cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפורמה במדיה
קנדה
כיום אחת מהתנועות הבולטות בקנדה היא תנועת Open Media.caשקמה בשנת 2007, מאז תחילת פעילותה הצליחה התנועה להרוויח שם לאומי והשפעה מדינית לא מבוטלת. למרות שישנם ארגונים לא ממשלתיים רבים המדווחים על יחסים חיוביים עם התקשורת, נראה שיש להם גם גישה מקבלת וחיובית יותר כלפי תקשורת עצמאית, אשר מסתמכת במידה רבה על עיתונאות אזרחית שהובילה לעליית תרבות הבלוגים. התפיסה הרווחת כיום בקרב אקטיביסטים בתקשורת בקנדה היא כי ארגונים שמטרתם ליצור רפורמה בתקשורת צריכים לשקול ייסודו של מבנה מוסדי נרחב, כגון עמותה או רשת שיכולה להקל על תקשורת בין גופים שונים ולעבוד בשיתוף פעולה עם מגוון רחב ורב גוני של ארגונים נוספים.
ארצות הברית
תנועת Occupy Wall Street שהחלה את פעילותה בסתיו 2011 היא דוגמה טובה להצלחה אשר מגיעה בעקבות שימוש במדיה החברתיים. אנשי התנועה השתמשו במדיה החברתית כדי לפרסם את קיומה של התנועה, לעדכן על פגישות לקהל הרחב, פרסום אירועים, הפגנות ובסופו של דבר אף למשוך את תשומת לבה של מדיית המיינסטרים העיקרית – ערוצי החדשות והתקשורת ההמונית במדינה. שימוש ברשתות חברתיות כגון פייסבוק וטוויטר הצליחו לארגן ולאחד מספר רב של אנשים ממקומות שונים למען מטרה אחת משותפת. בסופו של דבר גרמה הרשת החברתית ליצירת פלטפורמה ענקית ולשינוי לו ייחלו חברי התנועה.
דוגמה נוספת לארגון פעיל ומוכר בארצות הברית המקדם רפורמות במדיה הוא ארגון בשם Free Press organization. אשר חרת על דגלו את השמירה על חופש הביטוי באינטרנט, הגנה על חופש העיתונות ושמירה על ייצוג שוויוני של קולות שונים ומנוגדים במדיה. הארגון תומך גדול של רעיון הנייטרליות ברשת.
אירופה
חופש העיתונות באירופה, הנגזר מחופש הביטוי, נמצא במשבר, שכן הוא יכול להתממש רק בסביבת תקשורת חופשית ופלורליסטית, אשר לא מתקיימת בפועל. המשבר מתקיים לא רק במדינות אוטוריטריות כמו אזרבייג'ן, אלא גם בכאלה עם חוקות דמוקרטיות חזקות כמו גרמניה. על מנת ליצור שינוי במרחב התקשורתי קמו מספר גופים באירופה, ביניהם המרכז האירופי לחופש העיתונות והתקשורת (ECPMF). הבסיס לעבודתו היא האמנה האירופית לחופש העיתונות, המנסחת עקרונות לחופש המדיה מהתערבות ממשלתית.
גוף נוסף הוא ה-SEEMO (South East European Media Organisation) הפועל להגברת חופש העיתונות והפלורליזם, אכיפת יושרה עיתונאית וקידום רפורמות במדיה במדינות דרום-מזרח אירופה. איחוד העיתונאים האירופי (EFJ) נלחם אף הוא למען זכויות חברתיות ומקצועיות של עיתונאים העובדים ברחבי אירופה, באמצעות איגודים מקצועיים חזקים. ה-EFJ מקדם ומגן על זכויות לחופש הביטוי וחירות המידע כחלק מזכויות האדם. דוגמה לפעולותיו היא קמפיין 'Media Against Hate', במסגרתו נערכה סדרת הדרכות וסדנאות עבור אנשי תקשורת ורגולטורים של המדיה על מנת להחליף את שיטות העבודה, לקדם למידה משותפת והדדית, ולפעול בשיתוף פעולה.
אפריקה
החל מסוף שנות השמונים, עם סופה של המלחמה הקרה, חלו שינויים דרמטיים בשידורי התקשורת עקב עליית כוחם של הליברליזם והדמוקרטיה. בדרום אפריקה ההתמודדות עם השינויים הללו הייתה מאתגרת במיוחד, כיוון שמבנה השידור היה מושתת עד אז על מבנים פוליטיים לא פלורליסטיים ולא דמוקרטיים. על כן, תנועות הרפורמה במדיה אשר קמו בדרום אפריקה, התמקדו בעיקר בפוטנציאל הדמוקרטי של המדיה. דוגמה לכך היא African Freedom of Expression Exchange) AFEX) – רשת יבשתית-אפריקאית הנאבקת על חופש הביטוי וזכויות המדיה. בין פעולותיה היא נאבקה לשחרור עיתונאי אפריקאי בשם Alfred Taban אשר נכנס לכלא על כך שהביע את דעתו. דוגמה לארגון החבר ב-AFEX היא ארגון Media Institute of Southern Africa) MISA). הארגון פועל הן במרחב הפיזי והן במרחב המקוון. בין פעולותיו: קידום רפורמות בחוק לשיפור הנגישות למידע וחופש הביטוי. כמו כן, הארגון שואף ליצור תעשיית תקשורת מקצועית ומהימנה יותר באמצעות סדנאות, סמינרים ופלטפורמות לימודיות נוספות. פרט לארגון MISA, ישנם ארגונים נוספים הפועלים בכל רחבי אפריקה, כמו למשל ארגון WAJA (West African Journalists Association) הפועל במערב היבשת ומגן על חופש הביטוי וזכויות האדם של העיתונאים באזור זה.
אסיה
באסיה הייתה תקווה שהכלכלה הליברלית וטכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT) יביאו לדמוקרטיזציה של העיתונות. אך בפועל, ההשפעה הייתה מוגבלת ולא שוויונית בקרב המדינות השונות באסיה.
בסין, למשל, השתמשו בטכנולוגיות החדשות ובאינטרנט כדי לשלוט במידע, לחסום אתרים מסוימים ולהפעיל צנזורה על תכנים. במדינות אחרות, כמו הודו וקמבודיה, האינטרנט משרת רק פלח מסוים באוכלוסייה לו יש את היכולת והנגישות, שכן מרבית האוכלוסייה במדינות הללו חיה באזורים כפריים בהם הגישה לאינטרנט מועטה. עקב המצב התקשורתי שלעיל, קמו תנועות רפורמה במדיה באסיה. למשל, תנועות רפורמה בטאיוואן, ביניהן The Media Watch Foundation, ניסו ליצור שינוי בזירה התקשורתית ולהילחם בתופעת הקונצרנים. כחלק מהאסטרטגיה שלהן גויסה תמיכה ציבורית הן במחאות מקוונות והן במחאות 'אוף-ליין'. פעילי התנועות ניצלו את המדיה החדשים והפכו ליותר אקטיביים ביצירת חלופות מידע לזרם המרכזי של התקשורת. דוגמה נוספת ניתן לראות בדוחה שבקטר, בה הוקם המרכז לחופש התקשורת (DCMF), אשר פועל למען עיתונות אחראית ואיכותית, ושמירה על ביטחון העיתונאים. במסגרתו נערכות סדנאות במטרה לפתח את כישורי העיתונות ולהגן על חופש העיתונות בעולם הערבי.
דרום אמריקה
משנת 1980 עד שנות ה-2000, במגזר הפרטי באמריקה הלטינית היה קיים מונופול רב על אמצעי התקשורת והתקיימה תחרות מוגבלת. אך בעקבות עלייתן לשלטון של מפלגות שמאל ברחבי דרום אמריקה, וב-15 השנים האחרונות, נוצרו קבוצות שחלקן מגנות על המדינה בעוד אחרות פועלות נגד הצנזורה של המדינה על ידי שידורי תוכן אידאולוגי שהתנגד לממשלות שעלו לשלטון., תנועה בשם Fundamedios שנוסדה ב-2007 מתנגדת למועצת הרגולציה של המדיה במדינה. התנועה טוענת שהחוק שמכוחו נוסדה התנועה מגביל את חופש הביטוי ואת הנגישות של האזרחים למידע. אך אף על פי שהתרחשו שינויים פוליטיים בדרום אמריקה, עדיין קיימת בה ריכוזיות רבה בתחום המדיה. במדינות כמו, ברזיל, קולומביה וצ'ילה הקושי ליצור רפורמות במדיה הוא עצום מכיוון שהשלטון הוא זה ששולט ברוב אמצעי התקשורת. האיגוד הבין לאומי לשידורי רדיו קהילתיים (AMARC) הגדיר את מדינות דרום אמריקה כבעייתיות ביותר בתחום התקשורת מכיוון שהשלטון בהן אינו אוהד את אמצעי התקשורת השונים ולכן קיים קושי בייסוד תנועות רפורמה במדיה. המדינה היחידה כרגע שבה אחוז הריכוזיות בתחום התקשורת נמוך יחסית היא ארגנטינה שפועלת לחלוקת זיכיונות ורישיונות לרדיו ולטלוויזיה.
רפורמה במדיה בישראל
בתחום העיתונות, ניתן למצוא את כל התקשורת העין השביעית, העוסק בסקירה וביקורת של התקשורת. בין עיסוקיו, חושף הארגון מידע אודות בעלויות בשוק התקשורת בישראל, כמו גם חשיפת עוולות, הטעיות והעלאת מגמות של הונאה, אפליה וגזענות לסדר היום – נושאים שלרוב אינם באים לידי ביטוי בתקשורת הממוסדת והמסורתית. הגוף מתמקד בנושא הריכוזיות בשוק התקשורת בישראל, דבר אשר חושף את קשת האינטרסים של בעלי גופי תקשורת המחזיקים בבעלותם גופים עסקיים ותקשורתיים שונים. מדיום נוסף שמציע תוכן המשקף את האינטרס הציבורי נקרא הטלוויזיה החברתית. ארגון תקשורת הפועל באופן עצמאי ברשת האינטרנט וברשתות החברתיות, ושם לו למטרה לקדם סדר יום חברתי בישראל. בניגוד לגופי התקשורת התאגידית, הגוף אינו נמצא בשליטתם של אנשי עסקים, אלא שייך לארגונים הפועלים לשינוי חברתי בישראל ואינו פועל למטרות רווח. הארגון עונה על הצורך במדיה אלטרנטיבית המקדמת ערכים של שוויון, צדק חברתי וסולידריות.
בישראל קיימות דוגמאות לארגונים הפועלים מחוץ לתחומי התקשורת המסורתית ומהווים מעין גוף מבקר חיצוני לתקשורת הממוסדת. דוגמה לכך היא עמותת סיכוי, המקדמת שוויון ושותפות בין האזרחים הערבים והיהודים בישראל. במסגרת פעילותה, חוקרת העמותה את ייצוג המיעוט הערבי בתקשורת העברית הממוסדת. העמותה מפעילה את פרויקט "מדד הייצוג" אשר עוקב אחר הכמות והאופי של ייצוג החברה הערבית בתקשורת. המדד בוחן מדי שבוע את אחוז הייצוג של האוכלוסייה הערבית בתוכניות החדשות והאקטואליה בערוצים המרכזיים בישראל, וחוקר את השינויים ביחסה של התקשורת לערבים בישראל. דרך מדד זה, חושפת העמותה את אי השוויון הקיים בתקשורת בישראל בין יהודים וערבים, הן בכמות (או היעדר) הייצוג, והן באופי הייצוג.
ארגון נוסף הפועל מחוץ לזירה התקשורתית ומבקר אותה הוא המכון הישראלי לדמוקרטיה. ארגון חוץ-ממשלתי הפועל כגוף מחקר ועוסק בתכנון מדיניות ורפורמות במערכת השלטונית של ישראל. המכון הוא מוסד עצמאי, מחקרי ויישומי, הפועל בזירה הציבורית הישראלית ומפעיל את "התוכנית לרפורמות במדיה". תוכנית זו עוסקת בהיבטים המהותיים והמבניים של התנהלות אמצעי התקשורת והמדיה החדשה בישראל. התוכנית מחזיקה בתפיסה כי אין להמעיט בחשיבותם של אמצעי התקשורת ובצורך בעצמאותם לקיומו של הליך דמוקרטי תקין ולקיומה של חברה אזרחית טובה. צוות התוכנית עוסק באיתור ובמחקר של כשלים בתפקוד אמצעי התקשורת, ובכלל זה כאלו הנובעים מלחצים מסחריים, מכשלי שוק ומעבירות אתיות. בין השאר, מקדמת התוכנית את הצרכים התקשורתיים של האוכלוסייה הערבית בישראל ואת חובת המדינה לספקם, על ידי מחקרים והמלצות.
היריון כפוי
חטיפות כלה
המונח חטיפות כלה ונישואים מאולצים כוללים בתוכם בדרך כלל מעשה של אונס ה"כלה" הנחטפת, על מנת שתתעבר ותהיה תלויה במשפחת האנס. בשל תפישות תרבותיות אישה שהרתה לאנס אינה מסוגלת לחזור למשפחתה, כיוון שלעיתים נשקפת לה סכנת חיים ואף ישנם מקרים שמשפחתה לא תקבל אותה. ברפובליקה הסובייטית של קירגיזסטן, אלפי נשים בכל שנה נחטפו ואולצו להיכנס להיריון ולהתחתן, דבר זה מביא להשלכות הרסניות על החברה. לעיתים חטיפות כלה והיריון כפוי מיוחס למסורת, ונתפסות כדבר המובן מאליו. גם בתקופתנו קיימים מקרים של חטיפות כלה בארצות כגון: קירגיזסטן, צ'צ'ניה, מולדובה ועוד, בהן חטיפות כלה מתרחשות בתדירות גבוהה למרות שהמעשה אינו חוקי.
בעילת שפחות בארצות הברית
בתקופת העבדות בארצות הברית, בעלי עבדים רבים ניסו להרביע את שפחות בבעלותם על מנת לחזק את העושר שלהם, ולהגביר את תפוקת העבודה. בעילת שפחות כוללת בתוכה כפיית יחסי מין בין עבדים לשפחות, ייזום הריונות אצל שפחות, יחסי מין בין בעל עבדים לשפחות, כל זאת על מנת להוליד ילדים שישמשו גם הם עבדים. בנוסף, תופעה זו כללה העדפת שפחות פוריות שילדו מספר גדול יותר של ילדים. מטרות בעילת שפחות היתה הגדלת מספר העבדים מבלי לשלם כסף ברכישתם, פיצוי על חוסר העבדים שנוצר בעקבות סיום סחר העבדים האטלנטי וניסיון לשפר את תפוקת העבודה של העבדים. בדרום ארצות הברית, מעשה בעילת שפחות היה מקובל, כיוון שעבד היה נחשב לתת-אדם שאינו זכאי לזכויות של אדם חופשי.
הגזרה המרכזית במבצע שלום הגליל
במבצע שלום הגליל, שהחל את מלחמת לבנון הראשונה, הייתה בגזרה המרכזית לחימה בין צה"ל לכוחות אש"ף וצבא סוריה. מטרת צה"ל בגזרה זו הייתה להגיע לבקעת הלבנון ולפחות לכביש ביירות-דמשק, תוך גירוש צבא סוריה מלבנון. המטרה לא הושגה. הצבא הסורי אמנם הוכה על ידי צה"ל בקרבות, אולם צה"ל הגיע לכביש ביירות-דמשק רק לאחר הפסקת האש, וכוחות צבא סוריה התחפרו בלבנון.
צה"ל
כוחות צה"ל בגזרה המרכזית של לבנון היו תחת פיקוד הצפון. הכוחות כללו שלושה כוחות אוגדתיים. הכוחות שהיו בגזרת הקרב היו:
כמו כן בתחילת המערכה פעלה בגזרה אוגדה 36, שהתקדמה מאצבע הגליל דרך רמת נבטיה לעבר צידון.
הצבא הסורי
הכוח העיקרי של צבא סוריה בגזרה המרכזית בלבנון היה: ב-10 ביוני תגברו הסורים את כוחותיהם, על מנת למנוע את ניתוק כוחותיהם שבלבנון. הכוח שנשלח היה:
היערכות הצבא הסורי
הכוח הסורי נערך בגזרה המזרחית בלבנון כך:
תוכנית אורנים
על פי התוכנית, היו אמורים כוחות צה"ל בגזרה המרכזית להגיע בסוף היום השני ללחימה לכביש ביירות-דמשק וליצור משם איום על הכוחות הסורים בלבנון. בשלב זה, היו אמורים כוחות צה"ל בגזרה המזרחית להיכנס ללחימה בלבנון, להגיע לכביש ביירות-דמשק ולבקעת הלבנון ולסלק את צבא סוריה מלבנון. בכך היה מאפשר הקמת ממשלה עצמאית בלבנון בראשות באשיר ג'ומייל.
מסיבות פוליטיות, המבצע הוצג לציבור כמבצע מוגבל יותר. בהתאם לכך, בימים הראשונים למלחמה הוגדר משימתו של צה"ל בגזרה המזרחית כ: "פיקוד הצפון ... יהיה בכוננות להשמיד את הצבא הסורי בלבנון, אם יתקוף את כוחותינו".
מהלך הקרבות
ביום ראשון, 6 ביוני, חטיבות גולני ו-188 התקדמו מכיוון אצבע הגליל, חצו את הליטני בגשר עקיה ללא כל התנגדות, והמשיכו להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה, תוך שחטיבת גולני מושכת מערבה לכיוון הים.
באותו יום אחר הצהריים, נכנסה אוגדה 162 שהייתה עד אז עתודה פיקודית, בעקבות אוגדה 36 והתקדמה דרך גשר עקייה לכיוון גשר חבוש (על נהר זהרני, נמצא מצפון מזרח לכפר חבוש ).
בליל 7 ביוני נערך הקרב על הבופור. במהלך ההגעה ליעד נפצע מפקד הכוח משה קפלינסקי, ובקרב עצמו נהרגו 6 מלוחמי חטיבת גולני בהם מפקד הכוח שהחליף את קפלינסקי - רס"ן גוני הרניק.
למחרת ב-7 ביוני, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר.
במהלך אותו יום התקדמה אוגדה 162 בציר ההר, עד גשרי הבסרי. בבוקר 8 ביוני נתקלו כוחות חטיבה 500 בכוח סורי קטן מחטיבה 85 באזור גשר הבסרי, וחיסלו אותו בקרב קצר.
באותו יום הוטל על גדוד מחטיבה 500 לכבוש את ג'זין, אך הגדוד נסוג עקב מטח טילי סאגר, והמשימה הוטלה על כוח דני ורדי. חטיבה 460 תקפה את המתחם ממערב, חטיבה 769 מדרום, ואילו כוח סמח"ט גולני מדרום מערב. הכוחות השמידו את הכוח הסורי, והשתלטו על מרחב העיירה. זה היה הקרב הראשון של צה"ל עם הצבא הסורי במלחמה זו. מיד לאחר מכן כוח סמח"ט גולני וחטיבה 409 כבשו באיגוף עמוק את ג'בל בארוכ.
בשלב זה הורה פיקוד הצפון לאוגדה 162 להתקדם במהירות ולהגיע לכביש ביירות-דמשק, בעקבות ההחלטה התפצלה חטיבה 500 לשתי צוותי קרב חטיבתיים - אחת בפיקוד מח"ט 500 דורון רובין, והשנייה בפיקוד המח"ט הקודם בני טרן. כתוצאה מכך התקדמה האוגדה אותו יום במהירות, ועל אף הציר הקשה, התקדמו הכוחות 60 ק"מ עד עין זחלתא.
כאשר נכנסה חטיבה 500 לעין זחלתא התפתח במקום קרב קשה עם יחידות קומנדו ושריון סוריים, שנמשך עד 10 ביוני בערב.
ב-9 ביוני הוטל על חטיבה 460 לכבוש את הכפר עין א-תינה, הכפר נכבש על ידי כוחות החטיבה, אולם עקב טעות בזיהוי, ירו כוחות החטיבה זה על זה, ובאירוע נהרגו 5 לוחמים.
במהלך 10 ביוני הוטל על כוח יוסי פלד לכבוש את הכפר משע'רה. גדוד הטנקים, בפיקוד דוביק טל תקף את הכפר מן החזית, כאשר הוא משמיד מספר טנקים סורים, ואילו גדוד הצנחנים 7063 תקף מהעורף ממורדות ג'בל בארוכ. כמו כן סייעו לתקיפה מסוקי קרב בל AH-1 קוברה של חיל האוויר, שפגעו גם הם בטנקים הסורים ואספו מודיעין על היערכות הכוח הסורי בכפר. החיילים הסורים שלא נפגעו ונהרגו נמלטו, כשהם משאירים מאחוריהם רכבים וטנקים. הכיבוש הסתיים בתוך שעה ללא נפגעים לכוח התוקף.
בבוקר 11 ביוני, החלה אוגדה 162 לנוע לעבר כביש ביירות דמשק, אך נבלמה בעין דרה עקב כניסת הפסקת האש לתוקפה.
גדוד 7008 מחטיבה 409 שהייתה חלק מכוח יוסי פלד, השתתף דקות ספורות קודם הפסקת האש במארב לשריון סורי מצפון לכפר עמיק, והשמידו 11 טנקי T-72, עשרות כלי רק"ם ו-4 מסוקי גאזל.
על אף החבירה לנוצרים בגזרה המערבית וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162 להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות דמשק מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
אימת הריק
אימת הריק (בלטינית: horror vacui) המכונה גם קנופוביה (מיוונית: "פחד מפני הריק") הוא מונח שפירושו הפחד מהאין, מהחלל, מהלא כלום. באמנות חזותית הוא בא לידי ביטוי כמילוי של כל פני השטח, של חלל או של יצירת אמנות בפרטים עיטוריים, דמויות, צורות גאומטריות, צמחים ובעלי חיים. בפיזיקה, המושג משקף את הרעיון של אריסטו, שאומר כי "הטבע מתעב ריק. החלל הריק תמיד ישאף להתמלא בגז או נוזלים כדי להימנע מלהיות ריק.
מקורות
מבקר האמנות האיטלקי מריו פראז השתמש במונח זה כדי לתאר את השימוש המוגזם בקישוט, בתחום העיצוב, בתקופה הוויקטוריאנית. דוגמות נוספות לאימת הריק ניתן לראות בציורי שטיח המעוטרים בצפיפות, שנמצאו בכתבי יד מוארים מתקופת האמנות האינסולרית. הדגמים המורכבים והסמלים השזורים בציורים אלו ייתכן ושימשו "כאמצעי להרחקת רוע כמו גם אמצעי דקורטיבי." המילוי הקפדני של חללים ריקים בא לידי ביטוי במידה רבה בעיטור הערבסקה באמנות האסלאמית מימי קדם ועד ימינו. אימת הריק הוא למעשה מאפיין מרכזי באמנות האסלאם. המשטחים מכוסים במוטיבים גאומטריים, צמחיים וקליגרפיים מתוך כוונה ליצור רושם של חזרה מתמשכת בדומה לטבע האינסופי.
דוגמאות
היסטוריון האמנות ארנסט גומבּריץ' פיתח תאוריה האומרת כי כאשר הדגמים מעטרים ומעוטרים באופן רב, הם יכולים לתפקד כמו מסגרת לתמונות וחללים קדושים: "ככל שהפרטים שמופיעים במסגרת עשירים יותר", כתב גומבריץ', "כך מרכז היצירה יהיה מכובד יותר."
דוגמה נוספת מגיעה מיוון העתיקה בתקופה הגאומטרית (1100-900 לפני הספירה), כאשר אימת הריק נחשב למרכיב סגנוני בכל אמנות. עבודתו המאוחרת של החרט הצרפתי ז'אן דווה מתקופת הרנסאנס, מציגה בעקביות את אימת הריק.
סגנון אימת הריק ניכר בכמה סגנונות בעיצוב גרפי פוסט-מודרני, כמו עבודות של האמנים דייוויד קרסון או ווהן אוליבר, ביצירות של ס. קליי וילסון  מתנועת הקומיקס המחתרתית, רוברט קראמב, רוברט ויליאמס  ואמני קומיקס מאוחרים כמו מארק בייר. ציוריהם של ויליאמס, פריס בדוואן, אמרסון בארט, ג'ו קולמן וטוד שור  הם דוגמאות נוספות לסגנון אימת הריק בתנועת האמנות המודרנית Lowbrow  הידועה גם כפופ-סוריאליזם.
ניתן למצוא את הסגנון גם באמנות חזון של עמים ילידים בהשראת אנתאוגן, כמו ציורי חוט מסורתיים של בני עם הוויצ'ול במקסיקו, ובאמנות של פאבלו אמרינגו בהשראת משקה האיוואסקה. כך הדבר גם בתנועת האמנות הפסיכדלית של תרבות הנגד בשנות השישים. לפעמים ההדפסים בלבושם של עמים ילידי מרכז-אמריקה ודרום-אמריקה מביאה לידי ביטוי את סגנון אימת הריק. לדוגמה, המולות הגאומטריות של עם הקוּנה והלבוש המסורתי של אנשי שיפיבו-קוניבו.
האיורים בסדרת ספרי הילדים "איפה אפי?" הם דוגמה מפורסמת של הסגנון האמנותי הנידון, כמו גם רבים מהספרים הקטנים שכתב ואייר אדוארד גוריי בעזרת דמיונו המקברי.
בטנזניה, סגנון הציור טינגטינגה מדאר א-סלאם הוא דוגמה עכשווית לאימת הריק. אמנים אפריקנים אחרים כמו מאלנגאטאנה נגווניה ממוזמביק ממלאים גם כן את הקנבס בדרך זו.
סידור ההירוגליפים המצריים הקדומים מרמז על תיעובו של שטח ריק. סימנים חזרו על עצמם או שנוספו השלמות פונטיות כדי להימנע מרווחים. האמנית נירית לבב פקר יוצרת פסלים מחומרי גלם ממוחזרים. בשנת 2019 ישראל אירחה את תחרות הזמר של האירוויזיון, ולכבוד זה יצרה לבב פקר מיצב ענק בדמותה של נטע ברזילי אשר הוצב בטיילת של תל אביב-יפו. היא אספה עשרות אלפי צעצועים ישנים, חלקי פאזלים, מכוניות צעצוע וחלקי בובות והלבישה אותם על גבי קונסטרוקציית ברזל. פני השטח מכוסים באלפי החלקים ויוצרים את דמותה של נטע ברזילי עם השיער והבגדים המאפיינים אותה. דוגמה זו ממחישה את ניצול החלל באלפי מרכיבים ולא משאירה מקום פנוי.
שימוש ומשמעות עכשוויים
קיים יחס הפוך בין סגנון אימת הריק לתפיסה של איכות, ומעצבים מסחריים מעדיפים בהירות חזותית בתצוגות חלונות ראווה ופרסום כדי לפנות לקהלים אמידים ומשכילים היטב וזאת מתוך הנחת היסוד כי רמיזה ואיפוק פונים יותר לקהלים מסוג זה.
אקוויטי מיוזיק גרופ
אקוויטי מיוזיק גרופ (באנגלית: Equity Music Group) הייתה חברת תקליטים שהוקמה על ידי אנטרטיינמנט ואן בשנת 2003. המייסד שלה היה קלינט בלאק והיא נסגרה בשנת 2008 לאחר חמש שנות פעילות. דרך חברת התקליטים הזו יצאו בעיקר אלבומים ושירים בסגנון מוזיקת הקאנטרי. החברה מוקמה בנאשוויל, טנסי שבארצות הברית.
השם "אקוויטי" נבחר לייצג את השוויון בין האמן לבין חברת התקליטים עצמה. לדברי אקוויטי, "האמנים יהיו הבעלים של מה שהם יוצרים ומקבלים תשלום כבר מהמכירה הראשונה. לחברת התקליטים יש אינטרס רב בהיבטים השונים בקריירה של האמן החתום בה". החברה נסגרה בדצמבר 2008 בגלל קשיים כלכליים.
אמנ/יות
האמנ/יות שלהלן, חתמו על חוזה הקלטות עם אקוויטי מיוזיק גרופ:
אלבומים בולטים
להלן לקט מאלבומים בולטים שיצאו בהוצאת החברה:
הלינה בירנבאום
הלינה בירנבאום (נולדה ב-15 בספטמבר 1929, ורשה, פולין) היא סופרת, מתרגמת ומשוררת ישראלית. ניצולת השואה שעוסקת בתיעוד זיכרונותיה.
ביוגרפיה
הלינה בירנבאום נולדה בשנת 1929, בת הזקונים של פולה ויעקב גרינשטיין, אחותם של חילק ומארק. כשהייתה בת עשר נכבשה פולין על ידי הנאצים, והיא ומשפחתה הועברו לגטו ורשה.
מספר האסירה שקועקע על ידה הוא 48693. הלינה בירנבאום הועברה למיידנק במאי 1943. לאחר מכן ביולי של שנה זו הגיעה הלינה למחנה אושוויץ יחד עם שלוחה של נשים יהודיות ממחנה מיידנק. בדצמבר 1944 נפצעה בכתפה מירי זקיף. בבית החולים התאהבה באח יהודי. לאחר המלחמה נסעה לחפש אותו אך הוא מת מטיפוס. ב-18 בינואר 1945 הועברה הלינה מאושוויץ למחנה ראוונסבריק שבגרמניה, ובפברואר של שנה זו הועברה לנוישטאדט גלבה.
ביוני 1945 לאחר ששוחררה מהמחנה על ידי הצבא הרוסי התחילה ללמוד בבית ספר תיכון בלימודי ערב. בשנת 1947 עלתה הלינה לארץ ישראל יחד עם קבוצה של "השומר הצעיר". כשהגיעה לארץ התיישבה בקיבוץ. בשנת 1950 התחתנה עם חיים, ניצול השואה. שניהם היו חברי מק"י.
מתגוררת בהרצליה ולה שני בנים. בנה, יעקב גלעד כתב עליה את שיר הנושא של אלבומו של יהודה פוליקר, "אפר ואבק". בנוסף בירנבאום כתבה את השיר "פרחים ברוח" באותו אלבום.
ספרים
ספרים בעברית
כריסטינה נסטלינגר
כריסטינה נסטלינגר (בגרמנית: Christine Nöstlinger; 13 באוקטובר 1934 - 28 ביוני 2018) הייתה סופרת ילדים אוסטרית, שכתבה יותר מ-150 ספרים, שתורגמו ליותר מ-30 שפות שונות, ואף זכתה בפרסים רבים במהלך חייה, וביניהם "Hans Christian Andersen Award", בפרס "Astrid Lindgren Memorial Award" עם מוריס סנדק ועוד פרסים רבים.
ביוגרפיה
כריסטינה נסטלינגר נולדה בווינה למשפחה של סוציאליסטים שהיו פעילים פוליטית. אביה היה שען ואימה ניהלה גן ילדים. משפחתה הפכה לחסרת בית לאחר שבעלות הברית תקפו את וינה במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, למדה נסטלינגר גרפיקה בבית הספר לאומנות ועיצוב באוסטריה. יש הטוענים שבמקביל ללמודים, הייתה מעצבת גרפית של עיתונים, ואחרים – שבאותה תקופה עבדה ברדיו. נסטלינגר עזבה את בית הספר לאומנות ועיצוב לאחר נישואיה השניים, כדי לגדל את שתי בנותיה, קריסטין וברברה, שהיוו השראה לאיורים של דמויות רבות בספריה. נסטלינגר עסקה בעיקר באיור.
בהתבסס על אחד האיורים שאיירה, בשנת 1970 כתבה ספר ילדים ראשון. הספר, "Fiery Frederica", זכה לשבחים רבים, בעיקר על כתיבתו ופחות על איוריו, וזכה בפרס The German Friedrich Bodecker Prize. הספר ייצג קול חדש בספרות הילדים בשפה הגרמנית באותה תקופה. שלושים שנה לאחר מכן, יצא במהדורה חדשה. בעקבות ההצלחה, החלה נסטלינגר בכתיבת ספרי ילדים, ובמהרה הפכה לאחת מהסופרים המפורסמים ביותר הכותבים בגרמנית לילדים ולנוער.
בשנת 1973, כתבה נסטלינגר את סיפרה הידוע ביותר, "Fly Away Home", המבוסס על ילדותה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר בעלות הברית ניסו לכבוש את וינה. נסטלינגר פרסמה יותר ממאה חמישים ספרים, שתורגמו ליותר משלושים שפות והופצו בכל רחבי העולם, וחלקם אף עובדו לסרטים. היא זכתה בפרסים ספרותיים רבים, והגדול מבניהם הוא הפרס הבינלאומי לספרות ילדים על שם הנס כריסטיאן אנדרסן בשנת 1984. בצד ספרי ילדים, פרסמה נסטלינגר כתבות במגזינים פופולריים, אוספי שירים, ספרי בישול ועוד. נסטלינגר אף פרסמה מאמרים רבים, בהם עמדה על חשיבות הספרות לילדים ועל השפעתה על קהל היעד.
תקופה קצרה לפני מותה, נסטלינגר הפסיקה לכתוב לנוער ולילדים, מפני שלתחושתה אבד לה הקשר עם הנוער של היום. נסטלינגר נפטרה ב-28 ביוני 2018 עקב מחלת ריאות כרונית, שנבעה מעישון כבד לאורך 60 שנה. לאחר מותה, נשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר בלן (Alexander Van der Bellen) אמר שהמדינה איבדה את אחת הסופרות הבין לאומיות החשובות ביותר.
סגנון כתיבה
נסטלינגר נהגה לכתוב מנקודת המבט של ילדים. באופן יוצא דופן לספרות ילדים, רבים מספריה מאופיינים בדמויות ריאליסטיות: גיבוריה אינם מושלמים ומרבים לטעות, מאפיין שסייע לקוראים להזדהות עם הדמויות. דמויותיה מתאפיינות בתכונות כמו אומץ, הגינות ושנינות. סיפורים רבים שכתבה אינם מסתיימים בסוף טוב. לנסטלינגר יש סגנון כתיבה ייחודי, שנון "ושובב", מלא בפיתולים אירוניים, אך בכל זאת נגיש לקוראים. היא נהגה לשלב שפה ווינאית גבוהה עם סלנג יום-יומי של הנוער, ואיכות הכתיבה שלה נחשבת לגבוהה ביותר. נסטלינגר בחרה לחדש בתבניות סיפוריה מספר לספר, גם אם זו דרך קשה ופחות פופולרית בקרב סופרים רבים.
ספרים
בין ספריה המפורסמים של נסטלינגר, שתורגמו לעברית:
פרסים
בין הפרסים בהם זכתה נסטלינגר:
יחסי סרביה–קוריאה הצפונית
יחסי סרביה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין סרביה וקוריאה הצפונית.
סקירה כללית
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 באוקטובר 1948. היחסים היו קרובים מאוד בתקופתם של יוסיפ ברוז טיטו וקים איל-סונג. שני המנהיגים נקטו עמדה נייטרלית במהלך הפיצול הסיני-סובייטי ושמרו על יחסי ידידות הן עם ברית המועצות והן עם סין. גם סרביה וגם צפון קוריאה חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. יוגוסלביה, שסרביה הייתה חלק ממנה, הייתה אחת מהחברות המייסדות של התנועה. שתי המדינות סגרו את שגרירויותיהן בבירות זו אצל זו באוקטובר ונובמבר 2001, בהתאמה, מסיבות כלכליות. עם זאת, הם ממשיכים ליהנות ממערכת יחסים קרובה.
יחסי סחר
תחת הנשיא סלובודן מילושביץ', היה לסרביה מערכת יחסים קרובה מאוד עם צפון קוריאה. עם זאת, הסחר בין יוגוסלביה לצפון קוריאה היה מוגבל מאוד ושוויו היה בערך 1.37 מיליון אירו.
מלחמות יוגוסלביה
במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה בשנת 1999, ממשלת צפון קוריאה גינתה בתוקף את פעולת נאט"ו נגד סרביה. שר החוץ של צפון קוריאה, פאק מאן סון, הביע את תמיכתו המלאה בממשלת סרביה נגד נאט"ו, וקרא לקהילה העולמית למנוע מארצות הברית להשתמש בכוח צבאי בקוסובו.
בפברואר 2000 השתתפה משלחת מפלגת הפועלים של קוריאה בקונגרס הרביעי של המפלגה הסוציאליסטית הסרבית, והנציגה קים מאן איק נשאה נאום בגנות האימפריאליזם האמריקני במלחמות יוגוסלביה, והביעה את הזדהותו עם ממשלת סרביה ועם סלובודן מילושביץ'. בנוגע לפעולה הצבאית של סרביה בקוסובו אמר קים, "העם והכוחות המזוינים של יוגוסלביה, שנחושים להגן עד הסוף על ריבונותה של המדינה, יצאו בגבורה במלחמה קדושה נגד התוקפנות של כוחות נאט"ו בראשות ארצות הברית ובאופן מלא. הפגינו לשאר העולם את רצונם הבלתי נלאה ועמידתם ההירואית."
יחסים נוספים
במרץ 2017 ביקר שגריר צפון קוריאה רי פיונג דו בבלגרד ואישר את תמיכת צפון קוריאה בעמדת סרביה בנוגע לקוסובו. כאן הדגיש שר החוץ הסרבי איוויצה דאצ'יץ' את הצורך בפתרון דיפלומטי למשבר צפון קוריאה.
התפלגות רב-נורמלית
בתורת ההסתברות, התפלגות רב-נורמלית, או התפלגות גאוסיאנית רב-ממדית, (באנגלית: Multivariate normal distribution) היא הכללה של התפלגות נורמלית למשתנים מקריים רב-ממדיים. היא מוגדרת בתור וקטור משתנים מקריים, שכל צירוף ליניארי שלו מתפלג נורמלית. ישנה גם הגדרה (כללית יותר) בשפה של פונקציות אופייניות (הקובעת את המשתנה).
להתפלגות רב-נורמלית מספר שימושים, כגון הוכחת טענות על התפלגות הממוצע וסטיית התקן של משתנים מקריים שווי התפלגות נורמלית; טענות אלו שימושיות במיוחד בסטטיסטיקה. ניתן גם לנסח את משפט הגבול המרכזי בגרסה רב-ממדית בעזרת התפלגות רב-נורמלית.
הגדרה
יהי וקטור משתנים מקריים ממשיים. נאמר ש-X מתפלג רב-נורמלית (או גאוסיאנית) אם לכל המשתנה המקרי (החד־ממדי)  מתפלג נורמלית, כלומר קיימים \mu,\sigma (תלויים ב-a_i) כך ש-.
אם X משתנה רב-נורמלי, מסמנים כאשר \bar{\mu} הוא וקטור התוחלות, ו-V היא מטריצת השונויות המשותפות -
הפונקציה האופיינית
ניתן לאפיין את המשתנים המקריים הגאוסיאניים בעזרת הפונקציה האופיינית שלהם: וקטור משתנים מקריים הוא גאוסיאני אם ורק אם הוא בעל פונקציה אופיינית:
לכסון
בכיוון ההפוך, לכל משתנה מקרי רב-נורמלי X ולכל מטריצה אורתוגונלית A, המשתנה המקרי AX גם הוא רב נורמלי:.
כדי להוכיח משפט זה, יש להפעיל לכסון אורתוגונלי על V (בפרט, המטריצה A נבחרת להיות המטריצה המלכסנת).
התפלגות רב-נורמלית סינגולרית
בדרך כלל מניחים כי מטריצת השונויות V איננה מטריצה סינגולרית. כאמור, במקרה זה למשתנה הרב-נורמלי יש פונקציית צפיפות.
עם זאת, כאשר מורידים את ההנחה האחרונה (כלומר, יש ערכים עצמיים אפס), מתקבל משתנה מקרי רב-נורמלי סינגולרי. ההגדרה בעזרת הפונקציה האופיינית היא כללית יותר (כלומר, תקפה גם במקרה הסינגולרי). במקרה זה אין פונקציית צפיפות (ביחס למידת לבג) - ערכיה כל פונקציית צפיפות ייקבעו על ידי פחות מ-n משתנים, ואינטגרל של פונקציה כזו הוא אפס ולא 1, כנדרש מפונקציית צפיפות.
טירת הזכוכית
טירת הזכוכית (באנגלית: The Glass Castle) הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת האמריקאית ג'אנט וולס. הרומן יצא לראשונה בשנת 2005, זכה להצלחה רבה ואף עובד לסרט באותו השם.
התפלגות רב-נורמלית
התפלגות רב-נורמלית סינגולרית
בכל זאת, ניתן להגדיר מידות אחרות (על תת-מרחב -ממדי של ) ואז מוגדרת פונקציית צפיפות עבור משתנה מקרי ביחס למידה החדשה.
טירת הזכוכית
מבנה הספר
בפרולוג של הספר, וולס הבוגרת, שמתגוררת בבניין יוקרתי בניו יורק, רואה את אמה ההומלסית מחטטת בזבל. וולס נבוכה מהסיטואציה, מזמינה את אימה לפגישה ומבקשת לסייע לה, אך האם מתעקשת שהיא לא זקוקה לעזרה. לשאלת ג'אנט: "מה אני אמורה לספר לאנשים?" עונה לה האם: "את האמת".
מכאן חוזרת וולס לילדותה: היא נולדה בפיניקס שבאריזונה, בת שלישית (האחות השנייה נפטרה טרם לידת וולס) לרקס ורוז מרי וולס, הורים משכילים שהתעקשו לחיות ולגדל את ארבעת ילדיהם מחוץ לתלם. הזיכרון המוקדם ביותר שלה הוא כיצד היא ניסתה לבשל נקניקיות בגיל שלוש, החצאית שלה עלתה באש והיא אושפזה בבית חולים עם כוויות חמורות, עד שהוצאה משם בידי אביה ללא הסכמת הרופאים. במהלך ילדותה נדדה המשפחה בין בתים שונים ברחבי אריזונה, קליפורניה, נבאדה ווירג'יניה המערבית. אביה אמר שהוא בורח מפני סוכנים פדרליים, אך אחותה טענה שהוא בורח מפני נושים. האב רקס עבד בעבודות מזדמנות, ולימד את ילדיו בעצמו לקרוא ולכתוב. בזמנו הפנוי הוא עבד על מכונה שלדבריו אמורה למצוא זהב, וכן על שרטוטים ותרשימים של בית החלומות המשפחתי – טירה עשויה מזכוכית, שעל שמה נקרא הספר. לעיתים קרובות הסתכסך האב עם הממונים עליו ופוטר, ולתקופות ארוכות היה שיכור ואלים. האם הייתה מורה בהכשרתה, אך שנאה ללמד והעדיפה לכתוב שירים ולצייר, וכך לעיתים קרובות לא היה אוכל בבית.
לאחר שנים של נדודים התיישבה המשפחה בבית מוזנח בעיירת הולדתו של האב, בעיירה וולץ' שבדרום וירג'יניה המערבית. וולס ואחיה מאסו בחיי העוני, והתחילו לחסוך כסף (שנגנב באחת הפעמים בידי האב שרצה לקנות שתייה חריפה), ולבסוף עברו לניו יורק באופן עצמאי. מעט אחריהם עברו לשם גם הוריהם, והתגוררו ברחוב ובבניינים נטושים.
באפילוג מספרת וולס על חייה לאחר מותו של אביה. היא הפכה לעיתונאית, נישאה (בשנית) וחיה ברווחה בבית כפרי. אחותה הגדולה לורי הפכה לאמנית עצמאית, אחיה בריאן הפך לשוטר מצטיין, אך האחות הצעירה מורין הסתבכה בפלילים, נשלחה לאשפוז פסיכיאטרי ובסופו של דבר עברה לקליפורניה וניתקה את קשריה עם המשפחה.
באופן בולט, וולס אינה מבקרת את הוריה, ואינה מביעה את דעתה על דרכי חייהם הבלתי שגרתיות, אלא בוחרת לתאר את הדברים כפי שאירעו מנקודת מבטה. הכתיבה הופכת למורכבת יותר לאורך הספר, כאשר וולס מתבגרת ונקודת מבטה הופכת מתפיסה של ילדה בת שלוש לזו של נערה ושל אישה מבוגרת.
הצלחה
הספר הפך לרב מכר, עמד במשך שש שנים רצופות בצמרת רשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, ותורגם לשפות רבות. לעברית תורגם הספר בידי דורית בריל פולק, ויצא לאור בהוצאת מודן.
בשנת 2017 יצא לקולנו סרט קולנוע המתבסס על הספר, ובו מככבים ברי לארסון, וודי הרלסון ונעמי ווטס.
התפלגות רב-נורמלית
יישומים
למשל, אם משתנים מקריים בלתי תלויים המתפלגים N(0,1), נסמן  ו-. אז מתקיים, כלומר מתפלג סטודנט עם n-1 דרגות חופש.
גטו טרזין והצלב האדום
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גטו טרזין את האס אס כ"גטו לדוגמה" כדי להטעות נציגים של הצלב האדום ולהסוות את השואה המתמשכת והתוכנית הנאצית לרצוח את כל היהודים. הצלב האדום הגרמני ביקר בגטו ב-1943 והגיש את הדו"ח המדויק היחיד על הגטו, המתאר צפיפות ותת תזונה. בשנת 1944 יופה הגטו לקראת משלחת מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) וממשלת דנמרק. המשלחת ביקרה ב-23 ביוני 1944. ציר הצלב האדום הבינלאומי מוריס רוסל כתב דו"ח חיובי על הגטו וטען שאיש לא גורש מטרזין. באפריל 1945 הותר למשלחת נוספת של הצלב האדום הבינלאומי לבקר בגטו. באותו זמן שוחררו מחנות ריכוז וגטאות אחרים. השחרור אפשר להיוכח במצבם האמיתי. למרות זאת, חזרה המשלחת על הממצאים השגויים של רוסל. האס אס העביר את הגטו לידי הצלב האדום הבינלאומי ב-2 במאי 1945, מספר ימים לפני תום המלחמה.
הצלב האדום
במהלך השואה, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) היה מבוסס בשווייץ הנייטרלית. מדיניותה הייתה לשמור על נייטרליות קפדנית ולהימנע מהתערבות ברדיפות שביצעו הנאצים על רקע גזעני, רדיפות שנתפסו כעניין פנימי גרמני. ב-1933 קיבל הצלב האדום הבינלאומי הפצרות להתערב לטובת אסירי מחנות הריכוז, אך הוא היסס לקבל הזמנות גרמניות לבקר במחנות ריכוז. קרל יקוב בורקהרדט (Carl Jacob Burckhardt), פקיד ב-ICRC שקיבל החלטות מרכזיות בנוגע לגרמניה הנאצית, הצהיר בפגישה בספטמבר 1935 כי "מסוכן לעסוק" במחנות הריכוז. הוא סבר שביקורים כאלה ינוצלו על ידי הנאצים למטרות תעמולה. בורקהרדט אכן ביקר בסופו של דבר במחנה הריכוז דכאו. תלונתו העיקרית הייתה שאסירים פוליטיים ופושעים לא הופרדו אלה מאלה. הצלב האדום הבינלאומי עסק בעיקר בשבויי מלחמה שמדינותיהם חתמו על אמנת ז'נבה משנת 1929, וזו לא כיסתה אזרחים. עם זאת, כפי שהדגיש נשיא הצלב האדום הבינלאומי מקס הובר (Max Huber) במסיבת עיתונאים עם כתבים גרמנים ב-1940, תקנון הצלב האדום הבינלאומי לא הגביל את משימתו של הארגון לעצורים המכוסים באמנות ז'נבה. הצלב האדום הבינלאומי נקט פעולה בקנה מידה קטן כדי לסייע לאזרחים מתחילת המלחמה ב-1939, אם כי יכולת הפעולה של הצלב האדום הבינלאומי נגד ממשלת גרמניה הוגבלה בשל העובדה שעצורים אלה לא היו מוגנים בחוק הבינלאומי.
לאחר שאדולף היטלר תפס את השלטון ב-1933, הצלב האדום הגרמני (DRK) בחר להתאים את עצמו למשטר הנאצי. גנרל האס אס ארנסט רוברט גרוויץ הפך לראש הצלב האדום הגרמני ב-1937; ההיסטוריון האמריקני ג'רלד שטיינאכר (Steinacher) מתאר אותו בתור "נאצי קנאי" ו"חסיד קרוב של מנהיג האס אס היינריך הימלר". גרוויץ היה מעורב בתוכנית T4 (רצח אנשים עם מוגבלויות) ובניסויים בבני אדם. לדברי שטיינאכר, מינויו של גרוויץ סימן שהצלב האדום הגרמני "הפך ליחידת שירות רפואי נאצי" התומכת במאמץ המלחמתי הגרמני. פקידי הצלב האדום הבינלאומי תחקרו בתחילת שנות ה-30 את הצלב האדום הגרמני וזה טען שיש לו גישה חופשית למחנות ריכוז, שהאסירים בהם מטופלים היטב ונהנים מתנאים טובים יותר מהאוכלוסייה האזרחית הכללית. לצלב האדום הבינלאומי הייתה גישה למידע עצמאי המתאר רציחות במחנות. במספר הזדמנויות, הצלב האדום הגרמני הפריע למאמצי הצלב האדום הבינלאומי לעזור לקורבנות הרדיפה של הנאצים. הנציג של הצלב האדום הגרמני בצלב האדום הבינלאומי, ולטר גאורג הרטמן (Hartmann), זכה לשבחים כאחד ההומניטרים היחידים בצלב האדום הגרמני, אך הוא היה חבר במפלגה הנאצית מאז 1933.
טרזין
טרזין היה מחנה ריכוז וגטו שהוקם על ידי האס אס בנובמבר 1941 בעיירת המבצר טרזין, בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה (צ'כיה תחת הכיבוש הגרמני). גטו טרזין היה בו זמנית תחנת ביניים למחנות ההשמדה, ומקום שהוסווה כהתיישבות עבור קשישים ויהודים בולטים כדי להטעות את קהילותיהם לגבי הפתרון הסופי. מתוך כ-155,000 בני אדם שנשלחו לטרזין לפני תום המלחמה, 35,000 מתו בגטו מרעב ומחלות ו-83,000 נספו לאחר גירוש לגטאות שונים, למחנות השמדה ולאתרי הרג אחרים. את הגטו ניהלה מועצת הזקנים בראשות "ראש היהודים", שהייתה אחראית על יישום פקודות הנאצים.
אספקה
ב-1942 אישר הצלב האדום הבינלאומי את דבר קיומו של גטו יהודי בטרזין וגילה שאפשר לשלוח תרופות, מה שעודד את הצלב האדום הבינלאומי לנסות שיטה זו במחנות ריכוז אחרים. זמן קצר לאחר מכן רולנד מרטי, נציג הצלב האדום הבינלאומי בברלין, ביקש רשות לביקור ניסיון בטרזין, בהנחה שיהיה קל יותר לקבל אישור לבקר שם מאשר במחנות אחרים, אך בקשתו נדחתה. הצלב האדום הגרמני טען שיש מספיק מזון ואספקה בטרזין, ולכן חבילות הצלב האדום מיותרות. במאי 1943, קיבל הצלב האדום הבינלאומי אישור חתום על ידי ראש היודנרט בטרזין שכמה חבילות מזון הגיעו אליו. מאמצי הצלב האדום הבינלאומי לשלוח חבילות מזון למחנות ריכוז נפגעו בשל סירובו של הצלב האדום האמריקני לשכנע את בעלות הברית לאפשר פטור, במסגרת המצור על גרמניה הנאצית, ליבוא מזון המיועד למחנות ריכוז. על מנת למנוע את סילוק החבילות על ידי האס אס, הצלב האדום הבינלאומי הורשה לשלוח אותן רק לנמענים בעלי שם.
ביקור הצלב האדום הגרמני (יוני 1943)
בורקהרדט לחץ על הצלב האדום הגרמני לבקר בטרזין כדי להבהיר אם הגטו הוא יעד סופי לאסירים יהודים או נקודת מעבר למקומות מזרחיים יותר. הוא גם רצה לאשר את משלוח חבילות המזון. אדולף אייכמן (ואולי הממונים עליו במשרד הראשי לביטחון הרייך) היו להוטים לאפשר את הביקור, כחלק מאסטרטגיה של הסתרת הפתרון הסופי. ב-24, 27, או 28 ביוני 1943 הורשו נציג הצלב האדום הגרמני ולטר גאורג הרטמן וסגנו, היינריך ניוהאוס, לבקר בגטו בהדרכתו של פקיד משרד החוץ הגרמני. הם אישרו את מסירת האספקה של הצלב האדום והבטיחו אישור מהאס אס שעודפים יישלחו למחנות אחרים, במיוחד אושוויץ. בדו"ח שלו תיאר הרטמן את תנאי הגטו כ"איומים" ו"צפופים להחריד"; האסירים סבלו מתת תזונה חמורה והטיפול הרפואי לא היה מספק. מכל הדיווחים של הצלב האדום על טרזין, זה של הרטמן היה היחיד שדייק באופן כללי. הרטמן הדליף את רשמיו לפקיד הצלב האדום הבינלאומי אנדרה דה פילאר, שדיווח עליהם לצלב האדום הבינלאומי בז'נבה ולגרהארט ריגנר, מזכיר הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה, ביולי 1943. בניגוד לציפיות האס אס, הביקור הגביר את חשדות הצלב האדום הגרמני לגבי תוכנית ההשמדה הנאצית.
בקשה לביקור הצלב האדום הבינלאומי (נובמבר 1943)
ממשלת דנמרק, הצלב האדום הדני, המלך הדני כריסטיאן העשירי ואנשי דת דנים לחצו על הצלב האדום הגרמני לאפשר ביקור, בגלל 450 יהודי דנמרק שגורשו לשם באוקטובר 1943. הצלב האדום הדני החל לשלוח חבילות מזון, בקצב של 700 לחודש, לאסירים דנים עוד לפני שניתן להם אישור לעשות זאת. בביקור בדנמרק בנובמבר 1943 הבטיח אייכמן לנציגי דנמרק כי הם יורשו לבקר באביב 1944. הצלב האדום הבינלאומי היה נתון ללחץ גובר מצד ארגונים יהודיים והממשלה הצ'כוסלובקית הגולה להתערב לטובת יהודים, אם כי ההיסטוריונית ליוויה רוטקירכן ראתה בלחץ על הצלב האדום הבינלאומי מצד המוסדות הדנים גורם מכריע בהחלטת הצלב האדום הבינלאומי לחדש את בקשתו לבקר בטרזין גם בנובמבר 1943. המשרד הראשי לביטחון הרייך ראה בביקור הזדמנות ליצור ספק בדיווחים על השמדה שהגיעו למדינות המערב, אך רצה להכין את הגטו במידה מספקת כדי שמשלחת הצלב האדום הבינלאומי תתרשם לטובה.
ייפוי גטו טרזין (פברואר עד יוני 1944)
בפברואר 1944 החל האס אס בפרויקט להכנת הגטו לביקור הצלב האדום. אסירים בולטים רבים ויהודים דנים שוכנו מחדש ברבעים פרטיים ומעולים. הרחובות שונו ונוקו. הוקמו חנויות דמה ובית ספר. האס אס עודד את האסירים לבצע מספר הולך וגדל של פעולות תרבות. במסגרת ההכנות נשלחו 7,503 בני אדם למחנה המשפחות של טרזין באושוויץ במאי 1944; בשילוחים נשלחו חולים, קשישים ונכים שלא היה להם מקום ביישוב היהודי שנועד להיראות אידיאלי. בסוף מאי הורשו פאול אפשטיין, אוטו צוקר ומנהיגים אחרים של הכלואים בטרזין לחתום על מכתבים שהוכתבו להם על ידי האס אס, מכתבים שנשלחו לוועדת העזרה וההצלה בבודפשט. רודולף קסטנר, ראש הוועדה, העביר את המכתב לחו"ל.
לא ברור באיזו מידה הצלב האדום הבינלאומי העריך את החשיבות של מתן דיווח מדויק על טרזין, בהתחשב בכך שהייתה לו גישה למידע עצמאי המאשר כי אסירים הועברו לאושוויץ ונרצחו שם. ליאו ינוביץ, חבר במינהל העצמי של טרזין, היה בטרנספורט הראשון למחנה המשפחות בספטמבר 1943. בחודש הבא אפשרה לו הנהלת אושוויץ לשלוח מכתב לפריץ אולמן, נציג הסוכנות היהודית בז'נבה, ובו רשימה של אסירים שגורשו מטרזין. ב-16 ביוני 1944 דיווח השירות האירופי של ה-BBC: "יהודים אלו [שרציחתם תוכננה לחודש יוני] הועברו לבירקנאו ממחנה הריכוז טרזין שעל האלבה בדצמבר האחרון [1943]. ארבעת אלפים יהודים צ'כיים שנלקחו מטרזין לבירקנאו בספטמבר 1943 נטבחו בתאי הגזים ב-7 במרץ [1944]."
ביקור הצלב האדום ב-23 ביוני 1944
הוועדה שביקרה ב-23 ביוני 1944 כללה את מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי; יואל-הנינגסן (E. Juel-Henningsen), הרופא הראשי במשרד הבריאות הדני; ופרנץ הוואס (Hvass), עובד מדינה בכיר במשרד החוץ הדני. ההיסטוריונים השווייצרים סבסטיאן פארה ויאן שוברט רואים בבחירתו של רוסל הצעיר והבלתי מנוסה עדות לאדישותו של הצלב האדום הבינלאומי כלפי הסבל היהודי. עם זאת, ההיסטוריון השווייצרי ז'אן קלוד פאבז (Favez) טוען כי האס אס היה להוט להראות את טרזין לבורקהרדט או לנציג בכיר אחר של הצלב האדום הבינלאומי, בעוד שהצלב האדום הבינלאומי חשש שתשומת לב כזו תעניק לגיטימציה לתעמולה הנאצית.
ב-23 ביוני 1944 הובלו המבקרים לסיור ב"כפר פוטיומקין". המבקרים בילו שמונה שעות בתוך טרזין, בנתיב שנקבע מראש, והורשו לדבר רק עם יהודי דנמרק ונציגים נבחרים, כולל פאול אפשטיין. אפשטיין הוסע בלימוזינה על ידי קצין אס אס שהתחזה לנהג שלו. אפשטיין נאלץ לשאת נאום שנכתב על ידי האס אס, המתאר את טרזין כ"עיירה כפרית נורמלית" שבה הוא "ראש העיר", ולמסור למבקרים נתונים סטטיסטיים מפוברקים על הגטו. עינו עדיין הייתה שחורה ונפוחה ממכה שקיבל מקארל רהם, והוא ניסה להזהיר את רוסל כי אין מוצא לאסירים מטרזין. כמו כן הוצגו בפני האורחים משחק כדורגל והופעה של אופרת הילדים ברונדיבר.
אחרי ביקור נציגי הצלב האדום בטרזין
הדו"ח של רוסל קבע כי התנאים בגטו נוחים - אפילו טובים יותר מאשר תנאיהם של אזרחים בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - וכי איש לא גורש מטרזין. כשנשאל על ידי פקיד הצלב האדום הבינלאומי יוהנס פון שוורצנברג, לא הצליח רוסל להסביר את הפער בנתוני האוכלוסייה שהיו בידי הצלב האדום הבינלאומי בנוגע לגטו: היעדרם של 30,000 אנשים שנאמר שנשלחו לאושוויץ. הנציגים הדנים דיווחו כי לא ברור אם טרזין הוא מחנה מעבר, והביעו הזדהות עם האסירים. המבקרים הבטיחו לשמור את הדו"חות בסוד, אך חלק מהמידע מדו"ח רוסל הודלף לקונגרס היהודי העולמי, מה שגרם לאנשי הקונגרס למחות על אי דיוק הדו"ח ולבקש ביקור נוסף של הצלב האדום הבינלאומי בגטו.
לאסירים הנותרים בגטו היו תגובות סותרות: לדברי אחד הניצולים, "קיץ 1944 היה התקופה הטובה ביותר שהיה לנו בטרזין. אף אחד לא חשב על טרנספורטים חדשים." מנגד, הרב ליאו בק, מנהיג רוחני בטרזין, הצהיר כי "ההשפעה [של ביקור הצלב האדום] על המורל שלנו הייתה הרסנית. הרגשנו נשכחים ונטושים."
בעקבות פרסום הפרוטוקולים של אושוויץ בקיץ 1944, המתארים רצח המוני באושוויץ, לחצו ארגונים יהודיים על הצלב האדום הבינלאומי לבקר שוב בטרזין. בספטמבר ובאוקטובר 1944 גורשו לאושוויץ 18,400 יהודים מהגטו.
שחרור במשא ומתן (פברואר ואפריל 1945)
ב-5 בפברואר 1945, לאחר משא ומתן עם הפוליטיקאי השווייצרי ז'אן מרי מוזי, שחרר הימלר טרנספורט של 1,200 יהודים, רובם מגרמניה והולנד, מטרזין לשווייץ הנייטרלית. אירוע זה זכה לסיקור תקשורתי בינלאומי, והאסירים המשוחררים הצהירו כי ביקור הצלב האדום הבינלאומי הקודם היה מבוים. המלך הדני הבטיח את שחרורם של העצירים הדנים מטרזין ב-15 באפריל 1945. האוטובוסים הלבנים, שאורגנו על ידי ממשלת דנמרק בשיתוף הצלב האדום השוודי, החזירו את 423 יהודי דנמרק ששרדו.
השליחות של אפריל 1945
במקביל לשחרורים הראשונים של מחנות ריכוז על ידי בעלות הברית המערביות, הגיעו צירי הצלב האדום הבינלאומי אוטו להנר (Lehner) ופול דונאנט (Dunant) לטרזין בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמילר ב-6 באפריל 1945 וסיירו בגטו בליווי אייכמן. דונאנט הורשה לדבר עם בנימין מורמלשטיין שהפך לראש היודנרט לאחר שאפשטיין נורה על ידי האס אס במבצר הקטן של טרזין בספטמבר 1944. להנר צפה בסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט" שצולם בגטו לפני הגירושים בסתיו 1944. ליוויה רוטקירכן טוענת שהמטרה העיקרית של משלחת זו הייתה לאשר את ממצאיו של רוסל. היא מצטטת קטע מהדו"ח של להנר: "הרושם הכללי שעשה המחנה היה חיובי מאוד. אנו מתייחסים גם לדו"ח של ד"ר רוסל ואפשר להוסיף ששום דבר לא השתנה בינתיים... זקן היהודים הוא כיום הר מורמלשטיין. זקן היהודים לשעבר, ד"ר אפשטיין, הועבר למזרח לפני חצי שנה. על פי עדותו של זקן היהודים וגם של השלטונות הגרמניים, לא בוצע לאחרונה גירוש: 10,000 יהודים נשלחו למחנות במזרח, בעיקר לאושוויץ... [היהודים המגורשים] עוסקים בהרחבת המחנה באושוויץ. אחרים מועסקים במינהל." בהמשך הדו"ח חזר להנר על התעמולה הנאצית שתיארה את טרזין כ"ניסוי ציוני". בעקבות הביקור סעדו להנר ודאננט בארמון צ'רנין (Czernin) בפראג עם אייכמן; קרל הרמן פרנק, מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט; וארווין ויינמן (Weinmann), ראש ה-SD בפראג. אייכמן הכחיש שהורגים יהודים. דונאנט ביקר בטרזין שוב ב-21 באפריל 1945. הוא פרסם דו"ח המאשר את ממצאיו של רוסל ולהנר וטען כי הביקורים לא היו מבוימים. 15,500 אסירים, ניצולי צעדות המוות, הגיעו לטרזין בימיה האחרונים של המלחמה וחלו במגפת טיפוס. לאחר שהאס אס ויתרו על השליטה בגטו ב-2 במאי 1945, השתלט דונאנט על הממשל בגטו והעניק סיוע ממפקדה בפראג. אנשי הצלב האדום הצ'כוסלובקי הגיעו ב-4 במאי, אך מיקדו את מאמציהם באסירים פוליטיים במבצר הקטן, וכאשר סייעו לאסירים בגטו היהודי, זלזלו ביהודים זרים (שאינם צ'כוסלובקים).
השפעה והערכה
לפי ההיסטוריון הצ'כי מירוסלב קרני, הדו"ח של רוסל, במיוחד התעקשותו שיהודים לא יגורשו מטרזין, הביאו להפחתת אמינותו של דו"ח ורבה-וצלר. דו"ח זה, שכתבו שני נמלטים מאושוויץ, רודולף ורבה ואלפרד וצלר, תיאר את גורלם של יהודים שגורשו מטרזין לאושוויץ ורובם נרצחו.
הצהרתו של רוסל כי יהודים לא גורשו מטרזין גרמה לצלב האדום הבינלאומי לבטל ביקור מתוכנן במחנה המשפחות טרזין, לו כבר נתן היינריך הימלר את רשותו. קרני וההיסטוריון הישראלי אוטו דב קולקה קושרים בין הדיווח לבין חיסול מחנה המשפחות ביולי, בו נרצחו 6,500 בני אדם. רוסל שלח את תצלומיו לפון תאדן, שהראה עותקים מהתצלומים במסיבת עיתונאים בניסיון להפריך דיווחים על השואה.
הדו"ח של רוסל תואר כ"סמל לכישלון הצלב האדום הבינלאומי" לתמוך ביהודים בתקופת השואה. לטענת שטיינאכר, הדו"ח "גרם לפיחות במעמדו של הארגון" בשל נאיביותו, "שותפותו ביצירת מיצג שווא בדיוני אכזרי", במיוחד משום שרוסל המשיך להגן על מסקנותיו לאחר המלחמה. רוטקירכן כותבת כי גורל אסירי הגטו "יכול להיחשב אבן בוחן לתפקידו השלילי של הצלב האדום הבינלאומי במהלך מלחמת העולם השנייה". אך המקרה של טרזין לא היה ייחודי. ביקור דומה בדראנסי בידי ז'אק דה מורסייה (Morsier) במאי 1944 הפיק דו"ח "זוהר".
יחסי אוזבקיסטן–ליטא
יחסי אוזבקיסטן–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן לליטא.
כלכלה
היחסים הכלכליים בין אוזבקיסטן וליטא מבוססים על ההסכם בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי שנחתם במהלך ביקורו של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בליטא ביוני 1995. על פי ההסכם, שתי המדינות ייצרו את התנאים הנוחים ביותר לסחר וייסדו קשרים כלכליים ישירים. כתוצאה מכך, מחזור המסחר בין שתי המדינות בשנת 1994 הסתכם ב-23.692 מיליון דולר ו-29.9 מיליון דולר בשנת 2001. במהלך ביקורו של נשיא ליטא באוזבקיסטן בפברואר 1997, הוסכם להעמיק עוד יותר את יחסי הסחר והכלכלה הדו-צדדיים. לבסוף, ביקורו של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בליטא בספטמבר 2002 הניח בסיס איתן להמשך פיתוח שיתוף הפעולה הכלכלי והתרבותי בין שתי המדינות, ונחתמו מספר הסכמים חשובים. בפרט יוקם שיתוף פעולה בתחומי התחבורה, החקלאות, תעשיית הדלקים, המזון והתעשייה הקלה. הוועדה הבין-ממשלתית האוזבקית-ליטאית בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי החלה את עבודתה. הרפובליקה של אוזבקיסטן מייצאת לליטא סיבי כותנה, מוצרי שמן ושמן, מתכות לא ברזליות, מוצרי עגבניות, שימורי פירות וירקות, דשנים, חוטי כותנה ואבנים יקרות. ליטא מייצאת לרפובליקה של אוזבקיסטן מכונות, ציוד, חלב, מוצרי בשר ודגים, סוכר וקונדיטוריה, עץ ורהיטים, סריגים, הנעלה וכובעים, חמאה ושמן צמחי.
תרבות
הצעדים הראשונים בתחום בין המדינות נעשו בעזרת שיתוף הפעולה התרבותי. בפרט, החברה התרבותית הליטאית, שנוסדה בטשקנט בשנת 1992, והחברה הלאומית האוזבקית, שנוסדה בווילנה בשנת 1994, תורמות לשימור ולקידום המורשת התרבותית של שני העמים, לחקר השפה ולתרגום ופרסום יצירות ספרותיות.
תוכנית חיסכון (תוכנית טלוויזיה)
תוכנית חיסכון (נקראה בעבר גם המוסף הכלכלי ובין נובמבר 2017 ל-15 בינואר 2019 התוכנית הכלכלית) היא תוכנית כלכלית יומית מובילה בישראל שעוסקת בנושאי כלכלה וצרכנות, המשודרת בימים ראשון עד חמישי בשעה 19:00 בקשת 12 ומופקת על ידי חברת החדשות, ששידרה את התוכנית בערוץ 2 בעבר. המגישה מתחילת התוכנית ועד היום היא קרן מרציאנו. עורך התוכנית הוא עידו אזולאי.
התוכנית ערוכה בצורת מגזין אקטואלי בנושאי כלכלה וצרכנות שעוסק בשאלות מעולם הכלכלה, הפוליטיקה, הבריאות, התזונה, הצרכנות וכדומה. חלק גדול מהתכנים המשודרים בתוכנית עוסקים בשאלות בנושא כלכלת המשפחה, בריאות ודרך חיים.
מאז שערוץ 2 פוצל ב־1 בנובמבר 2017 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13 – התוכנית שודרה רק בערוץ 12. התוכנית נקראה לפני מיזוג רשת-עשר "התוכנית הכלכלית". עם מעבר תוכני חברת החדשות לבלעדיים בערוץ 12, שם התוכנית שונה בחזרה ל"תוכנית חיסכון".
היסטוריה
התוכנית שודרה לראשונה בשנת 2007 תחת השם "המוסף הכלכלי". באוגוסט 2008 מותגה התוכנית מחדש תחת השם "תוכנית חיסכון". החל משנת 2009 שודרה מהדורת סוף השבוע של התוכנית בהנחיתה של קרן מרציאנו בימי שישי בשעה 18:30 באורך של כ־40 דקות לתוכנית, שבה סיכמה מרציאנו את תוכניות "תוכנית חיסכון" של השבוע החולף, תחת השם "תוכנית חיסכון – סיכום שבועי". מהדורת סוף השבוע ירדה משידור בשנת 2010.
בנובמבר 2013 החל להגיש את התוכנית גדעון אוקו לסירוגין עם קרן מרציאנו, בעקבות חופשת הלידה של יונית לוי והחלפתה בהגשת המהדורה המרכזית על ידי קרן מרציאנו. במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה, לא שודרה התוכנית, ומהדורת החדשות המרכזית הוקדמה על חשבונה. עם סיום הסגר התוכנית חזרה והתארכה, והיא מוגשת בשעות 19:00–20:00.
צוות התוכנית מונה כיום שישה כתבים, בהם מעיין פרתי, יולן כהן, איתמר מינמר ורביד אדרי (תחקירן). התוכנית מוגדרת כ"תוכנית תעודה" במסגרת המחויבות של ערוץ 12 לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
פורמט התוכנית
בתחילת התוכנית מתקיים מבזק חדשות כלכלי המסכם את אירועי היום ומהווה מעין פתיח לתוכנית. בתוכנית קיימות מספר פינות של אנשי מקצוע מתחומים שונים אשר דנים עם המנחה על אירועי היום בנושאים האקטואליים העומדים על סדר היום במדינה. חלק מהפינות בתוכנית מדווחות מהשטח, כאשר הם מצולמות ונערכות מראש בצורה של כתבות שטח, חלק אחר מהפינות הם בצורה של פינות אירוח בתוכנית, כאשר המנחה מראיינת את בעלי המקצוע והאורחים באולפן עצמו. להלן מספר פינות בולטות שחוזרות על עצמם ומופיעות לעיתים קרובות בתוכנית:
יחסי גינאה המשוונית–מקסיקו
יחסי גינאה המשוונית–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של גינאה המשוונית לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית, בארגון מדינות איברו-אמריקה ובאו"ם.
היסטוריה
ב-26 בספטמבר 1975, גינאה המשוונית ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, היחסים בין שתי המדינות התרחשו בעיקר בפורומים בינלאומיים כמו באו"ם. בשנת 2005, שר החוץ של גינאה המשוונית, פסטור מיצ'ה אונדו בילה, ביקר במקסיקו. במאי 2007 ביקר שר גינאה המשוונית למידע, תרבות ותיירות סנטיאגו נצ'מה במקסיקו, שם ערך פגישות עם פקידי ממשלת מקסיקו כדי לבחון תוכניות שיתוף פעולה בתחום ההכשרה הטכנית בתקשורת, תרבות ותיירות. כתוצאה מהביקור הועלה מחדש המשא ומתן להסכם שיתוף פעולה חינוכי ותרבותי בין שתי המדינות.
ביולי 2011, מקסיקו השתתפה כמשקיף במהלך פסגת האיחוד האפריקני ה-17 הרגילה שנערכה בבירת גינאה המשוונית, מלאבו כאשר ראש המשלחת של שגרירות מקסיקו באדיס אבבה, אתיופיה השתתף בוועידה. בנובמבר 2016, במהלך פסגת לה פרנקופוני שהתקיימה באנטננריבו, מדגסקר; פגישה דו-צדדית התקיימה בין משלחות מקסיקו וגינאה המשוונית בה היו מעורבים המנכ"ל המקסיקני לאירופה, השגריר פרנסיסקו דל ריו לופס והסנאטור מגינאה המשוונית אגוסטין נסה נפומו. במאי 2017, ראש ממשלת גינאה המשוונית פרנסיסקו פסקואל אובמה אסואה השתתף בפלטפורמה גלובלית של כנס הפחתת הסיכון מאסון שנערך בקנקון, שם נפגש עם הנשיא המקסיקני אנריקה פניה נייטו.
במרץ 2019 שוחח פליט פוליטי מגינאה המשוונית עם נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור וביקש ממקסיקו להתערב נגד הדיקטטורה בגינאה המשוונית של הנשיא תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו אשר שולט בה כבר 40 שנה.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מגינאה המשוונית במקסיקו