cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האדם הסביר
הבעייתיות בהגדרת האדם הסביר
אולם כשפונים למקרים בהם מוטלת אחריות פלילית על בסיס רשלנות משתנה לחלוטין דמותו של האדם הסביר- תכונותיו מוכתבות על פי הסטנדרטים שבית המשפט רוצה לאכוף- דוגמה לכך היא אדם שהשאיר מקרר נטוש בחצרו אשר גרם לשתי פעוטות לקפח את חייהן הואשם בגרימת מוות ברשלנות על אף ש"שורה ארוכה של עדים, כולם אנשים ונשים סבירים ושומרי חוק, ואף אחד מהם לא היה צופה מראש שילדים ישחקו במקרר נטוש שכזה וימצאו בו את מותם" ואכן לאחר פסיקת בית המשפט נחקק חוק האוסר על נטישת מקרר בלא לעקור את דלתו. דוגמה זו מראה בבירור שבית המשפט הכתיב סטנדרט שמייצג לדעתו את האדם הסביר ולאחר מכן סטנדרט זה אכן חוקק.
גרגוריוס
גרגוריוס (מיוונית: "Γρηγόριος", המשגיח) היה שמם של קדושים נוצרים ושל אפיפיורים אחדים. {{פירושונים|
אחרים
ראו גם
}}
רייניקנדורף (שכונה)
רייניקנדורף (בגרמנית: Reinickendorf) היא שכונה ברובע רייניקנדורף בצפון-מערב ברלין, בירת גרמניה. אוכלוסיית השכונה מונה 73,847 אלף תושבים נכון ל-2007.
הכפר רייניק היה מיושב כבר ב-1230, במאה ה-19 חל גידול חד באוכלוסייה כאשר הכפר הפך נגיש לברלין על ידי מסילת רכבת שנסללה אליו ב-1877.
ה"עיר הלבנה" (Weiße Stadt), שעוצבה ב-1928 על ידי האדריכל אוטו רודולף זאלפיסברג, היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
השכונה נכללה באזור הכיבוש הצרפתי שבמערב ברלין לאחר מלחמת העולם השנייה.
מעייני הישועה (עלון שבת)
מעייני הישועה היה עלון שבת בהוצאת תנועת מעייני הישועה. בכותרת המשנה שלו הוא הוגדר "שבועון למשפחה הישראלית". בסוף שנת ה'תשע"ג, 13 שנים אחרי שיצא לראשונה, הפסיק העלון לצאת לאור. במקביל, החל לצאת 'ישראלי', עלון בפורמט של עיתון הנחשב למחליף של 'מעייני הישועה', ומוצא לאור גם כן על ידי תנועת 'מעייני הישועה'.
קו מערכתי
העלון כלל במשך שנים בעמודיו הראשונים דברי תורה לפרשת השבוע מאת הרב מרדכי אליהו, ומאמרים מאת הרבנים יעקב אריאל ושלמה אבינר, שעסקו על פי רוב בענייני השעה, לעיתים תוך התייחסות לפרשת השבוע. לאחר פטירתו של הרב מרדכי אליהו הובאו מאמרים של בנו, הרב שמואל אליהו, ובהם מדור קבוע על סיפורים והנהגות של הרב מרדכי אליהו.
בעלון עלו גם סוגיות בעלות אופי פוליטי. הרב שמואל אליהו דן בו בשאלה "אהבת הגר - האם חלה על ערביי ישראל?". במקרה אחר כתב, אגב התייחסות לפרשת השבוע, כי "אלה שחושבים להחזיר לאחור את גלגלי הגאולה מביאים עלינו את הקללה הגדולה ביותר. הם חושבים להחזיר את אדמות ארץ ישראל לנכרים ומשוכנעים שבזה יבוא הקץ לצרותינו, אך הם רק מסכנים את כולנו באופן שלא סיכן אדם מעולם". הרב שלמה אבינר כתב שעל הציבור הדתי לדאוג לא לעצמו אלא לעם ישראל כולו, ולזכור שהוא מיעוט בעם ישראל. וגם בתוך הציבור הדתי עצמו, "הבית היהודי הם אנשים טובים, אך הם לא כולם חושבים בדיוק כמונו בעניין ארץ ישראל. והאיחוד הלאומי הם אנשים טובים, אך הם לא כולם חושבים בדיוק כמונו בענייני תורה". לכן, "לא נוכל להחליט בשביל כולם". הוא הוסיף שאם הציבור הדתי מבקש להוביל את מדינת ישראל, עליו להפסיק להתלונן ולהאשים וכן לא לדחוק את עצמו לפינה על ידי ביטויים קיצוניים ואיומים על העם והמדינה. בשנת 2008 הוצג בשער העלון צילום של הר הבית שממנו נמחקה כיפת הסלע.
פורמט
מדורים קבועים נוספים שהיו בגיליון: "פינה ירושלמית" מאת אלידע בר שאול, "טב למיתב טנדו" אשר נכתב על ידי רבנים, פסיכולוגים ויועצי זוגיות מתחלפים (בשנת ה'תשס"ח {2008} יצא ספר המלקט מאמרים מפינה זו), "להנהגת הציבור" על ידי הרב שמואל אליהו, ראיון מרכזי עם אישיות יהודית, "שו"ת SMS" - שאלות לרבני התנועה. בעלון יש אף פינה לילדים של הרב אבינר, וכן חלק מיוחד לנשים - "פנימה" מהרבנית ימימה מזרחי (שבהמשך החל לצאת במסגרת ירחון הנשים "פנימה").
בערב ראש השנה ה'תשע"ד (2013) הפסיק העלון לצאת לאור. במקומו החל לצאת לאור "ישראלי", עלון בפורמט של עיתון עם שינוי במדורים, וכולל בין השאר מידע על פעילות עמותת מעייני הישועה, ובבעלות הפרטית של אביחי בוארון ששימש במקביל כמו"ל ישראלי וכיו"ר תנועת מעייני הישועה. באייר ה'תשע"ה הפסיק העלון לצאת לאור.
רום
רוּם הוא משקה אלכוהולי מזוקק המופק מתוצרי לוואי של קנה הסוכר, כגון דבשה ומיץ קנה הסוכר, בתהליך של תסיסה וזיקוק. לרום ריח עז אופייני וטעם מתקתק במקצת, עם תכולת אלכוהול גבוהה (40% ברום סטנדרטי).
מרבית הרום מיוצר בארצות הים הקריבי ובשפך הנהר דמררה בדרום אמריקה. ארצות אחרות בהן הוא מיוצר הן אוסטרליה, הודו והמושבות הצרפתיות לשעבר באוקיינוס ההודי.
לרום חשיבות דתית ותרבותית בארצות האגן הקריבי ובדרום אמריקה. שימוש ברום נפוץ במסורת הדתית של דת הסנטריה ובדתות קריביות אחרות. בנוסף, לרום ישנו קשר ארוך יומין לצי הבריטי אשר מלחיו, בהם פריבטירים וסוחרי עבדים, היו שותים אותו נקי או בתוספת מים (מכונה באנגלית "גרוג", Grog). הרום היה אחד ממוצרי הסחר העיקריים ש"העולם החדש" של אמריקה סיפק ל"עולם הישן" של אירופה. הרום נפוץ גם לאמריקה הצפונית, וייתכן שמס שייקר את צריכתו קידם את התרחשות המהפכה האמריקנית.
היסטוריה
משקאות שמקורם בתוצרי קנה סוכר מזוקקים ידועים עוד משחר ההיסטוריה. ככל הנראה, משקאות אלו יוצרו לראשונה בהודו או בסין העתיקה. מאזורים אלו, התפשטו משקאות אלו ברחבי תבל. דוגמה למשקה כזה הוא ה"ברום", משקה שיוצר בחצי האי המלאי במשך אלפי שנים. משקה מזוקק מתסיסת קנה סוכר כבר היה מוכר ב 350 לפנ"הס בהודו, בשם "יין מקנה סוכר".
קני סוכר הובאו לאיים הקריביים על ידי אירופאים בשנות ה-90 של המאה ה-15, והרום המודרני יוצר לראשונה, ככל הנראה, על ידי עבדים שעבדו במטעי הסוכר באיים. ההתייחסות המוכרת הראשונה לרום בכתב היא ממסמך שנשלח מברבדוס ב-1651 ומזכיר גם שתיית רום באי נוויס.
אחרי המצאתו, זכה הרום לפופולריות גדולה והתפשט במהרה לארצות דרום אמריקה וגם למושבות האירופאיות במרכז ובצפון אמריקה. כדי לספק את הדרישה הגדלה למשקה, הוקמה מזקקת הרום הראשונה בסטטן איילנד שבניו יורק, ובמהרה הוקמו מזקקות נוספות במושבות אחרות. צריכת הרום הייתה באותה תקופה גבוהה ביותר, 13.5 ליטר רום בשנה לנפש במושבות.
כדי לעמוד בדרישה הגדולה לדבשה, וגם עקב עליית הביקוש לסוכר באירופה, נדרש כוח אדם רב לעיבוד מטעי הסוכר באיים הקאריביים. דרישה זו יצרה סחר תלת צדדי בין אפריקה, האיים הקריביים והמושבות באמריקה. עבדים יובאו מאפריקה לאיים הקריביים, מהדיבשה שייצרו הופק רום במושבות, והרום מימן יבוא עבדים נוספים מאפריקה. בשני העשורים האחרונים הוכיחו היסטוריונים שהמשולש - דיבשה, רום ועבדים, היה כפי הנראה חלק מהתעמולה של מתנגדי האלכוהול במאה ה-19 שחפצו להשחיר את שמו של המשקה הפופולרי. למעשה, הסחר בין המושבות לאיים הקאריביים ולאפריקה היה מגוון ביותר ולא התבסס רק על רום או על עבדים. המושבות ייצאו בין השאר, אורז, אורן לבן, טבק, דגים מלוחים ועוד.
בצד הפוליטי, הסחר בעבדים, בסוכר וברום היה רווחי ביותר למושבות האמריקאיות. ייתכן כי הפגיעה בסחר זה עקב מס הסוכר הבריטי שהוטל בשנת 1764, תרמה להתגבשות ההכרה הלאומית במושבות והשפיעה, בין שאר הגורמים, להכרזת המרד בבריטים.
תהליך הייצור
מרבית הרום מיוצר מדבשה, למעט באיים דוברי צרפתית, שם מועדף השימוש במיץ קנה סוכר.
תסיסה
לרכיב הבסיס (דיבשה או מיץ קנה סוכר) מוסיפים שמרים ומים, כדי להתחיל בתהליך התסיסה. רוב יצרני הרום משתמשים בשמרים מיוחדים, ולא בשמרים הפראיים שנמצאים ברכיב הבסיס באופן טבעי. בג'מייקה משתמשים בשמרים שמקורם בשאריות התסיסה של רום קודם.
לשמרים ישנה חשיבות רבה בקביעת טעמו של הרום המתקבל וסוגו - רום כהה מיוצר בתהליך של תסיסה איטית, בעוד רום בהיר לשתייה מיוצר על ידי שמרים הגורמים לתסיסה מהירה.
זיקוק
בדומה לתסיסה, אין שיטה סטנדרטית לזיקוק רום. רוב ייצור הרום נעשה בזיקוק רציף, אולם יצרנים מסוימים עדיין משתמשים בזיקוק דודי. יתרונן הוא בכך שתוצריהן מכילים יותר משקעים, כך שטעם המשקה המתקבל הוא מלא ועשיר יותר. עם זאת, זיקוק בשיטה זו הוא איטי יותר, ולכן יש יצרנים המעדיפים את הזיקוק הרציף.
יישון הרום
רבים מיצרני הרום מעבירים את הרום תהליך של יישון, שבו הרום מוחזק בחביות במשך לפחות שנה. לרוב חביות אלון חדשות, בסגנון יישון הדומה לבורבון, אך מקובל גם מעץ אחר או מפלדת אל-חלד. אחרי היישון, הרום עובר תהליך של ערבוב כדי להבטיח טעם אחיד. במסגרת תהליך זה, רום בהיר עשוי לעבור סינון, על מנת להשיג צבע אחיד. לרום כהה מוסיפים לעיתים קרמל כדי להגיע לטעם והצבע הרצויים.
סוגי רום
קיימים מספר סוגי רום:
את כל סוגי הרום נפוץ לערבב עם משקה קולה.
לאה גוטליב
לאה גוטליב (17 בספטמבר 1918 – 17 בנובמבר 2012) הייתה תעשיינית ומעצבת אופנה ישראלית, יסדה יחד עם בעלה את מפעל בגדי הים "גוטקס".
קורות חייה
לאה גוטליב נולדה בשיוסנטפטר שבהונגריה. סיימה לימודי ביוכימיה ונישאה לארמין גוטליב, בן למשפחה שעסקה בייצור מעילי גשם. לזוג נולדו שתי בנות. במהלך השואה נשלח ארמין גוטליב למחנה עבודה, ולאה ובנותיה הסתתרו מפני הנאצים. בשנת 1949 עלו בני הזוג לישראל והתגוררו תחילה במעברת באר יעקב. לאחר זמן רכשו דירת חדר ביפו ועסקו בתפירת מעילי גשם. בשנת 1956 עברו לפעילות התואמת טוב יותר את האקלים הישראלי, וייסדו את מפעל בגדי הים "גוטקס", שזכה למוניטין עולמי. בשנת 1978 התרחב המפעל לעיצוב וייצור של בגדי חוף. לאה גוטליב עסקה בעיצוב הדגמים של בגדי הים ובגדי החוף.
בשנת 1995 נפטר ארמין גוטליב. חברת "גוטקס" שקעה בחובות, ובשנת 1997 מכרה משפחת גוטליב את כל מניותיה בחברת "גוטקס" ללב לבייב, ובשנת 2001 פרשה לאה גוטליב מהחברה. בשנת 2005 הקימה מותג בגדי ים הנושא את שמה, LEA, ומיוצר על ידי חברת בגדי הים "מקרו".
בשנת 2003 נפטרה בתהּ, יהודית גוטפריד, שהייתה המעצבת הראשית של "גוטקס".
בשנת 1996 נמנתה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות. בשנת 2009 זכתה בפרס מפעל חיים של התאחדות התעשיינים הישראלית.
לאה גוטליב נפטרה ב-17 בנובמבר 2012.
Set Fire to the Rain
ערוץ הטלוויזיה FX השתמש בשיר כדי לקדם את סדרת הטלוויזיה המשודרת בערוץ, Rescue Me. בנוסף הופיע השיר בפרומואים לסדרות "נקמה" ו-Ringer.
מורוס
מורוס (יוונית: Μόρος, פירוש בעברית: אבדון, גורל) הוא התגלמות האבדון במיתולוגיה יוונית. מורוס הוא בנה של ניקס, שיצרה אותו ללא אב, ואחיו של מורוס היו תנטוס (אל מוות) והיפנוס. היוונים הקדמונים האמינו כי מורוס מחליט על גורלו של כל בן תמותה. הם האמינו גם שהוא זה שאחראי על קץ של קרב, ומוביל את הלוחמים אל גורלם הקטלני.
רומא העתיקה, שכבשה את יוון, אימצה מן היוונים את המיתולוגיה, ולכן במיתולוגיה הרומית מופיעים סיפורים כמעט זהים, אך בשמות שונים.
קרמל
קרמל (בעברית: שֶׁזֶף סֻכָּר) הוא תוצר תהליך שבו סוכר עובר תהליך של פירוליזה וחמצון חלקי. בתום התהליך מתקבל נוזל בגוון הנע בין כתום לחום כהה, בעל ריח עז וטעם מתוק עד מתוק-מריר.
תהליך הייצור
ניתן לייצר קרמל מכל סוג של סוכר (שמקורו בסלק סוכר או קנה סוכר). החימום הנדרש תלוי בכמות וסוג הסוכר, אולם לרוב מדובר בטמפרטורה של 170 מעלות צלזיוס. בטמפרטורה זו, הקשרים הבין מולקולריים בסריג הגבישי של הסוכר מתפרקים, ונוצרות תרכובות נדיפות המקנות לקרמל את ריחו. סוכרים (פרוקטוז וסוכרוז) מתחמצנים ויוצרים תרכובות בעלות טעם וצבע אופייניים.
במהלך הכנת הקרמל, הסוכר ניתך ומתחילות להופיע בועות בתחתית הסיר כמו בזמן הרתחת מים, על פי הגוון וגודל הבועות ניתן לדעת מהי "דרגת העשייה" של הקרמל.
להכנת קרמל משתמשים בדרך כלל בסיר בעל תחתית כבדה שמאפשר פיזור יעיל יותר של החום. יש להימנע מבחישה של הסוכר במהלך התכתו, דבר שיעודד התגבשות חוזרת של גבישי הסוכר. ניתן להכין קרמל גם באמצעות אש ישירה, למשל באמצעות מבער כמו בקרם ברולה.
שימושים
הקרמל משמש בבישול להמתקה או הוספת טעם לממתקים (כגון פופקורן קרמל) ודברי מאפה, וגם לקישוט וצביעה שלהם. ישנם גם קינוחים המבוססים עליו כמו קרם קרמל.
בתעשיית המזון משמש הקרמל בייצור ממתקים כמו טופי, תפוחים מסוכרים וכן כצבע מאכל טבעי המסומן כ-E-150, בעיקר במשקאות קלים כמו קוקה-קולה.
חטיבת קצב
במוזיקה, חטיבת קצב או מחלקת קצב (מכונה בלשון הדיבור באופן רווח בשם "רית'ם סקשן" על פי המונח באנגלית: Rhythm section), היא חטיבה בהרכב של מוזיקה קלה או של ג'אז, שאחראית על הקצב, ההרמוניה והחיבור ביניהם.
בג'אז כוללת חטיבת קצב מלאה פסנתר, קונטרבס, מערכת תופים ולעיתים גיטרה או כלי הקשה נוספים. חטיבת קצב צנועה יותר בג'אז תכלול רק בס ותופים, או רק בס ופסנתר (מעטים ההרכבים שבהם אין בס בכלל).
ברוק ובפופ, חטיבת קצב מכילה תופים, גיטרה בס, ולעיתים גם גיטרה חשמלית, קלידים או די ג'יי.
על אף שחטיבת הקצב היא לא המובילה ברוב המקרים שבהם היא נכללת בהרכבים רחבים יותר, גם לכלים החברים בה ניתן ביטוי רב במהלך הנגינה. לחטיבת הקצב תפקיד חיוני לתפקוד הבסיסי של הרכב ג'אז או מוזיקה קלה.
קרבוקסילט
קרבוקסילט (באנגלית: Carboxylate) הוא מלח או אסטר של חומצה קרבוקסילית. הנוסחה הכללית של מלח קרקבוקסילי היא: M(RCOO)n, כאשר M מייצג את המתכת ו-n את מספר החזרות; הנוסחה הכללית של אסטר קרבוקסילאט היא: RCOOR', כאשר R ו-R' הם קבוצות אורגניות, וכן R'≠H.
יון קרבוקסילט הוא הבסיס המצומד של חומצה קרבוקסילית - -RCOO. זהו יון בעל מטען שלילי.
רזוננס של יון הקרבוקסילט
חומצה קרבוקסילית נוטה להתפרק לאניון קרבוקסילט (טעון שלילית) וליון מימן טעון חיובית ("פרוטון"), הרבה יותר בקלות מאשר אלכוהול מתפרק ליון אלקוקסיד ולפרוטון. הסיבה לכך היא שיון הקרבוקסילט מיוצב על ידי רזוננס.
המטען השלילי שנוצר לאחר דה-פרוטונציה של הקבוצה הקרבוקסילית יוצר רזוננס בין 2 אטומי החמצן האלקטרושליליים, כפי שניתן לראות להלן:
ענן האלקטרונים באיור מופיע על כל אטום חמצן לסירוגין, ולכן כל אחד מאטומי החמצן טעון שלילית בצורה פחות חזקה; מסיבה זו, הפרוטון החיובי שעזב (לאחר הדה-פרוטונציה של הקבוצה הקרבקוסילית) נמשך פחות ליון הקרבוקסילט, דבר שהופך אותו ליציב יותר. לעומת זאת, כאשר אלכוהול מתפרק ליון אלקוקסיד שלילי ולפרוטון חיובי, לא נוצר רזוננס; לאטום החמצן יש מטען שלילי המושך בחוזקה את הפרוטון שעזב, ועל כן צורה זו של יון אלקוקסיד פחות יציבה.
מסיבה זו, לחומצות קרבוקסיליות יש pH נמוך יותר מאשר לכוהלים, וככל שמספר הפרוטונים בתמיסה גדול יותר, כך קטן ה-pH.
פרנץ פולסקי
פֶרֶנץ אָאוּרֶל ונצל עמנואל פּוּלסקי צֶ'לפאלווי אש לובוצי (הונגרית: Cselfalvi és lubóczi Pulszky Ferenc Aurél Vencel Imanuel, 9 בספטמבר 1814 פרשוב – 17 בספטמבר 1897 בודפשט) היה מהפכן, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר, אוצר ואספן עתיקות ואמנות הונגרי.
היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים. טבע את המושג "תקופת הנחושת" אותו הציע בשנת 1876 כעדכון לסיווג של תומסן לתקופות הפרהיסטוריה. היה משפטן בהכשרתו. מלומד רב-אופקים, תומך עקבי בהקמת דמוקרטיה מתקדמת בארצו, נחשב גם לאחד מאבות המוזאולוגיה ההונגרית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
פרנץ פולסקי נולד בשנת 1814 בעיר פרשוב, היום בסלובקיה, אז ב"הונגריה העליונה", חלק מהממלכה ההונגרית שבתוך האימפריה האוסטרית. היה בן למשפחת פולסקי המבוססת, ככל הנראה בעלת שורשים פולנים, שהתיישבה בהונגריה במאה ה-18 וקיבלה תוארי אצולה מהקיסרית מריה תרזה והקיסר פרנץ הראשון (מבין בני המשפחה הזאת הייתה מפורסמת, למשל, במאה ה-20, רומולה דה פולסקי, אשתו של רקדן הבלט ואצלב ניז'ינסקי). אביו היה קארוי פולסקי, "מפקח" של המכללה האוונגלית בפרשוב בעיר, ואמו הייתה אפולוניה פיירווארי, בת לבעל קרקעות וסופר מ"הונגריה העלית" קארוי פיירווארי. מגיל קטן ידע פולסקי לדבר בארבע שפות: הונגרית, גרמנית, סלובקית ולטינית.
אחרי שנת לימודים במישקולץ בגיל 12 חזר ללמוד בעיר הולדתו במכללה הלותרנית היוקרתית שהייתה בפיקוח אביו. לאחר מכן נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת פשט. עוד מנעוריו קשר ידידות אמיצה לכל החיים עם יוז'ף אטווש, לימים שר החינוך והדתות המפורסם של הונגריה. השפעה גדולה הייתה על פולסקי לדודו מצד האם, גאבור פיירווארי (1780–1851) שלקח אותו איתו למסעות ברחבי אירופה - בעיקר בצרפת, בבריטניה וברוסיה. ממנו ינק פולסקי הצעיר את האהבה לספרים, ואת העניין בעתיקות ובאיסוף אמנות.
כמתמחה במשפטים על יד הפרלמנט ההונגרי שהתכנס לעיתים בברטיסלבה, הכיר פולסקי את הדמויות החשובות של התנועה הלאומית והמהפכנית של עמו: פרנץ דיאק, פרנץ קלצ'יי ואחרים. בעיר פשט (לימים בודפשט, בירת הונגריה) התוודע גם למיהאי ורשמארטי ולסופרים ומשוררים הונגרים אחרים. אחרי סיום בחינת ההסמכה כעורך דין כבר בגיל 20, בשנת 1834, היה פולסקי לנוטריון ראשי של מחוז הולדתו "שארוש" (כיום "שאריש"). אחרי מסע נוסף יחד עם דודו למערב אירופה ב-1837, ב-1839 נבחר להיות נציג של המחוז שארוש בפרלמנט ההונגרי. התחיל באותה תקופה לכתוב מאמרים פוליטיים וכלכליים בעיתונים ההונגרים ובשנת 1839 היה לכתב העיתון הגרמני החשוב באותם הימים "אלגמיינה צייטונג" מאאוגסבורג. בשנת 1841 היה פולסקי חבר בוועדה שדנה בקביעת החקיקה הפלילית בהונגריה. בנושא זה פולסקי התכתב באותה תקופה עם המשפטן קארל יוזף אנטון פון מיטלמאייר מהיידלברג.
בשנת 1844, בעת שהותו בווינה, נשא פרנץ פולסקי לאשה את תרזיה ואלטר (1819–1866), בת של בנקאי וינאי, אם ארבעת ילדיו, שלמדה הונגרית למענו.
פעילותו המהפכנית בהונגריה ובגלות לונדון
במהלך אירועי אביב העמים בהונגריה - מהפכת 1848–1849, פולסקי פעל בממשלה ההונגרית של לאיוש בתיאני כמזכיר מדינה במשרד שר האוצר לאיוש קושוט ואחר כך על יד שר החוץ, פאל אנטאל אסטרהאזי בווינה. בהמשך, רדוף בעת דיכוי המהפכה בווינה על ידי הכוחות של הנסיך וינדיש-גרץ ברח דרך גליציה לפשט והודות לקשרים הצליח להתחמק ממעצר.
בהמשך לקח חלק במהפכה בבודפשט כחבר ב"ועד הלאומי להגנה" שבהנהגתו של קושוט. ב-1849 נשלח על ידי קושוט כעין שגריר ללונדון על מנת לנסות לגייס שם תמיכה לעניין ההונגרי. (הוכר על ידי השלטונות ב-15 מרץ 1848) בעקבות דיכוי המהפכה ההונגרית מ-1848–1849 פולסקי הצטרף לקושוט בבריחה לטורקיה ואחר כך ליווה אותו במסעותיו באירופה ו-1851–1852 בארצות הברית. פולסקי נשאר בגלות בלונדון בין השנים 1849–1860. הוא הקים יחד עם הגנרל גיירג' קלאפקה את ועד הפליטים ההונגרים בלונדון. עקב פעילותו המהפכנית בעבר בעת מהפכת 1848 בווינה ובהונגריה, בשנת 1852 פולסקי נידון למוות שלא בנוכחות על ידי בית דין צבאי אוסטרי.
בעת שהותו בלונדון כבש בכישוריו (דיבר, למשל, אנגלית מצוינת, כמעט ללא מבטא), ובידענותו את לבבות האליטה האינטלקטואלית המקומית וגם את ליבותיהם של הגולים בבירה האנגלית - מציני, לואי בלאן, הרצן, לדרי-רולן ואחרים. פגש את תאקרי ואת קולרידג', התכתב עם דיקנס, בביתו של הגאולוג צ'ארלס לייל הכיר את דרווין. בזמן הפנוי למד סנסקריט אצל תיאודור גולדשטוקר.
קרל מרקס, מצידו, היה משוכנע כי הזוג פולסקי הם יהודים המרגלים למען השלטונות האוסטרים.
בגלות איטליה
פולסקי התעניין מקרוב במאבק האיטלקי לעצמאות ולאיחוד לאומי. יחד עם קושוט הכיר את ג'וזפה מציני והתכתב איתו. בשנת 1860 השתקע באיטליה ככתב של העיתון הבריטי "דיילי ניוס". הציג בבניין ברג'לו בפירנצה תערוכה עם חפצי אמנות מימי הביניים שבאוספו. התגורר ב"סנטה מרגריטה א מונטיצ'י" בווילה שהפכה למוקד פגישות של כל המי ומי בחיי התרבות הקוסמופוליטיים בעיר. באותה תקופה קשר ידידות עם הסופר פרנצ'סקו דאל אונגארו. בטורינו ביקר כנציג של קושוט את ראש ממשלת סרדיניה ופיימונטה, הרוזן קאבור. מתוך הערצה לגיבור הלאומי של האיטלקים, ג'וזפה גריבלדי, פולסקי קרא לבנו הקטן בשם הפרטי "גריבלדי".
ב-1862, השתתף פולסקי יחד עם מתנדבים הונגרים אחרים במסע הלא מוצלח של גריבלדי לעבר רומא. אחרי התבוסה באספרומונטה נעצר זמנית כשבוי מלחמה בנאפולי.
באותן השנים עזר פולסקי לקושוט בניסוח תוכניות פדרטיביות שתוכלנה לפתור את הסכסוכים בין ההונגרים ובינלאומיים אחרים באימפריה האוסטרית ובממלכה ההונגרית - בעיקר עם הרומנים, הסרבים והקרואטים. אם כי בעבר, כהיותו בן לחבל ארץ שבו גרו סלובקים על יד ההונגרים, ראה דווקא בהונגריזציה שלהם פתרון ליציאתם מנחשלות חברתית וכלכלית.
אולם בשנת 1862 התערערו יחסיו עם קושוט (שב-1865 התיישב גם הוא באיטליה) בגלל חילוקי דעות פוליטיים. בדומה להרבה מהמהפכנים ההונגרים והאיטלקים, פולסקי היה מנהיג בכיר בארגוני הבונים החופשים ובזמן שהותו באיטליה נבחר אף למגיסטר של לשכת בונים חופשיים "גראן אויריאן דה הונגרי" של הגולים ההונגרים. בין השנים 1864–1865 אירח בביתו את ההוגה האנרכיסטי הרוסי מיכאיל בקונין. אף על פי שעיניינו בפוליטיקה לא חלף, אחרי 1862 הקדיש יותר זמן לחקר האמנות והעתיקות באיטליה.
חזרתו לחיים הפוליטיים במולדתו
בשנת 1866 הוכה פולסקי באובדן קשה ומשולש: של אשתו, של בתו הרייט ושל בנו גאבור, שמתו במגפת כולרה בזמן שביקרו במרחצאות במולדת. זאת אחרי ששלוש שנים קודם לכן, בשנת 1863, פולסקי שכל באיטליה בן אחר, גיולה, בגיל 14, ושקברו נמצא ב"בית העלמין האנגלי" בפירנצה.
בעקבות הטרגדיה המשפחתית, בהתערבותו ידידו, הברון אטווש, בשנת 1866 קיבל פולסקי חנינה מהקיסר פרנץ יוזף והורשה לחזור להונגריה ב-1867, זמן קצר לפני השכנת השלטון הדו-ראשי באימפריה. פולסקי הורשה לחזור גם לחיים הפוליטיים אך התבקש שלא להפריע לתהליך הפיוס שהוביל פרנץ דיאק בין הונגריה ובין אוסטריה. למעשה פולסקי אכן תמך בהקמת הדואליזם האוסטרי-הונגרי שהתחוללה בשנת 1867 (בעת מגעיו עם תושבי הערים סנטש וסצ'ני למשל) ובין 1867 ל-1876 ואחר-כך שוב ב-1884 נבחר כחבר בפרלמנט בבודפשט מטעם מפלגתו של דיאק.
כפרלמנטר פולסקי הצטיין בפעילות נמרצת בדיוני בית הנבחרים. גישתו הפוליטית הייתה פרו-דמוקרטית מובהקת ומנוגדת ללאומנות הצרה של הרבה מעמיתיו. בשנת 1870 בתמיכת קושוט הגולה, נמנה עם מובילי המאבק להלאמת נכסי הכנסייה הקתולית בהונגריה. לבסוף הצעת החוק שלו ושל קלמן גיצי בנושא זה נדחתה על ידי הפרלמנט בהפרש קטן של קולות.
האידיאלוגיה ההומניסטית שלו השתקפה גם בהסתייגותו המוצהרת, למשל בזכרונותיו, מהעוינות של האריסטוקרטיה ההונגרית, כולל אביו, כלפי היהודים. גישה פתוחה זו כלפי עמים אחרים, כולל היהודים, תאמה את ההשקפה הליברלית של דודו המנוח, פיירווארי. בשנת 1833 הוא ודודו לקחו איתם למסעם בן חמישה חודשים לאיטליה גם את הצעיר היהודי לאו הולנדר, חובב היסטוריה ועתיקות, שהיה לימים אחד ממנהיגיהם של יהודי הונגריה בדרך למודרניזציה. עוד בשנים 1839–1840 תמך פולסקי ביוזמה של נציג פשט בפרלמנט ההונגרי, שימון דוברביצקי, לטובת זכות היהודים לשוויון. גם בימי הפרעות נגד היהודים באביב 1848 פולסקי נשלח לעיר סקשפהרוואר ושכנע את רשויות העיר לבטל את צו גירוש היהודים מהעיר ולהחזיר את המגורשים לבתיהם.
בשנת 1878 התנגד לכיבושה של בוסניה ולסיפוחה על ידי אוסטרו-הונגריה ואף עזב את מפלגתו בסימן מחאה משום כך. ראה בכך זרעי אסון העתיד לבוא.
אוסף פיירווארי ופעילותו של פולסקי בתחום חקר העתיקות, האמנות וההיסטוריה
בשנת 1829 החליט דודו, גאבור פיירווארי, איש עסקים ואספן עתיקות ודברי אמנות מכל היבשות, לפרוש לאחוזתו שבפרשוב (אפרייש) ולהתגורר שם יחד אחותו ומשפחתה, משפחת פולסקי. פרנץ, אז בן 15, הפך לבן טיפוחיו של הדוד חסר הילדים. הוא סייע לפיירווארי בהעברת האוסף הגדול שלו מפשט לפרשוב.
פיירווארי הכניס אותו לרזי חקר החומר הארכאולוגי ולימד אותו את מלאכת איסוף העתיקות, והעביר לו את הידע העצום שהיה לו בתחום תולדות האמנות הקדומה ושל אמנות ימי הביניים וכמו כן על התרבויות החוץ-אירופיות הקרובות והרחוקות.
במות דודו פיירווארי ב-1851, ירש פולסקי את האוסף שלו (שהגיע ברוב רובו לאנגליה באותה השנה) ואצר תערוכה גדולה עם חלק מפריטיו בשנת 1853. בשנים הבאות, מסיבות כספיות נאלץ להיפרד מכמה מהתת-אוספים שבו: מכר את אוסף "המיוליקה" לסוחר צרפתי, את אוסף חפצי השנהב והפריטים המקסיקנים למוזיאון בליברפול באמצעות הסוחר ואספן העתיקות ג'וזף מאייר. את אוסף תכשיטי הזהב מכר למוזיאון הבריטי.
קרוב ללבו היה במיוחד תחום המוזיאוגרפיה ובשנת 1851 הרצה הרצאה שנשארה למופת בתולדות המוזיאון הבריטי בגלל העקרונות שהציג והבקורת שמתח לגבי ארגון מוסד זה באותם הימים.
פעילותו הספרותית והמדעית בהונגריה
כמו בלונדון ובפירנצה גם ביתו בבודפשט היה למוקד מפגשים חברתיים ("מפגשי שבת" הנודעים) של האליטה התרבותית.
פולסקי נהג לכתוב מאמרים על שאלות שונות הנוגעות לתולדות ארצו ותרבותה במיוחד בפרסומי האקדמיה ההונגרית למדעים. אבל שמו יצא לפניו כמקדם כריזמטי של המוזואולוגיה בארצו.
אף על פי שהארכאולוגיה במאה ה-19 עדיין לא התבססה על חפירות, גם חפירות למטרה זו התחילו להיערך בהונגריה החל משנות ה-1830. פולסקי שיתף פעולה עם חתנו, הארכאולוג יוז'ף המפל, ועל בסיס החפירות באזור סילר שבהן נמצאו פריטים רבים מנחושת מסוף תקופת האבן, דיווח בשנת 1876 בכנס הבינלאומי השמיני בבודפשט לארכאולוגיה פרהיסטורית ולאנתרופולוגיה על גילוי תקופת הנחושת ("אנאוליטית" כהגדרתו) כשלב ביניים בין תקופת האבן ובין תקופת הברונזה בהונגריה. אחר כך פרסם את מסקנותיו בספר שפורסם בהונגרית, גרמנית ואנגלית - "תקופת הנחושת בהונגריה" (1884).
ב-1869 התמנה פולסקי למנהל המוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט (שהיה קיים משנת 1808) וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה. אחרי פרישתו לפנסיה מילא את התפקיד של מפקח המוזיאונים והספריות בהונגריה. בתוקף תפקיד המפקח עודד הקמת מוזיאונים המחוזות רבים של מולדתו.
תמך בפתיחת גלריית אסטרהאזי לאמנות ועשה רכישות רבות של חפצי אמנות בחו"ל למען הציבור ההונגרי. על ידי כך עזר בשנות ה-1870 בהקמת המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בבודפשט ובשנות ה-1880 בארגון מה שעתיד היה להיות המוזיאון לאמנויות יפות שהוקם לבסוף ב-1906.
נפטר בבודפשט בספטמבר 1897. ארונו הונח ב-11 בספטמבר במוזיאון הלאומי, משם יצא בהמשך הלווייה אל בית הקברות קרפשי שבו נקבר. בלווייה השתתפו שרים בממשלה ונציגי מועצת העיר בודפשט, לורנד אטווש, פאל דיולאי, דיולה בנצור ואחרים. מצבתו בקבר המשפחתי עוצבה על ידי דיולה דונאט.
פרנץ פולסקי השאיר אשה שנייה - רוז'ה תרזיה לבית גסנר, איתה התחתן בשנת 1886 וארבעה ילדים: אַגוֹשט Ágost (1846-1901) שהיה פילוסוף, סוציולוג ופובליציסט, גם כן חבר בפרלמנט ובאקדמיה ההונגרית למדעים, קארוי Károly (1853-1899) היה גם הוא חבר פרלמנט ומנהל הגלריה הלאומית לאמנות בבודפשט, פוליקסניה Polixenia (1857-1921) סופרת, נשואה לארכאולוג יוז'ף הַמפל וגריבלדי Garibaldi Pulszky (1861-1926) מהנדס שהשתתף בבניית תעלת קורינתוס ביוון.
פרסים ומחוות כבוד
היה חבר בחברה ההונגרית לארכאולוגיה ובחברה ההונגרית לאמנויות יפות, כמו כן בחברות לאנתרופולוגיה מפריז ומינכן, של החברה לפילוסופיה מפילדלפיה בארצות הברית, בחברה לאנתרופולוגיה, אתנולוגיה ולהיסטוריה קדומה בברלין, בחברה למדעים בבלגרד, בחברה לפיזיקה למדעי כלכלה בקניגסברג.
כתביו
ספרות מסעות
מסות, כתבי היסטוריה וזכרונות עבודות בתחום המוזואולוגיה והארכאולוגיה
להציל את נטע
להציל את נטע הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 שהועלה לאקרנים בשנת 2017 בבימויו של ניר ברגמן. הסרט נכתב על ידי ברגמן יחד עם ערן בר-גיל בהשראת ספרו של בר-גיל, "הברזל" משנת 2008. העלילה מורכבת מארבעה סיפורים של נשים שהקשר היחיד של הסיפורים הוא גבר בשם נטע, בגילומו של בני אבני. בנוסף משחקים בסרט רותם אבוהב, נטע ריסקין, נעמה ארלקין ועירית קפלן בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה ב"פרס חביב הקהל" והיה מועמד לפרס חג'אג' לסרט עלילתי בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2016. כמו כן, בני אבני היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016.
שיר הנושא של הסרט, "עזרה בדרך", חובר על ידי נעם רותם שמבצע אותו בסרט ביחד עם איתמר רוטשילד.
דליה
דליה קאופמן (רותם אבוהב) היא ראש ענף פסיכולוגיה ומיון בצה"ל בדרגת סגן אלוף. היא אם יחידנית שמגדלת את בתה ענבר (אמה אלפי) בת ה-12. סדר יומה לחוץ בעיקר בגלל תפקידה הצבאי. ענבר מתלוננת על כאבי בטן ודליה מתעלמת מזה ושולחת אותה לבית הספר וממהרת לבסיס שם מחכה לה סדר יום עמוס ומלחיץ. היא נמצאת במתח והפקידה שלה נתי (בתאל משיאן) רק מגבירה את המתח והצעקות שלה בשל חוסר תפקודה.
רותי
רותי (נעמה ארלקי) היא צעירה לסבית שגרה ביחד עם חברתה נגה (קים גורדון). היא גדלה במשפחה חרדית, יצאה בשאלה, למדה לנגן בצ'לו וכעת היא מנגנת בתזמורת. היא רוצה להיכנס להיריון ונגה מזריקה לה זריקות הכנה להפריה מלאכותית. רותי הולכת לחזרה כשהצ'לו על גבה ועקב נעלה נשבר. היא מתיישבת חסרת אונים ובמקום עובר גבר (נטע הר לב) שמתקן לה את העקב באופן זמני. מסתבר שנטע גר מולן בדירה של חבר. רותי לא רוצה לקבל זרע מתורם זר ומשכנעת בזה לבסוף את נגה. היא מגיעה לביתו של נטע כדי שיתקן את נעלה. הדירה מוזנחת ויש שם חתול. היא מתקרבת לנטע אבל הוא דוחה אותה בטענה שבמצבו אין לו כל רגש מיני.
רותי דוחה את ההזרקה בבנק הזרע ולמחרת היא מוצאת את החתול על סף ביתה, אות להסכמתו של נטע.
מירי
מירי (עירית קפלן) יוצאת לפיקניק עם בעלה מיכה (קובי מאור), בתם מאיה (יובל וין) ובנם תומר (נעם פרנק). קיים מתח בין מירי למיכה היות שהתאהב בגבר, ועקב כך רוצה לעזוב את הבית. מירי מוכנה לקבל זאת ולהמשיך בזוגיות אך מיכה מסרב ומתקשה לגלות לילדים על כך. ממול הם רואים אדם מטפס על צוק. זהו נטע הר לב - כעת בעל זקן ורעמת שיער. גשם שוטף יורד והם נכנסים לרכב ומשאירים את נטע במקום. עדיין לא סיפרו לילדים על המשבר במשפחה.
שרונה
שרונה (נטע ריסקין) מגיעה מארצות הברית למושב, להלוויית אמה בתיה. היא פוגשת בבית הקברות את ידיד המשפחה פנחס (אלי גורנשטיין) והם משוחחים על עתידה של דן-דן (נוריה לוזינסקי), אחותה של שרונה הסובלת מפיגור. שרונה היא אם יחידנית לאיימי בת ה-10 ומתכננת לחזור מיד לארצות הברית לחגיגת יום ההולדת של בתה. היא מתכוונת לשלוח את דן-דן למוסד כי אין אפשרות להשאירה לבד.
בשכנות להם גר נטע שהיה בן מאומץ של משפחת ריכטר. הוא חזר למושב עם זקן עבות ורעמת שיער לאחר שבת זוגו ההריונית עזבה אותו. הוא רוצה לעזור לשרונה בקשר לאחותה ולשם זה הוא מתגלח ומסתפר כדי שדן-דן תזהה אותו. לבסוף דן-דן בורחת ושרונה, נטע, פנחס ושאר תושבי המושב מחפשים אחריה. הם לבסוף מוצאים אותה ליד קבר האם והיא מקבלת את העובדה שאמה נפטרה. כעת היא יכולה לעבור למוסד ושרונה יכולה לחזור לבתה בארצות הברית.
המכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן
המכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן הוא מכון המחקר הוותיק ביותר בארץ בתחום מדעי החיים. המכון הוא חלק מן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע של האוניברסיטה העברית בירושלים, ושוכן בקמפוס אדמונד י' ספרא (גבעת רם).
נכון לשנת 2023, כולל המכון 73 קבוצות מחקר, המבצעות מחקרים במדע בסיסי וכן מחקרים בעלי אספקטים יישומיים בתחומי הביו רפואה, הביוטכנולוגיה והחקלאות. חוקרי המכון עוסקים במגוון רחב של תהליכים ומנגנונים ביולוגיים ברמות ארגון שונות, החל ממנגנונים מולקולריים בתאים, דרך מנגנונים ברמת הפרט, וכלה במנגנונים ברמת האוכלוסייה.
במכון לומדים מדי שנה כ-900 סטודנטים, מתוכם כ־600 תלמידים לתואר ראשון והיתר תלמידים לתארים מתקדמים (מוסמך ודוקטורט) ועמיתי בתר-דוקטורט. פרופ' גיא בלוך מכהן כיום כראש המכון ה-19.
היסטוריה
ראשיתו של המכון בשנת 1925, שנת ייסודה של האוניברסיטה העברית, עת הוקמה המחלקה הבוטנית שהיוותה חלק מגוף שנקרא "המכון לחקר טבע ארץ ישראל". החוקרים המייסדים כללו את פרופ' אוטו ורבורג, פרופ' אלכסנדר איג, פרופ' מיכאל זהרי, ופרופ' נעמי פיינברון-דותן. בשנות הפעילות הראשונות הונחו יסודות לכמה מפעלים הנמשכים עד היום, בכללם הקמת אוסף העשביה, שמהווה היום חלק מאוספי הטבע הלאומיים ; והקמת הגן הבוטני בהר הצופים, שהיה הראשון בארץ ישראל ובמזרח התיכון.
תחומי המחקר הורחבו בשנת 1928, עם הצטרפותו של פרופ' שמעון בודנהיימר אשר ייסד את המחלקה לזואולוגיה.
המחקר בשתי המחלקות (ובכלל האוניברסיטה) הצטמצם במהלך מלחמת העצמאות, עד שפסק לחלוטין לאחר ההתקפה על שיירת הדסה. לשיירה זו היו אמורים להצטרף חלק מחברי המחלקה לבוטניקה, אך בשל חתונתו של עמיתם אברהם פאהן שנערכה באותו יום, הם דחו את עלייתם להר הצופים, וכך ניצלו. פעילות המחלקות לבוטניקה ולזואולוגיה חודשה בתום המלחמה באפריל 1949.
החל משנות החמישים של המאה העשרים נוסדו מספר מחלקות נוספות, ביניהן המחלקה לגנטיקה, המחלקה לנוירוביולוגיה והמחלקה לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה (כיום המחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות).
ראש המכון הראשון לאחר הקמתו הרשמית היה פרופ' אלכסנדר קינן, שהחל את תפקידו בשנת 1967. אחריו כיהנו בתפקיד פרופ' אברהם מאייר, פרופ' גדעון אורשן, פרופ' דן כהן, פרופ' דניאל זהרי, פרופ' חפציבה אייל-גלעדי, פרופ' אברהם לויטר, פרופ' אלכסנדר לויצקי, פרופ' איתנה פדן, פרופ' חרמונה שורק, פרופ' שמעון שולדינר, פרופ' יוסף ירום, פרופ' יוסף הירשברג, פרופ' יואב קבנצ'יק, פרופ' שי ארקין, פרופ' רן נתן, פרופ' יוסף גרינבאום, פרופ' עודד ליבנה, וכיום ראש המכון ה-19 הוא פרופ' גיא בלוך.
המחקר במכון
המכון מורכב משש מחלקות, העוסקות במגוון רחב של תחומים במדעי החיים:
המחקר במחלקה עוסק בחקירת תהליכים אבולוציוניים ומערכות אקולוגיות, החל מהרמה המולקולרית וכלה ברמת אוכלוסיות ואקוסיסטמות.
המחקר במחלקה הוא רב-תחומי ומשלב ידע בביולוגיה, פיזיקה, כימיה והנדסה ליצירת כלים חדישים בתחומי הביוטק והרפואה.
המחקר במחלקה עוסק בדנ"א ובדרך בה הוא עובר שינויים, משפיע על הסביבה התאית ועל פונקציות ביולוגיות וקובע תכונות.
המחקר במחלקה מתמקד בהבנת המנגנונים המעורבים בזיהוי ועיבוד מידע על ידי תאים בתנאים רגילים ובמצבי עקה או מחלה, תוך לימוד מבנה ותפקוד חלבונים.
המחקר במחלקה בוחן את יחסי הגומלין בין צמחים ומיקרובים לבין סביבתם, החל מרמה מולקולרית ועד רמת האורגניזם.
המחקר במחלקה מאפיין את תפקודי מערכת העצבים מרמת התא הבודד ועד לרמה המערכתית של המוח השלם, ובוחן את פעילות המוח במצבים שונים.
הוקרה ופרסים
לאורך השנים זכו חוקרי המכון בשלל פרסים והוקרות, בכללם שני זוכי פרס נובל, תשעה זוכי פרס ישראל, ושבעה זוכי פרס א.מ.ת..
חוקרים במכון
במכון פועלות כיום 73 קבוצות מחקר. רשימה חלקית כוללת את פרופ' דפנה אטלס, פרופ' ישעיהו ארקין, פרופ' גיא בלוך, פרופ' שמשון בלקין, פרופ' נסים בנבניסטי, פרופ' בת שבע כרם, פרופ' לירן כרמל, פרופ' מיכאל לויט, פרופ' אלכסנדר לויצקי, פרופ' ערן משורר, פרופ' איתנה פדן, פרופ' רוג'ר קורנברג, פרופ' עידן שגב, פרופ' חרמונה שורק ופרופ' שגיב שיפמן.
דורות קודמים
חוקרים בולטים פעלו במכון מאז היווסדו. רשימה חלקית כוללת את פרופ' מיכאל אבן-ארי, פרופ' אלכסנדר איג, פרופ' אלישבע גולדשמידט, פרופ' אבינעם דנין, פרופ' אריאל דרבסי, פרופ' גאורג האז, פרופ' פיטר הילמן, פרופ' שלמה הסטרין, פרופ' יעקב ורמן, פרופ' יהודה ורנר, פרופ' מיכאל זהרי, פרופ' צבי זלינגר, פרופ' קלרה חן, פרופ' יעקב לורך, פרופ' משה סולר, פרופ' אוריאל ספריאל, פרופ' אברהם פאהן, פרופ' דב (פרנסיס) פור, פרופ' נעמי פיינברון-דותן, פרופ' יצחק פרנס, פרופ' איתן צ'רנוב, פרופ' דב קולר, פרופ' אהרון שולוב, ופרופ' אבי שמידע.
מסלולי לימוד
לימודי בוגר במכון למדעי החיים מקנים את הידע והכלים הדרושים לעיסוק בבעיות ביולוגיות החל מהרמה המולקולרית ועד רמת הסביבה. הלימודים מקיפים תחומים רבים וכוללים ביוכימיה מבנית ומולקולרית, גנטיקה וגנומיקה, ביולוגיה תאית והתפתחותית, מיקרוביולוגיה, מדעי הצמח, אבולוציה, אקולוגיה, התנהגות בעלי חיים, מדעי המוח ועוד. הלימודים כוללים מספר מסלולים, בכללם מסלול חד-חוגי, מסלולים משולבים ודו-חוגיים, הוספת חטיבה ללימודי מדעי החיים, וכן מספר מסלולי הצטיינות.
לימודים לתארים מתקדמים מתקיימים במסלול מחקרי בלבד, הכולל לימוד קורסים מתקדמים, ביצוע עבודת מחקר, הגשת תיזה ומציאת מנחה מקרב חוקרי המכון. לימודים אלה כוללים גם מסלולי הצטיינות. כיום לומדים במכון מאות תלמידים לתארים מתקדמים, המבצעים מחקר במגוון רחב של תחומים במדעי החיים.
תרגיל בהתעוררות
תרגיל בהתעוררות הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי שלומי שבן, שיצא בשנת 2014.
רקע
האלבום יצא כשבע שנים לאחר אלבומו השני של שבן, "עיר", וחמש שנים לאחר צאת "מגדל הפזמון", אלבום שבו ביצע שבן גרסאות כיסוי בפסנתר. את השירים באלבום כתב והלחין שבן, והעיבודים נעשו בשיתוף עם להקת הקולקטיב שגם מנגנת באלבום ומופיעה עמו ברבות מהופעותיו. את האלבום הפיקו מוזיקלית אסף תלמודי (שהפיק גם את אלבומיו הקודמים של שבן) ותמיר מוסקט. בנוסף מתארחות באלבום הזמרות נינט טייב, קרן אן וחוה אלברשטיין שגם מבצעת איתו את שיר הנושא של האלבום.
עטיפת האלבום צולמה בפארק המים אטרקציה הנטוש בקליה.
להוצאתו של האלבום קדמו הסינגל "לילה אחרון בלונדון", ולאחריו יצא גם הסינגל "תרגיל בהתעוררות", אותו שר שבן בדואט עם חוה אלברשטיין.
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בתוך חודשים ספורים מזמן צאתו.
בספטמבר 2014 הגיע שיר הנושא של האלבום לראש המצעד השנתי של רשת ג' לשנת תשע"ד.
שירי האלבום
כמו באלבומיו הקודמים של שבן, גם באלבום זה עוסקים רוב השירים בחוויותיו האישיות. השיר "לילה אחרון בלונדון", לדוגמה, מתבסס על תקופת לימודי המוזיקה של שבן בלונדון; בשירים אחרים חיזק שבן עצמו את הקשר בין יצירתו לבין חייו האישיים, כאשר בקליפ לשיר "איקאה" כיכבה כפילה של אשתו, השחקנית יובל שרף, ואילו בקליפ לשיר "שמש עלי אדמות" הופיעו שרף ושבן עצמם במצלמת וידאו ביתית.
לתשומת לב מיוחדת זכה שיר הנושא של האלבום, הן בשל שיתוף הפעולה של שבן עם זמרת נחשבת כאלברשטיין, והן בשל תוכן השיר המבוצע כדואט בין אלברשטיין לשבן. מתוך מילות השיר עולים מושגים הקשורים במלחמה ואף באפוקליפסה (בדומה לשיר "האזרח האחד" מאלבומו הקודם של שבן, "עיר") שהעלו מגוון רחב של פרשנויות בנוגע לנושא השיר ולכוונתו.
בין השאר הושווה השיר לשיר "גשם כבד עומד ליפול" של בוב דילן, לכתיבתו של חנוך לוין ואף נטען שחזה למעשה את מבצע צוק איתן בעזה שהתרחש מספר חודשים לאחר צאתו. שבן עצמו נמנע מלפרש את השיר, אך בקליפ שיצא כשנה לאחר צאת השיר כלל הבמאי אדם ביזנסקי תיעודים היסטוריים של מדינת ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים ובכלל זה מצעדים צבאיים וחגיגות לאומיות.
התייחסות לנושאים פוליטיים ניכרת בשירים נוספים באלבום, כדוגמת השיר "דיוטי פרי", שנכתב בעקבות רעיון של ברטולט ברכט ומסתיים בחייל שנהרג בחברון, ובעיקר בשיר "תמונה משפחתית עם רוה"מ", המביע ביקורת כלפי בנימין נתניהו, ראש הממשלה בעת צאת האלבום. שבן אף הופיע עם שיר זה בתוכנית "ארץ נהדרת" בליל הבחירות לכנסת העשרים, לאחר היבחרו בפעם הרביעית של נתניהו לראש ממשלה, לצד מריאנו אידלמן כנתניהו ועלמה זק כשרה נתניהו. הפזמון שימש למעשה כתגובת תוכנית הסאטירה לתוצאות הבחירות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ארנון
{{פירושונים|* ארנון (כפר) – כפר שיעי בדרום לבנון אישים:
ראו גם
}}
ז'אקרי
מרד הז'אקרי היה התקוממות איכרים רחבת היקף שפרצה בצרפת ב-1358, בתקופת מלחמת מאה השנים בין צרפת לממלכת אנגליה, וזכורה כאחת ממרידות האיכרים הקשות שהכירה המדינה בתולדותיה. מקור השם "ז'אקרי": כינוי נלעג לאיכר – "ז'אק התם", ששורשו במושג "jacque" – מדי הקרב הבלויים שלבש האיכר בצאתו למלחמה. בראש האיכרים המורדים עמד גיום קאל, בן פיקרדיה.
הרפובליקה הצרפתית הרביעית
הרפובליקה הצרפתית הרביעית היא כינוי לתקופה בהיסטוריה של צרפת בין השנים 1946 ל-1958 בהן נשלטה צרפת על פי חוקה שכונתה "חוקת הרפובליקה הרביעית", שהתקבלה ב-13 באוקטובר 1946. במובנים רבים הייתה רפובליקה זו המשך לרפובליקה השלישית שהתמוטטה בתבוסה צבאית במהלך מלחמת העולם השנייה, וסבלה מאותן בעיות.
תקופת הרפובליקה הרביעית אופיינה בצמיחה כלכלית, ובניין הכלכלה והתעשייה הלאומית בצרפת לאחר ההרס של תקופת המלחמה. אוכלוסיית המדינה גדלה, התעשייה עברה מודרניזציה, וניכרה עלייה ברמת החיים. כן התאפיינה התקופה בתיקונים סוציאליים מהותיים, ובהנהגת מדיניות רווחה. צרפת נטלה חלק בתהליכי האיחוד של יבשת אירופה, ששינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 את פני היבשת.
עם זאת, נותר המשטר בלתי יציב מבחינה פוליטית, על אף ניסיונות לחזק את הרשות המבצעת כחלק מלקחי התמוטטות הרפובליקה השלישית. אך חוסר היציבות נותר, ואף החמיר בשל משברי מדיניות החוץ ותהליכי הדה-קולוניזציה, ששיאם השלילי במעורבות צרפת במלחמת העצמאות האלג'יראית. בתקופה של עשר שנים החליפה הרפובליקה 20 ממשלות, ואף ממשלה לא הצליחה ליישם את עיקרי מדיניותה, ולהכריע הכרעות חשובות וארוכת טווח בנושאים עקרוניים. כתוצאה מכך התמוטטה הרפובליקה בתהליך שהוביל בתחילה לעלייתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול ב-1958, באופן שנתפס על ידי רבים כבלתי חוקתי, ולאחריו לאימוץ חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1959.
הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית
לאחר שחרור צרפת במלחמת העולם השנייה, והתמוטטות משטר צרפת של וישי הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. במצב בו רוב הממסד הפוליטי הוכתם בשיתוף פעולה עם האויב במסגרת שלטון וישי, הפכו הגוליזם והקומוניזם לשני הכוחות הפוליטיים הפופולריים בצרפת.
שארל דה גול עמד בראש הממשלה הזמנית בין 1944 ל-1946, ובשלב זה נבחנו הצעות לחוקה חדשה שתועמד למשאל עם. דה גול תמך במשטר נשיאותי והתנגד ל"משטר המפלגות". כאשר התברר לו כי הוויכוח התחוקתי נוטה כנגדו, החליט כי לא יוכל לשמש בכל תפקיד במסגרת החדשה המתגבשת ובמילותיו "בטוח הייתי שאם אשאר בתוך המשטר הקם והולך לא אוכל להכתיר את השקפותי בניצחון אף לא להחזיק בהן". בינואר 1946 הודיע על פרישתו, והוחלף בפליקס גואן, איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בסופו של דבר תמכו רק הסוציאליסטים והקומוניסטים בחוקה המוצעת, שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס סיעתי. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.
כישלון הניסיון הפרלמנטרי ברפובליקה הרביעית
כוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת חוקתית רציונלית, שבה השרים יהיו אחראים כלפי גוף מחוקק, האספה הלאומית, אך ננקטו אמצעים לחיזוק כוחו של נשיא האספה שעמד בראש הקבינט. המטרה הייתה ליצור מעין פשרה בין המשטר הנשיאותי והמשטר הפרלמנטרי.
על פי החוקה נשיא המועצה היה ראש הרשות המבצעת. נשיא צרפת שנבחר על ידי הפרלמנט ו"מועצת הרפובליקה" שימש בתפקיד סמלי, ואישר את כהונת נשיא המועצה לאחר שזה נבחר בפרלמנט. נשיא המועצה היה היחיד שבכוחו לקרוא להצעת אמון לממשלה בפרלמנט, ואם רוב מוחלט של חברי הפרלמנט הצביע אי אמון, הייתה הממשלה מתפזרת.
עם זאת, אמצעים אלו לרציונליזציה של ההליך הפוליטי לא פעלו. ובמשך כל שנות קיומה סבלה הרפובליקה הרביעית מאי יציבות שלטונית, וממשלות התחלפו מדי מספר חודשים. התפרקות "ברית שלוש המפלגות" ב-1947, כאשר הקומוניסטים עזבו את הקואליציה, האופוזיציה הגוליסטית, ושיטת הייצוג היחסי לא איפשרו יציבות מיניסטריאלית. הקמת הקואליציה הייתה לרוב מעשה טלאים של מפלגות שפעלו מאינטרסים אד הוק, ברשת של שאיפות אישיות ופוליטיות מנוגדות. הזעזועים בעקבות התמוטטות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ששיאם במלחמת העצמאות האלג'יראית תרמו והאיצו את חוסר היציבות החוקתי.
לאחר פרישת הקומוניסטים מן הממשלה עלה רעיון "הכוח השלישי", של ממשלות המתבססות על גורמים פוליטיים בספקטרום שאינו כולל את הקומוניסטים משמאל ואת הגוליסטים מימין. רעיון זה הביא למעשה לשלטון סיעות הקתולים בתמיכת המפלגות הרדיקליות הקטנות, כאשר הסוציאליסטים משחקים תפקיד משני, ממשלות שאף הן נטו להתפרק כעבור זמן קצר. מ-1952 עד 1954 משלו ממשלות ימין מובהקות, שדיכאו את ארגוני העובדים ואת הקומוניסטים ובמאבק הבין גושי נקטו בעמדות פרו אמריקאיות מובהקות. ניסיון שונה הייתה ממשלתו של פייר מנדס פראנס שנתמכה גם על ידי הסוציאליסטים והקומוניסטים ושלטה בין יוני 1954 לפברואר 1955. לאחר נפילת ממשלה זו, ותקופה קצרה של שלטון ממשלת המרכז של אדגר פור עלו לשלטון ממשלות שמאל, שמשלו בין 1956 ל-1958.
אחדות אירופית
יצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית הוצעה לראשונה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן והכלכלן ז'אן מונה ב-9 במאי 1950 כדרך למנוע מלחמה עתידית בין צרפת לגרמניה. על אף שבריטניה הוזמנה להצטרף, ממשלת הלייבור לא הצטרפה ליוזמה. "אמנת פריז" שנחתמה ב-1951 איחדה את תעשיות הפחם והפלדה של צרפת, איטליה, שלוש מדינות בנלוקס וגרמניה המערבית. הצלחתה של קהילה זו הביאה לחתימתו של הסכם רומא בשנת 1957 שהיה תחילתו של השוק האירופי המשותף, שיהפוך בשנת 1993 לאיחוד האירופי. בהתפתחות זו הייתה לממשלות הרפובליקה הרביעית תפקיד חשוב.
דה-קולוניזציה וסופה של הרפובליקה הרביעית
מלחמת העצמאות האלג'יראית החלה לאחר כישלונה של צרפת במלחמת הודו-סין הראשונה. תהליכי הדה-קולוניזציה הביאו לדרישות לעצמאות במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה, מושבות צרפת בצפון אפריקה, שהיו מאוכלסות במתיישבים צרפתים. בתחילה נקטו ממשלות הרפובליקה הרביעית בצעדים תקיפים נגד המורדים באלג'יריה, והצליחו להכיל את המרידה, אך בסופו של דבר הביא המרד לפילוג בעם, ובעוד שהכוחות הצרפתים הצליחו בצעדים הצבאיים לדכא את המרד, העלה חלק גדול מן הציבור שאלות מוסריות ואחרות באשר לצעדים שננקטו, ולאפשרות להחזיק לטווח הארוך במושבות בניגוד לרצונן.
במאי 1958 הציע ראש הממשלה הנבחר פייר פלימלן, איש המפלגה הקתולית, לשאת ולתת עם הלאומנים האלג'ירים. אנשי הימין בצבא הצרפתי בראשות הגנרל ז'אק מאסו תפסו את השלטון בעיר אלג'יר ואיימו להתקיף את פריז אם לא יועמד הגנרל דה גול בראשות הרפובליקה. משהסתבר כי הציבור אינו מוכן להגן על הרפובליקה מפני המורדים, פנו ראשי הרפובליקה אל הגנרל דה גול, שהסכים להרכיב ממשלה, וזאת בתנאי שתתקבל חוקה חדשה שתבסס משטר נשיאותי. לאחר קבלת השלטון על ידי דה גול ב-1 ביוני 1958 באה אל קיצה הרפובליקה הרביעית. לאחר קבלת החוקה שהציע דה גול, ב-28 בספטמבר 1958, החלה תקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
יחסי הרפובליקה הרביעית עם ישראל
יחסי הרפובליקה הרביעית עם ישראל היו יחסים של בעלות ברית אסטרטגיות. הרפובליקה הרביעית קיימה עם ישראל יחסים ביטחוניים הדוקים, והיה ביניהם שיתוף פעולה אסטרטגי שהגיע לשיאו במלחמת סואץ. עד לשנת 1954 חיפשה ישראל את ידידותה של צרפת, כאשר ארצות הברית סירבה למכור לה נשק, ופניה לבריטניה הייתה בלתי אפשרית בשל משקעי העבר. מעורבותה של צרפת במלחמת העצמאות האלג'ירית הובילה אותה לעימות עם העולם הערבי, שהפך להיות חריף יותר עם עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר. בתקופה זו נראה היה איחוד אינטרסים בין ישראל שחששה מן הנאצריזם, ובין צרפת. על אף התנגדות משרד החוץ הצרפתי, יצרו בכירים במשרד ההגנה קשרים טובים עם ישראל, ועסקאות הנשק הראשונות מומשו בתחילת שנת 1954.
אמצעי הלחימה הצרפתיים איפשרו לישראל ליזום מהלכים לקראת מלחמת מנע נגד מצרים לפני שזו תשיג עליונות צבאית. ב-26 ביולי 1956 הלאים נשיא מצרים נאצר את תעלת סואץ באורח חד צדדי. צרפת ובריטניה תכננו, בשיתוף פעולה עם ישראל, ליטול חזרה את השליטה בתעלה ולהדיח את נאצר מן השלטון. בסוף חודש אוקטובר התרחשה מלחמת סיני שהסתיימה בנסיגה של צרפת, בריטניה וישראל מאזור סיני בעקבות לחץ שהפעילו ברית המועצות וארצות הברית. הכישלון בהשגת יעדי המלחמה החמיר את הקרירות והחשדנות שהפגינו הבריטים כלפי ישראל והוביל לפירוקה של הברית המשולשת שרק נוצרה. בניגוד לכך, יחסי ישראל וצרפת יצאו מחוזקים משיתוף הפעולה במלחמה. בשנת 1957 הסכימו כל ממשלות צרפת לספק לישראל נשק מכל הסוגים באופן סדיר, מתוך שיקולים שהם לא רק פוליטיים, צבאיים וכלכליים, אלא מתוך רצון לקיים יחסים מיוחדים עם ישראל שנובעים מאהדה ומידידות של ההנהגה בצרפת כלפי ישראל.
במסגרת הברית הבלתי כתובה שנוצרה בין צרפת לבין ישראל, נחתם באוקטובר 1957 בפריז הסכם רשמי על רכישת כור גרעיני מצרפת. תחת ההסכם, צרפת מכרה לישראל מידע טכנולוגי ושלחה פועלים שיסייעו בהקמת כור גרעיני בדימונה. בנייתו של הכור הגרעיני נמשכה חמש שנים והסתיימה בשנת 1963.
פואד אבו זיכרי
פואד מוחמד אבו זיכרי (בערבית: فؤاد محمد أبو ذكري, תעתיק מדויק: פאאד מחמד אבו ד'כרי; 8 בנובמבר 1923 - 26 בינואר 1983) היה מפקד חיל הים המצרי מיוני 1967 ועד ספטמבר 1969, ולאחר מכן, מאוקטובר 1972 ועד נובמבר 1976. לאחר סיום שירותו הצבאי שימש יועץ בענייני הצי לנשיא מצרים, אנואר סאדאת, ולאחר מכן היה סגן שר לענייני תובלה ימית ויושב ראש חברת הספנות FAMCO.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1923 באל עריש. בשנת 1965 סיים את האקדמיה הצבאית הגבוהה בקהיר ועם בני מחזורו נמנו גם מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי ואחמד איסמעיל עלי. ב-11 ביוני 1967, מיד עם סיום מלחמת ששת הימים, הודח מפקד חיל הים המצרי בזמן המלחמה, סולימאן עזאת, ואבו זיכרי מונה תחתיו. תחת פיקודו התעמת חיל הים המצרי ביולי 1967 מול חיל הים הישראלי בקרב רומני. באוקטובר 1967 זכה חיל הים המצרי לאחת מהצלחותיו הגדולות, טיבוע המשחתת הישראלית אח"י אילת. אבו זיכרי הודח מתפקידו בספטמבר 1969, לאחר מבצע רביב - הפשיטה המשוריינת שערך צה"ל בגדה המערבית של מפרץ סואץ. בפשיטה זו פעלו כוחות חיל הים הישראלי, כולל שייטת 13 במפרץ סואץ ללא שהמצרים הצליחו לאתרם ולהפריעם. תחת אבו זיכרי מונה כמפקד חיל הים, מחמוד עבד אל-רחמן פהמי.
בסוף אוקטובר 1972, בעת שהחליף חלק מצמרת צבאו, כולל את שר ההגנה מוחמד צאדק (תחתיו מונה אחמד איסמעיל עלי), הדיח נשיא מצרים, אנואר סאדאת, גם את מפקד חיל הים פהמי ומינה במקומו שוב את אבו זיכרי.
במלחמת יום הכיפורים נלחם חיל הים המצרי מול חיל הים הישראלי בשלוש זירות: הים התיכון, מפרץ סואץ ומצרי באב אל מנדב. בים התיכון התרחשו מספר קרבות בין ספינות טילים ישראליות ומצריות, שבכולם הייתה יד הישראלים על העליונה. הקרב הבולט ביותר היה קרב דמייט בו טובעו שלושה סטי"לים מצריים. בימים הראשונים לקרבות ניסו המצרים להפגיז מן הים מתקנים ישראלים בסיני. בהמשך הלחימה נשארו הספינות המצריות בנמליהן מחשש לתקיפות אוויריות. במפרץ סואץ פעלו כוחות קומנדו ימי מצריים שניסו לנחות בסיני. הכוח הימי הישראלי במפרץ סואץ כלל רק דבורים וכוחות של שייטת 13. במספר היתקלויות ימיות נפגעו וטובעו סירות משמר, סירות קטנות אחרות וסירות קומנדו מצריות. במצרי באב אל מנדב הטילו המצרים מתחילת הלחימה הסגר ימי ומנעו שיט אוניות ישראליות לאילת. ב-1 בנובמבר איפשרו המצרים מעבר ספינת משא ישראלית אולם רק בתחילת דצמבר 1973 הוסר הסגר רשמית.
סרמטים
הסרמטים היו עם נוודי מקורב לסקיתים שמוצאו ככל הנראה במרכז אסיה. בין המאות ה-5 לפנה"ס ועד המאה ה-4 לספירה התקיים העם באזורי הערבה הנרחבים צפונית לים הכספי ולים השחור (דרום רוסיה האירופית ואוקראינה של היום) ועד לבלקנים המזרחיים. הסרמטים דיברו סקיתית - בשפה ממשפחת השפות המזרח איראניות.
במאה ה-6 לפנה"ס החלו את הגירתם מערבה ועד למאה ה-2 לפנה"ס השתלטו על שטחי הסקיתים והכפיפו אותם למרותם. הסרמטים סגדו לאל השמש לו נהגו להקריב את סוסיהם ונודעו גם בקיומן של נשים לוחמות בצבאם, נשים שככל הנראה שימשו השראה לאגדת האמזונות. ממצא זה מתבסס על קברי נשים חמושות שנמצאו בדרום אוקראינה וברוסיה. לפי הארכאולוג דייוויד אנתוני כ-20% מקברי הלוחמים הסקיתיים-סרמטיים שנמצאו באזור הדון והוולגה התחתית הכילו נשים לבושות בבגדי קרב זהים לאלו שלבשו הלוחמים.
סביב המאה ה-1 לספירה החלו הסרמטים בפשיטות על האימפריה הרומית כשהם משתפים פעולה עם שבטים גרמאניים. במאה ה-3 החלה להיחלש אחיזתם בשטחי הערבה בשל מאבק עם שבטים גותים. בעקבות הפלישה ההונית מהמזרח במאה ה-4 לספירה נדחקו הסרמטים כמו הגרמאנים מערבה, כשהם מתיישבים בשטחי האימפריה הרומית המערבית הנחלשת ונטמעים תוך זמן קצר באוכלוסייה המקומית.
במאה ה-4, בעקבות ניצחונם של הרומאים על השבטים הגותיים שהתמרדו כנגד הסרמטים, גייס קונסטנטינוס רבים מהם לצבאו. ההונים שפלשו במאות ה-4 וה-5 לספירה השתלטו בהדרגה על שטחיהם של הסרמטים שנדחקו מערבה ונטמעו באוכלוסייה המקומית. במאה ה-6 לספירה כבר לא מוזכרים הסרמטים בתיעוד ההיסטורי.
לפי אגדה סרמטית מסוימת הגיבור מלך בשם בטראדז מצווה על אציליו להשליך את חרבו הקסומה לתוך האגם. סיפור זהה לסיפורו הידוע של המלך ארתור המצווה על סר בדיבר להשליך את החרב הקסומה אקסקליבר לתוך האגם. החוקרים סקוט ליטלטון ואן תומאס מביאים ראיות היסטוריות לקיומה של מושבה סרמטית מהמאה ה-2 לפנה"ס בברמטנקאום שבאנגליה (באזור לנקשייר) דבר המצביע על קשר אפשרי בין שני הסיפורים.
שיטת חיפוש היוריסטית
בשיטות היוריסטיות מעבר ממצב אחד למצב הבא נקבע על סמך שיקולים היוריסטיים, המציינים את מידת הכדאיות לעבור למצב הבא שנבחר, שממנו ניתן להגיע אל היעד. שיקולים היוריסטיים לא בהכרח מבוססים על חישובים מספריים. את השיקולים ההיוריסטיים ניתן לייצג בעזרת פונקציות היוריסטיות. פונקציה היוריסטית מתאימה לכל מצב ציון המבטא את ערך השיקולים ההיוריסטיים, לפיו עוברים למצב הבא.
Hill-Climbing
זו שיטת חיפוש היוריסטית המבוססת על שיטת חיפוש לעומק. שיטה זו יכולה לקבל עץ קיים או עץ חיפוש הנבנה באופן דינאמי תוך כדי תהליך של פתרון בעיה של מצב במרחב. שורש העץ מייצג את המצב ההתחלתי. לכל צומת מתאימים ציון לפי פונקציית הערכה או פונקציה היוריסטית. ציון הצומת מבטא לרוב את עלות החיפוש ממנו עד צומת המטרה. לפי שיטת החיפוש, מוצאים את הבן בעל הציון הנמוך ביותר של צומת המוצא, מגדירים את הבן כצומת המוצא מחדש וממשיכים ממנו עד שנגיע למטרה או עד שניתקע. החיסרון בשיטה זו הוא האפשרות להגיע למבוי סתום, שהרי רוב הצמתים לא יובילו לפתרון גם אם היה להם את הציון הגבוה ביותר.
האלגוריתם: 1.	קבע את T כשורש העץ. 2.	צרף את T לרשימת המסלול המוביל אל המטרה. 3.	כל זמן ש-T אינו צומת מטרה בצע: