cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דליפות הגז בנורד סטרים 2022
השערות
היועץ לנשיא אוקראינה מיכאילו פודוליאק, אמר כי מדובר ב"פיגוע טרור ומעשה תוקפנות שתוכנן על ידי רוסיה נגד האיחוד האירופי".
ב"אסיה טיימס" דווח כי המדינות הבלטיות, פינלנד, אוקראינה וארצות הברית עשויות להפיק תועלת מהפגיעה בצינורות.
אנדריי קורטונוב, חבר במועצה לעניינים בינלאומיים של רוסיה, אמר שלא הגיוני שרוסיה היא האחראית, כי היא הבעלים של הצינורות. קורטונוב טען שאם רוסיה תרצה להפעיל לחץ על אספקת הגז לאירופה, היא יכולה לעצור את האספקה מבלי לפגוע בתשתית.
בשבועון הגרמני "דר שפיגל" דווח כי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית הזהירה את גרמניה מפני חבלה אפשרית בצינורות כבר "לפני שבועות".
חקירות
יום לאחר התרחשות ההדלפות, משטרת שוודיה פתחה בחקירת האירוע, וכינתה אותו "חבלה גדולה". החקירה נערכת בשיתוף פעולה עם רשויות רלוונטיות אחרות וכן שירות הביטחון השוודי. חקירה דומה נפתחה בדנמרק. שתי המדינות עובדות בקשר הדוק, ובקשר עם מדינות אחרות באזור הבלטי ובנאט"ו. מכיוון שהאירוע קרה במים בינלאומיים, אף מדינה, דנמרק או שוודיה, לא רואה בכך התקפה ישירה כנגדה.
פעילות הצי הרוסי
ביוני 2022, ספינת מלחמה רוסית הפרה פעמיים את המים הטריטוריאליים של דנמרק מצפון לאי בורנהולם בים הבלטי.
גורמי ביטחון אירופאים צפו בספינות תמיכה של הצי הרוסי בקרבת הדליפות בימים שלפני ואחרי התקריות. גם צוללות רוסיות נצפו לא הרחק מאותם אזורים.
לאחר התקריות
ב-27 בספטמבר 2022, מחירי הגז באירופה זינקו ב-12% לאחר פרסום החדשות על הצינורות שניזוקו, למרות העובדה שנורד סטרים 1 לא סיפק גז מאז אוגוסט ונורד סטרים 2 מעולם לא הספיק להיכנס לשירות.
שר האנרגיה הדני אמר כי דליפות הגז צפויות להימשך לפחות שבוע. לפי הרשויות השוודיות, ככל הנראה ייקח שבוע עד שבועיים עד שהדליפות ייפסקו, ורק אז יהיה ניתן לבדוק את הצינורות בבטחה. Nord Stream AG, המפעילה של נורד סטרים, אמרה ב-27 בספטמבר שאי אפשר להעריך מתי תתוקן התשתית. הרשויות בגרמניה הצהירו ששלושת הקווים שניזוקו (שני הקווים בנורד סטרים 1 וגם קו A בנורד סטרים 2) לא סביר שיחזרו לפעול שוב בעקבות קורוזיה שנגרמה ממי ים. הוושינגטון פוסט דיווח כי לא סביר שהפרויקטים של נורד סטרים ישובו לפעול אי פעם.
הצי הדני ומשמר החופים השוודי שלחו ספינות לפקח על הפריקה, ולהרחיק ספינות אחרות מסכנה על ידי הקמת אזורי החרגה של סביב כל דליפה. כלי השיט עלולים לאבד את כושר הציפה אם יכנסו אל תעלות הגז, וייתכן סיכון להתלקחות של גז שדלף מהמים לאוויר, אך לא היו סיכונים הקשורים לדליפות מחוץ לאזורי ההחרגה. באזורים אלה, הדליפות יפגעו בסביבה רק במקומות שבהם מצויות תעלות הגז בעמוד המים. נזק גדול יותר לסביבה ייגרם מהכמויות הגדולות של גזי חממה שנפלטים לאטמוספירה, גז מתאן. 0.25% מהקיבולת השנתית של הצינורות שווה לשחרור מתאן הכולל בכל שוודיה בשנה שלמה. נזקי דליפות הגז עשויים להיות שווי ערך לפליטת 14.6 מיליון טון של פחמן דו-חמצני, שליש מסך פליטת גזי החממה של דנמרק בשנה.
נשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, כתבה בטוויטר כי "כל שיבוש מכוון של תשתית אנרגיה אירופית פעילה אינו מקובל ויוביל לתגובה החזקה ביותר האפשרית".
לאחר התקריות, נורווגיה הגבירה את האבטחה סביב תשתיות הגז והנפט שלהן.
ציורי הסלע בוואל קמוניקה
ציורי הסלע בוואל קמוניקה (באיטלקית: Incisioni rupestri della Val Camonica) הם אוסף פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים הפזורים לאורך עמק ואל קמוניקה שבצפון איטליה. זהו אחד האוספים הגדולים בעולם מסוגו, והוא הוכרז על ידי אונסק"ו ב-1979 כאתר המורשת העולמית הראשון באיטליה. על פי ארגון אונסק"ו, יש בעמק 140,000 דמויות וסמלים, אך בעקבות תגליות חדשות גדל מספרם הכולל של הציורים הידועים לכ-300,000. פטרוגליפים חקוקים בכ-2,000 סלעים במעל ל-180 אתרים לכל אורך העמק, אך הריכוזים העיקריים שלהם מצויים בסביבות היישובים קאפו די פונטה, דרפו בואריו טרמה (Darfo Boario Terme), צ'טו (Ceto), נדרו (Nadro), צ'ימברגו (Cimbergo), סלרו (Sellero), אוסימו (Ossimo) ופספרדו (Paspardo), כשלאורך העמק ישנם שמונה פארקים שהוכנו לצפייה בפטרוגליפים.
תולדות גילוי הציורים
ה תושבי העמק ידעו מאז ומעולם על ציורי הסלע, שאותם כינו, בניב הקמוני המיוחד, "פִּיטוֹטִי" (Pitoti), כלומר "בובות". העולם שמחוץ לעמק שמע עליהם לראשונה כאשר ב-1908 או ב-1909 הובילו רועים מהעיירה קאפו די פונטה את ולטר לאנג (Walter Laeng), גאוגרף צעיר מברשה, ל"פיאן דל גרפה" (Pian del Greppe), אתר בסמוך לכפר צ'מו (Cemmo), דרומית-מערבית לקאפו די פונטה, ומעבר לנהר האוליו. הרועים הראו ללאנג שני גושי סלע המכונים "Preda dei Pitoti" ("סלע הבובות"), שעליהם חרוטות דמויות איילים ופגיונות, נוף חריש, דמויות עזים, יעלים, שועלים וחיות אחרות וגם דוגמאות גאומטריות. לאנג דיווח על התגלית לוועדה הלאומית להגנה על מונומנטים (Comitato Nazionale per la Protezione dei Monumenti), וכמו כן פרסם את התגלית ב-1914 בגיליון הראשון של כתב העת "Guida d'Italia" ("מדריך לאיטליה") שפורסם מטעם אגודת המטיילים של איטליה. סלעים אלו נמנים כיום עם המונומנטים החשובים ביותר מתקופת הנחושת המצויים באיטליה.
במלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותה שנה, הייתה ואל קמוניקה בקו החזית בין איטליה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועל כן רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו מלומדים לגלות עניין בתופעה. החלו בכך הקלאסיקן ג'וזפה בונפיני (Giuseppe Bonafini), שהיה גם ראש עיריית צ'יוודטה קמונו (בירת ואל קמוניקה בתקופת האימפריה הרומית) בעמק, והגאולוג סנופונטה סקוואינבול (Senofonte Squinabol). בונפיני פרסם תיאור של סדרת חותמות חימר הנושאות אותיות באלף-בית האטרוסקי הצפוני. התברר שהם של קמונים קדומים בתקופה קצרה שקדמה או הייתה עכשווית להגעת הלגיונות של פובליוס סיליוס נרווה לעמק בשנת 16 לפנה"ס. מחקר משמעותי יותר החל ב-1929, שעה שהאנתרופולוג ג'ובאני מארו (Giovanni Marro) מאוניברסיטת טורינו, הארכאולוג פאולו גרציוזי (Paolo Graziosi) מאוניברסיטת פירנצה והארכאולוג רפאלו באטאליה (Raffaello Battaglia), שחקר את הציורים מטעם הממונה על חקר העתיקות של פדובה, שוואל קמוניקה הייתה בתחום אחריותו, זיהו את האתרים העיקריים במרכז העמק ושרטטו חלק מהאיורים.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלה בגרמניה הנאצית התעניינות בפטרוגליפים של ואל קמוניקה, כדוגמה לתרבות פרהיסטורית שהתפתחה באירופה. בתמיכה כספית ואידאולוגית של היינריך הימלר וארגון אננארבה נשלחו פרנץ אלטהיים (Franz Altheim), אז פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת האלה (ואחר כך באוניברסיטה החופשית בברלין), ועוזרתו אריקה טראוטמן (Erika Trautmann), לוואל קמוניקה, כחלק מהמטרה המוצהרת של ארגון אננארבה "לחקור את המדע האינטלקטואלי הבראשיתי של אבות המורשת הגרמנית המודרנית" ולמצוא אישוש לתורת הגזע ולעליונות הגזע הארי. השניים ביקרו באזור מספר פעמים בין 1935 ל-1937. השניים פרסמו את מחקרם בכמה ספרים, בהם "אומנות סלע קלטית של ואל קמוניקה" (Keltische Felsbilder der Val Camonica), ו"מוצא הרונות" (Vom Ursprung der Runen) שבהקדמה שלו יש ברכה אישית של הימלר. מלבד התועלת בפרסומם של סצנות ודמויות שאותם העתיקו, לא היה למחקרם, שנועד להוכיח את העליונות הפרהיסטורית של העמים ההודו-גרמניים, כל ערך מדעי. גם ג'ובאני מארו, שהיה עד אז החוקר האיטלקי החשוב ביותר בנושא, אבל הושפע מהאידאולוגיה הפשיסטית, החרה החזיק אחריהם ופרסם מחקר שעל פיו הציורים נעשו בידי גזע ארי. הפרסומים השונים הביאו חובבים לחפש פטרוגליפים נוספים ולפרסם את תגליותיהם בכתבי עת, תהליך שכונה "חיפוש אחר בובות" (Andare per pitoti).
המחקר על אודות הציורים התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה; בשנות החמישים של המאה ה-20 המשיך הרקלי ברטוג (Hercli Bertogg), מנהל המוזיאון של העיר כור בשווייץ את המחקר של הפטרוגליפים כשהוא הסתייע בוולטר לאנג, המגלה המקורי של הציורים, ואמנואלה זיס (Emanuele Süss). זיס צייר מפה של תפוצת של הסלעים עם חריטות באזור נקוואנה. מפה זו ייצגה את הסקר הראשון של אתר ספציפי של אמנות הסלע בוואל קמוניקה. המפה כללה 100 סלעים, ומאז נתגלו רק שישה סלעים חדשים מאותו האזור. החשוב בין החוקרים מתקופה זו היה הארכאולוג היהודי עמנואל ענתי. ענתי, יליד פירנצה וניצול שואה, שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית והתפרסם גם בשל מחקריו על הר כרכום, הגיע לעמק ב-1956, והחל במיזם המכונה "משימת ענתי". ענתי היה אז עדיין סטודנט בסורבון בפריז, שביצע מחקר של אמנות הסלע במערב אירופה מטעם CNRS, מרכז המחקר המדעי הלאומי של צרפת. בשנה שלאחר מכן הגיע ענתי עם קבוצת סטודנטים ומתנדבים. סרט תיעודי נעשה על גילוי אתר נקוואנה, ועל החפירות המתמשכות למציאת סלעים שעליהם נחרטו פטרוגליפים. בשנת 1957 החלה המדידה השיטתית הראשונה יחד עם חיפושים נרחבים של שטחי סלע. העבודות כללו שטיפה וניקיון של כ-600 סלעים, צביעה של משטחי הסלעים בתמיסת גואש מדוללת והעברת כל ציור לנייר משובץ. בנוסף צולם כל ציור, מיקומו נרשם במדויק והוא קוטלג לפי נושאו – "דמויות אנוש", "חיות", "מבנים", "מחרשות", "נולים", "כלים וכלי נשק" וכו'. ב-1960 העלה ענתי על הכתב את רשמיו מהציורים שבעמק בספר "התרבות של ואל קמוניקה" (במקור בצרפתית - La civilization du Val Camonica), שתורגם לאנגלית והורחב ב-1960 כ-Camonica Valley, ויצא לאור באיטלקית ב-1964 כ-Civiltà preistorica della Valcamonica. בשנת 1964 הקים ענתי בקאפו די פונטה שבמרכז העמק, שסביבה יש ריכוז גדול של ציורי סלע, את "מרכז קאמונו ללימודי הפרהיסטוריה" (Centro Camuno di Studi Preistorici) – מוסד לימודי ייחודי המתמחה באמנות פרהיסטורית, שענתי משמש כמנהלו הפעיל. קיטלוג, תעתוק וסיווג הדמויות מאלפי משטחי הסלע הוא מיזם גדול ומתמשך המתבצע עד היום.
ב-1955 הגשים המפקח על הארכאולוגיה בלומברדיה (Soprintendenza Archeologica della Lombardia) חלום ישן של לאנג וחוקרים נוספים כדוגמת בונאפיני, והקים בנקוואנה (Naquane), בצמוד לקאפו די פונטה, את "הפארק הלאומי של הסלעים המגולפים של נקוואנה" ("Parco nazionale delle incisioni rupestri di Naquane"), והחלה עבודת שימור הסלעים והפטרוגליפים שעליהם.
ב-1968 נערך "סימפוזיון ואלקמוניקה", התכנסות של כמאה חוקרים ומומחים לאמנות פרהיסטורית מעשרים מדינות, הראשון בסדרה ארוכה של כנסים, שריכזו בוואל קמוניקה חוקרים רבים של אורח החיים, התרבות והאמנות הפרהיסטוריים.
ב-1979 הכריז ארגון אונסק"ו על העמק כאתר מורשת עולמית, והדוגמאות שקוטלגו בו צורפו לרשימת "מורשת אמנות האבן העולמית".
מאפיינים
מתחילת הרביעון, לפני שני מיליון שנה, היה העמק מכוסה שוב ושוב בקרח, שלעיתים הגיע לגבהים של כאלף מטרים. באותה תקופה נראו העמק וסביבתו כמו מדבר קפוא, עם פסגות הרים כהות וסלעיות הבולטות מתוך המרחבים הלבנים. הנוף היה דומה לזה שנראה בימינו בגרינלנד ובאנטארקטיקה. שברי הסלעים שנגררו בהחלקה איטית של קרחונים, שמשקלם נדחס אל המדרונות הצדדיים, ליטשו אפילו את הסלעים הקשים ביותר. באופן זה שויפו צידי העמק, עוצבו רכסים וקירות סלעיים מלוטשים ומחורצים, מה שיצר צורות מיוחדות של תוואי נוף בולטים. בני האדם שהגיעו מאוחר יותר, ונמשכו על ידי צורות כאלה שהעניקו להם השראה לחרוט את ביטויי היצירתיות הדמיונית והאמנותית שלהם. קרחוני הפליסטוקן נסוגו מהמישורים והעמקים של צפון איטליה לפני 15,000 עד 10,000 שנה (13,000-8,000 לפני הספירה). התקדמות ונסיגה קלים יותר של קרחונים התרחשו מאוחר יותר.
הציורים נחרטו בסלע על ידי תושבי העמק, המכונים "קמונים", במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי. מסורת חריטת הפטרוגליפים לא הסתיימה בחטף. כמות קטנה של ציורי סלע זוהו כשייכים לתקופת הקיסרות הרומית, ימי הביניים וייתכן שאפילו מהתקופה המודרנית עד המאה ה-19. רוב הפטרוגליפים באמנות הסלע של ואל קמוניקה נוצרו באמצעות כלי אבן, אך כמה תחריטים נעשו באמצעות חודי מתכת בעלי צורות שונות. רוב התחריטים נעשו בטכניקת הניקור, עם זאת יש תחריטים שנעשו בסגרפיטו, אחרים נוצרו על ידי ליטוש הסלע ויש מקרים בהם נעשה שימוש בשתי טכניקות או יותר לצורך ביצוע אותה דמות. עומק החריתה משתנה בין שבריר מילימטר לכמה סנטימטרים. לכל תקופה היו הטכניקות המועדפות עליה, וניתן להשתמש בחקר הטכניקות גם לצורך זיהוי כרונולוגי של המכלול הנבדק.
אמנות הסלע בוואל קמוניקה כוללת כמה סוגים של דמויות, וטכניקת יצירתן משתנה במידה ניכרת. גרפמות מסוימות מיוצגות על ידי קו המתחקה אחר קווי המתאר שלהן, ואחרות כל המשטח שלהם נחרט, אחרות מציגות את הדמות באופן סכמתי מבלי לטרוח לגבי פרטים פנימיים. יש דמויות המתוארות בצורה מדויקת ונחרצת, אחרות פחות מוגדרות. כל זה משקף את רוחם ומצבם הנפשי של מי שעשו דמויות אלו. על אותו סלע מתקיימים לרוב מכלולים ודמויות המיוצרים בסגנונות שונים, בעוד שבאלפי מקרים תחריטים מסוימים מונחים זה על זה בסבך של דמויות קודמות או מאוחרות יותר. הדמויות בחלקן חקוקות על גבי הסלע בלא סדר או ארגון; אחרות מסודרות כך שנראה כי יש קשר ביניהן, כך כשבחלק מהמקומות הן משתלבות לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן. משום כך טוען פיירו אדורנו (Piero Adorno) בספרו "התקופה המזוליתית והנאוליתית" (Mesolitico e Neolitico) שהציורים הם אידאוגרמות, שאינן מייצגות חפץ אמיתי אלא את "הרעיון" שהוא מייצג. מטרתם קשורה לפולחנים של חגיגות, הנצחות, פיוס וטקסי חניכה – תחילה במשמעות דתית, ואחר כך אפילו חילונית, שנערכו במקרים מיוחדים או באופן קבוע. תופעה אופיינית לכל הציורים המציגים דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד.
חוקר אמריקאי בשם סטיוארט האריס (Stuart Harris) טוען שהדמויות בפטרוגליפים הם בעצם כתב ציורים שאותו הוא פענח והוא מבוסס על שפה אירופאית קדומה (Old European) שהשתמרה כיום בשפה הפינית. לדבריו הטקסטים מתארים את חייהם, ומלחמותיהם של תושבי העמק, והטרגדיות של החברה שבעבר אכלסה את מרבית אירופה.
הציור המפורסם ביותר, ש-92 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" ("Rosa camuna"). הסמל מופיע בצורת צלב שווה-צלעות או צלב קרס סימטרי או אסימטרי, תוצר של התפתחותו לאורך אלפי שנים. בשנת 1975 עוצב דגל עבור מחוז לומברדיה, שבמרכזו הוורד הקמוני בצבע לבן, על-גבי רקע ירוק המייצג את עמק הפו. הדגל נמצא בשימוש המחוז אף שלא אומץ באופן רשמי.
תיארוך ציורי הסלע
הסלע ששימש כלוח ציור לפטרוגליפים עשוי מאבן חול צורנית קשה, דקת גרגיר, המתוארכת לתקופת הפרם, שפניה הוחלקו מאוד על ידי פעולת הקרחונים. בניגוד לציורים על גבי סלעים (כדוגמת ציורי המערות) שצוירו בצבעים העשויים מחומרים אורגניים, שאותם ניתן לתארך בעזרת שיטות כדוגמת תיארוך פחמן-14, תיארוך ציורים החרוטים על סלע הוא משימה מורכבת. עד שהגיע עמנואל ענתי ב-1957 לחקור את הציורים, ההנחה הרווחת הייתה שכל הפטרוגליפים נוצרו בתקופת הברזל. ענתי היה הראשון שזיהה כי התקופה שבה נעשו הציורים ארוכה בהרבה ממה שסברו בעבר, וכי חלק מהציורים נעשו בתקופה הנאוליתית, בתקופה הכלקוליתית, בתקופת הברונזה ואפילו בתקופה האפיפלאוליתית.
שיטות תיארוך
ענתי וצוותו השתמשו במגוון טכניקות תיארוך: כל מגוון השיטות אפשר לקבוע נוכחות של תקופות שונות כמעט בכל סלע שנבדק. המחקר ההשוואתי של סטרטיגרפיה של כ-2,000 סלעים תרם לקבוע מסגרת עקבית של אלמנטים שחוזרים על עצמם לאחר מכן, שיכולים לשמש כמאובנים מנחים כדי להכין כרונולוגיה כללית של אמנות הסלע בעמק. עם השנים התפתחו שיטות תיארוך נוספות המתבססות על תהליך היווצרות הפטינה או קרום שיוצרים חזזיות או חומר אורגני אחר, אם כי אלו לא מסוגלות להחליף את שיטות התיארוך המסורתיות.
התיארוך המקובל
ב-1976 הציע ענתי לחלק את הציורים בהתאם לסגנונם לארבע תקופות מסופררות בספרות רומיות. הצעה זו היא כיום שיטת התיארוך המקובלת, אם כי מאז נערכו בה שינויים רבים. החלוקה המקובלת כיום, של התקופות שבהם נוצרו ציורי הסלע של ואל קמוניקה, היא:
בתקופה שבאה אחר כך, תקופת השלטון הרומי על ואל קמוניקה (החל משנת 16 לספירה ועד סביבות 500 לספירה), נפסקה לחלוטין אמנות הציור בסלע. בימי הביניים שוב החלו להופיע פטרוגליפים המאופיינים על ידי סמלים נוצריים כדוגמת צלב ומפתח, בדרך כלל על גבי פטרוגליפים קיימים שבהם יש סממנים פגניים, ככל הנראה בכוונה "לטהר" את המקום.
חשיבות הציורים
עמנואל ענתי מסכם בספרו "אמנות הסלע של וואלקמוניקה" את החשיבות של הציורים כך:
האתרים שבהם נמצאו ציורי הסלע
ציורי הסלע מפוזרים ב-180 אתרים בעמק, על פני 2,400 מחשופי סלעים, בשטחן של 24 מועצות בחלקו הנמוך, האמצעי והעליון של העמק, בגבהים הנעים בין 200 מטרים ל-2,000 מטרים מעל לפני הים. הריכוז הגדול ביותר של הציורים נמצא ברצועה בת 40 קילומטרים בחלקו התחתון של מרכז העמק, בין פסגות ההרים קונקראנה (Concarena) ופיצו בדילה קמונו (Pizzo Badile Camuno).
האתרים העיקריים שבהם נמצאים ציורי סלע הם:
ABS
ABS (Anti-lock Braking System, בעברית "מערכת למניעת נעילה בבלימה" המכונה גם מערכת למניעת נעילת גלגלים) היא מערכת בטיחות המותקנת בכלי רכב ומונעת את נעילת הגלגלים בזמן בלימה ובכך מאפשרת לנהג להמשיך לשלוט ברכב.
נעילת גלגלים
השיטה המקצרת את מרחק הבלימה למינימום האפשרי, היא זו שבה כל האחיזה מנוצלת ליצירת צמידה עבור בלימה. נקודה זו נמצאת על סף הנעילה. בלימה זו קרויה "בלימת סף", כלומר: על-סף הנעילה. ניתן להשיג אותה במספר דרכים:
המערכת
החלקה בזמן בלימה מונעת ממערכת ההיגוי של הרכב לתפקד באופן מיטבי, עד כדי שיתוק מוחלט שלה, ועלול להוביל להתרחשות תאונות דרכים. מערכת ABS מונעת החלקה ומאפשרת את המשך השליטה בהיגוי, על ידי דגימה רציפה של מהירות הגלגלים והשוואתה למהירות כלי הרכב. אם מזוהה מצב חריג של האטה במהירות הגלגל שאינה תואמת את ההאטה במהירות הרכב, מתבצעים ניתוקים רגעיים של הבלם, כדי לחדש את גלגולו במהירות הרגעית הרצויה. מערכת ה-ABS נועדה לחקות טכניקות בלימה "מתקדמות" כמו אלו שהוצגו לעיל. מערכות ABS ישנות, שהותקנו בכלי רכב בין סוף שנות ה-80 ובחלק מכלי הרכב של שנות התשעים המוקדמות, חיקו בלימה לסירוגין, על ידי שחרור מוחלט של כל מערכת הבלמים עם זיהוי נעילה. יכולתן של מערכות אלו לקצר את מרחק העצירה, או לעבוד בכלל, הייתה נמוכה, ולרוב התוצאה הייתה מרחק בלימה מוארך כמעט על כל משטח. רוב מערכות ה-ABS המודרניות, פועלות ביעילות גבוהה יותר ובדמיון רב לבלימה מדויקת על סף הנעילה. על-גבי משטחים שאחיזת הצמיג בהם גבוהה, כמו כביש אספלט יבש וטוב, תיתכן הארכה קטנה ולרוב זניחה במרחק הבלימה. עם זאת, על גבי משטחים חלקים, תקצר המערכת את מרחק העצירה באופן משמעותי. בנוסף, המערכת תשאיר את השליטה ברכב על ידי ההגה בידי הנהג, אשר יוכל להתחמק מן המכשול אם מרחק העצירה אינו מספק. רצוי לציין שעצם היכולת לבלום בעוצמה מקסימלית עם הופעתו של מצב חירום, וכן היכולת להימלט מן המכשול בעזרת ההיגוי לאחר התחלת הבלימה ("בלימת חמיקה"), אינן פעולות אינסטנקטיביות ודורשות תרגול מקצועי.
מערכות ABS מהדור האחרון, מחקות בלימה על הסף הנעילה באופן מדויק יותר, ולכן יקצרו את מרחק העצירה כמעט תמיד, מלבד על גבי משטחים רכים (לרוב עפר), בהם נוטים גלגלים נעולים להתחפר, וכך לערום לפניהם תלוליות המאטות את הרכב. חלק ממערכות אלו, אף מתוכננות להעדפת קיצור מרחק הבלימה על חשבון היציבות והשליטה בהגה. בנהיגה ספורטיבית, מקובל להשתמש בבלימה נסוגה גם ברכבים המצוידים ב-ABS, כיוון שבלימה על סף הפעלת המערכת, מאפשרת תפעול מדויק יותר של הבלמים, וקיצור קל במרחק העצירה.
למערכת ABS בכלי רכב מספר חסרונות. נהגים הנוהגים בכלי רכב המצויד במערכת אך אינם מכירים אותה עלולים להירתע מהתקתוק המורגש בדוושת הבלם בעת כניסתה לפעולה, בייחוד בבלימה על גבי משטח חלק. מצב זה עלול להוביל להרפיית הלחץ מדוושת בעת בלימת חירום ובכך להגדיל את מרחק הבלימה. כמו כן, נודע כי קיום המערכת בכלי הרכב גרם לעיתים לנהגים לתחושת ביטחון שווא שהובילה להתנהגות כביש אגרסיבית. במצב של בלימת חמיקה, פעולת הגה חדה תוך בלימה בעזרת ה-ABS במהירות עלולה לגרום לתגובה חריפה מן הצפוי, ולפגיעה במכשולים אחרים. בבלימה בעקומה, יכול הרכב לנטות לתת-היגוי (הרחבת קשת הפניה) או להיגוי יתר קלים.
מאז כניסתה של מערכת ה-ABS לשימוש מסחרי, חלו בה שיפורים רבים. יעילותה עלתה ופעולתה מורגשת פחות על ידי הנהג. מערכות ABS מודרניות אינן מגיעות כלל למצב של נעילת הגלגלים, ובכך מאפשרות שליטה כמעט מושלמת על הרכב גם בזמן בלימה על משטח חלק או בסיבוב. מערכות אלו נוטות גם להיות שקטות יותר, וכל מיני רעשים ורעידות, שהיו תופעת לוואי מבהילה מאוד של מערכות ישנות יותר, הרבה פחות דרמטיות ומורגשות במערכות אלו. בכביש רטוב, קל יותר להבחין בפעולת המערכת, כיוון הגלגלים נוטים להינעל ביתר קלות, ופעולת המערכת קשה יותר. במצב זה, ניתן לחוש "דפיקות" בדוושה, כמו גם רעשים חזקים מבלמי הרכב, ורעידות בגוף המרכב ובהגה.
מספר מערכות בטיחות חדשות יותר בכלי רכב מתבססות על מערכת ABS ומצורפות אליה:
מערכת ABS חדישה, המצוידת במערכות הללו, בשילוב עם בלמים יעילים וחזקים, מביאה את תגובת הרכב לבלימה לשלמות. ברכב כזה, בכל מקרה בלימה: כביש יבש, רטוב, בלימה בסיבוב – תהיה התגובה שבלחיצה חזקה על דוושת הבלם נכונה, ותגרום לרכב להאט או לעצור במרחק הקצר ביותר האפשרי. המקרה היחיד שבו יכול רכב בעל מערכת ABS שכזו לאבד שליטה הוא כאשר הרכב כבר איבד שליטה ונמצא בהחלקה. אמנם במקרה הזה בלימה חזקה תגדיל את "זריקת הזנב" של הרכב, אך מערכות כמו בקרת אחיזת-כביש יסייעו לצמצם את ההחלקה ולעצור את הרכב בנתיבו, ואף להשיב לרכב את האחיזה. ברכב המצויד בבקרת יציבות, קשה להגיע למצב איבוד שליטה כזה מלכתחילה.
רכב ללא ABS
ברכב שאין בו מערכת ABS, תיצור בלימה חזקה (כ-90% ממהלך הבלם על יבש, כ-85% על רטוב) מצב של נעילת הגלגלים. הגלגלים יפסיקו לגמרי להסתובב בגלל הבלימה. עם זאת, כאמור, בלימה תוך כדי נעילת הגלגלים יכולה לעצור את הרכב מהר מאוד. יתרה מזאת – בניגוד לאמונה הרווחת – גם רכב שאינו מצויד ב-ABS, אינו נוטה להחליק ולהסתחרר בבלימה, אפילו על משטח חלק. כל עוד הבלימה נעשית בקו ישר ועל גבי צמיגים תקינים, יבלום הרכב בקו ישר. שיבושים קלים בדרך, או משטח חלקלק במיוחד, עלולים לגרום לסטייה קלה של חרטום הרכב הצדה. עם זאת, כל מידה של סטיית חרטום הרכב תהיה סביב צירו, כלומר: גם אם הרכב יסתובב לגמרי, הוא יישאר בנתיבו. נמצא כי, אפילו בבלימה על משטחים, לרוב כאשר צדו האחד של הרכב ירד לשול עפר בצד הכביש, בלימה עוצמתית ונעילת ארבעת הגלגלים, מביאה לעצירה מהירה ויציבה.
נעילת הגלגלים, עם זאת, תגרום לרכב להתקדם במשך הבלימה בכיוון חרטום הרכב ברגע הנעילה. ההגה ברכב יגיב, והגלגלים יזוזו, אך כיוון שהם אינם מסתובבים, כל הטיה לא תשנה כמעט בכלל את כיוון נסיעת הרכב. לכן בלימה בסיבוב ללא ABS היא בעייתית, כיוון שהרכב שמוטה לתוך הסיבוב, יתיישר אל כיוון שולי הכביש. לכן, במצב של בלימה בסיבוב ללא ABS, רצוי להימנע מלחיצה חזקה מידי על הבלמים. מוטב לבלום כ-70% ממהלך הדוושה. אם בכל זאת ננעלו הגלגלים, משחררים עוד קצת כדי לשחרר אותם. אותו תהליך (שחרור של עד חצי דוושה) יש לנקוט אם רוצים להטות את הרכב תוך כדי בלימה, כדי להימנע מלהיתקל במכשול.
אימון רפלקסיבי לבלימה בכל הכוח (כדי להימנע מהיסוס) נעשה במכוני נהיגה מתקדמת או על ידי אדם פרטי, שמתרגל בלימה כזאת במקום ריק. פעולה זאת מותרת לפי חוק במסגרת "ניסוי הבלמים" -- מאיצים את הרכב לכ-40 קמ"ש ואז נותנים מכה חזקה על דוושת הבלם. בלימה בסיבוב ניתן לתרגל על ידי בלימה הדרגתית בקו ישר במקום ריק – לוחצים את הדוושה פנימה בהדרגה, כדי לחוש את נקודת הנעילה.
סטרומה
סטרומה היא אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה 768 פליטים יהודים שניסו להימלט מרומניה הפשיסטית שבהנהגת יון אנטונסקו, והוטבעה בים השחור על ידי צוללת סובייטית ביום ז' באדר תש"ב, 24 בפברואר 1942. האונייה אורגנה במסגרת מפעל ההעפלה אף על פי של האצ"ל. טביעת כל מעפיליה ואנשי צוותה למעט אחד נחשבת לאסון הגדול בתולדות ההעפלה לארץ ישראל ולאחד האסונות הגדולים ביותר בהיקפם של טביעת אונייה אזרחית בזמן מלחמת העולם השנייה.
תולדותיה
'סטרומה' הייתה אונייה בולגרית שנבנתה בשנת 1867 בניוקאסל, אנגליה, כספינת נהר, ורוב הפלגותיה היו בעיקר בדנובה.
בשנת 1941 ארגנו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית ברומניה, את הפלגת האונייה כדי לברוח מרומניה הפשיסטית, לאיסטנבול מרחק 14 שעות הפלגה. ב־11 בדצמבר 1941 עלו על סיפון האונייה, שעגנה בנמל קונסטנצה שברומניה, 103 ילדים, 272 נשים ו-393 גברים מבין יהודי רומניה. באונייה היו עשרה אנשי צוות, חלקם יהודים. חלק ניכר מהספינה היה במצב תחזוקה ירוד ויועד לעד 400 נוסעים בלבד. ההפלגה של 'סטרומה' שיצאה לדרכה עם דגל פנמה, התארכה בשל תקלות במנוע המיושן, ורק לאחר ארבעה ימים, הספינה, שמנועה התקלקל בים השחור, נגררה לנמל איסטנבול. המארגנים קיוו לקבל בטורקיה סרטיפיקטים ולהגיע באמצעותם לארץ ישראל. בין הנוסעים היו שישה בעלי סרטיפיקטים שהורשו לעלות לחוף ולהמשיך בדרך היבשה לארץ ישראל.
סטרומה עגנה באיסטנבול במשך כעשרה שבועות. ממשלת טורקיה התנתה את שהות האונייה בחופיה בכך שמדינה אחרת תסכים לקלוט את הפליטים, אך מדינה כזו לא נמצאה, למרות השהות הארוכה של האונייה בנמל. הסוכנות היהודית ביקשה משלטונות המנדט הבריטי להכניס את הפליטים לארץ ישראל, ואף הציעה כי למעפילי האונייה יועברו סרטיפיקטים על חשבון מכסות העלייה הקבועות מדי שנה, אך הבקשות הושבו ריקם. הלורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, התערב אישית כדי למנוע הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סטרומה.
הנוסעים הושארו בהסגר ונאסר עליהם לרדת מהאונייה, פרט לשמונה מעפילים. המעפילים שנותרו על הספינה חיו על אספקה שקיבלו מהקהילה היהודית באיסטנבול, עד שגם אספקה זו אזלה. בתוך האונייה הנתונה בתת-תנאים פרצה מחלת הדיזנטריה והנוסעים סבלו מקור, מצפיפות, מזוהמה ומרעב. הבריטים לחצו על הטורקים להחזיר את הנוסעים לארץ המוצא של ההפלגה, רומניה. ניסיונות של הג'וינט לפעול בדרכים אחרות מול השלטון הטורקי להתיר לנוסעים לרדת לחוף ולשהות בינתיים במחנה זמני, כשלו אף הם. השלטון הבריטי בארץ ישראל חשש מפריצת הסכר ומגל של פליטים יהודים שינהר בדרך האחורית לחופי ארץ ישראל וביקשו לחסום את דרך העלייה מארצות הבלקן דרך טורקיה. לאחר משא ומתן הסכימו הבריטים להתיר לילדים ונערים בספינה בגילאים 16-11 את הכניסה לארץ ישראל (ההנחה הייתה שילדים רכים יותר בשנים יתקשו להיפרד מהוריהם). אך חילוקי דעות על דרך מעברם לארץ ישראל עיכבו את ביצוע ההחלטה.
כדי למנוע את שילוחם חזרה לרומניה חבלו הנוסעים במכונות האונייה. לבסוף החליטו הטורקים להיפטר מהבעיה בכל מחיר. בליל 23 בפברואר 1942 'סטרומה', עם מנוע מקולקל ובלא עוגן, נקשרה לספינת גרר טורקית שגררה אותה ללב ים, אל מחוץ למים הטריטוריאליים הטורקיים, והותירה אותה שם בלא מזון ומים, על מאות האנשים שהצטופפו על סיפונה.
אסון סטרומה
למחרת, בבוקר 24 בפברואר 1942, הוטבעה סטרומה על ידי טורפדו במי הים השחור, סמוך לחופי בולגריה. פגיעת הטורפדו גרמה לנזק עצום לספינה הישנה והרקובה. קוער האונייה התחתון שקע מיד והאונייה ירדה אחריו במהירות למצולות. ממאות האנשים שהיו על הסיפון שרדו שניים בלבד: המעפיל הצעיר דוד סטוליאר ואחד מקציני האונייה, שהצליחו לטפס על קורה והיו סנטימטרים ספורים מעל קו המים. במשך הזמן ניסו שני הניצולים לעודד אחד את השני כדי לשרוד ובמשך הלילה הקר שבא שרו, דיברו וצעקו. הם חששו שאם יפסיקו - לא יחזיקו מעמד בקור העז ששרר במים וגופם יקפא. לפנות בוקר התברר לסטוליאר שהקצין לא החזיק מעמד ומת, והוא נותר הניצול היחיד מן האונייה. דייגים טורקים גילו במקרה את הניצול והעלו אותו לספינתם. דוד סטוליאר נכלא בידי הטורקים ולאחר מאמצים של הקהילה היהודית במקום שוחרר ועלה לארץ ישראל בדרך היבשה. לאחר מכן התגייס לצבא הבריטי עד לסוף מלחמת העולם השנייה. עם שחרורו הצטרף להגנה ובמלחמת העצמאות לחם כמקלען. מספר שנים לאחר הקמת מדינת ישראל עבר ליפן במסגרת עסקיו ומשם היגר לבסוף לארצות הברית, שם גם נפטר ב-2014 בגיל 91.
תגובות
טביעת האונייה עוררה סערת רוחות ביישוב. הוכרז על יום אבל וחצי יום של שביתה ממלאכה ועוצר. דגלים שחורים הונפו והתקיימו עצרות אבל.
בעקבות פרשה זו פרסמו המחתרות את הכרוז הבא, הנושא את תמונתו של הרולד מקמייקל, הנציב העליון באותה עת, בנוסח כרוזי ה"מבוקש" שפורסמו באשר ללוחמי המחתרות עצמם וקבעו בלשון חריפה: "רצח! סיר הארולד מק מייכל, הידוע כנציב העליון לפלשתינה (א"י), מבוקש עבור רצח 800 פליטים יהודים במימי הים השחור באוניה "סטרומה". ב־8 באוגוסט 1944 ערכו אנשי הלח"י ניסיון התנקשות בחייו של מקמייקל שראו בו את האחראי הישיר לסירוב לתת למעפילי ה'סטרומה' להיכנס לארץ ישראל, אך הוא הצליח לשרוד. רצח הלורד מוין נומק גם הוא בסירוב שלו לקלוט את פליטי סטרומה.
השם 'סטרומה' הפך לסמל למדיניות הקשוחה ואטומת הלב של ממשל המנדט הבריטי בארץ ישראל כלפי אלו שהצליחו להינצל מן השואה שהתרחשה באירופה וחיזקה את התביעה הציונית לגבי הנחיצות שבהקמת מדינה יהודית, כדי שמקרה כזה לא יישנה. במשפטו של מתתיהו שמואלביץ, כשביקש להעלות על נס את אטימות ורשעות "השלטון הזר", צעק בנאומו
זהות המטביעים
לאחר האסון נטען ברדיו רומא שסטרומה טובעה על ידי צוללת רוסית. הרוסים לעומת זאת טענו שההטבעה בוצעה בידי צוללת גרמנית. הבריטים פרסמו שמדובר בצוללת גרמנית או במוקש ימי. במשך כעשרים שנה, ההנחה הייתה שסטרומה, כמו המפקורה, טובעה על ידי כלי שיט גרמני. היו גם שמועות שהאנגלים הם שטיבעו את האונייה.
בשנת 1965 פרסם חוקר גרמני מחקר על פיו סטרומה, וגם המפקורה, טובעו בידי הסובייטים. על פי המחקר, האונייה הוטבעה על ידי צוללת סובייטית, שסברה שמדובר ב"אוניית אויב", שיגרה אליה טורפדו, על פי הוראה של הצי הסובייטי לפגוע בכל אונייה לא מזוהה שנכנסת לים השחור. בין השאר הביא החוקר עדות של הסובייטים שהם טיבעו ב-24 בפברואר אונייה בלתי מזוהה. כן טען החוקר שאוניות גרמניות כלל לא היו בים השחור בעת הטבעת סטרומה. יצחק ארצי הגיב בפקפוק על מחקר זה. אולם בשנת 1978 נמצא מסמך סובייטי שדיווח על טיבוע סטרומה וציין לשבח את צוות הצוללנים תוך ציון שמותיהם, על ההטבעה המוצלחת.
הנצחה
ברומניה הוקמה אנדרטה לזכר הנספים בבית הקברות בבוקרשט. האנדרטה שופצה לקראת יום השנה ה-30 לאסון.
באחדות מערי ישראל נקראו רחובות על שם "סטרומה". בירושלים קיים רחוב בשם "קדושי סטרומה", בחולון נקראה כיכר מרכזית בשם "כיכר סטרומה", ובשנת 1968 נחנכה בה אנדרטה לניספים.
בשכונה א' בבאר שבע הוקם בית כנסת אשכנזי ע"ש סטרומה. בקומתו העליונה של בית הכנסת הקים יו"ר ועד בית הכנסת, אריה רייטר, מוזיאון לזכר הפליטים ובו נערך מדי שנה טקס אזכרה לזכר נספי הספינה בהשתתפות נציג השגרירות הרומנית והתאחדות עולי רומניה בישראל. בית כנסת אשכנזי נוסף בשם זה פועל בשכונת גיורא ברמלה.
כ־60 שנה לאחר האסון, ביקש מוזיאון השואה האמריקאי לברר שאלות שנגעו לטביעתה של 'סטרומה' ובשיתוף מוזיאון יד ושם אורגנה משלחת למציאתה. צוללנים טורקיים הודיעו ביולי 2000, שבוע לפני יציאת המשלחת, כי מצאו שרידי אונייה לאחר מחקר של כ־3.5 שנים לאיתור מקום הטביעה. עם זאת קיימת מחלוקת אם השרידים שנמצאו הם אכן של האנייה סטרומה. ב-3 בספטמבר 2000 נערך טקס קרוב למקום הטביעה המשוער של האנייה ובו השתתפו שישים נציגים של משפחות הניספים.
ביות מכ"ם חצי פעיל
ביות מכ"ם חצי פעיל (באנגלית: SARH - Semi-active radar homing) הוא סוג נפוץ של שיטת הנחיה לטילים, אולי הנפוץ ביותר בקרב טילי אוויר אוויר וטילי קרקע אוויר לטווחים ארוכים. שם השיטה מתייחס לעובדה שהטיל עצמו הוא רק גלאי פסיבי של אות המכ"ם - שמסופק על ידי מקור חיצוני - אשר מוחזר מן המטרה (בניגוד לביות מכ"ם פעיל, אשר עושה שימוש במכ"ם פעיל: משדר). מערכות טילים חצי פעילות הן צורה של מכ"ם גל רציף ביסטטי.
קוד הקיצור של נאט"ו לשיגור טיל בעל ביות מכ"ם חצי פעיל הוא Fox One.
קונספט
הרעיון הבסיסי מאחורי שיטת הביות החצי פעיל הוא שמכיוון שכמעט כל מערכות הגילוי והעקיבה עושות שימוש במערך מכ"ם, שכפול החומרה של המכ"ם על הטיל עצמו הוא מיותר. משקל המשדר גורם להפחתה של טווח הטיסה של כל עצם ממונע, כך שהישג ידן של מערכות פסיביות גדול יותר. בנוסף, הרזולוציה תלויה באופן ישיר בגודל הפיזי של האנטנה (מפתח האנטנה), ובחרוט האף הקטן של הטיל אין מספיק מקום בשביל אנטנה גדולה דיה כדי שתוכל לספק את דיוק העקיבה הדרוש לצורך הנחיה. במקום זאת, צלחת המכ"ם הגדולה יותר על הקרקע או על המטוס המשגר תספק את האות הדרוש ואת לוגיקת העקיבה, כך שהטיל יאלץ פשוט "להקשיב" לאותות שמוחזרים מהמטרה ולהצביע בכיוון הנכון. בנוסף, הטיל יאזין אחורנית גם לאות המשודר מפלטפורמת השיגור, שמשמש כאות ייחוס, מה שיאפשר לו להימנע מפני שיטות שונות של לוחמה אלקטרונית שעשויה לנקוט המטרה.
במערכת ביות חצי פעיל, תחנת השיגור (בטיל קרקע אוויר) או המטוס המשגר (בטיל אוויר אוויר) רוכש את המטרה באמצעות מכ"ם בקרת האש שלו, ואם תנאי הראות טובים, יתחיל בעקיבה על המטרה. לאחר מכן הטייס יפעיל את מנגנון הביות של הטיל וינעל את זרקור המכ"ם שלו על המטרה. זרקור המכ"ם, המשועבד למכ"ם בקרת האש, הוא בדרך כלל משדר רדיו נפרד קטן, המשדר אלומות צרות אל עבר המטרה באמצעות מידע העקיבה שמיוצר על יד מכ"ם בקרת האש. ההפרדה בין המערכות נובעת מהצורך בשמירה על הספק נקלט גבוה בטיל; מכ"ם בקרת האש משדר בדרך כלל אלומות רחבות יותר שמאפשרות לו לעקוב באופן אפקטיבי אחרי המטרה (לכן רק חלק קטן מההספק המשודר שלו פוגע במטרה), ואילו הזרקור משדר אלומה צרה וממוקדת יותר "בדיוק" לעבר המטרה, כך שרוב ההספק שלו מוחזר מהמטרה. אם לאחר מכן מערכת הביות של הטיל מצליחה להינעל על החזרי המכ"ם מהמטרה, ניתן לשגר את הטיל.
המערכת קובעת את מהירות הסגירה של הטיל על המטרה באמצעות הגאומטריה של הטיסה המוראית באיור 1, מה שמאפשר לכוונן את המקלט של הטיל לתדר הרצוי לפני השיגור (חישוב התדר הרצוי נעשה באמצעות אפקט דופלר). לפני השיגור נעשה שימוש במיקום ומהירות המטרה (כולל כיוון התנועה שלה) ובגודל המהירות הידוע של הטיל כדי להעריך את נקודת היירוט של המטרה; כיוון השיגור הרצוי של הטיל הוא כזה שהטיל והמטרה יהיו במסלול התנגשות. שיגור הטיל בכיוון רצוי מספיק למשך מרבית שלב אמצע ההנחיה של הטיל - כיוון שהטיל והמטרה מלכתחילה בנתיב התנגשות, הטיל מספיק להתקרב הרבה אל המטרה לפני שהיא נעשית מודעת לאיום המתקרב ומתחילה בתמרונים חדים. האנטנה של המקלט של ראש הביות של הטיל היא מסוג מכ"ם מונופולס, ומספקת מדידות זוויתיות של מיקום המטרה ביחס לציר הטיל. מסלול הטיסה נשלט באמצעות אספקת מידע ניווטי למערכת הניהוג (כנפוני ניהוג), שנעשית באמצעות המידע המתקבל מהאנטנה. בשלב הסופי של ההנחיה נהוג בדרך כלל להשתמש בניווט יחסי ככלל הנחיה יעיל - כלל שניתן למימוש באמצעות מדידות קצב שינוי קו הראייה של הטיל למטרה על ידי אנטנת המקלט של ראש הביות.
הטווח המקסימלי של הטיל במערכות ביות מכ"ם חצי פעיל מוגדל באמצעות מידע ניווטי בטיל המתביית, המשמש כדי להגדיל את מרחק הטיסה (כך שניתן לירות את הטיל מטווחים ארוכים יותר) לפני שעקיבת האנטנות נדרשת לצורך הנחיה סופית. הניווט נסמך על מדי תאוצה, מידע גירוסקופי ו-GPS. זה ממקסם את מרחק הטיסה באמצעות מזעור של תיקוני המסלול הנדרשים, שמבזבזים את אנרגיית הטיל. לשימוש באמצעי ניווט שונים יש גם תפקיד נוסף בטקטיקה הצבאית; בעזרתם ניתן להפעיל את מכ"ם העקיבה וזרקור המכ"ם שבמטוס המשגר רק לקראת סיום מעוף הטיל אל המטרה (בשלב ההנחיה הסופית), כך שלמטרה יש זמן קצר לאבחן את הנעילה של המכ"ם, ונוסף אלמנט הפתעה להתקפה (בשונה מביות מכ"ם פעיל).
אתלטיקה באולימפיאדת פריז (1924)
אולימפיאדת פריז (1924) נערכה בפריז, צרפת בפעם השנייה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-6 ביולי לבין ה-13 ביולי 1924. נערכו 27 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו, בהשתתפות 660 משתתפים מ-40 מדינות.
התחרויות נערכו באצטדיון קולומב במסלול שאורכו 500 מטר. הייתה זו הפעם האחרונה במשחקים האולימפיים שתחרויות הריצה לא נערכו במסלול שאורכו 400 מטר.
סוכם סופית על אורך מסלול ריצת המרתון - 42,195 מטר (26 מייל ו-385 יארד).
האתלטים הבולטים
הפינים המעופפים : פאבו נורמי שזכה ב-5 מדליות זהב שהצטרפו ל-3 מדליות זהב מאולימפיאדת אנטוורפן (1920), וילה ריטולה  שזכה ב-6 מדליות מהן 4 מדליות זהב ושתי מדליות כסף, אלבין סטנרוס  שזכה במדליית זהב בריצת מרתון ואליאס כץ  היהודי שזכה בשתי מדליות מהן אחת זהב.
הרולד אברהמס יהודי זכה בשתי מדליות, מהן מדליית זהב בריצת 100 מטר. אירוע זה תואר בשנת 1981 בסרט מרכבות האש, זוכה 4 פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר.
באד האוזר והארולד אוסבורן  שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
רוברט לה-ג'נדר קבע בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.765 מטר, במסגרת תחרות בקרב חמש שבה זכה במדליית ארד, יום לפני התחרות בקפיצה לרוחק. בתחרות עצמה הוא לא השתתף ויכול היה לזכות במדליית הזהב.
יהדות יאשי
מאות שנותיה של הקהילה היהודית בעיר, שהייתה בעברה בירת נסיכות מולדובה, לא היו נטולות קשיים. יהודי העיר ידעו רדיפות והתנכלויות, אך חרף זאת הצליחה יהדות המקום לשגשג, להתפתח ולפרוח עד לעליית הפשיסטים לשלטון בשנות השלושים של המאה העשרים. ביאשי כתב נפתלי הרץ אימבר טיוטה ראשונה של "התקווה". ביאשי נוסד גם התיאטרון היידי, כשהאב המייסד, אברהם גולדפאדן, הציג בעיר לראשונה בשנת 1876 בתיאטרון "העץ הירוק". (Pomul Verde)
יישוב ראשוני
ההיסטוריון החובב יעקב פסנתיר איתר ביאשי מצבות של יהודים המתוארכות לשנת 1467 ולשנת 1549, אולם ההנחה היא שהיו יהודים במקום גם לפני כן. ההיסטוריון הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי התפלמס עם נתון זה וטען שהמצבות היהודיות הישנות ביותר ביאשי מתוארכות לשנת 1648, אך משערים שהוא לא מצא את בית העלמין היהודי הישן ביותר, משום שזה נהרס מפגעי השנים. מרבית יהודי יאשי של אותה תקופה היו יהודים ספרדים, נתינים עות'מאניים, לכן בסוף המאה ה-16, כשהשליט ארון וודה הרג את הטורקים (בדומה למעשיו של מיכאי האמיץ בבוקרשט) הוא הרג גם את יהודי המקום המזוהים עם הטורקים.
כבר במאה ה-15 נעזר שטפן הגדול, שליט נסיכות מולדובה, ברופאים יהודים ועל פי אחד המקורות (שיש החולקים על מהימנותו) היה לו לוגופט יהודי בשם יצחק בן בנימין שור מיאשי. עם הפיכת יאשי לבירת נסיכות מולדובה עלתה, צמחה והתפתחה הקהילה היהודית המקומית. פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה.
אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזאקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט, וסילה לופו, להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנה, עם טימוש, בנו של בוגדן חמלניצקי. הקוזאקים תפסו יהודים, עינו אותם כדי שיגלו איפה החביאו את כספם ושחררו אותם רק תמורת תשלום ואת חלקם הרגו. תופעה זו חזרה על עצמה כשהקוזקים ליוו לחתונתו ביאשי את טימוש חמלניצקי, בשנת 1652, ורק התערבות הבישוף מקריוס מאנטיוכיה, שהיה במקרה ביאשי, הצילה את הקהילה מחורבן גמור. תקופה קשה זו תוארה על ידי הרב נתן נטע הנובר בספרו יוון מצולה. במסמך שראה פרופסור גאורגה גיבנסקו (Gheorghe Ghibănescu) הוזכרו בתי ספר יהודים ביאשי בתקופת שלטונו של איליאש אלכסנדרו (1666 - 1668).
הרבנים הראשונים ומוסד החכם באשי (1600 - 1800)
בשנת 1657 קנו היהודים של יאשי את חלקת הקרקע עליה הוקם בית הכנסת הגדול של יאשי, בית כנסת ראשון בנוי מאבן בארצות הרומניות. בית הכנסת נחנך על ידי הרב נתן נטע הנובר. בין חותמי מסמכי הקנייה מוזכר גם גיסו של הרופא מויסה וב-1662 הרופא מויסה קנה כמה בתים ביאשי, ברחוב העקום (Uliţa Strâmbă)..
הרב הראשון המקושר לעיר יאשי במסמכים היסטוריים הוא שלמה בן ערבי שהגיע מתימן ושהתפרנס מרפואה וכתב ספרי קבלה, אי שם בסוף המאה ה-15, תחילת המאה ה-16. במסמכים מוזכרים בהמשך סוחרים יהודים נודדים וכאלה שהתיישבו במקום, רופאים ומרפאים שונים. בהמשך כיהנו הרבנים נתן נטע הנובר ופתחיה (בנו של דוד לידא, מחבר "יד כל בו").
בשנת 1719 מינו העות'מאנים את החכם באשי הראשון ביאשי, את בצלאל הכהן, בנו של נפתלי הכהן ובהמשך עברה הכהונה בירושה לבנו יצחק. ב-1777, לאחר מותו של יצחק, הרב מרדכי בן משה חיים, קנה את משרת החכם באשי של יהודי מולדובה בשלמו בקשיש נכבד לקסריה קונסטנטין דאפונטה, החדרן הגדול של השליט, אך כעבור שנה, בלחץ בנפתלי, בנו של הרב הקודם, יצחק ויתר בני הקהילה היהודית, שלא היו מרוצים מתפקודו ומלמדנותו, הודח מרדכי בן משה חיים והחדרן הגדול אולץ להשיב לו את הבקשיש. במקומו מונה נפתלי בן יצחק. השליט גריגורה השלישי גיקה, שכונה גם אלכסנדרו גיקה, אישר את המינוי והרחיב את סמכויות גביית המס של החכם באשי. לאחר שנת 1790 שבה כהונת החכם באשי למשפחת כהן ממנו באמצעות נפתלי, בנו של יצחק, שקיבל אישור לכך ב-1793 מהשליט מיכאי סוצו ואשרור מיורשו בתפקיד, קונסטנטין איפסילנטי. מנפתלי עבר התפקיד לבנו, ישעיהו, שבגלל התנהלות לא נכונה שלו תרם לביטול המוסד ב-1834.
התפתחות הקהילה (1800)
החל מאמצע המאה ה-18 התרכזו יהודי יאשי ברובע משלהם. הם החזיקו כמעט בלעדיות בענפי מסחר ומלאכה רבים ומאמצע המאה ה-19 דחקו בהדרגה את רגלי הטורקים והיוונים מהמסחר ומהבנקאות ותפסו את מקומם. בשנת 1831 הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים היוו 43% מכלל הסוחרים ובעלי המלאכה המקומיים ובשנת 1860 הם הגיעו לשיעור של 78%. בשנת 1755 היו ביאשי 1,353 משקי בית, 65 של יהודים, 30 של יהודים שהמירו את דתם לנצרות ו-33 של נישואים מעורבים. בשנת 1808 היו ביאשי 574 משפחות יהודיות, שכללו 2,404 נפשות.
בתחילת המאה ה–20, היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים: בית הכנסת הגדול של יאשי ברחוב קוקו ובית הכנסת הגדול בפודו רושו (הגשר האדום) והיכל רפורמי קטן שנבנה ב–1865 על ידי נדבן. בנוסף לכך, היו בתי תפילה רבים ויותר מ–100 חדרי תפילה.
במלחמת העולם השנייה
שמאל|ממוזער|300px|גופות של יהודים ברחוב ואסילה פונטה ב[[יאשי, כפי שצולמו בזמן הפרעות]]
בתקופת מלחמת העולם השנייה התרחשו בעיר אירועי דמים שהיו מהפוגרומים האכזריים ביותר בהיסטוריה של יהודי מזרח אירופה. מבחינות רבות מהווה פוגרום זה את תחילתה של ההשמדה ההמונית של יהדות אירופה.
ב-29 ביוני 1941 (ד' בתמוז ה'תש"א) הורה שליט רומניה, יון אנטונסקו, לפנות את כל האוכלוסייה היהודית מהעיר. באותו יום יצאו למבצע הפינוי כוחות צבא ומשטרה רומניים יחד עם פורעים רומנים אנטישמיים, בסיוע כוחות צבא גרמניים ששהו באותה תקופה ביאשי. במהלך הפעולה היהודים נשדדו, בתיהם, עסקיהם ומוסדותיהם נבזזו, ויהודים רבים נרצחו - 13,266 קורבנות לפי ספירת השלטונות הרומניים, 14,850 קורבנות לפי רשימה שמית, שערכה הקהילה היהודית. בנוסף למספרים אלה נרצחו יהודים נוספים שלא היו רשומים בפנקסי הקהילה, לכן המספר הכולל המדויק לא ידוע, ויש הערכות שונות שמגיעות עד 20,000 נרצחים. יהודים רבים אחרים הוכו, עונו והושפלו.
לפני הפרעות היו ביאשי לפחות 45,000 יהודים (34,753 לפי מפקד אוכלוסין שנערך בחודש אפריל 1941), כולל יהודים רבים שגורשו מהכפרים ומערי השדה על פי צווים שלטוניים והגיעו ליאשי זה מקרוב, ללא רכוש או פרנסה. לאחר הפרעות, במאי 1942, במפקד "בעלי הדם היהודי", נספרו 32,364 יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בין השנים 1948 - 1968 פעל ביאשי תיאטרון יהודי בשפת היידיש. במהלך עשרים שנות פעילותו התיאטרון היהודי הציג 107 מחוזות מפרי עטם של אברהם גולדפדן, שלום עליכם, מולייר, גוגול ורבים אחרים.
חיי הקהילה ומוסדותיה
בין השנים 1622–1834 הקהילה היהודית של יאשי הייתה מאורגנת ב"גילדת היהודים" (Breasla Jidovilor), שהוקמה בשנת 1622 וזכתה להכרת השלטונות. באותה תקופה בקירוב הוקמה גם חברה קדישא מקומית. במסמך רומני מוזכר שב-17 ביוני 1729, אפוסטול הפרוון ורעייתו מכרו בית לאורסול סטאר ואברם הנכד של חיים, מראשי חברה קדישא.
הגילדה ובהמשך מוסד החכם באשי, גבו מיסים מהיהודים עבור השחיטה הכשרה, אגרה על אירוסים, על נישואים ועל גירושים ושלמו במרוכז לשלטונות את המס (הגאבלה) המוטל על היהודים. ביתרה השתמשו לצורכי הקהילה, תחזוקת בית הכנסת, תלמוד התורה, שכר לרבנים, גבאיים ושוחטים, בית המחסה לעניים, בית העלמין, קרן לפדיון בני ערובה וכספים שהועברו לתמיכה ביהודי ארץ ישראל.
חברה קדישא, כאמור, הוקמה כבר ב-1729 וב-1796 גילדת הגזרנים והתופרים היהודים שהתאחדה בהמשך עם גילדת החייטים היהודים וב-1797 קמה גילדת הכובענים היהודים. ביאשי התקיימו ארבעה תלמודי תורה והגדול שביניהם היה "בית ת"ת ע"ש אהרן וואדא" שנוסד ב-1876. בשיאו היו במוסד זה 250 תלמידים שבנוסף ללימודים קיבלו גם ארוחות וביגוד ללא תשלום. תוכנית הלימודים כללה, בנוסף ללימודי קודש, לימודי השפה העברית והשפה הרומנית וגם לימודים כלליים. שפת ההוראה הייתה ביידיש. בתחילת המאה ה-20 היו ביאשי שני בתי כנסת גדולים, בית הכנסת הגדול של יאשי העתיק מרחוב קוקו ובית הכנסת הגדול מפודו רוש (מהגשר האדום) והיכל רפורמי קטן, היכל נוישוץ שנבנה ב-1865 על ידי הנדבן, הברון יעקב נוישוץ, בנוסף לכך היו עוד בתי תפילה רבים ויותר ממאה חדרי תפילה.
לאחר גזירה שלטונית לסילוק התלמידים היהודים מבתי הספר התיכוניים של יאשי, ב-1912, החליטה הקהילה להקים ישיבה. ישיבת "בית אהרון" הוקמה בשנת תרפ"ז (1926) וגם בתוכנית הלימודים שלה נכללו לימודי קודש וחול גם יחד. רבים מבוגרי הישיבה היו לרבני קהילות בערי השדה, שוחטים, ומורים בבתי ספר יהודים. הישיבה הכילה גם פנימייה ובית תבשיל ובשנת 1937 היו בה שמונים תלמידים. שמאל|ממוזער|250px|מצבת זיכרון לאברהם גולדפדן המוצבת ברחבת התיאטרון הלאומי ביאשי
בעיר פעל בית מדרש למורים ותקופה מסוימת ניהל אותו אפרים פורת.
העיתונות היהודית
בתקופה זו צמחה והתפתחה מאוד העיתונות היהודית ביאשי. העיתונות היהודית נכתבה בשפות שונות ולעיתים ביותר משפה אחת באותו עיתון, אך השפות העיקריות היו יידיש, רומנית, עברית וגרמנית. בין כתבי העת שהופיעו בתקופה זו היו:
אגודת הספורט
במסגרת הקהילה היהודית של יאשי, בשנת 1919 התחילה לפעול אגודת "מכבי". ב-1922 קיבל מרחב לפעילותה במסגרת בית הספר "קולטורה". ארגון ספורטיבי נוסף בשם "הכוח" פעל תקופה מסוימת בצורה עצמאית, אך לבסוף אוחד עם "מכבי".
אישים שיצאו מקרב הקהילה
הקהילה הצמיחה מתוכה אישים שתרמו לתרבות, לחברה ולכלכלה הכללית והמקומית, ובכללם ברבו פונדויאנו, אליאס שוורצפלד, יוסיף סאבה, ז'אן אנצ'ל, אלכסנדרו ז'ר, הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, יעקב נימירובר ומרדכי הרטל.
מספרם באוכלוסייה
לפי רשומות מקומיות מ-1755, היו ביאשי רק 65 בעלי בתים יהודים, מספר שאליו מוסיפים עוד שלושה שהתנצרו ושני רומנים נשואים ליהודיות. לאחר חלוקת פולין הראשונה וסיפוח גליציה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, יהודים החלו להגר משם דרומה ומספר היהודים במחוז יאשי, ב-1803, הגיע ל-2,972.
השתלטות האימפריה הרוסית על בסרביה יצר גל הגירה נוסף של יהודים עניים שבאו מהמזרח, בורחים מהמדיניות האנטישמית הרוסית וחלקם התיישבו ביאשי. לפי נתוני שנת 1859 היו ביאשי 31,000 יהודים.
בשנת 1899 היו ביאשי כ-40,000 יהודים שהיוו 50,8% מאוכלוסיית העיר, אולם לאחר גל ההגירה של יהודי רומניה לכיוון העולם החדש ירד מספרם ל-35,000 בקירוב בשנת 1910 והמשיך להיות במגמת ירידה קלה עד עליית הממשלות האנטישמיות בסוף שנות ה-30 וגירוש היהודים מהכפרים ומעיירות השדה בתקופת הממשלה שהרכיב יון אנטונסקו בשותפות עם התנועה הלגיונרית - רבים מהיהודים המגורשים הגיעו ליאשי.
ז'ק קנו
ז'ק קנו (נולד בבריסל, בלגיה בשנת 1938) הוא מחזאי, שחקן וסופר ישראלי. כתב שישה ספרים, ביניהם מחזות, סיפורת, נובלה וספרי עיון. הלך לעולמו ב 3.12.2022
ביוגרפיה
קנו  נולד בשנת 1938 בעיר בריסל שבבלגיה ברובע אנדרלכט למרים (לוונמייר) קנו ולאהרון קנו (כהנא).
בזמן השואה בבלגיה נמסר לאימוץ למריה ופרנסוא קנופס על ידי הכומר יאן ברוילנדטס, שפעל מיוזמתו להציל ילדים יהודים שהתגוררו בשכונתו.
יאן ברוילנדטס, ומריה ופרנסואה קנופס הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי "יד ושם".
אחרי המלחמה שבו הוריו, אספו את בנם והיגרו לעיר רסיפה בברזיל בשנת 1947.
בשנת 1983 התיישב ביישוב ספיר בערבה התיכונה ושימש כמורה להיסטוריה ואזרחות, כמזכיר המועצה האזורית הערבה התיכונה וכמנהל מחלקת החינוך במועצה.
בשנת 1993 עבר לחיפה והחל להרצות על בעיות בסכסוך הערבי יהודי במסגרת מכללת הגליל המערבי. בשנים הבאות כתב את ספריו ועיבד מהם את המחזות שביים והציג במסגרות שונות של תיאטרון חובבים. קנו הדריך טיולים בחיפה וחיבר עם הסופר עמיקם יסעור את הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים".
בשנות ה-90 המאוחרות נשלח קנו לאוקראינה ללמד עברית בהתנדבות. כשחזר ארצה החליט לעזור לתושבים להיקלט בארץ וכך במשך 20 השנים הבאות לימד בהתנדבות במרכז הקהילתי של שכונת בת גלים בחיפה, עברית, היסטוריה וספרות לעולים חדשים.
יצירתו
קנו כתב שישה ספרים, ביניהם מחזות, סיפורת, נובלה וספרי עיון.
בין השנים 1972–1980, בתקופת היותו חבר קיבוץ, קנו פרסם מאמרים באופן קבוע בעיתון "על המשמר", ובמוסף שלו, "חותם", וכן פרסם בירחון "בשער" ובירחון "הדים".
בין מאמריו ניתן למצוא את המאמר "לדמותה המעמדית של התנועה הלאומית הערבית בארץ ישראל" (גיליון 144, אפריל 1979) בירחון "בשער". ואת המאמר "מדוע הפסקתי לבוא לשיחות קיבוץ", בירחון "הדים" (גיליון 107, 1978).
קנו חיבר שני ספרי עיון אשר דנים בפרשת הסכסוך הקרקעי בארץ ישראל בין יהודים לערבים בין השנים 1917–1990.
הספר " פרשת הסכסוך הקרקעי בארץ ישראל בין יהודים לערבים" (הוצאת המרכז ללימודים ערביים בגבעת חביבה, 1980), והספר "בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים" (ספריית פועלים, 1992).
אחד מהספרים ("בעיית הקרקע בסכסוך הלאומי בין יהודים לערבים", ספריית פועלים, 1992) תורגם לערבית.
בשנת 1990 חיבר נובלה בשם "המסע לעבר הצלוב" המגוללת את סיפור ההישרדות של ילד יהודי בימי השואה בבלגיה. הילד שאומץ על ידי משפחה נוצרית קתולית חמה ואוהבת, מגלה אחרי המלחמה את הוריו הביולוגיים ונאלץ להתמודד עם הבעיות שליוו אותו מאז קרע הפרידה. הספר גדוש ביסודות אוטו-ביוגרפיים, והוא תורגם לפורטוגזית בשתי מהדורות.
הספר עובד להצגה שהועלתה לראשונה ב-2001 במסגרת המפעל "פותחים מסך" של תיאטרון בית לסין. לאחר מכן העלה אותו כמחזה עם להקת שחקנים חובבים שנקראה "החצר האחורית" והיא הוצגה כ-50 פעמים, בעיקר בחיפה וסביבתה.
בשנת 2005 הוציא לאור בהוצאת פרדס את הספר "מדריך לנוסע לניו-יורק ועוד סיפורים", קובץ סיפורים קצרים, המפגיש את הקורא עם המציאות הישראלית. הדמויות פוגשות מצבים המקבלים גוון הומוריסטי-סאטירי שהופך לסוריאליסטי עד כדי אבסורד כואב. הסיפורים השונים מסוגננים במבט אירוני משעשע ובהומור.
הסיפורים נוגעים בקשת רחבה ומגוונת של החברה הישראלית העכשווית. גם בעקבות ספר זה כתב קנו מספר מחזות שהוצגו בחיפה וסביבתה. ביניהם המחזה "החלוצה מעין ירוקים" שהוצג בפסטיבל ההצגות בשכונת נווה יוסף.
שניים מהמחזות זכו למענק עיריית חיפה, שהוביל ליצירת הספר "שני מחזות קצרים" בהוצאת פרדס (שנת 2005).
בשנת 2010 הושק הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים". הספר נכתב בשיתוף עם עמיקם יסעור לאחר שקנו הדריך טיולים בעקבות סופרים משוררים ואמנים בחיפה והקריות. בספר הסיורים מחולקים לפי שכונות: בת גלים, העיר התחתית, ואדי סאליב, הדר הכרמל, קריית חיים מערבית וקרית חיים מזרחית. הטקסטים השונים שהובאו בספר, נכתבו בידי סופרים ומשוררים מתוך התייחסות לאותם נופים קונקרטיים. בספר נכללות גם סקירות היסטוריות על תולדות אותן שכונות ומפות המראות את המסלולים.
יוסף שחורי הפיק במסגרת הטלוויזיה הקהילתית "זמן חיפה" סדרת סרטונים המבוססת על הספר "לסייר בחיפה בעקבות סופרים".
חיים אישיים
קנו תושב העיר חיפה. הוא בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה. נשוי ואב לשתי בנות ובן וסב לשישה נכדים.
פנים (טופולוגיה)
בטופולוגיה, הפְּנים של קבוצה הוא אינטואיטיבית אוסף הנקודות שנמצאות "בתוך" הקבוצה ולא על השפה שלה. נהוג לסמן את הפנים של קבוצה A ב- או ב-A^{\circ}.
הגדרה פורמלית
ישנן כמה דרכים שקולות להגדיר את הפנים של קבוצה:
חוק ועדות הכנסייה הנבחרות
חוק ועדות הכנסייה הנבחרות (באנגלית: Select Vestries Bill) או, בשמו המלא החוק לפיקוח עדיף על ועדות כנסייה נבחרות (A bill for the better regulating of Select Vestries) הוא הצעת חוק המובאת לדיון בפני בית הלורדים במהלך טקס פתיחת הפרלמנט - הטקס הפותח את המושב השנתי של בית הנבחרים.
פנים (טופולוגיה)
דוגמה
נחשב את הפנים של הקטע הסגור [0,1] בישר הממשי. ולכן הפנים של [0,1] הוא הקטע הפתוח (0,1).
חוק ועדות הכנסייה הנבחרות
הצעת החוק עולה לדיון טקסי בלבד, בתום הנאום מן הכס של מלכת בריטניה, משהלורדים מתבקשים לדון בתוכן הנאום. מטרת הדיון היא להראות באופן סמלי כי לפשוטי העם הזכות לקבוע את סדר הדיונים בפרלמנט כרצונם, ואין הם כפופים לכס.
פנים (טופולוגיה)
תכונות הפנים
נשים לב שרבות מתכונות אלו מזכירות את תכונות הסגור.
חוק ועדות הכנסייה הנבחרות
הצעת החוק מובאת לקריאה ראשונה על ידי הלורד יושב הראש, באופן דומה לטיפול בחוק הפעולות הבלתי חוקיות המובא לדיון בפני הבית התחתון.
החוק מתייחס לוועדות כנסייה נבחרות שהוקמו בכל קהילה וקהילה מכוח חוק העניים. ועדות אלו נפגשו בחדר המלתחה של הכנסייה המקומית על מנת לקבוע כיצד יגבו כספים וכיצד יחולקו לעניים - שיטה של מתן סעד חברתי לנזקקים בחברה בה לא היה מקובל שהשלטון מעניק סעד זה. במהלך השנים הפכו גופים אלה לגופים מושחתים ביותר, וחוק הפיקוח על ועדות הכנסייה הועבר לראשונה בשנת 1802 (ותוקן ב-1803).
פנים (טופולוגיה)
חוץ
החוץ של קבוצה A, המסומן, מוגדר כפנים של המשלים שלה:. באופן שקול, ניתן להגדיר את החוץ כמשלים של הסגור:.
השפה של קבוצה, היא קבוצת האיברים במרחב שלא נמצאים בפנים שלה ולא נמצאים בחוץ שלה.
Speak Your Mind
Speak Your Mind (בעברית: אמור מה שאתה חושב) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבריטית אן-מארי. האלבום יצא לאור ב-27 באפריל 2018, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק, אסיילום ומייג'ור טום.
סיבובי הופעות
כדי לקדם את האלבום, מארי יצאה ב-18 באוגוסט 2018, לסיבוב ההופעות השלישי שלה, "Speak Your Mind Tour", באירופה, באוסטרליה ובצפון אמריקה, אשר הסתיים ב-12 ביוני 2019.
Hail to the Thief
Hail to the Thief הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק האלטרנטיבית האנגלית, רדיוהד. הוא יצא לאור ב-9 ביוני 2003 בבריטניה, וב-10 ביוני בארצות הברית ובקנדה. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ולמקום השלישי במצעד האמריקאי. בין השירים המוכרים שיצאו ממנו: 2 + 2 = 5, There There, A Wolf at the Door.