם העיר
על פי המסורת שם העיר נולד כתוצאה ממערכה שניהל הקיסר יסחק הראשון נגד היהודים של ווגרה במאה ה-15 כאשר חייליו קיבלו פקודה ללון קרוב אליו מחשש להתקפה מכאן גון=צד ו-דר=ללון גונדר
יסוד העיר
עד המאה ה-16 לא ייסדו קיסרי השושלת הסולומונית בירה קבועה, אלא חיו חיי נוודות ונדדו ממקום למקום. כך, תוך דיכוי בלתי פוסק של מורדים, אכפו את שלטונם, גבו מיסים, קיימו משפט והקימו כנסיות, וסיפקו את מזון החיילים ישירות מהאזורים אליהם הגיעו. במחצית השנייה של המאה ה-16 החלו השליטים האתיופים להתמקד באזור אגם טאנה. בתחילה הקימו יישובי אוהלים שלעיתים קרובות שבו וקמו באותו מקום, אך לא ייסדו יישוב קבע. עם יישובי אוהלים אלה נמנים אמפראז, איבה, גורגורה ודנקז. לאחר מכן החלו מקימים טירות במקומות אלה.
בגונדר שכן באותה עת כפר קטן וחסר ייחוד, והמבנה המשמעותי היחיד ששכן בו היה כנסייה קטנה שהקים הקיסר סוסניוס בתחילת המאה ה-17, ואשר הוקדשה לקדוש תקלה היימנות. העיר נוסדה על ידי הקיסר פאסילידס, זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1635 או 1636, והתפתחה למרכז חקלאי ולעיירת שוק. לפי המסורת הוליך תאו את הקיסר פאסילידס לבריכה על-יד היישוב הארעי "אנגאראב", מקום בו ישב נזיר שאמר לקיסר ששם יקים את בירת ממלכתו. פאסילידס בנה את טירתו באותו האתר וייסד בכך את המתחם המלכותי פאסיל גמב, ששימש את קיסרי אתיופיה ב-220 השנים שלאחר מכן. עוד הקים הקיסר בגונדר שבע כנסיות ואת מרחצאות פאסילידס. שתי הכנסיות הראשונות, "פיט מיכאל" ו"פיט אבו", נבנו על-מנת לסיים מגיפות. חמשת הקיסרים ששלטו אחריו בנו גם הם את ארמונותיהם בפאסיל גמב והוסיפו מבנים רבים במתחם ובעיר.
תור הזהב של גונדר
במאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-60,000 תושבים, וב-1678 ביקר הבישוף הארמני הוואנאס בעיר וציין שהיא "גדולה פי שניים מאיסטנבול". רבים מהבניינים שנבנו בתקופה זו שרדו אף על פי שהמאה ה-18 הייתה תקופה של מהומות בעיר. בתקופת מלכותו של הקיסר ייאסו הגדול, צברה גונדר כוח בתוך האימפריה האתיופית, וכאשר הקיסר קרא לתושבים להצטרף למערכה כנגד ממלכת דמות בדרום גוג'ם, תושביה סירבו והוא נטש את תוכניתו.
מאז סוף השושלת הגונדרית
העיר שימשה כבירת אתיופיה עד שהקיסר תוודרוס השני העביר את הבירה הקיסרית לעיר דברה תבור בה הוכתר ב-1855. ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן. לבסוף הוא גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש. הקיסר הבא תקלה גיורגיס השני, אשר מלך משך ארבע שנים, בין 1868-1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא המהדייה, והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44), חרב. אולם מבני האבן העיקריים בפאסיל גמב שרדו גם הפעם.
לאחר כיבוש אתיופיה בידי איטליה ב-1936, המשיכה גונדר להתפתח תחת שלטונה. בזמן מלחמת העולם השנייה, נותרה בגונדר העמדה האחרונה של הכוחות האיטלקיים, ובנובמבר 1941 הופצצה והוכנעה על ידי הצבא הבריטי, שישה חודשים לאחר שאדיס אבבה נכבשה. אזור גונדר היה אחד ממרכזי הגרילה האיטלקית כנגד הכוחות הבריטיים עד קיץ 1943.
בתקופת מלחמת האזרחים האתיופית, הצליחו כוחות האיחוד הדמוקרטי האתיופי להשתלט על חלקים גדולים מבגמדר, ובמהלך 1977 פעלו במרחק נגיעה מגונדר, נכונים לכבוש את העיר. כחלק ממבצע תוודרוס לקראת סוף מלחמת האזרחים, נכבשה גונדר על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי במרץ 1991.
העיר כיום
באופן מסורתי נחלקת העיר למספר שכונות או רבעים: "אדיס עאלם", בו מתגוררים רוב התושבים המוסלמים; "כאילה מיאדה", בה חיו יהודי אתיופיה; "אבון בית", מעונו של האבונא ("אבינו" בגעז), ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית; ו"קאגן בית", אזורם של האצילים. גונדר היא המרכז ללימודים כנסייתיים של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וידועה בריכוז של 44 כנסיות. במרכז העיר גונדר ניכרת השפעתה של תקופת הכיבוש האיטלקי שהחלה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. מאפייניו העיקרים הם הכיכר המרכזית שסביבה חנויות, בית הקולנוע ובנינים ציבוריים אחרים בסגנון איטלקי מודרני. בעיר שוכנים אוניברסיטה ושדה תעופה קטן הנמצא מדרום לה.
אתרי העיר
בפאסיל גמב ניצבים ארמונותיהם של הקיסרים פאסילדס, ייאסו הראשון ומאנטאוואב, היכל דווית, אורוות, שני מבנים המיוחסים ליוהנס הראשון ומספר כנסיות. כקילומטר וחצי צפונית-מערבית לפאסיל גמב שוכנים מרחצאות פאסילידס שבנייתם מיוחסת לו, והלאה מהם נמצא קומפלקס קוסקאם שנבנה על ידי הקיסרית מאנטאוואב. שלושת האתרים האלה מוכרזים מאז 1979 כאתר מורשת עולמית. בנוסף שוכנים בגונדר ראס גמב, ארמונו של ראס מיכאל סהול מהמאה ה-18, וכנסיית דברה ברהן סלאסי.
ניקולאי נבוגטוב
חייו
בשנת 1894 קודם נבוגטוב לדרגת קפטן וב-1901 לתת-אדמירל. עם פרוץ המלחמה נבוגטוב פיקד על יחידת האימונים של הארטילריה של צי הים השחור. בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד פלוגת מס' כלי שיט שנדחו על ידי השייטת של הצי הפסיפי בפיקודו של זינובי רוז'סטבנסקי ונשארו מאחור.
נבוגטוב החל את מסעו ב-15 בפברואר 1905 וחצה בדרכו את תעלת סואץ. בשל העובדה שרוז'סטבנסקי עזב מוקדם מהמתוכנן את מדגסקר נבוגטוב הפליג ישירות למפרץ קמראן שנמצא בווייטנאם, שם הוא הצליח להצטרף לשאר הצי. רוז'סטבנסקי, שהתנגד ליציאה לדרך של נבוגטוב לא שיתף אותו בתוכניותיו גם בשלב קריטי זה וגם לא בשלב שהוא הפך לשני בדרגת הפיקוד לאחר שאדמירל דימיטרי פון פלקרצאם נהרג בקרב ב-24 במאי 1905.
את היום הראשון של קרב צושימה שרדו הכוחות תחת פיקודו של נבוגטוב ללא פגע למרות התקפות טורפדו. במהלך החשיכה כל הכוחות הרוסיים ששרדו את היום הראשון הצטרפו אליו תחת פיקודו. בבוקר ה-28 במאי 1905 למראה כוחות הצי היפני שהופיעו באופק, הוא החליט להיכנע, אף על פי שהיה במצב של יכולת להילחם ונגד עמדתם של קציניו. במהלך הכניעה אמר נבוגטוב לקציניו כי הוא כבר זקן ואינו חושש לעצמו. הוא חש דאגה ואחריות רבה לכל האחרים שהיו עדיין צעירים. הוא דחק בהם לעבוד קשה ולשחזר את הצי למען מדינתם ואמר כי הוא ייקח על עצמו את מלוא האחריות לכניעה.
עם חזרתו לרוסיה לאחר שהוחזק במחנה שבויים ביפן, הוא הועמד לדין בקרונשטאדט בדצמבר 1906 יחד עם 77 מקציניו, הוא הואשם בכך שנכנע ללא צורך. להגנתו טען שאוניות לא תקינות, תותחים ותחמושת לא תקינים גרמו לחוסר יכולתו להתגונן ביעילות: "לא הייתי מהסס להקריב חיי 50,000 חיילים לו היה זה משרת מטרה כלשהי, אולם איזה זכות הייתה לי להקריבם ללא כל מטרה?". למרות זאת בית המשפט החליט כי התנהגותו ופיקודו היו הנושא העיקרי ולא מצב אוניותיו, ודן אותו בשל כך למוות יחד עם שלושה מקציניו. אולם, בהתחשב בנסיבות מקלות, פנה בית המשפט לרחמי הצאר ניקולאי השני, ומאוחר יותר הומר עונש המוות בעשר שנות מאסר. במאי 1909 שוחרר ממאסר ונעלם לאלמוניות.
לקריאה נוספת
Kowner Rotem, Historical Dictionary of the Russo-Japaneese War, The Scarecrow press, 2006
ז'אן-לוק ננסי
ז'אן-לוק ננסי (בצרפתית: Jean-Luc Nancy; 26 ביולי 1940 – 23 באוגוסט 2021) היה פילוסוף צרפתי, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג.
ספרו הראשון של ננסי נכתב במשותף עם פיליפ לקו-לברת ויצא לאור בשנת 1973, בשם "כותרת המכתב" (Le titre de la lettre). בספר זה קראו בכתביו של הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
בנוסף לספרו הראשון, ננסי שיתף פעולה עם פיליפ לקו-לברת בכמה ספרים ומאמרים אחרים. ננסי התפרסם במיוחד לאחר פרסום ספרו "הקהילה הלא-יצרנית" (La communauté désoeuvrée) שעסק בשאלת הקהילתיות בחברה העכשווית ובשאלה כיצד לפעול באופן פוליטי-קהילתי מבלי להצטמצם לזהות מדירה. מוריס בלאנשו וג'ורג'ו אגמבן הגיבו לעבודה זו עם הקהילה הבלתי נתפסת (The Unavowable Community) והקהילה הקרבה (The Coming Community) בהתאמה.
אחת המונוגרפיות המעטות שכתב אי פעם ז'אק דרידה על פילוסוף עכשווי היא On Touching, אודות ננסי.
קריירה
בשנת 1962 ננסי סיים את לימודיו בפילוסופיה בסורבון. הוא לימד תקופה קצרה בקולמר לפני שהפך לעוזר מחקר במכון לפילוסופיה של שטרסבורג בשנת 1968. בשנת 1973 קיבל דוקטורט עם עבודת גמר אודות קאנט בהנחיית פול ריקר. בשנות השבעים והשמונים ננסי היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי העולם, מאוניברסיטת קליפורניה ועד האוניברסיטה החופשית של ברלין. הוא הוזמן כציר תרבות של משרד החוץ הצרפתי לנאום במזרח אירופה, בריטניה וארצות הברית. בשנת 1987 קיבל ננסי את דוקטור ד'טט שלו מאוניברסיטת טולוז-לה-מיראיל בפיקוחו של ג'רארד גרנל, וכשבין בוחניו נכללו ז'אן-פרנסואה ליוטר וז'אק דרידה. הוא פורסם כ- L'expérience de la liberté (1988).
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים סבל ננסי מבעיות רפואיות קשות. הוא עבר השתלת לב והחלמתו הוקשתה על ידי אבחון סרטן ארוך טווח. הוא הפסיק ללמד ולהשתתף כמעט בכל הוועדות איתן עסק, אך המשיך לכתוב. רבים מהטקסטים הידועים ביותר שלו פורסמו במהלך תקופה זו. תיאור על ניסיונו האישי, "הפולש" (L'intrus), פורסם בשנת 2000.
קולנוע ותיאוריה קולנועית
ננסי כתב רבות על קולנוע, בין היתר בחיבורו " "And Life Goes On: Life and Nothing More" " ובחיבור הקצר "The Evidence of Film" אודות הבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי.
ננסי השתתף בסרט "האיסטר" המבוסס על הרצאות של היידגר אודות שירו של הלדרלין על נהר איסטר, "Hölderlins Hymne Der Ister".
נפטר ב-23 באוגוסט 2021.
קור דה בלט
בבלט, קוֹר דֶה בָּלֵט (בצרפתית: Corps de ballet – גוף הבלט, נהגה: "קור דֶה בָּאלֶה") הוא קבוצת הרקדנים שאינם סולנים. רקדנים אלו הם החלק הקבוע בלהקות הבלט ומשמשים בדרך כלל רקע לרקדנים הראשיים. ה'קור דה בלט' עובדים כאחד, בתנועות תואמות ובמיקומים ביחסים זהים על הבמה.
הרקדן המוביל ב'קור דה בלט' ייחשב כ"קוריפה" (Coryphée). ישנן יצירות שבהן ה'קור דה בלט' ירקדו ריקוד המוגדר רק להם, לדוגמה, 'ריקוד פתיתי השלג' ו'ולס הפרחים' בבלט "מפצח האגוזים".
חצי
חצי הוא התוצאה של חלוקת דבר מה שלם לשני חלקים שווים בגודלם. במתמטיקה, הוא ההופכי של 2, וכשבר הוא מסומן כ-½. חצי הוא מספר רציונלי, הוא השבר היסודי הלא טריוויאלי הגדול ביותר. לחצי יש שני ייצוגים עשרוניים: הראשון והמוכר הוא 0.5 והשני הפחות אינטואיטיבי הוא 0.499999... זאת בדומה ל-1=0.999....
על פי הגדרת החילוק, הכפלה בחצי היא חלוקה בשתיים. דוגמה נפוצה לשימוש מתמטי בחצי היא בחישוב שטח משולש: שטח המשולש = בסיס × גובה × ½. בבנייה בסרגל ומחוגה ניתן למצוא חצי של קטע.
חצי הוא השבר הנפוץ ביותר בשימוש יומיומי ופרט למתמטיקה, השימוש בו הוא גם במתכונים, מידות ועוד; מטבע שערכו חצי נהוג במדינות רבות בעולם. כמו כן, חצי הוא מהשברים הבודדים אשר הופיעו במכונות כתיבה.
It Only Hurts When I'm Breathing
It Only Hurts When I'm Breathing (בעברית: זה כואב רק כשאני נושמת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה הרביעי,. השיר יצא לאור ב-9 בפברואר 2004, כסינגל השמיני והאחרון מתוך האלבום, וכסינגל השלושים ואחד של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-71 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"" ו-"" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון מוזיקת העולם וגם את סגנון המוזיקה העכשווית למבוגרים.
עם השיר הופיעה טוויין לראשונה ב-3 ביולי 2005, בפארק נובלן שבאירלנד.
הצלחה
השיר זכה להצלחה נאה בארצות הברית, כאשר נכנס אל המקום ה-71 במצעד הבילבורד הוט 100. במצעד שירי הקאנטרי הגיע אל המקום ה-18. במצעד השירים העכשוויים למבוגרים הגיע אל המקום ה-16, ובמצעד השנתי של המצעד אל המקום ה-20.
בנוסף לכך, השיר היה מועמד בטקס פרסי מוזיקת הקאנטרי הקנדי, בקטגוריית "שיר השנה".
סיקור של השיר ציין כי השיר מראה את כשרונה של טווין ככותבת שירים המסוגלת להתמודד גם עם הנושא של שברון לב.
אריק נייט
אריק נייט (אנגלית: Eric Knight; 10 באפריל 1897 - 15 בינואר 1943) היה סופר אמריקאי-בריטי, אשר נודע בעיקר בזכות יצירתו הבדיונית "לאסי חוזרת הביתה".
חייו
אריק מובריי נייט נולד ביורקשייר, אנגליה, והיה השלישי מבין ארבעה בנים שנולדו לפרדריק הריסון ולמריון הילדה. אביו היה יהלומן עשיר, שכאשר אריק היה בן שנתיים, נהרג במלחמת הבורים. אמו עברה לסנט פטרסבורג, רוסיה, בעקבות מותו של בעלה כדי לעבוד כאומנת של המשפחה הקיסרית. היא התגוררה מאוחר יותר באמריקה.
גם ספרו This Above All עובד לסרט בשנת 1942 שזכה בפרס אוסקר על הבימוי והיה מועמד לפרס אוסקר על הצילום, העריכה והפסקול.
לנייט הייתה קריירה מגוונת, הוא שירת בצבא הקנדי במלחמת העולם הראשונה, ושימש כתב ותסריטאי במלחמת העולם השנייה בדרגת מייג'ור. ב-15 בינואר 1943 התרסק מטוס Douglas C-54 Skymaster בו טס מעל גואינה ההולנדית (כיום סורינם). באותה שנה הופקה הגרסה הקולנועית הראשונה לספר - "לאסי שובי הביתה" בהשתתפות רודי מקדואל ואליזבת טיילור.
ולאד דראקול
הכינוי "דראקול"
יש משערים כי ולאד קיבל את הכינוי "דראקול" לאחר הצטרפותו בנירנברג בשנת 1431 למסדר הדרקון, שנוסד בשנת 1408 על ידי זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בכוונה לזכות בתמיכת הכנסייה הקתולית בהגנה על ולאכיה נגד איום האימפריה העות'מאנית. יש גם דעה כי שם זה, שמשמעותו ברומנית "השד" הודבק לו בגלל אכזריותו שהוריש גם לבנו, ולאד צפש "דרקוליה" ("בן השד" או "השד הקטן"). לפעמים כונה בדיעבד ולאד דראקול גם "ולאד הזקן" ("Vlad cel Batrân"), להבדיל מוולאד המשפד, מוולאד הנזיר, ולאד ונטילה ובמיוחד מולאד הצעיר, ששלטו בוולאכיה מאוחר יותר. הקשר של ולאד דראקול וככל הנראה, גם של כינויו, עם מסדר הדרקון מסביר גם נוכחותם של דרקונים במטבעות העשויים בילון שהנפיק.
רקע משפחתי
זהותה של אשתו הראשונה של ולאד איננה ידועה. אשתו השנייה, הנסיכה קניאז'נה, במקורות אחדים וסיליסה לבית מושאט, הייתה בתו הבכורה של אלכסנדרו הטוב, שליט מולדובה, מבין בניו הלגיטימיים היה מירצ'ה הבכור, שזהות אמו אינה ידועה. ולאד הנזיר היה בנו מקשר עם אחת הפילגשים שלו, אשת אצולה וולאכית בשם קלטונה. ולאד המשפד וראדו היו שניהם בניו באמצעות נישואיו עם הנסיכה קניאז'נה או וסיליסה. ולאד, שהיו לו מאהבות רבות, גם הוליד ילדים מחוץ לנישואים, ובהם בן נוסף בשם מירצ'ה, ששלט לתקופה קצרה בשנת 1481. (הבחירה בשם מירצ'ה היא לזכר אביו מירצ'ה הזקן)
עלייתו לשלטון והכניעה לסולטאן
בשנת 1431 תפס אחיו של ולאד דראקול, אלכסנדרו אלדיה, את השלטון מדן השני, לאחר שהאחרון החזיק בו לסירוגין מאז 1420. בדצמבר 1436, לאחר מותו של אלכסנדרו אלדיה ממחלה, עלה ולאד דראקול לשלטון, בתמיכת זיגמונד מבית לוקסמבורג.
לאחר מותו של זיגמונד כעבור שנה (1437), בגלל היותו חסר משענת פנימית חזקה וכעת גם נעדר סיוע חיצוני מול המעצמה העותמ'אנית, החליט ולאד דראקול להיכנע לטורקים (ובכך בגד במסדר הדרקון). הוא התייצב בפני מוראט השני באדירנה ובידיו החובות שהיה עליו לשלם לשער הנשגב. ביולי 1437 - יוני 1438 יצא מוראט השני לפשיטה (ר'אזה) בדרום טרנסילבניה. כבן חסות, גם ולאד ליווה את הסולטאן ואת צבאו. ה"אקנג'י" (akıngi) הטורקים זרעו אימה והרס ברחבי ארץ זו וחזרו עם שלל ענק דרך ולאכיה, כשוולאד דראקול מורה הדרך של הסולטאן. הוא גם הרעיף על הסולטאן מתנות רבות (peşkeş "פשקש") . אף על פי שלא יכול היה למנוע את הפשיטה הטורקית, השתדל ולאד דראקול, בהמשך, להשיג את שחרור השבויים הנוצרים שנפלו בידי העות'מאנים.
מירצ'ה השני עלה לשלטון בשנת 1442, כאשר זומן וולאד דראקול לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן על התמיכה העות'מאנית, תמיכה לה היה זקוק כדי להגן על שלטונו מפני יאנוש הוניאדי, הוויווד של טרנסילבניה. בסופו של דבר (לפי עדותו של הכרוניקן הביזנטי דוכאס), כלא אותו הסולטאן בגליפולי כחשוד בבגידה. יתרה מכך, גם שני ילדיו, ולאד המשפד וראדו היפה, ליוו אותו, נשארו בשבי הטורקי ונשלחו למבצר אגריגז במערב אנטוליה.
בשנת 1442, בעקבות קרב סנטאימרה (כיום מארושסנטאימרה, וברומנית סנטימברו), נכנס יאנוש הוניאדי בכוח לוולאכיה, מירצ'ה השני הודח מהשלטון על ידי צבאו של הוניאדי, ונאלץ לברוח. הוניאדי הציב את בסאראב השני, בן דן השני, על כס המלכות. עם זאת, החזיק בסאראב השני את השלטון רק זמן קצר (עד 1443), ואיבד אותו בתוך שנה לוולאד דראקול, שחזר בתמיכת האימפריה העות'מאנית.
מלוכתו השנייה 1447-1443
על פי ההסכם עם העות'מאנים, היה על ולאד דראקול לשלם מס שנתי, וכן לשלוח מדי שנה בנים וולאכים אשר ילחמו בשירות הכוחות העות'מאנים. על פי סעיף נוסף בהסכם נשארו שני בניו של ולאד דראקול ולאד המשפד וראדו היפה כבני ערובה.
בשנת 1444, הכריז המלך החדש של הונגריה, ולדיסלב השלישי מווארנה, על מסע הצלב נגד האימפריה העות'מאנית, בפיקודו של הוניאדי, במאמץ לשחרר את הבלקן ולגרש את הטורקים מחוץ לאירופה. הוניאדי דרש שוולאד דראקול יקיים את שבועתו כחבר במסדר הדרקון וכבן חסות של הונגריה: ולאד נצטווה להצטרף למערכה אך סירב. האפיפיור אאוגניוס הרביעי פטר את דראקול מההבטחה שלו, אבל הוא דרש שישלח את בנו מירצ'ה במקומו.
ולאד דראקול השאיר את מירצ'ה השני בפיקוד על יחידת עזר של 4000 פרשים ולאכים. היחידה השתתפה בקרב ורנה בנובמבר 1444, הצבא הנוצרי הושמד בקרב זה; מלך הונגריה איבד את חייו ויאנוש הוניאדי נמלט מהמקום, והואשם על ידי רבים, כולל מירצ'ה השני ואביו, בכישלון הגדול. לאחר התבוסה מירצ'ה שתמך באביו, אך לא תמך ביחסיו הפוליטיים עם האימפריה העות'מאנית הוביל את שארית יחידתו ואת הכוחות הנוצריים מעבר לדנובה. בהיותו מפקד צבאי מוכשר, מירצ'ה השני כבש מחדש בהצלחה את המבצר של ג'ורג'ו, שעל הדנובה, בשנת 1445, בעזרת האביר הבורגונדי ואלראן דה ואברן. עם זאת, בהסכם נוסף עם העות'מאנים, אביו איפשר לטורקים לשוב ולשלוט על המבצר, במאמץ לשמור על שלטונו, ואולי מתוך דאגה לשלומם של שני בניו שנמצאו כבני ערובה בידי העות'מאנים.
מותו
יאנוש הוניאדי זעם על מה שתפס כבגידתו של ולאד דראקול, במיוחד כשתכנן תגובת נקם לתבוסה בקרב ורנה. בין 23 בנובמבר - 16 בדצמבר 1447 נכנס יאנוש הוניאדי עם צבאו לוולאכיה, לכד את ולאד דראקול ואת בנו מירצ'ה בביצות על יד הכפר בלטֶן (ככל הנראה, במחוז אילפוב, מצפון לבוקרשט, לא רחוק מסנאגוב וכיום חלק מהכפר פריש) והוציאם להורג בעריפת ראש. לפי מקורות מסוימים, את מירצ'ה, בנו הבכור של דראקול ויורשו, עיוורו וקברו בחיים בויארים עוינים בטרגובישטה. יאנוש הוניאדי המליך את בעל בריתו ולאדיסלב השני כשליט ולאכיה. באותה תקופה הוא עצמו אימץ את התואר "שליט ולאכיה" מבלי ששלט בפועל.
לקריאה נוספת
(איליה מיניה - ולאד דראקול ותקופתו, מתול "מחקרים היסטוריים" ד, יאשי 1928) 1968, p. 6 (מאטיי קאזאקו - אח אמיץ של ולאד המשפד, בכתב העת "ויאצה סטודנציאסקה", מס. 36, ע' 6, 1968)
קישורים חיצוניים
Ileana Cazan, Eugen Denize - Marile puteri şi spaţiul românesc în secolele al XV-lea- al XVI-lea Editura Universităţii din Bucureşti 2001, cap.1 - Iancu de Hunedoara şi "cruciada târzie" Ştefan Andreescu ''Vlad Ţepeş între legendă şi adevăr istoric. Editura enciclopedică, Bucureşti, 1998'' Bogdan Costin - O serie monetară necunoscută a Ţării Româneşti din secolul al XV-lea, atribuită voievodului Vladislav al II-lea
מפ"ם
במחצית הראשונה של שנות ה-1950 המשיכה מפ"ם באורינטציה הפרו-סובייטית של מפלגות האם שלה ועד 1955 הייתה מפלגת אופוזיציה לשלטון מפא"י. ב-1969 יצרו מפ"ם ומפלגת העבודה גוש פרלמנטרי משותף בשם המערך. בשנת 1992 הצטרפה מפ"ם לרצ ושינוי במסגרת רשימת מרצ. משנת 1997 מרצ הפכה למפלגה מאוחדת ומפ"ם הפסיקה להתקיים כמפלגה עצמאית, לאחר כהונה בת כ-48 שנה כמפלגה ב-14 כנסות שונות.
שורשים אידאולוגיים ופוליטיים
בשנות השלושים של המאה ה-20 עבר היישוב העברי בארץ ישראל סדרה של טלטלות פוליטיות ואידאולוגיות. בקרב תנועת הפועלים נסתמנו שני כיוונים מרכזיים. הראשון, הממוסד והפרגמטי, אותו ייצגה מפא"י, והשני, המהפכני, הרדיקלי, אליו הובילו אחרים.
מפא"י נוסדה בשנת 1930 מאיחוד מפלגות הפועל הצעיר ואחדות העבודה. איחוד זה הותיר מחוץ לשורות המפלגה החדשה את המפלגות "מפלגת השומר הצעיר" ו"פועלי ציון שמאל". "השומר הצעיר" לא עמדה מחוץ למחנה ולא פרשה מן ההסתדרות הציונית העולמית (כמו "פועלי ציון שמאל" והתנועה הרוויזיוניסטית). "מפלגת השומר הצעיר" ו""פועלי ציון שמאל", נשארו במסגרת ההסתדרות והמשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים ובתנועות ההגנה הממוסדות. עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של דב בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטיים לניניסטיים. חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן - אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו-לאומית כפתרון לבעיות השעה. אנשי מפא"י הסתייגו מכך. אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון וברל כצנלסון. אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוצים.
בבחירות לוועידת ההסתדרות שנערכו בשנת 1941 זכו אנשי מפא"י בכ-70% מן הקולות, בעוד שאנשי השומר הצעיר, פועלי ציון שמאל, ו"הליגה הסוציאליסטית" זכו בכ-25% מן הקולות.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של חלק מאנשי תנועת "אחדות העבודה" שהתרכזו בעיקר במסגרת "הקיבוץ המאוחד" וכן בקרב כמה חוגים שמאליים עירוניים נלווים. מתחים אידאולוגיים בין אנשי השמאל הסוציאליסטי, בראשות יצחק טבנקין, לבין דוד בן-גוריון, אשר החל לחשוב במונחים "ממלכתיים", אשר היה בהם כדי להסיט הצידה את האינטרסים הצרים של הפועלים ושל אנשי הקיבוצים, לקראת הקמת המדינה ועיגון מוסדותיה, כמו גם יריבויות אישיות בין אנשי העלייה השנייה ואנשי העלייה השלישית הביאו בשנת 1944 לפרישת "סיעה ב'" בראשותו של טבנקין ממפא"י. בשנת 1946 התאחדו אנשי טבנקין ואנשי "פועלי ציון שמאל" ליצירת מפלגת "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון". בתחום המדיניות הציונית היה הבדל גדול בין מפלגה זו לבין "השומר הצעיר". בעוד "השומר הצעיר" דגל במדינה דו-לאומית - מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" דרשה לפעול להקמת מדינה יהודית בכל ארץ ישראל והתנגדה לקו של בן-גוריון שדרש הקמת מדינה יהודית לאלתר אף במחיר חלוקת הארץ. רק סמוך ל-14 במאי 1948 הצליח בן-גוריון להביא לתמיכת שתי מפלגות אלה בהחלטה על הכרזת העצמאות ועם הקמת המדינה נראתה המחלוקת הקשה בין שתי המפלגות בנושא אופי הפתרון המדיני לשאלת הבית הלאומי היהודי כבלתי רלוונטית.
הקרבה האידאולוגית בין מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון" ובין מפלגת "השומר הצעיר" ביתר התחומים (מלחמת מעמדות, מרקסיזם, תמיכה בברית המועצות), הביאה בשנת 1948 לאיחודן תחת השם "מפ"ם" - מפלגת הפועלים המאוחדת. כך הוקמה מפ"ם בחודש ינואר 1948. הניגודים שהיו בין המפלגות - נטייתם של אנשי "אחדות העבודה" לאקטיביזם ביטחוני (מקץ שנים רבות יהיו אנשים כטבנקין וישראל גלילי בין אנשי "ארץ ישראל השלמה") אל מול הפשרנות המדינית של אנשי השומר הצעיר - שנראו כבלתי רלוונטיים (לאחר החלטת האו"ם בדבר חלוקת הארץ, פרוץ מלחמת העצמאות וההכרזה על הקמת מדינת ישראל) באו לידי ביטוי מאוחר יותר ותרמו לפירוק השותפות בשנת 1955.
בימי ראשית המדינה
ב-25 בינואר 1949 התקיימו הבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה. בבחירות אלו זכתה מפ"ם בהישג נאה - 19 מנדטים. מפא"י זכתה ב-46 מנדטים. לכאורה, ניתן היה בשילוב זה של מפלגות הפועלים להקים קואליציה יציבה, אשר תיקח את המדינה הצעירה אל כיוון שמאלי, חלוצי, התומך באידאולוגיה קומוניסטית מובהקת, כפי שראו אנשי המפלגות הפועליות בחזונם. חזונו של בן-גוריון היה שונה. בן-גוריון העדיף את ה"ממלכתיות" על ה"חלוציות" ואת הסוציאליזם הפרגמטי על פני הקומוניזם שתמכו בו אנשי מפ"ם. עיגונם של מוסדות המדינה, עיצובם בתוואי ממלכתי, והדגשת כוחה של המדינה הצעירה כמדינה, אל מול גופים בעלי זיקה מפלגתית שקמו בתקופת טרום המדינה, ודרשו לשמר את כוחם אף במסגרתה, היו לעדיפות הראשונה שראה בן-גוריון אל מול עיניו. אל מול ניסיונות גופים ומפלגות מימין ומשמאל לשמר כוחות צבאיים עצמאיים או עצמאיים למחצה, נקט בן-גוריון באמצעים תקיפים. הטבעת ספינת הנשק אלטלנה ב-22 ביוני 1948, הייתה בבחינת איתות ברור לכוונותיו של בן-גוריון להכפיף את כל הכוחות הצבאיים לפיקוד אחיד. באוקטובר 1948 הורה בן-גוריון על פירוק הפלמ"ח שנראה כגוף בעל זיקה מפלגתית למפ"ם. חששו של בן-גוריון היה כי אם יצרף את מפ"ם לממשלתו, לא יוכל להנהיג את ה"ממלכתיות" בכל תחומי החיים, בה ראה ערך חשוב בתקופה זו של עיצוב דמותה של המדינה. חשש נוסף היה כי לא יוכל לקיים מדיניות חוץ עצמאית כשלמרכיב כה חשוב בממשלתו יש זיקה לברית המועצות. בשל כל אלו הוקמה הממשלה משילוב של מפא"י, מפלגות דתיות, ומפלגות המצויות מימין למפא"י כ"פרוגרסיבים". אנשי מפ"ם מצאו עצמם באופוזיציה, אם כי לא היו "מוקצים" כחרות ומק"י אשר הוכרזו על ידי בן-גוריון כמצויות מחוץ להסכמה הלאומית הישראלית. עם זאת היו אנשי מפ"ם מחוץ למעגל קבלת ההחלטות, כאשר נדונו, הוחלטו, ונקבעו לדורות שאלות של דת ומדינה, חינוך, שאלות כלכליות ושאלות של מדיניות.
שלושה שבועות בלבד לפני הבחירות לאספה המכוננת השיקה מפ"ם את הגוש העממי הערבי, רשימת לווין ערבית, במטרה לגייס קולות של ערביי ישראל. מכיוון שמפ"ם לא אפשרה לערבים להיות חברים ברשימה, היא העדיפה להקים רשימה נפרדת לערבים. מערכת הבחירות נעשתה בפיקוח המחלקה לענייני ערבים במפ"ם, בראשות אהרון כהן. הרשימה השיגה 2,812 קולות, כשלא עברה את אחוז החסימה שהיה 1% (4,347 קולות) שנדרשה כדי לזכות במושב. גם ביישובים ערביים לא הצליחה הרשימה להשיג קולות רבים, בעכו לדוגמה הצליחה מפלגת הגוש העממי הערבי להשיג כחמישה אחוזים מסך הקולות בלבד. עד לבחירות הבאות ב-1951, מפ"ם אפשרה לערבים לכהן ברשימתה, כאשר רוסתם בסתוני נבחר ברשימת הרשימה.
מפ"ם בתקופה זו הייתה מפלגה מגובשת, בעלת עיתון יומי משלה, "על המשמר", שהחל לצאת לאור בתקופת מלחמת העולם השנייה ואשר בעמודו הראשון הופיעה הסיסמה "לציונות, לסוציאליזם, ולאחוות עמים", שהם שלושת ערכי הליבה של "השומר הצעיר". ילדי הקיבוצים למדו בבתי ספר השייכים ל"זרם העובדים" בהם הייתה השפעת האידאולוגיה הסוציאליסטית חזקה ("זרם העובדים" בוטל עם חקיקת חוק חינוך חובה בשנת 1953). לילדים הוציאה מפ"ם אף שבועון בשם "משמר לילדים", שהתחרה ב"דבר לילדים" שבועון הטף של ההסתדרות (שמפ"ם אמנם השתייכה אליה, אך נשלטה וכוונה על ידי מפא"י). למפלגה הייתה אף הוצאת ספרים משלה, ספרית פועלים. מבסיס כוחה העצמאי בקיבוצים, נראה היה כי המדובר במפלגה הראויה לשמש כאלטרנטיבה שלטונית לכל דבר.
מבחינת גבולות המדינה הציגה מיד לאחר מלחמת העצמאות עמדה, לפיה יש לכבוש את מה שנשאר לא כבוש בארץ ישראל המערבית ולהקים בכל השטח מדינה דו-לאומית.
ביקורת קשה נמתחה על תמיכתה הבלתי מסויגת של מפ"ם בסטלין (פרט להסתייגותה מ"אי-הבנה" של סטלין בנושא הציונות). ביטויי התמיכה הגיעו לשיא בסיקור מות סטלין ב"על המשמר". על אף התנגדותו רבת השנים של סטלין לציונות, על כל פשעיו, שהיו ידועים במידה רבה כבר בתקופה זו, ועל האנטישמיות הברורה שהפגין בשנותיו האחרונות (ובין היתר במשפטי פראג, ברדיפתו של רודולף סלנסקי ובמשפט הרופאים). אמנם גם משיקולי "ריאל פוליטיק" יכול היה אדם כמשה סנה להגיע למסקנה כי הקומוניזם הוא עתידו של העולם, וכי למטרה זו על מדינת ישראל לשמור על יחסים טובים עם ברית המועצות מאינטרס אנוכי טהור. זאת, בניגוד לגישתו הפרו-מערבית של דוד בן-גוריון.
קרע ופילוג
הניגודים הבסיסיים בין אנשי "אחדות העבודה" ובין אנשי "השומר הצעיר" במפ"ם, אך התגברו ככל שסערת מלחמת העצמאות חלפה, והמפלגה מצאה עצמה באופוזיציה, כאשר אנשי השומר הצעיר דוחפים לכיוון שהם ראו כאינטרנציונליסטי ולהזדהות עם מדיניות ברית המועצות, בעוד שאנשי אחדות העבודה, אקטיביסטים ובעלי דעה עצמאית, מתקשים להתיישר לפי קו זה ולעיתים מביעים תמיכה במדיניותו של בן-גוריון. בימיה הראשונים של המדינה הביא המתח בין אנשי מפא"י ואנשי מפ"ם למשבר בתנועת הקיבוץ המאוחד, אשר הביא אף לפילוגים בקיבוצים. עם חלוף הזמן החלו אנשי אחדות העבודה רואים יותר ויותר את המשותף בינם ובין אנשי מפא"י, ואת ההבדלים בינם ובין אנשי השומר הצעיר, והאיחוד בין אחדות העבודה והשומר הצעיר החל להראות מלאכותי יותר ויותר.
בסוף 1952 חל קרע במפ"ם בעקבות משפטו בפראג של מרדכי אורן. אורן, שליח השומר הצעיר לפראג, נעצר והואשם בריגול על לא עוול בכפו, באווירה הכללית של ציד מכשפות ששררה בגוש הקומוניסטי בימיו האחרונים של סטלין. אורן היה בשר מבשרה של התנועה, ומעצרו היווה מכה קשה לאמונותיהם של חבריה. יש שטענו כי מדובר בשגיאה, יש שטענו כי מדובר בעלילה, אך שניים מראשיה הבולטים של מפ"ם, משה סנה ויעקב ריפתין, התבטאו בפומבי בזכות מעצרו של אורן והצדיקו את פעולות המשטר הקומוניסטי בפראג. סנה (יחד עם אברהם ברמן ורוסתם בסתוני) פרש מן המפלגה והקים בינואר 1953 את סיעת שמאל. בסתוני חזר כבר במרץ 1953 למפ"ם, וב-1954 הצטרפו סנה וחבריו למק"י, המפלגה הקומוניסטית הישראלית. רק בשנת 1956 שב מרדכי אורן לארץ, לאחר ששוחרר מכלאו, והמשיך בפעילותו במפ"ם, תוך שהוא מצהיר כי החוויות הקשות שעבר בכלא הצ'כי לא ערערו את אמונתו בצדקת הדרך.
פרישת אנשי סנה ממפ"ם לא הביאה לאיחוד השורות עם אנשי אחדות העבודה, אלא להפך, הדגישה את הקרע בין מחנה השומר הצעיר השמאלי, בעל הזיקה לברית המועצות והעיוורון הסלקטיבי באשר לפשעי המשטר הסטליניסטי, ובין אנשי אחדות העבודה. בשנת 1954 הקימו אנשי אחדות העבודה עיתון יומי בשם "למרחב" אשר התחרה עם עיתונה של מפ"ם "על המשמר". אנשי השומר הצעיר דרשו כי הופעת העיתון תיפסק. הייתה זו העילה הרשמית לפרישת אנשי אחדות העבודה ממפ"ם, שנותרה מגובשת כמפלגה בה אנשי "השומר הצעיר" היו המרכיב העיקרי.
בין פרישת אחדות העבודה להקמת המערך
בשנת 1955 הצטרפה מפ"ם לראשונה לקואליציה בראשותו של דוד בן-גוריון, וזאת לאחר שבבחירות לכנסת השלישית קיבלה המפלגה תשעה מנדטים (בעוד שאחדות העבודה קיבלה עשרה). בעוד שבשנים הקודמות ראה בן-גוריון באנשי מפ"ם סכנה, והדבר הגיע לידי כך שהשב"כ התקין מכשירי האזנה לראשי המפלגה, עתה נראה כי עוקצה של הסכנה הוקהה. אירועים פנימיים, כפרישת אנשי סנה, ואירועים בינלאומיים כמותו של סטלין והתנערותה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מן הסטליניזם בועידתה העשרים, גרמו לחשיבה מחודשת בנוגע לכשרותה של מפ"ם להשתתף בקואליציה. תוצאות הבחירות בהן הכפילה מפלגת חירות את כוחה, הביאו למסקנה כי למען שלמות הקואליציה יש לצרף אליה את מפ"ם. בשנים אלו התגבשה המפלגה כתנועה ציונית סוציאליסטית, בעלת גישה פרגמטית, ואידאולוגיה שמאלית מגובשת, הנמצאת מעט שמאלה למפלגת השלטון.
האידאולוגיה המפ"מית בשנים אלו כללה אחווה יהודית ערבית (מפ"ם הייתה המפלגה הציונית הראשונה אשר מטעמה נבחר חבר כנסת ערבי, רוסתם בסתוני. חברי כנסת ערבים כמוחמד ותד וחסין פארס ייצגו את מפ"ם במשך שנים רבות, ומפ"ם התנגדה לממשל הצבאי שהושת על ערביי ישראל, ופעלה לביטולו), הפרדה בין דת ומדינה, סוציאליזם, ופשרנות מדינית. גישתה של מפ"ם אל בעיות הביטחון הייתה כי על אף שעל המדינה לשאוף לשלום עם אויביה, עליה להיות מוכנה להגן על עצמה.
בנובמבר 1958 הזדעזעו אנשי המפלגה ממעצרו של אחד ממנהיגיה וממנהיגי הקיבוץ הארצי, אהרון "אהרונצ'יק" כהן, באשמת מגע עם סוכן זר, לאחר שנמצא כי כהן היה במגע עם דיפלומטים סובייטיים. כהן נדון לשנתיים וחצי שנות מאסר לאחר ערעור.
ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהקג"ב ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין. לא ניתן לדעת האם הם העבירו מידע סודי, ואיסר הראל כתב בספרו ""ריגול סובייטי — קומוניזם בארץ ישראל" שלהערכתו סנה לא היה מרגל.
בשנת 1961 הוקמה ממשלה ללא מפ"ם, לאחר שדרישותיה הקואליציוניות (שהיו רובן במישור הפרסונלי) לא נענו. מפ"ם שבה אל הקואליציה לאחר הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, לממשלתו של לוי אשכול.