cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוליה קלדי
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
כבר לפני תחילת המלחמה התיידדה יוליה עם ארנסט קלדי. יוליה התנגדה למדיניות השלטון הסלובקי בנושא רדיפת יהודים וגירושם למחנות מחוץ לגבולות המדינה.לאחר כישלוון המרד הסלובקי נגד הגרמניים באוקטובר 1944 רדיפת היהודים התגברה (לאחר שמצבם היחסי של שרדי היהודים במדינה היה בסדר בשנים 1943-1944), חייו של ידידה היהודי ארנסט קלדי היו בסכנה. חוקי המדינה הסלובקית הטילו עונשים כבדים על עזרה ליהודים, ולמרות זאת יוליה בחרה להסתיר בדירתה את ארנסט.
יוליה הביאה רופא לבית המסתור כדי לבדוק את אמו של ארנסט, פעולה שעלולה הייתה לסכן את כל המעורבים במבצע ההצלה. לקראת סוף המלחמה נפטרה האם בבית המסתור. השניים קברו את הגופה בחצר האחורית בשעת לילה.
במהלך המלחמה יוליה סיפקה מזון והבריחה כספים במשך חודשים רבים אל מקום מחבואם של יהודים נוספים, ביניהם אירנה שפיצר מטרנבה, ורייזמן מפיישטיאני.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשארה יוליה בידידות עם ארנסט, וכעבור כמה שנים גם נישאה לו.
ב-1948 השניים עלו לישראל יחד וחיו בחיפה את שארית ימיהם.
בעלה ארנסט נפטר ב-1985 ממחלה ממארת ממושכת. יוליה נפטרה ב-1994 ונקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה.
הכרה והנצחה
ב-25 בספטמבר 1990 הוכרה יוליה קלדי כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. נערך לכבודה טקס, ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
בפברואר 1992 הוענקה לה תעודת כבוד ומדליה על מעשיה להצלת יהודים במהלך השואה.
יוליה הונצחה באבן זיכרון בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של יוליה ואותר קברה. באפריל 2021, נערך טקס ליד קברה ונקבעה עליו לוחית זיכרון כהוקרה מיוחדת לזכרה.
שלם וצפה
שיטת "שלם וצפה" (באנגלית: Pay-per-view) היא שיטה לגביית תשלומים מצופי טלוויזיה על צפייה בתוכניות מסוימות. בשיטה זו הצופה יכול לרכוש את הזכות לצפות בתוכנית מסוימת. התוכנית משודרת באותו הזמן עבור כל הלקוחות שרכשו אותה, זאת בניגוד לשיטת ה-VOD, בה כל צופה יכול לבחור מתי יצפה בתוכניות אותן רכש. ברחבי העולם שיטת "שלם וצפה" נמצאת בשימוש למכירת שידור טלוויזיוני של סרטים, אירועי תרבות, בידור וספורט.
התפתחות השיטה
שיטת "שלם וצפה" החלה להתפתח בשנות השבעים בארצות הברית. השימוש העיקרי הראשון בשיטה זו היה מכירת שידורי משחקי הכדורסל של קבוצת ה-NBA פורטלנד טרייל בלייזרס, לאחר שזו זכתה באליפות שנה קודם לכן. השידורים הועברו לקהל הלקוחות דרך מספר ערוצים שיועדו למטרה זו ממש.
הצמיחה הגדולה החלה בשנת 1985, עת עלו בארצות הברית 3 ערוצי כבלים שהוקדשו לשידורי "שלם וצפה" בזה אחר זה. פריסתם הגדולה אפשרה לצופים רבים ברחבי ארצות הברית לרכוש תוכניות וסרטים ולצפות בהם.
"שלם וצפה" בישראל
השימוש בשיטת "שלם וצפה" בישראל החל בשנות ה-90, אז חלק מחברות הכבלים מכרו סרטים, בעיקר פורנוגרפים, תמורת תשלום. השימוש בשיטה התרחב כשהחלו חברות הכבלים בשידורים הדיגיטליים וכשהוקמה חברת שידורי הלוויין "יס". בתחילה הציעו החברות השונות סרטי קולנוע בתשלום, אך עם הזמן התרחבו והחלו לכלול גם שידורי ספורט, כמו שידורי ליגת העל בכדורגל וליגת הכדורגל האנגלית. לקראת מונדיאל 2006 הוכרז שרוב המשחקים ישודרו גם הם בשיטת "שלם וצפה". המחיר שנקבע תמורת המשחקים (ששווקו כחבילה אחת) על ידי בעלת זכויות השידור, חברת צ'רלטון, נחשב גבוה מדי ואף תואר כ"שערורייתי" והוביל לחרם צרכנים. לאחר מאבק ממושך שכלל התערבות שרים ופוליטיקאים ואף עתירות לבג"ץ (שנדחו) הורד המחיר.
אנדריי הובורוב
אנדריי אנדריוביץ' הובורוב (באוקראינית: Андрій Андрійович Говоров; נולד ב-10 באפריל 1992) הוא שחיין אוקראיני, שיאן העולם הנוכחי (2018), אלוף אירופה (לונדון 2016), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בודפשט 2017) ואלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) במשחה ל-50 מטר פרפר.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בסוף יולי 2011 סיים הובורוב במקום שמיני במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.64 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה החמישית בטיבה בשלב זה, 23.39 שניות ובמקום 22 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.51 שניות
2012
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה בסוף מאי 2012 זכה הובורוב במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.18 שניות, אחרי פרד בוסקה מצרפת (21.80 שניות) וסטפן ניסטרנד משוודיה (22.04 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.53 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה השנייה בטיבה בשלב זה, 23.43 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.12 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השביעית בטיבה בשלב זה, 22.09 שניות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בתחילת אוגוסט 2013 סיים הובורוב במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.22 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 22.97 שניות ועלה מהמקום החמישי. נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.96 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 21.80 שניות ועלה מהמקום השלישי.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בסוף אוגוסט 2014 זכה הובורוב במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר ביחד עם בן פראוד מבריטניה בתוצאה של 23.21 שניות, אחרי פלורן מנודו מצרפת ויוהאן טסורקין מבלארוס שקבעו תוצאה של 23.00 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אליפות חדש של 22.87 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.14 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה הרביעית בטיבה בשלב זה, 22.02 שניות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט 2015 סיים הובורוב פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.86 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.18 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה 23.15 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 36 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.81 שניות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, בריטניה בסוף מאי 2016 זכה הובורוב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.92 שניות, לפני לאסלו צ'ה מהונגריה (23.31 שניות) ובן פראוד (23.34 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 22.73 שניות. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.79 שניות, אחרי פלורן מנודו מצרפת (21.73 שניות) ולפני בן פראוד (21.85 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.74 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה המהירה בשלב זה, 21.49 שניות ובשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה השנייה בטיבה בשלב זה, 21.46 שניות.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 זכה הובורוב במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.84 שניות, אחרי בן פראוד (22.75 שניות) וניקולס סנטוס מברזיל (22.79 שניות) לפני קיילב דרסל מארצות הברית (22.89 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 22.77 שניות.
שיאן עולם
בחודשים מאי, ויוני 2018 התאמן הובורוב בבריכה הלאומית שבמכון וינגייט. בתחרות שנערכה במונטה קרלו, מונקו ב-17 ביוני הוא קבע במשחה ל-50 מטר פרפר שיא לאומי חדש של 22.53 שניות, עשירית משיא העולם. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברומא איטליה ב-1 ביולי הוא קבע במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש של 22.27 שניות, שיפור משמעותי לשיא העולם הוותיק הקודם בן ה-9 שנים, מתקופת "חליפות השחייה" שהיה שייך לרפאל מוניוס מספרד (22.43 שניות).
חליבה בשבת
חליבה היא פעולה האסורה בשבת, מכיוון שהיא מוגדרת כתולדה של מלאכת מפרק. בחציה הראשון של המאה ה-20, עם ראשית התפתחות החקלאות היהודית-דתית בארץ ישראל, הפך נושא זה לסלע מחלוקת הלכתי ואידאולוגי.
מקור תלמודי
בתלמוד במסכת שבת מצוטטת ברייתא, לפיה יש מחלוקת בין רבי אליעזר הגדול לבין חכמים:
איסור חליבה מדאורייתא או מדרבנן
רבי אליעזר סבור כי בסיס האיסור לחלוב בשבת הוא מכיוון שחליבה היא פעולה של פירוק, המהווה תולדה של מלאכה, ועל כן מדובר באיסור דאורייתא. באשר לדעת חכמים ישנה מחלוקת בקרב הפרשנים: יש מהפרשנים שמסבירים כי חכמים חלוקים על רבי אליעזר וסבורים שחליבה אסורה רק מדין שבות, כך שמדובר באיסור דרבנן בלבד. עם זאת, רבנו חננאל והרמב"ם, סבורים כי חכמים כלל לא חלוקים על רבי אליעזר לעניין חליבה, אלא רק לעניין מלאכות "המכבד והמרבץ והרודה חלות דבש", שהן החלק השני שבדברי רבי אליעזר, ועל כן שוררת הסכמה בין רבי אליעזר לחכמים כי חליבה אסורה מדאורייתא.
חליבה לתוך מאכל
בגמרא מובאים דברי רב חסדא, לפיהם מותרת החליבה לקדרה ורק חליבה לקערה נאסרה. והראשונים הסבירו את דבריו בכמה הסברים:
חליבה בשבת בהיסטוריה
איסור זה על חליבה בשבת עורר בעייתיות רבה ליהודים שהחזיקו פרות חולבות, שכן חליבה נחוצה לבריאות הפרה. לעיתים לא ניתן לדלג על יום חליבה, ומדובר בצער בעלי חיים שהוא איסור מדאורייתא (לחלק מהדעות). במהלך ההיסטוריה נהוג היה להתיר חליבה בשבת באחת משתי דרכים: דרך ראשונה הייתה על ידי גוי של שבת, שכן איסור אמירה לנוכרי בשבת הוא רק מדרבנן, ואילו איסור צער בעלי חיים הוא מדאורייתא, ולכן ראוי לעבור על איסור דרבנן כדי שלא לעבור על איסור דאורייתא. הגאונים התנו היתר זה בכך שיסוכם על כך עם הגוי עוד מלפני השבת, אך להלכה נדרש רק התנאי של המהר"ם מרוטנבורג, לפיו הגוי יקבל את החלב במתנה, ולאחר השבת היהודי ייקנה את החלב במחיר סמלי. יש שהחמירו וכתבו שכדאי לחלוב לתוך אוכל אפילו כשזה על ידי נוכרי, שכן כך הפעולה תהפוך לשבות דשבות שהיא קלה יותר מאשר שבות. דרך נוספת באמצעותה הותרה החליבה בשבת, היא "חליבה לאיבוד"; כלומר - לא להשתמש בחלב אלא לשפוך אותו.
פולמוס החליבה בארץ ישראל
בארץ ישראל בחציה הראשון של המאה ה-20 בעיה זו התעצמה מכמה סיבות: ראשית, יהודי ארץ ישראל התנגדו להעסיק גויים כ"גוי של שבת" כדי שיחלבו בשבילם, מתוך אידאולוגיה ציונית, ומאוחר יותר גם בהתאם לאיסור המנדטורי על העסקת תושבי כמה כפרים ערביים, בהם התגלו מחלות זיהומיות. סיבה נוספת היא, שברפתות מודרניות לא ניתן להשתמש בפתרון של "חליבה לאיבוד", שכן הפסד כמות כזו של חלב יביא לפשיטת רגל. בנוסף, בחציה הראשון של המאה ה-20 יובאו פרות הולנדיות שתנובת החלב שלהן הייתה רבה יחסית לפרות שבתקופת חז"ל; תפוקת החלב הרבה של פרות אלה דרשה חליבה יומיומית על מנת שלא לגרום סבל רב ואף פגיעה פיזית.
מצוקה זו הובילה חלק מהחקלאים הדתיים לחלוב בשבת למרות האיסור, אולם שאלה זו עלתה לפתחם של הפוסקים החשובים של אותה תקופה - הרב קוק, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי אברהם חיים נאה, והחזון איש ואחרים.
השיטה המקלה ביותר הייתה של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שפסק להקל ולהתיר את החליבה גם על ידי יהודים, מכיוון שלדעתו ניתן לסמוך על הדעה כי האיסור אינו מדאורייתא אלא רק מדרבנן, וכי לא תמיד ניתן למצוא גוי של שבת. הרב עוזיאל התנה את היתר החליבה בשבת על ידי יהודים רק בהתמלא ארבעה תנאים: כאשר אין גוי שיכול לעשות זאת במקום היהודי, שהחליבה תיעשה בשינוי; כלומר - על ידי כלי ולא ישירות בידיים, שתיעשה בחשאי ולא בפרהסיה, ושתיעשה באיטיות.
לפסק הלכה זה של הרב עוזיאל הצטרפו גם הרב יעקב מאיר, הרב יחיאל יעקב וינברג, והרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים.
הלכה למעשה שיטתו של הרב עוזיאל לא התקבלה, ורוב הפוסקים הבולטים אסרו לחלוטין חליבה בשבת על ידי יהודי, ואף יצאו בחריפות נגד היתר זה. בעקבות התנגדות זו הרב עוזיאל הסתייג מהיתר זה, ולבסוף אף כתב כי דבריו הם "להלכה ולא למעשה". בין הפוסקים שחלקו על הרב עוזיאל ניתן למצוא את הרב קוק, רבי חיים עוזר גרודזנסקי, החזון איש והרב אליעזר יהודה וולדינברג.
היו פוסקים שהקלו באופן מתון, ופישרו בין שתי הגישות הקיצוניות; זו של הרב עוזיאל, מחד, שהתירה חליבה על ידי יהודי, וזו של הפוסקים החולקים, מאידך, שאסרה לחלוטין חליבה על ידי יהודי. כך לדוגמה הרב חיים הירשנזון והרב שאול ישראלי התירו "חליבה לאיבוד", כלומר שלא ייעשה כל שימוש בחלב, או "חליבה לתוך אוכל", כלומר שהחלב יעורבב ישירות מעטיני הפרה לתוך אוכל. גם הרב צבי פסח פרנק התיר לבסוף חליבה לתוך אוכל.
בעיית החליבה בשבת המשיכה להעסיק את ציבור החקלאים שומרי המצוות עד סמוך לקום המדינה, אז החל שימוש בפתרונות מודרניים לחליבה, שפתרו את בעיית החליבה בשבת.
למעשה פולמוס הלכתי זה ייצג הבדלי עמדות אידאולוגיים בין הזרם החרדי המחמיר יותר לבין הזרם הציוני דתי. המאבק חידד את הבדלי ההשקפות בין שתי הקבוצות הללו, ותרם לריחוק שחל ביחסיהן, בייחוד לאור העובדה שאנשי הציונות הדתית לא צייתו באופן מלא לפסקי ההלכה המחמירים של הפוסקים הבולטים, כדוגמת הרב קוק והחזון איש.
פתרונות מודרניים
פתרון שנכנס לשימוש סמוך לקום המדינה או מעט לאחר מכן, הוא השימוש במכונת חליבה חשמלית המופעלת באמצעות שעון שבת. החזון איש התיר את השימוש במכונה זו, בתנאי שהצינור יוצמד לעטיני הפרה לפני שהמכונה תתחיל לפעול.
כיום קיים פתרון הלכתי המותאם לרפתות מודרניות משוכללות, המבוסס על פסק הלכה של החזון איש והרב יצחק הרצוג. העיקרון של פתרון זה הוא, שבזמן שהרפתן מצמיד את גביעי השאיבה אל העטינים, החלב נשפך לכד המכיל חומר שפוסל אותו לשימוש (למשל: סבון או מעט נפט), ולאחר שהחלב החל לזרום מעטיני הפרה מעצמו, הרפתן משנה את כיוון הזרימה מהכד שבו החלב נפסל לשימוש למכל נקי.
יש הכשרי מהדרין שאינם מקבלים את ההיתרים הללו, וניתן לרכוש "חלב מהדרין" לגביו מובטח שהחליבה נעשתה ביום חול או על ידי לא-יהודים בלבד.
קרן טנדלר
קרן טנדלר (26 בספטמבר 1979, ה' בתשרי ה'תש"ם, רחובות, ישראל – 12 באוגוסט 2006, י"ט באב ה'תשס"ו, דרום לבנון) הייתה המכונאית המוטסת הראשונה במערך המסוקים הכבדים יסעור. נהרגה במלחמת לבנון השנייה, בעת שירות מילואים בטייסת 114, והיא חיילת צה"ל היחידה שנהרגה במלחמה זו.
ביוגרפיה
טנדלר נולדה ב-26 בספטמבר 1979 ברחובות לריואנה ולדן. למדה באורט רחובות. היא הייתה שחיינית מקצועית והתאמנה בקבוצת מכבי "וייסגל" רחובות ובקבוצת "מאסטרס" יפאורה שבעיר. היא השתתפה בתחרויות שחייה וזכתה במדליות רבות. ב-1997 יצאה לטירונות מוקדמת והמשיכה לעתודה הטכנולוגית בתחום הנדסת מכונות. בשנת 2000 התגייסה לחיל האוויר ושירתה כמכונאית קרקע בבסיס תל נוף. בינואר 2001 יצאה לקורס מכונאים מוטסים, בו הייתה האשה היחידה, ובתום הקורס שירתה כמכונאית מוטסת בטייסת 114. ב-2005 פרשה טנדלר משירות הקבע והחלה ללמוד משפטים ב.
בעת שפרצה מלחמת לבנון השנייה הייתה טנדלר בשירות מילואים בתנאי קבע. במהלך המלחמה סירבו מפקדיה להוציאה למשימות מעבר לקווי האויב, אולם לאחר שהביעה את התנגדותה לאפלייתה על רקע מינה, הוחלט כי תוכל לצאת לטיסות מבצעיות מעבר לקווי האויב וב-11 באוגוסט החלה לטוס בטיסות מבצעיות מעבר לגבול הצפון.
ב-12 באוגוסט, יצא המסוק בו טסה, במסגרת מבצע שינוי כיוון 11, להנחתת כוחות בעומק לבנון. לאחר הנחתת הכוחות, בעת המראת המסוק, ירו פעילי חזבאללה טיל לעברו והוא נפגע והתרסק. חמשת אנשי הצוות שהיו על המסוק נהרגו. את חילוץ גופתה של טנדלר ביצעו לוחמים מיחידת שלדג ויחידה 669, והיא הובאה למנוחות ב-16 באוגוסט בבית העלמין הצבאי ברחובות.
הנצחה
גביע קרן טנדלר לשחייני נוער בוגרים ומאסטרס נערך משנת 2016 בכל שנה.
היפיאס (טיראן)
היפיאס היה טיראן אתונאי, שלט לאחר מות אביו פייסיסטראטוס, יחד עם אחיו היפרכוס. ולאחר רציחתו של זה, שלט לבדו עד גירושו.
רקע משפחתי
פייסיסטראטוס שלט באתונה שלוש פעמים בתורת טיראן. שלושה בנים היו לו היפיאס הבכור, היפרכוס, ותטלוס, שהיה בנו מאשה ארגאית. לאחר מותו הפכו היפיאס והיפרכוס לשליטים. תטלוס היה עדיין צעיר.
רצח היפרכוס
ישנה מחלוקת אודות הסיבה לרציחתו של היפרכוס בידי הארמודיוס ואריסטוגיטון, במהלך חג הפאנאתנאיה של שנת 514 לפנה"ס. תוקידידס והרודוטוס טוענים שהיפרכוס העליב את הארמודיוס, על ידי כך שמנע מאחותו לשאת סל במהלך החג. לפיכך ארגן הארמודיוס יחד עם ידידו אריסטוגיטון קשר נגד הטיראנים. הם תכננו לבצע את הרצח במהלך החג, משום שהיה זה היום היחיד בו נשיאת סכין לא נחשבה לחריגה. אריסטו לעומת זאת סבור שהרקע לרצח היה יריבות אישית בין תטלוס להארמודיוס.
השניים ארבו להיפיאס בעת ששהה מחוץ לעיר, ותכנן את החג. אולם לפתע ראו את אחד מהקושרים משוחח בידידות עם היפיאס, ועל כן סברו שסודם התגלה. זועמים הם רצו אל תוך העיר, ודקרו למוות את היפרכוס. הארמודיוס נהרג מיד בידי שומרי ראשו של היפרכוס. אולם אריסטוגיטון נמלט, אך נתפס מאוחר יותר, ועונה בידי היפיאס כדי להוציא ממנו שמות של קושרים נוספים. אריסטו מספר שאריסטוגיטון שרצה להיגאל מייסוריו הצליח לגרום להיפיאס ללחוץ את ידו, ואז לעג לו על כך שהוא לוחץ את ידי רוצח אחיו. היפיאס נתקף זעם ודקר אותו למוות.
לאחר הרצח
לאחר רצח אחיו הפך היפיאס לחשדן ואכזרי. הוא חדל לתת אמון באיש, והכין לעצמו מקומות מחבוא. הוא הוציא להורג רבים שנחשדו בשותפות לקשר, והגלה רבים. אולם קבוצת אריסטוקרטים תחת הנהגתו של קלייסתנס, ממשפחת האלקמיונידים. התקוממה נגד שלטונו, המרד נכשל כיוון שהמורדים לא קיבלו את התמיכה שציפו לה, והם נמלטו ויצאו לגלות.
ההתערבות הספרטנית
האלקמאיונידים שיחדו את האורקל מדלפי, כדי שתאמר לכל ספרטני שיבוא לשאול דבר מה: "שחררו את אתונה!" קלאומנס הראשון מלך ספרטה, השתכנע לבסוף להתערב בענייני אתונה. אם כי מטעמים פוליטיים, היפיאס היה בעל ברית של ארגוס, אויבתה המושבעת של ספרטה. מלבד זאת הפלת הטיראניה באתונה יכלה להקים אולי משטר חדש על פי עקרונות המשטר הספרטני.
כוח ספרטני קטן תחת פיקודו של אנחימוליוס נשלח לאתונה. היפיאס הזעיק את בן בריתו התסאלי קינאס, שהגיע עם 1,000 פרשים מאומנים יפה לעזרתו. תומכי היפיאס הזדרזו והכינו את האזור כך שיתאים לקרב פרשים. הספרטנים הותקפו בהפתעה והובסו על נקלה, אנחימוליוס עצמו נהרג. אולם שנה לאחר מכן הגיע קלאומנס עצמו לאתונה בראש חיל גדול. התסאלים נמלטו לאחר שאיבדו 40 איש.
הספרטנים הטילו מצור על אתונה, אולם היפיאס התכונן יפה למצור, בעוד שהספרטנים לא היו מוכנים למצור ארוך. אולם היפיאס טעה כאשר שלח את ילדיו מחוץ לעיר, בחושבו שכך יציל אותם. הילדים נתפסו בידי הספרטנים שאיימו לרצוח אותם אם היפיאס לא יעזוב את העיר. כדי להצל את חיי ילדיו קיבל היפיאס את התנאים ועזב את העיר.
עוצמה רכה
עוצמה רכה (באנגלית: Soft Power) הוא מונח ביחסים בינלאומיים המתאר מצב בו מדינה במערכת הבינלאומית משפיעה על מדינה אחרת בצורה לא כוחנית, ובעזרת כך משיגה יעדים שונים במדיניות החוץ. עוצמה רכה מבוססת בעיקר על "אטרקטיביות" של המדינה, כלומר כוח המשיכה שמדינה יכולה להקרין, היכול לנבוע מלגיטימיות (בעיניי אחרים), תרבות, מוסר, ערכים, אתיקה ועוד. עוצמה רכה יכולה להיות גם לא מכוונת, כך שעוצמה רכה של מדינה יכולה להיות גם עקיפה ולהשפיע על מדיניות של מדינה אחרת ללא בקשה ישירה. עוצמה רכה נבדלת מעוצמה נוקשה (או קשה) שמשמעותה שימוש בכוח צבאי או לחץ כלכלי.
לפי מדד "Soft Power 30" שהתפרסם בשנת 2017, צרפת הגיעה למקום הראשון ולאחריה הממלכה המאוחדת.
התפתחות המושג
המושג הופיע לראשונה בכתביו של ג'וזף ניי (Joseph Nye) שטען כי הדמוקרטיה (ובמיוחד הערכים הליברליים בה כגון זכויות האדם וחירויות הפרט) יכולה לגרום למדינות להעריץ מדינות שנתפסות כהתגלמות ערכים ליברליים, ולכן לנסות לרצות אותן.
ג'ון וויק 4
ג'ון וויק 4 (באנגלית: John Wick: Chapter 4) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2023, בבימויו של צ'אד סטהלסקי בו מככבים קיאנו ריבס, דוני ין, ביל סקושגורד, לורנס פישבורן, הירויוקי סנאדה, לאנס רדיק, רינה סאוואיאמה, סקוט אדקינס, קלנסי בראון, נטליה טנה, שאמיר אנדרסון ואיאן מקשיין. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי ג'ון וויק.
תקציר העלילה
ג'ון וויק מוצא דרך להביס את הפסגה הגבוהה, אבל לפני שיוכל לקבל את החופש שלו, וויק מוכרח להתמודד עם יריב חדש עם בריתות חזקות ברחבי העולם ולהתמודד עם חברים ותיקים שהפכו לאויביו החדשים.
ביקורות והצלחה בקופות
הסרט זכה להמון ביקורות מהללות, וקיבל ציון גבוה מאוד של 94% ב- rotten tomatoes. כבר במהלך השבוע הראשון להקרנתו בארה"ב ובקנדה הצליח להכניס סכום שנע בין 60 ל -75 מיליון דולר אמריקאי ב- 3,855 בתי קולנוע. כבר ביומו הראשון להקרנתו, הכניס כ- 29.4 מיליון דולר אמריקאי.
ישראל (להקה)
ישראל היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בירושלים בשנת 1988 ופעלה ברציפות מאז ועד שנת 2010.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי גבריאל בן-חורין (גיטרה) ונבו סבוראי (גיטרה, שירה), ההרכב הראשון של הלהקה כלל גם את סטיבן (ג'ק) ג'ייקובס, עולה חדש מאנגליה בתופים. סבוראי היה ממקימי להקת מע"צ וסולנה הראשון. מע"צ הייתה להקת ניו וויב תל אביבית שהוקמה בשנת 1982 כלהקת מחאה על רקע פרוץ מלחמת לבנון הראשונה. הטקסטים של מע"צ עסקו בדיכוי בשטחים ובמחאה נוקבת כלפי הממסד וכלפי קיפוח חברתי-כלכלי. מע"צ הוציאו אלבום בשם "שבת אחים", בהוצאת "האוזן השלישית" בשנת 1988, בפורמט של קסטה, לאחר שסבוראי עזב את הלהקה.
ההופעה הראשונה של הלהקה נערכה בתיאטרון פרגוד בפברואר 1988. את הלהקה ליותה השקפה אידאולוגית רדיקלית. בזמן ההופעות נהגו לחלק מנשר תחת הכותרת "מגילת העצמאות של עם ישראל", בו נכתב בין השאר: "עם ישראל נקרא בשם ישראל בגלל משמעותה של מילה זו (ברית-מילה זה לא רק חתך), אשר מכילה בתוכה את רעיון מחשבת תקומת האדם בשלמותו. על ידי חיבור רוחו כגופו, עם חיבור שם העם לאדמתו, תקום רוחו ותחיה. רוח עם ישראל שואפת לקיומו ללא גבולות דתיים, פוליטיים, גזעניים, צורניים ושרירותיים, שנועדו להכתיב עליונותו של פרט אחד על פרטים רבים. שמכם ישראל כי שריתם עם אנשים ואלוהים ויכולתם, כי חוברתם חלקים שונים לאחד שלם".
האלבום הראשון - יהוה
בתחילת 1989 הקליטה הלהקה את אלבומה הראשון - "יהוה". האלבום הוקלט ברובו באולפני קשת ירושלים, למעט המילה "יהוה" שהוקלטה באולפני טיוב בתל אביב, מאחר שטכנאי ההקלטות בירושלים סירב להקליט אותה. השירים עובדו ובוצעו בהקלטה חיה בהשתתפות מספר נגנים שונים ביניהם: גבריאל בן חורין (גיטרה, שירה), נבו סבוראי (גיטרה, בס, שירה, חליל), חברי להקת נושאי המגבעת אלון כהן (תופים), תמיר אלברט (בס), שלומית מאיר (בס), וילי בלוך (גיטרה), דודיק אופנהיים (תופים), זיו לואיס (קלידים), אילנה צברי (שירה, בס), דני יצחקי, עופר הררי, רוני פינדל (כלי הקשה), מלכיאל גרוסמן (סקראצ'ינג). האלבום יצא בפורמט תקליט ויניל בהפקה עצמאית. האלבום זכה לחשיפה בתוכניות של יואב קוטנר בגלי צה"ל, אך הופץ ב-100 עותקים בלבד שעטיפתם צוירה ידנית באמצעות שבלונה וספריי, ב-2001 יצא שוב כתקליטור בהוצאת פאקט והיום הוא זמין להורדה בחינם באתר Bandcamp.
המשך הדרך
מאז הקמת הלהקה היא מוציאה אלבום חדש מדי שנתיים לערך עם מוזיקאים שונים, בהוצאה שהקימו בשם "הוצאת מ.ר.י. מקום רוחני ישראלי", במקביל לעיסוקים נוספים של חבריה. סבוראי עוסק באמנות וכתיבה, בן-חורין ניהל מספר שנים את תיאטרון פרגוד. המוטיבים המרכזיים של יצירות הלהקה הם "ישראל" ו"יהוה". לטענת בן-חורין (שאף שינה את שמו לזמן מה ל"בן יהוה"), הסיבה שבגינה הוא מתעקש לומר את המילה נובעת בעיקר מהצורך לנפץ טאבו יהודי.
מלחמת הסבך הרודזי
מלחמת הסבך הרודזי (נודעה גם כהצ'ימורנגה השנייה ומלחמת השחרור של זימבבואה) הייתה מלחמת אזרחים שהחלה ביולי 1964 ונמשכה עד דצמבר 1979, בשטחה של מדינת רודזיה (כיום זימבבואה).
הסכסוך התנהל בין שלושה צדדים: ממשלת רודזיה בראשות איאן סמית', צבא העם המהפכני של זימבבואה וצבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה. ההסכם הפנימי שנחתם ב-1978, בעקבות המלחמה, על ידי סמית' ואבל מוזורווה, הביא לזכות בחירה אוניברסלית ביוני 1979 ולסיום שלטון המיעוט הלבן ברודזיה. לאחר הבחירות הראשונות, שונה שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה.
ממשלה זו נפלה בעקבות חוסר תמיכה מצד האזרחים השחורים אשר הרגישו כי ממשלה זו מחזיקה באותה האידאולוגיה של ממשלת סמית'. המלחמה נמשכה, ובסופו של דבר בדצמבר 1979, הושגה פשרה בין הצדדים אשר סיימה את המלחמה. הדיונים שהובילו לפשרה זו, התקיימו בין ממשלת זימבבואה-רודזיה, ממשלת הממלכה המאוחדת ומפלגות המורדים, בלונדון.
לאחר חתימת ההסכם, המדינה חזרה להיות תחת שלטון בריטי זמני עד לביצוע בחירות כלליות במרץ 1980. בבחירות אלו זכתה ברוב קולות אחת ממפלגות המורדים, בשם האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU-Zimbabwe African National Union), בראשות רוברט מוגאבה. מוגאבה הפך לראש הממשלה הראשון של זימבבואה. ב-1980 המדינה קיבלה עצמאות ושמה שונה לזימבבואה.
רקע
רודזיה הייתה מושבה בריטית בעלת מושל וחוקה עצמיים. המדיניות במדינה דמתה לשיטת האפרטהייד הדרום-אפריקאית: חוק חלוקת האדמות (1930) חילק את האדמות בין הלבנים והשחורים, ורוב התושבים האפריקאים התגוררו באזורים שהוגדרו כשמורות ילידים. ב-1962 מפלגת החזית הרודזית של איאן סמית' זכתה בשליטה ברודזיה.
בשנות החמישים של המאה ה-20, נוצרה הפדרציה של רודזיה וניאסלנד שכללה את רודזיה הצפונית והדרומית ואת ניאסלנד. ב-1964 התפרקה הפדרציה וצפון רודזיה היו למדינות אפריקאיות עצמאיות תחת השמות זמביה ומלאווי, בעוד רודזיה הדרומית נשארה תחת שלטון בריטי. ב-1965 סירבה הממשלה הבריטית לתת עצמאות לרודזיה הדרומית למרות הבקשות נשנות וחוזרות של הלבנים מרודזיה. ב-11 בנובמבר 1965 הלבנים ברודזיה הדרומית הכריזו על עצמאות חד צדדית מהממלכה המאוחדת, ושינו את שם המדינה לרודזיה. הממשלה הבריטית סירבה למהלך והנקטה בסנקציות כלכליות ודיפלומטיות נגד רודזיה. לאחר הכרזת העצמאות לא זכתה רודזיה להכרה רשמית ממדינות העולם אך קיבלה תמיכה מדרום אפריקה ומוזמביק הפורטוגלית.
אף על פי שמפלגות פוליטיות לאומניות של האפריקאים הלאומניים הוצאו מחוץ לחוק ומנהיגהם נכלאו או הוגלו, התקיימה פוליטיקה מוגבלת מצד האפריקאים אשר נאבקו למען שליטה שחורה, נגד השלטון הלבן ונגד הפערים הכלכליים ומעמדיים בין הלבנים והשחורים במדינה. ב-1957 ג'ושוע נקומו הקים את הקונגרס האפריקאי הלאומי של דרום רודזיה (SRANC - Southern Rhodesia African National Congress). ב-1959 נקומו נעצר והמפלגה הוצאה מחוץ לחוק. לאחר מכן הוקמה מפלגה חדשה בשם המפלגה הדמוקרטית הלאומית (National Democratic Party - NDP), ונקומו נבחר להנהיגה, על אף שעדיין היה בכלא. ב-1961 התפצלה המפלגה למפלגת זימבבואה הלאומית (Zimbabwe National Party - ZNP), המפלגה הדמוקרטית הלאומית הוצאה מחוץ לחוק והוקמה מחדש בשם האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African People's Union). ב-1964 ZAPU התפצלה לשניים שוב בעקבות חילוקי דעות: האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU - Zimbabwe African National Union) תחת פיקודו של ג'ושוע נקומו, שהגיע משבט הנדבלה, והאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU) תחת פיקודו של רוברט מוגאבה, שהגיע משבט שונה. הפיצול הפוליטי התרחב ונוצר לאורך קווים אתניים.
לכל מפלגה השתייך ארגון צבאי אחר שפעל על פי האידאולוגיה של המפלגה. הארגון הצבאי של ZAPU נקרא צבא העם המהפכני של זימבבואה (ZIPRA), והארגון הצבאי של ZANU נקרא צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA). כל קבוצה נלחמה בנפרד כנגד כוחות הביטחון של רודזיה, אך גם נלחמו אחד כנגד השני. עם הגברת התקיפות והפשיטות גרילה של גל ארגון כנגד השני, הקיטוב בין הקבוצות התעצם והפיצול הפוליטי בין ה-ZANU ל-ZAPU המשיך להתרחב.
המלחמה הקרה
המלחמה ברודזיה התרחשה לצד המלחמה הקרה וניתן לראות את ההשפעות של הפוליטיקה של המלחמה הקרה על מהלך המלחמה. הארגון הצבאי ZANLA של ZANU קיבל תמיכה מהרפובליקה העממית של סין. המשלחת הראשונה של הלוחמים של ZANLA נשלחה לאימונים בסין כבר ב-1963. בעוד שהארגון הצבאי ZIPRA של ZAPU קיבל תמיכה מברית המועצות. באפריל 1979, 12,000 לוחמי גרילה של ZANLA התאמנו בטנזניה, אתיופיה ולוב, ואילו 9,500 מתוך 13,500 הקאדרים שלה פעלו ברודזיה. ביוני 1979, ממשלות קובה ומוזמביק הציעו סיוע צבאי ישיר לאיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה – חזית הפטריוטית (PF-ZANU), אך מוגאבה ונקומו סירבו, מכיוון ולא רצו לוותר על העצמאות הפוליטית שלהם (PF-ZANU היה חיבור שנוצר בין ZANU ו-ZAPU לתקופה קצרה). בצד השני של הסכסוך, דרום אפריקה נתנה בחשאי תמיכה חומרית וצבאית לממשלת רודזיה ולכוחות הביטחון של רודזיה. התמיכה הייתה חשאית מכיוון והממשלה של דרום אפריקה לא רצתה שמדינות העולם התנגדו לשליטה שלה בדרום אפריקה מכיוון וגם היא קיימה ממשל סגרגטיבי של אפרטהייד.
כיוון שמלחמת הבוש הרודזית התרחשה בהקשר של המלחמה הקרה האזורית באפריקה, הכוחות שהשתתפו במלחמה הסתבכו בעימותים במדינות שכנות לאורך המלחמה. סכסוכים כללו את מלחמת העצמאות של אנגולה (1961–1975), מלחמת האזרחים באנגולה (1975 - 2002), מלחמת העצמאות של מוזמביק (1964–1974), מלחמת האזרחים של מוזמביק (1977 - 1992), מלחמת הגבול של דרום אפריקה (1966–1989), ובנוסף לקונפליקט שבאה הראשון והשני (1977, 1978).
כיצד המלחמה נתפסה בעולם
ב-1960 נאם ראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן את נאומו "רוחות של שינוי". בנאום הוא אמר "רוח השינוי נושבת ביבשת הזו, ואם אנחנו אוהבים אותו או לא, צמיחה זו של התודעה הלאומית היא עובדה פוליטית. כולנו חייבים לקבל את זה כעובדה ומדיניות הלאומית שלנו צריכה לקחת זאת בחשבון". הקבוצות הלאומנות וממשלת הממלכה המאוחדת תפסו את הסכסוך כמלחמת שחרור לאומי וגזעי. ZANU ו-ZAPU ייצגו תנועות מהפכה שהיו חלק מ"רוח השינוי". הם הבטיחו שינוי מהיסוד של המבנה והממשל של רודזיה.
אי ציות אזרחי (1948–1967)
ב-1948 התקיימה שביתה כללית של העובדים שהתחילה בעיר סולסברי והתפשטה לערים אחרות בדרום רודזיה. השביתה הספונטנית הייתה כנגד החוק ליישוב ורישום של ילדים (באזורים עירוניים) (ARA(UA)N), חלק מהסיבות לשביתה כללו גם כעס ותסכול של האפריקאים כלפי השכר הנמוך שקיבלו, המחירים הגבוהים בשוק, ומחסור כללי באוכל. השביתה הייתה חשובה ביותר והראתה את כוחם של העובדים הרודזים השחורים. ב-1956 תעריפי הנסיעה באוטובוסים עלו בסולסברי. בתגובה ליגת הצעירים האורבנים (City Youth League - CYL) של סולסברי תכננו מחאה שקטה כנגד עליית המחירים, אך בתום היום הראשון המחאה כבר יצאה משליטה והחלה להיות אלימה. ב-1957 ה-CYL הפכה ל-SRANC שהיוותה את השורשים של NDP ו-ZAPU.
ב-1959 SRANC הוצאה מחוץ לחוק. ב-1960 הקימו נקומו, מוגמבה, הרברט צ'יטפו, ונגבנינגי סיטהול את ה-NDP, כאשר נקומו בראש המפלגה. ב-1961 התקיימה ועידה על החוקה של רודזיה בהשתתפותו של נקומו. בעוד שנקומו תמך בחוקה שהוצאה בהתחלה, הוא שינה את עמדתו לאחר שמנהיגים אחרים של ה-NDP התנגדו ולא הסכימו לחוקה שהוצעה. הממשלה הוציאה מחוץ לחוק את ה-NDP בדצמבר 1961 ועצרה את המנהיגים, למעט נקומו אשר, שוב, היה מחוץ למדינה. נקומו הקימו את ZAPU אשר הוצאה מחוץ לחוק בספטמבר 1962 על ידי ממשלת וייטהד.
כוחות הביטחון הרודזיים
הממשלה הרודזית הצליחה לפתח ולתחזק צבא מקצועי וחזק יחסית, על אף הסנקציות הכלכליות שהוטלו עליה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת. הצבא כלל רק כשלושה גדודי חיילים רגילים ב-1976, ובין השנים 1978–1979 הצבא גדל וכלל כ-10,800 חיילים סדירים, ונתמך על ידי כ-15,000 חיילי מילואים. הצבא הסדיר היה מורכב ממספר יחידות שכללו את שירות האוויר המיוחד הרודזי (הגרסה הרודזית לשירות האוויר המיוחד הבריטי, ה-SAS), ואת חיל הרגלים הקל הרודזי (Rhodesian Light Infantry - RLI), בהם שרתו לבנים בלבד. שאר הכוחות היו ברובם לבנים, אך שרתו בהם גם מעט שחורים.
במהלך המלחמה נלחמו גם כוחות מיוחדים, כמו יחידת הסיירים סלוס (Selous Scouts) וה-SAS הרודזי. לצדם לחמו גדודים אשר היו ברובם שחורים, כמו יחידת הרובים האפריקאים הרודזיים (Rhodesian African Rifles - RAR). ככל שהמלחמה התקדמה, גויסו אנשי מילואים ומתנדבים מחו"ל.
כוחות הביטחון הרודזיים היו בעלי אמצעיים שחוקים ופשוטים, אך למרות זאת נחשבו לצבא משובח. עיקר התמודדותם ולחימתם הייתה נגד כוחות הגרילה של המורדים. הצבא היה חסר אמצעים לוגיסטיים והיכולות האוויריות היו מעוטות, וכדי לפצות על חוסרים אלו הרודזיים הסתמכו בעיקר על הכשרה והתמקצעות של הכוחות תוך הכרת השטח. דרך הפעולה של הצבא היה בעיקר דרך יחידות קטנות, אשר הסתמכו על ניידות קלה, גורם ההפתעה וגמישות של הכוחות לפעול בצורות שונות.
תפקידו של חיל האוויר הרודזי (RHAF) היה מרכזי אשר סיפק לרודזיים יתרון משמעותי על כוחות הגרילה. הצי של חיל האוויר כלל בין היתר את כלי הטיס הוקר האנטר, קנברה, דה הבילנד ומפייר, סנסה סקיי מסטר. חיל האוויר אפשר לצבא ביצוע פעולות איסוף מודיעין לפני מבצעים, ואפשר פריסת כוחות וגיבוי מהאוויר לפי הצורך.
כוחות הגרילה הלאומיים
שתי הקבוצות החמושות שניהלו התנגדות מול ממשלתו של איאן סמית' היו צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANU) וצבא העם העממי של זימבבואה (ZIPRA) הזרוע הצבאית של האיחוד האפריקאי העממי של זימבבואה (ZAPU). הלחימה הייתה ברובה באזורים הכפריים, כאשר שתי התנועות היריבות ניסו לזכות בתמיכה מהתושבים ולגייס לוחמים תוך התנכלות לממשל הרודזי. כדי להבטיח את השליטה המקומית, ZANLA ו-ZIPRA נלחמו זה בזה לעיתים, בנוסף ללחימתם כנגד כוחות הביטחון.
ZIPRA
הארגון נתמך על ידי ברית המועצות וזמביה. ZIPRA גדלה באיטיות והשתכללה פחות מ-ZANLA כיוון ש-ZAPU הסתמכו יותר על משא ומתן מאשר על כוחות הגרילה שלהם. ZIPRA הייתה אחראית על שתי מתקפות על מטוסים אזרחיים של חברת אייר רודזיה ב-4 בספטמבר 1978 וב-9 בפברואר 1979. הפגיעה במטוסים הייתה באמצעות טילי קרקע-אוויר מסוג סטרלה-2. ZIPRA הודרכו על ידי הסובייטים ויצרו כוחות לחימה קונבנציונליים אשר השתמשו במכוניות משוריינות ומטוסים קטנים.
חלק ראשון
עד 1966, זימבבואה עסקה פחות בהתכוננות למלחמה אלא יותר בפוליטיקה. עד אז, רוב מקרי האלימות שכן פרצו היו מלחמות סיעה בין ZAPU לבין ZANU. לעיתים גם לבנים היו מטרות תקיפה: ב-6 ביולי 1964, פטרוס אוברהולזר נפצע אנושות (ולאחר מכן מת מפצעיו) על ידי קבוצה שקראה לעצמה "כנופיית הקרוקודילים". אף על פי כן, השפעתם של לוחמי הגרילה על רודזיה באותן שנים הייתה מינורית.
ב-11 בנובמבר 1965, רודזיה הכריזה על עצמאותה מהממלכה המאוחדת, והלאומנים האמינו שהממלכה המאוחדת תעזור להם במקרה הצורך ותעמוד לצידם, דבר שהתגלה כמוטעה כאשר הבריטים הטילו סנקציות עליהם, והם נשארו לדאוג לעצמם. הם השיגו את הציוד הנחוץ להם למחיה דרך דרום אפריקה ומוזמביק שהייתה תחת שליטה של פורטוגל. זהו התאריך בו המלחמה בין רודזיה לבין ZANU ו-ZAPU החלה בפועל.
בשנים 1967–1968 פעילות הגרילה עלתה מדרגה בקצב שלה. הלאומנים הותקפו בלחימה עירונית, חומרי נפץ הוברחו דרך הגבולות במשאיות ומכוניות (לרוב הם התגלו), ZAPU שלח אישה לבנה להשאיר פצצות במלונות הגדולים של סולסברי אך גם זה נכשל. בו זמנית, קבוצה של לבנים לאומנים מהאוניברסיטה ברודזיה שהזדהו עם המטרות היו פעילים בעידוד תקיפות ברימונים – בית קפה בעיר נפגע, גם בית בפרברים. הקבוצה נתפסה, וחלקם נאסרו או גורשו לארצות מולדותיהם באירופה.
מבצע ניקל
ב-1967, כוח משולב של 90 לוחמי גרילה ZAPU והקונגרס האפריקאי הלאומי הדרום אפריקאי נכנסו לרודזיה באזור מפלי ויקטוריה, במטרה להמשיך אל אזור בטוח של שבט בשם טהולוטו ולהקים שם בסיסי גיוס. הקונגרס הלאומי תכנן לאחר מכן להגיע ליוהנסבורג דרך חדירה לבוטסוואנה, אך לוחמי הגרילה נתקלו בבעיה. נאמר להם שהם יתקבלו בשלום על ידי אנשי השבט, אבל הם היו חשדניים כלפי המורדים. המידע הועבר ישירות אל הרודזים, וזה למעשה היה המבצע הראשון במלחמה, בו נהרגו 47 מהמורדים על ידי כוחות הביטחון במהלך 3 שבועות. מעל 20 נתפסו, והניצולים שרובם היו פצועים ברחו לבוצוואנה, שם הם נכלאו אך שוחררו בידי הרשויות של זמביה. מבצע זה נקרא "מבצע ניקל". למרות הטחת האשמות בין הקבוצות הלאומיות השונות, פעולות הגרילה המשיכו.
מבצע קלדרון
במרץ 1968, 123 לוחמי גרילה מאותן הקבוצות חצו את נהר זמבזי ליד נהר צ'וורה, ובמשך 3 חודשים הם הקימו בסיסים בהם היה ציוד רפואי, אוכל ונשק. ריינג'ר של אחת השמורות באזור ראה את המחנה, וב-18 במרץ כוחות הביטחון של רודזיה הרסו את ששת הבסיסים של כוחות הגרילה. הלחימה נמשכה כמעט חודש, ו69 לוחמים נהרגו לעומת 6 אנשי ביטחון רודזים. שאר הלוחמים נלכדו או הוברחו חזרה לזמביה.
ביולי אותו כוח ניסה שוב לבצע את אותה הפעילות. שלוש קבוצות של 91 לוחמים נכנסו דרך נהר זמבזי ושוב נצפו על ידי הכוחות הרודזים. למרות התנגדותם העוצמתית הם הוברחו על ידי הכוחות, אך שוטר דרום אפריקאי נהרג. הוא היה השוטר הדרום אפריקאי הראשון שנהרג במגע ישיר עם לוחמי הגרילה במלחמה ברודזיה. עד סוף 1968 יותר מ-160 מורדים ו12 אנשי כוחות ביטחון רודזים נהרגו.
התקיפות של שנות 1967–1968 נכשלו. במקום כוחות גדולים שיכלו להישלח, לוחמי גרילה עצמאיים נשלחו לתוך רודזיה כדי להשיג מידע מודיעיני וכדי להתכונן לתהליך פלישה מורכב יותר. חוסר ההתקדמות של המלחמה גרמה לתחושת שאננות בקרב הממשלה הרודזי, מתוך הנחה כי יש להם עליונות צבאית (תחושה שהייתה מוטעית), וחלק מהרודזים אף האמינו שהמלחמה נגמרה. המודיעין הרודזי לעומת זאת העריך נכונה שהכוח של הגרילה מתחזק, אך לא ידעו איפה המורדים יכו ומתי. אף על פי שהכוחות של האיחוד האפריקאי העממי לא התמקדו בשיפור את האסטרטגיות שלהם, המנהיגים של ZANU והגוף הצבאי שלו – צבא השחרור האפריקאי הלאומי של זימבבואה (ZANLA) – העריכו מחדש את הנהגת המלחמה, ושלחו את אנשיהם להתאמן בסין ובקובה. בנוסף, ב-1969, ZANU הקימו מועצת מלחמה, שאחד מצעדיה הראשונים היה ניסיון לשכנע את החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שפעלו כנגד הפורטוגזים במוזמביק, לאשר לZANLA לפעול משטחם. למרות חוסר רצון בהתחלה מצידם של FRELIMO, הם הסכימו לכך בתנאי שלוחמי ZANLA יעמידו פנים כחלק מהארגון. מהבסיס החדש שלהם, הנשק נשלח בקלות רבה יותר לצפון-מזרח רודזיה.
בין 1969–1970 היו תקיפות מעטות של כוחות גרילה שלא גרמו לנזק רב מדי. למרות זאת, הם תמיד המשיכו לטעון ולשכנע את אזרחי זמביה שהמלחמה הזאת היה המשך של מאבק הצ'ימורנגה מ-1890. ברודזיה, ממשלתו של סמית' קיבלה דיווחים קבועים ומדויקים מהמודיעין הרודזי, ועל אף שלרוב דיווחיהם זכו להתעלמות מצד הקבינט, היו פוליטיקאים אשר התייחסו לטענותיהם. בכל זאת, לא הועברו כוחות לגבול מוזמביק כנגד כוחות ZANLA שבאותו שלב חיזקו את הלוגיסטיקה ואת מיקום בתוך FRELIMO. באותן שנים, צבא רודזיה גדל בהדרגה, ואף על פי שננקטו אמצעי זהירות רבים, הייתה תחושת ביטחון גבוהה בקרב החיילים. ב-1972 הם לא היו מודעים להיקף הפלישה של ZANLA ממוזמביק אל המזרח. על אף שבשנות ה-60 הכוחות הרודזיים הביסו בקלות את המורדים של ZAPU, דבר שלקח להם זמן להתאושש ממנו, בחלק השני של המלחמה הכוחות הרודזיים נתפסו לא מוכנים.
חלק שני ושלישי
כוחות הגרילה היו הראשונים לתקוף. לוחמים מ-ZANLA בנו תשתית רחבה בצפון-מזרח רודזיה ורק בנובמבר 1972 סולסברי החלה להבין את היקף החדירה וההתרחבות של הכוחות, ובחודש דצמבר באותה שנה השירות הצבאי הוארך לשנה אחת, אך גם ההתרחבות של כוחות הביטחון לא הצליחה למנוע את גל ההתקפות החדש. ב-21 בדצמבר 1972, כוחות ZANLA תקפו את חוות אלטנה המרוחקת במחוז סנטנרי. לפי כוחות הביטחון ברודזיה, המתקפה הזאת הייתה אמורה להיות חלק ממתקפה משולבת כנגד 5 חוות, אבל הקבוצה שתקפה את אלטנה קראה את ההוראות בצורה לא נכונה ותקפה 24 שעות לפני. לפי ZANLA המפקד המקומי של הקבוצה האזורית (נהאנדה) שכללה 21 אנשים הורה לתקוף את אלטנה כדי להסיט את תשומת ליבם של כוחות הביטחון אליהם, כשבאותו זמן הם לחמו כנגד קבוצות גרילה אחרות באזור מטוקו. שני לילות לאחר מכן, כוחות ZANLA שיגרו טילים ורימונים שפצעו משפחה אחת, שעברה לחווה אחרת. בבוקר, רכב שחרור של הכוחות הרודזיים עלה על מוקש וחייל לבן אחד מת ו3 נוספים נפצעו. ב-28 בדצמבר 3 חיילים רודזיים נוספים נהרגו בפיצוץ מוקש. לכל זה נוספו התקפות מתמשכות על חוות באזור.
ההתקפה יזמה את מבצע הוריקן. המבצע נועד כדי להדוף את כוחות הגרילה, אבל התגובה הייתה איטית וחסרת ביטחון. הכוחות נשלחו לאזור הפעילות למבצע שימשך 8 שנים, והם שמו לב באופן מידי שהמקומיים אינם משתפים פעולה עם כוחות הביטחון מתוך פחד מנקמה של כוחות ZANLA ומכיוון שראש השבט היה תומך של כוחות ZANLA. עד לתחילת המבצע, כוחות הביטחון הרודזיים היו בטוחים שהתושבים השחורים במדינה יתמכו במאמצי הממשלה כנגד המורדים ושאין צורך לשנות את גישתם, למרות דיווחים הפוכים. רק לאחר המתקפה על חוות אלטנה הבינו שהתפיסה שהתושבים יתמכו בהם היא אשליה, ושינו את תפיסתם.
כוחות הגרילה הסתננו ממוזמביק ומזמביה. בינואר 1973, איאן סמית' הכריז על סגירת גבולות עם זמביה למעט משלוחי נחושת. לאחר מספר חודשים סמית' חזר בו, אך הממשלה בזמביה החליטה להשאיר את הגבולות סגורים מצידם. לאחר שהניסיונות הדיפלומטיים כשלו, הממשלה הרודזית החליטה לחסל כל תמיכה חיצונית לכוחות הגרילה – קנסות ניתנו לאזורים בהם פעלו המורדים, הבקר של השבטים הוחרם. כחודש לאחר מכן, בפברואר, כל המוסדות המקומיים בצ'יוואשה (שבטים בטוחים בזימבבואה) נסגרו (בתי ספר, חנויות, כנסיות, עסקים). אזורים אחרים היו סגורים בזמן שהצבא הרודזי עבר בהם במהירות. המסר שהעבירו לאזורים האלה היה להודיע על מקום הימצאותם של כוחות הגרילה, או שכל המוסדות שלכם יישארו סגורים. המסר עבר, המודיעין הרודזי קיבל מידע והחל להשתפר, אבל השיטה גרמה לכעס ומרמור בקרב התושבים באותם אזורים. הכוחות הרודזיים הצליחו לעכב את כוחות הגרילה ובמקרים מסוימים לוחמי ZANLA נאלצו לעבור לחטיפות. ביולי 1973 צעדו 295 תלמידים וצוות בית הספר לאזור סנטנרי. הם נעצרו על ידי הכוחות הרודזיים וכולם חזרו פרט לשמונה. אף על פי שצעירים רבים עזבו את בית הספר כדי להצטרף מרצון לכוחות הגרילה, ניסיונות החטיפה גדלו בשנים לאחר מכן.
הכוחות הרודזיים נתקלו גם הם בבעיות כוח אדם – בזמן שמשתמטים נרדפו, תושבים מעורבים ואסיאתיים שהיו פטורים לפני כן משירות צבאי, גויסו לצבא, טווח הגילאים התרחב, התנאים והשכר עלה לאלו שהיו זמן רב בשירותי הביטחון של המדינה. מ-1974 הצבא התרחב עוד יותר, חלקית עקב עידוד גיוס זר וגדודים נוספים של RAR הוקמו. במקביל, נעשו ניסיונות להתחיל מלחמה פסיכולוגית נגדית ולשם כך היה צורך לזכות בעידוד של האזרחים. לכן הממשלה והמשרד לענייני פנים החלו לפתח תוכניות לפיתוח אזורים כפריים, הוצעו פרסים לשבטים אשר יסגירו את מקומות המחבוא של כוחות הגרילות או מקומות בהם מוסתרים כלי נשק – כנגד, הכוחות המעודכנים היו מרוכזים באזורים מסוימים כדי לנקות את אותם אזורים מכוחות גרילה והשפעתם, מה שהפך לכפרים מוגנים.
כפרים מוגנים
מאמצע 1974: מדובר בקהילות שלמות (כ-24,000 אפריקאים שנעקרו ממקומן ועברו לאזור שאין להיכנס אליו (פרט לכוחות הרודזיים), זאת כדי למנוע השפעה של המורדים על התושבים. אומנם הכוחות הרודזיים לא נכנסו לשם במרדף לאחר המורדים, אבל הם לא התייחסו לבעיה המרכזית – התמיכה של התושבים בכוחות המורדים. בסופו של דבר, הכפרים המוגנים לא הצליחו להפריד את התושבים מהמורדים לפני שהעבירו אותם לכפרים, ולא הייתה השקעה בתשתית כלכלית, חברתית או פוליטית על מנת להשפיע על התושבים לתמוך בממשלה הרודזית. לקראת סוף 1974, המודיעין הרודזי העריך שרק כ-70 עד 100 לוחמי גרילה נשארו פעילים בגבולות המדינה, אך המשך הפעולה והמחיקה הטוטלית של המורדים נעצרה כתוצאה מגורמים בינלאומיים: ההפיכה הצבאית בפורטוגל, שבעקבותיה סולסברי התבקשה להפסיק את המרדפים אחר המורדים בתוך מוזמביק, שקיבלה את עצמאותה תוך זמן קצר לאחר מכן.
בעקבות לחצים מצד דרום אפריקה על ממשלתו של סמית' ושל ראש ממשלת זמביה על הלאומנים, הושגה הפסקת אש החל מ-11 בדצמבר 1974. אך הפסקת האש לא עבדה – הכוחות הרודזיים לא שחררו את השבויים, לא משכו את כל הכוחות חזרה לרודזיה וכוחות הגרילה המשיכו לחדור פנימה. למרות זאת, פרטוריה המשיכה ללחוץ להפסקת המלחמה.
כתוצאה מפעילות מוגברת על גבול מוזמביק, הכוחות הרודזיים הקימו שני אזורים מבצעיים ב-1976, אך הלחץ של המורדים הלך וגבר לאורך כל השנה. ZIPRA החלו לתקוף לאורך גבול מוזמביק, ZANLA בנו עצמם מחדש במחנות גבול במוזמביק. ZAPU היו עסוקים בציוד ואימון של לוחמי ZIPRA מזמביה, שנשלחו לאימונים באזורים הסובייטים באירופה ולקובה ולכן לא פעלו ברודזיה באותו זמן. לכן הארגון לאיחוד האפריקאי (OAU) לחץ על ZIPRA להתחיל להילחם או שהם יאבדו את המימון שלהם, והם החלו לחדור באיטיות דרך נהר הזמזבי.
באוגוסט 1976, הכוחות הרודזיים יצאו במבצע כדי להילחם בפעולות של ZIPRA. תוך פחות משנה, המבצעים התרחבו מאזור אחד לארבעה והמורדים ניצלו את המצב והגבירו את פעילותם. הפעילות המוגברת של הכוחות הרודזיים הצריכה פיקוד מאוחד יותר ובמרץ 1977 סמית' הקים את המשרד למבצעים משולבים.
מבצעי חוץ
בזמן ש-ZANLA ו-ZIPRA המשיכו להקים מחנות ואזורי התארגנות בגבול של רודזיה עם זמביה ומוזמביק, רודזיה נתקלה בבעיה צבאית – על מנת לתקוף ביעילות את המורדים לפני שהם יכנסו לתוך המדינה ויתפזרו לקבוצות קטנות, הכוחות הרודזיים צריכים לנהל מבצעי תקיפה במדינות ריבוניות אחרות, בעיקר במוזמביק ובזמביה. הממשלות השכנות גינו מתקפות כאלו על "מחנות פליטים" ודרשו המשך תשלום פיצויים שרודזיה לא יכלה לספק. אך לרודזיה לא היה זמן, קבוצות המורדים החלו להתאגד לאורך הגבול כדי להתכונן לכניסה. על פי דיווחים, כ-2,000 מורדים היו פעילים בתוך רודזיה בסוף אוקטובר 1976, ועוד 8,000 מוכנים לכניסה מתוך מוזמביק. מתוך המודיעין שנאסף, כוחות הביטחון הרודזיים תכננו את מבצע מרדון – סדרה של תקיפות מניעה כדי להרוס מחנות של מורדים ובכך להפריע לתמיכה הלוגיסטית ולדרכי החדירה לתוך צפון-מזרח רודזיה. הפעולות האלו הכריחו את כוחות ZANLA לחדור דרומה דרך הגבול עם מוזמביק, באזורים בהם השטח היטיב עם הכוחות הרודזיים במבצעי לחימה ואיתור מורדים. באוגוסט ב-1976 נהרגו כ-1,000 מורדים באחד הבסיסים.
שימוש בנשק כימי
בתחילת 1976 כוחות הביטחון, חקלאים ובכירים דחקו בממשלה למצוא מתודות קיצוניות כדי להגיע לצדק עם "הטרוריסטים". החל משנה זו והלאה, הממשלה נקטה בצעדים משמעותיים כלפי המורדים. היחידה הפסיכולוגית המבצעית בצבא הציעה תוכנית כדי לחסל את המורדים, ומטרתה הייתה: "להרוג ולתפוס טרוריסטים ולזכות באמון האוכלוסייה המקומית". חיל הרגלים החל להרוג אסירים שנתפסו בשדה, והתנקשות מטעם הממשלה במנהיגי האופרציה אושרה וכך נרצח ראש ZANU בזמביה על ידי ארגון המודיעין המרכזי. ההצלחה בהתנקשות והייאוש ממאמצי המלחמה הביא לשימוש בנשק כימי ביולוגי. בסוף שנות ה-70, ניתנה הוראה להשתמש בנשק זה כנגד האויב. השימוש היה בעזרת הרעלת בארות, הפצת כולרה, הדבקת ביגוד ושימוש באנתרקס כדי להרוג בקר וכך לצמצם אספקת אוכל ללוחמי הגרילה. נעשה שימוש ברעלנים ריצין, תליום ופרתיון. בשנת 1975 בוצעו ניסויים על בני אדם ברעלים אלו, מה שמוכר כפשע נגד האנושות. הגופות נזרקו בפירות מכרה. ב-1976 נשלחו סוכנים לביצוע הפעולות. הרעל תליום הוזרק לתוך בשר בשימורים והאוכל נשלח למורדים (שהאמינו שהאוכל נשלח על ידי קבוצות מורדים אחרות). בגלל מחסור באוכל בכפרים הבטוחים, המורדים נתנו את האוכל הנגוע (ללא ידיעה) לתושבים, מה שגרם למוות של תושבים. לצערם של חיל הרגלים השימוש בתליום התגלה. לאחר מכן, נעשו בקבוקים מולאו בציאניד או רעלים אחרים. הסוכנים הרעילו מקור מים ברעל לא ידוע וכך נהרגו 200 אזרחים. לכאורה גם כולירה הייתה בשימוש על ידי חיל הרגלים והייתה אמורה להיות על הגבול, אך הכוחות העדיפו לגרום למחלה להתפשט בתוך מוזמביק מפחד שהמחלה תפגע בזימבבואה ובחיילים הרודזים.
לקראת סיום המלחמה
בזמן שחדירות המורדים הלכו וגברו לאורך 1976, כך גם הלחץ הפוליטי על הממשלה הרודזית ועל הצדדים הלאומניים גבר. הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, התערב כדי לגשר בין שני הצדדים עד ספטמבר 1976. באותו חודש, קיסינג'ר וג'ון פורסטר (ראש ממשלת דרום אפריקה) הזמינו את סמית' לפרטוריה. בדיון איתו, הם התרשמו כי מאמציו נידונו לכישלון אם הוא ימשיך להילחם במעבר לשלטון הרוב. הם הציגו תוכנית שהתקבלה על ידי הלאומנים הרודזים השחורים, שהציעה ממשלת מעבר, חצי לבנה וחצי שחורה שתשלוט במשך שנתיים עד המעבר לשלטון הרוב. האופציות של סמית' היו לקבל את התנאים ולהגיע לוועידה עם מנהיגי הלאומנים כדי להחליט כיצד ליישם את התוכנית או לדחות אותה ולאבד כל תמיכה כספית וצבאית מדרום אפריקה. סמית' קיבל את התוכנית, ונקבעה ועידה בז'נבה באוקטובר 1976 כדי להסדיר את התנאים למעבר לשלטון הרוב. לאחר חודשיים של ניסיונות כושלים להגיע להסכמה, הוועידה נגמרה ללא תוצאות והלחימה נמשכה. לתוך 1977 ממשלת סמית' הגבירה את הלחץ הצבאי על ארגוני הגרילה בכדי למנוע מהם להכתיב את כללי המשחק בכדי לאפשר עליה של ממשלת רוב לא מרקסיסטית לשלטון, כאשר שיא הלחץ הגיע במבצע דינגו.
ב-1978–1979 ניסתה ממשלת סמית' להשתלט על כוחה של המטרה הלאומית כאשר הצטרפה להסכם פנימי. ההסכם ביטל את השלטון של המיעוט הלבן, שינה את שמה של המדינה לזימבבואה-רודזיה, והכריז על בחירות רב גזעיות. הממלכה המאוחדת סירבה להכיר בהסכם ובסדר החדש, וכוחות ZANU ו-ZAPU לא היו מרוצים מההסכם והמשיכו להילחם. ZIPRA החריפו את המלחמה וניסו להכפיש את ממשלת המעבר. כוחות הגרילה המשיכו לזרום בהמוניהם אל תוך רודזיה, והמדינה נכנסה למערבולת של אלימות וזוועות במה שלוחמי ZANLA קראו "סופה של מלחמה": ביוני 1978, לוחמי גרילה של ZANLA רצחו 12 מסיונריים בריטיים במזרח רודזיה, ב-3 בספטמבר 1978 הפילו מורדי ZIPRA מטוס אזרחי של חברת אייר רודזיה שעליו היו 52 נוסעים, ועל פי שמועות, מי ששרד את הפלת המטוס נרצח על ידי כוחות הגרילה של ZIPRA. מטוס נוסף הופל בפברואר 1979 בו נהרגו 59 אזרחים. מעשים אלו החריפו את השנאה בין ZIPRA לבין הרודזים הלבנים. בצד הרודזי, במאי 1978, הרגו כוחות הביטחון 50 אזרחים אפריקאים ופצעו עוד 24 ברצח ההמוני של גוטו בדרום מזרח רודזיה.
בספטמבר 1978, המצב הביטחוני היה יכול להיות בשליטה רק על ידי החלת משטר צבאי ודרך הפעלה של המוני חיילים וכוחות משטרה. באפריל 1979 הבחירות של שלטון הרוב יכלו להתקיים רק כאשר 60,000 אנשי כוחות ביטחון רודזיים הגנו על הבוחרים. הבישוף אבל מוזורווה, שהיה המנהיג של הוועדה האפריקאית המאוחדת (UANC), זכה בבחירות והפך לראש הממשלה השחור הראשון של המדינה. החולשה של מוזורווה סומלה על ידי כך שהמדינה החדשה נקראה זימבבואה-רודזיה ושהאידאולוגיה הפוליטית של ה-RF עדיין בעלת השפעה בממשלה. הטרגדיה של הממשלה הזאת הייתה שהיא נשאה אות קלון של האידאולוגיה של ה-RF, ולכן הלאומנים המתונים יותר אבדו תמיכה במהירות. באמצע 1979, שלוש קבוצות הגרילה המשיכו בפעולות מרידה ללא הרף, דבר שעלה להם מיליוני דולרים ושיעור תמותה של 2,000 אנשים בחודש. לבסוף, בדצמבר 1979 לאחר מרחץ דמים ושטף של משברים דיפלומטיים, כל המפלגות השותפות למלחמה ברודזיה הסכימו להפסקת אש והשתתפו במשא ומתן שתווך על ידי הבריטים. השיחות האלו הביאו לכך שבמרץ 1980 רוברט מוגבה ניצח בבחירות וכך זימבבואה המודרנית נולדה.
לאחר המלחמה
מספר ההרוגים אף פעם לא חושב במדויק אך ההערכה היא כי נהרגו סך הכל בסביבות 300,000 אנשים (אזרחים וחיילים משני הצדדים). ההערכה היא שבין 1965–1981 נהרגו מעל ל-1,300 חיילים וכוחות ביטחון של הממשלה הרודזית. מספר לוחמי הגרילות משוער בכעשרות אלפים.
לאחר הבחירות של 1980 ניצלה ממשלת ZANU את הצלחת המפלגה במלחמת העצמאות ובבחירות ויצרה בריתות עם תומכים ואויבים שונים. הקואליציה של הממשלה הייתה רחבה וכללה גם חקלאים לבנים, פוליטיקאים רודזים לשעבר, ותורמים מערבים. בנוסף, איחדה הממשלה את הכוחות הלוחמים מהמלחמה (ZIPRA, ZANLA, וכוחות הביטחון הרודזים) לצבא הלאומי של זימבבואה (ZNA).
ב-1980 זכתה מפלגת ZAPU בארבעה מושבים בקבינט של הממשלה, כאשר נקומו החזיק בתפקיד שר הפנים. ב-1981 הורד נקומו בדרגה והפך לשר בלי תיק. ב-1982 פוטרו נקומו ועוד שלושה שרים של ZAPU מהממשלה לאחר שהצבא "מצא" מאגרי נשק גדולים בשטחים השייכים ל-ZAPU. שבעה לוחמי ZIPRA לשעבר, כולל לוקאאוט מסוקו, נכלאו והועמדו לדין בהאשמת בגידה. ב-1983 ברח נקומו לגלות, עקב איומים על חייו, אך חזר שנה לאחר מכן על מנת לשמור על מושבו בממשלה.
ב-1987 נחתם הסכם אחדות בין ה-ZANU ל-ZAPU ונוצרה מפלגה בשם ZANU (PF), ה-PF ייצג את המילים: חזית פטריוטית. בין 1987–2000 התקיים משלל של מפלגה אחת עבר האיחוד של שתי המפלגות ב-1987.
טובולסק
היסטוריה
טובולסק הוקמה בשנים 1585–1586 על ידי חייליו של ירמק הקוזאק במהלך הפלישה לסיביר. בשל מיקומה הגאוגרפי באמצע הדרך למזרח הרחוק ומרכז אסיה החלה העיר לשגשג בזכות המסחר עם סין ובוכרה. לאחר שכבשו מהשוודים את פולטבה בשנת 1709, שלחו הרוסים שבויים רבים לטובולסק. עד היום ניתן למצוא בקרב תושבי העיר צאצאים לשבויים הללו.
חשיבותה של העיר ירדה לאחר תום בניית מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שפסחה על העיר.
לאחר מהפכת פברואר בשנת 1917 הובאו הצאר ניקולאי השני ומשפחתו להתגורר בעיר. לאחר שהתקרב הצבא הלבן לעיר בשנת 1918, העבירו הבולשביקים את הצאר ומשפחתו ליקטרינבורג, שם הם הוצאו להורג וכך באה לקיצה שושלת רומנוב.
930-939 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 939 - 930 לפני הספירה
ביבליוגרפיה
בִּיבְּלִיּוֹגְרַפְיָה (במינוח האקדמיה ללשון העברית: רשימת מקורות) היא תורה, שתכליתה מיסוד שיטות שונות לתיאור וסידור רשימות של מקורות מידע: ספרים, מאמרים וכל חומר כתוב אחר (כדוגמת תלמוד או תנ"ך). רשימות ביבליוגרפיות מופיעות בספרים רבים המבקשים להפנות את הקורא לקריאה נוספת. בנפרד מהן, קיימים ספרים שתכליתם היא ביבליוגרפית. ישנם ספרים מועטים מראשית התפתחות הביבליוגרפיה המנסים למפות את כל הספרות שנכתבה אך רובם המוחלט כתוב על נושאים מסוימים, כגון: תחום מדעי, תקופה היסטורית, שפה, ביבליוגרפיה של ספרייה מסוימת או כל תחום ספציפי אחר.
הביבליוגרפיה קיימת כמקצוע מדעי, אמנם כיום לא ניתן ללמוד בו תואר אקדמי בפני עצמו, אך באוניברסיטאות, ספריות ומוסדות לימוד שונים, נלמדת הביבליוגרפיה בסדנאות או קורסים המיוחדים לזה.
מטרתו של הרישום הביבליוגרפי
לביבליוגרפיה שתי מטרות עיקריות:
לאופי הספר ולמטרת הביבליוגרפיה יש השפעה על תוכן הרשימה הביבליוגרפית ועל אופן הצגתה. למשל, כאשר רישום המקורות לשם מתן אסמכתה הוא מטרה עיקרית, יופיעו ברשימה גם מקורות נדירים או בעלי השפעה זעירה על תוכן הספר. לעומת זאת כאשר המטרה העיקרית היא הפניית הקורא לקריאה נוספת, לא יועילו מקורות מסוג זה בביבליוגרפיה. ספר מצעיד את הקורא קדימה מבחינת הידע שלו, וביבליוגרפיה טובה הנלווית אליו המצליחה למפות את התחומים הקרובים בצורה מועילה, משמשת מקפצה להמשך קידום הידע.
בעבר התמקדה הביבלוגרפיה בעיקר בספרים. במאה ה-21, היא מכסה גם עבודות באמצעי מדיה אחרים כולל הקלטות אודיו, סרטים, אובייקטים גרפיים, תקליטורים, מאגרי מידע ואתרי אינטרנט.