cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הים התיכון
תופעת ננסות מזרח ים תיכונית
האגן המערבי של הים התיכון עשיר יחסית בחומרי מזון המגיעים אליו דרך מצר גיברלטר מהאוקיינוס האטלנטי. אולם קומץ מחומרי מזון אלו מגיע לאזור הלבנט, באגן המזרחי של הים התיכון. הקמת סכר אסואן בשנת 1902 בלמה אף היא את הסעת הסחופת העשירה בחומרי המזון מנהר הנילוס אל האגן המזרחי של הים התיכון. מדענים הבחינו כי מינים של יצורים ימיים מגיעים לגדלים מרשימים יותר באגן המערבי לעומת המזרחי, הם שיערו כי תופעה זו קשורה להסעת חומרי המזון ודלותם היחסית באגן המזרחי, להבדלי מליחות ואקלים. כדי להוכיח את קיום תופעת הננסות, התבצע מחקר מדעי בדג נפוץ המופיע בשפע בשני אזורים אלו, מולית אדומה (Mullus barbatus) ובהשוואה של 431 דגימות אקראיות מחופי סיציליה וחופי הים התיכון של ישראל התגלו פערים משמעותיים של דגים בני אותו גיל ואותו מין (זוויג), המבחן הסטטיסטי הראה כי בישראל הגודל נע בין 86.7 – 146.3 מ"מ ואילו בסיציליה הממוצע נע בין 100.8 – 191.5 מ"מ (בזכרים). ממצאים אלו אישרו לראשונה את קיום תופעת הננסות במזרח הים התיכון בדגי גרם. דקר חיפני אף הוא מגיע באזורינו לאורך של כ-80 ס"מ ובמערב הים התיכון עשוי להגיע עד 140 ס"מ. תופעה זו מכונה גם בשם ננסות לבנטינית.
מינים פולשים
פתיחת תעלת סואץ ב-1869 יצרה את המעבר הראשון למי-ים בין הים התיכון לים סוף. ים סוף גבוה יותר, ולכן מימיו הם שזורמים אל הים התיכון. האגמים המרים, המהווים קטע מתעלת סואץ, בלמו את הגירת בעלי החיים והצמחים מים סוף למשך כמה עשורים בשל מליחותם הגבוהה באופן שלא אפשר את הישרדותם, אולם במרוצת הזמן מליחות זו הושוותה בהדרגה למליחות הים האדום בשל זרימת המים בין הימים. כשמחסום ימי זה הוסר בעלי חיים וצמחים היגרו דרך התעלה והחלו לאכלס את מזרח אגן ים התיכון. ים סוף באופן כללי בעל מליחות גבוהה יותר ועני יותר בחומרי מזון (נוטריאנטים) מהאוקיינוס האטלנטי המחובר לים התיכון, כך שלמינים המהגרים מים סוף היה יתרון על המינים המקומיים במזרח אגן ים התיכון, פולשים אלו מותאמים למים דלי נוטריאנטים. כך החלו המינים של ים סוף לפלוש לביוטה של הים התיכון, ולא להפך; תופעה הידועה בשם הגירה לספסית. בנייתו של סכר אסואן על נהר הנילוס ב-1960 צמצמה את זרימת המים המתוקים הנושאים סחופת עשירה בנוטריאנטים אל מזרח אגן ים התיכון, וכתוצאה מכך דגת הים התיכון נפגעה באופן משמעותי. במקביל שינוי זה יצר תנאים אידיאליים לפולשים מים סוף ובכך תהליך הגירת המינים הפולשים הואץ אף יותר.
מינים פולשים הפכו לרכיב משמעותי במערכת האקולוגית של הים התיכון, ובעלי השפעות המסכנות מינים אנדמיים ים-תיכוניים רבים. בתחילת ההגירה, תצפיות על כמה קבוצות מהמינים האקזוטיים הראו כי יותר מ-70% ממעשירי הרגל הלא מקומיים ו-63% מהדגים האקזוטיים בים התיכון מקורם באזור האינדו-פסיפי, כלומר הגיעו מהאוקיינוס השקט וההודי במעלה ים סוף אל מפרץ סואץ שבקצהו, ודרך התעלה אל הים התיכון. התעלה הופכת למעבר הימי הראשון להגעת מינים פולשים אל הים התיכון. פגיעתם של כמה מהמינים הלספסיים הללו הפכה למשמעותית ביותר כאשר הם דחקו מינים מקומיים והפכו למחזה נפוץ באזור הלבנט. לפי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאביו, אמנת המגוון הביולוגי ואמנת ראמסאר מינים אלו זרים לים התיכון, ונמצאים מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי שהוא באזור האינדו-פסיפי. כשמינים אלו מצליחים לבסס אוכלוסיות בים התיכון תוך כדי תחרות ישירה במינים המקומיים ותפיסת מקומם הם הופכים ל"מינים זרים פולשים" ומהווים איום חמור על המגוון הביולוגי המקומי. הודעת ממשלת מצרים, מאוגוסט 2014, על כוונתה לכרות 35 ק"מ של תעלה חדשה במקביל לקיימת ולהעמיק ולהרחיב 37 ק"מ נוספים מתעלת סואץ מדאיגה ביולוגים ימיים החוששים שמעשה זה רק יחמיר את הפלישה מים סוף לים התיכון. ממצאי מחקר שפורסמו בכתב עת אמריקאי (Diversity and Distributions) קובעים כי במזרח הים התיכון נרשמה התופעה החמורה ביותר של פלישת דגים לעומת שאר העולם, ופלישה זו עלולה לפגוע מאוד במינים מקומיים.
משבר האקלים והים התיכון
זמן השהייה הקצר של המים בים התיכון הופך אותו לאזור פגיע במיוחד לשינויים הקשורים למשבר האקלים: אלו כוללים את התחממות הים, עלייה במליחות הים, עליית פני הים, ירידה בכמות החמצן בים ועלייה בחומציותו. לאורך החצי השני של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21, פני השטח של מזרח הים התיכון התחממו בין ב-2 ל-4 מעלות צלזיוס בעוד שה-pH של פני הים ירד בכ-0.1 יחידות. שילוב של תהליכים אלו מובילים לאובדן של המגוון הביולוגי בים התיכון, ושל בתי גידול תוך הגברת פוטנציאל החדירה של מינים פולשים. ההתחממות העודפת הובילה להתפתחות שיכוב חזק בים התיכון בנוסף, שינויים אלו ושינויים נוספים פוגעים ביכולתו של הים לספוח פחמן דו-חמצני ובכך להאט את ההתחממות הגלובלית. נוסף על כך, ההתחממות של פני השטח המשוכבים מובילה לשחרור של פחמן דו-חמצני מפני השטח חזרה לאטמוספירה ואף ליצירה כימית של גבישי ארגוניט, המאיצים שחרור פחמן דו-חמצני.
עליית גובה פני הים
עליית גובה פני הים בכלל, וכן פני הים התיכון, היא אחת ההשפעות הבולטות של משבר האקלים. הגורמים המרכזיים לעלייה הגלובלית בגובה פני הים הם התחממות האוויר והמסת קרחונים. קיימות טענות כי מפלס מי הים התיכון עלול לעלות בין 3–61 ס"מ כתוצאה מההתחממות העולמית. דבר זה עשוי לגרום לאפקט הפוך על האוכלוסייה לאורך הים התיכון:
עליית מפלס המים מאיימת גם על המערכת האקולוגית של החופים, במיוחד באזורים סגורים כגון הים הבלטי, הים התיכון והים השחור. לימים הללו יש מסדרונות צרים ועיקריים כשפתחם פונה למערב, כשתנועת המים היא ממזרח למערב כך שזרמים אלו מסיעים אורגניזמים פחות אל החלקים הצפוניים שבהם. תנודות בטמפרטורה בשיעור של 0.05 עד 0.1°C בעומק הים מספיקות כדי להשפיע מאוד על העושר הביולוגי.
במחקר, שפורסם ב-2022 ב-Science Advances, נמצא בדגימות מהמערות במיורקה, כי מתחילת המאה ה-20 עלה מפלס פני הים בים התיכון בכ-18 ס"מ.
זיהום
מאחר שהים התיכון הוא ים סגור, הוא חשוף יותר למפגעי זיהום, לכן נחתמה בשנת 1978 אמנת ברצלונה להגנה מפני זיהום הים התיכון. זיהום זה פוגע רבות ביונקים ימיים החיים בים התיכון, ולו השפעות רבות, בהן שינוי המטבוליזם ופגיעה בפוריות. ישנה תאוריה הגורסת כי הזיהום בים התיכון הוא שגורם לעלייתם של יונקים ימיים על החוף, משום שהזיהום מחליש את מערכת הניווט של בעלי החיים; תאוריה זו נתמכת בעובדה שאצל יונקים ימיים שעולים על חופי הים התיכון לרוב נמצאים סימני זיהום. מינים רבים מצויים בסכנת הכחדה, לדוגמה, כלב ים נזירי מצוי החי בים התיכון נחשב לאחד מהיונקים הקרובים ביותר בעולם להכחדה.
הזיהום באזור הים התיכון היה גבוה במיוחד בשנים האחרונות. תוכנית הסביבה של האו"ם מעריכה כי בכל שנה משליכים לים התיכון 650,000,000 טון של שפכים, 129,000 טון של שמן תעשייתי, 60,000 טון כספית, 3,800 טון של עופרת ו-36,000 טון של פוספט.
הים התיכון סובל גם מהשלכת פסולת. מחקר של קרקעית הים משנת 1994 שבוצע באמצעות גרירת מכמורות על הקרקעית בסביבת חופי ספרד, צרפת ואיטליה מצא ריכוז גבוה מאוד של פסולת; 1,935 פריטי פסולת, בממוצע, לקילומטר רבוע. 76% מהפסולת היה פלסטיק ש-94% ממנו היו שקיות פלסטיק (ניילון).
בדו"ח הניטור השנתי של המשרד להגנת הסביבה שפורסם בפברואר 2019 צוין כי קיימים ריכוזי מתכות חריגים בנחלי החוף, לרוב בשל הזרמת עודפי מי קולחין באיכות נמוכה שמקורם במכוני טיהור השפכים בישראל וברשות הפלסטינית, וכן מהזרמות ביוב לא חוקיות אל חלק מנחלי החוף.
תחבורה ימית
כמה מנתיבי הים העמוסים ביותר נמצאים בים התיכון. ההערכה היא שבכל שנה עוברות בים התיכון 220,000 אוניות מסחר של מעל 100 טון לאונייה – בערך שליש מכמות אוניות המסחר בעולם. אוניות אלו נושאות לעיתים תכופות מטען מסוכן, שאם יאבד בים יגרום לנזקים חמורים ביותר לסביבה הימית.
שחרור כימיקלים משטיפת מכלים ופסולת שמנים גם לוקחים חלק בזיהום הים. הים התיכון מכיל 0.7% מכלל המים בעולם (הנמצאים מעל הקרקע) ועדיין 17% מכלל פסולת השמן התעשייתי בעולם נשפכת ומזהמת אותו. לפי הערכות, בכל שנה נשפכים במכוון בין 100,000 ל-150,000 טון של נפט גולמי לים התיכון כתוצאה מפעילות אוניות.
אוניות מסיעות בערך 370,000,000 טון שמן בשנה בים התיכון (יותר מ-20% מהכמות העולמית), ובערך בין 250–300 מכליות נפט חוצות את הים התיכון בכל יום. שפיכות נפט כתוצאה מתאונות מתרחשות לעיתים תכופות בממוצע של 10 שפיכות בשנה. שפיכות נפט רציניות עלולות להתרחש בכל רגע ובכל מקום בים התיכון.
דיג יתר
כמות המדגה בים התיכון מעוררת דאגה. הסוכנות האירופאית לענייני סביבה טוענת כי יותר מ-65% מכלל סוגי דגי המאכל באזור הם בתוך טווח הסכנה ביולוגית, וסוכנות המזון והחקלאות באו"ם מדווחת כי סוגי הדגים החשובים ביותר כגון טונת אלבקור, טונה כחולת סנפיר, דג החנית, דג חרב, מולית אדומה (ברבוניה) וספרוסיים (כגון סרגוסים ודניס) נמצאים בסכנת קיום.
ישנן אינדיקטורים המצביעים על כך שגודל הדגה ואיכותה ירדה, לעיתים במהירות, ובאזורים רבים מינים גדולים המאריכי חיים נעלמו לחלוטין מהדיג המסחרי.
דגים פלגיים, כמו הטונה, היוו מקור מזון במשך אלפי שנים אולם האוכלוסייה התמעטה בצורה מסוכנת. בשנת 1999 גרינפיס פרסמה דו"ח שחשף כי כמות הטונה כחולת הסנפיר התמעטה ב-80% בים התיכון במשך 20 השנים שקדמו לדו"ח, ומדענים ממשלתיים הודיעו כי ללא התערבות מיידית אוכלוסיית הדג תקרוס לחלוטין.
דיג יתר בישראל
מצב הדגה בים התיכון של ישראל מעורר דאגה רבה בקרב ביולוגים, עסקים שמשלח ידם תלוי בדגה ורבים אחרים. בשנת 2012 מבקר המדינה חשף כשלים חמורים באגף הדיג, מנהל האגף הודח מתפקידו, והוחלט על פירוק האגף. מדינת ישראל בהתקבלה לארגון המדינות המפותחות, במאי 2011, קיבלה על עצמה לממש את הפרוטוקול המפורט לניהול משק הדיג, אולם בפועל בדיקת מבקר המדינה העלתה כי יישום ניהול זה לקוי. על כל רצועת חוף הים התיכון בישראל פועלים כיום 2 פקחים בלבד, המפיקים בממוצע דוח אחד בחודש.
בישראל, בניגוד למדינות המפותחות בעולם, אין מכסה על כמות הדגה, אלא על כמות רישיונות הדיג בלבד. גם אין הגבלה על גודל העין ברשתות, ולכן דייגים מסחריים משתמשים ברשתות עם גודל עין קטן מאוד. כתוצאה מכך, עד כ-80% מהשלל הנתפס ברשתות אלו חסר ערך כלכלי, וכל גוויות הדגים והיצורים הימיים הקטנים הנתפסים בהם מושלכים. בישראל פועלות כ-28 ספינות מכמורת, כמות המוערכת כגדולה מדי לשטח הימי שלה. לשם השוואה, שלל הדיג בישראל קטן בשישית מזה של טורקיה, וגודל הדגים קטן בחמישית עד עשירית מזה של טורקיה. מתוך 14 שמורות טבע ימיות רק אחת הוכרה על ידי אגף הדיג – שמורת ראש הנקרה. שמורות ימיות כחוף דור-הבונים נהנות מהגנה חלקית על ידי רשות הטבע והגנים, ושטחן של השמורות כ-10% מהגודל הנדרש לשמורה ימית.
אהבה יוונית
אהבה יוונית (ביוונית: Ένας άλλος κόσμος, בתרגום מילולי לעברית: עולם אחר) הוא סרט דרמה רומנטי יווני משנת 2015. זהו סרט אנתולוגיה המספר שלושה סיפורי אהבה בין יוונים בני שלושה דורות לזרים מארצות אחרות, על רקע המשבר הכלכלי והחברתי בדרום אירופה בכלל וביוון בפרט, בעשור השני של המאה ה-21, המגמות הנאו-פשיסטיות שצמחו לאור משבר ההגירה והפליטים, וההתנגדות לגלובליזציה ולמדיניות הכלכלית של האיחוד האירופי כלפי יוון.
כְרִיסְטוֹפוֹרוֹס (כריסטופר) פָּאפָּאקָליָאטִיס כתב את התסריט, ביים, הפיק יחד עם קוסטאס סוּסוּלָאס, כריס פָּאפָּאוָואסִילְיוּ ודוֹרוֹתֵאָה פָּסְכָלִידוּ, והוא גם משחק באחד התפקידים. זה היה סרטו האחרון של השחקן היווני מינאס חאדזיסאבאס שמת משבץ מוחי בגיל 67, ב-30 בנובמבר 2015, 18 יום לפני צאת הסרט לבתי הקולנוע.
הסרט הופץ מחוץ ליוון תחת הכותרת האנגלית Worlds Apart (בתרגום חופשי לעברית: "עולמות שונים").
פרק ראשון: "בומרנג"
דפני היא סטודנטית ללימודי פוליטיקה באוניברסיטה של אתונה, ופַארֶס הוא פליט סורי-נוצרי שהיה סטודנט לאמנות בארצו והגיע לאתונה כדי להגר לקנדה. הוא מנסה לרכוש דרכון מזויף, ומתקיים כרוכל רחוב המציע מציאות זולות לנהגים בכביש. השניים נפגשים כשפארס מחלץ את דפני מידי תוקפים בסמטה חשוכה בלילה, וכאשר הוא רואה אותה במקרה באוטובוס, פארס מחזיר לדפני את הטלפון הנייד ששמטה במנוסתה, והם מתאהבים.
אדוניס, אביה של דפני, הוא גזען שונא זרים המאשים את המהגרים, הממשלה וחברות הביטוח בהתמוטטות רשת החנויות שלו. בהיותו סבור שיש לסלק את כל המהגרים מיוון, אדוניס פעיל בכנופיה של בריונים קיצוניים העושים פוגרומים במהגרים לא-חוקיים. בנוסעו ברחובות אתונה, מהגר מנסה למכור לו בומרנג. אדוניס מתנפל על המהגר בצעקות, והלה נמלט כשהבומרנג נשאר בידי אדוניס. הוא נאלץ למכור את המכונית, יושב ממורמר על שפת הים ומשליך בתסכול את הבומרנג שחוזר אליו. דפני עוזבת את הבית למורת רוחו אביה שלא יודע על הרומן שלה עם פליט ערבי, והיא מבלה את רוב זמנה עם פארס המתגורר עם מהגרים לא חוקיים רבים בשדה התעופה הישן והנטוש של אתונה. פארס מקבל את דרכונו החדש, אך מחליט להישאר באתונה, ולא עולה לרכבת עם חבריו הפליטים.
אדוניס וחבריו מצטיידים בנשק חם, יוצאים באחד הלילות לפרוע במהגרים הלנים בשדה התעופה, ופותחים באש לכל עבר. דפני ופארס, הישנים במטוס נטוש, בורחים יחד עם כל הזרים, ודפני ואדוניס נתקלים זו בזה, לתדהמת שניהם. בסצנה זו נקטע הפרק הראשון.
פרק שני: "Loseft 50mg"
יורגוס אָנְגֶלוּ הוא מנהל שיווק בחברה באתונה, נשוי ואב לילד בשם אדוניס. נישואיו מידרדרים בגלל קשיים כלכליים, ולכן הוא נוטל גלולות Loseft נוגדות דיכאון. בינתיים, אֶלִיז משוודיה מגיעה לאתונה בענייני עסקים, ומשתכנת בדירה שכורה ברובע "פלאקה". יורגוס ואליז נפגשים באקראי בבר סמוך לדירתה, מתאהבים ומתחילים לקיים מפגשים רומנטיים. בשיחות ביניהם לגבי המצב הכלכלי, יורגוס מלין על שאנשים שמאבדים את עולמם מואשמים באחריות לסבלם-הם, אך אליז דוגלת בעולם של שוק חופשי שבו כל אדם אחראי לגורלו.
מנהל בחברה, איליאס, שנודע לו על הרומן של יורגוס עם אליז, מתגרה בו על שהוא חסין מפיטורים בשל כך, ומספר לו שאודיסיאס התאבד ואשתו מסרבת לראות את יורגוס בהלוויה. יורגוס נשבר ומודיע לאליז על סיום הרומן ביניהם, וכעת היא מתמודדת עם דרישת המשקיעים לסגור גם את המחלקה של יורגוס.
פרק שלישי: "הזדמנות שנייה"
סבסטיאן זימר הוא היסטוריון ומרצה גרמני שפרש לגמלאות, רווק מושבע שעבר להתגורר באתונה ומשמש כיועץ בספרייה הלאומית של יוון. בעת שהוא עורך קניות במרכול, הוא מבקש את עזרתה של מריה, וזו מתלוננת על שהוא כזר קונה מכל טוב, בעוד שלה כמקומית אין כסף לקנות אפילו גבינת פטה ועגבניות שרי, והיא באה למרכול מתוך הרגל, אך לא קונה כמעט דבר. סבסטיאן מזמין את מריה לקפה, והיא מספרת שהיא נשואה, אם לילדים ואיננה מאושרת, אך סבסטיאן מאמין שאדם יכול לשנות את גורלו. הוא מתחיל לחזר אחריה, קונה לה קופסת עגבניות שרי, והם מתחילים להיפגש בקביעות במרכול, משום שמריה חוששת להיפגש במקומות אחרים. סבסטיאן משחד את שומר המרכול, וזה מאפשר לו להיכנס למקום אחרי שעת הסגירה, כדרך בילוי.
מריה נענית להצעת סבסטיאן לבוא איתו לספריה הלאומית, שם הוא נותן לה ספרים לקרוא. אחד מאלה הוא ספר מיתולוגיה על סיפור אהבתם של ארוס ופסיכה. סבסטיאן מספר למריה איך הלכה פסיכה עד השאול כדי לחפש את ארוס אהובה, וכיצד זאוס העניק לאהבתם הזדמנות שנייה. בתוך כך, המצלמה מדלגת לשני הפרקים הקודמים בסרט כאנלוגיה לסיפור המיתולוגי. אחר כך, הוא נותן לה ספר בשם "הזדמנות שנייה", ומריה מספרת על חששותיה מיום ההולדת הקרב של הנכד שלה, משום שאחרי השמחה היא תישאר עם אומללותה וספקותיה באשר ליכולתה לתקן את טעויות חַיֶּיהָ. ערב אחד חדלה מריה להופיע לפגישות במרכול.
סוף דבר
נראות תמונות מארוחת יום ההולדת של הנכד, ומכאן והלאה מתבררים הקשרים בין הסיפורים והדמויות: מריה ואדוניס הם הוריהם של האחים יורגוס ודפני, וסביהם של הנכד אדוניס (הקרוי על שם סבו), בנו של יורגוס. מריה חששה מתגובת אדוניס אם ייוודע לו דבר אהבתה של דפני לפליט הסורי פארס, ולכן דפני ברחה מהבית. אדוניס נזף ביורגוס על רומן האהבים שלו, ודרש ממנו לשמור על שלימות משפחתו. ערב אחד, אדוניס חזר עם כתמי דם על חולצתו. מריה הבינה מה הוא עושה, הוא הטיח בה שהמהגרים לנים בשדה התעופה, סוחרים בנשק ובסמים ושודדים חנויות, בעוד הוא ממלא את חובתו למדינה ולילדיו. מריה מטיחה כנגדו שהוא פשיסט אלים, יורקת בפרצופו ומתכוננת לעזוב את הבית. שותפו של אדוניס מתקשר אליו, והם יוצאים לפרוע בפליטים בשדה התעופה, כמתואר בפרק הראשון. דפני ופארס נתקלים באדוניס במהלך הפוגרום, ואז יורה בה שותפו של אדוניס, והיא מתה בזרועות אביה, לעיני פארס. כאן מתבהרת סמליות הבומרנג, כאשר שנאת הזרים של אדוניס חזרה אליו כבומרנג עם מות בתו. מריה קיבלה את ההודעה על מות דפני בעודה אורזת מזוודה, ואז הפסיקה להגיע לפגישות עם סבסטיאן. אליז מבקשת ממעסיקיה לשלוח לה מחליף, ועוזבת בחזרה לשוודיה מבלי להיפרד מיורגוס, שלבסוף פוטר גם הוא, ונפרד מאשתו.
בחלוף שנה, פארס מגיע כפליט לקנדה. יורגוס מוצא באקראי את הספר "הזדמנות שנייה" עם הקדשה שכתב סבסטיאן למריה, ובא עם הספר לספרייה הלאומית להכיר את סבסטיאן. הלה מספר לו שהוא לא חדל להמתין למריה במשך השנה הזו, והולך לפגוש את מריה כשהיא חסרת כל, כמימוש של הבטחת ההזדמנות השנייה.
הפקה
על תחילת צילומי הפרק הראשון נמסר ב-14 ביולי 2014, וב-30 בספטמבר באותה שנה נמסר על תחילת צילומי הפרקים השני והשלישי.
הסרט צולם בחלקו הגדול באתרים אותנטיים ביוון, ובאתונה בפרט. סצנות המתרחשות בשדה התעופה, צולמו בשטח נמל התעופה "אליניקון", שננטש לאחר סגירתו ב-2001. בכלל זה, מטוס "בואינג 747" מקורקע של חברת "אולימפיק איירליינס" שפשטה רגל בשנת 2009. סצנות המתרחשות על חוף הים, צולמו בחוף ווֹיְדוֹקְלִיָה, מסיניאה, בדרום מערב הפלופונסוס. אתרי צילום נוספים באתונה: רובע "פלאקה" שלמרגלות האקרופוליס, ובניין הספרייה הלאומית של יוון. הסצנה שבה נראית אליז באולם נוסעים יוצאים בשדה תעופה, לקראת סוף הסרט, צולמה בשדה התעופה של מינכן, גרמניה.
הפצה והכנסות
ביוון, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-17 בדצמבר 2015, ועד סוף פברואר 2016 הכניס כ-4.7 מיליון דולר כסרט הרווחי ביותר ביוון מזה כעשור. הקרנת הבכורה בארצות הברית התקיימה ב-1 באוקטובר 2016, כסרט שפתח את פסטיבל הסרטים היווניים בניו יורק, ב-21 באוקטובר הוקרן לפני חברי התאחדות העיתונאים הזרים בהוליווד, ויצא לבתי הקולנוע ב-13 בינואר 2017. בישראל יצא הסרט ב-3 באוגוסט 2017.
בסך הכל, גרף הסרט הכנסות של כ-5.5 מיליון דולר.
ביקורות
באתר הדירוגים Rotten Tomatoes קיבל הסרט בקרב המבקרים דירוג של 63% בשקלול של שמונה ביקורות, לעומת 85% בקרב הגולשים. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 61 (מתוך 100) לפי חמש ביקורות שהוגדרו "אוהדות בדרך כלל".
גארי גולדסטין כתב ב"לוס אנג'לס טיימס" שמדובר בדרמה מעשה אמן, כאשר הסיפורים משתלבים זה בזה באופן מפתיע ומשכנע, ופאפאקליאטיס משכיל לאזן ביניהם מהבחינות הרגשית, התרבותית והפוליטית. בביקורת ב"הוליווד ריפורטר", פרנק שק טען שפאפאקליאטיס מצליח לצייר דיוקן של סביבה מוטרדת, אך הוא כה מתאמץ להבהיר את הנקודות המרכזיות בסרט, עד שנדמה שהדמויות והמצבים נועדו לצורך הדגשה בלבד. שק מציין שרק הסיפור השלישי מצליח לעורר רגש אמיתי, כאשר הסרט מרוויח מנוכחותו של סימונס בתפקיד הפרופסור הגמלאי, ואילו קאבויאני מתעלה מעל המשחק הסביר בסרט, כעקרת הבית האומללה. לעומת זאת, שני הסיפורים האחרים הם, לדעת שק, קלישאות, האחד - של נוסחת "רומאו ויוליה", והשני - של יחסי תן וקח.
בישראל, שמוליק דובדבני כתב ב-ynet, שהמימד האגדי-אקטואלי בשלושת סיפורי האהבה, קורס נוכח נאיביות פוליטית ועיצוב סטריאוטיפי של הדמויות. לדעת דובדבני,.
ז'ואקים ריפה
ז'ואקים ריפה אי קלימנט (בקטלאנית: Joaquim Rifé i Climent; נולד בברצלונה שבספרד ב-2 בפברואר 1942) הוא שחקן ומאמן כדורגל ספרדי-קטלאני ששיחק ואימן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ריפה שיחק במשך כל הקריירה שלו בברצלונה, בין 1964 ל-1976, ואף היה קפטן הקבוצה. ריפה שיחק בצד ימין של המגרש, תחילה כשחקן כנף ומאוחר יותר כקשר ומגן. ריפה, עם 535 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, הוא אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר במדי המועדון.
קריירה
ריפה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-1 בנובמבר 1964, בדרבי של ברצלונה, מול אספניול, וכבר אז בישל שער שהיה שער הניצחון. בשלוש עונותיו הראשונות, כשעוד שיחק בקו ההתקפי, הבקיע 19 שערים. עם ברצלונה זכה כשחקן בשישה תארים, שהחשוב בהם היה זכייה בלה ליגה בעונת 1973/74 עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן קרויף. בעונה זו גם הופיע ב-32 משחקי ליגה, אחד פחות מהשיא שלו - 33 הופעות בעונה הקודמת. ריפה גם זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66 ובעונת 1970/71 הגיע עמה לגמר מול לידס יונייטד. שני תאריו האחרים היו שתי זכיות בגביע הספרדי, ב-1968 וב-1971.
ריפה היה מעורב לאחד מהאירועים מעוררי המחלוקת הגדולים בכדורגל בספרד. בחצי גמר הגביע הספרדי בעונת 1969/70, במשחק בקאמפ נואו מול ריאל מדריד, תיקל ריפה את השחקן המדרידאי ולסקאס כחצי מטר מחוץ לרחבתה של ברצלונה, אך השופט גורוסטה פסק לבעיטת עונשין לטובת מדריד, שהוביל להדחתה של ברצלונה מהטורניר. כעס בקרב אוהדי הכדורגל בספרד הופנה כלפי העדפת השופטים את מדריד. השופט גורוסטה היה פסול מלשפוט את משחקיה של ברצלונה בעתיד.
במדי נבחרת ספרד הופיע ארבע פעמים והבקיע שער בודד. במשחק בכורתו ב-28 בפברואר 1968 בישל שער. משחקו האחרון היה ב-11 בנובמבר 1970 מול נבחרת צפון אירלנד.
לאחר פרישתו ממשחק עבר קורס באימון כדורגל והצטרף לצוות הטכני של המועדון. ב-1978, עוד לפני עזיבתו של המאמן הקודם לוסיאן מילר, מינה נשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייז את ריפה להיות מאמן הקבוצה. עוזרו היה אנטוני טורס, חברו בקבוצה לפני כן כשחקן. עונתו הראשונה כמאמן, עונת 1978/79, הייתה מוצלחת מאוד. בסופה זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות הגביע, לאחר ניצחון במשחק הגמר שנערך בבזל. העונה הבאה הייתה טובה הרבה פחות, וכבר באמצע העונה החליפוֹ הלניו הררה עקב ביצועיה הדלים של הקבוצה ועקב יחסיו הרעועים עם חלק משחקני הקבוצה.
ב-1984 הקים בית ספר יוקרתי לכדורגל בברצלונה בשם "Escuela TARR" (בית ספר טאר"ר), כראשי תיבות של מקימיו: אנטוני טורס, חואן מנואל אסנסי, ריפה וקרלס רשאק. בין 2000 ל-2003 היה המנהל הטכני של מדור הכדורגל במועדון.
אבחזים
אַבְּחָזִים (באבחזית: Аҧсуа; בגאורגית: აფხაზები) הם קבוצה אתנית קווקזית, אשר רוב חבריה מתגוררים באבחזיה, רפובליקה בדלנית הדורשת עצמאות מגאורגיה. פזורה אבחזית גדולה נמצאת גם בטורקיה, והם צאצאי האבחזים שהיגרו מאבחזיה במאה ה-19 כחלק מגלות הצ'רקסים. כמו כן יש אבחזים רבים גם ברוסיה, סוריה ואוקראינה ומעטים גם בלטביה, נצר לאבחזים שהיגרו לתוככי האימפריה הרוסית וברית המועצות קודם לכן.
מוצא
מוצא האבחזים אינו ברור לגמרי, ונתון לפרשנויות שונות של המקורות המתייחסים אליהם. השפה האבחזית שייכת לשפות הצפון-מערב קווקזיות, שהיא שונה לחלוטין מהגאורגית. למרות זאת, מקורות קלאסיים מחזיקים בדעה כי האבחזים הם צאצאי אחד השבטים ששכנו באזור, אם כי המיקום המדויק של השבט וזהותו נתונים במחלוקת. האבסקי (Αβασκοι), הנזכרים בכתבי היוונים, והאבסגי (Αβασγοι), הנזכרים בכתבי הביזנטים של ימי הביניים, מזוהים כאבות הקדמונים של האבחזים של אותם ימים, אלא שזיהוי זה אינו מוכר בקרב החוקרים בעולם. הסברה היותר מקובלת היא, שהאיגוד השיבטי של ההניוצ'י, שהגיע מקולכיס לצפון הקווקז, והיה כנראה מעורב אתנית פרוטו-גאורגים ואבסגים.
המיזוג של מספר תת-קבוצות אתניות לתוך האבחזים של ימינו הושלם ביסודו של דבר בסוף המאה ה-19. חלק מאותם קבוצות נעקרו ממולדתם, כאשר כבשו הרוסים את צפון-מערב הקווקז, והכריחו אותם להפוך למוג'היר ומהגרים לשטחי האימפריה העות'מאנית.
דת
האבחזים מחולקים דתית לשתי קהילות, נוצרים אורתודוקסיים ומוסלמים סונים, אולם מרכיבים פגניים מקומיים היו תמיד חזקים. הנצרות הגיעה לראשונה במאה ה-6 על ידי הקיסר הביזנטי, יוסטיניאנוס הראשון, ולאחר מכן נאכפה על ידי המלכים הגאורגיים בימי הביניים.
מאוחר יותר, הפלישה העות'מאנית לאבחזיה במאה ה-16 ולחץ השבטים האדיגים מהצפון שאוסלמו, זירזו את שקיעת הנצרות, ואבחזיה הפכה ברובה למוסלמית. עד לשנות ה-60 של המאה ה-19 המוג'היריזם הותיר את אבחזיה נוצרית ברובה.
למרות האסלאמיזציה בתקופה שאבחזיה הייתה בשליטה של האימפריה העות'מאנית, חלק ניכר מהאוכלוסייה לא המיר את דתו הנוצרית. בנוסף, גם בקרב האבחזים שהפכו למוסלמים האסלאם לא השתרש עמוק, והאנשים המשיכו לקיים חלק ממצוות הנצרות לצד מצוות האסלאם. כל זה הקל מאוד על המסיונרים הנוצרים, שהגיעו אחרי השתלטות של האימפריה הרוסית על אבחזיה, להחזיר את האבחזים-המוסלמים לחיק הנצרות האורתודוקסית.
היסטוריה
שושלת אנצ'בדזה ייסדה את הממלכה האבחזית בשנות השמונים של המאה השמינית, ושחרר אותה מההגמוניה הביזנטית. בגרט השלישי, בנו הביולוגי של גורגן מכארתלי, עוצר כארתלי, קיבל, בשנת 978, את כס המלוכה בממלכת אבחזיה, בעזרתו של אביו החורג, דוד השלישי. עם מותו של אביו החורג, בשנת 1000, ושל אביו הביולוגי, בשנת 1008, הופך בגרט למלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהתקיימה עד למאה החמש עשרה, וכך הופכת בעצם אבחזיה לחלק מהעולם התרבותי הגאורגי. האצולה המקומית, הכמורה והמשכילים השתמשו בשפה הגאורגית כשפת המעמד הגבוה. השפה הגאורגית נותרה כשפה שנייה בפי אבחזים רבים עד שהוחלפה ברוסית בתחילת המאה ה-20. עם התפוררותה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, הוקמה באבחזיה נסיכות אבחזיה, שנכבשה מיידית על ידי העות'מאנים.
בשנות השישים של המאה התשע עשרה, אבחזיה סופחה על ידי האימפריה הרוסית. במהלך אותה תקופה ומיד אחריה, חלק ניכר של האוכלוסייה האבחזית (תערובת של מוסלמים, נוצרים, ועובדי אלילים) גורש או עזב מרצונו החופשי לאימפריה העות'מאנית הסמוכה, בעקבות הנהגת הרוסיפיקציה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הפכה אבחזיה חלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, אבל נכבשה על ידי הצבא האדום מיד לאחר מכן ובסופו של דבר נכללה בתוך גאורגיה הסובייטית כרפובליקה ריבונית בשם, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, בתוך הקומפוזיציה שנקראה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז. הסטטוס המיוחד של עצמאות, שהוכר גם על ידי גאורגיה, התקיים עד לפברואר 1931.
במהלך השלטון הסובייטי (במיוחד תחת שלטונו של סטלין), אבחזיה חוותה קולקטיביזציה כפויה, והאליטה הקומוניסטית המקומית טוהרה. מצד שני, נתמכה הגירה של ארמנים, גאורגים ורוסים, למדינה שהייתה בתהליך פיתוח של חקלאות ותיירות. האבחזים באופן כללי סבלו מאפליה. בתי הספר האבחזים נסגרו. לברנטי בריה, מגרלי יליד אבחזיה בעצמו, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הגאורגית בשנת 1930, שיחק תפקיד פעיל ביישום מדיניות זו. כתוצאה מכך, אוכלוסיית אבחזיה השתנתה באופן חד, ובמהלך שתי הדורות הבאים. עד לשנת 1989, בשיאו של התהליך, מספר האבחזים באבחזיה עמד על 93,000 איש (18% מאוכלוסיית הרפובליקה), כאשר מספר התושבים הגאורגים הוערך ב-240,000 איש (45%). מספר הארמנים הוערך ב-78,000 איש (15%) והרוסים ב-73,000 איש (14%) והיה בתהליך גידול בולט.
בשנת 1993, לאחר מלחמת אבחזיה, שהייתה חלק ממלחמת האזרחים הגאורגית, ובה קיבל חבל אבחזיה עצמאות דה פקטו מהממשל המרכזי בגאורגיה גורשו רוב הגאורגים מאבחזיה, בידי בדלנים אבחזים בתמיכה רוסית כפי הנראה, בתהליך שכונה לאחר מכן הטיהור האתני של הגאורגים מאבחזיה. כך שלאחר שנה זו, האבחזים היו לקבוצה הגדולה ביותר (45%). ישנם כ-150,000 שהם אתנית אבחזים בסך הכול, ומתוכם כ-95,000 חיים באבחזיה, שסך כל אוכלוסייתה מונה 340,000 איש.
למרות זאת, הדעות על המספרים הדמוגרפיים העיקריים של המחוז עדיין חלוקות וישנם גם נתונים אחרים.
ישיבת ההסדר קריית שמונה
ישיבת ההסדר קריית שמונה היא ישיבת הסדר המונה כ-220 תלמידים. היא נוסדה בשנת 1977 על ידי הרב צפניה דרורי.
היסטוריה
הרב אפרים שחור הצטרף לישיבה בשנת ה'תש"ם (1980). לאחר פטירתו של הרב משמש כראש ישיבה עם הרב דרורי, הרב ישראל שאול קירשטיין.
בהיותה ישיבת הסדר, משרתים תלמידיה שירות מוארך אשר כולל שנה וחצי ישיבה ועוד שנה וחצי בצבא ועוד שנתיים ישיבה, סך הכל שירות של חמש שנים. תלמידי הישיבה משרתים בעיקר ביחידות קרביות. במהלך מלחמת לבנון הראשונה נפלו שישה מתלמידי הישיבה בקרבות שריון בלבנון.
רבים מבוגרי הישיבה נשארו לגור בקריית שמונה לאחר תום לימודיהם והקימו את "הקהילה הצעירה" בעיר.
בשנת תשע"ט מונה הרב אריאל ברקאי לראש הישיבה, והצטרף אל הרב צפניה דרורי והרב ישראל קירשטיין בהנהגת הישיבה.
מוסדות הישיבה
בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בשיתוף עם משרד החינוך ומכללת שאנן, והוא מעניק לבוגריו תעודת הוראה ותואר אקדמי .B.Ed.
פרסים
הישיבה זכתה במספר פרסים על פעילותה הקהילתית והחינוכית.
מנחת ספיר
מנחת ספיר (מכונה גם "מנחת עין יהב"), הוא מנחת הממוקם כשני קילומטר צפונית־מזרחית לספיר, וכחצי קילומטר מזרחה מכביש הערבה. נמצא בשטח השיפוט של מועצה אזורית הערבה התיכונה ומנוהל תחת רישיון הפעלה שהוענק ממשרד התחבורה לחברת איה תעופה.
המנחת נבנה בשנת 1970, טיסות סדירות החלו בשנת 1989, ובשנת 1991 החל השימוש בשדה במטוס בעל קיבולת של 9 נוסעים.
במנחת חונים בעיקר מטוסים קטנים מונעי מדחף וישנה בו לעיתים פעילות של טיסנים.
בשנת 2008 החלו בקידום תוכנית להרחיב את פעילות המנחת ולהפוך אותו לשדה תעופה קטן מדרגה 4 (שדה תעופה למטוסים קלים ומטוסים חקלאיים). אך ב-2020 בוטלה רשמית התוכנית מטעם מחוז התכנון בדרום בין השאר בשל הצורך לקיים תסקיר להשפעות הסביבתיות שתגרום הגדלת פעילות הטיסות במנחת.
מלחמת המינים (פירושונים)
מלחמת המינים וקרב המינים הם תרגומים נפוצים בעברית למונח , במשמעות "המאבק בין נשים לגברים".
טוטראקן
טוטראקן (בבולגרית: Тутракан) היא עיר נמל בולגרית על גדת הדנובה באובלסט סיליסטרה. מספר תושבי העיר הוא כ-10,000, היא שוכנת על הגדה הימנית של הדנובה, מול העיר הרומנית אולטניצה וממוקמת 307 קילומטרים מהבירה סופיה ו-62 קילומטרים מבירת המחוז סיליסטרה.
היסטוריה
ראשית התיישבות אנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן הקדומה, אך עיקר השרידים הארכאולוגיים הם מתקופת האבן החדשה וביניהם שרידי מבנים, כלי חרס ועדיים מארד ונחושת, אשר נמצאו בסמיכות לעיר המודרנית. ב-15 לפנה"ס נכבש האזור נכבש על ידי הרומאים וב-69 בנה הקיסר אספסיאנוס בקרבת מקום מצודה, אשר הורחבה לכלל יישוב מאורגן על ידי הקיסר טראיאנוס, בראשית המאה ה-2 והוא נודע בשם Transmarisia (טרנסמריסיה).
באמצע המאה ה-6 היגרו לאזור שבטים סלאבים אשר בהמשך היו שותפים להקמת האימפריה הבולגרית הראשונה. במקום ישנן עדויות למבנים וביצורים מתקופתו של איוון שישמן, קיסר האימפריה הבולגרית השנייה. בתקופה זו, עת דעיכתה של האימפריה השנייה, עבר האזור לשליטת מירצ'אה (הזקן) שליט נסיכות ולאכיה. ב-1388 נכבש היישוב על ידי צבאות הסולטאן מוראט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית וברובו ננטש על ידי תושביו. בעידן התחייה הבולגרית של אמצע המאה ה-19, החל היישוב לעבור תנופת פיתוח אשר חילצה אותו מהקיבעון העות'מאני ששרר בכל רחבי בולגריה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עבר היישוב לשליטת נסיכות בולגריה.
לפני מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם קראיובה, חזרה העיר לשלטון בולגריה ומאז נשארה בולגרית. לפי חלק מהגרסאות, ב-4 בספטמבר 1944, בשלהי מלחמת העולם השנייה הייתה טוטראקן העיר הבולגרית הראשונה ששוחררה על ידי הצבא האדום.
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, כך שהחורפים קרים מאוד יחסית והקייצים חמים, להוציא רצועה צרה מאוד לאורך הדנובה בה קיימת השפעה ממתנת. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.8oc, כאשר ערכי הקיצון הממוצעים נעים בין מינוס 1.8oc, בחודש ינואר, ל 23.7oc, בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 540 מ"מ.
כלכלה
בשטח הרשות המקומית, ישנם שטחי גידול חקלאיים המניבים חיטה, שעורה, תירס, גרעיני חמניות, סלק סוכר, סויה ירקות ובוסתני פירות המניבים ענבים, משמשים ותפוחי עץ. עד לאמצע המאה ה-20 מרבית התושבים עסקו בנוסף לחקלאות בדייג ובמלאכות זעירות. בימינו קיימות מספר חברות לייצור ועיבוד מזון, כגון מאפיות, מחלבות ובתי מטבחיים. בשלהי המאה ה-20, נוספו מפעלי עיבוד עץ וטקסטיל.
הקהילה היהודית
בעיר טוטראקן התגוררה קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות. בנוסף, קרקעות ונכסי מקרקעין באזור העיר היו בבעלות סוחרים יהודים אמידים. בשלהי המאה ה-19 נעשה ניסיון ליישב יהודים באזור העיר בתמיכת ראש ממשלת נסיכות בולגריה ד"ר וסיל רדוסלאבוב. העניין עורר התנגדות עזה בקרב הנהגת הקהילה המקומית ולבסוף לא התממש. לאחר חתימת הסכם בוקרשט אשר סיים את מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לשליטת רומניה. הממשלה הרומנית סירבה להעניק אזרחות ליהודי העיר והם סבלו מרדיפות והגבלות עיסוקים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו יהודים בודדים בעיר ולאחריה עלו כולם למדינת ישראל.
שירת הדרום
שירת הדרום (באנגלית: Song of the South) הוא סרט קולנוע של אולפני וולט דיסני שיצא לאקרנים בשנת 1946. סרט זה היה הראשון ששילב אנימציה ושחקנים חיים. עלילת הסרט והסיפורים המופיעים בו מבוססים על אוסף סיפורי הדוד רמוס, אוסף סיפורים מהפולקלור של אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית שנאספו ועובדו על ידי ג'ואל צ'נדלר האריס. בעקבות טענות שהסרט גזעני ופוגעני כלפי הקהילה האפרו-אמריקנית, דיסני חדלו להקרין או להפיץ אותו החל משנת 1986, והוא לא שוחרר מעולם באופן רשמי בווידאו ו-DVD.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. ילד בשם ג'וני והוריו, סאלי וג'ון, עוזבים את מקום מגוריהם ועוברים אל בית סבתו בג'ורג'יה. כשהם מגיעים אל בית הסבתא נודע לילד שאימו ואביו מתגרשים והוא ואמו יגורו בבית סבתו. הילד המבולבל בורח מבית סבתו בתקווה להגיע לאביו שנמצא במדינות הצפון.
לפני שעוזב הילד את חוותה של סבתו הוא פוגש משרת זקן, הדוד רמוס, שהוא מספר סיפורים, את הילדה גיני ואחיה ג'ייק וג'ו, ואת בנו של הדוד רמוס-טובי. הדוד רמוס מרגיע את הילד ומשכנע אותו לחזור לבית סבתו בזכות סיפוריו על אחא ארנב שמחליט לעזוב את ביתו ויוצא למסע הרפתקאות בו הוא פוגש את אחא שועל ואחא דוב הרוצים ללמד אותו לקח על תעלוליו אך ללא הצלחה.
המחלוקת סביב הסרט
הטענות לגזענות בסרט נסובו סביב מספר נושאים:
שוברת שתיקה (שיר)
השיר הגיע למקום השישי ברשת ג' והשביעי ברדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי טל שגב ויעקב למאי. לפי האתר Genius, השיר הופץ כסינגל הראשון מתוך שוברת שתיקה ב-1 במאי 2008.
וידאו קליפ
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-7 במאי 2013 (חמש שנים לאחר צאתו כסינגל), הועלה לערוץ היוטיוב של מאיה בוסקילה האודיו הרשמי שלו. האודיו צבר למעלה מ-90,000 צפיות בסך הכול. מעבר לכך, כולל האודיו את עטיפת האלבום שוברת שתיקה, בה נראה פרצופה של בוסקילה.
סיווג בולטימור
סיווג בולטימור (באנגלית: Baltimore classification) הוא שיטה למיון נגיפים לקבוצות על בסיס סוג הגנום שלהם ושיטת השכפול שלהם. השיטה פותחה על ידי הווירולוג דייוויד בולטימור.
במאמר המקורי חילק בולטימור את הנגיפים ל-6 קבוצות שונות, מאוחר יותר, עם גילוי מנגנוני השכפול הייחודים של נגיפים כדוגמת נגיף הפטיטיס B נוספה קבוצה שביעית למערכת הסיווג.
קבוצות הנגיפים
בולטימור חילק את הנגיפים ל-7 קבוצות:
תהליכים אופייניים לקבוצות השונות
ההשערה המקובלת היא שנגיפים התפתחו פעמים רבות, ואינם חולקים נגיף אב קדמון משותף. גם בתוך קבוצות בולטימור השונות יש נגיפים רבים ללא מוצא משותף (מלבד אולי הקבוצה השישית והקבוצה השביעית שאצלם יש דמיון יחסית בארגון הגנום ובאסטרטגיות השכפול).
אל-מסתנג'ד השני
אל-מסתנג'ד באללה השני (מילולית: המבקש עזרה מן האל), אבו אל-מחאסן יוסף בן אל-מתוכל עלא אללה השני (בערבית: المستنجد بالله الثاني, ابو المحاسن يوسف بن المتوكل على الله الثاني) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת הממלוכים לאחר מות אחיו אל-קאאם באמר אללה השני בין השנים 1455 ו-1479. בימיו מלכו הסולטאנים אל-מנצור פח'ר אל-דין עת'מאן, אל-אשרף אינאל, אל-מואייד אחמד, ח'ושקאדאם, בילבאי, תימורבוע'א, וקאית באי. ימי ח'ליפותו מתאפיינים בדעיכה ההדרגתית של הכוח הממלוכי באזור והתעצמותם של העות'מאנים העולים במקומם.
לנצח (ספר)
לנצח (באנגלית: Evermore) הוא ספר פנטזיה, הראשון בסדרת הספרים "בני האלמוות" מאת אליסון נואל. הספר יצא לאור בשנת 2009, ותורגם לעברית פורסם ב-2011. הוא הופיע במשך 34 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, בקטגוריית ספרי ילדים.
עלילה
אוור בלום היא נערה בעלת כוחות על-טבעיים. הוריה, אחותה ריילי והכלבה שלה "בטרקפ" נהרגו לפני זמן רב בתאונה. מאז, היא מסוגלת לראות הילות של אנשים אחרים המעידות על מצב הרוח שלהם, לקרוא מחשבות, ולראות את כל עברו של אדם שהיא נוגעת בו. בבית הספר שבו היא לומדת, אוור מתבודדת ונחשבת למוזרה. היא אינה מרוצה מכוחותיה, ורוצה לחזור לחיים רגילים. דיימן אוגוסטה, תלמיד חדש שהגיע מניו מקסיקו, נחשב בעיני התלמידים למהמם ומגניב. אוור נמשכת אליו מסיבה אחרת - אין לו הילה, היא לא יכולה לקרוא את מחשבותיו, ואיתו היא מרגישה נורמלית.
לאחר מותה של משפחתה, אוור מסוגלת להיפגש עם אחותה כרוח מדי יום אוור עוברת לביתה של דודתה, סאבין, שעובדת כעורכת דין, היישר מביתה בעיר יוג'ין שבמדינת אורגון. בבית ספרה החדש, אוור מתחברת עם היוון ומיילס והם נהיים לחבריה היחידים.
דיימן אוגוסטה, נער מסתורי מגיע יום אחד לבית ספרה של אוור. אוור מתאהבת בו, אך מצד שני גם חברתה היוון. על פי הסיפור, דודתה של אוור, סאבין, עורכת מסיבת תחפושות לכבוד האלווין. אוור התחפשה למארי אנטואנט, אך הופתעה לגלות שדיימן, שלא הוזמן למסיבה, הגיע בתחפושת של האציל פרזן. נשיקתם הראשונה של אוור ודיימן, התרחשה במסיבת התחפושות על יד הבריכה בביתה של אוור, אך הייוון, חברתה של אוור רואה את הנשיקה ונפגעת מכך רבות. לאחר שאוור גילתה כי דיימן הוא למעשה בן אלמוות עם כוחות זהים לשלה והוא הפך אותה לבת אלמוות, היא כועסת עליו ופונה לאלכוהול כדי להשכיח את כאבה.
במשך הסיפור אוור נתקלת בדרינה, דמות מסתורית שמתחברת להייוון, אך משהו בה נראה לה חשוד. בסוף התברר לה כי דרינה היא בת אלמוות בעצמה, גרושתו של דיימן מלפני מאות שנים. כמו כן, התברר לאוור כי סיבת מות משפחתה היא באשמת דרינה, שניסתה להתנקש בחייה, מפני שהיא צפתה את התאהבותו של דיימן באוור. אוור פגעה בדרינה באחת הצ'אקרות שלה, והיא נהרגת במקום.
בזמן מאבקה עם דרינה, אוור מובלת לסמרלנד, ארץ מיוחדת בה דיימן חיכה לה. שם הם מתפייסים ואוור מתחילה את דרכה כבת אלמוות.
לאורך הספר, אוור מקבלת מדיימן את פרח הצבעוני האדום המסמל את אהבתם הנצחית.
מריה טנאסה
מריה טנאסה (ברומנית: Maria Tănase; 25 בספטמבר 1913 בוקרשט - 22 ביוני 1963) הייתה זמרת רומנייה ששרה שירי עם, רומאנסות ושירים עירוניים, בעלת קול קונטראלטו חם ומגוון, הנחשבת במשך דורות לזמרת הלאומית של ארצה. כונתה "הזמיר מן הקרפטים" (Priveghetoarea din Carpaţi).
רקע משפחתי ושנות צעירותה
מריה טנאסה נולדה בשנת 1913 בשכונה העממית ("מחלה" ברומנית) קרמידארילור ("של יוצרי הלבנים") בבוקרשט, כיום האזור שבו נמצא "ארמון הילדים" - שכונת הנוער - טינרטולוי (Cartierul Tineretului). היא הייתה הילד השלישי של הוריה. אביה, יואן קואנדה טנאסה (1958-1877), יליד הכפר מייריה בירניצ'י (כיום היישוב מְיֶירְיׇה בכפר קְרוּשֶץ Crușeț) שבעמק הנחל אמראדיה באזור דולז' שבאולטניה, היה גנן במקצועו ובזמן הפנוי ניגן בקאוואל. אמה, אנה מונטיאנו, ילידת הכפר קֶרצה מארץ הפגראש, במחוז סיביו שבדרום טרנסילבניה. אחתוה הבכורה נקראה אוריקה (ילידת 1910) ואחיה - פרנסואה או פרנץ (יליד 1911). מגיל קטן ינקה מהוריה את האהבה לשירי העם ולמוזיקה. שכונתם בבוקרשט נמצאה לא רחוק מגבעות מאוכלסות אחרות של בוקרשט – פיסקולוי, מרצישורולוי ווקרשט. מקום מגוריהם – הבית הכפרי והאדמה שמסביב שנודעה כ"פרדס התותים" (Livada cu duzi) היו לא פעם מוקד לערבי שירים וריקודים שארגן אביה יחד עם מספר נגנים עממיים שהביא ממקום הולדתו, עמק האמראדיה. בימי הקיץ פקדה מריה את כפר אמה בטרנסילבניה. גם שם, כמו בבוקרשט ובכל הזדמנות, הסתקרנה הילדה לקלוט שירים מן האוצר העצום והמגוון של זמר העם הרומני.
בשנת 1921, בהיותה בת שמונה, הופיעה טנאסה על במת מועדון התרבות "קרמידארי דה ז'וס" ("קרמידאר תחתית") בדרך "קאליה פסקולוי" בחגיגת סוף שנת הלימודים של בית ספרה. אחר כך שרה על במת בית הספר התיכון לבנות על שם יון הליאדה רדולסקו שבו הספיקה ללמוד שלוש שנים בלבד, מפני שאילוצים כלכליים של המשפחה הכריחו אותה לעבוד, לצד הוריה, בגן הפרחים והירקות של המשפחה. שירתה של הנערה הלבושה בתלבושת עממית, בחולצה העממית האופיינית מסוג ie - "אִייה" עם פסים אדומים ובמטפחת האדומה, הייתה לגולת הכותרת של ערבי סיום השנה בבית הספר.
בגיל 15, בשנת 1929, השתתפה הנערה בתחרות הראשונה של "מיס רומניה" (מלכת היופי) אך נכשלה במבחן בגדי הים ולא נבחרה על ידי חבר השופטים שבו היו חברים אישים מכובדים כמו אלכסנדרו ואידה-ווייבוד וליביו רבריאנו.
התחלת הקריירה
אחרי שעבדה בשנים 1932–1934 כקופאית בטחנת קמח ובמסעדה של האחים הרדאן בבוקרשט, הידועה גם כ"מזנון ב-7 ליי", בגיל 21, במאי 1934, התקבלה באודישן לתיאטרון הקיץ המוזיקלי "קרבוש" (ברומנית – "חיפושית") של השחקן והמפיק הנודע, קונסטנטין טנאסה, שלמרות שמו, לא היה קרוב משפחה שלה. ב-2 ביוני הופיעה לראשונה על במת תיאטרון זה בהצגת ה"רוויו" "קרבוש-אקספרס" מאת ניקולאיה קיריצסקו. באותה הצגה שמה הוסב זמנית על ידי מנהל התיאטרון ל"מרי אתנאסיו", ייתכן על מנת לא ליצור בלבול עם שם משפחתו שלו. מריה שרה בשישיה קולית שכללה מלבדה את ליה בוגדאן, מרצ'ל אמיליאן, מיליקה מיליאן, נאיה רומן ושטפאן גלודאריו, והם קטפו שבחים מהמבקרים. בגיל 16 הסתבכה טנאסה בפרשת אהבים עם רופא שהביא להפלה. החוויה נותרה עם משקע רגשי בחייה מכיוון שבמשך חייה לא נולדו לה ילדים. העיתונאי ולימים הבמאי סנדו אליאד (1979-1899), צעיר יהודי יליד מולדובה, פגש אותה ב"מזנון של שבע ליי" (Bufetul de șapte lei) בערב של גשם סוער והציע לה להתארח בדירת החדר שלו, לא רחוק מגן צ'ישמיג'יו. משם ניהל אליאד גם את האיגוד "ידידי ברית המועצות" שהוקם לא מכבר על ידי קומץ אקדמאים רומנים שעדיין תלו תקוות בשינויים הפוליטיים והחברתיים שחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה השכנה. בחוג חבריו של אליאד עשתה מריה טנאסה היכרות עם אנשי רוח צעירים, חלקם סופרי אוונגרד. עמם נמנו משוררים כמו אאוג'ן ז'בליאנו, צ'יצ'רונה תאודורסקו, ראדו בואוריאנו והסופר שטפאן רול, בשמו האמיתי גאורגה דינו, אדם מצחיק ומלא שמחת חיים, שהפך לידיד קרוב. באמצעות סנדו אליאד היא הכירה גם את הרי בראונר, אתנומוזיקולוג וחוקר של הארכיון לפולקלור הרומני. הוא עזר לה להרחיב את הרפרטואר שלה בשירי עם אותנטיים רבים שאסף והקליט על פונוגרף בכל האזורים של רומניה ומריה קלטה אותם במהירות. בהתחלה נהגה מריה לשיר בפני האורחים במיוחד שלושה שירים - שיר קינה של הדוד שלה פאנה מפגראש שהתאלמן "Geaba mă mai duc acasa" (לשווא אלך הבייתה") Of zac (אה, אני נשכב לי) ו-Târâişul şarpelui("זחילת הנחש" או "מי שאוהב ונוטש", שהוקלט בשנת 1929 על ידי הרי בראונר, לדבריו, מפי אשה מן הכפר דרגוש, פגראש). המלחין תאודור רוגלסקי והפסנתרן פיליונסקו מחוג חבריו של אליאד ובראונר הזמינו אותה לשיר ברדיו. בראונר הסביר לנגנים המלווים, הצוענים ברובם, שמצא לה (כמו נגן הצמבל קרליג (Cârlig) ונגן הקובזה מרין מרצנה (Marin Mărţână) לנגן בדיסקרטיות, שמא תיפגע איכות השמעת השירים והם אכן נשמעו להוראותיו. עם הרפרטואר המועשר שלה התחילה מריה טנאסה לשיר באחת המסעדות הידועות של בוקרשט (ככל בנראה ב"פארק לוקסנדרה") וריתקה והסעירה בקולה החם ורב הגוונים את מאזיניה אוהבי המוזיקה שהיו מגיעים לבוקרשט מכל רחבי רומניה. שרה בהמשך במסעדות ומועדונים ידועים בבוקרשט, ביניהם "נפטון", "קפה וילסון", הפארק ארו", "לותר", "קונטיננטל", "פריספה נאלטה" ("המרפסת הגבוהה") בככר אובור, וכו'.
באותה שנה הקליטה בחברת "ליפה" (LIFA) גם את השיר הראשון - הרומאנסה (ברומנית - רומאנצה) Mansarda ("חדר העלייה") מאת המלחין נלו מנזאטי. הקליטה בקיץ 1936 שיר עם בהוצאת התקליטים "קולומביה", תחת הדרכת האתנו-מוזיקולוגים קונסטנטין בריילויו והרי בראונר. השמעת הבכורה שלה ברדיו אירעה ב-20 בפברואר 1938. בליווי הטראף (להקת לאוטרי של יון מטאקה מהמחוז ארג'ש (מחוז) ממונטניה, שרה אז מריה טנאסה בשידור חי שירי עם רומנים במסגרת התוכנית Ora satului ("שעת הכפר"): M-am jurat de mii de ori (אלפי פעמים נשבעתי),Șapte săptămâni din post (שבעה שבועות של צום), Ce-i mai dulce ca alvița (מה מתוק מן הנוגט?), Cine iubește și lasă (מי שאוהב ועוזב), Geaba mă mai duc acasă, Mărie și Mărioară (מריה ומריאורה), Țigăneasca (צוענית) ו-Când o fi la moartea mea (כשיבוא יום מותי). לאור הבקורות הנלהבות וההד העצום אצל קהל המאזינים, התבקשה לשיר ברדיו מדי שבוע ושבוע.
ב-17 באוגוסט 1938 ריתקה מריה טנאסה בזמרתה את הקהל שהתאסף לרגל טקס סיום שיעורי הקיץ של האוניברסיטה העממית בוולני דה מונטה במחוז פרחובה, שבו מייסד הקורסים, ההיסטוריון ניקולאיה יורגה כינה אותה "פאסרה מייאסטרה" (צפור מופלאה) כשם מלכת הציפורים האגדית מהמיתולוגיה הרומנית שנתנה השראה גם לפסל קונסטנטין ברנקוש.
באותה שנה חתמה על חוזה עם תיאטרון "אלחמברה" של נ. ולדויאנו. ב-28 בספטמבר 1938 שרה במופע "הקונסטלציה של אלחמברה" את הלהיטים "Mi-am pus busuioc în păr (שמתי ריחן בשערותי) ו-Habar n-ai tu (אין לך מושג) מאת המלחין יון וסילסקו. מאוחר יותר הקליטה אותם בחברות "קולמוביה" (באולפניה בווינה) וב"קריסטל מישוניצקי" (לימים "אלקטרקורד").
ב-16 באפריל 1939 נסעה לתערוכה העולמית בניו יורק בשכונת "פלאשינג מידוס" ברובע קווינס. שרה שם בליווי התזמורת של גריגוראש דיניקו ונגן הנאי, פאניקה לוקה. במופעים ב"בית רומניה", חלק מביתן הרומני שם, היו נוכחים בין היתר, נשיא ארצות הברית שלעבר הרברט הובר, הסופר אנדרה ז'יד, יהודי מנוחין, יאשה חפץ, כמה ממפורסמי העם הרומני - המלחין ג'ורג'ה אנסקו, הסוציולוג דומיטרו גוסטי והפסל ברנקוש, שהיה מבוגר ממנה בכארבעים שנה ואיתו הייתה לה פרשת אהבה קצרה אך סוערת.
בימי המשטר של אנטונסקו
בסתיו 1940 הגיעו לשלטון ברומניה כוחות הימין הקיצוני הפרו-נאצים, בראשות הגנרל יון אנטונסקו בברית עם התנועה הלגיונרית. חברי התנועה הפאשיסטית האחרונה, הלגיונרים, הרסו את כל התקליטים של מריה טנאסה שנמצאו בארכיון של החברה הרומנית לרדיו, בנימוק שהם "עיוות" של השירה העממית הרומנית האותנטית. למעשה היא עוררה את שנאתם בגלל קרבתה לחוגים שהתנגדו לעליית הנאציזם (לרבות ראש הממשלה לשעבר, הגנרל ארמנד קלינסקו, שנרצח על ידי הלגיונרים כתגמול על חיסול חלק מנהיגיהם בעת היותם במאסר) ולאקדמאים דמוקרטים רומנים ויהודים כמו סנדו אליאד, הרי בראונר והעיתונאי שטפאן רול. בינואר 1941 דוכא ניסיון הפיכה של הלגיונרים נגד אנטונסקו ומריה טנאסה המשיכה ללא מכשולים את פעילותה האומנותית. במרץ 1941 ערכה סבב הופעות בטורקיה. היא שרה במופע "מלודי רוויו" לרגל חנוכת תיאטרון הקיץ "טקסים" באיסטנבול. בהזדמנות זאת שרה כמה שירים בטורקית והנשיא איסמט אינני העניק לה את התואר "אזרחות כבוד" של ארצו. אחרי יוני 1941 כשרומניה נכנסה למלחמה נגד ברית המועצות, מריה טנאסה כמו כוכבים רבים אחרים של התיאטרון והמוזיקה (ביניהם קונסטנטין טנאסה או ג'ורג'ה וראקה) הופיעה בפני פצועי המלחמה. בדצמבר 1943 שרה לרגל חג המולד בפני חיילי רגימנט הפרשים המלכותי, בנוכחות המלך מיכאי, המרשל אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו ושאר שרי הממשלה.
אחרי המלחמה
בתקופת הביניים הקצרה שבין הכיבוש הסובייטי והתפיסה המוחלטת של השלטון על ידי המפלגה הקומוניסטית, יכלה מריה טנאסה ליהנות שוב מחופש הביטוי והיצירה. ב-26 באוקטובר 1946 השתתפה בטקס הקמת הקרן החדשה של רשות השידור הרומנית. השתתפו לצידה גם הכנר יון ווייקו, הצ'לן יון פוטינו, הפסנתרנית מריה פוטינו, הזמרים יואנה ניקולא, זנאידה פאלי ודומיטרו סקורטו. ב-1946 זכתה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" (אין כמו אצלנו) לצדו של מירצ'ה קרישאן ושחקנים ידועים נוספים. השלטון החדש הקומוניסטי ביקש ממנה להשתלב במערכת החינוך. בתיכון למוזיקה מס. 1 בבוקרשט הוקמה קתדרה לשירי עם ומריה טנאסה הועסקה בה כמורה. עם תלמידותיה נמנו ויקטוריה דרוואי, איליאנה קונסטנטינסקו, נטליה שרבנסקו.
בפסטיבל העולמי הרביעי של הנוער והסטודנטים שאורגן בבוקרשט בקיץ 1953 הופיעה טנאסה עם כמה להיטים עממיים חדשים: Dragi mi-s cântecele mele (יקרים לי הם שירי) בעיבוד של הנרי מליניאנו והשיר הטרנסילבני "Aseară vântul bătea" (אמש נשבה הרוח). ב-1954 התאפשר לה להקליט שירים לרדיו ובחברת התקליטים הממלכתית אלקרטקורד.
ב-1958, עם תחילת תקופת ההפשרה של יחסי המשטר ברומניה עם המערב, הקליטה טנאסה ב"אלקטרקורד" 4 שירי עם רומניים שתורגמו לצרפתית על ידי גיסתה, ניקול סאקלאריה: Doïna de Dolj דוינת הדולז',Cine iubește și lasă (מי שאוהב ועוזב, שתורגם לצרפתית ל"קללת האהבה" La malédiction d’amour, Uhăi, bade (הו, נערי) שתורגם ל"ריקוד הרים" ( Danse montagnarde) וIac-așa (הנה ככה) בצרפתית Tiens, tiens, tiens et na.שירים אלו נכללו מאוחר יותר לתקליט שהוצא לאור בשיתוף פעולה עם בית התקליטים הצרפתי "„Le Chant du Monde”, ושזכה בשנת 1965 ב"גראן פרי דו דיסק" של האקדמיה ע"ש שארל קרו.
ב-14 באפריל 1959 התקיים ב"תיאטרון הסאטירי המוזיקלי" (כפי שנקרא אז) ע"ש קונסנטין טנאסה קונצרט חגיגי לכבוד מלאת חמש מאות שנה לתיעוד בירת רומניה, בוקרשט. בקונצרט זה ביצעה טנאסה מחרוזת משירי המלחינים יון ואסילסקו וגראסה דנדרינו.
בתיאטרון ובקולנוע
במהלך שנות הארבעים שרה טנאסה באופרות לצידו של הטנור יון דצ'יאן. ב-1944 שרה באופרטה "מסקוטה" מאת אדמון אודראן וב-1946 את התפקיד הראשי בקומדיה המוזיקלית "הספינקס מהוליווד" מאת ראלף בנאצקי. היא הופיעה בהמשך גם בהצגות תיאטרון ובסרטים. שיחקה, לצידו של יון מנולסקו, על במת התיאטרון העירוני קראיובה במחזה "הגופה החיה" מאת לב טולסטוי (1945) ובמחזה הריאליסטי-סוציאליסטי "הוריה" מאת מיכאיל דוידוגלו (1956). הבמאי ליביו צ'וליי ליהקה אותה במחזה של ברטולט ברכט, "אופרה בגרוש".
הגברים שבחייה. אמנים וסוכנים חשאיים
למריה טנאסה היו אהבות רבות. כאמור, בשנת 1930 בימים שבהם עבדה ב„Bufet de 7 lei”, (ה"מזנון ב7 ליי") של האחים הרדן, הייתה בת זוגו של העיתונאי והבמאי סנדו אליאד ששיחק תפקיד חשוב בקידום הקריירה שלה. זמן קצר בשנת 1940 הייתה מאורסת לאיש עסקים אמריקאי פעיל תעשיית האלומיניום, בשם בן סמית. הוא נסע איתה לאיטליה בכוונה שימשיכו לארצות הברית, אבל היא חזרה בה מהתוכנית והעדיפה לשוב למולדת.
עם מאהביה נמנו לפרקי זמן קצרים גם הפסל קונסנטין ברנקוש והמנצח סרג'יו צ'ליבידאקה.
יש חושבים כי אהבת חייה היה, בסוף שנות השלושים ובמיוחד בתחילת שנות הארבעים, צרפתי בשם מוריס נֶגר (Maurice Nègre), כתב של סוכנות הידיעות "האוואס" ואיש שרות הביון הצרפתי. בחזרתה מהסיור הראשון לטורקיה ניסה לגייס אותה המודיעין הנגדי הגרמני. אך לפי עדותו של ראש "השירותים המיוחדים" למודיעין הרומני, אאוג'ן קריסטסקו, שהזמרת הפכה למקורבת שלו, היא הכשילה את ניסיונם. לעומת זאת, לדברי קריסטסקו, היא סייעה פה ושם לשרותי הביון הרומנים במיוחד ביצירת קשר עם נציגים דיפלומטיים של ארצות הברית בתקופה מסובכת ביחסים שבין שתי המדינות. בשנת 1941 חזרה לסייר בטורקיה - באנקרה ובאיסטנבול יחד עם תזמורתו של גריגוראש דיניקו.
מאהב אחר שלה באותה תקופה היה אלפרד דה שאטלן,(Alfred de Chastelain) שעבד ברומניה במשך 15 שנה כמנהל חברת הנפט "אוניריה"(Unirea) (ענף של בריטיש פטרוליום). הוא היה איש המודיעין הבריטי ובפברואר 1941 נאלץ לעזוב את רומניה עקב ניתוק היחסים בין רומניה ובין בריטניה. הוא עבר לפעול בטורקיה כראש רשת ריגול בשם SOE וכשמריה טנאסה הגיעה לטורקיה בסיור השני שלה ניסה לשכנע אותה לשווא לעזוב את הרומניה, להתיישב בטורקיה ולעבוד במשרה מתוגמלת היטב בתחנת רדיו.
בסופו של דבר מריה טנאסה התחתנה בדצמבר 1950 עם המשפטן קלֶרי ראול ויקטור פפדופולו-סקלאריה. לפי שמועות אחדות הייתה לה רומן קצר עם קונסטנטין ברנקוש, כמו כן עם הגנרל ארמנד קלינסקו שהיה שר הפנים וראש ממשלת רומניה. לאחרונה הופיעו פרסומים שקישרו אותה עם השירותים החשאיים הרומנים. צל החשד לשיתוף הפעולה עם שרותי מודיעין זרים, בעיקר הבריטים, רדף אותה במשך שנות המלחמה. בתקופת השלטון הקומוניסטי כמו אין ספור אזרחים הייתה גם טנאסה ליעד של הבולשת החדשה, הסקוריטטה, שניסתה, בצורה אופיינית למנגנון הקומוניסטי הממלכתי, לחלוב ממנה מידע על אנשים שמסביבה.
ימיה האחרונים
בצוואתה מ-3 ביוני 1963 כתבה, בין השאר:
מאז שעברה הפלה בגיל 16 לא הצליחה טנאסה להיכנס שוב להריון. בשנות שיא של הקריירה אימצה נערה צעירה מבאנאט בשם מינודורה נמש וסייעה לה להפוך לזמרת שירי עם.
הנצחה
(מזרח פוגש מזרח). הנושאים המוזיקליים של הקטע הם Luncă, luncă -שיר ששרה מריה טנאסה, ומנגינת ריקוד "הסרבה של הקשישים" של גאורגה זמפיר (כל עוד לא אהבתי אותך)
לקריאה נוספת
(טיבריו אלכסנדרו - שירי מריה טנאסה, אנטולוגיה, הוצאת אלקטרקורד, בוקרשט 1979) (פטרה גיאצה וקלרי סאקלאריה - מריה טנאסה והשיר הרומני, הוצאת איחוד המלחינים, בושקרט 1969)
(מריה רושקה - הזמיר מפרדס התותים, 2 כרכים, הוצאת ג'ינטה לטינה, בוקרשט, 2000) (גבי מיכאילסקו - מריה האלמותית) (מיכאי פלין - מאה שנה של ריגול, ריגול נגדי ובילוש פוליטי, 2003).
אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק
אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק (באנגלית: Seattle Pacific University) היא אוניברסיטה נוצרית לאמנויות חופשיות, מדעים ומקצועות חופשיים אשר ממוקמת בשיפוע הצפוני בגבעת המלכה אן בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
האוניברסיטה יוסדה בשנת 1891 על ידי הוועידה הנוצרית של וושינגטון ואורגון בתור הסמינר של סיאטל, זה הפך להיות הסמינר והקולג' של סיאטל בשנת 1913, שינתה את שמה שוב לקולג' של סיאטל בשנת 1915 וקיבלה את שמה העכשווי בשנת 1977. אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק חברה ב"אגודת הקולג'ים הנוצריים".
הדת באוניברסיטה
כאוניברסיטה שקשורה באופן ישיר לאמונה הנוצרית, אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק עדכנה לאחרונה את תוכנית הכמורה שלה, כשהיא בונה משרד חדש לכמרי האוניברסיטה ומרכז חדש לדת הנוצרית. המרכז מנסה לגרום לסטודנט להכיר ככל שיותר את הסיפורים והדת הנוצרית. האוניברסיטה עודדה הקמת קהילות שעוסקות בעבודת האל. התוכנית עוזרת לתלמידים להיות מעורבים במשרד הכמורה בכך שהם תורמים לארגון, שהוקם בלי מטרות רווח, מכספם. התלמידים נלהבים לתרום לארגון שהוקם על ידי תלמידים.
רדונדזאורוס
רדונדזאורוס (שם מדעי: Redondasaurus) הוא סוג של זוחל קדום בן למשפחת הפייטוזאוריים אשר חי בטריאס העליון לפני 221-201.6 מיליון שנה. המשמעות של שמו הוא: "הלטאה של אזור מסה רדונטה" (Mesa Redonda), שבמרכז ניו מקסיקו - האזור בו התגלה לראשונה ב-1939. בסוג זה נמצאו 2 מינים: Redondasaurus gregorii ו-Redondasaurus bermani, אשר נמצאו בניו מקסיקו וביוטה שבדרום ארצות הברית.