cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peru Two
השתלשלות הפרשה
השתיים עמדו בפני עונש מאסר שיכול להגיע לעד 15 שנים בבית סוהר. הן הודו באשמה ובדצמבר 2013 נידונו בעסקת טיעון לשש שנים ושמונה חודשי מאסר בגין הברחת קוקאין בשווי של מיליון וחצי ליש"ט.
מקולום שוחררה במרץ 2016 לאחר שבקשתה לשחרור מוקדם התקבלה. רייד שוחררה בשחרור מוקדם ביוני 2016.
סיקור תקשורתי
מעצר שתי הצעירות קיבל סיקור תקשורתי נרחב בפרו, בריטניה, אירלנד, וברחבי העולם. סרט דוקומנטרי ששודר באוגוסט 2018, ועסק בדרכים בהן מפותים צעירים ללא עבר פלילי להבריח קוקאין לאירופה, הציג את המקרה של שתי החברות.
קלאודיו מרולו
קלאודיו מרולו (באיטלקית: Claudio Merulo, נודע גם בשמות מרלוטי, מרולוס וכן קלאודיו דה קורג'ו; 8 באפריל 1533 - 4 במאי 1604) היה מלחין, מוציא לאור ונגן עוגב איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס. מרולו התפרסם בעיקר ביצירותיו החדשניות לכלי מקלדת ובמוזיקה להרכבים כליים, שחיבר בסגנון הפוליכוראלי הוונציאני. מרולו נולד בקורג'ו ומת בפארמה. שמו המקורי היה מרלוטי והוא שיווה לו צורה לטינית (משמעות השם היא "קיכלי קטן") כאשר התפרסם בחוגים התרבותיים של ונציה.
שחפית צהובת-מקור
שחפית צהובת-מקור (שם מדעי: Thalasseus bergii), היא מין עוף ימי ממשפחת השחפיתיים, המקננת במושבות צפופות באזורי הטרופיים וסובטרופיים של אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
חמשת תת-המינים השונים של השחפית צהובת המקור מתרבים באזור נרחב, החל מדרום אפריקה באוקיינוס ההודי ועד אמצע האוקיינוס השקט ואוסטרליה, ולאחר הקינון האוכלוסייה מתפזרת לאזורים נרחבים. השחפית צהובת-המקור דומה, וקרובה טקסונומית, למינים אחרים ממשפחת השחפיתיים כגון Sterna maxima, אך ניתן להבדיל ביניהם לפי ממדי הגוף וצבע המקור.
קלאודיו מרולו
חייו
מעט ידוע על ראשית חייו, פרט לכך, שלמד בקורג'ו אצל טוטוואלה מנון, מחבר מדריגלים נודע, שעבד גם בחצר הדוכס מפרארה; מרולו היה גם תלמידו של ג'ירולאמו דונאטו, נגן עוגב. ייתכן גם שלמד אצל ג'וזפו צארלינו בבזיליקת סן מרקו בוונציה. בתקופת שהותו בוונציה התיידד עם קוסטאנצו פורטה וידידות זו נשמרה לאורך כל חייו. ב-21 באוקטובר 1556 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של ברשה ("דואומו וקיו") ונראה שהצטיין בכישוריו, כיון שהוזמן למלא משרה זו בסן מרקו, מעמד שנחשב לאחד היוקרתיים ביותר לנגן עוגב באיטליה בשנת 1557; מרולו נבחר מרשימת מועמדים, שכללה גם את פלורנטיו מסקרה ואנדראה גבריאלי. היה זה האירוע החשוב הראשון בקריירה שלו והוא נחשב לנגן העוגב המעולה ביותר באיטליה.
שחפית צהובת-מקור
פלג-הגוף העליון אפור, פלג-הגוף התחתון לבן, המקור הארוך (אורכו 5.4–6.5 סנטימטרים) צהוב, וכן ישנה ציצית-נוצות שחורה על הראש, שנעשית פחות בולטת במהלך החורף. אורכו של פרט בוגר כ-46–49 סנטימטרים, מוטת כנפיו כ-125–130 סנטימטרים ומשקלו כ-325–397 גרם. מראם של הפרטים הצעירים שונה משל הבוגרים: יש להם דוגמת-נוצות חומה, אפורה ולבנה, והם נסמכים על הוריהם כמקור-מזון עד מספר חודשים לאחר שהצמיחו נוצות.
קלאודיו מרולו
חייו
חשוב לציין, שבבזיליקת סן מרקו היו שני עוגבים ושני נגנים נפרדים התמנו לנגן בהם: בשנת 1557 התמנה מרולו לעוגב השני, הקטן יותר, ואניבאל פאדובאנו נשאר על כנו במשרת נגן העוגב הראשון.
שחפית צהובת-מקור
כשאר המינים בסוג תלאסאוס (Thalasseus), השחפית צהובת-המקור ניזונה בעיקר על ידי צלילה בים ותפיסת דגים. הזכר גם מגיש לנקבה דגים, כחלק מתהליך החיזור. הדגים מהווים כ-90% מתזונתה של שחפית, ואת השאר ממלאים דיונונים, סרטנים וחרקים. השחפית צהובת המקור היא בעל-חיים סתגלני, והיא למדה לעקוב אחרי ספינות דיג כדי ליהנות משלל-הלוואי של דגים שנתפסו בטעות ומושלכים חזרה לים. כמו כן, למדה השחפית לקנן באתרים מלאכותיים מעשי-ידי-אדם, כגון גגות בניינים או איים מלאכותיים שנוצרים באגמי-התאיידות או במפעלים לטיהור שפכים.
קלאודיו מרולו
חייו
אחרי יציאתו החפוזה של פאדובאנו מוונציה בשנת 1566, התמנה מרולו לעוגב הראשון ואנדראה גבריאלי היה לנגן העוגב השני. הוא התמנה לשגריר הרפובליקה הוונציאנית עם נישואי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה וביאנקה קאפלו בשנת 1579 וכתב מוזיקה חגיגית לכבוד אנרי השלישי, מלך צרפת, שביקר בוונציה בשנת 1574.
שחפית צהובת-מקור
השחפית צהובת המקור קולנית מאוד, בייחוד באזורי הרבייה, וקריאת ההכרזה על טריטוריה היא רועשת וצרודה. זהו מין מונוגמי והזוג נשאר יחד במשך כל עונת הרבייה ולעיתים גם במשך מספר עונות רצופות. הרבייה והקינון נעשים במושבות גדולות, הגדולה ביותר המתועדת, במפרץ קרפנטאריה, מנתה כ-13,000-15,000 זוגות. הביצים והפרטים הצעירים נטרפים על ידי עופות ים כגון שחפים ומגלנים, ופעולות האדם כגון ציד, איסוף ביצים ודיג הביאו לצמצום אוכלוסיית השחפית באזורים אחדים. עם זאת אין איום כללי על אוכלוסיית השחפית צהובת המקור, והיא יציבה ועומדת על כ-500,000 פרטים.
קלאודיו מרולו
חייו
בשנת 1584 עזב בפתאומיות את משרתו בוונציה. הסיבות לכך אינן ברורות, והמעשה מפתיע במידת מה; בוונציה בא על שכרו ביד רחבה, המוניטין שלו היו ללא דופי וסן מרקו היה אחד המקומות החשובים ביותר לנגן עוגב. כך או אחרת, בחודש דצמבר 1584 מופיע שמו ברשימת מקבלי השכר של חצר פארנזיה בפארמה.
ב-1587 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פארמה ומשנת 1591 גם בכנסיית סנטה מריה דלה סטקאטה. כאן דרש שיפורים לעוגב ואלה הוצאו לפועל בידי קוסטאנצו אנטניאטי, הנצר האחרון למשפחת בוני העוגבים הנודעת מברשה. מסקנה סבירה היא, שמרולו השתמש בעוגב של סטקאטה לעבודתו על חיבור חדש, בהתבסס על ניסיונו הוונציאני, והמשיך לחבר בסגנון זה.
מרולו חי בפארמה עד מותו. במשך התקופה הזו נסע פעמים אחדות לוונציה ולרומא, שם הוציא לאור את שני הכרכים המפורסמים שלו, "טוקאטות לעוגב".
מרולו מת בפארמה ב-4 במאי 1604. הוא הניח אחריו בת ואת אשתו, אמאביליה באנצולה.
מוזיקה והשפעה
מרולו התפרסם במוזיקה שלו לכלי מקלדת. חדשנותו באה לביטוי בעיקר בטוקטות שלו; הוא היה הראשון להציב זה מול זה פרקים של כתיבה קונטרפונקטית וקטעי סולמות וארפג'ים מהירים; לעיתים קרובות הוא משבץ קטעים שאפשר לכנותם ריצ'רקארי ביצירות, המוגדרות טוקטות או קנצונות. (בסוף המאה ה-16 אין לראות במונחים אלה הגדרות מדויקות; ברור, שלמלחינים שונים היו מושגים שונים לגבי המשתמע מהם). יצירותיו לכלי מקלדת נשמעות לא פעם בראשיתן כעיבוד לפוליפוניה ווקאלית, אבל בהדרגה נוספים להן קישוטים, הרחבות ושכלולים, שמגיעים בשיאם לתרוצת סולמות וארפג'ים, הדורשת וירטואוזיות בלתי מבוטלת. לפעמים, בעיקר ביצירותיו המאוחרות, הוא מפתח עיטורים, שמקבלים מעמד של מוטיב וזה, מצדו, משמש לפיתוח; גישה זו מבשרת טכניקה ראשית בדורה בתקופת הבארוק. במקרים רבים מרולו מתעלם כלאחר יד מן ה"כללים" של הולכת קולות ומשווה למוזיקה עוצמה של ביטוי רגשי, שנהוג יותר לקשר עם אסכולת המדריגליסטים מאשר עם מוזיקה לכלי מקלדת בתקופה המדוברת. ליצירותיו לכלי מקלדת הייתה השפעה עצומה ואת רעיונותיו אפשר לראות במוזיקה של סוולינק, פרסקובלדי ואחרים; הודות להשפעתו הכבירה של סוולינק כמורה, אפשר לראות הרבה מטכניקת המקלדת הווירטואוזית של אסכולת העוגב בצפון גרמניה, שהגיעה לשיאה ביוהאן סבסטיאן באך, כנובעת ישירות מחידושיו של מרולו.
אף כי התהילה שקצרה המוזיקה האינסטרומטאלית שלו העיבה על חלק גדול מיצירותיו לקול ללא ליווי, מרולו היה גם מלחין מדריגלים. בהיותו חבר במה שידוע כיום כאסכולה הוונציאנית, כתב גם מוטטים למקהלה כפולה כמנהגם של אנדריאה וג'ובאני גבריאלי. הוא הוציא לאור שני ספרים של מדריגלים לחמישה קולות (1566 ו-1604), ספר אחד של מדריגלים ל-4 קולות (1579) ואחד ל-3 (1580).
המסה המפורסמת על טכניקת מקלדת "איל טרנסילבאנו" (1593) מאת ג'ירולאמו דירוטה, הוקדשה למרולו, אות למעמדו כאחד מנגני המקלדת החשובים ביותר של הרנסאנס.
ישראל בר-און
ישראל בר־און (נולד ב־31 בינואר 1989) הוא זמר, מלחין ופזמונאי ישראלי, זוכה העונה השישית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
ביוגרפיה
בר־און נולד וגדל בשכונה ה' בבאר שבע.
ב־2007 ניצח בתחרות כישרונות של אזור הדרום בתחום הזמר שנערכה ב"מרכז הצעירים" בבאר שבע. בתחרות זו, הנשפטת על ידי צוות שופטים שחלקו מגיע מתחום המוזיקה, שרים המתחרים רק שירים מקוריים.
בר־און הגיע בשנת 2008 למבחן בד של העונה השישית בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", צלח אותו והתקבל לנבחרת העונה. כבר במבחן הבד הראשון התבלט בר־און וזכה לתגובות נלהבות מהשופטים, והצופים בחרו אותו כמבחן הבד האהוד בעונה. במבחן בד זה שר בר־און שיר מקורי, "בדיוק כמו פעם", אותו שר גם בערב הגמר. השיר נגע בעזיבתו של בר־און את בית הוריו בעקבות יציאתו בשאלה.
במהלך העונה השישית של התוכנית "כוכב נולד", שר שירים ישראליים במגוון סגנונות. בהם בלטו: "מלח הדמעות" של אביב גפן, "הלאה" של רבקה זהר, "אני אוהב" מתוך הכבש השישה עשר ו"כמו צמח בר" של רחל שפירא. הדואט שביצע עם מעיין חג'בי לשיר "מיליונים" של אתי אנקרי נבחר על ידי הצופים לדואט האהוד ביותר בעונה.
בתחרות הגמר, שנערכה ב־26 באוגוסט 2008, התמודד מול כרמל אקמן ולי בירן ובתום התחרות הוכרז כמנצח עם 56% מהקולות בשיקלול קולות הקהל והשופטים.
לאחר גמר כוכב נולד מינה בר־און את טמירה ירדני, מפיקת כוכב נולד, לאמרגנית שלו. הוא הופיע ברחבי הארץ והשתתף בפסטיבל שירי הילדים לצד יהודית רביץ, קרן פלס וגידי גוב באותה השנה.
ב־10 בינואר 2010, כשנה וחצי לאחר התוכנית "כוכב נולד", יצא לאור אלבומו "דע מאין באת". האלבום כולל 13 שירים שבר־און כתב והלחין, בהפקתם המשותפת של יוני בלוך, דוד חמד, ובר־און עצמו.
ב־24 ביולי 2013 התפרסם לראשונה בוואלה! שבר־און תובע את הזכיינית קשת, טדי הפקות וד"ר אילן רבינוביץ' שגרמו לו לסבל נפשי.
ב־16 באוקטובר 2019 חשף כי הוא מתמודד עם מאניה דיפרסיה.
ב־19 בנובמבר 2019 הוציא בר־און סינגל חדש "פרק ב'" אותו כתב והלחין אלון פרץ.
ב־14 ביולי 2020 הוציא בר־און את השיר ״פרשת דרכים״. את השיר כתב והלחין בר־און לצד דולב פרנקל כשעל העיבוד וההפקה המוזיקלית אחראי יוני טלבי.
ב־19 במאי 2022 התארח בר־און באלבום "שובי" (אלבומו השני של המוזיקאי חנן יה) בביצוע משותף לשיר "אור לחופתי" מתוכו.
חיים פרטיים
ביוני 2012 בר־און נישא למנהלת האישית שלו, נויה גרנות. לשניים נולד בן.
באוקטובר 2019 הודיע בר־און שהשניים בדרך לגירושים. בתחילת שנת 2020 התגרשו.
אלאנים
בתקופת נדידת העמים, בעקבות לחץ ההונים שראשיתו בסוף המאה הרביעית לספירה, התפצלו האלאנים לשתי קבוצות. קבוצה אחת נותרה בקווקז, תחת שלטון הוני, וקבוצת אחרת נעה מערבה. במעברם דרך האימפריה הרומית התיישבו האלאנים במקומות שונים ושימשו כחיילים שכירים, אך תנועתם מערבה נמשכה ולבסוף, לאחר שעברו את כל אירופה, מרומניה עד ספרד, עברו יחד עם הוונדלים לאפריקה.
את עקבות האלאנים אפשר למצוא בשמותיהם של אתרים שונים וגם בשמות של חלק מבני יבשת אירופה. העיר יאשי ברומניה קרויה כנראה על שמם (יאשי היה השם בו קראו הסלאבים לאלאנים), ושמם נמצא גם במחוז הספרדי קטלוניה, שמורכב משמותיהם של שני העמים שהתיישבו בו, הגותים והאלאנים - "Got"+"Alania"=קטלניה. גם השמות Alain הצרפתי ו-Alan הבריטי נותרו מהאלאנים. בצרפת השתמר שם האלאנים בעיר אלנסון ואצילי האלאנים, שהתלוו לנורמנים בחציית תעלת למאנש, הביאו איתם לאנגליה את גזע הכלבים Alaunt שממנו יצרו את הבולדוג.
האלאנים שנותרו בקווקז הקימו ממלכה עצמאית, אלאניה, שחרבה לבסוף במאה ה-12 עם פלישת המונגולים.
אוקטבה (שירה)
אוקטבה - מלשון octo - שמונה בלטינית - שיר בן שמונה שורות בעל מבנה החריזה הבא: אבאבאבגג. מצוי גם המבנה אבבא אבבא הזהה לזה של שני הבתים הראשונים של סונטה פטררקית. בשירה האנגלית, משקלה של כל שורה הוא פנטמטר יאמבי.
בשירה המודרנית האוקטבה כמעט ואינה בנמצא. דוגמה חריגה היא הפואמה של המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין "גראף נולין", הכתובה באוקטבות.
קרב דוברדו
קרב דוברדו במלחמת העולם הראשונה נערך באוגוסט 1916, בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו - הונגרי.
במהלך יוני 1916 נעשו כמה ניסיונות על ידי האיטלקים להתקדם בחזית ליד דוברדו, אך אלו נכשלו.
הקרב נערך ליד העיירה דוברדו והיה חלק מהקרב השישי על האיזונצו. האיטלקים הצליחו לכבוש את האזור ובקרב עקוב מדם הם התקדמו ושלטו על כביש טריאסטה - גוריציה. האוסטרו - הונגרים נסוגו והעיר גוריציה נכבשה. האוסטרו - הונגרים בנו קו הגנה שני והתקדמות האיטלקים נעצרה.
ילדות פרא
ילדות פרא (במקור: Mustang) הוא סרט דרמה צרפתי-טורקי משנת 2015 בבימויה של דניס גמזה ארגובן. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן במסגרת "שבועיים של הבמאים" (Directors' Fortnight) וזכה בפרס Europa Cinemas. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הסרט נבחר לייצג את צרפת בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88.
תקציר העלילה
בתחילת הקיץ בכפר בצפון טורקיה, לאלי היא הצעירה מחמש אחיות, אשר נפרדת ממורתה האהובה העוברת לאיסטנבול. כל החמש חוזרות ברגל מבית הספר ובדרך משתובבות עם חבריהן. בהגיען לבית סבתן, הן נתקלות בכעס גדול ובלתי מובן להן, על "התנהגות לא מוסרית" שנצפתה על ידי שכנה בכפר. דודן, אורל, נכנס בכעס אל הבית ודורש שינוי חינוכי עבור הילדות, שאיבדו את הוריהן לפני עשר שנים.
ראשית נאסר עליהן לצאת אל הכפר. במקום לבלות עם חברים או ללכת לבית הספר, הן לומדות שיעורי משק הבית המועברים על ידי סדרה של דודות צנועות וחסודות. למעשה, החלו הכנות לחיי נישואים עבורן. חמש האחיות, בגילאי 12–18, חולקות תשוקה משותפת לחופש, מתחילות לחפש דרכים כדי לעקוף את המגבלות שהוטלו עליהם. הן מתגנבות אל החוץ, פעם אחר פעם, וכל פעם שמישהו מהכפר רואה אותן, החומה סביב הבית גובהת, עד שהבית כולו נראה ככלא.
לפי התוכנית של הדוד, נישאות שתי הבנות הגדולות בשידוך, אך הבכורה מבקשת מהסבתא להשיא אותה לאהוב ליבה מהכפר וכך אכן קורה. לאלי, הקטנה מהחבורה, מתכננת לברוח, ובמהלך הסרט כולו מתכננת את המילוט שלה: לקחת את המכונית של הדוד אורל ולנהוג לאיסטנבול, שם תלך אל מורתה אשר תציל אותה מנישואין.
אחרי שאצ'ה, האחות השלישית, משודכת, היא נכנסת לדיכאון עמוק ומתאבדת. מהחמש נשארו ארבע. שתיים נשואות, ושתי ילדות קטנות. או אז משדך הדוד את הגדולה מבין השתיים, בת 14, וכאן חלה תפנית בעלילה. לאלי מוצאת את הדרך להבריח את שתיהן מתוך הבית, ובליל הכלולות עצמו הן נועלות עצמן בבית ומצליחות לחמוק מהדוד וממשפחת החתן. איש אחד טוב לב עוזר להן ומציל אותן. שתי הילדות מגיעות לאיסטנבול ונפגשות עם המורה הטובה. סצנת הסיום היא החיבוק המכיל של המורה האהובה עם לאלי.
הצלחה
בטורקיה הוא זכה להצלחה בינונית בקופות, בעקבות התערבותו של ראש הממשלה, ארדואן, שהתנגד לסרט. למרות זאת, "ילדות פרא", הפך לסרט הכי מדובר בטורקיה והיה חודש ברשימת "הסרטים המצליחים" בבתי הקולנוע בטורקיה (נכון לספטמבר 2015). בתחילת 2016 הוא הוכרז בתואר "הסרט המכניס ביותר" של טורקיה, מאז "הנסיך הפרסי".
פרסים
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן במסגרת "שבועיים של הבמאים" (Directors' Fortnight) וזכה בפרס "Europa Cinemas 1". הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט נבחר לייצג את צרפת בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88.
"ילדות פרא" היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר", אך הפסיד לסרט "הבן של שאול".
ב-28 בפברואר 2016, התמודד הסרט בטקס האוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר", אך גם שם הפסיד לסרט "הבן של שאול".
אליוט פלטשר
אליוט פלטשר (באנגלית: Elliot Fletcher; נולד ב-30 ביוני 1996) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרות "מעמידות פנים", "משפחת פוסטר", ו"חסרי בושה".
ראשית חייו
פלטשר נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא בנם הצעיר של ג'וליה פלטשר-דמיטה וג'ון דמיטה, מדבבים. יש לו אח בכור, קונר דמיטה. פלטשר הוא גבר טרנס, ויצא מהארון זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-17. מאז הוא החל להשתמש בשם אליוט ובכינוי הגוף he/him.
קריירה
לפני המעבר המגדרי, פלטשר דיבב את הדמות שירו בגרסה האנגלית לסרט המאנגה היפני משנת 2006 "שחור ולבן".
בתחילת שנת 2016 פלטשר הצטרף לצוות השחקנים של הקומדיה הרומנטית "מעמידות פנים" המשודרת בערוץ MTV, בתפקיד נואה. באפריל 2016 נודע כי פלטשר יצטרף לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "משפחת פוסטר" המשודרת בערוץ Freeform, בתפקיד המשני-אורח של אארון. פלטשר שקל בתחילה להיבחן לתפקיד של קול ב"משפחת פוסטר", אבל לבסוף החליט שלא. את תפקיד זה קיבל חברו הקרוב של פלטשר, טום פלאן.
בנוסף, פלטשר התארח בעונה השביעית ובהמשך הפך לדמות קבועה בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "חסרי בושה" של שואוטיים. בסדרה הוא מגלם את טרוור, גבר טרנס שעובד עבור ארגון המסייע לבני נוער להט"בים שברחו מבתיהם או חסרי-בית. לאחר מכן הוא מתיידד ונכנס למערכת יחסים עם איאן גלאגר.
בשנת 2017 פלטשר היה מבין השחקנים והשחקניות הטרנסג'נדרים שהופיעו במכתב המצולם להוליווד (יחד עם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ואתר ScreenCrush מבית טאונסקוור מדיה ), אשר נכתב על ידי ג'ן ריצ'רדס, בו ביקשו להגדיל את הייצוג של טרנסג'נדרים במשחק. בשנת 2019, פלטשר גילם את דמותו של מקס במספר פרקים בעונה השלישית והאחרונה של סדרת המקור של הולו, "הבורחים".
בשנת 2020, פלטשר הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה הפוסט-אפוקליפטית "Y: האיש האחרון" מבית FX המשודרת בהולו. בסדרה פלטשר מגלם את דמותו של סם ג'ורדן, גבר טרנסג'נדר המנווט בעולם ללא גברים סיסג'נדרים.
בוריספיל
בוריספיל (באוקראינית: Бориспіль, ברוסית: Борисполь) היא העיר השלישית בגודלה במחוז קייב שבצפון-מרכז אוקראינה, ומשמשת כמרכז המנהלי של מחוז משנה בוריספיל. העיר מרוחקת כשלושים קילומטרים מעיר הבירה קייב.
מקור שם העיר הוא משמו היווני של הדנייפר, בוריסטנס (Βορυσθένης).
התיעוד הראשון של העיר הוא משנת 1154, שמה הנוכחי הוא מ-1590. בשנת 1956 שודרגה בוריספיל למעמד של עיר.
נמל התעופה הבינלאומי בוריספיל הסמוך לעיר, הוא נמל התעופה הראשי של אוקראינה, ומשמש את מרבית הטיסות הבינלאומיות במדינה.
לבוריספיל הסכם ערים תאומות עם העיר דומודדובו שבמחוז מוסקבה, רוסיה.
סרטוריט
סרטוריט הוא מינרל סולפידי נדיר מאוד המכיל עופרת וארסן בגוון אפור שחור.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הסרטוריט היא PbAs2S4
הסרטוריט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" 2/m\, וחבורת סימטריות מרחבית "". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=19.62, b=7.89 ו-c=4.19.
תכונות פיזיקליות
הגבישים פריזמתיים מחטיים שאורכם עד 10 ס"מ, המסתיימים בכיפה שלעיתים קרובות היא חלולה, כשפאותיהם מקווקווים באופן בולט. מקבצים עלעליים של גבישים נפוצים לעיתים קרובות בשל תופעת גבישים תאומים נפוצה על {100}. את העלעלים ניתן לראות בחתך שנעשה בגביש מלוטש כשהם מכופפים. לסרטוריט יש פצילות טובה בכיוון אחד ({100}). הקשיות של המינרל נמוכה, 3 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 5.1 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי חלש. גבישי הסרטוריט אטומים, צבעם אפור פלדה חיוור עד שחור. גוון המינרל בחתך שעבר ליטוש הוא לבן טהור, כשלעיתים רחוקות יש השתקפויות פנימיות בגוון אדום עמוק. הברק של הסרטוריט הוא מתכתי, והשרטוט של גבישיו בגוון אדום חום. הסרטוריט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש באוויר, אבל תכונה זו מתחזקת בנפט.
גילוי ומקור השם
הגאולוג והמינרלוג הגרמני וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן (1879-1806) מאוניברסיטת גטינגן תיאר ב-1855 לראשונה את המינרל מדגימה ממחצבת לנגנבאך (Lengenbach) בפלד (Feld) בינטל (Binntal - עמק בין) בקנטון ואלה שבדרום-מערב שווייץ. ב-1866 קרא המינרלוג האמריקני ג'יימס דווייט דיינה למינרל על שמו של ואלטרסהאוזן.
שימושים
לסרטוריט יש ערך לאספני מינרלים בלבד.
מקור ותפוצה
הסרטוריט נוצר כתוצאה של מתגובה של תמיסות הידרותרמיות עשיר בארסן עם המינרל גלנה (PbS). במחצבת לנגנבאך שבה נתגלה המינרל גרמה תופעה זו להיווצרות סדרה של מינרלים נדירים מאוד שבהם ריכוז הארסן הולך ועולה החל במינרל ג'ורדניט (Pb14(As,Sb)6S23) וכלה בסרטוריט המצוי בדרך כלל בתוך דולומיט.
הסרטוריט הוא מינרל נדיר ומצוי במספר מעט של מקומות בעולם ובהם מחצבת לנגנבאך (Lengenbach) בפלד (Feld) בינטל (Binntal - עמק בין) בקנטון ואלה שבדרום-מערב שווייץ (מקום בו נתגלה לראשונה) שבה זהו הסולפיד הנפוץ ביותר; בסרו רדונדו (Cerro Redondo) בפרובינציה חוחוי בארגנטינה; בנאגיבורסוני (Nagybörzsöny) בהונגריה; במחצבת השיש פיטאונה (Pitone) סמוך לסראווצה (Seravezza) בטוסקנה שבאיטליה; בטאקארדה (Takarada) ביפן; ובפאולר (Fowler) במדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
טורו איוואטאני
טורו איוואטאני (ביפנית 岩谷 徹, 25 בינואר 1955) הוא מפתח משחקי וידאו יפני, המציא את משחק הפאקמן בשנת 1980.
ביוגרפיה
איוואטאני נולד במחוז מגורו בטוקיו יפן. הוא אוטודידקט ומעולם לא עבר הכשרה או קורסים בתכנות, עיצוב או גרפיקה. מחברות הלימוד שלו מימי בית הספר מלאות באיורי מאנגה אותם צייר, חלקם נקלטו לתוך המשחקים שיצר.
קריירה
הוא החל לעבוד עבור חברת משחקי המחשב נמקו בשנת 1977. בחברה זו הוא החל את דרכו בעולם משחקי הווידאו, וכן הגה את הרעיון למשחק בשם "פאקו-מן". בשנת 1980, לאחר עזרה מצוות קטן של מתכנת ואיש אפקטים קוליים, שיגאו פונקי וטושיו קאי בהתאמה, המשחק ראה אור. המשחק הופץ לראשונה ביפן ב-22 במאי 1980 וזכה להצלחה עצומה. חברת מידווי האמריקאית התרשמה מהצלחת המשחק, רכשה את זכויות ההפצה והחלה לשווק אותו בארצות הברית תחת השם פאקמן. משם המשחק צבר אהדה עולמית והוא מבין משחקי המחשב המוכרים ביותר בעולם וכן סמל תרבותי של שנות השמונים.
איוואטאני המשיך לעבוד בחברת נמקו ופיתח משחקים נוספים, אך הם לא זכו להצלחה מסחרית כמו הפקמן. בראיון שנערך עימו לגבי הכנסותיו ממשחק הפקמן אמר: "לאמיתו של דבר, לא תוגמלתי עבור ההצלחה של פקמן. הייתי רק עובד שכיר. לא היה שינוי בשכר שלי, לא בונוס ושמי לא הוזכר במשחק".
מאפריל 2005 החל להרצות באוניברסיטת אוסקה לאומנות על עיצוב דמויות למשחק. הוא עזב את חברת נמקו בשנת 2007 והחל להרצות באוניברסיטה הפוליטכנית של טוקיו.
ב-2 ביוני 2010, לפני שנכח בפסטיבל של משחקי וידאו בהולנד, הוא הציג לתקשורת את השרטוטים הראשונים של משחק הפקמן. למחרת, הוענק לו שיא גינס, שכן פקמן הוכר כ"משחק שהותקן הכי הרבה פעמים על מכונות ארקייד בתשלום" (293,822 מכונות).
איוואטאני הופיע בהופעת קמע בסרט פיקסלים.
טרצינה
טרצינה - בשירה, בית בן שלוש שורות של הנדקסילאבים או מבנה לכתיבת שירה שהיה פופולרי באיטליה של ימי הביניים והרנסאנס, מכונה גם "טרצה רימה".
מבנה החריזה של טרצה רימה הוא כדלקמן: אבא, בגב, גדג, דהד, וכן הלאה. בכל בית שלוש שורות ומכאן השם - tertius = שליש/שלישי (לטינית). הטרצינות ננעלות בשורה בודדה נוספת, אשר חורזת עם השורה האמצעית מהבית האחרון.
ב"אוטאבה רימה" (מבנה לכתיבה בן שמונה שורות) משמשות שתי טרצינות (על פי הפירוש הראשון) ואחריהן שתי שורות החורזות זו עם זו, כלומר, כתיבה בפורמט הבא: אבא-באב-גג.
הפואמה הנודעת "הקומדיה האלוהית" של דנטה כתובה בטרצינות/טרצה-רימה.
זאווייה
זַאוִיַה (מערבית: زاوية, מילולית: פינה, זווית) היא תא תפילה והתבודדות לדרווישים צופים. במובן רחב יותר, הנפוץ בארצות צפון אפריקה (מגרב), משמש המושג לתיאור מדרסה - בית מדרש ללימודי דת האסלאם, המשולב לרוב במבנה תפילה.
אמל מורקוס
אמל מורקוס (בערבית: أمل مرقس; נולדה ב-11 ביולי 1968) היא שחקנית וזמרת פלסטינית אזרחית ישראל.
ביוגרפיה
מורקוס נולדה למשפחה נוצרית בכפר יאסיף שבגליל. היא אחת משש בנותיהם של נביהה ונימר מורקוס, ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית הישראלית, אשר כיהן במשך 20 שנה כראש מועצת כפר יאסיף. למדה משחק בבית צבי ושיחקה בתוכניות בטלוויזיה החינוכית ובסדרה רחוב סומסום. בפסטיגל 1986 שרה עם אלון אולארצ'יק את השיר העברי-ערבי "שלום סלאם". בשנת 2003 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל תיאטרון חיפה. כמו כן היא שימשה כשופטת בתוכנית New Star, גרסה פלסטינית של "כוכב נולד".
מורקוס שיתפה בעבר פעולה בהופעות עם ג'ואן באאז, רוברט ואייט, מרסדס סוסה, גליקריה ועוד. בשנת 2007 הוציאה אלבום, "נענע יא נענע", שכלל גרסאות לשירי עם פלסטיניים.
מורקוס זכתה בסיקור תקשורתי רב בהשתתפותה בסינגל וקליפ החדש של להקת הראפ הערבי "דם" הנקרא "לו יכולתי לחזור בזמן" שיצא לאור בשנת 2013 חלק מאלבום הלהקה "דבקה על הירח" (Dabke on the Moon).
מורקוס חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
לו-פיי
לואו-פיי, או לו-פיי (באנגלית: Lo-fi) הוא כינוי להקלטת מוזיקה או קול באיכות נמוכה, לעיתים מטעמים פיננסיים ולעיתים במטרה להשיג איכות שמע אותנטית יותר.
אומני לואו-פיי רבים משתמשים במכשירי הקלטה זולים כדי להקליט את המוזיקה שלהם. את המונח טבע לראשונה בסוף שנות השמונים שדרן רדיו אשר הקדיש חצי שעה בתוכניתו להקלטות ביתיות תחת השם "לואו-פיי".
אמני לואו-פיי בולטים בני זמננו הם אריאל פינק, דבנדרה בנהארט, בק, אליוט סמית' ולהקת בלר.
היסטוריה
ב־1975 שחרר בוב דילן תקליט בשם The Basement Tapes (בעברית: קלטות המרתף) שהוקלט בשנת 1967 ללא כוונה להוציאו לאור. הקלטות אלה מהוות במידת מה אבן דרך בהתפחות הלואו־פיי, שכן איכותן הנמוכה היא חלק ברור מערכה של ההקלטה. יחד עם צמיחת הלואו־פיי התפתח שוק מיוחד של איסוף גרסאות בוטלג (הפצה 'מחתרתית'). הרדיפה אחר איכויות אותנטיות הובילה מוזיקאים לפרסם גרסאות באיכות בסיסית יותר של אלבומיהם. לו ריד, למשל, פרסם גרסת לואו־פיי מיוחדת לאלבום של להקתו, הוולווט אנדרגראונד. מאפייניו הם סאונד ביתי, גולמי, לא מעובד, המוקלט באמצעים טכנולוגיים זולים ועממיים.
בתחילת שנות השמונים, נפוצה טכנולוגיית הקסטות עם הופעת אמצעים כגון מכשיר הטייפ Portostudio בעל ארבעת הערוצים. הלואו־פיי, על הצרימות והדלות הטכנולוגית שלו הפך לכלי ביטוי כנגד הסאונד הפופי, המלוטש, שנחשב לפחות אותנטי בעיני חלק מהמאזינים.
בשנות התשעים בלט אמן מוזיקת הפולק אליוט סמית' אשר פרסם את אלבומיו הראשונים בסגנון הלואו־פיי פולק, והיה לאחד מאמני הלואו־פיי פולק הנודעים והמשפיעים ביותר. איכויות הלואו־פיי התאימו לסגנונו הייחודי.
בשנת 2017, תרם יוצר היוטיוב chilledcow רבות להעלאת המודעות התרבותית לז׳אנר הלואו-פיי עם העלאתו של שידור חי תחת השםlo-fi hip-hop radio - beats to relax/study to (בעברית: ״רדיו היפ הופ לואו־פיי - מקצבים להירגע/ללמוד איתם״), ובו מוצג סרטון אנימציה אינסופי של נערה הלומדת מתוך מחברתה תוך כדי האזנה למוזיקת לואו־פיי באזניות. שידור זה, אשר נמשך עד היום, הפך פופולרי במיוחד בקרב תלמידים וסטודנטים אשר בוחרים להאזין למוזיקה המתנגנת בשידור חי תוך כדי למידה. הנערה המצוירת, שזכתה לכינוי lo-fi girl, הפכה לויראלית.
בישראל ניתן להגדיר את להקת הפה והטלפיים כלהקת לואו־פיי.
בית בושת
בתי בושת קיימים בערים גדולות עוד משחר הציוויליזציה. בעיר הרומית פומפיי השתמר אחד מבתי הבושת העתיקים בעולם.
היבטים חוקיים
עיסוק בזנות והפעלת בתי בושת מהווים פעילות אסורה על פי חוק במדינות רבות בעולם, אף שיש מדינות בהן הלכה למעשה קיימת התעלמות מפעילות בתי זונות והחוק האוסר על פעילותם אינו מיושם. התעלמות כזו נפוצה במיוחד במדינות אסיה, בולטת בהן תאילנד. פעילות בתי זונות במדינות אלה נעשית תחת כסות של עסקים חוקיים לכאורה, כגון מכוני עיסוי, בתי מרחץ וספא.
קיימות מדינות בעולם בהן העיסוק בזנות חוקי, אולם עיסוקים ופעילויות המתלווים לרוב לזנות הם בלתי חוקיים, כגון הפעלת בית זונות או הצעת שירותי מין במקומות ציבוריים. כל זאת במטרה להקשות על העיסוק בזנות ללא הפרת החוק. מדינות מעטות בעולם התירו את העיסוק בזנות וגם את הפעלת בתי הבושת, והם מפוקחים על ידי מוסדות המדינה. מידת הפיקוח על פעילויות אלה משתנה ממדינה למדינה. ברבות מן המדינות המתירות עיסוק בזנות והפעלת בתי זונות, קיימת נטייה להעדיף קיומם של שרותי מין בבתי זונות, כיוון שאלה נחשבים בעייתיים פחות מהצעת שירותי מין ברחוב על ידי יצאניות. כך למשל, באזורים מסוימים באוסטרליה, מותרת הפעלת בתי זונות ואלה נמצאים בפיקוח ממשלתי. הפיקוח כולל תנאים מפורטים למתן רישיון עסק, הגבלה על פרסום הפעילות המסחרית, והגבלות נוספות. אולם, גם פעילות של בתי זונות חוקיים, איננה מחסלת את תופעת בתי הזונות הבלתי חוקיים במדינות אלה. לפי דו"ח עיתונאי שפורסם בשנת 2009 בסידני, מספרם של בתי הזונות הבלתי חוקיים בעיר, עולה על מספרם של המוסדות החוקיים. על פי מחקר שבוצע באוניברסיטת קווינסלנד בשנת 2009, 90% משירותי הזנות בקווינסלנד אינם חוקיים, עשר שנים לאחר שמתן שרותי מין הותרו בחוק.
הולנד היא אחת מן המדינות הבולטות בעולם בהתרת העיסוק בזנות והיא מושכת אליה מדי שנה תיירי מין ממדינות רבות. באמסטרדם פועל רובע האורות האדומים המהווה אטרקציה תיירותית ובו מתרכזים שירותי הזנות בעיר ופועלים בו בתי זונות רבים. בעיר קלן, בגרמניה, פועל בית הזונות "פאשה", שהוא הגדול באירופה ובו כ-120 זונות הפועלות בבניין בן 12 קומות. בארצות הברית מותרת הקמת בתי זונות בנבדה, במספר מחוזות כפריים. במדינות בהן מותרת הפעלתם של בתי זונות, ניתן לקיים בתי זונות באזורים מיוחדים, המוקצים לכך, בפרוורי הערים. נשים העוסקות בזנות באמצעות בתי זונות חוקיים אלו, משלמות אגרה עירונית לקבלת רישיון לעסוק בכך.
היסטוריה
התיאורים הכתובים הקדומים ביותר על עיסוק בזנות מופיעים בשומרית ונכתבו לפני שנת 4000 לפנה"ס. בכתבים אלה מתוארים בתי זונות המנוהלים על ידי כוהני דת שומרים בעיר ארך, כ-300 ק"מ מדרום לבגדאד של ימינו. ה"קאקום", או המקדש, הוקדש לאלה אישתר ובו שכנו נשים בשלושה מעמדות. הקבוצה הראשונה סיפקה שרותי מין לאנשי המקדש בתוך המבנה, הקבוצה השנייה סיפקה שרותי מין בחצר המקדש לכל מבקריו, והקבוצה השלישית אף שחיה בחצר המקדש יכלה להציע שרותי מין אף ברחובות העיר. בתקופות מאוחרות יותר בתי זונות מקודשים דומים, ואף סיווג דומה של הנשים שעבדו בו, התקיימו ביוון, רומא, הודו, סין ויפן.
בעיר אתונה ביוון העתיקה פעלו בתי זונות, בפיקוח מחירים ממשלתי, ביוזמתו של המחוקק האתונאי סולון. בתי זונות אלה נועדו בעיקר לגברי העיר ועבדו בהם נשים ממגוון גילאים וכן נערים. ברומא העתיקה מוקמו בתי זונות בסמוך לבסיסי הצבא ולחומות העיר, שם יכלו חיילים לקיים יחסי מין עם שפחות מין. בתי זונות נוספים פעלו במקומות רבים ומחוץ להם דלקו נרות בעת שעות הפתיחה. בעיר פומפיי, אשר כוסתה באופן פתאומי באפר געשי בהתפרצות הווזוב ב-24 באוגוסט 79 לספירה, השתמרו בתי זונות רבים. רוב בתי הזונות בפומפיי היו קטנים, חדר בודד סמוך לרחוב, או בחלקו האחורי של בית מרזח.
בטרם המצאת אמצעי מניעה יעילים, רצח תינוקות מיד לאחר לידתם היה מחזה נפוץ בערי רומא. בניגוד למאפיינים הכלליים של רצח תינוקות בימי קדם, אז נרצחו בעיקר תינוקות ממין נקבה, זונות בימי קדם העדיפו לרצוח תינוקות גברים.
ערים באירופה החלו להקים בתי זונות עירוניים בין השנים 1350 ל-1450. ערים רבות החזיקו בבעלות על בתי זונות, הפעילו אותם, קבעו תנאים ופיקחו על פעילותם. השלטונות המקומיים אף קבעו רחובות שבהם ניתן לפתוח בית זונות. אזורים אלה של העיר היו מבשרי "רבעי החלונות האדומים" הקיימים בערים שונות בעולם. השלטון המקומי אף קבע את שעות הפתיחה של בתי הזונות בתחומו. כך למשל, בערים רבות נאסרה פתיחת בתי זונות בימי ראשון ובחגים נוצריים. הסיבה להגבלות אלה אינה ידועה. יש הטוענים כי הדבר בא כדי לעודד את הזונות ללכת לתפילות בכנסייה, אחרים טוענים כי הדבר בא כדי לשמור על חברי הקהילה בכנסייה.
אף שבתי זונות הוקמו למתן שרותי מין לגברים, לא כל גברי העיר הורשו להיכנס בשעריהם. בימי הביניים לא הותר לאנשי כמורה, לגברים נשואים וליהודים להיכנס לבתי זונות. לעיתים קרובות זרים המבקרים בעיר, מלחים וסוחרים, היו עיקר הלקוחות בבתי הזונות. גברים מקומיים אשר בקרו בבתי הזונות היו בעיקר רווקים, אף שהחוקים המגבילים את אופי הלקוחות לא נאכפו תמיד בקפדנות. פקידי העירייה ושוטרים היו עורכים מדי פעם חיפושים בבתי הזונות כדי לצמצם את תופעת הלקוחות האסורים, אולם העונשים שהוטלו בעת איתור הפרות, היו לרוב סמליים.
על העובדות בבתי הזונות הוטלו הגבלות רבות. על הזונות נאסר ללוות כספים מבעל בית הזונות. הזונות שלמו כסף רב לבעלי הבית על קורת הגג שמצאו בבית הזונות, מזון, בגדים וצרכים הגייניים. התעריף עבור החדר והמזון נקבע לרוב על ידי השלטון המקומי, אולם ההוצאות הנוספות היו עשויות לכלות את מלוא הכנסתה של הזונה. על הזונות אף נאסרה התרועעות עם מאהב מסוים. חלק מן ההגבלות על הזונות נועדו להגן על לקוחותיהן. כך למשל, זונה שנמצאה חולה במחלת מין הורחקה מבית הזונות. על הזונות נאסר לפתות לקוחות אל תוך הבית בלבושן, לרדוף אחר לקוחות ברחוב, או לדרוש מאסר של לקוחות שלא עמדו בחובותיהם. הוטלו אף הגבלות על אופי לבושן של הזונות כדי שניתן יהיה להבחין באופן ברור בהבדל שבינן לבין נשים מכובדות. בחלק מן המקומות נשים שעסקו בזנות נאלצו לשאת סרט צהוב, או אדום, על לבושן. היו ערים בהן על הזונות היה לחבוש כובע מיוחד. הגבלות אלה נועדו להגן על הזונות ועל האוכלוסייה הסובבת אותן. למרות ההגבלות הרבות שהוטלו על פעילותם של בתי הזונות והזונות שעבדו בהם, רבים ממוסדות אלה נסגרו במאה ה-16 בגלל התפשטות מחלת העגבת ורתיעתם של רבים מלהידבק במחלה.
החל מן המאה ה-12 רוכזו בתי הזונות בלונדון באזור שכונה בשם Liberty of the Clink, היום ברובע סאת'ק בעיר. אזור זה נשלט על ידי הבישוף של וינצ'סטר ולא על ידי השלטונות האזרחיים של העיר. החל משנת 1161 ניתנה הסמכות לבישוף להעניק רישיונות לזונות ולבתי הזונות שפעלו באזור. משכך, הוענק אז לעוסקת בזנות הכינוי העממי "אווזת וינצ'סטר" (Winchester Goose). נשים שעבדו בבתי זונות אלה לא נקברו בקבורה נוצרית דתית אלא באזור קבורה לא מקודש שכונה "עצמות מוצלבות" (Cross Bones).
לקראת המאה ה-16 נפתחו באזור בתי תיאטראות רבים (כולל תיאטרון הגלוב הידוע), אולם לצידם המשיכו לשגשג בתי הזונות, הבולט שבהם נקרא Holland's Leaguer. בין הפוקדים בית זונות זה נמנו אנשי אצולה ואף ג'יימס הראשון, מלך אנגליה והרחוב בו שכן נושא עד היום את השם Holland's Leaguer.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 שמם של כמה מבתי הזונות של פריז, בהם Le Chabanais ו- Le Sphinx, היה ידוע בעולם בזכות תנאי הפאר שבהם פעלו. בין הרבים אשר פקדו את בית הזונות לה שבנה, נמנו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, עוד בעת שהיה נסיך ויילס, אנרי דה טולוז-לוטרק וגי דה מופאסאן. לעיתים הייתה ממשלת צרפת יוזמת ביקורי אישים זרים בבתי זונות אלה, כחלק מתוכנית הביקור בעת ששהו בבירת צרפת, כאשר בתוכנית הרשמית הוסווה ביקור זה בכותרת "ביקור אצל נשיא הסנאט". בפריז פעלו אף בתי זונות ממין זכר, אחד הידועים שבהם, Hotel Marigny, נוסד בשנת 1917 ברובע השני של פריז.
ברוב ערי אירופה הוצאה פעילות בתי הזונות מן החוק לאחר מלחמת העולם השנייה. בצרפת נאסרה פעילות בתי זונות בשנת 1946, יש התולים זאת בכך שזונות רבות הואשמו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם הכובשים הנאצים. בעת הכיבוש הנאצי בצרפת השתלטו הנאצים על 22 בתי זונות בפריז אשר שימשו אך ורק אותם. חלק מבתי זונות אלה עשו הון רב מן השירותים שהעניקו לחיילים ולאנשי ממשל נאצים.
בתי בושת בישראל
בישראל הפעלתו של בית בושת אינה חוקית, בהתאם להוראתו של סעיף 204 לחוק העונשין: "מי שמחזיק או מנהל מקום, לרבות כלי רכב וכלי שיט, לשם עיסוק בזנות, דינו - מאסר חמש שנים". למעשה פועלים בישראל בתי בושת, לעיתים תוך עצימת עין של המשטרה. כמסווה לפעילות המתבצעת בהם קרויים בתי הבושת בישראל בשמות מכון ליווי, מכון בריאות או מכון עיסוי.
לפרסום פעילותם של בתי בושת משמשות לעיתים מודעה שבה תצלום של צעירה בלבוש מינימלי, המבטיחה "עיסוי מענג". כדי לחמוק מהאשמה של פרסום זנות מדגישה המודעה: "ללא מין". בית המשפט עמד על המסרים הסותרים שבמודעה כזו:
בית בושת בספרות ובאמנות
בית הזונות מופיע בספרות ובשירה פעמים רבות. תיאור אמנותי של החיים בבית הזונות נותן ספרו של ג'ון סטיינבק "קדמת עדן", כמו גם שיר העם והבלוז הידוע "The House of the Rising Sun", וסרטו של הבמאי לואי מאל "ילדה יפה" (1978) שתיאר את התבגרותה המינית של ילדה הגדלה בבית זונות, אותה שיחקה ברוק שילדס. כמה מציוריו של אנרי דה טולוז-לוטרק מתארים סצינות מבתי-בושת ומחייהן של העובדות בהן.
בית בושת בשירה העברית
הרב שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) חיבר את הספר "כינור נעים" - ספר שירים בן שני כרכים (1825) ובו פיוטים לכל מאורע, בהם שיר לא שגרתי הנקרא שִׁירַת הַזּוֹנָה (ספר כינור נעים אות ע"ב עמ' 283) טענת שד"ל שהנהנה מגוף האשה הזונה מן הראוי לתת לה שבח וגם לאל על הנאתו ולא חשש לביקורתם של חכמי ליוורנו ומנטובה שכתבו לו שאי אפשר לשורר ולשבח את דבר האיסור, ובכדי להפחית את הביקורת הרכיב את מילות השיר לידידו החכם יאסט שהיה עמו בקשרי אהבה מרובים.
וזו לשונו של שד"ל: ""שִׁירַת הַזּוֹנָה" אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי אֶל הֶחָכָם יַאַסּט עָלָיו הַשָּׁלוֹם כִּי בְּאִגַרתּוֹ הָרִאשׁוֹנָה כָּתַב לִי מִי יִתְּנְךָ כְּאָח לִּי (שיר השירים ח' א') לְפָרֵט קָטָן (גימטריא שנת תקצ"ט), וְאַחֲרֵי כֵּן הִתְעַכְּבוּ אִגְּרוֹתַּיו בַּדֶּרֶךְ וְנִשְׁאַרְתִּי כְּשֵּׁלֹשַׁה יְרָחִים בְּלִי מִכְתָּב מִמֶּנּוּ (נִיסָן ת"ר)".
יחסי איי מרשל–צרפת
יחסי איי מרשל–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה הצרפתית. נשיא איי מרשל ביקר בצרפת לכבוד ועידת האקלים העולמית וועידת צרפת אוקיאניה הרביעית, שתיהן נערכו בנובמבר 2015.
המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית
המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן (KDPI), המכונה גם המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (PDKI) - היא מפלגת אופוזיציה כורדית פעילה, אך בלתי חוקית ברפובליקה האסלאמית של איראן, אשר פעיליה הם בעיקר גולים כורדים. המפלגה הוקמה בשנת 1945 באזורים כורדיים במערב איראן ובתוך זמן קצר הפכה לכוח המוביל בבדלנות כורדית באיראן. מאבקה של מפלגה זו לעצמאות כורדית הגיע לשיא עם הקמת רפובליקת מהאבאד ב-1946, אם כי הרפובליקה פורקה בתוך מספר חודשים בלבד והכורדים נחלו מפלה קשה.
למרות המפלה בשנת 1946, מאבק אלים של המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן התחדש לקראת סוף שנות השישים והגיע לשיא במרד הכורדי של 1979, מיד לאחר המהפכה האסלאמית. המאבק המזוין של המפלגה הכורדית הדמוקרטית דוכא ביד קשה בידי משטר האייתולות החדש, אך התנגדות אלימה נמשכה עד 1983 וחודשה שוב ב-1989. פרק זה במאבק המזוין הגיע לסיומו רק ב-1996, לאחר כ-40 אלף קורבנות, רובם כורדים. רוב חבריה הבכירים של המפלגה חוסלו בידי סוכנים איראניים, ופעילות המפלגה כמעט הוקפאה עם הכרזת הפסקת אש חד-צדדית מצד הכורדים ב-1996.
במהלך שנות האלפיים המוקדמות, המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית נמנעה מפעילות בדלנית, במקביל לתקופת כהונתו של הנשיא אכבר האשמי רפסנג'אני, שנחשב למתון מבין נשיאי הרפובליקה האסלאמית של איראן. המפלגה לא השתתפה במרד של ארגון מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (PJAK), ושמרה על פרופיל נמוך עד שנת 2014, אז החלו מתחים בין PDKI לבין המשטר וכן מתחים בין PJAK לתנועות כורדיות נוספות להתגלגל לכדי אלימות. בספטמבר 2014 חלה היתקלות ראשונה מזה שנים רבות בין PDKI לבין כוחות הביטחון של איראו, עם שישה הרוגים מצדו של המשטר. היתקלות נוספת במאי 2015 בין PDKI לבין מי שהוגדרו על ידיה כ"סוכנים איראנים במסווה פעילי PKK" הובילה ל-4 הרוגים של PDKI ו-2 פעילים לא מזוהים בלבוש כורדי. ביוני 2015, רצף הלחימה המשיך עם 6 הרוגים למשמרות מהפכה.
אריה בחורף
אריה בחורף (באנגלית: "The Lion In Winter") הוא מחזה מאת ג'יימס גולדמן שמאוחר יותר עובד לסרט באותו בשם.
המחזה הוצג בברודוויי ב-1966. בשנת 1968 גולדמן עיבד את המחזה לסרט קולנוע בבימויו של אנתוני הרווי, בכיכובם של פיטר או'טול בתפקיד הנרי השני מלך אנגליה וקתרין הפבורן בתפקיד אשתו אלינור מאקוויטניה. או'טול גילם את דמותו של הנרי השני לפני כן בסרט "בקט".
הסיפור מתרחש בתקופת חג המולד שנת 1183 בארמונו של המלך הנרי בשינון (כיום בצרפת, אז בשליטת מלכי אנגליה). עיקר העלילה הוא העימות בין בני הזוג המנוכרים זה לזה, ובין בניהם העתידים לרשת את הכתר: הנסיך ריצ'רד לב הארי (העתיד להיות המלך ריצ'רד הראשון, בגילומו של אנתוני הופקינס בתפקיד החשוב הראשון שלו בקולנוע), הנסיך ג'ון (לעתיד ג'ון מלך אנגליה), וג'פרי דוכס בריטני. טימותי דלטון, אף הוא בהופעת בכורה בקולנוע, מגלם את פיליפ השני מלך צרפת, בנה החורג של אלינור.
הסיפור הוא בדיוני לחלוטין, לא התקיים "חג מולד מלכותי" בשינון בשנת 1183, אף על פי שהייתה פגישה שלהם בחג המולד ב-1182 בעיר קאין (Caen). הדיאלוגים והפעולות בסרט אינם מבוססים על עובדות, אך הרקע לסיפור ותוצאותיו נכונים מבחינה היסטורית.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל בקטגוריית הסרט הטוב ביותר. קתרין הפבורן זכתה באוסקר על תפקידה, כמו כן זכה המלחין ג'ון בארי על המוזיקה וג'יימס גולדמן על התסריט. פיטר או'טול והבמאי אנטוני הארווי היו מועמדים אף הם לפרס.
בשנת 2004 הופקה גרסה טלוויזיונית של "אריה בחורף" בכיכובם של גלן קלוז ופטריק סטיוארט ובבימויו של אנדרי קונשלובסקי. אשר ניצמד בדבקות לתסריט המקורי מילה במילה. הסרט הופק עבור ערוץ הסרטים של הולמרק
פרס האוסקר
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בשלושה פרסים.
פרסי באפט"א
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי באפט"א וזכה בשני פרסים.
ארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
ביוגרפיה
ארנסט נולד בשנת 1454, היה בנו של גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ואשתו הרביעית אנה מלינדוב-רופין, בתו של אלברכט השביעי, רוזן לינדוב-רופין.
בשנת 1473 מת אביו, וארנסט ירש את נסיכות אנהלט-דסאו יחד עם אחיו גאורג השני, זיגיסמונד השלישי, ורודולף הרביעי, בלא כל חלוקה של השטחים.
מותם של זיגיסמונד השלישי בשנת 1487, גאורג השני בשנת 1509, ורודולף הרביעי בשנת 1510 ללא יורשים, הותירו את ארנסט כשליט יחיד של אנהלט-דסאו. ב-12 ביוני 1516 מת ארנסט בדסאו, ובניו יוהאן החמישי, גאורג השלישי ויואכים הראשון ירשו את נחלותיו.
חמשת העינויים
חמשת העינויים הם חמישה איסורי תענוגות החלים בתעניות ציבור חמורות. עינויים אלה נאסרו ביום הכיפורים, כחלק ממצוות התענית. לאחר חורבן בית המקדש הראשון תקנו הנביאים את צום תשעה באב כמתכונתו של צום יום הכיפורים, ועל כן גם בו חלים חמשת העינויים הללו. בנוסף לכך, גם בחלק מתעניות הגשמים הנושאות אופי חמור יותר, חלים כל חמשת העינויים, בעוד בתעניות ציבור קלות ישנו איסור אכילה ושתייה בלבד.
חמשת העינויים הם: איסור אכילה ושתייה, איסור רחיצה, איסור סיכה, איסור נעילת הסנדל ואיסור תשמיש המיטה. בעוד שאיסור אכילה ושתייה ביום הכיפורים הוא איסור תורה, שהעובר עליו עונשו בכרת, ביחס לשאר האיסורים קיימת מחלוקת אם הם אסורים מהתורה או מדברי קבלה, אך מוסכם שאין עונש כרת על העובר על אחד מהם. באשר לתשעה באב, לאחר חורבן בית ראשון תוקף חמשת העינויים היה מתקנת הנביאים. עם בניית בית המקדש השני בטל הצום, ולאחר חורבן בית המקדש השני השיבו חכמים את תקנת הצום על כלל חמשת עינוייו.
עונש המפר את התענית
המפר את התענית ואוכל או שותה ביום הכיפורים במזיד, מלבד שעבר על לאו מהתורה, נענש בעונש כרת, שנאמר:. אמנם חובת צום תשעה באב היא מתוקף תקנת הנביאים, ולאחר חורבן בית המקדש השני מתוקף תקנת חכמים, ועל כן המפר אותו, על אף שעבר באיסור, אינו נענש בכרת.
שיעור האכילה המחייב בכרת
האוכל במזיד כשיעור כותבת הגסה (תמר גדול), או שותה כ'מלא לוגמיו' בשיעור זמן של כדי אכילת פרס, חייב כרת. ואם עשה כך בשוגג, חייב להביא קרבן חטאת. שיעורים אלה הם מסורת מהלכה למשה מסיני, שכמות כזו מיישבת את הדעת מעט.
אמנם גם האוכל או שותה פחות משיעור זה, אפילו אכילה או שתייה מועטת ביותר או שאכל במשך יותר מכדי אכילת פרס, אף שאינו נענש בכרת עבר באיסור תורה, שכן חצי שיעור אסור מן התורה.
יולדת
אשה יולדת נחשבת לחולה שיש בו סכנה מעת שהחלו לה צירי לידה, או לאחר הגעה למצב שבו מחללים שבת כדי להביאה לבית חולים, ועד כעבור שלוש יממות (72 שעות) מעת הלידה. ולכן מותר לה לאכול ולשתות. ביום הכיפורים במידת האפשר תאכל לשיעורים, ובתשעה באב תאכל כרגיל. בין שלוש יממות מהלידה ועד שבעה ימים מהלידה - אם ברור לה ולרופאים שאין סכנה אם תצום - חייבת לצום. ואם יש ספק כלשהו שמא היא עלולה לבוא לידי סכנה - אסור לה לצום.
ביחס לצום תשעה באב, עד שלושים יום מהלידה היולדת נחשבת לחולה שאין בו סכנה, ופטורה מהצום.
חולה שאין בו סכנה
מאחר שמצוות צום יום הכיפורים היא מהתורה, חולה שלא נשקפת כל סכנה לחייו בעקבות הצום, מחויב לצום ביום זה. לעומת זאת, צום תשעה באב הוא תקנת חכמים, וחכמים לא החילו את תקנתם על חולה. לפיכך, אדם שמחמת מחלה או פציעה נאלץ לשכב על מיטתו, פטור מצום תשעה באב, ואינו צריך להשתדל לאכול לשיעורים, אלא יכול לאכול כרגיל.
מעוברות ומניקות
בשונה מארבעת הצומות הקלים, בצום יום הכיפורים ותשעה באב גם נשים מעוברות (הרות) ומיניקות חייבות. אמנם מכיוון שצום יום הכיפורים מהתורה, וצום תשעה באב מדברי חכמים, קיים הבדל ביניהם ביחס לאשה הרה, שביום הכיפורים אף אם תחוש ברע בעקבות תופעות לווי של ההריון, המתעצמות מחמת הצום, כל שלא נשקפת סכנה לחייה על פי אומדן רופא, אסור לה לשבור את הצום. אך בתשעה באב, אשה במצב כזה מוגדרת כחולה, ועל כן רשאית לאכול ולשתות.
רחיצה
הרחיצה האסורה ביום הכיפורים היא רחיצה שנועדה לשם תענוג, ולא לשם מניעת צער. לכן כאשר הידיים או אבר אחר בגוף התלכלכך - מותר לשוטפו במים כדי להסיר את הלכלוך. וכן מי שהזיע מאוד עד שהדבר מסב לו צער וסבל, רשאי לשטוף את מקום הזיעה. אך רחיצה של תענוג אסורה בין במים חמים ובין במים קרים.
מן הדין מי שאין דעתו מיושבת עליו עד שישטוף פניו בבוקר, רשאי לעשות כן. אולם הרמ"א כתב שנהגו להחמיר בזה. אמנם יש אומרים שגם בני אשכנז רשאים להקל בזה, ושעל המחמיר תבוא ברכה.
רחיצה של מצווה
רחיצה לצורך מצווה אינה נחשבת לרחיצה של תענוג, הואיל ואין מטרתה לשם תענוג אלא לשם מצווה. לפיכך הכהנים נוטלים את ידיהם לפני ברכת כהנים. וכן מותר ליטול ידיים לאחר הקימה בבוקר, אלא שהואיל ומן הדין די בנטילת האצבעות בלבד, אין נוטלים בנטילה זו את כל כף היד אלא רק את האצבעות.
אדם שנטמא בטומאת קרי, אינו רשאי לטבול ביום הכיפורים אף אם הוא מקפיד בכך במשך כל השנה, הואיל וטבילה זו היא מנהג חסידות ולא מצווה.
סיכה
בנוסף לאיסור רחיצת הגוף במים לשם תענוג, נאסרה גם סיכת הגוף בשמן או חומר סיכה אחר לשם תענוג. ואסור לסוך אפילו אצבע אחת לשם תענוג.
סיכה למניעת צער
בתלמוד הבבלי מבואר שהסובל מגירוד בעורו, רשאי לסוך אותו בשמן נוזלי. ונחלקו האחרונים האם רק סיכה של תענוג אסורה, אך סיכה למניעת צער מותרת, בדומה לרחיצה. או שגם סיכה שאינה לשם תענוג אסורה, הואיל וההנאה מן הסיכה מרובה וגם כשאדם סך לשם מטרה אחרת יש לו הנאה מרובה מהסיכה, ורק למטרה רפואית התירו לסוך, כך דעת רוב האחרונים.
שימוש בסבון נוזלי מותר, הואיל ואין בו שמן הנספג בגוף, ובנוסף לכך הוא לא נועד לשם תענוג אלא להסרת ריח רע או לכלוך.
נעילת הסנדל
איסור 'נעילת הסנדל' כולל נעילת סנדלים או נעליים. המוסכם על כל הדעות בראשונים הוא שמנעל העשוי מעור אסור ללבישה ביום הכיפורים. אך נחלקו על מנעל קשה מעץ, האם נעילתו נחשבת לתענוג שאסור, ורק מנעל משעם או גומי, שבהליכה בו מרגישים את קושי הקרקע, מותר, או שכיוון שמנעל מעץ הוא קשה, אין נעילתו נועדה בעיקר למניעת צער ההליכה ברגליים יחפות, ולכן היא מותרת. כדעה האחרונה נפסק להלכה בשולחן ערוך וברוב ספרי האחרונים.
גדר האיסור כיום
יש אומרים שגם בימינו מותר ללכת במנעל שאינו מעור ביום הכיפורים, כפי שנפסק להלכה בשולחן ערוך. ולדעת רבים, הסיבה שנפסקה ההלכה שרק מנעל מעור אסור בנעילה ביום הכיפורים היא משום שכל שאר המנעלים היו נחשבים למנעלים מאולתרים ובלתי נוחים, שנועדו כדי לתת מענה חילופי לנעל מעור שהייתה פריט לבוש יקר בימים עברו. אולם כיום, שישנם מנעלים איכותיים לא פחות ממנעלי עור, מחומרים אחרים, הרי שאיסור נעילת הסנדל קיים לגביהם כמו לגבי מנעלי עור. ויש אומרים שמעיקר הדין הדבר מותר, אך ראוי להחמיר בזה.
נעילה לשם מניעת צער או סכנה
כשם שהתירו חכמים רחיצה וסיכה שמטרתן למנוע צער ולא לשם תענוג, כך התירו נעילת הסנדל שמטרתה מניעת צער או סכנה. לפיכך, אדם שהוא חולה, וכן אשה יולדת, שההליכה ברגליים יחפות או במנעל שמרגישים בו את הקרקע מסבה להם צער, רשאים לנעול מנעל רגיל. וכן אדם שהולך במקום שחיות רעות כנחש ועקרב עלולים לעוקצו, רשאי לנעול מנעל שימנע את אפשרות העקיצה. וכך הדין גם ביחס לאדם שהולך במקום שרגליו עלולות להתלכלך בבוץ באם לא ינעל נעליים.
תשמיש המיטה
משמעות איסור תשמיש המיטה הוא איסור קיום יחסי אישות בכל משך צום יום הכיפורים. וכדי שלא יבואו להיכשל בדבר, קבעו חכמים שינהגו בני הזוג ביום הכיפורים את דיני ההרחקה הנוהגים בעת שהאשה נדה: לא ייגעו זה בזה, לא יישנו באותה המיטה, ולא יושיטו דברים זה לזה במישרין. לדעת רוב הפוסקים גם הרחקות אלו נוהגות בכל היממה של צום יום הכיפורים, אמנם דעת הט"ז היא שאיסור הנגיעה (שאינה של חיבה) וההושטה הוא רק בלילה, שאז הוא עיקר חשש המכשול.
תוקף ארבעת העינויים
נחלקו הראשונים האם ארבעת העינויים הנוספים על איסור האכילה והשתייה תוקפם מהתורה או מדברי חכמים. מפשט הגמרא בתלמוד הבבלי משמע שארבעת העינויים נלמדו מדרשת חכמים בפסוקים, ותוקפם מהתורה. וכך נקטו מספר ראשונים. מנגד, רוב הראשונים סוברים שתוקפם של ארבעת העינויים מדברי חכמים, ודרשת הפסוקים היא אסמכתא בלבד.
קטרן
קטרן (מלשון quatro = ארבע בלטינית), שיר או בית בן ארבע שורות.
בעבר היה הקטרן שימושי הרבה יותר כיחידה בשירים ופואמות מאשר כיום. נבואותיו של נוסטרדמוס כתובות בקטרנים.
לקטרן שלוש צורות חריזה:
רונלד דה פיניו
רונלד דה פיניו (באנגלית: Ronald A. DePinho, נולד ב-1955) הוא רופא אמריקאי, לשעבר פרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ובישיבה יוניברסיטי והחל מ-2011 נשיא המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון באוניברסיטת טקסס, הנחשב כיום למוסד הטוב ביותר בארצות הברית לחקר הסרטן. ידוע בעיקר בשל הצלחתו להזקין ולאחר מכן להצעיר בחזרה עכברי מעבדה, תגלית אשר יש סיכוי שתפרוץ בעתיד את הדרך להצעיר גם בני אדם באופן דומה.
ביוגרפיה
דה פיניו נולד ב-1955 ברובע הברונקס בניו יורק, הילד השלישי מתוך חמשת ילדיהם של סלסט ואלווארו דה פיניו. אביו היה מהגר בלתי חוקי, שהגיע מכפר קטן בפורטוגל, לניו יורק, ב-1939, כנוסע סמוי, חבוי בספינת מטען.
דה פיניו היה בילדותו אסתמטי עד כדי סכנת חיים, אולם התגבר על כך, הפך לספורטאי ורץ למרחקים ארוכים. הוא אף זכה לחגורה שחורה (דרגה שש) באמנות הלחימה הקוריאנית טאקוונדו. ב-1976 הוא היה הקפטן של נבחרת אוניברסיטת פורדהאם, בניו יורק, שזכתה באליפות העולם במקצוע זה.
לא רק שהספורט לא הפריע ללימודיו של דה פיניו, אלא ההפך הנכון - הוא סיים שנה אחר כך, ב-1977, בהצטיינות, לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת פורדהאם. משם הוא עבר ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסיים גם שם בהצטיינות ב-1981. בתקופה זו ייסד דה פיניו לראשונה בישיבה יוניברסיטי את האקדמיה לאמנויות הלחימה. דה פיניו התמחה ועשה את לימודי הפוסט דוקטורט בבית החולים הפרסביטריאני של ניו יורק, השייך לאוניברסיטת קורנל ולאוניברסיטת קולומביה במשותף ומשם חזר להמשך לימודי הפוסט דוקטורט לישיבה יוניברסיטי.
הוא פגש את אשתו, ד"ר לינדה צ'ין, באקדמיה לאמנויות הלחימה שלו, בישיבה יוניברסיטי. היא הייתה אז סטודנטית לרפואה והוא היה באותה עת תלמיד לפוסט דוקטורט שם. צ'ין היגרה לארצות הברית עם משפחתה, מסין, בהיותה בת 15. היא רופאה כיום, ומרצה וחוקרת אף היא במכון אנדרסון כמוהו. ד"ר צ'ין מנסה במסגרת מחקרה למצוא במדויק את הקוד הגנטי של כמה אלפי סוגים שונים של מחלת הסרטן, מתוך כוונה למצוא תרופה ספציפית ומוכוונת גנטית לכל אחד ואחד מהסוגים הללו, בשונה מהמלחמה הכוללנית יותר שנוהלה כנגד המחלה עד היום.
לבני הזוג דה פיניו שלושה ילדים.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו חזר דה פיניו לבית הספר לרפואה של הישיבה יוניברסיטי, ושם הוא שימש כחוקר סרטן וכמרצה במשך מעל לעשר שנים. הוא ייסד ב"ישיבה יוניברסיטי" את מכון הסרטן הכלל ארצי הראשון של ארצות הברית. ב-1997 עזב את הישיבה יוניברסיטי ועבר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם המשיך במחקריו על הבסיס הגנטי של הסרטן וכיהן כפרופסור ומרצה לרפואה.
אביו של דה פיניו מת מסרטן המעי הגס ב-1998, כשהבן כבר היה פרופסור לרפואה בהרווארד. נראה כי מחלת האב הייתה אחד התמריצים של דה פיניו לפנות לכיוון המחקר העיקרי שלו - גנטיקה מולקולרית של מחלת הסרטן.
ב-1 בספטמבר 2011 מונה דה פיניו לנשיא מרכז הסרטן של אוניברסיטת טקסס, הנשיא הרביעי בלבד, ב-70 שנות קיומו של מוסד זה, הנחשב כיום לטוב מסוגו בארצות הברית.
היפוך תהליך ההזדקנות
לדברי דה פיניו, חקר ההזדקנות וחקר הסרטן הם שני צדדים של אותו מטבע. ככל שהאדם מזדקן יותר, גדלים סיכוייו לחלות בסרטן. ואכן, התגלית שהייתה לאבן דרך רבת משמעות בחקר ההזדקנות אירעה תוך כדי חקר הסרטן:
על פי ידיעה שפורסמה ב"Nature Online" ב-28 בנובמבר 2010, צוטטה ב"הרווארד גאזט" באותו יום, והופיעה ב-Nature עצמו ב-6 בינואר 2011: "קבוצת חוקרים בהנהגת פרופסור רונלד דה פיניו מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ביצעה בעכברים, לראשונה, היפוך דרמטי של היבטים רבים של הזיקנה... לרבות היפוך תהליכי הירידה בפריון, ביכולת הקוגניטיבית ועוד". המכתב של דה פיניו וחבריו, בו נכללה הידיעה הזו, התקבל במערכת Nature במאי 2010 ונבדק על ידם כחצי שנה בטרם פורסם אונליין.
דה פיניו וקבוצתו גידלו עכברים בעלי טלומרים קצרים, אשר כתוצאה מזה הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם. הם הצליחו לגרום להם לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים והראו כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו. בין השאר הצליחו דה פיניו וחבריו לגרום להתחדשות תאי עצב של העכברים, לשיפור בפוריות שלהם ולהבראת איברים שנפגעו בתהליך ההזדקנות, ובהם הכבד, המעיים והטחול.
לדברי דה פיניו בשיחה עם "כלכליסט" הישראלי:
הדרך לתרופה להזדקנות האנושית עדיין רחוקה כמובן וקיים גם החשש שהטלומרים שאינם מתקצרים כמו בהזדקנות הרגילה, יגרמו לסרטן, אבל יש כאן התחלה מבטיחה למלחמה בהזדקנות.
פולמוס רמח"ל
פולמוס רמח"ל היה מחלוקת סוערת שהתרחשה בעולם היהודי בשנות ה-30 של המאה ה-18 אודות הלגיטימיות של רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), כתביו ובני חבורתו.
במהלך הפולמוס, טענו רבנים שונים ובראשם רבי משה חגיז ורבני ונציה שרמח"ל שבתאי ומשיחי, בעקבות טענותיהם הוחרמו כתבי רמח"ל והוא נאלץ לגלוֹת מאיטליה להולנד, מנגד, מקרובי רמח"ל ובראשם רבי ישעיה באסאן, עמלו לטהר את שמו ולהפיץ את כתביו.