cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעברת עפולה
באי המעברה
הקבוצה השלישית מנתה כ-180 משפחות של עולי רומניה. קבוצת זו הגיעה דרך הים באנית 'טרנסילבניה'. רבים מהעולים הגיעו ישר מהאוניה, אולם רבים באו דרך מחנה המיון של שער העלייה. סיפור עלייתם היה שונה מן הקבוצות הקודמות – יהודים רבים ברומניה רצו לעלות לישראל, ועשרות אלפים השתייכו בעבר לתנועה הציונית, עד שנאסרה פעילותה של זו בשנת 1948. כחלק מתוכנית דמורליזציה של השלטון הקומוניסטי ברומניה דאז, דאג השלטון לכלול בין העולים לישראל קומוניסטים יהודים מוסווים. משימתם של אלו הייתה לשוב לרומניה ולהציג את המציאות הקשה השוררת בישראל, ובכך להניא מרעיון העלייה את היהודים השואפים לעלות לישראל. תוכנית זו כשלה שכן שרבים מהקומוניסטים בחרו להישאר והחלו להתערות בישראל. רובם היו סוחרים ואנשי מקצוע, בעלי רצון עז לעבוד ולהתפרנס.
מוסדות ושירותים ציבוריים
המוסדות במעברה היו מצומצמים. תושבי המעברה הסתייעו בדרך כלל במוסדות ובשירותים העירוניים הכללים של העיר הקרובה שפרשה עליהם את חסותה. ילדי המעברות בגיל בית ספר למדו בשני בתי הספר שבעיר: בית הספר "יזרעאל" של זרם העובדים, ובית הספר "אוהל מאיר" של הפשט הדתי. לרוב, השכלתם הופסקה עם סיום בית הספר היסודי, ורוב ילדי המעברות לא המשיכו לחינוך תיכוני בתיכונים שבעיר.
עולי תימן הקימו במעברה שלושה בתי כנסת בדירותיהם, כשהם משתמשים בתשמישי קדושה אשר הביאו עמם.
דורשי העבודה במעברה פנו ישירות ללשכת העבודה העירונית, וכמוהם גם הנזקקים לשירותי מועצת הפועלים המקומית, הבנקים והמועצה המקומית. ככלל, כל העניינים הופנו לשירותים ולמוסדות העירוניים הקיימים כבר בעיר עפולה.
במעברה עצמה פעלו שלושה גני ילדים: גן של זרם העובדים בניהולה של רינה ליפשיץ, גן הזרם הכללי של ויצו בהנהלת חוה סילצקי (לימים רוטשילד) וגן הזרם הדתי- מזרחי בהנהלת מלכה ליכט (לימים ברזילי). כמו כן, נפתחו במעברה אולפנים ללימוד עברית.
בשנת 1951 לא היו שלוש המאפיות שפעלו באזור מסוגלותו לספק את צרכיהן של 7,000 הנפשות ונתגלה מחסור בלחם. במשך מספר שנים ניתנו שעות קבלה של רופא בתוך המעברה. בקיץ 1955 בוטל נוהל זה ותושבי המעברה מחו על כך.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תאילנד
יחסי איחוד האמירויות הערביות–תאילנד הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין ממלכת תאילנד. לאיחוד האמירויות הערביות שגרירות בבנגקוק, ולתאילנד שגרירות באבו דאבי.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-12 בדצמבר 1975, אולם רק בינואר 1992 תאילנד הקימה קונסוליה כללית בדובאי, וזמן קצר לאחר מכן, בנובמבר 1994, גם את השגרירות באבו דאבי. באפריל 1998 איחוד האמירויות הערביות ייסדה שגרירות בבנגקוק.
בשנת 2012 נחתמו בין המדינות כמה הסכמים. הראשון שבהם הוא אמנה למניעת כפל מס, הסכם כלכלה ומסחר, הסכם שירותי אוויר וכן הסכם בדבר אשרות עבודה לאזרחי שתי המדינות.
סחר
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על כ-3.7 מיליארד דולר. איחוד האמירויות הערביות ייצאה לתאילנד סחורות בשווי כולל של 2.63 מיליארד דולר, ובהן מכונות, כלי רכב וציוד חשמלי, ואילו תאילנד ייצאה לאיחוד האמירויות הערביות סחורות בשווי של 1.11 מיליארד דולר, העיקריות שבהן פנינים, מתכות, מטבעות ואלומיניום.
מארק סטנלי
מארק סטנלי (באנגלית: Mark Stanley; נולד ב-29 באפריל 1988) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
סטנלי החל לשחק בבית הספר היסודי הנסיך הנרי שבאוטלי. ב-2010 סיים את לימודיו בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO גילם סטנלי את דמותו של גרן. עוד הוא מוכר מהופעותיו בסרטי הקולנוע "Kajaki" ו"בוגד משלנו", ובסדרת הטלוויזיה "עלילות דיקנס".
שחף אפור-ראש
שַׁחַף אֲפֹר-רֹאשׁ (שם מדעי: Chroicocephalus cirrocephalus), הוא מין של שחף, בעל שתי אוכלוסיות מובחנות באמריקה הדרומית ואפריקה שמדרום לסהרה. הוא נודד באופן מצומצם, ומתפשט במעט מתפוצת הקינון שלו במהלך החורף. הוא מזדמן נדיר ביותר לאמריקה הצפונית, ספרד, איטליה וישראל; עם תצפיות בודדות בלבד.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, עם שלוש תצפית בלבד; שלושתן מאילת בשנת 1989.
טקסונומיה ואטימולוגיה
בדומה למקרה של מיני שחפים אחרים, הוא הוצב באופן מסורתי בסוג שחף (Larus), אך כיום הוא מסווג לרוב בסוג נפרד, כרויקוצפלוס (Chroicocephalus). השם המדעי הוא מיוונית עתיקה. שם הסוג Chroicocephalus הוא הלחם של המילים khroizo, "לצבוע", ו-kephale, "ראש"; ושם המין הספציפי kirrhos "חום בהיר"; ו-kephalos "-הראש".
תת-מינים
ישנם שני תת-מינים מוכרים:
תיאור
השחף אפור-הראש הוא שחף בינוני גדול במעט משחף אגמים; אורכו 38–45 ס"מ, מוטת כנפיו 100–105, ומשקלו 255–360 גרם (התת-מין C. c. poiocephalus) או 440–460 גרם (C. c. cirrocephalus). לבוגר בלבוש קיץ מראה ייחודי: יש לו ראש אפור שנתחם בקו שחור צר מהכיפה האחורית לגרון התחתון; עיניים בהירות עם טבעת-עין צרה ואדומה, ומקור ורגליים אדומים. הגב אפור בינוני ולכנפיים יש נוצות תעופה כהות. בעונת החורף הוא מאבד את מכסה הראש האפור, אשר מוחלף בכתם לחיים כהה. לצעירים יש מקורים בהירים יותר וכנפיים וגב מנומרים בחום. הצעירים דומים לצעירי שחף אגמים, אך נבדלים מהם בקצה כנף שחור, תת-כנף כהה יותר ופס-זנב כהה וצר יותר; הגב, השכמות וסוככות הכנף חומות עם קצוות בהירים לנוצות וסוככות היד כהות. ניצוי החורף הראשון מזכיר את זה של הצעיר אך הראש והגוף דומים לבוגר בלבוש חורף.
קולות
הקריאות מגוונות ו"מצחקקות", דומות לאלו של שחף אגמים אך עמוקות וצרודות יותר.
תפוצה
התת-מין הטיפוסי C. c. cirrocephalus מצוי בחופי אקוודור ופרו; חופי דרום ברזיל עד לארגנטינה (דרום בואנוס איירס), ופנימה דרך אגני הנהרות פרגוואי ופרנה עד סנטה פה (אגם מלינקו). מתפזר בחורף לצפון ברזיל ומרכז ארגנטינה. התת-מין C. c. poiocephalus מצוי בחופים ונהרות בפנים היבשת של מערב אפריקה בכיסים מקומיים מפוזרים מאוד מסודאן ואתיופיה ועד מלאווי ואפריקה הדרומית, כולל אגמים בעמק הבקע (נאיוואשה, מניארה, אלמנטייטה, נקורו, טורקאנה); ומדגסקר. מתפזר בחורף ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
בית גידול
במהלך עונת הקינון המין מאכלס חופים טרופיים וסובטרופיים, איים סלעיים, דיונות חוף, דיונות חוף, שפכי נהרות ונמלים (אפריקה), כמו גם אגמים יבשים טריים ואלקליים גדולים (אפריקה), נהרות, מלחות וביצות (ארגנטינה). מחוץ לעונת הקינון המין נשאר לאורך חופי בתי הגידול החופים (למשל איים סלעיים בחופים), שוברי גלים, דיונות חוף ושפכי נהרות, אך נצפה גם ביישובים, מכלאות בקר ונמלי דייגים (באפריקה).
קינון
עונת הקינון מתרחשת באפריל-מאי במערב אפריקה (לפני העונה הגשומה), או בתחילת מאי בפרו. המין מקנן במושבות, כאשר הקנים ממוקמים לרוב במרחקים של פחות ממטר זה מזה. הקנים ממוקמים על אדמה חשופה, בחישות של קנים ופפירוס, על איים או על צמחייה צפה, לעיתים קרובות מוסווים בצמחייה גבוהה ועבותה. הקן עצמו משתנה בין שקע רדוד לכוס בנוי היטב מעשבים וגבעולי סמריים בהתאם למיקום, למרות שקנים צפים הם תמיד בנויים יותר. התטולה מכילה 2–3 ביצים.
תזונה
הוא אופורטוניסטי, אוכל בעיקר דגים וחסרי חוליות, לעיתים טרמיטים; מלקט ביצי פלמינגו שבורות ודגים מתים. במאוריטניה הוא נצפה טורף ביצים של אנפות וקורמורנים. נוהג לחמוס לעיתים קרובות ממגון עופות כמו קורמורנים בקונגו, שלצדפים אמריקניים בארגנטינה ושחפיות. בחורף הוא ניזון מפסולת, נבלות, דגים מתים ושאריות דגים. מסוגל לצוד בצלילה; תופס חסרי חוליות קטנים מפני המים בזמן שחייה; ומלקט חרקים מהאוויר.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב, מגמות אוכלוסייה יציבות, ואוכלוסייה עולמית גדולה. בשל כך המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
גודל האוכלוסייה העולמית אינה ידועה במדויק, אך מוערכת בטווח של 455,000–940,000 פרטים ונחשבת ליציבה. האוכלוסיות הגדולות ביותר נמצאות באפריקה המשוונית, עם 200,000–400,000 פרטים במרכז ומזרח אפריקה, עד 30,000 באפריקה המערבית, ועוד 200,000–400,000 בחופי דרום אפריקה ועד 10,000 במדגסקר. אם יאומתו, הערכות אלו עולות בהרבה על הערכות קודמות; לדוגמה, האוכלוסייה בדרום אפריקה גדלה אך נאמדה בכ-2000 זוגות בלבד בשנות השמונים. באפריקה המשוונית נמצא ריכוז גדול, עם כמה מושבות הגדולות מ-2000 זוגות בסנגל, קניה וטנזניה; נפוץ בעונתיות בימת צ'אד; מצוי במאסמבווה (אגם ויקטוריה). סובל מבעיות חמורות של שדידת ביצים באזורים מסוימים, כמו למשל במערב אפריקה. המקננים הצפוניים ביותר באפריקה נמצאים בבנק ד'ארגן, מאוריטניה, אך המושבה הקטנה שם ירדה מ-60–70 זוגות בשנים 1959–1965 עד ל-10–50 זוגות בשנים 1974–2004.
אליהו גפני
אליהו (אלי) גפני (נולד ב-7 ביולי 1980) הוא ראש המועצה המקומית עמנואל. גפני משתייך לחסידות גור ומתגורר בעמנואל מאז שנת 2001.
ביוגרפיה
ב התמודד מול ראש המועצה המכהן מטעם מפלגת ש"ס, עזרא גרשי, אך הפסיד.
חיים אישיים
גפני נשוי לבתו של ישכר פרנקנטהל, ששימש כראש מועצת עמנואל ולאחר מכן ראש עיריית בני ברק. דודו הוא חבר הכנסת משה גפני.
דובר החוק
דובר החוק או איש החוק (באיסלנדית: lög(sögu)maður, בדנית: lovsigemand, בנורווגית: lagmann, בשוודית עתיקה:laghmaþer או laghman, בשוודית: laghman, בפרואזית: løgmaður, בפינית: laamanni, בגרינלנדית:inatsitinuk) היה תפקיד מנהיגותי חילוני בארצות הסקנדינביות שהוקם בראשית ימי הביניים. יסודו במסורת בעל-פה המשותפת הגרמאנית, שבה היה נהוג שחכמי העם ידקלמו את החוק. בארצת הסקנדינביות הפך ייעוד זה לתפקיד רשמי. שניים מדוברי החוק הידועים ביותר היו סנורי סטורלוסון וטורגני דובר החוק (תורגני). בלטינית מילה מקבילה הייתה justitiarum, בצרפתית - justicier, בעלת משמעות של "איש צדיק" או "שופט".
איסלנד
התפקיד של "דובר החוק" lög(sögu)maður (לגסגומדור או לגסגימדיר) הונהג באיסלנד בשנת 930 יחד עם הקמת האלת'ינגי, אספת העם או הפרלמנט. אולפליוטור (אולפליוטיר - Úlfljótr) שהגיע מנורווגיה הייתה הדמות המייסדת הנחשבת גם למחברם המקורי של החוקים. דובר חחוק נבחר לשלוש שנים. מלבד היותו יושב ראש האלתינג, עסק דובר החוק בייעוץ ובדיקלום החוק. דובר החוק היה התפקיד המשילותי היחיד באיסלנד החופשית הימיביניימית. דיקלום החוק באלת'ינגי נעשתה על ידו שליש בכל קיץ. גרימר סוורטינגסון הושאר פחות זמן בתפקיד אך ורק מכיוון שקולו היה חלש מדי עבור התפקיד. חוץ מסמכויותיו לגבי דיקלום החוק וניהול הפרלמנט, לא היה לדובר החוק סמכות שלטונית. אולם הוא יכול גם למלא תפקיד בוררות במחלוקות שהופיעו לעיתים קרובות. בתקופת ביניים אחרי 1262 עוכב לכמה שנים מינויו של דובר חוק. בהמשך התפקיד חודש בשם "לוגמאר". אחרי האיחוד עם נורווגיה בשנת 1264 מונו שני דוברי חוק מלכותיים שמילאו תפקיד חשוב בהליכים המשפטיים במסגרת האלת'ינגי. התפקיד בוטל יחד עם האלת'ינגי בשנת 1800.
רשימת דוברי החוק האיסלנדים
החוקרים משערים ששני יורשיו של אולפליוטור בתפקיד כיהנו כל אחד 20 קייצים, אולם החל מתורכל מאני, הכרונולוגיה המסורתית היא ככל הנראה נכונה. השמות מוזכרים בצורתן האיסלנדית המודרנית.
שוודיה
בראשית ימי הביניים בשוודיה תפקיד דובר החוק היה החשוב ביותר בקרב המנהיגים האזוריים. בכל אזור או פרובינציה מסורתית של שוודיה, הקרוי "לאסאגה", ישב דובר חוק מסוג זה. כול דוברי החוק היו כפופים לדובר החוק של טיונדלנד. דובר החוק - ה"לאגמן" עמד בראש אספה בשם "תינג", פעל כשופט וניסח את החוקים שנחקקו על ידי העם. דובר החוק היה חייב לזכור את החוקים בעל פה ולדקלם אותם בפני ה"תינג". הוא היה אחראי על ניהול התינג ועל ביצוע החלטותיו. חובתו הייתה להגן על הזכויות והחרויות של התושבים ולדבר בשמם אל המלך או אל נציג המלך. כנציג העם, זה היה דובר החוק שהצהיר על הכרת המלך הנבחר החדש בעת מסעו של האחרון (אריקגאטה - "Erikgata") ברחבי הפרובינציות. החל משנת 1350 בערך אחרי שביעת חוקי הפרובינציות, השתתפו דוברי החוק של הפרובינציות בטקס ברחית המלך אבני מורה (Mora stenar) כשלכל אחד מהם תריסר שותפים מלווים.
לפי החוש הגותי המערבי (Västergötland, הידוע גם כחוק היטלאנדי), התמנה דובר החוק לכל החיים, מקרב ה"בנדר" (bönder) של כל פרובינציה. חייב היה להיות בן של בעל אדמה. התפקיד לא היה תורשתי אבל בדרך כלל נבחרו בו בני המשפחה בעלות העוצמה בארץ.
דובר החוק הראשון בשוודיה, כפי שהגיע אלינו מעמודי פנקס החוק הגותי המערבי שהועתק על ידי הדיאקון לאורנציוס, כומר מווידהם בשנות ה-1320, נקרא לום והוא חי בסביבות שנת 1000. דובר החוק השוודי הראשון שעליו יודעים פרטים ביוגרפיים מהותיים היה אסקיל (בערך 1175–1227), המופיע במספר שבעה עשר ברשימה של לאורנציוס. מאמצע המאה ה-13 ואילך, היו דוברי החוק קשורים יותר למלך, ולעיתים קרובות הם היו חברים במועצת המלך. המלך מגנוס אריקסון החליט שהמונרך יוכל להפעיל את השפעתו על בחירתם של דוברי החוק. שישה בני אצולה ושישה "בנדר" מן היישוב בהתייעצות עם שני כמרים היו בוחרים שלושה מועמדים מקרב חברי האספה ומתוכם בחר המלך את מי שנראה לו הראוי ביותר. פרוצדורה זאת נמשכה עד למאה ה-16 כשכל תהליך הבחירה הועבר לידי המלך עצמו. מאותו רגע נבחרו דוברי החוק אך ורק מקרב האצילים. בנוסף התפקיד הפך למשרה מתוגמלת. הדובר נבחר לחבר במועצת המלך וקיבל שכר ועבודתו נעשתה בעיקר על ידי שכירים אחרים שעמדו לרשותו. עם זאת בשנת 1680 פריבילגיה אחרונה זו בוטלה ודוברי החוק שוב חויבו לבצע את משימתם בעצמם והונהג פיקוח על מינוי חברי מועצת המלך. התפקיד, שחשיבותו ירדה עם הזמן, היה שקול כנגד זה של שופט. המינוי נשאר מוגבל לאנשי האצולה בלבד עד שנת 1723. בסופו של דבר הוא בוטל בשנת 1849. עדיין השתמשו לפעמים בתואר זה בתור תואר כבוד למושלים.
ב-1947 הונהג שוב התואר "לאגמן" עבור שופטים בכירים, דהיינו נשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים. אחרי רפורמה בשנת 1969 נשיאי בתי הדין המחוזיים (tingsrätter) נקראו לאגמן, בעוד שנשיאי האגפים של בתי הדין לערעורים נקראו "דוברי בתי הדין לערעורים" - hovrättslagmän. בהתאמה, נשיאי בתי המשפט המחוזיים למנהל, ה- förvaltningsrätter, מכונים גם "לאגמן", בעוד שנשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים בתחום המנהל נקראים קאמרטסלאגמן - kammarrättslagmän.
נורווגיה
בנורווגיה דוברי החוק היו יועצים מלומדים בתחום החוקים עד שהמלך סוורה הראשון (1184–1202) הפך אותם לפקידים בכירים שלו. לפי חוקי מגנוס השישי (1263–1280) הם קיבלו את הזכות להיות שופטים ולעמוד בראש בתי הדין העליונים של המדינה - ה"לאגטינג". לפני שנת 1600 כיהנו כ-10–12 דוברי חוק בכל הממלכה והם היו חלק מהאצולה. במאות 14–15 הם גויסו בדרך כלל מקרב האצולה הגבוהה וכמה החזיקו התואר האצולה הגבוה ביותר הידוע בממלכה - "אביר". במאה ה-16 עדיין גויסו בקרב האצילים, אבל לעיתים קרובות מבין בני האצולה הזוטרה. לדוברי החוק הוענקו אחוזות. למשל אחוזת מארקר נהגה להיות נכס של דובר החוק של אוסלו. גם בהזדמנויות טקסיות זכו דוברי החוק ליחס המקובל כלפי אצילים. בתי הדין "לאגטינג" ווהתפקיד של "דובר החוק" בוטלו בשנת 1797 אולם התואר הונהג מחדש ב-1887 עם הנהגת שיטת המושבעים בבתי המשפט.
פינלנד
בזמן השלטון השוודי עד שנת 1809 פעלה בפינלנד אותה שיטה כמו בשוודיה. בימי השלטון הרוסי תפקידי ה"לאגמן" בוטלו בשנת 1868 כשהתואר הפך לסמלי בלבד. החוקים התחילו להתפרסם בפינית והמילה השוודית הפכה בפינית ל"לאמאני" - laamanni. בעת הרפובליקה הפינית העצמאית ברפורמה משנת 1993 הונהגו מחדש תוארי ה"לאמאני" ו"לאגמן" כשמות לשופטים הראשיים של בתי המשפט המחוזיים או לשופטים הבכירים של בתי הדין לערעורים.
הר אנדוור
הר אנדוור (באנגלית: Mount Endeavour) הוא הר ברכס קירקווד, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,810 מטרים מעל פני הים; הר אנדוור הוא ההר ה-1,400 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מממוקם 1.6 קילומטרים לרכס קצ'ם, בחלקו הדרומי של מסיב אנדוור.
גילוי ומיפוי ההר
האזור מופה לראשונה על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party), של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, בשנת 1957.
האזור מופה בשנית בשנת 1999 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
מקור השם
באוקטובר 1957 ניתן השם "הר אנדוור" למסיב הדרומי של רכס קירקווד על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party), של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
המסיב נקרא על שם אוניית הצי המלכותי הניו זילנדי אנדוור - שהייתה ספינת האספקה של משלחת הסקר הגאולוגי הניו זילנדי בשנת 1957.
דייגו מרטין
דייגו מרטין גבריאל (בספרדית: Diego Martín Gabriel; נולד ב-21 בספטמבר 1974) הוא שחקן ספרדי, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
ביוגרפיה וקריירה
דייגו מרטין נולד ב-21 בספטמבר 1974, במדריד שבספרד. בתקשורת טענו שהוא נולד בוואיאדוליד בשל קשר רגשי שלו למקום וזאת, מכיוון שבילה שם חלק מנעוריו בסופי שבוע ובחגים כיוון שלמשפחתו ישנם שורשים בעיר. בהמשך, הצהיר: "כל ההיסטוריה שלי עם ואיאדוליד היא מעין שקר ספרותי. מעולם לא הרגשתי ממדריד; ואיאדוליד תמיד הייתה הבית שלי, הנוף שלי, האדמה שלי, הריח שלי". מרטין הוא נכדו של המשורר פרנסיסקו חוויאר מרטין אבריל. לאחר שנרשם לתואר במשפטים, הוא נשר ופיתח קריירת משחק במקום.
הוא קיבל את תפקידו הראשון בסדרת הטלוויזיה Periodistas בשנת 1999. כמו כן, גילם את אחת מהדמויות הראשיות בעונה הרביעית של "אליטה".
קלים שיפנקו
הוא הבמאי הראשון בעולם שטס לחלל ושהה בתחנת החלל הבינלאומית 12 ימין לצורך צילומי סרטו "האתגר".
ביוגרפיה
נולד ב-16 ביוני 1983 במוסקבה. אביו הוא השחקן, הבמאי והמחזאי אלכסיי שיפנקו.
בשנת 2020 הוכרז על שיתוף הפעולה בינו לבין חברת Yellow, Black and White Group ותאגיד החלל רוסקוסמוס לבימוי והפקת סרט קולנוע בחלל, כשחלק מהצילומים בוצעו מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ והוא הסרט הרוסי הראשון שמצולם בחלל. הסרט זכה לשם "האתגר". מנכ"ל תאגיד החלל, דמיטרי רוגוזין, משמש כמפיק. הצילומים נערכים בתחנת החלל הבינלאומית, כאשר השחקנית הראשית טסה עם שיפנקו לטיסת חלל באוקטובר 2021 על גבי החללית סויוז MS.
חיים אישיים
היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית קסניה בוראווסקאיה. יש לו בן ממנה בשם דילן (2008). האישה השנייה היא השחקנית והבמאית סוניה קרפונינה, ממנה יש לו בת בשם קלמנטין.
ראם-צ'נדרה גנדי
ראם-צ'נדרה גנדי (בטמילית: இராமச்சந்திர காந்தி; 9 ביוני 1937 – 13 ביוני 2007) היה פילוסוף, סופר ומחזאי הודי. ראם-צ'נדרה היה נכדו של מהטמה גנדי מצד אביו ונכדו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי מצד אמו.
ביוגרפיה
גנדי למד פילוסופיה באוניברסיטת דלהי ובאוניברסיטת אוקספורד, בה השלים את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פיטר סטרוסון. הוא ידוע כמייסד של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת היידראבאד. הוא גם לימד באוניברסיטת ויסווה-בהראטי, באוניברסיטת פנג'אב , במכון קליפורניה ללימודים אינטגרלים  בסן פרנסיסקו ובאוניברסיטת בנגלור.
הוא מת במרכז הבינלאומי בהודו, ב-13 ביוני 2007, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-70.
משפחה
הוא היה בנו של דבדאס גנדי (בן הזקונים של מהטמה גנדי) ולקשמי (בתו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי). הוא אחיהם של ראג'מוהאן גנדי, גופלקרישנה גנדי וטרה גנדי בהאטצ'ארג'ה.
Shut Up and Dance: Mixes
Shut Up and Dance: Mixes (בעברית: תשתקו ותרקדו: מיקסים) הוא אלבום הרמיקסים הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית פאולה עבדול אשר יצא לאור ב-8 במאי 1990, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס.
ראם-צ'נדרה גנדי
משפחה
בתו, לילה גנדי, היא אקדמאית פוסט-קולוניאלית באוניברסיטת בראון.
Shut Up and Dance: Mixes
אלבום הרמיקסים הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד 200.
רקע
האלבום מכיל רמיקסים לכל הסינגלים מאלבום הבכורה של פאולה עבדול, רמיקס לשיר "One or the Other", שהוא נלקח מתוך אלבום הבכורה שלה ומחרוזת של רמיקסים לכל ששת הסינגלים מאלבום הבכורה שלה.
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים ושני קליפים, אחד למחרוזת הרמיקסים והשני לרמיקס לשיר "Straight Up".
הצלחה
האלבום זכה להצלחה אדירה כאשר היגע למקום ה-7 בארצות הברית ואף הגיע למעמד פלטינה במדינה על מכירות של מיליון עותקים. הצלחתו החסרת תקדים הפכה אותו לאלבום הרמיקסים השני הנמכר ביותר לאותה תקופה ונכון להיום הוא אלבום הרמיקסים השלישי הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים והחמישי בדירוג של נשים וגברים כאחד.
בנוסף להצלחתו בארצות הברית הוא זכה להצלחה גם בבריטניה שם שוחרר מאוחר יותר במהדורה מחודשת עם רמיקסים נוספים.
סטנד-אפ
מופע סטנד-אפ (בעברית: מִצְחָק) הוא מונולוג של קומיקאי המופיע על הבמה או דיאלוג שהוא מקיים עם הקהל, ובו הוא מציג מבט שונה ומבדר על סיטואציות שונות משגרת החיים היומית. המונח "סטנד-אפ" הוא תעתיק חלקי של Stand-up comedy באנגלית, קרי סְטֵנְד-אָפּ קוֹמֵדִי, כלומר "קומדיה בעמידה", שכן הקומיקאי לרוב עומד בעת המופע.
מבנה המופע
האמן מתחיל את המופע עם נושא מסוים שמוכר לקהל כדי להכניס את הקהל לאווירה מסוימת. הבמה בדרך כלל ריקה מאביזרים ומתפאורה למעט מקרים מיוחדים שבהם הטקסט דורש אביזרים נלווים (בדרך כלל אלו יהיו אביזרים פשוטים ובודדים כגון כיסא או שרפרף). לרוב חלק מהטקסט במופע מאולתר באמצעות הדינמיקה שבין הקהל לאמן. הקומיקאי עומד במהלך כל המופע, אלא אם נדרשת ישיבה או שכיבה על הרצפה במהלך מערכון מסוים, ולעיתים אף יורד מהבמה אל הקהל ומקיים עמו דיאלוג שחורג מהטקסט שנכתב מראש.
המופע מורכב ממספר מערכונים. כל מערכון הוא קטע קומי שעוסק בנושאים מתחלפים ממופע למופע.
היסטוריה
אמנות הסטנד-אפ החלה את דרכה בארצות הברית בסוף המאה ה-19 במופעי וודוויל על ידי הצגת מונולוגים הומוריסטיים (אחד המופיעים הבולטים היה מארק טוויין) וכלה בתיאטרון היידיש ומופעי קרקס וליצנות שונים. רוב הקומיקאים לא נחשבו אמנים אלא "מספרי בדיחות" סתמיים ש"חיממו" את הקהל כמופע פתיחה או בידרו את הקהל במהלך ההפסקות במופעים.
להיות קומיקאי נחשב לשלב בדרך לקריירה בעסקי הבידור ולא למקצוע כשלעצמו והבדיחות סופרו במגוון רחב של נושאים כאשר לכל מופע היה נושא ספציפי שבו עסקו הבדיחות כגון בדיחות על הורי החתן והכלה או הומור אתני שכלל בדיחות על גזעים שונים כגון שחורים, לבנים, היספאנים ויהודים. הועלו גם מופעי "הומור כחול" שבהם סופרו בדיחות גסות והנושא העיקרי של המופעים היה יחסי מין. השפה הייתה גסה ומופעים אלה נערכו בעיקר במועדוני לילה והגבילו את האמנים ביכולתם להתקדם בתחום משום שמופעים בסגנון זה נחשבו לא לגיטימיים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, דור חדש של קומיקאים החל לחקור נושאים פוליטיים, נושאים אתניים ותרבותיים, הומור שחור (בדיחות על אסונות, כגון בדיחות על השואה) והומור גס שעסק במין. מופעי הסטנד-אפ התגלגלו מבדיחות בודדות ונפרדות לדיאלוגים ומונולוגים מורכבים עם "פאנץ' ליין" (שורת מחץ), שהיא "הפואנטה" או המרכז של הבדיחה והיא זו שלמעשה מעוררת את הקהל לצחוק. מופעים מתקדמים יותר עסקו בהומור שחור ובסאטירות שהפכו במרוצת השנים ליותר ויותר גסות.
הסטנד-אפ פרץ את גבולות ארצות הברית ובמהלך שנות ה-70 החלו להעתיק במקומות רבים בעולם את פורמט הופעת הסטנד-אפ והוקמו מועדונים רבים.
סטנד-אפ בישראל
בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 התקיימו בישראל מופעי סטנד-אפ בודדים. אמן הסטנד-אפ הבולט באותה תקופה היה אורי זוהר. גם השחקן והבדרן שייקה אופיר הופיע בקטעי סטנד-אפ. אולם, כמעט כל מופעי הבידור של התקופה היו כתובים מראש, כמו אלו של שלישיית הגשש החיוור או קברטים של חנוך לוין. בשנות השבעים בלט יהונתן גפן בהופעות סטנד-אפ המשלבות סאטירה נוקבת על החברה והמדינה בהשראת הסטנדאפיסט האמריקאי הפרוע לני ברוס.
מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 תפס פורמט זה תאוצה ואמני סטנד-אפ רבים צפו אל תודעת הקהל.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו מועדוני סטנד-אפ ברחבי הארץ. הבולט שבהם הוא הקאמל קומדי קלאב, שבו התגלו כישרונות רבים ורוב האמנים שמופיעים כיום בטלוויזיה הגיעו ממנו. בין תוכניות הסטנד-אפ הבולטות הייתה "הקומדי סטור" שהחל כמופע בימתי ועבר לערוץ 2. אומני סטנד-אפ גם הופיעו במסגרת תוכניות אחרות כגון "זהו זה!" (פינת סטנד-אפ עם וילוז'ני והצמד דבי ונולי), "הראשון בבידור" בהנחיית דודו טופז (שם התגלה נאור ציון), תוכנית האירוח של יאיר לפיד (עם הפינות של דינה אור, עדי אשכנזי, אדיר מילר, ליאור שליין ואחרים), "צחוק מעבודה" (עם הקומיקאים אורי חזקיה, שחר חסון, קובי מימון, ליטל שוורץ ועוד) וכן בתוכנית "פספוסים".
בספרות
ספרו של דויד גרוסמן "סוס אחד נכנס לבר" משנת 2014, מתרחש כולו במהלך מופע סטנד-אפ שנערך במועדון בנתניה, בו מופיע סטנדאפיסט פיקטיבי בשם דובלה ג'י, המספר על חייו. כבכל מופע סטנד-אפ, גם במופע זה משלב הסטנדאפיסט בדיחות (בהן אחת המתחילה במילים "סוס אחד נכנס לבר") בעקיצות המכוונות אל הקהל, ובהתייחסות של הסטנדאפיסט אל עצמו.
ישיבת ההסדר קרני שומרון
ישיבת ההסדר קרני שומרון (הידועה גם כקרנ"ש) היא ישיבת הסדר שנוסדה בשנת 1980 על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, שעומדים כיום בראשות הישיבה, ושוכנת ביישוב קרני שומרון. הישיבה ידועה בשיטת הלימוד שלה "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא".
רקע
הישיבה נוסדה בשנת תש"מ (1980) על ידי הרבנים שמואל הבר ואברהם קורצוייל, כשנתיים לאחר הקמת היישוב קרני שומרון. בתחילה מנהל הישיבה היה הרב יעקב אליטוב, לאחריו סגן-אלוף יאיר הלר, ולאחריו משה גליק. בשנת תשמ"ג מונה יגאל המאירי למנהל הישיבה, ובעזרתו נבנה קמפוס של מבני קבע במרכז היישוב, אשר נבנה בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, והוא אף הגיע לחנוכת בניין הישיבה, אשר בו שוכנת הישיבה עד היום, והחליף את הצריפים שבהם שכנה הישיבה עד אז. לאחריו החליפו של ליאור ליפשיץ כמנהל הישיבה, ובשנת 2016 החליפו בוגר הישיבה אלימלך כהן.
ב-17 בפברואר 1986 תלמידי הישיבה , ששירתו בחטיבת גבעתי נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל. ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל. בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבה.
דרכה של הישיבה ותלמידיה
בשנת 2017 מנתה הישיבה כשלוש מאות וחמישים תלמידים. דרכה של הישיבה היא בשיטת לימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", לימוד תלמוד המכוון לבירור והכרעת ההלכה ופתרון בעיות אקטואליות. בחלק ממסגרות הישיבה מוסדר הלימוד לפי נושאים בהלכה ולא על פי סדר הדף, כמקובל ברוב הישיבות. הלימוד מסודר ושיטתי ומטרתו היא להקיף את הנושא הנלמד מהיבטיו העיקריים. בישיבה מושם בה דגש רב על התנהגות שבין אדם לחברו. בישיבה פועל מכון להכשרת מורים בראשו עומד הרב אבי מטלון.
הישיבה שמה דגש על השירות הצבאי ומעודדת את תלמידיה להתגייס ליחידות הקרביות של צה"ל ולתפקידי פיקוד.
פעילות התיישבותית
אברכים רבים בוחרים להתגורר בקרני שומרון לאחר סיום לימודיהם בישיבה, וחלקם אף הקימו את המאחז אלוני שילה השוכן בגבעה סמוכה.
בוגרים רבים קבעו את מקום מושבם ברחבי השומרון. יישובים כדוגמת קדומים, קרני שומרון, רבבה, יקיר ופדואל.
רקונקיסטה
רֶקוֹנְקִיסְטָה (מספרדית: Reconquista, תרגום: כיבוש מחדש) היא כינויו של תהליך הכיבוש-מחדש של חצי האי האיברי על ידי הממלכות הספרדיות הנוצריות מידי הממלכות המוסלמיות לאורך פרק זמן שארך כ-700 שנים ונמשך מסוף המאה השמינית ועד לסוף המאה החמש-עשרה. נהוג לראות בניצחון הנוצרי בקרב קובאדונגה בשנת 722 את תחילת הרקונקיסטה, ובכיבוש ממלכת גרנדה וסילוק המוסלמים מספרד בשנת 1492 את סיומה.
קיים ויכוח מחקרי סביב שאלת מהותה של הרקונקיסטה: האם יש לראות בה התפשטות צבאית וטריטוריאלית של הממלכות הנוצריות, או שמא מלחמת קודש נוצרית, מעין דגם מוקדם של מסעי הצלב.
רקע
חצי האי האיברי היווה זירת התנגחות בין האסלם לנצרות מאמצע ימי הבינים ועד לסופם. זירה זו מדגימה את המאבק ההיסטורי בין הישויות הדתיות. ב-711 פלשו האימפריה המוסלמית, שהייתה באותה עת תחת שלטון בית אומיה לחצי האי האיברי כשבראשם טארק אבן זיאד. המוסלמים השתלטו על רוב חצי האי בהביסם את הנוצרים הוויזיגותים. הם כינו את השטח הכבוש בשם אל-אנדלוס והכריזו על העיר קורדובה כבירתו. עם הזמן, התנערו המוסלמים בחצי האי האיברי מהשלטון המרכזי בבגדאד הרחוקה וב-929 יסד האמיר עבד א-רחמן השלישי את החליפות האומיית העצמאית של קורדובה. באזור הצפוני שנותר תחת שליטה נוצרית קמו, בין המאה השמינית למאה האחת-עשרה, חמש ממלכות נוצריות: אסטוריאס, שהתרחבה במאה העשירית והפכה לממלכת לאון; רוזנות קסטיליה; ממלכת נווארה; ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה.
הרקונקיסטה
במשך כשלוש מאות שנה נשמרו יחסי כוחות מאוזנים בין הנוצרים למוסלמים בחצי האי. חליפות קורדובה היוותה כוח משמעותי, חזק ובעל עליונות ביחס לממלכות הנוצריות הקטנות, שלא היוו איום של ממש על המוסלמים. שינוי בסטטוס וביחסי הכוחות הגיע עם התפרקותה של חליפות קורדובה ב-1031 עקב מתחים פנימיים. האזור המוסלמי בחצי האי התחלק ל-36 טאיפות - נסיכויות קטנות ועצמאיות. הממלכות הנוצריות ניצלו את היחלשות המוסלמים וב-1085 הצליחה ממלכת קסטיליה-לאון לכבוש את העיר טולדו וסביבתה. המוסלמים המאוימים ביקשו את עזרת כוחות המוראביטון שהשיגו ניצחונות צבאיים מול הנוצרים בתקופה מסוימת, אך לא הצליחו לכבוש את טולדו ולשנות את המומנטום החיובי הנוצרי שהלך והתחזק. עד מחצית המאה השלוש-עשרה הצליחו הנוצרים לגבור על כוח העזר המוסלמי והחלו בפלישה נרחבת ללב הארץ. בשלב זה הצליחו הנוצרים לכבוש מחדש את רוב חצי האי האיברי, מלבד ממלכת גרנדה שבדרום. הכיבוש הנוצרי הושלם עם נפילתה של גרנדה המוסלמית בידי צבאם של המלכה איזבלה והמלך פרדיננד ב-1492.
אידאולוגיה ומניעים
הרקונקיסטה היא אמנם כותרת לתקופה מסוימת, אך אינה מתארת תופעה אחידה מבחינת האידאולוגיות, המניעים והמטרות הכלולים בביטוי. קיימות גישות שונות, מההנחה שהרקונקיסטה - כרעיון הכיבוש מחדש - התנהלה כאירוע אחד ואחיד שהתמשך על פני המאות, ועד להנחה הרואה בה רעיון בסיסי, שעלה במאה השמינית ואשר פותח לכיוונים שונים במהלך הדורות, עם השינויים החברתיים והמבניים בחצי האי האיברי. המניעים המרכזיים נעים על הציר שבין אידאולוגיה דתית טהורה לבין תפיסת שייכות טריטוריאלית.
המניע הטריטוריאלי מתבסס על תחושת הזדהות והמשכיות לממלכה הנוצרית הוויזיגותית הקדומה, מה שיוצר תפיסה הרואה בכל חצי האי האיברי שטח השייך לנוצרים. הטענה לשייכות מתייחסת לדיוקסיה החופפת לאזור זה - כלומר כל שטח חצי האי האיברי ואף אזורים מסוימים בצפון אפריקה. הדגשת הקשר שבין הממלכה הוויזיגותית הקדומה לנוצרים הנלחמים במוסלמים בולטת בהפיכתו של פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס, לסמל בעיני הנוצרים בספרד. פלגיוס נחשב לאחיין רחוק של רודריק, המלך האחרון של הממלכה הוויזיגותית, והוא זה שהנחיל את התבוסה המשמעותית הראשונה למוסלמים בכיבוש העיר קובדונגה ב-722.
בחינת הכרוניקות הנוצריות השונות מהמאה השמינית ועד לרבע הראשון של המאה האחת-עשרה מצביעה על התפתחות בראיית המוסלמים בעיני הנוצרים והעצמת העוינות הנוצרית כלפיהם. בנוסף, הדימוי העצמי של הנוצרים מתחזק, מתבסס ומתאחד עם צמיחת רעיון התפתחות הממלכות. מסוף המאה האחת-עשרה, לצד היחלשות המוסלמים, התעצמות הממלכות הנוצריות בחצי האי וחיבור מחדש למוסד האפיפיורי ולממלכת הפרנקים, כיבושי הנוצרים קיבלו אופי של מסע צלב דתי ולא רק של כיבוש שטחים על בסיס זכות השייכות הקודמת. המסגרת הדתית כולה עוברת סטנדרטיזציה בחסות האפיפיוריות המערבית וישנה הצפה של מהגרים, צליינים ומבקרים נוצרים מערביים. הגידול באוכלוסייה הנוצרית בחצי האי האיברי היווה תגבור ככוח עזר צבאי וחיזוק רוחני - בהיאחזו בבשורת מסעי הצלב וגאולת הקרקעות מידי הכופרים המוסלמים. הכרוניקות הנוצריות המאוחרות נוקטות כבר בביטויים המרמזים על תפיסה אידאית ורוחנית של מעשה הכיבוש הצבאי. בולטת במיוחד הדגשת הפולחן סביב קברו של יעקב הקדוש (Saint James, Santiago de compostela), בטקסטים המתארים אותו כלוחם שיביא לנוצרים את הניצחון בחצי האי האיברי משמיים. הפולחן עצמו נוצר כבר במאה התשיעית, אך התעצם במהלך המאות האחת עשרה והשתים עשרה.
דוגמאות למעורבות הרשמית של האפיפיורות במאבק במוסלמים בחצי האי האיברי והתפתחות המימד הדתי של מאבק זה, ניתן למצוא במעשי האפיפיורים עצמם. האפיפיור אלכסנדר השני הבטיח מחילת חטאים ללוחמים פרנקים שיעזרו במערכה כנגד המוסלמים בעיר ברבסטרו (Barbastro) שבארגון; הוא אף הציג את הקרב כצודק ומשקף את רצונו של האל. האפיפיור אורבנוס השני הכריז ב-1089 כי מי שיסייע באכלוס מחדש ובהגנת העיר טרגונה (Tarragona) שמדרום לברצלונה, יזכה באינדולגנציה ובמחילת חטאים. למתגייסים עצמם היו כמובן מניעים נוספים, מלבד המניע הדתי, כהתעשרות כספית או קרקעית, או מילוי מחויבות פיאודלית לשליטיהם בחצי האי האיברי.
סיירה בוגס
ביוגרפיה
בוגס נולדה בדנבר כאמצעית מבין שלוש בנות, היא ואחיותיה מגיל צעיר עסקו במוזיקה ובילדותן שרו במקהלה, היא סיימה תואר באוניברסיטת מיליקין שבאילינוי.
ב-2006 לוהקה להפקה של פנטום האופרה שהועלתה בלאס וגאס. היא נבחרה לגלם את אריאל במחזמר בת הים הקטנה על פי הסרט של דיסני.
ורד נעם
ורד נעם (נולדה ב-11 באוקטובר 1960) היא פילולוגית, חוקרת תלמוד, פרופסור מן המניין בחוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב. כלת פרס ישראל בתחום חקר התלמוד לשנת תש"ף.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים לפרופ' יהודה אליצור ולסופרת הילדים רבקה אליצור. בשנת 1985 סיימה לימודי תואר ראשון בתלמוד וארכאולוגיה, בשנת 1989 סיימה לימודי תואר שני בתלמוד, ובשנת 1997 הוענק לה תואר דוקטור בתלמוד, שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט: מגילת תענית וה'סכוליון'. מאז 1999 היא מרצה לתלמוד בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2005–2010 עמדה בראש המגמה לתלמוד וספרות העת העתיקה. בשנת 2008 מונתה לפרופ' חבר ובשנת 2014 לפרופ' מן המניין באוניברסיטת תל אביב. ב-2016 כיהנה כחברת הנהלה של אוניברסיטת תל אביב, והחל מ-2017 היא ראש בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה שם. היא משמשת כעורכת בכתב העת "ציון", ומאז 2016 חברת דירקטוריון הספרייה הלאומית בירושלים. תחומי עיסוקה הראשיים הם: ספרות חז"ל, ספרות קומראן וההלכה הקדומה. בשנים 2010–2011 הייתה פרופסור אורח בתוכנית למדעי היהדות באוניברסיטת ייל.
בשנת 2010 זכתה בפרס מיכאל ברונו מטעם קרן יד הנדיב. ביום העצמאות ה-72 של מדינת ישראל הוענק לה פרס ישראל לחקר התלמוד. היא האישה הראשונה שזכתה בפרס ישראל בתחום זה.
משפחתה
לנעם ארבעה אחים: תמר בן-ארי, הפיזיקאי פרופ' שמואל אליצור, העיתונאי אורי אליצור, ופרופסור יואל אליצור חוקר גאוגרפיה מקראית והלשון העברית.
נשואה לאלחנן נעם ואם לשישה. לשעבר תושבת כפר אדומים מתגוררת כיום בירושלים.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
ג'ף סמית'
ג'ף סמית' (באנגלית: Jeff Smith; נולד ב-27 בפברואר 1960 ) הוא קומיקסאי אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בזכות סדרת הקומיקס שלו "בּוֹן", אשר זיכתה אותו ב-10 פרסי אייזנר ו-11 פרסי הארווי.
ראשית חייו
ג'ף סמית' נולד במק'קס רוקס, פנסילבניה לוויליאם ארל סמית' וברברה גודסל. עם זאת, הוא גדל והתחנך בקולומבוס, אוהיו.
השפעות והשראה
סמית' למד על סגנון הקרטון כאשר היה צעיר מאוד, דרך רצועות קומיקס ותוכניות טלוויזיה מונפשות. הרצועה שבידרה אותו יותר מכל הייתה פינאטס מאת צ'ארלס מ. שולץ. אביו היה נוהג לקרוא לו את הרצועה השבועית של הקומיקס בכל יום ראשון, וסמית' טוען כי זה היה אחד מהמרכיבים המשפיעים ביותר על עבודתו ועל רצונו ללמוד. בתור השפעות נוספות על כתיבתו וציוריו סמית' מציין גם את קארל בארקס, יוצר הדוד קמצוץ, שאותו מכנה סמית' "גאון קומיקס טבעי" בזכות יכולתו 'להעביר' דמויות מפאנל לפאנל בצורה חלקה, והאקספרסיוניזם המסוים שלו. בהתייחס להשפעתו של בארקס על הקומיקס "בון", כתב סמית' לימים כי "תמיד רציתי שהדוד קמצוץ ייצא להרפתקה ארוכה יותר. חשבתי, 'בנאדם, אם אתה יכול להשיג ספר קומיקס באיכות כזו, באורך של מלחמה ושלום, האודיסיאה או משהו כזה, זה יהיה משהו שאשמח לקרוא', ואפילו כילד חיפשתי בכל מקום אחר אותו ספר, סיפורו של הדוד קמצוץ שאורכו 1,100 עמודים".
השפעה מכרעת נוספת על ציוריו של סמית' הייתה הטלוויזיה. את התוכנית "ספיישל יום ההולדת של פוגו", שהתבססה על רצועת הקומיקס של "פוגו", ראה סמית' בפעם הראשונה בגיל תשע. התכנית נוצרה על ידי וולט קלי וצ'אק ג'ונס, שסמית' כינה בהמשך "שניים מהאנשים האהובים עלי ביותר". יום לאחר שידורה של אותה תוכנית, ילדה מבית הספר של סמית' הביאה את אוגדן הפוגו של אביה ונתנה אותו לסמית', שלדבריו הוא "שינה את הקומיקס" בשבילו. סמית' אף שומר את הספר הזה על שולחן ליד לוח הציור שלו עד היום, ומתאר את וולט קלי כ"ההשפעה הגדולה ביותר על כתיבת הקומיקס".
ראשית ציוריו
על פי טענתו של סמית', האב הקדום של ציוריו של "בון" צויר על ידו כאשר היה בן פחות מחמש. כאשר סמית' בן החמש ישב בסלון ביתו וסרטט, הוא צייר צורה שנראתה כמו שפופרת טלפון, שהתגלה כיצור לבן הפוער את פיו לרווחה. אלמנטים מאותה דמות והתנהגותה מצאו את דרכם לדמותו של בלופר בון, בן הדוד הנסער והרמאי של בני בון. שמו באנגלית, פוני בון, נגזר מהשם Fonebone, שם המשפחה הגנרי שהעניק הקומיקסאי דון מרטין לרבות מהדמויות שהופיעו ברצועות מגזין Mad שלו. סמית' החל ליצור קומיקס עם הדמויות של בון כבר בשנת 1970, כשהיה בן 9.
בשנת 1978 סיים בהצלחה סמית' את בית הספר התיכון "וורת'ינגטון" בוורטינגטון, אוהיו, פרבר של קולומבוס, שם היה בן כיתתו של האנימטור ג'ים קמרוד. מאוחר יותר, בשנת 1986, הקימו סמית' וקמרוד יחד את 'Character Builders', סטודיו לאנימציה בקולומבוס בו עבד סמית' עד 1992. לאחר התיכון למד סמית' אנימציה באוניברסיטת אוהיו, ובעודו שם יצר קומיקס בשם "ת'ורן" לעיתון הסטודנטים "The Lantern", שבו הדמות הראשית היא ת'ורן, אחת מהדמויות המרכזיות בסדרת בון.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו במכללה, סמית' ושני חבריו, ג'ים קמרוד ומרטי פולר, הקימו סטודיו לאנימציה בשם Character Builders Inc. העבודה בתשלום הראשונה של הסטודיו הייתה יצירת קטע אנימציה שאורכו לא עולה על 60 שניות לסדרת הטלוויזיה "סופר ספארי עם ג'ק האנה". לאחר מכן הם החלו לקבל עבודות מזדמנות עבור חברות מקומיות בעיקר, כמו פרסומות, קליפים וכו'. התקציבים הראשוניים היו מגבילים מאוד עבור האולפן, מה שחייב את האנימטורים להיות בעלי תושייה כדי לעמוד במועדים שלהם. פעמים רבות סמית' ביצע גם את הדיבוב בנוסף לאנימציה, ולעיתים היו האנימטורים מביאים את בני המשפחה שלהם כדי שיעזרו להם להשלים תאי אנימציה. אף על פי שסמית' מצא את הפרויקטים מרגשים, הוא הבין שזה לא סוג הסרטים המצוירים שהוא רוצה ליצור, כאשר היו תקופות ארוכות בהן לסטודיו לא הייתה עבודה כלל.
יצירת בון
באחת מהתקופות חסרות המעש הללו, שב סמית' לצייר קומיקס. הוא האמין שהוא יכול להעביר את הסרטים המצוירים שהוא רוצה ליצור דרך מדיום הקומיקס, וקיבל השראה מספרים כמו "האביר האפל חוזר" של פרנק מילר, "מאוס" של ארט ספיגלמן וWatchmen של אלן מור. כאשר סיים לכתוב תסריט, לעצב דמויות ולוודא שיש לו את המשאבים המתאימים - החל סמית' לכתוב ולצייר את 'בון'. בשנת 1991 השיק סמית' את חברת הקומיקס העצמאית שלו, Cartoon Books, במטרה לפרסם את הסדרה. את הספר הראשון בסדרה פרסם בכוחות עצמו, משמע הוא טיפל בכל הנושאים הרלוונטיים: גרפיקה, כתיבה, איור, לטרר (קרי, איות), ניהול חשבונות, תקשורת עם בית הדפוס וכו'. העיסוק בבירוקרטיה הכלולה בהוצאת ספר במימון עצמי פגע בכתיבת הקומיקס שלו, וגרם לאיחור בהפקתו. כדי לתקן זאת, הוא ביקש מאשתו, ויג'איה, לעזוב את עבודתה הרווחית בחברת סטארטאפ בעמק הסיליקון כדי לנהל את הצד העסקי של חברת הקומיקס הקטנה שלו.
תוך סיכון משמעותי, אשתו ויתרה על עבודתה הכלכלית כדי לעזור לסמית' להשלים את עבודתו. הספר לא פורסם לראשונה כאוגדן, אלא כ-55 גליונות בשחור-לבן שיצאו לאור בין השנים 1991–2004. החוברות זכו להצלחה מרובה, ולאחר שהפכו רווחיות ביותר, חברות הוצאה לאור שילמו כסף לסמית' כדי לאגד אותן לספרים בעלי כרכה קשה וצבע. 55 הגיליונות הפכו לסדרה בעלת 9 ספרים, שתורגמו לעשרות שפות (בהן גם עברית). בשנת 2004 פורסם בארצות הברית ספר שחור לבן הכולל את כל הספרים שפורסמו בתור עלילה אחת מתמשכת. בתגובה אליו, מבקר התרבות ממגזין טיים אנדרו ארנולד תיאר את בון "הרומן הגרפי הטוב ביותר בכל הגילאים שפורסם עד כה".
עבודות נוספות
בשנת 2003 החל סמית' לעבוד עבור חברת DC Comics כדי ליצור ספר חדש לגיבור העל 'קפטן מארוול', גיבור-על ששימש לסמית' השראה במשך זמן רב. על כן, סמית' כתב ואייר ארבעה ספרים בשם "שהאזאם: אגודת המפלצות של הרוע" (תורגמו לעברית שניים בשם "שהאזאם - איגוד מפלצות הרשע" ), אשר פורסמו בפורמט יוקרתי בשנת 2007, ובהמשך נאספו למהדורה בכריכה קשה.
בהמשך שנת 2007, הוצאת הספרים Fantagraphics הציעה לסמית' לעצב את מהדורת האוסף החדשה שתצא לכל גיליונות "פוגו", הקומיקס שהשפיע עליו רבות בתור ילד. במקביל, עיצב עטיפת אלבום של להקת Say Anything, In Defense of the Genre.
בשנת 2008 פרסם את הגיליון הראשון של RASL, קומיקס מדע בדיוני שכתב ואייר. תצוגה מקדימה של שישה עמודים הוצגה בכנס קומיק-קון, סן דייגו בשנת 2007. במקור הקומיקס היה מתוכנן להתפרסם על דפים עצומי ממדים, אך בהתייעצות עם קמעונאים שונים הם הזהירו אותו שלא לחרוג מהגודל הסטנדרטי של ספר קומיקס. מאוחר יותר פרסם סמית' את RASL כספר קומיקס בגודל סטנדרטי בשחור-לבן. עם זאת, הגיליון הראשון בעל הכריכה הרכה שנקרא The Drift, נמצאת בחנויות במתכונת הגדולה כפי שתוכנן במקור. האמנות של סמית' בספר בון הוצגה בצמד תערוכות מוזיאוניות בקולומבוס באמצע שנת 2008: האחת נקראה "ג'ף סמית': בון ומעבר" במרכז וקסנר לאמנויות, והשנייה "ג'ף סמית': לפני בון" בספריית המחקר המצוירת באוניברסיטת אוהיו. התערוכות אף סוקרו על ידי תוכנית החדשות PBS The NewsHour עם ג'ים לרר ב-21 ביולי 2008.
בשנת 2009 פורסם סרט בשם "הקומיקסאי: ג'ף סמית', בון והפנים המשתנות של הקומיקס" שעוסק בחייו ועבודתו של סמית'. בספטמבר של אותה שנה הוציאה חברת טון ספרים קו ספרי ילדים שהושק על ידי הקריקטוריסט ארט ספיגלמן ועורכת האמנות בניו יורקר, פרנסואז מולי, את הספר Little Mouse Gets Ready, שהוא רומן גרפי לילדים בן 32 עמודים שנכתב על ידי סמית' ומיועד לקוראים צעירים מאוד. בראיון ל"ניוזארמה" מפברואר 2009 ציין סמית' כי בספר הוצגה דמות אחרת שיצר בילדותו, "עכבר אפור קטן עם אפוד אדום קטן".
במרץ 2013 הודיע סמית' כי הפרויקט הבא שלו יהיה סדרת רשת קומית בשם "Tüki: Save the Humans", המגוללת את סיפורו של האדם הראשון שעזב את אפריקה. הפרסום באינטרנט החל בנובמבר 2013 והגרסה המודפסת פורסמה לראשונה ביולי 2014.
סמית' כיהן בדירקטוריון קרן ההגנה המשפטית של חברת Comic Book, ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1986 כדי להגן על זכויות התיקון הראשון של קהילת הקומיקס, משנת 2013 עד 2018.
סמית' עזר לייסד את 'פסטיבל קרוס-קרוס קולומבוס' השנתי לקריקטורה וקומיקס, שהושק לראשונה בשנת 2015. הוא משמש כמנהל אמנותי של הכנס.
פרסים והוקרה
עבור עבודתו על בון, סמית' זכה בפרסים רבים, ביניהם עשרה פרסי אייזנר ואחד עשר פרסי הארווי. בשנים 1995 ו -1996 זכה בפרס אגודת הקריקטוריסטים הלאומית לספרי קומיקס.
סטיב סקיי
אישטוואן סֵקֶיי או סטיב סֵקֶיי (בהונגרית: Székely István; באנגלית: Steve Sekely; בודפשט, 25 בפברואר 1899 – פאלם ספרינגס, קליפורניה, ארצות הברית, 11 במרץ 1979) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה
אישטוואן סקיי נולד בבודפשט במשפחה יהודית בורגנית כבנם הבכור של מרצל סקיי (במקור:שטרן), אדריכל, ושל מריה וכסלר. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה במשך שנתיים, אך הפסיק את לימודיו והפך לעיתונאי. הוא עבד בכתב העת "השבוע" ((A Hét (folyóirat, 1890–1924), אחר כך היה העורך של כתב העת ההיתולי "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) שהיה דומה לכתב העת ההיתולי המפורסם הוותיק והנפוץ יותר בורשסם ינקו, כמו גם היה המחבר של כמ חלקים ממופעי "קברט אפולו". בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה הכתב בגרמניה של היומון ההונגרי "עיתון" (Újság) וישב בברלין, אך לצד זה עבד גם עם התסריטאי במאי וסופר לודוויג וולף ככותב שותף. סקיי ביים סרטי קולנוע משנת 1929. הוא חזר להונגריה בשנת 1931 וב-28 באוקטובר 1933 נשא לאישה את השחקנית היהודייה אירן אגאי (1913–1950) עמה עבר לארצות הברית (שם היא נפטרה באופן פתאומי וטראגי בגיל 38) בשנת 1938 כבריחה מהלאומיות, מהנאציזם ומרדיפת היהודים בהונגריה ובגרמניה. בשנת 1945 הקים סקיי חברת סרטים בארצות הברית בשם Star Pictures. הוא עבד במקסיקו בשנת 1950, בגרמניה המערבית בשנת 1953, באיטליה בין השנים 1954 לבין 1955, ובבריטניה ב-1962. יצירתו האחרונה הייתה הסרט ההונגרי "עץ השיטה הסגול" (Lila ákác) שהוסרט בשנת 1972, אותו ביים כבמאי וכתב כתסריטאי.
הוא עבד עם שחקנים כמו ג'ון קרדין, גייל פטריק, ננסי קלי, נאנט בורדו, ליונל אטוויל, טום ניל, ריצ'רד בייסהארט, פטרישיה רוק, ג'ון וינדהם, רודי וולי ואוטו קרוגר.
פילמוגרפיה
לפי מדינת ההפקה (באנגלית), ביניהם כמה סרטים בלתי נשכחים כמו "היפוליט, רב השרתים" משנת 1931.
טובה פרדו
טובה פַּרדוֹ (10 במאי 1926 – 28 במרץ 2013) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, שנודעה בעיקר בזכות הופעותיה במחזות תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה
טובה גרון נולדה ב-1926 בפלובדיב שבבולגריה. אביה היה אנג'לו גרון. היא עלתה לארץ ישראל ב-1933 בגיל 7 ולאחר שירותה הצבאי, ב-1947, הייתה חברה בלהקת תיאטרון "גחלילית" של צעירים יוצאי צבא. היא למדה פיתוח קול, וכן מחול בסטודיו של יהודית אורנשטיין.
ב-1953 עברה לשחק בתיאטרון הבימה עד 1956 שאז נסעה עם בעלה חיים פרדו לשחק בחו"ל. ב-1957 עם שובם הקימו את "התיאטרון הכחול" שפעל כשנה ואחר כך חזרה לשחק ב"אוהל". ב-1967 עברה לשחק בתיאטרון הבימה, בו שיחקה עד שפרשה לגמלאות ב-1991. כן שיחקה פרדו בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע ישראלים - "מרגו שלי" (1969), "אריאנה" (1971), "נורית" (1972) ו"אחרי החגים" (1994).
עם המחזות החשובים שבהם היא שיחקה נמנים "אכזר מכל המלך" (נסים אלוני), "שש נפשות מחפשות מחבר" (לואיג'י פיראנדלו; ב-1952 בתיאטרון האוהל ושוב ב-1969 ב"הבימה"), "אדיפוס המלך" (סופוקלס), "ריצ'רד השלישי" (שייקספיר), "אויב העם" (איבסן), "ארתורו אוי" (ברכט), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (ברכט, בשיתוף מרגרטה שטפין ורות ברלאו), "הכתובה" (אפרים קישון) ו"הפיזיקאים" (דירנמאט), שהיה המחזה האחרון לפני פרישתה ב-1991.
ב-1988 זכתה פרדו בפרס אשמן על תפקידה במחזה "המלביש" (רונלד הארווד).
בשנות החמישים היא נישאה לבמאי והשחקן חיים פרדו. בנם היה הקולנוען אראל פרדו. בשנת 1963 בעלה נפטר, ושנה לאחר מותו היא חייתה עם הקריקטוריסט קריאל גרדוש (דוש), איתו חייתה עד מותו בשנת 2000. השניים התגוררו בתל אביב.
טובה פרדו נפטרה בשנתה ב-2013, בגיל 87. היא נקברה בבית העלמין ירקון.
סוללת ניקל-ברזל
סוללת ניקל–ברזל (סוללת NiFe) היא סוללה נטענת שבה הקתודה היא תחמוצת ניקל (III) אוקסידי וברזל משמש כאנודה, עם אלקטרוליט של אשלגן הידרוקסידי. החומרים הפעילים נמצאים בצינורות פלדה מצופים בניקל או בתאים מחוררים. זוהי סוללה חזקה מאוד ועמידה לשינויים (טעינת יתר, שימוש יתר, וקצר חשמלי) ויכול להיות בשימוש זמן רב אפילו אם סבלה משימוש לא נכון. סוללות ניקל-ברזל משמשות לעיתים קרובות כסוללות גיבוי, כאשר הן נטענות באופן רציף, ויכולות להיות שמישות יותר מ-20 שנה. בשל אנרגיה סגולית נמוכה, בשל יכולתה הנמוכה לשמור אנרגיה ובשל עלות גבוהה של ייצור, סוגים אחרים של סוללות נטענות החליפו את סוללות ניקל–ברזל ברוב היישומים.
שימושים
סוללות ניקל–ברזל היו בשימוש לאורך שנים ארוכות במכרות באירופה בגלל עמידותן הטובה לזעזועים, רעידות, טמפרטורות גבוהות ותנאים פיזיים קשים אחרים. במאה ה-21 נשקל פעם נוספת השימוש בסוללות אלה במערכות להפקת אנרגיית רוח ואנרגיה סולארית, בהן משקל הסוללה איננו שיקול מרכזי.
בכלים רכבתיים רבים קיימות סוללות ניקל-ברזל. כך למשל בקטרים חשמליים של הרכבת התחתית של לונדון ובקרונות מדגם R62A של הרכבת התחתית של ניו יורק.
טכנולוגיה סוללות ניקל-ברזל זכתה לפופולריות בקרב התיישבויות אדם המנותקות מתשתיות מרכזיות, שאז טעינה מחדש של סוללות אלה היא בגדר טכנולוגיה ראויה (Appropriate technology).
קיים מחקר הבוחן שימוש בסוללות ניקל–ברזל לשימוש בשילוב עם אלקטרוליזה להפקת מימן לצורך תאי דלק במכוניות ולאחסון.
עמידות
יכולתן של סוללות אלה להמשיך ולפעול על מחזורים תכופים של טעינה ופריקה היא בשל המסיסות נמוכה של המגיבים באלקטרוליט. היווצרות של ברזל מתכתי במהלך הטעינה היא איטית בגלל המסיסות נמוכה של ברזל הידרוקסידי. בעוד שהיווצרות איטית של גבישי ברזל משמר את אלקטרודות, הדבר גם מגביל את שיעור הביצועים של הסוללה: סוללות אלה נטענות לאט, ומסוגלות לפרוק מתח באיטיות. אין לטעון סוללות ניקל–ברזל ממקור אספקת מתח קבוע כיוון שהן יכולות להינזק מהתחממות מהירה; מתח התא יורד כאשר מתחיל להיווצר גז, דבר המעלה את הטמפרטורה, אשר מגביר הזרם הנצרך, דבר המגביר עוד יותר את היווצרות הגז ועליית הטמפרטורה.
אלקטרוכימיה
תגובת חצי התא באלקטרודה החיובית:
Ni2O3+ H2O + 2 e− ↔ 2 NiO + 2 OH−
ובאלקטרודה השלילית:
Fe + 2 OH− ↔ Fe(OH)2 + 2 e−
(את הפריקה יש לקרוא משמאל לימין והטעינה מימין לשמאל.)
מתח מעגל פתוח הוא 1.4 וולט, היורד ל-1.2 וולט במהלך הפריקה. תערובת האלקטרוליט של אשלגן הידרוקסידי ו ליתיום הידרוקסידי לא נצרך בטעינה או פריקה, כך שבשונה מסוללת חומצה-עופרת משקל האלקטרוליט אינו מעיד על מצב הטעינה. המתח הנדרש לטעינת סוללת ניקל-ברזל חייב להיות שווה או גדול מ-1.6 וולט לכל תא. ליתיום הידרוקסידי משפר את ביצועי התא.
היסטוריה
הממציא השוודי ולדמר יונגנר המציא את סוללת ניקל-קדמיום בשנת 1899. יונגנר ביצע ניסויים בהחלפת ברזל במקום קדמיום בכמויות משתנות, כולל החלפה מלאה של ברזל בקדמיום. יונגנר גילה כי היתרון העיקרי סוללת ברזל היא בעלותה, אולם כיוון שיעילות טעינתה נמוכה יותר ומימן רב יותר נוצר בעת התגובה הכימית, הטכנולוגיה של סוללת ניקל-ברזל זוהתה ונינטשה. יונגנר רשם מספר פטנטים על גרסתו לסוללת ברזל (Swedish pat. Nos 8.558/1897, 10.177/1899, 11.132/1899, 11.487/1899 and German Patent No.110.210 /1899). הוא אף רשם פטנט על סוללת ניקל-קדמיום: Swed.pat No. 15.567/1899.
בשנת 1901 תומאס אלווה אדיסון רשם פטנט ומיסחר סוללות ניקל-ברזל בארצות הברית, והציעה סוללות אלה כמקור אנרגיה לכלי רכב חשמליים אשר יוצרו בתקופתו. אדיסון טען כי עיצוב סוללות ניקל–ברזל הוא טוב בהרבה מסוללות עופרת-חומצה. אדיסון רשם מספר פטנטים על הסוללות בארצות הברית ובגרמניה: U.S. Patent 678,722/1901, U.S. Patent 692,507/1902, and German patent No 157.290/1901. הסוללה נודעה בארצות הברית בכינוי "סוללת אדיסון".
אדיסון היה מאוכזב כי הסוללה שפיתח לא נבחרה על ידי יצרי הרכב להנעת מנועי בעירה פנימית, וייצור כלי רכב חשמליים הופסק שנים ספורות לאחר שהחל לייצר את הסוללה שלו. הוא פיתח את הסוללה במטרה שתהווה סוללה מועדפת בכלי רכב חשמליים אשר היו כלי הרכב המועדף בשנים הראשונות של המאה ה-20 (יותר מאשר כלי רכב מונעים בדלק או בקיטור). בסוללות של אדיסון הייתה אגירת אנרגיה רבה יותר מאשר בסוללות עופרת-חומצה באותה עת, וניתן היה לטעון אותן בחצי הזמן, אולם ביצועיהן היו גרועים בטמפרטורות נמוכות, והן היו יקרות יותר.
בעת מלחמת העולם השנייה טילי V-2 של גרמניה הנאצית הכילו סוללת ניקל-ברזל במתח 50 וולט כמקור זרם ישיר עיקרי, לצד שתי סוללות 16 וולט אשר סיפקו אנרגיה לארבעה גירוסקופים.
ייצור סוללות אדיסון היה רווחי בין השנים 1903 עד 1972 והן יוצרו במפעל הסוללות של אדיסון בניו ג'רזי. בשנת 1972 החברה נמכרה לחברת הסוללות Exide אשר הפסיקה את ייצור המוצר בשנת 1975. הסוללה הייתה בשימוש נרחב בסימנורים, מלגזות, וכסוללת גיבוי למכשירים שונים.
תאי סוללות ניקל–ברזל מיוצרים בקיבולת שנעה בין 5 ל-1250 אמפר-שעה. רבים מן היצרנים המקוריים של סוללות אלה, מתחילת המאה ה-20, אינם מייצרים עוד את הסוללות, אולם ייצור סוללות ניקל-ברזל נמשך על ידי חברות חדשות במספר מדינות בעולם.
השפעה על הסביבה
בניגוד לסוללות שבהן עופרת או קדמיום, אשר עם גמר השימוש בהן יש להתייחס אליהן כאל פסולת מסוכנת הדורשת טיפול מיוחד, סוללות ניקל-ברזל אינן מכילות חומרים מסוכנים הדורשים טיפול מיוחד.
איש האלוהים מיהודה
אִישׁ האֱלֹהִים מִיהוּדָה הוא נביא, אשר ניבא לירבעם בן נבט על הרס המזבח אשר בנה ירבעם בבית אל. סיפורו מופיע בספר מלכים א.
ההתנבאות והמופת
לאחר עליית ירבעם בן נבט לשלטון בממלכת ישראל והקמת המזבחות בדן ובבית אל, הגיע איש האלהים מיהודה והתנבא בזמן שירבעם עומד על המזבח. איש האלהים הודיע שעתיד לבוא מלך מבית דוד בשם יאשיהו והוא יזבח על המזבח "אֶת כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת הַמַּקְטִרִים עָלֶיךָ וְעַצְמוֹת אָדָם יִשְׁרְפוּ עָלֶיךָ". על מנת להוכיח את דבריו גם עשה איש האלהים מופת שבו נקרע המזבח והדשן נשפך.
ירבעם שרצה לעצור את איש האלהים הושיט את ידו מעבר למזבח אך ידו "יבשה". לאחר שביקש מאיש האלהים להתפלל בעדו, ותפילתו התקבלה הזמין ירבעם את האיש לבוא אל ביתו ולסעוד איתו אך האיש סירב בטענה שאלוהים אסר עליו לאכול לחם ולשתות מים בבית אל, וכן אסר עליו לשוב למקומו באותה הדרך שהלך בה.
הנביא מבית אל
הנביא מבית אל שכנע את איש האלהים לעבור על דברי אלהים בטענה שגם אליו הוא דיבר. הנביא הזקן גורם לאיש האלהים לשוב מן הדרך שהלך בה בניגוד למצוות ה' עליו, וכן לאכול לחם ולשתות מים בבית אל. לאחר שסיימו את הסעודה, התנבא איש האלהים שבגלל הפרת הציווי האלוהי "לא תבא נבלתך אל קבר אבותיך".
איש האלהים נהרג בידי אריה ש"שבר" אותו אבל לא אכלו. והנביא הזקן מבית אל ששמע שיש הרוג שלידו עומד אריה שלא נוגע בגופה ובחמור שלידה הבין שמדובר שאיש האלהים וקבר אותו בקברו הפרטי וציווה על בניו, שבמותו יניחו את עצמותיו בסמוך לעצמות איש האלהים.
בנימין זאב פון וייזל
ילדות ועד סוף מלחמת העולם הראשונה
נולד לד"ר יעקב (ארנסט-פרנץ) פון וייזל ושרלוטה לבית פופר-מיכלופ בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, היה עורך-דין במקצועו ומראשוני המצטרפים להרצל, הוא קיבל את תואר האצולה מהקיסר פרנץ יוזף, בזכות שירותו בצבא האוסטרו-הונגרי, במהלכו השתתף בלחימה במלחמת העולם הראשונה.
את דרכו הציונית התחיל בנימין זאב בגיל 11 (1907) עם מאמר פוליטי ראשון ב"וינר הנדלסבלאט" בנושא עליית יהודי תימן לארץ ישראל. ב-1914, שירת כקצין תותחנים בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, זכה במדליית צלב הברזל (השנייה בחשיבותה), חילק סרטי כחול-לבן לקצינים יהודיים לקשור על נדן חרבותיהם, והקים פלוגות חיילים יהודים להגנה על הרובע והרכוש היהודי.