cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוכנות נסיעות
סוכנות נסיעות בישראל
עם פיתוח מסחר אלקטרוני באינטרנט הלך וגדל נתח של עסקאות תיירות שבוצעו לא בסוכנות נסיעות המסורתית. כיום לרוב החברות שבבעלותם סוכנויות נסיעות קיים גם אתר אינטרנט. בנוסף לכך קמו חברות תיירות חדשות שמוכרות את השירותים באינטרנט בלבד. החל משנת 2012 פועלת אפליקציה חוליו המציעה טיסות מוזלות בהתראה של מספר שעות.
תגית מטא
תגיות מטא (באנגלית: Meta Tag) הן תגיות HTML שנועדו לתאר מידע על אתר אינטרנט, יוצרו, תכונותיו ועוד, תגיות המטא הם חלק מקטלוגי Meta data, שהם האופן שבו מקטלגים מידע המתאר באופן קצר וענייני גופי תוכן (דף אינטרנט, מסמך, מאמר, ספר...).
תגיות מטא הן הייצוג באינטרנט לקטלוג המטא-דאטה. בתהליך קטלוג דפי האינטרנט נעשה שימוש בשני סוגים של תגיות מטא: (שני הסוגים נכתבים באותו מיקום בטקסט):
בראש (head) כל דף אינטרנט שמור מקום לתגיות מטא המציגות מידע על האתר. תגיות אלו אינן נראות על ידי הגולשים אבל נראות על ידי מנועי החיפוש, ובכך מאפשרות למנוע החיפוש ליצור תוצאות חיפוש תואמות למילות המפתח שהגולשים מחפשים. נושא תגיות מטא הוא חלק מתחום האופטימיזציה וקידום אתרים במנועי חיפוש (SEO).
רשימת קכל
רשימת קכל (בגרמנית: Köchel-Verzeichnis) היא קטלוג כרונולוגי שלם ליצירות מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט. הרשימה נקראת על שמו של מחברה המקורי לודוויג פון קכל. סימן הקיצור המציין את הרשימה הוא K או KV (ראשי התיבות של שמה הגרמני של הרשימה). כדי לציין את מספרה של יצירה מסוימת מציגים אותה כך: סימפוניה מס' 40 בסול מינור (K.550), סימפוניה זו, לספירתו של קכל, היא היצירה ה-550 אותה חיבר מוצרט. בעברית נפוץ השימוש באות ק' כסימן היכר למספר סידורי ברשימה.
היסטוריה
בשנים שלאחר פטירתו של מוצרט נעשו מספר ניסיונות ליצירת קטלוג מלא של עבודותיו. לודוויג פון קכל היה הראשון שהצליח במלאכה בשנת 1862 כשפרסם את ספרו עב הכרס (551 עמודים): "הקטלוג הכרונולוגי-נושאי השלם ליצירתו של וולפגנג אמאדה מוצרט" (Chronologisch-thematisches Verzeichnis sämtlicher Tonwerke Wolfgang Amadé Mozarts). במסגרת הקטלוג כלל קכל את התיבות הפותחות של כל אחת מהיצירות המופיעות בו.
חרף נסיונותיו של קכל לארגן את הרשימה בצורה כרונולוגית, הוא היה צריך לנחש את תאריכי חיבורן של מרבית היצירות שנכתבו לפני שנת 1784. לאחר פרסום ספרו של קכל, יצירות רבות המיוחסות למוצרט נתגלו לראשונה, נזקפו לזכותו של המלחין ואפילו תוארכו מחדש. גילויים ושינויים אלה גרמו לסדרת חידושים של הרשימה (8 במספר) לאורך השנים. התיקונים העיקריים לרשימה בוצעו בגרסאות השלישית (פורסמה על ידי אלפרד איינשטיין בשנת 1937) והשישית (פורסמה בשנת 1964).
רשימת קכל מאפשרת לדעת בקלות יחסית את השנה בו נכתבה כל יצירה לפי מספרה הקטלוגי. כדי לחשב את גילו של מוצרט בעת כתיבת היצירה יש לחלק את מספרה העיבודי ב-25 ולהוסיף 10 (נכון לגבי היצירות מספרור 100 ומעלה), וכדי לגלות בקרוב טוב את שנת כתיבת היצירה יש להוסיף 1756 לתוצאה המתקבלת.
כדי לשמר בצורה מיטבית את הספרורים המקוריים של קכל, הוספו בגרסאות המאוחרות אותיות לצד המספרים. ברשימה המצורפת מובאות גרסתו המקורית של קכל (K<SUP>1</SUP>) אל מול הגרסה השישית משנת 1964 (K<SUP>6</SUP>)
סשה סוקולוב
סשה סוקולוב (נולד ב-6 בנובמבר 1943 בשם אלכסנדר וסבולודוביץ' סוקולוב; ברוסית: Всеволодович Соколов) הוא סופר קנדי-רוסי. סוקולוב התפרסם בעולם בשנות ה-70, לאחר שהרומן הראשון שלו, בית ספר למטומטמים, פורסם על ידי הוצאת ארדיס מאן ארבור, מישיגן ארצות הברית, ולאחר מכן הוצא לאור מחדש על ידי הוצאת Four Walls Eight Windows. הספר נכתב במקור ברוסית, כתיבתו הושלמה בברית המועצות ב-1973 והוא הודפס בהפצה עצמית (סָאמִיזְדָאט).
סוקולוב הוא אחד מהסופרים החשובים ביותר של הספרות הרוסית של המאה ה-20. הוא זוכה לשבחים על השימוש הלא שגרתי שלו בשפה, ועל משחקו עם מקצבים, צלילים ואסוציאציות מילים. המחבר עצמו טבע את המונח "פרואזיה" ליצירתו - בין פרוזה לשירה.
ביוגרפיה
לאחר שעבר לברית המועצות ב-1946, סשה סוקולוב לא השתלב היטב בהוויית השיטה הסובייטית. ב-1965 הודח מאוניברסיטה צבאית, כנראה מפני שניסה לברוח מהארץ. לאחר מכן למד עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה משנת 1966 עד 1971. זמן קצר לאחר שנולדה בתו הראשונה ב-1974 הסתיימו נישואיו הראשונים.
סוקולוב עשה כמה ניסיונות לברוח מברית המועצות. הוא נתפס בעת שחצה את הגבול האיראני, ורק קשריו של אביו עזרו לו להימנע ממאסר ארוך.
סוקולוב הכיר את אשתו השנייה, יוהנה שטיינדל, ילידת אוסטריה, בזמן שלימדה גרמנית באוניברסיטת מוסקבה. היא הבריחה את כתב היד של הרומן הראשון שלו למערב. רק לאחר שפתחה בשביתת רעב בסטפנסדום בווינה ב-1975 הורשה סוקולוב לעזוב את ברית המועצות.
הטקסט של הרומן השני שלו, בין כלב לזאב, תלוי אפילו יותר מבית ספר למטומטמים בייחודיות של השפה הרוסית, והוא נחשב לבלתי ניתן לתרגום במשך שנים רבות, ולכן זכה להרבה פחות הצלחה מאשר בית ספר למטומטמים, שתורגם לשפות רבות. עם זאת, בסוף 2016 תורגם הספר לאנגלית בשם Between Dog and Wolf על ידי אלכסנדר בוגוסלבסקי, חבר ותיק של סוקולוב, ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה.
הרומן Palisandriia של סוקולוב משנת 1985 (תורגם לאנגלית בשם Astrophobia) פורסם בהוצאת Grove Press בארצות הברית ב-1989. נאמר כי כתב היד המלא של ספרו הרביעי אבד כשהבית ביוון שבו נכתב נשרף.
סוקולוב, שמנהל את חייו הרחק מהעין הציבורית, אומר שהוא ממשיך לכתוב, אבל אינו מעוניין יותר בפרסום.
רומח אש
רומח אש הוא כלי ירייה שהומצא בסין, בין ראשוני כלי הנשק החמים בהיסטוריה.
תיאור
רומח אש הקדום היה נשק דמוי רומח, שכלל רומח סיני מסורתי, שמחוברת אליו שפופרת מלאה באבק שרפה וקליע. ברגע הירייה, הרומח היה משחרר קליע קטן או חץ מורעל יחד עם הלהבה.
טווח הירי של רומח אש היה מטרים בודדים, בהיותו נשק מחובר לרומח מסורתי, היה זה כלי נשק קצר טווח, כאשר מטרת הירי נועדה לספק עדיפות בקרב פנים אל פנים.
תוך תקופה קצרה, ראו הממציאים את הערך של שפופרת אבק השריפה, ותכננו רומח אש בנפרד מהרומח המסורתי.
דיאגרמות, איורים וספרים מהמאה ה-10, מראים רומח אש בשימוש צבאי, אבל השימוש היעיל ביותר ברומח אש היה בתחילת עד אמצע שושלת סונג, כאשר פלשו עמי הצפון לתוך סין.
כלי הנשק קצרי טווח האלו, שנועדו לשימוש חד פעמי היו פעמים רבות מוחזקים ליד חומות העיר, ונתנו למגנים הסינים עדיפות טקטית ופסיכולוגית, במיוחד בעת שנורו בצרורות. הם היו כלי נשק אידיאליים נגד אויבים המנסים לפרוץ את חומות העיר, ועזרו להחזיק את האויבים מעבר לשער העיר.
היסטוריה
רומחי האש הראשונים נראו בסין במהלך המאה ה-10, ועד שנת 1260 לערך הם כבר התפתחו למגוון רחב של צורות ושימושים. למרות שהם בדרך כלל מוזכרים בשימוש של איכרים מורדים, חיילים סדירים של צבא סונג גם היו משתמשים בהם. הם היו זולים ונפוצים, והיו בשימוש כמה מאות שנים, ונשארו בשימוש זמן רב לאחר שושלת מינג. פיתוח אבק שרפה עבור רומחי אש, איכותי מספיק שיהיה ביכולתו לפצוע ואף להרוג על ידי הקליע, היו צעד מפתח בפיתוח רובים אמיתיים. כלי הנשק הזה סלל את הדרך עבור פיתוחים נוספים של כלי נשק מבוססים על אבק שרפה, והוא האב הקדמון הישיר של הרובים, התותחים המודרניים והרקטה.
נשק דומה לרומח אש חזר לפעולה במלחמת העולם השנייה. במלחמה זו המציאו היפנים נשק נ"ט לשימושו של המתאבד. רימון נ"ט בעל ראש קרב גדול חובר למוט במבוק ארוך ושימש לניגוח כלי משוריין על ידי החייל שהיה אמור להסתער עליו. השימוש בכלי נשק זה נעשה לקראת סוף המלחמה כשהיפנים היו נואשים וניסו כל אמצעי לחימה שיכול היה לתת מענה ולו גם חלקי נגד העדיפות המספרית והטכנולוגית של בעלות הברית.
המאה ה-5
המאה ה-5 היא התקופה שהחלה בשנת 401 והסתיימה בשנת 500. היא המאה החמישית של האלף הראשון.
שאהריאר
שאהריאר (בפרסית: شهريار - "המלך הגדול") הוא דמות בדיונית של מלך המלכים הסאסאני בסיפורי אלף לילה ולילה, שלו מספרת שהרזאד את סיפוריה.
בסיפור המסגרת של סיפורי אלף לילה ולילה, אשתו של שאהריאר בוגדת בו, דבר שמביאו לידי כעס כה רב עד כי הוא מתחיל להאמין שסופן של כל הנשים לבגוד בו. על כן הוא מחליט כי מדי ערב הוא ייקח לחיקו אישה חדשה ויוציאה להורג בעריפת ראש בבוקר שלמחרת.
מקץ שלוש שנים, שהריאר נישא לשהרזאד, בתו היפה והחכמה של הוזיר הראשי שלו. במשך 1,001 לילות רצופים מספרת לו שהרזאד סיפור אחר סיפור, לילה אחר לילה. בדומה לסיפור מתח, נפסק סיפורה של שהרזאד ברגע השיא עם עלות השחר, דבר שמונע מהמלך להוציאה להורג כדי שתוכל לסיים את סיפורה בלילה שלאחריו.
השריר הדו-בטני
השריר הדו-בטני (בלטינית: Digastricus) הוא שריר קטן מתחת ללסת התחתונה, ולו שתי "בטנים". השריר יוצא מן הזיז הפטמתי ( mastoid process) שמאחורי האוזן, עובר מתחת לעצם הלסת התחתונה ומתחבר לסנטר.
התכווצות השריר הדו-בטני גורמת להורדת עצם הלשון. אם העצם מוחזקת במקום על ידי שרירים אחרים, תגרום התכווצות השריר הדו-בטני לפתיחת הפה על ידי הורדת הלסת התחתונה.
בהתפתחות העובר נוצרות שתי הבטנים של השריר מקשתות פרינגיאליות שונות, לכן הן מעוצבבות על ידי עצבי גולגולת שונים: הבטן הקדמית על ידי שלוחה של העצב המשולש והאחורית על ידי שלוחה של עצב הפנים. החלק הגידי של השריר, המחבר בין הבטנים, חוצה את שריר החרט ועצם הלשון (Stylohyoideus).
פוטוגרמטריה
שמאל|ממוזער|280px|בניית מודל פוטוגרמטרי פוטוגרמטריה היא טכניקה למיפוי ומדידות המתבצעים בעזרת תצלומי אוויר, ובמיוחד - מודלים לשחזור מיקום עמדת הצילום לצורך מיפוי מרחבי. מקור השם: phos ,photo - אור, gramma - תכתיב או שרטוט, metrain - מדידה. תצלום אוויר כולל בתוכו מידע מרחבי בהיקף נרחב כמו גם תיאור סמנטי, מידע מצבי ומידע גאומטרי.
משני תצלומי אוויר שבחלקם חופפים ניתן להפיק מודל סטריאוסקופי. מאחר שכל תצלום מצולם בזווית שונה, ניתן לחברם לתמונה תלת־ממדית אחת. עיקרון זה מחקה את העיקרון שלפיו פועלת מערכת הראייה האנושית: שתי עיניים רואות את אותו העצם מזווית שונה, והמידע השונה המגיע משתי העיניים מאפשר תפישה תלת-ממדית. הזווית הנוצרת בין שתי קרני האור מן העיניים לאובייקט נקראת זווית פרלקטית והיא קובעת את ממד העומק של התמונה המגיעה אל המוח. בעזרת ידיעת מיקום המצלמה בכל אחד מהתצלומים נעשה חיתוך הקרניים כאשר הזווית הפרלקטית קובעת את העומק אל הנקודה.
בפוטוגרמטריה שני תחומים עיקריים:
חדר הענבר
חדר הענבר (בגרמנית: Bernsteinzimmer; ברוסית: Янтарная комната - "יאנטארנאיה קומנאטה") הוא חדר הממוקם בארמון יקטרינה שבצארסקויה סלו (כפר הצאר) בסמוך לעיירה פושקין, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לסנקט פטרבורג ברוסיה.
החדר מעוטר כולו בלוחות ענבר, מראות, וזהב, וידוע ביופיו הייחודי.
חדר הענבר נבנה בעבודה של אמנים גרמניים ורוסים, בין השנים 1701–1709. עבודות גילוף הענבר החלו בפרוסיה, והלוחות עוצבו על ידי הפסל הגרמני, אנדריאס שליטר בסגנון הבארוק, וגולפו תחת הפסל הדני גוטפריד וולפרם. הלוחות הוחזקו בארמון שרלוטנבורג עד שנת 1716 עת הוענקו במתנה על ידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם הראשון לצאר פיוטר הגדול שהיה אז בן בריתו. המתנה הייתה חלק מחילופי מתנות בין שני האישים, המתנות הרוסיות היו מועמדים לגיוס ליחידה הפרוסית ענקי פוטסדאם.
ללוחות שהועברו לרוסיה נוספו לוחות נוספים שגולפו ברוסיה. עם סיום הפיסול הצטברו לוחות ענבר בשטח של 55 מטרים רבועים, ובמשקל של שש טונות.
הלוחות נבזזו על ידי חיילי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ונעלמו. החיפוש אחריהם טרם הסתיים.
הקמת החדר
העבודות על יצירת לוחות הענבר החלו בשנת 1701, מתוך כוונה להתקינם בארמון שרלוטנבורג בברלין, ביתו של פרדריך הראשון, מלך פרוסיה הראשון. העבודות החלו ביוזמת רעייתו של פרדריך, סופיה שרלוטה מהנובר. הרעיון להקמת חדר מחופה ענבר, היה רעיונו של אנדראס שלוטר, אשר תכנן את החדר. פיסול לוחות הענבר בוצע על ידי האמן גוטפריד וולפרם, אשר שימש כאמן הראשי בחצרו של פרדריק הרביעי, מלך דנמרק, בסיועם של האמנים ארנסט שאכט וגוטפריד טוראו מדנציג.
בעת ביקורו בארמון, בשנת 1716, התלהב הצאר פיוטר הגדול מהחדר המרשים, ופרידריך וילהלם הראשון, בנו של פרידריך הראשון, העניק לו את החדר במתנה לאות ציון הברית שנכרתה בין פרוסיה ורוסיה כנגד שוודיה.
בשנת 1755 העבירה הצארינה יליזבטה את החדר לסנקט פטרבורג והורתה להתקינו בארמון החורף. לאחר מכן הורתה להעביר את החדר לארמון הקיץ - ארמון יקטרינה (מיקומו הנוכחי).
על מנת להתאים את לוחות הענבר לחדרים בהם הם הותקנו, שלח פרידריך הגדול ענבר גולמי נוסף, ולוחות נוספים עוצבו על פי תכנונו של אדריכל החצר של הצארינה, ברתולומאו רסטרלי.
מלחמת העולם השנייה
ב-14 באוקטובר 1941 הגיעו חיילים גרמנים אל החדר, ובתוך 36 שעות פירקו את לוחות הענבר והעבירו אותם ב-27 ארגזים לקניגסברג שבפרוסיה המזרחית, והם הוצגו בטירת קניגסברג ב-13 בנובמבר 1941.
כיבוש קניגסברג על ידי הצבא האדום
ב-21 בינואר 1945 הורה אדולף היטלר לאלברט שפר להציל יצירות אמנות המצויות בקרבת החזית. אריך קוך, מפקד אזור קניגסברג, הורה על העברת לוחות הענבר, ועדי ראייה דיווחו על כך שראו ארגזים רבים בתחנת הרכבת של העיר.
ישנה סברה לפי חלק מהלוחות הועמסו על האוניה וילהלם גוסטלוף אשר עזבה את גדיניה ב-30 בינואר והוטבעה זמן קצר לאחר מכן על ידי צוללת של הצבא האדום. לפי סברה אחרת הועברו הלוחות לוויימאר.
העלמות חדר הענבר
בתום המלחמה נעלמו עקבות לוחותיו של חדר הענבר, ולא נודעו עקבותיהם. הסברות השונות בדבר מיקום הלוחות נבדקו, אולם לא נמצאו ראיות לתמיכה באף סברה. קבוצות רבות ואישים רבים, ובהם קבוצות בדיקה רשמיות מטעם ממשלת ברית המועצות חיפשו את חדר הענבר, בין היתר במכרות באזור קניגסברג (מתוך מחשבה שהלוחות הוסתרו במכרות), בלא הצלחה.
מספר שנים לאחר מכן שינה ברוסוב את הדוח, ככל הנראה בלחץ של השלטונות (אשר לא רצו להיראות כאחראיים להרס חדר הענבר).
סברה אחרת טוענת כי החדר התגלה בשלמותו בטירת קניגסברג, והוצא ממנה על ידי יחידות התגמול של הצבא האדום. סברה זו מתבססת על עדות חייל רוסי אשר טען שראה את החדר בשנת 1945 בעת כיבוש קניגסברג. על פי סברה זו הוסתרו הלוחות במרתף בעיר, אולם מאחר שלא טופלו במשך השנים התפורר הענבר.
בשנת 1997 התגלה אחד מלוחות הפסיפס של חדר הענבר במערב גרמניה. הלוח התגלה בעת שבנו של אחד מהחיילים הגרמניים ששהו בארמון בתקופת מלחמת העולם ניסה למכור את הלוח.
בשנת 1998 הכריזו שתי קבוצות מחפשים (האחת בגרמניה והשנייה בליטא) כי הן מצאו את חדר הענבר, אולם לא הוצגו ראיות לכך.
באוקטובר 2020 דווח כי צוללנים פולניים מצאו את ספינת המטען קרלסרוהה ובה ציוד צבאי ותיבות חתומות רבות שייתכן ויש בהן חלקים מחדר הענבר.
שחזור חדר הענבר
בשנות ה-70, במסגרת שיקום ארמון יקטרינה, וההבנה כי ככל הנראה עקבותיו של חדר הענבר לא יתגלו, החלו עבודות שיחזור החדר. בשנת 1979 החלו עבודות השחזור בהתבסס על תצלומים בשחור-לבן שצולמו לפני מלחמת העולם. עלות השחזור מומנה בין היתר בתרומה של 3.5 מיליון דולרים של התאגיד הגרמני רוהרגאס AG.
עבודות השחזור נמשכו למעלה מ-20 שנה, במסגרתן נכרה ענבר במזרח פרוסיה (בה נכרה הענבר המקורי עבור החדר), ונערכה טבלת צבעי ענבר על מנת להתאים את גוני הצבעים לגוונים המופיעים בתמונות בשחור לבן. העבודות הושלמו בשנת 2003 לרגל יובל ה-300 לייסוד העיר סנט פטרבורג.
חדר הענבר נחנך מחדש בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וקנצלר גרמניה דאז גרהרד שרדר.
המנון מיקרונזיה
הפטריוטים של מיקרונזיה (באנגלית: Patriots of Micronesia) הוא ההמנון הלאומי של מיקרונזיה. לחנו של ההמנון הוא לחנו של שיר סטודנטים גרמני, לחן אשר חובר בידי יוהנס ברהמס והיה לאחד ההמנונים הלא-רשמיים של מערב גרמניה בתחילת שנות ה-50'. מחבר מילות ההמנון אינו ידוע, אך קיים דמיון מסוים בין מילותיו למילות שיר הסטודנטים הגרמני. ההמנון החליף בשנת 1991 את ההמנון הקודם של מיקרונזיה, "מבוא", שהיה להמנונה של מיקרונזיה מאז עצמאותה.
בקסלי (רובע)
רובע בֶּקְסְלִי של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Bexley , ) הוא אחד מרובעי לונדון הנמצא במזרח העיר לונדון.
גאוגרפיה ושכונות הרובע
רובע בקסלי גובל ברובע ברומלי בדרומו, רובע גריניץ' במערבו, ונהר התמזה בצפונו (מעבר לנהר, מצפון לרובע נמצאים הרבעים בארקינג ודאגנהאם והברינג. ממזרח לרובע נמצא רובע דאטפורד שבמחוז קנט.
הרובע כולל את השכונות:
היסטוריה
רובע בקסלי נוסד בשנת 1965 בעקבות חוק השלטון בלונדון 1963 לאחר איחוד הרובע המוניציפלי של בקסלי, הרובע המוניציפלי של ארית', הרובע העירוני קרייפורד וחלק מהרובע העירוני צ'יסלהאסט וסיקאפ (חלקו האחר של רובע עירוני זה הפך לחלק מרובע ברומלי).
פארקים ושטחים ציבוריים
אף שרובע בקסלי מצוי בסמוך ללונדון הפנימית הצפופה, ברובע מצויים שטחים פתוחים רבים ופארקים רבים. ברובע מצוי קצהו של רכס הגבהות המקיף את דרום לונדון. רכס גבעות זה כוללת את גבעת שוטרז (בגבול הרובע עם רובע גריניץ').
במהלך המאה ה-19, עת החלו העיירות באזור הרובע לגדול, נותרו ביניהן שטחים פתוחים רבים. שטחים אלה כוללים את אזור הריסות מנזר לסנס והיערות סביבות (המכונים "לסנס הית'" - Lessness Heath ו"יערות המנזר" - "Abbey Wood"). שטחים ציבוריים נוספים הם נורת'מברלנד הית' (Northumberland Heath) דרומית לארית', פארק דאנסון (Danson Park), והול פלייס (Hall Place).
כנסיות
מרבית תושבי הרובע שייכים לכנסייה האנגליקנית, אולם קיימות ברובע מספר כנסיות של קהילות נוצרים קתולים וכן כנסיות בפטיסטיות, אחוות פלימות' ומתודיסטיות. אין ברובע בתי כנסת.
ברובע מצויות מספר כנסיות מימי הביניים (המאה ה-12), בהן כנסיית פאולינוס הקדוש (St Paulinus) שבקייפורד (Crayford), כנסיית יוחנן המטביל שבארית' (Erith), כנסיית מרים הבתולה הקדושה שבבקסלי (Bexley) וכנסיית כל הקדושים בפוטס קריי (Foots Cray) - שתי האחרונות שוקמו במאה ה-19.
השכלה
ברובע ממוקמות מכללת סידקפ לאמנות ומכללת רוז ברופורד.
שלטון מקומי
הרובע מחולקת ל-21 אזורי בחירה (wards). בבחירות שנערכו ב-4 במאי 2006 זכתה המפלגה השמרנית ב-55 מהמושבים במועצת הרובע (מפלגת הלייבור נותרה עם 9 מושבים בלבד).
ערים תאומות
לבקסלי שתי ערים תאומות:
דרוויצר גלייטר
דרוויצר גלייטר (בגרמנית: Derwitzer Gleiter, Derwitzer Apparat) היה כלי טיס למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1891 בקיסרות הגרמנית.
ליליינטל היה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשן אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר.
את טיסותיו הראשונות ביצע ליליינטל בברלין באזור שהיה קרוי "Windmühlenberg" ממרומי גבעה מלאכותית שבנה. ליליינטל נעזר בכיסי אוויר שהגיעו למהירות של 10 מטר בשנייה. טווחי הטיסה הגיעו ל-25 מטר.
במהלך הניסוי צעק אל צלם שמוקם על הקרקע כדי לתמרן לתוך המיקום הטוב ביותר עבור הצילום
בשנת 1893 הגיע ליליינטל לטווחי טיסה של 250 מטר.
עמוד פרסום
עמוד פרסום (בצרפתית: colonne Morris, בגרמנית: Litfaßsäule) הוא מבנה גלילי, המוצב ברחובות ומשמש לפרסום ולמטרות אחרות. מבנים מסוג זה נפוצים בעיר ברלין שבגרמניה, שם הותקנו 100 העמודים הראשונים בשנת 1855. את עמודי הפרסום המציא המדפיס הגרמני ארנסט ליטפאס ב-1854, ולכן הם מכונים בגרמנית "Litfaßsäulen" ("עמודי ליטפאס"). ניתן למצוא אותם בכל רחבי גרמניה.
בצרפת נקראים העמודים "עמודי מוריס" (colonnes Morris), על שם גבריאל מוריס, מדפיס שהחזיק בזיכיון לפרסום בשנת 1868. הם נבנו במקור על ידי La Société Fermière des Colonnes Morris ("חברת החקלאים של עמודי מוריס"). כיום הם נבנים ברובם על ידי חברת JCDecaux, שרכשה את החברה בשנת 1986.
היסטוריה
הרעיון של עמודי פרסום התגבש במטרה להילחם בפרסום ובגרפיטי שכיסו את המרחב הציבורי, גם במקומות שלא יועדו להם. ארנסט ליטפאס הציע למפקד המשטרה של ברלין, קארל לודוויג פון הינקלדיי, להציב עמודים בכל רחבי העיר, כדי שאנשים יוכלו להציב עליהם את הפרסומות שלהם. ב-5 בדצמבר 1854, לאחר שנים של הליכים, אושרה לראשונה הצבת עמודיו של ליטפאס, שקרא להם Annoncier-Säulen. הוא קיבל אישור מהעירייה להיות מונופול – מציבם היחיד של העמודים ברחבי העיר – עד 1865. האישור להציב את העמודים ברחבי העיר הותנה בכך שעליהם יתלו גם ידיעות עיתונאיות חדשות. ב-1855 הוצבו מאה עמודים ראשונים בברלין, שנקראו "עמודי ליטפאס", כדי לכבד את ממציאם, וב-1865 הוצבו חמישים עמודי פרסום נוספים בעיר.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה פורסמו על עמודי הפרסום טלגרמות עם מידע על הלחימה. מדיום הפרסום החדש התפשט במהירות במדינות אירופה השכנות וברחבי העולם. צורתם הותאמה לתנאי הסביבה המקיפה אותם, ואדריכלים עיצבו עמודים ייחודיים ברוחם.
שימוש
בדרך כלל משתמשים בעמודי פרסום להצגת פרסומות בצורה של פוסטרים, באופן מסורתי בעיקר פרסומים בנושא תיאטרון, קולנוע, מועדוני לילה והודעות על הופעות.כמה מהם משמשים גם כשירותים ציבוריים, כסניזטים או כתאי טלפון. לאחר הפצת הטלפוניה בקנה מידה רחב נוספו תפקידים נוספים לעמודי הפרסום, והוצבו, לדוגמה, בחלל שבתוכם ארונות סעף ותחנות שנאים.
בווינה ישנם מספר עמודי פרסום באזור המקורה של נהר וין. העמודים מכסים את המדרגות הספירליות המובילות לשם כמוצא חירום, כדי להגן עליהם מפני כניסה בלתי מורשית. לעמודי הפרסום דלת, שאותה ניתן לפתוח מבחוץ רק עם מפתח.
בשנת 2017 נעשו מבדקים בפריז לעמודי פרסום ייחודים לטיפול בזיהום: הם מכילים חומר לסינון חלקיקים מהאוויר ולהפחית את כמויות הפחמן הדו-חמצני. בתחילת 2006 היו בפריז 790 עמודי פרסום.
מבנה
המבנה המקורי של עמודי הפרסום שתכנן ליטפאס הוא מבנה גלילי וחלול בעל קוטר של 1.4 מטרים והיקף של 3.6–4.3 מטרים, בגובה 2.6–3.6 מטרים. מרבית העמודים היו עשויים יריעות מתכת, ובהמשך גם בטון ואבן מלאכותית. לרובם מעין "רגל" רחבה בתחתיתם, והכיסוי המונח עליהם מלמעלה הוא עגול, ושוליו לעיתים מעוטרים. במקום כיסוי מעוגל יש על חלק מעמודי הפרסום כיסוי שטוח, שעליו מוצב חומר פרסום נוסף.
החל משנות התשעים ישנם עמודים הנפתחים פנימה, וגם בתוכם נעשים שימושים שונים (ראו "מטרות"). חלק מהעמודים ממונעים, ומסתובבים לאט מאוד סביב צירם, וחלקם מוארים ועשויים זכוכית אקרילית.
קולה (בולגריה)
קוּלָה (בבולגרית: Кула) היא עיירה בצפון מערב בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וידין ושוכנת כ-149 ק"מ מהבירה סופיה, 30 ק"מ מבירת המחוז וידין ו-13 קילומטרים מגבול סרביה. משמעות השם קולה היא צריח (מגדל שמירה).
היסטוריה
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה. העיר בנויה בסמיכות למבצר מתקופת האימפריה הרומית שנקרא קסטרה מארטיס והיה חלק ממערך מצודות דרכים שהגנו על פרובינציית מואסיה של האימפריה. בהמשך הווה האזור זירת לחימה בין הרומים לדאקים וידע פשיטות נרחבות של שבטים גותים. ב-408 נכבשה המצודה על ידי ההונים. ב-586 החריבו האווארים את המצודה והיא שוקמה רק במהלך המאה ה-13, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1396 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית אשר כינו את המצודה בשם אָדְלִיֶה שמשמעו בטורקית עות'מאנית צריח בהתייחס לשרידי המצודה הרומית. העות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות בכל הבלקן וישבו במקום צ'רקסים. הגאוגרף האוסטרו-הונגרי יהודי פליקס פיליפ קאניץ שסייר במקום באמצע המאה ה-19 תיאר עיירה בעלת צביון מוסלמי ובה 4 מסגדים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתיישב במקום תושבים ממוצא סרבי ובולגרי. הכפר שוחרר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפך חלק מנסיכות בולגריה. באמצע המאה ה-20 החל תהליך תיעוש ביישוב, אך לקראת סוף המאה החל תהליך מואץ של הגירת עבודה וכמות האוכלוסין ירדה משמעותית.
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 1.7oc בינואר ועד 23.1oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 750 מילימטרים וישנם 50 ימים מושלגים בממוצע בשנה.
אקדמיית קררה
אקדמיית קררה (באיטלקית: Accademia Carrara) היא גלריה לאמנות ואקדמיה לאמנות בברגמו איטליה.
היסטוריה
ראשית הגלריה ברוזן ג'אקומו קררה, מצנט (פטרון אמנות ) ואספן שהוריש עיזבון נדיב לעיר ברגמו בסוף המאה ה-18. ממותו של הרוזן ב-1796 ניהל את עיזבונו אפוטרופוס ממונה. בשנת 1958 עברה האקדמיה לפיקוח ישיר של עיריית ברגמו. הבניין הנאוקלאסי תוכנן על ידי הארכיטקט סימונֶה אליה, תלמידו של לאופולדו פולק, ונבנה בשנת 1810.
המוזיאון ממשיך להגדיל את האוספים שברשותו באמצעות רכישות ותרומות. בשנת 2006 היו ברשותו 1,800 ציורים מהתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-19 משל ציירים כדוגמת פיזאנֶלּו,ֹ בוטיצ'לי, בליני, מנטניה, רפאל, מורוני, בסקניס, פְרָה גלגאריו, טייפולו, קאנאלטו ופיצ'ו.
מלבד ציורים מוצגים בגלריה גם שרטוטים והדפסים, כלי ברונזה, פסלים וכלי פורצלן, ריהוט ואוסף מדליות.
ב-1991 נוספה למוזיאון "גלריה לאמנות מודרנית ובת־זמננו" (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea) שמוקמה במבנה משופץ ששימש בעבר מנזר לנשים, הנמצא מול המבנה הנאוקלאסי המכיל את הגלריה לאמנות. כיום יש בגלריה עשרה אולמות תצוגה בשלוש קומות. האוספים הקבועים מכילים יצירות אמנות עכשוויות שנוצרו במאה ה-20 על ידי אמנים איטלקים ונוכרים כדוגמת בוצ'וני, באלה, מורנדי, קמפיליי, קזוראטי, סביניו, דה קיריקו, קנדינסקי, גראהם סאתרלנד ומנצוּ.
טיבאטי
טיבאטי (בצרפתית: Tibati) היא קומונה הממוקמת באזור אדמאווה, קמרון. זוהי העיר המרכזית של נפת ג'רם.
העיירה מוקפת ביער אקליפטוסים וגובלת עם אגם מבקאו. אגם גדול זה הוא המקור לפרסומה של העיירה עבור דגיה.
היסטוריה
בשנים 1898–1899, נערך מסע גרמני בשם "מסע טיבאטי" ובראשו עמד אולטוויג פון קמפץ. המסע כלל 12 שוטרים גרמנים וכ-325 חיילים אפריקאים. ב-11 במרץ 1899 הגיעו חברי המסע לטיבאטי, שם נלחמו בתושבי העיירה. בקרב זה נהרגו כ-300 מתושבי טיבאטי. הכוחות הגרמנים שדדו את היישוב ושרפו אותו, לכאורה ללא כוונה.
עד היום קיימים בעיירה שרידים של קולוניאליזם גרמני בבניינים, בחלק מהחדרים בבתי ספר ציבוריים, ובמעונו של ראש האזור הגרמני שממוקם לצד בית החולים של הנפה.
אוכלוסייה
על פי מפקד האוכלוסין של 2005, התגוררו בקומונה כ-72,081 נפשות, מתוכם 22,869 בעיירה טיבאטי. האוכלוסייה היא מגוונת למדי וחיים בה קבוצות אתניות רבות. הקבוצות הבולטות ביותר הן ההאוסה והפולה, אולם חיות בה קבוצות נוספות קטנות יותר וביניהן מבום, גבאיה , ווט , טיקאר ווודאב.
מבנה אדמיניסטרטיבי של הקומונה
מלבד טיבאטי, הקומונה מכילה את הכפרים הבאים:
דת
העיירה ממוקמת בשטח מוסלמי היסטורי. יש גם מיסיון קתולי ופרוטסטנטי. נוסף על כך, אנימיזם מסורתי הוא נפוץ למדי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ערב הסעודית
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ערב הסעודית (בערבית: العلاقات السعودية الإماراتية) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הממלכה הערבית הסעודית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות, ארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובליגה הערבית.
לפני הכרזת מדינת האמירויות (1960-1971)
ערב הסעודית הייתה בין המדינות הערביות היחידות שלא הכירו באיחוד האמירויות הערביות. הסיבה לכך היא בשל סכסוכי גבול מתמשכים על אזורים שונים במדינת האמירויות. כגון, אל בוריימי שהיה בבעלות (דה פקטו) ממשלת עומאן. ממשלות ערב הסעודית ואיראן טענו ששטחים מסוימים באיחוד האמירויות הערביות שייכים למדינתם. סכסוכים אלה החלו להתגבר בשנות ה-60, עקב גילוי נפט רבים וצמיחת הכלכלה במדינה.
בשנת 1990, ממשלת עיראק האשימה את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט. מדינת האמירויות נלחמה בעיראק והביאה לשחרור כווית, מה שגרם לשיפור מעגל קשרי החוץ שלה. עם זאת, ערב הסעודית בדומה לאיראן, המשיכה להתנגד לקבלת עצמאותה.
לאחר הכרזת העצמאות (1971-היום)
לאחר קבלת העצמאות של מדינת איחוד האמירויות הערביות, היחסים בינה לבין ערב הסעודית נשארו עוינים וקרים. עם זאת, הסכסוך הגבולי בין המדינות נפתר בשנת 1974, כאשר חלק מהכפרים של מדינת האמירויות הועברו לבעלות ממשלת עומאן וערב הסעודית. לאחר מכן, היחסים בין המדינות השתפרו והיקף הסחר ביניהם החל להתפתח משנה לשנה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בסוף שנת 1974.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, התחוללה הדרדרות ביחסים בין המדינות בגלל מחלוקות כלכליות ומדיניות.
יושי (מוזיקאי)
יושי, שם הבמה של יוחאי בלום (נולד ב-21 בספטמבר 1983) הוא מוזיקאי, זמר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
בלום נולד וגדל בנוף הגליל (נצרת עילית) לאם מורה ואב הנדסאי מכונות. למד בבית הספר התיכון קריית החינוך אורט ע"ש משה שרת בנצרת עילית. כבר בילדותו התעניין במוזיקה והחל לנגן בפסנתר כשהיה בכיתה ב', אך בדיעבד מציין בלום שלא מצא בכך עניין רב. כשהיה בכיתה ט' למד בעל פה ספר תווים של רמי קלינשטיין: "(...) הבנתי שאפשר פשוט למצוא איזה שיר מוכר וללמוד לנגן אותו בעצמי. זה ממש הפך את כל מה שהכרתי." קלינשטיין היה גם מי שבמפגש מקרי עם בלום שכנע אותו להיבחן ללהקה צבאית.
הכינוי יושי נוצר בנעוריו על ידי חבריו ללהקת המחול בה רקד כנער, אבל לדבריו קשור גם לתרבות היפנית שאליה הוא מתחבר (בה קיימת דמות בדיונית בשם יושי, באנגלית: Yoshi, ביפנית: Yosshi ヨッシー). יושי מתגורר בתל אביב.
קריירה מוזיקלית
לאחר סיום שירותו הצבאי בלהקת חיל החינוך והנוער בצה"ל, החל בלום לעסוק באופן מקצועי בתחום המוזיקה. הוא הפיק, הקליט וניגן כקלידן עם מוזיקאים והרכבים שונים: מוקי, עילי בוטנר וילדי החוץ, שי גבסו, רמי קליינשטיין, קובי אפללו ועוד. כמו כן עבד עם רוני אלטר אותה הכיר במהלך השירות בצה"ל והופיע איתה בנגינה על פסנתר וביצוע קולות.
במקביל לעבודה בתחום המוזיקה בלום סיים בהצטיינות תואר ראשון ותואר שני בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום שני התארים התקבל ללימודי רפואה גם כן באוניברסיטת תל אביב ובמקביל המשיך לעסוק במוזיקה.
לאחר שלוש שנות לימודים במסגרת המסלול ללימודי הרפואה החליט בלום לעזוב את הלימודים על מנת להתמקד בקריירה המוזיקלית שלו. כארבעה חודשים לאחר שעזב את הלימודים הוא סיים לעבוד על אלבום הבכורה שלו.
אלבום בכורה
זרים מכירים, אלבום הבכורה שלו, ראה אור בשנת 2021. המילים הלחנים וההפקה המוזיקלית של בלום למעט שני שירים שהם שיתוף פעולה עם המפיק עמרי אמדו.
באלבום עשרה שירים העוסקים בחוויות הישראליות, זוגיות ועוד. השירים מתוכו, בין היתר 'זרים מכירים', 'הכי יפה' ו'להיות לדבר' שנכתב בהשראת סיפורו של מגיש הטלוויזיה איל פלד, הגיעו למקומות ראשונים במצעדי ההשמעות ונכנסנו לעשרת השירים הוויראליים של ישראל ביישומון שזאם. את הקליפ עבור השיר הזה ביים השחקן והבמאי אורן שקדי שהמליץ ליושי על שיתוף פעולה עם הצלם אלכס ליבק. השלושה שיתפו פעולה עם העורך שחר אמריליו ויצרו בסופו של דבר קליפ שמורכב כולו מצילומים של ליבק, שחיפש את הצילומים המתאימים מהארכיון הפרטי שלו. אחת המצולמות צפתה בקליפ במקרה באתר האינטרנט של גלגלצ, וזיהתה את עצמה בתמונה ביחד עם אחותה התאומה, שצולמה ככל הנראה בשנת 1990 בטיילת בחוף הים בתל אביב זמן לא רב לאחר שעלו עם משפחתן לארץ במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. היא פנתה לבלום ושיתפה את סיפורה האישי.
סאנסקי מוסט
היסטוריה
האזכור הראשון בכתובים ליישוב במקום הוא מ-1244, עת נשלט האזור על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה. ב-1499 נכבש האזור על ידי צבאותיו של באיזיט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים פעלו לאיסלום האזור וביצעו טרנספר אוכלוסיות בחבל. שלטון העות'מאנים נמשך קרוב ל-400 שנים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) במסגרתה הובסו העות'מאנים, השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית דה פקטו על אזור בוסניה וב-1908 סיפחה אותו דה יורה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמנו ביישוב 2,232 תושבים ומהם: 1,249 מוסלמים, 679 סרבים, 249 קרואטים ו-55 יהודים (41 ספרדים ו-14 אשכנזים). לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סאנסקי מוסט בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר אזור בוסניה לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. ב-2 ביולי 1944 שוחררה סאנסקי מוסט על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ובהמשך נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה וכחלק ממנו פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה, נכבשה סאנסקי מוסט על ידי צבא רפובליקת סרפסקה ובוצע טיהור אתני של מוסלמים. ב-1995 עלה בידי צבא בוסניה והרצגובינה להשתלט על העיר, כאשר הכוחות הנסוגים ובכלל זה מיליציית משמר המתנדבים הסרבי בפיקודו של ז'לקו רזנטוביץ' פוגעים באוכלוסייה המקומית הבוסניאקית והקרואטית.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה ועברה תהליכי שיקום ותיעוש מהירים.
הקהילה היהודית
בסאנסקי מוסט התגוררה קהילה יהודית ספרדית קטנה, המתועדת לפחות מראשית המאה ה-20. ב-1903 הוקם בית העלמין הקהילתי קְרוּהָרִי (בבוסנית: “Kruhari"). בית העלמין משתרע על שטח של 200 מטר מרובע. ב-1921 נמנו ביישוב 66 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בקהילה פעילות ציונית ענפה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בסאנסקי מוסט 94 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הועבר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה והוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל.
ב-1972 הוקמה בשטח בית העלמין אנדרטה לזכר קרבנות מלחמת העולם השנייה ובכלל זה יהודי האזור, ומשולבים בה סמל המגן דוד והצלב הנוצרי. האנדרטה ניזוקה במהלך מלחמת בוסניה ולא תוקנה. נכון ל-2005 היה בית העלמין קיים בשטח העיר. בית העלמין הוקף גדר אבן שבורה בחלקה, ללא שער כניסה ולא תוחזק. במקום פזורות מצבות, כולן תוארכו למאה ה-20 והכיתוב עליהן היה בעברית ובסרבו-קרואטית.
חשבון בנק
חשבון בנק הוא חשבון המתנהל בבנק, והנוצר כתוצאה מחוזה בין בנק ללקוח.
סוגי חשבונות
חשבון המאפשר רק יתרת זכות (יתרה חיובית, פלוס בבנק) עשוי להיות מכונה "חשבון חיסכון". חשבון היכול לכלול רק יתרת חובה (יתרה שלילית, מינוס בבנק) עשוי להיות מכונה "חשבון הלוואה". חשבון המאפשר יתרה חיובית או שלילית מכונה "חשבון עובר ושב".
ניהול חשבון בנק
חשבון יכול להיות בעל יתרה חיובית – יתרת זכות – כאשר משמעות הדבר היא שהבנק מחזיק את כספו של הלקוח. כאשר החשבון בעל יתרה שלילית – יתרת חובה, המכונה לעיתים גם "אוברדראפט" או "משיכת יתר" – הרי למעשה, הלקוח נטל הלוואה והוא חייב סכום זה לבנק.
הפקדת כספים בחשבון בנק
בהסכמת בעל החשבון יכולים גם אחרים להפקיד כספים בחשבונו, למשל העברת משכורת מחשבון הבנק של המעסיק לחשבונות הבנק של עובדיו.
חשבונות בנק בישראל
על פי סקר הלמ"ס ל-2013, 97% ממשקי הבית בישראל כוללים לפחות אדם אחד שיש לו חשבון בנק. מרבית משקי הבית ללא חשבון בנק הם חלק מהמגזר הערבי.
זיהוי החשבון
להעברת כספים מיידית משמש מספר זה"ב שכולל את פרטי הזיהוי הנ"ל בתוספת שתי ספרות ביקורת ושתי אותיות המזהות את המדינה.
חשבון מוגבל
בישראל קיים חוק שיקים ללא כיסוי, תשמ"א-1981, הקובע סנקציות שונות על בעלי חשבונות בנק שבהם סורבו עשרה שיקים במשך שנים-עשר חודשים (ובלבד שחלפו חמישה-עשר ימים בין הסירוב הראשון לסירוב האחרון). החשבון ייקרא "חשבון מוגבל" ובעליו ייקרא "לקוח מוגבל". על חשבון מוגבל ולקוח מוגבל מוטלות הגבלות שונות, והוא מפורסם ברשימה שמנהל בנק ישראל.
נסטיה צ'ך
נסטיה צ'ך (בסלובנית: Nastja Čeh; נולד ב-26 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר. במהלך הקריירה שיחק במספר רב של קבוצות, ביניהן גם בני סכנין ומכבי פתח תקווה, ולזכותו 46 הופעות במדי נבחרת סלובניה.
קריירה
צ'ך נולד בפטוי שביוגוסלביה (כיום בסלובניה), והחל את הקריירה בקבוצה המקומית דראווה. הוא שיחק לראשונה בקבוצת הבוגרים בגיל 17, במסגרת הליגה השנייה של סלובניה. בעונת עבר צ'ך למריבור. בעונת עבר לקבוצת אולימפיה ליובליאנה, שם שיחק במשך עונה אחת, שלאחריה חזר למריבור.
בשנת היה קרוב לחתימה במכבי חיפה, אך לבסוף חתם צ'ך בחימקי. ב-5 בינואר 2009 חתם צ'ך בפאנסרייקוס היוונית, ולאחר חצי עונה, עבר לרייקה הקרואטית.
בינואר 2010, לאחר חצי עונה ברייקה, שבה לא שותף כמעט במשחקים, החליט לחתום בבני סכנין לחצי עונה. בקיץ 2010 האריך את חוזהו בסכנין ל-3 עונות נוספות. ביולי 2011 החל להתאמן במכבי פתח תקווה, ובאוגוסט חתם סופית על חוזה לעונה אחת במועדון. במהלך העונה שוחרר מהמועדון ועבר לשחק בקבוצת PSMS מידאן מאינדונזיה. בשנת 2013 חתם צ'ך בטאן הואה מווייטנאם. לאחר שנה חזר לעיר הולדתו וחתם בדרבה פטוי מהליגה השלישית בסלובניה.
צ'ך הוא שחקנה לשעבר של נבחרת סלובניה, במדיה רשם 46 הופעות והבקיע שישה שערים. צ'ך רשם שתי הופעות כמחליף במונדיאל 2002. בתום שנת החליט צ'ך לפרוש מהנבחרת.
הדוקטור (אתר אינטרנט)
הדוקטור הוא אתר אינטרנט ישראלי, שהושק בשנת 2010, ומשמש כפורטל המרכז מגוון סוגי מידע בתחום הרפואה והבריאות בעברית.
הרכבת התחתית של ניו יורק
הרכבת התחתית של ניו יורק (באנגלית: New York City Subway) היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הרכבת נמצאת בבעלות עיריית ניו יורק ומוחכרת לרשות התחבורה של העיר ניו יורק (מחלקה של רשות התחבורה המטרופולינית). לרכבת התחתית של ניו יורק 468 תחנות נוסעים וקווי רכבת באורך 373 ק"מ (עליהם נוסעים קווי נוסעים המשתרעים על פני כ-1,000 ק"מ) - והיא אחת ממערכות הרכבת התחתית הגדולות בעולם.
הדוקטור (אתר אינטרנט)
רקע והקמת האתר
האתר נוסד על ידי לביא סיגמן ודקל שחף כאתר המתמחה בחדשות, מחקרים ומאמרים בתחום הרפואה והבריאות בישראל.
הרכבת התחתית של ניו יורק
אף שהרכבת נקראת "רכבת תחתית", כ-40% מקווי הרכבת עוברים מעל הקרקע, אולם באי מנהטן כמעט כל קווי הרכבת עוברים מתחת לקרקע.
הדוקטור (אתר אינטרנט)
רקע והקמת האתר
בשנים 2013–2014 החל האתר להציע תכנים מגוונים יותר, ועדכונים תכופים גם בסוגי תכנים אחרים מעולם הבריאות והרפואה, וביניהם מדור ובו מדריכים שימושיים, אינדקס אתרים, סרטוני הכוונה וטיפים לגולשים.
הרכבת התחתית של ניו יורק
רקע
תחנות הרכבת התחתית פזורות בין ארבעה מחמשת רובעי העיר ניו יורק: מנהטן, ברוקלין, קווינס והברונקס. בסטטן איילנד יש שלוחה של הרכבת התחתית המקושרת במעבורת לקו מספר 1. כל קווי הרכבת התחתית למעט קו חוצה-עיר, קו שדרת פרנקלין וקו פארק רוקאווי עוברים דרך האי מנהטן. בשנת 2005 נסעו ברכבת התחתית של ניו יורק למעלה מ-1,500,000,000 נוסעים, וברבעון הרביעי של 2007 נסעו ברכבת התחתית למעלה מ-6,432,700 נוסעים מדי יום. בחלק מקווי הרכבת עוברות הן רכבות מהירות (אקספרס) והן רכבות מאספות (מקומיות). בקווים אלה מספר מסילות (שלוש או ארבע מסילות) על מנת לאפשר מעבר של הרכבות המהירות לצד הרכבות המאספות.
הדוקטור (אתר אינטרנט)
מבנה האתר ותכניו
האתר מכיל מדורים שונים בעברית לגולשים בישראל וכולל מאמרים, מחקרים, וכתבות חדשותיות בתחום הרפואה מישראל ומהעולם וכמו כן מחקרים, טיפים, הדרכות, וסרטוני וידאו בנושאי בריאות, מידע רפואי וטיפוח הגוף במגוון תחומים ממחלות לב ועד רפואה משלימה.
הרכבת התחתית של ניו יורק
היסטוריה
קו תת-קרקעי ראשון נבנה בעיר ניו יורק בשנת 1869 על ידי אלפרד אילי ביץ'. אורכו של קו זה, שנקרא "קו התחבורה הפנואמטי של ביץ'" היה 95 מטרים בלבד, והוא עבר מתחת לרחוב ברודוויי. קו זה לא נועד לשמש כקו מסחרי אלא להמחיש את האפשרות להקמת קווי רכבת תחתית. אף שביץ' תכנן להאריך את הקו דרומה לפארק באטרי וצפונה לנהר הארלם, הארכות אלה לא בוצעו. קו זה נהרס בראשית המאה ה-20 עם הקמת קו ברודוויי.
הדוקטור (אתר אינטרנט)
מבנה האתר ותכניו
באתר מידע מגוון בנושאים רבים וביניהם : הריון ולידה, רפואת ילדים, משפחה והורים, דיאטה והרזייה, פעילות גופנית, גנטיקה ודם טבורי, רפואת נשים, בריאות הנפש, רפואה אלטרנטיבית, תזונה- צמחי מרפא, תוספי מזון, ויטמינים ומינרלים, אימון אישי-קואצ’ינג, יחסים ומיניות, הגיל השלישי, רפואת לב וכלי דם, טיפוח יופי ואסתטיקה, רפואת שיניים, רפואת עיניים, מידע שימושי אודות מוסדות וארגונים רפואיים ועוד.
הרכבת התחתית של ניו יורק
היסטוריה
קו הרכבת הראשון של הרכבת התחתית נפתח ב-27 באוקטובר 1904, כ-35 שנים לאחר פתיחת הקו הראשון של הרכבת העילית של ניו יורק (לימים קו השדרה התשיעית).
הדוקטור (אתר אינטרנט)
מבנה האתר ותכניו
בכל נושא מופיע מידע לפי תחומי ידע ובהם מחקרים, מאמרים וחדשות, סקירות ספרים, אנציקלופדיה, תרופות סבתא, מדור הטיפ היומי, הידעת? אינדקס רופאים ועוד.
הרכבת התחתית של ניו יורק
היסטוריה
קו הרכבת העילית הוותיק ביותר שעדיין פעיל כיום הוא מקטע של קו שדרת לקסינגטון שהחל לפעול בשנת 1885 והמהווה כיום חלק מקו ג'מייקה העובר בברוקלין. רכבת סטטן איילנד העושה שימוש בקרונות הרכבת התחתית, החלה לפעול עוד בשנת 1863 כרכבת קיטור. קו רכבת זה אמנם איננו חלק ממערכת הרכבת התחתית ומנותק מיתר חלקי המערכת, אך מופעל על ידי אותה חברה ומופיע בכל מפות הרכבת התחתית הרשמיות.
הקווים הופעלו על ידי שתי חברות פרטיות: איגוד התחבורה ברוקלין-מנהטן (Brooklyn-Manhattan Transit Corporation ובקיצור BMT) וחברת התחבורה המהירה הבין-רובעית (Interborough Rapid Transit Company ובקיצור IRT).
בניית קווי הרכבת התחתית נעשתה ביוזמת העיר ניו יורק ובמימונה, והקווים הוחכרו לחברות הפרטיות לתפעולם. הקו הראשון שנותר בתפעול עירוני (מערכת הרכבת התחתית העצמאית - Independent Subway System ובקיצור IND) החל לפעול בשנת 1932. קו זה הוקם במטרה להתחרות בקווים הפרטיים מחד, ולאפשר הסרת חלק מקווי הרכבת העילית מאידך.
בשנת 1940 נרכשו מערכות הרכבת התחתית הפרטיות על ידי העיר ניו יורק. בעקבות רכישה זו סגרה העירייה את קווי הרכבת העילית, והחלה בקישור מערכות הרכבות. מערכת הרכבת התחתית העצמאית של ניו יורק קושרה למערכת רכבת ה-BMT, ואלה מהוות יחד מערכת הנקראת "מחלקה B". מערכת ה-IRT של הרכבת התחתית ותחנותיה צרות מכדי לאפשר לרכבת ה-BMT לפעול בהן, ולכן נותרה מערכת זו מנותקת וכיום היא נקראת "מחלקה A" (מחלקה שלישית הפועלת כיום - "מחלקה C" היא מחלקת התחזוקה של הרכבת התחתית וכוללת אך ורק קרונות תחזוקה שאינם משמשים להובלת נוסעים. קרונות צרים אלה מסוגלים לנוע בשתי מערכות הרכבת התחתית המובילות נוסעים).
בשנת 1953 הוקמה רשות התחבורה של העיר ניו יורק על מנת להפעיל את מערכת הרכבת התחתית של העיר. רשות זו מהווה חלק מרשות התחבורה המטרופולינית מאז שנת 1968.
שיטות הקמת מנהרות הרכבת התחתית
מערכת IRT שהוקמה בשנת 1904 נבנתה בשיטת "חפור וכסה" (cut-and-cover) - הרחוב נפתח ונחפר תחתיו הקו, ולאחר סיום חפירת המנהרה, כוסתה זו בתיקרה עליה נבנה מחדש הכביש. שיטה זו הייתה יעילה באזורים שבהם הייתה החפירה קלה, אולם בעת חפירת המנהרה מתחת לנהר הארלם ואיסט ריבר נעשה שימוש במכונות חפירה וכן בעת חפירת המקטעים שבין רחובות 33 ו-42 מתחת לשדרת פארק, בין רחוב 116 ו-120 לאורך ברודוויי, ובין רחוב 157 ומצודת וושינגטון בקו ברודוויי והשדרה ה-11.
קווי הרכבת התחתית
קווים רבים של הרכבת התחתית של ניו יורק עוברים על אותן מסילות (בניגוד לקווי רכבת תחתית אחרים בעולם שבהם כל קו עובר רק על מסילה אחת). בשל כך המונח "קו" בעברית נאמר לרוב בהקשר של "מסלול" (Route) ולא בהקשר של מסילת ברזל פיזית (Line). בניו יורק, המסלולים של קווי הרכבת משתנים לעיתים קרובות, כאשר תחנות קישור חדשות נפתחות או כאשר דפוסי השירות משתנים. לפי המינוח הרשמי של מפעילי הרכבת התחתית של ניו יורק, המונח "קו" (Line) מתאר את מסילת הברזל הפיזית שבה "מסלול" הרכבת (Route) משתמש בדרך ממסוף אחד למשנהו. ה"מסלולים", אשר מכונים לעיתים גם "שירותים" (Services), מסומנים במספרים ובאותיות, ואילו ל"קווים" (Lines) יש שמות.
על מנת לאפשר תנועה מקבילה של רכבות מהירות ומאספות, קווים (Lines) רבים בנויים בני 3 או 4 מסילות (Tracks). בקו בן 4 מסילות זוג המסילות החיצוני מיועד לרכבות מאספות והפנימי למהירות. בקו בן 3 מסילות זוג המסילות החיצוני מיועד לרכבות מאספות, ואילו המסילה הפנימית היחידה לרכבות מהירות בכיוון השיא (למנהטן בבוקר וממנהטן החוצה בערב), כאשר בכיוון השני כל הרכבות פועלות כמאספות. בקו בן 2 מסילות אין מקום לרכבת מהירה, אך לפעמים מיושם פתרון אחר, הנקרא skip-stop: חלק מהרכבות מדלגות על חלק מהתחנות, וחלק אחר מדלגות על חלק אחר; נכון לשנת 2016 כך מאורגנת רק תנועת הקווים J ו-Z בשעות שיא בכיוון השיא.
הרכבת התחתית של ניו יורק מורכבת כיום בסך הכל מ-25 קווי רכבת (Routes) שונים. לכל קו ישנו צבע המציין את הרחוב במנהטן שבו הוא עובר (ולכן לפעמים אותו צבע שייך לכמה קווים), ובנוסף שמות הקווים מציינים בין היתר אם הקו הוא מאסף או מהיר. שיטת סימון הצבעים הוצעה על ידי עורך הדין ר. ריילי ד'אדמו אשר זכה בתחרות שהוצעה על ידי רשות התחבורה בשנת 1964. ד'אדמו הציע שיטה שבה צבע נפרד כמעט לכל קו (קודם לכן נעשה שימוש בשלושה צבעים בלבד לכל קווי הרכבת התחתית). על אף שיטת הצבעים - הקווים אינם נקראים על שם צבע הקו (היינו אין "קו כחול" או "קו ירוק").
בקווי הרכבת התחתית של ניו יורק גם קו שנקרא "קו מהיר" אינו בהכרח מהיר לכול אורכו. לדוגמה: "קו מהיר ברודוויי- השדרה השביעית" מהיר אומנם ברחובות- ברודוויי ובשדרה השביעית אך בברונקס ובברוקלין הוא מאסף ועוצר בכל התחנות, ולכן זהו שמו, כלומר: קו מהיר ברחוב ברודוויי ובשדרה השביעית.
מחלקה A (IRT) כוללת:
מחלקה B (BMT/IND) כוללת:
בלוח הזמנים קיימים 5 סוגי "תקופות זמן":
רשימת הקווים המוצגת לעיל משקפת את הלו"ז שתקף בצהריים. בשעות שיא חלק מהקווים הופכים ממאספים למהירים בכיוון העומס (כלומר למנהטן לפה"צ וממנהטן אחה"צ), או מגיעים לתחנות נוספות שהם אינם מגיעים אליהן בשעות אחרות. בתקופות זמן אחרות (סוף שבוע, ערב ולילה) חלק מהקווים מתבטלים, או מתקצרים, או הופכים ממהירים למאספים.
עם כל השינויים בשעות השונות, כמעט כל התחנות פעילות 24 שעות ביממה. שתי תחנות (כיכר טיימס וגרנד סנטרל בקו רחוב 42) סגורות בלילה, אבל שתיהן מהוות תחנות מעבר לתחנות אחרות הפתוחות 24 שעות.
כיוון שהמערכת פועלת 24 שעות ביממה, אין אפשרות לבצע עבודות תחזוקה כשאין תנועת רכבות. לכן תחנות או קטעי מסילה נסגרים לפי הצורך, והרכבות מופנות במסלולים חלופיים. באתר של MTA (חברה המפעילה את הרכבת התחתית בניו יורק) ניתן לברר מה השינויים בתנועת רכבות בתאריך מסוים.
מבנה תחנה
אורך רציפי תחנות הרכבת התחתית נע בין 150 ל-180 מטרים. מדרגות מובילות את הנוסעים ממפלס הרחוב אל הקופות ומכונות רכישת הכרטיסים הנמצאות במפלס נמוך יותר. מעבר לקופות ולמכונות מכירת הכרטיסים נמצא מחסום שניתן לעבור אותו באמצעות העברת הכרטיס דרכו, ומעברו נמצא הרציף. ברבעים ברונקס, קווינס וברוקלין וכן בחלקו הצפוני של האי מנהטן ישנן תחנות מעל הקרקע (לרוב תחנות עיליות) שמגיעים אליהן באמצעות מדרגות או מעליות.
מנורות סימון
בכניסה למרבית תחנות הרכבת התחתית הוצבו מנורות בצורת גלובוס. מנורות אלה נועדו להציג למשתמשים את זמינות התחנה - כאשר מנורה ירוקה סימנה שהתחנה פועלת 24 שעות ביממה, מנורה צהובה סימנה שהתחנה פועלת רק בשעות היום ומנורה אדומה סימנה שהפתח הוא ליציאה בלבד או שהתחנה אינה פועלת. כיום, לאחר הפעלת כרטיס המטרו קארד, בכניסה לתחנות נמצאות מנורות ירוקות המסמנות כניסה פעילה בכל שעות היום והלילה ומנורות אדומות המסמנות כניסות הפעילות בשעות היום בלבד או יציאות.
רציפים
בשל המספר הרב של המסילות המשמשות מספר קווים, רציפים רבים משמשים למעשה קווים שונים רבים (בדומה לכמה מרציפי הרכבת התחתית של לונדון).
ישנם מספר מבני תחנות אופייניים: בתחנות בעלות שתי מסילות, ישנם רציפים הנמצאים בין שתי המסילות, או שני רציפים משני צידי התחנה, כאשר המסילות נמצאות במרכזה.
בתחנות בעלות 3 או 4 מסילות יהיו לרוב שני איי רציפים במרכז התחנה כאשר המסילות עוברות משני צדי הרציף, ואלה מקושרים ביניהם באמצעות גרמי מדרגות וגשרים העוברים מעל המסילות.
תחנות שבהן עוצרות רכבות מאספות בלבד יכללו שני רציפים משני צידי התחנה, כאשר במרכז התחנה יהיו 3 או 4 מסילות - שתי מסילות לרכבות מאספות בסמוך לרציפים, ומסילה פנימית אחת או שתי מסילות לרכבות המהירות שאינן עוצרות בתחנה. בתחנות רבות אין מעבר חופשי בין הרציפים, לכן על הנוסע להחליט על כיוון הנסיעה הדרוש טרם כניסתו לתחנה.
יצירות אמנות ועיטורים
תחנות רבות מעוטרות באריחי קרמיקה - חלקם הותקנו בתחנות בשנת 1904 עת שנפתחו תחנות הרכבת הראשונות. מסורת זו נמשכה עם בניית תחנות נוספות, שעוטרו אף הן באריחים.
גישה לנכים
מרבית תחנות הרכבת התחתית של ניו יורק אינן מאפשרות גישה לנכים בכיסאות גלגלים. מספר מועט של תחנות שנבנו בשנים האחרונות או שופצו בשנים האחרונות (בעיקר תחנות ראשיות) הותאמו לגישה לנכים בהתאם לתקן ADA.
בידור
מאז שנת 1987 רשות התחבורה יזמה ומימנה את מיזם "מוזיקה מתחת לניו יורק" - תוכנית שבה מורשים מוזיקאים שונים לנגן בתחנות הרכבת התחתית. מדי שנה מגישים כ-70 מועמדים את מועמדותם לנגן בתחנות התחתיות ונערכים להם תחרויות מקדימות. כיום כ-100 נגנים וקבוצות מנגנים מדי שבוע ב-150 מופעים ב-25 תחנות שונות ברחבי הרכבת התחתית. מלבד מופעים מורשים אלה (בתחנות המרכזיות) רשאי כל נוסע ברכבת לנגן בתחנות כרצונו, כל עוד אינו מפריע למעבר נוסעים אחרים.
שירותים
מספר תאי השירותים הציבוריים ברחבי תחנות הרכבת התחתית מועט ביותר. שירותים ציבוריים מצויים בתחנות המרכזיות בלבד.
סוגי הקרונות והרכבות
מערכת הרכבת התחתית מפעילה קרונות משני סוגים. במחלקה A משתמשים בקרונות צרים יותר שבהם שלושה זוגות דלתות בכל צד של הקרון, כאשר לרוב בכל רכבת 11 קרונות. במחלקה B משתמשים בקרונות רחבים יותר בעלי ארבעה זוגות דלתות בכל צד, כאשר לרוב רכבות מורכבות מעשרה קרונות. רכבות הסעית (שאטל) המקשרות בין שתי תחנות יכולות לעיתים לכלול שני קרונות בלבד.
מערכת הרכבת התחתית כוללת למעלה מ-6,400 קרונות, ואורכן של הרכבות נע בין 46 ל-183 מטרים.
עלויות נסיעות
מאז פתיחת הרכבת התחתית בשנת 1904 ועד איחוד המערכות השונות בשנת 1948 תעריף הנסיעה ברכבות התחתיות היה 5 סנטים. ב-1 ביולי 1948 הועלה המחיר ל-10 סנטים. עם הקמת רשות התחבורה של העיר ניו יורק ביולי 1953 הועלה המחיר ל-15 סנטים, והרשות הוציאה למכירה אסימונים במחיר זה, ובמהלך השנים המחיר עלה בהדרגה. עד ל-13 באפריל 2003 התשלום עבור הנסיעה ברכבת התחתית היה באמצעות אסימונים שנרכשו מקופות בתחנות השונות.
בשנת 1994 החל השימוש בכרטיס המטרוקרד הנמכר ממכונות מכירה בתחנות השונות. כרטיס זה יכול לכלול נסיעה אחת או מספר נסיעות. בעקבות הצלחת הכרטיסים בוטלה בשנת 2003 מכירת האסימונים. נכון ל-22 במרץ 2015 מחיר הנסיעה הוא 2.75 דולרים, כאשר נעשה שימוש במטרוקרד, ו-3.00 בכרטיס לנסיעת המשך (הכרטיס מוגבל לשעתיים).
תוכניות עתידיות
תוכנית ההתרחבות המרכזית של מערכת הרכבת התחתית היא הקמת קו השדרה השנייה - קו שתכנונו החל בשנות ה-20 של המאה ה-20. עבודות הבנייה החלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 והופסקו בעקבות משבר כלכלי שעברה העיר ניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20. הקו החדש נפתח לציבור בינואר 2017.
בשנת 2003 התקשרה רשות התחבורה עם חברת סימנס להקמת מערכות שילוט דיגיטליות ב-158 תחנות אשר ידווחו על מועדי הגעת הרכבות. באוגוסט 2006 הוכרז על תוכנית להקמת מערכות מיזוג אוויר בכל תחנות הרכבת התחתית.
הצפות של הרכבת התחתית
מאז הקמת מערכת הרכבת התחתית, הייתה המערכת נתונה להצפות בעת סופות גשם. מים שחדרו למנהרות גרמו לקצרים במערכת המקבלת חשמל באמצעות קו חשמלי על קרקעית המנהרה. מאז שנת 1992 הושקעו למעלה מ-357 מיליון דולרים בשיפור מערכת 269 המשאבות. באוגוסט 2007 הוקצו 115 מיליון דולרים נוספים לשיפוץ מערכת המשאבות.
לקראת הוריקן סנדי ב-30 באוקטובר 2012 מערכת הרכבת התחתית נסגרה על פי צו משטרת ניו יורק. במהלך ההוריקן מנהרות המערכת הוצפו ונגרם נזק ניכר לתשתיות.
מפת הרכבת התחתית
המפה הרשמית של הרכבת התחתית תוכננה על ידי מייקל הרץ ושות'. המפות מדויקות באופן יחסי מבחינה גאוגרפית אולם לא שומרות על קנה מידה אחיד - קנה המידה של מפת סטטן איילנד קטן ביותר ביחס ליתר חלקי העיר ניו יורק.
בית נתיף
בֵּית נָתִיף (בערבית بيت نتّيف; מוכר בעברית גם בשם בית נטיף) היה כפר ערבי גדול בעמק האלה, בגבול הרי יהודה ושפלת יהודה, כ־20 קילומטרים מערבית לבית לחם וכ־7 קילומטרים דרומית להר־טוב, בגובה 420 מטר מעל פני הים. במלחמת העצמאות נכבש הכפר ותושביו נמלטו. במפה (ישראל 1:50,000) המקום מכונה חָרְבַּת בֵּית נָתִיף.
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי היה הכפר שייך לנפת חברון, מחוז ירושלים (1945). על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו היו 44,587 דונם, ובשנת 1945 הוא מנה 2,150 נפשות. הכפר נועד להשתייך למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה.
בסמוך לבית נתיף עברה מחלקת הל"ה שיצאה מהר־טוב כדי לסייע לגוש עציון הנצור ולתגבר אותו בלוחמים ובאספקה, אור ליום 16 בינואר 1948 המחלקה התגלתה בדרכה על ידי ערבים מהכפר צוריף, כותרה על ידי המוני ערבים מהסביבה וכל לוחמיה נפלו בקרב שנמשך כל היום. כ־6 קילומטרים דרומית מזרחית לבית נתיף נמצאת היום "גבעת הקרב", מקום הקרב האחרון של מחלקת הל"ה.
במהלך מבצע ההר ב־21 באוקטובר 1948 נכבש הכפר, ותושביו נמלטו לכיוון בית לחם וחברון.
לאחר כיבוש הכפר, שימשו בתי הכפר כמקום מגורים עבור חברי קיבוץ נתיב הל"ה בימיו הראשונים. לאחר שאלו עברו לבתים החדשים שהקימו, היה במקום מחנה צבאי במשך שנים אחדות. באדמות הכפר הוקמו היישובים נווה מיכאל, אביעזר ונתיב הל"ה. חורבות הכפר מצויות עד היום בגבעות שבין בית שמש לנתיב הל"ה. החל משנת 2005 מתנהל מאבק של תושבי בית שמש ורשות הטבע והגנים להפיכת האזור לגן לאומי ולא להפוך את המרחב לשכונות חדשות של העיר. המאבק נכשל, וב־2015 החלה בניית שכונת רמת בית שמש שלבים ד' וה' באזור חורבות הכפר.