cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בני ברבש
ביוגרפיה
בני ברבש, נצר למשפחת שניאורסון, הוא בנם של רות (לבית הבר) ומנחם ברבש. הוא נולד בבאר שבע, לשם עברה משפחתו מתל אביב. אביו היה איש הש"י ולאחר מכן איש השירות הציבורי. אמו הייתה מורה, מנהלת בית ספר ומדריכת מורים. בנעוריו גר שנתיים בארגנטינה, בעקבות שליחויותיו של אביו. אחיו הוא הבמאי אורי ברבש, איתו הוא משתף פעולה ביצירתו.
בשנת 1969 התגייס לצה"ל והתנדב לשייטת 13. הוא עבר טירונות צנחנים והכשרה כלוחם, אולם נאלץ לפרוש מן המסלול ושובץ בגדוד 51 (הבוקעים הראשון) של חטיבת גולני. עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבת גולני ושימש כמפקד מחלקה בגדוד. בהמשך היה מפקד פלוגה בגולני. לחם במלחמת ההתשה ובמבצעים שונים כנגד ארגוני המחבלים בלבנון, והשתחרר סמוך למלחמת יום הכיפורים בשנת 1973. במלחמה הצטרף ברבש לכוחות חטיבת גולני ולחם ברמת הגולן כקצין בגדוד 51. בהיתקלות עם חיילי הקומנדו הסורי נפצע משני כדורים, בחזה ובברך. לאחר המלחמה נענה ברבש לבקשתו של מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי, ושב לשירות בצה"ל. השלים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ושימש כקצין אג"ם חטיבתי וכסמג"ד. השתחרר מצה"ל בדרגת סא"ל לאחר ששימש כמג"ד בגולני.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף לתנועת "שלום עכשיו" ובמהלך שנות ה-80 היה ממובילי התנועה. ב-11 במאי 1982 כינסו שישה קציני מילואים של צה"ל, ובהם יובל נריה וברבש שהיה אז מג"ד בדרגת רס"ן, מסיבת עיתונאים. השישה מחו על הפגיעה בטוהר הנשק בשטחים, תוך שהם מבססים את דבריהם על ניסיונם האישי.
כמפקד גדוד במילואים לחם במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1984 שיתף פעולה לראשונה עם אחיו, אורי ברבש, כאשר כתב עם ערן פרייס, את התסריט לסרט "מאחורי הסורגים" העוקב אחר מאבקם המאוחד של אסירים יהודים וערבים בהנהלת הכלא בו הם נמצאים. שיתוף הפעולה הצליח והסרט זכה לשבחים רבים ולהתמודדות בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
ברבש מלמד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב תסריטאות, קולנוע וטלוויזיה.
בשנים 2020–2021 היה פעיל מרכזי במחאה נגד בנימין נתניהו ("מחאת בלפור"). הוא תיאר זאת: "השתתפתי בארגון של כמה מההפגנות הכי גדולות שם ובהפקה של כל מיני סרטונים במסגרת הקמפיין, והקמנו התארגנות שניסתה לחבר יחד את כלל הארגונים. זו הייתה מלאכה קשה מאוד. במהלך השנה הזו התנתקתי כמעט לגמרי מכל העשייה שלי, הייתי כולי משועבד לפעילות החברתית או הפוליטית".
בשנת 2023 היה פעיל ב, ובין השאר נגד תוכניתה לסגירת תאגיד השידור הישראלי ונגד הכוונה שייחס לה "למוטט את מערכת המשפט, כדי למנוע מהאזרח הקטן את אמצעי ההגנה היחיד שיש לו מול החלטות שרירותיות המנוגדות לחוקי יסוד, כמו החופש להפגין, לשבות, להקים משפחה להט"בית, להתאגד וכדומה". בעצרת שנערכה במסגרת מחאה זו אמר: "האקדח, אותו אקדח. הידיים אותן ידיים. המסיתים אותם מסיתים. ראש הממשלה אותו פרובוקטור העומד על המרפסת בכיכר ציון יורק את אותו ארס שהתיז על ממשלת רבין, רק שעכשיו בנוסף לאקדח המעשן אוחזות הידיים האלה בהגה השלטון. עם אותו אקדח הם ממשיכים לירות לכל עבר, להשלים את המלאכה מנובמבר 1995. בושה. היום הם מבקשים להתנקש בדמוקרטיה הישראלית לשרוף לעפר את מגילת העצמאות שברוחה כוננה מדינת ישראל."
חיים אישיים
ברבש נשוי לאדריכלית סיגל סרוסי ואב לשלושה בנים. מתגורר בהרצליה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
תקשורת באיראן
תעשיית הטלקומוניקציה של איראן כמעט כולה בבעלות המדינה, ונשלטת על ידי חברת התקשורת של איראן (TCI).
בשנת 2014 היו באיראן יותר מ-39 מיליון משתמשי אינטרנט. שיעור החדירה של קווים נייחים עמד על כ-38% וטלפונים סלולרים על כ-92% נכון לאותה שנה.
נכון לשנת 2018 עומד מספר משתמשי האינטרנט על 57.4 מיליון מתוך אוכלוסייה של כ-82 מיליון.
עד סוף 2009, שוק הטלקום של איראן היה השוק הרביעי בגודלו באזור בשווי של 9.2 מיליארד דולר וצפי לגדילה ל-12.9 מיליארד דולר עד 2014.
למגזר טכנולוגיית המידע והתקשורת היה נתח של 1.1–1.3% מהתמ"ג ב-2002. כ-150,000 איש מועסקים במגזר במגזר זה, כולל כ-20,000 בתעשיית התוכנה. בשנת 2014 מגזר טכנולוגיית המידע והתקשורת היווה 4.4% מהתמ"ג, באותה שנה שוק התקשורת באיראן היה בשווי של כ-12.8 מיליארד דולר.
סקירה כללית
הממשלה מנהלת את השידורים הכוללים שלוש תחנות רדיו ארציות ושתי רשתות טלוויזיה ארציות, וכן עשרות תחנות רדיו וטלוויזיה מקומיות. בשנת 2000 היו 252 מכשירי רדיו, 158 מכשירי טלוויזיה, 219 קווי טלפון ו-110 מחשבים אישיים לכל 1,000 תושבים. מחשבים לשימוש ביתי הפכו לזולים יותר באמצע שנות ה-90, ומאז הביקוש לגישה לאינטרנט גדל במהירות. בשנת 1998 החל משרד הדואר והתקשורת (ששינה את שמו למשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת) למכור חשבונות אינטרנט לקהל הרחב. בשנת 2006 נאמדו הכנסות תעשיית הטלקום האיראנית ב-1.2 מיליארד דולר. בסוף 2009, שוק הטלקום של איראן היה השוק הרביעי בגודלו באזור עם שווי של 9.2 מיליארד דולר.
לפי דיווח אחד, איראן הייתה בצמיחה מעל הממוצע, במיוחד במספר המנויים הסלולריים. שירותי נתונים ניידים זמינים אך מהווים חלק קטן מצריכת הנתונים הכוללת ב-2014. להלן נתונים כמותיים על המנויים: נכון לינואר 2022 יש באיראן 71.9 מיליון משתמשי אינטרנט עם שיעור חדירה של 84%.
עיתונות
העיתונות באיראן היא בבעלות פרטית וממשלתית ומשקפת מגוון דעות פוליטיות וחברתיות. לבית המשפט של המהפכה האסלאמית יש סמכות לפקח על התקשורת המודפסת והוא רשאי להשעות את הפרסום או לשלול רישיונות של עיתונים או כתבי עת שחבר מושבעים מוצא אשם בפרסום חומר אנטי-דתי, לשון הרע או מידע הפוגע באינטרס הלאומי. מאז סוף שנות ה-90 בית המשפט סגר עיתונים פרו-רפורמיים רבים וכתבי עת אחרים. רוב העיתונים האיראניים מתפרסמים בפרסית, אך קיימים גם עיתונים באנגלית ובשפות אחרות. כתבי העת הנפוצים ביותר נמצאים בטהראן. עיתונים יומיים ושבועיים פופולריים כוללים את אטלא'אט, קייהן, איראן דיילי, וטהראן טיימס (חלק יוצאים גם במהדורה באנגלית).
לוויין
מאז שנות ה-70 היו רעיונות ללוויין תקשורת בבעלות המדינה. יכולות תקשורת לווינייות כאלה כבר מסופקות באמצעות חוזי חכירה בבעלות מגזר הטלקומוניקציה האיראני. בשנת 2005 נחתם הסכם בין איראן לרוסיה לפיתוח לוויין תקשורת עם תאריך שיגור מתוכנן של 2007, אך השיגור נדחה בגלל עיכובים בבנייתו ולבסוף האיראנים החליטו לבטל את החוזה עם הרוסים.
בשנת 2016 החזיר איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי את שתי משבצות הלווייניים בחלל לאיראן, לאחר שקודם לכן הסיר אותם בעקבות כישלונות איראן בשיגור לווייני תקשורת.
טלפוניה
מערכת הטלפונים אינה מספקת אך עוברת מודרניזציה והרחבה במטרה לא רק לשפר את היעילות ולהגדיל את נפח השירות העירוני אלא גם להביא את השירות הטלפוני לכמה אלפי כפרים שאינם מחוברים.
טלפוניה מקומית
החל מ-1994 ניתנת תשומת לב לחיבור אזורים כפריים לשירותי תקשורת. בשנת 2002 חוברו 36,020 כפרים מתוך כ-68,000. כמות הכפרים שחוברו לשירותי תקשורת בכל שנה: ספקיות התקשורת בעלות תשתיות מתיישנות, כשבמקביל החלשות הריאל האיראני בין השנים 2012–2017 גרמו לירידה בהכנסות ביחס למטבע החוץ והקטינה את הרכישות של ציוד טלקום מיובא מחוץ למדינה וזאת בנוסף לסנקציות המגבילות יבוא.
טלפונים ניידים
התפתחות הסלולר באיראן החלה ב-1994, אז הותקנו 176 מתקני סלולר אשר שירתו כ-9,600 קווי סלולר.
מפעילים
מפעילי סלולר מרכזיים בשנת 2008 היו: חברת הסלולר של איראן עם נתח שוק של 70%, MTN Irancell (28%) ו-Emirates Telecommunications Corp (Etisalat) שזכו ברישיון בסך 300 מיליון אירו בדצמבר 2008. Etisalat הוחלף בקונסורציום איראני ופועל תחת השם RightTel. שני המפעילים הלאומיים, חברת הסלולר של איראן ו-MTN Irancell מציעות שתיהן שירותי נתונים מבוססי GPRS.
נתח השוק של מפעילי הסלולר בשנת 2019 הצביע על החלשות מסוימת של חברת הסלולר של איראן (48%), Irancell עם 46% ו-RighTel עם כ-5.5%.
נכון לשנת 2011, הספקים הזרים הגדולים לציוד לרשתות הסלולר של איראן הם: וואווי, אריקסון ו-Nokia Siemens Networks. החל משנת 2016, אורנג' הצרפתית ווודאפון הבריטית (באמצעות HiWEB.ir) מספקות שירותי IT ושירותים לעסקים באיראן.
רשת 3G
בשנת 2011 טמין טלקום הייתה המפעילה הראשונה שהציעה שירותי 3G באיראן. על אף שחברת הסלולר של איראן הייתה האחרונה להציג את רשת ה-3G, היא צמצמה את פערי הכיסוי במהרה והפכה למובילה מבין שלושת מפעילות הסלולר במדינה וכיום היא מציעה כיסוי 3G ואף 4G בכל 1,246 הערים במדינה.
רשת 4G
נכון לשנת 2020, כיסוי ה-4G LTE באיראן הגיע לכ-90%.
בינלאומי
החל משנת 2010, שירותי חיבור בינלאומיים ניתנים בלעדית על ידי חברת התשתיות של איראן, חברה בת בבעלות מלאה של חברת התקשורת של איראן. איראן מחוברת באמצעות כבל סיבים אופטיים תת-ימי לאיחוד האמירויות, כבל סיבים אופטיים טרנס אסיה אירופה (TAE), ממסר רדיו HF ומיקרוגל לטורקיה, אזרבייג'ן, פקיסטן, אפגניסטן, טורקמניסטן, סוריה, כווית, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן וכן 13 תחנות לווייניות.
רדיו וטלוויזיה
כל שידורי הטלוויזיה והרדיו בבעלות המדינה, ללא ערוצי שידור או רדיו פרטיים.
מאז 2015, איראן מייצרת באופן מקומי משדרי DVB-T דיגיטליים.
אינטרנט
ב-1993 איראן הפכה למדינה השנייה במזרח התיכון שמחוברת לאינטרנט, ומאז הממשלה עשתה מאמצים משמעותיים לשיפור תשתית המידע של המדינה. תשתית הקישוריות הלאומית לאינטרנט של איראן מבוססת על שתי רשתות עיקריות: רשת הטלפונים הציבוריים (PSTN) ורשת הנתונים הציבורית. ה-PSTN מספק חיבור עבור משתמשי קצה לספקי שירותי אינטרנט (ISPs) בקווים דיגיטליים לרוב ותומך בחיבורים מבוססי מודם. חברת תקשורת הנתונים של איראן (DCI), חברה בת של חברת התקשורת של איראן, מפעילה את רשת הנתונים הציבורית. נעשה שימוש בקווי נחושת, סיבים, לוויין ולטובת אינטרנט והעברת נתונים, כאשר השיטה הפופולרית ביותר ל אינטרנט מהיר היא באמצעות קווי DSL, קווי חכירה ברוחב פס גבוה ולוויין. כ-33 ערים איראניות מחוברות ישירות באמצעות רשת הכבלים טרנס-אסיה-אירופה, או "דרך המשי", המחברת את סין לאירופה. לפי המרכז הסטטיסטי של איראן, ל-13.5 מיליון משקי בית (כלומר 55.5% מכלל האיראנים) יש גישה לאינטרנט (2016). מתוך מספר זה, ל-7 מיליון משקי בית יש גישה לחיבור אינטרנט מהיר קבוע, ול-10.7 מיליון משקי בית יש גישה לאינטרנט אלחוטי מהיר. ב-2016 ל-64.8% ממשקי הבית העירוניים ול-36.1% ממשקי הבית הכפריים הייתה גישה למחשבים בביתם. בשנת 2022 הצהיר שר התקשורת וטכנולוגיות המידע של איראן כי עד 2025 יפרסו סיבים אופטיים בשיטת FTTH לכ-20 מיליון משקי בית ועסקים, וציין כי כבר במרץ 2021 הגיעו סיבים ל-540,000 משקי בית.
מאז 2005 ממשלת איראן מפתחת את "רשת המידע הלאומית" (NIN) שלה כדי להדק את השליטה בתוכן וכן להגביר את המהירות. רשת זו תופרד משאר האינטרנט, במיוחד לשימוש ביתי. יצירת רשת כזו, דומה לזו שבה משתמשת צפון קוריאה תמנע ממידע לא רצוי מחוץ לאיראן להיכנס למערכת הסגורה, כפי שפועלת רשת אינטראנט. גם מיאנמר וקובה משתמשות במערכות דומות. איראן הודיעה כי כל משרדי הממשלה וגופי המדינה יהיו זמינים דרך "רשת המידע הלאומית" המאובטחת (NIN).
פקידים איראנים האשימו חברות טכנולוגיה אמריקאיות כמו גוגל, טוויטר ומיקרוסופט בשיתוף פעולה עם הרשויות בארצות הברית כדי לרגל אחר מאפיינים איראניים באינטרנט, התנהגות חיפוש, אתרי רשתות חברתיות ודואר אלקטרוני. חברות אלו הכחישו את ההאשמות הללו למרות הדלפות של NSA. נכון לשנת 2013, 90% מכל תעבורת האינטרנט מנותבת לאתרי אירוח מחוץ למדינה. איראן אמרה שהיא קבעה "שיא עולמי" של 46% בהשתתפות מקוונת באמצעות NIN במהלך מפקד האוכלוסין ב-2016.
דווח רבות על הדרכים שבהן NIN מסייעת לממשלה באמצעות צנזורה ובקרות באינטרנט. בעוד שעד היום, קיומו של ה-NIN לא הביא לניתוק ארוך טווח מהאינטרנט העולמי, בטווח הקצר הוא שימש את הרשויות למטרה זו. הדבר הומחש במהלך השיבושים המכוונים הנרחבים באינטרנט בעיצומן של מחאות כלל ארציות בסוף 2017 ובתחילת 2018. מחקר של ה-Campaign for Human Rights in Iran (CHRI) זיהה שהרשויות הורו לספקיות לשבש במכוון תעבורה בינלאומית תוך שמירה על קישוריות לאתרים לאומיים המתארחים ב-NIN.
מהירות
בשנת 2014 האינטרנט באיראן היה במהירות ממוצעת של 2 Mbit/s, כעשירית מהממוצע העולמי.
לפי speedtest.net בשנת 2022, מהירות האינטרנט הקווית הממוצעת באיראן היא 10Mbit/s והמדינה מדורגת במקום ה-147 מבין המדינות שנבדקו. שירותי האינטרנט הסלולרי טובים משמעותית באיראן בהשוואה לשירותים קוויים, עם מהירות ממוצעת של 28Mbit/s, מה שמדרג את איראן במקום ה-69.
דגל טורקיה
דגל טורקיה, המכונה בטורקית: Ay Yıldız ("כוכב (ו)ירח"), הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה הטורקית. הדגל זהה לדגל האימפריה העות'מאנית.
היסטוריה
דגל טורקיה מבוסס על דגל האימפריה העות'מאנית. הדגל העות'מאני הרשמי הראשון אומץ ב-1844, לאחר שבמאה ה-18 החלו העות'מאנים להבחין בין דגלי מוסדות חילוניים שצבעם היה אדום, לבין דגלי מוסדות דתיים שהיו בצבע ירוק - צבעו של האסלאם. הדגל היה גרסה לדגל הצי העות'מאני, שהונף לראשונה ב-1793.
אגדה מספרת כי סמל הכוכב והסהר נוצר על ידי הסולטאן מוראט השני, לאחר שחזה בהשתקפות ירח חובק כוכב, בבריכות דם לאחר בשנת 1448 (הקרב בו הביסו העות'מאנים את הכוחות הנוצריים והקימו את האימפריה העות'מאנית במזרח אירופה עד סוף המאה ה-19). אגדה אחרת מדברת על חלום של עות'מאן הראשון שבו הופיעו סהר וכוכב מחזהו והתרחבו, ובכך בישרו את כיבוש קונסטנטינופול על ידי השושלת. ישנן לפחות שלוש אגדות נוספות באשר למקור הדגל. אגדות אחרות טוענות שסהר וכוכב נראו בליל נפילת קונסטנטינופול לידי מהמט השני בשנת 1453. על פי אמונה אחרת, מייצג הסמל של הסהר והכוכב אירוע אסטרונומי נדיר, במהלכו נצפה כוכב הלכת נגה בקרבה רבה לירח - אירוע הנתפס כחיזיון מלא יופי.
לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית ב-1923 אימצה המדינה החדשה את דגל האימפריה העות'מאנית כדגלה.
מדינת האטיי, שהכריזה על עצמאותה מהמנדט הצרפתי על סוריה בספטמבר 1938 וסופחה לטורקיה ביוני 1939, השתמשה כדגלה בדגל טורקיה בו הכוכב הוא חלול.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין השתמשה בדגל טורקיה כדגלה לאחר הכרזת העצמאות ב-1983 עד אימוץ דגל רשמי ב-1984. גם לאחר אימוץ הדגל, נקבע כי הדגל הטורקי "ימשיך להוות דגל רשמי של הרפובליקה הטורקית של קפריסין", וכי ניתן להניף את דגל טורקיה לצד דגל צפון קפריסין על מבני ממשל ברפובליקה. .
עיצוב
וסמליו הם סמלים המזוהים עם טורקיה והאימפריה העות'מאנית כבר מאות בשנים: הצבע האדום הוא צבעה של טורקיה (או האימפריה לפניה) כבר מהמאה ה-13. הסהר והכוכב, שהם סמלים מוסלמיים, היו בשימוש כבר לפני שנים באסיה הקטנה, גם לפני עליית האסלאם. הדגל היה במקור סהר על רקע ירוק, אך דגל זה שונה בשנת 1793 כשהסולטאן סלים השלישי שינה את הרקע לאדום (והפריד בין דגל הח'ליפות הירוק - שנשמר לגורמי הדת; ודגל הסמכות ה"חילונית" האדום). בשנת 1844, עם רפורמות הטנזימאט באימפריה, הוסף הכוכב בצורתו הנוכחית. סמל הכוכב מגיע מתקופת קונסטנטין ונחשב לסמל של מרים, אם ישו באותה תקופה.
השפעתו של הדגל הטורקי
מספר מדינות מוסלמיות אימצו בדגליהן את מוטיב הסהר והכוכב בדגל הטורקי, ובהן הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, לוב, אוזבקיסטן, אלג'יריה, תוניסיה, קומורו, פקיסטן, מלזיה, מאוריטניה והמלדיביים.
דגל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין עשוי כהיפוך הדגל הטורקי: הכוכב והסהר אדומים, והרקע לבן. על הדגל נוספו שני קווים אדומים לרוחבו.
דגל סינגפור כולל אומנם מוטיב של סהר וכוכב ואף משלב אדום ולבן בצבעיו, אך אין בינו לבין דגל טורקיה קשר ישיר.
נמניה מקסימוביץ'
נמניה מקסימוביץ' (בסרבית: Немања Максимовић; נולד ב-26 בינואר 1995) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בחטאפה ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
מקסימוביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות, עד שבגיל 12 הצטרף לקבוצת הנערים של הכוכב האדום בלגרד בה שיחק 6 שנים והגיע עד קבוצת הנוער. בשנת עבר לאקדמיה של הלאס ורונה, ממנה עבר אחרי זמן קצר לזו של דומז'אלה מליגת העל הסלובנית. ב-18 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד זאברץ'.
ב-7 בפברואר 2015 חתם לשנתיים וחצי באסטנה מליגת העל הקזחית.
קריירה בינלאומית
מקסימוביץ', שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירות של סרביה וזכה עמה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת ושנתיים לאחר מכן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, בו כבש את שער הניצחון (1–2) בדקה ה-118 בגמר הגביע נגד ברזיל.
ב-23 במרץ 2016 מקסימוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–1 ל.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
Losing Grip
Losing Grip הוא הסינגל הרביעי והאחרון (מלבד אוסטרליה וניו זילנד, שם הופץ השיר "Mobile" כסינגל אחרון) מאלבום הבכורה של אבריל לאבין, Let Go. הסינגל הופץ באביב של שנת 2003 לאחר ההצלחה הגדולה של הסינגל הקודם, "I'm with You".
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים שבהולנד.
רקע וכתיבה
השיר מדבר על כך שאבריל "מאבדת את אחיזתה" עם בן זוגה, וכנראה הם לא נועדו להיות ביחד. "Don't Tell Me", הסינגל הראשון מתוך אלבומה השני של לאבין, Under My Skin, הוא "המשך" לשיר ונחשב לחלק השני שלו. בשיר, אומרת לאבין לבן זוגה שנמאס לה ממנו. השיר נכתב והופק על ידי לאבין וסי. מגנס.
הסינגל היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "Grammy Award for Best Female Rock Vocal Performance", אך הפסיד לשיר "Steve McQueen" של שריל קרואו.
הצלחה
בנוסף, הסינגל הצליח להיכנס רק לעשרים המובילים באירלנד, הממלכה המאוחדת ובאוסטרליה.
Israel Law Review
The Israel Law Review הוא כתב עת משפטי ישראלי, הוותיק ביותר שיוצא לאור בשפה האנגלית.
היסטוריה
כתב העת נוסד בינואר 1966 בידי Israeli Law Review Association בחסותם של חברי סגל בכירים מהפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בעת היווסדו היה זה כתב העת השני למשפטים שראה אור בישראל (הראשון היה "הפרקליט", שהוצא לאור בידי לשכת עורכי הדין בישראל ופרסם מאמרים פרקטיים קצרים בשפה העברית. במקור שקלו להוציאו בצרפתית, אולם לבסוף הוחלט לפרסמו באנגלית.
העורך הראשון של כתב העת היה פרופ' אביגדור לבונטין. בשנים 1996–2001, עורכתו הראשית הייתה פרופ' פרנסס רדאי. מאז 2008 כתב העת מנוהל על ידי מרכז מינרבה לזכויות אדם בפקולטה למשפטים בירושלים. עורכיו הראשיים שם סר פרופ' נייג'ל רודלי מאוניברסיטת אסקס ופרופ' יובל שני מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והעורכת האקדמית היא פרופ' יעל רונן. מאז 2012 כתב העת מוצא לאור על ידי Cambridge University Press.
מאז היווסדו השיפוט בכתב העת מבוסס על ביקורת עמיתים.
באנציקלופדיית Great American Lawyers, an Encyclopaedia, התייחסו לכתב העת בשנת 2001 כאל "אחד מכתבי העת האקדמיים היוקרתיים ביותר".
נושאים
עד 2008 התמקד כתב העת במשפט הישראלי ובסוגיות הרלוונטיות לחברה הישראלית. מאז 2008, כאשר ניהול כתב העת עבר למרכז מינרבה לזכויות אדם, הוא מתמקד בזכויות אדם, משפט ציבורי ומשפט בינלאומי פומבי. הוא בוחן את השלכותיהן של הנורמות המשפטיות במצבי קונפליקט ואי-ודאות פוליטית.
תמצית ומפתח העניינים
מפתח העניינים של כתב העת מתפרסם בלקסיס נקסיס , Hein
מאמרים ידועים
ב-1969 פרסם חיים כהן, שופט בית המשפט העליון, מאמר בכתב העת, עליו דווח ב-Associated Press וזכה לפרסום נרחב בעיתונות, שבו הוא טוען שההנהגה היהודית ניסתה להציל את ישו מידי עונש המוות שהוטל עליו בידי השלטונות הרומאיים, אולם ישו מיאן לשתף פעולה.
אלן דרשוביץ (מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד) פרסם גם הוא בכתב העת.
מולדובה באירוויזיון
מולדובה השתתפה באירוויזיון כ-18 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2005.
נפוליטנית
נפוליטנית (בנפוליטנית: nnapulitano; באיטלקית: napoletano) היא שפה רומאנית המדוברת בעיקר במחוז קמפניה במרכז איטליה, מחוז שבירתו היא נאפולי, וכן בריכוזי אוכלוסין נוספים במרכז איטליה. מספר הדוברים בשפה ברמת שפת אם מוערך ב־7.5 מיליון.
מולדובה באירוויזיון
רקע
כבר בהשתתפות הראשונה הצליחה מולדובה להגיע להישג גבוה כאשר הגיעה למקום השישי עם השיר "Bunika Bate Toba" ("סבתא פועמת בתוף") שבוצע על ידי הלהקה Zdob şi Zdub. השיר העפיל לשלב הגמר לאחר שסיים שני בחצי הגמר. מולדובה לא הצליחה לשחזר את ההצלחה מהשנה הראשונה של השתתפותה בתחרות, והיא הגיעה למקום ה-20 בגמר אירוויזיון 2006. היא העפילה אוטומטית לגמר לאור המיקום הגבוה אותו קיבלה ב-2005, אך השיר "Loca" ("משוגעת") לא הצליח להרשים את הקהל, והיא סיימה את ההצבעה עם 22 נקודות. רשת השידור המולדובנית TRM, שקלה לפרוש מאירוויזיון 2007 עקב התוצאות הנמוכות אותן היא קיבלה ב-2006. אולם, בתגובה ללחץ הציבורי, החליטה רשת השידור לשלוח את הזמרת נטליה בארבו עם השיר "Fight" ("הילחם"). באירוויזיון היא הצליחה להעפיל לשלב הגמר בו היא סיימה במקום ה-10. ב-2008 נכשלה מולדובה להעפיל לגמר בפעם הראשונה, והיא סיימה את התחרות כשהיא ממוקמת במקום ה-11 בשלב חצי הגמר. ב-2017 מולדובה רשמה את הישג השיא שלה בכל הזמנים כאשר זכתה במקום השלישי בגמר.
נפוליטנית
אוצר המילים של השפה קרוב אך אינו זהה לשפה האיטלקית. כמו האיטלקית, גם שורשי הנפוליטנית הם בלטינית הוולגרית, אך הנפוליטנית מושפעת גם מהשפה האוסקית הנכחדת, ולכן היגויה שונה מהאיטלקית במספר עיצורים. הצליל d באיטלקית, למשל, מקביל במקרים מסוימים ל־r; כך, לדוגמה, יבוטא (וייכתב) הפועל vedé (לראות) כ־veré, הפועל cadé (ליפול) יבוטא וייכתב כ־caré, והמילה Madonna תהפוך ל־Maronna. הבדל נוסף, למשל, הוא בהיגוי צירופי העיצורים "nd" המבוטא ונכתב כ־"nn". כך, לדוגמה, המילה "munno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "mondo" (עולם), והמילה "quanno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "quando" (מתי). קיימים הבדלי הגייה בעיצורים נוספים, כדוגמת "mb" המבוטא ונכתב כ"mm", ועוד.
הנפוליטנית התברכה בהיסטוריה ספרותית, מוזיקלית ותיאטראלית ובפרט היא השפה העיקרית בה מושרים שירים נפוליטנים. בין היוצרים הידועים בשפה ניתן למנות את הסופר והתסריטאי אדוארדו דה פיליפו (Eduardo De Filippo), את המשורר סלבאטורה די ג'קומו (Salvatore Di Giacomo) ואת הסופר והשחקן טוטו (אנטוניו דה קורטיס) (Totò, Antonio de Curtis).
לנפוליטנית אין מעמד חוקי באיטליה, והיא אינה נלמדת בבתי הספר כיום, שכן לפי חוקת איטליה איטלקית היא השפה הרשמית היחידה במדינה. בשנים האחרונות החלו קבוצות פוליטיות במחוז קמפניה לקרוא להכרה חוקית בשפה הנפוליטנית כשפת מיעוט, על מנת למנוע את הכחדתה העתידית. בשנת 2003 הוקם מסלול של לימודי השפה באוניברסיטת פדריקו השני בנאפולי (Università Federico II).
דיוניסיוס אקסיגואוס
בתחילת המאה ה-6 ערך דיוניסיוס את החוק הקנוני (הכנסייתי). בשנת 774, בעת שחגג את חג הפסחא ברומא, קיבל המלך הפרנקי קרל הגדול מהאפיפיור אדריאנוס הראשון גרסה מעודכנת של קובץ החוק שערך דיוניסיוס, שלימים נודע בשם "דיוניסיו-הדריאנה", בשל הענקה זו על ידי אדריאנוס (בלטינית: הדריאנוס). קובץ זה היה הבסיס לרפורמות שביצע קרל הגדול מאוחר יותר בתחומי הדת והכנסייה בממלכתו. ה"דיוניסיו הדריאנה" הופקד בספרייה המלכותית של קרל הגדול באאכן.
דיוניסוס חקר את ספירת הנוצרים והמציא ב-525 את שיטת הספירה הנהוגה כיום, "שנת אדוננו" (Anno Domini). הוא תיארך את לידתו של ישו לשנת 1 לפנה"ס. ויקטור מטורנה בן המאה ה-7 היה ההיסטוריון הראשון שעשה שימוש רב בשיטתו של דיוניסיוס. הכומר האנגלו-סקסוני בדה ונרביליס השתמש בתארוך של דיוניסיוס כשכתב את "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי".
דיוניסיוס גם ערך את הלוח היוליאני, בו קבע מניין שנים אחיד, כמעט 600 שנה לאחר יצירתו על ידי יוליוס קיסר.
מי ציוני ומי לא
"מי ציוני ומי לא" הוא שמו של מיצב של האמן הישראלי משה גרשוני, אשר הוצג בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב בשנת 1979.
במסגרת התערוכה, נצבעו על קירות הגלריה אותיות גדולות בגירי פסטל שמן ("פנדה") בצבע ורוד-אדום. האותיות יצרו את המשפט "מי ציוני ומי לא" על גבי שני קירות המקבילים זה מול זה. מלבד הכיתוב הוצבו בגלריה גם פנסי תאורה בעוצמה גבוהה.
הפרדיגמה העומדת בפני הצופה בעבודה, כאפשרות לפרשנות של העבודה, מרמזת להיבט חברתי-פוליטי. הצופה בעבודה הוזמן לבחינה של מושג ה"ציונות" ללא כל עזרים נוספים זולת הטקסט שעל הקיר. חלוקת המשפט לשני חלקים מנוגדים הדגישה ממד זה. בו בזמן, הצפייה בטקסט לא יכולה הייתה להימנע מהתייחסות לערכים האסתטיים אשר באו לביטוי במילוי האותיות בגירי הפסטל, טכניקה המדגישה את מגע היד של הצייר ואת הטקסטורה המועצמת על ידי הצבע העז והתאורה החמה.
סוניה פרס
סוניה פרס (נולדה בשם: סוניה גלמן ולימים: סוניה גל; 27 במרץ 1923, מיזוץ', פולין (כיום באוקראינה) – 20 בינואר 2011, תל אביב) הייתה רעיית נשיא מדינת ישראל וראש ממשלת ישראל שמעון פרס. שירתה בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובמשך שנים רבות התנדבה למען חולים, ילדים בחינוך מיוחד ונכים, בעילום שם.
ביוגרפיה
נולדה בשם סוניה גלמן בעיירה מיזוץ' שבפולין (כיום באוקראינה) למלכה (ממצ'ה) ויעקב גלמן. בשנת 1927 עלתה לארץ ישראל עם הוריה, אחותה הגדולה בתיה ואחיה הצעיר איציק. משפחת גלמן הייתה מן הראשונים שעזבו את העיירה, במטרה לעלות לישראל, ועזיבתם גרמה להתרגשות גדולה. נערך טקס פרידה, שכלל מסיבה ונאומים בהשתתפות כל התושבים. המשפחה השתקעה בכפר הנוער בן שמן, כאשר מלכה הועסקה כאם הבית של המוסד, ויעקב שימש כחצרן ומורה לנגרות.
הכרותה עם בעלה
סוניה גלמן למדה בכפר הנוער בן שמן שבמקום מגוריה, שם הכירה את שמעון פרסקי, לימים שמעון פרס. פרס הצטרף לגרעין שהקים את קיבוץ אלומות, וסוניה נשארה בכפר על מנת להשלים את לימודי הבגרות. הקשרים אמנם נמשכו, בעיקר בהתכתבות, אך עם סיום הלימודים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, השניים נפרדו, כאשר שמעון נשאר בקיבוץ, ואילו סוניה התגייסה לצבא הבריטי.
אחות
סוניה שירתה כאחות מעשית, בבית חולים שדה במדבר המערבי בזמן המערכה בצפון אפריקה. תפקידה היה לסייע לצוות המקצועי בכל הנדרש לטיפול בפצועים. פרס סיפרה כי באחד הימים כאשר האחות הראשית קראה לה "ילידה ארורה", היא נתנה לה סטירת לחי מצלצלת, ובעקבות זאת היא סולקה מבית החולים, ונשלחה לקורס נהיגת רכב כבד במחנה מינה שליד הפירמידות.
פועלה בישראל ונישואיה
במאי 1945, לאחר ששבה לארץ בתום שירות בצבא הבריטי, נישאה לשמעון פרס. סוניה פרס הייתה לעקרת בית – היא בחרה להתרחק מאמצעי התקשורת ולשמור בקנאות על פרטיותה ועל פרטיות משפחתה, זאת למרות הקריירה הפוליטית הענפה של בעלה. לאורך השנים, התנדבה פרס במסגרת פעילויות שונות אשר נועדו לסייע לנזקקים בקרב החברה הישראלית. בין היתר, סייעה בחלוקת מוצרי מזון לנזקקים, וכן פעלה רבות למען אלמנות צה"ל. במקרה אחד, פרס אימצה את ילדיה של אחת מהאלמנות, עם פטירתה, והם אף התגוררו לתקופה מסוימת בבית ראש הממשלה. עם זאת, פעילותה ההתנדבותית התקיימה בסתר, תחת מסך חשאיות כבד, וזאת בשל חוסר רצונה של פרס להציג ברבים את פועלה.
תקופת נשיאותו של שמעון פרס
עם בחירתו של שמעון פרס לנשיאות, הודיעה סוניה פרס כי לא תעבור איתו לבית הנשיא ותישאר בדירתם שבנווה אביבים, ומאז חיו בנפרד, זאת בעקבות הפרת הבטחתו של בעלה, שמעון פרס, שתפקידו כיו"ר מפלגת העבודה, אליו נבחר ב-2002, יהיה תפקידו הציבורי האחרון. בתקופה זו שינתה את שמה לסוניה גל, קיצור של שם נעוריה גלמן.
פטירתה
נפטרה ב-20 בינואר 2011, בדירתה שבתל אביב. לבקשתה, נקברה בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן ולא במקום שיועד לה, לצד בעלה, בחלקת גדולי האומה.
משפחתה
פרופ' צביה ולדן, בתה הבכורה, היא בלשנית התפתחותית, נשואה לפרופ' רפאל ולדן, אשר שימש רופאו האישי של פרס; נכדתה היא השחקנית מיקה אלמוג. בנה האמצעי הוא הווטרינר ד"ר יהונתן (יוני) פרס; בנה הצעיר הוא נחמיה (חמי) פרס, מנהל קרן הון סיכון ששירת כטייס מסוקי קרב בחיל האוויר.
עדנה גבריאלי
עדנה גבריאלי (נולדה ב-1936) היא משפטנית בתחום דיני עבודה. כיהנה בתפקידים רבים בפרקליטות מחוז תל אביב. שימשה כשופטת בפועל בבית הדין הארצי לעבודה בשנים 1995–1998. כיום משמשת כיו"ר הוועד המנהל של "אנסמבל סולני תל אביב".
ביוגרפיה
גבריאלי נולדה למיכל ונחום חת בחיפה. אחיה הוא מאיר חת. התחנכה בבית הספר הריאלי העברי שם וסיימה את לימודיה בשנת 1954. סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1959, וקיבלה רישיון עריכת דין בשנת 1962. בין השנים 1964–1984 עבדה בפרקליטות מחוז תל אביב, עד למינויה כשופטת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בשנת 1984. בשנת 1992 מונתה גבריאלי לעוזרת שופט ראשי בבית הדין הארצי לעבודה.
בשנת 1995 הפסידה השופטת גבריאלי את המינוי לשופטת מן המניין, כאשר התמודדה מול השופטת אלישבע ברק. אי לכך, קיבלה גבריאלי מינוי של שופטת בפועל.
עם פרישתה, בשנת 1998, פנתה לפעילות ציבורית, הכוללת חברות במועצה הציבורית של העמותה לקידום החינוך בתל אביב יפו.
השופטת גבריאלי משמשת כיו"ר הוועד המנהל של "אנסמבל סולני תל אביב" מיום הקמתו.
שמלת סטרפלס
שמלת סטרפלס (באנגלית: Strapless dress) היא שמלה המונחת על הגוף ללא כתפיות שבדרך כלל נתמכת על ידי חזייה או מחוך, כאשר ההידוק על בית החזה מונע החלקה של השמלה ממקומה.
היסטוריה
התיעוד הראשון ללבישת שמלת סטרפלס הוא משנת 1930, כשהשחקנית ליבי הולמן לבשה שמלה כזו. הסגנון החל להפוך לפופולרי בשנת 1934, ומותגי העיצוב "Mainbocher" וכריסטיאן דיור היו הראשונים לייצר את שמלת הסטרפלס בייצור המוני.
השמלה צברה תאוצה בפופולריות לאחר שבשנת 1946 לבשה שמלה כזו השחקנית וסמל המין ריטה הייוורת' בסרט המצליח "גילדה", שבו גילמה דמות פאם פאטאל. הופעתה של הייוורת' בסרט הוכיחה כי ניתן לרקוד עם השמלה ללא סכנה שהשמלה תישמט בטעות ותחשוף איברים מוצנעים.
ביקורת
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 מחו קמפיינים קתולים רבים נגד חוסר הצניעות שבלבישת שמלות סטרפלס.
בשנת 1954 ניסה צבא ארצות הברית לאסור על חיילותיו ללבוש שמלות סטרפלס.
בשנת 2005 הכריזה אשת דת מוסלמית כי שמלות סטרפלס הן "שטניות" ואסורות.
אורי ברבש
אורי ברבש (נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא במאי קולנוע ובמאי טלוויזיה ישראלי עטור פרסים.
ביוגרפיה
ברבש, נצר למשפחת שניאורסון, הוא בנם הבכור של רות (לבית הבר) ומנחם ברבש. הוא נולד בתל אביב אך בגיל שנתיים עברה המשפחה לבאר שבע, שם גדל. אביו, מנחם, היה איש הש"י ולאחר מכן איש השירות הציבורי. אמו הייתה מורה, מנהלת בית ספר ומדריכת מורים. בנעוריו גר שנתיים בארגנטינה, בעקבות שליחויותיו של אביו. בצה"ל שירת ברבש בתחילה בנח"ל ולאחר מכן התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר ברבש מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת בפיקוד הדרום. כאיש מילואים לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. לברבש אח, בני, סופר ותסריטאי איתו הוא משתף פעולה ביצירתו ואחות, חני.
ברבש הוא בוגר בית הספר לקולנוע בלונדון "London Film School".
בין השנים 1975 ל-1982 ביים עשרות סרטים תיעודיים ודרמות טלוויזיוניות. מתקופה זו ידועים הסרטים התיעודיים:
מבין הדרמות ניתן לציין כבולטת את "חתום לכל החיים" (1979) מאת ערן פרייס ואורי ברבש שזכתה בפרס כינור דוד. בכיכובם של ארנון צדוק ועופרה ויינגרטן היא עוסקת באסיר המשתחרר מן הכלא ומנסה לשקם את חייו ואת משפחתו.
ב-1982 ביים וכתב את סרטו העלילתי הראשון, אות קין, מאת ערן פרייס, סרט דרמה העוקב אחר מהלכיו של אדם אשר השתחרר מבית חולים לחולי נפש וגילה כי משפחתו עזבה אותו, בכיכובם של דליק ווליניץ וארנון צדוק. הסרט זכה גם הוא בפרס כינור דוד. באותה שנה ביים את "גבי בן יקר", מאת ערן פרייס, בכיכובם של משה איבגי ואלברט אילוז, העוקב אחר צעיר המתקשה להתמודד עם שירותו הצבאי.
בשנת 1984 ביצע את שיתוף הפעולה הראשון עם אחיו, בני ברבש. בני כתב עם ערן פרייס את התסריט לסרטו "מאחורי הסורגים", העוקב אחר מאבקם המאוחד של אסירים יהודים וערבים בהנהלת הכלא בו הם נמצאים. בסרט מככבים אסי דיין, ארנון צדוק ומוחמד בכרי. שיתוף הפעולה הצליח מאוד והסרט זכה בשישה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע לשנה זו לרבות פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבימוי. עוד זכה הסרט במועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וברבש זכה על יצירתו בפרס FIPRESCI מטעם איגוד מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל ונציה. היה זה הסרט הישראלי הראשון שהופץ מחוץ לישראל על ידי חברת האחים וורנר.
עקב הצלחת הסרט, החלו האחים לעבוד יחד באופן קבוע. ב-1987 ביימו את "החולמים", (שנכתב עם ערן פרייס) סרט נוסף בנושא יחסי יהודים ערבים, העוקב אחר מאבקם של העולים היהודים מאירופה ויחסיהם עם ערביי ישראל, בכיכובו של עמוס לביא ובהשתתפותה של קלי מקגיליס. בשנת 1989 שיתפו פעולה בשלישית בסרט "אחד משלנו", העוקב אחר מהלכיה של פלוגה צבאית על רקע חקירת מקרה מוות מזעזע, בכיכובם של אלון אבוטבול, דליה שימקו, שרון אלכסנדר ודן תורן. הסרט זכה בארבעה פרסי הקולנוע הישראלי - ביניהם פרס הסרט הטוב ופרס הבימוי.
בדצמבר 1989 נבחר ברבש לבמאי העשור בקולנוע הישראלי בסקר שנערך על ידי המכון הישראלי לקולנוע ועיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 1990 יצר ברבש את "דרך הנשר", שוב עם אחיו בני, שכתב את התסריט יחד עם אסי דיין. הסרט עוקב אחר רגעיו האחרונים של אדם עקב מחלה ממארת, בכיכובם של אלי דנקר, גידי גוב ונורית גלרון. ב-1991 ביים את "זמן אמת", אותו כתב בני, המספר על הליכי חשבון הנפש על אלוף-משנה לשעבר עם מלחמת יום כיפור, בכיכובו של אסי דיין. ב-1992 שיתפו האחים פעולה פעם נוספת, ליצירת סרט ההמשך של "מאחורי הסורגים" ("מאחורי הסורגים 2") המספר את המשך עלילותיהם של אסירי הכלא, אך הסרט נכשל בקופות ובביקורות. באותה שנה יצרו את "ללקק ת'תות" בכיכובם של אקי אבני ואורי בנאי.
בשנת 1994 ביים ברבש את סדרת הטלוויזיה "משפט קסטנר" (שעסקה במשפט קסטנר) אותה כתב מוטי לרנר ואשר זכתה בסוף אותה שנה בפרס האקדמיה לטלוויזיה. בסדרה כיכבו ששון גבאי, יונה אליאן ויצחק חזקיה. באותה שנה ביים גם את הסרט "ייפוי כוח", בכיכובו של יורם חטב, אודות דב גרונר - לוחם האצ"ל שהוצא להורג על ידי הבריטים. ב-1995 ביים את סדרת הטלוויזיה "סיטון" בכיכובו של ששון גבאי ואשר עוקבת אחר עורך דין המתקשה לנהל כרצוי את חייו האישיים. בשנת 1997 ביים את הסדרה "קו 300", אותה כתב מוטי לרנר ושעקבה אחר הפרשה ההיסטורית שנקראה פרשת קו 300 או "פרשת השב"כ".
ב-1998 החלו האחים ברבש ליצור סדרות טלוויזיה לערוץ 2, כשבני כותב את התסריטים ואורי מביים. הראשונה הייתה "טירונות", העוקבת אחר פלוגה צה"לית בשלב הטירונות, בכיכובו של אקי אבני. הסדרה זכתה להצלחה רבה, נמשכה שלוש עונות מלאות וזכתה בשני פרסי מסך הזהב, עד סיומה בשנת 2000. ב-2001 ביים את סדרת הטלוויזיה "המכון", סיפורה של קבוצת פסיכולוגים המנסה לשקם את עולמם הנפשי של מטופלים בדרך יוצאת דופן. באותה שנה יצרו האחים את סדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני", העוקבת אחר משפחה ישראלית וקשייה, בכיכובם של יורם חטב, דפנה רכטר ורן בכור. הסדרה זכתה בסוף אותה שנה בפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
במהלך השנים 2005 ו-2006 ביים את סדרת הטלוויזיה "מילואים", גם היא על פי תסריט של בני ברבש, בכיכובם של יגאל נאור ומאיה מרון. במקביל יצר ב-2005 את דרמת הטלוויזיה "הילד של דיאנה". בשנת 2006 ביים, שוב על פי תסריט של אחיו, את הסרט "מלח הארץ" בכיכובם של ליאור אשכנזי, אקי אבני ונתי רביץ. בשנת 2008 ביים את סדרת הטלוויזיה "כוונות טובות", על פי תסריטה של רונית ויס ברקוביץ, בכיכובם של קלרה ח'ורי, אורנה פיטוסי, נעמי פרומוביץ', נתי רביץ וצחי גראד. הסדרה עוסקת במפגש בין שתי נשים, פלסטינית וישראלית, המשנה את חייהן. באותה שנה ביים גם את סדרת הדרמה "האמת העירומה" אשר שודרה בערוץ 10, בכיכובם של ליאור אשכנזי, יבגניה דודינה, יורם חטב ונתי רביץ. בשנת 2010 נמכר פורמט הסדרה לרשת הטלוויזיה האמריקנית HBO ולחמש רשתות טלוויזיה אירופאיות.
בשנים 2007–2008 ביים את הסרט "אביב 41" בכתיבתו של מוטי לרנר לפי סיפורים של אידה פינק. הסרט, בכיכובו של ג'וזף פיינס, מגולל סיפור אהבה והישרדות בכפר פולני בתקופת השואה והוא היה הקופרודוקציה הקולנועית הראשונה שנעשתה בין ישראל לפולין.
ברבש לימד קולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית צבי והיה חבר וועדת ההוראה של בית הספר סם שפיגל. בשנת 2010 שימוש יועץ אמנותי לקרן הקולנוע הישראלי. בשנת 2012 יצר את סרט התעודה "באר חלב באמצע עיר" עבור הערוץ הראשון. לסרט שני חלקים: "רשות היחיד" ו"רשות הרבים". אורך כל חלק הוא 90 דקות. הסרט עוסק בעולמותיהם של 14 משוררים צעירים, והוא משלב הקראת שירה וראיונות. שם הסרט לקוח מתוך שיר של חזי לסקלי. נכון לשנת 2012 משמש ברבש כלקטור לסרטי גמר בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
באוקטובר 2012 זכה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט. מנימוקי חבר השופטים: "מוותיקי במאי הקולנוע בארץ, שיצר הן בז'אנר התיעודי והן בז'אנר העלילתי. סרטיו מצטיינים ברגישות חברתית עמוקה וברמה גבוהה של מקצועיות באשר לתחומים השונים של אומנות הקולנוע. אורי ברבש מוסיף ומתחדש ומרענן את דרכי הביטוי הקולנועיות שלו."
בשנת 2013 יצא סרטו התיעודי "תפילת האדם: סיפורה של נולה צ'לטון". גיבורת הסרט היא יוצרת תיאטרון תיעודי, בדגש על הבאת קולם של אוכלוסיות מודרות בחברה. בין תלמידיה: דסטין הופמן, סידני לומט, סנדרה שדה, מוני מושונוב, שלמה בראבא, לאורה ריבלין.
בשנת 2015 ביים את הסרט "קאפו בירושלים", ששואב השראה מסיפורו של אליעזר גרינבוים, מי שהיה קאפו באושוויץ בין השנים 1942 ו-1945. את הסרט הפיק חיים שריר, את תסריטו כתב מוטי לרנר והוא צולם בידי יורם מילוא. בסרט משתתפים בין השאר: גיל פרנק, מיה דגן, איצ'ו אביטל, אברהם סלקטר, נתי רביץ, דרור קרן, אודי פרסי, אריה צ'רנר, טטיאנה קנליס אולייר, אלכס קרול ואמנון וולף. בתחילת 2015 הסתיימה עריכת הסרט. לרנר עיבד את הסרט למחזה וזה תורגם לאנגלית בידי רוי איזקוביץ'.
בפסטיבל הקולנוע היהודי ה-17 בירושלים זכה ״קאפו בירושלים״ בציון לשבח פרס שומן. מנימוקי חבר השופטים: ״קאפו בירושלים מציע גישה אינטליגנטית, ייחודית ורגישה לנושא הקשה של הקאפו היהודי במחנות ההשמדה, ומאיר באופן מקורי ומרתק סוגיה מורכבת בהיסטוריה היהודית ובתודעה הישראלית.״
בדצמבר 2015 זכה ברבש בפרס איינשטיין ליוצרים ותיקים מטעם משרד התרבות והספורט. מנימוקי חבר השופטים: ״במאי המשלב בהצלחה ובמשך שנים רמה מקצועית גבוהה עם יושרה אינטלקטואלית ומוסרית. עיקשותו ועקביותו של אורי ברבש הביאה אותו ואת סרטיו להצלחה משמעותית בישראל ומחוצה לה, בעוד הוא ממשיך בדרכו, מלטש את אופני הביטוי שלו ומתפרש על כמעט כל קשת הביטוי האפשרית בקולנוע ובטלוויזיה. בין אם זהו סרט עלילתי באורך מלא, בין אם זו דרמה טלוויזיונית ובין אם זהו סרט או סדרה דוקומנטרית יימצא בכל אחת מהיצירות הללו כתב היד של אורי ברבש והערכים המצפוניים המכוונים אותו כקול אותו הוא ממשיך לשמוע ולהשמיע.״
באוגוסט 2018 זכה בפרס אבנר שלו יו"ר יד ושם לסרט העוסק במורשת יהודית במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים עבור הסרט "דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר". מתוך נימוקי השופטים: "חשיבותו של הסרט בחשיפת דמותו של משורר היידיש אברהם סוּצְקֵבֵר בכלים קולנועיים לקהל הרחב. ברבש מצליח לשרטט את דמותו ושירתו של סוצקבר, גדול משוררי היידיש בדורות האחרונים ומשורר גדול בקנה מידה עולמי, תוך הדגשת מרכזיות חוויית השואה ביצירתו, ואת דבקותו ליצור ביידיש מתוך ראייה קיומית גם במדינת ישראל שבה האמין אך שלא זכה בה להכרה הראויה".
בספטמבר אותה שנה זכה בפרס לנדאו. השופטים, ניר ברגמן, רונית ויס-ברקוביץ' וטלי שמש נימקו: "מבכירי הקולנוענים שלנו. יוצר פורה של סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, דרמות וסדרות טלוויזיה שסימנו אבני דרך בתרבות הישראלית... בסרטיו הוא משלב יכולת וירטואוזית לספר סיפור מתוך רגישות חברתית עמוקה, עוסק באומץ ב'אחר' ובנשכח, בעודו ממשיך לרענן ולפתח בעקביות את סגנונו הקולנועי".
בשנת 2020 ביים את דרמת המתח הטלוויזיונית ״אזהרת מסע״ (באנגלית "The Girl from Oslo"), קופרודוקציה של נטפליקס, HOT ו-TV 2 הנורווגית. הסדרה, בת 10 פרקים, נקראה תחילה ״מה שקרה באוסלו״ ועוסקת במפגש מחודש בין דמויות ישראליות, פלסטיניות ונורווגיות שלקחו חלק בשיחות סביב הסכמי אוסלו. לצד ברבש ביים את הסדרה סטיאן כריסטיאנסן – ברבש את החלקים העיקריים שצולמו בישראל וכריסטיאנסן את החלקים שצולמו בנורווגיה. הסדרה נכתבה על ידי רונית ויס ברקוביץ יחד עם קירה הולם יוהאנסן ומככבים בה עמוס תמם, אנקה פון דר ליפה, ראידה אדון, רותם אבוהב, דניאל ליטמן, אנדראה ברנצן ושירה יוסף.
בשנת 2022 כתב וביים את ״הבחירה של ניצה״ – דרמה דוקומנטרית בהפקת כאן 11 וקסטינה תקשורת. הסרט, שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה הבינלאומי ה־38, מספר את סיפורה של אשה שבגיל מבוגר נחשפת למשפט שהתחולל סביבה בילדותה, בין משפחה שכולה שאימצה אותה לבין הוריה הביולוגיים, ניצולי השואה. מנימוקי השופטים: ״ [הסרט] מביא אל המסך סיפור אנושי יוצא דופן, משפט שלמה מודרני [...] מהעבר הכאוב של ישראל [...] דמות מרגשת ונוגעת ללב בחיפושה העיקש אחר זהותה. הבמאי אורי ברבש מצליח בכישרון רב לטוות את מרכיבי הסיפור לדרמה דוקומנטרית סוחפת ומרגשת.״  בשנת 2023 ישודר הסרט בערוץ כאן 11.
נושאים מרכזיים ביצירתו
צה"ל והסכסוך הישראלי-ערבי מהווים נושאים מרכזיים ביצירתו של ברבש. הם הנושאים ראשיים של "מאחורי הסורגים", "החולמים", "אחד משלנו", "זמן אמת", "מאחורי הסורגים 2", "ללקק ת'תות", "מלח הארץ", "קו 300", "טירונות", "במצפון נקי", "מילואים", "כוונות טובות" ו"אזהרת מסע". מבין אלו, "אחד משלנו", "ללקק ת'תות", "מלח הארץ", "טירונות" ו"מילואים" מתרחשים במרחבים צבאיים, בעיקר בסיסים. רבות מן הדמויות לבושות מדי צה"ל לאורך חלקים נרחבים מן החומר המצולם. בסדרה "טירונות" בוחן ברבש, דרך המציאות הצבאית, סוגיות בחברה הישראלית כגון: אלימות במשפחה, קשיים בקליטה של עולים חדשים, בעיות במפגש בין חרדים לעולם החילוני.
השואה גם היא נושא חוזר ביצירתו של ברבש ב"משפט קסטנר", "מיי פירסט סוני", "אביב 1941", "קאפו בירושלים", "דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר" ו״בחירתה של ניצה״.
נושא האשמה מופיע בכל היצירות שהוזכרו, כמו גם ב"חתום לכל החיים", "הילד של דיאנה" ו"האמת העירומה".
רבים מגיבוריו של ברבש נאבקים נגד גורלם במציאות חברתית ואישית רומסת. דוגמאות לכך הם ברונו ב"קאפו בירושלים", ארתור ב"אביב 1941", הסרבנים ב"במצפון נקי", רפא ב"אחד משלנו", אורי ועיסאם ב"מאחורי הסורגים" וגבי בן יקר בסרט בשם זה.
בנוסף, עוסק ברבש באמנויות עצמן, תוך שימת דגש על ההקשר החברתי והערכי שלהן. דוגמאות לכך ניתן למצוא ב"מוזיקת נשמה יהודית", "גן עדן", "אהובה עוזרי", "באר חלב באמצע עיר", "תפילת האדם: סיפורה של נולה צ'לטון" ו"דבש שחור: שירת חייו של אברהם סוצקבר" העוסקים במוזיקה, שירה ותיאטרון.
פילמוגרפיה
{|
גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן
גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Georg II, von Sachsen-Meiningen; 2 באפריל 1826 – 25 ביוני 1914) היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1866–1914.
ראשית חייו
גאורג נולד ב-2 באפריל 1826 במיינינגן, שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לאביו ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאמו מריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן. גאורג היה הילד היחיד להוריו, עד ללידת אחותו אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן בשנת 1843.
גאורג גדל תחת פיקוחם של הוריו ושל סבתו לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, שהחדירה לו את מורשתו ואת תחושת החובה לשלוט בדוכסות. במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה פיקד גאורג על רגימנט פרוסי, ולחם עמו בהצלחה רבה במהלך הקרבות בשנת 1849.
בשנת 1862 התחתנה אחותו עם מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, בנו הצעיר של גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. הזוג היה אביהם של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, שהיה הדוכס האחרון של הדוכסות.
שלטונו
ב-20 בספטמבר 1866 נאלץ ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן לוותר על השלטון לטובת בנו גאורג, בעקבות תבוסת אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה. שלא כמו אביו, גאורג היה נאמן לפרוסים בזמן המלחמה, ואף קיבל דרגת גנרל לוטננט בצבא הפרוסי. כמו כן בניגוד להוריו, גאורג הכיר טוב את הפוליטיקה הפרוסית, וידע שכוונותיהם מעשיות. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה גאורג הוביל שני רגימנטים של חיילים ממיינינגן, ואף זכה בכבוד של לכידת הדגלים הצרפתיים הראשונים בקרב ורט. לאחר מכן, נלחם גאורג כמעט בכל הקרבות שהיו במהלך המלחמה. גאורג היה חלק מהפמליה של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה בכניסתו לפריז, והוא נשאר חבר קרוב של הקיסר עד מותו.
ב-25 ביוני 1914 מת גאורג בעיר באד-וילדונגן, ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
משפחתו
ב-30 במרץ 1855 מתה שרלוטה, כתוצאה מסיבוכים בלידת בנה.
ב-23 באוקטובר 1858 התחתן גאורג עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ואשתו פאודורה, נסיכת ליינינגן, שהייתה בת דודו מדרגה שנייה, ואחייניתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. ממנה היה לו 3 ילדים:
גאורג לא הסתדר כל כך טוב עם אשתו השנייה, בין השאר משום שלא התנחם על מות אשתו הראשונה, אולם הוא חיבב אותה, וכשמתה פאודורה ב-10 בפברואר 1872 ממחלת השנית, התאבל מאוד על מותה.
יחסי הודו–כף ורדה
סקירה כללית
לאחר שכף ורדה הפכה למושבה פורטוגזית ב, היא הפכה לנקודת מעבר חשובה לנתיבי מסחר מאירופה להודו ואוסטרליה. בשנת 1977 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. כף ורדה חתמה על הסכם המסגרת של ISA (International Solar Alliance) במרץ 2018.
שליח מיוחד של ראש הממשלה (SEPM) ושר המדינה לפיתוח הכפר, סודארשן בהגאט ביקר בכף ורדה בספטמבר 2015 כדי להזמין באופן אישי את נשיא כף ורדה להשתתף בפסגת הפורום של הודו אפריקה (IAFS-III).
משלחת מכף ורדה בראשות שר החוץ טולנטיני אראוז'ו ז'ורז'ה השתתפה ב-IAFS-III בין התאריכים 26–29 באוקטובר 2015. שר הכלכלה והתעסוקה של כף ורדה, ז'וזה דה סילבה גונסאלבס מלווה בז'וזה קוריה, יועץ משרד החוץ, השתתפו בכנס ה-12 של CII Eximbank שנערך בניו דלהי בין התאריכים 9–10 במרץ 2017. אולבו אוולינו גרסיה, שר האוצר של כף ורדה השתתף בפגישה השנתית ה-52 של AfDB בגנדהינגר במאי 2017. שר התעשייה, התעשייה והאנרגיה של כף ורדה, ד"ר אלכסנדר דיאס מונטירו, השתתף באספה הראשונה של ISA ו-2nd Re-Invest in Greater Noida (3–5 בנובמבר 2018). ד"ר ז'וליו סזאר הרברט דוארטה לופס, שר המשנה לראש הממשלה לשילוב אזורי של כף ורדה השתתף בכנס CII-EXIM בנק הודו-מערב אפריקה באבוג'ה שבניגריה ב-8–9 באוקטובר 2018.
יחסי סחר
הייצוא של הודו לכף ורדה מורכב בעיקר מתרופות, דגנים, חלקי רכב ורכיבים חשמליים. הודו מייבאת בעיקר ברזל ופלדה ושאר גרוטאות מתכת, בעיקר נחושת ואלומיניום.
ב-3 במרץ 2017, שגרירות הודו ארגנה אירוע עסקי בשיתוף לשכת המסחר, התעשייה והשירותים של סוטאונטו (CCISS). ב-22 בפברואר 2018, שוב בשיתוף עם CCISS, שגרירות הודו ארגנה אירוע עסקי בהצטיינות בסמינר בפראיה. ב-17 בינואר 2019, השגרירות ארגנה אירוע עסקי במינדלו בשיתוף עם לשכת המסחר של ברלבנטו.
Could I Have This Kiss Forever
Could I Have This Kiss Forever הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ויטני יוסטון, בשיתוף עם הזמר הספרדי אנריקה איגלסיאס. השיר יצא לאור ב-10 בספטמבר 2000, כסינגל הראשון מתוך אלבום האוסף של יוסטון, Whitney: The Greatest Hits.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בסוף שנת 2000, דורג השיר במקום ה-20 במצעד השנתי של השירים העכשוויים שהתפרסם על ידי מגזין הבילבורד.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-16 במרץ 2014. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ויטני יוסטון רוקדת לבד וכך גם את אנריקה איגלסיאס. בהמשך, השניים חוברים, ורוקדים ביחד כשמאחוריהם רקדני ליווי.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-105 מיליון צפיות.
פאולנר
פאולנר (בגרמנית: Paulaner) היא מבשלת בירה הממוקמת במינכן, גרמניה, ויצרנית בירת החיטה הנושאת את שם המבשלה.
היסטוריה
מבשלת פאולנר הוקמה בתחילת המאה ה-17 על ידי נזירים שהקימו את מנזר פרנצ'סקו מפאולה על גבעה השוכנת כיום במרכז מינכן. אב המנזר חיפש דרך להזין את הנזירים בתקופת התענית - צום שנמשך 40 יום לפני הפסחא ובו אסור לאכול אך מותר לשתות. הפתרון היה בירה עם כמות לתת כפולה אשר הייתה מזינה כמו מזון ואף כונתה לחם נוזלי. תוך זמן קצר התפרסמה הבירה והנזירים החלו למוכרה כדי לממן את ייצורה.
לאחר תקופת התענית, ולאור ההצלחה, המשיכה המבשלה לייצר את הבירה. הצלחתה הייתה כה גדולה עד שמבשלות חילוניות באזור מינכן שלחו בשנת 1634 עצומה לשליט בוואריה, שבה דרשו לאסור את המכירה הפומבית של הבירה. עצומה זו, וההוראה שבאה בעקבותיה, היו לאזכור הראשון בכתובים של מבשלת פאולנר בשמה. הוראה זו נשארה על כנה כ-150 שנה ובוטלה על ידי נסיך בוואריה לקראת סוף המאה ה-18. מאז ועד היום מיוצרת פאולנר סלבטור לקראת התענית ועד לאחר הפסחא. כמחווה לאותו נסיך בווארי, עד עצם היום הזה, נערך טקס באופן שנתי בתחילת התענית, וכוס הבירה הראשונה מוענקת לשליט בוואריה.
פאולנר וייסביר
פאולנר וייסביר היא בירת חיטה לא מסוננת המיוצרת החל משנת 1634, צבעה זהוב ומעונן, והיא מוגזת יותר מבירות אחרות. נהוג לשתות אותה בכוס גבוהה וצרה, בה שטח הפנים של הבירה הבא במגע עם האוויר קטן ככל האפשר. אחוז האלכוהול בבירה הוא 5.5%.
פאולנר דונקל
פאולנר דונקל (דונקל פירושו כהה בגרמנית) היא בירת חיטה כהה לא מסוננת על פי המסורת הבווארית. ההבדל המרכזי בין בירת החיטה הבהירה של פאולנר לפאולנר דונקל הוא השימוש בלתת קלוי בתהליך הבישול. אחוז האלכוהול בבירה הוא 5.3%.
פאולנר סלבטור
פאולנר סלוואטור היא בירת ה"דאבל בוק" הראשונה בעולם, שיוצרה על ידי נזירי מנזר סט. פאולה במינכן כבר ב-1634. כמחווה לסלבטור הסיומת של כל בירות ה"דאבל בוק" הגרמניות היא "טור". סלוואטור היא בירה כהה, ומאופיינת בתכולת אלכוהול גבוהה ובכמות לתת כפולה. לכן, הנזירים כינו אותה "לחם נוזלי". אחוז האלכוהול בבירה הוא 7.9%.
עמלץ לבן
עַמְלֵץ לָבָן (שם מדעי: Carcharodon carcharias), המוכר גם בשמות כריש לבן או קרחה לבנה (ידוע גם בשמו העממי "כריש גדול לבן" עקב פלג גופו התחתון הלבן. מאנגלית: "Great White Shark"), הוא מין של כריש ממשפחת העמלציים והמין היחיד ששרד בסוג קרכרודון. העמלץ הלבן נחשב לדג הטורף הכבד ביותר כיום. הוא טורף על בעל אופי אגרסיבי הנחשב לקטלני שבכרישים לאדם עם התקיפות המרובות ביותר מכל הכרישים. הדבר גם זכה לייצוג בתרבות ממספר סרטים וספרים, אף שתקיפות כאלה נדירות יחסית ולרוב מבוססות על טעויות זיהוי.
תפוצתו גלובלית והוא נודד באוקיינוס הפתוח לאורך מרבית האוקיינוסים הממוזגים והסובטרופיים, לרוב סביב קו 12 ל-24 מעלות כשאוכלוסיות גדולות מצויות לאורך חופים בהם מושבות גדולות של טורפים ימיים או טרף דומה. לרוב הכריש מצוי בסמוך לפני המים אך הוא יכול לצלול עד לעומק 1,200 מטר.
כיום העמלץ מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר, רבייה נמוכה ועקב זיהום הים.
מקור השם
משמעות שמו המדעי הוא "שן-כריש" ולעיתים נכתב ומבוטא "קַרְכַּרוֹדוֹן" בהתאם להגייה האנגלית. שמו העממי האנגלי הוא "Great White Shark" (אף שטקסונומית איננו מין בסוג כריש ואף לא במשפחת הכרישיים).
על פי האקדמיה ללשון העברית "עמלץ" הוא שמו של סוג כריש. ראשיתו של שם מוזר זה בפירוש מקורי לפסוק בתהלים שהציע עמנואל לב (Löw; 1854–1944), חוקר יהודי הונגרי שכתב על בעלי החיים והצמחים של ארץ ישראל ועל שמותיהם העבריים והארמיים. בתהלים פרק ע"ד, פסוק י"ד, נכתב "אַתָּה רִצַּצְתָּ רָאשֵׁי לִוְיָתָן תִּתְּנֶנּוּ מַאֲכָל לְעָם לְצִיִּים". את המילים "לעם לציים" הציע עמנואל לב לקרוא בחלוקה אחרת ובניקוד אחר: "לעמלצֵי-יָם", ופירש כי 'עמלץ' הוא טורף ימי ענק. בעקבות פירוש מקורי זה, אף שנדחה על ידי חוקרי הלשון, נכנסה המילה "עמלץ" למילונים העבריים במשמעות 'כריש', ובהמשך יוחד השם לסוג מסוים של כריש – גדול ומסוכן במיוחד.
מאפיינים
העמלץ הלבן הוא הכריש אוכל הבשר הגדול ביותר במשקלו, כשבעבר היו עוד כרישים גדולים יותר כמו המגלודון, שהוא ככל הנראה קרוב שלו. מספר כרישים לעיתים מגיעים לגודל דומה, בין השאר כריש טיגרי, שש-זימי אפור, ישנונן גרינלנדי וישנונן פסיפי שלעיתים מגיעים לאורך 5 עד 6 מטרים אף שהם שוקלים פחות. הוא גם אחד מהכבדים שבדגי הסחוס ורק שלושת המינים מסנני הפלנקטון: מנטה ענקית, כריש ענק וכריש לווייתני גדולים ממנו.
אורכו של כריש העמלץ הלבן נע בין 3 ל-8 מטרים, ומשקלו מגיע למשקל של 1–3 טונות והוא בעל דו-צורתיות זוויגית כשלרוב הנקבות גדולות יותר. מדידות רבות שנחשבו אמינות התבררו כמומצאות והתבססו על מראית עין בלבד, כך שכיום דיווחים רבים נחשבים כלא אמינים. לרבות דיווחים על עמלצים בגודל.
העמלץ בניגוד לשמו, בעל עור קשקשי בצבע אפור כהה ולעיתים עם כתמים חומים או כחולים כשתחתית הגוף לבנה וממנה קיבל את שמו. הדבר מסייע לו בהצללת נגד בו גופו מתמזג עם פני הים המוצפים באור השמש כשמסתכלים עליו מלמטה, או להיעלם בצללי המעמקים הכהים כשמביטים בו מלמעלה. הדבר עוזר לו לנוע ביעילות מבלי שטרפו יבחין בו אורב מלמטה.
לעמלץ הלבן זוג סנפירי גב: הקדמי ממוקם במרכז הגב והאחורי מעל סנפיר השת. סנפירי החזה שחורים בקצותיהם ובבסיסם כתם שחור. סנפירים אלה גדולים ודמויי מפרש. סנפיר הזנב גדול ושתי אונותיו כמעט שוות בגודלן. בצידי הגוף, לפני סנפירי החזה, ישנם חמישה פתחי זימים אנכיים ארוכים. ככל הכרישים הוא בעל עמוד שדרה סחוסי ללא עצמות ועליו טבעות גידול, מהן אפשר לקבוע את גילו.
הוא בעל חלל עיניים גדולות ורחבות בצבע שחור וחרטום קצר ומחודד שמצדדיו מצויים הנחיריים. הוא בעל לסתות רחבות מקושתות המצויות בתחתית הראש. בפיו רכסי שיניים משולשות חדות בעלות שוליים משוננות כמסור ובנויות לקריעת טרף בעוצמה. השיניים מתחלפות ללא הרף, בייחוד לאחר שנפגעו והעמלץ עשוי להחליף אלפי שיניים במהלך חייו.
העמלץ הלבן בעל עוצמת נשיכה חזקה ביותר, הגבוהה ביותר בעולם לאחר שני מיני הגדולים שבתנינאים - תנין הים ותנין היאור. הנשיכה של פרט בוגר שקולה ל-18,000 ניוטון (הכוח שמפעילה מסה של כ-1.8 טונה). מחקר מ-2008 של החוקרים סטיבן ורו הוביל לממצאים שעמלץ במשקל 3,324 ק"ג (7,328 פאונד) יכול להפעיל כוח נשיכה של 18,216 ניוטון (4,095 לב"ג).