cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-ז'אק רוסו
הדת
רוסו סבר כי דת מן הסוג השלישי היא פסולה, והיתרון בדת מן הסוג השני הוא כי היא מאחדת את אהבת האל עם אהבת המולדת, אך מטבעה היא מיוסדת על טעות ושקר, והופכת את בני האדם למאמינים באמונות טפלות. רוסו הטיף לדת אזרחית בעלת עיקרים פשוטים, הכוללים את ההכרה במציאות האל, את הקדושה של האמנה החברתית של החוקים, ואת פסילת אי־הסובלנות הדתית. לדעת רוסו על הריבון, הוא העם, לקבוע את עיקרי האמונה האזרחית, לאו דווקא כדוקטרינה דתית, אלא כדעה חברתית הנדרשת מאזרח טוב. אדם שיסטה מן הדעה לא יהיה "כופר בעיקר" אלא פשוט אזרח לא טוב ולא רצוי, והריבון יהיה רשאי לגרשו מהמדינה. לדעת רוסו, אם עוזבים את הדת עוזבים את המוסר ואת הצווים המוסריים. מכאן שאתאיסט לדעתו לא יכול להיות אזרח טוב, כי מי שאינו מאמין באל אינו אדם מוסרי. דעות אלו הביאו להחרמת ספריו בצרפת ובז'נבה.
השפעתו
רעיונותיו של רוסו היו בבסיס הפילוסופיה של עידן הנאורות. עבודתו שהתמקדה בקשר שבין החברה האנושית לפרט, תרמה לרעיונות שיובילו בסופו של דבר למהפכה הצרפתית. רובספייר וסן־ז'וסט ממנהיגי המהפכה הצרפתית הושפעו רבות מרעיונותיו של רוסו. כותבים כהגל ובנז'מין קונסטן האשימו את רעיונותיו של רוסו באכזריות שאליה הגיע שלטון הטרור בתקופת המהפכה, אך טענות אלו אינן מקובלות על הוגים אחרים.
רעיונותיו של רוסו על הדמוקרטיה שונים אף הם מן הגישות של הדמוקרטיה הליברלית הנהוגות כיום. פרט להתנגדותו לדמוקרטיה ייצוגית, שקיבלה את צורתה המודרנית ואת הבסיס האידאולוגי שלה בכתבי הפדרליסט שפרסמו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי בעשור שלאחר מותו, הבחין רוסו גם בין "הרצון הכללי" ו"רצון הרוב". רוסו סבר כי לא תמיד רצון הרוב הוא הצודק, וכי מטרת הממשל הטוב היא להבטיח את החירות, השוויון והצדק לכל אזרחי המדינה, ואחת היא מהו רצון הרוב. עם זאת, רוסו לא ייחס להבדל בין רצון הרוב והרצון הכללי חשיבות מכרעת, שכן סבר כי הפרט, כיצור תבוני ורציונלי, יגשים את רצונו הפוליטי בדרך שתיצור הסכמות מוחלטות. בראייתו את הפרט כיצור רציונלי הכשיר לקבלת הכרעות ואזרחות פעילה, הצטרף רוסו להוגים בני דורו, שערערו את בסיס המלוכנות האבסולוטית הנהוגה בימיהם מחד, אך לא הגבילו את מוסרות שלטון העם, באופן בו נהגו אבות החוקה האמריקנית, מאידך. ג'ון סטיוארט מיל בחיבורו המפורסם ביותר, "על החירות", שלל מכול וכול את הרעיון שהחברה כגוף רשאית לכפות את עמדותיה ורצונותיה על היחיד, ולו גם השקפותיו ודבריו של אותו יחיד אינן עולות בקנה אחד עם מה ש"הכלל" רואה כנכון או כצודק.
הוגה רעיון הדמוקרטיה הטוטליטרית, יעקב טלמון, מצא את שורשיה בתורת "הרצון הכללי" של רוסו כפי שהובעה בספר זה. לדעת טלמון, האמונה בחופש והשאיפה של אסכולות חברתיות מדיניות אוטופיסטיות כקומוניזם לממשו, מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי, ומכאן קצרה הדרך אל ה"דמוקטטורה". הפסקה המופיעה בספר א' פרק ז', שלפיה:, מקבלת לאור ניסיון המאה ה־20 משמעות חמורה וקשה. אחד העקרונות הבסיסיים בפילוסופיה הפוליטית של רוסו הוא כי הפוליטיקה והמוסר צריכים להיות כרוכים יחדיו, ואין להפרידם. כאשר המדינה נכשלת בפעולה שאינה מוסרית, היא אינה מתפקדת באופן הראוי וחדלה מלייצג את הרצון הכללי של הריבון, הוא העם, ובכך מאבדת את סמכותה כלפי היחיד.
רעיונותיו של רוסו על החינוך, שעיקרם החינוך באמצעות התנסות ישירה, מעבר ללימוד באמצעות הספרים, והתייחסות לחינוך רגשות הילד מעבר לפנייה להגיונו, השפיעו על התאוריה החינוכית המודרנית. בכתביו המוקדמים זיהה רוסו את הטבע עם המצב הפרימיטיבי של האדם הפראי; לאחר מכן התייחס אל הטבע כספונטניות של ההליך שבאמצעותו האדם בונה את אופיו ועולמו. הטבע מסמל שלמות וכבוד עצמי, בניגוד לשיעבוד שכופה החברה על האדם. מכאן שהחזרה אל הטבע על פי רוסו משמעה שחרור האדם מכבלי החברה וממוסכמות הציוויליזציה. רעיון זה הפך את רוסו לאחד מאבות התנועה הרומנטית, על אף שמבחינה כרונולוגית ורעיונית הוא שייך עדיין לעידן האורות.
Union List of Artist Names
Union List of Artist Names (רשימה מאוחדת לשמות אמנים, ULAN) הוא בסיס נתונים חינמי אינטרנטי המנוהל על ידי מכון המחקר גטי (Getty), המחזיק רשימה של שמות כ-300,000 אמנים, בווריאציות שונות (שמות נעורים, שמות קודמים וכו').
למרות שמו המרמז כי זו היא רשימה, למעשה זהו אגרון עבור שמות נרדפים לאמנים. לכל אמן ניתן מזהה חד-חד ערכי מספרי, ואליו מקושרים כל פריטי המידע הרלוונטיים (תאריכי ומקומות לידה ופטירה).
הרשימה מתמקדת באמנים מתחום האמנות החזותית ואדריכלות. אמנים כשחקנים, רקדנים לרוב אינם כלולים ברשימה זו.
בנוסף לאמנים, הרשימה מכילה גם קבוצות אמנים העובדים יחד, כאשר כל קבוצה מכילה הפניות לאנשים אותם היא כוללת.
היסטוריה
ה-ULAN הופץ לראשונה בשנת 1994, הן בעותק פיזי והן בקובצי מחשב. ב-1997 הופסקה הפצתו בעותק פיזי, לאור גודלו והשינויים הרבים מגרסה לגרסה.
חצות מעל סנקטפראקס
חצות מעל סנקטפראקס הוא הספר השלישי בסאגת טוויג בסדרה "קורות קצעולם".
עלילה
זה הספר האחרון בסדר הכרונולוגי הכולל את זאב העננים. טוויג מנסה להציל את אביו, זאב העננים, שנלכד בלב הסערה. כשהוא נכנס לסערה, הוא פוגש את אביו. אביו מספר לו שמי שנכנס לתוך אמא סערה מתחיל להתאחד איתה. מצד אחד הוא משיג ידע על מזג אוויר שכל מלומדי השמיים בסנקטפראקס יכולים רק לחלום עליו, אך מצד שני הוא מתחיל להיעלם לאט לאט. כמו כן, הוא מספר לטוויג שאמא סערה עומדת להגיע ללב יערעבות כדי להפיח חיים מחדש. הבעיה היא שכעת סנקטפראקס עומדת בדרכה, ואם סנקטפראקס לא תוזז, אמא סערה תוציא את כל כוחה בניסיון להזיז את סנקטפראקס, ולא תוכל להפיח חיים בקצה, וכל החיים על הקצה ימותו. לאחר שהוא גומר לספר זאת לטוויג הוא נעלם. אמא סערה פולטת את טוויג וכל צוות האונייה החוצה, והם מתפזרים במקומות שונים ברחבי הקצה. כשטוויג מתעורר, הוא אינו זוכר דבר ממה שקרה כשהיה בתוך אמא סערה. בעזרת מתלמד בשם קאולקייפ הוא מחליט לחפש את חברי הצוות, ולבדוק אם הם זוכרים. הוא מתחיל למצוא אותם לאט לאט, אבל גם הם אינם זוכרים כלום. לבסוף הוא מגלה שחבר הצוות האחרון שלא מצא הוא נווט האבן, שנחת בלב יערעבות. הוא יוצא לחפש אותו, וכשמגיע אליו אומר לו נווט האבן שהוא זוכר מה קרה, מפני שהיה מוגן על ידי החליפה שלבש. הוא מזכיר לטוויג על מה שאמר לו אביו זאב העננים, והם מגלים שאמא סערה תגיע לסנקטפראקס בחצות. נווט האבן מבצע בטוויג ובקאוקלייפ שיגור רקיע לעבר סנקטפראקס, כדי שיספיקו להגיע לפני חצות. קאוקלייפ משחרר את השרשרת, והפרופסור לחושך ועוד כמה פרופסורים שלא יכלו לראות את עירם האהובה נעלמת נשארים עליה. לאחר שאמא סערה עוברת, צומח סלע גדול בגן הסלעים - עליו בונים את סנקטפראקס החדשה. קאוקלייפ ממונה לבכיר נשגבי האקדמיה.
תל זהרה
תֵּל זָהֳרָה (נבטא זוֹהוֹרָה) נמצא במזרח עמק בית שאן, כ-500 מטר מערבית לגשר הקנטרה שעל נחל חרוד, וכ-800 מטר מצפון לכביש 669 וגדר קיבוץ ניר דוד. שם התל מקורו בערבית (זַהְרַה = פרח) וזאת עקב פריחת החרציות הזוהרת למרחוק בעונת האביב. סמוך לתל נובע עין זהרה.
תקופות החפירה
החל מ-2006 חופרת באתר משלחת מטעם אוניברסיטת מונטנה בראשות פרופסור סוזן כהן. מחקרה מתמקד בלימוד אורבניזציה והיחסים בין אזורים עירוניים וכפריים בתקופת הברונזה התיכונה (1950 עד 1550 לפניה"ס) בכנען (ארץ ישראל של היום), וכן בקשרים של כנען ומצרים העתיקה בתקופה זו. הדבר כולל התבוננות בצורות התיישבות, תהליכי עיור ויחסי מסחר. רק בסוף עונת 2008 זיהו את ההתיישבות הברונזאית התיכונה ועונות החפירה הבאות התמקדו ויתמקדו בשרידים אלו, בחשיפתם ובלימודם.
ממצאים עיקריים
מהתקופה הרומאית שרידים של שני מבנים גדולים, לאחד מהם מסועפת מערכת ניקוז מורכבת, וכן מספר מטבעות. שרידים ארכיטקטוניים מהתקופות ההלניסטית והפרסית. כמו כן נחשפו קברים מתקופת הברונזה התיכונה וכן קברים המזוהים כבדואיים.
Dirty Mind
מבקרי מוזיקה ראו ב־"Dirty Mind" את אלבומו הגדול הראשון של פרינס – אלבום יצירתי ונועז. מילות השירים עסקו בארוטיקה באופן קיצוני, ישיר ואף פרובוקטיבי (פרינס התייחס לכך: "לא הייתי במתכוון פרובוקטיבי, הייתי במתכוון אני"). האלבום דורג במקום ה־326 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של רולינג סטון שהתפרסמה ב־2020, ירידה מהמקום ה־206 שדורג בו ברשימה של 2012.
רקע
בריאיון שנערך עמו כמה חודשים לפני תחילת ההקלטות לאלבומו השני, Prince, אמר פרינס בן ה־20: ב־"Dirty Mind" עשה פרינס כל מאמץ אפשרי להוכיח שאכן אינו ביישן, עם פרסום האלבום, שלא היה בוטה כמוהו מבחינה מינית עד אז – אלבום שפתח את הפתח לאלבומים רבים באותו קו.
הקלטת האלבום
במהלך אביב 1980 הצטרפו פרינס וחברי להקת הליווי שלו דז דיקרסון, , המתופף בובי ז. והקלידנים דוקטור פינק וגייל צ'פמן לריק ג'יימס, מתחרה של פרינס, כמופע החימום שלו במשך תשעה שבועות של סיבוב ההופעות שלו.
לאחר תום סיבוב ההופעות של ג'יימס חזר פרינס למינסוטה, שכר בית בוייזאטה, והקים אולפן הקלטות  בסיסי, במימון חברת התקליטים שלו. אף שהבית היה צפוף, פרינס היה מרוצה:, אמר לרולינג סטון.
צליל האלבום הוא צליל דמו גולמי נוקשה, מנוגד באופן בולט לצליל המלוטש של שני אלבומיו הקודמים.
הצלחה מסחרית
"Dirty Mind" הגיע למקום ה־45 במצעד בילבורד 200 ולמקום השביעי במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ. ב־20 ביוני 1984 הוכתר האלבום כאלבום זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). בעקבות מותו של פרינס ב־2016 נכנס האלבום מחדש למצעד בילבורד 200 וכן נכנס לראשונה למצעדים בבריטניה, צרפת ושווייץ.
סינגלים
הסינגל הראשון, "Uptown", הגיע למקום ה־101 במצעד Bubbling Under Hot 100 Singles ולמקום החמישי במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ. הסינגל השני, "Dirty Mind", הגיע למקום ה־65 במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ. כמו כן, "Uptown" ,"Dirty Mind" ו־"Head" יצאו ביחד והגיעו למקום החמישי במצעד שירי הדאנס קלאב.
"Head" נכלל בסרט "כמו אוויר לנשימה".
יחס הביקורת
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר AllMusic, כתב:
דייוויד בראון, מבקר אנטרטיינמנט ויקלי, כתב:
סימון פרייס, מבקר הגרדיאן, כתב:
פולקספוליציי
פולקספוליציי, משטרת העם (בגרמנית: Deutsche Volkspolizei), הידועה בכינוי Volkspolizei או VoPo, הייתה כוח המשטרה הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) בשנים 1945 עד 1990. זו הייתה סוכנות ממשל מרכזית האחראית על רוב אכיפת החוק האזרחי במזרח גרמניה. בשיאה שירתו בה 257,500 איש. היוותה חלק מכוחות הביטחון של גרמניה המזרחית.
היסטוריה
ה-Volkspolizei נוסד למעשה ביוני 1945 כאשר המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה (SVAG) הקים כוחות משטרה מרכזיים באזורי גרמניה הנאצית שכבשה לאחר מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהפרה את ההסכמים שנחתמו בוועידת יאלטה ובפוטסדאם. המינהל אישר את חימוש כוחות המשטרה ברמה הקהילתית ב-31 באוקטובר 1945, אך עם זאת נותר כוח בלתי-צבאי ובשנת 1946 כלל פולקספוליציי כ-22,000 איש. כוח המשטרה חווה מספר אתגרים בשלב זה: שיעור העובדים הבלתי מאומנים בין 65 ל-95% ערער את מקצועיותו ושיעורי התחלופה של כוח אדם היו בתחילה גבוהים עד 50%, דבר שהשפיע על יציבות כוח העבודה. עד 1948, מספר השוטרים גדל לכ-65,000 איש, אך עדיין היו נושאים של חוסר אמינות פוליטית וחוסר יכולת מקצועית, מה שגרם לניקוי של 10,000 מהכוח בשנת 1949; כתוצאה מכך, 86% מחבריה היו חברי מפלגת השלטון: מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. ממאי 1949 ואילך נקרא רשמית דויטשה פולקספוליציי ("משטרת העם הגרמנית"), שלושה חודשים לפני הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
המנגנון המרכזי
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בשנת 1949, משטרת העם הייתה כפופה למשרד הפנים וחולקה לענפים בודדים ולכוחות מיוחדים:
בנוסף ליחידות אלה, המשטרה כללה גם את Kasernierte Volkspolizei (משטרת העם הצבאית), שממנה הוקם צבא העם הלאומי (NVA) בשנת 1956. בעקבות זאת, הפכה Kasernierte Volkspolizei ליחידה העיקרית לפיזור מהומות.
תפקוד ויעילות
תפקודה השתנה עם הזמן. בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, פעל כגרעין של כל מוסדות המדינה החמושים האחרים. זה היה המוסד הראשון של המדינה המזרח גרמנית, שממנו יצאו ארגונים אחרים כמו השטאזי וצבא העם הלאומי, הן ברמה המוסדית והן ברמה האישית. עם הזמן היא הפכה רק לסוכנות אחת בתוך הביורוקרטיה הביטחונית הנרחבת של גרמניה המזרחית.
המשטרה עסקה במניעת פעילות פלילית, כגון גניבה, רצח, אך ביצעה גם תפקידים הכוללים הגנת גבולות, בקרת דרכונים, בקרת תחבורה והגנה על מבנים רגישים, שכל אחד מהם בוצע על ידי מחלקות מיוחדות. חלק קריטי בפולקספוליציי היה שיטור שדה, שהוצג משנת 1952, ולפיו לכל אזרח יש "נציב" משלו (Abschnittsbevollmächtigte, ABV). ה-ABV היה אחראי לכל ענייני השיטור ללא קשר לענף או למומחיות בתחום זה; בסך הכל נוצרו כ-5,000 עמדות ABV בכל רחבי הרפובליקה על מנת לכסות בממוצע 4,000 תושבים לכל מקטע. בעקבות המרד של 1953 במזרח גרמניה, מספר הפקחים כמעט הוכפל. מטרת ה-ABV הייתה לבסס ולטפח "קשר הדוק" עם האוכלוסייה, על מנת למלא את חובות השיטור המקובלות, כמו גם לאפשר למפלגה לחדור לכל חלקי החברה.
תפקידי המשטרה הורחבו גם מעבר לכוחות הרשמיים, באמצעות ארגונים כגון קבוצות המאבק ממעמד הפועלים (Kampfgruppen der Arbeiterklasse, KdA), יחידות מאורגנות בתוך מפעלים ומקומות עבודה שמנו כ-400,000 איש.
יעילותה של המשטרה הוטלה בספק בעקבות המרד בשנת 1953. תחנות משטרה ובתי משפט הותקפו במהלך המרד, כאשר חלק מהשוטרים אף הצטרפו למפגינים. דו"ח של המפלגה ב-18 ביוני 1953 הגיע למסקנה כי: "יש לעצור את התופעה הכללית ב-17 ביוני, שאנשים רק התבוננו, נסוגו או הרשו התעלמות או התפרקו מנשקם". כישלון זה של אנשי פולקספוליציי במרד היה דאגה רצינית נוספת עבור המשטר.
גיוס והכשרה
הגיוס לפולקספוליציי דרש עשר שנות לימוד לפחות, הכשרה מקצועית, שירות צבאי והיסטוריה של נאמנות פוליטית.
עם ההצטרפות, מגויס יעבור קורס של חמישה חודשים באקדמיה המשטרתית. לוח הזמנים הכיל חינוך פוליטי, דיני משטרה, משפט ופלילים ואימוני כושר בסגנון צבאי. לאחר מכן המגויס סיים התמחות מעשית של 6 חודשים.
הסיבות שנתנו קציני פולקספוליציי להצטרפות לכוח היו רצון לעבוד עם אנשים, אידיאליזם, מסורת משפחתית, אמונה במערכת והרצון לשרת את המדינה.
משנת 1962, לפולקספוליציי היה בית ספר משלו בברלין-ביסדורף, שהכשיר כ-3,500 קצינים עד 1989. היו עוד כמה בתי ספר וקצינים הוכשרו בתחילה בצבא, משנת 1963 בבית הספר לקצינים ומשנת 1971 בבית הספר לקצינים בדרזדן-וילדר מאן.
בפולקספוליציי היו כ-80,000 שוטרים במשרה מלאה ו-177,500 מתנדבים.
עם הצטרפותה של מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית ב-3 באוקטובר 1990, הסמכות על המשטרה הגיעה לתחום השיפוט הפדרלי החדש שנוצר. כארבעים אחוז מעובדי פולקספוליציי נאלצו לעזוב את השירות.
המשטרה פורקה והוחלפה על ידי המשטרה הפדרלית של גרמניה. למעט Kasernierte Volkspolizei, שמדיו האפורים-ירוקים דמו לסגנון צבא העם הלאומי המזרחי של גרמניה (Nationale Volksarmee - NVA), כל שירותי פולקספוליציי לבשו את המדים הבסיסיים שאומצו בשנת 1956 כשהוקמה המשטרה רשמית. היו מדים מסוגים שונים, נלבשו בהתאם למצב העבודה או המצב החברתי ומדים שונים לקיץ או החורף. רוב מדי השירות היו אפורים-ירוקים אך משטרת התחבורה לבשה צבע כחול כהה. האיכות והמרקם הטוב יותר של הבד במדי הקצינים הבדילו אותם מהמדים של מגויסים חדשים.
היו קיימים סוגים אחרים של מדי פולקספוליציי. קצינים בכירים לבשו מדי פעם מדים לבנים, או לפחות מעיל לבן. לנשים היו מדים משלהן המורכבים ממעילים, חצאיות או מכנסיים, חולצות, כובעים, מגפיים ופריטים מתאימים אחרים בהתאם לעונה ולאירוע. למשטרת התנועה, לאופנועים, ליחידות השונות היו פריטי לבוש מיוחדים.
במדי המשטרה היו בתחילה ואפנפרבה ירוק, אך מאוחר יותר חזרו לצבא לבן למעט משטרת התחבורה שלבשה כחול.
דיוויזיית הנ"מ התשיעית (ורמאכט)
דיוויזיית הנ"מ ה-9 (בגרמנית: 9. Flak-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 ביולי 1940, והועמדה תחת פיקוד גרהרד הופמן, והייתה אחראית להגנת הנ"מ בתחומי צפון צרפת ובלגיה. ב-29 בינואר 1942 העבירה הדיוויזיה את תחום אחריותה לדיוויזיית הנ"מ ה-13, והועברה לגזרה הדרומית של החזית המזרחית. הדיוויזיה השתתפה במבצע מקרה כחול, וסייעה לכוחות הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד שם הושמדה הדיוויזיה.
בתחילת פברואר 1943 הקים וולפגנג פיקרט את הדיוויזיה מחדש בחצי האי קרים, ולאחר מכן פיקד עליה במהלך הקרבות בראש הגשר בקובאן. ב-15 במאי 1944 הועברה הדיוויזיה לרומניה, וב-2 ביוני 1944 הועברה לברסלאו. ב-2 בספטמבר 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה בקרבות בגרמניה עד תום המלחמה.
ענבל הופמן
ענבל הופמן (נולדה ב-1973) היא אמנית, מאיירת ומעצבת ישראלית. חיה ויוצרת בתל אביב-יפו.
ביוגרפיה
הופמן נולדה בחיפה ב-1973. ב-1999 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
אמנית רב-תחומית היוצרת במדיומים שונים, ביניהם, פיסול, וידאו, צילום, רישום, מיצב וגינון.
הופמן עוסקת בנשגב שביומיומי באמצעות שימוש ברדי-מייד ובחומרי גלם זולים וזמינים. עבודותיה מתאפיינות בעמלנות ובפרטנות. היא עוסקת במתיחות בין טכניקות ומדיומים מרוחקים ובמפגש בין צורות עבודה מסורתיות למתועשות, בין אורגניות לדיגיטליות, בין חומר לדימוי. הופמן, הציגה חמש תערוכת יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות ובפרויקטים שונים, בגלריות ובמוזיאונים בישראל ומחוצה לה ואף זכתה בפרסים ומענקים על יצירתה.
הופמן מצהירה כי בשורש עבודתה קיים החיפוש אחר נקודות ההשקה בין הדו-ממד לתלת־ממד. רישום ואיור הם עבורה כלי דומיננטי באמצעותו היא הופכת את המחשבות לדימויים, לאחר מכן ממירה את הרישום לאובייקט ממשי. היא נעה לרוחב קשת המדיומים השונים, צילום, וידאו, פיסול, רישום, מיצב וגינון  ומפגישה בין צורות עבודה מסורתיות לטכנולוגיה ודיגיטציה, בין אורגני לטבע מלאכותי.
בשנים האחרונות, הופמן בונה סביבות פיסוליות דאדאיסטיות המורכבות מאובייקטים זמינים, פשוטים, בנאליים המגיעים מהקשרים שונים המחוסרים כל הילה אמנותית. השימוש בחומרים זולים או בחפצים מצויים, טעון באספקט ביוגרפי, פרטי וציבורי. פריטים מקומיים המחברים את העבודה לתרבות הישראלית ולמכלול הצרכני של קיומנו המקומי והגלובלי, ישן מול חדש. עשייה הנובעת מהמצאות וחיבורים משובשים, משעשעים ובלתי צפויים. האובייקטים המרכיבים את הסביבה שהופמן יוצרת מתאפיינים בכושר המצאה, אלתור, הומור, משחקיות והגיון רצוף מוקשים קטנים, אשר בתוכם מגולמת חוויה של עונג אסתטי, הקפדה ועמלנות. חומרי הגלם הנאספים אל הסטודיו נעים מכלי-בית, כלי-מעבדה, חומרי ניקוי, צעצועי פלסטיק, כלי עבודה, ספרים משומשים, מכשירי כתיבה, ועד צמחים, השרשות, הנבטות או יציקות. כולם הופכים ל"שחקנים" בסביבה היומיומית של הופמן ונענים לשימושים החדשים שהיא מעניקה להם. לאקראיות ערך מוסף בתהליכי היצירה של הופמן, כמו גם לשאלות של שליטה מול חוסר שליטה. בעבודה עם חומר חי או אורגני (בעיקר סביב בוטניקה והנבטות) נדרשת היוצרת לא אחת לוותר על הצורך לביית או לשלוט בתהליכים, והופכת עצמה ל"צינור" המעבד מידע ומשאיר מקום להתרחשויות אקראיות או אפילו לטעויות, מבלי לוותר על הערכים האסתטיים של היצירה. בראיון משנת 2014 הופמן מוסיפה "אמנות עבורי היא מגרש משחקים אינסופי, מרחב שמאפשר לברוא עולמות פנטסטיים. אני מנסה לערער את מציאות הקיום שלי. לקחת את הסביבה הבסיסית, היסודית והמוכרת, לערבב ולהציג אותה מחדש. ניסיון להזכיר את הקסם בכל דבר שנתפס כרגיל וכסתמי". ניסיון המערבב בין גבוה לנמוך, בין רדי-מייד ל makers, בין מתח לתנועה, בין רגש פרטי לזיכרון קולקטיבי. זהו מרחב מתעתע המורכב מחומרים כל כך מוכרים ויומיומיים המעוררים בנו הזדהות, חיוך ואפילו חמלה, ומנגד- משהו במופרכות של החיבורים מעלה ספק או מעורר חשד במנגנון. מה שנדמה כמאורגן על פי שיטה, מתגלה כחסר סדר ופרוע. הופמן מנסה, בטכניקות ופרקטיקות שונות, לתפוס במשהו את פלא הבריאה, אם על ידי פירוק של יחידות והרכבתן מחדש למבנים אורגניים, ואם בחיפוש מתמיד אחר הגריד היושב בבסיס של הדברים. כדי ליצור סביבה אנטרופית באופייה, היא חוקרת את המבנה, או השיטה של המערכת, ורק אז מאפשרת לעצמה לשבש ולהחריב אותה.
יצירה
הופמן עוסקת בקשת רחבה של נושאים ומדיומים. היא הציגה ארבע תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות, ביניהן במוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
"עבירות קלות בבית הבובות" (2002), תערוכתה הראשונה, הוצגה במוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב (אוצרות רות שדמון ונעמי אביב) כותרת התערוכה רמזה על פשעים קטנים שביצעה היוצרת בבית הבובות התמים. העיוותים או המומים שנתנה הופמן ביצוריה התמימים מאוד מעודנים. נעמי אביב כתבה בקטלוג התערוכה, כי לרוב זהו ביטוי לצרכים סיעודיים המאפיינים את הופמן ונותרו לא מסופקים. זהו ביטוי טבעי של הצורך לטפל, להגן, לחמול, אבל גם לגרד את הפצע בשביל לבדוק עד כמה הוא מכאיב ועמוק. הבובות של הופמן שואבות לגיטימציה מהמכניזם הטבעי של הבובות הניתנות לפירוק והרכבה תוך אמירה לגבי דמות האישה כבובה, אובייקט שניתן להתעלל בו או פשוט לחתוך אותו החוצה. הבובות המצוירות של הופמן לא נראות דו־ממדיות אלא נראות כתצלום מעובד של אובייקט תלת מיימדי. הן מגלמות את הסגידה הפגנית לחפץ, לפטיש מעורר התשוקה. אובייקט ממשי ולא קונספטואלי שאפשר למכור ולקנות, לנכס ולהניח על המדף. הופמן מציירת אובייקטים שהם סוג של קורבנות דווקא משום שאינם מסוגלים לחוות עצמם כקורבן. הם נותרים תמימים גם כאשר מי שיוצרת אותם מבצעת בהם סוגים של השטחה, מה שמחריף את חוויית הדיסוננס.
"מיטת זרע" (2013), תערוכת יחיד, תערוכתה השנייה של הופמן, הוצגה בגלריה P8 תל אביב (אוצרת: נעמי אביב). בתערוכה הוצגו שלוש סדרות של עבודות, בכולן חוויה של עונג אסתטי, הקפדה ועמלנות. התערוכה כוללת מיצבי פיסול, וידאו וצילום. לצורך עשיית התערוכה יצרה הופמן מנבטה ביתית ובה הציבה מצלמה מושהית המתעדת את אירועי הגן. תהליכים של נביטה, צמיחה ועד לנבילה מחליפים אצלה פרקטיקות שגורות של רישום, ציור ופיסול ומהווים המחשה בזעיר אנפין של פלא הבריאה. עצם יצירתו של מרחב נביטה פיזי מצמיח מטבעו שפע של משמעויות. מיטת הזרע של הופמן מהווה אתר המתמצת את החוויה הפוסט מודרנית ואת יחסיה המורכבים עם הטבע בכלל ועם האידיאה של הגן. רעיון הגן מקפל בתוכו דחפים אוטופיים של בריאה, יצירה ועיצוב. השימוש בפרקטיקות של גינון והנבטה בסטודיו של האמנית איפשרו לחקור ולאתגר רעיונות כמו חלל, זמן ומקום. המנבטה שיצרה הפכה לשדה וכל התרחשות זעירה בו מעוררת רגש עז, בהדגימה מחדש את אקט הבריאה. לצד המעקב המתועד ותוצריו הוצגו מיצבים פיסוליים שהרחיבו את דימוי הבריאה באסתטיקה שברירית ומעודנת.
התערוכה כללה שילוב הצבות ממדיומים שונים, ביניהם פיסול משולב צמחייה, דומם עם חי. המים, שמשו מרכיב מרכזי בעבודותיה, כסמל לחיים והוצגו כניגוד לריקבון ולמוות אשר מתקיימים בסביבה שמחיצתה אורגנית ומחיצתה דוממת. גם כאן הופמן עשתה שימוש באביזרים טכנולוגיים לצד שימוש בחומרים יומיומיים, באמצעותם ביקשה לייצר סביבה בה מתקיימת חוויה אסתטית עבור הצופה.
"פלאש דרייב" (2018), תערוכת היחיד הרביעית של הופמן, הוצגה לא מכבר, במכון אלפרד לאמנות ותרבות, תל אביב (אוצרת: טלי בן נון). מיצב תלוי-מקום המגולל סיפור מסע אישי שלא התרחש ונותר בגדר חלום שנקבר תחת הררי הכביסה והכלים שבכיור. באמצעות חיבורים משעשעים ולא צפויים בין רדי-מייד לקראפט, בין מחנאות לפיסול, בין חלום לכישלון, יצא הצופה להרפתקה הרואית מחד ופארשית מאידך, במסלול 'תרמילאי' הכולל מסע מזורז בין פסגות, קרחונים, בים הפתוח ובמעבה האדמה.
LoveJo
LoveJo# (במקור נקרא: LoveJo#) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'וג'ו. המיני-אלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 2014 על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. מספר חודשים לאחר צאתו יצא מיני-אלבום נוסף בשם III.
במסגרת המיני-אלבום הקליטה ג'וג'ו מחדש את השירים "Caught Up in the Rapture" ו-"".
השושלת ה-25 של מצרים
תרבות והשפעה
למרות מוצאם הדרומי רחשו מלכי הנובים כבוד למסורות המצריות. המטרה שלהם הייתה להשיב את מצרים לימי הזוהר שלה בתקופת הממלכה החדשה והממלכה התיכונה. הם החשיבו את עצמם כפרעוני מצרים, השולטים בתמיכתו של האל אמון. אימצו מנהגי מלכות, תארים ומנהגי קבורה מצריים, וקידמו חידוש של סגנונות מצריים עתיקים באומנות וארכיטקטורה ושל מסורות שפה ודת. עם זאת הם שימרו את שמותיהם הנוביים, ואת המאפיינים הפיזיים השונים שלהם בייצוגיהם בפסלים ובציורים, ודבקו במסורת מנהגי ההורשה שלהם לפיהם לעיתים המלוכה עוברת ממלך לאחיו (ולא לבנו).
מלכי השושלת
המידע על מלכיה הנובים של תחילת השושלת לוקה בחסר. המלך הראשון שנזכר בכתובות הוא כשתא ((Kashta, ששלט בנוביה בצפון עד יב (Elephantine ) שבגבול עם מצרים, הוא או בנו פ-ענח'י הגיעו להסכם עם שליטי תביי שככל הנראה נשבעו אמונים לנוביה עבור תמיכה צבאית.
פ-ענח'י (Piye)
ב-728 לפנה"ס שאיפותיו הטריטוריאליות של תפנאח'ת (Tefnakht), מושל סיי, איימו על עצמאותה של נוביה והיוו מניע לפיענח'י לשלוח את צבאו צפונה. אחת אחרי השנייה נכנעו או נכבשו ערי מצרים. פיענח'י הניח לשליטי הערים המקומיות הכנועות להמשיך לשלוט בעריהם. בתום מסע הכיבוש חזר פיענח'י לעירו נפאטה והקים בג'בל ברקל במקדש אמון מצבת גרניט המתארת במפורט כיצד הכניע את אויביו בארצות הצפון.
שאבאכא
שאבאכא היה אחיו של פיענח'י, שאבאכא (Shabaka) פלש כעשר שנים מאוחר יותר, בערך ב-711 לפנה"ס, למצרים וכבש אותה, הוא שלט באופן רשמי על כל מצרים, שלטונו היה יציב וההיסטוריון המצרי מנתון מחשיב אותו כמייסד השושלת ה-25.
האיום האשורי
שאבאכא, הבין את הסכנה שנשקפת למצרים מהאימפריה האשורית בראשות סרגון השני, וניסה באמצעות סוכניו לעודד למרד את יושבי ארץ ישראל וסוריה, מזימת המרידה התגלתה לסרגון השני והם זנחו את תוכניותיהם והצהירו אמונים לאשור. בשנת 705 לפנה"ס ירש סנחריב את מלכות אשור מאביו. שאבאכא הצטרף לברית מלכי ארץ ישראל וסוריה כנגד אשור והשתתף בקרב אלתקה. בראש הצבא המצרי הפקיד שאבאכא את תרהקה, בנו של פיענח'י אחיו. סנחריב הכה ללא קושי את המצרים, החריב את ארץ יהודה וצר על ירושלים. במהלך המצור לעג רבשקה, שליחו של סנחריב לחזקיהו על הישענו על הסיוע המצרי. הִנֵּה בָטַחְתָּ עַל מִשְׁעֶנֶת הַקָּנֶה הָרָצוּץ הַזֶּה עַל מִצְרַיִם אֲשֶׁר יִסָּמֵךְ אִישׁ עָלָיו וּבָא בְכַפּוֹ וּנְקָבָהּ כֵּן פַּרְעֹה מֶלֶךְ מִצְרַיִם לְכָל הַבֹּטְחִים עָלָיו (ישעיהו לו, ו) סנחריב כנראה נסוג מהמצור בשל מגפה אצל חייליו. נראה שההצלה היטיבה עם מצרים לא פחות מאשר עם ממלכת יהודה . בשארית מלכותו של שאבאכא ככל הנראה שרר שקט. שאבאכא מת סמוך לשנת 700 לפנה"ס
שאבאתאכא
שאבאתאכא היה בנו של שאבאכא. בימיו היה סנחריב טרוד בקצה המזרחי של מלכותו, ונראה שמלכותו הייתה שקטה.
תרהקה
תרהקה היה בנו של פיענח'י, עלה למלוכה ב-690 לפנה"ס לאחר מותו של שאבאתאכא. מלך במשך 25 שנה ותקופתו נחשבת לתקופת שיא בשושלת . תרהקה בנה מבנים רבים והביא לתחיה מחודשת של האומנות המצרית. לאחר 13 שנות שקט, ב-674 לפנה"ס התחדשה הלחימה עם האשורים אשר התפשטו למצרים התחתית ודחקו את השושלת הנובית למצרים העילית בלבד. במצרים התחתית היה ממשל כפוף לאשורים. תרהקה מוזכר בספר מלכים ב.
תנות-אמון
בשנת 663 לפנה"ס מת תרהקה ואחריו עלה תנות-אמון בנו של שאבאכא. בעקבות חלום על שליטה גם במצרים התחתונה, יצא למסע כיבוש צפונה, השתלט על רובה של מצרים התחתונה וקבע את מושבו במוף. בשנת 661 לפנה"ס הגיע אשורברניפל לאחר שהגיעו אליו שמועות על המרד, כבש את מצרים. תנות אמון ברח לנפתא, ובכך בא הסוף לשושלת הנובית. תקופה לאחר גירוש השושלת נקראת דודקארכיה.
דוד גלס
דוד גלס (16 באוקטובר 1936 - 16 באוגוסט 2014) היה עורך דין, וחבר הכנסת התשיעית מטעם המפד"ל.
חייו
דוד גלס נולד במושב בלפוריה שבעמק יזרעאל. אל העולם הדתי התוודע על ידי בן המושב הרב גדליה נדל, מתלמידי החזון איש. בשנים 1950–1953 למד במדרשית נעם. בשנת 1954 למד בישיבת סלונים ברמת גן. בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל ככתב צבאי בביטאון הרבנות הצבאית "מחניים". את שירות המילואים עשה בחיל התותחנים, ולאחר מכן סיים קורס חוקרי זיהוי והגיע לדרגת סגן.
בשנים 1960–1974 עבד במשרד הדתות, ומילא שם תפקידים של מנהל לשכת השר, מנהל המחלקה לקראים ושומרונים, מנהל המחלקה לשירותי קבורה, יועץ לסגן השר, סמנכ"ל לתפקידים מיוחדים, וסמנכ"ל למינהל. ערך, יחד עם זרח ורהפטיג וחיים חפץ, את הספר "דת ומדינה בחקיקה: לקט חיקוקים ופסיקה", שיצא לאור ב-1973. בשנים 1974–1977 כיהן כמנהל הכללי של משרד הדתות.
דוד גלס היה נשוי ולו שני ילדים.
קריירה פוליטית
בשנים 1960–1984 היה פעיל וחבר במוסדות המרכזיים של המפלגה הדתית-לאומית, והיה יו"ר המפד"ל בירושלים – הסניף הגדול ביותר של המפלגה. היה מראשי סיעת "ליכוד ותמורה" בראשה עמד יצחק רפאל. בשנת 1974 עלו טענות שהוא השתתף במשא ומתן הקואליציוני מטעם המפד"ל, למרות היותו עובד מדינה. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977, היה ציר מרכזי ב"קשר אוסלו", בה פעל עם חברו לסיעה אהרן אבוחצירא ועם ראשי "חוגי הצעירים" זבולון המר ויהודה בן-מאיר, להדחת יצחק רפאל מהרשימה לכנסת. הצלחת הקשר הביאה אותו למקום ריאלי ברשימה לכנסת והוא כיהן כחבר הכנסת התשיעית והיה יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט. לקראת הבחירות לכנסת העשירית, בשנת 1981, התערער מעמדו במפלגה בגלל מעורבותו כעד בחקירות נגד ישראל אבו חצירא. ניסיונו לארגן את "קשר אוסלו ב'" להדחת יוסף בורג ורפאל בן נתן מהרשימה לא צלח וגלס מצא את עצמו מחוץ לכנסת. בעקבות זאת ביקש גלס סליחה מיצחק רפאל וניסה לפעול יחד איתו לשיבה לכנסת. ב-1984 פרש מהמפד"ל, על רקע מה שראה כהקצנה הימנית של המפלגה, והצטרף ל"מערך" שבו כיהן כחבר לשכת המפלגה וכמועמד מטעמה לכנסת. לאחר שנה פרש מהמערך בשל טענות על יחס משפיל ומתנשא של הנהגתה לנושאי דת ולחברים הדתיים שבשורותיה.
גלס נחשב ליונה פוליטית. עוד בהיותו ח"כ מטעם המפד"ל השתתף בכנס הראשון של תנועת "שלום עכשיו" והטיף באופן עקבי לנסיגה מ"השטחים" ולפשרה עם הפלסטינים. היה חבר מועצת "יוזמת ז'נבה", חבר ב"קבוצת אלסינור" שהוקמה ביזמת מרכז פרס לשלום והמרכז הפלסטיני ללימודים אסטרטגיים וחבר בקבוצת התמיכה הישראלית של ארגון Forward Thinking מלונדון שחתרה לפתרון הסכסוך בין ישראל לפלסטינים.
אלכסנדרו הטוב
אלכסנדרו הטוב, היה שליט נסיכות מולדובה בשנים 1400–1432, בנו של רומן הראשון מושאט ושל אנסטסיה, נסיכה ליטאית.
אלכסנדרו, שכונה "הטוב", שלט לאחר יוגה וכנראה קיבל עזרה ממירצ'ה הזקן בתפיסת השלטון בו החזיק בעבר אביו.
במהלך שלטונו הארוך השתדל אלכסנדרו לשמור על האיזון בין שתי השכנות החזקות, פולין והונגריה. הוא הכיר בכפיפותו לכס הפולני וגם שלח עזרה צבאית לשתי מלחמות פולניות נגד המסדר הטבטוני.
אלכסנדרו הטוב קיבל מידי קיסר האימפריה הביזנטית תואר של דספוט וכתר נסיכותי. לאחר זאת ארגן אלכסנדרו הטוב את חצרו לפי דוגמת החצר האימפריאלית וקבע משרות בהתאם.
ג'יימס ברי מוניק הרצוג
ג'יימס בארי מוניק הרצוג (באנגלית: James Barry Munnik Hertzog; 3 באפריל 1866, וולינגטון - 21 בנובמבר 1942, פרטוריה) היה מדינאי וגנרל אפריקאנר. הוא היה ידוע גם בשם J.B.M. הרצוג והגנרל הרצוג. היה ראש ממשלת איחוד דרום אפריקה בין השנים 1924–1939. הרצוג מילא תפקיד חשוב בהתפתחותו הפוליטית של איחוד דרום אפריקה ונלחם לשיקום האפריקאנרים לאחר מלחמה הבורים. הסיסמה שלו הייתה "דרום אפריקה ראשונה" והוא היה ההשראה לתנועת הווטרקר.
חייו
ג'יימס בארי מוניק הרצוג נולד ב-3 באפריל 1866 בוולינגטון שבמושבה הקייפ למשפחה אפריקאנרית. הוא היה ילדם השמיני של יוהנס אלברטוס מוניק הרצוג וסוזנה מריה יעקובה המן. את שמותיו הוא קיבל מסנדקו, ג'יימס בארי מוניק, השופט של ווינברג, אשר בתורו נקרא על שם דר. ג'יימס בארי, הרופא שהציל את חייו ושל אמו לאחר ביצוע הניתוח הקיסרי הראשון בדרום אפריקה. ד"ר. בארי לא רצה לקבל כסף עבור הניתוח, אך ביקש מאביו של התינוק, תומאס מוניק, לקרוא לנער על שמו.
הרצוג למד משפטים במכללת ויקטוריה, באוניברסיטת סטלנבוש (כבר שם הרגיזה אותו מהעובדה שאנגלית הייתה שפת ההוראה במקום הולנדית ) ואז באוניברסיטת אמסטרדם. בין השנים 1892–1895 הייתה לו פרקליטות בפרטוריה ברפובליקה הדרום-אפריקאית. בשנת 1895 מונה כשופט בבית המשפט העליון של מדינת אורנג' החופשית.
הרצוג היה תומך נלהב בשימור ההולנדית כשפה התרבותית של האפריקאנרים ושיחק תפקיד מוביל בהקמתה של האקדמיה הדרום אפריקאית לשפה, ספרות ואמנויות (האקדמיה הדרום אפריקאית למדע ואמנויות) שהוקמה ב־2 ביולי 1909 במטרה לשמירה וקידום השפה והספרות ההולנדית, היסטוריה, עתיקות ואמנות בדרום אפריקה.
מלחמת הבורים השנייה
הרצוג הועלה ממפקד לגנרל במהלך מלחמת הבורים השנייה (1899–1902). כגנרל הוא והקומנדו שלו נכנסו בהצלחה למושבת קייפ. הוא הפך לסגן מפקד צבא מדינת אורנג' החופשית. הוא היה אהוב על אנשיו ותומך בפעולות גרילה נגד האנגלים. ב־9 באפריל 1902 הוא היה במשלחת של המדינה החופשית, ביחד עם הנשיא סטיין והגנרל דה ויט, לדיונים על סיום המלחמה בקלקסדורפ. בתחילה הוא היה תומך במאבק המתמשך עד לסיום המר, אך מאוחר יותר הבין כי שפיכות דמים נוספת חסרת משמעות הוא ב־31 במאי 1902 היה אחד מחותמי הסכם פרייניחינג.
תקופת השיקום
הרצוג הפך לפוליטיקאי מוביל במושבת נהר אורנג', כפי שכונתה עתה האנגלים על ידי מדינת אורנג' החופשית. בשנת 1906 היה ממייסדי מפלגת האיחוד האורנג', שמטרתה הייתה לשמור על תרבות האפריקנארים ולהתנגד בעוז להתבוללות עם האנגלים. בשנת 1907, השנה בה קיבלה מושבת אורנג' ממשל עצמי, הצטרף הרצוג לקבינט של ראש הממשלה אברהם פישר כיועץ המשפטי לממשלה וכשר החינוך. באותה שנה הוא נבחר גם למחוז הבחירות של סמית'פילד בפרלמנט. הוא היה חבר בפרלמנט במשך 33 שנה (תחילה בפרלמנט של מושבת נהר אורנג', אז, משנת 1910, בפרלמנט של איחוד דרום אפריקה).
כשר החינוך של מושבת נהר האורנג', הוא פעל למען דו לשוניות (הולנדית / אנגלית) בחינוך. הוא גם נאבק למען שוויון בין שתי השפות, מכיוון שלאחר מלחמת אנגלו-בורים הייתה אנגלית נכפתה על ידי המושלים הבריטים כשפת ההוראה במקום ההולנדית. הרצוג, ביחד עם שטיין, מילא תפקיד חשוב בהכרה ההולנדית כשפה הרשמית של איחוד דרום אפריקה, בנוסף לאנגלית ב־31 במאי 1910. כבר במהלך 1909, בהנהגתם של יאן סמאטס וג'ון מרימן, נערכה טיוטת חוקה, אשר קבעה את העיקרון של שתי שפות רשמיות, אך עבור הרצוג וסטיין זה לא היה מספיק. הרצוג ניסח תיקון לטיוטת החוקה (סעיף 137) עליו חתם באופן אישי, שאמר: ה''אנגלית כמו גם השפה ההולנדית הן שפות רשמיות של האיחוד. הם מטופלים על בסיס שווה ומחזיקים ונהנים מחופש, וזכויות שוות. כל המעשים, הדיווחים וההליכים של הפרלמנט יישמרו בשתי השפות, והצעות חוק, חוקים והודעות בעלות משקל ציבורי כללי או תעודות חוב המונפקות על ידי ממשלת האיחוד יהיו בשתי השפות .'' בסופו של דבר אומץ סעיף 137 בחוק דרום אפריקה' אשר הפך את ארבע המושבות הבריטיות בדרום אפריקה לאיחוד דרום אפריקה.
שר המשפטים
לאחר שהפרלמנט הבריטי העביר את חוק איחוד דרום אפריקה, מפלגת איחוד האורנג' הצטרפה למפלגת "העם" של לואי בותה כדי ליצור את המפלגה הדרום-אפריקאית. לאחר שהפלגה זכתה בבחירות של 1910 הרצוג מונה לשר המשפטים והחזיק בתפקיד עד שנת 1912, אז נקלע לסכסוך עם בותה בגלל מדיניותו הפרו-אנגלית של בותה. הרצוג דגל במדיניות דו-לאומית לפיה תרבות אפריקאנרית תתקיים במקביל לתרבות אנגלית באיחוד. בותה דגל במדיניות פיוס, בה היו חייבים להיות בורים והאנגלים התאחדו לקבוצה תרבותית חדשה. השפה של קבוצת התרבות החדשה לא הייתה חשובה עבור בותה והוא היה מוכן לקבל את האנגלית כשפה של הקבוצה התרבותית החדשה.
הקמת המפלגה הלאומית
לאחר שהרצוג יצר פרובקציה כנגד האוכלוסייה דוברת האנגלית בנטאל, אשר הובילה להתפטרות אחד מהשרים בקבינט מנטאל, בותה דרש מהרצוג להתפטר מן הקבינט. לאחר שהרצוג סירב בותה פנה למושל הכללי הבריטי והודיע על כך שהוא מפזר את הממשלה. המושל מידית העניק לבותה סמכות להקים ממשלה חדשה אשר בה בותה לא כלל את הרצוג. עקב כך ביולי 1914, עם כמה "בורים זקנים" (ותיקי מלחמת הבורים השנייה שנשארו אנטי-בריטים ואנטי-אימפריאליסטים), ייסד את המפלגה הלאומית. המפלגה שם לעצמה את המטרה לשחרר את המוני האפריקנארים, לשמור על התרבות האפריקאנרית ולשבור את מונופול הכוח של האליטה האנגלית. המפלגה גם תומכה בהפרדה של לבנים ושחורים ("אפרטהייד") והתנגדה לזכות ההצבעה עבור השחורים ("הילידים").
מלחמת העולם הראשונה
הרצוג התנגד גם להשתתפות דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה מצד אנגליה ודגל בנייטרליות, כאשר שמע על כוונתו של בותה לפלוש לדרום מערב אפריקה הגרמנית, עקב בקשה בריטית, הוא ארגן הפגנות ומחאות בפרלמנט. במהלך מרד מאריץ הוא החליט הרצוג להישאר נייטרלי. במהלך ועדת וורסי הרצוג הגיע עם משלחת של לאומנים אפריקאנרים, ללא ידיעת הממשלה, לבקש מווילסון לתמוך בדרישה האפריקאנרית בזכות להגדרה עצמית בהתאם לארבע עשרה הנקודות שלו. בשנת 1919 ירש סמאטס את מקומו של ראש הממשלה בותה לאחר פטירתו. למרות העובדה שהרצוג וסמאטס הסתדרו אישית איש עם השני, עמדותיהם הפוליטיות היו באופוזיציה ישירה זו לזו. סמאטס המשיך המדיניות של בותה והרצוג המשיך להתנגד להגמוניה האנגלית.
ראש ממשלה
בתחילה נהנה סמאטס גם מתמיכתם של הלבנים העניים, אך לאחר שהורה לצבא בשנת 1922 לדכא בכוח שביתת כורים באזור הראנד הוא איבד תמיכתם. הרצוג נקט עמדה נחרצת נגד האלימות ופעל כמגן על זכויותיהם של העובדים הלבנים העניים. בבחירות לפרלמנט בשנת 1924 השיגה המפלגה הלאומית ומפלגת העבודה, אשר כרתו ברית, את הרוב המוחלט בפרלמנט. הרצוג הפך לראש ממשלה בקבינט בו ישבו המפלגה הלאומית ומפלגת העבודה. קולונל קרסוול (שר ההגנה) ממפלגת העבודה הפך לסגן ראש הממשלה של הרצוג.
בשנת 1927 שונה דגל איחוד דרום אפריקה ולצד המנון "אלוהים ישמור את המלך" נוסף המנון "הקול של דרום אפריקה". הרצוג התעמת ישירות עם דניאל מאלאן, שר הפנים שלו, על יחסה לשפה ההולנדית וליחס לקהילה הצבעונית. הרצוג סבר שהולנדית תמיד הייתה שפת התרבות של האפריקאנרים כמו האנגלית לאמריקנים ולאוסטרלים. בזמן שמאלן סבר שהולנדית היא מוצר זר. הרצוג רצה להשאיר את הצבעוניים ברשימות המצביעים, ואילו מאלן רצה למחוק את אותם מרשימות המצביעים. בבחירות לפרלמנט בשנת 1929 השיגה המפלגה הלאומית את הרוב המוחלט בפרלמנט ומפלגת העבודה ננטשה כמפלגה קואליציונית. אף על פי כן, קרסוול, שבינתיים גורש ממפלגת העבודה, הצליחו להישאר כסגנו של ראש הממשלה, למרות התנגדות בתוך המפלגה הלאומית.
הודות לחוק ווסטמינסטר (1931), דרום אפריקה קיבלה עצמאות מוחלטת במסגרת חבר העמים הבריטי. באותה שנה, נשים לבנות קיבלו את זכות ההצבעה. הרצוג הבהיר מאז שהוא כבר לא שואף להקמת רפובליקה, זאת מפני שדרום אפריקה כבר נהנית מעצמאות מספקת. דניאל פרנסואה מאלן וחברי אחוות האחים התנגדו לפשרות של הרצוג ביחס לרפובלקניזם. לדבריהם, הוא היה צריך לבטל את "אלוהים ישמור את המלך" כהמנון לאומי והוא לא היה צריך לזנוח את הרעיון הרפובליקני.
מיזוג
השפל הגדול פגע בכלכלת דרום אפריקה בראשית שנות השלושים. מחירי המוצרים החקלאיים והיצוא החשובים ירדו בצורה חדה וסחר החוץ נעצר. בנוסף, המדינה סבלה מאחד הבצורות הגדולות ביותר בתולדות המדינה. המצב הוחרף בגלל סירובו של הרצוג לנטוש את תקן הזהב, כפי שעשתה בריטניה בשנת 1931. הוא רצה להוכיח שהאיחוד אינו רק עצמאי פוליטית מבריטניה, אלא גם כלכלית. למאבק על תקן הזהב היו השלכות מרחיקות לכת בפוליטיקה בדרום אפריקה. הרצוג ספג ביקורת חריפה על ידי האופוזיציה והעיתונות, בעוד שבשורותיו הוא גם איבד תמיכה. רבים תיארו אותו כאוטוקרט והאשימו אותו באחריות למשבר הכלכלי. בשנת 1932 הודיע טיילמן רוס, שעזב את הפוליטיקה שלוש שנים קודם לכן, כי הוא יחזור ובתמיכת לאומנים רבים בפרלמנט יקים מפלגה חדשה. הרצוג הבין שפיצול במפלגה הלאומית יועיל למפלגה הדרום-אפריקאית, שיעלו לשלטון בבחירות הבאות. הוא חשש שכל מה שהשיג עד כה, במיוחד בכל הקשור לזהות הלאומית של האפריקנרים, יאבד שוב. המפלגה הדרום-אפריקאית הכילה אגף קיצוני שרצה להחזיר את הדומיננטיות הבריטית למדינה ושלתביעותיו יצטרך סמאטס להיעתר כדי להישאר בשלטון. בדצמבר 1932 הכריז הרצוג כי האיחוד נוטש את תקן הזהב, בעקבות החלטה הכלכלה התחילה להציגה סימני התאוששות. עם זאת, עמדתו של הרצוג הייתה עדיין מטלטלת בגלל התככים המתמשכים של רוס. לכן הוא הסכים לרעיון של סמאטס לאיחוד ובפברואר 1933 הוקמה קואליציה בין המפלגה הלאומית והמפלגה הדרום-אפריקאית כאשר כעבור שנה שתי המפלגות התמזגו והקימו את המפלגה הלאומית המאוחדת של דרום אפריקה. המצע של המפלגה נערך על ידי הרצוג עצמו והוא לא שינה או ויתר על אמונותיו בכתיבתה. האירוע הזה הוביל להופעתן של שתי מפלגות פוליטיות חדשות: תומכיה הרפובליקניים של הרצוג התנתקו והקימו את המפלגה הלאומית המאוחדת בראשותו של מאלן, ואילו האגף השמאלי של המפלגה הדרום-אפריקאית הישן הקים את מפלגת הדומיניון. הרצוג הצהיר כי שיתוף הפעולה בינו לבין סמאטס התאפשר מפני שעיקר המחלוקת העיקרית שלהם, הקשר עם בריטניה, בוטל במידה רבה. סמאטס הסכים להעביר חקיקה אשר תבטל את המעמד של החקיקה והפרלמנט הבריטי באיחוד דרום אפריקה. לאחר אישור החקיקה הזו על ידי הפרלמנט הדרום אפריקאי, מומחה בריטי לדין חוקתי הכריז שדרום אפריקה הותרה מכל וכל מבריטניה. הרצוג הצליח בכך להעניק לאיחוד מעמד חוקתי שאפשר בשנת 1961 לעזוב את חבר העמים ולהקים רפובליקה. לראשונה מאז 1912 התאחדו רוב האפריקאנרים באותה מפלגה פוליטית. הרצוג הצליח להקים את המפלגה המאוחדת מבלי להקריב אף אחד מעקרונותיו הוא ההוכחה להצלחה הגדולה שהשיג כראש ממשלת האיחוד.
ברוב גדול בפרלמנט, כעת הרצוג המשיך את פיתוח מדיניותו למען השחורים. מתוך ארבע הצעות החוק שהועברו לוועדה שנבחרה בשנת 1927, הומלצו רק שתיים. תיקונים מסוימים נעשו כדי לעמוד בדרישות במפלגתו שלו ובאופוזיציה, אך למעשה שני החוקים שהועברו בשנת 1936 ברוב של שני שלישים היו זהים לאלה שהנהיג הרצוג עשר שנים קודם לכן. חוק אמון וקרקעות הילידים קבע שמירת קרקע נוספת לפיתוח נפרד של אנשים שחורים. הוקמה קרן ונאמנות מיוחדת לרכישת הקרקעות ולניהולם. חוק ייצוג הילידים קבע מועצה שחורה מייצגת ארצית (מועצת הבנטו) שתהיה לה סמכויות ייעוץ בלבד. השחורים שגרו בקייפ שמרו על זכותם להצביע אך הוצבו בסדר בחירות נפרד. מעתה והלאה הם יבחרו שלושה נציגים בפרלמנט. לאנשים שחורים בערים ובאזורים אחרים לא היה ייצוג. בשנת 1937 הטיל הרצוג גם מגבלות שונות על זכויות הקניין של השחורים. סוגיית זכויות הצבעה של הצבעונים נותרה לא פתורה. ועדת חקירה פרסמה דו"ח בשנת 1937 בעד הצעתו של הרצוג להרחיב את זכות ההצבעה לאנשים צבעוניים לכל הפרובינציות. בינתיים, הלאומנים שבקייפ, שם הייתה התמיכה הגדולה ביותר של מאלן, החלו לדרוש את הפרדתם המדינית והכלכלית של הצבעונים. רבים מחברי המפלגה המאוחדת עצמה תמכו בלאומנים, וכתוצאה מכך הרצוג לא הגיש את הצעת החוק שלו.
משבר בפרלמנט
בשנת 1938 השיג הרצוג ניצחון מכריע בקלפי, סימן לכך שהמפלגה נהנתה מאמונם של דוברי האפריקנית והן דוברי האנגלית. אולם שיתוף הפעולה בין הרצוג לסמאטס לא התרחש ללא מתח. בשנת 1938, הצהרתו של הרצוג כי הקול של דרום אפריקה יהיה מעתה ההמנון הלאומי הרשמי, כמעט הביאה לקרע בין שני המנהיגים. בדיוק כמו במקרה של נושא הדגל, הושגה פשרה: "הקול" יושמע בכל טקס ממלכתי, בעוד ש"אלוהים הציל את המלך" יושמע בטקסים במקרים בהם נמצא המושל או המלך.
מעמדו של הרצוג כמייצג הלאומנות האפריקאנרית התערערה בהתעוררות חדשה בתרבות האפריקאנרית בסוף שנות השלושים. הספרות האפריקאנרית ההולכת וגדלה, עם נושאים מהעבר הרפובליקני, עוררה תחושה של גאווה לאומית אצל האפריקאנרים, שהגיעה לשיאה בחגיגות המאה של הטרק הגדול בשנת 1938. בדיוק כפי שקרה קודם לכן כאשר הרצוג ייסד את המפלגה הלאומית, התנועה התרבותית בקרב האפריקאנרים מצאה בית פוליטי עם המפלגה הפרו-רפובליקנית של מלן. אפילו אפריקאנרים שהיו תומכי הרצוג הרגישו נמשכים רגשית יותר למלן.
בנאומים פומביים התבטא הרצוג בתוקף נגד מטיפים אפריקאנרים, ארגוני תרבות אפריקאנריים ואחוות האחים. הוא הכחיש שמדיניותו מרמזת כי הגורם האפריקני והאנגלי לעולם לא יוכלו להתמזג ולהקים יחידה פוליטית. עם זאת, היו אלה אירועים בחו"ל שהעמידו את הרצוג ומפלגתו במבחן הכבד ביותר ויפתחו מחדש את הסכסוכים החוקתיים הישנים. כבר בשנת 1936 הכריז הרצוג כי האיחוד יישאר נייטרלי במקרה של מלחמה אירופית בה מעורבת בריטניה. במהלך משבר הסודטים בשנת 1938, אישר הפרלמנט בדרום אפריקה את המדיניות הנייטרליות של הרצוג. באפריל 1939 הכריז הרצוג שוב כי האיחוד ישתתף במלחמה רק אם הוא חש שהאינטרסים של האיחוד מאוימים. לדבריו, האיחוד, בהתאם למעמדו הריבוני, לא היה מחויב לסייע לבריטניה במקרה של פלישה גרמנית לפולין. בחודשים האחרונים שלפני המלחמה, העיתונות דוברת האנגלית דרשה יותר ויותר מהאיחוד לסייע באופן פעיל לבריטניה במקרה של סכסוך אירופי. כאשר בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה ב־3 בספטמבר 1939, המצב בדרום אפריקה כבר היה מתוח. מושב מיוחד של הפרלמנט נערך במטרה להאריך את חיי הסנאט. למחרת הצהיר סמאטס בגלוי שהוא אינו בעד מדיניות נייטרליות. ביום הכרזת המלחמה התכנס הקבינט כדי לקבל החלטה. קבינט בספטמבר 1939 הצביעו 7 נגד 6 שרים להשתתפות במלחמה. היה ברור כי המפלגה מפורדת והוחלט להציג את הנושא בפני הפרלמנט למחרת, 4 בספטמבר. בפרלמנט הכריז הרצוג כי האינטרסים של דרום אפריקה אינם מאוימים על ידי גרמניה ושאין להכריז מלחמה לדעתו. בנאומו, הרצוג טען שפעולות גרמניה מוצדקות במידה מסוימת עקב שלום ורסאי. בכך הוא יצר את הרושם כי עמדתו התבססה על סנטימנטים אנטי-בריטים בלבד והקלה על סמאטס לנצח אותו ברוב של 13 קולות. לאחר מכן קרא הרצוג למושל הכללי לפזר את הפרלמנט ולקרוא בחירות כדי לאמוד את דעת העם. עם זאת, סר פטריק דאנקן סבר כי לסמאטס היה רוב מספיק בפרלמנט וביקש ממנו להקים ממשלה חדשה. נפילת הרצוג וסיום המיזוג עוררו תקווה בקרב הלאומנים שהרצוג ומלאן יתפייסו. במהלך הישיבה הפרלמנטרית ב-1940 הרצוג אכן שימש כמנהיג האופוזיציה, אך עד מהרה התברר שרוב הלאומנים כבר לא רוצים לתמוך בעמדתו המתונה. חודש לאחר מכן התפטר ממושבו, נסוג לחלוטין מהפוליטיקה והתיישב בחוותו ליד ויטבנק, שם נפטר ב־21 בנובמבר 1942 לאחר מחלה. אשתו נפטרה שבעה חודשים קודם לכן.
משפחה
בשנת 1894 התחתן הרצוג עם וילהלמינה ג'ייקובה (מייני) נייטלינג ונולדו להם שלושה ילדים. אחד מילדיו, דר. אלברט הרצוג, ייסד את המפלגה הלאומית המשוחזרת בשנת 1969 נגד המפלגה הלאומית של בלתצר יוהנס פורסטר.
יחסו ליהודים ולציונות
אף על פי שאנטישמיות היית קיימת בדרום אפריקה היא לא הייתה דומיננטית בתנועה הלאומית האפריקאנרית שהרצוג היה מראשיה, הרצוג עצמו התנגד לאנטישמיות וראה בה נגע רע ובקרב המפלגה הלאומית אנטישמיות הייתה קיימת בעיקר בקרב חברי המפלגה מפרובנצית הקייפ. ביחידת הקומנדו עליה פיקד שירתו יהודים אשר זכרו לחיבה את הרצוג. כאשר הקים את המפלגה הלאומית מספר רב של יהודים בורים הצביע לו וגילה נאמנות למפלגה ולהרצוג למרות קולות אנטישמיות שנשמעו מקרב חלק מחבריה. בנאום שנשא ביוהנסבורג ב-4 ביולי 1929 הרצוג שיבח בחום את התרומה היהודית למען הבורים, הוא הכריז שהיהודים, כמו האפריקאנרים, "חדורים עמוק ברוח הלאומיות של דרום אפריקה". והוסיף: "במהלך המלחמה, בקרב האנשים הנאמנים ביותר והאמינים ביותר בקומנדו, כמעט תמיד היה אפשר למצוא יהודי בשורות האפריקאנרים". הרצוג כמו סמאטס הביע תמיכה ברעיון הציוני ואף הטמיע את התמיכה במפלגתו אשר לאחר פרישתו ומותו המשיכה להביע תמיכה בישראל.
B.E.12 (מטוס)
B.E.12 היה מטוס בריטי דו-כנפי וחד מושבי מתקופת מלחמת העולם הראשונה בשימוש גיס התעופה המלכותי.
המטוס תוכנן על ידי "מפעל מטוסים רויאל".
טריגון לונגה
טריגון לונגה (שם מדעי: Bathytoshia longa) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הטריגוניים, החי במערב האוקיינוס השקט בתחום שבין באחה קליפורניה שבמקסיקו לקולומביה ואקוודור ולעיתים מופיע גם בסן דייגו, קליפורניה, באיי רבייג'יגדו ובאיי גלאפגוס. מין זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
תיאור
הטריגון מגיע לאורך ממוצע של 1.5 מטר ויכול להגיע לאורך 2.58 מטרים, לרוחב 1.58 מטר בין סנפירי החזה ולמשקל של 46.4 קילוגרם. צבעו חום-אדמדם עד אפור כהה עם בטן לבנה והוא בעל סנפירי חזה רחבים דמויי מעוין בצורתם וסנפירי שת דקים וקצרים. הזנב ארוך ולאורכו מספר עוקצים בעלי ארס. הטריגון משריץ 1 עד 5 צאצאים חיים לאחר היריון של 10 עד 11 חודשים.
הוא מתחפר לאורך קרקעית הים בעומק של עד 50 מטרים בקירוב במים טרופיים של שוניות אלמוגים, חופי סלעים, לגונות ומפרצים לאורך החוף וגם בשפכי נהרות וביערות מנגרובים לחופי אמריקה הפסיפית. הוא ניזון ממינים של דגי גרם קרקעיים, חסילוני גמל שלמה, סרטנים ורכיכות שונות שאותם הוא מנפץ עם שיניו הקשות.
טריגון זה נידוג לעיתים במערך חכות לחופי מרכז אמריקה וגם נתפס ברשתות כשלל לוואי. כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
גביע העולם באופני הרים
גביע העולם באופני הרים של האיגוד הבינלאומי לאופניים (באנגלית: UCI Mountain Bike World Cup) הוא סדרה של תחרויות רכיבה על אופני הרים. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1990 וכללה מרוצי קרוס קאנטרי. תחרויות דאון היל החלו שנתיים מאוחר יותר ותחרויות הדאבל סלאלום נוספו בשנת 1998. לכל קטגוריית רכיבה יש אופניים וציוד מתאים. בנוסף, הרכיבה בתחרויות השונות יכולה להיות בכל תנאי שטח: שבילי עפר, יערות, בוץ, אבק, גשם ואפילו שלג. התחומים שבהם בדרך כלל מתחרים ומתקיימות תחרויות הם קרוס קאנטרי דאון היל. האליפויות מתקיימות בצרפת, סלובניה, ניו זילנד, ארצות הברית, גרמניה ומדינות נוספות
קטגוריות הרכיבה
דאון היל (Downhill DH): הוא מרוץ נגד השעון (מרוץ שבו הרוכבים מנסים לשבור שיא זמן חדש בכל תחרות). הרכיבה מתבצעת ברצף של קטעים מהירים. הרוכב חייב לגלות אומץ לב וכישורים טכניים גבוהים. הרכיבה נעשית בין שורשי עצים גבוהים, בליטות, קפיצות, מדרגות ומכשולים טבעיים אחרים לאורך המסלול. הרוכב יכול להגיע למהירויות של 70 -80 קמ"ש.
אול מאונטיין (all mountain) / אנדורו (enduro): הוא סגנון של רכיבה אגרסיבית בתנאי קרקע קשים הדורשים אופנים מיוחדות עם בולמי זעזועים חזקים, שלדה מסיבי ורכיבים חזקים ואמינים. מסלולי הרכיבה מלאים באלמנטים כמו קפיצות, מדרגות סלעים וכדומה.
Spinning Around
Spinning Around (בעברית: מסתובבת סביב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג, מתוך אלבומה השביעי, Light Years. השיר יצא לאור ב-19 ביוני 2000, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד המוזיקה האוסטרלי, והראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פאולה עבדול, איירה שיקמן, דינקי בינגהאם וקארה דיוגרדי והופק על ידי מייק ספנסר. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-פופ המשלב בתוכו גם את סגנון הדיסקו, שאפיין את שאר שירי האלבום, Light Years.
בנוסף לכך, זכה השיר למעמד הכסף בבריטניה, על סך מכירות של 314,000 עותקים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של קיילי מינוג ב-8 באפריל 2010. הקליפ בוים על ידי דון שדפורת'. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את מינוג, רוקדת במועדון לילה, יחד עם רקדני ליווי.
נכון לפברואר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-13 מיליון צפיות.
יעקב לבל
מוזס יעקב לבל (Moses Iacob Löbel; 1824–1867) היה בנקאי, איש עסקים ועסקן יהודי חשוב בוולאכיה, מנהל סניף של חברת ביטוח והמנהל הראשון של בנק רומניה, גיסו של יעקב מרמורוש וממייסדי בנק מרמורוש, בלנק ושות', עמד בראש הוועד, שייסד את קהילת הדת הישראלית המודרנית והוביל להקמת היכל קורל של בוקרשט, השאיר קרן להקמה ב-1873 בבוקרשט של בית ספר יסודי יהודי לבנים שנקרא על שמו ועל שם אשתו.
קורות חיים
לבל נולד בבוקרשט, נסיכות ולאכיה כבנם של אברהם ואטל לבל. בשנים 1857 - 1864 היה מנהל הסניף הרומני של חברת הביטוח Aziende Assicuratrice מטריאסט. הוא קידם את נושא הביטוח במרחב הרומני ויצירת חברת ביטוח לאומית, שקמה ב-1870. לבל היה המנהל של Banque de Roumanie, שלוחה של הבנק Imperial Ottoman Bank מקונסטנטינופול.
יעקב לבל היה חבר בוועד הראשון של קהילת הדת הישראלית המודרנית, ששמה לה למטרה להקים היכל יהודי מודרני בבוקרשט. ב-16 בינואר 1866 נערכה אספה של חברי "קהילת היכל קורל של בוקרשט" ונבחר ועד הנהגה ובראשו יעקב לבל והוא הנהיג את איסוף הכספים ובניית ההיכל, אך מת משבץ בגיל 39 ערב חנוכתו בחנוכת ההיכל נאם הרב הצרפתי אנטואן לוי, שניהל לאחר מכן את טקסי קבורתו של יעקב לבל ושמו של לבל נחרט על לוח זיכרון בהיכל בלווייה שלו השתתפו קהל רחב, אנשי האליטה הכלכלית והפוליטית המקומית, לרבות השר יון ברטיאנו שהיה בדרך כלל עוין ליהודים. לבל הוריש חלק גדול מנכסיו למטרות רווחה וצדקה, בייחוד לנוער נצרך במטרת לימודים והלבשה, קרן רווחה לעזרת נשים יולדות, קרן להקמת בית חולים יהודי בבוקרשט, וכו'. לבל הוריש סכומים של כסף בין גם לקהילה היהודית בבראשוב ולעיריית בראשוב במטרות צדקה עבור נוצרים.
חייו הפרטיים
בשנת 1851 יעקב לבל התחתן עם אשתו, קרולינה, שנפטרה בבראשוב אחרי 15 שנות נישואים ב-1866. לזכרה הוא הקים קרנות צדקה בפריז, בראשוב ובוקרשט אגליטאטיה 21 ביוני 1907 דרשת הרב מוריץ מאיר בק למלאת 40 שנה למותו של יעקב לבל. לבל הובא לקבורה על יד אשתו בבראשוב.
פרס גילדת שחקני המסך
פרס גילדת שחקני המסך (באנגלית: Screen Actors Guild Award; ידוע גם בראשי התיבות: SAG Award, בעברית: פרס הסאג) הוא פרס המוענק מדי שנה בטקס מטעם גילדת שחקני המסך האמריקאית, לשחקני קולנוע וטלוויזיה החברים בה.
הפרסים בקטגוריות השונות מוענקים החל משנת 1995, בטקס שנתי שנערך בינואר, ושהפך לאחד מאירועי הפרסים המרכזיים בהוליווד. המועמדים הסופיים לפרס בכל קטגוריה נקבעים על ידי 4,200 מחברי הגילדה, שנבחרים לכך באופן אקראי. הבחירה בזוכים מבין המועמדים מתבצעת על ידי כלל חברי הגילדה (כ-120,000 חברים נכון לשנת 2007). הפרס על מפעל חיים מוענק על ידי ועדה מיוחדת. הטקס משודר בארצות הברית מדי שנה באחד מערוצי הטלוויזיה בכבלים. בישראל משודר הטקס ב.
פעמים רבות, המועמדות לפרס מובילה גם למועמדות מאוחרת יותר לפרס אמי או לפרס אוסקר.
פסלון הפרס
פסלון הפרס מכונה "השחקן" (באנגלית: The Actor). גובהו כ-40 ס"מ, משקלו כ-5 ק"ג, והוא עשוי מארד. הפסלון הוא של גבר ערום, האוחז בידיו מסכות של קומדיה ושל טרגדיה. השחקן הראשון שלו הוענק הפסלון היה בוב הופ.
קטגוריות הפרס
הפרס מוענק ב-16 קטגוריות שונות: שש לקולנוע, תשע לטלוויזיה, וקטגוריה אחת למפעל חיים.
יונאס וינד
יונאס אולדר וינד (בדנית: Jonas Older Wind; נולד ב-7 בפברואר 1999 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת דנמרק.