cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטינוס השני, מלך יוון
שלטונו
ב-6 במרץ 1964 מת אביו פבלוס, מלך יוון, וקוסטנטינוס עלה לשלטון במקומו וב-18 בספטמבר באותה שנה התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק.
ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. מכיוון שהמשפחה נרדפה על ידי תומכי החונטה השלטת, ברחו בני המשפחה לרומא, ומשם לקופנהגן, שם התגוררו עם חמותו אינגריד, מלכת דנמרק. השלטון הצבאי הסתיים ב-24 ביולי 1974, ובעקבות כך נערך משאל עם במדינה, ובו הוחלט על ביטול המונרכיה, ובשל כך יצאו קוסטנטינוס ומשפחתו לגלות בלונדון.
מלבד ביקור בן שעות ספורות ביוון במהלך הלוויית אמו, וביקור קצר במהלך אולימפיאדת אתונה (2004), נשאר קונסטנטינוס בגלות עד לשנת 2013, בה החליט לחזור ולהתיישב ביוון. בשנת 1994 איבד קוסטנטינוס את אזרחותו היוונית, עקב סירובו לאמץ שם משפחה.
ב-2015 פרסם קונסטנטינוס את האוטוביוגרפיה שלו, שיצאה לאור בשלושה כרכים על ידי העיתון היווני "To Vima".
בשנותיו האחרונות סבל קונסטנטינוס מבעיות בריאותיות, ביניהן מחלת לב וירידה ביכולת התנועה. ב-6 בינואר 2023 הובהל המלך לשעבר ליחידה לטיפול נמרץ בבית חולים פרטי באתונה לאחר שעבר שבץ מוחי, ונפטר כארבעה ימים לאחר מכן, בגיל 82. ממשלת יוון החליטה לא לערוך לו הלוויה ממלכתית, וב-16 בינואר נקבר קונסטנטינוס בטקס אותו ניהל הארכיבישוף של יוון, היירונימוס השני, ואליו הוזמנו כ-200 אנשים ותשעה מונרכים אירופיים וביניהם מלך ספרד, אביו ואמו, מלכת דנמרק ומלך שוודיה.
משפחתו
ב-18 בספטמבר 1964 התחתן קוסטנטינוס עם אן-מארי, נסיכת דנמרק בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואינגריד, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ממנה יש לו 5 ילדים:
הקורפוס ההררי ה-49 (ורמאכט)
הקורפוס ההררי ה-49 (בגרמנית:  XXXXIX. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-25 באוקטובר 1940, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס היה מיועד להשתתף במבצע פליקס לכיבוש גיברלטר, אך עקב כישלון פגישת אנדיי והיציאה למבצע ברברוסה בהמשך, המבצע נזנח.
ב-19 בדצמבר 1941 מונה רודולף קונרד למפקד הקורפוס, וב-15 במרץ 1944 החליפו ולטר הרטמן. ב-26 ביולי 1944 מונה פרנץ בייר למפקד הקורפוס, ולחם עמו תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-5 באוגוסט מונה קרל פון לה סואיר לפקד על הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
1 במרץ 1945
ב-1 במרץ 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: Friedrich Wilhelm II, von Sachsen-Altenburg; 12 בפברואר 1603 – 22 באפריל 1669) היה דוכס של סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1639–1669.
ביוגרפיה
פרידריך וילהלם נולד ב-12 בפברואר 1603 בויימאר שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-ויימאר, לפרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר ולאנה מריה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתו של פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג. לאחר מותו של אביו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה דוכסות ויימאר בין דודו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין אחיו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1639 מת אחיו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו. בשנת 1660 הרחיב פרידריך וילהלם את גבולות הדוכסות, ובשנת 1664 בנה בקתת ציד בפלומלסהיין. ב-22 באפריל 1669 מת פרידריך וילהלם, ובנו פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו, תוך שגיסיו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ משמשים כעוצרים.
משפחתו
ב-18 בספטמבר 1638 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה אליזבת מברנדנבורג, בתם של כריסטאן וילהלם מברנדנבורג ודורותיאה מבראונשווייג-וולפנביטל, אך לא נולדו לו ממנה ילדים.
ב-11 באוקטובר 1652 התחתן פרידריך וילהלם עם מגדלנה זיבילה מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
זאב אריה רבינר
הרב זאב אריה רבינר (י"א בשבט תרנ"ה, 5 בפברואר 1895 - כ"ג בתשרי תשל"ט, 24 באוקטובר 1978) היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ופעיל בה בארץ ישראל, דרשן, מחבר תורני פורה וביוגרף של רבנים וקהילות במזרח אירופה. שימש פעמיים כציר בקונגרס הציוני.
קורות חייו
נולד בעיר בויסק שבמחוז קורלנד שברוסיה (כיום בלטביה), ללאה ולרב בנימין בינוש רבינר רבה של שימבורג, מצאצאיו של הרב מרדכי יפה בעל הלבושים. בילדותו למד תורה אצל אביו ובבחרותו נכנס ללמוד בישיבת "תורה ומדע" בלידא אצל ראשי הישיבה רבי יצחק יעקב ריינס ורבי שלמה פוליצ'ק. בהיותו בישיבה בלידא נקשר לרב ריינס, לדרכו ולשיטתו והוא היה זה שסמך אותו לרבנות. נשא לאשה את שרה מלכה, בתו של זלמן אברמוביץ שהיה ראש הקהילה בעיירה דובניש ובעל בית חרושת לגרביים אותו ניהל יחד עם בתו.
לאחר נישואיו התגורר במוסקבה ובחארקוב, שם היה פעיל ציבורי בקהילות היהודיות ובתנועות הציוניות. בחדש כסלו תרע"א (בסוף 1917) השתתף בתור ציר בוועידת "אחדות" שהתקיימה בקייב ובתרע"ו (1916), בהיותו במוסקבה שימש מזכיר של ההסתדרות "מסורת וחרות".
בתרפ"ה (1925) עבר להתגורר בריגה בירת לטביה, שם הרחיב את פעילותו בתנועת המזרחי שייסד רבו הרב ריינס. הוא היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ומרכז ענייני ההכשרה לעליית צעירי המזרחי לארץ ישראל. באלול תרצ"ד השתתף בישיבת הוועד הראשי של המזרחי בלבוב.
בתרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. באותה שנה שימש כציר לוועידה העולמית של המזרחי בקרקוב ושנתיים אחר כך בציריך, מטעם תנועת המזרחי בארץ ישראל.
שימש כציר לקונגרס הציוני העולמי ה-19 שהתקיים בלוצרן וה-20 שהתקיים בציריך.
בארץ ישראל היה פעיל למען תנועת המזרחי, נודע בנאומיו ודרשותיו בארץ ישראל ובתפוצות, כשחלק גדול מהן נשא במטרה לעודד מתן צדקה ולטובת מוסדות תורה וחסד והקרנות הציוניות. על כושר הנאום שלו כתב הרב ריינס בכתב הסמיכה שהעניק לו: "וגם נתן את לבו במשך הזמן לדעת דרכי הדרוש וההטפה, וגם בזה הצליח מאוד, עד כי יודע עתה לדרוש ברבים ושפתותיו נוטפות שושנים".
שימש ספרא דדיינא בבית הדין הרבני בתל אביב.
נפטר בתשרי תשל"ט ונקבר לצד רעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
חיבוריו
מאז עלותו לארץ ישראל השקיע הרב רבינר בחיבורים תורניים וספרי ביוגרפיה על רבנים גדולי תורה מאירופה, יצירותיו המגוונות העשירו רבות את הספרות התורנית.
מאמרו הראשון פורסם בכ"א בטבת תרצ"ו ביומון העברי דואר היום, תחת הכותרת "ברוך הבא", לקראת בואו של הרב משה אביגדור עמיאל לכהן בתור רב ראשי בתל אביב. לאחר מכן פרסם הרבה מאמרים ומחקרים בעיתונות היומית והשבועית, כתבי עת וקבצים שונים.
ספרי הרב ריינס
שנים רבות הקדיש לחקר משנתו של הרב ריינס שהוביל לפרסום שלושה ספרים:
ספרי אביו
ערך וסידר שניים מכתבי אביו, הרב בנימין רבינר, רבה של שימבורג
שח-דקלים
שח-דקלים (שם מדעי: Dulus dominicus) היא ציפור שיר האנדמית לאי היספניולה (ולמדינות האיטי והרפובליקה הדומיניקנית) והיא הציפור היחידה במשפחת שחי-דקלים (Dulidae). ציפור זו היא הציפור הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית.
מאפיינים
אורכו של שח-הדלקים 20 ס"מ ולו נוצות חומות-זית בגבם ובכנפיהם ובטנם לבנה ומפוספסת בחום. הזנב ואזור השת ירוקים בהירים והראש שחור עם עיניים אדומות ומקור צהוב נוקשה. אין הבדלים רבים בין שני המינים.
הוא חי באי היספניולה ובכמה איים סמוכים ומצוי בסוואנות בעלות מעט עצים או דקלים. הוא מצוי גם באזורים עירוניים בעלי מעט עצים ודקלים.
מזונו העיקרי הוא פירות ופרחים שונים, בעיקר של מיני דקלים, של העץ Bursera simaruba ושל סחלבים מטפסים.
אנרי ד'ארקור
אנרי ד'ארקור (בצרפתית: Henri d'Harcourt; 2 באפריל 1654 – 19 באוקטובר 1718) היה איש צבא צרפתי בדרגת מרשל צרפת.
חייו
אנרי ד'ארקור נולד למשפחה צרפתית אצילה. בגיל שמונה עשרה הוא התגייס לצבא ושירת תחת פיקודו של דודו במהלך מלחמת הולנד–צרפת. הוא הצטיין במספר קרבות ליד שטרסבורג ומולהוזן.
לקראת תחילת מלחמת תשע השנים הועלה ד'ארקור לדרגת בריגדיר גנרל. במהלך המלחמה הוא הצטיין בקרבות וקודם לפיקוד על ארמייה.
בשנת 1703 קודם ד'ארקור למרשל צרפת. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא פיקד על ארמייה שפעלה בשטח גרמניה.
אנרי ד'ארקור נפטר בשנת 1718.
הבחירות לראשות הליכוד (2019)
הבחירות לראשות הליכוד נערכו על ידי מפלגת הליכוד ב־26 בדצמבר 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
רקע
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת שהתקיימו ב-9 באפריל 2019, קיבל יושב ראש הליכוד וראש הממשלה בנימין נתניהו מנדט מנשיא המדינה להקים ממשלה, אך לא הצליח. במקום להחזיר את המנדט לנשיא, החליטה הכנסת להתפזר ב-30 במאי.
ב-17 בספטמבר 2019 נערכו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, שגם בסופן קיבל נתניהו מנדט להקים ממשלה, אך שוב לא הצליח. לאחר שהחזיר את המנדט לנשיא, יו"ר כחול לבן בני גנץ קיבל את המנדט להקים ממשלה, אך גם הוא לא הצליח.
באוקטובר 2019, בין שיחות הקואליציה, ציין ראש הממשלה נתניהו כי הוא שוקל לערוך פריימריז מצומצמים לראשות המפלגה. בציוץ שפורסם מיד לאחר מכן, ענה חבר הכנסת גדעון סער: "אני מוכן". לאחר שנתניהו החליט שלא לקיים פריימריז, אישר סער שהוא יתמודד בבחירות הבאות ויתמוך בנתניהו עד אז.
ב-21 בנובמבר 2019, הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על הגשת כתב אישום נגד נתניהו בגין הפרת אמונים, קבלת שוחד והונאה.
ב-24 בנובמבר 2019, סער ביקש ממרכז הליכוד לקבוע בחירות לראשות הליכוד. ב-26 בנובמבר, אמר כי על יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, להתפטר בעקבות אי יכולתו להרכיב ממשלה, מצב שלדבריו לא צפוי להשתנות גם אם ייערכו בחירות נוספות.
ב-11 בדצמבר 2019 התפזרה הכנסת ה-22. בעקבות כישלונו של נתניהו פעמיים בהרכבת הממשלה, מספר אנשי ליכוד הודיעו על תמיכתם בסער לראשות הליכוד, בהם יו"ר מרכז הליכוד חיים כץ, וחברי הכנסת יואב קיש, אתי עטייה, שרן השכל ומיכל שיר. גם ח"כים לשעבר כמו יחיאל חזן, יהודה גליק, לימור לבנת ונורית קורן תמכו בסער. בנתניהו תמכו שר החוץ ישראל כ"ץ והשרים יריב לוין, דודי אמסלם, מירי רגב, אמיר אוחנה, יואב גלנט, גילה גמליאל, זאב אלקין, צחי הנגבי, יובל שטייניץ, ורוב חברי הכנסת המכהנים. יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, שהודיע בעבר על שאיפתו להתמודד לראשות הליכוד לא תמך פומבית באף אחד מהמתמודדים. גלעד ארדן התלבט אך הודיע לקראת הפריימריז על תמיכה בנתניהו.
תוצאות
לאחר היוודע התוצאות, הודיע סער כי יתמוך בנתניהו כמועמד הליכוד לראשות הממשלה.
מעט לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע הודיע סער על עזיבת הליכוד והקמת מפלגה חדשה בראשותו – תקווה חדשה, כשהוא הצהיר שלא ישב עם נתניהו בממשלה.
טענות על אי-סדרים
למרות זאת, התקבלו במהלך הבחירות טענות שונות מטעם המתפקדים, בעיקר תומכי גדעון סער, על אי-סדרים, ובמקביל תקנון הבחירות ומנגנון ההצבעה שונה בהשפעת הנהגת המפלגה, בראשות בנימין נתניהו. כך למשל צומצמו מספר הקלפיות באזורים מסוימים, למשל, יהודה ושומרון – המזוהים עם תמיכה בגדעון סער, ובמקביל שונה התקנון על פיו ניתן להצביע בקלפי הסמוכה למקום העבודה, כך שהיה על המתפקדים להצביע בסמוך למקום מגוריהם – זאת בשונה ממה שסוכם מראש בין נתניהו לסער. מהלך זה הקשה על ארגון הסעות המוניות של מצביעים, וגם הוא נוהל לכאורה באופן רשלני, כאשר דווח על מקרים רבים בהם כתובת ההצבעה מרוחקת מאוד גם מכתבות המגורים וגם מכתובת העבודה.
טענות נוספות נשמעו גם לגבי איומים על תומכי גדעון סער, ולגבי אלפי מתפקדים מתומכיו של סער שנגרעו מספר הבוחרים מסיבות "טכניות", כביכול בעקבות סימונם כתומכי סער.
חטפיות פיה
חטפיות פיה (שם מדעי: Stenostiridae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר הקרובה לחטפיתיים ובעבר נחשבה לחלק ממשפחה זו אך הופרדה ממנה. למעשה המשפחה מקורבת יותר לסבכיים מאשר לחטפיות וגם לירגזיים ולמשפחה Remizidae. הם נחשבו קרובים גם למונרכיתיים ולזנבני המניפה.
אלו ציפורים קטנות בעלי מקור דק וראשים גדולים, החיים בעיקר באפריקה אך כמה מינים חיים בדרום-מזרח אסיה. כמו החטפיות האמיתיות הם ניזונים בעיקר מחרקים שהם חוטפים במעופם.
מיון
הסוג Myioparus שויך למשפחה בעבר.
אחמד יאסין
אחמד איסמעיל חסן יאסין (בערבית: أحمد ياسين; 28 ביוני 1936 – 22 במרץ 2004) היה אימאם שכיהן כמנהיג ארגון הטרור חמאס, והעניק ביסוס תאולוגי וחותם דתי לטרור. כונה "השייח' יאסין" על שום מעמדו כמנהיג תנועת חמאס. חוסל בסיכול ממוקד שביצע בו צה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה.
ביוגרפיה
אחמד יאסין נולד ב־1936 (לפי גרסאות אחרות ב-1 בינואר 1937, ולפי הדרכון הפלסטיני - בשנת 1929) בכפר אל-ג'ורה, ששכן מדרום לאשקלון של ימינו. בעקבות מלחמת העצמאות נמלט עם משפחתו לרצועת עזה וגדל במחנה הפליטים שאטי. לזמן מה נטש את לימודיו והחל לעבוד במסעדה ליד חוף הים כדי לעזור בפרנסת המשפחה, אולם בעקבות הפצרותיו של אחיו שב לספסל הלימודים. בשנת 1952 בעת שביצע עמידת ראש על חוף הים בעזה, נפל על גבו, ונפגע קשות בעמוד השדרה. לפי גרסה אחרת יאסין סדק את מפרקתו במהלך מאבק עם חבר, וזה הוביל לנכותו. מספר שנים מאוחר יותר הידרדר מצבו עד שהפך לנכה המרותק לכיסא גלגלים. מלבד נכותו סבל יאסין מבעיות רפואיות נוספות ובכללן לקות ראייה חמורה. במשך השנים ניסו תומכיו לייחס את נכותו לעינויים שעבר בכלא המצרי בשנות ה-50 בגלל הזדהותו עם האחים המוסלמים.
בשנת 1955 הצטרף לתנועת האחים המוסלמים בעזה. התנועה התחזקה מאוד בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952, וצברה פופולריות במחנות הפליטים ברצועה. אולם, בסוף 1954 בעקבות ניסיון התנקשות בגמאל עבד אל נאצר התנועה הוצאה מחוץ לחוק וירדה למחתרת. כבר בשנת 1957 התמנה לחבר בוועדת הדעוה של האחים המוסלמים ברצועה. בשנת 1958 סיים יאסין את לימודיו התיכוניים. הוא לא יכול היה להמשיך את לימודיו במצרים בגלל המצוקה הכלכלית של משפחתו, ולכן פנה לעבוד. יאסין נדחה בידי מוסדות החינוך של אונר"א, ולכן פנה לחינוך הממשלתי ובמשך מספר שנים לימד ערבית ואסלאם בבית ספר יסודי בעזה. ב-1964, יצא יאסין לקהיר כדי להתחיל לימודים אקדמיים במחלקה לאנגלית באוניברסיטת עין שמס. אולם שנה לאחר מכן נעצר על ידי המודיעין המצרי עקב פעילותו בתנועת האחים המוסלמים. לימודיו של יאסין הופסקו, הוא גורש בחזרה לעזה ונאסרה יציאתו בחזרה למצרים. בשנת 1966 יאסין ישב בכלא במשך חודש במתקן כליאה מצרי בתוך עזה, כחלק מגל המעצרים של השלטונות המצריים בעקבות ניסיון ההפיכה של סייד קוטב.
הקמת מנגנון הדעוה
בשנת 1968 התמנה לראש תנועת האחים המוסלמים ברצועת עזה. בשנים הקודמות התנועה סבלה מרדיפות מצד השלטונות במצרים ומהגירה של מנהיגיה למדינות המפרץ. אבל בגלל מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה עברה הרצועה לשליטת ישראל, יאסין הצליח בהדרגה לשקם את הארגון. תנועת האחים המוסלמים בראשותו חברה לתאי הארגון בגדה המערבית, שגם היא הייתה עתה תחת שליטה ישראלית. כמטרה ראשונית פעל יאסין ליצור בסיס תמיכה רחב לתנועה האסלאמית בקרב השכבות הנמוכות של האוכלוסייה, באמצעות הקמות מוסדות רווחה וסיוע. בעוד אש"ף וארגוני הפדאיון האחרים היו בשיאו של המאבק הצבאי כנגד ישראל, בשנות ה-70 התנועה האסלאמית הייתה עסוקה בבנייה שקטה של כוחה וביצירת תשתית חברתית-דתית בקרב האוכלוסייה. עם קבלתו את ההנהגה יאסין חילק את הרצועה לחמישה אזורי פעילות שלכל אחד מהם מינה אחראי. את המסגדים שאף יאסין להפוך ממרכזי התכנסות לתפילה גרידא למרכזים קהילתיים שיפיצו את הידיעות על האסלאם.
לשם מיסוד תהליך האסלאמיזציה ברצועת עזה ייסד יאסין בשנת 1970 את "האגודה האסלאמית", שבראשה העמיד את יד ימינו ח'ליל אל-קוקא. האגודה נרשמה בישראל באופן רשמי לפי חוק האגודות העות'מאניות בשנת 1975. בשנת 1973 הקים בסיועו של איברהים אל-יאזורי את "המוג'מע האסלאמי", שהוכר רשמית בחוק ביוני 1979. המוג'מע ריכז את כל הפעילות החברתית של האחים המוסלמים ברצועה, תחת מעטה דתי. ארגון זה עסק בפעילות של עזרה הומניטרית ורווחה, וזכה לתמיכת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים שנעזר בו על מנת להחליש את כוחו של אש"ף. בהדרגה הצליח יאסין ליצור לא רק תשתית לקירוב צעירים לאסלאם, אלא גם מערכת חברתית שלמה שלא הייתה תלויה במוסדות הישראלים או בהנהגת החוץ הפלסטינית של אש"ף. כך למשל הוקמו חוגי ספורט לבני נוער, מוסד הכשרה מקצועית לנשים, וכן הוקמו מרפאות שריכזו תרומות של מנות דם. המוג'מע גם היה אחראי על פעולות צדקה, ובהתאם סבסד מלגות לימוד במוסדות דת בסעודיה והקים קרן צדקה לעניים.
בשנת 1976 יצא לפנסיה מוקדמת בגין נכותו המתגברת, והקדיש מעתה את זמנו לפעילות חינוכית ולהעמקת הזהות האסלאמית בקרב הפלסטינים. עד לראשית שנות ה-80 היו למוג'מע סניפים בכל רחבי רצועת עזה. בכירי המוג'מע היוו לימים את הבכירים שבמקימי חמאס, והתשתית החברתית שהקים יאסין שירתה בהמשך את ארגון הטרור. אף שלמעשה היה המוג'מע הביטוי החוקי של פעילות האחים המוסלמים ברצועה, האגודה מעולם לא הכירה בכך ושמרה על חשאיות באשר לקשריה עם האחים המוסלמים. גם כשאימץ יאסין מדיניות אלימה כנגד ישראל, הוא דאג לשמור על המוג'מע כמוסד נקי כפיים ולכן האגודה לא נפגעה גם כשכבר החל יאסין עצמו בפעולות טרור.
ראשיתה של האלימות
יאסין אימץ את הגישה המיליטנטית נגד ישראל בעקבות גל האסלאם שפקד את המזרח התיכון בסוף שנות ה-70 וראשית שנות ה-80. תהליך זה, שבא לידי ביטוי באירועים כמו המהפכה האסלאמית באיראן ורצח נשיא מצרים אנואר סאדאת בידי ארגון מוסלמים פונדמנטליסטים, הכה שורשים גם בתוך החברה הפלסטינית. בשנות ה-70 מספר המסגדים ברצועת עזה ובגדה המערבית הוכפל, ובצמרת ההנהגה הדתית של הווקף הצליחו להתברג בכירים מהאחים המוסלמים. כמו כן החלה נהירה לאסלאם בתוך מוסדות אקדמיים פלסטיניים, וכן בקרב סטודנטים ובעלי מקצועות חופשיים שסיימו את לימודיהם. באוניברסיטאות שהיו מזוהות עם השמאל והחילוניות קמו אגודות סטודנטים אסלאמיות שזכו להצלחות גדולות בבחירות המוסדיות. ברצועת עזה תהליך ההתעוררות האסלאמית היה מלווה גם באירועים אלימים. בשנת 1983 הוקם ברצועת עזה ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בידי פתחי שקאקי, שהכריז בריש גלי על פעילות אלימה לשם הגשמת מטרותיו. המוג'מע האסלאמי בראשות יאסין גם הוא החל להפעיל אמצעי אלימות, בשלב זה לא כנגד ישראל אלא דווקא כנגד הפלסטינים החילונים, ובייחוד אלו הקומוניסטים שנתפסו ככופרים וכמשתפי פעולה עם השלטונות הישראלים. בינואר 1980 הוצת משרד הסהר האדום ברצועה שבראשו עמד ממנהיגי התנועה הקומוניסטית הפלסטינית. בהמשך הוקמו מיליציות מטעם המוג'מע שכפו באלימות ברחובות עזה לבוש מוסלמי צנוע ואורח חיים הראוי לפי הדת.
המוג'מע בהדרגה חדר באלימות גם למוסדות ולארגונים ברצועת עזה שהיו מזוהים באופן מסורתי עם גורמים חילוניים. יאסין דרש מכל חבר במוג'מע להצטרף לאיגוד מקצועי שבתחום עיסוקו, ובאופן זה החל הגל האסלאמי לחדור למוסדות אלו. בשנת 1985 הצליח המוג'מע להשתלט על איגוד הרופאים ברצועה, והחדיר נציגים גם לאיגודים מקצועיים אחרים, וכן השתלט בהדרגה על ארגוני המורים והעובדים של אונר"א. גולת הכותרת של תהליך זה הייתה השתלטות המוג'מע על האוניברסיטה האסלאמית בעזה. גירוש הנהגת אש"ף ויאסר ערפאת מביירות בשנת 1982 גרם להפסקת המימון של אש"ף לאוניברסיטה, ואת זאת ניצל יאסין כדי להשתלט על המוסד. נשיא המוסד החילוני גורש בכוח ובמקומו מונו נושאי משרות דתיים. בבחירות הסטודנטיאליות שנערכו בינואר 1983 זכה המוג'מע ללמעלה ממחצית הקולות. מאז הניצחון של המוג'מע הפכה האוניברסיטה למעוז מסורתי של התנועה האסלאמית ברצועה. במרץ 1985 פרץ גל מהומות בתוך האוניברסיטה, שבמהלכו הוכו ונפצעו עשרות סטודנטים שהיו פעילים של פת"ח. מרצים וסטודנטים קומוניסטים נרדפו ביתר שאת, וחלק גורשו לצמיתות מהמוסד.
השלב הבא במפנה של יאסין לעבר פעילות ג'יהאד אקטיבית החל בשנת 1983, עם הקמת אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון (מילולית: "לוחמי הקודש הפלסטינים"), הזרוע הצבאית של האחים המוסלמים ברצועת עזה. החלטה זו נתקבלה אצל יאסין על רקע קריסתו של אש"ף במלחמת לבנון וכן בעקבות הטבח בסברה ושתילה. מטרת הארגון לפי יאסין הייתה הקמת חוליות צבאיות ואיסוף נשק, במטרה להכשיר כוחות שיילחמו בבוא הזמן נגד ישראל. בסוף אפריל 1983 הוקם הארגון בפגישה חשאית בביתו של יאסין, שבה נכחו גם עבד אל-רחמן תמראז, אבראהים מקאדמה ואחמד אל-מלאח. יאסין אחסן בביתו נשק שהארגון הצליח לרכוש מידי סוחרים, ובכלל זאת גם נשק גנוב של צה"ל. המימון לעסקאות הנשק הגיע בין היתר מתאי האחים המוסלמים בירדן. ב-15 ביוני 1984 תפס השב"כ עשרות רובים ומקלעים בביתו של יאסין, וכן בסליק שנמצא במסגד הסמוך לביתו. בעקבות זאת נעצר יאסין ואתו שאר חברי אל-מוג'אהדון. במשפט שנערך באוגוסט בבית הדין הצבאי בעזה, נדון יאסין ל־13 שנות מאסר בשל החזקת נשק בלא רישיון, הקמת ארגון צבאי וקריאה לחיסול מדינת ישראל.
הקמת חמאס
עוד לפני פרוץ האינתיפאדה יאסין רצה למסד את הארגון הצבאי שהלך וגיבש. ביוני 1987 זימן לביתו את עבד אל-עזיז א-רנתיסי ואת סלאח שחאדה, והטיל עליהם להקים זרוע צבאית חדשה שתבצע פעולות טרור כנגד ישראל, על בסיס התשתית הלוגיסטית של ארגון אל-מוג'אהדון. רנתיסי מונה למפקד דרום הרצועה וסלאח למפקד צפון הרצועה, אולם לאחר מספר ימים רנתיסי נעצר ושחאדה נותר כמנהיג היחיד של הזרוע הצבאית. ההקמה הסופית של "תנועת ההתנגדות האסלאמית" התרחשה בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-9 בדצמבר 1987. בשלב זה שבו החלה התקוממות פלסטינית נגד ישראל, יאסין רצה לשים בראשה את דגל האסלאם, באמצעות ארגון חדש שיפעל למימוש הג'יהאד.
ב־10 בדצמבר 1987, במפגש שנערך בביתו שבמחנה הפליטים שאטי, הקים יאסין את ארגון חמאס. הנוכחים בפגישה מלבד יאסין היו סלאח שחאדה, איברהים אל-יאזורי, עיסא ח'ליל אל-נשאר, חסן יוסף ח'ליל, עבד אל-עזיז א-רנתיסי ועבד אל-פתאח דוחאן – כולם חברים ותיקים במוג'מע האסלאמי ובאחים המוסלמים. בהתאם, חמאס נוסד על בסיס התשתית החברתית והכלכלית של המוג'מע האסלאמי, באמצעותו התבצע הגיוס לשורות ארגון הטרור. מטרתו המוצהרת של החמאס הייתה מאבק מוחלט בישראל דרך הג'יהאד תוך שלילת כל פשרה או משא-ומתן מצד גורמים כמו אש"ף. ב-14 בדצמבר הופץ ברצועת עזה הכרוז הראשון בשם חמאס, ותאריך זה מצוין כיום הקמת התנועה. בינואר 1988 הוקם תא ראשון של חמאס בגדה המערבית, בהתבסס על התשתית הארגונית והסניפים של האחים המוסלמים באזור. האחים המוסלמים בירדן הם גם שסיפקו את המימון לתנועה המתגבשת. באוגוסט הסתיים תהליך התהוות התנועה, כאשר פרסם יאסין את אמנת חמאס שקבעה את עקרונות התנועה ואת עמדותיה ביחס למאבק בישראל, ביחס לאסלאם וביחס לפלסטינים ולארגונים האחרים.
התשתית הארגונית של חמאס, כאמור, הייתה המוג'מע האסלאמי והתאים החשאיים של האחים המוסלמים. המסגדים שנשלטו בידי המוג'מע שימשו כמרכזי פעילות. משם יצאו ההפגנות הגדולות, הופצו כרוזים שקראו להתנגדות והושמעו במערכות הכריזה דברי נאצה כנגד השלטונות הישראלים. את הכרוזים שהפיצה התנועה ניסח יאסין בעצמו. חברי האחים המוסלמים היו הראשונים להצטרף לתנועת חמאס והם הרכיבו את הגרעין הקשה שלה, ואליהם הצטרפו גם חברי המוג'מע ואלפים שנהנו משירותי הדעוה והיה קל להניעם לפעולות אלימות. למרות הצמיחה המהירה יאסין הקפיד לשמור על מידור גבוה בתוך הארגון, כדי למנוע חשיפה בידי ישראל. פגישות חשאיות בין הבכירים נערכו רק אחת לשלושה שבועות בביתו של יאסין, והתקשרויות בין הפעילים נעשו באמצעות הצפנת מסרים במקומות מחבוא ידועים מראש. בשל ההתבססות של מנגנון הדעוה בתוך האוכלוסייה הפלסטינית הגיוס לתנועה היה מהיר, ותנועת חמאס צמחה וכבר בראשיתה לקחה חלק נכבד בפיגועי הטרור שאירעו במהלך האינתיפאדה הראשונה. בעקבות התגברות פעולות הטרור נעצרו במאי 1988 סלאח שחאדה, עיסא נשאר ועבד אל-פתאח דוח'אן. היה זה גל המעצרים הראשון כנגד תנועת חמאס, ובמהלכו נעצרו למעלה מ-200 מחברי הארגון. שירותי הביטחון ידעו כי יאסין הוא שעומד בראש הארגון, אך הוחלט שלא לעוצרו בגלל נכותו.
לאחר גל המעצרים הראשון יאסין פעל לשקם את תשתית הארגון ולחזור לפעילות צבאית במהרה. הוא מינה למפקד חמאס ברצועת עזה את אסמאעיל אבו שנב, ויחד איתו ארגן מחדש את ההיררכיה הפיקודית של הארגון ברצועת עזה. כמו כן מינה יאסין את ניזאר עוודאללה למפקד הזרוע הצבאית במקום שחאדה שהיה במאסר. הקשרים עם מנגנון חמאס בגדה המערבית התהדקו בהדרגה, דרך פגישות חשאיות שערך אבו שנב עם בכירים מהגדה. המימון של חמאס הגיע מהאחים המוסלמים בירדן דרך הגדה המערבית, והשתמשו בו כדי לקנות ציוד להכנת כרוזים וכן אמצעי לחימה. מנגנוני המידור והחשאיות בארגון הוגברו מחשש לחדירה של משתפי פעולה. כמו כן הוקם אגף ביטחוני מיוחד שנועד לעקוב אחר חשודים בשיתוף פעולה ולפגוע בהם על פי הוראות מהפיקוד הבכיר. ב-1989 הורה יאסין להרוג פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם צה"ל והשב"כ.
במקביל גם שוקמה הפעילות הצבאית של חמאס. פעולות הטרור של חמאס בראשית האינתיפאדה תפסו חשיבות משנית לעומת הפיגועים של אש"ף ושל הג'יהאד האסלאמי. רוב הפעילות הצבאית של חמאס התרכזה בראשיתה בשריפת שדות חקלאיים, ורק לעיתים נדירות נעשו ניסיונות חובבניים לפיגועי ירי. זה השתנה עם פעילותה של "חוליה 101" שהובלה בידי מוחמד שראתחה ומחמוד אל-מבחוח. חברי החוליה לא הסתפקו בפיגועי ירי ספורדיים אלא החליטו לבצע חטיפות של חיילים בתחומי הקו הירוק. ב-16 בפברואר 1989 נחטף ונרצח חייל צה"ל אבי סספורטס, וחודשיים לאחר מכן ב-3 במאי נחטף ונרצח החייל אילן סעדון. שני פיגועים אלו היו פעולות הטרור הראשונות שביצעה הזרוע הצבאית של חמאס מחוץ לרצועת עזה. הסלמה זו בפיגועי הטרור לא נותרה חסרת-מענה בצד הישראלי, וב-18 במאי 1989 נעצר אחמד יאסין בידי השב"כ במסגרת גל מעצרים נרחב של מאות מפעילי חמאס. יאסין הושם בכלא איילון, אך בשל מצבו הבריאותי הרופף שהה מספר פעמים בבית-חולים במהלך תקופת המעצר. דרישות לשחררו בגלל מצבו הבריאותי הלקוי נדחו בידי בית המשפט. כתב האישום נגד יאסין הוגש בספטמבר 1989, ובינואר 1990 החל משפטו בבית הדין הצבאי באזור התעשייה ארז שבצפון הרצועה. המשפט הסתיים באוקטובר 1991 ויאסין נדון למאסר עולם בתוספת 15 שנה, בעוון הוצאת פסק הלכה המתיר להוציא להורג משתפי פעולה. האשמות נוספות שהועלו בכתב האישום נגדו, כמו מעורבות בארגוני הטרור אל-מג'אהדון ואל-מג'ד ואחריות לרצח אילן סעדון ואבי סספורטס, נמחקו בידי התביעה במסגרת עסקת טיעון עם ההגנה שבה הודה על מתן ההיתר ההלכתי להרג משתפי פעולה.
בכלא
יאסין המשיך להטיף לפעילות טרור של החמאס גם מתוך הכלא, והזרוע הצבאית של הארגון ניסתה לכפות את שחרורו באמצעות חטיפת חיילים. לעיתים, בלחץ ישראלי, יצא יאסין באמצעות התקשורת בקריאות מפויסות. ב-13 בדצמבר 1992 נחטף שוטר משמר הגבול נסים טולדנו בידי חברי הזרוע הצבאית של חמאס, שדרשו בתמורה לשחרורו של טולדנו את שחרורו של יאסין מן הכלא. יאסין רואיין עוד באותו יום, ושודר בטלוויזיה וברדיו פעמים רבות כשהוא מורה לאנשיו לשמור על חייו של החטוף. חרף קריאות אלו טולדנו נרצח, ובדיעבד המעשה הוצדק גם בידי יאסין, שטען כי היה חייל ולכן הייתה זכות להורגו. גם בעקבות חטיפת נחשון וקסמן ב-9 באוקטובר 1994 יאסין קרא שלא להרוג את החטוף.
מצבו הבריאותי של יאסין המשיך להידרדר בכלא, וחלה הרעה בכושר הראייה שלו. במאי 1993 נותח בעינו בבית החולים אסף הרופא והתאשפז למספר שבועות. בגלל מצבו הבריאותי של יאסין היה חשש שימות בכלא והדבר יעורר מהומות, לכן הוצע לו להשתחרר במאי 1994 אך הוא סירב. יאסין שוחרר לבסוף ב-30 בספטמבר 1997, לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל של המוסד בח'אלד משעל בירדן. לפני שיחרורו נותח בעיניו בבית החולים 'אסף הרופא' על ידי מנהל המחלקה פרופ' פנחס נמט. המשבר המדיני החמור ביחסי ירדן–ישראל נפתר רק לאחר ששוחררו יאסין ועוד כ-70 אסירים פלסטיניים נוספים. יאסין הסכים להשתחרר רק לאחר שהובטח לו שיוכל לחזור לרצועת עזה. הוא הוטס לעמאן, שם זכה לקבלת פנים חגיגית מידי חוסיין, מלך ירדן, ולטיפול רפואי. לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 1997 חזר לרצועת עזה לאחר היעדרות של שמונה שנים. עם שחרורו ראיינה אותו אושרת קוטלר בתוכנית "פגוש את העיתונות", ואת הראיון ניהלה כשהיא עטויה צ'אדור איסלמי מסורתי.
חזרה להנהגת החמאס והאינתיפאדה השנייה
חזרתו של יאסין להנהגת חמאס ברצועת עזה הביאה לאיחוי הקרעים שנוצרו בארגון בין פעילי "החוץ" שפעלו ממדינות ערב ומאירופה, לבין פעילי "הפנים" שברצועת עזה ובגדה המערבית. שובו לזירה הפוליטית גם החליש את מעמדו של אש"ף ושל העומד בראשו יאסר ערפאת. בפברואר 1998 יצא יאסין לטיפולים רפואיים במצרים ולאחר מכן בסעודיה. בתום הטיפולים יצא למסע מדיני במזרח התיכון במהלכו ביקר באיראן, בנסיכויות המפרץ הערבי, בתימן, בסוריה, בלבנון ובסודאן. לא אחת זכה יאסין לקבלת פנים רשמית שלא פחתה מזו השמורה לראש מדינה. במהלך סיורו נפגש עם ראשי מדינות ועם מנהיגי הפזורה הפלסטינית וכך הצליח להציב את חמאס כתנועה רשמית של הפלסטינים. עוד באותו סיור עמל יאסין להשיג מימון לתנועתו והצליח לגייס עשרות מיליוני דולרים לטובת פעילות חמאס. בתום ארבעה חודשים שב לרצועת עזה. ערפאת חשש ממעמדו המתחזק של יאסין, אולם לא פעל רבות בנדון. בנובמבר 1998 הטילה הרשות הפלסטינית מעצר בית על יאסין לאחר שחמאס ניסה לפוצץ אוטובוס ילדים בסמוך לכפר דרום באמצעות מכונית תופת. אולם כבר חצי שנה אחר כך יאסין השתתף באופן פעיל בדיונים של המועצה המרכזית הפלסטינית על השיקולים בעניין הכרזה חד-צדדית על מדינה פלסטינית.
לאחר חזרתו לרצועת עזה שב יאסין להטיף לאלימות ולטרור נגד אזרחי ישראל, והוביל את הקו הקיצוני בקרב הפלסטינים, בעודו נהנה מחסינות מסוימת שנבעה ממעמדו הרם בקרב חסידיו. על פי דיווחי צה"ל והשב"כ, כבר בשנת 1999 חזר לפעילות טרור, והיה שותף בתכנון פיגועים ברמה האופרטיבית. הוא נתן היתר הלכתי לחטוף חיילים לצורכי מיקוח. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היה מעורה בפעילות הצבאית של חמאס ברצועת עזה, בשל קרבתו לראשי הזרוע הצבאית של התנועה ברצועה, סלאח שחאדה וואאל נסאר. ביוני 2003, בעקבות פגיעות קשות כנגד הנהגת התנועה, הסכים יאסין לקיים הודנה (הפסקת אש) בין ישראל לבין הפלסטינים.
חיסולו
בעקבות הפיגוע בקו 2 בירושלים ב-19 באוגוסט 2003 קרסה סופית ההודנה עם חמאס, וישראל החליטה כי יש לפגוע במנהיגיו. ב-6 בספטמבר 2003 במבצע קטיף כלניות נכשל הניסיון הישראלי הראשון לחסל את יאסין. מטוס F-16 של חיל האוויר הישראלי הטיל פצצה במשקל רבע טון על בניין שבו התכנסו יאסין ואסמאעיל הנייה ביחד עם ראשי הזרוע הצבאית של הארגון, אולם כולם שרדו את ההפצצה כיוון ששהו בקומה התחתונה של הבניין. בניסיון השני שצלח, ב-22 במרץ 2004, נורו לעבר יאסין שלושה טילים מדגם הלפייר ממסוקי קרב של חיל האוויר בעת שיצא ממסגד. מעוצמת הירי נהרגו במקום יאסין, שניים משומריו ושישה נוספים, וכן נפצעו שניים מבניו.
חיסולו של יאסין זכה לגינוי נרחב בעולם, אך גם לתמיכה מסויגת של ארצות הברית ואוסטרליה. למועצת הביטחון של האו"ם הוגשה הצעת החלטה לגנות את ישראל על פעולה זו. הצעה זו זכתה לתמיכתן של 11 מחברות מועצת הביטחון, אך וטו של ארצות הברית מנע את אישורה. ועדת המעקב של ערביי ישראל הכריזה על יום אבל, וערכה בנצרת הפגנת אבל ומחאה, שבה השתתפו למעלה מ־2,000 איש.
כלפי מדינת ישראל
כמנהיג חמאס הוביל יאסין קו תקיף כנגד ישראל כשהוא קורא להשמדתה המוחלטת והחלפתה במדינה פלסטינית מוסלמית שתבוא במקומה. במדינה המוסלמית העתידית יוכלו לחיות גם נוצרים ויהודים במעמד של בני חסות. יאסין קרא לפלסטינים "להילחם באויב הציוני בכל הצורות האפשריות, עד טיפת דמם האחרונה, על פי צו הקוראן שקורא להרוג ולהיהרג", והוציא פתוות המתירות פיגועי התאבדות במטרה לסלק את היהודים מכל שטחי ארץ ישראל "מהים עד הנהר". הוא תמך בחטיפת חיילים, ובינואר 2004 אף נתן הכשר הלכתי לביצוע פיגועי התאבדות בידי נשים.
יאסין הדגיש לפעמים שאת אופי המאבק נגד ישראל ניתן לקבוע גם לפי שיקולים פרגמטיים כמו היחסים הפלסטיניים הפנימיים או מידת הלגיטימציה שהציבור הפלסטיני ייתן למאבק. בהתאם לכך, הצהיר יאסין כי הוא מוכן להודנה בת עשר או עשרים שנה בתמורה לנסיגה ישראלית חד-צדדית לקווי 67', פינוי כל ההתנחלות ושחרור כל האסירים הפלסטינים מבתי-הכלא. במצב כזה, אמר יאסין, תוקם מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים, ולאחר תום ההודנה יתחדש המאבק מול ישראל עד להכרעתה הסופית. תפיסה זו מושתתת על העיקרון המוסלמי לפיו ניתן ליזום שביתת נשק במהלך הג'יהאד, כאשר יש צורך בהפוגה כדי לצבור כוחות. הפרגמטיות שהציג יאסין הייתה טקטית ביסודה אך לא באה לידי ביטוי בחזון האסטרטגי הכולל שלו, לאמור הפלתה של מדינת ישראל והקמת מדינה מוסלמית.
חוקרים מסוימים של חמאס מציינים כי ביחס לזרמים אחרים בתנועתו יאסין היה גורם מתון יחסית, אשר טען באופן מסורתי כי על התנועה להגמיש את ביצוע הפיגועים שלה בהתאם ליחסי ישראל עם הרשות הפלסטינית. כמה מהם מייחסים את הירידה היחסית בכמות הפיגועים בין 1998 ל-2000 ואת קבלת ההודנה ב-2003 למדיניות מכוונת שיאסין הוביל מאז שחרורו מהכלא. ההסבר העיקרי לכך היה שהמדיניות נועדה לשמור על הלגיטימציה הציבורית של התנועה בתקופה שבה רוב הציבור הפלסטיני התנגד לביצוע פיגועים בישראל.
כלפי אש"ף
כמייצג של הזרם האיסלאמיסטי, יאסין חלק על הנהגת אש"ף החילונית ומתח עליה ביקורת פעמים רבות. הוא גרס כי יהיה אפשר לפעול בשיתוף פעולה עם התנועות הלאומיות רק אם ינטשו את החילוניות ויחזרו לחיק האסלאם. מתוך הכלא יצא בקריאת התנגדות להסכמי אוסלו, וקרא להמשך פעולות הטרור גם לאחר הקמת הרשות הפלסטינית. עם זאת, יאסין לא ערער באופן יסודי על מעמדו של אש"ף כמייצג העם הפלסטיני ועל מנהיגותו של יאסר ערפאת.
כלפי הלאומיות הפלסטינית
עמדתו של יאסין לגבי הלאומיות הפלסטינית שנויה במחלוקת. באופן עקרוני תנועת האחים המוסלמים היא תנועה פן-אסלאמית שלא מכירה ביסודות לאומיים כלל, וזו התפיסה שעליה התחנך יאסין מהאבות המייסדים של התנועה במצרים. אולם חלק מן החוקרים טוענים שבעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה, שנתפסה כמרי פלסטיני על רקע לאומי, יאסין ומנהיגי חמאס אימצו גם הם במידה מסוימת את התפיסות הלאומיות. לאחר שאימץ את הלאומיות הפלסטינית, מובן שיאסין רצה להדגיש את השורשים האסלאמיים של הפלסטינים ולהתרחק מהתפיסות החילוניות של הלאומיות המערבית, אולם היסוד הלאומי שבתורתו לא נעלם והמשיך להתקיים בתפיסה הרעיונית של חמאס. חוקרים אחרים אף מרחיקים לכת עוד יותר, וטוענים כי האידאולוגיה של ארגון חמאס היא ביסודה אידאולוגיה לאומית ולא מוסלמית. לפי שיטה זו, שאיפתו של יאסין הייתה פעילות חברתית ופוליטית למען הפלסטינים בלבד, אלא שבניגוד לתפיסות החילוניות של אש"ף, יאסין רצה לחזק את היסוד הדתי בתוך החברה הפלסטינית לצד היסוד הלאומי (אך בוודאי שלא להחליף אותו).
לעומת זאת, יש הטוענים שיאסין נותר נאמן לאידאולוגיה של האחים המוסלמים, ובהתאם שלל לגמרי את רעיון הלאומיות, ובפרט את רעיון הלאומיות הפלסטינית. לפי תפיסה זו, הלאומיות נתפסה אצל יאסין כנטע מערבי חילוני סורר, ובמקום זאת שאף יאסין אך ורק למאבק של הפלסטינים במסגרת הג'יהאד של האומה המוסלמית כולה. מבחינה זאת, המאבק בישראל היה רק קצהו של ג'יהאד כללי נגד העולם המערבי, והשאיפה הסופית של יאסין הייתה הקמת ח'ליפות מוסלמית אחת ללא גבולות לאומיים. הרטוריקה הלאומית של חמאס, לפי המצדדים בגישה זו, נועדה לרכוש את הלבבות שנהו אחר לאומיות בעיצומה של האינתיפאדה, אולם בסופו של דבר הרטוריקה הזו באה לשרת את האסלאם. בהתאם לתפיסה פן-אסלאמית זו, הצהיר יאסין בינואר 1989 כי הוא מוכן לכונן מסגרת קונפדרטיבית עם ירדן לכשתקום המדינה הפלסטינית, כדי לקדם את חזון הח'ליפות האסלאמית הגדולה.
השפעתו
פעילותו של השיח' יאסין סייעה לתהליך האסלאמיזציה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המסגד בהשקפתו של יאסין היה גם מוקד פוליטי ולא רק מקום התאספות דתי. תהליך זה החל עוד עם הקמת המוג'מע האסלאמי בשנות ה-70, ששאף להקים בהדרגה מנגנון אוטונומי ומנותק מאש"ף החילונית. יאסין גם ניסה לחזק את התמיכה במוג'מע בקרב בעלי מקצועות חופשיים וסטודנטים, מקומות בהם כוחו של אש"ף היה איתן במיוחד. ההשתלטות של המוג'מע על האוניברסיטה האסלאמית בשנת 1983 סימנה את התגברות ההשפעה האסלאמית באוכלוסייה. ההישג המשמעותי ביותר של המוג'מע היה בניית תשתית ציבורית-חברתית אוטונומית ונפרדת מאש"ף, שיכלה להוות לו אלטרנטיבה. התשתית הזו היא שאפשרה את צמיחתו המהירה של חמאס. בהציבו את תנועת חמאס כמנהיגת המאבק של העם הפלסטיני, יאסין ערער על הדומיננטיות של אש"ף כמייצגת בלעדית של מאבק זה. באופן זה, אש"ף, שהייתה תנועה לאומית חילונית ביסודה, נדחקה בהדרגה בידי כוחות אסלאמיים שתפסו את הבכורה בדעת הקהל הפלסטינית.
יאסין השפיע לא רק על האסלאמיזציה, אלא גם על האופי של האידאולוגיה האסלאמית שהתגבשה בקרב הפלסטינים. המוג'מע האסלאמי נוסד לשם מטרות של פעולות רווחה וצדקה, ובאופן עקרוני התנועה העדיפה את התיקון החברתי הפנימי על פני מאבק חיצוני. בהתאם למשנת האחים המוסלמים במצרים, יאסין סבר שרק לאחר תיקון דתי של החברה וחזרתה לאסלאם, בד בבד עם מיגור השפעות החילון וההתמערבות, יהיה טעם לצאת למאבק כנגד ישראל. על כן העדיף בשלב ראשוני "ג'יהאד פנימי" על פני "ג'יהאד חיצוני". אולם, החל מאמצע שנות ה-80 יאסין אימץ תפיסה לוחמנית יותר. הקמת תנועת חמאס ביטאה את המעבר מפעילות שהתרכזה בתחום החברתי ובמנגנוני צדקה אסלאמיים, לפעילות טרור אקטיבית כנגד ישראל בהתבסס על התשתית האידאולוגית של הג'יהאד. חמאס העמיד בראש סדר העדיפויות את המאבק המזוין כנגד ישראל, תוך התייחסות פחותה לנושאים החברתיים. בשינוי זה התנתק יאסין מהשורשים האידאולוגיים של האחים המוסלמים שהתמקדו במישור החברתי, לטובת התפיסה המיליטנטית של הג'יהאד העולמי. תפיסה זו של ג'יהאד היא שמנחה עד היום את תנועת חמאס.
חיים אישיים
אביו של יאסין היה מעשירי הכפר אל-ג'ורה שבסמוך לאשקלון ובבעלותו היו כ-90 דונם של שטחים חקלאיים שעובדו בידי עשרות עובדים. לאב היו ארבע נשים ותשעה ילדים. סעאדה, אחת מארבע נשותיו של האב, הייתה אמו של יאסין ושל שבעה ילדים נוספים. כשהיה בן שלוש התייתם יאסין מאביו, ואחיו הבכור שחאדה איסמעיל נעשה לראש המשפחה.
בשנת 1963 נשא יאסין לאישה את קרובת משפחתו חלימה חסן יאסין, ולזוג נולדו אחד-עשר ילדים. שני בניו הגדולים מתו בצעירותם, והשאר היו לעובדי כפיים. בנו הרביעי נקרא מוחמד, ועל שמו כונה יאסין לעיתים בשם "אבו מוחמד".
וינזור מקיי
וינזור מקיי (באנגלית: Winsor McCay; סביבות 1867 – 26 ביולי 1934) היה קריקטוריסט ואנימטור אמריקאי, הידוע בעיקר על יצירת הקומיקס "ליטל נמו" (1905–1914; 1924–1926) וכן הקומיקס ואחד מסרטי ההנפשה הראשונים, "גרטי הדינוזאור" (1914). בנוסף כתב תחת שם העט סילאס (Silas) את הקומיקס "Dream of the Rarebit Fiend" (1904–1925).
קריירה
בצעירותו עסק מקיי ביצירת כרזות ובהופעה במופעים במרכזים קהילתיים קטנים. ב-1898 החל לאייר עבור עיתונים ומגזינים שונים. ב-1903 הצטרף לצוות העיתון "ניו יורק הראלד" ובו פרסם רצועות קומיקס כגון "Little Sammy Sneeze" ו-"Dream of the Rarebit Fiend", שזכו לפופולריות. ב-1905 החל לפרסם את רצועת הקומיקס "ליטל נמו", קומיקס בסגנון ארט נובו אודות ילד קטן וחלומותיו ההרפתקניים.
מקיי היה נשוי למוד לאונור מקיי, ונולדו להם בן ובת. הוא מת בניו יורק ב-1934. לאחר מותו יצירותיו כמעט ולא נשמרו; רבות מהן עלו באש בשריפה שפרצה בביתו בסוף שנות ה-30, ועבודות נוספות נמכרו על ידי צאצאיו. מבין עבודותיו, נשמרו סרטי "גרטי הדינוזאור" בצורה הטובה ביותר, והסרט הראשון בסדרה נמצא כיום בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
אופירה נבון
אופירה נבון (21 בינואר 1936 - 22 באוגוסט 1993; ה'תרצ"ו - ה'תשנ"ג) הייתה רעיית נשיא המדינה החמישי, יצחק נבון. פסיכולוגית במקצועה, ופעילת ציבור בנושאי חברה, חינוך ורווחה. נשיאת יוניצ"ף בישראל, וראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל.
ראשית חייה
נולדה בתל אביב בשנת 1936 לבתיה ספיטקובסקי ואליעזר רזניקוב-ארז, ממנו התייתמה בגיל 8. לאחר שסיימה לימודיה בסמינר לוינסקי, שירתה בצבא כמורה חיילת וככתבת צבאית בשבועון "במחנה". בשנת 1956, במהלך שירותה זכתה בתואר "צברית 56" של השבועון "העולם הזה", תמונתה התנוססה על שערי מגזינים ונבון הפכה לסמל הצברית, בזכות מראהּ החינני וה"ישראלי". בעקבות זכייתה בתחרות "נערת ישראל" נשלחה לצרפת, למפגש "בנות עמים" שארגן השבועון Elle, ושלחה משם רשימות על חוויותיה, שפורסמו ב"העולם הזה". באותה שנה שיחקה בסרט "באין מולדת" לצד שייקה אופיר ושושנה דמארי.
בשנת 1963 נישאה ליצחק נבון, ששימש כמזכירו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. לאחר מספר שנים בהן היו חשוכי ילדים, החליט הזוג נבון לפנות לשירות למען הילד בבקשה לאימוץ. לאחר כשנתיים וחצי של המתנה אושר להם לאמץ בת (נעמה), ומספר חודשים לאחר מכן הצליח הזוג להביא לעולם בן, לו קראו 'ארז', כשם נעוריה של אופירה.
אשת הנשיא
כשהתמנה יצחק נבון לנשיא בשנת 1978 הייתה נבון ילידת הארץ הראשונה שכיהנה כאשת הנשיא והחלה לעסוק בפעילויות ציבוריות שונות. היא הייתה פעילה בנושאי קידום מעמד הנשים, עשתה למען ילדים במצוקה ונרתמה לפעילות באגודות למען הילד. לאחר פרוץ מבצע שלום הגליל פגשה חיילים פצועים. נבון הקימה את "עצרת בית הנשיא לשלום הילד" וכן את קרן "אכפת לי", שיזמה פרויקטים בתחומי החינוך והרווחה. היא גם מילאה את תפקידי נשיאת יוניצ"ף בישראל וראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל. יחד עם נשות נשיאי מצרים וארצות הברית זכתה בתעודת הוקרה מיוחדת עבור פעילותה למען ילדים באזורים מוכי אסון.
מחלתה ומותה
בקיץ 1979 במהלך שנותיה במשכן הנשיא חלתה נבון בסרטן השד, ובאוגוסט 1979 נותחה בבית החולים שיבא ועברה כריתה חלקית של השד. חודשיים לאחר הניתוח נסעה לבית החולים "בית ישראל" שבבוסטון, שם עברה במהלך חמישה שבועות טיפול חדשני הכולל החדרת מחטים לאזור הנגוע, תחת הרדמה מלאה וניתנו לה הקרנות וטיפול כימותרפי. התמודדותה האמיצה עם המחלה ותרומתה להעלאת המודעות לנושא הפכו אותה לסמל. נבון לא הסתירה את מחלתה ולא חששה להעלות את הנושא לסדר היום הציבורי, הרבתה לדבר בנושא ועודדה נשים להיבדק כדי לאפשר גילוי מוקדם של המחלה. נבון סירבה לעבור כריתה מלאה של השד, אף כי הרופאים בארץ עדיין לא היו מיומנים בניתוח הסרה חלקי, והייתה לאחת הנשים הראשונות בארץ שעברו ניתוח הסרה חלקי בשילוב עם הקרנות וכימותרפיה. שבוע לאחר ניתוח ההסרה עמדה גאה ונרגשת בקבלת הפנים לנשיא מצרים, אנואר סאדאת בחיפה.
נבון הייתה בריאה במשך כעשור, עד שהמחלה התפרצה בשנית, וב-3 בינואר 1991 עברה ניתוח נוסף בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
באוגוסט 1993 נפטרה אופירה נבון מסיבוך של המחלה, בגיל 57. היא נקברה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים.
קודם מותה, הביעה את התקווה כי גנים ציבוריים ייקראו על שמה, וכי ילדים ילכו לשחק ב"גן אופירה". מספר רשויות מקומיות כיבדו את רצונה, המוכר מביניהם הוא ״פארק אופירה״ הנמצא בעיר כרמיאל והוא אחד הפארקים הגדולים בעיר, אשר משתרע על שטח של 70 דונם. כמו כן, קרוי על שמה בית ספר יסודי בכפר סבא.
בברי אדמה
בברי אדמה (שם מדעי: Pellorneidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לטימליים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה אך הופרדה ממנה.
ציפורים אלה חיים באזורים הטרופיים בעולם הישן ובעיקר בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה. הם מזכירים במראם קיכליים, עורבנים או סבכיים.
אלו ציפורים בגודל בינוני המצויים רוב הזמן על הקרקע והם בעלי רגליים חזקות ואצבעות ארוכות. הם מגוונים בצבעם, כשהרוב חומים-בהירים אך בעלי נוצות רכות ואין להם הרבה קישוטים. הם בעלי כנפיים מעוגלות וראשים כהים עם עיניים גדולות. הם חיים ביערות, ביצות וערבות וגם באזורים יבשים יותר. מזונם העיקרי הוא חרקים אך גם כמה פירות והמינים הגדולים יאכלו גם חולייתנים קטנים.
הקרנבל הדומיניקני
הקרנבל הדומיניקני נחגג מדי שנה מאז אמצע המאה ה-16, והוא כולל תחפושות ססגוניות עם מוטיבים מהמסורת המקומית ומהנצרות. ברוב הערים במדינה נערך הקרנבל במהלך חודש פברואר, ואולם בחלק מהערים הוא מתקיים במרץ, באוגוסט או במהלך השבוע הקדוש.
היסטוריה
מקורו של הקרנבל במנהגים פגאניים באירופה. הכנסייה הקתולית אימצה מנהגים אלה, אך יצקה לתוכם תכנים דתיים. באופן מסורתי, נערך הקרנבל בימים שלפני יום רביעי של האפר, אז החלה תקופת 40 ימי התענית, בהם נהגו הנוצרים מנהגי אבלות שונים, ובהם הימנעות מאכילת בשר. לאחר הגעתו של כריסטופר קולומבוס ליבשת אמריקה ב-1492, החלו המעצמות האירופיות - ספרד, פורטוגל, בריטניה צרפת והולנד - בכיבוש היבשת וביישובה. המתיישבים החדשים הביאו עמם את מנהגיהם.
גם לתושבים הילידים ביבשת היו חגים שונים, ואף שהקונקיסטאדורים הספרדים פעלו לדיכוי תרבויותיהם ולהתנצרותם, הייתה להם השפעה על אופיים של הקרנבלים. תושביה הילידים של היספניולה, בני הטאינו, חגגו את הארייטוס (Areitos) באירועים חשובים כמו תחילת עונת נטיעת היוקה, עונת הקציר, נישואים, טקסי התבגרות, ועוד. החג כלל שירה וריקודים, והרקדנים קישטו את גופם בתכשיטים, ציורי גוף ועכסים עשויים צדפים. הצ'יפים נהגו לעטות גם מסכות עשויות עץ מעוטרות בזהב, חגורות מעוטרות בצדפים, זהב וחרוזים. המוזיקה שליוותה את הרוקדים כללה תופים, חלילים, מאראקס ופוטוטו (Fotuto, כלי נשיפה עשוי מקונכייה).
אוכלוסייה נוספת שהשפיעה על אופיו של הקרנבל הייתה אוכלוסיית העבדים שהובאו ליבשת מאפריקה מאז תחילת המאה ה-16. באזורים שונים באפריקה נהוג היה לערוך תהלוכות שבהן צעדו תושבי הכפר כשהם מחופשים, לצלילי מוזיקה, כטקס שמטרתו גירוש רוחות והבאת מזל לכפר. בשל אלמנט גירוש הרוחות, המסכות, גם אלו שנעשה בהן שימוש באמריקה, כללו התייחסות למוות. המסכות כללו עיטורים מחומרים טבעיים, שעל פי האמונה העניקו כוחות לנושאיהן, ובפרט נוצות. מנהגים נוספים שהובאו מאפריקה כללו הליכה על קביים, שימוש בבובות וקרבות מקלות.
אין עדויות חד-משמעיות לגבי ראשיתו של הקרנבל, אך חוקרים מעריכים כי הוא החל בעשורים הראשונים של המאה ה-16, ובאותה תקופה נערך בסנטו דומינגו, בכיכר שמול הקתדרלה. ביומנו של נוסע ספרדי נמצא תיאור של קרנבל שנערך בפברואר 1520 בקונספסיון דה לה וגה לרגל הגעתו של ברטולומה דה לאס קסאס לעיר, אך התיעוד הידוע הראשון של הקרנבל כאירוע ממוסד הוא רק מ-1578.
בדומה לאירופה, גם בעולם החדש עודדה הכנסייה את קיומו של הקרנבל. ההיבט הדתי של הקרנבל הקל גם על המושלים ועל בעלי האחוזות לאפשר כמה ימים של חופש יחסי לעבדים, ובכך גם לאפשר להם לשחרר לחצים באופן שנתפש כלגיטימי, וכתחליף למחאות ומרידות. תפיסות אלה, במקביל לתפיסת "היפוך היוצרות" שמקורה באמונות הטאינו, הביאו לכך שבהדרגה העבדים הפכו למוקד הקרנבל. הם אלו שצעדו וחגגו ברחובות, בעוד שמעסיקיהם צפו בתהלוכות מהצד. דפוסי התנהגות שבימים רגילים היו בלתי מקובלים או אף אסורים בתכלית הפכו לגיטימיים בזמן הקרנבל: מוזיקה רועשת, שתייה לשוכרה, נשים בתלבושות אקסטרווגנטיות או מינימליות, גברים בלבוש נשים, ועוד.
ב-27 בפברואר 1844 הכריזה הרפובליקה הדומיניקנית על עצמאותה. מאחר שהקרנבל נערך ממילא בפברואר, הפך יום העצמאות לחלק בלתי נפרד ממנו. עם זאת, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הממשלה לנסות וליצור הבחנה בין האירועים, כדי לשוות לאירועי יום העצמאות נופך ממלכתי יותר. צעד נוסף ננקט ב-2004. עד אז, נערך ביום העצמאות מצעד צבאי, וביום ראשון שלאחריו נערכה התהלוכה הלאומית של הקרנבל. מאז אותה שנה, נערכת תהלוכה זו רק באמצע חודש מרץ. התהלוכה הלאומית, שנערכת מאז 1983, נערכת בטיילת של סנטו דומינגו, לחוף הים הקריבי, בהשתתפות צועדים מכל רחבי המדינה, המתחרים על התחפושות המוצלחות ביותר.
מנהגים
הקרנבל כולל תהלוכות בהן צועדים אנשים מחופשים, לצלילי מוזיקה המבוססת הן על המרנגה המסורתית והן על מוזיקה מודרנית יותר. חלק מהצועדים מאורגנים בקבוצות שלהן תחפושות זהות או תחפושות בנושא מסוים. לאורך הרחובות בהן עוברת התהלוכה, נאספים אנשים כדי לחזות בה. רבים מהצועדים נושאים עמם
דמויות
חלק מהתחפושות מבוססות על דמויות קבועות, שמקורן בתרבויות האירופיות, האינדיאניות או האפריקאיות, או שהתפתחו באופן מקומי לאורך השנים. בין הדמויות הבולטות:
סנטו דומינגו
בעבר, נחגג הקרנבל של סנטו דומינגו לא רק בחודש פברואר, אלא בכל חג או מועד חשוב. בלילות שלפני הקרנבל, הוארו הרחובות ברובע הקולוניאלי בתאורה צבעונית, וכלי השיט ששטו בנהר אוסאמה קושטו בפרחים. הקהילות השונות בעיר התחפשו ביחד ונעו בקבוצות, שניהלו קרבות בהן השליכו זו על זו תפוזים ואוחוס דה סרה (ojos de cera, "עיני שעווה") - קליפות ביצים ממולאות במים מבושמים שנאטמו בשעווה. המעמדות הגבוהים התכנסו מאוחר יותר לנשף שנערך בבתים המלכותיים. בהדרגה, הקרנבל ברובע בקולוניאלי הפך מזוהה יותר עם האליטות, ואילו המעמדות הנמוכים יותר חגגו בפארק אנריקיו שמצפון לו. חלק מהקרנבל כלל אלמנטים סאטיריים, בהם הושמו ללעג מנהיגי המדינה ובכירי הכנסייה. מנהג זה נאסר בתקופת שלטונו של הרודן רפאל טרוחיו, ששלט במדינה בין 1930 ל-1961.
עם התפתחותה של סנטו דומינגו כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה דומיניקנית, עברו להתגורר בה תושבים מכל רחבי המדינה. תושבים אלה הביאו אליה את המנהגים המקומיים שלהם, וכך ניתן בקרנבל ייצוג למאפיינים תרבותיים מכל האזורים. מסכות השדים בקרנבל כוללות קרניים גדולות ושיניים מחודדות, והן עשויות כיום בעיקר מחומרים סינתטיים כלטקס וצבעי אקריליק. רבות מהתחפושות מקושטות בפעמונים או בבובות, המסמלות שני דברים מנוגדים - ילדים מתים ופוריות.
הקרנבל של סנטו דומינגו כולל מספר דמויות ייחודיות. לה מוארטה אן ז'יפה (La Muerte en Yipe, "המוות בג'יפ") היא דמות הכוללת אלמנטים מורבידיים כמו מסכה דמוית גולגולת ו"דם" המטפטף מפצעיה. מקור השם בכך שבעבר נהגו המחופשים בדמות זו לקפוץ על כלי הרכב, ובפרט הג'יפים, שנסעו בקרנבל. לוס אפריקנוס (Los Africanos, "האפריקאים") הם דמויות המייצגות את העבדים השחורים שהובאו לאי במאות הקודמות. המחופשים צובעים את גופם בשחור, לובשים חצאית קש בלבד (כיום גם מחומרים אחרים) והם מסתובבים יחפים. לוס טיסאנוס (Los Tizanos, "המוכתמים") מכסים את גופם בשמן מנוע, ונוהגים גם לבקש כסף או מתנות מהקהל. לוס טרווסטיס (Los Travestis, "הטרנסווסטיטים"), באופן מסורתי, הטרווסטיס היו גברים שהתחפשו לנשים, אך כחלק מאלמנט היפוך העולמות, נוהגים באופן מאצ'ואיסטי מוקצן. כיום, בשל האווירה החופשית והפתוחה של הקרנבל, קרוס-דרסרים וטרנסקסואלים רבים חשים בנוח בלבוש אישה בתקופת הקרנבל.
קונספסיון דה לה וגה
הקרנבל בקונספסיון דה לה וגה נערך בכל יום ראשון במהלך חודש פברואר, והוא נחשב לססגוני ביותר במדינה, והוא מושך אליו מבקרים מחוץ לעיר ותיירים. ייתכן שלססגוניות זו אחראים בין היתר אמנים קובנים שעברו לעיר במהלך מלחמת העצמאות הקובנית, ב-1897. עד ראשית המאה ה-20, הדמות הפופולרית ביותר בקרנבל הייתה דמות נחש, אך מאז תפס את מקומו השד הצולע. המסכות של השדים עשויות עיסת נייר, וניכרת בהן השקעה רבה. הן מאופיינות באוזניים גדולות ובפיות גדולים שבהם שיניים חדות. בעבר, נעשה שימוש בשיני פרה אמיתיות, אך כיום הן עשויות שרף. מאז סוף המאה ה-20 ניכרת גם השפעתן של דמויות מסרטי מדע בדיוני על מראה המסכות.
סנטיאגו דה לוס קביירוס
מאז 1867, נערך הקרנבל בסנטיאגו דה לוס קביירוס פעמיים בשנה: פעם אחת בפברואר, כביתר המדינה ופעם אחת באוגוסט, בסמוך ל-16 באוגוסט, המועד בו פרצה ב-1863 מלחמת השבת העצמאות, לאחר הסיפוח הזמני לספרד. סנטיאגו דה לוס קביירוס מזוהה עם מלחמה זו, שכן רוב הקרבות נערכו בה או בסביבתה.
באופן מסורתי, יש תחרות בין שכונות העיר השונות, ובפרט לה חויה ולוס פפינס, על התחפושות הססגוניות ביותר. תחרות זו החלה בשנות ה-60 של המאה ה-20, מתוך שאיפה ליצור עניין מחודש בקרנבל, שהלך ודעך.
השדים בקרנבל מכונים לצ'ונס (Lechónes), על שם הלצ'ון, תבשיל בשר חזיר שנהוג לאכלו בתקופת הקרנבל. תחפושות השדים הן בסגנון המקובל בכל רחבי המדינה, אך נבדלות משכונה לשכונה בעיצוב הקרניים. הקרניים של הפפינרוס (תושבי לוס פפינס) חלקות בעוד שהקרניים של החוירוס (תושבי לה חויה) מעוטרות בקוצים. תושבי שכונת פואבלו נואבו נוהגים לעטר את הקרניים בפרחים, וסגנונות אחרים כוללים קרניים דמויות ידיים או ראשי ציפורים. דמות נוספת שהתפתחה בסנטיאגו, ואומצה גם בערים נוספות היא ניקולאס דן דן: דב שמן הקשור בשלשלאות לאדונו. הדמות מבוססת על דובים שהשתתפו במופעי קרקס.
בונאו
דמות השד בקרנבל בבונאו מכונה מקראו ("Macarao"), והיא התפתחה מתחפושות בעלי חיים שהיו נהוגות בעבר, בעיקר תנינים, נחשים ודבורים. דמות בולטת נוספת היא הטראפוס (Trapus), המאופיינת בלבישת רצועות צבעוניות דמויות שטיח. חלק מהטראפוסס חובשים גם מסכת מקראו, ואחרים צובעים את פניהם. תחפושת נוספת נהוגה בידי קבוצות נערים שמסתובבים בבגדי ים, וגופם צבוע בבוץ זהוב.
בסיום הקרנבל, נהוג בבונאו להעניק את התחפושות לעניים, כדי שיוכלו להשתמש בהן בשנה הבאה.
בראונה וקבראל
בבראונה ובקבראל מצוין הקרנבל בימים שישי, שבת וראשון בשבוע של חג הפסחא, וביום שני שלאחריו. דמות השד מכונה קצ'ואה (Cachúa), והמסכה האופיינית כוללת עיטורים דמויי מסמרים ו"שיער" עשוי רצועות של נייר קרפ, והן מזכירות במראיהן בעלי חיים כתנינים, פרות, חזירים ועופות מים. החוקר פדרו מואמבה סבור כי דמויות בעלי החיים מייצגות את תחושתם של העבדים כי תנאי העסקתם הם כשל בהמות. חלק מהתחפושות כוללות גם כנפי עטלף עשויות בד.
ביום שני האחרון של הקרנבל, נאספים החוגגים בבית הקברות, חובטים בבובת קש בדמותו של יהודה איש קריות, ואחר כך שורפים אותה. אפר הבובה מפוזר בשדות, במה שמזכיר מנהג מקומי עתיק שלפי האמונה שיפר את היבול. במהלך הטקס שרים הנוכחים שירים עממיים, שברבות השנים החלו לכלול גם שירי מחאה נגד משטרו של הרודן רפאל טרוחיו, ששלט במדינה בין 1930 ל-1961.
סלסדו
בדומה לבונאו, גם בסלסדו מכונה דמות השד מקראו, ואף הוא מבוסס על דמויות של בעלי חיים, במיוחד פיל. בסיום הקרנבל נוהגים המשתתפים לקרוע את תחפושותיהם, מעשה שמסמל את המעבר מישן לחדש ואת מעגל החיים.
סן פדרו דה מקוריס
הקרנבל בסן פדרו דה מקוריס מאופיין בריקודים מקומיים ייחודיים כמומיסה (Momise) וגולויה (Guloya), לצלילי תופים וחלילים. אחת הדמויות שהתפתחו בסן פדרו דה מקוריס מכונה עלי באבא, והתחפושת כוללת לבוש ססגוני בסגנון ערבי.
סן קריסטובל
סן קריסטובל סמוכה מאוד לסנטו דומינגו, והאירועים בהן מאוד דומים, אך מספר מאפיינים מייחדים את הקרנבל של סן קריסטובל מזה של סנטו דומינגו, והבולט שבהם הוא אלמנט הסאטירה הפוליטית המאפיין את החגיגות. הקרנבל נושא אופי תחרותי, והזוכה נבחר בהחלטה משותפת של הקהל וצוות שופטים.
קוטוי
הקרנבל בקוטוי נערך מדי שנה ב-27 בפברואר, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.