cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פדיון שבויים
סייגים למצווה
סוגיה זו זכתה לדיון מחודש, טעון ביותר מבחינה רגשית ולאומית, בכל הנוגע לפדיון שבויי צה"ל. על אף המסורת של הימנעות מפדיון שבויים יותר על כדי דמיהם, נמצא שהקשר שבין חייל לצבאו נתפס בעיני חלק מהפוסקים כקשר מחייב ביותר, בדומה לקשר של איש ואשתו, ואף מעבר לכך. בנוסף, העירו חלק מהפוסקים שיש לקחת בחשבון את שאלת המורל של החיילים היוצאים לשדה הקרב, שעלולים להסס אם ידעו שהמדינה לא תעשה ככל יכולתה להשיבם לחיק משפחותיהם. מנגד, שחרור מחבלים, שעלולים לסכן חיי אדם, ושעצם שחרורם עלול להוות זריקת מרץ לאויב, נלקחו גם הם בחשבון. עם זאת, דומה שאצל רבים מפוסקי המאה העשרים הכריעה את הכף המחויבות המיוחדת של מדינת ישראל לצה"ל ולחייליו. לפיכך, הרבנים שאול ישראלי, עובדיה יוסף, חיים דוד הלוי, שלמה גורן ויעקב אריאל פסקו שניתן לשחרר שבויי צה"ל אף במחיר של שחרור מחבלים רבים, בהם רוצחים מורשעים.
גם התקנה שלא מבריחים שבויים מסויגת בתלמוד בסיפור על רבי מאיר ששיחד את השומר מטעם השלטון בכסף רב והצליח להבריח את אחות אשתו מקובה של זונות בניגוד לחוק הרומאי, והפך להיות מבוקש, ועל פי אחד הפירושים בתלמוד הדבר גרם שגלה לבבל, כדי להנצל.
תפילות על השבויים
כל שבוע בימי שני וחמישי (ימי החול בהם בתפילת שחרית, מתבצעת קריאת התורה בציבור) נאמרת בבתי הכנסת האשכנזיים התפילה הבאה (אצל הספרדים והתימנים ושאר עדות המזרח לא נהוג לאומרה):
בימינו, יש קהילות בהן נהוג בשבת לומר בסמוך לקריאת התורה "מי שברך" מיוחד להצלת שבויי צה"ל. לתפילה זו יש נוסחים שונים שקבעה הרבנות הראשית לישראל או שיצרו באותה קהילה.
יחסי הודו–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
יחסי הודו–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היסטוריה
הודו פתחה את שגרירותה בקינשאסה בשנת 1962, אחת מהמדינות הראשונות שהקימו משלחה דיפלומטית במדינה.
נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ז'וזף קבילה, ביקר בהודו על מנת להשתתף במסגרת הפורום הודו-אפריקה הראשון ב-8 עד 9 באפריל 2008. קבילה קיים מפגש דו-צדדי עם ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג.
כוחות שמירת השלום
זרוע הגורקה ההודית, שירתה במסגרת משלחת האו"ם לשמירת השלום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בשנים 1960–1966. נכון לדצמבר 2016, כ-4,500 חיילים הודים, משקיפים צבאיים ואנשי משטרה פועלים ברחבי המדינה כחלק ממונסקו.
סיוע כלכלי
אזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו זכאים למלגות במסגרת ארגוני שיתוף פעולה כלכלי וטכני (ITEC) והמועצה ההודית לקשרי תרבות.
יחסי מסחר
בשנת 2016, ייצאה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו להודו סחורה בשווי 58 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם עופרת נחושת, יהלומים, בושם צמחים, נחושת מזוקקת, קובלט, פולי קקאו, בטריות חשמליות וגרוטאות אלומיניום. לעומתה, הודו ייצאה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו סחורה בשווי 234 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם תרופות, דם אנושי, שנאים חשמליים, מכוניות, אופנועים, בשר בקר קפוא, מכסי פלסטיק, מוצרי טקסטיל ונפט מזוקק.
קהילות
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו קיימת קהילת ההודים הגדולה ביותר במרכז אפריקה. נכון לחודש דצמבר 2016, כ-9,000 אזרחים הודים ואנשים שמוצאם הודי מתגוררים במדינה. רוב ההודים במדינה מחזיקים אזרחות בריטית, קנדית, קנית וטנזנית. הקהילה ההודית עוסקת בעיקר במגזרי השירותים, העסקים, המסחר והתעשייה.
המהגרים ההודים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהגרים בעיקר ממדינת גוג'ראט, קרלה ומדינות שבדרום הודו (המהווים את קהילת המהגרים ההודית הגדולה ביותר). הקהילה ההודית הגדולה ביותר ברפובליקה הדמוקרטית בקונגו היא הקהילה האסמאעילית, המוערכת בכ- 2,000 תושבים.
צו קנופוס
צו קנופוס היא כתובת דו-לשונית שנכתבה בשפה המצרית העתיקה וביוונית, על גבי אסטלה מצרית עתיקה, הכתובה בשלושה סוגי כתב: כתב חרטומים, כתב דמוטי וכתב יווני. הכתובת נכתבה ב-7 במרץ 238 לפנה"ס, על ידי כוהנים מצריים בעקבות כנס שהתקיים בעיר קנופוס  ליד אלכסנדריה  של בכירי הכהונה המצרית. מטרת הכנס הייתה למצוא דרכים לקרב את האוכלוסייה המקומית לבית תלמי.  בצו הוזכרו מעשיהם  הטובים של המלך תלמי השלישי ואשתו ברניקי השנייה. בנוסף,  על פי הצו  קודשה בתם הנסיכה ברניקי שנפטרה כאלה.
האסטלות
הכתובת הראשונה נמצאה ב-15 באפריל 1866 על ידי קארל ריכרד לפסיוס בטאניס. האבן התגלתה באקראי, בעת שלפסיוס ונשי משלחת נוספים הלכו לכפר כדי לגייס עובדים. אחד מהם ראה בתוך ההריסות בתוך העפר את הקצה של האסטלה. לפסיוס היה מודע לקיומה של הכתובת, אחד המהנדסים של חברת תעלת סואץ סיפר לו עליה. מיד לאחר הסרת העפר הוכנו עותקים של הכתובות על האסטלה וכן שלושה צילומים. האסטלה שנמצאה כתובה על גבי אבן גיר באיכות טובה, והיא כוללת בחלקה העליון 37 שורות בכתב חרטומים, בחלק התחתון 76 שורות בכתב יווני, ובקצה הימני 74 שורות בכתב דמוטי. הכתובות בכתב החרטומים והכתב הדמוטי הם במצרית עתיקה, והכתובת בכתב היווני נכתבה ביוונית. גובה האסטלה שנמצאה הוא 223.5 ס"מ, רוחבה 82 ס"מ ועובייה 34 ס"מ. האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר. העתק באיכות טובה נמסר על ידי השליט המצרי איסמעיל פאשא בשנת 1871 למוזיאון הבריטי/ מספר פריט EA1081.
הכתובת השנייה נמצאה בשנת 1881 על ידי גסטון מספרו בקום אל-חיסן (Kom el-Hisn) על גבי אבן גיר לבנה, והיא כוללת 26 שורות בכתב חרטומים, 20 שורות בכתב דמוטי ו-64 שורות בכתב יווני. גובהה של האסטלה הוא 222 ס"מ ורוחבה 78 ס"מ. האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר, מספר המוצג הוא 22186.
שבר נוסף של הכתובת נמצא בשנת 2004 ב-Bubastis, עיר באזור דלתת הנילוס במצרים התחתונה.
תוכן הכתובת
הכתובת מכנה את תלמי וברניקה "האלים המטיבים", היא עוסקת במסעות קרב צבאיים, הדת המצרית, בעיות נפגעי רעב, וארגון ממשלתי בתקופה התלמיית. הכתובת מציינת את תרומותיו של המלך למקדשים, את תמיכתו בפולחן לאל הפר אפיס והאל מנביס שהיה האל הראשי של הליופוליס. שני אלים אלה היו פופולריים בתרבות המצרית-ההלניסטית בתקופה זאת. כן מצוינים החזרת פסלי האלים שנלקחו על ידי כנבוזי השני. הכתובת מהללת את הצלחתו של תלמי בדיכוי ההתקוממויות של התושבים ילידי מצרים. פעולות אלה מכונות בכתובת כ"שמירת השלום" במצרים. הכתובת מציינת שבתקופה שבה הצפה הנילוס הייתה נמוכה, המלך הוריד מיסים וייבא תבואה מפניקיה, סוריה, קפריסין וממדינות אחרות למצרים.
הכתובת מציינת את הקמת שבט חמישי נוסף של כהנים. ובכל שנה יחגגו ברחבי הארץ את כהונתם של "המלכים המיטיבים".
הכתובת גם מציינת את חניכת הלוח השנה המצרי החדש, שהפך מותאם יותר לעונות השנה במעבר ללוח של 365.25 ימים בשנה. הכתובת מכריזה על הפיכתה של הנסיכה ברניקי לאלה, תוך יצירת פולחן מיוחד עבורה שכלל טקסים מיוחדים, עוגת לחם מיוחדת, וקהל מאמינים של נשים וגברים.
הכתובת מסתיימת בצווי לחקוק את הצו על גבי ברונזה ואבן בכתב חרטומים ובכתב יווני, ולהציג את הצו במקומות ציבוריים במקדשים.
רפורמת לוח השנה
לוח השנה המצרי האזרחי עד לרפורמה כלל 12 חודשים של 30 ימים כל חודש וכן תוספת של 5 ימים אפלים שניצבו בין סוף השנה שעברה לחגיגות השנה החדשה, סה"כ 365 ימים. הרפורמה הוסיפה יום אחד בכל שנה רביעית ובכך יצרה לוח של 365 ימים ועוד רבע יום. הסיבה שניתנה לשינוי הייתה ההתקדמות בזריחתו של הכוכב "סותיס" בכל ארבע שנים. כוכב זה נחשב על ידי המצרים הקדמונים ככוכב בעל משמעות. (במחקר המודרני מזהים כוכב זה עם סיריוס). התוספת של היום נעשתה כדי להתאים את מחזורו של הכוכב עם עונות השנה.
ההמנונות ההומריים לדיוניסוס
מתוך 33 ההמנונות הומריים, שלושה מוקדשים לדיוניסוס: הראשון, השביעי והעשרים ושש. שלושתם קצרים בצורה שהם הגיעו אלינו. בהמנונות האלו ניתן לפגוש את המאפיינים של דיוניסוס, האופי שלו, והסיפורים שקשורים אליו.
ההמנון הראשון
ההמנון הראשון לא נשמר במלואו, והוא נבנה משרידים שונים. המשורר מתייחס למקום לידתו של האל, ומביא את המחלוקת שקשורה לעניין. חלק אומרים שהוא נולד בדרקנום, איקרוס, נקסוס, בנהר אלפאוס או בטבס והוא קורא לכל הדעות האלו שקרים. לדעתו, דיוניסוס נולד בהר ששמו ניסא (קרוב למצרים) רחוק מבני-אדם, והסתיר אותו מהרה. מה שידוע לנו בוודאות על דיוניסוס בהמנון הוא שזאוס הוליד אותו משוקו, רחוק מבני אדם והסתיר אותו מהרה. במהלך השיר, מוזכר פולחן שאמור להתרחש לכבוד דיוניסוס כל שלוש שנים, כנגד אירוע שאבד מתוך השיר. אבל הטקס הזה מראה שהוא הפך לאל. ייתכן שהחלק העיקרי של השיר כלל עלילה שהסבירה את המעבר מהמצב הראשון בו זאוס היה צריך להסתיר אותו למעמדו של אל. מקורות מ-600 לפני הספירה מתייחסים לחזרתם של הפייסטוס ודיוניסוס לאולימפוס, וזה כנראה גם כן מה שמסופר בהמנון הראשון של הקובץ. בנוסף המשורר אלקאיוס הכיר והתייחס למיתוס הזה, וההמנון שימש לו כדוגמה. עם זאת, אין לסיפור בסיס במקורות העתיקים יותר, לכן ניתן לשער את התאריך שלו ל-650 לפני הספירה.
ההמנון השביעי
למרות שהעלילה בשיר השביעי נראית שלמה, ייתכן שהיא רק חלק מהמנון יותר גדול. בהמנון הזה מסופר על ספינת שודדי-ים שמצאו נער על צוק שהם זיהו כבן של מלך. רב-החובל מזהה שהוא אל, בלי לדעת מי הוא בדיוק. הוא מציע להחזיר אותו ליבשה כדי למנוע אסון. שאר השודדים ראו בו הזדמנות להתעשר ותכננו לבקש כסף להחזרתו, או אולי אפילו שוד. הם ניסו לאסור אותו בכבלים, אך לא הצליחו. דיוניסוס החליט להראות את כוחו ולחולל פלאים. יין ערב התחיל לקלח על קרשי הספינה וכרם צומחת אל מרומי המפרש. קיסוס כהה מתלפף אל התורן ויתדות המשוטים נעטרות בזרים. למראה הנסים האלו רצו השודדים לחזור ליבשת, אך דיוניסוס נהפך לאריה, ויצר דוב לעומתו, השודדים שנבהלו קפצו לים, ונהפכו לדולפינים. דיוניסוס נזכר ברב-החובל שזיהה אותו ואומר לו שאין לו מה לפחד כי הוא מצא חן בעיניו. בניגוד לגרסאות אחרות של העלילה, המיקום הגאוגרפי מאוד מעורפל. הדבר יכול להיות רמז לשיר כלל יווני שלא משתייך לאזור מיוחד בלבד. ההמנון עוסק בהתגלות ושנוי. גם האל דיוניסוס וגם השודדים משתנים ונהפכים לחיות. רק רב-החובל נשאר כמו שהיה בתחילת השיר. המעבר ממצב למצב הוא אחת התכונות שמיחסים לדיוניסוס. למרות שתחום השפעתו רחב וקשה להגדרה, דיוניסוס הוא גם אל השנוי, המעבר. הוא נע בין שני קצוות, גם אל, גם בן-אדם, גם חיה.
ההמנון העשרים ושש
המנון זה מתייחס לילדות של דיוניסוס. זאוס מסר אותו לנימפות בהר ניסא והן גידלו אותו, במערה שריחה נעים לפי בקשת אביו. לאחר מכן, השיר מספר שדיוניסוס התחיל לנוע ביער בצורה תמידית כשראשו עטור קיסוס וזרי דפנה והנימפות הלכו בעקבותיו, הוא הפך למנהיג הן. בחלק האחרון, המשורר נפרד מדיוניסוס בבקשה שיחדש את העונה השמחה להרבה שנים. בחלק הזה דיוניסוס מתואר כאל לענבים, אחד מתחומי השפעתו. זאת הפעם הראשונה שמתייחסות למגדלות שלו כאל נימפות. דיוניסוס נולד מאל ואשה ולכן ניתן לחשוב שיש קשר מיוחד בינו לבין הנימפות בשל מעמדן המיוחד.
התעללות בקשישים
התעללות בקשישים מתאר התעללות בקשיש מצד מי שהוסמך לטפל בו, שיכולה להיות מתמשכת וגורמת לקשיש לסבל או למצוקה גופנית ויכולה להגיע אף למוות. ההתעללות יכולה להיות ממושכת. לעיתים ייתכנו לה סימנים מובחנים כמו פציעה, כאבים, אי נחת, תלונות, פחד שמפגין הקשיש מצד המטפל וניתן לבדוק אם היא מתרחשת בעזרת מצלמות אבטחה.
ישנה טכנולוגיה מסייעת לקשישים כגון לחצן מצוקה ורובוטים לסיוע לקשישים ומצלמה חכמה אם כי נכון להיום הם לא בהכרח יחליפו את כל הפונקציות של מטפל אנושי.
הגדרת המונח
קיימת חוסר אחידות והסכמה לגבי ההגדרה של התעללות בזקנים. פרופ' ישראל דורון מתייחס בספרו להגדרת ערך התעללות בזקנים בהגדרתה של HUDSON 1989 הבוחרת במונח טיפול לקוי לתיאור התנהגות פוגענית כלפי הזקן. ההתעללות מתרחשת בהקשר של יחסי אמון. הפוגע הוא מסביבתו הקרובה של הקורבן, בן משפחה, קרוב, שכן, מטפל בהקשר של טיפול לקוי. ההתעללות יכולה להתבטא במספר דרכים:
התפתחות היסטורית
הכלי המשפטי הוא אחד הכלים החברתיים המוכרים והמקובלים להתמודדות עם תופעות של אלימות או התעללות, ומכאן תפקידו של המשפט - באופן כללי, ותחום המשפט וזיקנה - באופן קונקרטי, הוא לעזור לזקנים להגשים את רצונותיהם. בשנות השבעים המחקרים בנושא התמקדו בזיהוי התופעה של התעללות בזקנים בהיקפים ובמאפיינים.
אופי הקשיים בהתמודדות עם הפגיעות בזקנים
אי-דיווח ואי-שיתוף פעולה מצד הנפגעים, על-פי רוב בשל רצון להגן על הפוגע או בשל תלות בו. קושי נוסף הוא העומס הרב על פקידי הסעד ועל העובדים הסוציאליים המטפלים בנושא זה. על-פי נתוני משרד הרווחה בישראל, בטיפולו של כל עובד סוציאלי העוסק בתחום זה מאות תיקים. אחד המנגנונים החשובים להתמודדות עם התופעה הוא באמצעות פקיד סעד בשירות הזקן.
בישראל
בסוף שנות ה-80 ובאמצע שנות ה-90 התעללות בזקנים הוכרה בישראל כבעיה חברתית, לאחר חקיקת תיקון 26 לחוק העונשין פגיעה בחסרי ישע 1989.
משנת 2000 התייחסו המחקרים לממדי התופעה בקבוצות אתניות שונות וזיהוי מאפיינים תרבותיים.
בשנת 2002 התפרסם "דוח הוועדה לבחינת הצרכים בתחום המניעה והטיפול בהתעללות בזקנים" הדוח כלל המלצה לערוך סקר ארצי כולל לבדיקת היקף התופעה של התעללות בזקנים בישראל.
בשנת 2004 סקר ארצי מייצג ראשון.
בשנת 2006 דו"ח מבקר המדינה קבע כי אחד מכל חמישה קשישים בישראל הוא קורבן התעללות.
באוקטובר 2007 התקיימה חקיקה בנושא אלימות כלפי קשישים, פרוטוקול מספר 303 של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
במרץ 2008 הוקמה התוכנית הממלכתית הבינמשרדית למאבק באלימות נגד זקנים ולחיזוק ביטחונם האישי דוח ועדת ביצור, המשרד לענייני גמלאים.
התפתחות המצב המשפטי
בישראל נחקקו חוקים שנועדו בחלקם להקנות כלים משפטיים להתמודדות עם התעללות בזקנים, בהם:
טוד בויד
טוד בויד, הידוע גם בשם דוקטור Notorious, הוא פרופסור בקתדרה על שם קתרין ופרנק פרייס לחקר הגזע והתרבות הפופולרית, ופרופסור ללימודי קולנוע ומדיה בבית הספר לאמנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC). בויד הוא פרשן, סופר, מפיק, יועץ וחוקר. הוא מומחה בתרבות הפופולרית האמריקאית ונודע בעבודתו החלוצית בנושא קולנוע, מדיה, תרבות היפ הופ, אופנה, אמנות וספורט. בויד קיבל דוקטורט בלימודי תקשורת מאוניברסיטת איווה בשנת 1991 והחל לעבוד ב-USC בסתיו 1992.
הופעות בתקשורת
במהלך שני העשורים האחרונים הופיע בויד בסרטים תיעודיים רבים במגוון נושאים הקשורים לתקשורת ותרבות פופולרית, בהם "מייקל ג'ורדן: הריקוד האחרון" (ESPN, 2020) ויק - Vick -(ESPN, 2020), הסרטים (CNN, 2019), מכללת כדורגל 150: המשחק האמריקאי (ESPN, 2019), סמי דייוויס ג'וניור: עלי להיות אני (American Masters / PBS, 2019), אני ריצ'רד פריור (Comedy Central / Paramount Network, 2019) סגנון אמריקאי (CNN, 2019), דניס רודמן: לטוב או לרע (ESPN, 2019), שתוק וכדרר (Showtime, 2018), שנות התשעים (CNN, 2017) וההיסטוריה של הקומדיה (CNN, 2017). בויד הופיע גם ב"עשרים רגל מכוכבות" (2013) שזכה בפרס האוסקר לשנת 2014 לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
בויד התארח בחדשות ותוכניות רבות אחרות, בהן Nightly News, The Today Show (NBC), CBS Evening News, ABC World News Tonight, The News Hour (PBS), Frontline (PBS), Good Morning America (ABC) ), Biography (A&E).
ספרים ומאמרים
בויד חיבר וערך שבעה ספרים ולמעלה ממאה מאמרים, ביקורות ופרשנויות. בויד הוא מחבר The Notorious Ph.D's Guide to the Super Fly 70s: A Connoisseur's Journey Through the Fabulous Flix, Hip Sounds, and Cool Vibes That Defined a Decade (Harlem Moon/Broadway/Random House, 2007), Young Black Rich and Famous: The Rise of the NBA, the Hip Hop Invasion, and the Transformation of American Culture (Doubleday/Random House, 2003), The New H.N.I.C: The Death of Civil Rights and the Reign of Hip Hop (NYU Press, 2002). האחרון צוטט בגיליון העשור (ספטמבר 2003) של המגזין VIBE בתור "אחד הספרים המשמעותיים שנכתבו אי פעם על היפ הופ". עוד כתב בויד את ("האם אני שחור מספיק בשבילך? תרבות פופולרית מהברדס ומעבר") הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1997.
בויד הוא עורך "אפריקאים אמריקאים ותרבות פופולרית" (Praeger / Greenwood, 2008), Basketball Jones: America Over the Rim (עם קנת שרופשייר, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2000) ו"מחוץ לקווים: ספורט, מדיה ופוליטיקה של זהות" (עם אהרון בייקר, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1997).
מאמריו התפרסמו בניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, שיקגו טריביון, הגרדיאן, ESPN ועוד.
סרטים
המפיק הבכיר של הסרט התיעודי של נטפליקס "בכל מחיר" (2016).
תסריטאי ומפיק בסרט "The Wood" (1999).
פרשן במהדורת ה-DVD של הסרטים "מזג אוויר סוער" (1943), "בקתה בשמיים" (1943), "סופר פליי" (1972) ו-"Uptown Saturday Night" (1974).
לקסוס UX
לקסוס UX (באנגלית: Lexus UX) היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי לקסוס משנת 2018. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2018, והגיעה לישראל במרץ 2019.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה הלקסוס UX מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
עיצוב
העיצוב החיצוני של ה-UX דומה מאוד ללקסוס NX, בפנים המכונית העיצוב מודרני ומפואר, מזכיר מאוד מכוניות מנהלים. מסך מגע המשדר את המולטימדיה, לוח מחוונים דיגיטלי ועוד'.
מפרט טכני
ה-UX משווק עם שתי יחידות הנעה.
לקסוס UX300e
ה-UX300e היא הגרסה החשמלית לגרסה הבסיסית, שהוצגה בתעורכת הרכב של גואנגזו בנובמבר 2019. היא כוללת מנוע חשמלי המספק כ-204 כ"ס. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 54.3 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 400 ק"מ. התאוצה אורכת 7.5 שניות והמהירות מוגבלת ל-160 קמ"ש.
מכירות
להלן נתוני המכירות בארצות הברית ואירופה.
עורקי המעי העקום
עוֹרְקֵי הַמְּעִי הֶעָקֹם (TA: arteriae ileales) הם קבוצת עורקים בבטן המסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ומספקים דם למעי העקום.
העורקים מסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ועוברים בין שתי שכבות מתלה המעי, שם הם יוצרים קשתות עורקיות, המכונות גם קשתות ריולאן. מקשתות אלה יוצאים עורקים ישרים לעבר המעי העקום. לעומת עורקי המעי הריק, עורקי המעי העקום יוצרים קשתות מרובות, אך קשתות אלו קטנות יותר.
מה נשאר לי ממך
רקע וכתיבה
לאחר פריצתם של הלהיטים "לך לישון" ו"מי זאת", ב-14 בספטמבר 2022, פורסם בישראל היום כי הזמר-יוצר אביב גפן טס יחד עם הזמרת אנה זק לצורך הפקת בלדת פופ שתהווה את שיתוף הפעולה הראשון בין השניים.
באותו היום, חשפה אנה זק את עטיפת הסינגל וכתבה: היא המשיכה והודתה לגפן:. יום למחרת, השיר יצא בתור סינגל בודד ב-23 באוקטובר 2022.
בראיון עם איריס קול לרדיו 103fm לאחר יציאת השיר התבטאה אנה כי היא "כל כך מאושרת מהתוצאה" ואף חשפה כיצד הגיע הרעיון לשיר:
השיר
השיר, אשר נכתב והולחן על ידי אביב גפן, הוא בלדת פופ בהשראת סינת'-פופ באורך שלוש דקות ו-54 שניות, ומבחינה מילולית, מדבר על אהבה נכזבת ועל השלכותיה. ברובו, השירה מתבצעת על ידי אנה זק כאשר לקראת הסוף אביב מצטרף אליה. השיר מלווה בקלידים וגיטרה בס על ידי אביב כאשר המיקס והמאסטרינג בוצעו על ידי שי סיוון.
ביקורת
בניגוד ללהיטיה הקודמים, "לך לישון" ו"מי זאת", אשר ספגו ביקורות בשל היותם בעלי משמעות רדודה וחסרת משמעות, "מה נשאר לי ממך" תואר כשיר "בלתי צפוי", "מרגש", "נוגע ללב". עם זאת, דור מאיר מועלם מהאתר מאקו כתב כי למרות ש"העבודה עם גפן יכולה הייתה לתת לזק תוקף בעולם המוזיקה 'העמוק' והרוקר הוותיק מצידו יכול לזכות ברלוונטיות בזכות כוכבת הפופ", התקבל "כדור שינה עם מינון גבוה" וכן תיאר את השיר כבעל מילים משמימות, חסרי רעננות שבאו כתוצאה של הפקה גנרית. הוא גם ציין כי ייתכן שהפרידה מהמפיק יובל מעיין הייתה טעות אשר גרמה לזק אבד את זהותה המוזיקלית.
בתוכנית הטלוויזיה "ערב טוב עם גיא פינס" תיארו את "מה נשאר לי ממך" ככזה שמדבר על אהבה שהתכלתה, מה שפחות מתאים לאנה בת העשרים ויותר לגפן החוגג חמישים.
עומרי פיינשטיין מהאתר טיים אאוט כתב כי בשל היות השיר "בלדה איטית בהשראת סינת'פופ של שנות השמונים" הוא מבליט דווקא את נקודות החולשה של זק, שקולה נשמע חלול, מונוטגני וכמעט רובוטי. הוא המשיך וכתב כי לקראת סוף השיר, כשאביב גפן מצטרף לשירה, נוצר קסם שלא קרה במשך כל השיר וכי קולו של גפן הינו משלים את החוסרים בקולה של זק.
כמו כן, דודי פטימר ממעריב אונליין תיאר את השיר כ"מרדים. לא מתרומם, מעייף ולא מעניין" ואף ככזה שפוגע בשרשרת ההצלחה עם הלהיטים האחרונים שלה. הוא גם ציין כי "יש שירים שלא מתאימים לכל אמן ולכל קול, וזה אחד מהם".
תגובתה של אנה
שלושה ימים אחרי צאת השיר בראיון עם איריס קול ל-103fm התייחסה אנה לביקורת שהופנתה כלפיה:
וידאו קליפ
הצילומים לוידאו קליפ של השיר החלו בספטמבר 2022 בגאורגיה. בקליפ השתתפו זק וגפן יחד עם הדוגמן הישראלי אריק מור, הוא בוים על ידי איתמר לידר שירי. הצילומים התרחשו בחוץ לארץ משום שבצילום הקליפ נעשה שימוש באש חיה וההפקה רצתה להימנע מעלויות הבטיחות הגבוהות שדורשות הרשויות בישראל. כמו כן, התפאורה אשר שימשה לקליפ הייתה חד פעמית ויצאה מכלל שימוש לאחר שנשרפו במכוון בחלק האחרון של הקליפ. במהלך הצילומים, החליטו צוות ההפקה לפנות את אנה ואריק מור בעקבות התגברות לא מתוכננת של חום האש.
בתחילת הקליפ נראית זק קמה בבוקר ממיטתה ופונה לקשט את ביתה בעציצים ובתמונות משותפות שלה עם בן זוגה אשר מגולם על ידי אריק. לאחר מכן, נראים השניים מביטים זה בזה כשברקע מתרחשת שריפה, ועולים זיכרונות מהעבר הזוגי שלהם. לקראת הסוף, מתחלף מור באביב גפן אשר שר יחד עם זק את מילות השיר.
בקליפ נראית זק כשהיא לבושה בחולצה כחולה מכופתרת אשר מסתירה את מכנס המיני שלה. דוד מועלם ממאקו תיאר את הסצנות בקליפ בתור "קלישאת הקלישאות".
סיקיון
סיקיון או סיקיאון (ביוונית: Σικυων) הוא שמה של פוליס יוונית עתיקה בצפון חצי האי פלופונסוס, שהייתה ממוקמת בין אכאיה וקורינתוס של היום.
העיר נבנתה על מישור נמוך דמוי משולש, במרחק שלושה קילומטרים ממפרץ קורינתוס, ובינה לבין הנמל השתרע מישור פורה מכוסה בפרדסים ובגפנים.
כיום ממוקם באזור שליטתה הקדום של סיקיון הכפר ואסיליקו.
היסטוריה עתיקה
סביר להניח שתושביה של העיר סיקיון באלף השני לפנה"ס היו שבטים איונים, אך ייתכן שהיו בקהילה גם פלאסגים ואיכאים. בסוף האלף השני לפנה"ס השתלטו על חצי האי הפלופנסי שבטים דורים, שהתיישבו גם בסיקיון.
בשליש הראשון של האלף הראשון לפני הספירה הייתה סיקיון נתינה של ארגוס, אם כי במרוצת השנים היא השיגה מידה מסוימת של ריבונות. עצמאות ממשית הושגה בין השנים 665-656 לפנה"ס, כאשר שורה של טיראנים השתלטו על העיר ויזמו מדיניות אנטי דורית. הטיראנים, כולם בני משפחת אורתאגוראס (הטיראן הראשון), גירשו את האצולה הדורית, ביטלו את החלוקה השבטית הקדומה וחיזקו את המעמדות הקדם-דורים בעיר. המפורסם בשושלת טיראנים זו היה קליסתנס, דודו של קליסתנס הרפורמטור מאתונה. בימיו הפכה סיקיון למדינה חזקה, והפולחן הדורי הקדום הוחלף בפולחנו של דיוניסוס. בשנת 590 לפנה"ס יזם קליסתנס את מלחמת הקודש הראשונה נגד העיר קריסה שהפרה את ההסכמים הדתיים בקשר לאורקל מדלפי.
תחת שלטון הטיראנים התפתחו בסיקיון המסחר והתעשייה שפרסמו אותה. פסלים וציירים סיקיונים העניקו לעיר מעמד של בכורה ביוון בעיצוב עץ ובעבודות ברונזה. שרידים ניתן לראות עוד בימינו בעיר אולימפיה. סיקיון יצאה כלי החרס, שדמו לתוצרת הקורינתית הן לצפון איטליה והן לאטרוסקים. כל אלו הביאו לפריחה כלכלית ולצמיחה של שכבה חדשה של מתעשרים מקרב השכבות הנמוכות. אלו, בד בבד עם התעשרותם החלו לדרוש גם שותפות בניהול העיר.
בסביבות 550 לפנה"ס נפלה השושלת הטיראנית, כנראה בעידודה של ספרטה. לקראת סוף המאה ה-6 לפנה"ס חזרו הדורים לשלוט בעיר, שהצטרפה לליגה הפלופונסית. בשנים אלו הייתה סיקיון תלויה לחלופין בספרטה ובשכנתה קורינתוס.
התקופה הקלאסית
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס סבלה העיר, יחד עם קורינתוס, מהיריבות המסחרית עם אתונה בימים המערביים. בנוסף לכך היא הוטרדה חזור ושוב על ידי פשיטות של ספינות אתונאיות. במהלך המלחמות הפלופונסיות צידדה העיר בספרטה. מאוחר יותר, לאחר שלום ניקיאס, תמכה סיקיון בספרטה כאשר זו נלחמה עם שכנתה של סיקיון, קורינתוס, ושימשה כבסיסה הקדמי של ספרטה כנגד קורינתוס.
במהלך המאה ה-4 לפנה"ס השתלטה שושלת טיראנים חדשה על סיקיון. ב-369 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי תבאי, במהלך מלחמתה של זו בליגה הפלופונסית. תבאי הציבה בעיר חיל מצב. בשנים אלו הפכה סיקיון למרכז תרבותי חשוב ביוון. היא נודעה באסכולת הציור שלה ומשכה אליה כמה מטובי הציירים של תקופתה. גם אמנות הפיסול זכתה בה לפריחה, דבר שהשתקף בין השאר בעבודותיהם של ליסיפוס ותלמידיו. מהלך המאה ה-5 לפנה"ס בעיר פעלה משוררת פרקסילה.
ב-367/6 לפנה"ס השתלט על העיר הטיראן אפרון.
התקופה ההלניסטית
בשנת 146 לפנה"ס הרסו של הרומים את קורינתוס, שכנתה החזקה של סיקיון. לסיקיון סופחו חלק משטחי קורינתוס והיא הפכה לנשיאת המשחקים הפן-הלנים שנערכו במצר קורינתוס. במאה ה-1 לפנה"ס החלה כנראה דעיכתה של העיר. קיקרו העיד בכתביו שלעיר היה חוב כספי גדול. היא סבלה משגשוגם של הערים פטרס וקורינתוס המחודשת. בשנת 150 לספירה הנוצרית היא מתוארת כעיר על סף נטישה מוחלטת.
השלטון הביזנטי
תחת השלטון הביזנטי הפכה העיר למקום מושבו של בישוף, ועל פי שמה המאוחר יותר "הלאס" ישנם המסיקים שהיא שימשה כמעוז ומקלט יווני בזמן ההגירה הסלאבית במהלך המאה ה-8 לספירה.
עמידת ידיים
עמידת ידיים היא תרגיל התעמלות שבו המתעמל משעין את כל כובד גופו על ידיו כשראשו למטה ורגליו למעלה. עמידת ידיים בסיסית היא כאשר הגוף מוחזק בצורה ישרה על הידיים והרגליים פונות כלפי מעלה, בצורה ישרה. על הידיים להיות בערך ברוחב הכתפיים. ישנן וריאציות רבות של עמידות ידיים, אך בכל המקרים בהן מבוצעת עמידת ידיים, פלג הגוף העליון חייב להיות חזק ולספק כוח גופני כדי לגרום ליציבות.
ענפי ספורט
עמידת ידיים מתבצעת בענפי ספורט רבים כולל ריקוד, עידוד, קרקס, יוגה, והתעמלות. וריאציה מסוימת של עמידת ידיים מתבצעת בתרגילי התעמלות רבים ולפעמים תנוחת עמידת הידיים היא רק מצב מעבר בתרגיל התעמלות. בברייקדאנס מתבצע שילוב של עמידות ידיים כאשר הרקדנים מבצעים פוזת סיום (Freeze). בקפיצה למים, ישנה קטגורית קפיצות שבה הקופצים מתחילים את התרגיל בעמידת ידיים, או נכנסים את תוך בריכת הקפיצות כאשר הגוף נמצא בתנוחה של עמידת ידיים.
עמידות ידיים ידועות בשמות רבים. ביוגה, עמידת ידיים מכונה Adho Mukha Vrksasana- תנוחת העץ ההפוך. בקפוארה, עמידת ידיים ידועה בשם באנאנריה (bananeira).
בהתעמלות
בהתעמלות קיימים שני סגנונות נפוצים לעמידת ידיים, הראשונה היא עמידת ידיים עם גב מעוקל אחורה, והשנייה היא עמידת ידיים ישרה לגמרי. בסגנון הראשון שהיה נפוץ יותר בעבר, יש כיפוף בגב היוצר מעין קשת והראש מסתכל לעבר כפות הידיים. זהו הסגנון העממי והנפוץ יותר. הסגנון השני נחשב ל"מקצועי" יותר ומקובל בענף ההתעמלות כעמידת ידיים מקצועית. בעמידת ידיים ישרה, על הגוף להיות אנכי לקרקע כאשר הראש נמצא בין הידיים ואינו פונה לקרקע. סגנון זה נהיה מקובל יותר בקרב שופטי ההתעמלות ומומחים בתחום היציבה, שכן הוא מספק שליטה ואיזון ובנוסף מאפשר לבצע תרגילים רבים כתרגיל מעבר. בשני הסגנונות האיזון בעמידת הידיים נשמר על ידי העברת משקל לכיוון האצבעות או עקב כף היד.
בהתעמלות אקרובטית
בענף ההתעמלות האקרובטית, המתעמלים מבצעים תרגילים בצוותים שכוללים הרמות הנקראות "פירמידות". הפירמידות כוללות הרמות שבחלקן מתבצעת עמידת ידיים על ידיו של אחד המתעמלים בצוות. עמידת הידיים יכולה להתבצע במגוון רחב של צורות, למשל עמידת ידיים על יד אחת.
בברייקדאנס
עמידת ידיים "פריז" נפוצה בברייקדאנס, כאשר הרקדנים שואפים ליצור צורה מעניינת מבחינה ויזואלית על ידי עמידת ידיים שאינה כפופה לחוקים מסוימים.
צורות שונות
סוגי עמידות ידיים נפוצות כוללים:
סיכון
לחץ דם בראש עולה לרמה חריגה כאשר הגוף הפוך. כאשר הגוף הפוך לזמן ממושך, לחץ הדם הגבוה למשך זמן ארוך, עלול להחריף בעיות רפואיות שקרו בעבר ולהגביר את הסיכון לשבץ מוחי, בצקת ריאות, ומחלות אחרות.
כביש 396
כביש 396 הוא כביש הסלול באזור מערב ירושלים רבתי, ואורכו כ-4 ק"מ. הכביש מהווה למעשה קישור בציר צפון-דרום לבאים לירושלים ממערב שלא דרך כביש 1. בצפונו מתחיל הכביש בצומת כק"מ מערבית לצומת עין כרם בין הכבישים 395 ו-386 ומסתיים בדרומו בצומת אורה עם מפגש הרחובות "כביש אורה" ו"הנרייטה סולד". בצומת אורה חיבור לכביש 3877 לכיוון היישובים אורה ועמינדב. באמצעו של הכביש צומת לכיוון היישוב אבן ספיר, ובדרומו כניסה להר אורה. בכניסה הדרומית לכביש, מצויות השכונות: עיר גנים ב', וקריית מנחם. הכביש מאפשר גישה מהירה לבית החולים הדסה עין כרם, במקום להגיע אליו דרך שכונת עין כרם.
את הכביש חוצה שביל ירושלים והוא קרוב לשביל הדסה ובתחילתו משיק לשביל ישראל. בסביבות הכביש מעיינות, בורות מים ועתיקות רבים.
ב-2004 עבר הכביש עבודות הרחבה ושיפור תשתיות.
פינסק
פִּינְסְק (בבלארוסית: Пінск; ברוסית: Пинск; בפולנית: Pińsk) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס, דרומית מערבית לבירה מינסק. מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר באזור ביצות מהגדולים באירופה – פולסיה (Polesia), שאותו חוצה נהר פריפיאט. האזור, המוכר כ"ביצות פריפיאט" או "ביצות פינסק", הוא אזור חקלאי פורה. העיר שוכנת על גדות הנהר פריפיאט, הנשפך אל הדנייפר, קרוב לגבולה הדרומי של בלארוס עם אוקראינה, ובה מרכז תעשייתי קטן, המייצר אוניות השטות בנהרות המקומיים.
היסטוריה
פינסק נזכרת לראשונה בכתובים משנת 1097 בשם פִּינֶסְק, כעיר השייכת לנסיך קייב, סוויאטופולק מטורוב. שם העיר נגזר משמו של נהר פִּינַה. ההיסטוריה המוקדמת של פינסק כרוכה בהיסטוריה של טורוב. עד לאמצע המאה ה-12 הייתה פינסק מקום מושבם של צאצאי סוויאטופולק, ולאחר הפלישה המונגולית לרוס ב-1239 התיישבה בעיר שושלת מקבילה מזרעו.
בשנת 1320 נחלה פינסק תבוסה לשליטי נבהרדק, והם סיפחו אותה למדינתם, שנודעה בשם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1581 זכתה פינסק לזכויות מגדבורג, ולאחר האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569 הייתה לבירת מחוז ברסט. באותה תקופה הקהילות יהודיות הראשיות באזור היו בפינסק, ברסט והורודנו.
במהלך גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 נתפסה העיר בידי הקוזאקים בפיקוד אחד מרצ'ין נייבבה, שהרגו כמה עשרות יהודים. יאנוש רדזיוויל כבשה מחדש, והרס רב נגרם במהלך המתקפה.
במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) סבלה העיר רבות מהתקפותיו של צבא מוסקבה בהנהגתו של הנסיך וולקונסקי ובני בריתו הקוזאקים האוקראינים.
בחלוקה השלישית של פולין (1793) סופחה העיר לאימפריה הרוסית. העיר חזרה להיות חלק מפולין בשנת 1920, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית; בתקופה זאת הייתה 60% מאוכלוסיית העיר יהודית. מאוחר יותר, בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
החל משנת 1991 שייכת העיר פינסק לרפובליקה של בלארוס.
יהדות פינסק
היישוב היהודי בפינסק נזכר עוד מראשית המאה ה-15. הפרבר קרלין היה בסוף המאה ה-18 מקום צמיחתה המרכזי של תנועת החסידות בבלארוס ובליטא, ובו צמחה חסידות קרלין. מרבניה של העיר פינסק: מרדכי זקהיים (באמצע המאה הי"ט), אלעזר משה הורוויץ (יורשו, עד פטירתו בסוף המאה הי"ט) ולצידו חתנו ברוך הלוי אפשטיין, מחבר 'תורה תמימה' על התורה.
בקהילה היהודית של פינסק יצא לאור עיתון יידי, 'די פינסקע שטימע' (קולה של פינסק). באפריל 1919 נרצחו 35 יהודים בפינסק על ידי חיילים פולנים במה שנודע כ-הטבח בפינסק. ב-1920 נערך בעיר עוד פוגרום, נרצחו עשרים יהודים ונאנסו יהודיות רבות.
בפינסק הוקם בשנות ה-20 גם אחד מסניפיה של ישיבת "בית יוסף"- ישיבת נובהרדוק בראשות הרב שמואל וינטרוב. הרב יעקב ישראל קניבסקי (הוא ה'סטייפלר') שימש שם ר"מ (בין השנים 1927–1934), ובפינסק נולד לו גם בנו, הרב חיים קניבסקי, שעלה לארץ ישראל בילדותו.
העיר פינסק התחלקה משך שנים לשתי קהילות, האחת פינסק, והשניה קארלין (על שם פרבר של העיר פינסק) עד לתחילת כהונתו של הרב אהרן וולקין, אז התאחדו שתי הקהילות לכדי קהילה אחת תחת הנהגתו. הרב וולקין כיהן כרבה של פינסק עד לכניסת הגרמנים לעיר בשואה, אז נפטר.
בנערותו גר ולמד בעיר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, וכן גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל.
בשואה
בעת סיפוח העיר לברית המועצות בשנת 1939 היוו היהודים רוב מוחלט בקרב תושבי העיר: ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-21,000 יהודים, מתוך כ-35,000 תושבים. בין השנים 1941–1944 הייתה העיר תחת הכיבוש הנאצי, ויהודיה הושמדו כמעט לחלוטין.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941 הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסיוע המשטרה הפולנית, הוצאו להורג יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם.
בין ה-4 ל-7 באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-6,300 מיהודי העיר, ובהם שכבת האינטליגנציה של העיר, בכפרים הסמוכים פוזייניצה וקוזליאקוביץ'. היה זה הטבח המאורגן הראשון ביהודי העיר. לאחר מכן, חויבו כ-18,000 יהודי העיר הנותרים בענידת טלאי צהוב ובמסירת דברי ערך לגרמנים.
ב-1 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר, כמו גם יהודים נוספים מהסביבה שהובאו אליה, בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב כבד וממגיפות קטלניות. יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו, ובהם ילדים רבים, הוצאו להורג, והמזון היחיד שסופק היה לעובדי הכפייה היהודים. ביולי 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות חולים מהגטו שבעיר.
ב-29 באוקטובר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נרצחו ביום הראשון בלבד כ-1,200 יהודים בידי שוטרים גרמנים. לאחר מכן, רוכזו יהודי הגטו הנותרים בקבוצות, והובלו לאחר סלקציה לבורות ירי ליד הכפר דוברובוליה. מאות יהודים שניסו להימלט ממקום הריכוז נורו במכונות ירייה. עד סוף אוקטובר סרקו הגרמנים את הגטו שבעיר, ורצחו במקום את כל היהודים שאיתרו במקומות המסתור. בסך הכל נרצחו באקציה זו כ-18,000 יהודים. כמה מאות עובדי כפייה יהודים שעברו סלקציה נרצחו כולם עד 23 בדצמבר 1942.
סחירות
סְחִירוּת היא מידת המהירות בה ניתן לממש נכס (כלומר, למכור ולקבל עליו תמורה) מבלי לפגוע במחיר השוק שהיה נוצר כתוצאה מהמפגש בין מלוא הביקוש וההיצע לאותו נכס. הסיבה לכך היא, שככל שיש יותר מוכרים מול יותר קונים, כך יהיה מהיר יותר הזמן בו יאותרו קונה מול מוכר באותו מחיר שוק. חשוב להבדיל בין מצב בו אין מגבלה חוקית על מסחר בנכס לבין אי-סחירות, שפירושה קיום חוק או תקנה האוסרים מסחר בנכס מסוים. מושג זה מתייחס לנכסים פיננסיים וריאליים כאחד. ניתן במידת מה לדבר עליו גם לגבי שוק העבודה, אשר בו ה"מוכר" הוא העובד וה"קונה" הוא המעסיק.
נזילות היא מקרה פרטי של סחירות. מחיר שוק של נכס סחיר יכול להשתנות, אך הוא ייחשב כסחיר כל עוד ניתן לממש אותו במהירות לפי מחיר השוק. המושג נזילות, לעומתו, מתייחס לנכסים שבנוסף לסחירותם, ניתן במידה גבוהה מאוד של ודאות לחזות את מחירם העתידי בתאריך נתון, ואשר רגישות שווים לפרמטרים משפיעים שונים נמוכה למדי. דוגמה טובה לכך יכול לשמש המק"מ.
הונגריה באירוויזיון למקהלות
הונגריה נטלה חלק באירוויזיון למקהלות פעם אחת החל מתחילת התחרות ב-2017, כאשר שלחה את "מקהלת הגברים של ברטוק בלה" כנציגתה בתחרות.
סחירות
גורמי השפעה אפשריים על רמת הסחירות
תנאי ראשוני לרמת סחירות גבוהה הוא קיומם של מוכרים רבים (בכוח ובפועל) מול קונים רבים (בכוח ובפועל). תנאי זה תלוי בעיקר בגודל האוכלוסייה הרלוונטית (תושבי אזור מסוים, המדינה כולה או אף קבוצת מדינות). גם מהירות הגישה של כמה שיותר אנשים למידע הקשור בשוק הנדון יכולה להשפיע על רמת הסחירות, כמו גם רמת ההתעניינות של אנשים בשווקים שונים ואפשרויות הניידות ממקום למקום.
הונגריה באירוויזיון למקהלות
היסטוריה
ב-20 במרץ 2017 הודיעה הונגריה כי הם יערכו להופעת הבכורה שלהם בתחרות של 2017.
סחירות
גורמי השפעה אפשריים על רמת הסחירות
ככל שלאוכלוסייה יש יותר נגישות למידע (כמו גם רמת עניין גבוהה יותר לגבי השוק הרלוונטי) וקיימת יותר אפשרות ניידות ממקום למקום, כן צפויה רמת סחירות גבוהה יותר. הסיבה לכך היא שמידע רחב יותר עשוי ליצור עבור כל קונה פוטנציאלי מספר רב יותר של מוכרים פוטנציאליים, וכן להפך. גם אפשרויות רבות יותר של ניידות ממקום למקום של סחורות, אנשים, שירותים או הון) יוצרים יותר אפשרויות של קונים מול מוכרים. שיפור במידע ובניידות (למשל, מרמה של כפר לרמה ארצית או מרמה ארצית לרמה בינלאומית) עשוי ליצור פחות תופעות של שווקים מקומיים (כפי שקרה לגבי גידולים חקלאיים רבים בעבר) הנוטים להיות מנותקים אחד מהשני, ואשר בכל אחד מהם ישנו מספר קטן של מוכרים מול קונים ללא יכולת התרחבות.
השפעות אפשריות של רמת הסחירות
בדרך כלל, סחירות נמוכה של נכס או מגבלות המוטלות מראש על הסחירות (כגון איסור על בעלי עניין למכור מניה מסוימת למשך תקופה מסוימת) יורידו את המחיר של הנכס, היות שבדרך כלל מוכר הנכס זקוק למימוש הנכס במהירות יותר מאשר שהקונה זקוק לרוכשו. כן, הרוכש הפוטנציאלי ירצה מראש תוחלת תשואה גבוהה יותר על הנכס כפיצוי על הסיכון שלא יוכל למכור את הנכס לעת מצוא. ככל שהסחירות גבוהה יותר, כן צפויה יחסית יציבות גבוהה יותר במחירו של הנכס, היות שאז הולכת ופוחתת יכולתו של "שחקן" בודד להשפיע על ערך הנכס. נזק אחר שעלולה לגרום סחירות נמוכה הוא כשלי שוק בשל חוסר שכלול של השוק המתבטאים גם בהפסדי תוצר ובחוסר כדאיות לפתוח עסקים נוספים (בין השאר, בשל העדר יתרון לגודל).
באופן כללי, ככל שסחירות נמוכה יותר, כן משגשג שוק של "יד שנייה", בין אם המדובר ב"עושי שוק" ("דילר") בבורסה, או בסחורות (כגון סוחרי מכוניות יד שנייה).
מדדי סחירות
היות שבסחורות ושירותים אין זה מקובל לאסוף קונים פוטנציאליים מול מוכרים פוטנציאליים ובכך לקבוע מחיר לפי המפגש בין ההיצע לביקוש, הרי שמדדי סחירות יכולים לשמש בעיקר בשווקים פיננסיים, שם מקובל לקבוע מחיר לפי ההיצע והביקוש. היוצאים מן הכלל לגבי סחורות הן בורסות לסחורות (כגון בורסת היהלומים ברמת גן). להלן כמה מדדי סחירות:
פרנצ'סקו דוראנטה
פרנצ'סקו דוראנטה (באיטלקית: Francesco Durante; 31 במרץ 1684 - 30 בספטמבר 1755) היה מלחין איטלקי.
חייו
דוראנטה נולד בפראטאמאג'ורה, בממלכת שתי הסיציליות ובגיל צעיר נכנס לקונסרבטוריו דאי פוברי די ג'זו כריסטו בנאפולי, שם למד אצל גאטנו גרקו. בהמשך היה לתלמידו של אלסנדרו סקרלטי בקונסרבטוריו די סאנט'אונופריו. משערים שלמד גם אצל ברנרדו פאסקוויני וג'וזפה אוטאביו פיטוני ברומא, אבל אין ראיות מתועדות לכך. נאמר עליו, שהחליף את סקרלטי בשנת 1725 בסאנט'אונופריו ונשאר שם עד 1742, אז החליף את ניקולא פורפורה כראש הקונסרבטוריו די סנטה מריה די לורטו, גם הוא בנאפולי. במשרה זו כיהן במשך שלוש-עשרה שנים, עד למותו בנאפולי.
המוניטין שלו כמורה היו נכבדים ובין תלמידיו היו ניקולו יומלי, ג'ובאני פאיזיילו, פרגולזי, ניקולו פיצ'יני, ניקולא לוגרושינו ולאונרדו וינצ'י. כמורה עמד על הצורך בציות לחוקים ללא שיקול דעת, בניגוד לסקרלטי, שהתייחס לכל תלמידיו כפרטים, כל אחד לעצמו. אוסף של יצירות דוראנטה, שכמעט כולו מוזיקת קודש בלבד, נמסר על ידי סלוואג'י, אספן אמנות נאפוליטני, לספרייה של פריז. קטלוג אפשר למצוא ב-Fétis's Biographie universelle. גם בספריה הקיסרית בווינה שמור אוסף יקר-ערך של כתבי יד מאת דוראנטה. שני רקוויאם, מיסות אחדות (אחת מהן, יצירה מקורית ביותר, היא "המיסה הפסטורלית" לארבעה קולות) ו"קינות הנביא ירמיהו" הן בין היצירות החשובות ביותר שכתב לטקסטים דתיים.
העובדה שדוראנטה לא כתב מעולם לבימה הקנתה לו מוניטין מופרזים של מלחין מוזיקת קודש. למרות שהיה אחד ממלחיני הכנסייה המעולים של סגנונו ותקופתו, היום סבורים שהוא נופל בערכו הן מלאונרדו לאו והן מאלסנדרו סקרלטי ונראה שייסד של האסכולה הסנטימנטלית במוזיקה הכנסייתית של איטליה. סוג זה של מוזיקה אופייני לדוראנטה האיש: לא אינטלקטואל, אך אדוק בדתו ומאמין בלב שלם. האסה מחה כנגד הגדרת דוראנטה כגדול הבקיאים בהרמוניה באיטליה, תואר בו הכתיר את אלסנדרו סקרלטי.
מקורות
(לערך האנגלי) '''ס. סיידי''' (עורך) (1980), מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, כרך חמישי.
יהדות רוסה
יהדות רוסה היא קהילה יהודית הקיימת בעיר רוסה שבבולגריה משלהי המאה ה-18 ועד ימינו. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה כ-4,300 נפשות ובעת ההיא הייתה השנייה בגודלה במדינה. ב-1943 ניצלו בני הקהילה משילוח למחנות ההשמדה. מרבית יהודי רוסה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה 200 נפשות.
יסוד הקהילה
באמצע המאה ה-17 תיעד הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי נוכחות יהודית בעיר. היו אלו סוחרים שחלפו דרך העיר. ב-1788 צרו האוסטרים על בלגרד, מאות מיהודי העיר נמלטו לשטחי בולגריה וכמה עשרות מהם ייסדו קהילה מאורגנת ברוסה, אליהם הצטרפו בהמשך פליטים מניש ומווידין ויהודים מאדירנה ומניקופול. ב-1797 נבנה בית הכנסת הראשון בעיר. הרב הראשון של הקהילה היה אברהם גרציאני ועד לאמצע המאה ה-19 נבנו בעיר עוד 3 בתי כנסת. בשנותיה הראשונות קיבלה הקהילה תמיכה הלכתית מרבניה של קהילת אדירנה, אם כי בהמשך הוביל הרב גרציאני קו עצמאי.
ב-1807 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה רוסה בידי צבא האימפריה הרוסית ונערכו פרעות ביהודיה על ידי החיילים הרוסים, שהביאו לבריחה זמנית של בני הקהילה לסופיה ופלבן. ב-1811 שוב נכבשה העיר בידי הצבא הרוסי, אשר מפקדיו הורו לאוכלוסייתה ובכלל זה בני הקהילה היהודית לעזוב את העיר. העיר הפכה לקסרקטין של הצבא הרוסי. יהודי רוסה עברו לבוקרשט ודירותיהם שנמסרו לחיילים הרוסים נבזזו והוחרבו. עם נסיגתם העלו החיילים הרוסים באש את בית הכנסת המקומי. לאחר נסיגת הרוסים חזרו מקצת מיהודי רוסה מבוקרשט לעיר ופעלו לשיקום חיי הקהילה. ב-1814 נכבשה העיר וידין בידי צבא ולאכיה ויהודיה נמלטו זמנית לרוסה, בה נקטה הקהילה בפעולות לקליטתם ושיקומם.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) הותקפו בני הקהילה בידי החיילים הרוסים ונמלטו בהמוניהם לוולאכיה. לאחר המלחמה חזרו רק חלקם לעיר. מרבית בני הקהילה היו יהודים ספרדים ומיעוטם אשכנזים. היהודים עסקו ביבוא סחורות מאוסטריה וסכסוניה והפצתן ברחבי בולגריה. ב-1863 נחנך בית הכנסת הספרדי ברוסה שהיה מהודר ושכן במרכז שכונת החצר היהודית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הופגזה רוסה ועם כניסת הצבא הרוסי עזבו היהודים את העיר ושוב היגרו זמנית לבוקרשט. לאחר המלחמה חזרו רק חלקם לעיר.
לאחר עצמאות בולגריה
ב-1878, ציינה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין כי ברוסה מתגוררת קהילה יהודית בת 2,500 נפשות. לאחר הקמת נסיכות בולגריה והחלת חוקת טרנובו שהבטיחה את זכויות המיעוטים החלה הגירה של יהודים לעיר רוסה והקהילה התאוששה במהירות. בעת הזו רבו התקריות האנטישמיות וברוסה תועדו עלילות דם ואחד מבני הקהילה נאסר והואשם ברצח ילד נוצרי ושימוש בדמו. הממשל המרכזי ניסה בהצלחה חלקית להכיל תקריות אלו. ב-1882 נוסדה ברוסה אגודות "עזרת אחים", "אחים ליישוב ארץ ישראל" ו"שבת אחים" שאספו כספים והכשירו בני נוער ליישוב ארץ ישראל. האגודות פעלו עד 1896 עת עלו חבריהן לישראל והיו מבין מייסדי הר-טוב וההתיישבות שנכשלה בחורן. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת רוסה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה 4,300 נפשות.
החינוך היהודי
עד לרבע האחרון של המאה ה-19 התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שנקראו מלדארי והוקמו רק בקהילות הגדולות והמבוססות כדוגמת רוסצ'וק. המלדארי בעיר היה חלקו בבעלות פרטית של רבנים וחזנים ונסמך על תרומות ותשלומי הורי התלמידים. ב-1872 נפתח בית ספר של רשת אליאנס בו לימדו בנוסף ללימודי קודש בשפת הלאדינו גם תוכני לימוד חדשים כגון מתמטיקה בשפה הצרפתית. באותה השנה ביקר בעיר הרב ישראל דב פרומקין ותיעד את פעילות בית הספר על 150 תלמידיו בעיתון חבצלת.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית ברוסה 485 תלמידים שהיוו 89.65% מכלל תלמידיה היהודים של העיר. ב-1925 ירד מספרם ל-313. ב-1927 למדו במערכת החינוך היהודית 307 תלמידים, מתוכם 114 ב-3 כיתות גן ילדים, 110 ב-4 כיתות בית ספר יסודי ו-83 תלמידים ב-3 כיתות פרו-גימנסיה.
חיי הקהילה
לאחר מלחמת העולם הראשונה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לממלכת רומניה התחולל בעיר משבר כלכלי וחברתי קשה ובעקבותיו עזבו 90 משפחות מהקהילה היהודית והיגרו לבוקרשט. במפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו ברוסה 3,956 יהודים. ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת רוסה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי יצחק חסון, נסים דניאל, רחמים אשרוב ויעקב משיח מטעם הספרדים ואלברט איצקוביץ, מוריס אייזנברג וישראל בן יעקב מטעם האשכנזים. בקרב קהילת רוסה הייתה פעילות ציונית ענפה ולצידה גם פעילות קומוניסטית וגם פעילים פוליטיים "מטעם", אשר ייצגו את עמדת מפלגת השלטון. ב-4 במרץ 1923 נערכו בחירות לוועדי הקהילות היהודיות בבולגריה וברוסה זכתה מפלגת הדרוז'באשים שזוהתה עם מפלגת האיכרים ב-51.4% מהקולות והציונים ב-48.6%. היריבות בין המפלגות הובילה למהומות בין המחנות היריבים, יו"ר המפלגה הציונית נעצר והמשטרה הבולגרית אסרה על הכניסה לבית העם הציוני ביום הבחירות. במרץ 1926 זכו הציונים ברוב מוחלט. ב-1929 זכו הקומוניסטים ב-51.6% והציונים ב-48.4%. ב-1932 הופיעה לבחירות רשימה אחת מאוחדת של התנועה הציונית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 3,000 נפשות עליהן הוחל בינואר 1941 החוק להגנת האומה. בהמשך, נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ב-10 במרץ 1943 תוכנן לגרש 6,365 מקרב יהודי "בולגריה הישנה", כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל הקהילה למחנות ההשמדה. ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 477 יהודים מרוסה וראזגרד שנכללו במכסה זו. הגירוש לא יצא לפועל. במאי 1943 הגיעו חלק ממגורשי סופיה לרוסה ונקלטו על ידי הקהילה המקומית.
בתחילת יולי 1943, נעצרו כ-500 יהודים, (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מן הערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו ל-3 מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. מרבית העצורים שוחררו באוקטובר 1943, אך עצורי מחנה הריכוז קאייליקה ועובדי הכפייה שוחררו רק בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. במהלך המלחמה הצטרפו בני נוער רבים מקרב קהילת רוסה למחתרת הקומוניסטית ונטלו חלק בפעולות נגד מתקני הצבא הגרמני ומפעלים אשר סיפקו ציוד לצבא הגרמני. מהבולטים היו לאון תג'ר בן דוד אשר בספטמבר 1941 חיבל במכלי דלק של הצבא הגרמני, נקלע לחלופי אש אשר במהלכם נהרג חייל גרמני ולבסוף נתפס והוצא להורג ואנה ונטורה אשר נורתה למוות בידי המשטרה הבולגרית בטרם מלאו לה 19 שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות הציונית והוקם תא של תנועת החלוץ שפעל להכשרת בני הקהילה לעלייה לישראל. מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה מבולגריה בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד וברוסה נמנו 452 יהודים. ב-2004 מנתה קהילת רוסה 200 נפשות.
יחידת האלפיניסטים
יחידת ארז - "האלפיניסטים" או "חרמונאיים" היא יחידת מילואים מיוחדת של חיל הרגלים, השייכת לפיקוד הצפון בצבא ההגנה לישראל.
היחידה מתפקדת כפלס"ר קדמי בגדס"ר החרמון (גדס"ר 7810) המכונה "סיירי ההר". היחידה מוגדרת כיחידת לוחמה הררית המיועדת ללחימה בתנאי מזג אוויר קיצוניים ובתנאי שלג, בגזרת הר החרמון וגבול הצפון.
היסטוריה
יחידת האלפיניסטים הוקמה בשנת 1974 כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים, לאחר שבצה"ל הגיעו למסקנה שיש צורך ביחידה ייעודית שמאומנת להתמודד בתנאים קיצוניים בחורף באזור החרמון וגבול סוריה. האתגר המבצעי הראשון של היחידה התרחש ב-14 באפריל 1974, בעת מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, כשהוטל עליה לכבוש את שיא החרמון, בגובה של למעלה מ-2,800 מטר. כוח בן שישים לוחמים מהיחידה ומסיירת מטכ"ל, בפיקוד רס"ן עמירם לוין (לימים אלוף במיל') העפיל לפסגה, שם ניהל קרב כנגד הקומנדו הסורי שבסופו נכבש שיא החרמון על ידי לוחמי צה"ל. בקרב נהרגו שנים עשר חיילים סורים ועוד כמה נפלו בשבי. לסיירת מטכ"ל וליחידת האלפיניסטים היו כשלושים פצועים. לימים טען לוין שהקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל, אך סיפורו נבלע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה ברזילאית)
הזמר במסכה ברזיל היא תוכנית מציאות ברזילאית המבוססת על הפורמט הדרום-קוריאני "הזמר במסכה". התוכנית שודרה לראשונה ב-10 באוגוסט 2021 בערוץ TV Globo.
יחידת האלפיניסטים
היסטוריה
יחידת האלפיניסטים מבצעת אימוני הגנה מרחבית, התקפה וירי תוך כדי תנועה מהירה בגלישה בציוד סקי מתקדם, אופנועי סקי וחתולי שלג מיוחדים בעלי עבירות גבוהה. חימושה של היחידה כולל רובי סער מדגמי M4 קרבין ותבור, מקלע קל "נגב" ורובי צלפים מדגמים M24 ו-SR-25.
הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה ברזילאית)
פורמט
בעונות 1–2, כמה מפורסמים המחופשים מכף רגל ועד ראש מתחרים. בכל פרק מופיעים כל פעם חברי הקבוצה המתחרים בדו-קרבים שונים. המנצח בדו-קרב, שקיבל יותר קולות עולה לפרק הבא ואילו המפסיד שקיבל פחות קולות מועמד להדחה. בסוף הפרק, המועמדים להדחה מתחרים בהצבעה אחרת, המועמד להדחה שקיבל הכי פחות קולות, מודח סופית מהתחרות וחושף את זהותו. מטרתם של המתחרים היא לסיים את התחרות מבלי שהשופטים יזהו אותם.
מעונה 3, רק כמה פרקים היו פרקי דו-קרבים. בשאר הפרקים, לאחר שכל חברי הקבוצה סיימו את ביצועם, מתקיימת הצבעה. השניים שקיבלו הכי פחות קולות, ניגשים לדואט המכריע את זהותו של המודח.
יחידת האלפיניסטים
היסטוריה
אחד ממפקדי היחידה בעבר הוא סגן-אלוף שמעון פריינטה, יוצא סיירת גולני, אשר זכה בשנת 2005 בפרס מפקד זרוע היבשה למפעל חיים על פועלו ביחידת האלפיניסטים.
הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה ברזילאית)
התפתחות
בינואר 2020, פורסם כי TV Globo ביקשו זכויות על גרסה ברזילאית לזיכיון המצליח "הזמר במסכה". התוכנית אושרה באפריל 2021 על ידי אנדמול שיין ברזיל והופקה על ידי TV Globo.
המנחים
הזמרת איווטי סנגלו מנחה את התוכנית החל מעונתה הראשונה. ידוענית האינטרנט קמילה דה לוקאס שימשה כמראיינת ומארחת מאחורי הקלעים בעונה הראשונה, וזוכת העונה הראשונה פריסילה אלקנטרה החליפה אותה החל מהעונה השנייה.
חברי פאנל
בעונתה הראשונה של התוכנית, חברי הפאנל היו אדוארדו סטרבליץ', סימונה מנדס, רודריגו לומברדי וטאיס אראוז'ו. בעונה השנייה הוחלפה מנדס בטאטה ורנק. בעונה השלישית ורנק ולומברדי הוחלפו בסברינה סאטו ומתאוס סולנו.
עונה ראשונה (2021)
פרק בכורת העונה שודר לראשונה ב-10 באוגוסט 2021 ופרק סיום העונה שודר לראשונה ב-19 באוקטובר באותה שנה.
מתמודדים
12 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (החד קרן, הארה, האסטרונאוט, עץ הקוקוס, הנקניקיה בלחמניה והחמנית) וקבוצה ב' (האליגטור, הבריגדיירו, החתול מראה, הבוי, היגואר והמפלצת). לאחר ארבע הדחות הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת בה התחרו עד הגמר.
חברי פאנל אורחים
חברי פאנל אורחים בעונה זו כללו את: הזמר סורוקבה בפרק הראשון, הזמר רוברט מירנדה בפרק השני, השחקן ומשתתף העונה הראשונה ניקולס מרטש בפרק השלישי, הזמר פריקלס בפרק הרביעי, הזמרת תרזה כריסטינה בפרק החמישי, הזמרת איזיס וולוורדי בפרק השישי, השחקנית לואיזה סונזה בפרק השביעי, הזמרת אנה קרולינה בפרק השמיני, הזמרת שושה בפרק התשיעי, העיתונאית פטריסיה פואטה בפרק העשירי, הזמר פרוז'ה בפרק האחד עשר, הזמרת דניאלה מרקורי בפרק השנים עשר והשחקן שי סואדה בפרק השלושה עשר.
מתמודדים
16 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (האננס, למפיאו ומרינה בוניטה, הפרפר, האופנוענית, הדוב, הורד והקושיניה) וקבוצה ב' (הטווסית, הזיקית, הסרטן, הדרקון, התינוק, הדולפין והרובוט). לאחר שש הדחות הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת עד הגמר. בפרק החמישי הלביאה הצטרף לקבוצה א'. בפרק השישי הכלב הצטרף לקבוצה ב'.
עונה שלישית (2023)
פרק בכורת העונה שודר לראשונה ב-22 בינואר 2023 ופרק סיום העונה שודר ב-9 באפריל באותה שנה.
חברי פאנל אורחים
חברי פאנל אורחים בעונה זו כללו את: השחקן וזוכה העונה השנייה דייוויד ג'וניור בפרק השלישי, השחקנית נאנדה קוסטה בפרק הרביעי, הזמר שנדה דה פילאריס בפרק החמישי, השחקנית מל מאיה בפרק השישי, הזמר ז'או בפרק השביעי, הזמר קלבר לוקאס בפרק השמיני, הזמרת ז'ואלמה בפרק התשיעי, השחקן דאגלס סילבה בפרק העשירי והשחקנית דבורה סקו בפרק האחד עשר.
מתמודדים
14 המתמודדים חולקו לשתי קבוצות: קבוצה א' (מלכת הדבורים, הסוקולנטים, הארנב, התירס, הקפיבארה, הדינוזאור והצב הסבא) וקבוצה ב' (הינשוף, הברוקולי, המסנן מים הקרמי, הויקטוריה המלכותית, הקרקס, רומיאו ויוליה והתרנגול). לאחר ארבע הדחות הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת עד הגמר.
יין קינוח
יין קינוח הוא שם כולל ליינות מתוקים המוגשים בדרך כלל עם קינוח.
אין הגדרה אחת פשוטה ליינות קינוח:
בארצות הברית לעומת זאת, מוגדר באופן חוקי כל יין המכיל מעל 14% כוהל בנפח כיין קינוח, ובכלל זה כל היינות המחוזקים. להגדרה זו ישנה השלכה על המחיר בשל חיובם של יינות אלו במס גבוה יותר. הגדרה זו נעשתה מיושנת כאשר באמצעות שיטות מודרניות של גידול גפנים ושל הוספת שמרים מודרניים ליין מאפשרים לייצר יינות יבשים בעלי תכולה של 15% אלכוהול בנפח ויותר. הסחר העולמי מאפשר גם ייבוא יינות קינוח גרמניים שעשויים להכיל מחצית מכמות האלכוהול הזו.
ישנן כמה שיטות להעלאת רמת הסוכר היחסית ביין המוגמר, ביניהן: גידול הענבים כך שתכולת הסוכר שלהם תהיה גבוהה יותר, דבר התורם למתיקות גדולה יותר ולתכולת אלכוהול גבוהה יותר; תוספת סוכר לפני התסיסה או אחרי התסיסה ; הוספת אלכוהול לפני שכל הסוכר הותסס, דבר המפסיק את התסיסה בשלב מוקדם ומשאיר תכולת סוכר גבוהה ביין המוגמר; ייבוש הענבים (מקובל בייצור יין צימוקים ויין קש) המגדיל את החלק היחסי של הסוכר; הקפאת חלק מהנוזלים בענב (מקובל בייצור יין קרח) המגדילה אף היא את החלק היחסי של הסוכר; תוצאה דומה מתקבלת גם ביינות מענבים שנפגעו או רוססו בכוונה בנבגי בוטריטיס (ריקבון אציל).
נתן שרנסקי
נתן שרנסקי (ברוסית: Анато́лий Щара́нский; באוקראינית: Анатолій Щаранський, "אנטולי שְׁצָ'רָנסקי"; נולד ב-20 בינואר 1948 ט' בשבט ה'תש"ח) הוא פוליטיקאי, סופר, מתמטיקאי, ופעיל זכויות אדם. כיהן בעבר כיושב ראש הסוכנות היהודית, חבר הכנסת, ושר בממשלות ישראל. לפני עלייתו ארצה נודע בעיקר בשל היותו אסיר ציון ומסורב עלייה סובייטי. חתן פרס ישראל בקליטת עלייה לשנת תשע"ח. הישראלי הראשון שקיבל את מדליית החירות הנשיאותית והישראלי היחיד שקיבל בנוסף גם את מדליית הזהב של הקונגרס.
ביוגרפיה
נולד בשם אנטולי בוריסוביץ' שצ'רנסקי (Анато́лий Бори́сович Щара́нский) בדונצק שבאוקראינה (אז בברית המועצות) למשפחה יהודית. הוא גילה כישרון במדעים מדויקים ובשחמט וסיים תואר במתמטיקה שימושית במכון הטכנולוגי של מוסקבה. היה ציוני נלהב ועודד יהודים לעלות למדינת ישראל.