cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע הצלב השני
תמונה גאו-פוליטית של ממלכת ירושלים
מאז נפילת אדסה וההכנות למסע הצלב השתנתה התמונה הגאו-פוליטית על גבולות ובתוך ממלכת ירושלים. המלך–ילד בולדווין השלישי, מלך ירושלים תפס את מושכות השלטון וחילק עם אימו מֶלִיסֶנְדֶה את כיסא מלכות ירושלים. מלכות זנגי התחלקה לשניים עם מותו. בנו, סיף א-דין גאזי, תפס את השלטון במוצול ובנו השני, נור א-דין, תפס את השלטון בחלב. במהלך השנים שבהן נלחמו צבאות מסעי הצלב באסיה הקטנה לחמו צבאות חלב כנגד נסיכות אנטיוכיה ואף הצליחו לכבוש מבצרים חשובים בגדה המזרחית של נהר העאסי (אורונטס). במקביל נתערערו יחסי ממלכת ירושלים עם בת בריתה הטבעית מול האיום - דמשק. כך יזמה ממלכת ירושלים מסע מלחמה בעבר הירדן שכוון כנגד מבצרים דמשקאיים בחורן. המסע הסתיים באבדות קשות וערעור היחסים עם דמשק.
מועצת עכו
באביב של שנת 1148 נחתו שרידי מסע הצלב השני בערי הנמל של סוריה וארץ ישראל. במרץ נחת – לאחר מסע של שבועיים – לואי השביעי בנמל של אנטיוכיה ונתקבל ברוב טקס על ידי נסיך אנטיוכיה ריימונד, חודש לאחר מכן נחת באשקלון קונרד השלישי מלווה באבירים גרמניים ועלה לירושלים שם היה אורחם של הטמפלרים ומיד לאחר מכן נחתו בחופי הארץ גדודים צלבניים מצרפת. באופן טבעי, הפך לואי השביעי למנהיג של מסע הצלב.
המצור על דמשק
באמצע חודש יולי 1148 יצאו הכוחות המשולבים של ממלכת ירושלים וצלבני אירופה ונאספו בטבריה, וביום ה-24 ביולי עמדו הצלבנים מול העיר. בהיעדר מכונות מצור, ומאחר ומספרם, כ-50,000 לוחמים, לא היה מספיק למצור יעיל על העיר, נאלצה הטקטיקה הצלבנית להסתמך על התקפת פתע שתביא את המגינים על ברכיהם מפחד.
הצלבנים התקיפו את העיר מכוון הבוסתנים של העיר שמושקים על ידי הנהר ברדה. ההתקפה הראשונה נערכה על ידי אבירי ממלכת ירושלים ונהפכה ללוחמה זעירה שנלחמו מבין העצים ותעלות ההשקיה. התקפה אגרסיבית במיוחד של האבירים הגרמניים הפיצה את הדמשקאים והבריחה אותם אל תוך העיר, הצלבנים לא המשיכו לנצל את ההצלחה והקרבות סביב העיר השתוללו במשך שלושה ימים נוספים. לאחר ארבעה ימי לחימה עברו הצלבנים לעמדות חדשות באזור שהיה ללא מים או מקורות מזון, בשלב זה הוברר כי כוחות אמירי מוצול וחלב – בניו של זנגי התקרבו לעיר והצלבנים נסוגו מהמצור על מנת לא להלכד בין הפטיש לסדן.
בכך בא הסוף על מסע הצלב השני, מאמץ אדיר ממדים זה נכשל באופן מוחלט. אדסה לא נכבשה מחדש, הלחץ על אנטיוכיה לא הוקל והמסע על דמשק נסתיים במפלה ואובדן בן הברית המוסלמי היחיד של הצלבנים.
ב-8 בספטמבר 1148 עזב קונרד השלישי את ארץ ישראל דרך נמל עכו ובדרכו התעכב בקונסטנטינופול להידוק הקשר האסטרטגי בינו לבין עמנואל קומנינוס. בפסחא של 1149 יצא לואי השביעי את ארץ ישראל אל צרפת וכך בא אל סופו מסע הצלב השני.
סוף דבר
מסע הצלב השני לארץ הקודש, מטרתו העיקרית, נסתיים בכישלון מוחלט, בזבוז של משאבים אנושיים, כסף ורכוש לא הצליחו להחזיר את אדסה ולא שיפרו במעט את מצבה של ממלכת ירושלים. הזעזוע מהכישלון והשבר האידאולוגי יביאו לכך שמסע הצלב הבא ייצא מאירופה רק לאחר קרב קרני חיטין והתמוטטותה המוחלטת של ממלכת ירושלים. קרעים נוצרו בין אבירי הממלכה הירושלמית לאבירי אירופה ובין הכנסייה למאמינים.
בזירות לחימה אחרות, נרשמו הישגים צבאיים. בצפון אירופה הצליחו הצבאות הנוצריים לגרום לאבדות כבידות לשבטים הפגנים, מערכה זו שהחלה לחץ רצוף שקיבל את השם הכולל מסעי הצלב הצפוניים, הביא לבסוף להתנצרות של השבטים הסלביים ושבטים גרמאניים, סופם של מסעי צלב אלו מביא לייסוד פרוסיה על ידי האבירים הטבטוניים - במקור מסדר צבאי נוצרי שהוקם בעת המצור על עכו. בפורטוגל הצליחו הצלבנים לכבוש את העיר ליסבון כחלק מכיבוש מחדש של חצי האי האיברי מידי המורים, מסע צלב השני הביא להכרה של הכס הקדוש בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית ולתחילתה של המדינה המודרנית פורטוגל.
לואי השביעי
בידים ריקות ובמצב אישי קשה כשאשתו אלינור, דוכסית אקוויטניה, נגררת אחריו מחוסר רצון חזר לואי השביעי לצרפת. ב-21 במרץ 1152 ביטלה מועצת הכנסייה את נישואיהם של אלינור ולואי השביעי. ב-18 במאי של אותה שנה נישאה אלינור לאנרי רוזן אנז'ו. נישואים אלו קרעו נתחים ניכרים מצרפת. בינואר 1153 פלש רוזן אנז'ו לאנגליה, וב־1154 הפך להנרי השני, מלך אנגליה, ודוכס נורמנדיה, אנז'ו ואקוויטניה. כך החלה שליטתה של אנגליה באקוויטניה, שנמשכה שלוש מאות שנה.
אירופה
כישלון מסע הצלב השני מול ההבטחות והבסיס הדתי שנפרס כשטיח לפניו הביא את אירופה הנוצרית לכלל משבר אידאולוגי. הכנסייה הקתולית ספגה מפלה ליוקרה שלה כמובילה רוחנית הביטחון והאמונה ספגו מכה של ממש. ביקורת על מסעי הצלב הופכת להיות לגיטימית וקולנית ותמשיך להתחזק עם כל כישלון נוסף של מסעי הצלב.
ברנרד מקלרבו נאלץ למצוא תשובות לכישלון שנתפס ככישלון אישי באמצו את הגישה של "נסתרות דרכי האל".
אנשי דת אחרים מוצאים את התשובה לכישלון בחטאים ארציים של הצלבנים בכלל ואבירי המסדרים הצבאיים ואבירי ממלכת ירושלים בפרט שמתוארים כנגועים בתאוות בצע, פריצות וחטאים אחרים שהביאו את זעם האלוהים - וכישלון המסע. מסע הצלב עצמו הוצג בידי מבקריו - רובם אנשי כנסייה בעצמם כמסע שיסודו בשקר תעמולת הכזב ורדיפת בצע וגאווה כמניעים העיקרים של משתתפיו.
מסע הצלב השני הביא את היחסים בין אירופה לבין ביזנטיון צעד נוסף לקראת עימות כולל, עימות שהסלים בעת מסע הצלב השלישי והגיע לכלל פיצוץ בעת כיבוש קונסטנטינופול וריסוק האימפריה הביזנטית בעת מסע הצלב הרביעי.
ביזנטיון
קיסר ביזנטיון מנואל הראשון, על אף האשמות על חלקו בכישלון המסע ובעיקר כישלון המסע הגרמני, הזמין את הקיסר הגרמני, שאליו היה קשור בקשרי משפחה בהיותו נשוי לגיסתו של קונרד, להתארח בקונסטנטינופול לאחר תום מסע הצלב. הקיסר הגרמני קיבל את ההצעה ושהה בבירה הביזנטית עד פברואר 1149. בתקופה זו נכרתה ידידות וברית רשמית בין השליטים שעיקר משקלה כוון נגד הממלכה הנורמנית של סיציליה. במהלך הפעולות הצבאיות המשותפות נכבש האי קורפו בחזרה מידי הנורמנים ובשנת 1151 פלשו הביזנטים אל איטליה - טריטוריה אותה תמיד ראו כשלהם - בהיותם יורשי האימפריה הרומית.
השוונג של הפיתה
השוונג של הפיתה היא להקת פופ רוק ישראלית שפעלה בשנים 1993–1996 ולה אלבום אחד.
היסטוריה
ההרכב הוקם על ידי ניר פרידמן. בשנת 1993 השתתפה הלהקה בערב להקות צעירות במועדון הרוק "רוקסן" בו הלהקה זכתה במקום הראשון. בעקבות הזכייה הוחתמה הלהקה עם חברת התקליטים הד ארצי. אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 1995 תחת השם "עכשיו בחנויות", והשיר "אוכלת מהצד" (שכתב והלחין אלדד זיו) זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל. הלהקה ידועה גם בזכות שיר זה והחידוש שלהם לשיר "ואלס להגנת הצומח" של להקת הנח"ל שכתבה והלחינה נעמי שמר, שיצא כשנה לאחר אלבום הבכורה ב-1996. בשירי האלבום, הלהקה ניסתה לחקות את הסגנון האמריקאי של פופ-רוק מהיר וקליט, שמשלב בתוכו הומור וקלילות, אשר היה פופולרי באותו הזמן.
מגרד גב
מַגְרֵד הוא כלי לגירוד אזורי גוף שהגישה אליהם קשה, בעיקר הגב.
מגרדים התקיימו בתרבויות רבות ובתקופות שונות. אצל האינואיט נעשו ממזיפות של לווייתני מזיפות. מגרדים מסין נשאו לרוב קצה דמוי כף יד ימנית. בקרב שבטים אפאצ'ים נעשה שימוש פולחני בטקסי התבגרות במגרד עשוי מעץ-פרי. גבר צעיר שלא השתמש במגרד כזה במקום בציפורניו נחשב כמי שעורו יהיה רך מידי.
באירופה במאות ה-16 עד ה-18 הייתה נהוגה אופנת פאות גבוהות ומפודרות. מגרדים שימשו באותה עת גם לגירוד תחת הפאה המסורבלת, עקב תחושת גרד שהוגברה על ידי תנאי ההיגיינה הירודים של התקופה, שהתבטאו בין השאר בתפוצה נרחבת של כינים. מגרדים מגולפים ומעוטרים שימשו כאביזר אופנה ונענדו על המותן. היו בהם מעוטרים בכסף או עם קצה דמוי כף יד עשוי שנהב. ידית הכלי הייתה דמוית גולה או לולאה, באמצעותה ניתן לתלות את המגרד מהחגורה או להשאירו תלוי למשמרת בחדר הלבשה. מגרדים מעוצבים כאלו הם גם מושא לאספנות.
תופעת עין החתול
בגמולוגיה, עין החתול היא תופעה אופטית המופיעה בכמה סוגים של אבני חן. על שטח הפנים של אבנים אלו יש אזור של החזרת אור בצורה המזכירה עין חתול. עין החתול הוא תרגום מקובל למונח הלועזי של התופעה, שטויאנס (chatoyance), מונח שמקורו מהמאה ה-18 והגיע מהצרפתית – "chat oeil" (עין חתול).
התופעה מתרחשת כאשר אבן החן בנויה מסיבים כדוגמת קוורץ עין הנמר, או כאשר אבן החן מכילה חללים קטנים או מינרלים שצורתם סיבית, לדוגמה סימופאן, שהוא סוג של כריזובריל המכיל מחטים של רוטיל. סוג זה של אבן החן נמכר תחת השם "עין החתול". התופעה דומה לברק של סליל משי. האור המוחזר מפני האבן הוא נייד, רוטט ותמיד בניצב לכיוון הסיבים. על מנת להדגיש את התופעה, חותכים ומלטשים את האבנים בצורת קבושון, ומקפידים שהחיתוך יהיה כך שהסיבים הכלולים במינרל או המבנה הסיבי יהיו מקבילים לבסיס האבן המעובדת.
תופעה דומה לתופעת עין החתול קיימת בנגרות, שבה סוגים מסוימים של גימור באמצעות לכה מיוחדת יגרמו למרקם העץ להחזר אור בצורת עין החתול.
משוואה ממעלה שישית
משוואה ממעלה שישית היא משוואה מהצורה, כאשר a \neq 0 והמקדמים יכולים להיות מספרים שלמים, מספרים רציונליים, מספרים ממשיים, מספרי מרוכבים או, באופן כללי יותר, איברים של כל שדה.
פונקציה ממעלה שישית היא פונקציה המוגדרת על ידי פולינום ממעלה שישית. משום שיש להן מעלה זוגית, היא דומה מבחינה גרפית לפונקציה ממעלה רביעית. עם זאת, לפונקציה ממעלה שישית עשויים להיות נקודות קיצון מקומיות נוספות. נגזרת של פונקציה ממעלה שישית היא פונקציה ממעלה חמישית.
מאחר שפונקציה ממעלה שישית על ידי פולינום ממעלה זוגית, יש לה את אותו הגבול כאשר הארגומנט הולך לאינסוף חיובי או שלילי. אם המקדם המוביל a הוא חיובי, אז הפונקציה עולה לפלוס אינסוף משני הצדדים ולכן לפונקציה יש מינימום גלובלי. כמו כן, אם a שלילי, הפונקציה יורדת עד מינוס אינסוף משני הצדדים ולכן יש לה מקסימום גלובלי.
פתרון
כמה משוואות ממעלה שישית, כמו ניתנות לפתרון באמצעות רדיקלים, אבל משוואות אחרות לא ניתנות לפתרון. בשנת 1824 הוכיח נילס הנריק אבל כי אין פתרון כללי באמצעות רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית ומעלה. שנים ספורות לאחר מכן מצא אווריסט גלואה אפיון מלא של כל המשוואות הפולינומיות שניתנות לפתרון באמצעות רדיקלים: אלו המשוואות שחבורת גלואה המתאימה להן היא חבורה פתירה. מחקרים אלו הולידו את תורת גלואה ואת תורת החבורות. גלואה פיתח טכניקות לקביעה האם משוואה נתונה ניתנת לפתרון על ידי רדיקלים. מתורת גלואה נובע כי משוואה ממעלה שישית ניתנת לפתרון במונחים של רדיקלים, אם ורק אם חבורת הגלואה שלה נמצאת בחבורה מסדר 48, המייצבת חלוקה של קבוצת השורשים לשלוש תת-קבוצות של שני שורשים, או חבורה מסדר 72 המייצבת חלוקה של מערכת השורשים לשתי תת-קבוצות של שלושה שורשים. קיימות נוסחאות כדי לבדוק כל מקרה, ולחשב את השורשים, במקרים שהמשוואה ניתנת לפתרון. ב-1867 (בעקבות עבודתו של הרמיט על משוואה ממעלה חמישית), הראה Joubert שכל הרחבת שדות ספרבילית מממד 6, במאפיין שאינו 2, נוצרת על ידי איבר המקיים משוואה מהצורה.
משוואה כללית ממעלה שישית ניתנת לפתרון במונחים של פונקציות קמפה דה פרייט. ישנן משוואות ממעלה שישית הניתנות לפתרון על ידי פונקציה היפרגאומטרית כללית במשתנה אחד, באמצעות הגישה של פליקס קליין לפתרון משוואה ממעלה חמישית.
דוגמאות
, שנחקרה בעבודה הראשונית על מנוע הקיטור, היא משוואה ממעלה שישית עם שני משתנים.
אחת השיטות לפתרון משוואה מעוקבת כוללת שינוי במשתנים כדי להשיג משוואה ממעלה שישית, שמשתניה ממעלות 6, 3 ו-0 בלבד. בדרך זו, ניתן לפתור אותה כמו משוואה ריבועית.
פסיכודרמה
הפסיכודרמה (מיוונית: ψυχή נפש ו- δράμα פעולה) היא שיטת עבודה בפסיכותרפיה שמבוססת על הפעולה הדרמטית ועל משחק תפקידים. השיטה פותחה על ידי יעקב לוי מורנו. הפסיכודרמה היא אחת משיטות הטיפול באמנויות. הפסיכודרמה משלבת תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכים העושים שימוש בדרמה ומשחק.
מטרת הפסיכודרמה
הפסיכודרמה מאפשרת איתור מקורות הספונטניות תוך כדי העלאת חוויות מהעבר הקרוב והרחוק. בדיקת אלטרנטיבות שונות, על ידי חוויות מתקנות והתנסויות במצבים עתידיים אפשריים, על מנת להביא שיפור ניכר בביטחון העצמי ובהרגשת הערך האישי. בין השאר, תורמת הפסיכודרמה לשיפור משמעותי בהגדרת הזהות האישית והמקצועית, וכן מחזקת את יכולת ההתמודדות עם בעיות בזוגיות, בעיות ביחסי הורים-ילדים (בכל גיל), משברי גיל, בגידת הגוף, שכול, אובדן, פרידות וויתורים הכרחיים.
עקרונות השיטה
השיטה מבוססת על האמונה שבכל אדם יש מן הכוח הבורא והיוצר. כדי להגיע למפגש עם היצירתיות על האדם לגלות את מקורות הספונטניות שלו. הספונטניות היא כוח הפועל בהווה ומניע את הפרט לקראת תגובה הולמת במצב חדש ותגובה חדשה על מצב ישן.
במסגרת זו בודקים יחסים בין-אישיים, קונפליקטים ובעיות רגשיות ומטפלים בהם על ידי שיטות שנלקחו מעולם התיאטרון והדרמה. המלה "דרמה", אין פירושה "משחק" או "הצגה". כאן היא משמשת בהוראתה הראשונית (במקורה היווני) – פעולה. כלומר, במקום לפתור בעיות המתעוררות בין אדם לבין עצמו, בין אדם למשנהו, או בתוך קבוצת אנשים על ידי דיבור, מועלות הבעיות על ידי הצגתן בפועל.
מבנה הפסיכודרמה הקלאסית
מבנה זה חוזר ונשנה לאורך התהליך הטיפולי.
תיאורית ההתפתחות הספונטנית
תאוריית ההתפתחות הספונטנית שיצר יעקב לוי מורנו מתארת את השלבים ההתפתחותיים של התינוק. התאוריה מתייחדת בכך שהיא מסבירה את ההתפתחות התינוק ואת השלבים השונים שהוא עובר, בהתאם ליכולת שלו לחוות את עצמו ביחס לאחר בכל שלב. תוך כדי התבססות על ההנחה שהיוותה עבור מורנו בסיס לתאוריה: שהגשמת מלוא הפוטנציאל ההתפתחותי קשורה במקסימום ספונטניות במהלך התהליך.
התאוריה מתארת את התהליך הבריא שעל התינוק לעבור כדי להפוך בסופו של דבר לאדם בוגר, בעל עצמי מגובש ויכולת אמפתית לאחר. אדם שנתקל בחסך כלשהו באחד השלבים, עלול לפתח כל פעם צורך, תלות או אובססיה לאדם או לאובייקט אחר. הממשיכים של מורנו שאלו את תהליך ההתפתחות הזה, וחיברו אותו למפגש ולטכניקות הפסיכודרמטיות, מתוך ראיה שבה המשתתף בקבוצה זקוק לתנאים דומים כדי לאפשר לו לגדול בתהליך ההתפתחות הפרטי שלו. כך שהשלבים השונים בתאוריה גם מחולקים על פי התערבויות אלו המקדמות אותו בשלב בו הוא נמצא: הלידה - כשלב החימום, שלב הכפיל, שלב המראה, שלב ה"אגו מסייע", ושלב חילוף התפקידים.
פסיכודרמה פרטנית
בהסתמך על כלים מעולם הפסיכודרמה הקלאסית, התפתח פלג בפסיכודרמה שמשתמש באמצעים פסיכודרמיים לטיפול פרטני. למעשה בצורה זו אין קהל אלא המנחה הוא זה ש"משחק" דמויות שונות או משמש ככפיל של הפרוטגוניסט. הרובד הקבוצתי בשיטה זו לא קיים אך הרובד האישי מקבל חיזוק והשפעתו מעצימה. מאחר שתשומת לב המנחה נתונה כולה לאדם אחד העבודה מבוקרת יותר ויש יכולת טוב יותר להתאים את התהליך לאופי האינדיבודאלי של המטופל.
אוהלו
אוהלו הוא מתחם בדרום הכנרת, ליד המושבה כנרת. הוקם במקור כמרכז חינוכי אזורי בשם "אוהלו של ברל".
היסטוריה
המוסד הוקם בשנת 1945 כמרכז חינוכי של ההסתדרות לזכרו של ברל כצנלסון, אשר במקום זה קבע את אוהלו בזמן שעבד בחצר כנרת. המבנים הראשונים במקום הושלמו במהלך השנים 1946 עד 1947, עת נפתח במתחם תיכון בית ירח. בנוסף נבנה במקום אולם כנסים אזורי. בעת הקמת המתחם נערכה חפירה ארכאולוגית בה נתגלה "מבנה המעגלים", מבנה גדול מתקופת הברונזה בארץ ישראל, שלא ידוע למה שימש.
בשנת 1965 נפתחה במתחם מכללה להכשרת עובדי הוראה - מכללת אוהלו. בעקבות החלטת ממשלה לחזק את ההתיישבות ברמת הגולן, הסמינר עבר בסוף שנת 1997 לקצרין. כדי להסיר את התנגדות של המרצים והסטודנטים להעברת המכללה, הסכימה הממשלה לשלם עבור טיסות של מרצים ממרכז הארץ לקצרין ולסבסד כמעט באופן מלא את התשלום למעונות עבור הסטודנטים.
במקום פועל כפר נופש השייך לקיבוץ כנרת, וסניף של מכללת רידמן לרפואה משלימה.
סטפני רייס
סטפני לואיז רייס, מדליה (OAM) (באנגלית: Stephanie Louise Rice, OAM; נולדה ב-17 ביוני 1988) היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (בייג'ינג 2008), סגנית אלופת העולם בעלת 7 מדליות עולמיות ושיאנית עולם לשעבר במשחים 200 מטר מעורב אישי, 400 מטר מעורב אישי ושליחות 4X200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
סטפני רייס נולדה בבריזביין, קווינסלנד. היא מתאמנת תחת הדרכתו של המאמן מייקל בול במועדון השחייה מערב סנט פיטרס בעיר הולדתה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה במרץ 2006, זכתה רייס ב-2 מדליות זהב תוך כדי שבירת שיאי תחרות. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.90 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.91 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה באוגוסט 2006 זכתה רייס בשתי מדליות ארד. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.21 דקות, אחרי ויטני מאיירס מארצות הברית (2:10.11 דקות) וקייטי הוף אף היא מארצות הברית (2:11.51 דקות), ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.83 דקות, אחרי הוף (4:36.82 דקות) ואריאנה קוקורס מארצות הברית (4:39.68 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה רייס ב-2 מדליות ארד. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.42 דקות, אחרי הוף (2:10.13 דקות) וקירסטי קובנטרי מזימבבואה (2:10.76 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.19 דקות, אחרי הוף שקבעה שיא עולם חדש (4:32.89 דקות) ויאנה מרטינובה מרוסיה (4:40.14 דקות).
שיא עולם ראשון
ב-22 במרץ 2008 במסגרת המבחנים האוסטרלים למשחקים האולימפיים, קבעה רייס את השיא העולמי הראשון שלה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.46 דקות. יומיים מאוחר יותר שיפרה רייס את שיאה העולמי השני, הפעם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.92 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-10 שנים וחצי של יאניאן הו מסין שעמד על 2:09.72 דקות.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה רייס ב-3 מדליות זהב. במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש בתוצאה של 4:29.45 דקות, לפני קובנטרי, שגם היא שיפרה את השיא הקודם (4:29.84 דקות) והוף שיאנית העולם הקודמת (4:31.71 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש שני בתוצאה של 2:08.45 דקות, לפני קובנטרי (2:08.59 דקות) שגם הפעם היא שיפרה את שיא העולם הקודם ונטלי קוגלין מארצות הברית (2:10.34 דקות) ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש שלישי בתוצאה של 7:44.31 דקות (כשחיינית ראשונה במשחה קבעה רייס תוצאה של 1:56.60 דקות), לפני סין (7:45.93 דקות) וארצות הברית (7:46.33 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה רייס ב-3 מדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיאי אישי, טוב משיא העולם הקודם שלה בתוצאה של 2:07.03 דקות, אך אחרי אריאנה קוקורס מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 2:06.15 דקות ולפני קטינקה הוסו מהונגריה (2:07.46 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.29 דקות, אחרי הוסו (4:30.31 דקות) וקובנטרי (4:32.12 דקות). בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה בשלב המוקדמות את סגנון הפרפר. במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי היא וחברותיה סיימו במקום ה-5 בתוצאה של 7:46.85 דקות אחרי המנצחות מסין שקבעו שיא עולם חדש (7:42.08 דקות), הזמן שקבעה היה 1:55.71 דקות. לעומת זאת במשחה ל-200 מטר חופשי עצמו היא שחתה לא טוב וסיימה במקום ה-16 בתוצאה של 1:58.33 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה רייס בשתי מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.23 דקות, אחרי אליזבת בייזל מארצות הברית (4:31.78 דקות) והאנה מיילי מבריטניה (4:34.22 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה בשלב המוקדמות את משחה הגב. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.65 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.08 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה רייס במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.55 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, במקום שישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.49 דקות ושוב לא הצליחה להגן על תוארה. באותו משחה שיפרה יה שיוון מסין את שיאה העולמי של רייס והעמידה אותו על תוצאה של 4:28.43 דקות.
חייה האישיים
רייס הייתה בקשר רומנטי עם השחיין איימון סאליבן משנת 2006 במשך שנתיים. הזוגיות ביניהם באה לסופה כחודש לפני המשחקים האולימפיים ביולי 2008.
באוקטובר 2010 לאחר שלעגה בטוויטר לקבוצת הרוגבי של דרום אפריקה וכינתה אותה "הומואים" (Faggot) חברת יגואר אוסטרליה נותנת החסות של רייס הסירה ממנה את תמיכתה ולקחה ממנה את הרכב שניתן לה בהשאלה.
כיום רייס בקשר רומנטי עם שחקן הרוגבי קוויד קופר, אותו הכירה בסוף שנת 2010.
אינפורמנט
אִינְפוֹרְמַנְט (בעברית מַסְרָן ולעיתים גם עֵד) הוא אדם המוסר מידע (אינפורמציה).
אש קודש (מאחז)
אש קודש הוא מאחז בעמק שילה, חלק מיישובי גוש שילה. זהו יישוב קהילתי חקלאי שממוקם בגובה 830 מטר בסמוך לעמק שילה, מוקף בכרמים ובשטחים חקלאיים.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 2001 במסגרת הסכם המאחזים שבעקבותיו פונה היישוב מגבעה סמוכה למיקומו הנוכחי. היישוב הוקם על ידי שלושה בחורים שהתגוררו באוהל, ולאחר חצי שנה הצטרפה ליישוב משפחה ראשונה שהתגוררה אף היא באוהל. ליישוב, שנכלל במסגרת המאחזים המיועדים להסדרה במסגרת וועדת ההסדרה, תוכנית מתאר שהוכנה בשנת 2013 אולם ממתינה מאז לאישור מדיני על מנת לקבל תוקף.
מאז היווסדו התקיימו מספר סבבים של סכסוכים אלימים בין תושבי המאחז לתושבי הכפר הסמוך, קוסרה.
מקור השם
בתחילה נקרא המקום גבעה ח', שם שנקבע באופן זמני על שם האופי הטופוגרפי של המקום. חסידי חב"ד שהגיעו ליישוב על מנת להדפיס את ספר התניא וביקשו להדפיס את שם המקום בפתיחה לספר היוו זרז לתושבי היישוב לבחור לו שם חדש באותו היום. השם נקבע על שם ספרו של האדמו"ר מפיאסצנה "אש קודש" שבאותה העת למדו חברי היישוב באופן קבוע. ספר זה הוא אוסף שיחות שנאמרו על ידו בגטו ורשה בשנות מלחמת העולם השנייה, ולאחר הירצחו בידי הנאצים יצאו לאור כספר על ידי תלמידיו. בנוסף נקרא היישוב על שמו של אש קודש גילמור שעבד כמאבטח בסניף הביטוח הלאומי בירושלים ונרצח בפיגוע במהלך האינתיפאדה השנייה.
תיירות
מטיילים רבים פוקדים את היישוב וסביבתו, חלקם לנים בצימר הנמצא ביישוב או מבקרים בבריכה הנמצאת בסמוך אליו, חלקם מטיילים בבורות המים הרבים הפזורים סביב היישוב, רוכבים בסינגל האופניים המקיף את גוש שילה או באים לצפות בפריחת אירוס השומרון הפורח מדי שנה בחודש אפריל.
דודא רפואי
דודא רפואי (שם מדעי: Mandragora autumnalis) הוא עשבוני רב שנתי, מין בסוג דודא, ממשפחת הסולניים.
מאפיינים
שורשו של הדודא הרפואי שיפודי ועבה, המעמיק חדור לקרקע עד כ-2 מטרים. סביב השורש צומחת בתחילת הסתיו שושנת עלים גדולים באורך של כ-30 ס"מ. צבעם ירוק כהה, והם קמוטים מאוד. הפרחים הפורחים כבר בחודש דצמבר, נישאים על עוקצים ארוכים ממרכז השושנת, צבעם סגול ובהם חמש אונות. הפירות, המבשילים בסביבות חודש יוני, הם ענבות בשרניות, קוטרן כ-3 ס"מ וצבען כתום עז. לפרי ריח נעים, חזק ומשכר. בתוך הפרי, מספר חרצנים שחורים.
כל חלקי הצמח מכילים רעלים חריפים (בעיקר אטרופין), המגנים עליהם מפני הרעייה. רעלים אלו מסוכנים גם לאדם. ידועים מקרים של ילדים שאכלו את עליו המתוקים וסבלו מהרעלה קשה. הפירות ראויים למאכל אדם כשהם בשלים, טעמם אז נעים ומזכיר אננס. גם בתקופה זו, חרצני הפרי מסוכנים לאדם.
תפוצת הפרי ים-תיכונית ואירנו-טורנית, בארץ הוא מצוי בבתה ובגריגה הים תיכונית.
סביב הצמח מהלכות אגדות רבות מימי קדם. במקרא מוזכר הדודא כצמח המסייע בבעיות פוריות, והזיהוי שלו עם הדודא המקראי מקובל כוודאי. בספרות היוונית והרומית מוזכר הצמח פעמים רבות; השתמשו בו לרפואה, לטיפול בבעיות פריון, כשיקוי אהבה, כסם הרדמה, לכישוף, ולטיפול בשדים ורוחות. המחזה מנדרגולה של ניקולו מקיאוולי מבוסס על האמונה בסגולותיו המיתיות של צמח הדודא. על פי הספר הארי פוטר וחדר הסודות, הצמח מרפא את אלה שאובנו ממבט הבסיליסק.
הדודא במקרא
הדודא נזכר שש פעמים במקרא, בשתי הופעות. ההופעה הראשונה בספר בראשית כוללת את חמשת האזכורים הראשונים, כאשר ראובן מוצא דודאים בשדה: "וַיֵּלֶךְ רְאוּבֵן בִּימֵי קְצִיר-חִטִּים וַיִּמְצָא דוּדָאִים בַּשָּׂדֶה וַיָּבֵא אֹתָם אֶל-לֵאָה אִמּוֹ". רחל מבקשת מלאה את הדודאים, ולאה דורשת תמורה, שכן: "הַמְעַט קַחְתֵּךְ אֶת אִישִׁי וְלָקַחַת גַּם אֶת דּוּדָאֵי בְּנִי". רחל מציעה לה לשכב עם יעקב במקומה באותו לילה: "לָכֵן יִשְׁכַּב עִמָּךְ [יעקב] הַלַּיְלָה תַּחַת דּוּדָאֵי בְנֵךְ". בעקבות משכבם באותו לילה נולד יששכר. ההופעה השנייה היא כצמח המפיץ ריח נעים: "הַדּוּדָאִים נָתְנוּ רֵיחַ". בספר ירמיהו מופיעים "דּוּדָאֵי תְאֵנִים", במשמעות של דוּד, סל תאנים.
תרגומים רבים תרגמו את ה'דודאים' כ- Mandragora autumnalis, הקרוי בימינו דודא רפואי. גם אסף הרופא כתב: "דודאים, נקראים בלשון ארם יברוחין, וכל לשון מנדרגורא". בספרות חז"ל מובא עוד מגוון זיהויים: "מאי דודאים? אמר רב: יברוחי. לוי אמר: סיגלי. ר' יונתן אמר סביסקי" (סנהדרין צט ע"ב). במדרש מובא: "ר' חייא בר אבא אמר: יברוחין. ר' יצחק אמר: שעורין. ר' יהודה בר סימון אמר: מיישין."
הדודא הרפואי היה בשימוש במצרים העתיקה כפי שעולה מהמקורות הכתובים, מציורי קיר ומן הממצא הבוטני-ארכאולוגי.
יש להבהיר שהדודאים גדלים בר בארצות הים התיכון, אולם לא בחרן (מזרחית לסוריה של היום), שם לפי הסיפור חיו יעקב ונשותיו - לכן ייתכן שהצמח המוכר לנו היום אינו הדודאים שבהם השתמשה רחל, או שמקור הסיפור הוא בארץ ישראל.
עקמומיות
באופן כללי, עקמומיות היא מידת הכפיפה וההתעקמות של דבר-מה. המונח עשוי להתייחס לישויות גאומטריות שונות, החל מקווים ועד למרחבים מממדים גבוהים, ולכן העקמומיות, מידת הסטייה מן המצב המוגדר כישר או שטוח, מוגדרת ומחושבת בצורות ושיטות שונות. עקמומיות עשויה להוות סקלר (גודל כמותי חסר כיוון) או וקטור - גודל המתאפיין בכיוון.
עקמומיות של קו
העקמומיות של קו מוגדרת כגבול היחס בין הפרש זוויות השיפוע (המשיקים), בשתי נקודות סמוכות על העקום, לבין קטע הקו (הקשת) המחבר שתי נקודות אלו, כאשר זה שואף לאפס:
אם משוואת הקו היא y = f(x) כי אז מתקיים עבור זווית שיפוע המשיק לעקום בנקודה כי, ולכן העקמומיות היא:
גודל זה שווה לערך ההפוך של רדיוס העקמומיות בנקודה (רדיוס המעגל האוסקולטורי - המעגל המתלכד עם העקום בנקודה). כלומר, ומכאן שרדיוס העקמומיות קטן ככל שהעקמומיות גדלה.
במקרה של קו ישר, העקמומיות שווה לאפס, שכן הנגזרת השנייה של y (y'') מתאפסת. רדיוס העקמומיות במקרה זה הוא אינסופי.
עקמומיות גאוס
עקמומיות משטח או עקמומיות גאוס בנקודה מסוימת מוגדרת כמכפלת שתי העקמומיות הראשיות של המשטח באותה נקודה - העקמומיות המקסימלית והמינימלית של הקווים הכלולים במשטח העוברים דרך אותה נקודה: כאשר k_1 ו- k_2 הם העקמומיות הראשיות
הקשר בין עקמומיות משטח ורדיוס העקמומיות בנקודה (R) הוא:
במקרה של משטח כדורי, העקמומיות של כל מעגל גדול שווה לערך ההפוך של רדיוס המעגל (\frac{1}{r}) ולכן, שתי העקמומיות הראשיות בכל נקודה שוות ל-\frac{1}{r}, ועקמומיות המשטח, Q, שווה ל-. בהתאמה, רדיוס העקמומיות על פני משטח כדורי שווה לרדיוס הכדור.
עקמומיות ממוצעת
העקמומיות הממוצעת של משטח, בנקודה מסוימת, מוגדרת כממוצע העקמומיות הראשיות של המשטח באותה נקודה:
כאשר k_1 ו- k_2 הם העקמומיות הראשיות.
העקמומיות הממוצעת של משטח כביטוי של הרדיוסים התואמים את העקמומיות הראשיות היא: כאשר R_1 ו- R_2 הם הרדיוסים התואמים את העקמומיות הראשיות. הקשר בין העקמומיות הממוצעת של משטח ועקמומיות גאוס בנקודה (Q) נתון בנוסחה:
הובלה מקבילה
ניתן לחשב עקמומיות משטח בנקודה באמצעות העתקה מקבילה - כלומר, גרירה של וקטור לאורך לולאה ללא שינוי אורכו וכיוונו יחסית למרחב הנבדק. ההפרש הווקטורי בין הווקטור המקורי לווקטור המתקבל אחר הובלה בלולאה אינפיניטסימלית, פרופורציונלי לעקמומיות המשטח בנקודה, יחס המוגדר על ידי טנזור העקמומיות של רימן (ראו להלן), המשמש גם למדידת עקמומיות של מרחבים מממדים גבוהים יותר, כגון המרחב-זמן הארבע ממדי.
עקמומיות שלילית וחיובית
ניתן להבחין בין כיוון ההתעקלות של עקומות באמצעות סימונם. כאשר, עקמומיות חיובית (k>0) מציינת התעקלות כלפי מעלה (רדיוס העקמומיות בנקודה מכון כלפי מעלה), ועקמומיות שלילית (k<0) מציינת התעקלות כלפי מטה (רדיוס העקמומיות בנקודה מכון כלפי מטה). כיוון העקמומיות הוא תלוי נקודת מבט, והיפוכה ישנה את מראית כיוון ההתעקלות וכפועל יוצא, סימן העקמומיות. בהתייחס למשטחים עקומים, ייתכנו מקרים, כזה של מבנה בעל צורת אוכף, בהם אחת העקמומיות הראשיות בנקודה היא חיובית ואילו השנייה היא שלילית. עקמומיות גאוס (Q) עבור נקודה שכזו תהא שלילית ואילו רדיוס העקמומיות יהיה מספר מדומה (השורש הריבועי של הערך ההפוך של Q).
עקמומיות חיצונית ופנימית
עקמומיות היא תכונה של המרחב, יהא ממדו אשר יהא, הגלויה לעיני צופה חיצוני, אך יש שניתן לזהותה גם מתוך המרחב עצמו, באמצעות חקירת התכונות של עצמים גאומטריים במרחב. עקמומיות פנימית היא עקמומיות מן הסוג השני, תכונה שגם 'תושבי' המרחב יכולים לזהותה ולא רק צופים חיצוניים. עקמומיות חיצונית לעומת זאת היא עקמומיות שלא ניתן להבחין בה מתוך המרחב עצמו והיא מובחנת רק לעיני צופה חיצוני, ממד גבוה יותר. עקמומיות קו, לדוגמה, היא עקמומיות חיצונית. תושבי הקו לא יבחינו בעקמומיותו, אף לא באמצעות חישובים ומדידות.
עקמומיות גאוס, עקמומיות משטח, היא דוגמה לעקמומיות פנימית ולפי ה-Theorema Egregium (משפט בגאומטריה דיפרנציאלית שהוכח על ידי קרל פרידריך גאוס) ניתן לזהותה באמצעות חקירת התכונות של עצמים גאומטריים במרחב. היחס בין שטח מעגל לקוטרו, וסכום הזוויות במשולש, הן שתיים מן התכונות הגאומטריות שבאמצעותן ניתן לזהות עקמומיות פנימית ולחשבה. תכונות אלו משתנות כתלות בעקמומיות הפנימית של המרחב: במישור (משטח שטוח) בו העקמומיות היא 0, שטח מעגל הוא \pi R^2 וסכום הזוויות במשולש הוא \pi רדיאנים; עבור משטח המתאפיין בעקמומיות פנימית נקבל תוצאות שונות, המעידות על סטייתו מהמצב השטוח, ובאמצעותן נוכל להעריך את עקמומיותו. ביצוע מדידות מעין אלו בנקודות שונות של המשטח תאפשר שרטוט של מפת עקמומיותו.
עקמומיות אמיתית ועקמומיות מדומה
בהתייחס למרחבים מממדים שונים, מרחב שרכיבי הטנזור שלו קבועים הוא מרחב שטוח או בעל עקמומיות מדומה. ומרחב שחלק או כל רכיבי הטנזור שלו הם משתנים תלויים הוא מרחב בעל עקמומיות אמיתית.
ג'ון איוון דמיאניוק
ג'ון איוון דמיאניוק (באוקראינית: Іван Миколайович Дем'янюк; באנגלית: John Demjanjuk; 3 באפריל 1920 – 17 במרץ 2012) היה אזרח ארצות הברית ממוצא אוקראיני שאזרחותו נשללה לאחר שנקבע כי שיקר בשאלון ההגירה והסתיר את שירותו ב-SS כשומר במחנות ההשמדה.
לבקשת מדינת ישראל, לאחר שלילת אזרחותו בארצות הברית, דמיאניוק הוסגר אליה והועמד לדין על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950, בפשעים נגד האנושות כנגד יהודים בתקופת השואה.
בשנת 2011 הורשע דמיאניוק על ידי בית משפט בגרמניה באשמת סיוע לרצח של כ-29 אלף איש בעת ששירת במחנה סוביבור, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר. דמיאניוק הגיש ערעור על ההחלטה, אך מת בטרם נידון הערעור ועל כן על פי החוק הגרמני האישומים נגדו מבוטלים והוא נחזק כזכאי.
חייו
איוון דמיאניוק נולד בשנת 1920 בכפר דוּבּוֹבִי מַחַרִינְצִי (Дубові Махаринці) שבאוקראינה. לאחר שהפסיק את לימודיו לאחר 4 שנות לימוד עבד כנהג טרקטור בקולחוז. בשנת 1940 גויס לצבא האדום, ובמהלך הקרבות מול הוורמאכט המתקדם, נפצע בגבו ואושפז. עם החלמתו הוחזר לחזית, ובחודש מאי 1942 נפל בשבי הגרמנים בקרב קרץ' שהתנהל בחצי האי קרים. הוא הועבר עם שבויים אחרים למחנה השבויים רובנו, במערב אוקראינה, ולאחר מכן למחנה השבויים בקרבת העיר חלם, בפולין.
על האירועים שהתרחשו החל מתאריך זה ועד לסיום המלחמה נחלקו התביעה וההגנה במשפטו בישראל. התביעה טענה כי זמן מסוים לאחר נפילתו של דמיאניוק בשבי, הוא התגייס כוואכמן (שומר) לחילות העזר האוקראינים, שפעלו במזרח אירופה וסייעו לגרמנים. לאחר גיוסו, הוא הוכשר כאחד ממתנדבי טרווניקי במחנה האימון של האס אס בטרווניקי ושימש כשומר במחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה. דמיאניוק טען ששהה במחנה השבויים עד שגויס בעל כורחו לצבא ולאסוב, צבא שהורכב מחיילים סובייטיים שבויים. בפועל, עשה דמיאניוק מעט מאוד במסגרת זו, לטענת הסנגוריה.
בארצות הברית השתקעה המשפחה בקליוולנד, אוהיו, ודמיאניוק עבד כפועל במפעל הרכבת מכוניות של חברת "פורד". בשנת 1958 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנת 1975 הגיש עיתונאי אוקראיני למשרד המשפטים בארצות הברית רשימה, ובה 75 שמות של אזרחי ארצות הברית, ילידי אוקראינה, שלטענתו שיתפו פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה.
אחד מהשמות היה שמו של ג'ון דמיאניוק, שלטענתו היה ואכמאן (משתף פעולה פעיל) במחנה ההשמדה סוביבור. במסדר זיהוי, שנערך בישראל באמצעות תמונות, זיהו עדים, ניצולי טרבלינקה, את תמונתו של דמיאניוק כ"איוון האיום", שומר ידוע לשמצה מטרבלינקה. לנוכח הזיהוי ביקשה הפרקליטות בארצות הברית לבטל את אזרחותו של דמיאניוק, בטענה כי שיקר בשאלון ההתאזרחות.
במהלך שנת 1980, העבירה ברית המועצות לפרקליטות בארצות הברית תצלומי תעודות של אוקראינים, ששירתו בחילות העזר של הנאצים, וסיימו את הקורסים שערך האס אס במחנה טרווניקי. לדעת החוקרים בארצות הברית, נמצאה זהות בין הפרטים באחת התעודות לבין פרטיו של דמיאניוק. ב-23 ביוני 1981 קיבל בית המשפט בארצות הברית את הבקשה, והורה על שלילת אזרחותו וגירושו מארצות הברית. דמיאניוק ועורכי דינו ערערו, אך ערעורם נדחה. באוקטובר 1983, הגישה ישראל בקשה להסגיר את דמיאניוק. והבקשה נענתה בסוף שנת 1985.
איוואן האיום
על פי תיאור התביעה בישראל, איוואן האיום היה כינויו של שומר במחנה ההשמדה טרבלינקה (שנקרא כך בדומה לאיוואן הרביעי שליט רוסיה). איוואן האיום שיתף פעולה מרצונו עם הנאצים, וביצע פשעים רבים באכזריות רבה. הוא דחס בכוח יהודים לתאי הגזים תוך התעללויות, ולאחר מכן הפעיל אותם. מדי פעם היה לוקח קורבנות מתאי הגזים אותם היה רוצח בעצמו בהתעללויות. בנוסף הוא הואשם בהתעללות ורצח של אסירים יהודים מקבוצות העבודה במחנה. נטען כי הוא רצח בהתעללויות אסירים שברחו מהמחנה, וגם היה מראשי המלקים של אסירים שקיבלו עונשים שונים, לעיתים עד מוות. איוון היה שותף לרציחתם של מאות אלפי יהודים. בסעיף 76 בכתב האישום נכתב:.
משפט דמיאניוק בישראל
דמיאניוק הוסגר לישראל ב-28 בפברואר 1986, ובאותה שנה הוגש נגדו כתב אישום:תיק פלילי 373/86. ג'ון דמיאניוק הואשם על ידי התביעה כי הוא "איוון האיום".
בפברואר 1987 הועמד דמיאניוק לדין בישראל. דמיאניוק הכחיש כל קשר למחנה. המשפט התנהל בהרכב מיוחד של בית המשפט המחוזי בירושלים בו היו השופטים דב לוין, צבי טל, ודליה דורנר. התובעים היו פרקליט המדינה יונה בלטמן והתובע המוביל מיכאל שקד. הסנגורים היו מארק אוקונור ויורם שפטל.
כל הנאמר במשפט תורגם לאוקראינית ולאנגלית בתרגום סימולטני על ידי חברת "חבר תרגומים", לטובת הסנגור אוקונור והתקשורת הזרה. דמיאניוק הוחזק בבידוד, אך בתאו היה רדיו. הוא קרא עיתון, למד עברית ומדי פעם ניתן לו לשוחח עם בני משפחתו בטלפון.
לאחר משפט מתוקשר, שארך יותר משנה, דן בית הדין את דמיאניוק למוות לאחר שקבע שזהותו הוכחה. הקביעה התבססה על עדויות או תצהירים של 11 ניצולי השואה ושל סַמָּל אס אס גרמני (שהעיד בברלין) ששירת יחד איתו בסוביבור, שהצביעו על כך שהוא אכן "איוואן האיום". גזר הדין ניתן ב-25 באפריל 1988.
דמיאניוק ערער על ההרשעה. בינתיים התחממו מעט היחסים בין ישראל לברית המועצות והתובע מיכאל שקד יצא להביא עדויות חדשות מארכיונים שם. לדבריו, "הגיע אליי מידע לפיו בברית המועצות התנהל משפט של פושע מטרבלינקה והעידו שם הרבה ואכמנים [שומרים במחנות]. הרעיון הזה, שיש חומר שלא הגיע אלינו, הטריד את מנוחתי בתור משרת ציבור. אמרתי לעצמי שאם אני יודע את זה - אני צריך להגיע לשם... בכל החומר הזה לא מצאו את השם דמיאניוק, וזה יצר את הספק שהוביל לזיכוי. אני מאמין שבית המשפט העליון נקלע לסיטואציה שאני בעוונותי יצרתי אותה".
ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשותו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר, סגנו מנחם אלון, השופט אהרן ברק, השופט יעקב מלץ והשופט אליעזר גולדברג שזיהויו של דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק. זאת הגם שאין ספק בשקריות גרסתו של דמיאניוק, לפיה העביר את המלחמה כשבוי, היות שלכל הפחות סייע לנאצים בעת ששימש כשומר במחנות. בסיום פסק הדין נכתב: בספרו על המשפט, ציין שפטל כי גם אם זיכויו של דמיאניוק בערעור נבע מזיהויו של "איוואן האיום" כאיוואן מרצ'נקו, הרי יש בכך להראות כי זיהוי דמיאניוק כ"איוואן האיום" במשפט הראשון לא התבסס על ראיות מספקות.
עתירות להעמדתו לדין של דמיאניוק באשמת היותו ואכמן בסוביבור נדחו על ידי בג"ץ, לנוכח התנגדותו של היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, שחשש מזיכוי נוסף.
דמיאניוק גורש בחזרה לארצות הברית ב-22 בספטמבר 1993 וב-1998 הושבה לו אזרחותו האמריקאית.
משפטים בארצות הברית ובגרמניה
בשנת 2002 אישר בית משפט אמריקאי לשלטונות לשלול את אזרחותו של דמיאניוק על פי ראיות חדשות שנמצאו לפיהן שימש כשומר במחנות ההשמדה סוביבור ומיידנק. בדצמבר 2005 החליט בית המשפט להגירה בארצות הברית על גירושו לאוקראינה. עורך דינו טען כי באוקראינה צפוי דמיאניוק לסכנת מוות בשל מצבו הרפואי, אך בית המשפט האמריקאי דחה טענה זו.
ב-19 במאי 2008 דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את הערעור שהגיש דמיאניוק על כוונת שלטונות ההגירה לגרשו לאוקראינה, ארץ מוצאו. הערעור לבית המשפט העליון הוגש לאחר שכשנה וחצי קודם לכן דחה בית משפט בערכאה נמוכה יותר ערעור דומה שהגיש בעניין.
בנובמבר 2008 הוגש דו"ח ראשוני של היחידה הגרמנית לחקר פשעי השואה, ובו הוכחות לכאורה לפשעים שביצע דמיאניוק, ולמעורבותו ברצח אסירים יהודים במחנה הריכוז וההשמדה סוביבור בתקופת השואה. משרד המשפטים האמריקני פתח בהליכים להסגרתו למדינה זרה. עם זאת, לא נקבע לאיזו מדינה יוסגר - לאוקראינה, ארץ מוצאו, לפולין, שבה פעל מחנה סוביבור או לגרמניה.
ב-11 במרץ 2009 הודיעו שלטונות גרמניה כי בית משפט במינכן הוציא צו מעצר נגד דמיאניוק בגין יותר מ-29 אלף עבירות של סיוע לרצח, אך הפעם האישום מתייחס לתקופה אחרת (ממרץ ועד סתיו 1943), בה שירת, לפי החשד, במחנה סוביבור. ב-1 במאי בית משפט פדרלי לעתירות במדינת אוהיו דחה סופית את עתירתו של דמיאניוק נגד הסגרתו לגרמניה. ב-12 במאי, לאחר מאבק משפטי ארוך, דמיאניוק הועלה למטוס, והוסגר לגרמניה. משפטו החל ב-30 בנובמבר 2009, והוחלט על זירוז הליכי המשפט בעקבות מצבו הבריאותי הרופף של דמיאניוק.
גם התביעה וגם ההגנה הגישו ערעור על גזר הדין. בית המשפט החליט שדמיאניוק חסר אזרחות ואין חשש שימלט מגרמניה ועל כן הורה על שחרורו ממעצר עד לקבלת החלטה בערעור. דמיאניוק שהה בבית אבות בגרמניה עד מותו ב-17 במרץ 2012, בגיל 91, בטרם נידון הערעור. על פי החוק הגרמני, דחיית הערעור היא תנאי להרשעה. כתוצאה מכך נותר דמיאניוק בחזקת חף מפשע.
בינואר 2020 פורסמו לראשונה תמונות שצילם סגן מפקד מחנה סוביבור, בהן נראה אחד השומרים שמעבדה לזיהוי פלילי בגרמניה זיהתה כדמיאניוק בסבירות 'קרובה לוודאי'.
עכברה
עַכְבָּרָה (בכתבי חז"ל גם: עַכְבְּרָא, בערבית: عكبرة, מהמילה העברית עכבר) היא שכונה של העיר צפת, השוכנת ממערב לנחל עכברה ומדרום לכביש 89.
היישוב עכברה נזכר לראשונה במאה השמינית לפני הספירה. בתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד הייתה עכברה עיירה יהודית גדולה. בין היתר נודעה בשל הישיבה של רבי ינאי שהתקיימה במקום ובשל מגורי רבי אלעזר ברבי שמעון בה. היישוב היהודי בעכברה נמשך ברציפות עד התקופה הצלבנית, וקברי הצדיקים במקום היוו מוקד עלייה לרגל לאורך השנים.
באמצע המאה ה-19 הוקם בעכברה כפר ערבי קטן. במלחמת העצמאות נכבש הכפר ולאחר קום המדינה יושב מחדש. בשנת 1982 צורף הכפר לשטחה המוניציפלי של העיר צפת, וכיום מתגוררים בו כ־450 תושבים.
יישוב יהודי
עכברה הייתה יישוב יהודי בתקופת הבית השני ובתקופת המשנה, התלמוד, התקופה הערבית בארץ ישראל והתקופה הצלבנית. משמעות השם היא המילה העברית עכבר, ביידוע ארמי.
אתר הכפר העתיק מצוי על הגדה המזרחית של נחל עכברה, סמוך למקום בו שוכן כיום הכפר עכברה. צוק סלע גדול ובו מערות ונקרות בקרבת הכפר הוא זה שבו, כנראה, התבצרו יהודי עכברה בתקופת המרד הגדול באימפריה הרומית.
תגלת פלאסר השלישי ערך בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס מסעות לכיבוש ממלכת ישראל. במסעו הראשון הוא כבש את הגליל, הגלעד והעמקים והפך את האזור לפחוות מגידו. פרופ' בנימין מזר גילה את שמה של עכברא בכתובת של תגלת פלאסר ה-3, כאחד היישובים שנכבשו בגליל הישראלי.
עכברה נזכרת רבות גם בכתבי חז"ל. כך נזכר היישוב בתלמוד כמקום מגוריו של רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון בר יוחאי, ומוזכר רצונם של תושבי היישוב כי גם ייקבר בו. רבי ינאי, בן הדור הראשון לאמוראים, ישב גם הוא בעכברא, ובה הקים את ישיבתו הגדולה שהתקיימה גם לאחר מותו.
בגניזת קהיר מוזכר שמו של יהודי מעכברא, עדות לכך שיישוב יהודי התקיים במקום גם בתקופה הפאטמית (969-1099 לספירה). אך אין עדות להמשך יישוב יהודי קבוע במקום אחרי סוף המאה ה-11.
בתקופה העות'מאנית
במאה ה-16, רבי משה קורדובירו והאר"י בקרו בעכברא, כאשר סיירו בקברי צדיקים בגליל. הנוסע משה בסולה מספר (1522) על הביקור במקום: "ולמעלה בכפר בית כנסת חרב. יש עדיין משני כתליו גבוהים ג' אמות מאבנים גדולות, ועשאו רשב"י".
בזמן פרעות הדרוזים ביהודי צפת ב־1838 נמלטו חלק מתושבי צפת למערות שבסלע עכברה.
חיים הורביץ הזכיר את המקום בספרו "חבת ירושלים" (1844): בשנת 1898 מתואר בהמליץ מנהג של האשכנזים בצפת ללכת בחול המועד פסח לעכברה: "בחול המועד פסח הולכים לכפר עכברא רחוק כשעה בדרום העיר ובדרך סובבים האשכנזים על ציון בנימין הצדיק, נחום איש גמזו, עד בואם לעכברה מקום שם קבור רבי ינאי ורבי דוסתאי בנו". בני העלייה הראשונה והשנייה הזכירו את עכברא בין ערי התלמוד בגליל.
בקרבת הכפר רכש הברון רוטשילד קרקע חקלאית שנמסרה לעיבוד למתיישבי ראש פינה. בראשית תקופת המנדט הבריטי נערכו בסביבת עכברא עבודות הכשרת קרקע, וכמה מן הפועלים חלוצי תקופת העלייה השלישית, שמו את לבם לשם האתר ומקורו.
בשנת 1869 תואר מיקום הכפר: "למערב צפת נוטה מעט דרומית כחצי שעה, בדרומית מזרחית מירון בערך שעה אחת". בסוף המאה ה-19 היה עכברה הקטן מבין חמשת הכפרים שהקיפו את צפת, כולם מוסלמיים. הוא תואר על ידי גרין כמכיל 20 בקתות והערכות שונות ייחסו לו כמאה תושבים. במפקד של 1922 נמנו בכפר 147 נפש. ככל הנראה מצאו חלק מערביי הכפר פרנסה בהתיישבות החקלאית היהודית סביב צפת.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי נותר הכפר קטן ולא היה בו בית ספר. בשנת 1924 הייתה תגרה גדולה בין בני הכפר לבין תושבי עין זיתים. במאי 1948 כבש כח של הפלמ"ח מגדוד העמק של חטיבת יפתח את הכפר ופוצץ את בתיו. בעיתונות נכתב שמהכפר יצאו כנופיות לתקוף את התחבורה היהודית לצפת ושכיבוש הכפר מנע הבאת תגבורת של ערבים לסייע לצפת הערבית. יגאל אלון כתב שכיבוש הכפר היה פעולת הסחה.
לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר מלחמת העצמאות יושבו בכפר עקורי הכפר קדיתא (רובם ממשפחת חליחל). כן הועברו אל אזור עכברה ערבים מאזור ג'אוני וטובה זנגריה שלאחר מאבק ציבורי הורשו לשוב למקומותיהם. בשנת 1958 התגוררו בכפר כ-350 תושבים. בבית הספר בכפר למדו כ-70 תלמידים.
בשנת 1972 הוחלט על הרחבת גבולותיה של צפת ובין השאר סיפוח השטח של הכפר עכברה. תושבי עכברה בקשו לשוב לקדיתא, אותה עזבו בתש"ח, אולם הרשויות סירבו ובקשו להעביר את התושבים לגוש חלב, אולם התושבים סירבו וגם תושבי גוש חלב התנגדו. הרשויות גם ניסו להעביר את התושבים לצפת או לשכונה של עקורי ענן ופראדה בכפר ראמה, אך ללא הועיל. תושבי הכפר הקימו ועד פעולה שמחה על התנאים הקשים בכפר ובין השאר איימו שיחרימו את הבחירות לכנסת התשיעית. בשנת 1979 פנו התושבים לנשיא מצרים אנואר סאדאת בבקשה שיסייע להם. התושבים טענו שהם קשורים תעסוקתית ורגשית לאזור צפת ואינם מוכנים לעזוב את האזור ולהתפזר בכפרים שונים מחוץ לאזור צפת. לבסוף, בעקבות לחץ התושבים, הושג הסכם על השארות התושבים על גבעה סמוכה ובאמצע שנת 1981 קיבלה הממשלה החלטה על הקמת שכונה מסודרת לתושבי הכפר במרחק כקילומטר ממקום מושבם. בשנת 1983 הוחל בחיבור הכפר לחשמל. הבניה במתחם החדש החלה עוד בטרם ניתנו לתושבים היתרי בנייה ובעקבות זאת נפתחו לתושבים רבים תיקים פליליים על בנייה בלתי חוקית. בעקבות השגת היתרי הבנייה עוכבו ההליכים נגד התושבים על ידי היועץ המשפטי לממשלה. בית הספר המט ליפול המשיך לשמש את תושבי המקום עד סוף שנות ה-80 עד שההורים עתרו לבג"ץ נגד משרד החינוך בדרישה להקים לתושבים בית ספר ראוי.
בשנת 1982 סופח הכפר לשטח המוניציפלי של צפת. כיום מתגוררים בעכברה כ-450 תושבים.
בשנת 1997, החלה הקמתו של גשר עכברה מצפון לשכונה, גשר באורך 430 מטר ובגובה 80 מטר, הגשר נחשב לארוך בישראל, והוקם על כביש 89, במטרה לשפר את הכניסה המהירה לדרום צפת לבאים מצפון, וכן את הגישה המהירה דרך כביש זה לבית החולים זיו הסמוך. הגשר נחנך בשנת 2002.
באוקטובר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", רעולי פנים ריססו כתובות נאצה וגרמו נזק למכוניות בשכונה.
ניצ'ה
דיוניסיו פרננדש מנדש (בפורטוגזית: Dionísio Fernandes Mendes ידוע בכינויו ניצ'ה; נולד ב-21 בספטמבר 1981) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
ניצ'ה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של לוריהאננסה מהליגה השלישית בפורטוגל.
בקיץ, ניצ'ה חתם בסטאד תוניסיאן מליגת העל התוניסאית.
בקיץ, ניצ'ה חתם בא.א.ק. לרנקה מליגת העל הקפריסאית. ב-1 בפברואר 2009, ניצ'ה חתם בבני סכנין מליגת העל.
בהמשך הקריירה, ניצ'ה שיחק בפאטימה, טורינסה, א.פ.א.פ. ולבסוף חזר לקדנציה שנייה בסטאד תוניסיאן.
ב-10 באוקטובר 2003, ניצ'ה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בהפסד 1–2 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006.
אמיליו דה קאוואליירי
אמיליו דה' קאוואליירי (באיטלקית: Emilio de' Cavalieri; סביבות 1550 – 11 במרץ 1602) היה מלחין, מפיק, נגן עוגב, דיפלומט, כוריאוגרף ורקדן בשלהי תקופת הרנסאנס. המוזיקה שיצר, יחד עם עוד מלחינים שפעלו ברומא, בפירנצה ובוונציה, מילאה תפקיד חיוני בהגדרת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה. כחבר באסכולה הרומאית, הייתה לו השפעה כמלחין מוקדם של מונודיה וכן כתב מה שנחשב בדרך כלל לאורטוריה הראשונה.
ביוגרפיה
קאוואליירי נולד ברומא למשפחת אצולה מוזיקלית. הוא היה בנו של תומאזו דיי קאוואליירי (1509 בקירוב - 1587), ידיד קרוב של מיכלאנג'לו. סביר להניח ששם קיבל קאוואליירי את ראשית השכלתו. בשנים 1578 - 1584 עבד כנגן עוגב ומנהל מוזיקלי. חלק גדול מימיו עשה ברומא כמארגן אורטוריות לתקופת התענית (לנט) שלפני חג הפסחא. כששהה ברומא התרועע עם החשמן פרדיננדו דה מדיצ'י.
ב-1587 תפס פרדיננדו דה מדיצ'י את מקום אחיו כדוכס הגדול של טוסקנה וב-1588 הביא את קאוואליירי לפירנצה כממונה על ציירים, בעלי מלאכה ומוזיקאים.
קאוואליירי היה שר הטקס לאינטרמדי, מופעי המוזיקה המפוארים מאין כמותם, שמשפחת מדיצ'י נהגה לערוך באירועים מיוחדים כמו חתונות, למשל. הרוזן ג'ובאני דה בארדי, מייסד ופטרון של הקמראטה הפלורנטינית, היה גם הוא שותף להפקות אלה. חגיגות הכלולות של הדוכס הגדול פרדיננדו וכריסטינה מלורן, במאי 1589, כללו הצגה של "לה פלגרינה" מאת ג'ירולאמו ברגאלי, עם שישה אינטרמדי מורכבים ומשוכללים במיוחד של מוזיקה בין המערכות. הקטע הראשון של האינטרמדיו האחרון היה בתחילה פרי עטו של בארדי, אבל הוחלף באינטרמדיו ממש בקטע וירטואוזי של קאוואליירי, מבוסס על האריה "דל גראן דוקה", שנעשה פופולרי ברחבי אירופה ומופיע במספר רב של עיבודים ווריאציות, למשל אצל פטר פיליפס באנטוורפן. ייתכן, שקאבליירי לקח כמה מן הרעיונות שלו למונודיה ישירות מבארדי, כיוון שקאוואליירי לא היה חבר בקמראטה בתקופת פעילותה שנים אחדות קודם לכן. ייתכן שיריבותו עם ג'וליו קאצ'יני, גם הוא מחבר מונודיות מוקדם, חשוב ובעל השפעה רבה, התפתחה באותה תקופה.
בשנות ה-90' של המאה ה-16, כששהה עדיין בפירנצה, הפיק קאוואליירי כמה פסטורלות (קודמותיה הדרמטיות-למחצה של האופרה, המתרחשות בכפר ורועים ורועות מופיעים כדמויות המקובלות בהן). נוסף לפעילותו המוזיקליות, התמנה אותו זמן לדיפלומט וסייע לפוליטיקה של האפיפיור, בין השאר בקניית קולות של חשמנים בתפקידי מפתח לבחירות האפיפיורים אינוקנטי התשיעי וקלמנס השמיני, שהיו צפויים לנטות חסד לבני מדיצ'י.
במהלך שנות ה-90' יצא בשליחויות דיפלומטיות תדירות לרומא והמשיך בפעילותו בחיי המוזיקה שם. הוא הציג שם בהצגת בכורה את famous Rappresentatione di Anima, et di Corpo... ("תצוגות הנפש והגוף..." שלו בפברואר 1600; יצירה זו נחשבת לאורטוריה הראשונה. על פי רשומות רומאיות, היצירה הופקה פעמיים אותה שנה ב"אורטוריו דה פיליפיני" שליד "סנטה מריה אין ואליצ'לה", ו-35 חשמנים צפו בה.
בשנת 1600 הפיק קאוואליירי את "אאורידיצ'ה", אחת האופרות הראשונות, מאת יאקופו פרי, ללברית של אוטאביו רינוצ'יני; היה זה חלק מסדרת החגיגות המפוארות לכבוד כלולות אנרי הרביעי ומריה דה מדיצ'י. לדאבונו של קאוואליירי, לא ניתנה לו שליטה באירוע הראשי, הפקת Il rapimento di Cefalo - יריבו ג'וליו קאצ'יני לקח אותה לעצמו - והוא הסתלק מפירנצה בחרי אף ושוב לא חזר לשם.
יצירות
קאוואליירי טען להמצאת ה"סטיל רפרזנטאטיבו", המוכר כיום בשם מונודיה, וזאת ברוגז בלתי מבוטל: "כל אחד יודע שאני הוא ממציאו (של הסגנון הזה)," כתב במכתב משנת 1600, "ואמרתי זאת בעצמי בדפוס." נראה שקאצ'יני נהנה יותר מן הקרדיט, ואולי בצדק, הודות לקשר המוקדם שלו עם בארדי ועם וינצ'נצו גליליי בשנות ה-70' של המאה ה-16 בפירנצה, שם נדון הסגנון לראשונה ומן הסתם גם הומצא. בהשוותו עצמו אל קאצ'יני, אמר על שני הסגנונות שלהם: "המוזיקה (שלי) מביאה את הבריות לידי עונג ועצב, בעוד שזו שלהם (כלומר, קאצ'יני ופרי) מביאה אותם לידי שיעמום וסלידה."
בין חיבוריו החילוניים של קאוואליירי היו מדריגלים, מונודיות וקטעים שכתב לאינטרמדי; יצירות הקודש שלו כוללת מוזיקה לקינות ירמיהו ואת ה-Rappresentatione di Anima, et di Corpo. יצירה זו, כנראה בעלת החשיבות ההיסטורית הרבה ביותר מבין חיבוריו של קאוואליירי ששרדו עד ימינו, מכילה לסירוגין דיבור, בתי שיר, פרקים דמויי-רצ'יטטיב וחלקים מדריגליים באופיים; אורטוריות שנכתבו אחריה השתמשו בה לא פעם כנקודת זינוק. זו היצירה הראשונה שיצאה לאור עם בס ממוספר. בכל אופן, הדבר החשוב ביותר הוא, שהיה זה ניסיון להוכיח, ברומא השמרנית מבחינה מוזיקלית, שהסגנון המונודי המודרני עולה בקנה אחד עם מטרות הקונטרה-רפורמציה ויכולה להתאים למטרות דתיות, בניגוד למטרות חילוניות. העובדה, שמלחינים אחרים ברומא מיהרו לאמץ להם את הסגנון המוזיקלי המודרני מעידה על הצלחתו במובן זה. מלחינים אחרים מן האסכולה הרומאית במאה ה-17 הלכו בעקבות קאבליירי, בהם דומניקו מאזוקי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סקרלטי.
רוב המוזיקה של קאוואליירי כתובה בסגנון המתקדם ביותר של זמנו. המוזיקה הווקאלית לארבעה קולות שלו מצטיינת בדרך כלל בקו מלודי עשיר בעיטורים ורב-ביטוי; הפרדת הקו המלודי משאר הקווים היא מן המאפיינים המגדירים את ראשית תקופת הבארוק. מדי פעם ערך ניסויים בכרומטיות אנהרמונית, שחייבה כוונונים מיקרוטונליים; נראה שבנה עוגב צינורות מיוחד בשנות ה-90' של המאה ה-16 לנגינת מוזיקה מסוג זה.
שיר אלייך
שִׁיר אֵלַיִךְ ("סתיו בחלונות") הוא שיר אהבה של המשורר הישראלי יעקב אורלנד. בגרסה הראשונה מתוארים געגועיו ותקוותו של הדובר אל אהובתו, מבלי שיוכל לממש אותם, אף כי בבית השלישי הונחה אפשרות למפגש עתידי ולאושר משותף של האוהבים; ואילו בגרסה המאוחרת, הניח המשורר גם אפשרות של אהבה עד כלות, ומפגש אוהבים לאחר המוות; וכך העצים את תיאור המתח בנפש האוהב, מקרה פרטי של הפער בין הרצוי למצוי בחיי האדם. השיר הולחן על ידי מרדכי זעירא, וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21, ביניהם בפי יהורם גאון, רונית אופיר ועוזי מאירי.
פרקי השיר ותכניו
"שיר אלייך" הוא שיר אהבה וגעגועים לאהובה אישה, השזור באהבה לארץ ישראל. השיר המחורז כולל שלושה בתים ופזמון:
בנוסח הגרסה הראשונה, בבית הראשון מתאר הדובר את מקומה של אהובתו בלבו, הגם שלא שעתה אל בקשותיו:
הוא מתאר מערכת הציפיות מאהובתו, אשר כולן נכזבו והושבו ריקם:
בבית השלישי מתאר הדובר מפגש עתידי דמיוני, שבו נעתרת לו האהובה. המפגש העתידי יהיה פיצוי על כל שנלקח או נפגע, עד אז. כך למשל במילים:
דת יוון העתיקה
דת יוון העתיקה מקיפה את מכלול האמונות והטקסים של יוון העתיקה כפי שהתבטאו בפולחן, ומהווה את הפן המעשי של המיתולוגיה היוונית. המנהגים הדתיים ברחבי העולם היווני העתיק היו כה מגוונים עד כי מדובר בדתות יוון העתיקה ולא בדת יחידה. המנהגים הפולחניים של היוונים התפשטו מעבר ליוון גופא, אל חופי ואיי איוניה באסיה הקטנה, אל מגנה גרקיה ("יוון הגדולה") - סיציליה ודרום איטליה ואל המושבות היווניות הפזורות במערב הים התיכון כמו מרסיי. להשפעות היווניות על דתם של האטרוסקים משקל מכריע בצמיחת הדת הרומית. המבנה החשוב ביותר ששירת את הפולחן הדתי ביוון העתיקה הוא המקדש היווני אשר שימש גם הוא בסיס למבני דת רומיים.
ישנם חוקרים הסבורים כי הדת היוונית הקדומה נבעה או הושפעה מפרקטיקות שמאניסטיות מהערבה האירו-אסיאתית דרך שכניהם הסקיתים.