cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלגרה
היסטוריה
את גורם המחלה גילה הרופא היהודי יליד הונגריה ג'וזף גולדברגר, שערך ניסוי על עצמו ועל עוד 15 מתנדבים, מרביתם אסירים, שזכו לחנינה לאחר השלמת הניסוי בהצלחה. במהלך הניסוי חיו גולדברגר ועוזריו בתנאים דומים לתנאים בהם חיו חולי הפלגרה וכך, תוך כדי אלימינציה של הגורמים האפשריים, מצא גולדברגר את סיבת המחלה. גולדברגר הבחין כי מזונם של החולים בפלגרה לא כלל בשר וחלב והיה מבוסס יותר על קמח תירס, ביסקוויטים, וסירופ מקנה הסוכר. בשנת 1915 שנה שבה רק במדינת מיסיסיפי מתו 1,535 בני אדם מפלגרה, באישור מושל המדינה ג'.ה. וילר, ערך גולדברגר ניסוי ראשון על אסירים בבית הסוהר רנקין באותה מדינה. אחרי מחקרים מרובים באמצעות תוכניות תזונה שונות שנערכו על אסירים למשך כמה שנים, היה גולדברגר מסוגל להוכיח שאנשים שצרכו תזונה המבוססת על כמויות גדולות של תירס עד כדי הזנחת דברי מזון מסוג אחר, ובהיעדר מוחלט של חלבונים מן החי או קטניות, היו בסיכון גבוה לחלות בפלגרה. על אף מחקריו המדויקים, תגליתו של גולדברגר וטענתו לגבי השפעתה של תזונה על המחלה, נמצאה בלתי מקובלת מבחינה חברתית ופוליטית והוא התקשה להשיג מימון בטיפול בפלגרה לפי שיטתו. מאוחר יותר, ב-1937 גילה קונרד אלווהיים את המנגנונים הספציפיים של היווצרות המחלה על רקע חוסר בסוג של ויטמין B שנקרא ניאצין (B3 או ויטמין PP), יחד עם רמות נמוכות של החומצה האמינית טריפטופן. לפתרון הטיפולי במחלה תרם גם ד"ר תום שפיס (1902–1960).
תסמינים
פלגרה מתוארת ברפואה כארבעת ה-D (משום שבאנגלית התסמינים הללו מתחילים באות D): שלשול (Diarrhea), דרמטיטיס (Dermatitis), שיטיון (דמנציה - dementia) ומוות (Death). תסמינים נוספים:
דוד קאופמן
דוד קאופמן (קויפמן; בתעתיק שנהג בזמנו: קויפמאנן; בגרמנית: David Kaufmann; 7 ביוני 1852, קויטין, מוראביה – 6 ביולי 1899, קרלסבאד) היה מלומד יהודי יליד מוראביה, שהתפרסם כחוקר מדעי היהדות, כמרצה וכאספן. התיישב בהונגריה.
תולדות חייו
לזכרו יצא לאור הספר "תהלה לדוד".
אוספיו
בספרייתו העשירה היו כתבי יד רבים וספרי אינקונבולה וכן כ-700 קטעי גניזה. כיום היא ברובה ברשות האקדמיה ההונגרית למדעים. מבין החומר שנתפרסם מתוכה נודע בעיקר כתב יד קאופמן למשנה שחוקרים רואים בו כתב יד חשוב (הניקוד בכתב היד לא יצא מתחת ידיו של הסופר אלא נוסף בידי סופר מאוחר). האוסף של קאופמן כלל גם עותק פקסימילי של הגדת סרייבו, שפורסם בשנת 1957 בבודפשט בליווי מסה, על ידי ד"ר אלכסנדר שייבר, מנהל בית המדרש הרבני של בודפשט. קטלוג של ספרייתו של קאופמן יצא לאור בשנת 1906 על ידי מ' וייס.
דג קרב
דג קרב או קרבנון (שם מדעי: Betta) סוג במשפחת הגוראמיים. בסוג זה למעלה מ-60 מינים, המוכר ביותר מביניהם הוא דג הקרב הסיאמי.
מאפיינים
הם נקראים כך עקב תכונתם של הזכרים להילחם האחד בשני עד מוות, כאשר הם חיים במכל אחד. לכן מגדלים נזהרים לא לגדל שני זכרים ממין זה באותו אקווריום.
דגי הקרבנון הם אנאבנטואידים, כלומר יש ביכולתם לנשום את אוויר האטמוספירה הודות לאיבר ייחודי המכונה הלבירינת. דבר זה מאפשר להם לחיות באתרים בהם ישנם תנאי מים דלי-חמצן הקטלנייים לרוב סוגי הדגים האחרים. דגי קרב הם דגים טרופיים ולכן הם צריכים לחיות במים מעל 22 מעלות. הדגים הטרופים מאופיינים בעיקר בשינוי צבע גופם בעת עונת הייחום, בדרך כלל בחורף.
רוסלאן מלינובסקי
רוסלאן וולודימירוביץ' מלינובסקי (באוקראינית: Русла́н Володи́мирович Маліно́вський; נולד ב-4 במאי 1993 בז'יטומיר) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת גנואה מליגת העל האיטלקית ובנבחרת אוקראינה.
קריירה
מלינובסקי החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל שחטאר דונצק. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2010 עבר לקבוצה הבוגרת של המועדון. באופן רשמי היה שחקנה של שחטאר במשך כ 6 שנים, אך בפועל לא שיחק משחק אחד במדי הקבוצה. הוא שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של שחטאר לאחר מכן הושאל לקבוצת סבסטופול. בשנת 2014, לאחר שרוסיה סיפחה את חצי האי קרים, התפרק המועדון "סבסטופול". מלינובסקי חזר לדונצק והושאל שוב - הפעם לקבוצת זוריה לוהנסק. בעונת 2016/2017 הוא הושאל לקבוצת ראסינג גנק הבלגית. בתום העונה רכשה ראסינג את כרטיס השחקן של מלינובסקי מידי שחטאר. מלינובסקי הוחתם על חוזה לארבע שנים בקבוצה הבלגית.
ב-16 ביולי 2019 מלינובסקי חתם באטאלנטה מהסרייה א'.
ב-9 בינואר 2023 הושאל מלינובסקי לאולימפיק מרסיי עד לסוף העונה. בסיום העונה חתם באופן קבוע. ב-19 באוגוסט 2023 הושאל לגנואה עד לסוף העונה.
נבחרת
מלינובסקי שיחק בנבחרות הנוער ובנבחרת הנערים של אוקראינה. בשנת 2013 זומן לנבחרת הצעירה של אוקראינה. הוא שיחק 14 משחקים במדי הנבחרת הצעירה והבקיעה 2 שערים.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק מלינובסקי מאז מרץ 2015. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול.
פינלנד באירוויזיון 1961
פינלנד באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Valoa ikkunassa" שבוצע על ידי לילה קינונן. האירוויזיון של אותה שנה התקיים ב-18 במרץ, בקאן, צרפת. פינלנד הייתה אחת משלוש מדינות (יחד עם ספרד ויוגוסלביה) שהופיעה לראשונה באירוויזיון בשנה זאת, ו-"Valoa ikkunassa" נבחר כשיר הראשון של פינלנד בגמר הלאומי שאורגן על ידי "Yle", רשות השידור הפינית, ונערך ב-12 בפברואר 1961.
גמר ארצי
הגמר נערך ב-Työväenopisto שבהלסינקי, בהנחיית ארנו וואלי. ארבעה שירים השתתפו, לאחר שהעפילו לחצי גמר של רדיו בלבד. השיר הזוכה נבחר על ידי חבר מושבעים "מומחה".
הצבעה
בכל מדינה היה צוות שופטים המונה עשרה אנשים. כל חבר מביניהם יכול היה לתת נקודה אחת לשיר האהוב עליו.
אסולין
אָסוּלין הוא שם משפחה מרוקאי-בֶּרְבֶּרִי, המקובל אצל יהודים ומוסלמים (צורתו המוסלמית: "אל-אסולי"). מקורו של השם ככל הנראה במונח גאוגרפי בֶּרְבֶּרִי שפירושו "האבנים", ומשמש בשמותיהם של מקומות ושבטים רבים.אסולין הוא נגזרת של משפחת אזולאי שפירושו בספרדית Azul נהגה כאסול- כחול ואסולין בפורטוגזית כחלחל כנראה על צבע העיניים שנשאה המשפחה
{{פירושונים|
הערות שוליים
}}
מרכז זלמן שזר
מרכז זלמן שזר הוא מרכז בירושלים העוסק במחקר, הוראה והפצת ידע בתחומי תולדות עם ישראל להיסטוריונים, לתלמידים ולציבור הרחב. במסגרת המרכז נערכים קורסים, ימי עיון והשתלמויות ופועלת הוצאת ספרים ברמה אקדמית.
על המרכז
המרכז הוקם על ידי החברה ההיסטורית הישראלית וממשלת ישראל בשנת 1973, לכבוד הנשיא השלישי של מדינת ישראל, זלמן שזר עם סיום כהונתו כנשיא. בשנת 2010 התקבל בכנסת חוק מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, התשע"א–2010, ועל פיו היה לתאגיד ממשלתי.
המרכז מפעיל מכון מחקר לחקר תולדות קהילות ישראל בתפוצות. בנוסף מתמקד המרכז בכתיבת תוכניות לימודים וספרי לימוד למערכת החינוך בנושא תולדות עם ישראל.
המרכז מופקד על קיום הכנס המרכזי של החברה ההיסטורית הישראלית וכנסים בינלאומיים נוספים, הנערכים בשיתוף עם אוניברסיטאות מחוץ לישראל, בהם נדונים נושאים שונים בהיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית בחזית המחקר ההיסטורי. בנוסף, מקיים המרכז ימי עיון בהם מוצגים מחקרים אקדמיים לציבור הרחב ומעביר השתלמויות למורים בתחומי המרכז.
במרכז נמצאת ספרייה היסטורית גדולה שרובה בתחום תולדות עם ישראל, המבוססת על עיזבונו של זלמן שזר.
הוצאה לאור ופרסומים
המרכז מוציא לאור תעודות היסטוריות וחיבורים אקדמיים על אירועים, אישים ותופעות היסטוריות, שעמדו במרכז מחקרם של היסטוריונים. כמו כן יוצאים לאור במסגרתה חיבורים היסטוריים לעברית, שראו אור בשפות אחרות.
בשנת 2005 החל המרכז לפרסם את הסדרה "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי". העורך הראשון היה אביעזר רביצקי ומשנת 2010 עורכת הסדרה היא אניטה שפירא, במסגרת הסדרה יצאו לאור ביוגרפיות של רבי יהודה הנשיא, רב סעדיה גאון, רש"י, הרמב"ם, רבי חסדאי קרשקש, רבי יהודה החסיד, דון יצחק אברבנאל, משה מנדלסון, בנימין זאב הרצל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, חיים נחמן ביאליק, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ש"י עגנון, מרטין בובר ולאה גולדברג.
מרכז שזר מפיץ את כתבי עת של החברה ההיסטוריה הישראלית: "ציון", "היסטוריה" ו"ידיעון החברה ההיסטוריה הישראלית". בנוסף הוא אחראי על ההפצה של כתב העת ההיסטורי "זמנים" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
פרס שזר
במרכז פועלת ועדה שתפקידה חלוקת פרסים למחקרים בתולדות עם ישראל, המיועדים לעודד את המחקר בתחום. בין השאר, היא מעניקה פרסים לתלמידי בתי ספר תיכוניים, אשר כתבו עבודות גמר מצטיינות בהיסטוריה יהודית.
ראו גם
אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי
שמואל אברבנאל
שמואל אברבנאל הנשיא (1473 - 1551 או 1547) היה איש עסקים ספרדי-איטלקי בולט, איש אקדמיה ותומך יהדות איטליה. הוא ידוע בעיקר בתור מנהל הפיננסי הראשי של המשנה למלך דון פדרו דה טולדו.
ביוגרפיה
שמואל נולד בשנת 1473, בליסבון, פורטוגל, לאביו יצחק אברבנאל, והיה האח הצעיר מבין שלוש אחיו. בצעירותו נשלח על ידי אביו לסלוניקי ללמוד תורה, שם נעשה לתלמידו של רבי יוסף פאסי.
מאוחר יותר התחתן שמואל עם בת דודתו הראשונה בנבנידה אברבנאל.
בשנת 1492, בעקבות גירוש ספרד, עזב עם משפחתו את פורטוגל והם עברו לנאפולי. בנאפולי התמנה ליועץ פיננסי למשנה למלך נאפולי, פדרו אלוורז דה טולדו, והצליח גם כאיש עסקים. בתקופה זו צבר שמואל הון רב, והתעשר. לאחר מותו של יעקב אברבנאל - אביה של רעייתו, הוא לקח על עצמו את הנהגת הקהילה היהודית של נאפולי.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אשתו בנבנידה אברבנאל, הצליחה לדחות את ההחלטה בעשר שנים. בשנת 1540, אולצו היהודים לענוד טלאי על בגדיהם. כתוצאה מכך, עזבה המשפחה את נאפולי בשנת 1541, ונענתו להזמנתו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, להתיישב בעירו, שהייתה אז מרכז ההגירה הספרדית באיטליה. בפרארה החלו בני הזוג לתמוך בכמה מוסדות יהודיים. ביתם הפך לאכנסייה מועדפת על חוקרים יהודים ונוצרים כאחד, כמו דוד בן יחיא וברוך מבנבנטו.
בתקופה מאוחרת יותר, חשש שמואל - שהרבה לנסוע בדרכים - משודדי דרכים ולכן פנה לסופר העיר ולתשעה עדים כדי לכתוב את צוואתו, בה העניק את כל נכסיו לאשתו, כירושה או כמתנה. הסיבות שנתן לכך היו שהיא הביאה עימה לנישואים נדוניה גדולה, הראתה שיקול דעת ואופי חזק בניהול ענייניו בחוכמה וסיפקה את צורכי הבית לשביעות רצונו. הוא חשש מכך שאחד או שניים מבניו, שהתנהגותם הייתה לא מוסרית ומתנשאת, יחריבו את רכושו ברגע שיירשו אותו. חלק מהסכום הוקצה לילדים, שיקבלו אותו עם נישואיהם, בתנאי שאלו יהיו לרצונה של בנבנידה. לילד מחוץ לנישואים הוקצה סכום נפרד, לפי אותו כלל כמו הילדים האחרים.
ב-1547, מת שמואל במפתיע. יצחק, ככל הנראה בנו מחוץ לנישואים של שמואל, קרא תיגר על הצוואה בטענה שלפי ההלכה היהודית אישה לא יכולה לרשת. הנושא הפך למחלוקת רחבה בין הרבנים של איטליה וטורקיה. אברבנאל טענה שגם אם אינה יכולה לזכות בנכסי בעלה מכוח ירושה, היא יכולה לזכות בהם מכוח מתנה. טענה נוספת שהעלתה היא הדין דינא דמלכותא דינא, לפיו קיים תוקף הלכתי גם לדין המקום והמדינה - לפיהם אישה יכולה לרשת. למרות המחלוקת, הצליחה אשתו להשתלט על עסקיו. תוך שימוש בקשריה עם תלמידתה לשעבר אלאונורה דה טולדו, היא הצליחה, יחד עם בניה יעקב ויהודה, להגדיל את כוחה העסקי והקימה חמישה בנקים בדוכסות הגדולה של טוסקנה באישורה של ממשלת פירנצה. בספטמבר 1550, הצליחה, באמצעות שוחד, לשדל את קרל החמישי להעניק למאה משפחות יהודיות - שנבחרו על ידה - להתיישב בנאפולי.
אביו, רבי יצחק אברבנאל כתב לבקשתו, את הספר נחלת אבות כפי שכתב בהקדמה לספר:
בניו
לאברבנאל היו שישה ילדים מאשתו (שלושה בנים ושלוש בנות) וילד נוסף מחוץ לנישואים.
אחת מבנותיו חיה, ככל הנראה כאנוסה, בליסבון.
ריימונד לואוי
ריימונד לואוי (בצרפתית: Raymond Loewy; 5 בנובמבר 1893 – 14 ביולי 1986) היה מעצב תעשייתי וגרפי אמריקאי ממוצא יהודי-צרפתי, מן החשובים והמשפיעים במאה ה-20 אשר תואר כ"אדם שעיצב את אמריקה". עם עבודותיו הבולטות נמנים לוגו הצדפה של חברת "של", לוגו המגן של חברת "בריטיש פטרוליום", פחית קוקה-קולה, קופסת הסיגריות "לאקי סטרייק", האוטובוס הכסוף של חברת "גרייהאונד", דוגמת הצבע של המטוס הנשיאותי "אייר פורס 1" ומספר כלי רכב, קטרים ומוצרי צריכה. יצירתו נמשכה לאורך שבעה עשורים.
קורות חיים
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת לואוי בשנים 1914–1918 בחיל ההנדסה של הצבא הצרפתי, נפצע, זכה בעיטור צלב המלחמה, ולבסוף שוחרר מן הצבא בדרגת קפיטיין. בשנת 1919 החליט להגר ולנסות את מזלו כמעצב תעשייתי מעבר לים, בארצות הברית, והגיע אליה כשבאמתחתו רק רכוש וכסף מועט.
בשנותיו הראשונות באמריקה חי בניו יורק שם מצא תחילה עבודה כמעצב חלונות ראווה עבור חנויות כלבו, בהן "מייסיס", "Wanamaker's" ו-"Saks Fifth Avenue", לצד עבודה כמאייר אופנה עבור מגזינים כ"ווג" ו"הרפרס בזאר".
רק בשנת 1929 זכה להזמנה הראשונה בתחום העיצוב התעשייתי, כשהתבקש לחדש את מראה של מכונת שכפול של חברת "Gestetner". בעקבות הצלחת העיצוב קיבל הזמנות נוספות מצד חברות למוצרי צריכה כ"וסטינגהאוס" ו-"Hupp Motor Company". הצלחתו הרבה של עיצוב מקרר עבור חברת "סירס" ביססה את מעמדו כמעצב תעשייתי. באמצע שנות ה-30 ייסד בלונדון את משרד העיצוב שבבעלותו. עד שנת 1944 צורפו למשרד, שגדל עד מאוד, עוד חמישה שותפים.
בשנת 1938 התאזרח לואוי בארצות הברית, אך המשיך לקיים קשר עם מולדתו צרפת והתגורר לפרקים בשתי המדינות.
במהלך שנותיו קיים קשרים עסקיים עם מספר רב של תאגידים וחברות, מהן מן הגדולות בעולם, לצד גופים ממשלתיים. עיצוביו השונים שנעו מעיצוב גרפי ועד מוצרי צריכה וכלי-תחבורה היו מן המשפיעים שנראו עד אותה העת.
במרוצת השנים זכה בפרסים רבים, בהם מדליית זהב לתחבורה על עיצובו של הקטר GG-1, ופרסי עיצוב יוקרתיים מאנגליה, צרפת וארצות-הברית. ב-31 באוקטובר 1949 הופיע בעמוד השער של מגזין "טיים". בשנת 1980 הפך לאזרח כבוד של צרפת ונבחר על ידי מגזין "לייף" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
לואוי נפטר בשנת 1986.
פורום פעולת נשים
פורום פעולת נשים (באנגלית: (Women’s Action Forum (WAF) הוא ארגון הפועל לקידום זכויות נשים בפקיסטן. WAF הוא הארגון הפמיניסטי והלובי לזכויות נשים הראשון, הפועל גם כפורום מרכז עבור ארגוני נשים אחרים.
היסטוריה
הפורום נוסד בקראצ'י בספטמבר 1981. WAF הוקם לראשונה כדי להגיב ליישום פקודות חדוד בחוק העונשין בפקיסטן, שנחקקו על ידי הדיקטטור הצבאי מוחמד זיא אל-חאק ב-1977, כחלק מתוכנית האסלאמיזציה של פקיסטן, או הפיכתה למדינת שריעה. החוקים הוסיפו לחוק העונשין פשעים חדשים, כגון ניאוף וסוגי יחסי מין אסורים. העונשים החדשים כללו סקילה למוות, הצלפות וכריתת איברים. חוקים אלו הרעו את מעמדן של נשים בחברה השמרנית בה לנשים מלכתחילה לא היה מעמד שוויוני. מטרת WAF הייתה לחזק את מעמדן של נשים בחברה.
היו שתי השפעות עיקריות על הכיוון של הקבוצה בעת הקמתה: העובדה שלא היו התארגנויות פמיניסטיות קיימות שהקבוצה יכלה להתחבר ולפעול עמן, וקיום המשטר הצבאי, אשר הגביל את התנועה של נשים והגישה שלהן למוסדות ולתקשורת. בגלל זה, הארגון היה בעיקר ראקטיבי - פעל בתגובה לסוגיות שעלו. על פי אניס הארון, אחת ממקימות WAF, האווירה הציבורית הייתה של איתגור כל אספקט של חייהן של נשים, בלבד: האם נשים יכולות להחזיק במשרות ציבוריות, האם וכמה נשים צריכות להתכסות, מה הזכויות של נשים במסגרת נישואים, ועוד. המרחב הציבורי התמלא בהלקאות ותליות ציבוריות, ושררה תחושה של פחד והפחדה.
שנה אחרי הקמת הארגון נפתחו סניפים גם בלאהור ובאסלאמאבאד, ומאז נוספו מרכזים בפשאוור ובהיידרבאד, במחוז סינד.
מייסדות הארגון הגיעו בעיקר מן המעמד הגבוה, היו בעלות השכלה, והבינו שהשינויים הפוליטיים המתרחשים בפקיסטן ירעו את מצבן. ואולם, אחר ייסוד הפורום, פועלו היה למען נשים מכל המגזרים. הוחלט שמבנה הארגון יהיה קולקטיב, בלתי היררכי, בו החלטות ומדיניות מתקבלות על ידי קונצנזוס.
מטרות
בין הסוגיות שחברות הפורום עוסקות בהן הן: אפליה בחוק ובמשפט, הדרה מהתקשורת, מספורט ומפעילות תרבותית, קודי לבוש לנשים, אלימות נגד נשים, ובידודן של נשים והרחקתן מן מהמרחב הציבורי. הקבוצה מחויבת לבניית חברה המבוססת על עקרונות של צדק ודמוקרטיה, ומשלבת את מאבקיה עם מאבקיהם של מיעוטים ואוכלוסיות מדוכאות אחרות.
פעילות
WAF משלבת שתדלנות ופעולה פוליטית ישירה עם פעילות שטח, כגון מחאות, ופעילות תקשורתית.
בשנות השמונים, WAF שיחקה תפקיד מרכזי בחשיפת האופנים בהם הפרשנויות השונות לחוק האסלאמי משפיעות על המדינה, ופרסום דרכים בהן נשים יכולות לתרום בבמה הציבורית. חברות WAF ערכו מחאות נגד חוק הראיות החדש שעבר, לפיו ניתן משקל יתר לעדות גברים. סוגיה מרכזית הייתה אלימות כלפי נשים, ובמיוחד אונס, ורצח בתוך המשפחה - שכן הדרישה הייתה שיהיו ארבעה עדים-גברים כדי להרשיע, וכמעט ואין מקרים מסוג זה עם מספר כה גדול של עדים. המשטרה הכתה את הנשים המוחות באלות, ריססה אותן בגז מדמיע, ואף עצרה את המשתתפות, אך אלה המשיכו בשלהן והמשיכו למחות. החוק שונה במידה רבה בעקבות המחלוקת הציבורית, אך גם בגרסה החדשה נותרו הבדלים בעיקר בנוגע לסוגיות כלכליות.
המקרה המכונן שמיצב את הארגון כגורם בנוף הפוליטי-פמיניסטי, התרחש ב-1981, המשפט של פהמידה ואללה בקש. פהמידה נישאה לבחיר לבה, כנגד רצונו של אביה. הלה הגיש תלונה על חטיפה, ולא ידע שחוקי החדוד בתוקף, וחשב שיהיה מדובר בתיק פלילי רגיל. אך בית המשפט החליט לעשות מהמקרה דוגמה להפעלת חוק אסלאמי בפרשנותה הקיצונית, וקבע שהנישואים אינם תקפים, ולכן השניים חיים ביחסים אסורים. ועל כן, אללה הורשע ונגזר דינו למות בסקילה, ועל פהמידה, שהייתה אז בהריון, להיענש בהלקאה ציבורית של 100 הצלפות. המקרה עורר סערה ציבורית, שכן לא היה תקדים לדבר כזה - במצב רגיל השניים היו מואשמים באי-הגשת מסמכי נישואים תקפים, או משהו דומה. במפגש של 17 נשים פעילות, שעד מהרה קראו לעצמן הפורום לפעולת נשים, הוחלט על התנגדות פומבית ומשפטית, והנשים הובילו את המאבק, שהתפשט ולבסוף הצליח, כשבית המשפט העליון דחה את התביעה ושחרר את בני הזוג.
בין שנות התשעים לתחילת שנות האלפיים, פעילות הקבוצה דעכה, והיו דיווחים ששאלו האם זה אומר שתנועת הנשים בפקיסטן נכשלה. בעיה אחת הייתה שדור חדש של פמיניסטיות לא התגלתה כדי להצטרף ולחזק את שורות הארגון. העניין השני היה הקמת ארגוני נשים מקבילים - חלקן אפילו מתוך הפעילות של WAF (כדוגמת קרן אוראט). אך בעשור השני של המאה ה-21 הקבוצה קמה לתחייה, וערכה כנס נשים גדול ב-2016, והחליטה על דרך מחודשת קדימה.
WAF ממשיכה את פעילותה באמצעות עצומות, קמפיינים של מכתבים בתקשורת לבעלי תפקידים בממשלה ובמערכת החוק, במדיה החברתית, ועוד, כאשר הטכנולוגיה שיש להן היום משמשת ככלי מרכזי בעשייתן.
קירי
קירי (בקיצור Ci) הוא יחידת מידה לרדיואקטיביות והוא שווה ערך ל- בקרל, שהוא קצב ההתפרקות של גרם 226Ra. היחידה קרויה על שמם של בני הזוג פייר ומארי קירי מגלי הרדיום.
כיום לא נהוג להשתמש ביחידת המידה זו, שהוחלפה על ידי יחידת המידה בקרל Bq.
גולוויי
גולווי (אנגלית: Galway; אירית: Gaillimh) היא העיר השלישית בגודלה באירלנד אחרי דבלין וקורק. גולווי היא העיר היחידה במחוז גולוויי, שבמערב אירלנד ובפרובינציית קונכט. העיר נקראת על שם הנהר הזורם בשטחה, נהר הקוריב, אשר פירושו נהר אבני.
גולווי היא עיר צעירה ותוססת, ובה פועלת אוניברסיטה גדולה. מרכז העיר מורכב ממדרחוב (רחוב קיי ושופ), ובו ברים ומסעדות רבות, וכן הופעות של אמני רחוב. צעירות מכל רחבי אירלנד נוהגות לחגוג את מסיבות הרווקות שלהן בגולווי.
העיר מהווה גם בסיס ליציאה לטיולים לחוף המערבי של אירלנד, כגון לאיי אראן, חבל קונמארה וצוקי מוהר.
היסטוריה
בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית כבש אוליבר קרומוול את אירלנד באכזריות והעיר גולווי נפגעה קשות. השבטים נענשו על תמיכתם באירים ורכושם הוחרם. החל מתקופה זו החלה גולווי בהתדרדרות אשר החמירה לאחר קרב הבּוֹיין ב-1690. העיר סבלה ממכת הרעב הגדול באמצע המאה ה-19.
במהלך מלחמת העצמאות האירית בין השנים 1919‏–1921 שימשה גולוויי כבסיס לצבא הבריטי. אוכלוסיית העיר התרחבה משמעותית לקראת סוף המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, כתוצאה מהגאות הכלכלית באירלנד ("הנמר הקלטי").
דאיגו
דאיגו (בהנגול: 대구광역시, בהנג'ה: 大邱廣域市) היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מזרח קוריאה הדרומית. היא גובלת עם מחוזות צפון קיאנגסאנג ודרום קיאנגסאנג מצפון ומדרום בהתאמה ומרוחקת כ-240 ק"מ מדרום-מזרח לבירה סיאול. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.41 מיליון תושבים והיא העיר הרביעית בגודלה בקוריאה הדרומית, אחרי סיאול פוסאן ואינצ'ון.
באוגוסט 2003 אירחה העיר את האונירבסיאדה, ובאוגוסט 2011 היא אירחה את אליפות העולם באתלטיקה. היא אירחה גם מספר משחקים במונדיאל 2002.
האמנית קימסוג'ה היא ילידת העיר. היא ייצגה את קוריאה הדרומית בביאנלה של ונציה בשנת 2013.
היסטוריה
בעיר נמצאו עדויות ארכאולוגיות רבות להתיישבות אנושית עוד מהאלף ה-1 לפנה"ס. החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 העיר נחשבת למרכז תחבורתי ומסחרי בקנה מידה ארצי. בתקופה זו החלה תסיסה לאומית רבה בעיר ובשנים שלאחר מכן חלו הפגנות למען עצמאות. במהלך מלחמת קוריאה התרחשו קרבות רבים בסביבת העיר.
קבר גווייה
קבר גווייה או קבר ממנטו מורי (לטינית: "זכור את המוות") הוא מצבת זיכרון כנסייתית או קבר ובהם ייצוג אנושי בדמותה של גווייה כחושה, שאף נמצאת לעיתים במצב ריקבון.
לעיתים רבות נושא הקבר דמיון למיטה ובה שתי קומות, המציגה אדם כפי שהיה טרם מותו או זמן מועט לאחר מכן בקומה העליונה (בממדים מציאותיים ולעיתים כורע בתפילה), וכגווייה מרקיבה בקומה התחתונה. פעמים רבות הדמות עטופה תכריכים ושורצת תולעים או חיות בר הניזונות מבשרה.
המונח משמש גם למצבת זיכרון המציגה את הגווייה לבדה, בלי דמות אדם חי. הפסל מסמל את ארעיות התהילה הגשמית. תיאור גווייה מרקיבה באמנות (להבדיל משלד) מכונה "טרנסי" (transi). דוגמה קלאסית לכך היא "Transi de René de Chalons" מאת ליגייר רישייר, בכנסיית סנט אטיין בבר-לה-דוק, צרפת.
קברי גווייה, שהחלו להופיע במחצית השנייה של המאה ה־14, מסמנים זניחה של המנהג המקובל, לפיו יש להציג את דמות האדם כפי שהיה בחייו.
בשל עלות הקמתם הגבוהה ומצוקת המקום בחלל הכנסייה, רק אצילים רמי מעלה נקברו בקברים מסוג זה – על פי רוב בני מלוכה, הגמונים או ראשי מנזר. דוגמה לכך ניתן לראות בקברי המלכים הצרפתיים בבזיליקת סן-דני בפרברי פריז. לעיתים תכופות היו קברי בני־המלוכה זוגיים, עבור מלך ומלכה.
אנגליה
מצבת הזיכרון שהוקמה עבור ג'ון וייקמן נותרה במנזר טוקסברי. וייקמן שימש כראש מנזר טוקסברי בין השנים 1531–1539. עם פרוק המנזר פרש מתפקידו ומאוחר יותר הפך הגמון גלוססטר הראשון. וייקמן הקים את קברו שלו, ובו נראים מזיקים הזוחלים על גווייתו השלדית המסותתת, אולם לא נעשה לבסוף שימוש בקבר זה ווייקמן נקבר בפורתהמפטון.
איטליה
מצבות גווייה ודמויות גווייה נמצאות בכנסיות רבות באיטליה.
היסטוריה
מידע שנצבר במאה ה-19 על פסלים איטלקיים, מעיד על כך שרעיון מצבת הגווייה החל כאתר בו תנוח הנשמה או, להבדיל מכך, תחיה. במרוצת הזמן, כשהתפתח רעיון תחיית המתים, נתפש הקבר כאתר בו המנוח ישן: "מיטה עבור הנם ... רעיון הנם במיטתו הנשמר על ידי הדמות השכובה על גבי המכסה".
מצבות זיכרון פוסלו על ידי פסלים נודעים בתקופת ימי הביניים והרנסאנס. "נותרו הסרקופג והמיטה, אולם רעיון האפריון השמימי והמלאכים הוסף מעל (נהגה במקור על ידי ארנולפו די קמביו, בקבר החשמן דה בריי באורווייטו), בעוד קורות חיי המנוח תוארו על-גבי הקבר ... הנוצרי לבדו, המאמין בקימה לתחיה, הוא המניח את האפריון ואת כוחות גן-העדן מעל מתו".
מצבות זיכרון
מצבות הגווייה נפוצות בכנסיות איטליה. אנדראה ברגנו פיסל מספר קברי גווייה וביניהם מצבות עבור החשמן אלאנו בסן פרסדה, החשמן לודוויקו ד'אלברט בסנטה מריה ארקואלי, וההגמון ג'ון דה קוקה בכנסייה ברומא בשם סנטה מריה סופרה מינרווה.
שלוש מצבות זיכרון נוספות הן זו של החשמן מטאו ד'אקווספרטה בסנטה מריה בארקואלי, קבר ההגמון גונסלווי (1298) וזה של החשמן גונסלוו (1299) (שני האחרונים בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה), שפוסלו על ידי ג'ובאני דה קוזמה, הצעיר בשושלת משפחת קוזמטי.
בבזיליקת פטרוס הקדוש נמצאת מצבת זיכרון, בקבר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שפוסלה על ידי ג'ובאני פיזאנו.
צרפת
לצרפת היסטוריה ארוכה של מצבות גווייה, אם כי לא שרדו דוגמאות או סוגים רבים של מצבות אלו כפי שקרה באנגליה. אחת הדוגמאות המוקדמות למצבת גווייה נמצאת בקברו של גיום דה הרסיני, רופא שחי בימי הביניים ונפטר בשנת 1393 בלאן. דוגמה מוקדמת נוספת היא דמותו של הקרדינל ז'אן דה לה גראנג' אשר נפטר בשנת 1402 באביניון. בתקופת הרנסאנס חלה תחייה של סגנון זה ומעידות על כך מצבות קבריהם של לואי ה־12, מלך צרפת, ושל אשתו אן מברטאן שנקברו בפרבר סן דני. המלכה קתרין דה מדיצ'י הזמינה מצבת גווייה עבור בעלה, הנרי השני.
גרמניה
בגרמניה נמצאות מצבות גווייה מועטות. במצבות גווייה גרמניות שונות יש מקום לסבור ששימשו למטרה אחרת. מבנן נבדל מעט מזה של קברי הכנסיות באנגליה ובאיטליה. דמותו של פיטר לואיס רוון בבית קברות בברלין נושאת דמיון למצבות הזיכרון הנזכרות לעיל, אך מיקומה – ובמובנים אחדים סגנונה – שונים. מבחינה היסטורית נטמנו יחידים פחותי חשיבות או ממון מחוץ לכנסייה, להבדיל מפנימהּ שנשמר עבור קדושים, אפיפיורים, אצילים אמידים ובעלי-ממון או חשיבות חברתית מרובה.
מצבת גווייה גרמנית נוספת – ומאוחרת למדי מבחינה היסטורית – מיועדת ליוהאן פון דר לייטר מביירן בגרמניה.
גמלון
גַּמְלוֹן הוא אלמנט אדריכלי בצורת משולש שווה-שוקיים בחזית של מבנה. גמלונים נפוצו במבנים, בעיקר מקדשים באדריכלות יוון העתיקה, ונעשה בהם שימוש במספר רב של מבנים בסגנונות אדריכליים שונים. מטרתו המקורית של הגמלון היא לתמוך את הגג המשופע, אך נעשה בו שימוש אדריכלי בעיקר כדי לתת למבנה מראה יציב ואיתן.
גורדון הולר
גורדון הולר (באנגלית: Gordon Haller; נולד ב-1950) הוא זוכה תחרות טריאתלון איש הברזל הראשונה.
ביוגרפיה
גורדון הולר גדל בפורסט גרוב, אורגון וקיבל תואר בפיזיקה באוניברסיטת הפסיפיק.
באוהו (Oahu), הוואי, ב-1978. התחרה הולר בתחרות שארגן ג'ון קולינס, מפקד בצי האמריקני, המורכבת משחיית Waikiki Roughwater, מרוץ אופניים מסביב לאוהו, ומרתון הונולולו. מתוך חמישה עשר מתמודדים, שנים עשר סיימו את התחרות המכונה היום בשם "איש הברזל", כשגורדון הולר סיים במקום הראשון, וקבע זמן שיא של 11 שעות, 46 דקות, ו-58 שניות.
הולר התייחס להצלחתו באיש הברזל, כמעט שלושים שנה אחרי כן, בראיון שנתן בשנת 2007 ל-Competitor Magazine: "זו הייתה חוויה מדהימה... בוודאי משהו שלא ציפיתי שיתרחש בתחילה."
מאמו
מאמו (מצרפתית: Maman; בעברית: אמא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי-צרפתי סטפן לגר והזמר הישראלי איתי לוי. השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 2018, כסינגל השני מתוך אלבומו הרביעי של איתי לוי, שתישרף האהבה, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי סטפן לגר, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות, ניב שטובי, ליאור אברמוב. השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון המוזיקה המזרחית. כמו כן, השיר משלב בתוכו את השפות עברית וצרפתית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר עלה לערוץ היוטיוב של סטפן לגר ב-25 בפברואר 2018, בסמוך לצאת הסינגל. בקליפ ניתן לראות את לגר ולוי על גג מגדלי עזריאלי שרים ורוקדים לצלילי השיר.
נכון לינואר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-35 מיליון.
גט מקושר (פירושונים)
במשפט העברי גט מקושר הוא סוג של שטר, שנתקן על ידי חז"ל כדי לשמש כגט לכוהנים שרוצים לגרש את נשותיהם. במשך השנים עשו חכמים שונים שימוש מושאל בשם זה, כשם לספריהם העוסקים בהלכות הגט והגירושים. כדי להבחין ביניהם, מקובל בספרות השו"ת להביא את דבריהם תוך אזכור שם המחבר, לעיתים בקצרה: "גט מקושר (נבון)", או: "גט מקושר (בולה)".
ישראליטול רומן
ישראליטול רומן (ברומנית: Israelitul Român, ובמקור Israelitulŭ românŭ; בצרפתית: L'Israélite Roumain) היה כתב העת (שבועון) היהודי הראשון שיצא לאור במרחב הרומני. השבועון יצא בקביעות במשך חצי שנה, ב-24 גיליונות, במחצית השנייה של שנת 1857. הופיע בשפות רומנית וצרפתית.
הרקע להופעת השבועון
עד להופעת השבועון "ישראליטול רומן", נהגו האינטלקטואלים היהודים הרומנים לקרוא את כתב העת היהודי-גרמני Allgemeine Zeitung des Judentums ('העיתון הכללי של יהדות גרמניה'). כתב עת זה, בניהולו של ד"ר לודוויג פיליפסון, תמך בתביעות יהדות רומניה (אז עדיין מחולקת לנסיכויות הרומניות) לאמנציפציה. בעיתון זה כונו יהודי הנסיכויות הרומניות בשם "הישראליטים [=היהודים] של ארצות הדנובה", ומכאן נגזר שם השבועון.
בתקופה זו התכנסו בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, אסיפות מכוננות אד הוק, שהיו אמורות להשתתף בקביעת העתיד האוטונומי של הנסיכויות, עתיד שאמור היה להיקבע בשיחות ועידת השלום בפריז. בשיחות אלה דנו גם בעתיד האוכלוסייה היהודית של הנסיכויות הרומניות, אוכלוסייה חסרת אזרחות מקומית.
העיתון נועד לדבר אל היהודים ואל הרומנים כאחד, לשכנע את הרומנים להעניק שוויון זכויות ליהודים ברוח התקופה החדשה ולדרבן את היהודים לאמץ רעיונות מתקדמים המשרתים את ארצם ומחבבים אותם על סובביהם בני דתות אחרות, ולפעול בצורה הרמונית להכנסת רפורמות במנהגיהם וברעיונותיהם, מבלי לפגוע בעיקרי דתם.
הפקת השבועון ועריכתו
הגיליון הראשון של השבועון ראה אור ב-3 באפריל 1857, ביוזמתו ובהכוונתו האידאולוגית של המשכיל היהודי יוליו באראש ושני חבריו, י. ל. ויינברג וארון אשר, ובעריכתו של הפובליציסט והמהפכן ארמן לוי. יוליו באראש היה הכותב הפורה ביותר של העיתון, ותרומתו זו גרמה למנהיגים יהודים מחוץ לרומניה לכנותו "מנדלסון של רומניה". לצד באראש ושני חבריו היו כותבים נוספים דוגמת סמואל הילל ונפתלי פופר. העיתון היה בעל השקפה תואמת לחכמת ישראל והציג תביעות למודרניזציה יהודית ברוח היהדות המערב-אירופאית, לצד תמיכה בשאיפות הרומניות לאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. כתב העת יצא לאור בבוקרשט, במהדורה דו-לשונית, רומנית וצרפתית.
השבועון זכה להדים עם הופעתו, שצוינה בעיתונות היהודית בגרמניה ובצרפת. מכתבי עידוד של אישים רומנים, כמו הפוליטיקאי רוסטי והשחקן מאטיי מילו התקבלו ופורסמו בכתב העת.
המממן העיקרי של השבועון היה הבנקאי אברהם חלפון (בנו של סולומון חלפון). מספר המנויים היה מועט, ובתום חצי שנה החליטו לסגור אותו, כי לא נשא את הוצאותיו. במכתב הפרידה מקוראיו כתב יוליו באראש שמרבית המינויים היו לחצי שנה בלבד, לכן החליטו לסגור אותו כעבור חצי שנה ולהשיב את מחצית התשלום למי שעשה מינוי לשנה שלמה.
השבועון המחודש
ב-7 באוגוסט 1868 התחדשה הופעת השבועון בעריכתו של ארמן לוי. השבועון המחודש יצא למערכה על נושאים כמו: התביעה למתן אזרחות ליהודים הרומנים, גירוש היהודים מכפרי רומניה, הפרעות בהן נהרס בית הכנסת קורל של בוקרשט ועוד.
ארמן לוי עמד בראש מערכה נגד כוחות חזקים ממנו בהרבה, וכשהתייאש והפסיק את פעילותו, נסגר גם השבועון.
לקריאה נוספת
* S. Podoleanu, Israelitul Român, פורסם ב-Evreii din România în texte istoriografice - Antologie, Editura Hasefer, Bucureşti, 2004 * Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט -''Nerva Hodoş, Al. Sadi Ionescu
קרב מילאי (260 לפנה"ס)
קרב מילאי ניטש ב-260 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי רומא וקרתגו. מילאי (ביוונית: Μυλαι, בלטינית: Mylae), כיום מילאצו, היא עיר בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה. ייחודו של הקרב בהופעתו של כלי נשק חדש בזירה הימית – ה"עורב" (בלטינית: corvus). הרומאים, שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, הצליחו בעזרת גשר ההשתלטות להביא לידי ביטוי את יתרונם בלוחמת פנים אל פנים ולנצח זו הפעם הראשונה בתולדותיהם את אוניותיה של המעצמה הימית החזקה במערב הים התיכון.
רקע היסטורי
המלחמה הראשונה בין רומא לקרתגו, הנקראת 'המלחמה הפונית הראשונה' (264 - 241 לפנה"ס), פרצה כתוצאה ישירה של התערבותן הצבאית במלחמה שניהל היירון, שליט סירקוסאי, נגד מסנה. הייתה זו הפעם הראשונה בה יצא צבא רומאי אל מחוץ לגבולות איטליה. לאחר הניצחון על חילות סירקוסאי וקרתגו בקרב מסאנה (264 לפנה"ס), וניצחון שני על צבא קרתגו בקרב אגריגנטום (261 לפנה"ס), החליט הסינאט הרומאי לשנות את מטרות המלחמה ולכבוש את האי סיציליה כולו שהיה תחת שליטה קרתגית.
הרומאים, שחסרו צי מלחמתי, השיקו בתוך 60 יום 120 אוניות מלחמה, על מנת שיוכלו לאבטח את העברת הצבא והאספקה מאיטליה לסיציליה ובה בעת לנתק את הקשר הימי החיוני בין קרתגו לבסיסיה במערב האי. כוח חלוץ בן 17 אוניות בפיקוד הקונסול גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה, שיצא אל מסאנה (מסינה) כדי לערוך את ההכנות למעבר הצבא והצי (260 לפנה"ס), הותקף במפתיע על ידי שייטת קרתגית בת 20 אוניות בעודו בתוך נמל ליפארה, באיים האיאוליים. הרומאים, שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, נאחזו בהלה, הפקירו את אוניותיהם ונמלטו לחוף. קורנליוס סקיפיו, שהופתע אף הוא ונותר בלי אנשיו, הסגיר את עצמו לקרתגים.
כשנודעה ברומא מפלתו של סקיפיו, הוזעק הקונסול השני, גאיוס דואיליוס, מפקד כוחות היבשה, ומיד הוחל בהכנות לקרב ימי, כי ידעו הרומאים אל-נכון, שהצי הקרתגי יעשה כל שביכולתו למנוע את מעבר הצבא הרומי מאיטליה אל סיציליה.
גשר ההשתלטות הרומאי
פוליביוס מספר, כי מאחר שאוניותיהם היו "דלות-מבנה וכבדות-תנועה" הקדימו והתקינו הרומאים על סיפון החרטום של כל אחת מהן מכונה, שקיבלה אחר כך את הכינוי corvus - " עורב", ואשר את תיאורה ומידותיה הוא מוסר בפרוטרוט:
"בחרטום האונייה הוצבה קורה עגולה, שאורכה עשרים וארבע רגל ואורך הקוטר שלה שלושה טפחים. בראש הקורה היה גליל ומסביב לה סולם, אשר קרשים נקבעו עליו בערב. רוחב הסולם ארבע רגל ואורכו שלושים ושש רגל. פתח מוארך (אליפטי) שבתוך הקרשים חבק את הקורה מהרגל השתים עשרה (של האורך). בשני הצדדים היה מעקה לכל האורך והוא הגיע עד גובה הברך. בקצהו הותקן מעין קרס ברזל מחודד, שבראשו נשא טבעת. מכשיר זה דמה מאוד לזה שהאופים משתמשים בו (לרדיית הלחם מן התנור). לטבעת זו נקשר חבל, שבשעת ההתנגשות ירימו בו את הגשר, ובעזרת הגליל שבראש הקורה יפילוהו על הסיפון של אוניית האויב; בין על חרטומה (כנגד ניגוח בדופן) ובין על צדה וכי אז סובבו את המכונה תחילה כנגד ההתקפה הממשמשת ובאה (לשבירת המשוטים ולשיתוק תנועת האונייה). משנתקע הגשר בקרשי הסיפון, מתקשרות האוניות באורח הדדי. אם תפלגנה האוניות דופן מול דופן, יפלשו מכל הצדדים (לאונית הקרתגים) ואם (תתקיף) בחרטומה, יסתערו דרך הגשר בשני טורים צפופים. הראשונים שבהם יושיטו לפניהם את מגיניהם ויגנו על החזית, והבאים אחריהם יבטיחו את הצדדים בהעמידם את קצה מגיניהם הגדולים על המעקה. משסיימו כך את כל ההכנות ההכרחיות, ציפו לבוא הזמן של הקרב הימי."
החידוש היה לא באופן הלחימה אלא באמצעי הלחימה. הוא נועד לסכל את התקפות הניגוח של אוניות הקרתגים, כך שמיד עם התקרבות אחת מאוניותיהם אל אונייה רומאית על מנת לנגחה, יוכלו החיילים הרומאים שעל סיפונה להקדים תרופה למכה, לפשוט על סיפון האונייה הקרתגית ולהביא לידי ביטוי את עדיפותם המספרית ואת כוחם בקרב פנים-אל-פנים. מאז ראשית השימוש באוניות לצורכי לחימה הייתה האניה גם משטח צף, עליו נלחמו חיילים בקרב פנים-אל-פנים כביבשה. הופעת איל הניגוח בזירה הימית במאה ה-8 לפנה"ס הפכה את האונייה לכלי נשק בפני עצמו, שייעודו הטבעת אוניית היריב או שיתוק תנועתה. השינוי המהפכני בתכלית הקרב הימי הוליד התפתחויות חשובות בטקטיקת הלחימה ובמבנה האוניות (פיתוח הדו-חתרית והתלת-חתרית) ודחק הצדה את לוחמת הסיפונים, אך חיילי-צי הוסיפו להוות חלק בלתי נפרד של צוות אוניית המלחמה בצד החותרים והמלחים. מאז המאה ה-4 לפנה"ס נתחוללו שינויים מפליגים נוספים בשדה הקרב הימי. המחסור בחותרים מיומנים, החיוניים לביצוע יעיל של תמרוני הניגוח המסובכים, הביא להעדפת לוחמת הסיפונים על פני הניגוח ולבניית אניות מלחמה רב-חתריות כבדות-מבנה, המסוגלות לשאת על סיפוניהן מספר רב של חיילים, קשתים ורמחים. ציים מיומנים ובעלי מסורת ימית ארוכת שנים - לדוגמת הפיניקים, הקרתגים והרודים - ביכרו להוסיף ולהשתמש בתמרוני ניגוח להכרעת אויביהם בים, בעוד היתר שמו את מבטחם בעוז החיילים הרבים שהוצבו על סיפון הלחימה. מושג מה נקבל, אם נשווה תלת-חתרית אתונאית מן המאה ה-5 לפנה"ס, שאוישה על ידי 170 חותרים וכ-10 חיילי-צי, עם חמש-חתרית רומאית מן המאה ה-3 לפנה"ס, שהונעה על ידי 300 חותרים ונשאה על סיפונה כ-40 חיילים.
מהלך הקרב
משנשלמו ההכנות לקרב הימי, מסר דואיליוס את הפיקוד על כוחות היבשה לידי הטריבונים הצבאיים ויצא עם אוניות המלחמה אל סביבות מילאי. פוליביוס מספר, כי "בראות הקרתגים את הרומאים, עלו עליהם עם מאה ושלושים אוניות, חדורי שמחה ועליצות, כי נקלו הרומאים בעיניהם עקב אי בקיאותם. ובהפליגם נגדם לא חשבו אפילו כי כדאי להיערך בתבנית קרב, אלא ראו בהן שלל בטוח." משהתקרבו אל המערך הרומאי, השתוממו אומנם למראה המכונות המוזרות המתנשאות מסיפוני החרטום של יריביהם, אך מאחר שהיו בטוחים בניצחונם, הסתערו האוניות הראשונות מיד ובלא היסוס. בכל פעם שהתנגחה אונייה רומית ביריבתה, הפילו המלחים שעל הסיפון את גשר ה" עורב", האוניות נאחזו זו בזו מבלי יכולת להיפרד, והחיילים הרומאים למודי-הקרבות הכריעו את אויביהם בחרבותיהם. באופן זה הצליחו הרומאים ללכוד 30 חמש-חתריות ושבע-חתרית אחת, שהייתה אונית-המפקד של הצי הקרתגי. חניבעל עצמו הצליח למלט את נפשו בסירה.
האוניות הקרתגיות האחרות, ששעטו קדימה אחרי חברותיהן, עצרו את הסתערותן, וניסו בתמרונים מהירים לחמוק ממכת המכונות ולהנחית התקפות ניגוח על הירכתיים והדפנות של אוניות הרומאים. אלא שהרומאים עמדו מוכנים מכל עבר וגם התקפה זו נכשלה. בסופו של דבר נסוגו הקרתגים, כשהם מותירים מאחור 50 מאוניותיהם, שנפלו שלל לידי הרומאים.
תוצאות הקרב
הרומאים, שעד כה קנו את פרסומם בקרבות יבשה בלבד, נחלו במילאי את ניצחונם הראשון בקרב ים גדול. ניצחון זה סלל את הדרך להשתלטותם על סיציליה, נחלתם הראשונה שמחוץ לאיטליה, ולמיגורה של קרתגו - המעצמה הימית החזקה ביותר באגן המערבי של הים התיכון.
ואשר לגשר ההשתלטות עצמו, פוליביוס מזכיר את השימוש ב" עורבים" פעם נוספת, בתיאורו את הקרב הימי בין הקרתגים לרומאים ליד אקנומוס ב-256 לפנה"ס, ומאז הם אינם נזכרים יותר במקורות ההיסטוריים. סביר להניח, כי הרומאים זנחו אותם בשל כובד משקלם והפעלתם המסורבלת.
עמוד הניצחון של דואיליוס
מצבת ניצחון, המנציחה לדורות את ניצחונו של דואיליוס, שרדה לימינו ונמצאת במוזיאון הקפיטוליני. זהו עמוד שיש, מקושט בפסלים בדמות אילי-ניגוח של אוניות האויב, ומכאן שמו בלטינית columna rostrata. העמוד נושא בבסיסו את הכתובת הלא שלמה הבאה: "...ובעת היותו קונסול חולל <דואיליוס> מעשה-גבורה באניות בים, והוא הראשון אשר צייד ואימן צוותים וציים של אוניות-מלחמה; ובעזרת אוניות אלה הנחיל תבוסה בלב-ים לציים הפוניים ולחילותיהם למודי-המלחמה של הקרתגים לעיני חניבעל מצביאם הראשי. ועם עיקר הצי המלחמתי לכד אוניות על צוותן כדלקמן: שבע-חתרית אחת, שלושים חמש־חתריות ותלת־חתריות, שלוש־עשרה הוא טיבע. הזהב שנלקח שלל: 3600 ... הכסף שנלקח שלל (שווה ערך למטבע הרומית)...2100000... כמו כן היה הוא הראשון אשר העניק לעם מתנת מלקוח מקרב ימי, והראשון אשר הוביל קרתגים בני- חורין בתהלוכת ניצחון...".
קופה ראשית
קופה ראשית היא קומדיית מצבים סאטירית ישראלית מסוגת מוקומנטריה, המשודרת החל מ-21 בפברואר 2018 בערוץ כאן 11.
החל מ-31 באוגוסט 2018 הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בערוץ כאן 11. עונה שנייה שצולמה החל מ-8 באוגוסט 2019 עלתה לשידור ב-6 בינואר בכאן 11. העונה הראשונה של הסדרה צולמה בסניף רעננה של "סופר עמנואל" (כיום "סופר יודה") לפני שנפתח לקהל הרחב. לאחר היפתחו לא ניתן היה לצלם שם עונה נוספת, והעונות הבאות צולמו בסניף הנטוש של "חצי חינם" שבמתחם ירקונים שנהרס אף הוא בהמשך בעקבות שימוש לא חוקי בשטח עליו הוקם המתחם. העונה השלישית עלתה לשידור ב-26 ביולי 2021. שלוש העונות עלו לשידור ב-19 באפריל 2023 בנטפליקס. העונה הרביעית עלתה לשידור ב-26 באפריל 2023.
הסדרה הייתה אחת מהמועמדות לזכייה בפרס אמי הבין-לאומי בקטגוריית "סדרת הקומדיה הטובה ביותר" של שנת 2019. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 בקטגוריית "קומדיית המצבים הטובה ביותר". הסדרה זכתה שוב באותה הקטגוריה בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
הסדרה מתרחשת בסניף יבנה של רשת המרכולים הבדיונית "שפע יששכר", ועוקבת אחרי התרחשויות אופייניות במרכול ישראלי בין עובדי המרכול ללקוחותיו. היא מלווה ב"ראיונות" של עובדי המרכול והלקוחות הקבועים המלווים את ההתרחשויות בכל פרק. הדמויות בסדרה מודעות להיותן מצולמות לסדרה דוקומנטרית, והן מנהלות לעיתים דיאלוגים עם "המראיין", אורן שינקין (מגולם, בקולו בלבד, על ידי במאי הסדרה בעונות 1–3, אורן שקדי).
בסמוך לצילומי העונה השלישית שודר מערכון מיוחד של הסדרה בליל הבחירות לכנסת העשרים וארבע שנקרא "דמוקרטיה בנעימים". בנוסף, ביום ולנטיין שלאחר סיום שידורי העונה השלישית הועלה מערכון בשם "ולנטיין בנעימים" וביום העצמאות שלאחריו הועלה מערכון נוסף בשם "עצמאות בנעימים". בנוסף הועלה מערכון לכבוד החזרה לבית הספר, בשם "חוזרים ללימודים בנעימים".
פרסומת ל"דור אלון" הופקה בשיתוף צוות התוכנית ובהתבסס על התוכנית. בנובמבר 2021 הופקה פרסומת לבזק בשיתוף צוות התוכנית המבוסס על דמויות הסדרה. באותה שנה הפיקו בכאן 11 פודקאסט בשם "הקצבייה", המבוסס על דמויותיהם של הקצבים, ניסים ואנטולי. בחודש דצמבר 2022 יצא משחק קופסה בעקבות הסדרה.
פרקי עונה 1
העונה שודרה החל מ-21 בפברואר 2018 בטלוויזיה החינוכית, עד לסגירת הערוץ, ובנוסף, בערוץ עשר. לאחר סגירת החינוכית, כאן 11 רכשו את זכויות הסדרה וחידשו אותה לעונה שנייה. מכילה 20 פרקים (פרקים 1–20) ופרק בונוס (מאחורי הקלעים).
פרקי עונה 2
העונה שודרה החל מ-3 בינואר 2020 בכאן 11 ועד מאי באותה השנה. בסמוך לכל מועד שידור של פרק, כאן 11 גם שידרו אותו בשידור בכורה ביוטיוב מלבד הפרק שסיים את העונה. העונה כללה עשרים פרקים, (פרקים 21–40).
פרקי עונה 3
העונה שודרה החל מ-26 ביולי 2021 ועד נובמבר באותה השנה. בסמוך לכל מועד שידור של פרק, כאן 11 שידרו את הפרק גם בשידור בכורה בערוץ היוטיוב שלהם. העונה כללה עשרים פרקים, (פרקים 41–60).
פרקי עונה 4
העונה עלתה לשידור מ-26 באפריל 2023.
פודקאסט "הקצבייה"
"הקצבייה" הוא פודקאסט המופיע בדף הסדרה באתר האינטרנט של כאן 11, שהופק במסגרת "כאן הסכתים", בתור מעין "ספין אוף" של הסדרה. הפודקאסט הופק בשנת 2021. מנחי הפודקאסט הם ניסים ואנטולי, דמויות הקצבים בסדרה, הלומדים תוך כדי תנועה כיצד לערוך ולהגיש פודקאסט. דמויות נוספות בסדרה מופיעות בפודקאסט כאורחות, ומלבדן מצטרפים לעיתים אורחים שאינם חלק מהסדרה. מנגינת הנושא של הפודקאסט לקוחה מהשיר אותו שרה להקתו של אנטולי, כשייצגה, על פי הסדרה, את מולדובה באירוויזיון 1998 (במציאות השתתפה מולדובה באירוויזיון לראשונה רק ב-2005).
אליהו נאוי
אליהו נאוי (22 ביוני 1920 - 16 בנובמבר 2012) היה ראש העירייה השלישי של באר שבע מאז קום המדינה. הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1963 ל-1986, תקופת הכהונה הממושכת ביותר בראשות עיר זו. הוא נודע כמזרחן מומחה להווי הערבי, פרשן רדיו בערבית תחת השם "דאוד אל נאטור" וחוקר תנ"ך וכן היה עורך דין ושופט. פרסם ספר מחקר בתנ"ך ושלושה ספרי סיפורים.
ביוגרפיה
אליהו נאוי נולד בבצרה שבעיראק, עלה לארץ ישראל בילדותו, בשנת 1926 וגדל בירושלים. למד בבית המדרש "דורש ציון" בעיר עד שנת 1934. בשנים 1935–1938 למד בבית המדרש למורים "מזרחי", בירושלים. בשנים 1940–1943 עבד כפקיד בסוכנות למסחר בחלקי חילוף למכוניות. למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשנים 1944–1947, ושימש יו"ר אגודת הסטודנטים. באותה תקופה היה חבר בארגון השומרים ושימש בתפקיד מזכיר הארגון וחבר ההנהלה עד שנת 1948.
בשנים 1948–1954 שירת בצה"ל בדרגת רס"ן, בחיל המודיעין, ביחידה הדרוזית ובשרות המשפטי.
בשנים 1954–1957 עבד כעורך דין עצמאי. בשנת 1958 עבר להתגורר בבאר שבע וכיהן בה כשופט בבית משפט השלום, הראשון לבאר שבע והנגב, עד שנת 1963.
ראש עיריית באר שבע
ב-20 ביוני 1963 מונה נאוי לעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות לראשות עיריית באר שבע. נאוי הועמד בראש הרשימה, במקום דוד טוביהו, לאחר משבר ממושך בסיעה ובמועצת העיר.
בבחירות שנערכו ב-25 בספטמבר הוא נבחר לראשות עיריית באר שבע ברוב גדול של 13 חברי המועצה מתוך 15 חברים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך חמש תקופות כהונה, עד 1986. בשנים מאוחרות יותר נבחר לתפקיד מטעם התנועה העצמאית אש"ל, שהייתה קשורה למפא"י ולמפלגת העבודה.
נאוי פיתח קשרים בינלאומיים ברחבי העולם, הכוללים ברית ערים תאומות וקשרי ידידות עם קהילות יהודיות ולא יהודיות. בין הערים היו וופרטל, שהייתה ראשונה בהתקרבות התרבותית וחברתית בין עיר בישראל לעיר בגרמניה; וכן הערים ליון, ויניפג ועוד.
בשנת 1979 אירח נאוי את נשיא מצרים אנואר סאדאת בעת ביקורו בעיר. לכימיה ששררה בינו לבין הנשיא המצרי, הייתה חשיבות מכרעת להצלחת הביקור הזה.
בשנות השמונים, בעוד ערי המרכז מתפתחות, סבלה העיר מבריחת תושבים מבוססים לטובת היישובים המתפתחים סביב, כמו עומר או מיתר. באר שבע כמעט ולא גדלה ופרנסיה לא השכילו להתמודד עם התופעה.
לאחר פרישתו מראשות העירייה, עבד כראש רשות השיפוט בהסתדרות, עד 1995. לאחר מכן שימש יועץ שר הדתות לענייני מוסלמים ודרוזים עד שנת 1996.
נאוי נפטר ב-16 בנובמבר 2012 בביתו שבגני עומר. נקבר בחלקת ראשי עיריית באר שבע בבית העלמין הישן בעיר.
הנצחה
בטקס חגיגי, שנערך ב-27 באוקטובר 2014, בהשתתפות ראש העירייה רוביק דנילוביץ', ומאות נכבדים, נחנכה כיכר נאוי. מתחם התחבורה המטרופוליני החדש בבאר שבע, שמחבר את התחנה המרכזית (טרמינל באר-שבע) עם תחנת הרכבת מרכז.
בינואר 2017 הוסב שמה של חלקה הגדול של דרך חברון, קטע מכביש 60 בבאר שבע, לדרך אליהו נאוי, ממחלף חטיבת הנגב ועד מפגש הרחובות שדרות שז"ר ודרך חברון.
"דאוד אל נאטור"
בשנת 1947 הוזמן להגיש תוכנית רדיו בערבית במסגרת תחנת קול ההגנה. נאוי, שהיה אז מזכיר איגוד השומרים העבריים והכיר היטב את ההווי הערבי, שידר בתחנה זו תוכנית אקטואליה. בניגוד לרוב התוכניות, ששודרו בערבית ספרותית, דיבר נאוי בתוכניתו בערבית מדוברת, תחת השם הבדוי "דאוד א (ל)נאטור" ("דוד השומר"). הוא שוחח על ענייני היום בשפה עממית-ציורית, תוך שימוש במשלים ופתגמים מן התרבות הערבית. שידורי התוכנית נמשכו גם לאחר קום המדינה, במסגרת קול ישראל בערבית, עד שנת 1957, אז נתמנה לשופט. סיפורי דאוד אל-נאטור עלו לכותרות בשנת 2000, כאשר הפכו למשלים מגמתיים, ופורסמו בחתימת יעקב נמרודי (אך עובדו, למעשה, על ידי שותפו-ידידו הסופר אריה קרישק) בעיתון "מעריב", כחלק מהמערכה המשפטית בפרשות נמרודי; נאוי, שהיה ידיד קרוב לנמרודי, הסכים למסור את משליו לעיבוד ולפרסום.
נאוי הוציא מספר קובצי סיפורים מההווי הערבי, והמשיך להופיע לעיתים בערבי מספרי סיפורים.
בשנת 2003 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון תואר דוקטור לשם כבוד. בטקס הענקת התואר אמר עליו אבישי ברוורמן, נשיא האוניברסיטה דאז, "ג'ורג' בוש היה מנצח את המערכה בעיראק אם היה שוכר את שרותיו הטובים של אליהו נאוי, על מנת שישדר (תעמולה) למדינות ערב שבאזור".
קית' מיטשל (שחקן קולנוע)
קית' ג'וזף מיטשל (באנגלית: Keith Joseph Michell; 1 בדצמבר 1926 – 20 בנובמבר 2015) היה שחקן אוסטרלי המוכר בעיקר מגילום דמותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה בקולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
מיטשל נולד באדלייד שבאוסטרליה הדרומית, וגדל בוורנרטאון, קרוב לפורט פירי. הוא למד בבית הספר התיכון בפורט פירי, בקולג' למורים באדלייד ובאוניברסיטת אדלייד. הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1947, בתקופה שלימד אמנות, והוא שיחק בקומדיה "Lover’s Leap" בתיאטרון פלייבוקס באדלייד.
מיטשל שיחק עם להקת התיאטרון שייקספיר ממוריאל, וכמו כן הרבה להופיע בקולנוע ובטלוויזיה. בין הדמויות שגילם היו הנרי השמיני בסדרת הדרמה "שש נשותיו של הנרי השמיני" ב-1970, והיתקליף בעיבוד הטלוויזיוני משנת 1962 לרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה. מ-1974 ועד 1977 היה מיטשל מנהל אמנותי בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר.
בטלוויזיה האמריקאית הופיע מיטשל בתפקיד קבוע בסדרת המתח "רצח במשיכת קולמוס". הוא גילם דמות של גנב תכשיטים לשעבר, שכעת הוא חוקר מטעם חברות ביטוח, ופותר את התעלומות בשיטות יוצאות דופן. את סיפור המעשה הוא שולח לידידתו ג'סיקה פלטשר.
בנוסף למשחק היו למיטשל תחומי עניין נוספים. הוא כתב מחזמר "Pete McGynty and the Dreamtime" המבוסס על המחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן. בהצגה שימשו כתפאורה ציורים של מיטשל עצמו. הוא גם אייר מהדורה מצומצמת של הסונטות של ויליאם שייקספיר שבה גם עיצב את הקליגרפיה. מיטשל היה חסיד של התזונה המקרוביוטית, והוא כתב ואייר כמה ספרי בישול בתחום המקרוביוטיקה.
מיטשל אייר את קובץ השירים "Captain Beaky" מאת המשורר ג'רמי לויד. דמותו של קפטן ביקי זכתה להצלחה בראשית שנות השמונים של המאה העשרים בבריטניה בקרב ילדים ומבוגרים גם יחד. השיר "Captain Beaky" בביצועו של מיטשל הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1980.
חיים אישיים
מיטשל היה נשוי לשחקנית ג'ינט סטרק משנת 1957 ועד מותו. לבני הזוג היה בן, פול, ובת, הלנה, שחקנית שהשתתפה בסרטים "זקוף ת'אוזן" וב"מוריס".
קית' מיטשל נפטר ב-20 בנובמבר 2015 בצ'יצ'סטר שבמערב סאסקס בגיל 88.
רפאל משה בולה
רבי רפאל משה בולה (סלוניקי - כ"ז באדר תקל"ג, 20 באפריל 1773, ירושלים) היה רב מחכמי ירושלים. שימש תקופה קצרה בתפקיד הראשון לציון.
מיצירתו התורנית נודע בעיקר ספרו "גט מקושר" העוסק בהלכות ומנהגי גירושים וגיטין.
ביוגרפיה
נולד ככל הנראה בסלוניקי לרב יוסף בולה (נפטר א' בחשוון ה'ת"ק), נשא את בתו של הרב שמואל קמחי. בצעירותו שימש תקופה מסוימת כרב באנקונה, שבמארקה, איטליה. עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים.
בשנת תקי"ב (1752) יצא כשד"ר היישוב הירושלמי לטורקיה. במהלך שהותו בה הדפיס בקושטא את ספרו הראשון, קובץ הדרשות "חיי עולם". מדבריו בהקדמת ספרו זה עולה שבתקופתו גבר קצב העלייה לירושלים, והדבר עורר את חמתם של הערבים המקומיים.
בשנת תקכ"ז הדפיס בקושטא את ספרו "גט מקושר", ספר זה הקנה לו פרסום נרחב גם בעולם התורה באירופה. אולם אף שהספר עוסק לפרטי פרטים בצורת סידור הגירושים מן הפן ההלכתי, וזכה לשבחים רבים מחכמי דורו, הוא לא התקבל כספר-עזר מעשי במערכת בתי הדין, יש שתולים זאת בכך שלא פוצלו ההלכות המעשיות לפרטיהן, מנימוקי הפסיקה, מה שמקשה מאוד את הקריאה השוטפת.
בשנת תק"ל חתם על איגרת שליחותם של ר' יום טוב אלגאזי ור' יעקב חזן.
ביום י"ח באב תקל"ב, נפטר הראשון לציון רבי חיים רפאל בן אשר, והוא התמנה תחתיו לכהונת הראשון לציון. באותה עת שרר בירושלים רעב, וכמה מאות מתושביה מתו כתוצאה מהרעב וממחלות נלוות. גם רבי רפאל משה בולה היה בין החולים.
מינויו כראשון לציון
רבי רפאל משה בולה שימש זמן קצר בתפקיד הראשון לציון, כפי הנראה מדובר היה במינוי של פשרה זמנית. עם פטירת הראשון לציון רבי רפאל מיוחס, ציווה למנות כיורשו את בנו הרב משה יוסף מרדכי מיוחס. מינוי זה התעכב, כי אנשי ירושלים העדיפו למנות את הרב יום טוב אלגאזי שהתגורר בירושלים ונחשב לאחד מגדולי התורה. נראה שבתקופת ביניים זו מונו לתפקיד הרבנים חיים רפאל בן אשר, ואחריו רבי רפאל משה בולה. לאחר פטירת הרב בולה, מונה לתפקיד הרב אלגאזי, ופרצה מחלוקת סביב המינוי. המחלוקת נפתרה כאשר הלכה לעולמה אשתו של הרב מיוחס הבן, הוא נשא בזיווג שני את בתו של הרב אלגאזי והשנים נעשו לידידים טובים. לאחר פטירת הרב אלגאזי, מונה הרב מיוחס הבן לכהונת הראשון לציון.
אל סיברט
ד"ר אל סיברט (באנגלית: Al Siebert;) חוקר וסופר, צנחן לשעבר, פסיכולוג העוסק בחקר ההישרדות, פרסם ארבעה ספרים על הישרדות ושינוי והוא מרצה לפסיכולוגיה ארגונית.
ספרו - "יתרון הגמישות" יצא לאור ביוני 2005, זכה ב-2006 לפרס המו"לים בקטגוריה של ספר העצות,
ספרו הקודם "אישיות והישרדות" זכה להצלחה ואף תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת עם עובד, בספר, מתאר סיברט את הפרופיל של האדם השורד ומוצא אותו כאדם סקרן, גמיש, כזה שיודע להראות אמפתיה גם כלפי האויב. הרגלי החשיבה והתכונות האלו באים לידי ביטוי גם בחיי היומיום - ואפשר בהחלט ללמוד אותם.
מולך קוצני
מוֹלֶךְ קוצני (שם מדעי: Moloch horridus) הוא המין היחיד בסוג "מולך", השייך לתת-סדרת הלטאות. הוא חי במדבריות מרכז אוסטרליה כדוגמת מדבר טאנאמי, מדבר גיבסון ומדבר החול הגדול. הוא ידוע גם בשם דרקון קוצני, לטאה קוצנית, שטן קוצני ושטן ההר. שם הסוג מגיע מהמילה מולך.
אורכו מגיע עד כ-20 ס"מ, ומופעו בגוני החום עוזר לו להסתוות בנוף המדברי. קוצים מכסים את כל חלקו העליון, ומשמשים כאמצעי הגנה נגד טורפים. הוא מסוגל לשנות את צבעו בהתאם לטמפרטורה בו הוא נמצא: צבעו חום בהיר כשחם, וזה הופך כהה ככל שהטמפרטורות יורדות. כאמצעי הגנה, נושא המולך על צווארו ראש מדומה, אשר בעת סכנה הוא מרכינו ומציגו כאילו היה ראשו אמיתי. עורו מחורר בתעלות קטנות היכולות לספוג מים, ולהובילם אל פיו. נקבת המולך גדולה מהזכר.
הוא אוכל בעיקר נמלים, ומסוגל לאכול עד כ-1500 ביום. כדי להרווית צמאונו הוא שותה מים המצטברים על עלי צמחים מדבריים במשך הלילה.
גודל התטולה הוא בדרך כלל בין שלוש לעשר ביצים, אשר מוטלות בין ספטמבר ודצמבר (אביב עד קיץ). הן נקברות מתחת לאדמה, ובוקעות לאחר שלושה חודשים.
חרדון צב מצוי
חרדון צב מצוי (שם מדעי: Uromastyx aegiptia) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדוניים.
מאפיינים
חרדון צב מצוי נפוץ בעיקר באזור מצריים, לוב, עומאן, ישראל (אזור הנגב והרי אילת) וברחבי המזרח התיכון, בשטחים מדבריים וחמים כרוב בני משפחתו. שלא כמו חרדון הצב ההדור, הוא שוכן בעיקר במישורים סלעיים ובוואדיות ונפוץ יותר.
אצל הבדואים נקרא ד'אב (בערבית: ضب). הם מנצלים את עורו החזק וכן, בשרו משמש כמזון.