cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' קלוני
תקופת ER
קלוני זכה לתהילה כשגילם את ד"ר דאג רוס, לצידם של אנתוני אדוארדס, ג'וליאנה מרגוליס ונואה וייל, בסדרת הדרמה הרפואית "ER" מ-1994 עד 1999. לאחר שעזב את הסדרה בשנת 1999, הוא הופיע בהופעת אורח בעונה השישית וחזר שוב כאורח בעונה האחרונה של התוכנית. על עבודתו בסדרה, קיבל קלוני שתי מועמדויות לפרס אמי, לשחקן הראשי המצטיין בסדרת דרמה בשנים 1995 ו-1996. הוא גם קיבל שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בדרמה, בסדרת הטלוויזיה, בשנים 1995, 1996 ו-1997.
קלוני החל להופיע בסרטים בזמן שעבד על ER. תפקידו הראשון בהוליווד היה במותחן הקומדיה-פשע האימה From Dusk till Dawn, בבימויו של רוברט רודריגס, לצד הארווי קייטל. אחר כך שיחק בקומדיה הרומנטית "יום אחד" עם מישל פייפר, ומותחן האקשן The Peacemaker עם ניקול קידמן. קלוני לוהק לאחר מכן לגלם את דמותו של באטמן בסרט "באטמן ורובין" של ג'ואל שומאכר, שהצליח בקופות, אך קיבל ביקורות שליליות (קלוני עצמו כינה את הסרט "בזבוז כסף"). בשנת 1998 שיחק בסרט הפשע "רומן לא חוקי" בהשתתפות ג'ניפר לופז, שסימן את שיתוף הפעולה הראשון שלו מבין הבמאי סטיבן סודרברג. הוא גם כיכב בסרט "שלושה מלכים", במהלך השבועות האחרונים לחוזהו עם הסדרה ER.
לאחר ER
לאחר שעזב את "ER", הופיע במספר סרטים, בהם "אחי, איפה אתה?" ו"אושן 11". כן הופיע בסדרת הטלוויזיה "חברים" בהופעת אורח.
בשנת 2002 ביים את סרטו הראשון, "וידויים של מח מסוכן ", שהתאפיין בעושר ויזואלי ובבימוי וירטואוזי, וזכה לאהדת המבקרים. בשנת 2005 כתב וביים את סרטו השני, "לילה טוב ובהצלחה", שהביא את סיפור מאבקו של שדרן הטלוויזיה אדוארד מורו בסנטור ג'וזף מקארתי אשר רדף אחר קומוניסטים בארצות הברית בכלל, ובעולם הבידור בפרט. הסרט זכה להצלחה גדולה והביא לקלוני שש מועמדויות לפרס אוסקר. הסרט אף זכה בפרס התסריט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה.
בשנות ה-2000 שיחק קלוני בסרטי ההמשך "אושן 12" ו"אושן 13", וכן בסרטים מצליחים נוספים כגון "לקרוא ולשרוף" ו"תלוי באוויר".
בשנת 2008 הוא הופיע הופעת אורח בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון", עונה 20 פרק 4.
קלוני זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה על משחקו בסרט היורשים שיצא ב-2011, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו זה וכן מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על כתיבת התסריט לסרט משחקי שלטון.
ב-2013 זכה (כמפיק) בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, עבור הסרט ארגו. ב-2014 ביים את סרטו החמישי, "ציידי האוצרות", בו גם שיחק. הסרט עוקב אחר יחידה של בעלות הברית מתוכנית האנדרטאות, האמנות והארכיון שהוטלה עליה המשימה למצוא ולהציל יצירות אמנות ופריטים חשובים אחרים מבחינה תרבותית לפני שהנאצים יהרסו או יגנבו אותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בינואר 2015 קיבל את פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
ב-2017 ביים את הסרט "סודות הפרברים" על פי תסריט מאת האחים כהן. בתפקידים הראשיים שיחקו מאט דיימון, ג'וליאן מור ואוסקר אייזק. הסרט עוקב אחר חייו של סמנכ"ל כספים המתגורר בפרוור סברביקון, בזמן שבפרוור מתקיימות מהומות על רקע גזעי. למרות הביקורות החיוביות, הסרט היה כישלון קופתי.
ב-2019 עבד כבמאי, מפיק ושחקן בסדרה מלכוד 22.
ב-2020 ביים את הסרט "שמי חצות", סרט מדע בדיוני המבוסס על הרומן "שמי חצות" מאת לילי ברוקס-דלתון. הסרט עלה לצפייה דיגיטלית ב-23 בדצמבר 2020 על גבי שרתי נטפליקס, ותוך פחות מחודש צפו בו כ-72 מיליון צופים.
בשנת 2021 ביים והפיק את סרטו החדש "מסבאה אומנת"; דרמת התבגרות על פי תסריט מאת ויליאם מונהאן שמבוסס חלקית על ספר זכרונות של ג'. ר. מורינגר.
דעות פוליטיות
קלוני תמך בקמפיינים הנשיאותיים של ברק אובמה, בשנת 2008 ובשנת 2012. קלוני תמך בהילרי קלינטון לקראת הבחירות לנשיאות 2016, ובג'ו ביידן לקראת הבחירות לנשיאות 2020. הוא גם אירח ערב גיוס תרומות וירטואלי עבור ביידן, יחד עם אובמה, ב-28 ביולי 2020.
פעילות הומניטרית
קלוני מעורב בפרויקט Not On Our Watch, ארגון המתמקד בתמיכה באזורי אסון ובזכויות אדם, יחד עם בראד פיט, מאט דיימון, דון צ'ידל, דייוויד פרסמן וג'רי ויינטראוב. בפברואר 2009 ביקר בעיר גוז ביידה, צ'אד, יחד עם בעל הטור בניו יורק טיימס ניקולס ד. קריסטוף. בינואר 2010, הוא ארגן את חידוש תקשורת הטלפונים להאיטי, ואסף תרומות עבור קורבנות רעידת האדמה שהתרחשה שם.
במרץ 2012 כיכב קלוני, עם מרטין שין ובראד פיט, בהצגה של המחזה '8' של דסטין לאנס בלאק. שחזור מבוים של המשפט הפדרלי שביטל את האיסור של קליפורניה על נישואים חד מיניים, כעו"ד דייוויד בויס. ההפקה נערכה בתיאטרון וילשייר אייבל ושודרה ביוטיוב כדי לגייס כסף לקרן האמריקאית לשוויון זכויות. בספטמבר 2012, קלוני הציע במכירה פומבית ארוחת צהריים, לצורך גיוס תרומות לטובת רשת החינוך GLSEN. הפועלת ליצירת מרחב בטוח בבתי ספר לילדים שהם או עשויים להיתפס הומואים, לסביות, דו-מיניים או טרנסג'נדרים.
ב-7 באוגוסט 2020 תרמו ג'ורג' ואמל קלוני 100,000 דולר לשלושה ארגוני צדקה לבנוניים, לאחר הפיצוץ בנמל ביירות.
פעילות למען דרפור
קלוני היה פעיל בקידום פתרון לסכסוך בדרפור. הוא דיבר בעצרת "הצלת דרפור" בוושינגטון, באפריל 2006. בילה יחד עם אביו עשרה ימים בצ'אד ובסודאן, כדי לצלם סרט טלוויזיה "מסע לדארפור", המתעד את מצבם של פליטי דארפור. הסרט התיעודי שודר בטלוויזיה בכבלים אמריקאית וכן בבריטניה ובצרפת. בשנת 2008 הוא הושק כ-DVD, כאשר ההכנסות נתרמו לוועדת ההצלה הבינלאומית של דארפור. בספטמבר של אותה שנה, הוא שוחח עם מועצת הביטחון של האו"ם, יחד עם זוכה פרס נובל אלי ויזל, במטרה לבקש מהאו"ם למצוא פתרון לסכסוך ולסייע לאנשי דרפור. בדצמבר ביקר בסין ובמצרים, כדי לבקש משתי הממשלות ללחוץ על ממשלת סודאן.
ב-25 במרץ 2007, הוא שלח מכתב גלוי לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, וקרא ל לנקוט "פעולה החלטית" באזור, לאור כישלון נשיא סודאן עומר אל-באשיר לציית להחלטות האו"ם. קלוני הופיע גם בסרט הדוקומנטרי Darfur Now, סרט קריאה לפעולה לאנשים בכל רחבי העולם, שיצא בנובמבר 2007, כדי לעזור לעצור את משבר דרפור. בדצמבר 2007 קיבלו קלוני וחברו, דון צ'ידל, את פרס השלום מפסגת פרס נובל לשלום ברומא. בנאום הקבלה שלו, אמר כי "דון ואני ... עומדים כאן לפניכם ככישלונות. האמת הפשוטה היא שכאשר מדובר בזוועות בדארפור ... לאנשים האלה לא יותר טוב עכשיו מאשר לפני שנים...". ב-18 בינואר 2008 הכריזו האו"ם על מינויו של קלוני לשליח השלום של האו"ם, בתוקף 31 בינואר.
קלוני הגה ויחד עם ג'ון פרנדרגסט, פעיל זכויות אדם, מייסד פרויקט "מספיק" ויועץ אסטרטגי לפרויקט Not on Our Watch, את פרויקט זקיף הלוויין (SSP), לאחר טיול באוקטובר 2010 לדרום סודאן. מטרת SSP היא לפקח על פעילות מזוינת, לאיתור סימנים של מלחמת אזרחים מחודשת, בין סודאן לדרום סודאן, ולאתר ולהרתיע זוועות המוניות לאורך אזורי הגבול שם.
במרץ 2012, נעצר בהפגנה של פעילים אמריקאים למען דרפור, נגד נשיא סודאן עומאר אל באשיר, שנערכה מול שגרירות סודאן בוושינגטון, יחד איתו נעצרו על ידי המשטרה גם, אביו ניק, ובנו של מרטין לותר קינג.
חיים אישיים
קלוני יצא עם השחקנית קלי פרסטון (1987–1989). אחר כך, בשנים 1989–1993, היה נשוי לשחקנית האמריקאית ממוצא יהודי, טליה בלסם.
הוא גם ניהל מערכת יחסים עם השחקנית ג'ינג'ר לין אלן. בשנת 1995, קלוני יצא עם קמרון דיאז ופרנסס פישר. קלוני יצא עם אשת הטלוויזיה הצרפתית סלין באליטראן (1996–1999). בשנת 2000 נקשר שמו לצ'רליז ת'רון וללוסי ליו. לאחר שפגש את הדוגמנית הבריטית ליסה סנודון בשנת 2000, ניהל איתה מערכת יחסים של חמש שנים בהפסקות. קלוני יצא עם רנה זלווגר (2001), ג'ניפר סיבל ניוסום (2002), קריסטה אלן (2002–2008), ולינדה תומפסון (2006). ביוני 2007, הוא התחיל לצאת עם שרה לארסון, אך בני הזוג נפרדו במאי 2008. ביולי 2009, קלוני היה במערכת יחסים עם השחקנית האיטלקית אליזבטה קנאליס עד שנפרדו ביוני 2011. ביולי 2011, קלוני החל לצאת עם סטייסי קיבלר, והם סיימו את מערכת היחסים ביולי 2013.
ב-21 בספטמבר 2007 נפגעו קלוני וחברתו דאז, שרה לארסון, בתאונת אופנוע בווהווקן, ניו ג'רזי, כאשר אופנועו נפגע ממכונית. נהג המכונית דיווח כי קלוני ניסה לעבור אותו מימין, בעוד קלוני סיפר כי הנהג סימן שמאלה, ואז החליט לבצע סיבוב פתאומי ימינה וחתך את אופנועו. ב-9 באוקטובר 2007, הושעו יותר מעשרים אנשי צוות במרכז הרפואי פאליסאדס, ללא שכר, בגין הסתכלות ברשומות הרפואיות של קלוני בניגוד לחוק הפדרלי. ב-10 ביולי 2018, קלוני נפגע שוב ממכונית בעת שנסע על אופנוע לסט לסרט שצולם בסרדיניה. הוא אושפז עם פציעות קלות.
קלוני התארס עם אמל עלם א-דין, עורכת דין בריטית ממוצא לבנוני המתמחה בזכויות אדם, ב-28 באפריל 2014. לאחר מכן הוא אמר שהם יצרו קשר חזק בגלל העניין המשותף שלהם בזכויות אדם, ובמיוחד לאחר שפעלו יחד להשבת שיש אלגין, תבליטים יווניים עתיקים לממשלת יוון, המוצגים במוזיאון הבריטי מאז שנת 1816, תוך קידום הסרט שלו The Monuments Men. קלוני ספג על כך ביקורת מצד ראש עיריית לונדון, בוריס ג'ונסון. באוגוסט 2014 הייתה גם אמל אלמודין אמורה להיות חברה בוועדת החקירה שהקים האו"ם לבדיקת פשעי מלחמה בעזה, בעת מבצע צוק איתן, אך כמה שעות לאחר שהוצגה הוועדה, החליטה לחזור בה ולא להשתתף בחקירה.
אברהם קלדור
אברהם קלדור (נולד ב-20 במאי 1947, ישראל) הוא שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי וזוכה במדליית כסף באולימפיאדת השחמט.
ביוגרפיה
נולד לשמואל ורחל קלדור (קלטר), שעלו לישראל מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. למד בתיכון חדש בתל אביב. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1964, בעת ביקורו של אלוף העולם בשחמט, טיגראן פטרוסיאן, השתתף קלדור במשחק שחמט סימולטני עמו והיה היחיד מבין המשתתפים שזכה בניצחון. בשנת 1971 חלק את המקום השני באליפות ישראל בשחמט. והיה חבר נבחרת ישראל באליפות העולם לסטודנטים. הנבחרת סיימה במקום הרביעי.
בשנת 1972 ייצג את ישראל באולימפיאדת סקופיה ביוגוסלביה, שבה זכה במדליית כסף אישית עם 12.5 נקודות מתוך 16 נקודות אפשריות.
בשנת 1975 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1986, כשנמנע מישראל להשתתף באולימפיאדת השחמט ה-27 בדובאי, ארגן קלדור, ביחד עם פעילים נוספים מעולם השחמט, תחרות שחמט בינלאומית בירושלים, בה השתתף גם ויקטור קורצ'נוי, אלוף העולם לשעבר.
היה מנהל מערכות המידע בחברת סנו ובחברות נוספות. ניהל את אתר האיגוד הישראלי לשחמט.
קלדור נשוי לעדנה ואב לארבעה, מתגורר עם משפחתו על יאכטה במרינה בתל אביב.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities, בקיצור: HUAC) היא ועדת חקירה של בית הנבחרים של ארצות הברית שחקרה מה שהוגדר כפעילות של קומוניזם ותעמולה אנטי-אמריקנית בארצות הברית של שנות החמישים. רבים גינו בחריפות את פעולת הוועדה, בטענה שהרסה את הקריירה לאנשים רבים עקב דעותיהם הפוליטיות.
הוועדה צמחה מוועדת חקירה מיוחדת שהוקמה בשנת 1938 ועסקה בעיקר באמריקנים ממוצא גרמני ובפעילותם בארגונים נאציים ובקו קלוקס קלאן, אך עסקה גם בפעילות קומוניסטית. האלי פלאנאגן, ראש פרויקט התיאטרון הפדרלי, זומן בשנת 1938 להופיע בפני הוועדה ולהשיב לטענה שהפרויקט מוצף בקומוניסטים.
בהמשך דרכה התמקדה הוועדה בחקר פעילות קומוניסטית בהוליווד, ויצרה "רשימה שחורה" של אנשי קולנוע חשודים. אחד מקורבנותיה של הוועדה היה צ'ארלי צ'פלין, שנאלץ לעזוב את ארצות הברית. קורבן נוסף היה המחזאי ברטולט ברכט, שבעקבות חקירתו היגר לשווייץ.
בפסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (1957) זיכה בית המשפט העליון של ארצות הברית אדם בשם ג'ון ווטקינס מעבירה של ביזוי הקונגרס בשל סירובו להשיב על שאלות הוועדה בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים. בית המשפט העליון (הנשיא ארל וורן) קבע כי לקונגרס לא הייתה סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט, וכי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן (בהתאם לתיקון החמישי לחוקה), מאחר שההשלכות הפליליות של סירובו לענות על השאלות לא היו ברורות לו בעת המעשה, ומשום שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו. לפיכך ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות, שהיא אשר הופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע, ועל כן זוכה.
בעקבות נפילתו של מקארתי, יוקרתה של הוועדה הלכה וירדה בשנות ה-50 המאוחרות. ב-1959, הנשיא לשעבר הארי טרומן הוקיע את הוועדה כשאמר שתיאר אותה כ-. הוועדה איבדה את מרבית מעמדה במהלך שנות ה-60. בשנות ה-60 המאוחרות הוועדה זימנה ואיימה על כמה ממנהיגי תרבות הנגד. בניסיון להמציא את עצמה מחדש, בשנת 1969 שם הוועדה שונה ל"הוועדה לביטחון פנים". כשהוועדה פורקה על ידי בית הנבחרים בשנת 1975, החליפה אותה ועדת בית הנבחרים למערכת המשפט (United States House Committee on the Judiciary).
תעופת האדם
השאיפות של האדם לעוף התבטאו בבניית כדורים פורחים, ובהמשך מטוסים. האדם הגיע ליכולת תעופה בכלי כבד מן האוויר בתחילת המאה ה-20, עת הצליחו האחים רייט לראשונה לעלות לאוויר באמצעות המטוס שבנו. מאז התפתח התחום, וכיום טסים מטוסים רבים מדי יום.
דדאלוס ואיקארוס
במיתולוגיה היוונית מסופר שדדאלוס הוזמן על ידי מינוס, מלך האי כרתים, לבנות לו לבירינת (בו שוכן המינוטאור נגדו נלחם תזאוס). מינוס החליט לכלוא את דדאלוס ובנו איקרוס במגדל, כדי שלא יגלו את סודו. כדי לברוח, אסף דדאלוס נוצות מציפורים וחיברן בשעווה לכדי שני זוגות כנפיים עם רתמה. דדאלוס ואיקרוס עטו על גופם את הכנפים פרי המצאתו של דדאלוס וכך הצליחו להימלט מכרתים.
לפני שנמלטו דדאלוס ואיקרוס מהאי, הזהיר דדאלוס את בנו שלא יעוף גבוה מדי, כדי שהשמש לא תמיס את השעווה. אולם איקרוס שהיה צעיר ופזיז התלהב מכך שהוא יכול לעוף והמריא גבוה מדי. השמש המיסה את השעווה שחיברה את הכנפיים לגופו, והוא נפל ונהרג.
ספרות
פיטר פן היא דמות מפורסמת של ילד בעל יכולת תעופה עצמית. לפני הגעתם לארץ לעולם לא, פיטר פן מלמד את ונדי, מייקל וג'ון לעוף על ידי אבקת הקסמים של הפיה טינקר בל, וכך הם עפים לארץ לעולם לא.
תרבות פופולרית
דמות שידועה ביכולת התעופה שלה ומופיעה בספרי קומיקס ובקולנוע היא דמותו של סופרמן של DC קומיקס. סופרמן אינו בדיוק אדם (הוא נולד בכוכב קריפטון), אך דמותו דמות אדם, והוא מצויד ביכולת לעוף במהירות גבוהה. דמות קומיקס נוספת היא איירון מן, המופיעה בספרי הקומיקס ובסרטי הקולנוע של מארוול קומיקס. זהו אדם ככל האדם, שהרכיב חליפה בעלת טכנולוגיה משוכללת, המאפשרת לו לעוף ולהילחם.
פרס קרמר
פרס קרמר הוא שמם של שני פרסים שעל הענקתם הודיע התעשיין הנרי קרמר בשנת 1959, לחלוצים בתחום התעופה בכוח שרירי האדם. הפרס הראשון, בסך 50,000 ליש"ט ניתן בשנת 1977 לפול מקקרידי, מתכננו של המטוס גוסאמר קונדור המונע על ידי אדם, שטס מסלול בצורת הספרה 8 בין שני מציינים המרוחקים חצי מייל זה מזה.
הפרס השני, בסך 100,000 ליש"ט ניתן אף הוא לפול מקקרידי (בשנת 1979), לאחר שמטוסו הצליח לטוס מאנגליה לצרפת.
שיטת האב
במדעי המחשב, שיטת האב (Master Theorem) משמשת לפתרון נוסחאות נסיגה של זמן ריצה/זיכרון של אלגוריתמים. כלומר, בהינתן נוסחת נסיגה לזמן ריצתו של אלגוריתם, ניתן להשתמש במקרים מסוימים בשיטה כדי למצוא חסם אסימפטוטי הדוק לזמן הריצה של האלגוריתם כולו. יתרון השיטה בכך שהיא ניתנת ליישום במגוון רחב של מקרים ומספקת פתרון מיידי, כמעט ללא חישוב.
תיאור השיטה
ניתן למצוא חסם הדוק אסימפטוטית באחד משלושת המקרים הבאים:
השיטה פועלת גם עבור  ו-.
לדוגמה, בהינתן נוסחת הנסיגה, ניתן להשתמש בשיטת האב באופן הבא:
מציבים, ומקבלים:. זהו מקרה ב' בשיטת האב, ולכן:.
כתב דמוטי
כתב דֶמוֹטִי, אחת משלוש צורות הכתב שבהן נכתבה השפה המצרית העתיקה. הכתב המצרי הראשון שנוצר הוא הכתב ההירוגליפי הידוע גם כ"כתב החרטומים". כתב הירוגליפי הוא כתב אסתטי, אך מסורבל ואיטי לכתיבה, ולכן התפתח ממנו הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב היראטי. הכתב קיבל את שמו מהמילה היוונית היראטיקוס ("של כהן") בזמן שהכתב היה בשימוש לכתבי קודש בלבד. טקסטים חילוניים לשימוש יומיומי נכתבו בכתב אחר, שלישי, הכתב הדֶמוֹטִי (ביוונית "דמוטיקוס" – "עבור העם").
הפעם הראשונה שנתקלים בכתב הדמוטי היא בתחילת השושלת ה-26, בערך בשנת 660 לפנה"ס. סימני הכתב מראים בבירור קשר לכתב ההיראטי, על אף שהיחס המדויק אינו ברור עדיין. התווים בכתב הדמוטי מחוברים יותר ובכך דומים יותר אחד למשנהו וכתוצאה מכך יותר קשים להבנה מהכתב ההיראטי.
משקל נגד לקושי זה הוא שיש לכותב פחות חופש לשינויים אישיים. נראה שהכתב הדמוטי פותח במקור במפורש עבור שימוש ממשלתי, כלומר עבור מסמכים בהם באופן נרחב השפה הייתה רשמית ומותאמת לכן לכתב מחובר תקני.
רק זמן מה לאחר שהוכנס לשימוש לראשונה במסמכים ממשלתיים, החל השימוש בו בטקסטים ספרותיים בנוסף למכתבים ומסמכים. בשלב מאוחר הרבה יותר החל השימוש בו גם בטקסטים דתיים.
השיטה של הכתב הדמוטי תאמה לכתב ההיראטי ולכן לכתב ההירוגליפי. עם זאת, במקביל לאיות המסורתי היה גם איות אחר שהתחשב בשינויים הפונטיים הבולטים שחלו במילים על ידי איות מחדש. מאפיין זה יושם במיוחד בקבוצה הרחבה של מילים שלא היו קיימות בשפה הישנה, ולפיכך לא הייתה להן צורה כתובה מסורתית. האיות הבלתי-מסורתי היה בשימוש גם עבור מילים ותיקות ומוכרות בשפה הישנה.
אנדריי טרקובסקי
אנדריי ארסנביץ' טרקובסקי (ברוסית: Андре́й Арсе́ньевич Тарко́вский; 4 באפריל 1932, מחוז איוואנובו, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות – 28 בדצמבר 1986, פריז) היה במאי קולנוע רוסי עטור פרסים. סרטיו מרבים לעסוק בסוגיות פילוסופיות ומטפיזיות, והם בעלי סגנון קולנועי ייחודי, מובחן ומוקפד. הבמאי אינגמר ברגמן אמר עליו: "טרקובסקי הוא עבורי [הבמאי] הגדול ביותר, זה שהמציא שפה חדשה".
קורות חייו
טרקובסקי נולד בכפר קטן במחוז איוואנובו שבברית המועצות. אימו, מריה איבנובנה לבית וישניאקוב, הייתה סופרת ואביו, ארסני טרקובסקי, היה משורר נודע ומתרגם ממוצא פולני.
בשנת 1951 החל בלימודי מזרחנות במוסקבה אך לא סיים אותם. בשנת 1954 התקבל למכון הרוסי לקולנוע היוקרתי. ב-1960 קיבל את הדיפלומה עבור סרטו הקצר "המכבש והכינור", שזכה להכרה בינלאומית (זכה בפרס בפסטיבל סרטי הסטודנטים הבינ"ל בניו יורק).
בשנת 1962 יצא סרטו העלילתי הראשון נעורי איבן. טרקובסקי הסכים לביים את הסרט, המבוסס על ספרו של ולדימיר בוגומולוב, מכיוון שהזדהה עם דמותו של הילד המיטלטל בין סכנות המלחמה. הסרט מספר על ילד שמשפחתו נטבחה על ידי האויב הגרמני במלחמת העולם השנייה, אשר מצטרף לשורות הצבא האדום ונלחם מעבר לקווי האויב בתור נער שליח. בסרט זה בא לידי ביטוי לראשונה מוטיב ההקרבה העצמית של הגיבור, בדומה לדמותו של ישו, הלוקח על עצמו את סבל העולם למען האנושות. מוטיב זה עובר כחוט השני מסרט זה ועד סרטו האחרון, "הקורבן". למרות היותו סרטו הארוך הראשון של טרקובסקי, הוא זכה להכרה בינלאומית וגרף את פרס "אריה הזהב" בפסטיבל ונציה.
בניגוד ל"ילדותו של איבן", שנעשה בחסות המשטר הסובייטי ובתמיכתו, סרטו השני, אנדרי רובליוב משנת 1969, סיפורו של צייר בן המאה ה-15, עורר מחלוקות קשות ונאסר להקרנה בברית המועצות עד שנת 1973. המשטר ראה בסרט חריגה מהאמת ההיסטורית, כפי שהייתה צריכה להראות. כאן חלה נקודת מפנה בחייו של טרקובסקי, שהקשתה על המשך יצירתו בברית המועצות ובסופו של דבר הביאה לעזיבת מולדתו.
סרטו השלישי של טרקובסקי הוא עיבוד קולנועי לספרו של סטניסלב לם, סולאריס (1972). זהו סרט מדע בדיוני, שעוסק בשאלות פילוסופיות על קיום האדם ומקומו בעולם. פסיכולוג יוצא מכדור הארץ אל תחנת חלל המרחפת מעל פלנטה זרה ומרוחקת, שהאוקיינוס על פניה נחשב לבעל חיים תבוניים אך זרים לחלוטין, וכל ניסיונות המדע ליצור עמו תקשורת נכשלים. בתחנה נאלצים המדענים להתמודד עם אירועים החורגים מיכולת ההבנה האנושית. באמצעות תגובתם חוקר הסרט את גבולותיה של יכולת התבונה האנושית להתמודד עם מציאות זרה, ובפרט, להתמודד עם חלקים בנפש האדם שבאופן רגיל אין אליהם גישה. האם יכול אדם לנהוג במוסריות בסביבה זרה, שאינה מצייתת לכללים אנושיים? תשובתו של טרקובסקי לשאלה זו שונה מזו של סטניסלב לם. הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל קאן.
"מראה" משנת 1975 הוא, אולי, הסרט האישי, המורכב והעשיר מבין כל סרטיו של טרקובסקי. התפתחות השפה הקולנועית של טרקובסקי מגיעה בסרט זה לבשלות. הסרט אינו מציית לאחדות המרחב והזמן בעלילה. הוא בנוי על מערכת דימויים החודרת לעומק נפשן של הדמויות ולא על הפעולות היומיומיות שמניעות את הדמויות.
בשנת 1979 יצא הסרט "סטאלקר". עיבוד קולנועי לספרם של ארקדי ובוריס סטרוגאצקי, פיקניק בשולי הדרך (1979). "סטאלקר" הוא סיפור מסע לאזור לא נודע, גם מקום פיזי הנסגר לכניסה על ידי השלטונות וגם אזור תודעה שממעטים לחקור אותו. הגיבור, מורה רוחני בשם סטאלקר, מוביל את המסע הכולל שתי דמויות נוספות: סופר ציני ומדען שקט ופורס באוזניהם את משנתו.
ב-1982 עזב טרקובסקי את מולדתו, לאחר שעשיית הסרטים תחת עינו הפקוחה של המשטר הנוקשה הפכה לקשה מנשוא. הוא התחיל לעבוד באיטליה ובשנת 1983 יצר את סרטו "נוסטלגיה". את התסריט כתב עם חברו, התסריטאי האיטלקי הנודע, טונינו גווֶרה (Tonino Guerra) עם אולג ינקובסקי בתפקיד הראשי.
בנוסף לשבעת הסרטים הארוכים שיצר, ביים טרקובסקי מספר הצגות תיאטרון ואופרה באירופה.
ב-28 בדצמבר 1986 נפטר בפריז ממחלת הסרטן.
קישורים חיצוניים
רות נצר. הקורבן הגואל - הקורבן של טרקובסקי. בתוך: נפש הקולנוע. רסלינג. 2014. עמ' 233-242
חגב נודד
חגב נודד (שם מדעי: Locusta migratoria) הוא חרק, מין יחיד בסוגו ממשפחת החגביים.
חגב בוגר יכול להגיע לאורך של 60 מילימטר. הוא בעל חיים צמחוני ובעל תפוצה עולמית רחבה פרט לאזורי הקוטב הקרים. מנגנון ההתפתחות שלו הוא גלגול חסר. בהטלה אחת מטיל כ־10-15 ביצים.
מופעים בטבע
אפשר למצוא אותו בטבע בשני מופעים:
קאמי (רחוב סומסום)
קאמי היא בובה המופיעה בגרסה הדרום אפריקנית לרחוב סומסום (הנקראת גם "טאקאלני ססמי" בשפת הוונדה הנפוצה בדרום אפריקה).
איידס
קאמי היא מפלצת צהובה, בעלת שיער כתום, לבושה בבגדים ותכשיטים אפריקנים מסורתיים. יחודה של קאמי, המופיעה משנת 2002, היא בהיותה הבובה הראשונה בתוכניות ילדים בכלל וברחוב סומסום בפרט, אשר נושאת את נגיף האיידס. בסדרה קאמי קיבלה את נגיף האיידס דרך אמה (העברה באמצעות הריון) ואף איבדה את הוריה למחלה. מטרתה של קאמי היא קידום סובלנות כלפי ילדים ומבוגרים חולי איידס במדינה בה הנגיף הפך למגפה. שמה הוא נגזרת מהמילה "קאמגולו" אשר פירושה קבלה או ברכה במספר שפות אפריקניות. לעיתים קאמי נושאת על בגדיה את הסרט האדום - סימן להזדהות עם החולים.
מחלוקת
כאשר הודיעה חברת ההפקה של רחוב סומסום על יצירתה של בובה נושאת איידס, קיבלו רבים את הרושם שהבובה תופיע בגרסה האמריקנית לרחוב סומסום. חוגי הימין הנוצרי, פוליטיקאים ובעלי תחנות שידור התנגדו נחרצות לרעיון.
הכרה
קאמי הופיעה במספר כנסים של ארגונים בינלאומיים, ביניהם הבנק העולמי והאומות המאוחדות. ב-2003 אף מונתה להיות שגריר הילדים של ארגון יוניצ"ף.
אווה פביאן
אווה פביאן (באנגלית: Eva Fabian; נולדה ב-3 באוגוסט 1993) היא שחיינית מים פתוחים אמריקאית-ישראלית, אלופת העולם בשחייה במים פתוחים למרחק של 5 ק"מ (רוברוול 2010), בעלת מדליית ארד מאליפות העולם (ברצלונה 2013) במשחה ל-25 ק"מ, אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (טורונטו 2015) ופעמיים ברציפות סגנית אלופת הפאן פסיפיק (אירוויין 2010 וגולד קוסט 2014) במשחה ל-10 ק"מ. אלופת ישראל (2018) במשחה ל-5 ק"מ.
ביוגרפיה
פביאן נולדה וגדלה בפרדריק, מרילנד, ארצות הברית. היא החלה לשחות בגיל 5 בהדרכת אביה, ג'ק, ולהתחרות בשחייה במים פתוחים בגיל 11. היא בוגרת אוניברסיטת ייל. באוקטובר 2017 עלתה לישראל והצטרפה לקבוצת הפועל בית שמש. היא מתאמנת במכון וינגייט בהדרכתו של חנן גלעד.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף יולי 2009 סיימה פביאן במקום 10 במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:50:41.5 שעות ובמקום 27 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:09.9 שעות.
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה במים פתוחים שנערכה ברוברוול, קוויבק, קנדה ביולי 2010 זכתה פביאן במדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 1:02:00.9 שעות, לפני ג'ורג'יה קונסיליה מאיטליה (1:02:01.0 שעות) ואנה מרסלה קוניה מברזיל (1:02:02.6 שעות). נוסף לכך, היא פסלה במשחה ל-10 ק"מ. חודש לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:00:35.76 שעות, אחרי בת ארצה כריסטין ג'נינגס (2:00:33.83 שעות) ולפני מליסה גורמן מאוסטרליה (2:00:56.57 שעות).
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בסוף יולי 2011 סיימה פביאן במקום 12 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 1:00:50.0 שעות ובמקום 30 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:41.9 שעות. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:54.8 שעות, שתי שניות וחצי איטי ממדליית ארד.
מדליית ארד מאליפות העולם בשחייה
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי 2013 זכתה פביאן במדליית ארד במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:07:20.4 שעות, אחרי מרטינה גרימלדי מאיטליה (5:07:19.7 שעות) ואנגלה מאורר מגרמניה (5:07:19.8 שעות).
2014
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, אוסטרליה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:59:52 שעות, אחרי בת ארצה היילי אנדרסון (1:59:51 שעות) ולפני צ'לסי גובקה מאוסטרליה (1:59:54 שעות).
2015
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה באמצע יולי 2015 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:03:17.0 שעות, לפני פאולה פרז מוונצואלה (2:03:17.0 שעות) וסמנטה ארוולו אקוודור (2:03:17.1 שעות).
2016
היא סבלה מפציעה ולכן החמיצה את מרבית התחרויות החשובות בשנת 2016.
2017
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:15.74 דקות) ומדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:03.08 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:44.16 דקות).
2018
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2018 זכתה פביאן במדליית זהב בתוצאה של 59:00.01 דקות, התוצאה הטובה ביותר לנשים שנקבעה בישראל במשחה זה, לפני עדן גירלואנצה ממכבי קריית אונו (59:52.00 דקות) וחיה סימון זבלודוף מהפועל דולפין נתניה (1:00:28.74 שעות).
2022
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:11.13 דקות, לפני אורין גבלן מהפועל עירוני הוד השרון (17:11.15 דקות) ואופק אדיר מהפועל בת ים (17:19.82 דקות).
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 סיימה במקום 17 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 1:01:11.4 שעות ובמקום 25 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:05:05.0 שעות.
חיים אישיים
פביאן היא נגנית כינור מחוננת. היא החלה לנגן בכינור בגיל 4. היא מנגת בעיקר מוזיקה קלאסית. בספטמבר 2022 נישאה לזוהר תבור, שחקנית נבחרת ישראל ברוגבי.
אלברכט דירר
אַלבּרֶכט דִירֶר (בגרמנית: Albrecht Dürer; 21 במאי 1471 – 6 באפריל 1528) היה צייר, אמן הדפס עץ, תחריט ורישום, ואיש אשכולות גרמני, ששלח ידו גם במתמטיקה, בגאומטריה, בצורפות, במוזיקה, בכתיבה, ובמחקר בנושאי פרופורציות, פרספקטיבה, אנטומיה, ותכנון כלי תעופה.
נחשב לגדול הציירים ואמני התחריט ברנסאנס הגרמני, ובשל רבגוניותו וחידושיו בתחומי האמנות והמחקר התאורטי כונה גם "לאונרדו של הצפון".
ביוגרפיה
אלברכט דירר נולד בנירנברג וחי בה את מרבית חייו. אביו, שהיגר מהונגריה במחצית המאה ה-15, היה צורף. אמו הייתה בת המקום, ואלברכט היה השלישי מ-18 ילדיהם. אביו בחר שם משפחה שיזכיר לו את כפר הולדתו אייטוש שבאזור גיולה (על גבול רומניה של היום; בהונגרית המילה "אייטו" פירושה דלת, וכך גם "דיר" או "טיר" בגרמנית).
דירר למד בבית הספר הלטיני סנט לורנץ שבנירנברג, ובמקביל למד צורפות כשוליה אצל אביו. מתקופה זו ידועות שלוש יצירות, דיוקן עצמי שצייר כבר בגיל 13 בשנת 1484 (ציורו הראשון שנשמר), "המדונה והילד המומלכים על ידי שני מלאכים יוצרי-מוזיקה" משנת 1485, ו"הגברת האוחזת קרס". בגיל 15 התקבל כשוליה אצל מיכאל וולגמוט, הצייר הנודע ביותר בנירנברג, שצייר בסגנון גותי מאוחר, וייתכן שיצר חלק מהתחריטים המרכיבים את כרוניקת נירנברג. דירר למד ממנו ציור כשלוש שנים עד 1490, וכן את טכניקת הדפס העץ וריקוע נחושת. בנוסף, סביר להניח שהזיקה שהייתה קיימת בין הסדנה של וולגמונט לבין אנטון קוברגר, שהיה סנדקו של דירר, והחזיק בחברת בתי הדפוס הגדולה והמודרנית ביותר באותה התקופה, עם סניפים בערים מרכזיות רבות באירופה, קירבה את דירר אל תחום ההדפסים והעשירה את הידע הטכני שלו בתחום זה, מה שניכר בעבודתו האמנותית בהמשך.
מסע ראשון
מסעו הראשון ב-1492 היה לערי הריין העליון, לבזל ולשטרסבורג. כחלק מה-Wanderjahre (נסיעה שהייתה נהוגה על-מנת להצטרף לגילדת הציירים) למד והתאמן בריקועי מתכת, בטכניקות תכנון וייצור של מכשירים להדפסי עץ, ועסק לפרנסתו גם בעיטור ספרים ועיתונים.
ב-1494 חזר לנירנברג ונישא לאגנס פריי, בתו של מכונאי וסוחר מכשירים מנירנברג, בשידוך שהכינו לו הוריו במהלך נסיעתו. נישואים אלה איפשרו לדירר ליהנות מרווחה כלכלית יחסית וממעמד חברתי. יחסיו עם אשתו אינם ברורים, ולזוג לא היו ילדים.
מסעות לאיטליה
באביב 1495 חזר לנירנברג, פתח סטודיו משלו, ובעשר השנים הבאות יצר בה רבות מיצירותיו הנודעות.
האמן הוונציאני יאקופו דה ברבארי, אותו פגש במהלך שהותו בוונציה, הגיע לנירנברג ב-1500, והשפיע על דירר בתפישה מתקדמת יותר בכל מה שקשור לפרספקטיבה, אנטומיה, ופרופורציות, מה שהמריץ את האחרון להמשיך ולחקור נושאים אלה בעצמו. דירר החל בסדרה של עבודות ניסיוניות על פרופורציות אנושיות, ויצר את הדפס העץ "אדם וחוה" ב-1504, בו ניכרת הבנתו המעמיקה את המשטחים והפרופורציות בגוף האדם.
ב-1505 יצא למסעו השני באיטליה ושהה בה כשנתיים. בתקופה זו פגש בוונציה את ג'ובאני בליני ואמנים אחרים, והתמקד בציורי צבע, בעיקר על בדי פשתן. באותה עת תחריטי העץ וריקועי הנחושת של דירר כבר נהיו פופולריים למדי, ורבים מהם הועתקו. בזמן שהותו בוונציה קיבל דירר תרומה כספית נכבדה מהקהילה הגרמנית בוונציה על ציורו "משתה זרי השושנים" בכנסיית סנט ברתולומיאו (בהמשך נרכש הציור על ידי הקיסר רודולף השני ונלקח לפראג).
ב-1507 חזר דירר לנירנברג ושהה בה עד 1520. שמו כצייר מחונן ורבגוני נפוץ בכל רחבי אירופה, הוא היה בידידות עם רבים מהציירים הנחשבים בתקופתו, כולל רפאל, וצייר בשנים אלו כמה מציורי הצבע הנחשבים ביותר שלו. בתקופה זו אף ערך ניסויים בחריטה ובצריבה על משטחי מתכת ואבץ. דירר היה צייר החצר של הקיסר מקסימיליאן הראשון וקיבל ממנו מלגה שנתית. הוא עיטר את "שער הניצחון" של הקיסר, עיטר את ספר התפילות שלו, וצייר את דיוקנו (1519) זמן קצר לפני מותו של הקיסר.
מסע לארצות השפלה
בקיץ 1520 נודע לדירר שקרל החמישי, ממשיכו של מקסימיליאן, מגיע לאאכן מספרד לטקס הכתרתו כקיסר. דירר ביקש לפגוש את הקיסר על מנת שימשיך לתמוך בו. מצויד בעבודותיו האחרונות, שאת חלקן מכר כדי לממן את נסיעתו, הגיע דירר לאאכן, ומשם המשיך לארצות השפלה. ביומן שכתב מתאר דירר בפירוט רב את מסעו, ואת קבלת הפנים החמה שלה זכה מאמנים פלמיים. הפגישה עם קרל החמישי הייתה מוצלחת, והקיסר אכן המשיך לתמוך בו כספית. בעת שהותו באנטוורפן שלח ידו גם בריקועי כסף וברישומי גיר ופחם.
ביולי 1521 חזר לנירנברג, אלא שאז כבר סבל ממחלה שפגעה בכושרו עד סוף ימיו. בתקופה זו לא יצר יצירות נחשבות, הן בשל מחלתו, ובעיקר מכיוון שהקדיש את מרבית זמנו לכתיבת ספרים בנושאי גאומטריה, פרספקטיבה, פרופורציות, ארכיטקטורה וביצורים. בתקופה זו שכלל דירר גם את טכניקות ההמרה של אור ואפקטים צבעוניים לתוך המדיום של רישום ותחריט.
נטייתו לרפורמציה
נירנברג, שהייתה מרכז הומניסטי, ומהמקומות הראשונים שקיבלו בברכה ובחום את עקרונות הרפורמציה של מרטין לותר, איפשרה לדירר את הגישה לתאולוגים ומלומדים, בכללם ארסמוס, פיליפ מלנשטון, ויליבלד פירהיימר, שלכל אחד מהם ייחד דירר תמונת דיוקן. לבית העירייה של נירנברג הקדיש דירר שני ציורים על "ארבעת השליחים" (1526), הכוללים טקסטים של מרטין לותר המשבחים את אימוץ הלותרניזם על ידי העיר נירנברג.
דירר מת ב-1528 לאחר מחלה, בגיל 57.
יצירתו
דירר הקפיד לשמר את עבודותיו, כך ששרדו מאות מיצירותיו האמנותיות, כמו גם מכתביו, יומניו (כולל יומנים המתעדים את מסעותיו לאיטליה, הולנד ובלגיה) וספריו. בכולם הצהרה על מחויבותו לאלמנטים מדעיים בנושאי פרספקטיבה, פרופורציות, גאומטריה ומתמטיקה.
דירר נהג לחתום על יצירותיו במונוגרמה המפורסמת הבנויה מראשי תיבות שמו, האותיות A ו-D, שהפכה למעין "סמל מסחרי" שלו.
דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים
דיוקן אביו מ-1490, ודיוקנו העצמי כנער מ-1494, הם מיצירותיו המוקדמות ביותר. השתמרו 13 מהדיוקנאות העצמיים שצייר לכל אורך חייו ובכל הטכניקות בהן השתמש - ציור, רישום, הדפסי עץ, ואחרות. בדיוקנאות אלה בולטת התפתחות והעצמה של ביטחונו העצמי והכרת הערך העצמית הגבוהה שלו כאמן, כשהוא להוט להבליט בהם את יצירתיותו, גאוניותו, אצילות נפשו ומעמדו הרם. בכך, היה דירר הראשון שיצר את הז'אנר של דיוקנאות עצמיים, מה שניתן היה לראות בהמשך גם ביצירתו של רמברנדט ואחרים.
יצירתו בנושאי טבע ונוף
דירר התעמק בטבע שסביבו, וחקר את עולם החי, היבטים אנטומיים ופרופורציות אנושיות. בחיבורו על פרופורציות כתב: "החיים בטבע שסביבנו גורמים לנו להכיר באמת שבו, לכן הביטו בטבע בדקדקנות, ופעלו לפיו ללא סטייה. ואכן, האמנות טבועה ונובעת מתוך הטבע, ואמן הוא מי שיכול לצייר את הטבע ולבטא אותו כמות שהוא".
ביצירותיו הרבה לצייר חיות, חלקן אקזוטיות, הן כשהן משולבות בנושאים אחרים, והן כנושאים ראשיים: קופים, איילים, חסידות, תוכים, אריות, חיפושיות, עטלפים, סרטנים, ינשופים, ארנבים, ואחרות. בכולם דיקדק בפרטי פרטים, מתוך כבוד לטבע ולתפארת הבריאה. מפורסם ציורו "קרנף" (1515), חיה שלא ראה מעולם, וצייר אותה, לפיכך, באופן שגוי, על-פי תיאור קרנף שהובא מהודו לחצר מלך פורטוגל בליסבון.
ספריו
החל מ-1507 ועד מותו כתב דירר מספר ספרים, בהם פיתח את אשר למד למונחים של גאומטריה שימושית. האחד, "מסה על קונסטרוקציות במחוגה וסרגל" הוא חיבור בגאומטריה תאורטית המכיל טיפול מדעי ראשון בנושאי פרספקטיבה. השני, "ארבעה חיבורים על פרופורציות בגוף האדם" (מהם פורסם רק הספר הראשון ב-1528, כשנה לאחר מותו). את ספרו השלישי, "על ביצורים", כתב בהקשר לחשש שרווח באותה תקופה מפני התפשטותה של האימפריה העות'מאנית גם לתוך גבולות גרמניה.
הישגיו הבולטים
דירר העלה את האמנות הגרפית לדרגת תחום נחשב באמנות היפה, והיה האמן הראשון שעיקר ביטויו האמנותי התבצע באמצעים גרפיים. הוא שכלל את הביטוי הגרפי והצליח ליצור גוונים של שחור-אפור כרצונו, ובאמצעותם להגביר עד מאוד את האפקט התלת־ממדי של האלמנטים שצייר.
דירר העלה את מקצוע האמן לדרגה גבוהה בצפון אירופה. עבודותיו הן בתחום הציור והן בתחום הרישום, הדפסי העץ, התחריט וריקועי הנחושת, כמו גם הז'אנר החדש שיצר בציור דיוקנאות עצמיים המבטאים את התפתחותו הפיזית-פסיכולוגית - הפכו אותו לאחד האמנים הנחשבים בהיסטוריה, בעל השפעה מכרעת על דורות של אמנים.
איכות עבודותיו, התפוקה העשירה שלו, וההשפעה החזקה שלו על האמנות בימיו - כולם מדגישים את חשיבות מקומו באמנות. בהקשר רחב יותר, העניין שמצא בגאומטריה ובפרופורציות מתמטיות, החוש ההיסטורי שלו, גישתו הדקדקנית-מתמטית בתיאור עולם הטבע, המודעות שלו לפוטנציאל האישי הגאוני שלו - מדגימים את הרוח החקרנית והאינטלקטואלית של הרנסאנס.
שולי רנד
שָלוֹם (שוּלִי) יוֹסֵף רַנְד (נולד ב-6 בפברואר 1962, ב' באדר א' ה'תשכ"ב) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי, תסריטאי, מדבב, מלחין, פזמונאי וזמר ישראלי. זוכה שני פרסי אופיר בשנים 1992 ו-2004 ובפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מפעל חיים לשנת 2016.
גם לאחר שחזר בתשובה והפך לחסיד ברסלב ממשיך רנד להשפיע על התרבות הישראלית הכללית. בין יצירותיו המפורסמות ביותר הסרט "האושפיזין" (בתסריט שלו ובכיכובו), המהווה פריצת דרך של הקולנוע היהודי הדתי לזרם המרכזי. בתחום המוזיקלי, אלבום המוזיקה שהוציא, "נקודה טובה", הפך לאלבום פלטינה, לאחר שמכר בתוך כמה חודשים כ-50,000 עותקים.
ביוגרפיה
בשנת 1998 חזר רנד בתשובה והצטרף לחסידות ברסלב, והוא תלמידו של הרב שלום ארוש. באותה שנה הקים מגמת תיאטרון בבית הספר לקולנוע מעלה, אולם זו נסגרה לאחר כשנתיים. בשנת הלימודים תשע"ד (2014-2015) לימד בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
קריירה בתיאטרון
ב-1988 גילם בפסטיבל עכו את שיילוק בהצגה "קרנבל בוונציה" מאת משה שמיר שביימה רינה ברוך.
בתיאטרון הבימה: ב-1988 גילם את חנן בהצגה "הדיבוק" מאת ש. אנסקי שביים הבמאי הפולני אנז'י ויידה ב-1989 גילם את אורקה בהצגה "זהב" שכתב יוסף בר-יוסף וביימה אופירה הניג; וב-1990 גילם את ג'ורג' בהצגה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטיינבק שביימה נולה צ'לטון.
בין השנים 1989–1993 גילם את המלט בגרסה העברית מעוררת המחלוקת של רנה ירושלמי ל"המלט" מאת שייקספיר. הצגה זו הועלתה לראשונה ב-1988 בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר והובילה לייסוד אנסמבל עיתים שנה לאחר מכן. הצגה זו הועלתה בפסטיבל הבינלאומי של שייקספיר בבראונשוויג ובאקדמיית ברוקלין למוזיקה. בין השנים 1991 - 1993 שיחק בהצגה "וויצק" שעיבדה וביימה רנה ירושלמי על פי גאורג ביכנר.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1990 גילם את קוליגין בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים אהרון אלמוג. ב-1991 שיחק בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב שביים בוריס מורוזוב. שיחק בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" שכתב וביים נסים אלוני. ב-1992 שיחק בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן; שיחק בהצגה "תפילה" שכתב גרגורי גורין (על פי טוביה החולב של שלום עליכם) וביים מארק זכארוב, ושיחק בהצגה "מהגר עובר ושב" שכתב יוסף מונדי וביים ישראל גוריון. ב-1993 שיחק בהצגה "שקספיר מה זה הדבר הזה?!", שכתב וביים איתן בלום, וביצע את ההצגה במשותף עמו בכלא רמלה, וגילם את פריור ב"מלאכים באמריקה", שכתב טוני קושנר וביים שמואל הספרי. ב-1994 שיחק בהצגה "השיבה הביתה", שכתב הרולד פינטר וביים איתן בלום, וב"הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר, שביים עמרי ניצן. ב-1995 גילם פעור פה בהצגה "פעורי פה", שכתב חנוך לוין וביים רוברט סטורואה, וגילם את יונתן פולארד בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר, שביים אילן רונן. ב-1996 גילם את רוברט בהצגה "סיפור משפחתי" מאת עדנה מזי"א, שביים עמרי ניצן. מזי"א סיפרה בריאיון כי משחקו של רנד בהצגה גרם לה לרצות לפתח את המחזה לספר: "כשכתבתי את המחזה היה לי בראש שולי רנד לתפקיד של רוברט. כשפנינו אליו כבר התחילו לו המחשבות על חזרה בתשובה, אני זוכרת שהוא אמר לי שהוא רוצה להיות או רב גדול או שחקן גדול. בסופו של דבר הוא שיחק את התפקיד. בהצגה היו קטעים שהוא צריך ללטף לרות, הגיבורה, את הרגל, אבל על הבמה הוא רק העביר את היד שלו מעל הברך של השחקנית. אז הבנתי שההליכה של שולי לדת היא כמו ההליכה של רוברט לקומוניזם, והבנתי שאני צריכה לפתח את הרעיון הזה. הריק בנפש של שולי נראה לי כזה חד וברור, חוסר הסיפוק, החיפוש אחר משהו ערטילאי. אבל בניגוד לסמים, לאהבה ולאידאולוגיה – מהדת, בדרך כלל, לא חוזרים".
לאחר החזרה בתשובה
החזרה של רנד לעולם התיאטרון התרחשה ב-1995 כאשר אודי לאון, מנהל מעלה – בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות, הזמין את רנד לעמוד בראש מגמת התיאטרון בבית הספר. באותה שנה רנד כתב וביים את המחזה "בן המלך ובן השפחה שהתחלפו" (על בסיס סיפורו של ר' נחמן). תלמידיו הביאו לפריחת קבוצות התיאטרון הראשונות במגזר הדתי, בהן אספקלריא ו"תיאטרון תאיר".
בשנת 2000 העלה את ההצגה "יארצייט" על פי סיפורו של ש"י עגנון "שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו". ההצגה הועלתה כ-600 פעמים, בין השאר גם בפסטיבל ישראל ובתיאטרון החאן. בהצגה זו גילם רנד כ-20 דמויות. הצגה זו זכתה בפרס מרגלית למחזאות.
ב-2004 שיחק בהצגת היחיד "מים אחרונים" שעיבד רנד על פי 3 סיפורים מאת ש"י עגנון ("מעשה בחוטב עצים", "בלתי לה' לבדו" ו"מעשה בעזריאל משה שומר הספרים"), שביימה אשתו לשעבר מיכל רנד (דנינו).
ב-2013 כתב את המחזמר "שומר הסיפורים" שביימה שירה קצנלנבוגן והפיקה איילת ריפס.
ב-2016 שיחק במחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 1989 גילם את שמעיה בן-דוד לצד רונית אלקבץ בסרטו של דניאל וקסמן "המיועד", שזכה במועמדות לאוסקר ולהשתתפות בפסטיבל קאן במסגרת לא תחרותית. במהלך הצילומים פיתח רנד עם רונית אלקבץ מערכת יחסים מתוקשרת. בשנת 1992 גילם את בני השוטר בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא". בטקס פרס אופיר באותה השנה זכה הסרט בפרס "הסרט הטוב ביותר", ורנד עצמו זכה בפרס "השחקן הראשי הטוב ביותר"; לאחר מכן השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה בו בציון לשבח. באותה שנה השתתף בסרטו של גידי דר "אדי קינג" לצד איתן בלום ורונית אלקבץ. בשנת 1994 גילם את מלול בסרט שכתב קובי ניב וביימה אורנה בן דור "ארץ חדשה". ב-1996 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי "מילים". באותה שנה גילם את מרקו פולו בסרטו של רפי בוקאי "מרקו פולו: הפרק האחרון". ב-1997 שיחק לצד שירה גפן בסרט קצר בשם "לאור היום".
ביולי 2014 החל להגיש תוכנית בערוץ 20 בה הוא פגש יוצרים ישראליים לשיחה על ישראליות, יהדות ומוזיקה.
ב-2018 שיחק בסרט "הבלתי רשמיים", סרט מאת אלירן מלכה העוסק בהקמת מפלגת ש"ס, בתפקיד ראשי את יעקב כהן. באותה השנה שיחק בסדרה "אוטונומיות" את הרבי מקרייניץ, שליט המדינה החרדית.
ב-2019 השתתף בסרט "מודה במקצת" של שניאור אנטבי, וגילם דמות של ראש ישיבה חרדי.
בשנת 2020 גילם את ראש הישיבה בעונה השלישית של הסדרה "שטיסל", שהופקה ושודרה ב-yes, ולאחר מכן בנטפליקס.
ב-2021 השתתף בסדרה שבאבניקים בתפקיד איש העסקים האמריקאי מוטי בראון.
ב-2021 כתב וביים ביחד עם גידי דר את הסרט המצויר אגדת חורבן, בו גם דיבב את הדמות המרכזית בסרט של בן בטיח.
קריירה מוזיקלית
ב-1985 הוציא רנד, כחילוני, תקליט שדרים ובו שני שירים: "אמרנו לו" ו"תחנה סופית", אותם כתב והלחין בעצמו. אף על פי שאחד השירים צעד במצעד הפזמונים של גלי צה"ל, הם לא זכו להצלחה רבה, מה שגרם לרנד לפרישה מקריירה מוזיקלית.
בשנת 2005 החל בעבודה משותפת עם עמיר בניון על אלבום שכתב והלחין עבורו בניון. לאחר מספר חודשים הופסקה העבודה, והאלבום ירד מהפרק. לאחר כחמש עשרה שנים, חזרו השניים לעבוד על האלבום, אשר יצא לאור בשנת 2022 ונקרא בשם "שולי שר בניון"
באפריל 2008 חידש רנד את הקריירה המוזיקלית והוציא באופן עצמאי ובתמיכת קרן קשת את אלבומו הראשון "נקודה טובה" בהפקתו המוזיקלית של שמוליק דניאל. יצאו ממנו הסינגלים "אייכה", "נקודה טובה" בו מתארח אהוד בנאי, "אחותי", "סגולה" ו"המשורר" שנכתב על חנוך לוין. שירי האלבום, שבהקלטתו השתתפו גם אסף אמדורסקי, קרני פוסטל, ניצן חן רזאל, אילן דמרי ודניאל זמיר עוסקים בנושאים דתיים ומבוססים רבות על תורותיו של רבי נחמן מברסלב. האלבום זכה באוגוסט 2008 באלבום זהב, לאחר שנמכר ביותר מ-30,000 עותקים. חודש לאחר מכן אלבומו זכה למעמד אלבום פלטינה לאחר שמכר 62,000 עותקים.
באוקטובר 2009 הציג בהופעה בקיסריה את השיר "שער הדמעות" שנכתב על ידי מיכאל לייטמן והושר ביחד עם ארקדי דוכין. השיר יצא אחר כך כסינגל והושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו. השיר נכלל באלבומו של דוכין "ספטמבר", שיצא בסוף 2009.
במרץ 2010 הוציא את אלבום ההופעה שנקרא "שולי רנד בקיסריה סוכות תש"ע". המופע יצא בשתי גרסאות, הראשונה של DVD לצפייה והשנייה בתקליטור כפול לשמיעה. האלבום יצא בהוצאת דברי שיר. באלבום נכללים 21 קטעים, ביניהם גם שלושה סיפורים שסיפר רנד במהלך ההופעה. בנוסף יש רצועת בונוס ממופע העשור לזכרו של מאיר אריאל שם ביצע רנד את השיר "מה חדש במדע" הסוגר את האלבום.
בספטמבר 2015 הועלה מופע חדש בשם "ת'מבינ'תי" בו שולי רנד שר ממבחר שיריו של מאיר אריאל.
בינואר 2017 הוציא את הסינגל "לא תדעי כמה" מתוך אלבום מיועד. בסופו של דבר, באלבום הבא שהוציא לא נכלל שיר זה.
בספטמבר 2018 הוציא אלבום אולפן שני בשם "רצוא ושוב", שהפיק אסף תלמודי. שני שירים שנכללו באלבום יצאו כסינגלים בחודשים שלפני כן: השיר "צדיק" יצא ב-4 ביוני כשהוא מלווה בווידאו קליפ, והשיר "דע בני אהובי" יצא ב-14 באוגוסט, גם הוא מלווה בקליפ, בו משחק הכנר גדי פוגטש. את שני השירים, כמו יתר השירים באלבום, כתב והלחין רנד עצמו, והפיק מוזיקלית אסף תלמודי.
בספטמבר 2019 השתתף בשירו "בין קודש לחול" של היוצר אמיר דדון.
במאי 2020 כחלק מקמפיין האמנים שנקלעו למצוקה עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוציא רנד שיר בשם "אחים, אחים" המתאר את חיי האמנים מאחורי הקלעים. בספטמבר חידש עם כנסיית השכל את השיר "שער הרחמים" של מאיר בנאי.
במאי 2021 השתתף כשופט אורח בגמר התכנית הריאליטי החרדית 'הקול הבא' של רדיו קול חי.
במאי 2021 הוציא את הסינגל "עוקר הרים".
בנובמבר 2021, אחרי כמה חודשי עבודה משותפת עם עמיר בניון, פרסם סינגל ראשון מתוך האלבום משותף 'שולי שר בניון'. בהמשך החודש פרסמו השניים גרסה משותפת לשירו ההומוריסטי של בניון "בחייאת", לקראת מופע משותף של שניהם. לשיר נכתבו בתים חדשים המתאימים לשיתוף הפעולה המתחדש.
ב-25 במרץ 2022 הוציא את האלבום "שולי שר בניון" שהוא שיתוף פעולה של שולי עם עמיר בניון. שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי בניון והופקו על ידי שמוליק דניאל, בנובמבר אותה שנה השתתף בסינגל "כנען (12 מרגלים)" של שלומי שבן, לצידם של שבן ורביד פלוטניק.
באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "אחד כמוך".
רנד מיוצג על ידי FDD פרודקשיין.
חיים אישיים
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה בן זוגה של השחקנית רונית אלקבץ. לאחר מכן נישא לשחקנית והבמאית מיכל רנד (דנינו), והשניים הם הורים לשבעה. ביולי 2016 פורסם שנקלע לקשיים כלכליים ופונה מביתו. באותו חודש זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מפעל חיים.
הזוג נפרד בשנת 2016. ב-2019 הגישה אשתו תביעה בסך 2.5 מיליון שקל נגד רנד ונגד המפיק שלו, ניצן זעירא, בטענה להפרת חוזה ניהול ונישולה מזכויות בהכנסותיו. בריאיון באותה שנה טענה כי רנד היה אלים כלפיה והכה אותה כמה פעמים. מנגד טען רנד כי היא שהכתה אותו ובזבזה סכומים שהרוויח. בשנת 2020 סיפר בתוכנית "המקור" שהיה קורבן לאלימות נפשית, פיזית וכלכלית מצד אשתו במשך שנים. לאחר שאשתו סירבה לפסק בית הדין כי עליו לגרשה, ביקש היתר לשאת אישה נוספת. ישנן שמועות שקיבל את ההיתר, וישנן שמועות שקיבל אותו בתנאי שיקבל "היתר מאה רבנים".
משנת 2020 רנד בזוגיות עם צופית גרנט. השניים נישאו ב-9 בנובמבר 2021.
רנד מעביר שיעור בליקוטי מוהר"ן בישיבת אש קודש ("נהורא") ברמת גן.
טרנס סטמפ
טרנס הנרי סטמפ (באנגלית: Terence Henry Stamp; נולד ב-22 ביולי 1938) הוא שחקן קולנוע בריטי. סטמפ התגלה באמצע שנות ה-60 ובמשך מספר שנים היה בין השחקנים הבריטים הבולטים של דורו, לצד שחקנים כמייקל קיין ואלברט פיני. בשנים אלו שיחק סטמפ בתפקידים ראשיים ביצירות של גדולי הבמאים האירופים כפדריקו פליני ופייר פאולו פאזוליני. בשנת 1978 קיבלה קריירת המשחק שלו תנופה כאשר שיחק את "גנרל זוד", אויבו המיתולוגי של סופרמן.
תפקידיו בסרטים "בילי באד", "האספן", "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" ו"הקשר האנגלי" זיכו אותו בפרסים.
ראשית חיין
סטמפ נולד בלונדון, הבכור בין חמישה ילדים. אביו היה קברניט בצי הסוחר. גדל בלונדון. מגיל צעיר שאף סטמפ להיות שחקן. בסוף שנות ה-50 קיבל מלגה ללימודי משחק באקדמיית ובר דאגלס בלונדון.
קריירת משחק
בשנת 1962 התגלה על ידי פיטר יוסטינוב וכיכב בסרטו "בילי באד" (1962), על פי ספרו של הרמן מלוויל. תפקיד זה זיכה אותו בהכרה, ובמועמדות לפרס אוסקר, בפרס גלובוס הזהב לשחקן החדש הטוב ביותר, וכן לתשומת לב בינלאומית.
בתחילת שנות ה-60, שיחק בסרט "האספן" שביים ויליאם ויילר על פי ספרו של ג'ון פאולס, סרט אימה על פקיד בנק אפרורי וביישן, שתחביבו איסוף פרפרים, החוטף צעירה (סמנתה אגר) שכן אינו מסוגל לפתח מערכת יחסים, והוא סבור כי אם יחטוף את הצעירה ויטפל בה היא תתאהב בו. הסרט הצליח וסטמפ זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
בשנת 1966 שיחק בסרטו של ג'וזף לוסי "מודסטי בלייז", שהיה אחד הניסיונות הראשונים ליצור סרט קולנוע על פי קומיקס. על אף שהסרט לא הצליח, פיתח סטמפ שותפות מקצועית עם המפיק ג'ו ג'אני, והמשיך עמו לשני פרויקטים נוספים, עיבודו של ג'ון שלזינגר לספרו של תומאס הרדי "הרחק מהמון מתהולל" (הסרט נקרא בעברית "הרחק מן ההמון הסוער") (1967), וסרטו הראשון של הבמאי קן לואץ' "Poor Cow" (1967).
בשנת 1968 שיחק סטמפ באיטליה בסרטו של פדריקו פליני "טובי דאמיט" אחת משלוש אפיזודות בסרט "סיפורים מופלאים". סטמפ התגורר באיטליה מספר שנים, ובתקופה זו היה תפקידו הזכור ביותר תפקיד הזר הפלאי החודר לחייה של משפחה מילאנזית מן המעמד הבורגני בסרט תיאורמה של פייר פאולו פזוליני (1968). בעשר השנים שלאחר מכן מיעט סטמפ להופיע בקולנוע.
בשנת 1978 גילם את דמותו של גנרל זוד, אחד משלושת הנבלים ואויביו של סופרמן בכוכב קריפטון בסרט סופרמן. על אף שסטמפ הופיע לדקות ספורות בתחילת הסרט, זכה משחקו לתשומת לב. הסרט הראשון בסדרת סופרמן התמקד במאבקו של סופרמן נגד לקס לות'ר אותו שיחק ג'ין הקמן, וסטמפ שיחק את תפקיד הנבל המשני. בסרט השני בסדרה, סופרמן 2, (1980) קיבל סטמפ את תפקיד הנבל הראשי, כאשר תאונה קוסמית מביאה את זוד ושני שותפיו לפשע אל כדור הארץ, ומשגילו כי יש להם כוחות על, הם מנסים לשלוט בעולם. במהלך הפקת הסרט הוחלף הבמאי ריצ'רד דונר בבמאי ריצ'רד לסטר. הסרט הצליח, אולם פחות מקודמו. בשנת 2006 יצאה גרסת הבמאי "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר", עריכה של חומרים שצילם דונר לפני שהוחלף.
בשנות ה-80 שיחק סטמפ בתפקיד משנה בסרט וול סטריט של אוליבר סטון (1987), ובתפקיד בעל האחוזה האמיד החונך את חבורת הצעירים, בסרט "אקדוחנים צעירים" (1988).
בשנת 1992 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של פילאר מירו "בלטנברוס" (Beltenebros) שזכה בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין. סטמפ שיחק קומוניסט ספרדי החוזר לספרד, 20 שנה לאחר מלחמת האזרחים בספרד על מנת לנקום באדם שבגד בו.
בשנת 1994 שיחק סטמפ בסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" של הבמאי האוסטרלי סטיבן אליוט, בתפקיד ברנדט, טרנסקסואלית מבוגרת שיוצאת למסע באוטובוס בערבה האוסטרלית. סטמפ מופיע בסרט בקטעי דראג הכוללים ריקוד לצלילי להקת אבבא, ושירים אחרים המזוהים עם דראג כגון I Will Survive. התפקיד הביא לסטמפ מועמדות לפרס באפט"א לקולנוע בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר.
בין תפקידיו הידועים של סטמפ לאחר "פריסילה", היו התפקיד הראשי בסרט "הקשר האנגלי" שביים סטיבן סודרברג בשנת 1999, ותפקיד "הנשיא העליון ואלורום" בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום (1999).
כן שיחק את הבוס המטורף של אשטון קוצ'ר בסרט "הבת של הבוס שלי" (2003), וכיכב לצד אדי מרפי בסרט הפנטזיה הבלשי "הטירה המכושפת" בבימויו של רוב מינקוף.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הרומנטית "קציר מר" (Bitter harvest) בתפקיד איוון. בשנת 2017 שיחק במותחן הרומנטי "בית המזימות".
חייו האישיים
סטמפ הוא אחיו הגדול של כריס סטמפ, שהיה בעל קריירה מצליחה כאמרגן, ובין היתר היה מעורב בעלייתם של להקת המי וג'ימי הנדריקס.
בנוסף לקריירת המשחק שלו פיתח סטמפ גם קריירה כסופר. בין היתר פרסם שלושה כרכים של זיכרונותיו, נובלה וספר בישול המספק מתכונים נטולי חלב וחיטה. סטמפ הוא צמחוני מוצהר.
סטמפ השתתף כמדבב במספר משחקי וידאו, ביניהם "Elder Scrolls IV: Oblivion" ו-"Halo 3".
בשנות ה-60 נקשר שמו של סטמפ בשמן של כמה כוכבות קולנוע ידועות, לרבות ג'ולי כריסטי ובריז'יט בארדו.
בשנת 2002, בגיל 63 נישא לאליזבת אורורק, רוקחת אוסטרלית בת 29. בשנת 2008 התגרש הזוג עקב "התנהגותו הבלתי סבירה" של סטמפ.
השושלת האפשארית
האפשארים (בפרסית: سلسله افشار) היו מלכי שושלת איראנית ממוצא טורקי מאזור ח'וראסאן אשר שלטו בפרס במאה ה-18 לספירה. השושלת נוסדה בשנת 1736 על ידי נאדר שאה, מצביא שהדיח את אחרון מלכי השושלת הספווית, וטען לכתר המלוכה האיראני. בזמן מלכותו, הורחבו גבולות איראן לגבולותיהם המרביים מאז האימפריה הסאסאנית.
לאחר מותו של נאדר שאה, חולק רובה של האימפריה בידי הזאנדים והדוראנים, והשלטון האפשארי הוגבל למדינה קטנה בח'וראסאן. השושלת האפשארית הופלה לבסוף בשנת 1796 על ידי מוחמד ח'אן קאג'אר, מייסד השושלת הקאג'ארית.
השושלת נקראת על שמו של השבט הטורקי אפשאר, שאליו השתייך נאדר שאה. האפשארים היגרו מטורקסטן לאזרבייג'ן בסביבות המאה ה-13 לספירה. בתחילת המאה ה-17, השאה הפרסי עבאס הגדול העביר רבים מן האפשרארים מאזרבייג'ן לח'וראסאן כדי להגן על הגבול הצפון-מזרחי של מדינתו מן האוזבקים.
ייסוד השושלת
נאדר שאה נולד בשם נאדר קולי למשפחת נוודים צנועה שהתיישבה בח'וראסאן, שם הפך למצביא מקומי. תחילת דרכו לשלטון החלה עם כך שמורדים אפגנים הדיחו את המלך החלש של השושלת הספווית, סולטאן חוסיין שאה, בשנת 1722. באותו הזמן, כוחות עות'מאנים ורוסים השתלטו על שטחים פרסיים. נאדר שאה איחד כוחות עם בנו של סולטאן חוסיין, טהמאספ השני והוביל את ההתנגדות לאפגנים, כשהוא מצליח לדחוק את רגליו של אשרף ח'אן, מנהיג המורדים האפגנים, מחוץ לבירה. כמו כן הכתיר נאדר שאה את טהמאספ השני למלך.
נאדר שאה נלחם כדי להחזיר את האדמות שאבדו לטובת העות'מאנים ולהשיב את האחיזה הפרסית באפגנים. בזמן שהיה במזרח ונלחם באפגנים, התיר המלך החדש, טהמאספ השני, לעות'מאנים לקחת מחדש את השטחים במערב שהוחזרו לאיראן על ידי נאדר שאה. נאדר נגעל מיחסו של המלך אליו והחליט להדיחו מן השלטון וכך עשה. בשנת 1732, השאה הודח ובמקומו הוכתר בנו התינוק עבאס השלישי. ארבע שנים לאחר מכן, אחרי שהשיב את רוב אדמות פרס האבודות, החליט נאדר להכתיר את עצמו למלך כשאה איראן בטקס בערבת מוגאן בחלקה הצפון-מערבי של הממלכה (אזרבייג'ן של היום).