cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמה הפונית השנייה
מדוע לא פלש חניבעל לאיטליה בדרך הים?
עם פרוץ המלחמה עלה בידי חניבעל להקים צי של 50 קווינקוורמות, אותו הועיד להגנת חופי היספניה מפני נחיתה אפשרית של חיל משלוח רומי, אך רק 32 מאוניות אלה היו מצוידות ומאוישות כהלכה. הרומאים, לעומת זאת, הורידו הימה בתחילת המלחמה 220 קווינקוורמות. 160 מהן נשלחו עם צבא בפיקודו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס אל סיקיליה (סיציליה), כדי להעביר את המלחמה אל אדמת אפריקה כבר בראשיתה; הקונסול השני, פובליוס קורנליוס סקיפיו, יצא בראש חלק אחר של הצבא עם 60 קווינקוורמות בלבד אל היספניה, כדי לבלום מבעוד מועד את מסע המלחמה של חניבעל אל איטליה. ליוויוס מספר, כי "בייחוד נגרע מספר אוניותיו של קורנליוס ורק שישים קווינקוורמות ניתנו לו, לפי שלא היו הרומאים סבורים שיבוא האויב בדרך הים או ייזקק למלחמה ממין זה".
היסטוריונים רבים התחבטו בשאלה, מדוע לא ערך חניבעל את מסעו מהיספניה אל איטליה בדרך הים, אלא בחר בנתיב מרובה התלאות והמסוכן דרך האלפים, בהם איבד כמעט מחצית מצבאו. אפשר, כדעתו של תאודור מומזן, כי חניבעל בחר בפחותה בין שתי רעות, בהעדיפו את תלאות הדרך ביבשה על פני הסתכנות בטביעת חיל המשלוח כולו בסערה בים, שכן "השיט ממאסיליה לאטרוריה ארוך וקשה". זאת ועוד, הוא סמך על תמיכתם של שבטים גאלים בצפונה של איטליה העוינים לרומא; גם אם היה מצליח להנחית את חייליו בחוף ג'נובה, עדיין נכון לו מסע מפרך וקשה דרך הרי האפנינים כדי לחבור אליהם.
דעה אחרת, שמבטאה המובהק הוא אדמירל מהן, גורסת כי הרומאים שלטו למעשה בים, ולכן נשללה מחניבעל האפשרות להוביל את צבאו אל איטליה בדרך הבטוחה והמהירה יותר. מהן, הוגה תורת העוצמה הימית (Sea Power) ומחשובי התאורטיקנים הימיים בעת החדשה, הגה ופיתח את רעיונותיו בדבר השפעת השליטה בים על מהלך ההיסטוריה בעקבות קריאת דבריו של מומזן על מסע חניבעל. השליטה בים לעולם אינה מוחלטת, שכן אינה דומה לכיבוש טריטוריה ביבשה. על כן אפשרי תמיד שהצד החלש יצליח מעת לעת לפשוט בכוחות קטנים על חופי האויב או להנחית בהם תגבורות קטנות, כפי שאומנם הצליחו הקרתגים לעשות במהלך המלחמה. העובדה, כי משך המלחמה כולה לא ניטש ולו קרב ים חשוב אחד, מעידה לדעתו יותר מכל על משקלה המכריע של העליונות הימית הרומית.
האפשרות השלישית אינה מתעלמת מהשפעתה של העליונות הימית הרומית על מהלך המלחמה, אך גורסת כי קשיים לוגיסטיים שללו מראש כל אפשרות להוביל את חיל המשלוח בדרך הים. צבא חניבעל מנה 90 אלף חיילים, 12 אלף פרשים ו-37 פילים; הובלת מספר כה עצום של סוסים ופילים באוניות וגיוס מאות רבות של אוניות אספקה הייתה פשוט מעבר לכוחם של הקרתגים.
פעולות הציים במימי היספניה (ספרד)
כשהגיעו לרומא הידיעות כי צבא חניבעל כבר חצה את הנהר היברוס (אברו) בדרכו אל צפון איטליה, נשלח הקונסול פובליוס קורנליוס עם שני לגיונות ושישים קווינקוורמות כדי ליירטו בעודו בדרך. הוא הקים את מחנהו בשפך הרודאנוס (רון), אך לא הצליח להשיגו ולעכבו מלחצות את הנהר. על כן שלח את אחיו גנאיוס קורנליוס סקיפיו עם רוב החיילים והאוניות אל היספניה, והוא עצמו שב אל איטליה כדי לפגוש את חניבעל ברדתו מהאלפים. משימת גנאיוס סקיפיו הייתה להשתלט על היספניה, בסיס היציאה והכוח של חניבעל, על ידי רכישת נאמנותם לרומא של השבטים האיברים והשמדת צבא עזרובעל, אחי המצביא הקרתגי שהופקד על היספניה.
במהלך שנת 218 לפנה"ס, בעוד הרומאים סופגים מפלה אחר מפלה מידי חניבעל בצפון איטליה (טיקינוס, טרביה, טראסימנוס), נחל גנאיוס קורנליוס סקיפיו שרשרת השגים בהיספניה. הוא נחת עם צבאו בחוף אמפוריאי (אמפוריאס), ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף עד הנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים בלב הארץ, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום.
בחודשי החורף, כששבתה הלחימה, הכין עזרובעל את ציו וחייליו לסילוק הפולש, ובאביב 217 לפנה"ס יצא מקרתגו החדשה להתקפה משולבת, ימית ויבשתית. הצי, שמנה כעת ארבעים קווינקוורמות בפיקוד חמילקרת, שט לאורך החוף אל סביבות הנהר היברוס, בעוד הצבא צועד במקביל לו ביבשה. סקיפיו, ששהה במחנה החורף שלו בטרקו (טרגונה), תכנן להתייצב אל מול הקרתגים ביבשה ובים כאחד, אך לאחר שקיבל ידיעות על גודלו העצום של צבא עזרובעל, שינה את תוכניתו ויצא עם שלושים וחמש אוניותיו לקרב ים בלבד. הלחימה, שנערכה בשפך הנהר היברוס, נסתיימה בניצחון מוחץ של הרומאים, אשר הודות לעליונותם בלוחמת סיפונים הצליחו ללכוד עשרים וחמש מאוניות הקרתגים.
לתוצאת קרב הנהר היברוס הייתה השפעה מרחיקת לכת על מצבם של הקרתגים, שכן אובדן השליטה במימי היספניה משמעו היה ניתוק הקשר הימי בין חניבעל לבין בסיס האספקה והתגבורות שלו בהיספניה וערעור מעמדה של קרתגו בקרב השבטים האיברים. בסתיו 217 לפנה"ס שיגרו הרומאים את פובליוס קורנליוס סקיפיו עם עשרים אוניות ותגבורת גדולה לניהול המלחמה בהיספניה יחד עם אחיו. תוכניתם הייתה להרחיב את כיבושיהם דרומה מן ההיברוס, על מנת לשמר ולחזק את היתרון שנחלו בקרב הימי. הקרתגים, שלדברי פוליביוס חשבו כי "לכל תוכניותיהם דרושה השליטה על הים", הגבירו אף הם את מאמציהם כדי להשיג מחדש את השליטה שאבדה להם. על חשיבות המערכה בהיספניה יעידו גם דברי ליוויוס, כי ב-215 לפנה"ס, בעקבות מפלת עזרובעל בקרב דרטוסה מידי שני הסקיפיונים, החליטו הקרתגים להפנות אליה תגבורת גדולה של שנים-עשר אלף רגלים, אלף וחמש מאות פרשים ושישים אוניות מלחמה, שנועדה במקורה להישלח מקרתגו אל חניבעל באיטליה.
ב-211 לפנה"ס, לאחר סדרת קרבות ללא הכרעה, הובס הצבא הרומי על ידי עזרובעל בקרב באיטיס, רבים מחייליו נהרגו ובהם שני האחים סקיפיו, והנותרים נסוגו צפונה להיברוס. שנה אחר כך נבחר פובליוס קורנליוס סקיפיו, בנו של קורנליוס סקיפיו, ליטול את הפיקוד העליון על המערכה בהיספניה. עם בואו ריכז את מאמציו בהטלת מצור על קרתגו נובה וכיבושה. הייתה זו עיר נמל מצוינת ובסיס האספקה הראשי של הצבא הקרתגי. שהוחזקו בה האוצר הקרתגי ובני הערובה מקרב השבטים האיברים, ויכלה לשמש לעת צורך כנמל היציאה לפלישה רומית עתידית אל אפריקה. העיר נכבשה באביב 209 לפנה"ס בפעולה משולבת של הצבא והצי. היה זה הראשון בסדרת ניצחונותיו של המצביא הצעיר והמוכשר, אשר בתוך שלוש שנים השלים את כיבושה של היספניה וסילק ממנה את הקרתגים.
סיציליה, אפריקה וחופיה המערביים של איטליה
סיציליה הייתה זירת המאבק העיקרית בין הרומאים לקרתגים במלחמה הפונית הראשונה, ולאחר כניעת קרתגו עברה השליטה באי לידי רומא. ב-218 לפנה"ס, עם התחדשות הסכסוך, הועידוה הרומאים לשמש ראש-גשר לפלישת חיל משלוח לאפריקה, אם יצליחו לבלום את מסעו של חניבעל אל צפונה של איטליה. הקונסול טיבריוס סמפרוניוס ועימו שני לגיונות ו-160 אוניות מלחמה קבע את בסיסו בעיר הנמל ליליבאום (מרסלה) שבמערב האי, נכון לפקודת הסנאט להעביר את המלחמה אל אדמת קרתגו ברגע המתאים. חניבעל, שאפשרות זו לא נעלמה מעיניו, תגבר עוד קודם צאתו למסע את חילות המשמר בקרתגו, לבל "תימצא אפריקה ריקה ופתוחה לכניסת הרומאים מסיציליה בעוד הוא עצמו מבקיע לאיטליה דרך הישפאניה וגאליה".
בתחילת המלחמה, קודם בואו של הקונסול טיבריוס סמפרוניוס לסיציליה, יצאו מנמל קרתגו עשרים קווינקוורמות ובהן אלף לוחמים כדי לפשוט על חופי איטליה, לבוז את הכפרים, להשם את השדות ולהטיל אימה על ערי החוף. הקרתגים לא יכלו להתמודד עם הרומאים בקרבות ימיים סדורים, כי נפלו במספר אוניותיהם ובלוחמת סיפונים, ועל כן נקטו כבר מראשית המערכה פעולות הטרדה קטנות-היקף מעין אלה. שבע-עשרה מבין עשרים האוניות הללו הגיעו אל איי ליפארה בצפון מזרחה של סיקיליה, אך שלוש נסחפו אל מפרץ מסאנה (מסינה) ונלכדו ללא קרב על ידי שתים-עשרה מאוניותיו של היירון מלך סירקוסאי, בעל בריתה של רומא ששהה אותה שעה במקום. שייטת קרתגית אחרת, המונה שלושים וחמש אוניות, יצאה באותו זמן ממש אל ליליבאום, כדי להשיאה לקום על הרומאים ולעבור לצד קרתגו. הדבר נודע למסאנים מפי השבויים שנפלו לידיהם, ולאחר שהזהירו את הרומאים, כדי שיעמדו על המשמר, עשו אלה את כל ההכנות להתנגשות. בקרב ליד ליליבאום גברו חיילי-הצי הרומאים המרובים יותר על יריביהם הקרתגים ולכדו שבע אוניות אויב על אנשיהן. מאוניות הרומאים נוגחה אחת בלבד, אך הם הצליחו לגרור אותה אל הנמל.
סמפרוניוס, ועימו עיקר הצי הרומי בן 160 אוניות, הגיע אל ליליבאום דרך מסאנה לאחר הניצחון בקרב הימי. הוא חיזק את השמירה בחופי סיציליה, וכדי לשלול מאוניות הקרתגים תחנות ביניים בדרכן אל חופי איטליה, השתלט על האי מליטה (מלטה). אחר כך יצא אל איי ליפארה, על מנת ללכוד את שבע-עשרה האוניות הקרתגיות, שעל פי ידיעותיו עדיין עגנו שם. משלא מצא אותן שב אל ליליבאום, ובעודו בדרך קיבל שתי הודעות: האחת, כי האוניות שחיפש בזזו את שדות העיר ויבו בקלבריה שבדרום איטליה והטילו פחד על אוכלוסייתה; והשנייה, כי חניבעל נכנס עם חייליו לאיטליה ועליו לשוב מיד לעזרת עמיתו הקונסול. הוא הקצה עשרים אוניות להגנת חופי דרום איטליה, הגדיל לחמישים אוניות את צי הפראיטור מרקוס אמיליוס, הממונה על הפרובינקיה סיציליה, ועם יתר הצי והצבא הפליג חזרה אל ארימינום (רימיני) והצטרף ללחימה בחניבעל.
בקיץ 217 לפנה"ס, לאחר סדרת מפלות צבאיות צורבות ומתוך תחושת חירום, החליטו הרומאים להעביר את ניהול המלחמה לידי דיקטטור ובחרו לתפקיד את פאביוס מאקסימוס. אותו זמן ממש הצליחו הקרתגים ללכוד ליד נמל קוסה שיירת אוניות משא, שהובילה אספקה מאוסטיה לצבא הרומי בהיספניה. הרומאים נחרדו מפני קרבת האויב לעירם. לפקודת פאביוס מאקסימוס הכין הקונסול הקודם גנאיוס סרוויליוס את אוניות המלחמה שנשארו ברומא לרדיפה אחר אוניות הקרתגים ולהגנה על החופים, וגייס חיילים רבים ברומא ובהם גם עבדים משוחררים לשירות באוניות כחיילי-צי ולהגנת העיר מפני התקפה מן הים. החותרים והמלחים היו כמקודם מן הערים הימיות, בעלות בריתה של רומא באיטליה (socii navales). שבעים האוניות הקרתגיות פעלו מסרדיניה לשיבוש הקשר הימי בין רומא לצבא גנאיוס סקיפיו בהיספניה, ואף ניסו לחבור אל כוחותיו של חניבעל. כשנודע למפקד הצי הקרתגי כי מאה ועשרים אוניות יצאו מרומא והן דולקות אחריו, נמנע מהתמודדות וחמק דרך סרדיניה בחזרה אל קרתגו. גנאיוס סרוויליוס, שראה לאחר זמן כי לא יצליח להשיג את אויביו, שט עם הצי אל ליליבאום. כדי להשיב לקרתגים כגמולם, יצא עם אוניותיו לאפריקה, בזז את אחד האיים בחופי קרתגו, קיבל דמי כופר מיושבי אי סמוך לו ושב אל ליליבאום. לאחר סילוק האיום שיגרו הרומאים את קורנליוס פומפיוס עם אוניות וחיילים לעזרת אחיו גנאיוס בהיספניה, והפעם הגיעו האוניות ליעדן בבטחה.
קודם שובו של לאיווינוס לרומא, כדי לדווח לסנאט על הישגיו, הוא שיגר את מפקד הצי (praefectus classis) מרקוס ואלריוס מסאלה לאפריקה, כדי לבוז את אדמת קרתגו ולאסוף ידיעות על קורות הקרתגים והכנותיהם. מסאלה, עם חמישים אוניות מלחמה, פשט על סביבות אוטיקה ושב לליליבאיון לאחר 13 ימים עם שלל רב ושבויים. מחקירתם נודע לו על הכנות עזרובעל לפלוש לאיטליה מהיספניה דרך האלפים כדי לחבור לאחיו חניבעל. השבויים סיפרו עוד, כי צי גדול נאסף בקרתגו, והוא עומד לצאת לדרכו בימים הקרובים כדי להשיב לקרתגו את השליטה בסיציליה.
המידע המודיעיני שנאסף באמצעות הצי איפשר לרומאים להיערך מבעוד מועד לשתי המשימות. עזרובעל ועשרים אלף חייליו הצליח אומנם להגיע בנתיב היבשתי מהיספניה אל צפונה של איטליה, אך הובס ונהרג בקרב מטאורוס (207 לפנה"ס) קודם שהצליח לחבור לחניבעל. מאמץ קרתגי נוסף להעביר לחניבעל תגבורות ואספקה, הפעם בדרך הים, נעשה לאחר הקרב. 100 אוניות משא עמוסות אספקה, חיילים וכסף עשו דרכן מקרתגו אל ארצם של הברוטיים בדרום איטליה, שהיו בעלי ברית לקרתגים. האוניות נטרדו ברוח אל עבר סרדיניה, שם הותקפו על ידי אוניות המלחמה של הפראיטור הרומי. עשרים מביניהן טבעו, שישים נפלו בשבי והיתר הצליחו להימלט חזרה לקרתגו.
העליונות הימית הרומאית סיכלה את הניסיונות החוזרים ונשנים של הקרתגים לחולל מפנה במערכה הארוכה והמתישה שניהל חניבעל באיטליה, אך הם עדיין לא אמרו נואש. ב-205 לפנה"ס יצא מאגו בן חמילקרת מן האיים הבלאריים וחצה את הים הטירני בשלושים וכמה אוניות מלחמה ומספר רב של אוניות משא ובהן שנים-עשר אלף רגלים וכאלפיים פרשים. הוא הנחית את הכוחות בחוף ליגוריה באין מפריע, לכד את ג'נובה והסית את השבטים המקומיים למרוד ברומא. כשהגיעו אליו ידיעות, כי פובליוס קורנליוס סקיפיו שב מהיספניה והוא מתכונן לפלוש לאפריקה מסיציליה, השאיר אצלו עשר אוניות ואת היתר שלח אל קרתגו כדי להגן עליה מפני ההתקפה המתרגשת ובאה. גורל אחר פקד את שמונים אוניות המשא הקרתגיות אשר הובילו אספקה ותבואה אל חניבעל, ונלכדו באותו זמן לערך על ידי גנאיוס אוקטביוס רופוס בחופי סרדיניה. היה זה הניסיון האחרון של הקרתגים להושיט לחניבעל סיוע בדרך הים, שכן משעה זו ואילך ריכזו את כל מאמציהם בהכנות להדיפת הפלישה המתוכננת של סקיפיו לארצם.
הים האדריאטי
מקור סיוע נוסף בו תלה חניבעל תקוות היה פיליפוס מלך מוקדון. הלה החליט לנצל את חולשת רומא לאחר קרב קאנאי כדי להשתלט על איליריה, שהייתה פרוטקטוראט רומאי, וב-215 לפנה"ס שלח בחשאי שליחים מטעמו לשאת ולתת על הסכם עם חניבעל. תנאי ההסכם שנחתם קבעו כי המלך יכין צי גדול, בן כמאתיים אוניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו ביבשת יוון ובאיים. איתרע מזלו של פיליפוס, ושליחיו נתפסו בשובם לארצם על ידי שייטת האוניות שהגנה על חופי איטליה בין ברונדיסיום לטארנטום. כשלמד הסנאט על דבר ההסכם שנחתם, הקצה חיילים למלחמה בפיליפוס על אדמת יוון (המלחמה המוקדונית הראשונה) והכפיל את כוחה של השייטת מ-25 ל-50 אוניות; צי זה, בפיקוד פובליוס ואלריוס פלאקוס, נצטווה לא רק להגן על חופי קלבריה, אלא גם לאסוף ידיעות מודיעיניות על הנעשה מעבר לים, כך שאם המלך יצא למסע כיבושיו כפי שתכנן, יועבר צבא באוניות כדי לסכל את צעדיו.
הלחימה החלה שנה אחר כך, בקיץ 214 לפנה"ס, תוך כדי מצור הרומאים על סירקוסאי. פיליפוס הטיל מצור על אפולוניה, שהייתה בעלת ברית לרומא מאז 229 לפנה"ס, וכבש את אוריקום. כשהגיעו הידיעות למרקוס ואלריוס, הפרו-פראיטור המופקד על הגנת ברונדיסיום וחוף קלבריה, יצא בראש הצי והצבא שברשותו אל אוריקום. העיר נכבשה ללא כל קושי, ואחר כך תקפו הרומאים בחסות הלילה את המוקדונים הצרים על אפולוניה והפילו בהם חללים רבים. פיליפוס ושארית חייליו נמלטו בעור שיניהם חזרה אל ארצם.
השייטת הרומית המוצבת בקלבריה המשיכה גם בשנים הבאות לפקוח עין על תנועת האוניות החוצות את הים האדריאטי, ובעצם נוכחותה סילקה מראשו של פיליפוס כל מחשבה לבוא עם חייליו לעזרת חניבעל. את מסעות המלחמה שלו ניהל המלך המוקדוני מעתה ואילך על אדמת יוון בלבד. ב-205 לפנה"ס, כשהגיעו הידיעות על הפלישה המתוכננת של צבא סקיפיו לאפריקה, שוב ניסו הקרתגים לשדל את פיליפוס להנחית את חייליו בסיציליה או באיטליה, אך ללא הועיל.
הפלישה לאפריקה
ב-206 לפנה"ס, לאחר ששם קץ לשלטונם של הקרתגים בהיספניה, שב קורנליוס סקיפיו לרומא כגיבור. הוא שטח בפני הסנאט את תוכניותיו לסיום המלחמה על ידי העברתה לאדמת אפריקה, אך נתקל בהתנגדות חלק מן הסנאטורים. לבסוף ויתרו מתנגדיו, סקיפיו נבחר לקונסול של שנת 205 לפנה"ס וקיבל לפיקודו את הפרובינקיה סיציליה. באביב 204 לפנה"ס, בתום שנה של הכנות, הפליג מליליבאום צבא של 17,000 חיילים ב-400 אוניות משא ו-40 אוניות מלחמה. דומה שהעליונות הימית הרומאית הייתה מוחלטת, שכן הצי הקרתגי, שמנה אותה עת 100 אוניות מלחמה, לא עשה כל ניסיון להשמיד את צי המשלוח בעודו בדרך.
צבא הפלישה נחת סמוך לעיר אוטיקה, ומיד נערך סקיפיו להטיל עליה מצור. מאחר שנסיונותיו להכניע את העיר לא צלחו והחורף התקרב, חדל ממלאכתו לאחר ארבעים יום; הוא הקים מחנה חורף לחייליו על חצי אי סלעי סמוך לעיר שנקרא לימים קאסטרה קורנליאנה, והעלה את אוניותיו על החוף. האספקה לכוחותיו הגיעה באין מפריע בדרך הים מסרדיניה, מסיציליה ומאיטליה. בראשית אביב 203 הוריד סקיפיו את אוניותיו הימה והציב עליהן מכונות מצור וכלי קלע, ובמסווה של חידוש המצור מן הים והיבשה כאחד תקף בעורמה ובהפתעה את צבאות עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס במחנותיהם והרג את מרבית חייליהם. רוחם של הקרתגים נפלה, ובקרתגו נשמעו קריאות להשיב את חניבעל מאיטליה ואף לשאת ולתת על שלום עם הרומאים. בסופו של דבר הוחלט, חרף האבדות הכבדות, לאסוף שוב חיילים כדי לסלק את הפולשים. אלא שמפלה רדפה מפלה, והצבא החדש שגייסו עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס הובס גם הוא על ידי חיילי סקיפיו ומסיניסה בקרב המישורים הגדולים.
קרתגו נותרה ללא צבא יבשה, ובאין כל ברירה אחרת, החליטו הקרתגים לשים יהבם על הצי, אותו הכינו במהלך החורף, ולהתקיף את אוניות הרומאים המטילות מצור על אוטיקה. מאחר שידעו כי גם אם ינצחו בקרב הימי תוכרע המלחמה בסופו של דבר ביבשה, שיגרו הודעה אל חניבעל וקראו לו לשוב מיד עם צבאו אל אפריקה, ואף החלו שוקלים לבקש שלום מאת הרומאים כדי לסיים את המלחמה.
סקיפיו, שעסק אותה עת בכיבוש סביבותיה של קרתגו ונערך להכנעת העיר טונס (תוניס), ראה ממרחק את הצי הקרתגי עושה את דרכו אל עבר אוטיקה. הוא ידע כי אוניותיו, העמוסות מכונות מצור וכלי קלע והן קרובות לחומות העיר, אינן מוכנות להתמודדות בקרב ימי סדור, ועל כן חש במהירות להצלת אוניות האספקה והמלחמה גם יחד. הוא עגן את אוניות המלחמה בשורה אחת, סידר סביבן את אוניות המשא במערך שעומקו שלוש-ארבע שורות וקשר אותן זו לזו באמצעות תרנים וסקריות, תוך שהוא מותיר ביניהן רווחים המתאימים לגיחת ספינות קלות. כך יצר מעין חומה ארוכה ו"שדה קרב" גם יחד, שעליו יכלו חייליו להביא לידי ביטוי את יתרונם בלוחמת סיפונים וירי כלי קלע. הקרתגים תקפו באוניותיהם את אוניות המשא, ותחת מטר הקלעים הצליחו לגרור באמצעות אונקלים וללכוד 60 אוניות משא על מטענן. ליוויוס כותב, כי היסוסי הקרתגים והתמהמותם היא שהצילה את הרומאים מאסון; לו תקפו את יריביהם מיד, קודם שהספיקו להקים את חומת אוניות המשא, אפשר שהיו מצליחים לנתק את צבא סקיפיו ממקורות האספקה והתגבורת שלו ולהכותו כשהוא מבודד באפריקה.
כניעת קרתגו
לאחר מפלתו הסופית של סיפאקס והשלמת כיבושה של טונס על ידי סקיפיו, גבר קולם של הקרתגים המצדדים בסיום המלחמה. תנאי הסכם השלום שהציב סקיפיו ליריביו היו קשים ביותר, אך הם קיבלום בין מחוסר ברירה בין משום שניסו להרוויח זמן עד הגעת חניבעל מאיטליה. מלבד הסגת צבא חניבעל מדרום איטליה וצבא מאגו מגאליה, נדרשו הקרתגים לסלק ידם מהיספניה ומכל האיים שבין איטליה לאפריקה, לספק את מחסורו של הצבא הרומי באפריקה עד אישור ההסכם על ידי הסנאט הרומי, לשלם פיצויים בכסף, ולמסור לידי סקיפיו את כל אוניות המלחמה שלהם להוציא עשרים. חניבעל שב לאפריקה עם צבאו ללא כל פגע. היה בכוחם של הרומאים למנוע זאת או להשמידו בדרך, אך הם לא ניצלו הזדמנות זו. כפי הנראה שמחו לראותו עוזב את אדמת איטליה ואולי לא רצו להפר את ההסכם עליו חתמו. זמן קצר לאחר נחיתת חייליו בחוף לפטיס מאגנה התחדשה המלחמה בין הצדדים. הסנאט, ער לאפשרות כי גם סקיפיו עלול כקודמיו לנחול תבוסה מיד המצביא הקרתגי, תיגבר את 40 אוניותיו ב-120 נוספות. זיכרון מפלתו של רגולוס בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), עת צבאו המוכה נשאר מבודד על אדמת קרתגו בלא יכולת להיחלץ בשל מיעוט אוניות, ודאי עמד לנגד עיניהם של הסנאטורים. גורל קרתגו והמלחמה כולה הוכרע לבסוף בקרב זאמה (202 לפנה"ס). הייתה זו תבוסתו הראשונה והיחידה של חניבעל, אך המכרעת. לקרתגים לא נותרה כל ברירה, אלא לבקש שלום מן הרומאים. ברם, התנאים שכפה עליהם סקיפיו היו חמורים פי כמה משקודם. ליוויוס מספר, כי הקרתגים "הסגירו את אוניות המלחמה, הפילים, העריקים (הרומאים), העבדים הנמלטים וכן ארבעת אלפים שבויים ובהם הסנאטור קווינטוס טרנטיוס קוּלֶאוֹ. סקיפיו ציווה להוריד את האוניות הימה ולהעלותן באש. יש אומרים, כי חמש-מאות אוניות היו שם מכל סוגי האוניות המהלכות במשוטים, ולמראה פתאום זה של הבערה נעצב לבם של הקרתגים כמו עלתה קרתגו עצמה בלהבות."
פאנדום
פָאנדוֹם (באנגלית - Fandom, חיבור המילים Fan - מעריץ, Kingdom - ממלכה, "ממלכת מעריצים") היא קהילת מעריצים של תופעה כלשהי כגון אישים, תחביב, ז'אנר, אופנה, יצירה בדיונית (כגון סיפורת, קולנוע וקומיקס) אמנות, בידור או ספורט (אוהד). בשל האזוטריות של התכנים קהילות אלו פועלות בדרך כלל ברשת ונפגשות לרוב דרך האינטרנט, אבל הן עשויות להתקיים גם בעולם הממשי.
מעריצים בפאנדום מתעניינים בפרטים הקטנים של מושא הפאנדום, דבר המבדיל אותם מחובבים בעלי עניין אקראי בלבד. מושא הפאנדום לא מהווה, לרוב, חלק מעולמם המקצועי של המעריצים, אולם לעיתים מושא ההערצה קשור למומחיות כלשהי בה הם מחזיקים, עקב העניין הרב שהם מגלים בפאנדום. מעריצים החברים בקהילות פאנדום שונות מביעים את הערצתם באופנים שונים, כגון איסוף של חפצים שונים שקשורים למושא הערצתם (מרצ'נדייז), כתיבת ספרות חובבים וציור פאנארט, והשתתפות בכנסים המוקדשים לנושא הפאנדום, שמתקיימים במקומות רבים ברחבי העולם מספר פעמים בשנה.
המונחים הנפוצים בקהילה הם "פאנדומיסטים" או "פאנדומיסט", כשם כללי לאדם החובב פאנדומים, ו"פאנגירל" (Fangirl), "פאנבוי"(Fanboy) או "פאנפיפל" (Fanpeople) לתיאור מעריצים נלהבים או קבוצת מעריצים, מושגים אלו נמצאים בקשת הרחבה של הפאנדום ובדרך כלל משומשים בקונטקסט שלא ספציפי לקהילה מסוימת. המונח פאנדום עצמו מזוהה במיוחד עם מעריצי ז'אנר המדע הבדיוני והפנטזיה, אך גם עם מעריצים של אמנים, סרטים וסדרות מסוימים בתחומים אחרים.
שמו של הפאנדום עשוי להתייחס לנושא הכללי של הפורום ("פאנדום הפנטזיה"), או להתייחס ליצירה ספציפית בלבד (לדוגמה: "פאנדום הארי פוטר"). לעיתים קרובות המעריצים טובעים מונח עבור עצמם כדי לייחד את עצמם מהשאר, כגון "פוטרהאדס" (Potterheads) למעריצי הארי פוטר, "חצויים" למעריצי פרסי ג'קסון, "ארמיז" (Armys) עבור מעריצי להקת הקייפופ BTS "דיירקשנים" עבור מעריצי להקת 1 דיירקשן ועוד.
בהקשרים של ספרות חובבים (Fan Fiction, פאנפיקים) מקבל המונח משמעות שונה במקצת, ומתייחס ליצירה שעל פיה נכתבות יצירותיהם של החובבים.
אנשים המשתייכים לפאנדום לעיתים יכריזו על שייכות לעולם שבו מתקיים הסיפור. לדוגמה, מעריצי ”הארי פוטר” יכריזו על שייכות לבית בהוגוורטס (גריפינדור, הפלפאף, רייבנקלו או סלית'רין), מעריצי פרסי ג׳קסון יכריזו שהם הילדים של אל יווני מסוים וכו'.
ניתן לרכוש באינטרנט או בחנויות מיועדות פריטים המופיעים בעלילה של הספר (לדוגמה, מפת הקונדסאים המופיעה לאורך סדרת ספרי הארי פוטר, או חרב אור בפאנדום של מלחמת הכוכבים), או פריטים עם סמלי הפאנדום (חולצות, שרשראות, צמידים, תיקים, פוסטרים וכו').
תרבות הפאנדום בישראל
בדומה לקהילות האנימה, קהילות הפאנדומים השונות התפתחו דרך האינטרנט וצברו דרכו תאוצה. פורומים וקהילות רבות נפתחו סביב תרבות הפאנדומים, וכן קמו כנסים רבים סביב הנושא, כדוגמת כנס עולמות ופסטיבל אייקון שמתרחשים בכל שנה ושמים דגשים רבים על קהילות הפאנדומים של המדע הבדיוני והפנטזיה. את שני הכנסים הללו מארגנת האגודה הישראלית למדע בדיוני ופנטזיה. כנס ישראלי פופולרי נוסף הוא כאמ"י (ראשי תיבות של "כנס אנימה ומנגה ישראלי"), שעוסק באנימה, מאנגה ותרבות יפן. במהלך כנסים אלו, אנשים רבים מגיעים בקוספליי ומשתתפים בתחרויות השנתיות המתקיימות מדי שנה בכנסים עצמם. ישנם אנשים מוכרים מאוד בפאנדום ששאר אנשי הפאנדום סוגדים להם ומכבדים אותם מאוד (לדוגמא: מייקל (סנאי), מגירה, נטשה ,סיריוס קייטי או משהו כזה ועוד)
הספרייה הבודליינית
הספרייה הבודליינית, או באופן מדויק יותר: ספריית הבודליאנה (באנגלית: Bodleian Library) היא ספריית המחקר המרכזית של אוניברסיטת אוקספורד, היא אחת מן הספריות העתיקות ביותר באירופה ובבריטניה היא שנייה רק לספרייה הבריטית (הספרייה העיונית הגדולה בעולם). מאז 2003 היא מוגדרת כאחת משש ספריות ההפקדה של בריטניה, והיא רשאית גם לדרוש עותק מכל ספר שיצא לאור באירלנד. בקרב בוגרי אוקספורד מכונה "Bodley" או "the Bod".
היסטוריה
הספרייה הראשונה באוקספורד נבנתה למטרה זו במאה ה-14. לספרייה זו היה אוסף קטן יחסית שגדל בהתמדה. בין השנים 1435 ל-1437 תרם הדוכס האמפרי (אחיו של הנרי החמישי, מלך אנגליה), אוסף גדול של ספרים, עבורו נבנה מבנה מתאים במבנה ה-Divinity School, הקיים עד היום כחלק מהספרייה ונקרא "ספריית הדוכס האמפרי".
במאה ה-16 התדרדרה הספרייה עד כדי מכירת כל הריהוט וכמעט כל הספרים שבה. ומאוספו של הדוכס האמפרי נותרו בה רק שלושה ספרים. בשנת 1598 פנה המלומד תומאס בודלי לסגן מנהל אוניברסיטת אוקספורד והציע לממן רכישת ספרים לצורך הקמתה מחדש של הספרייה. הוא אף תרם ספרים מאוספו האישי. ב-8 בנובמבר 1602 נפתחה רשמית "ספריית בודלי" או הספרייה הבודליינית.
בודלי רכש ספרים ברחבי העולם, כולל מטורקיה ומסין. ב-1610 הגיע להסכם עם מוציא לאור גדול בלונדון שימסור עותק אחד מכל ספר שיוציא לספרייה הבודליינית. האוסף גדל במהירות רבה והמבנה הסמוך ל-Divinity School הורחב כדי לקלוט את כל הספרים. ב-1654 קיבלה הספרייה בירושה את אוספו הגדול של ג'ון סלדן, ובו כמות גדולה של כתבים עבריים ובנושאים יהודיים. אוסף זה נקרא עד היום Selden End.
החוק הראשון של הספרייה הוא שאין משאילים ממנה ספרים, אלא ניתן לעיין בהם במקום בלבד. אף כאשר צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ביקש לשאול ספר בשנת 1645, הוא נענה שהוא מוזמן לעיין בו בספרייה אך אינו יכול לקבלו בהשאלה.
מבנה
המבנה המרכזי של הספרייה נבנה בין 1612 ל-1619 בסמוך ל-Divinity School ונקרא "מגדל חמשת הסדרים" כיוון שהוא מכיל מרכיבים ארכיטקטוניים מן הסדר הדורי, הסדר האיוני, הסדר הקורינתי, הסדר הטוסקאני והסדר המשולב. החדרים הם במבנה מרובע ושימשו בעבר כחדרי הרצאות, אך עם גידולו של האוסף הם "נכבשו" על ידי ספרים. כיום אחד החדרים משמש כחלל לתערוכות מתחלפות וחדרים אחרים משמשים כחדרי פגישות.
ב-1860 התרחבה הספרייה אל הבניין הקרוי רדקליף קמרה (Radcliffe Camera) ושם שוכנו אוספי המדע והרפואה של הספרייה. בין השנים 1909–1912 נבנו מחסנים תת-קרקעיים מתחת למבנה.
בניין קלרנדון (Clarendon Building), שנבנה בין השנים 1711 ו-1715 והיה שייך להוצאה לאור של האוניברסיטה נמסר לספרייה בשנת 1975.
בשנים 1935–1940 נבנה מול בניין קלרנדון מבנה "הבודליינית החדשה" (New Bodleian). זהו מבנה בצורת זיגוראת, ש-60% משטח האחסון שבו מצוי מתחת לפני האדמה.
הספרייה מאז המאה ה-20
בשנת 1914 עלה לראשונה מספר הספרים בספרייה על מיליון. נכון לספטמבר 2005 מכילה הספרייה למעלה מ-8 מיליון ספרים, למעלה מ-170 קילומטר של מדפים וצוות של כ-400 איש. למעלה מ-1.5 מיליון ספרים מאוחסנים באתר ישן ששימש מכרה מלח מחוץ לאוקספורד. הספרייה מופעלת על ידי גוף הנקרא "שירותי הספרייה של אוקספורד" המפעיל מערכת אלקטרונית לעיון בקטלוג ולהזמנת ספרים (OLIS - Oxford Libraries Information System).
כיום מחולקת הספרייה לאוספים הבאים:
בעבר נדרשו קוראים ומבקרים לדקלם הצהרה בלטינית שבה התחייבו לא להכתים, לסמן או לפגוע בכל דרך אחרת בספרים או במסמכים אחרים, לא להדליק אש בספרייה ולציית לחוקי המקום. כיום קהילת האוניברסיטה חותמת נוסח אנגלי כתוב של ההצהרה, אך מבקרים מחויבים לדקלם את ההצהרה בלשונם. לצורך כך קיים פרסום פנימי של הספרייה ובו ההצהרה במספר לשונות, ביניהן עברית.
ב-2004 הודיעה הספרייה לחברת המידע גוגל שהיא תאפשר לה לסרוק כמיליון ספרים שהודפסו במקור לפני 1901 על מנת לפרסמם חינם באינטרנט.
בתרבות ובספרות
במבנה הספרייה צולמו מספר סרטי קולנוע ובהם שגעונו של המלך ג'ורג', המצפן הזהוב ושני סרטי הארי פוטר הראשונים (הארי פוטר ואבן החכמים והארי פוטר וחדר הסודות) בהם צולמו במקום קטעי בית החולים של הוגוורטס והספרייה של המוסד. כן צולמו במקום מספר פרקים מסדרות טלוויזיה בריטיות.
הספרייה שימשה מקום מפגש וכתיבה ללואיס קרול, מחבר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות וכן לג'. ר. ר. טולקין, מחבר שר הטבעות וק.ס. לואיס, מחבר דברי ימי נרניה.
מאיה נאסר
מאיה נאסר (בערבית: مايا ناصر; 30 ביולי 1979 - 26 בספטמבר 2012) היה עיתונאי וכתב סורי שעבד ב-PRESS TV, שירות שידור איראני בשפה האנגלית.
ביוגרפיה
נאסר נולד בסוריה ב-1979. הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת קפלן. במסגרת עבודתו ב-PRESS TV דיווח ממלחמת האזרחים בסוריה ודיווחיו מחלב הם הבולטים ביותר. נאסר גם דיווח מארצות הברית, לבנון, ירדן, מצרים, ובחריין.
ב-26 בספטמבר 2012, בעודו מדווח אודות הפיצוצים החזקים במפקדת הצבא הסורי בכיכר אומיה, נורה דרך צווארו על ידי צלף מורד ונהרג. חוסיין מורטאדה, ראש לשכת דמשק של PRESS TV, וראש ערוץ הטלוויזיה בשפה הערבית אל-עאלם, נפצע ברגלו. נאסר היה העיתונאי ה-46 שנהרג במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
תיכון שמעון בן צבי
בית־הספר התיכון ע"ש שמעון בן־צבי (ידוע בכינוי תיכון שָׁבָ"צ) הוא בית־ספר תיכון ממלכתי ארבע־שנתי הנמצא בעיר גבעתיים. בית־הספר נוסד ב־1967, והוא קרוי על שמו של שמעון בן צבי, ראש־העיר הראשון. מנהלת בית־הספר הנוכחית היא שלומית דבדבני.
בבית־הספר נלמדים כל מקצועות־החובה, ובין מקצועות־הבחירה ניתן ללמוד כימיה, פיזיקה, ביולוגיה, תקשורת, מזרחנות, ספורט, סוציולוגיה, כלכלה, פסיכולוגיה, ערבית, צרפתית, מדעי המחשב והנדסת תוכנה במסלול סייבר. בבית־הספר משתמשים בתוכנת משו"ב לשמירה על קשר בין הצוות לתלמידים וההורים. בבית־הספר לומדים כיום כ־770 תלמידים.
היסטוריה
בית־הספר נוסד על ידי פנינה בר־סבר (2011 – 1918), גדעון שהרבני, נעים בן־חור ושלמה מירום.
בשנים 2011–2010 פרצה מחאה בבית הספר עקב פיטוריו של מנהל בית־הספר, דוד חרותי, שכיהן בתפקידו במשך 21 שנה. חרף המחאה חרותי פוטר, עקב הביקורת שמתח עליו משרד־החינוך, לפיה בהתנהלותו של חירותי ישנם "כשלים ניהוליים ופדגוגיים". במקום חרותי, מונתה לעמוד בראש המוסד סגניתו של דוד, פנינה שטיינר, ובהמשך אלה ספיר־גונן, ששימשה בעבר סגנית המנהלת בתיכון אליאנס.
KaraFun
KaraFun היא תוכנת נגן ועורך שירי קריוקי חופשי להורדה מבית היוצר של Recisio. התוכנה מאפשרת לארגן, להשמיע, ולערוך קובצי קריוקי בפורמטים רבים במערכות ההפעלה מסוג Windows.
התוכנה תומכת בקובצי קריוקי בפורמטים – MP3+G, LRC, KAR, KOK, CD+G ו-KFN. כמו כן התוכנה מסוגלת לקרוא את קובצי אודיו MP3, Ogg ו-MIDI.
כמו כן, התוכנה מכילה גם עורך שבאמצעותו המשתמשים מסוגלים ליצור קובצי קריוקי מסוג KFN על בסיס קובצי אודיו שברשותם בפורמטים MP3, Ogg, Kar, ו-MIDI. בנוסף לכך התוכנה מסוגלת גם לייצא את שירי הקריוקי לקובץ וידאו מסוג AVI על מנת לנגן אותו במכשירי DVD שאינם תומכים בפורמטים הסטנדרטיים של שירי קריוקי.
התוכנה מאפשרת למשתמשים בה לשלוט בזמן אמת במהירות השיר, הסולם שלו, ווליום המיקרופון, ועוד.
אלכסנדר גריבוידוב
אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב (15 בינואר 1795 - 11 בפברואר 1829) היה דיפלומט, סופר מחזאי ומלחין רוסי, שמת מוות אלים בהתפרעות של אספסוף בשגרירות רוסיה בטהראן. הוא התפרסם כאיש-ספר וכמחברו של מחזה אחד, "Горе от ума", קומדיה בחרוזים. שלונסקי ניסה לתרגם את המחזה לעברית אך נכשל, ומניסיונותיו נותרו רק הצעותיו לשם היצירה בעברית: "חכם ורע לו" או "מרבה דעת - מרבה מכאוב". יחד עם זאת המחזה ידוע בארץ כ"צער מתוך חכמה". המחזה נחשב ברוסיה לאחד משני מחזות המופת של התיאטרון הרוסי הקלאסי (לצד "רביזור" של גוגול).
קורות חייו
גריבוידוב נולד במוסקבה ובין השנים 1810–1812 למד באוניברסיטת מוסקבה. לאחר מכן הוסמך לקצונה ברגימנט ההוסרים. אולם בשנת 1816 התפטר מהרגימנט. בשנה שלאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי, ובשנת 1818 מונה למזכיר לשכת הציר הרוסי בפרס, והועבר לגאורגיה. הוא החל לכתוב מוקדם, ובשנת 1816 חיבר עבור תיאטרון בסנקט פטרבורג קומדיה בחרוזים שנקראה "בני הזוג הצעירים" (Молодые супруги), שאחריה באו יצירות נוספות מאותו סוג. אולם המאמרים והקומדיות שכתב לא הטביעו את חותמם. מצד שני זכתה היצירה "צער מתוך חכמה", קומדיה סאטירית בחרוזים על האריסטוקרטיה הרוסית, להצלחה כבירה. יצירה זו כונתה על ידי הפקידים רמי הדרג במחזה, "פסקוניאדה במוסקבה". המחזה הצליח להציג בצורה מדויקת טיפוסים מסוימים של פקידים בכירים כמו "פמוסוב", חסיד הגידופים הישנים, שונא הרפורמות; הליברל והאריסטוקרט הצעיר והאנגלופיל, "רפטילוב", המתעמת עם גיבור השלום, צ'אצקי, סאטיריקן אירוני, שחזר זה לא מכבר ממערב אירופה. צ'אצקי חושף את חולשותיהם של יתר הדמויות במחזה, ומילותיו הידהדו כמחאת הדור הצעיר של 1820, אשר הגיעה לשיאה בשנת 1825, במרד הדקבריסטים, שדוכא באכזריות מאוחר יותר על ידי ניקולאי הראשון. אף על פי ששורשיהם בקומדיה הצרפתית הקלאסית של מולייר, הדמויות במחזה יותר אינדיבידואליות, וההשפעה ההדדית בין החברה לפרטים שופעת תן וקח דיאלקטי (ניגודי).
מותו
ברגע האחרון, הסכים גריבוידוב בחוסר-רצון למסור את השלושה. אולם אז התפרץ ההמון למתחם השגרירות. פלוגת הקוזאקים שהייתה אמונה על הגנת השגרירות הייתה קטנה מדי, ועדיין הצליחה לעכב את ההמון מעל לשעה, עד שבסופו של דבר נסוגה לאחור למשרדו של גריבוידוב. שם הצליחו להחזיק מעמד, עד שבסופו של דבר פרץ ההמון למשרד תוך קריאות "אללה אכבר" וטבח בגריבוידוב ובמגניו. ראשו של גריבוידוב נחתך, וגופתו הושלכה לעבר ההמון. הסריס הארמני, שבריחתו הניעה את האירועים, היה בין הראשונים שנטבחו; גורלן של הנערות הארמניות נותר לא ידוע.
ההתעללות בגופתו של גריבוידוב נמשכה שלושה ימים, ושרידיה זוהו בזכות צלקת ישנה על ידו שנגרמה בדו-קרב. גופתו נלקחה לטביליסי ונקברה בפנתאון מתאצמינדה שבחצר כנסיית מאמאדוויתי. כשקיבלה נינו, אשתו בת ה-16, את הבשורה על מותו, ילדה בטרם עת את תינוקה, שמת כעבור שעות אחדות. היא המשיכה לחיות שלושים שנה נוספות לאחר מות בעלה, ודחתה את כל המחזרים שביקשו את ידה.
אליסון ויילי
אליסון ויילי (באנגלית: Alison Wylie, נולדה ב-26 באוגוסט 1954) היא פילוסופית בריטית-קנדית, בתחומי האתיקה, מגדר ומחקר פמיניסטי, ופילוסופיה של הארכאולוגיה. לימדה במספר אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת וושינגטון ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ערכה מספר כתבי עת, ומילאה תפקידים ניהוליים במספר אגודות, כמו למשל נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה. ב-2013 נבחרה לפילוסופית המצטיינת של השנה על ידי החברה האמריקאית לנשים פילוסופיות.
נעורים ולימודים
ויילי נולדה באנגליה ב-1954, וכשגדלה עברה עם משפחתה לאונטריו, קנדה. היא עשתה את תוארה הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת מאונט אליסון בשנת 1976. בתוארה השני, אותו עשתה בשנת 1978 באוניברסיטת בינגהמטון, היא בחרה להתמקד באנתרופולוגיה והתזה שלה עסקה בהנמקה אנלוגית בארכאולוגיה. במוסד מחקר זה היא גם בחרה להמשיך ולעשות את הדוקטורט שלה על פילוסופיה של הארכאולוגיה בנושא "פוזיטיביזם והארכאולוגיה החדשה" 1982, לשם כך יצאה לסמסטר אחד באריזונה, ולשני סמסטרים באוקספורד ביחד עם המרצה שלה, רום הארה.
אלכסנדר גריבוידוב
מותו
על שמו של גריבוידוב נקראה תעלת גריבוידוב (кана́л Грибое́дова) בסנקט פטרבורג, תעלה אותה חוצים 21 גשרים. בארמניה נקרא על שמו יישוב בשם גריבוידוב, והונפק לזכרו בול. אחת המערכות בסאטירה של בולגקוב, "האמן ומרגריטה", מתרחשת ב"בית גריבוידוב".
אליסון ויילי
קריירה אקדמאית
בתקופת פוסט הדוקטורט שהתה ויילי שלוש שנים בקליארי, שם  מילאה תפקיד של מרצה וחוקרת, ושנה אחת באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם התרכזה רק במחקר. ב-1985  התחילה ללמד באוניברסיטת אונטריו, ועשתה כן במשך 13 שנים. ב-1998 עברה ווילי מקנדה לארצות הברית, שם לימדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ואוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בנוסף מאז 2013, היא מלמדת בסמסטר הסתיו באוניברסיטת דורהאם.
אלכסנדר גריבוידוב
מותו
בשנת 2010 שודרה הסדרה מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב, על חייו ואירועי מותו.
אליסון ויילי
קריירה אקדמאית
לאורך הקריירה שלה מילאה ויילי מספר משרות חשובות. היא חברה במספר וועדות ואיגודים העוסקים בפילוסופיה של הארכאולוגיה, פילוסופיה פמיניסטית, וערכה גם מספר כתבי עת, כגון "היפאתיה", העוסק בפמיניזם. היא הייתה נשיאת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה בין השנים 2011 ל-2012, וביוני 2016 נבחרה לכהן כנשיאת ההתאחדות לפילוסופיה של המדע.
אלכסנדר גריבוידוב
הערות שוליים
Griboyedov, Armavir
אליסון ויילי
פרסים והוקרה
ויילי זכתה במספר פרסים ואותו הוקרה, בינם:
תחומי התמחות
1)     בעיות אפיסטמיות (תורת ההכרה) שמועלות ממחקרים ארכאולוגיים.
2)     מחקר מדעי החברה מזווית ראייה פמיניסטית.
3)      ביקורת מוסרית על אודות ההשלכות של מדע הארכאולוגיה
בתחום הראשון, שבו החלה לעסוק עוד בכתיבת הדוקטורט שלה, היא עוסקת בניתוח האופנים בהם מנמקים היסטוריונים את טיעוניהם לגבי ההיסטוריה. למעשה, ווילי מבקשת להבין מהי בעצם הוכחה היסטורית מהימנה? ויילי פיתחה כמה שיטות אשר בעזרתן אפשר לנסות ולקבוע כיצד יש להשיג טענות אמפיריות לגבי העבר. בתחום השני היא מתעמקת בשאלה מה הן ההשלכות של ההצדקה לגבי מדע, שפעילותו חורגת מחיפוש ידע אפיסטמי בלבד. ויילי טוענת בנושא זה טענה כפולה: הראשונה היא שכל פעילות מדעית נדרשת לאמץ נקודת מבט מסוימת ולא כללית-טהורה. השנייה, שלמרות הכרח זה, המדע עדיין בעל ערך משמעותי וטענותיו אינן שגויות רק משום שהן מבטאות נקודת מבט חלקית ולא כללית. לשם הדגמה, לדעתה פמיניזם מבטא נקודת מבט של נשים מצד אחד, והוא מסגרת טובה לפרשנות מדעית מצד שני. היא מפרטת על כך בעבודתה האחרונה שלה בנושא הגיעה ב 2012 בוועדת המחוז הפסיפי של ההתאחדות האמריקאית לפילוסופיה,  אשר כותרתה הייתה "למה נקודת מבט חשובה".
בתחום השלישי פיתחה ויילי מודלים המסבירים מה נכון לעשות מבחינה מוסרית כאשר עוסקים בארכאולוגיה. הפעם הראשונה בה עסקה בשאלות אלה הייתה בוועדת "המוסר בארכאולוגיה" שהתכנסה על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית, בתחילת שנות ה-90. התוצאה של וועדה זאת הייתה מספר עקרונות מוסריים מסוימים שלטענתה חשוב לשמר כשעוסקים בארכאולוגיה, אשר גם אומצו לאחר מכן על ידי החברה לארכאולוגיה אמריקאית. היא המשיכה לעסוק בסוגיה הזאת לאורך כל הקריירה שלה והוציאה בנושא זה מספר מאמרים. המאמרים האחרונים שהיא הוציאה בנושא זה היו                                                             "archeology Community-Based Collaborative" ו -“A Plurality of Pluralisms" ב-2014.
פרסומים בולטים
לווילי מספר פרסומים, מאמרים וספרים. בין הפרסומים הבולטים:
סנה יורינאץ
סנה יורינאץ (בסרבו-קרואטית: Sena (Srebrenka) Jurinac; 24 באוקטובר 1921 בטראווניק, בוסניה - 22 בנובמבר 2011 באאוגסבורג, גרמניה) הייתה זמרת סופרן אופראית.
חייה
אביה של יורינאץ היה רופא קרואטי ואמה הייתה וינאית. היא למדה באקדמיה למוזיקה של זגרב וגם אצל מילקה קוסטרנצ'יץ' (שעוד תלמידה ידועת שם שלה היא זינקה מילאנוב).
קולה האפל ורב-העוצמה של יורינאץ נמצא בדיוק בין סופרן למצו סופרן. הרפרטואר שלה כלל את מאדאם באטרפליי, דסדמונה באותלו, אליזבת בטנהויזר, איליה, איפיגניה, ינופה, לאונורה (בכוחו של גורל, המלחין ב"אריאדנה בנקסוס", מריה ווצק, פמינה (חליל הקסם), פופאה וטוסקה. באופרות רבות כלל הרפרטואר שלה יותר מתפקיד ראשי אחד: כרובינו והרוזנת אלמביבה בנישואי פיגארו, דונה אנה ודונה אלווירה בדון ג'ובאני, פיורדיליג'י ודוראבלה (בכך עושות כולן), אמור ואאורידיצ'ה, לאונורה ומרצלינה (בפידליו), מרינה ופיודור (בבוריס גודונוב), אוקטביאן, מדי פעם סופי ולבסוף המרשלין (ב"אביר הוורד"). כמו כן שיחקה בתפקידים משניים בטבעת הניבלונגים: ווגלינדה, גוטרונה וכמה מן הנורנות (טוות חוט הגורל).
הופעת הבכורה של סנה יורינאץ הייתה בתפקיד מימי (לה בוהם) בזגרב, בשנת 1942. בשנתיים הבאות שרה בתפקידי הרוזנת, פריה ואיזבלה בהצגת הבכורה של "קולומבוס" מאת ורנר אגק. ב-1944 נשכרה לעבודה באופרה של וינה. בגלל המלחמה לא יכלה לשיר שם עד 1946, אז שרה בתפקיד כרובינו. בשנתה הראשונה בווינה הופיעה בלמעלה מ-150 הצגות. יורינאץ עמדה במשך קרוב לארבעים שנה בקשר עם האופרה הווינאית וקיבלה חברות כבוד בלהקה, שהעניקה לה את התואר "קאמרזנגרין" ("זמרת הלשכה") ואת מדליית מוצרט.
הופעתה בתפקיד אוקטביאן הונצחה בסרט "אביר הוורד" של פאול צינר, בניצוח הרברט פון קאראיין, עם שוורצקופף בתפקיד המרשלין. יורינאץ גילמה את מריה בסרט ווצק.
הופעתה האופראית האחרונה של סנה יורינאץ הייתה בתפקיד המרשלין באופרה של וינה בנובמבר 1982. היא המשיכה לשיר ברסיטלים ולהגיש כיתות אמן, וישבה בחבר השופטים בתחרויות זמרה בינלאומיות.
תסמונת התשישות המוחית
תסמונת התשישות המוחית (Brain Fag syndrome - BFS) הוגדרה בשנת 1994 בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי (DSM-5) כתסמונת תלוית-תרבות (culture bound syndrome). תסמונת התשישות המוחית כוללת תסמינים של ליקויים קוגניטיביים כגון קושי בתפיסת משמעות של מילים, קשיי ריכוז וזיכרון לקוי; הפרעות בשינה וליקויים סומטיים (חושיים) נוספים כמו ראייה מטושטשת וכאבי עיניים, ראש וצוואר. התסמונת תועדה לראשונה בשנת 1960 על ידי Prince בקרב סטודנטים אפריקאים בניגריה והיא נגרמת כתוצאה מלחץ להצליח בקרב צעירים.
סימפטומים
תסמונת ה-BFS כוללת מגוון תסמינים המשפיעים על יכולותיו של התלמיד ופוגמים בתהליך הלמידה. התסמינים כוללים תלונות סומטיות (חושיות), ליקויים סומטיים, ליקויים קוגניטיביים והפרעות בשינה. התלונות הסומטיות הן לרוב על כאבים ותחושת צריבה באזור הראש והצוואר. הליקויים הסומטיים באים לידי ביטוי בליקויי ראייה כגון ראייה מטושטשת, כאבי עיניים ודימוע מאסיבי. הליקויים הקוגניטיביים מורכבים מקושי ולעיתים אף חוסר יכולת לתפוס משמעות של מילים כתובות ונשמעות. בנוסף, הליקויים הקוגניטיביים כוללים קשיי ריכוז חמורים וזיכרון לקוי. לבסוף, הפרעות השינה כוללות ישנוניות ועייפות למרות מנוחה מספקת.
סיבות
במהלך חקר התסמונת, נמצאו גורמים שונים הקשורים להפרעה. תחילה, מצאו כי תסמונת ה-BFS נפוצה יותר בקרב גברים. עם זאת, ההבדל בין המינים נבע ככל הנראה מייצוג גבוה יותר של גברים במוסדות לימודיים גבוהים במדינות אפריקה במהלך שנות ה-60 וה-70.
המכון הצרפתי לעירוניות
המכון הצרפתי לעירוניות (IFU) הוא מכון מחקר ולימוד אקדמי המתמחה בתכנון עירוני ומכשיר גם תלמידים בתחום של "תכנון אזורי" לתואר שני. המכון ממוקם בקמפוס אוניברסיטת מארן לה ואלה - מזרח פריז על יד פריז, צרפת. בנוסף המכון מכשיר תלמידים גם לתואר שלישי. המכון הוקם בשנת 1969 תחת המחלקה לתכנון במרכז הניסויים של אוניברסיטת ואנסן וכמה עשורים לאחר הקמתו של המכון לתכנון עירוני של פריז שהוקם בשנת ה1919 על ידי המרצים "מישל שואי, פרנסואה קוקרי, ופייר מרלן" בעקבות תביעתם של 431 סטודנטים באוניברסיטה שלמדו תכנון ערים להקים מחלקה עצמאית ללמוד הנושא. בשנת 1985 קיבל המכון מעמד רשמי ולאחר שבשנת 1980 עבר מבניין האוניברסיטה השמינית של פריז בסן דני אל הקמפוס הנוכחי במטרה לפתח את העיר החדשה מארן לה ואלה שהוקמה ממזרח לפריז. במהלך שנת 2014 מתוכנן לעבור המכון לתכנון עירוני של פריז אל המתחם ולהיות מחלקה תחתיו ותחת המשרד לאיכות הסביבה הצרפתי.
תסמונת התשישות המוחית
סיבות
יתרה מכך, מחקרים מוקדמים דווחו על קשר בין מצב סוציו-אקונומי נמוך לבין התסמונת. כמו כן, נמצא קשר בין אוריינטציה תרבותית לבין תסמיני ה-BFS, מה שהוביל להצעה של תפקידו המשוער של לחץ מאופיין תרבות בהתפתחות התסמונת. עם זאת, המחקר בתחום לא ענה על השאלה האם מדובר בהשפעה משולבת של מצב סוציו-אקונומי (כלכלי-חברתי) נמוך ולחץ מאופיין תרבות, או שמא אחד מהשניים מספיק כדי לגרום באופן עצמאי לתסמיני הפרעת ה-BFS.
לא נמצאו גורמים סוציו-דמוגרפיים כמו למשל גיל או דת הקשורים לתסמונת ה-BFS. מאוחר יותר, חוקר בשם Morakinyo ערך מבחני תפקוד קוגניטיבי בקרב הסובלים מהתסמונת, ומצא כי אנשים בעלי BFS היו בעלי אינטליגנציה ממוצעת או גבוהה מהממוצע. במחקר אחר, מצא Morakinyo כי אנשים שסבלו מהתסמונת היו גבוהים בציר הנוירוטיות, כלומר התקשו להיות רגועים, בעלי ביטחון עצמי וקרי רוח (על פי מודל חמש התכונות הגדולות). בנוסף הוא מצא כי איכות השינה היא מנבא משמעותי להפרעת BFS. הוא מצא במחקרו כי 45.5% מחולי BFS השתמשו בחומרים ממריצים, מתוך דחף הישגי להצליח בלימודים ולהפחית את הצורך בשינה. כמו כן, Omoluabi חקר את הגורמים הפסיכו-פיזיולוגיים של הפרעת ה-BFS ומצא כי הסטודנטים אשר סבלו מההפרעה היו בעלי ציונים גבוהים יותר באופן משמעותי בהשוואה לקבוצת הביקורת במדדים השונים הבוחנים: עלייה במתח השרירים, דופק, לחץ דם סיסטולי, לחץ דם דיאסטולי, רמת מוליכות עורית (מדד המשקף רמת עוררות גופנית) וטמפרטורת העור. ציונים גבוהים במדדים אלו מעידים על פעילותה של מערכת העצבים הסימפתטית (ראה ערך מערכת העצבים האוטונומית) אשר פעילה בשעת לחץ או מצוקה. העלייה בפעילות הסימפתטית גורמת לנדודי שינה, קשיי ריכוז וליקויים בזיכרון.
היסטוריה
מאז שנות ה-60, היו מספר נקודות מבט מרכזיות שניסו להסביר את התסמונת ואת הסיבות להופעתה. Prince תיאר לראשונה את התסמונת בעקבות מחקר בקרב סטודנטים באפריקה בשנת 1960. הוא כינה את המחלה Brain fag syndrome, עקב חזרה על תלונות של תשישות מנטלית בקרב הסטודנטים שסבלו ממנה. בתיעודו, תיאר Prince זכר יורובאי (Yoruba זוהי קבוצה אתנית אפריקאית הנמצאת המערב אפריקה, בייחוד בניגריה ובנין) בסוף שנות ה-20 לחייו אשר החל לסבול מכאבים חדים בראשו ונתקל בקשיים להבין את הטקסט שקרא בעת שלמד למבחן. בנוסף, הצעיר תיאר כי התקשה לקום בבוקר וללכת ללימודיו אף על פי שישן יותר מהרגיל. כאשר כתב בבחינות, הצעיר חש שהוא יודע את התשובות אך מתקשה להיזכר בהן ותיאר תחושה של "מוח ריק". בתיאורו, מצוין גם כי סבל מחולשה ומרעידות בידו הימנית כך שהתקשה לכתוב. עקב חומרות התסמינים, דחה הצעיר את לימודיו למשך מספר שנים. Prince תיאר כי התסמינים השתפרו בעזרת תרופת Largactil (או בשמה הרפואי כלורפרומאזין, היא תרופה אנטי-פסיכוטית ממשפחת הפנותיאזינים), תרגילי מדיטציה וצבירת ביטחון מחודש.
טרילופוזאורוס
טרילופוזאורוס (שם מדעי: Trilophosaurus; מילולית: "לטאה בעלת שלושה רכסים") הוא סוג נכחד של זוחל דיאפסידי שחי בסוף תור הטריאס שבעידן המזוזואיקון באמריקה הצפונית.
מאפיינים
הטרילופוזאורוס היה סוג של דיאפסיד פרימיטיבי בעל מראה של לטאה עם רגליים ארוכות והוא היה כנראה צמחוני. אורכו הגיע ל-2.5 מטר. הוא היה בעל לסת קצרה ומעוגלת עם לסתות ישרות ומשוטחות שצופו במקור קרני שעזר ללעוס צמחייה. היו לו שיניים קטנות בחלק האחורי של הלסתות. ליצור היו פתחי עיניים גדולים ובסיס מחוזר והגוף היה נמוך עם רגליים ארוכות בעלות 5 אצבעות.
זוחל זה היה אולי מאבותיהם של הצבים המודרניים בשל מבנה הלסתות הדומה. ייתכן גם שהיה קרוב לזוחלי הים הזאורופטריגיים שהחלו להתפתח בסוף הטריאס.
הסכם פאס
הסכם פֶאס (בערבית: معاهدة فاس; בצרפתית: Traité de Fès) הוא הסכם שנחתם ב-30 במרץ 1912 בעיר פאס במרוקו, בין עבד אל חפיד, סולטאן מרוקו, לבין ממשלת צרפת, ובו הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות צרפתית.
הרקע
להסכם החסות קדמו שני משברים. במשבר טנג'יר, שהתרחש בשנת 1905 בעת ביקור הקייזר וילהלם השני בטנג'יר הצהיר הקייזר כי מרוקו מדינה עצמאית, וכי השליטה הצרפתית אינה מקובלת על גרמניה אשר תובעת זכויות קולוניאליות בשטחה של מרוקו. במשבר המרוקאי השני, בשנת 1911, אף הונחתו כוחות צבא גרמניים בנמל אגאדיר שבחופי מרוקו, צעד שנחווה כמאיים, הן כלפי הקולוניה המרוקאית, והן כלפי המעצמות בריטניה וצרפת.
ההסכם
בתמורה לחתימה על ההסכם ולהכרה במרוקו כמדינת חסות של צרפת, הורחבו והוגדרו גבולותיה של מרוקו, והיא קיבלה את הגנת המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני. בנוסף, הוקפאו, עם חתימת ההסכם, תביעותיה הטריטוריאליות של ספרד כלפי מרוקו, מצפון ומדרום.
הטבח ביהודי פאס בעקבות ההסכם
בעקבות הסכם פאס ניסו מורדים מוסלמים לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר ומשנכשלו החלו בסדרת פרעות אנטי-יהודיות בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות המימונה.
פקיעת ההסכם
תוקפו של הסכם פאס פג רק בשנת 1956. הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי. אולם פירוק הסכם החסות לא היה מקובל על ממשלת צרפת. במסגרת התנגדותה לפירוק ההסכם, כפתה צרפת על סולטאן מרוקו מוחמד החמישי לצאת מתחומי ארצו לגלות, מאחר שסברה כי הצהרותיו היוו איום מדיני על ההסכם. רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית, השתחררה מהסכם פאס, והסולטאן מוחמד החמישי שהוגלה קודם לכן על ידי הצרפתים, קיבל את הרשות לחזור למרוקו. עם שובו שינה את תוארו מ"סולטאן" ל"מלך" והכריז על עצמאות המדינה.
339
נפטרו
.
שמואל נבון
שמואל נבון (קליגמאן) (ה' באלול תרס"ד, 16 באוגוסט 1904 – 7 באפריל 1996) היה מחנך, סופר, מלחין ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה
נבון ייסד, בשיתוף עם בנו של רבהּ הראשי של אודיסה, את אגודת הנוער הציונית "צעירי ציון", בעזרתו של חיים נחמן ביאליק.
25 בנובמבר
25 בנובמבר הוא היום ה-329 בשנה, (330 בשנה מעוברת), בשבוע ה-48 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 36 ימים.
שמואל נבון
ביוגרפיה
בשנת 1919, בגיל 15, עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". תחילה עבד בפרדסו של י. ל. גולדברג, ולאחר מכן עבר לירושלים, שם למד בבית המדרש למורים בראשות דוד ילין, והתמקד בטיפול בחינוך האמנותי והעברת ידיעת החגים בגנים ובבתי ספר. הוא עבד בהנהגת הצופים והיה בין מייסדי תנועת הנוער החלוצית של בתי הספר התיכוניים בעיר.
לאחר שסיים את לימודיו, החל לעבוד בהוראה ב"חברה החינוכית של ההורים". מאוחר יותר עבר לתל אביב והשתתף ביסוד בית חינוך לילדי עובדים שהיה המשכו של בית הספר העמלני שבראשו עמדו יהודה רון-פולני ודוד אידלסון.
בשנות העשרים עבר השתלמות בסטודיה הדרמטית של התיאטרון הארץ ישראלי בהדרכתו של מנחם גנסין, והיה בין מייסדי "הבימה לילדים" בהנהלתו של צבי פרידלנד, עד לבואה של הבימה לארץ. התיאטרון התמקד בעיצוב דמות אמנותית-פדגוגית עבור תיאטרון ילדים מקורי.
נבון היה עוזרו של ביאליק באירועי עונג שבת וקבלות שבת שהתקיימו באהל שם בתל אביב. היה שותף לכינוס "קול האדמה" בבן שמן בו הרצה על הקרן הקיימת לישראל בבתי הספר של ההסתדרות ושימש חבר הוועד הפועל של מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל. בין היתר, עמד בראש הוועדה לטיפוח אמנות וחגים.
נבון חיבר את תוכנית חגיגת הביכורים הראשונה עבור הילדים שנערכה במגרש באצטדיון בתל אביב בהשתתפותו של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ובביצועה של הבימה לילדים.
בין השנים 1933–1934 היה דוקטורנט באוניברסיטת וינה. את הדיסרטציה כתב על "המחזה הדרמטי וחינוך". הוא השתלם בתחומי הפסיכולוגיה והפדגוגיה באוניברסיטאות קניגסברג, ציריך וגרץ ועסק בעבודה חינוכית בתנועות נוער חלוציו בגולה.
נבון נשא לרות בת מאיר קובנר, סופר ומראשי הציונים בקניגסברג. לאחר שסיים את עבודת המחקר חזר לארץ בשנת 1935 והמשיך בעבודתו החינוכית כמרצה בכנסי מורים, גננות והורים. פרסם מאמרים העוסקים בשאלות חינוך והוראה.)| במשך שנים רבות היה מורה ומנהל בית ספר. הדריך מורים וגננות ועסק בפיקוח פדגוגי עד פרישתו לגמלאות. היה חבר הוועדה הפדגוגי של המרכז לחינוך של הגנים ומועצת מערכת "אורים". כמו כן, היה שותף ליצירת בסיס מדעי לערכו של גן הילדים על ידי הבלטת ערכו כיסוד לבית הספר ולחינוך בכלל. היה ממבססי הגן והכרתו על ידי השלטונות והרמת קרנו.
נבון כתב כמאה מחזות עבור ילדים ונוער והלחין שירים רבים, בהם "ארצה עלינו", וכתב מאמרים רבים בתחום החינוך, את חלקם פרסם בדבר", "שרשים", "הד הגן", "החנוך", "הד החינוך", "אורים להורים", ובקבצים פדגוגיים.
נבון היה אב לשני בנים: פרופ' עמוס נבון, מדען, וד"ר שאול נבון, פסיכולוג. בשנת 1993 התאלמן מרעייתו ד"ר רות נבון, רופאת ילדים בתל אביב. נפטר בשנת 1996, והוא בן 92.
פרסומיו
היסטוריה של דרום אפריקה
מחקר תולדותיה של דרום אפריקה מעיד על מיליוני שנים של קיום אנושי במקום. הפרהיסטוריה של האזור הידוע כיום כדרום אפריקה היא בין הארוכות בעולם. האזור אוכלס על ידי כמה מיני אוסטרלופיתקוס כבר לפני כשלושה עד ארבעה מיליון שנה. לפני כמאה אלף שנה הופיע באזור האדם המודרני, יחד עם כמה מהעדויות הקדומות בעולם לשפה ושימוש בסמלים. דרום אפריקה אוכלסה על ידי ציידים-לקטים בושמנים עד למאות הראשונות לספירה, כאשר הגיעו לאזור קבוצות רבות של חקלאים מבני בנטו, ובמידה רבה דחקו ממנה את הבושמנים.
בשנת 1910, עם הקמת איחוד דרום אפריקה, זכתה דרום אפריקה לעצמאות. עם זאת היא נותרה תחת השפעה בריטית, הייתה חברה בחבר העמים הבריטי ורשמית אף הייתה כפופה למלוכה הבריטית. על בסיס זה דרום אפריקה נלחמה לצידה של בריטניה במלחמת העולם הראשונה וגם בזו השנייה. באיחוד דרום אפריקה, בדומה למה ששרר במושבות הבריטיות וברפובליקות האפריקאנריות קודם הקמת האיחוד, השחורים לא זכו למעמד של אזרחים. ברם, עיקר המאבקים הפוליטיים התנהלו בין האוכלוסייה האפריקאנרית לבין זו דוברת האנגלית. בעשורים הראשונים להקמת איחוד דרום אפריקה האוכלוסייה האנגלית החזיקה ברוב מוסדות השלטון, אך בשנת 1948 עלתה לשלטון המפלגה הלאומית על בסיס מצע של אפליה גזעית, אשר התבססה בעיקר על קולות אפריקאנרים. המפלגה הלאומית הנהיגה בדרום אפריקה את מה שלימים נודע כאפרטהייד - מדיניות אשר קיבעה את ההפרדה הגזעית במדינה ואף הקצינה אותה. אל מול ביקורת בינלאומית גוברת, פרשה דרום אפריקה בשנת 1961 מחבר העמים הבריטי, והכריזה על עצמה כרפובליקה. הקונגרס הלאומי האפריקני היה הארגון השחור הפעיל ביותר נגד האפרטהייד באותן השנים, ולאחר שני עשורים של דיכוי ובעיות כלכליות, בוטל האפרטהייד בידי הנשיא פרדריק וילם דה קלרק ב-1992. הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה נערכו ב-1994, ובעקבותיהם נבחר נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס, לנשיאות. מאז דרום אפריקה היא דמוקרטיה רב-גזעית.