cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בתיה ברנר
עבודתה כחלוצה
תחנות עבודתה העיקריות, עד הגיעה לעין חרוד (שהייתה התחנה הסופית) הן: חולדה, קבוצת הפועלות בבן-שמן (שם עבדה עם ברל כצנלסון), קבוצת "השומר" בתל-עדשים, וקבוצת כנרת (שם התיידדה עם רחל המשוררת, שהייתה מבוגרת ממנה בארבע שנים).
אליעזר משה סלוצקין מסכם את עבודתה של בתיה בכנרת: "תנאי החיים בכנרת דאז היו קשים ביותר, אפשר לומר כמעט לא-אנושיים, ועבודת החברות קשה הייתה במיוחד. היה עליהן לבשל אוכל להרבה אנשים - ללא מצרכים, לכבס, לנקות ולארגן את כל השירותים - ללא תנאים מינימליים לכך. אף פעם לא שמעת תרעומת מפיה של בתיה, תלונה על קושי, אנחה; תמיד הייתה עושה כל עבודה תוך דבקות במשימה, תוך הרגשת קדושה כלפי העבודה..." .
ידידותה עם רחל המשוררת
בתיה התיידדה, כאמור, עם רחל המשוררת, כששהתה בקבוצת כנרת. בעיזבונה של בתיה נמצאו שמורים 6 מכתבים שכתבה לה רחל. אין תאריכים על המכתבים, והמביא לדפוס של הקובץ שבו הם נמצאים, הוסיף הערה, כי הם נכתבו, כנראה, בין השנים 1924–1931. חליפת מכתבים בין בתיה לרחל המשוררת, מגלה יחסים חמים מצדה של רחל, וכמיהה לשוב ולהיפגש עם בתיה. במכתב הרביעי גם נזכרות צנצנות הדבש ששלחה בתיה אל רחל, והן חוזרות ומופיעות בעלילת הספר של נורית גרץ.
רחל, נתנה במתנה את ספר שיריה הראשון, "ספיח", לבתיה, וכתבה עליו את ההקדשה הבאה, שהיא סתומה במקצת:
"האוכל לבגוד בך", בתיה, בתיה !? .
בספרה של נורית גרץ על רחל המשוררת, מופיעה בתיה כדמות משנית בעלילה, והיא נזכרת מספר פעמים בספר. גרץ משתמשת במכתבים שכתבה רחל לבתיה, כדי לספר את סיפור היחסים בין השתיים. בזמן מחלתה של רחל, מהרהרת רחל בבתיה: "אבל בתיה שלחה לה צנצנת דבש מעין חרוד, העוזרת הניחה אותה על השולחן עם צלוחית וכפית ומדי פעם היא טועמת. 'לדבש יש כוחות מרפא, הוא מכיל בתוכו את האנרגיה של האדמה והצמחים". ובהמשך: "ולפעמים היא הייתה סופרת את כל מה שלא עשתה ובוודאי גם לא תעשה והשוותה עם החברים שלה: 'נוח הקים את המשתלה שלו, לדבורה יש משפחה וגן ירקות ופרה, ובתיה רודה דבש מהכוורות בעין חרוד, ומה אני?'..." .
בקורתו של י.ח. ברנר על עיסוקה בכתיבה
בתיה ניחנה בכישרון כתיבה, אך פרסמה בחייה רק רשימות מועטות, ובעיזבונה לא נמצאו דברים נוספים שכתבה. בקובץ לזכרה, מצטט הכותב, אליעזר משה סלוצקין (חברה הוותיק של בתיה מימי קבוצת כנרת) את ברל כצנלסון שאמר: "דואב הלב על כשרון ביטוי מיוחד במינו שהולך כאן לאיבוד. ואין אני יודע איך להשפיע עליה שתכתוב". רשימה אחת שכתבה, בשם "צעדים ראשונים", שכן התפרסמה, מסכמת את ניסיונותיה הראשונים בחיים הקולקטיביים במסגרת הקבוצה. שתי רשימות נוספות שכתבה, מובאות בסוף הקובץ שהוצא לזכרה לאחר מותה. ברשימה השנייה, מספרת בתיה, כי ביקורתו של אחיה הגדול, י.ח. ברנר, על עצם עיסוקה בכתיבה, הביאה לכך שנמנעה מלהמשיך בכתיבה:
"פעם, כאשר ניסיתי לבטא את הרשמים החדשים שלי בכתב, נכנס אחי לחדר ותפסני בקלקלתי.
'מה את עושה? כותבת הביתה?'
'לא, כותבת לעצמי, כך סתם...'
'כך סתם לא צריך לכתוב! ישנם די כאלה שכותבים סתם. צריך ללמוד לחלוב ולדעת לאפות לחם בטבון. ללחם וחלב זקוקים גם אלה שכותבים סתם...'
עוד זכורים לי דבריו אלה כלשונם ביידיש, לשון-אמא, בה דיברנו בינינו".
קיימת גם גרסה נוספת לסיפור על התייחסותו של י.ח. ברנר לניסיונות הכתיבה של אחותו, אך רוח הדברים דומה.
בכך, תמו כנראה ניסיונותיה של בתיה לעסוק בכתיבה.
כוננות
בארגון הנערך למצבי חירום, משקפת רמת הכוננות את מידת הדריכות שבה מצוי הארגון לקראת התרחשות אפשרית במצב חירום. לכל רמת כוננות נקבעים בנוהלי הארגון תרחישי הגנה, הפעלה ותגובה לאירועים רלוונטיים.
בצבא משקפת רמת הכוננות את ההיערכות לקראת מתקפה של האויב, כפועל יוצא של הערכות המודיעין לגבי סבירותה של מתקפה כזו. במשטרה משקפת רמת הכוננות את ההיערכות לקראת הפרות סדר נרחבות או פיגועים, שעשויים להצריך מעורבות נרחבת של המשטרה. בארגוני הצלה למיניהם משקפת רמת הכוננות את ההיערכות לקראת אסון שיצריך פעולות הצלה נרחבות.
העלאת רמת הכוננות כוללת, בין השאר:
קביעת רמת הכוננות מצריכה שיקול דעת מעמיק, מסיבות אחדות:
בכוחות המזוינים של ארצות הברית
בכוחות המזוינים של ארצות הברית נהוגות 5 דרגות כוננות, לפי מדד הקרוי DEFCON (Defense Readiness Condition):
במדינת ישראל
במדינת ישראל נהוג 5 דרגות כוננות:
מצר אוטרנטו
היסטוריה
כבר בעת העתיקה נודעה למצר חשיבות אסטרטגית רבה. הלגיונות הרומים חצו אותו, עת הפליגו לרוחבו מברינדיזיום (ברינדיזי) שבאיטליה אל חופו המזרחי, מקום בו החלה הדרך ויה אגנטיה המובילה מזרחה באלבניה של היום.
הרפובליקה של ונציה, אשר שלטה בים האדריאטי במשך מאות שנים, הקימה בסיסים קדמיים בוולורה ובבוטרינט שבאלבניה, ועל האי קורפו הסמוך למוצאו הדרומי של המצר. ב-1480 חצו העות'מאנים את המצר בדרכם לאיטליה.
במלחמת העולם הראשונה חסמו מדינות ההסכמה את המצר במטרה להטיל סגר ימי על אוסטרו-הונגריה, פעולה שנודעה כמחסום אוטרנטו. בשנת 1926, ברית בין איטליה לאלבניה עוררה את החשש במדינות הבלקן מחסימת המיצר.
גם במלחמת העולם השנייה היה המצר זירת לוחמה ימית ומימיו שרצו צוללות. בעקבות כיבוש אלבניה בידי איטליה שלטה איטליה על המעבר במיצר.
שיזף מצוי
באביב מצמיח העץ ענפים חדשים. ענפיו עקומים, בכל מפרק בענף צומח עלה ביצתי משונן קלות, בעל שלושה עורקים. בבסיס העלה ישנם שני קוצים, המהווים גלגול של עלי הלוואי, קוץ אחד ישר והשני כפוף. הפריחה באוגוסט - אפריל, הפרחים צומחים בקבוצות בחפי העלים. הפרחים צהבהבים, קוטרם כ-5 מ"מ, ובהם חמישה אבקנים. הפרחים צופניים, ומואבקים על ידי דבורים צרעות ומינים נוספים. דבש השיזף זהוב בהיר עשיר בנוגדי חימצון ונוטה שלא להתגבש, נדיר ומבוקש מאוד. ידוע גם בשם "דבש סידר". הפרי הוא בית גלעין כדורי, קוטרו כ-1.5 ס"מ, והוא מבשיל כחודש אחר תום הפריחה. צבעו בעת ההבשלה, צהוב כתום, וטעמו מתוק.
העץ עמיד מאוד, ומסוגל לצמוח גם בקרקעות מעובדות ומרוססות בקוטלי עשבים. במקומות מסוימים צמחו עצי שיזף גדולים שקודשו על ידי ערבים, מעמד שהגן עליהם מכריתה ושריפה. במקומות אלה מגיעים העצים לעיתים לגובה של מעל עשרה מטרים, והיקף גזעם לארבעה מטרים ויותר. שיזף ידוע כזה, הוא השיזף של חצבה. חורשה ידועה של עצי שיזף מצוי נמצאת בעין חוקוק שבגליל העליון המזרחי.
הפרטים המצליחים להתבסס במקומות מתאימים ואינם נכרתים מגיעים לגודל ולגיל מופלגים. השיזף המצוי הגדול בארץ נמצא בעין חצבה, ומעריכים את גילו בסביבות 800 שנה. הוא העץ הזקן ביותר המוכר לנו בארץ, נכון לשנת 2018.
מקור שמו המדעי, "קוצי המשיח", הוא במסורת האומרת כי מעץ זה הוכן כתר הקוצים לראשו של ישו בעת שנצלב.
הסוג שיזף נקרא בערבית סדריה או נבוק וגם דום, ומכאן כינויו העברי של העץ - עץ הדומים.
כרטיס מגנטי
כרטיס מגנטי הוא סוג של כרטיס שניתן לאחסן עליו נתונים על ידי שינוי המגנטיות של חלקיקים מגנטיים זעירים מבוססי ברזל המוטבעים על רצועה של חומר מגנטי על פני הכרטיס. הפס המגנטי ניתן לקריאה על ידי העברה של הכרטיס על פני הראש קריאה מגנטית. כרטיסים מגנטיים משמשים בדרך כלל בכרטיסי אשראי, כרטיסי נסיעה ועוד. הם עשויים גם להכיל תגי RFID, מכשיר transponder ו/ או שבב המשמשים בעיקר לבקרת גישה לאזורים רגישים וכאמצעי תשלום אלקטרוני.
הקלטה מגנטית על סרט פלדה פותחה בדנמרק סביב שנת 1900 לצורך הקלטת אודיו. בשנות החמישים הומצא הקלטה מגנטית של נתוני מחשב דיגיטליים על קלטת פלסטיק מצופה תחמוצת ברזל. ב-1960, IBM השתמשה ברעיון הקלטת המגנטית כדי לפתח דרך אמינה להטמעת פסים מגנטיים על כרטיסי פלסטיק, במסגרת חוזה למערכת אבטחה עבור ממשלת ארצות הברית. כמו כן נקבעו מספרי התקינה המגדירים את התכונות הפיזיות של הכרטיס, הגמישות, מיקום הפס המגנטי, המאפיינים המגנטיים, ותבניות הנתונים. הם גם מספקים את הסטנדרטים של כרטיסי פיננסיים, כולל הקצאת טווחי מספרים למוסדות המנפיקים כרטיסים שונים.
היסטוריה
בשנת 1969 הגה פורסט פארי, מהנדס יבמ, רעיון לאבטחת חתיכת סרט מגנטי, מדיום האחסון השולט באותה תקופה, על בסיס כרטיס פלסטיק. עבודתו הראשונית למציאת דבק שיקבע את הסרט המגנטי לכרטיס כשלה כיוון שכל דבק שהוא ניסה הניב תוצאות בלתי מספקות. רצועת קלטת עוותו כך שלא ניתן היה לקרוא את הנתונים שהופיעו עליהם או שהתכונות של הדבק פגעו במגנטיות של הרצועות. לאחר יום מתסכל במעבדה, כשהוא מנסה למצוא את הדבק הנכון, הוא חזר הביתה עם כמה חתיכות של סרט מגנטי וכמה כרטיסי פלסטיק. כשהסביר לאשתו את מקור התסכול שלו היא הציעה לו להשתמש במגהץ כדי להמיס את הפס. הסתבר כי החום של המגהץ התאים בדיוק כדי לקבע את הסרט המגנטי לכרטיס.
השימוש הראשון בכרטיסים מגנטיים
עיקר הפיתוח של כרטיסים מגנטים העשויים מפלסטיק החל בשנת 1969 ב- IBM Information Records Division (IRD) שבסיסה בדייטון ניו ג'רזי. בשנת 1970, הועבר גם השיווק אל ה-IRD כדי להתחיל מכירה ושיווק של הכרטיסים. במשך כשנתיים פיתחו מהנדסי IBM IRD תהליך אמין להטבעה של פס מגנטי על כרטיסי פלסטיק באמצעות חום, ואת אופן הקידוד של הפס המגנטי המשתמש בטכנולוגיה של ברקוד אופטי. השימושים הראשונים של הטכנולוגיה החדשה היו כרטיסי אשראי בנקאיים וכרטיסי זהות ששימשו בנקים, חברות ביטוח, בתי החולים ורבים אחרים. תוצאה נוספת של פרויקט זה הייתה כי IBM IRD ו- IBM Data Processing Division הכריזו ב -24 בפברואר 1971 על מרכז שירות כרטיסי האשראי המגנטי הראשון ועל מסלקת האשראי הראשונה. תהליך הפיתוח והבניה בוצע באזור מאובטח במתקן של יבמ IRD בדייטון, ניו ג'רזי אשר נבנה במיוחד עבור הפרויקט. רמת האבטחה הגבוהה נדרשה בגלל הרגישות של הנתונים, שישמו לצורך זיהוי של כרטיסי זהות וכרטיסי אשראי.
פיתוחי קידוד הברקוד
מהנדסי IRD פיתחו תהליך אמין של הטבעה חמה של הפס המגנטי על כרטיסי הפלסטיק. הפס המגנטי קודד עם רצועת נתונים יחידה בעזרת תבנית הברקוד האופטית של Delta Delta C שפותחה על ידי החטיבה לפיתוח מערכות IBM. קבוצת יבמ התמודדה עם RCA, ליטון-צלווגר וחברות אחרות שעבדו עם איגוד הסוחרים הקמעונאיים הלאומית האמריקנית NRMA לפיתוח ברקוד אופטי סטנדרטי שישמש בתעשייה הקמעונאית. NRMA רצתה קוד אופטי קריא שניתן להדפיס על גבי מוצרים ואריזות המאפשר לרוכשים "להעביר" את המוצרים במהירות בקופות הרושמות/ קופות האלקטרוניות החדשות שפותחו. הקוד אמור היה לשמש גם לייצור ובקרת מלאי של מוצרים. מבין שלל ברקודים אופטיים שהוגשו ל-NRMA על ידי יבמ וחברות אחרות, NRMA בחרה לבסוף בגרסה המאוחרת יותר של הברקוד של יבמ המכונה פורמט הברקוד האופטי Delta Distance D. קוד ה-Delta Distance C היה גרסה קודמת יותר של קוד המוצר האוניברסלי (UPC). קוד ה-UPC נבחר בשנת 1973 על ידי NRMA כסטנדרט שלו והפך לתקן העולמי שכולנו מכירים כיום כקוד המוצר האחיד של UPC.
כרטיסים פיננסיים
בכל כרטיס מגנטי מוטבעים עד שלוש רצועות המכונים רצועות 1, 2 ו-3. כאשר ברצועה השלישית כמעט ולא נעשה שימוש על ידי הרשתות הגדולות בעולם, ולעיתים קרובות הוא אפילו לא מוטבע פיזית בכרטיס על מנת ליצור פס מגנטי צר יותר. קוראי כרטיסים בנקודת מכירה קוראים כמעט תמיד רק רצועה אחת, ומשתמשים ברצועה השנייה רק במקרה שהרצועה הראשונה אינה קריאה. המידע המינימלי הנדרש להשלמת עסקה קיים בכל אחד מהרצועות. לרצועה 1 צפיפות סיביות גבוהה יותר (210 סיביות לאינץ' לעומת 75) והיא הרצועה היחידה שעשויה להכיל טקסט אלפביתי, ומכאן שהיא הרצועה היחידה שמכילה את שם בעל הכרטיס.
רצועה 1 נכתבת עם קוד המכונה DEC SIXBIT בתוספת זוגיות משונה. המידע על רצועה 1 בכרטיסים פיננסיים מקודד בכמה פורמטים: A השמורה לשימוש קנייני של מנפיק הכרטיסים; B, המתואר להלן; C-M, ששומרים לשימוש על ידי ועדת המשנה של ANSI X3B10 ו- N-Z, הזמין לשימושם של מנפיקי כרטיסים:
רצועה 1
פורמט B:
רצועה 2
פורמט זה פותח על ידי ענף הבנקאות (ABA). רצועה זו נכתבת בתוכנית של 5 סיביות (4 סיביות נתונים + 1) המאפשרת שישה עשר תווים אפשריים: הספרות 0–9, בתוספת ששת התווים. הבחירה בסימני פיסוק עשויה להיראות מוזרה, אך למעשה שישה עשר הסיביות האלו ממפות את הטווח 0x30 עד 0x3f ב-ASCII, המגדיר את תווי הספרות ותוספת ששת הסמלים. פורמט הנתונים הוא כדלקמן:
ערכי קוד שירות הנפוצים בכרטיסים פיננסיים:
ספרה ראשונה
ספרה שנייה
סוגי כרטיסים אחרים
כרטיסים היברידיים הכוללים פס מגנטי בנוסף לשבב - שילוב זה נפוץ במיוחד בכרטיס חיוב, כרטיסים אלו מתאימים גם למסופי תשלום שאינם כוללים תואמים לכרטיסים חכמים.
כרטיסים עם שלוש התכונות: פס מגנטי, שבב חכם ושבב RFID הופכים נפוצים כיוון שהשילוב של כל התכונות מאפשר פעולות רבות יותר.
DEF CON 24
במהלך DEF CON 24, הציג ווסטון הקר אפשרות לשכפול של מפתחות מלונות ומערכות מכירה. בהרצאה, הקר תיאר את אופן הפעולה של כרטיסים מגנטיים והשתמש בתוכנות זיוף, וארדואינו כדי להשיג גישה לחדרי מלון באמצעות כרטיסי החדרים של אנשי שירות העוברים לידו. הקר טוען שהוא השתמש במפתחות ניהול ממערכות קופה במערכות אחרות, בעזרתם סיפק גישה לכל מערכת עם קורא פס מגנטי, והעניק גישה לניהול פקודות מיוחדות.
אנציקלופדיה בריטניקה (חברה)
היסטוריה
החברה נוסדה באדינבורו במאה השמונה עשרה, בתקופת הנאורות של סקוטלנד. מדפיס בשם קולין מקפרקוהר וחרט בשם אנדרו בל הקימו שותפות במטרה ליצור ספר שיגלם בתוכו את רוח הידענות החדשה ששרתה באותם הימים. השותפות התקשרה עם ויליאם סמלי והלה היה לעורך של המהדורה המקורית בת שלושת הכרכים של האנציקלופדיה בריטניקה, שהתפרסמה כרך אחר כרך החל משנת 1768.
ברבות השנים, המוניטין של האנציקלופדיה בריטניקה הלכו והשתפרו יחד עם המהדרות החדשות והמצליחות, והחברה העבירה את עיקר פעילותה לארצות הברית. דבר זה התרחש בשנת 1929, בימי הוצאתה לאור של המהדורה הארבע-עשרה והמתוקנת של הבריטניקה. באמצע שנות השלושים של המאה העשרים עבר מטה החברה לשיקגו, ובאותה התקופה חלו מספר שינויים בסדרי העריכה של האנציקלופדיה. לא עוד פוזר צוות העורכים בתום השלמתה של מהדורה חדשה, אלא נשמר במשרות קבועות כמחלקת העריכה של האנציקלופדיה. מהלך זה נעשה במטרה לעמוד בקצב התפתחות הידע האנושי שגבר באותה התקופה.
בתקופת סירס רובאק
בשנת 1920, בתום השלמת המהדורה האחת עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה, נמכרו הסימן המסחרי וזכויות ההפצה לסירס רובאק, ובעקבות זאת החברה עברה לשיקגו שבאילינוי. החל משנת 1936 הדפסה חדשה של האנציקלופדיה יצאה לאור בכל שנה ושנה, וכללה את השינויים והעדכונים האחרונים. בשנת 1938 יצאה לאור המהדורה הראשונה של "ספר השנה של הבריטניקה". ספרי-השנה המשיכו לצאת עד שנות האלפיים.
בתקופת ויליאם בנטון
בשנת 1941 סירס רובאק תרמה את חברת "אנציקלופדיה בריטניקה" לאוניברסיטת שיקגו. במרוצת שנות הארבעים, החברה הרחיבה את עסקי המו"לות שלה על ידי רכישת האנציקלופדיה של קומפטון וחברת G. & C. Merriam. בשנת 1952, תחת הנהגתו של מורטימר ג'. אדלר, הוציאה הבריטניקה לאור את סדרת "הספרים המופלאים של העולם המערבי", שמנתה 54 כרכים של "הספרים המופלאים" שתרבות המערב הביאה לעולם.
ויליאם בנטון היה למוציא-לאור החל משנת 1943 ועד למותו בשנת 1973, ולאחריו שימשה בתפקיד שנה נוספת אלמנתו, הלן המינגוויי בנטון, עד למותה בשנת 1974. הניהול עבר לקרן בנטון, שהקמתה הוכרזה באירועי יובל המאתיים לאנציקלופדיה בריטניקה.
בתקופת יעקב ספרא
בינואר 1996 נמכרה חברת האנציקלופדיה בריטניקה לאשף-הפיננסים והמיליארדר השווייצרי, יעקב ספרא.
החברה הייתה אחת הראשונות שהציעו למכירה תוכן אנציקלופדי מעל גבי האינטרנט (בשנות השמונים, בשיתוף עם LexisNexis), וכיום היא מציעה זאת על מספר סוגי מדיה, לרבות DVD ואתר האינטרנט שלה. היא מפעילה מספר מיזמים בינלאומיים לפיתוח תכנים חינוכיים ביפן, קוריאה הדרומית, סין, טאיוואן, איטליה, צרפת, ספרד, אמריקה הלטינית, טורקיה, הונגריה ופולין.
תחת בעלותו של ספרא התנסתה החברה בערעור יחסי העבודה בין ההנהלה לבין העובדים, כך למשל פרילנסרים נאלצו להמתין עד שישה חודשים להמחאות ועובדים מן המניין לא קיבלו העלאה במשכורת במשך שנים, כך לפי דיווח בעיתון הניו יורק פוסט. מהלכי קיצוצים שבוצעו כללו היתר לעשיית שימוש בתמונות המצויות ברשות הציבור בפרסומי האנציקלופדיה. בדצמבר 2002 חברת האנציקלופדיה בריטניקה הודיעה לעובדיה כי תעלה את ההשתתפות החודשית של העובדים בביטוח הפנסיוני שלהם, ולאחר מכן ביטלה אותו כליל.
באמצעות "בריטניקה ישראל" החברה מפעילה שותפויות עם המרכז לטכנולוגיה חינוכית וכן מחזיקה בחברת מלינגו, המפתחת את מילוני רב-מילים, מורפיקס ותוכנת הקראת הטקסטים, קולן. כמו כן, החברה מוציאה לאור בין השאר את מילון מריאם-ובסטר, האנציקלופדיה של קומפטון וסדרת ספרי "הרעיונות המופלאים" של מורטימר ג'. אדלר. מנכ"ל ונשיא החברה בשנים 2001–2006 היה הישראלי אילן ישועה, שהחליף בתפקיד את דון יאניס.
מוצרים נוספים של החברה
בנוסף למוצר הדגל, האנציקלופדיה בריטניקה, עוסקת החברה בהוצאה לאור של אנציקלופדיות וספרים נוספים, הנהנים מהמוניטין של האנציקלופדיה. אלה כוללים:
למן שנת 1938, חברת האנציקלופדיה בריטניקה מפרסמת בכל שנה אלמנך המסקר את אירועי השנה החולפת. האלמנכים זמינים מעל גבי רשת האינטרנט החל ממהדורת שנת 1994 (המסקרת את אירועי שנת 1993). החברה אף מוציאה לאור מספר ספרי יעץ ייחודיים, כגון Shakespeare: The Essential Guide to the Life and Works of the Bard (שייקספיר: המדריך החיוני לחייו ויצירותיו של הפייטן), בהוצאת Wiley, משנת 2006.
דיסקרטוזיס מולד
דיסקרטוזיס מולד (לועזית: Dyskeratosis congenita, בקיצור - DKC), ידועה גם בשם תסמונת זינסר-קול-אנגמן היא מחלה מולדת מתקדמת נדירה. באופן מסורתי המחלה הוגדרה על ידי טריאדה של שלושה תסמינים: פיגמינטציה בעור, דיסטרופיה בציפורניים ולויקופלקיה ברירית הפה, אם כי תסמינים אלו לא מופיעים אצל כל החולים. המחלה מאופיינת בטלומרים קצרים. בדומה לפרוגריה, חלק מהתסמינים קשורים להזדקנות מוקדמת. בתחילתה משפיעה המחלה בעיקר בעור, אולם תופעת הלוואי המשמעותית ביותר היא כשל מתקדם של מח העצם, כשל המתרחש בקרב 80% מהמטופלים.
המרכז הארצי להצלת צבי ים
המרכז הארצי להצלת צבי ים הוא מרכז של רשות הטבע והגנים שהוקם ב-1999, ומטרתו היא הצלת אוכלוסיית צבי הים בחופי ישראל. המרכז שוכן בכפר הנוער מבואות ים, סמוך למכמורת.
נוסף על הטיפול בצבים הפגועים, פועל המרכז להעלאת המודעות בקרב הציבור הרחב וקהלי יעד. כ-30,000 מבוגרים וילדים מבקרים כל שנה במרכז ההצלה במסגרת סיורים מודרכים.
היסטוריה
המרכז הוקם על ידי הרשות בשנת 1999 והוא מוקדש להצלת אוכלוסיית צבי הים בחופי ישראל, השייכים לשני מינים עיקריים - צב ים חום וצב ים ירוק. מין נוסף המצוי בחופי הים התיכון ובים סוף הוא צב ים גלדי, אך מספר הפרטים ממין זה אשר טופלו במרכז קטן יחסית. מינים אלה נמצאים בסכנת הכחדה בשל דיג, שיט, זיהום הים ופגיעה באזורי המחיה שלהם, ולכן נמצאת אוכלוסיית צבי הים בירידה מאז תחילת המאה ה-20.
מאז הקמתו, טופלו במרכז ההצלה כ-1,000 צבים – עיקרם צבי ים חומים, ירוקים וכן גם צבים רכים, צבי ביצה ואף חמישה דולפינים. כ-70% מהם שוחררו חזרה לטבע.
פעילות
המרכז מספק מקום מוגן לטיפול בצבי ים פגועים שנפלטו אל החוף, מאפשר רבייה ואימון לקראת שחרור אל הטבע, דואג להשבת הצבים אל הים (יותר מ-60% מהצבים המטופלים משוחררים בסופו של התהליך לחופשי), עוסק בחינוך ובהסברה ועורך מחקרים בנושא; כל זאת במטרה לייצב את אוכלוסיית צבי ים לאורך חופי הארץ. בדרך כלל מגיעים צבי ים פגועים אל המרכז בעקבות יוזמה של אזרחים, דייגים, חובבי ספורט ימי ואחרים; והטיפול בצבים נעשה על ידי מתנדבים. הצבים נבדקים ומאובחנים, טפילים ומזהמים שנדבקו אל גופם מוסרים ובמידה הצורך הם מטופלים על ידי וטרינר. לצבים מותאמת דיאטה המבוססת בעיקר על דגים, סרטנים, דיונונים וחסה.
פעילות קבועה נוספת של המרכז ושל פקחי רשות הטבע והגנים היא סריקת חופי הים והעתקת קני צבים לחוות הדגרה בשמורות טבע לאורך החוף. עם בקיעת הביצים בחווה משוחררים הצבים הצעירים לחופשי באופן מבוקר, ועד כה שוחררו בדרך זו יותר מ-50,000 פרטים. בשנת 2008 החל המרכז להצמיד משדרים לוויניים אל גופן של צבות ים, במטרה לעקוב אחר מיקומן, והתקדמותן ניתנת לצפייה באינטרנט באופן מקוון.
בתרבות
עלילת העונה השנייה של סדרת הילדים, מבצע קיפוד, התעסקה במרכז וצולמה בו.
מרכז חדש
בכוונת המרכז להקים מבנה חדש וגדול יותר מהקיים, בתחומו של גן לאומי נחל אלכסנדר, סמוך לשפכו של הנחל, שיכלול, בין היתר, מרפאה משוכללת, בריכה עם שיפוע דמוי חוף שתאפשר רבייה במקום ומרכז מבקרים.
Stupid Dream
Stupid Dream הוא אלבום רוק מתקדם מאת הלהקה הבריטית פורקיופיין טרי (Porcupine Tree). האלבום יצא בשנת 1999.
נחל נעמן
נַחַל נַעֲמָן, או בשמו העתיק בלוס (משמו של בעל ), הוא נחל איתן הזורם בעמק זבולון בישראל ונשפך למפרץ עכו. עד שנות ה־50 של המאה ה־20 הייתה בנחל זרימה ניכרת, אך ניצול מימיו ומקורות המים המזינים אותו הפחיתו את זרימתו, ובעשור השני של המאה ה־21, הזרימה בו מעטה.
תיאור
מי הנחל נובעים ממעיינות באזור עין אפק (כורדני), כקילומטר צפונית לצומת אבליים. מקורות הנחל שופעים מים רבים, מצויים בלב העמק, וסביבם התפתחו ביצות. בראשית המאה ה־20 יובשו הביצות ובמקום הושארה שמורת טבע שבה נוף מיוחד של צמחי מים ומעט מהביצות שנותרו סביב אגם קטן. בתחילה זורם הנחל מערבה כארבעה קילומטר, ואז פונה צפונה כשישה ק"מ, במרחק של כשני ק"מ מהחוף, עוקף מצפון את עין המפרץ ומשם מערבה לים. אורכו הכולל של הנחל הוא כ־12 קילומטר. לנחל מספר יובלי אכזב מאזור הגליל המערבי התחתון.
אזכורים עתיקים
פסאודו־סקילקס תיאר את המקום כעיר פיניקית־צורית בין עכו לכרמל. פליניוס הזקן, בתיאורו את פיניקיה, הזכירוֹ כנהר צר הזורם מביצות "קנדביה" למרגלות הכרמל בקרבת עכו, שעל גדותיו חול ממנו נוצרת זכוכית. איזידורוס מסביליה הרחיב וסיפר שמקור ייצור הזכוכית הוא בנהר בלוס שבפיניקיה, כאשר אניה עמוסה בסודה נפגעה, נוצר בעקבות הסוחרים באניה מגע בין הסודה לחול, וזה היה המקור לזכוכית.
זיהום בנחל
במהלך השנים הוזרמו מי קולחין ברמת טיהור נמוכה וגרמו לזיהום אורגני כבד בנחל. המערכת האקולוגית הכוללת היבטים פיזיים (הערוץ, הגדות, הסביבה הסמוכה לגדות), המים, המרכיבים הביולוגיים (חי וצומח) ויחסי הגומלין שביניהם נפגעה קשות. הדבר בא לידי ביטוי במפגעים אסתטיים, במטרדים תברואתיים ובעיקר בהיעלמות חי וצומח בנחל ובסביבתו.
נחל נעמן הוא למעשה תעלת ניקוז שנחפרה בשנות ה־30 של המאה ה־20 במסגרת המלחמה בקדחת. בהמשכו מתאחד נעמן עם נחל חילזון, הזורם ממזרח למערב. הנחל המאוחד נשפך לים בחופה של עכו.
לצד שאיבת המים, הוזרמו מזהמים לאפיק המתייבש – שפכי מפעלי תעשייה ובהם מפעלי מילואות, שפכי מזבלות, שפכים חקלאיים, פלט בריכות דגים ובעיקר שפכים גולמיים וקולחין שלא טוהרו לרמה מספיקה. שפכים אלה זרמו לים התיכון ועם הזמן הביאו לסגירתם של חופי עכו לרחצה.
שיקום הנחל
בשנת 2002 אושרה תוכנית נחל נעמן לשיקום הנחל.
בראשית 2007 נטלה על עצמה עמותת "צלול" את המשימה להביא לניקוי הנחל ולהפסקת הזרמת המזהמים לים. בשיתוף עם תושבי העיר עכו, שסבלו מהזיהום סבל רב, ניהלה העמותה קמפיין שהביא בסופו של דבר להקמת מכון לטיהור שפכי המפעלים מילובן, מילועוף ומילומור. הקמת מכון הטיהור הביאה להפסקת הזרמת המזהמים לנחל ולפתיחת חופי הרחצה של עכו, שכן עומס המזהמים פחת במידה ניכרת.
לאחר הפסקת הזרמת שפכי המפעלים, מי הנחל ממשיכים להיות מזוהמים בעיקר בפלט ברכות דגים של הקיבוצים אפק ועין המפרץ. מי פלט אלה עמוסים בחומרי זיהום הכוללים הפרשות דגים וחומרי הזנה. העדר מים שפירים בנחל גורם לכך שבנעמן זורמים אך ורק מים מזוהמים.
הזרמת השפכים ארוכת השנים גורמת גם בעשור השני של המאה ה־21 לתדמיתו השלילית של הנחל. הגורמים לכך הם שכנותו של הנחל לאזור התעשייה צור שלום, המאופיין בתעשייה כבדה. בסמוך לגדת הנחל שוכן מפעל קומפוסט שתורם לכלוך רב לסביבתו. גם קיומם של מפעלי מילואות ומתקני טיהור השפכים שלהם אינם תורמים לחוויית הבילוי לאורכו.
ב־2009 בהנחיית ד"ר יעל מייסון, ראש אגף קרקעות מזוהמות במשרד להגנת הסביבה, החלו עבודות פינוי בוצה וקרקעות מזוהמות מהנחל לאתר שיקום במישור רותם. הקרקע המזוהמת עברה תהליך של טיפול ביולוגי באמצעות חיידקים מיוחדים בעלי יכולת פירוק מזהמים.
במסגרת שיקום הנחל הועבר חלק ממי הקידוחים בעיינות נחל נעמן לשמורת עין אפק ומשם המים זורמים בנחל והוא שב להיות נחל איתן. למי המעיינות הצטרפו גם מי ברֵכות הדגים ומי נקז מהשדות. כחלק מתהליך שיקום הנחל הופסקה הזרמת שפכים ומזהמים לתוכו; הבוצה והחומרים המזהמים הוצאו ממנו; הוקמו מעליו שלושה גשרים למטיילים ולידם הוכשרו שבילי אופניים, שבילים להליכה ברגל ופינות ישיבה. ב־2011 הנחל הוכרז כנקי על ידי קק"ל.
דרכים באזור הנחל
סמוך לשפך הנחל לים התיכון חוצים את הנחל כביש חיפה-עכו (כביש 4), כביש חיפה-עכו הישן (כביש 8510) ומסילת החוף. הגשרים פוצצו במהלך הקרבות באזור הגליל המערבי במלחמת העצמאות, ושוקמו לאחריה. פיצוץ גשר הרכבת הוביל להשבתת פעילות הרכבת בקו חיפה-עכו-נהריה בין השנים 1948–1950. בראשית העשור השני של המאה ה־21 נבנה גשר רכבת חדש על הנחל, במסגרת הכפלת ויישור תוואי מסילת החוף בין קריית מוצקין לנהריה, ובמסגרת קו הרכבת לכרמיאל הוחלפו גשרי כביש 4 ו־8510, ונבנה גשר רכבת נוסף למסילה לכרמיאל העובר מעל לנחל ומתחת לגשר כביש 4. גשר כביש 8510 נבנה כגשר ארוך וגבוה כדי לבטל את מפגש הרכבת הישן בקו הרכבת לעכו, בשביל הפרדה מפלסית לקו החדש לכרמיאל, ולשיפור הגישה ופתיחת האזור הטבעי שבשפך הנעמן. הגשר נבנה עם מדרכות להולכי רגל משני צידיו והודות לגובהו מספק מבט מרשים אל העיר עכו ואל אזור הנחל.
סמוך לנחל שוכן גן רידוואן הקדוש לדת הבהאית.
סמנאן
סמנאן (בפרסית: سمنان) היא עיר באיראן, בירת הפרובינציה סמנאן, בצפון איראן. אומדן אוכלוסיית העיר הוא כ-119,778 תושבים (2005).
סמנאן נמצאת בגובה של 1,130 מטר מעל פני הים בחלק הדרומי של הר אלבורז.
העיר שימשה באופן מסורתי תחנה חשובה בנתיבי המסחר בין טהראן (220 ק"מ) ומשהד (685 ק"מ), והיא מקושרת היום עם שתי הערים על ידי רכבת וכביש.
.br
.br היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בברזיל, ונרשמה בשנת 1989. עד שנת 2005 הסיומות היו מנוהלות על ידי ועדת היגוי האינטרנט הברזילאי. בשנת 2005 עבר הניהול לידי מרכז הרשת הברזילאית (Núcleo de Informação e Coordenação do Ponto br). כדי להירשם תחת סיומת זו נדרש קשר מקומי. בסיומת זו ניתן לרשום אתרים תחת שמות דומיין באותיות באנגלית ואף בפורטוגזית.
הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות אינטרנט משניות הן זמינות ומחולקות לקטגוריות שונות. כגון: site.art.br משמש לאתר המשתייך לקטגוריית אמנות. .edu.br משמש לאתר המשתייך לקטגוריית חינוך. נכון לאפריל 2010, 90% מכלל האתרים הרשומים בברזיל נמצאים רשומים תחת הדומיין com.br.
סלט השף
סלט השף (באנגלית: Chef salad או Chef's salad) הוא סלט פופולרי ברחבי העולם ובייחוד במטבח האמריקאי. הסלט מכיל חסה, ביצה קשה, בשר (לרוב בשר חזיר אך לעיתים בשר הודו, בשר עוף או צלי בקר), עגבניות, מלפפונים וגבינה. ישנן גרסאות של הסלט המכילות אנשובי.
היסטוריה
בין היסטוריוני מזון ישנה מחלוקת בדבר זהות ממציא הסלט. ישנה סברה כי הסלט הומצא על ידי השף ויקטור סיידו במלון סטאטלר שבעיר באפלו במדינת ניו יורק. סברה אחרת גורסת כי הסלט הומצא על ידי השף ז'אק רוסר במלון פנסילבניה שבעיר ניו יורק.
הסלט הפך פופולרי בעקבות ספר הבישול "הבישול במלון ריץ" (Cooking a la Ritz) של השף לואי דיאה (Louis Diat) שף מלון ריץ קרלטון בניו יורק בשנות ה-40 של המאה ה-20, אשר כלל את המתכון (בגרסה אשר כללה בשר עוף, לשון שור מעושנת ובשר חזיר מעושן).
מבצע דני
מבצע דני היה המבצע העיקרי של צה"ל בקרבות עשרת הימים במהלך מלחמת העצמאות. מבצע זה נערך מ-10 ביולי עד ל-18 ביולי 1948. המבצע נקרא בתחילה מבצע לרל"ר - ראשי תיבות של היעדים המרכזיים לכיבוש במבצע - לוד, רמלה, לטרון ורמאללה. על אף שהושגו רק שני היעדים הראשונים, המבצע נחשב להצלחה גדולה. כוחות הלגיון הירדני הורחקו במידה ניכרת ממרכז הארץ, ובעיקר מגוש דן. כמו כן הורחב במידה ניכרת פרוזדור ירושלים. מבצע זה היווה נקודת ציון בתולדות צה"ל משתי בחינות, הראשונה, היה זה, למעשה, המבצע האוגדתי הראשון, והשנייה, הייתה זו הפעם הראשונה בה הופעלו טנקים של צה"ל בקרב, אם כי באופן לא מוצלח.
המבצע נקרא על שם דני מס, מפקד מחלקת הל"ה.
רקע
עם תחילת ההפוגה הראשונה היה החיבור בין ירושלים והשפלה רופף, שכן האספקה אליה עברה בדרך בורמה, שאף הגישה אליה הייתה בדרך עוקפת, העוברת באזור חולדה. האספקה בכביש הראשי הייתה תלויה בחסדי האו"ם ובחסדי הלגיון הערבי וסבלה מהפרעות קשות. אספקת מים שוטפת לעיר אף היא לא הוסדרה בשלב זה, בייחוד לאור זאת שהשליטה על מקורות המים בראש העין הייתה בידי הערבים. בנוסף, המשאבות בלטרון, אשר הזרימו את המים מראש העין לירושלים, היו תחת שליטת הלגיון הערבי. במרכז הארץ היו ערוכים כוחות הלגיון בלוד ורמלה, ומערבה משם עד יהודיה (עבאסיה), לימים יהוד, והיוו לכאורה איום על אזור תל אביב. ואכן, ב-11 ביוני 1948, ממש לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, תקפו כוחות הלגיון שבאזור לוד ורמלה, ונעצרו בקושי רב בכפר עאנה (נווה מונוסון בקירוב), ממש בפאתי גוש דן. עם זאת, הדבר הביא לפרישת יתר של כוחות הלגיון, דבר שהפכם לפגיעים יותר. יתרה מזו, בעת התפרשות זו, ירדו כוחות הלגיון משולי ההרים, שם היה מעמדם חזק יותר, אל השפלה, שם קל היה יותר להתקיפם. מצפון ללגיון, מראש העין ומגדל צדק והלאה, עמד בקו החזית צבא עיראק.
צה"ל
לקראת מבצע זה, שהיה הגדול ביותר של צה"ל עד אז, רוכזו כוחות בסדר גודל של כארבע חטיבות, תחת מפקדה מבצעית אחת, למעשה כאוגדה, שהתמקמה ביאזור, בפיקודו של יגאל אלון. כך, צה"ל נהנה מיתרון מספרי גדול במבצע זה.
הכוחות שרוכזו היו:
הלגיון וכוחות עזר
עיקר כוחו של הלגיון נערך באזור ירושלים ולטרון, כאשר בכל אחד מאזורים אלה נערכה חטיבה אחת, בקירוב. מערבה משם, באזור לוד ורמלה, נערכה פלוגה סדירה של הלגיון, ולה מספר שיריוניות ושני תותחי נ"ט. כן היה ללגיון גדוד ממונע אחד כעתודה. הירדנים הקצו לכל חטיבה סיוע ארטילרי של סוללה אחת ובה שישה עד שמונה תותחים. בנוסף לכוחות הסדירים, היו במרחב זה כ-450 לוחמי צבא הג'יהאד הקדוש וכן חמש פלוגות מתנדבים מעבר הירדן. אלה גם אלה הוכיחו קודם לכן כושר לחימה ניכר בקרבות האצ"ל ברמלה. הכוחות הבלתי סדירים, במידה שהיו כפופים מבצעית ללגיון, אורגנו כחטיבה נוספת, וכלל כוח הלגיון בארץ ישראל אורגן כאוגדה, אם כי, כמתואר, רק חלקה הוצב בגזרת הרלוונטית למבצע.
העבר ירדנים החזיקו כוחות קטנים גם באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים, אם כי נראה שהדבר נעשה משיקולים פוליטיים, כמשקל נגד למצרים (ר' להלן), יותר מאשר משיקולים הקשורים ללחימה בצה"ל.
העיראקים ואחרים
הצבא העיראקי פרס גדוד בקו החזית שבין ראש העין ומגדל צדק ועד קלקיליה. בכך היווה איום פוטנציאלי על האגף הצפוני של גזרת מבצע 'דני'.
באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים היה כוח מתנדבים מצרי, חברי האחים המוסלמים ואחרים, בעוצמה של גדוד. גם לאלה יכולים היו להצטרף במקרה הצורך לוחמים מקומיים. כן שהה באזור כוח של 'צבא הג'יהאד הקדוש', ובו כמה מאות לוחמים.
תוכנית המבצע
מטרות מבצע 'דני' היו:
מטרה כללית יותר של המבצע הייתה נטילת היוזמה ההתקפית מן הלגיון בגזרה זו.
ברמה המדינית, עמד בראש מעייניה של ההנהגה הישראלית חיזוק החיבור של ירושלים למדינה היהודית, על ידי ביסוס ואבטחת דרך לאספקה שוטפת, כמו גם הובלת מים בלתי מופרעת.
לפי התוכנית המקורית היו כוחות צה"ל אמורים לכבוש תחילה את לוד ורמלה ולאחר מכן את לטרון ורמאללה. לכן נקרא המבצע בראשיתו מבצע לרל"ר. את לוד ורמלה תוכנן לכבוש על ידי תנועה מצפון ומדרום, כיתורן ופריצה אליהן ממזרח. הזרוע הצפונית נועדה לכבוש את שדה התעופה בלוד, את וילהלמה ואת קולה, משם נועדו הכוחות לכבוש את דיר טריף, בית נבאללה ולחבור עם הזרוע הדרומית בבן שמן, המנותקת מזה מספר חודשים. הזרוע הדרומית נועדה לצאת מאל ברייה (בית חשמונאי) לעינאבה (ליד מחלף ענבה בכביש 1), ואחר כך לג'מזו ולדאניאל (כפר דניאל), ולבסוף לחבור לזרוע הצפונית בבן שמן. כך יכותרו לוד ורמלה, לקראת כיבושן בשלב הבא.
חטיבת 'הראל' נועדה לפעול בשלב הראשון בפרוזדור ירושלים, כמעט במנותק, למעשה, מיתר הכוחות.
סגירת הטבעת על לוד ורמלה
אור ל-10 ביולי 1948 נכבש שדה התעופה בלוד על ידי גדוד השריון 82 ופלוגה מגדוד 42. כן נכבשו על ידי גדוד 33 של 'אלכסנדרוני', וגדוד 89, הכפרים וילהלמה, רנטיה (כיום רינתיה), קולה, לאחר קרב קשה, וטירה. בנוסף, יהודייה (עבאסייה) נתפסה, כמעט ללא לחימה, על ידי כוח חי"ם. גדוד 82 המשיך וכבש את דיר טריף אך נאלץ לסגת עקב התקפות קשות של הלגיון, והדבר עיכב את התקדמות הזרוע הצפונית לעבר בן שמן. בהתאם לתוכנית, כוחות חטיבת יפתח שהיוו את הזרוע הדרומית כבשו את עינאבה, ג'מזו ודאניאל. הם הגיעו ב-10 ביולי 1948 לבן שמן, ואגב כך שחררו את המקום מניתוק בן כמה חודשים. בבן שמן הם עצרו, בהמתינם לזרוע הצפונית.
ב-11 ביולי 1948 ניסו שתי פלוגות גדוד הפלמ"ח השלישי, מחטיבת "יפתח", לפרוץ ללוד ממזרח אך נבלמו בכרמי הזיתים בגבולות העיר.
בזרוע הצפונית הצליח גדוד הפשיטה 89 להגיע לבן שמן ב-11 ביולי 1948 בשעה 16.00, לאחר קרבות קשים עם הלגיון בבודרוס ובדיר טריף. גדוד 82 התעכב.
כיבוש לוד ורמלה
ב-10 ביולי כבש כוח של גדוד 42 את מפקדת חסן סלאמה, שבין רמלה לבאר יעקב, אך לא הצליח להתקדם הלאה לכיוון שכונת סכנת פאנוס שמצפון לרמלה, ואף לא הצליח לכבוש את המגדל הלבן.
בעוד כוח 'יפתח' ממתין לסיועו של גדוד 82, אשר בושש להגיע, משה דיין שהיה מפקדו של גדוד הפשיטה 81 של חטיבה 8 (גדוד הקומנדו), החליט לבצע פריצה מהירה ללוד ובמכת אש להמם את כוחות הלגיון בלוד ורמלה ולאפשר את כיבושן על ידי יחידות 'יפתח'.
הכוח הפורץ נע כשבראשו משוריין שלל של הלגיון שבראשו צריח ותותח, שכונה "הנמר הנוראי", ואחריו ג'יפים וזחל"מים. במכת אש מכל הכלים פרץ הכוח את קו העמדות בלוד וחדר לעיר. המשוריין נשאר במרכז העיר תוך כשהוא יורה לכל הצדדים ובעיקר על בית המשטרה (היום בית הדין של מג"ב). שאר הכוח פנה דרומה עד למבואות הצפוניים של רמלה משם נסוג בחיפוי המשוריין.
כל הפשיטה נמשכה 47 דקות. אבדות הגדוד היו תשעה הרוגים ו-17 פצועים. הפשיטה הממה את הלוחמים הערבים וכוחות 'יפתח' הצליחו להשתלט בלילה על העיר, נציגיה הודיעו על כניעתם, והוכרז עליה עוצר. עם זאת, הכוח שבתוך בניין המשטרה נותר להילחם. על חלקו של גדוד הקומנדו במבצע כותב מפקדו, משה דיין: "היחידה נעה קדימה בטור שבראשו משוריין של הלגיון, עם צריח ותותח שתי ליטראות שנפל בידי הגדוד בפעולת יום אתמול. נמצא לו תותחן שאומן מניה וביה ושם מתאים – "הנמר הנוראי" – ומיד הופעל בשורותינו...עם כל ירייה של ה"נמר" התמוטטו שקי העפר של העמדות ונראו ערבים בורחים מעמדותיהם."
בתום המבצע אבא פוקס מונה למושל צבאי של לוד.
ההתקוממות בלוד ופינוי לוד ורמלה
לאחר אותה תקרית, התקיימה שיחה בין בן-גוריון למשה שרת, ובה הוסכם על המדיניות הבאה לגבי לוד ורמלה: א. "יש להכריז ברבים בשתי הערים שכל מי שחפצו לצאתן - הרשות נתונה בידו". ב. "יש להזהיר כי כל הנשאר יישאר על אחריותו מבחינת ההזנה ואין שלטונות ישראל מתחייבים לספק לו מזון". ג. "אין בשום פנים להכריח נשים, ילדים, ישישים וחולים לצאת". ד. "אין לפגוע במנזרים ובבתי כנסיות אלא אם יש צורך צבאי מכריע". ה. "יש להקפיד בכל חומר הדין שהחיפושים לא יהיו מלווים מעשי חבלה והרס". ו. "יש למנוע בכל האמצעים מעשי שוד". ההנחיות הללו נשלחו לאלון באותו ערב, בגרסה מתוקנת של אג"ם, בה נאמר: "להזהיר שאיננו אחראים להגנת הנשארים".
בעיר נותרו רק כמה מאות תושבים, רובם נוצרים, שבחרו להישאר. המפונים הורשו לקחת את כל רכושם הנייד, מלבד רכב ממונע. הם פנו צפונה לכיוון ברפיליה, שם עדיין נמצא הלגיון. ב-12 ביולי בבוקר תפס כוח של גדוד 42 את סכנת פאנוס, ובהמשך אותו יום חתמו נכבדי רמלה על הסכם כניעה מול מפקדי 'קרייתי'. מטה מבצע דני גייס 50 משאיות שהובילו את התושבים עד אל קובאב (כיום משמר איילון), ומשם עשו דרכם ברגל לקווי הלגיון בלטרון. תוך יומיים פונו 30,000 - 45,000 תושבים. בלילה שבין 12 ל-13 ביולי חמקו הלוחמים שבבניין המשטרה והושלם כיבוש לוד.
קרבות נוספים
מצפון לגזרת 'דני', ב-12 ביולי כבש גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את מג'דל יאבא וראש העין מידי הכוחות העיראקים במבצע בתק. מתקן השאיבה במעיינות הירקון נפל בידי צה"ל במצב כמעט תקין.
חטיבת הראל פעלה בגזרה המזרחית של המבצע ומטרתה הייתה אבטחת הדרך לירושלים מפני ניתוק מצד דרום. הגדוד השישי של 'הראל' כבש בלילה שבין 12 ל-13 ביולי 1948 את הכפר סובא ובאותו זמן כבש הגדוד הרביעי את סרעה. בכיבושים אלה 'הראל' לא נתקלה בהתנגדות רבה.
החלק השני של המבצע
ב-13 ביולי נעצרה תנופת ההתקפה של צה"ל, עקב תשישות וצורך בהתארגנות. כמו כן החל לחץ בינלאומי אשר סימן אפשרות להפוגה קרובה. נוסף לכך, בגלל החמרת המצב בחזית הדרום, הועבר לשם גדוד הפשיטה 81. בשל כל אלה, בוטלה המשימה לכבוש את רמאללה, והוחלט להסתפק בלטרון, ולכבשה על ידי התקפות ממזרח וממערב כאחד. כן הוחלט כי גדוד 33 יישאר בתפקיד אבטחה בגזרתו, ועל הפסקת כפיפותו המבצעית לחטיבה 8.
לחלק זה של המבצע קרא יגאל אלון "מבצע מיקי", לזכרו של האלוף דוד מרכוס (שכונה מיקי סטון).
הגזרה המערבית
כוחות 'יפתח' התקדמו מזרחה וכבשו את ברפיליה, סלבית (שעלבים), אל בורג' (גבעת התיתורה) וביר מעין (רעות). הם עמדו בהצלחה בהתקפות משוריינות של הלגיון בקרב אל בורג'. לעומת זאת, כוח 'יפתח' לא הצליח לכבוש את צומת בית סירא. גדוד 82 התקדם לעבר בודרוס, אך נסוג עקב התקפות נגד של הלגיון.
ב-16 ביולי בבוקר, כוחות גדוד 32 של 'אלכסנדרוני' נסוגו מול התקפות קשות של הלגיון בקולה. בהתקפת נגד, גדוד 82 ושתי פלוגות מגדוד 33 כבשו מחדש את המקום. למחרת שוב כבשו הערבים את קולה, ושוב, בהתקפת נגד של 'אלכסנדרוני', צה"ל כבש את המקום, לאחר שעבר מיד ליד חמש פעמים בסך הכל.
במאמץ לכתר את לטרון תפסו כוחות מחטיבות 'יפתח' ו'הראל', בלילה שבין 17–18 ביולי 1948, את משלטי בית נובא ממזרח ללטרון. בכך כמעט הושלם כיתור לטרון ונותר פער של שלושה ק"מ בין שתי זרועות המבצע. הכוחות בבית נובא עמדו בפני התקפות נגד קשות, וכוח מ'עציוני' שניסה להיחלץ לעזרתם נאלץ לסגת. לאחר זמן התברר שהלגיון מצא דרך עוקפת לכביש לטרון-רמאללה, המחברת את לטרון למשלטי הרדאר שליד מעלה החמישה.
בלילה שבין 17 ו-18 ביולי, כוחות מהגדוד הראשון של 'יפתח' כבשו את שילתא ותפסו את גבעה 318 החולשת על הכביש ללטרון, אך נאלצו לסגת באבדות כבדות, 45 הרוגים, בקרב חירבת כוריכור.
הגזרה המזרחית
אור ל-16 ביולי 1948 החלו הגדוד השישי של חטיבת 'הראל' בהתקפה על רכס התותחים בלטרון. להתקפה קדמה הרעשת תותחים על הרכס. חלק של הרכס נכבש אבל הלגיון החזיק במקום גדוד משוריין ופתח בהתקפה על חיילי חטיבת הראל שלא הספיקו להתחפר. כוחות חטיבת הראל נאלצו לסגת כשהם משאירים במקום 19 הרוגים ופצועים שנרצחו על ידי חיילי הלגיון. סך כל אבדות ההתקפה בגזרה המזרחית: חמישה חיילים מהגדוד הרביעי של החטיבה; 20 הרוגים מהגדוד השישי, ושבעה הרוגים מגדוד 61 (מחטיבת עציוני).
ב-16 ביולי 1948 נכבשו על ידי גדוד 4 מחטיבת 'הראל' הכפרים אישוע, עיסלין (כיום חלק מאשתאול), דיר עמר, וכסלא (כסלון) בלילה שבין 17 ו-18 לחודש, נכבשו דיר ראפאת, על ידי מחלקה מגדוד 43, והר-טוב, כולל בניין המשטרה הסמוך, על ידי הגדוד הרביעי של 'הראל', ועל ידי כך נפתחה דרך חלופית לירושלים. יחידות מ'עציוני', אשר היו אמורות לכבוש באותו לילה את בתיר, כפר בו עוברת מסילת הברזל יפו-ירושלים, לא ביצעו את משימתן, והמסילה נותרה מנותקת.
במהלך 18 ביולי עמדו הכוחות במתקפת נגד של הלגיון, בסיוע של פלוגה מהגדוד הרביעי בפיקודו של דוד אלעזר. אולם כוח של גדוד מוריה נסוג, תוך ספיגת אבדות, בקרב חירבת אבו לאחם. תפיסת משלטי בית נובא לא הספיקה לצורך כיתור לטרון והדרך של הלגיון ללטרון נשארה פתוחה. ב-18 ביולי 1948, מספר שעות לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, נעשה ניסיון אחרון לכבוש את לטרון, זו הפעם בהתקפה ישירה. שני טנקים מחטיבה 8 ופלוגת חי"ר מחטיבת יפתח נעו מאל קובאב ללטרון. הטנק הראשון ירה לעבר תחנת המשטרה בלטרון אבל הפגז השלישי נתקע בקנה והטנק נאלץ לסגת ובעקבותיו חיילי יפתח.
תוצאות המבצע
המבצע הרחיק את כוחות הלגיון ממרחב תל אביב. עשרות כפרים נפלו בידי צה"ל. מרכזי תחבורה חשובים, כמו שדה התעופה בלוד ותחנת הרכבת בלוד, נכבשו ונפתחה דרך חלופית לירושלים. המבצע נטל את היוזמה מהלגיון ופתר את בעיית האיום הקיומי בירושלים. למעשה, במבצע זה כמעט תמו קרבות התנועה בין צה"ל ללגיון במלחמה זו. למרות שלטרון לא נכבשה והכביש הראשי לירושלים נשאר חסום, הרי לאחר המבצע לטרון היא שעמדה בפני סכנת ניתוק, שכן צה"ל חלש על כביש לטרון-רמאללה.
תוצאות מבצע 'דני' ייצבו את חזית המרכז, שמצפון לירושלים, עד סוף המלחמה.
אבדות צה"ל במבצע (כולל מבצע 'בתק') כללו 179 הרוגים. אבדות הערבים (כולל 'בתק') מוערכות בכ-80 הרוגים ללגיון, 18 לעיראקים, כ-370 לוחמים מקומיים, ומספר בלתי ידוע של מצרים.
הנצחה
ברחוב דני מס ברמלה, הוקם אתר הנצחה ל"מבצע דני" ובו שלטי הסבר ופסלים של מפקדי המבצע.
ראו גם
קרבות האצ"ל ברמלה
אליפות האמריקות בכדורסל 1995
אליפות האמריקות בכדורסל 1995 הידועה גם בשם טורניר האמריקות 1995 היא האליפות השביעית שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 10 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באולימפיאדת אטלנטה.
פוארטו ריקו זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדותיה.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשני בתים. בכל בית ארבע נבחרות העפילו לבית רבע הגמר. בהמשך, נבחרות המשיכו בפלייאוף לקביעת הנבחרות שיעפילו לאליפות העולם.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר פיב"א
איל ארד
איל ארד (נולד ב-22 ביולי 1958) הוא איש יחסי ציבור ויועץ אסטרטגי-תקשורתי ישראלי, נשיא "ארד תקשורת".
ביוגרפיה
בשנת 1985 קיבל שגריר ישראל באו"ם, בנימין נתניהו, את ארד לתפקיד דובר משלחת ישראל לאו"ם, תפקיד בו כיהן בין השנים 1988-1985. לאחר מכן הוא חזר עם נתניהו ארצה ומונה לעוזרו בעת שכיהן כסגן שר החוץ וממונה על ההסברה בין השנים 1989 ו-1992.
בין השנים 1992 ל-1993 שימש כמנכ"ל חוקה לישראל. מאז 1993 הוא עוסק ביחסי ציבור וייעוץ תקשורתי ואסטרטגי, לחברות עסקיות כמו גם לפוליטיקאים ומפלגות פוליטיות, ונחשב לאחר הבולטים בתחומו בישראל. בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה הריץ, לצד ארתור פינקלשטיין ומוטי מורל את בנימין נתניהו. לאחר הבחירות הסתכסך עם בנימין נתניהו, והיחסים בין השניים עלו על שרטון. לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה בשנת 1999 היה אחראי למירוץ של מפלגת המרכז בראשות איציק מרדכי, ובעקבות אכזבתו מהתוצאה (6 מנדטים) ויתר על רוב שכרו. ב-2001 ו-2003 הריץ את אריאל שרון, וב-2006 את אהוד אולמרט. הוא נמנה עם "פורום החווה" של אריאל שרון יחד עם ראובן אדלר וליאור חורב.
ב-2004 נשכר ארד לנהל את קמפיין הבחירות לנשיאות רומניה של קורנליו ואדים טודור, מועמד מפלגת הימין רומניה מארה ("רומניה הגדולה"), שנודע בהתבטאויות אנטישמיות ובהכחשת השואה. טודור הכריז מספר חודשים לפני הבחירות שחזר בו מעמדותיו האנטישמיות, אך נכונותו של ארד להירתם לשירותו עוררה מחאות מצד משרד החוץ הישראלי, התאחדות יוצאי רומניה בישראל והליגה נגד השמצה, אשר חששו שחרטתו של טודור אינה כנה וששכר את ארד כדי לנקות את תדמיתו כלפי חוץ. ארגון יד ושם ביטל את התקשרותו עם "ארד תקשורת", במחאה על קשריו של ארד עם טודור. טודור הובס בבחירות, שבהן זכה רק ל-11% מן הקולות.
בשנת 2006, בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה, ניהל ארד קמפיין נגד בנימין נתניהו. הוא עמד במרכז סרטה של ענת גורן "כל אנשי הקמפיין", שחשף את התפקיד המרכזי שלו במערכת הבחירות. קטע מהסרט, שבו ארד מתנסח בבוטות נגד נתניהו, זכה לאזכורים רבים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות. בקטע זה אומר ארד: "אני רוצה להוריד אותו לגמרי, הוא מדמם במים, נשים לו את הרגל פה ונלחץ, זה הופך להיות הספורט הלאומי עכשיו, יש פה הזדמנות לפרק לו את האמ-אמא של האמא שלו".
באותה שנה ייסד ארד יחד עם אנשי חינוך, אישי ציבור, אנשי עסקים ואנשי אקדמיה את המכון למנהיגות העתיד.
בבחירות 2009 היה חבר הצוות של ציפי לבני ומפלגת קדימה.
בשנת 2010 נקשר שמו של ארד עם פרשת מסמך הרפז, לאחר שלוגו המשרד של ארד הופיע מעל המסמך המדובר. ארד הכחיש את מעורבותו בפרשה והגיש תלונה במשטרה. ברקע לקשירתו לאירועים אלו מצויה ככל הנראה היכרות עמוקה שלו עם המועמד לרמטכ"לות דאז, יואב גלנט, במסגרת פורום החווה.
ביקורת
בעקבות פעילותו הפוליטית הפך ארד, יחד עם שותפיו לפורום החווה, לדמות שנויה במחלוקת, וזאת לאחר שנטען נגדו כי אינו בוחל בשום דרך להגשמת יעדיו, וכן שהוא אשם בהחדרת "תרבות הספין" לתוך המרחב הציבורי. כמו כן נטען נגדו כי אינו מסתפק בשיווק עמדות נתמכיו, אלא הוא שותף לקביעת מדיניותם. כך האשים משה יעלון את ארד שיזם את ההתנתקות במטרה לשפר את דימויו הציבורי של אריאל שרון לאור חקירותיו. דברים דומים נאמרו בספר "בומרנג" שנכתב במשותף על ידי רביב דרוקר ועופר שלח.
בעקבות הסרט "כל אנשי הקמפיין" נמתחה על ארד ביקורת חריפה על סגנון דיבורו ועל התנהלות שתוארה כ"ברוטלית" ו"נקמנית" כלפי נתניהו וכלפי כתבת הארץ.
חיים אישיים
ארד הוא בנם של העיתונאי אריה ארד, איש "דבר" והפסיכולוגית ד"ר עפרה אילון. הוא אחיו הבכור של השופט דרור ארד-אילון, ואחיה מצד האב של הג'ודוקא יעל ארד. אחים נוספים הם יובל ארד, שהיה שותף עמו במשרד ארד תקשורת וכיום הוא ראש המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל, ד"ר מיכל ארד, וביבי סיסו-איילון.
ארד הוא אב לחמישה ילדים, בהם שניים מנישואיו הראשונים.
השכלה
ארד בעל תואר ראשון במקרא ובפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בתאולוגיה מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה.
אם אב ובן
תקציר עלילה
קיידן פינץ' הוא העורך הראשי של עיתון לונדוני בבעלות אביו האמריקאי, מקס פינץ' (ריצ'רד גיר).
הפקה
BBC Studios הפיקו את הסדרה. זהו תפקידו הראשון של ריצ'רד גיר בטלוויזיה, פרט להופעה בסדרה "קוז'אק" משנת 1976. גיר אמר "עברו כמעט שלושים שנה מאז שעבדתי בטלוויזיה. אני שמח לעבוד עם ה-BBC בפרויקט יוצא דופן של שמונה שעות, עם אנשים כל כך מוכשרים". אחר סיום הצילומים הוא היה פחות מאושר ואמר לרדיו טיימס "אלה היו שישה חודשים של צילומים, שדמו לעשיית ארבעה סרטי אינדי, רק שמגלמים את אותה דמות כל הזמן. זה כל כך ארוך. אני לא חושב שאעשה זאת שוב". את הסדרה ביים ג'יימס קנט, והצילומים נערכו בשנת 2018 בלונדון ובאתר בספרד.
שידור
שידור הבכורה של הסדרה היה בערוץ BBC Two במרץ ואפריל 2019. ההפצה הבינלאומית היא של BBC Studios. בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes Drama של הטלוויזיה בלוויין ב-HOT HBO וב-HOT VOD.
סמל סאו טומה ופרינסיפה
סמל סאו טומה ופרינסיפה הוא הסמל הלאומי הרשמי של מדינת סאו טומה ופרינסיפה.
המגן מציג שדה זהב ובו דקל בצבעים טבעיים. מעל המגן עטרה בצבעי זהב וכחול ומעליה כוכב מחומש כחול. במגן תומכים שתי ציפורים: מימין - אפרור אפריקני הציפור הלאומית של המדינה, ומשמאל - בז. על הקלף העליון כתוב: "República Democrática de São Tomé e Príncipe" שמשמעותו בפורטוגזית, השפה הרשמית של המדינה: "הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה" ועל גבי הקלף התחתון כתוב המוטו "Unidade, Disciplina, Trabalho" - "אחדות, משמעת, עבודה" בפורטוגזית.
הסמל נמצא בשימוש מאז שהמדינה קיבלה עצמאות ב-1975.
גרדי טרוסט
גרדי טרוסט (גרמנית: Gerdy Troost; 3 במרץ 1904 – 30 בינואר 2003) הייתה אדריכלית גרמניה ואשתו של פאול טרוסט.
חייה ועבודתה
טרוסט נולדה בשטוטגרט בשם גרהארדין אנדרסן (Gerhardine Andresen), בתו של סוחר אמנות. לאחר שהשלימה את חינוכה, עבדה בעסק של אביה, שם פגשה את פאול לודוויג טרוסט ב-1923. ב-1924 עבר הזוג למינכן והתחתן שם ב-1925. דרך בעלה, הכירה את אדולף היטלר ב-1930 והפכה לחברה במפלגה הנאצית ב-1932.
לאחר מותו של בעלה ב-1934, ניהלה טרוסט את עסק האדריכלות שלו יחד עם שותפו, לאונהרד גל. היא פיקחה על בנייתו של המשכן לאמנות במינכן, על עיצובו מחדש של הקניגספלאץ במינכן, ועל בניית היכלי הכבוד. יחד עם גאל, תכננה גם את הארכיטקטורה הפנימית של החוילה של היטלר, הברגהוף באוברזלצברג.
במהלך הדה-נאציפיקציה קוטלגה טרוסט על ידי ה-Hauptspruchkammer במינכן כ"פחות אחראית" (Minderbelastete), נשפטה ונקנסה ב-500 מארק וב"איסור מקצועי" למשך 10 שנים. בסוף תקופה זו, המשיכה טרוסט בעבודתה והתגוררה בשוטצינג (היימינג ) בבוואריה העליונה.
לאחר 1945 נותרה גרדי טרוסט חברתה ואשת סודה של ויניפרד ואגנר. היא מתה בבאד רייכנהאל בשנת 2003, בגיל 98.
יצרן
Producer منتج (توضيح) Продуцент Productor Producent Producer Produzent Productor fa:تهیه‌کننده (ابهام‌زدایی) Tuottaja Producteur Produttore 프로듀서 Produzent Producents Продуцент Producer Producător Producent Producent Producenti Продуцент Producent Yapımcı Продуценти 製作人
Juicy
Juicy (בעברית: עסיסי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט, בשיתוף הראפר טייגה, מתוך אלבום הבכורה שלה Amala, ואלבום האולפן השני שלה, Hot Pink. השיר יצא לאור ב-15 באוגוסט 2019, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס וRCA רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, Hot Pink.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הקצביים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דוג'ה קאט, לידיה אסרט, דוקטור לוק, יטי ביטס והופק על ידי יטי ביטס ודוקטור לוק. במקור, תיפקד השיר כרצועה ה-14 במהדורת הדלוקס של האלבום Amala, בגרסה בה לא נכלל הראפר טייגה. בהמשך, הוקלט השיר מחדש בגרסה בה כן נכלל טייגה. אותה הגרסה נכללה באלבום Hot Pink ויצאה כסינגל הראשון מתוכו.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום. כמו כן, צבר השיר למעלה מ-120 מיליון השמעות בספוטיפיי.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר ללא טייגה הועלה לערוץ היוטיוב של דוג'ה קאט ב-1 במרץ 2019. האודיו זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-12 מיליון צפיות. הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-15 באוגוסט 2019, ובו מתארח הראפר טייגה.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-120 מיליון צפיות.
גלריה דביר
הגלריה מתאפיינת בהצגת אמנים ישראלים ובינלאומיים, כגון אלי פטל, נלי אגסי, מירי סגל ואורנה ברומברג, אשר לעיתים קרובות מוזמנים ליצור עבודות ופרויקטים ייחודיים לשטח הגלריה. עבודות של רבים מאמנים אלו מאופיינות בגישה וברוח מינימליסטית ומושגית. הזמנת האמנים הזרים לשהות בארץ בזמן העבודה על תערוכותיהם מאפשרת היכרות בלתי אמצעית ודיאלוג בין עולם האמנות המקומי לבינלאומי.
הגלריה הוציאה לאור, בין השנים 1997 ועד 2004 את כתב העת "המעורר", בעריכת דביר אינטרטור וארז שוייצר וקיימה, בין השנים 2004-2002, מכירות פומביות לאמנות ישראלית.
ב-2016, הרחיבה גלריה דביר את פעילותה ופתחה סניף בבריסל, בלגיה.
פייטרו פיליפו סקרלטי
פייטרו פיליפו סקרלטי (באיטלקית: Pietro Filippo Scarlatti; 5 בינואר 1679, רומא - 22 בפברואר 1750, נאפולי) היה מלחין איטלקי, נגן עוגב ומנצח מקהלה.
חייו
פייטרו פיליפו - הבכור בילדיו של אלסנדרו סקרלטי ואחיו של המלחין דומניקו סקרלטי - החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1705 כמנצח מקהלת הקתדרלה של אורבינו. כעבור שלוש שנים, ב-1708, הביא אותו אביו לנאפולי, שם התמנה לנגן העוגב של החצר. הוא פרש ממשרתו זו כשאביו קרא לו לשוב לנאפולי כדי לתפוס את מקומו של כריסטופורו קארסאנה כנגן עוגב ראשון בקאפלה המלכותית, על פי הבטחתו של החשמן גרימאלדי, אבל מות החשמן ב-1710 דחה את קיום ההבטחה עד 1712, אז החליף את ג'וזפה ויניולה כאחד מנגני העוגב המלכותיים.
בשנת 1728 עלתה האופרה היחידה שלו, "קליטארקו", בהצגת בכורה בתיאטרון סן ברתולומאו בנאפולי (הפרטיטורה אבדה מאז). שאר יצירותיו העיקריות הן שלוש קנטטות ומספר רב של טוקטות לכלי מקלדת. אחרי מותו הגישו שלושת ילדיו בקשה להעביר את משרתו לבנו אלסנדרו, אך בקשתם הושבה ריקם.
שבוע האופנה בפריז
שבוע האופנה בפריז הוא אירוע חצי שנתי שמתקיים בפריז וכולל סדרת תצוגות אופנה של חברות שונות במהלך כמה ימים. האירוע נערך בשתי תצוגות שונות: ״מוכן ללבוש״ ו-״הוט קוטור״. שבוע האופנה הפריזאי  נערך בשני מועדים שונים; מועד סתיו/חורף ומועד אביב/קיץ. כל מועד מכיל את שני סוגי האופנה המוזכרים לעיל, בתאריכים נפרדים. כל שבוע אופנה מביא עמו טרנדים חדשים בעולם העיצוב, דגמים חדשים וכמובן קולקציות מבתי המעצבים הגדולים.
היסטוריה של שבוע האופנה
תצוגות האופנה הראשונות, עוד לפני שקיבלו את השם ״שבוע האופנה״ התרחשו בארצות הברית, בעיר ניו יורק בשנת 1903. בשנת 1920 מופעי האופנה הפכו לאירועים מרכזיים יותר ויותר בחברה והתבצעו בבתי מלון בעיקר. רק בשנת 1943 עלה הרעיון להקים שבוע אופנה מלא בעיר פריז. למעשה, שבוע האופנה הראשון בעיר פריז התרחש בשנת 1945 בתצוגת ההוט קוטור בלבד אך בתלבושות ״יום״ ותלבושות ״ערב״.
בין בתי האופנה והמעצבים אשר מציגים במסגרת שבוע האפנה ניתן למנות את לואי ויטון, ז'יבנשי, ולנטינו, שאנל, סטלה מקרטני, הרמס, אלכסנדר מקווין וכמו כן גם רשתות האפנה המתמחות בייצור המוני כגון H&M.
הפדרציה הצרפתית לתפירה ואופנה עילית
״הפדרציה הצרפתית לתפירה ואופנה עילית״ הוא הארגון אשר מנצח על שבוע האופנה הפריזאי. הארגון נוסד בשנת 1868 ואז היה נקרא בשם: ״Chambre Syndicale de la Couture״. הצוות המקצועי של הפדרציה הצרפתית אחראי על הנושאים שכלולים בשבוע האופנה. הצוות מונה 6 חברים: נשיא, סגן נשיא וארבעה חברי צוות נוספים, שנבחרים על ידי הנשיא וסגנו. חלק מחברי הצוות של הפדרציה הצרפתית הם ראשי בתי אופנה גדולים - כמו 'שאנל', 'הרמס' וחברות נוספות. כיום, מאז שנת 1973 האירוע עבר לניהול על ידי ה״פדרציה הצרפתית לאופנה״.