cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה שלומיל
הרב שלמה שלומיל, מכונה מיינשטרל, היה יהודי אשכנזי שעלה ממוראביה לצפת, חתנו של רבי ישראל סרוג ומחבר איגרות שנאספו בספר "שבחי האר"י".
ביוגרפיה
נולד לרב חיים. היה תושב דרעניץ אשר במוראביה. עלה לארץ ישראל בשנת ה'שס"ב. הוא יצא מעירו בחוסר כל ונתן גט לאשתו, שלא רצתה לעלות אתו. בחול המועד סוכות שס"ג הוא הגיע לצפת. רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן מפרנקפורט קיבל ממנו מספר מסורות וקבען בספרו "יוסף אומץ".
אגרותיו
בין השנים ה'שס"ז-ה'שס"ט הוא כתב מכתבים נלהבים בשבח הארץ ובשבח האר"י ושאר חכמי צפת, והם משמשים מקור מידע לפרטים אודות העיר צפת וקורותיה בתקופה ההיא.
שלוש מהאיגרות הודפסו בפעם הראשונה בספר תעלומות חכמה ליש"ר מקנדיא (באסיליאה, שפ"ט) ומאז פעמים רבות בספר שבחי האר"י שכתב. איגרת רביעית פורסמה על ידי הרב פרופ' שמחה אסף בחוברת קובץ על יד. איגרת נוספת פורסמה על ידי דוד תמר בתרביץ בשנת תשט"ו, בתוך הספר "לחם הפנים" אך לפי מאיר בניהו מדובר בחיבור קדום וייחוסו לשלומיל מופרך.
בתחילת הספר עמק המלך נדפס "מעשה נסים" שהוא למעשה עיבוד איגרות הרב שלומיל.
השחף
השחף (ברוסית: Чайка) הוא הראשון מארבעת המחזות העיקריים שכתב המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב. השחף נכתב ב-1895 והופק ב-1896. הוא מתאר את הקונפליקטים הרומנטיים והאמנותיים בין ארבע דמויות: הסופר הידוע בוריס טריגורין, הצעירה החולמנית נינה, השחקנית המפורסמת אירנה ארקאדינה טרפלייב ובנה המחזאי המתחיל קונסטנטין (קוסטיה) טרפלייב.
דמותו של טריגורין נחשבת לתפקיד הגברי הגדול ביותר, למרות שכמו ביתר מחזותיו המלאים של צ'כוב, "השחף" נשען על אנסמבל דמויות מגוונות ומפותחות. בניגוד למלודרמה ששלטה בתיאטרון הרוסי בן המאה ה-19, פעולות הרות גורל (ניסיון ההתאבדות של קונסטנטין) אינן נראות על הבמה. הדמויות נוטות לדבר באופן עקיף ולא להתייחס לבעיות באופן ישיר; במילים אחרות, דבריהן שופעים במה שנהוג לכנותו כסאבטקסט, או טקסט שאינו נאמר בקול רם.
הצגת הבכורה של "השחף" נערכה בפטרבורג ב-17 באוקטובר 1896. היא הועלתה בתיאטרון האלכסנדריני ונחלה כישלון צורב. ורה קומיסארז'בסקאיה, שגילמה את דמותה של נינה, הייתה כה מפוחדת מתגובת הקהל, עד שהיא איבדה את קולה. צ'כוב עזב את האולם ושהה בשתי המערכות האחרונות מאחורי הקלעים. הוא עזב את הבניין לפני תום ההצגה והסתגר בביתו. כאשר ידידיו כתבו לו שההצגות נמשכות וזוכות להצלחה, הוא לא האמין וחשב, שהם רק מנסים לרומם את רוחו. במכתבי התשובה שלו כתב, שגם בעיניו המחזה הוא כישלון, והוא עצמו חסר כשרון כמחזאי. אולם שנתיים לאחר מכן, ב-17 בדצמבר 1898, עלתה ההצגה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה בהפקה חדשה של קונסטנטין סטניסלבסקי, איש התיאטרון הרוסי המרכזי של התקופה. הצגת הבכורה זכתה להצלחה גדולה ומפתיעה, שהכתה גלים במוסקבה וברוסיה כולה. הפקה זו של "השחף" של סטניסלבסקי הפכה לאירוע חשוב בהיסטוריה של התיאטרון הרוסי ואחת מאבני הדרך המרכזיות בהיסטוריה של התיאטרון.
תהליך הכתיבה
אחרי שרכש את חוות מליחובו (Melikhovo) ב-1892, בנה צ'כוב בקתה במרכז גן הדובדבנים, שהכילה שלושה חדרים, באחד הייתה מיטה ובאחר שולחן כתיבה. באביב, כשהדובדבנים פרחו, היה נעים להתגורר בבקתה, אולם בחורף היא הייתה נקברת בשלג והיה צורך לפנות את שביל הגישה אליה, שנחסם בשלג עד לגובה אדם. צ'כוב עבר לבסוף לבקתה וכתב במכתב מאוקטובר 1895:
בתיאור זה צ'כוב, למעשה, מכריז על נטישת מתווה הדרמה המסורתי. הדבר ייהפך לציון דרך חשוב בתיאטרון הצ'כובי. הצהרתו של צ'כוב גם משקפת את ראייתו את המחזה כקומדיה, נקודת מבט בה יחזיק בכל מחזותיו. אחרי כישלון הצגת הבכורה, כינה אותו חברו אלכסי סובורין "נשי" והאשימו בהיותו "פחדן". צ'כוב הכחיש זאת בתקיפות, בכותבו:
הצלחתו הסופית של המחזה, הן בהצגות הבאות והן בהפקות הנוספות של התיאטרון האמנותי תחת סטניסלבסקי, עודדה את צ'כוב למשיך בכתיבת מחזות, והובילה להצלחה הגדולה של מחזהו הבא "הדוד וניה" ואחר-כך להמשך מפעלו הדרמטי.
המערכה הראשונה
המחזה נערך באחוזה בבעלותו של סורין, עובד מדינה בכיר בגמלאות שבריאותו לקויה. הוא אחיה של השחקנית המפורסמת ארקאדינה, שזה עתה הגיעה לאחוזה עם מאהבה, הסופר טריגורין, לחופשה קצרה. סורין ואורחיו נפגשים בבמה מחוץ לביתם כדי לחזות במחזה לא שגרתי שבנה של ארקאדינה, קונסטאנטין טרפליוב, כתב וביים. בההצגה בתוך ההצגה זו משחקת נינה, נערה צעירה שמתגוררת באחוזה הסמוכה, המגלמת את "נשמתו של העולם" בזמן מרוחק כלשהו בעתיד. המחזה הוא ניסיונו האחרון של קונסטנטין ליצור צורה תיאטרלית חדשה, ולבנות מתח סימבולי. ארקאדינה לועגת למחזה, שלדעתה הוא מגוחך ובלתי מובן; ההצגה מסתיימת וקונסטנטין עוזב את המקום כשהוא חש מושפל. המערכה הראשונה משתיתה את המשולשים הרומנטיים השונים של המחזה: המורה מדוודינקו מאוהב במאשה, בתו של מנהל האחוזה; מאשה עצמה מאוהבת בקונסטנטין; קונסטנטין מאוהב בנינה, שאינה נענית לחיזוריו, וגם פולינה, אשתו של שאמרייב, מאוהבת זמן רב בדורן הרופא, שנעשה אדיש כלפיה.
כאשר מאשה מספרת לרופא הקשיש דורן על אהבתה לקוסנסטנטין, הוא רומז שהאגם, "האגם הקסום" הוא הגורם לפרץ הרגשות הרומנטיים של כל הנוכחים. ארקאדינה אינה מודאגת במיוחד לגבי בנה, שלא מצא את דרכו בעולם. חלק מהנוכחים מצטרפים אליה ולועגים למחזה שלו, פרט לדורן הרופא, אשר מהלל אותו.
המערכה השנייה
המערכה השנייה מתרחשת בבוקר בגינת האחוזה, כעבור מספר ימים. ארקאדינה, מאשה ודורן יושבים ומשוחחים. סורין, נינה ומדווידנקו מצטרפים אליהם. השיחה נסבה על סורין, אשר מזניח את בריאותו. מופיעים שאמרייב, מנהל האחוזה ואשתו פולינה. ארקאדינה מבקשת כרכרה וסוסים כדי לנסוע לעיר הקרובה, אך שאמרייב מסרב. הוא הוציא את כל הסוסים לעבודה בשדה. מתפתחת מריבה בינו לבין ארקדינה והיא מתרגזת ומכריזה כי תעזוב את האחוזה מיד. היא יוצאת בסערה בדרכה לבית, והאחרים יוצאים אחריה כדי לפייסה. נשארים רק דורן ופולינה, והיא מנצלת את ההזדמנות כדי להתחנן לפניו שלא ידחה אותה, ומתוודה שהקנאה בוערת בה למראה הנשים שהוא מוקף בהן. נינה חוזרת מהבית ומדווחת על המהומה השוררת בו עקב החלטתה של ארקאדינה לעזוב. הרופא מחליט להיכנס לבית כדי להרגיע את הרוחות ופולינה מצטרפת אליו. נינה נשארת לבדה. קונסטנטין מופיע ובידו שחף הרוג. הוא מניח אותו כשי לרגלי נינה, אומר כי הוא זה אשר ירה בו, ובקרוב יירה גם בעצמו, בגלל כישלונו כמחזאי ובגלל השינוי שחל ביחסה של נינה אליו. נינה מבועתת למראה השחף ונבוכה מדברי קונסטנטין. הוא מבחין בטריגורין, המתקרב אליהם, ויוצא בחמת זעם.
נינה מבקשת מטריגורין לספר לה על חייו כסופר. הוא מספר לה שאלו אינם חיים קלים. נינה אומרת שהיא יודעת שחייה של שחקנית גם הם אינם קלים, אולם היא רוצה להיות שחקנית יותר מכל דבר אחר. טריגורין רואה את השחף בו ירה קונסטנטין ומספר לנינה איך יוכל להשתמש בו כנושא לסיפור קצר: "נערה צעירה כמוך. חיה לה על שפת האגם מילדות. היא אוהבת את האגם כמו שחף, והיא מאושרת וחופשייה כמותו. אבל גבר מזדמן יום אחד למקום, מבחין בה, ומאחר שאין לו משהו טוב יותר לעשות – הורג אותה, כמו את השחף הזה כאן." (עמ' 37)
ארקאדינה קוראת לטריגורין מרחוק ואומרת, ששינתה את דעתה, והם לא יעזבו מייד. טריגורין יוצא. נינה משתהה בגינה, מוקסמת ונרגשת משיחתה עם הסופר המפורסם, וממצה את החוויה במילה אחת: "חלום!".
המערכה השלישית
המערכה השלישית מתרחשת בתוך האחוזה, ביום שארקאדינה וטריגורין מחליטים לעזוב. בין המערכה השנייה לשלישית קונסטנטין מנסה להתאבד בכך שהוא יורה לעצמו בראש, אבל הכדור רק שורט את גולגולתו. רוב המערכה השלישית עוברת כשקרקפתו חבושה. נינה מגיעה כשטריגורין אוכל ארוחת בוקר ונותנת לו במתנה קמע עליו חרוטים בצד אחד ראשי התיבות של שמו ובצד השני שם ספרו "ימים ולילות" ובכך חושפת את אהבתה לו. והולכת מהמקום אחרי שהיא מבקשת לראותו לפני שיעזוב. ארקאדינה מגיעה בלווית סורין, שבריאותו ממשיכה להדרדר. טריגורין עוזב וממשיך לארוז. ארקאדינה וסורין מתווכחים, ובעקבות כך ראשו סחרחר עליו. מדבידינקו מסייע לו לצאת מהחדר. קונסטנטין נכנס ומבקש מאמו להחליף לו תחבושת. בעודה עושה כן, קונסטנטין מדבר סרה בטריגורין ומתנהל ויכוח נוסף. כשטריגורין נכנס, קונסטנטין עוזב בדמעות. טריגורין שואל את ארקאדינה אם הם יוכלו להישאר באחוזה. היא מחמיאה לו ומשדלת אותו עד שהם מסכימים לשוב למוסקבה. אחרי שהיא עוזבת, נינה נכנסת כדי להיפרד סופית מטריגורין ולהודיע לו שהיא בורחת כדי להיות שחקנית, בניגוד לרצון הוריה. הם מתנשקים בלהט ומתכננים להיפגש במוסקבה.
המערכה הרביעית
המערכה הרביעית מתרחשת כעבור שנתיים, בחדר האורחים שהוסב לחדר העבודה של קונסטנטין. מאשה נאותה בסופו של דבר להצעת הנישואים שקיבלה ממדבידינקו, נולד להם ילד, אם כי מאשה עדיין רוחשת אהבה לא ממומשת לקונסטנטין. דמויות שונות משוחחות ביניהן על מה שהתרחש בשנתיים שחלפו. נינה וטריגורין חיים ביחד במוסקבה עד שהוא נוטש אותה ושב לארקאדינה. נינה אינה זוכה להצלחה כשחקנית ומצויה כעת בסיבוב הופעות בפרובינציות עם קבוצת תיאטרון קטנה. קונסטנטין פרסם מספר סיפורים קצרים, אולם דיכאונו הולך ומחמיר. בריאותו של סורין מחריפה, ואנשי האחוזה שולחים מברק לארקאדינה לבוא ולסעוד אותו בימיו האחרונים. רוב הדמויות במחזה הולכות לחדר האורחים לשחק משחק בינגו. קונסטנטין אינו מצטרף אליהם, ומקדיש את זמנו לשכתב על כתב יד המונח על שולחנו. אחרי שהחבורה עוזבת לאכול ארוחת ערב, קונסטנטין רואה מישהו שיורד בריצה מהמדרגות. הוא מתרגש בראותו את נינה ומזמין אותה להיכנס. נינה מספרת לו על הקורות אותה במהלך השנתיים שחלפו. היא משווה עצמה לשחף שקונסטנטין הרג במערכה השנייה, ואחר-כך נסוגה מכך ואומרת: "אני שחקנית", אולם נדמה שהיא השיבה לעצמה את ביטחונה האבוד. קונסטנטין מפציר בה להישאר, אולם היא כה מבולבלת, עד שבקשתו נופלת על אוזניים ערלות. היא מחבקת את קונסטנטין ועוזבת. במשך שתי הדקות הבאות, קונסטנטין המדוכדך קורע בשקט את כתבי היד שלו, לפני שהוא עוזב את חדר עבודתו. החבורה שבה למשחק הבינגו. לפתע נשמע קול יריית רובה בחדר הסמוך, ודורן הולך לבדוק זאת. הוא חוזר ולוקח את טריגורין הצידה. דורן מבקש ממנו להרחיק את ארקאדינה מהמקום, כיוון שקונסטנטין ירה בעצמו.
הצגת הבכורה בסנקט פטרבורג
הצגת הבכורה של "השחף" ב-17 באוקטובר 1896 בתיאטרון האלכסנדריני בסנקט פטרבורג נחלה כישלון חרוץ והקהל צעק לה קריאות בוז. הקהל העוין הפחיד את ורה קומיסארז'בסקאיה, עד שהיא איבדה את קולה. רבים החשיבו אותה כשחקנית הטובה ברוסיה ולדברי צ'כוב, היא הביאה אנשים לדמעות בחזרות כשגילמה את דמותה של נינה. ביום המחרת, צ'כוב, שברח אל מאחורי הקלעים בשתי המערכות האחרונות, הודיע לסובורין שהוא לא יכתוב יותר מחזות. כשצופים יידעו אותו שההצגות הבאות היו מוצלחות יותר, הניח צ'כוב שהם רק היו נחמדים אליו. "השחף" הרשים את ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו, מחזאי שהיה גם חברו של צ'כוב, שאמר שצ'כוב היה צריך לזכות בפרס גריבוידוב באותה שנה עבור "השחף", במקומו.
הפקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה
נמירוביץ' התגבר על סירובו של צ'כוב להתיר למחזה להיות מוצג במוסקבה ושכנע את סטניסלבסקי לביים את המחזה בתיאטרון האמנותי החדשני שנוסד זה מכבר ב-1898. סטניסלבסקי הכין הוראות בימוי מפורטות, שציינו מתי השחקנים צריכים "למחות את הזיעה, לקנח את אפם, למצמץ בשפתם, או לצקצק בשיניהם" כמו גם לפקח על התנהלותה של המיזסצנה". גישה זו ננקטה כדי לאפשר ביטוי אחיד לפעולה הפנימית שסטניסלבסקי סבר שהיא מפעפעת מתחת לפני השטח בסאבטקסט של המחזה. הוראות הבמה של סטניסלבסקי, פורסמו ב-1938.
נמירוביץ' תיאר את תשואות הקהל, שהגיעו אחרי שתיקה ממושכת, כמתפרצות מהקהל כמו סכר שנפרץ. ההפקה זכתה לביקורות חיוביות מן העיתונות, ללא יוצא מן הכלל.
רק ב-1 במאי 1899 צפה צ'כוב בהצגה, שהוצגה בפניו בלי תפאורה אבל עם איפור ותלבושות בתיאטרון פרדיז. הוא שיבח את ההפקה אבל היה מסויג ממשחקו של סטניסלבסקי, שהיה לדבריו "רך וחלש" בפרשנותו (אותה חלק עם נמירוביץ') את טריגורין והפציר בנמירוביץ' "לטעת בו נועזות."
הוא הציע שהמחזה יפורסם עם הוראות בימוי המיזסצינות של סטניסלבסקי. שיתוף הפעולה של צ'כוב עם סטניסלבסקי הפך להיות בעל חשיבות עצומה להתפתחותם היצירתית של שני האנשים. הדגש שסטניסלבסקי שם על הריאליזם הפסיכולוגי ועל עבודת האנסמבל, העלתה דקויות חבויות מעל פני השטח ועוררה בצ'כוב עניין להמשיך ולכתוב מחזות. חוסר נכונותו של צ'כוב להסביר או להרחיב את הטקסט אילצה את סטניסלבסקי לחשוף רבדים סמויים בטקסט בדרכים שהיו חדשות בתיאטרון של אותם ימים. מאז אותה עת ועד היום אימץ לעצמו התיאטרון האמנותי של מוסקבה את השחף כסמל לזכר ההפקה ההיסטורית שהעניקה לו את זהותו.
הפקות חדשות
אוטה האגן (Uta Hagen) הופיעה לראשונה בברודוויי כנינה, בהיותה בת 18, בהפקה בה שיחקו גם אלפרד לונט (Alfred Lunt) ולין פונטיין (Lynn Fontanne) ב-1938 בתיאטרון שוברט.
בנובמבר 1992, הועלה "השחף" בברודוויי בבימויו של מרשל מייסון בתיאטרון ליציום (Lyceum Theatre), בכיכובם של טין דיילי כארקאדינה, אית'ן הוק כטרפליוב, ג'ון ווייט כטריגורין, ולורה ליני כנינה.
בראשית 2007 תיאטרון רויאל קורט העלה הפקה של "השחף" בכיכובם של קריסטין סקוט-תומאס כארקאדינה, מקנזי קרוק כטרפליוב וקארי מאליגן כנינה. שיחקו בה גם צ'ואיטל אג'יופור וארט מאליק. הבמאי היה יאן ריקסון והיא זכתה לביקורות אוהדות, בכללן מהעיתון מטרו ניוזפייפר שכינה אותה "ממש מושלמת". היא רצה מ-18 בינואר ל-17 במרץ וסקוט תומאס זכתה בפרס אוליבייה על הופעתה.
בשנת 2007/8 הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית ערכה סיבוב הופעות בינלאומי, לפני שהיא הציגה במשכנה בתיאטרון ניו לונדון בווסט אנד, עד 12 בינואר 2008. כיכב בה איאן מקלן כסורין (שגילם את התפקיד לסירוגין עם ויליאם גונט, היות שמק'קלן גם גילם את התפקיד הראשי במחזה המלך ליר), ריצ'רד גולדינג כטרפלוב, פרנסס ברבר כארקאדינה, ג'ונתן הייד כדורן, מוניקה דולן כמאשה ורומולה גראי כנינה. גראי זכתה לתשבחות מיוחדות, אינדפנדנט כינה אותה "אישה שכוכבה דרך"
Classic Stage Company בעיר ניו יורק העלתה את המחזה ב-13 במרץ 2008 בהפקה לפי תרגום של פול שמידט, בבימויו של Viacheslav Dolgachev. ההפקה בלטה בשל הופעתם של דיאן ויסט בתפקיד ארקאדינה ואלן קאמינג בתפקיד טריגורין.
פסטיבל שייקספיר באורגון הציג את "השחף" בניו תיאטר מ-22 בפברואר ועד 22 ביוני 2012, בעיבודה ובבימויה של ליבי אפל. אל שפינוזה (Al Espinosa) לוהק לדמותו של טריגורין, טאסו פלדמן כקונסטנטין, מייקל יום כסורין, קתרין מייזל כאירנה, נל ג'סלינגר כנינה, ג'ון פריביל כשאמארייב, קייט הרסטר כמאשה, ג'ונתן דירוד כמדבידינקו, ליסה וולפה כפולינה. נכתב על ההופעה שהיא "נשארת במחשבותיך".
עיבודים
המחזאי האמריקני טנסי ויליאמס ערך עיבוד של המחזה לו קרא "המחברת של טריגורין (The Notebook of Trigorin), והצגת הבכורה שלו הייתה ב-1981. עיבודו של תומאס קילרוי "השחף" עלה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון. המחזאי הקנדי דניאל מקלבור (Daniel MacIvor) כתב עיבוד לו קרא "הוד גדולתו" (His Greatness). פטריק מרמיון עשה עיבוד מודרני בשם "פייטה" (Pieta). סרטו של סידני לומט "השחף" (The Sea Gull) השתמש בתרגומה של מורה בודברג (Moura Budberg).
המחזה היווה בסיס לאופרה "השחף" מאת תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri) משנת 1974, עם לברית באנגלית של קנוורד אייסמיל) Kenward Elmslie).
הכוריאוגרף האמריקני ג'ון ניומאייר (John Neumeier) עיבד את "השחף" לבלט ביחד עם בלט המבורג שלו ביוני 2002. גרסה זו חודשה ובה הדמויות הראשיות באו מעולם הריקוד. ארקאדינה נהפכה לפרימה בלרינה מפורסמת, נינה הייתה רקדנית צעירה, בראשית דרכה. קונסטנטין היה כוריאוגרף צעיר ומהפכני וטריגורין היה כוריאוגרף קונבנציונלי יותר.
אמילי מאן כתבה וביימה עיבוד שנקרא "השחף בהמפטונס" (Seagull in the Hamptons). הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון מק'קרטר (McCarter Theatre) במאי 2008 בקמפוס של אוניברסיטת פרינסטון, בפרינסטון (ניו ג'רזי).
ליבי אפל (Libby Appel) העלתה גרסה חדשה שהציגה לראשונה ב-2011 בתיאטרון מארין במיל ואליי, בה השתמשה בחומרים חדשים שנתגלו מכתבי היד המקוריים של צ'כוב. ברוסיה שלפני המהפכה, מחזות עברו צנזורה משני סוגים: הצנזור הממשלתי והבמאים. הפסקאות שהוסרו נשמרו בארכיב של רוסיה, והיו זמינים רק אחרי נפילת מסך הברזל.
ב-2011 בנדיקט אנדרוז חידש את המחזה ומיקם אותו בחוף אוסטרלי בן ימינו. המחזה הוצג בתיאטרון בלוואר (Belvoir) של סידני וכיכבו בו ג'ודי דייוויס, דייוויד ונהם ומייב דרמודי (Maeve).
השחף בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. תיאטרון הבימה – מרץ 1970
2. תיאטרון הקאמרי - 20 באפריל 1974
3. תיאטרון באר שבע - ינואר 1984
4. תיאטרון הקאמרי – 4 בדצמבר 1991.
5. תיאטרון החאן – 1 באפריל 2000
6. תיאטרון באר שבע – 6 ביוני 2009
7. תיאטרון הבימה – 20 בדצמבר 2009
8. תיאטרון תמונע - יוני 2013 9. בבית ציוני אמריקה (הצגת פרינג' עצמאית) אפריל 2021 10. תיאטרון גשר – 11 בספטמבר 2021
הערות שוליים
רשימת מקורות
ספיידרמן: קטל מקסימלי
קטל מקסימלי (באנגלית: Maximum Carnage) היא קשת סיפור, שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נמשך למשך 14 חוברות בין מאי לאוגוסט 1993, כשבין החוברות נמנות Peter Parker: Spider-Man #35-37, The Amazing Spider-Man #378-380, The Spectacular Spider-Man #201-203, Web of Spider-Man #101-103 ו-Spider-Man Unlimited #1-2. את הסיפור כתבו טום דה-פלקו, ג'ון מארק דמתיאס, טרי קוואנו ודייוויד מיצ'ליני ואיירו רון לים, אלכס סביוק, מארק באגלי, טום לייל וסאל בוסימה. הסיפור מביא את מלחמתם של ספיידרמן, ונום ושאר גיבורי-על בקרנג' הרצחני ובצוות נבלי-העל שלו.
"קטל מקסימלי" ממוקם במקום ה-19 ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן בכל הזמנים, לפי מגזין CBR.com.
עלילה
קליטוס קסדי נחשב למחוסר כוחות לאחר שהסימביוט שהתמזג איתו הושמד במהלך לכידתו וכליאתו בבית חולים לחולי נפש "רייבנקרופט". אולם, למעשה הסימביוט שינה את המבנה התאי של מערכת הדם שלו לפני השמדתו, מה שאיפשר לקסדי ליצור שיבוט של הסימביוט ובכך לפרוץ את כלאו. קסדי, שכעת קרא לעצמו שוב קרנג', עזר במהלך בריחתו לשחרר את שותפתו לתא שרייק.
במהלך מסע הקטל של השניים ברחבי העיר ניו יורק, הם מגייסים את דופלגנגר, דמוגובלין ואת קריון. קרנג' קורא לעצמו בשם "אביהם", אך למעשה כולם מתעבים אותו ונשארים בקבוצה בשל מסירותם לשרייק. כאשר מניין המתים עולה, ספיידרמן, ונום, קפטן אמריקה, החתולה השחורה, איירון פיסט, מורביוס, גלימה ופגיון, כוכב אש ונייטוואץ' מתאגדים יחד כדי לעצור אותם. הגיבורים נקלעים לחילוקי דעות כאשר ונום רוצה לעצור את קרנג' בכל מחיר בעוד ספיידרמן אינו רוצה להשתמש בשיטות אלימות. בסופו של דבר, ספיידרמן נוטש את ונום לרחמיו של קרנג'. שרייק משתמשת בכוחותיה הטלפתיים כדי להפוך את תושבי ניו יורק להמון צמא דם, ובכך לאפשר לחבורה להמשיך במסע הקטל שלהם ללא עונש.
למרות זאת, קרנג' מפנה עורף ליתר החברים בקבוצתו ובקרב המתחולל ביניהם שרייק מאבדת את שליטתה המנטלית בתושבי העיר. קבוצת גיבורי-העל מנצלת זאת כדי להשתמש במכשיר מתעשיות ראנד שמקרין רגשות אהבה ותקווה בקבוצת נבלי-העל, מה שמכריע אותם. קרנג' נמלט ומביים את מותו על ידי כיסוי קורבן בתלבושת הסימביוט, ושאר החברים בקבוצה נלכדים. לאחר שהגיבורים מתפזרים, קרנג' אורב לונום. אולם, המכשיר גרם לקרנג' לתחושת בלבול, מה שמאפשר לונום להכות באויבו ללא רחמים ולהדפו לעבר גנרטור חשמלי. קרנג' נותר מעולף ונלכד בידי כוחות המשטרה.
אורורו
אורורו (בספרדית: Oruro) היא העיר החמישית בגודלה בבוליביה ובירת מחוז הקרוי על שמה. אוכלוסייתה, נכון לשנת 2020, עולה על 300,000 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה ב־1 בנובמבר 1606 בשם ריאל וילה דה סן פליפה דה אוסטריה על שמו של פליפה השלישי, מלך ספרד. היא שימשה כמרכז לכריית כסף אך לאחר זמן מה ננטשה עקב הידלדלות המחצב באזור. העיר הוקמה מחדש בסוף המאה ה־19 כמרכז לכריית בדיל, אך ההתיישבות פחתה פעם נוספת עקב הידלדלות המחצב.
אקלים
האקלים בעיר מוגדר כאקלים ימי (Cwb לפי שיטת קפן) הגובל באקלים צחיח למחצה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 845.6 מילימטרים. הטמפרטורות הממוצעות בעיר יחסית נמוכות, אך הן עלולות לעלות אל מעל ל־30 מעלות צלזיוס. הטמפרטורות עלולות לרדת אל מתחת ל־0 מעלות צלזיוס בעיקר באמצע השנה. החודשים דצמבר–מרץ הם הגשומים ביותר, במהלכם יורדת לרוב מעל מחצית כמות המשקעים השנתית הממוצעת.
תחבורה
בעיר חולפים תוואי מסלולם של שני קווי רכבת: מלה פאס לקוצ'במבה ומהעיר דרומה עד למשולש הגבולות ארגנטינה–בוליביה–צ'ילה. תחנת הרכבת נמצאת במרכז העיר.
בעיר ובסביבתה חולפים מספר כבישים. להלן העיקריים שבהם:
כלכלה
בעבר, כלכלת העיר התבססה בעיקר על כריית מחצבים. מסוף המאה ה־20 התיירות באזור שגשגה והפכה לענף כלכלה חשוב גם כן.
כלכלת העיר צמחה גם בעקבות הקשרים הטובים עם צ'ילה, המדינה השכנה: דרך העיר עברו מוצרים וסחורות שיוצאו דרך הנמלים בערים הצ'יליאניות איקיקה ואנטופגסטה לרחבי העולם. בנוסף, הודות לסלילת כבישים מואצת באזור, העיר משמשת כתחנת ביניים למעבר סחורות מנמל העיר סנטוס בברזיל אל לה פאס.
תרבות
בעיר מתקיים (בחודשים פברואר–מרץ) ה"קרנבל דה אורורו". באורורו יושבת גם תזמורת סימפונית הקרויה על שמה.
חינוך
באורורו ממוקמת אוניברסיטה טכנית הקרויה על שמה. בעבר היה באזור בית ספר לדוברי גרמנית עקב המספר הגדול של גרמנים שהתגוררו באזור, שרובם היו מהגרים שהגיעו לעבוד במכרות.
ערים תאומות
לאורורו 4 ערים תאומות:
תיכון וחטיבת ביניים ע"ש גולדה מאיר
התיכון וחטיבת הביניים ע"ש גולדה מאיר הוא בית ספר תיכון וחטיבת ביניים בנס ציונה. בית הספר נחנך בתור חטיבת ביניים בלבד ב-1989, עשור לאחר מותה של ראש הממשלה גולדה מאיר. בתחילת דרכו נקרא בית הספר "חטיבת ביניים א'" וכלל שלוש שכבות - ז–ט.
בית הספר הוא ממלכתי ומופעל על ידי אגף החינוך בעיריית נס ציונה. בבית הספר 6 שכבות והוא מונה כ-1,000 תלמידים מגילאי 12 ועד 18. ב-2019, החטיבה מנוהלת בידי אורלי פורת ומנהל התיכון הוא ירון גרבר.
בשנת 2013 התבטלו חטיבות הביניים בנס ציונה ובית הספר נשאר היחיד שאינו שש שנתי בנס ציונה ובכך מתנהל עם שני סמלי מוסד שונים תיכון בן-גוריון שאוחד עם חטיבת בגין בעיר. בשנת הלימודים תשע"ו סיים את לימודיו המחזור הראשון של תיכון גולדה מאיר.
מבנה
בית הספר מכיל שני בניינים מרכזיים - בניין חטיבת הביניים ובניין החטיבה העליונה. בין הבניינים ממוקמת רחבה גדולה עם ספסלים ומגרש כדורסל לרווחת התלמידים ובשולי בית הספר מאחורי הבניינים ממוקמים שטחים פתוחים. בבית הספר קיים גם בניין אשכול הפיס עם מעבדות מדעיות ואודיטוריום והוא משמש לא רק לפעילויות בית ספר אלא גם למסגרות לא פורמליות של אחר הצהריים. לצד אשכול הפיס קיים אולם ספורט "קריית החינוך" המשמש את קריית החינוך גולדה מאיר ואת עמותות הספורט מהעיר נס ציונה, הוא מכיל 765 מקומות ישיבה.
כיתות מיוחדות בחטיבת הביניים
התלמידים בכיתת המצוינות אוטומטית בהקבצה א' במתמטיקה ואנגלית.
מסלולים ומגמות בתיכון
בתיכון מגמות ספורט, מדעי המחשב, ביוטכנולוגיה, ביולוגיה, גאוגרפיה, כימיה, מדעי החברה, ספרות, פיזיקה, תיאטרון, מזרחנות וערבית, קולנוע ותקשורת, טכ"מ, ומינהל עסקים.
המסלול הבין-לאומי של בחריין
היסטוריה
בניית המסלול הוגדרה כיעד לאומי של בחריין ונעשתה ביוזמה של נסיך הכתר של בחריין סלמאן בן חמד אאל ח'ליפה, המשמש גם כנשיא כבוד של הפדרציה המוטורית של בחריין. בבניית המסלול הושקעו 56.2 מיליון דינר בחרייני (כ-155 מיליון דולר). בניית המסלול החלה בשנת 2002, כאשר הגרנד פרי הראשון נקבע לשנת 2004. מתכנני המרוץ חששו שבניית המסלול לא תסתיים בזמן וביקשו לדחות את קיום מרוץ הבכורה. ברני אקלסטון, מנהל אליפות הפורמולה 1, דחה את הבקשה. בסופו של דבר הבנייה לא הושלמה עד סופה, אך איפשרה את קיום המרוץ, שהסתיים בניצחונו של מיכאל שומאכר.
בשנת 2007 היה המסלול לראשון שזוכה באות המצויינות של הפדרציה הבין-לאומית לרכב שניתן בשל אמצעי הבטיחות במסלול, אמצעי הטיפול הרפואי והשימוש המתקדם שנעשה בטכנולוגיה לצורך קידום נושאים אלה.
גרנד פרי בחריין היה אמור להיות מרוץ הפתיחה של עונת 2011. אירועי האביב הערבי הוביל למצב פוליטי מתוח גם במדינה והדבר הוביל לדחיית מרוץ הפתיחה בשבועיים ובהמשך הוחלט על ביטולו. בתחילת חודש יוני הודיעה FIA על כוונתו לקיים את המרוץ בחודש אוקטובר. ההודעה זכתה לביקורות רבות, הבולט מבין המבקרים היה נהג העבר דיימון היל. שבוע לאחר ההודעה על קיום המרוץ, הוציאה FIA הודעת ביטול סופית לאירוע.
תכנון ובניה
המסלול תוכנן בידי האדריכל הגרמני הרמן טילקה. חברת Cebarco-WCT הייתה החברה שהובילה את פרוייקט הבנייה, שנאמד בסכום של כ-155 מיליון דולר. המסלול כולל שישה תוואים שונים בהם ניתן להתחרות כולל מסלול אובלי ומסלול ישר המיועד למרוצי דראג.
על מנת למנוע מהחול המדברי לכסות את המסלול, רוסס החול בסביבות המסלול בחומרים דביקים שמונעים ממנו לעוף במהלך המרוצים. החומר ממנו עשוי המסלול יובא ממחצבה בבייסטון היל ממחוז שרופשייר באנגליה. החומר מייצר אחיזה גבוהה מאד למכוניות במהלך המרוץ.
שיאי מסלול
רשימת השיאים מעודכנת למרץ 2023
מכפלת היתוך
בתורת החבורות, מכפלת היתוך (Free product with amalgamation) היא מושג קרוב למכפלה חופשית של חבורות, בה משתתפות שלוש חבורות P,G,H ושתי העתקות. היא מהווה פתרון לבעיה אוניברסלית כפי שיתואר בהמשך. למכפלת היתוך תפקיד מרכזי בטופולוגיה אלגברית במשפט ואן קמפן.
כפתרון בעיה אוניברסלית
נתחיל עם בעיה אוניברסלית. יהיו P,G,H חבורות ויהיו הומומורפיזמים נתונים. נרצה למצוא חבורה U והומומורפיזמים שיתחלפו עם  (כלומר ), כך שבהינתן חבורה K והומומורפיזמים, קיים ויחיד הומומורפיזם L:U \to K כך שהדיאגרמה הבאה מתחלפת:
כלומר, באובייקט האוניברסלי U תמונות איברי P זהים משתי נקודות ההסתכלות - איברים שבאים מ-G או שבאים מ-H.
הגדרה מפורשת
נסמן את החבורה הנורמלית המינימלית המכילה קבוצה ב-N(A) (זוהי תת-החבורה הנוצרת על ידי הוספת כל המכפלות, צמודים וקומוטטורים באיברי A). כעת, נביט במכפלה החופשית G*H. נגדיר, ואת U נגדיר על ידי המנה:
כאשר נתונות על ידי.
ההעתקה נתונה על ידי הכלל, ועל שאר האיברים היא מוגדרת בהתאם (שכן איברים אלו יוצרים את החבורה).
הצגה על ידי יוצרים ויחסים
למכפלת ההיתוך הצגה על ידי יוצרים ויחסים התלויה בהצגות של החבורות P,G,H, העוזרת לחשב את החבורה בפועל.
אם, אז מתקיים:
משפט ואן קמפן בטופולוגיה אלגברית
אחד השימושים הנפוצים והחשובים של מכפלת ההיתוך הוא במשפט ואן קמפן מטופולוגיה אלגברית. זהו משפט בסיסי וחשוב ביותר, הנותן דרך לחשב את החבורה היסודית של מרחב טופולוגי (ובמיוחד של מרחבי CW) בעזרת תתי מרחבים שלה, המקיימים תכונות מסוימות, ובכך לעשות רדוקציה למקרים פשוטים יותר.
פורמלית, בהינתן מרחב טופולוגי X ותתי קבוצות פתוחות U,V כך ש-X=U \cup V,U \cap V איננו ריק, ו- קשירים מסילתית, אזי החבורה היסודית של X היא מכפלת ההיתוך של החבורות של U,V ביחס ל-U \cap V, עם הומומורפיזמי ההכלה היחסיים. מפורשות, ההעתקה L שהוגדרה בבניית מכפלת ההיתוך היא איזומורפיזם בין מכפלת ההיתוך לחבורה היסודית של X.
פנינה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
התנ"ך העברי משטוטגרט
ה-Biblia Hebraica Stuttgartensia (לטינית: התנ"ך העברי משטוטגרט), בקיצור: BHS, ולעיתים נדירות BH4, היא מהדורה ביקורתית של התנ"ך המלווה במנגנון חילופי נוסח. זו המהדורה הרביעית בסדרת Biblia Hebraica.
סדרת Biblia Hebraica
סדרת Biblia Hebraica היא סדרה שמבקשת להביא בפני הקורא את הנוסחים השונים של התנ"ך, וזאת, באמצעות מנגנון חילופי נוסח שמציג בפני הקורא נוסחים חלופיים, על פי כתבי יד שונים של התנ"ך, ועל פי המשתקף בתרגומי המקרא העתיקים (כגון תרגום השבעים ליוונית והתרגומים הארמיים). הסדרה יוצאת לאור בשטוטגרט שבגרמניה על ידי החברה הגרמנית לכתבי הקודש (Deutsche Bibelgesellschaft). המהדורה הראשונה בסדרה יצאה לאור בשנת 1906 על ידי רודולף קיטל (Rudolf Kittel), והיא כללה מנגנון חילופי נוסח, על סמך כתבי יד עתיקים ותרגומים. מהדורה שנייה ומתוקנת יצאה לאור בשנת 1913. בין השנים 1929 ל-1937 יצאה לאור המהדורה השלישית, ובה שלושה חידושים עיקריים: א. לראשונה התבסס נוסח התנ"ך שבמהדורה על כתב יד מהמאה הי"א, שנחשב לכתב היד הקדום ביותר של המקרא כולו (כתב יד לנינגרד). ב. מנגנון חילופי הנוסח הורחב משמעותית, וכלל גם הצעות רבות לתיקון הנוסח. ג. נוספו הערות המסורה הקטנה. החוקרים אלברכט אלט (Albrecht Alt), אוטו אייספלט (Otto Eissfeldt) ופאול קלה (Paul Kahle) היו מעורבים גם הם בהפקת המהדורה, אלא שהמוניטין של קיטל האפיל עליהם והמהדורה נקראה על שמו "תנ"ך קיטל", ובקיצור: BHK. מהדורה זו הייתה למהדורה הביקורתית הסטנדרטית ששימשה את החוקרים במשך שנות דור.
המהדורה הרביעית – BHS
מהדורה זו יצאה לאור בין השנים 1977-1967, בעריכת קרל אליגר (Karl Elliger) ווילהלם רודולף (Wilhelm Rudolph). המהדורה נקראה Biblia Hebraica Stuttgartensia על שם העיר שטוטגרט בה יושבת ההוצאה לאור. במהדורה זו שלושה שינויים עיקריים ביחס לקודמתה: א. מנגנון חילופי הנוסח עבר עריכה מקיפה, והוסרו הצעות תיקון רבות שלא היו מבוססות דיין. ב. למנגנון חילופי הנוסח נוספו השוואות למגילות מדבר יהודה. השוואות אלה חשובות ביותר, שכן מגילות מדבר יהודה קדומות בכאלף שנה לכתב היד לנינגרד. ג. נכללו גם הערות המסורה הגדולה (אלא שהן הודפסו בכרך נפרד). מהדורת המשך משנת 2004 ואילך הולכת ויוצאת לאור המהדורה החמישית, ושמה Biblia Hebraica Quinta (לטינית: התנ"ך העברי החמישי), ובקיצור: BHQ.
מנגנון חילופי הנוסח
מנגנון זה הוא כלי חשוב ביותר לעבודתם של חוקרי המקרא, והוא מביא בפני הקורא נוסחים חלופיים שמבוססים, כאמור, על נוסחים אחרים שנמצאו במגילות מדבר יהודה, על כתבי יד נוספים של המקרא, על נוסח התורה של השומרונים, ועל נוסחים שמשתקפים בתרגומים העתיקים: ביוונית, ארמית ולטינית. מנגנון חילופי הנוסח כולל גם הצעות לתיקון הנוסח מאת העורכים.
הנינג לארסן
הנינג לארסן (בדנית: Henning Larsen; 20 באוגוסט 1925, אופסונד – 22 ביוני 2013 קופנהגן) היה אדריכל דני, שבנה מספר בניינים בדנמרק ומחוץ לגבולותיה.
ביוגרפיה
הנינג לארסן למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות וסיים אותה בשנת 1952. לאחר מכך הוא למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. עם חזרתו לדנמרק הוא פתח משרד אדריכלות. החל משנת 1968 הוא היה מלמד באקדמיה בה למד.
בשנת 1985 הוא פתח גלריה לאדריכלות והחל להוציא ירחון שעסק בתחום.
בין הבניינים הבולטים שהנינג לארסן תכנון ניתן למנות שגרירות דנמרק בריאד (1979), בניין משרד החוץ בריאד (1982 - 1984), ספריית העיר מאלמה (1994 - 1999), בית האופרה בקופנהגן (2004), בניין באוניברסיטת קופנהגן (2004).
עונת 2015/2016 ביורוליג
עונת 2015/2016 ביורוליג הייתה העונה ה-59 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל וה-16 שאורגנה על ידי Euroleague Basketball Company.
המשחק הראשון התקיים ב-16 באוקטובר 2015 והתחרות הסתיימה ב-15 במאי 2016. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
ננדו דה קולו הצרפתי, שחקנה של מצסק"א מוסקבה, נבחר לשחקן המצטיין של העונה וכן לשחקן המצטיין של הפיינל פור.
מתכונת התחרות
24 קבוצות החלו את העונה הסדירה כאשר המשחקים נערכו ב-4 בתים. בשלב הבא, 16 קבוצות התחרו ב-2 בתים. ארבע קבוצות מכל בית עלו למשחקי רבע הגמר שהתקיימו עד ל-3 ניצחונות. הפיינל פור נערך במרצדס-בנץ ארנה, ברלין.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב השתתפה במשחקי ה-24, סיימה את הבית במקום חמישי, לא עלתה למשחקי ה-16 של היורוליג, והמשיכה לשחק בשלב הבתים השני של היורוקאפ, המפעל המשני של היורוליג.
Tomorrowland
Tomorrowland (טומורולנד, בתרגום חופשי: ארץ המחר) הוא פסטיבל מוזיקת דאנס-אלקטרונית המאורגן על ידי חברת הבידור ההולנדית ID&T. הפסטיבל מתקיים משנת 2005 בכל קיץ, בעיירה בום שבבלגיה, קרוב לאנטוורפן. Tomorrowland הוא אחד מפסטיבלי המוזיקה הבולטים בעולם.
היסטוריה
הפסטיבל מעוצב בסגנון סיפורי אגדות, הכולל פיות, נסיכות וכדומה. הפסטיבל מציע מגוון רחב של תתי-סוגות של מוזיקה אלקטרונית. משנת 2005, הפסטיבל נערך בעיירה בום שבבלגיה והוא כולל הופעות של תקליטנים בינלאומיים. בשנת 2009, בפסטיבל היו 9 במות שונות של הופעות חיות..
הפסטיבל הראשון נערך ב-14 באוגוסט 2005, ובו הופיעו התקליטנים פוש (M.I.K.E), ארמין ואן ביורן, קור פיג'נמן, טכנובוי וקון.
בשנה השלישית, הפסטיבל התקיים במשך יומיים בפעם הראשונה בתולדות הפסטיבל, ב-28 וב-29 ביולי 2007.
ב-2008, הפסטיבל נערך ב-26-27 ביולי, ובפעם הראשונה, הופיעו למעלה מ-100 תקליטנים בפסטיבל ונכחו בו מעל ל-50,000 מבקרים.
בפסטיבל החמישי, שנערך ב-25-26 ביולי 2009, נכחו כ-90,000 מבקרים.
ב-2010, התקליטנים דימטרי וגאס & לייק מייק, דאדה לייף וטארה מקדונלד כתבו את ה"המנון" הרשמי של הפסטיבל, הנקרא "Tomorrow/Give Into The Night", וביצעו אותו פעמיים בבמה המרכזית של הפסטיבל, מיד אחרי ההופעה של חבורת "Swedish House Mafia". השיר הגיע למקום החמישי במצעד המוזיקה המסחרי של בלגיה והוא ההמנון הנמכר ביותר של הפסטיבל עד כה.
הפסטיבל השביעי בשנת 2011 נערך בפעם הראשונה במשך שלושה ימים. רק לאחר כמה ימים שהתחילו למכור כרטיסים לפסטיבל, הם אזלו והיו למעלה מ-180,000 מבקרים. באירוע הופיעו דייוויד גטה, האחיות Nervo, Swedish House Mafia, אביצ'י, טייסטו, 2ManyDJ's, קרל קוקס, פול ואן דייק, טנסנייק, ליידבאק לוק, ברודינסקי, De Jeugd Van Tegenwoordig ועוד עשרות אחרים. הפסטיבל נבחר ל"פסטיבל המוזיקה הטוב ביותר" בטקס פרסי מוזיקת הדאנס הבינלאומי.
בשנת 2012, הפסטיבל נערך בין ה-27 ל-29 ביולי, בפארק הלאומי של דה שהורר שבעיר בום, בלגיה. באירוע הופיעו כ-400 תקליטנים, וביניהם סקרילקס, אביצ'י, מרקו ביילי, סקאזי, דייוויד גטה, התאומות Nervo, הארדוול, Swedish House Mafia, אפרוג'ק, סטיב איוקי, קרל קוקס, Bloody Beetroots, פול ואן דייק, צ'אקי, מרטן סולבג, פאטבוי סלים, דימטרי וגאס & לייק מייק ופנדולום. למעלה מ-185,000 מבקרים מ-75 מדינות שונות נכחו בפסטיבל, כאשר כ-35,000 מהם לנים ב-Dreamville (אזור מיוחד ששייך לפסטיבל כדי לישון בו).
בפסטיבל התשיעי, שנערך בין ה-26 ל-29 ביולי 2013 בפארק הלאומי של דה שהורר שבעיר בום, בלגיה, נמכרו 90,000 כרטיסים יועדו למכירה רק לבלגים ואזלו תוך פחות מ-12 דקות. 90,000 הכרטיסים האחרים נמכרו לאנשים משאר רחבי העולם ואזלו תוך פחות משעתיים. ההמנון הרשמי של הפסטיבל ב-2013 היה הסינגל "Chattahoochee" שאותו יצרו התקליטנים דימיטרי וגאס & לייק מייק.
Tomorrowland משתפת פעולה עם חברת התעופה בראסלס איירליינס, כדי שלאנשים המגיעים לפסטיבל תהיה אפשרות לקנות חבילות נופש בלעדיות ומוזלות הכוללות טיסות וכרטיסים לפסטיבל.
ב-4 בדצמבר 2013 הוכרז בדף הפייסבוק הרשמי של Tomorrowland כי בשנת 2014 הפסטיבל יערך 6 ימים לכבוד 10 שנים לפסטיבל, מ-18 ביולי עד 20 ביולי ומ-25 ביולי עד 27 ביולי.
בעקבות וירוס הקורונה, לא נערך הפסטיבל בשנים 2020 ו-2021. הפסטיבל חזר לפעילות בשנת 2022.
TomorrowWorld
ב-18 בפברואר 2013 הכריזו המארגנים של Tomorrowland על פסטיבל חדש הנקרא "TomorrowWorld" (בתרגום חופשי: "עולם המחר"), והוא מתקיים מדי שנה בגבעות צ'אטאוצ'י שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
ב-2 במרץ 2016 הודיעו מארגני הפסטיבל כי הוא לא יתקיים בשנה זו עקב מחדלים שאירעו בפסטיבל שלפניו כגון ביטול הסעות בגלל סערה וגשמים עזים, לינה בגשם ובבוץ בכפר האוהלים של הפסטיבל ועוד.
Tomorrowland ברזיל
ב-20 ביולי 2014, בזמן הופעתו של ה-DJ דייוויד גטה, הוא הכריז כי פסטיבל חדש מטעם המארגנים של הפסטיבל הרשמי יתקיים בסאו פאולו, ברזיל ויקרא "Tomorrowland Brazil".
בטי אלוור
אליזבט "בטי" אלוור (באסטונית: Betti Alver; 23 בנובמבר 1906, ייגבה, אסטוניה – 19 ביוני 1989, טרטו, אסטוניה) (משנת 1937, אליזבט טאלוויק, ומשנת 1956 אליזבט לֶפּיק) הייתה משוררת וסופרת אסטונית בולטת. היא שייכת לדור הראשון שהתחנך בבתי הספר של אסטוניה העצמאית.
יצירתה
ראשית יצירתה בכתיבת סיפורת. היא השתייכה לקבוצה קטנה אך רבת השפעה של משוררים אסטוניים בשם Arbujad ("מגידי העתידות"), שכללה גם את ברנרד קאנגרו, אוקו מאסינג, קרסטי מרילאס, מארט ראוד, אוגוסט סאנג, הייטי טאלוויק (בעלה של אלוור) ופאול וידינג.
לאחר מלחמת העולם השנייה אסרו סוכני NKVD את טאלוויק, והוא גורש לסיביר ומת במחנה עבודה שם, בשנת 1947. במשך כשני עשורים לא פרסמה שירה, כמחאה נגד השלטון הסובייטי, אך חזרה לפרסם בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופה זו פרסמה את קובץ השירים Tähetund. היא אף פרסמה רומנים ותרגומים, בהם תרגום לרומן בחרוזים יבגני אונייגין מאת פושקין.
ביובל המאה להולדתה הוקם מוזיאון מוקדש לחייה וליצירתה במקום הולדתה ייגבה.
האצטדיון החדש של בורדו
משחקי יורו 2016
האצטדיון נבחר להיות אחד ממתקני יורו 2016 והוא אירח את המשחקים הבאים:
Tellement j'ai d'amour...
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השלישי במצעד האלבום של קוויבק.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי רנה אנג'ליל, פרנסואה קוזינו, אדי מרנאיי ורודי פסקה. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה האלבום, הצליחה סלין דיון לזכות בארבעה פרסי Félix. האלבום יצא על גבי תקליטים וקלטות שמע, בדומה לשני אלבומיה הקודמים של דיון.
בקנדה זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נמכר שם בלמעלה מ-150,000 עותקים, דבר אשר הקנה לו את תואר אלבום פלטינה.
ספיידרמן: הציד האחרון של קרייבן
הציד האחרון של קרייבן (באנגלית: Kraven's Last Hunt) היא קשת סיפור, שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נמשך למשך שש חוברות בין אוקטובר לנובמבר 1987, כשבין החוברות נמנות The Amazing Spider-Man #293-294, The Spectacular Spider-Man #131-132 ו-Web of Spider-Man #31-32. את הסיפור כתב ג'ון מארק דמתיאס ואייר מייק זק, ועלילתו מביאה את הקרב האחרון בין ספיידרמן לבין קרייבן הצייד.
"הציד האחרון של קרייבן" ממוקם במקום השישי ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן, לפי IGN; במקום השני ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן בכל הזמנים, לפי מגזין CBR.com; ובמקום השני ברשימת עשרת הסיפורים הגדולים של ספיידרמן בכל הזמנים, לפי מגזין Gamesradar+.
פיתוח
הסיפור נועד להופיע בחוברות Peter Parker, The Spectacular Spider-Man בלבד, אך העורך ג'ים סליקרופ החליט לפרסם אותו כקרוסאובר בין כל שלוש סדרות ספיידרמן, באומרו שההשפעה שתהיה למותו של ספיידרמן תאבד אם יפורסמו סיפורים נוספים באותה עת. בעודו עובד על הסיפור, דמתיאס ציין שאינו מתכוון להסתכל מעבר לאותן שש חוברות, ושהסיפור אינו כבד דיו כדי להשפיע על המשכיות החוברות האחרות. לדעתו, ניתן היה לאגד את הסיפור למיני סדרה או לרומן גרפי משל עצמו.
מכיוון שהעלילה נכתבה עד שזק התחיל לעבוד על "הציד האחרון של קרייבן", הוא אייר את כל שש עטיפות החוברות לפני שעבר לאיור בתוך החוברות. זק העיר על כך שעטיפת "התחייה מחדש" האייקונית לחלק הרביעי (Web of Spider-Man #32) הייתה הפשוטה ביותר מבין כל שש העטיפות, ושחוברת שבה גיבור הסיפור עולה מתוך הקבר שלו תהיה המתנה הראשונה שמקבלים לחג המולד. לדבריו, מישהו אחר שהיה חושב פעמיים על רעיון לעטיפת החוברת היה בעסק הלא נכון.
בשנת 1994, חברת DC פרסמה את גרסתו של דמתיאס לסיפור של באטמן והג'וקר בחוברות Batman: Legends of the Dark Knight #65-68.
עלילה
האריסטוקרט המזדקן סרגיי ניקולייביץ' קרבינוף מתמודד עם העובדה שהוא עומד למות בקרוב, ולכן הוא מתכונן לקרב האחרון שלו לשם כבוד וגאווה. בשעה ששותפיו חופרים קבר בגשם זלעפות, הוא נכנס לאולם הראשי של אחוזתו, היכן שהוא ארגן לווייה מבוימת והוא נחוש בדעתו להשלים ציד אחד אחרון לפני הסוף. הוא מרים מתוך ארון הקבורה את חליפתו של ספיידרמן ומתחיל למרר בבכי, כאשר עכבישים זוחלים לעברו מכל עבר והוא מחסל אותם בפראות. במקביל, פיטר פארקר עצמו מתמודד עם שאלות על תוחלת חייו, אחרי שהגיע בתור ספיידרמן לחלוק כבוד אחרון לג'ו פייס - מודיע לשעבר שהיה מחוסר כל ומת בנסיבות מסתוריות, ובמיוחד לאור העובדה שרבים מחבריו ומכריו איבדו את חייהם.
השניים מוצאים את עצמם משוטטים בחוץ באותו לילה - פארקר אינו מסוגל לישון מרוב מחשבות טורדניות וקרייבן מתוך ציפייה שהטרף שלו יופיע. בשלב מסוים, ספיידרמן חש שמישהו עוקב אחריו ומתחמק בקושי מחץ מרדים שנורה לעברו מכיוונו של קרייבן. אולם, הוא אינו בר מזל וחץ שני שנורה לעברו מצליח לשתק אותו. הוא מתחיל להזות שרוחו של ג'ו פייס רודפת אחריו, אך עד מהרה שב לשפיותו ומאשר את העובדה שמדובר בקרייבן הצייד. הוא מתנפל לעברו ומנסה להילחם בהשפעות הסם המרדים, אך הם מתבררים כחזקים ביותר וקרייבן מצליח לבלבל אותו וללכוד אותו ברשת. קרייבן מניף לעברו את רובה הציד שלו, באומרו שהוא חייב להשיב לעצמו את כבודו האבוד. ספיידרמן מנסה להכניס בו הגיון ומציין בפניו שהשניים תמיד נלחמו בקרב פנים אל פנים. אולם, קרייבן לוחץ על ההדק ומחשבתו האחרונה של ספיידרמן הייתה כי יריבו הוותיק איבד לגמרי את שפיות דעתו.
ספיידרמן מונח בארון הקבורה שבאחוזתו של קרייבן. לאחר רגע של דממה שבו קרייבן מביע צער ומוריד את ארון הקבורה אל תוך הקבר, הוא מחייך חיוך מטורף של אושר ומכסה את הארון בעפר בעזרת את חפירה. בעומדו מעל הקבר, קרייבן מסיר את מסיכתו של ספיידרמן וצוחק צחוק מטורף בגשם הזלעפות. תחת מעטה השיגעון, קרייבן מנסה תרתי משמע להפוך ליריבו המת ומתחיל לתקוף באופן אכזרי פושעים בעיר ניו יורק, מתוך מטרה ללכוד את הגנטיקאי אדוארד ווילן, מדען שעבד עבור ברון זמו והיה קורבן לניסויים שגרמו לו למוטציה והפכו אותו לחולדה הומנואידית וקניבליסטית שידועה בכינוי ורמין.
בהמשך, ספיידרמן מחלים מהשפעות החץ המרדים שקרייבן ירה בו, וחופר את דרכו מחוץ לקבר כשהדבר היחיד שמניע אותו הוא אהבתו למרי ג'יין. בהגיעו לאחוזת קרייבן הנטושה כעת, הוא נחרד לגלות מהעיתונים שבספריה הגדולה שספיידרמן שינה את עורו ושווילן יצא למסע קטל, ושעברו שבועיים מאז נקבר בחיים. הרגשת האימה שלו מהחדשות מתחלפת בזעם על כך שקרייבן השאיר אותו למות ובמשך שבועיים הכתים את שמו הטוב של ספיידרמן. גם קרייבן וגם ווילן חשים בחזרתו של ספיידרמן, וכאשר הוא מתעמת מול קרייבן, זה האחרון לא נלחם בו חזרה ומחשיב את עצמו כמנצח מאחר שהבהיר את נקודתו. קרייבן משחרר את ווילן, שמשתלח כלפי ספיידרמן בחושבו כי הוא זה שתקף אותו. כשידו של ווילן על העליונה, קרייבן עוצר אותו ומשחרר אותו לחופשי, באומרו לספיידרמן שהוא יכול לרדוף אחריו אם ירצה, אך ימי הציד של קרייבן נגמרו. בשעה שספיידרמן רודף אחר ווילן, קרייבן נזכר בעברו בעודו מביט בתמונה משפחתית ישנה, כיצד הוא ומשפחתו נמלטו מרוסיה, כיצד הרוויח את כבודו בג'ונגלים וחיפש אחר אושר כל אותם שנים. קרייבן מרגיש שלא נותר לו שום דבר לחיות עבורו, כעת כשהשיג אושר, לוקח את רובה הציד שלו ומתאבד. הדף הפיצוץ שולח את גופתו חסרת החיים של קרייבן לתוך ארון קבורה פתוח, והתמונה המשפחתית מוכתמת בדמו. הוא משאיר למשטרה מכתב הודאה בדבר קבירתו של ספיידרמן והתחזותו אליו, כולל הוכחה מצולמת.
בחזרה במחילות התת-קרקעיות, ספיידרמן רודף אחרי ווילן אף על פי שהוא מפתח פחד קלסטרופובי בעקבות קבירתו בחיים. הוא משתמש בפחד זה כדי לפתות אותו אל פני השטח. בצאתם ממעבה האדמה, הם מגלים שהגשם העז פסק והשמש מתחילה לבצבץ. ווילן קופא במקומו לנוכח עומס התנועה של הבוקר, שאינו רגיל אליו, וספיידרמן לוכד אותו ומביאו לכוחות המשטרה בטרם חוזר לביתו אל מרי ג'יין. באחוזת קרייבן, משרתיו של סרגיי קרבינוף עורכים טקס חרישי לאדונם ומניחים את גופתו באדמה.
תמות
הכותב ג'ון מארק דמתיאס הסביר שהסיפור נועד לחקור את דמותו של ספיידרמן וכיצד אחרים תופסים אותו:
נשמתו של הצייד
סיפור המשך ל"ציד האחרון של קרייבן" פורסם באוגוסט 1992 כרומן גרפי בן 48 עמודים בשם Amazing Spider-Man: Soul of the Hunter (ISBN 0-87135-942-1), שוב בכתיבתו של דמתיאס ובאיורו של זק. הרומן הגרפי נכתב כתגובה לייצוג הלא נכון של סצנת ההתאבדות בחלק החמישי. הוא מציין שצוות העורכים קיבל מכתבים המאשימים אותם בעידוד התאבדות, דבר שלחלוטין לא נכון ושאינו עומד בהשקפת עולמם. בסיפור זה, רוחו של קרייבן מתעמתת עם ספיידרמן, והוא אינו יודע כיצד לפרש זאת. הוא הולך לקבר של קרייבן ונתקל בהאנשה של המוות. מוות אומר לו שספיידרמן וקרייבן חולקים בחיבור רוחני, וכי רוחו של קרייבן אינה יכולה למצוא את השלווה בגלל ההתאבדות שלו. ספיידרמן נאלץ להתעמת עם גופו של קרייבן מהקבר, והבסתו משחררת את נשמתו ומאפשרת לו למצוא שלווה.
"מה אם?" ו"מה ל...?!"
בחוברת ההיסטוריה החלופית ''What if? Vol.2 #17'', קרייבן משתמש בכדורים חיים מאשר חצי הרדמה, הורג את ספיידרמן ולוקח את מקומו. בסופו של דבר, לבקשתה של מרי ג'יין ווטסון, דרדוויל, קפטן אמריקה והלפיד האנושי מתעמתים עם קרייבן, שחוזר לקברו של ספיידרמן, חופר את גופתו - ואף על פי שאין הדבר מצוין - נרמז שהוא שואב חלקים מגופו של ספיידרמן כדי לקבל את כוחותיו. מעט לאחר מכן, מרי ג'יין עורכת מסיבת עיתונאים כדי לנקות את שמו של פארקר בזמן שקרייבן השתלט על גופו, אף היא אינה מצליחה מאחר שג'יי ג'ונה ג'יימסון מתערב ומשכנע אנשים שאי אפשר לסמוך על גיבורי על. הסיפור מסתיים בכך שמרי ג'יין אומרת שיש עוד עבודה רבה לפניה.
חוברת הסאטירה ?!...What The פרסמה את הסיפור "הציד האחרון של העורב" והשתמשה בדמויות רייבן וספיידר-האם.
הציד הראשון של קרייבן והציד המבעית
הציד הראשון של קרייבן הוא כותרתם של שני סיפורים שאינם קשורים - רימייק להופעתו הראשונה של קרייבן (כפי שהופיע ב-The Amazing Spider-Man #15) בחוברת השנתית The Sensational Spider-Man Annual '96 מאת הכותב ג'ון מארק דמתיאס והופעתה של בתו המתבגרת של קרייבן, אנה טטיאנה קרבינוף (בחוברות The Amazing Spider-Man #565-567) בסיפור שמנסה לתאר את ספיידרמן באותו אופן כמו ב"ציד האחרון של קרייבן". הדבר מוביל לסיפור "הציד המבעית", שבו משפחתו של קרייבן מנסה להחיות אותו על ידי הקרבת ספיידרמן בריטואל מורכב. אולם, הריטואל מזדהם כאשר כפילו של ספיידרמן קיין מקריב את חייו להציל את פארקר. המעשה מביא לכך שקרייבן נולד מחדש כלא-חיים שיכול למות רק בידיו של ספיידרמן.
ספיידרמן: סיפור חיים
"ספיידרמן: סיפור חיים" הוא סיפור בהמשכיות חלופית, כאשר הדמויות בו מזדקנות באופן רגיל אחרי שפיטר פארקר הופך לספיידרמן בשנת 1962. בהמשכיות זו, קרייבן רודף אחר ספיידרמן בשנות ה-80 במהלכה של המלחמה הקרה, מעט לאחר שהתגלה אצלו סרטן. פארקר מצלח להימלט מהקבר שקרייבן קבר אותו בו על ידי התמזגות עם הסימביוט של ונום, והוא כמעט והורג את קרייבן לפני שמרי ג'יין מפרידה את הסימביוט ממנו. המקרה הטראומתי גורם לה להיפרד מפארקר. קרייבן מרוצה מהעובדה שספיידרמן הפך לצייד החדש ומתכונן להרוג אותו, אך הסימביוט של ונום מתמזג איתו.
קבלה וביקורות
הסיפור קיבל תשבחות והוא נחשב לאחד מסיפורי ספיידרמן הגדולים שאי פעם נכתבו. ברירן קרונין מאתר האינטרנט Comic Book Resources תיאר את הסיפור כיצירה אומנותית עוצרת נשימה שהיוותה השראה לחיקויים רבים אחרים מכותבים אחרים במשך השנים. הוא ציין כי פרסומו של הסיפור על פני שלוש חוברות שונות של כותרי ספיידרמן העניק לסיפור תחושה של אירוע.
ג'ייסון סרפינו ממגזין Complex דירג את "הציד האחרון של קרייבן" במקום החמישי בסיפורי ספיידרמן הגדולים מכל הזמנים. לדבריו, הסיפור "מספק פעולה קומיקסית טיפוסית אך משלב אלמנטים מסיפורת קלאסית ותמות חוזרות ונשנות כדי להציג נרטיב מסובך ועמוק יותר. הסיפור מצטט ללא הרף משירו של ויליאם בלייק "הנמר" ואיוריו של מייק זק ממלאים את הסיפור בפוטוריאליזם מחוספס. סיפור זה מיועד לקוראים מתוחכמים יותר".
המגזין Comic Book Revolution דירג את הסיפור במקום השלישי ברשימ עשרת הסיפורים הגדולים ביותר של ספיידרמן ומהלל את הסיפור בשל תיאורו של קרייבן והתקופה הראשונית בנישואיהם של פיטר פארקר ומרי ג'יין ווטסון. לדברי המגזין, אף על פי שהסיפור מתמקד בספיידרמן ובקרייבן קיימים רגעים טובים מאוד שחוקרים את מערכת היחסים בין פארקר למרי ג'יין. מאחר שהסיפור מתרחש בשלבים הראשונים שבנישואיהם, יש התייחסות להתמודדות של מרי ג'יין להיעלמותו של פארקר ולתגובתה במקרה והוא ימות. הדבר מוסיף רבדים נוספים לנישואים ביניהם והופך את סוף הסיפור שבו פאקר חוזר אליה כדי להחלים הופך את הכל למשתלם ביותר.
מגזין IGN דירג את הסיפור במקום השישי ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן הטובים ביותר, והוא מציין כי זה הסיפור הבלתי נשכח ביותר של ספיידרמן ללא כל ספק.
בארבו שטירביי, שליט ולאכיה
בַּארבּוּ דִימִיטְרִיֶה שְׁטִירְבֶּיי (ברומנית: Barbu Dimitrie Ştirbei, נולד כ-בארבו דימיטריה בּיבֶּסְקו - Barbu Dimitrie Bibescu, אוגוסט 1799 קראיובה - 12 באפריל 1869 ניס); היה שליט (דוֹמְן Domn) של ולאכיה ("הארץ הרומנית") בין יוני 1849 ל-29 באוקטובר 1853, ושוב מ-5 באוקטובר 1854 ועד 25 ביוני 1856. שטירביי היה בן למשפחת ביבסקו, צאצא לשושלת ברנקוביאנו; הוא נולד כבארבו דימיטריה ביבסקו אך קיבל את שם המשפחה של דודו של אמו, בארבו ק. שטירביי (1813-1753). שגידל אותה ואימץ אותו. בשנים 1817–1821 למד בפריז, ובשובו למולדת מונה לאחראי על האוצר - ויסטיירניק. בתקופת השליט אלכסנדרו גיקה, בין 1839–1847, כיהן בתפקידים בכירים נוספים בממשל הוולאכי: שר הפנים, שר הדתות, שר המשפטים, וכן כמזכיר הוועדה שערכה את "התקנון האורגני". כשליט ולאכיה אחרי אחיו, גאורגה ביבסקו, גילה שטירביי כישורים ניהוליים, תבונה וזהירות רבה. הוא התמודד עם הכורח שנכפה על ארצו לספק משאבים לצבאות הכיבוש הרוסי והעות'מאני ולהשלים עם הסמכויות הנרחבות של הנציבים הזרים. רק בשנת 1851, אחרי שמדינתו שקעה בחובות כבדים, הצליח להשיג את נסיגת הצבאות הזרים. על ידי קיצוצים בהוצאות ומדיניות חיסכון, הצליח שטירביי להוריד את החובות לשני שלישים. כמו כן מצא זמן ומשאבים כדי לעודד את התחדשותם של המינהל, התרבות והחינוך, הצבא והחקלאות: בנה את התיאטרון הלאומי בבוקרשט, פתח מחדש את בתי הספר שנסגרו בעת מהפכת 1848 (ולאכיה), שיפר את סעיפי התקנון האורגני בנוגע לאיכרים. בימי שלטונו טופחו הגנים צ'ישמיג'יו וקוטרוצ'ן בבוקרשט.
ילדות וצעירות
דימיטריה ביבסקו הבן נולד באוגוסט 1799 (ייתכן 17 באוגוסט) בקראיובה, בירת חבל אולטניה, בנסיכות הרומנית ולאכיה, כבנם של דומיטראקה (דימיטריה) ביבסקו האב (1831-1772), וורניק גדול (קנצלר) ושל אקטרינה (קטינקה) לבית וקרסקו.(Ecaterina Văcărescu). משפחות הבויארים שטירביי וביבסקו נודעו עוד במאה ה-18 ושלטו על אחוזות גדולות במחוזות אולט, דולז', מהדינץ, רומאנאץ ואחרים, ובבתים בקראיובה. אחד מאבותיהן היה הבויאר צ'רניקה איזבוריאנול (Cernică Izvoranul) שכונה "שטירביי" ושירת את השליט קונסטנטין ברנקוביאנו (1714-1688). יש עדויות כי משפחת שטירביי עצמה נודעה ככל הנראה עוד מן המאה ה-16, ובוודאות בימי השליט מיכאי האמיץ.
בארבו דימיטריה היה אחיהם הבכור של גאורגה ביבסקו (1873-1802) שהיה שליט ולאכיה לפניו ושל יואן (ינקו) ביבסקו. הוא גדל בבית דודו העשיר, הוורניק לשעבר בארבו שטירביי, שאימץ את אמו. ה"דוד-סב" שהיה חשוך ילדים, אימץ גם אותו בגיל 12, ב-20 בדצמבר 1811. עם שם המשפחה של הדוד-הסב ירש שטירביי גם את נכסיו הרבים.
בארבו שטירביי הצעיר זכה להשכלה מובחרת, תחילה בבית סבו. רכש ידע מעמיק בהיסטוריה ובספרות, למד צרפתית ויוונית. בהמשך התקבל ללימודי תיכון ל"מכללת סבא הקדוש" (Sfântul Sava) בבוקרשט כעבור זמן קצר, בגיל 18, נסע לפריז, בימי שלטונו של לואי השמונה עשר ולמד שם במכללה משפטים, כלכלה פוליטית ופילוסופיה. את תעודתו בפילוסופיה קיבל ב-17 בנובמבר 1819 מידי ז'אן פרנסואה טירו (Thurot) ,
בצרפת הוא שהה 4 שנים והתוודע לרוחות החדשות בתחום האמנציפציה הכלכלית, החברתית והפוליטית. בעת לימודיו בשנת 1819 התקבל למסדר של הבונים החופשיים. בשנת 1821 שב לארצו, שהייתה אז מטולטלת על ידי אירועים מהפכניים (המרד של טודור ולדימירסקו וכו'). הוא עצמו הצטרף לתנועה היוונית "ההטריה" שבראשות אלכסנדרו איפסילנטי אך אחר דיכויה על ידי הטורקים, נמלט זמנית לטרנסילבניה, בעיר בראשוב, שהייתה תחת שלטון אוסטרי. הוא תמך בשאיפות לשינויים פוליטיים בארצו אך דגל ביישומם בדרך שלום.
עלייתו בהייררכיה השלטונית בוולאכיה
בשנת 1821 התחתן בארבו שטירביי בעיר בראשוב עם אליסבטה (ספטה) לבית קנטקוזינו-פשקאנו ממולדובה, אחייניתו של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו. אחרי החתונה זכה שטירביי במסגרת הנדוניה של אשתו באחוזה בבופטיה-בוקובן ובעוד נכסים. בשנת 1825 חזר עם אשתו לוולאכיה והתיישבו בבוקרשט. בעקבות המרד משנת 1821 שמו קץ העות'מאנים לשלטון השליטים היוונים הפנרים בנסיכויות הדנובה והסכימו למנות בבוקרשט את השליט גריגורה הרביעי גיקה (1828-1822), שנחשב לשליט יליד הארץ. שטירביי שמר מרחק מההתארגנויות של הבויארים הצעירים הרוסופילים בבוקרשט. הם כללו את אחיו גאורגה ביבסקו והקימו ארגון בשם "החברה הפוליטית והספרותית" שהתנגדה לשליט החדש, שבו ראו כלי שרת של העות'מאנים.