cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוסמה דה טורס
תמצית קורות חייו עד לנסיעה ליפן (1549-1510)
קוסמה דה טורס נולד בוולנסיה ב-1510, וקיבל הסמכה לכמורה ב-1535. הוא התיישב באי מיורקה ושימש כפרופסור לדקדוק. ב-1538 נשלח כמיסיונר למקסיקו. משם נשלח לאסיה, ולאחר מסע כושל לפיליפינים פגש במיסיונר פרנסיסקו חאווייר באיי מאלוקו ב-1546. הוא הצטרף למסדר הישועים בגואה ב-1548, שם עבד כמורה לדקדוק בקולג' הישועי.
התחלת המיסיון ביפן (1551-1549)
טורס הגיע לקגושימה, עיר בדרום האי קיושו, האי הדרומי ביותר בין ארבעת האיים הראשיים של יפן, ב-15 באוגוסט 1549. הוא נלווה במסע זה לפרנסיסקו חאווייר, האח חואן פרננדס, וכמה משרתים הודים, כמו גם שלושה מומרים יפנים שנפגשו עם חאווייר במלאקה ב-1547. המיסיונרים החלו להטיף ברחובות קגושימה, כשהם קוראים מתוך קטכיזם שחובר על ידי חאווייר, תורגם ליפנית בידי אנג'ירו, אחד המומרים היפנים, ונכתב על פי שמיעה באותיות לטיניות.
בשלהי 1549 הורה שימאזו טקאהיסה, הדאימיו המקומי של קגושימה, על הפסקת פעילות ההטפה, בשל מחאותיהם של הנזירים הבודהיסטים. משום כך החליט חאווייר להגיע לקיוטו, אז עיר הבירה של הקיסרות היפנית, על מנת להיפגש עם קיסר יפן גו-נארה. טורס ופרננדס נלוו אליו. בספטמבר 1550 הם עצרו בעיר היראדו, והחלו לפעול לנצר את האוכלוסייה. כשחאווייר ופרננדס עזבו את היראדו באוקטובר 1550 בדרכם לקיוטו, הושאר טורס מאחור על מנת להמשיך בעבודה המיסיונרית במקום. במרץ 1551 חזר חאווייר להיראדו לאחר מסע מאכזב לקיוטו, שם נדחתה בקשתו להיפגש עם הקיסר. באפריל 1551 עקרו חאווייר וטורס לעיר ימאגוצ'י שבה שהה חאווייר באוקטובר ונובמבר 1550 בדרכו לקיוטו.
בספטמבר 1551 כתב טורס על הסקרנות האינטלקטואלית של תושבי ימאגוצ'י כך: טורס גם כתב על הצלחתו בהמרת יפנים לנצרות בימאגוצ'י:  על פי תיאוריו, הטביל טורס לנצרות יותר מאלפיים תושבים ובנה כנסייה בעיר. הוא פעל במקום ללא לאות על מנת לסייע לתושבים שחייהם השתבשו בשל המלחמות הבלתי פוסקות של תקופת סנגוקו ביפן. עם זאת, ב-1551 התמרד אציל מקומי בשם סואה הארוקאטה (陶 晴賢 1555-1521) בשלטונו של אוצ'י יושיטאקה שהיה הדאימיו המקומי של ימאגוצ'י. סואה הביס את כוחותיו של יושיטאקה תוך כמה ימים, ויושיטאקה נאלץ לבצע ספוקו. במצב שנוצר הותקפו גם טורס ופרננדס בשל הטפותיהם כנגד הבודהיזם. בהתקפה הם איבדו את דירתם וכל רכושם, אך חייהם ניצלו.
ניהול המיסיון ביפן (1570-1551)
חאווייר עזב את יפן ב-1551 במטרה להקים מיסיון ישועי בסין, וטורס החליף אותו כממונה על המיסיון ביפן. תחת הנהגתו הלך וגדל בהדרגה מספרם של הנוצרים ביפן, על אף היריבות עם הכתות הבודהיסטיות. בתקופה שבה שימש כממונה על המיסיון עוררה הצלחתו בהמרת מספר גדול של יפנים לנצרות איבה עזה מצדם של הנזירים הבודהיסטים. טורס ניהל כמה פעמים ויכוחים עם המשכילים בקהילה הבודהיסטית, שנרשמו על ידי האח פרננדס. טורס ביסס את טיעוניו בוויכוחים אלו על הגיון, משום שהאמין כי דרך זו תהיה האפקטיבית ביותר לשכנע את היפנים שהיו, כפי שכתב,. הוא נהג לתקוף במיוחד את העיקרון באמונה הבודהיסטית, כפי שהנוצרים הבינו אותו, שאין ישות האחראית למקורו של העולם ובריאתו.
טורס נשאר בימאגוצ'י עד שפרצה מרידה כנגד הדאימיו בתחילת 1556. טורס ניצל, אך קהילת המתנצרים דחקה בו לעבור למקום בטוח יותר והוא נאלץ לעקור למחוז בונגו, ששליטו, הדאימיו הצעיר אוטומו יושישיגה שהיה ידידותי לנוצרים (ואף התנצר בערוב ימיו) הציע לו מקלט. באותה שנה השתלט מורי מוטונארי (毛利 元就 Mōri Motonari; 1571-1497) ממשפחת האצולה מורי, על האן של ימאגוצ'י, הוציא להורג את הדאימיו ואסר על המרות הדת. המתנצרים של ימאגוצ'י לא פגשו מיסיונרים מערביים עד שמשפחת מורי נכנעה לטויוטומי הידיושי ב-1585. חורבן המיסיון בימאגוצ'י היה מכה קשה לטורס שכתב לנונש בארטו (Belchior Nunes Barreto), יורשו של חאווייר כממונה על המיסיונים של הישועים, שחייו בימאגוצ'י היו מלאים בשמחה וסיפוק.
אוטומו תרם חלקת אדמה ובית עבור המיסיון הישועי מרכושו הפרטי. הבית שימש כמשכן לישועים וטורס הקים בית קברות נוצרי ובית חולים על חלקת אדמה זו. בית הקברות היה חשוב במיוחד למיסיון משום שמקדשים בודהיסטים סירבו לקבור נוצרים יפנים.
ב-1562 עקר טורס ליוקסאורה (Yokoseura), עיר נמל בקרבת נגסאקי של ימינו שהדאימיו ששלט עליה, אומורה סומיטדה (大村 純忠, Ōmura Sumitada), הזמין את הנוצרים לתחום שלטונו, ואף התנצר שנה אחר כך. ההיסטוריון והמיסיונר הישועי הפורטוגזי לואיש פרואיש (Luís Fróis; 1597-1532), שהגיע ליפן יחד עם קבוצת מיסיונרים ביולי 1563 בספינה שנחתה ביוקוסאורה, פגש בטורס שהיה אז אדם זקן וחולה שבקושי עמד על רגליו. טורס אפשר לפרואיש להטביל תושבים לנצרות במקומו ואז שלח אותו לטקושימה, אי ליד היראדו שבו הייתה קהילה של 350 מתנצרים.
בינתיים גרמה הקנאות הדתית הנוצרית שהפגין אומורה (בין השאר הוא הורה להרוס מקדשים בודהיסטיים ומקדשי שינטו וניסה לכפות על נתיניו את הדת הנוצרית) להתקוממות. בראש ההתקוממות שהחלה באוגוסט 1563 עמד גוטו טקאקי (Goto Takaaki), שהיה בן בלתי חוקי של השליט הקודם, ולכן בעל תביעות לגיטימיות לשלטון. גוטו כבש והרס את יוקסאורה. המיסיון הישועי נדד במשך תקופה לפוקודה (Fukuda) ואז לקוצ'ינוצו (口之津町, Kuchinotsu) עד שהתיישב בנגסאקי, שהייתה אז כפר דייגים קטן והפכה במהרה תודות לישועים לאחד הנמלים הפעילים ביותר ביפן.
קוסמה דה טורס התיישב באמאקוסה, אי המצוי כיום בשטח מחוז קומאמוטו שביפן, שבשנת 1566 פנו שליטיו לטורס בבקשה לשלוח מיסיונרים לאי. הוא מת באי ב-2 באוקטובר 1570.
אל-בוכמאל
היסטוריה
אל-בוכמאל נכבשה בידי ארגון המדינה האסלאמית בתחילת יולי 2014.
ב-8 בנובמבר 2017 הודיעו צבא אסד והכוחות הנאמנים לו כי כבשו את אל-בוכמאל, אולם היא נכבשה מחדש על ידי המדינה האסלאמית כעבור יומיים. ב-19 בנובמבר 2017 כבשו שוב הכוחות הנאמנים לאסד את אל-בוכמאל.
ב-9 בספטמבר 2019 דווח בתקשורת על תקיפת מתקן טילים איראני הנמצא בעיירה על ידי כלי טיס, ייתכן כטב"מ. אותו בסיס צבאי שהותקף נשלט על ידי מיליציות פרו-איראניות ואנשי חזבאללה. גורם ביטחוני סורי האשים את ישראל בתקיפה.
ב-29 בספטמבר 2019 נפתח מעבר הגבול בין סוריה לעיראק הסמוך לעיר, לאחר שהיה סגור מאז 2012.
אינדי פופ
אינדי פופ הוא סגנון מוזיקלי ותת־תרבות המשלבים מוזיקת פופ רוק עם גישת DIY. מקור האינדי פופ בפוסט-פאנק הבריטי של שנות השבעים המאוחרות. בהשוואה לאינדי רוק, האינדי פופ הוא מלודי יותר.
Twee pop
תת-סגנון של אינדי פופ המאופיין בפשטות ובתמימות מורגשת. בין הסממנים המגדירים תת-סגנון זה ניתן למנות הרמוניות של קולות זכריים ונקביים, מלודיות קליטות ומילים העוסקות באהבה.
Shibuya-kei
סגנון יפני משנות ה-90 של המאה ה-20 אשר אומץ על־ידי חובבי אינדי פופ. מבין כל הלהקות בסצנת הShibuya-kei, הלהקה Pizzicato Five הייתה הקרובה ביותר להשגת הצלחה במיינסטרים האמריקאי.
יוהאן-פריסו, נסיך אוראניה-נסאו
הנסיך יוהאן פריסו, נסיך אוראניה-נסאו (Johan Friso van Oranje-Nassau; 25 בספטמבר 1968 – 12 באוגוסט 2013) היה בנם השני של ביאטריקס, מלכת הולנד לשעבר ובעלה הנסיך קלאוס, ואחיהם של מלך הולנד, וילם-אלכסנדר, ושל הנסיך קונסטנטין. הוא נפטר בעקבות תאונת גלישה באתר סקי.
ביוגרפיה
הנסיך יוהאן-פריסו נולד באוטרכט וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר האג. בשנים 1986–1988 למד הנדסת מכונות באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית. מ-1988 ועד 1994 למד באוניברסיטה הטכנית של דלפט והשלים תואר בהנדסה אווירונאוטית. כמו כן השלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם. מאוחר יותר השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר INSEAD.
בשנים 1995–1996 עבד בסניף ההולנדי של תאגיד הייעוץ הבינלאומי מקינזי. לאחר סיום לימודי התואר השני במנהל עסקים כיהן כסגן נשיא בסניף הבריטי של בנק ההשקעות גולדמן זקס (1998–2003). לאחר מכן שימש כנשיא משותף של הארגון ההולנדי למחקר במדע יישומי. מ-2006 היה מנכ"ל הסניף הבריטי של חברת ההשקעות והייעוץ וולפנזון ושות'. כמו כן נמנה הנסיך עם בעלי המניות המייסדים של חברת התעופה ויז אייר. בעת התאונה שעבר היה מנהל הכספים הראשי (CFO) של קבוצת אורנקו (URENCO), העוסקת בהעשרת אורניום לאספקת דלק לתחנות כוח גרעיניות.
ביחד עם אחיו הצעיר הנסיך קונסטנטין היה יוהאן-פריסו יושב ראש של כבוד של קרן הנסיך קלאוס לתרבות ופיתוח.
תאונת הסקי ואחריה
ב-17 בפברואר 2012, במהלך חופשת סקי באתר לך אם ארלברג (Lech am Arlberg) באוסטריה, גלש הנסיך מחוץ למסלולי הסקי המסומנים (off piste), נקלע למפולת שלגים ונקבר תחתיה. הוא חולץ לאחר כ-25 דקות, עבר החייאה שנמשכה 50 דקות והוטס לבית חולים באינסברוק. עקב מחסור בחמצן נגרם לו נזק מוחי חמור והוא שקע בתרדמת. במרץ 2012 הועבר לשיקום בבית החולים ולינגטון בלונדון. לאחר שהגיע בהדרגה למצב הכרה מינימלי (minimally conscious state), הוחזר להולנד ביולי 2013 ושוכן בארמון המלכותי האוס טן בוש (Huis ten Bosch) בהאג.
ב-12 באוגוסט 2013 נפטר הנסיך בהאג עקב סיבוכים מהפגיעה שנגרמה לו. הוא נקבר ב-16 באוגוסט בהלוויה פרטית בקרבת טירת דרקסטיין (Drakesteijn) מצפון-מזרח לאוטרכט. במקום זה בילה את ילדותו והוא נבחר כמקום מגוריה של אמו, המלכה ביאטריקס, לאחר שוויתרה על כתרה. טקס זיכרון לנסיך נערך ב-2 בנובמבר 2013 בכנסייה הישנה בדלפט.
ניר אבראשי
ניר אבראשי (נולד ב-1 באוגוסט 1983) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 2010 שיחק בסרט "יומיים באוגוסט". בשנת 2011 שיחק בסרט "לורי", באותה שנה החל לגלם את דמותו של "ירון צימבל" בסדרת הנעורים "אליפים" יחד עם אסף הרץ, ובשנת 2012 ו-2013 השתתף בסדרה בתפקיד אורח.
בשנים 2010-2013 שיחק בהצגה "הבית של אופירה". בשנת 2012 השתתף בסרט "הבן של האחר". בשנת 2012-2013 שיחק בסדרה "הנסיך". בשנת 2013 שיחק בהצגה "'זוהרה אלפסייה" ובת המלך". באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה "השמינייה".
תותי
תוּתִי (בערבית: توتي) הוא אי המצוי בחיבור הנהרות הנילוס הלבן, הנילוס הכחול וכך יוצרים את הנילוס הראשי, בסודאן. אזור חיבור שלושת נהרות אלה מוקף ב"שלוש הערים": ח'רטום בירת סודאן, אום דורמאן העיר השנייה בגודלה ביותר בסודאן ו הידועה גם בשם באחרי (בערבית: بحري), מרכז תעשייתי גדול.
שטח האי כשמונה קמ"ר אך למרות מיקומו האסטרטגי במרכז כרך של מיליונים, באי תותי יש רק כפר אחד קטן שנוסד בסוף המאה ה-15 ורובו שדות חקלאיים המספקים את מרבית הפירות והירקות הנצרכים בחרטום הסמוכה. בעבר הגישה היחידה לאי תותי הייתה בהפלגה מאחד מהגדות הסמוכות, אבל בשנת 2009 נחנך המחבר את האי גם לתנועת רכבים. הגשר נבנה בין השנים 2009-2004 ואורכו 210 מטרים.
פוסטה (ערבה)
פּוּסְטָה (בהונגרית: Puszta) הוא השם ההונגרי של ערבה רחבת ידיים במישור הפאנוני הגדול, המשתרעת בהונגריה ובסלובקיה. יש גאוגרפים הרואים בה חלק מהערבה האירואסייתית.
השטח של הפוסטה הוא כ-50,000 קילומטרים רבועים.
הפוסטה היא בעלת קרקע חולית ומי תהום קרובים לפני הקרקע. הצמחייה היא צמחיית ערבה טיפוסית, מיעוט עצים ועשב המתאים למרעה. אפיונים אלה התאימו בעבר לפרשים נוודים, כפי שהיו ההונגרים לפני שהתיישבו על הקרקע ובהמשך הקומנים, שקיבלו רשות מבלה הרביעי, מלך הונגריה להתיישב בפוסטה. בתקופה המודרנית הקרקעות עברו עיבוד, אך יש עדיין אזורים דוגמת Hortobágy, בהם נשמר האופי המקורי של הפוסטה.
קרטינגה (מחוז משנה)
מחוז-משנה קרטינגה משתרע על פני 989 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2001, למעלה מ-45,700 תושבים.
שיאוליאי (רשות מקומית)
שיאוליאי (בליטאית: Šiaulių rajono savivaldybė, ; ביידיש ובעברית, גם: שאוול ושאוולי) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא.
רשות מקומית שיאוליאי משתרעת על פני 1,807 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2014, למעלה מ-42,000 תושבים. היא גובלת במערבה במחוז טלז. מרכזה המנהלי היא העיר שיאוליאי הנהנית ממעמד מנהלי נפרד, ולכן אינה נכללת בתחומה. עם יישובי הרשות נמנים קורשנאי ובזיליונאי.
אבישי שטרית
אבישי שטרית (נולד ב-כ"ה בניסן ה'תשל"ח, 2 במאי 1978 בירושלים) הוא שחקן, מדבב ובובנאי.
ביוגרפיה
שטרית נולד בשכונת קריית מנחם בירושלים, השני מבין שישה אחים. אביו עבד בתעשייה האווירית לישראל ואמו בתעשייה הצבאית. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו להתגורר בקריית ארבע, שם גדל. כשהיה בן שבע וחצי נפטר אחיו הבכור בטביעה בבריכה. למד בישיבה תיכונית קריית ארבע וישיבת ניר קריית ארבע ושירת בחיל התותחנים במסגרת הסדר. כשהיה בן 17 עברה משפחתו לאלון שבות. למד חינוך ושימש כמורה במשך שלוש שנים.
קריירת משחק
אבישי כותב טור אישי בעיתון הילדים "אותיות".
אבישי מפעיל בובת תרנגול הודו בשם "פולקע" בתוכניות הסדרה "אסי טוביה וחברים", את בובת הילד שאלתיאל בתוכנית "סיפורי לילה טוב" ואת בובת הגדי "חדגא" ב"עלילות ארץ גושן", שלושתם בערוץ מאיר לילדים. הוא מפעיל גם בובת הילד צור בסדרת הטלוויזיה לילדים "צור משלנו" שמשודרת בערוץ "הידברות".
שטרית מגלם גם את הדמויות של מלאכי השוטר וניסים איש התחזוקה של בית הספר בסדרה אסי טוביה וחברים, ותוכניות נוספות בערוץ מאיר לילדים.
השתתף לצד אסי צובל בהצגה "אסי, פולקע ומטה הקסמים" - הצגה בנושא ערך החברות. ב-2012 שיחק במחזמר "מערת החכמולוגים". ב-2013 שיחק במחזמר "שומר הסיפורים". ב-2014 שיחק במחזמר "שבט אחים". ב-2015 שיחק במחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש". ב-2016 שיחק במחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי. ב-2017 שיחק במחזמר "אמריכאן". ב2023 שיחק ברצים למשנה.
קריירת דיבוב
ב-2008 השתתף בדיבוב הסדרה "כאוטיק" ששודרה בערוץ הילדים. בין השנים 2009–2011 דיבב את ג'ק אטלס בסדרת הטלוויזיה "יו-גי-הו! - המימד החמישי".
בנוסף הוא מדובב את כל הדמויות בסדרה פרשיהו בערוץ מאיר לילדים
חיים אישיים
אבישי נשוי לאפרת ואב לארבעה. מתגורר במעלה מכמש.
פרשת מותו של עלי חסן חרב
פרשת מותו של עלי חסן חרב היא אירוע דקירה שהתרחש ב-21 ביוני 2022 בקרבת אריאל לא הרחק מכפר איסכאכא. קבוצת מתנחלים שרובם בני נוער, סיירה במקום כהכנה להקמת מאחז חדש. פלסטינים תושבי הכפר התעמתו איתם, ובמהלך העימותים דקר מתנחל למוות את עלי חסן חַרְבְּ (בערבית: علي حسن حرب), פלסטיני בן 27 מהכפר איסכאכא. לאחר האירוע הגיע הדוקר למשטרה כדי להגיש תלונה, אך נעצר בחשד שהיה מעורב בדקירה והועבר לחקירת שב"כ. הוא הודה שדקר את עלי חסן חרב וטען שעשה זאת מטעמי הגנה עצמית. הוא נחשד תחילה ברצח ובשיבוש הליכי משפט . צו איסור פרסום הוטל על פרטי החקירה. לאחר כמה ימים נעצרו לחקירה גם שלושה מקרובי משפחתו של ההרוג שנקראו לתת עדות, המשטרה לא מסרה מה סיבת מעצרם. בתום חקירה הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה לסגור את התיק נגד החשוד בהמתה כיון שלא ניתן לשלול את גרסתו כי פעל מתוך הגנה עצמית.
השתלשלות האירועים
ארגון חוננו המייצג את החשודים המעורבים באירוע טען שקבוצת הישראלים רק ערכה טיול בחלקת עצי הזית הגובלת באריאל, אך לפי עיתון הארץ ולפי עדויות של אנשים שהיו במקום המתנחלים הגיעו לשם הקמת מאחז, והנערים אף התחילו לסקל את השטח. על פי הפלסטינים מדובר בחלקת עצי זית השייכת למשפחת חרב והיא נוהגת למסוק את הזיתים בה. קרובי משפחתו של חרב סיפרו שרועה צאן הזעיק אותם לחלקת האדמה. כמה עשרות בני משפחה הגיעו לשטח האדמה, והמתנחלים עזבו את המקום לאחר כרבע שעה חזרה למקום קבוצת מתנחלים שכללה כ-18 בני נוער וכמה מבוגרים, מלווים בחיילים, בשוטרים ובאנשי הביטחון של אריאל. לדברי קבוצת המתנחלים, כ-40 פלסטינים יידו עליהם אבנים והתקרבו אליהם תוך שהם מצוידים באלות וגרזנים. לפי תחקיר הקול היהודי התוקפים היו פעילי חמאס שהורשעו בהסתה.
במהלך התקרית שבה הערבים דחקו את הקבוצה לעומק השטח, איש ביטחון אזרחי ירה באוויר ואנשי הקבוצה התקשרו לכוחות הביטחון ואמרו שהם נמצאים בסכנת חיים. למקום הגיעו כוחות צה"ל, שוטרים ואנשי ביטחון מאריאל. במהלך העימותים דקר מתנחל את עלי חסן חרב בליבו . הוא פונה לבית חולים בסלפית, ושם נקבע מותו. על פי עד ראייה יהודי ארבעה ערבים רדפו אחרי היהודי עד סמוך לגדר אריאל . על פי מספר עדי ראייה פלסטינים, השוטרים והחיילים שנכחו במקום לא מנעו את התקיפה ולא עצרו את הדוקר.
המחלקה לפשיעה לאומנית של ימ"ר ש"י קיבלה צו איסור פרסום על פרטי החקירה. על פי דובר צה"ל, חיילי צה"ל לא היו במקום ברגע הדקירה אלא הגיעו מאוחר יותר ומצאו את חרב פצוע. הם הציעו עזרה בפינוי רפואי אך הפלסטינים סירבו לקבלה.
הלוויית הנדקר
לאחר מותו של עלי חסן חרב טען ארגון חמאס כי ההרוג השתייך אליו, ושהוא נהרג בידי מתנחלים כאשר עיבד את אדמתו. לעומתם טענו אנשי החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין כי הוא השתייך אליהם. אף על פי שעלי חסן היה אזרח, נערכה לו הלוויה צבאית, ועל קברו הונחו זרים בשם אבו מאזן ובשם מפקד כוחות הביטחון הלאומי.
חקירת התקרית
יהודי, תושב השומרון בן 44, שהגיע לתחנת משטרה למחרת התקרית, על מנת להגיש עדות או תלונה על תקיפת הקבוצה היהודית, נעצר בחשד למעורבות בדקירה של חרב. הוא הועבר לידי השב"כ ונאסר עליו לפגוש עורך דין. הוא הודה שדקר את חרב וטען שעשה זו להגנה עצמית. ארגון חוננו המייצג את החשוד טען שהחשוד עבר עינויים: נמנעה ממנו שינה, הוא נחקר במשך שעות רבות והושפל כך שנגרר עירום כ-200 מטרים תוך הטלת צרכיו בזמן שהותו בידי השב"כ. בתגובה לפרסומים אלה השיב השב"כ כי "מדובר בחקירת אירוע חמור, בו הרוג פלסטיני. החקירה מצויה תחת צו איסור פרסום, ולכן לא נוכל להתייחס לפרטיה. החקירה מתנהלת בהתאם להוראות הדין, ונתונה תחת ביקורת שיפוטית קפדנית בהליכים וערכאות שונות. הטענות בדבר שלילת זכויות הנחקר והתיאורים שהוזכרו - משוללים כל יסוד. מטרתם להסיט את השיח מהחשדות החמורים וליצור דה לגיטימציה לפעילות השירות". לפי הפרסום של כאן, הדקירה הייתה תוך כדי שהקבוצה בסכנת חיים בעוד ערבים מיידים אבנים לעבר הקבוצה ולאחר שאיש ביטחון ירה באוויר. ב-2 ביולי ביצעה המשטרה שיחזור בשטח של גרסת החשוד . ב-5 ביולי, כשבועיים לאחר מעצרו, שחרר בית משפט השלום באשקלון את העצור ל-8 ימי מעצר בית
בנוסף לחשוד נעצרה תושבת אריאל שארגנה את הסיור לקראת הקמת המאחז, שהייתה חשודה בשיבוש חקירה. בתום חקירתה היא שוחררה ללא תנאים. כמו כן, שישה נערים בגילאי 13–14 שחלקם היו בתקרית, הגיעו למסור עדות בתחנת המשטרה.
כחלק מהחקירה נעצרו ב-26 ביוני שלושה מקרובי משפחתו של עלי חרב שהיו נוכחים בזמן הדקירה: נעים חרב דודו, בן דודו פיראס חרב וזיד חרב, קרוב משפחה נוסף. הם מסרו עדות ושוחררו.
מחאה נגד חקירת החשוד בידי השב"כ
במוצאי שבת, 27 ביוני, התקיימה הפגנת פעילי ימין מחוץ לתחנת משטרת אריאל כנגד מעצר היהודי בידי השב"כ ותנאי מעצרו לכאורה. בין המוחים הייתה חברת הכנסת עידית סילמן (ימינה). התקיימו עוד מספר הפגנות תמיכה ומחאה, שבהן השתתפו הרב אליקים לבנון, חבר הכנסת שמחה רוטמן, ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן, ורבנים ואישי ציבור נוספים.
בולגריין אייר צ'ארטר
בולגריין אייר צ'ארטר (בבולגרית: Българиан еър чартър) היא חברת תעופה בולגרית שמבצעת טיסות צ'ארטר מבסיסה הראשי שנמצא בנמל התעופה סופיה בסופיה, בולגריה, וכן מנמל התעופה בורגס ונמל התעופה ורנה. החברה מבצעת טיסות צ'ארטר לכ-32 יעדים בכ-14 מדינות ובהם ישראל, גרמניה, איראן, טורקיה, דנמרק ועוד.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2000 והחלה את פעילותה ב-14 בדצמבר אותה שנה. החברה החלה את פעילותה עם 5 מטוסים מדגם טופולב Tu-154 והפעילה טיסות לחברות תיירות שונות באירופה (בהן ישראייר), וטסה בעיקר לאוסטריה, צ'כיה, גרמניה, ישראל ופולין.
בשנת 2004 הוציאה החברה את מטוסי הטופלוב משירות ובמקומם הכניסה 7 מטוסיי מקדונל דאגלס MD-82. בשנת 2011 גדל צי החברה והיו ברשותה 12 מטוסי מקדונל דאגלס MD-82.
מאז הקמת החברה היא ביצעה כ-25,000 טיסות והטיסה כ-3.5 מיליון נוסעים. לחברה 260 עובדים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018 :
שיר הוא לא רק מילים
הפקה
האלבום הוקלט בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, ושמו הוא כשם שיר הנושא שלו שגם פותח את האלבום, "שיר הוא לא רק מילים". האלבום הוא רב-גוני ומכיל שירים עבריים קלאסיים, שירים מתורגמים ושירי רוק. שני שירי הרוק הבולטים באלבום הם "שיר סתיו" ו"למה לא אמרת לי". שניהם נכתבו על ידי עמוס קינן (מילים) ויוחנן זראי (לחן). סולו הגיטרה של יצחק קלפטר ב"שיר סתיו" נחשב ל"אבן דרך" ברוק הישראלי.
קלאסיקת המבורג
קלאסיקת המבורג (בגרמנית: Cyclassics Hamburg, בתעתיק מדויק: סייקלאסיקס המבורג, רשמית לצורכי חסות: BEMER Cyclassics, בין השנים 1996–2005: HEW Cyclassics, בין השנים 2006–2015: Vattenfall Cyclassics – קלאסיקת ואטנפאל, בין השנים 2016–2019: EuroEyes Cyclassics – קלאסיקת יורו-אייס) היא מרוץ אופניים חד-יומי מגרמניה בדרג הוורלד טור שמתקיים מאז שנת 1996, אז נקרא "HEW Cyclassics". המרוץ מתקיים בהקפות סביב המבורג ומתאים לספרינטרים, שיאן הניצחונות במרוץ הוא אליה ויוויאני, שניצח שלוש פעמים ברציפות, בשנים 2017–2019.
HEW Cyclassics
כחודש לאחר שניצח בטור דה פראנס ב-1997, ניצח במרוץ הרוכב הגרמני, יאן אולריך. כתוצאה מהעלייה בפופולריות של מרוצי הכביש בגרמניה, צורף המרוץ ב-1998 לסבב הגביע העולמי באופני כביש, שכלל את עשרת המרוצים החד-יומיים שנחשבו כחשובים ביותר באותה עת.
ב-2001 ניצח אריק צאבל הגרמני, שניצח בהמשך הקריירה שלו שש פעמים בקטגוריית הנקודות בטור דה פראנס, לאחר ספרינט רב משתתפים.
קלאסיקת ואטנפאל
ב-2002, הספונסר של המרוץ התחלף לחברה השוודית ואטנפאל, וב-2006 גם שונה שם המרוץ ל"קלאסיקת ואטנפאל". במהדורה הראשונה בשם החדש ב-2006 ניצח אוסקר פריירה הספרדי.
ב-2008, כל שלושת הראשונים הגיעו מאותה המדינה (אוסטרליה). כאשר רובי מקיואן ניצח, מארק רנשו היה שני, ואלן הווארד דייוויס סגר את השלישייה הפותחת.
טיילר פראר האמריקאי היה הרוכב הראשון לנצח פעמיים ברציפות (2009–2010).
קלאסיקת יורו - אייס
ב-2016 חברת "יורו אייס", שהיא חברה גרמנית לטיפולי עיניים בלייזר, החליפה את ואטנפאל והפכה לספונסרית המרוץ החדשה. באותה שנה נאסר בואהני ניצח במרוץ, אך נפסל לאחר שחסם את קיילב יואן שקיבל את הניצחון במקומו. בשלוש השנים הבאות, אליה ויוויאני ניצח במרוץ והפך לרוכב היחיד עד כה שמנצח שלוש פעמים ברצף.
היפריון (ירח)
היפריון (נקרא גם Saturn VII  באנגלית Hyperion) הוא ירח של כוכב הלכת שבתאי. הוא ידוע בעיקר עקב תצורתו המיוחדת (המזכירה תפוח אדמה), מסלולו הכאוטי והרכבו המיוחד.
מאפייני מסלול
היפריון שונה באופיו משאר הירחים בכך שמסלולו בעל אקסצנטריות גבוהה, תצורתו אינה כדורית והוא נמצא בתהודה מסלולית של 3:4 עם הירח טיטאן. כלומר, כאשר טיטאן מסיים ארבע הקפות סביב שבתאי, היפריון מסיים בדיוק שלוש הקפות. תצורת הסיבוב של הירח היא כאוטית, כלומר ללא סדר קבוע או צפוי מראש. היפריון, יחד עם הידרה וניקס הוא אחד מהירחים הבודדים במערכת השמש אשר אין לו סיבוב קבוע.
מבנה ומאפייני פני השטח
פני השטח של הירח מרובים במכתשים. לחלקם ניתנו שמות של אלי הירח והשמש במיתולוגיות השונות. ריבוי המכתשים נותנים לירח צורה המזכירה ספוג. מידת הנקבוביות של הירח היא גדולה מ-40%. לארבעת המכתשים הגדולים ניתנו שמות:
מחקר
החללית קאסיני ביצעה מספר יעפים ליד היפריון. הראשון היה ממרחק של 505 ק"מ, ב-26 בספטמבר 2005. שני יעפים נוספים בוצעו ממרחק של 58,000 ק"מ, באוגוסט וספטמבר 2011. היעף האחרון בוצע ב-31 במאי 2015 ממרחק של כ-34,000 ק"מ.
סוללת ליתיום-יון
הסוללה מספקת מתח של כ-3.6 וולט, בערך פי 3 מהמתח של סוללות ניקל-קדמיום (Ni-Cd) או ניקל מתכת הידריד (Ni-MH) נטענות. כמו כן, האנרגיה הספציפית של הסוללה יכולה להגיע עד 260 ואט-שעה לק"ג, כתלות באלקטרודות הנבחרות. האלקטרודות הן אלקטרודות אינטרקלציה שיוני ליתיום יכולים לנדוד ביניהן (מהאנודה לקתודה בפריקה ומהקתודה לאנודה בטעינה), בניגוד לסוללות ליתיום ראשוניות בהן האנודה (האלקטרודה השלילית) בנויה מליתיום בצורתו המתכתית.
סוללות ליתיום יון שכיחות בעיקר באפליקציות של מכשירים אלקטרונים ניידים, הודות לצפיפות האנרגיה הגבוהה שלהן, מספר מחזורי פריקה/טעינה גבוה ואיבוד נמוך של הקיבול במהלך המחזורים. כן נעשה שימוש בסוללות ליתיום-יון גם ביישומים צבאיים, כלי-רכב חשמליים ובשימושים שונים בתעופה.
היסטוריה
בשנת 1970 גילה מנלי סטנלי וויטנגהם (Manley Stanley Whittingham), בזמן שעבד בחברת אקסון (Exxon), את הקונספט של אלקטרודות אינטרקלציה, אשר הובילו את חברת אקסון לייצור סוללת ליתיום נטענת ראשונה המבוססת על קתודת טיטניום (II) סולפיד (TiS2) ועל אנודת ליתיום-אלומיניום, אינטרקלציה ודה-אינטרקלציה של יוני ליתיום מגרפיט ואינטרקלציה אל תחמוצות קתודיות דווחו גם הן בשנת 1970 על ידי J.O. Besenhard, שהציע את השימוש במערכות אלו כסוללות ליתיום בעלות צפיפויות אנרגיה גבוהות,
בשנת 1979 ג'ון גודאינף הציג תא נטען בעל מתח של 4 וולט הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה שלילית ותחמוצת ליתיום קובלט (LiCoO2) כאלקטרודה החיובית. השימוש בליתיום קובלט אוקסיד היציב בתא כחומר קתודי, פתח אפשרויות רבות עבור מערכות סוללות נטענות.
היה זה הפיתוח של אנודות גרפיט בתחילת שנות ה-80 על ידי מעבדות בל אשר סימן את תחילת המעבר מסוללות ליתיום המבוססות על ליתיום מתכתי כאנודה לסוללות המבוססות על יוני ליתיום.
בשנת 1979 סאמר בסו (Samar Basu) הראה אינטרקלציה אלקטרוכימית של יוני ליתיום אל תוך גרפיט. מחקרו הוביל לפיתוח של אלקטרודת גרפיט (LiC6) במעבדות בל שהיוו אלטרנטיבה לסוללות ליתיום המבוססות על מתכת ליתיום כאלקטרודה השלילית.
בשנת 1980 ראשיד יאזמי היה הראשון שהציג אינטרקלציה אלקטרוכימית הפיכה של יוני ליתיום לתוך גרפיט בתא אלקטרוכימי בעל אלקטרוליט פולימרי. מאוחר יותר הובילה תגלית זו לפיתוח אנודות גרפיט, המשמשות כיום כאלקטרודות שליליות בסוללות ליתיום יון מסחריות.
בשנת 1983 גודאינף, ד"ר מיכאל תקרי (Michael Thackeray) ועמיתים נוספים זיהו את הפוטנציאל של תחמוצות מנגן בעלות מבנה "ספינל" לשמש כחומר קתודי בסוללת ליתיום יון. קתודה זו הייתה מבטיחה מאוד הודות לעלותה הנמוכה, הולכה אלקטרונית והולכה יונית גבוהה ויציבות מבנית. על מנת לשמר את מבנה התחמוצות במהלך מחזורי טעינה ופריקה נעשו ניסיונות שונים למודיפיקציות כימיות של המבנה.
בשנת 1985 אקירה יושינו הרכיב תא הכולל אנודה המבוססת על חומר פחמני אליו ליתיום יוכל להיכנס, וקתודת ליתיום קובלט אוקסיד. אב טיפוס זה היה למעשה אב טיפוס של סוללת ליתיום יון הקיימת היום.
בשנת 1991 שיפורים במתח התא ובביצועיו הכלליים הובילו לשיווק סוללת הליתיום יון המסחרית הראשונה על ידי חברת סוני ואשאי קאסיי.
בשנת 1996 גודאינף, אקשאיה פאדי ועמיתים נוספים דיווחו על שימוש בליתיום ברזל פוספט (LiFePO4) ובחומרים נוספים המבוססים על מבנה אוליבין (olivine) כחומרים קתודיים בסוללת ליתיום יון.
בשנת 2002 יט-מינג שיאן וקבוצתו מ-MIT השיגו שיפור ניכר בביצועים של סוללת ליתיום-יון שנבע מהעלאת מוליכות האלקטרודות על ידי סימום (אילוח) האלקטרודות באלמנטים כמו אלומיניום, נאוביום וזירקוניום.
בשנת 2004 שיאן שוב הצליח להגדיל את ביצועי הסוללה על ידי שימוש בחלקיקים ננומטרים של ברזל פוספאט, FePO4.
החל משנת 2011 סוללות ליתיום יון הן הסוללות הנטענות הנמכרות ביותר עבור מכשירים חשמליים ניידים ביפן.
אופן פעולת התא
סוללת ליתיום יון מורכבת כמו כל סוללה מאנודה, קתודה, אלקטרוליט וספרטור. הייחוד של סוללה מסוג זה טמון באלקטרודות שלה. האלקטרודות הן אלקטרודות אינטרקלציה, כלומר אלקטרודות בעלות מבנה סריגי, שבו צורון אורח, יון הליתיום, יכול לחדור או להיחלץ מבלי לגרום לשינויים מבניים הרסניים בחומר המארח. במהלך פריקת התא יוני ליתיום יוצאים מהאנודה ונעים דרך האלקטרוליט והספרטור לעבר הקתודה, שם יוני הליתיום נכנסים לאתרי החלפה בסריג. בטעינת התא, יוני הליתיום יוצאים מהקתודה ונעים לעבר האנודה דרך האלקטרוליט. למעשה כאשר תא של ליתיום-יון נפרק, יוני ליתיום עוברים תהליך של דה-אינטרקלציה באנודה ואינטרקלציה בקתודה, בעוד שהתהליך ההפוך מתרחש בעת טעינת התא.
אלקטרודות האינטרקלציה מורכבות לרוב מחומר בעל סריג יציב המאופיין במבנה שכבות (layered oxides) או מעין תעלות (spinel structure) המאפשרות כניסה ויציאה נוחה לצורונים אורחים. האלקטרודה החיובית היא תחמוצת מתכתית המבוססת על מתכות מעבר, והאלקטרודה השלילית מורכבת לרוב מפחמן נקבובי מסוג גרפיט. החומרים, מהם עשויים הקתודות, מאפשרים חדירה של יוני ליתיום אל אתרי החלפה בסריג, אשר נגישים לכניסה של יוני ליתיום. כניסה ויציאה של יוני הליתיום מהאלקטרודות מובילה להתפלגות מטען שונה בחומר המארח ועל כן לזרימת אלקטרונים במעגל החיצוני על מנת לשמר נטרליות חשמלית בחומר.
אלקטרוכימיה
סוללת ליתיום-יון מבוססת על מחזורי אינטרקלציה ודה-אינטרקלציה של יוני ליתיום לתוך מבנה שכבתי. אחת מסוללות הליתיום-יון השכיחות ביותר מבוססת על קתודת LiCoO2. התהליך הראשוני בסוללת ליתיום הוא טעינה, כלומר יציאה של יוני ליתיום מהקתודה וכניסה של יוני ליתיום לאנודה. להלן התהליכים המתרחשים במהלך פריקת וטעינת התא הנ"ל:
טעינת הסוללה מוגבלת עד מתח 4.2 וולט, לכן תגובת הטעינה מאפשרת יציאה חלקית של יוני ליתיום מהקתודה כפי שמודגם בתגובה הבאה:
אינטרקלציה של יוני ליתיום בין שכבות אנודת הגרפיט בזמן הטעינה אינה מתרחשת בשלב אחד אלא מורכבת ממספר שלבים. כאשר יון הליתיום עובר אינטרקלציה לתוך הגרפיט, הוא אינו מפוזר באופן הומוגני, אלא יוצר מעין "איים" בין שכבות הגרפיט. הקיבול המקסימלי של אטומי הליתיום באנודה הוא יון ליתיום אחד לשישה אטומי פחמן, LiC6. להלן מספר דוגמאות לחומרים אנודים וקתודים אפשריים בסוללת ליתיום יון:
אלקטרודה שלילית (אנודה)
האנודה בסוללת ליתיום יון מורכבת לרוב מגרפיט המאופיין במבנה שכבתי. בכל שכבה אטומי הפחמן מסודרים במבנה הקסגונלי כאשר המרחק בין אטומי הפחמן הוא 1.42Å והמרחק בין השכבות הוא 3.35Å. הרדיוס של יוני הליתיום הוא 0.9Å, ולכן מתאפשרת, במהלך הטעינה של התא, אינטרקלציה שלו בין שכבות הגרפיט.
ככלל, ליתיום אינו יציב מבחינה תרמודינמית, ובמגע עם תמיסת אלקטרוליט (ממסים אורגניים המכילים מלחי ליתיום), נוצרת שכבת פסיבציה על פני שטח האלקטרודה במחזור הטעינה הראשון. דבר דומה מתרחש כאשר האנודה המורכבת מפחמן מוכנסת לתמיסת האלקטרוליט. השכבה המתקבלת היא בעלת תכונות של אלקטרוליט מוצק, כלומר מאפשרת הולכת יוני ליתיום מ/אל האלקטרודה דרך פגמים נקודתיים, ואינה מוליכה אלקטרונית. כינוי שכבה זו הוא SEI ובשמה המלא Solid Electrolyte Interphase, כפי שהוטבע לראשונה על ידי פרופסור עמנואל פלד.
ניתן לחלק את האנודות בסוללות ליתיום יון לשלושה סוגים עיקריים: אנודות אינטרקלציה, המרה וסגסוג. ההבדלים העיקריים בין האלקטרודות הנ"ל מתבססים על תגובות שונות המתרחשות בעת טעינת/פריקת התא.
אלקטרודה חיובית (קתודה)
החומרים הקתודיים בסוללת הליתיום-יון חייבים לענות על מספר דרישות, כגון: יכולת לאכלס מספר גדול של יוני ליתיום, מוליכות אלקטרונית טובה, מאפשרים כניסה כמו גם יציאה של יוני ליתיום מ/אל האלקטרודה, אינם מסיסים באלקטרוליטים, הולכת יוני ליתיום, קלים להכנה וזולים.
מינגצ'ביר
מינגצ'ביר (אזרית: Mingəçevir) היא עיר בצפון-מרכז אזרבייג'ן כ-239.78 ק"מ צפון-מערבית לבאקו.
ההתיישבות הקדומה ביותר של בני אדם במקום מתוארכת לאלף הרביעי והשלישי לפנה"ס.
סוללת ליתיום-יון
אלקטרודה חיובית (קתודה)
נחקרו מספר לא מבוטל של חומרים עבור האלקטרודה החיובית בסוללת הליתיום יון. כיום, ישנם כשלושה סוגים עיקריים של תחמוצות מתכתיות המשמשות כחומרים קתודיים בסוללות ליתיום יון:תחמוצות מתכתיות בעלות מבנה שכבתי, בעלות מבנה ספינל ובעלות מבנה אוליבין.
מינגצ'ביר
מינגצ'ביר הוקמה ב-1946 בעקבות הקמת תחנת כוח, ב-1948 היישוב קיבל מעמד של עיר. לפי מפקד האוכלוסין של ברית המועצות מ-1989 התגוררו בעיר 85,450 תושבים. לפי מפקד האוכלוסין של אזרבייג'ן מ-2020 התגוררו בעיר כ-106,100 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה.
סוללת ליתיום-יון
אלקטרודה חיובית (קתודה)
לקראת סוף שנות ה-90 נעשה שימוש בחומר קתודי חדש בעל מבנה olivine, LiFePO4. עם זאת, החומר הוא בעל מוליכות אלקטרונית ויונית נמוכה וביצועי סוללת ליתיום יון זו היו נמוכים. כיום, נמצאו דרכים חדשות בהן ניתן לסנטז חומר בצורה של חלקיקים ננומטרים המצופים פחמן על מנת לצמצם בעיות אלו.
מינגצ'ביר
בעיר פועלים מספר מפעלים.
סוללת ליתיום-יון
תמיסות אלקטרוליט
בחירת הממסים עבור סוללת ליתיום יון צריכה לענות על מספר קריטריונים: הממס צריך להיות בעל מקדם דיאלקטרי גבוה על מנת לאפשר יכולת המסת מלחים בריכוז גבוה, בעל צמיגות נמוכה על מנת לאפשר הולכה מהירה של יונים בתמיסה, אינרטי למרכיבי התא השונים ובעל עמידות גובהה בטווח טמפרטורות נרחב.
נמצא כי עבור סוללת ליתיום יון, מערכות התמיסה-אלקטרוליט המתאימות ביותר הן אלו המבוססות על ממסים אורגניים א-פרוטיים פולריים ובפרט תרכובות ממשפחות האתרים והאסתרים.
נקודה מעניינת היא השינוי בתכונות הפיזיקליות של הממסים כתלות בציקליות שלהם. למשל, בעוד ממסים המבוססים על אתר, ציקליים או ליניאריים, הם בעלי קבועים דיאלקטריים נמוכים וצמיגות נמוכה, ממסים המבוססים על אסתרים ציקליים הם בעלי מקדם דיאלקטרי גבוה וצמיגות גבוהה וממסים המבוססים על אתרים ליניאריים הם בעלי מקדם דיאלקטרי נמוך וצמיגות נמוכה. ועל כן, הדרישות הנוקשות לבחירת תמיסה הובילו למסקנה כי מערכת בינארית המבוססת על שני ממסים היא הפתרון האולטימטיבי עבור המערכת ליתיום-יון.
מפרט סוללת ליתיום-יון
היות שסוללות ליתיום יון יכולות להיות מורכבות משילובים שונים ומגוונים של קתודות ואנודות, הצפיפות האנרגטית והמתח של סוללת ליתיום יון יכול להשתנות בהתאם. להלן מספר ערכים טיפוסיים:
כלי רכב חשמליים
הטכנולוגיה של כלי רכב חשמליים לגמרי מבוססת על הנעה ישירה מסוללה נטענת. הסוללות הנטענות הנפוצות והמוצלחות הן מסוג ניקל-מתכת-הידריד או ליתיום-יון. בעבר הרחוק (סוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20) ואף בשנות ה-90 של המאה ה-20, הנעת כלי רכב חשמליים "מלאים" הייתה מבוססת על סוללת עופרת-חומצה (lead-acid). סוללה זו היא בעלת אנרגיה ספציפית נמוכה של כ-Wh/kg30-40 ולכן מגבילה את טווח הנסיעה החשמלי בין טעינה אחת לשנייה ל-100–160 ק"מ בלבד. כלי רכב שהיו מבוססים על סוללה זו היו כבדים ופחות יעילים. לזמן מה, ובצורה מוגבלת ההנעה החשמלית בכלי רכב הועברה לסוללות ניקל מתכת-הידריד (NiMH). סוללה זו היא בעלת קיבול וטווח נסיעה חשמלי דומים לאלו המתאפשרים על ידי סוללת העופרת-חומצה אך בעלת אנרגיה ספציפית גבוהה במעט העומדת על Wh/kg30-80. כל הסוללות שהיו כלולות בכלי רכב היברידיים עד לאחרונה היו מסוג NiMH. אולם, בעיות שונות כגון ביצועים ירודים בטמפרטורות קרות, פריקה עצמית גבוהה ואי יכולת פיתוח ומסחור עקב עיכובי פטנטים הגבילו את הפיתוח והיישום של סוללה זו. בסופו של דבר הסוללה שהופכת לדומיננטית בתעשיית הרכב החשמלית היא סוללת הליתיום-יון בווריאציות השונות שלה.
סוללת הליתיום-יון היא כמעט ייחודית ביכולת שלה לספק אנרגיה וצפיפות הספק גבוהים בו-זמנית. הסוללה היא בעלת אנרגיה ספציפית של כ־200-250Wh/kg וצפיפויות הספק גבוהות של 250-340W/kg, פרמטר חשוב מאוד עבור אפליקציה של כלי רכב חשמליים היות שהאחרון משפיע על יכולת הרכב להאיץ במהירות ולהגיע למהירויות גבוהות.
חלפו כמעט שני עשורים מאז שסוללות הליתיום-יון נכנסו לשוק. אף על פי שיפורים מתמידים בביצועים שלהן, הטכנולוגיה הקיימת מתקשה לעמוד בדרישות השוק לסוללה בעלת צפיפות אנרגיה גבוהה דיה שתאפשר מרחקי נסיעה ארוכים יותר בין טעינה לטעינה. בעיה בסיסית קיימת בחומרים מהן עשויות האלקטרודות; לחומרים הללו יש מגבלות אינטרינזיות מבחינת קיבול וצפיפות אנרגטית.
סוללת ליתיום יון קלאסית אינה בעלת פוטנציאל גדול לשיפור של האנרגיה הספציפית הדרושה לכלי רכב חשמליים. סוללות עם אלקטרודות המרה (conversion) הן בעלות פוטנציאל לאנרגיות ספציפיות גבוהות. יחד עם זאת, הכימיה של האנודות והקתודות סובלת מבעיות ניכרות הבאות לידי ביטוי במספר מחזורים קטן שהסוללות יכולות לספק. הכימיה בסוללות ליתיום-גופרית מציעות צפיפויות אנרגיה גבוהות, אך כרגע נמצאות בשלבי פיתוח ראשונים ונתקלות בבעיות במספר המחזורים ובהספקים נמוכים.
קלייר מקרדל
קלייר מקרדל (באנגלית: Claire McCardell; 24 במאי 1905 – 22 במרץ 1958) הייתה מעצבת אופנה אמריקאית שיצרה פריטים בסגנון הביגוד המוכן-ללבישה במאה ה-20. היא מזוהה עם יצירת סגנון הלבוש הספורטיבי האמריקאי.
שנים מוקדמות
מקרדל נולדה ב-24 במאי 1905, לאלינור ואדריאן מקרדל, בעיר פרדריק שבמרילנד. אביה, אדריאן, היה סנטור במדינת מרילנד וכיהן כנשיא הבנק הלאומי של מחוז פרדריק. קלייר הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים במשפחתה.
קלייר, שהתעניינה באופנה מגיל צעיר, רצתה כבר בגיל 16 לעבור לניו-יורק כדי ללמוד עיצוב אופנה. אביה, שלא היה מוכן לשלוח אותה רחוק כל כך, שכנע אותה כחלופה להירשם לתוכנית כלכלת בית במכללת הוד שבעיר מגוריהם. לאחר שתי שנות לימוד במוסד, עברה מקרדל לניו-יורק, שם נרשמה לפרסונס, אז בית הספר הגבוה לאמנות. בשנת 1927 נסעה מקרדל לפריז, על מנת להמשיך את לימודיה בסניף של פרסונס בפלאס דה ווז'. בפריז, למקרדל ולחבריה לכיתה הייתה אפשרות לרכוש דגימות בבתי אופנה של מעצבים כגון מדלן ויונה, אותן הם היו יכולים לפרק על מנת ללמוד את המבנה שלהן.
בשנת 1923 מקרדל סיימה את לימודיה בפרסונס עם תעודה בעיצוב תלבושות. לאחר סיום הלימודים, היא עבדה בעבודות מזדמנות כמשרטטת סקיצות בחנות שמלות ושימשה כמודל למדידות עבור בי. אלטמן, עד לפגישתה עם המעצב רוברט טורק.
שנות ה-30 וה-40
ב-1938 הציגה קלייר מקרדל את "השמלה הנזירית" - שמלה התפורה בגזרה דמוית-אוהל, ללא תפר מותן. את השמלה ניתן היה ללבוש בשני אופנים: ללא חגורת מותן, מה שהקנה מראה רפוי ומשוחרר, ועם חגורת מותן, שגרמה להדגשת הקימורים הנשיים. רשת הקמעונאות "בסט אנד קו." הייתה המפיצה הבלעדית של השמלה, ומכרה אותה תמורת 29.95$. מלאי השמלות שהפיצה אזל תוך יום אחד בלבד. "השמלה הנזירית" הועתקה בהיקף נרחב, והמאמצים להילחם בהעתקות גרמו לבסוף לשמלות טאונלי לפשיטת רגל.
לאחר סגירת החברה, יזמית האופנה האטי קארנגי גייסה את מקרדל לבית האופנה המפורסם שלה, שיתוף פעולה שלא צלח. עיצוביה של מקרדל לא התאימו ללקוחותיה של קארנגי, שהעדיפו סחורה עשירה יותר בפרטים. בזמן שעבדה עבור קארנגי, פגשה מקרדל בכתבת האופנה דיאנה פרילנד, שנעשתה לחברתה הטובה ולתומכת נלהבת שלה. ב-1940, מעט לפני שעזבה את עבודתה אצל קארנגי, התקיימה תצוגת האופנה הפריזאית האחרונה של מקרדל, שמאז העדיפה להימנע מהשפעות צרפתיות על עיצוביה.
חברת שמלות טאונלי נפתחה מחדש ב-1940, תחת הנהלה חדשה ומקרדל שבה לעבוד במותג. מוצרי החברה נמכרו בשלב זה בתוויות שנשאו את שמה, "בגדי קלייר מקרדל עבור טאונלי", מה שהפך אותה לאחת ממעצבות האופנה האמריקאיות הראשונות שזכו להכרה מסוג זה.
מלחמת העולם השנייה גרמה למניעת השראה אירופאית על מעצבים אמריקאים, וכן לזמינות מוגבלת של חלק מחומרי הגלם. מקרדל דווקא פרחה תחת מגבלות אלה. על אף שמעצבים רבים החשיבו אותם פשוטים מדי, מקרדל עבדה כבר בשלב זה עם בדים כגון דנים, אריגי כותנה וצמר ג'רזי, אשר היו זמינים במיוחד במהלך המלחמה. כשנתקלה במחסור בעורות, הזמינה מקרדל מגוון נעלי בלט שטוחות מיצרנית נעלי הבלט קאפציו שיתאימו לעיצוביה, וכך הפכה את נעלי הבלט השטוחות לפופולריות.
ב-1941 ייצרה מקרדל קו של חמישה פריטים בודדים, אשר באמצעותם ניתן היה ליצור תשעה מראות שונים. הפריטים כללו חצאית משי, חולצת ג'רזי, וז'קט ג'רזי. באותה שנה היא הציגה לראשונה את "שמלת ארוחת הערב במטבח", שהייתה מורכבת מסינר התפור לחצאית בעלת נפח.
ב-1942 הציע כתב העת "הרפרס בזאר" אתגר שקרא ליצור פריט לבוש אופנתי שישמש לניקיון הבית וכן למסיבת קוקטייל. בתגובה לאתגר, מקרדל יצרה את "שמלת התפיחית" המפורסמת שלה. השמלה האפורה הפשוטה שעיצבה, נמכרה יחד עם מטלית תואמת לאחיזת סירים, אשר הותאמה לכיס השמלה. "שמלת התפיחית" נמכרה בעבור 6.95$ בלבד, ומעל 75,000 פרטים שלה נמכרו כבר בעונה הראשונה לשיווקה. שמלות אלו נעשו למרכיב העיקרי בקולקציות שעיצבה מקרדל, ובהמשך היא עיצבה גרסאות שונות של אותה שמלה, באורכים ומבדים שונים. "שמלת התפיחית" קיבלה ציון לשבח מאת איגוד מבקרי האופנה האמריקאים, וכן זיכתה את מקרדל בפרס קוטי מטעם האיגוד.
בתחילת שנת 1945 עיצבה מקרדל "מראה אמריקאי" עבור חנות הכלבו של לורד אנד טיילור, כמעצבת אורחת. ב-1946, זכתה מקרדל בפרס מעצבת הביגוד הספורטיבי הטובה ביותר, וב-1948 זכתה בפרס ניימן-מרקוס.
שנות ה-50
עם עליית תהילתה של מקרדל, השפעתה ב"שמלות טאונלי" גברה גם כן. ב-1952 נעשתה לשותפה בעסק.
אחרי המלחמה, מקרדל עבדה כמבקרת אופנה מתנדבת במחלקה לעיצוב בפרסונס. בשנת 1950, הנשיא הארי ס. טרומן, אשתו בס טרומן, ובתם מרגרט טרומן העניקו למקרדל את התואר אשת השנה, מטעם מועדון העיתונות הלאומי של הנשים. זה היה הפרס שמקרדל העריכה ביותר.
באפריל 1953, גלריית פרנק פרלס בבוורלי הילס פתחה תערוכה הסוקרת את עשרים שנותיה של מקרדל כמעצבת. בתערוכה הוצגו עיצוביה, ביניהם "השמלה הנזירית", "בגד הים החיתולי", נעלי הבלט של קאפציו וכן פריטים שעיצבה בהשראת בגדי עבודה, בהם נעשה שימוש במסמרות. בהצגתו את התערוכה, כתב הקמעונאי סטנלי מרקוס, "...היא אחת מהמעצבות היצירתיות באמת שהמדינה הזו ייצרה... היא מהווה עבור אמריקה מה שויונה היוותה עבור צרפת."
בשנת 1954, לקחה חלק בקבוצת ייעוץ שמונתה על ידי חברת התקשורת "טיים בע"מ" כדי ליצור מגזין חדש, שלימים הפך לספורטס אילוסטרייטד.
מקרדל פרסמה ספר שכותרתו ''מה אלבש? מה, איפה, מתי וכמה מאופנה'' ב-1957.
חייה האישיים ומותה
ב-1943 מקרדל נישאה לארכיטקט אירווינג דרוט האריס, יליד טקסס, שהיה אב לשני ילדים מנישואיו הקודמים. השניים הקימו בית במנהטן, ניו-יורק.
חיי העבודה והמשפחה של מקרדל נקטעו עקב אבחון של סרטן סופני במעי הגס אצלה ב-1957. בעזרתו של חברה מילדרד אוריק, אותו הכירה בלימודים, השלימה את הקולקציה האחרונה שלה ממיטתה בבית החולים. היא שחררה עצמה מבית החולים כדי להציג באופן עצמאי את תצוגת האופנה האחרונה לאותה הקולקציה. מקרדל נפטרה ב-22 במרץ 1958, בגיל 52 בלבד.
לאחר מותה, משפחתה של מקרדל החליטה לסגור את קו המוצרים שלה. אחיה נימק את ההחלטה בכך שעיצוביה של קלייר היו תמיד ייחודיים לה עצמה.
השפעותיה ותרומתה
ב-1990 מגזין לייף הכתיר את מקרדל כאחת מ-100 האמריקאים החשובים ביותר של המאה ה-20. שנה מאוחר יותר, היא זכתה למקום בהיכל התהילה של נשות מרילנד.
ב-1998, שלושים שנים לאחר מותה, הוצגו שלוש תערוכות שונות הסוקרות את עבודתה של מקרדל במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במכון לאופנה ולטכנולוגיה בניו-יורק, ובבית העמותה ההיסטורית של מרילנד בבולטימור.
מעצבי אופנה כגון אייזק מזרחי, דונה קארן, קלווין קליין, אליזבת' מקאיי, נורמה קמאלי וסינתיה ראולי הושפעו מקלייר מקרדל. קו האביב/קיץ של המעצבת אנה סואי הושפע ישירות מעבודתה. בהתייחסה לעיצוביה של מקרדל, אמרה סואי כי העובדה שעוצבו בשנות ה-40 לא תיאמן.
הפיגועים בסטוקהולם (2010)
הפיגועים
הפיגוע הראשון אירע בשעה 16:48 שעון מקומי, כאשר מכונית תופת מדגם אאודי התפוצצה בצומת רחובות עם רחוב דרוטנינגאטאן. על פי מכבי אש שהגיעו לזירה, המכונית הכילה מיכלי גז בישול, שגרמו לפיצוצי משנה נוספים. שני בני אדם שנכחו במקום בזמן הפיצוץ נפגעו ופונו לבית החולים במצב קל.
הפיגוע השני אירע בשעה 17:00, 12 דקות לאחר הפיגוע הראשון, בפינת הרחובות דרוטנינגאטאן ובריגרגאטאן. מחבל מתאבד, שהחזיק בתיקו שישה מטעני צינור, הצליח לפוצץ רק אחד מהם, ונהרג. מלבדו לא נפגע איש. על פי עדי ראייה, המחבל "צעק משהו בערבית" לפני שפוצץ את המטען.
כעשר דקות לפני הפיגועים נשלחה הודעת אימייל למשטרה ולסוכנות ידיעות שוודית אימייל בערבית ובה נאמר כי "פעולותינו ידברו בעד עצמן, כל עוד לא תסיימו את המלחמה נגד האסלאם, את השפלתו של הנביא מוחמד ואת התמיכה המטופשת שלכם בחזיר וילקס". לארס וילקס, אליו מתייחסת ההודעה, הוא מאייר שוודי שצייר את מוחמד כבעל גוף של כלב.
המחבל
המחבל המתאבד, שהניח גם לפני כן את מכונית התופת, זוהה כתיימור עבד אל-ווהאב. על פי מידע מחשבון הפייסבוק שלו, הוא נולד בבגדאד ב-12 בדצמבר 1981. בשנת 1992, כשהיה בן 11, הוא הגיע לשוודיה וקיבל אזרחות, והלך להתגורר בעיר טרנס.
לאחר שסיים את בית הספר ב-2001, הוא החל ללמוד באוניברסיטת בדפורדשייר, שם למד עד 2004. באותה שנה הוא התחתן עם אזרחית שוודית. לזוג נולדו בת ב-2007, בת נוספת ב-2009 ובן ב-2010. אל-ווהאב קרא לבנו "אוסאמה" על שם ראש ארגון אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן.
לפני הפיגועים הוא חי ביחד עם אשתו בלוטון, עיר במחוז בדפורדשייר שבבריטניה, שם גר הזוג כעשור. דווח שלקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 אל-וואהב הפך להיות דתי יותר וקיצוני יותר.
במהלך חודש הרמדאן של שנת 2007, אל-ווהאב נזרק מהמסגד בעירו, ונאסר עליו לחזור, לאחר שהטיף באוניברסיטה את דעותיו הקיצוניות וניסה לגייס סטודנטים נוספים שחולקים איתו את דעתם הפוליטית.
ברית צרפת - ארצות הברית (1778)
חוזה הברית בין צרפת לארצות הברית (1778) (באנגלית: Treaty of Alliance) היה הסכם שנחתם בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקנית בין ארצות הברית לבין צרפת של לואי השישה עשר. הייתה זו ברית הגנה מעיקרה, שהבטיחה כי אם תפרוץ מלחמה בין צרפת לבריטניה תוך כדי מאבקם של האמריקנים לעצמאות, תושיט להם צרפת סיוע צבאי וכלכלי. צרפת, מצדה, ביקשה להיפרע מבריטניה על ניצחונה במלחמת שבע השנים ולהסתייע בארצות הברית כדי להשתלט על נחלותיה באמריקה. באי כוחם של מלך צרפת ושל הקונגרס הקונטיננטלי השני, שייצג את ממשלת ארצות הברית באותו זמן, חתמו ב-6 בפברואר 1778 במלון קריון בפריז על ההסכם ובנוסף לו על חוזה ידידות ומסחר. חוזה הברית נשאר בתוקף מבחינה פורמלית עד 1800 חרף הוצאתו להורג של לואי השישה-עשר במהלך המהפכה הצרפתית ולמרות שהקונגרס האמריקני ביטל אותו חד-צדדית ב-1798. אמנת 1800, שנחתמה בסיומה של המלחמה הבלתי רשמית בין שתי המדינות (1798-1800), ביטלה את ההסכם הקודם והסדירה מחדש את היחסים ביניהן.
רמיז אליה
רמיז טאפה אליה (באלבנית: Ramiz Tafë Alia; ); 18 באוקטובר 1925 – 7 באוקטובר 2011) היה פוליטיקאי אלבני שכיהן כנשיא השני והאחרון של הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה בין השנים 1985–1991. הוא גם כיהן כראש הממשלה של המדינה מ-1982 עד 1992.
ביוגרפיה
אליה נולד ב-18 באוקטובר 1925 בשקודרה להורים מוסלמים שנמלטו מרדיפות בממלכת יוגוסלביה. הוא גדל בטירנה. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה אליה חבר בארגון נוער פאשיסטי הידוע בשם ארגון הנוער הפשיסטי ליקטור אך הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי האלבני המחתרתי ב-1941. ב-1943, הוא הפך לחבר ב-Albanian Comunist Youth Organization, המפלגה הקומוניסטית האלבנית. הוא התקדם במהירות במפלגה תחת חסותו של אנוור הוג'ה.
אף על פי שהוג'ה מעולם לא מינה יורש רשמי, היו סימנים ברורים שהוא העדיף את אליה. כשהציג את אליה לאחד מרופאיו, אמר: "חבר שלי, אני מזדקן, והבריאות שלי לא הכי טובה שיכולה להיות. חברים צעירים יותר, כמו זה (אליה), ייכנסו פנימה".
קריירה פוליטית
כאשר ירש את הוג'ה ב-1985, המדינה הייתה תחת קשיים כלכליים כבדים. המשק, שסבל מפריון נמוך וממחסור קבוע במזון הבסיסי ביותר, לא הראה סימן לשיפור. במאמץ לשפר את היעילות הכלכלית, אליה הציג רפורמה כלכלית ומחירים במגזרים ספציפיים.
בתגובה לביקורת הבינלאומית על הרקורד של אלבניה בנושא זכויות אדם, ההנהגה החדשה תחתיו הפסיקה ליישם דיכוי בקנה מידה המוני. ב-1989, חנינות כלליות הביאו לשחרורם של אסירים שנידונו למאסרים ארוכים, והוא חיזק את הקשרים עם יוון, איטליה, טורקיה ויוגוסלביה.
ב-1990 תסס הרחוב האלבני עם אלפי סטודנטים שהפגינו נגד הכלכלה האלבנית השוקעת ונגד אליה. בהודעתו המסורתית לשנה החדשה לעם האלבני, בירך אליה על השינויים שחלו במדינה וטען ש-1991 תהיה נקודת מפנה מבחינת הכלכלה האלבנית. למרות סימנים חיוביים לשינוי, אלבנים רבים עדיין ניסו לעזוב את ארצם. בסוף 1990, לא פחות מ-5,000 אלבנים חצו את הגבול ליוון.
ב-12 בדצמבר 1990 חתם אליה על חוק המתיר פלורליזם פוליטי, חוק עליו אמר מאוחר יותר ככישלון הגדול ביותר של חייו. בבחירות 1991 הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במדינה, התמודד אליה על חברות בפרלמנט הלאומי במחוז בחירה בבירה, שהיה מעוז המפלגה הקומוניסטית. הוא הובס ברוב מפתיע של 61% על ידי פרנקו קרוצ'י. קרוצ'י התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית החדשה של אלבניה.
לאחר הפסד זה, ולאחר מכן עם הניצחון המוחלט של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה (DPA) בבחירות הכלליות באביב 1992, הוא התפטר מתפקידו כנשיא ב-3 באפריל 1992. ב-9 באפריל בחרה אספת העם את מנהיג ה-DPA, סאלי ברישה, כראש הממשלה החדש.
מעצרו
ב-21 במאי 1994, עמדו פקידים בכירים מהממשלה הקומוניסטית, כולל רמיז אליה למשפט. אליה הואשם בניצול לרעה של כוח וניצול לא נכון של כספי מדינה, כמו גם ראש הממשלה אדיל קרצ'אני, סגן ראש הממשלה מנוש מיפטיו וריטה מרקו שהייתה סגנית הנשיא.
אליה הוכנס למעצר בית באוגוסט 1992 ומעצרו הומר למאסר בפועל באוגוסט 1993. בבית המשפט הוא טען שהוא קורבן של משפט ראווה פוליטי ודרש שהמשפט ישודר בטלוויזיה, בקשה אשר נדחתה מאוחר יותר. עשרת הנאשמים נמצאו אשמים בכתב האישום ונשפטו בין שלוש לתשע שנות מאסר. אליה נשפט לתשע שנות מאסר.
בית משפט הפחית לאחר מכן חלק מהעונשים, ובראשם אליה שעונשו הומר לחמש שנים.
ב-7 ביולי 1995 שוחרר אליה מהכלא. עם זאת, חירותו הייתה קצרת מועד, וב-1996 הוא הואשם בביצוע פשעים נגד האנושות במהלך כהונתו, ונכלא מחדש במרץ באותה השנה. המשפט נגדו החל ב-18 בפברואר 1997, אך הוא נמלט מהכלא בעקבות התסיסה במדינה ועריקת הסוהרים, והגלה לשוודיה.
רמיז אליה מת ב-7 באוקטובר 2011 בטירנה, אלבניה, 11 ימים לפני יום הולדתו ה-86, לאחר שחזר למדינה בדצמבר 1997 לאחר שנמלט לצרפת לזמן קצר על מנת להצטרף למשפחתו במהלך מלחמת האזרחים באלבניה.
אימגו
"אימגו – מגזין מאמרים, כתב עת בנושאי תרבות ותוכן" (בכתב לטיני: e-mago) הוא אתר אינטרנט ומגזין רשת ישראלי, הפועל מאז שנת 2003 ומפרסם מאמרים המקיפים מכלול רחב של נושאים. בהם, אמנות, ספרות, תיאטרון, היסטוריה, פילוסופיה, מיתוסים ופולקלור, פמיניזם, צבא וגאופוליטיקה, מדע, ביקורת חברתית ואקטואליה.
עורכי האתר, יעקב עיון, תומר ריבל ומירב גולן, מצהירים שאין לו אג'נדה מכל סוג שהוא, אינטלקטואלית או פוליטית מלבד אמון בחשיבותה של הביקורת האינטלקטואלית, התרבותית והפוליטית-חברתית ושהוא פתוח לדעות מכל קצווי הקשת המחשבתית והפוליטית כאשר הפרמטרים היחידים לקבלה ופרסום של מאמר הם איכות (רמת כתיבה גבוהה ועניין לקוראים) והקפדה על עריכה מקצועית. עם הקמתו כלל האתר בנוסף למגזין גם מערכת פורומים.
עם יסוד האתר נכתב בו: "אימגו היא מקום מפגש, פונדק דרכים, בזאר בו ניתן לרכוש ולקנות רעיונות להחליף דעות ולחרוט חותם אישי".
בנוסף למאמרים מגזיניים מתפרסמים באימגו מאמרים מקצועיים, טורי דעה קצרים, בהם כאלה המפתחים דיון פולמוסי עם מאמרי דעה קודמים ואירועים כגון תערוכות והרצאות.
עם הכותבים הבולטים נמנים אורי קציר, בלפור חקק, דוד אדלר, דן לחמן, הרצל חקק, יערה בן דוד, מנחם פאלק, משה גנן ועדינה בר-אל.
כמות התוספות לאתר פחתה בסוף העשור השני של המאה ה-21.
אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן
אליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן (4 באוגוסט 1713 – 29 ביולי 1761), הייתה נסיכה גרמנית, ואמה של שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ מלכת בריטניה.
ביוגרפיה
אליזבת נולדה ב-4 באוגוסט 1713 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, וסופיה אלברטינה, רוזנת ארבאך-ארבאך, בתו של גאורג לודוויג, רוזן ארבאך-ארבאך.
ב-5 בפברואר 1735 התחתנה אליזבת עם הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, בנו הצעיר של אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ. בשנת 1752 מת בעלה הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, וחצי שנה מאוחר יותר מת אחיו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ. מכיוון שגיסה מת ללא ילדים, עלה בנה אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לשלטון במקומו, ומכיוון שהיה קטין שימשה אליזבת כעוצרת בשמו עד שבגר.
ב-29 ביולי 1761 מתה אליזבת בנוישטרליץ, וחודשיים לאחר מכן הוכתרה בתה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ כמלכת בריטניה.
משפחתה
בשנת 1735 התחתנה אליזבת עם הדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב. לבני הזוג היו 10 ילדים:
תנועת חמשת הכוכבים
תנועת חמשת הכוכבים (באיטלקית: Movimento 5 Stelle) היא מפלגה פוליטית באיטליה שהוקמה ב-4 באוקטובר 2009 על ידי בפה גרילו, קומיקאי ובלוגר ידוע, ואסטרטג התקשורת ג'אנרוברטו קזאלג'ו.
אידיולוגיה
המפלגה גם תומכת בדמוקרטיה אלקטרונית, דמוקרטיה ישירה, העיקרון של "פוליטיקה באפס-עלות", ואי-אלימות. בתחום מדיניות החוץ, בתנועת חמשת הכוכבים גינו התערבויות צבאיות של המערב במזרח התיכון הגדול (אפגניסטן, עיראק, לוב), כמו גם כל רעיון של התערבות אמריקאית בסוריה.
היסטוריה
לאחר מותו של קזאלג'ו באפריל 2016, הונהגה המפלגה על ידי גרילו ודירקטוריון של חמישה חברי פרלמנט. באוקטובר של אותה שנה התגלו מספר שערוריות וסקנדלים, וגרילו הכריז על ביטול הדירקטוריון והכתיר את עצמו ל"מנהיג הפוליטי" של התנועה.
בבחירות הכלליות באיטליה בשנת 2013 זכתה התנועה במקום הראשון במספר הקולות לבית הנבחרים, אבל השיגה רק 109 צירים מתוך 630 בשל שיטת הבחירות אשר מעדיפה מפלגות הפועלות בתוך הקואליציה. בפרלמנט האירופי התנועה היא חלק מקבוצות אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה (EFDD), יחד עם מפלגת העצמאות הבריטית. ב-2016 נבחרה וירג'יניה ראג'י מתנועת חמשת הכוכבים לאישה הראשונה בראשות עיריית רומא.