cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ישראל–סינגפור
עצמאות סינגפור
בדומה לישראל שנשלטה בידי הבריטים, הייתה סינגפור מושבה בריטית החל מ-1819, ושימשה מעוז חשוב לאימפריה הבריטית במזרח הרחוק. במלחמת העולם השנייה נכבשה בידי היפנים, שביצעו טבח המוני בתושביה של סינגפור. (שנים אחר כך יספר לי קואן יו, אבי האומה הסינגפורית והאדם שהצעיד אותה למעמד של מעצמה כלכלית, כיצד נמלט מן הטבח, ולמד מהיפנים את כוחו של הפחד, בו ישתמש מאוחר יותר בשנות שלטונו בסינגפור). ב-1955 העניקה בריטניה אוטונומיה לאי. בשנת 1963 התאחדה סינגפור עם מלאיה ועם מדינות סבה וסאראוואק שבצפון האי בורנאו במה שנודע כפדרציה המלזית, אך אולצה לפרוש מהאיחוד בשנת 1965.
קשרים ביטחוניים
סינגפור, בראשותו של לי קואן יו, מנהיג "מפלגת הפעולה העממית" (PAP), הייתה מדינה זעירה, דלת משאבים וידידים, ומוקפת באויבים. בינה לבין מלזיה, בעלת בריתה של בריטניה וארצות הברית, שררה איבה כתוצאה מפרישתה של סינגפור מהפדרציה. היות שמפלגתו של לי קואן יו הייתה אויבתה המרה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, אפשרות הקשר עם ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות הייתה חסומה בפניו. על כן, סינגפור חיפשה בעלי ברית אחרים. היא פנתה להודו ולמצרים בבקשת סיוע צבאי, אולם שתיהן התעלמו מבקשתה. לבסוף החליט קואן יו, בדעה אחת עם שר ההגנה גו קנג סווי לפנות לישראל לקבלת עזרה, הצעה שנענתה בחיוב על ידי ישראל.
חודשים מספר אחרי הקמתה של סינגפור הגיעה אליה משלחת של שישה מומחים ישראלים בראשותו של אל"ם יעקב אלעזרי. המשלחת בנתה את הצבא הסינגפורי תחת מעטה חשאיות כבד, כצבא האידיאלי שלא צלחה בנייתו בישראל, לפי תוכניתו של האלוף רחבעם זאבי. בניית הצבא הצליחה כל כך, שכיום נחשב צבא סינגפור הזעירה לצבא החזק והמתקדם בדרום-מזרח אסיה. ברם, הקשרים הצבאיים לא הסתיימו בבניית הצבא: סינגפור נעזרה בישראל גם בתכנונם והרכבתם של המשטרה ושירות בתי הסוהר הסינגפוריים, ועד היום היא נחשבת לאחת הלקוחות הגדולים של אמצעי לחימה ישראלים. תעשיות ביטחוניות ישראליות מחזיקות נציגויות בסינגפור, ומשתתפות באופן קבוע בתערוכה האווירת הבינלאומית - Singapore Air-show, שמתקיימת מדי שנתיים. בתערוכה שהתקיימה בפברואר 2022 ביקר גם הרמטכ"ל, רב-אלוף אביב כוכבי.
ביטוי פומבי ראשון לסיוע של ישראל לבניית הצבא הסינגפורי נתן "אבי האומה" של סינגפור וראש ממשלתה הראשון, לי קואן יו, בספרו From Third World to First: The Singapore Story 1965-2000, שיצא לאור בשנת 2000. חזר על כך ראש ממשלת סינגפור לי הסיין לונג (בנו של לי קואן יו), במהלך ביקורו בישראל באפריל 2016 בנאומו בירושלים.
קשרים אזרחיים
קשרים רבים נרקמו בין ישראל לסינגפור גם בתחום האזרחי. בין השאר נבנתה מערכת הבריאות הסינגפורית לפי זו הישראלית, ומומחי חינוך רבים נשלחו לישראל ללמוד את שיטות החינוך שלה, ובעיקר חינוך מתמטי שכן הסינגפורים סוברים ששיטת לימוד המתמטיקה בישראל מעודדת מחשבה יצירתית, תחום בו סינגפור חלשה במיוחד. למרבה האירוניה, דווקא בישראל מעריכים מאוד את החינוך הסינגפורי ומביאים אותו כדוגמה לחינוך למופת. לאחרונה החלו בישראל בהשתלמות מורים ב"חינוך סינגפורי" בטכניון. בשנים האחרונות מושוות ישראל וסינגפור פעמים רבות בגלל הדמיון הרב ביניהן בתנאים המדיניים, הגאוגרפיים, והדמוגרפיים (מדינה קטנה וחסרת משאבים מוקפת אויבים גדולים ממנה).
קשרים כלכליים
לשכת המסחר ישראל-סינגפור החלה לפעול בשנת 1990 כתת-לשכה של לשכת המסחר ישראל-אסיה, שהוקמה כבר ב-1984. בשנת 1996 נחתם הסכם מחקר ופיתוח בין המדינות וב-1997 הוקמה קרן SIIRD מכוח ההסכם: קרן השקעות דו-לאומית למחקר ופיתוח תעשייתי משותף. בשנת 2013 שהובל רמי בר וסוחרים נוספים, הסתכם סחר החוץ של המדינות ב-1.956 מיליארד דולר, קפיצה של 24.6% משנת 2012. סינגפור מייבאת מישראל בעיקר ציוד טכנולוגי ואילו ישראל מייבאת מסינגפור בעיקר ציוד מחשבים. סינגפור מהווה מרכז עבור חברות ישראליות רבות, שפועלות בה וממנה אל השווקים של אסיה. מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בסינגפור, המשמשת כנקודת קשר עבור חברות ישראליות, בעלי עסקים ותעשיות, המחפשים הזדמנויות להשקיע בסינגפור. הנספחות מספקת שירותי פיתוח עסקי וכן שיווק וייעוץ אסטרטגי לחדירה לשוקי דרום מזרח אסיה. הנספחת הכלכלית בסינגפור היא רון שניר.
במרץ 2022 נחתם בין ישראל הסכם בתחום הבינה המלאכותית.
קשרים דיפלומטיים
בראשית דרכה הייתה סינגפור ידידה קרובה של ישראל. עם זאת, היותה מוקפת במדינות מוסלמיות גדולות (אינדונזיה ומלזיה) מנעה ממנה להציג עמדה נחרצת בסכסוך הערבי ישראלי. באופן רשמי, רוצים הסינגפורים לראות קץ לסכסוך תוך הענקת זכויות לאומיות לפלסטינים בדרך שתהיה מקובלת על ישראל. אמנם לישראל יש שגרירות בסינגפור, אך החשש מהאוכלוסייה המוסלמית הגדולה של שכנותיה מנע מסינגפור לפתוח שגרירות בישראל, והכתיב משך שנים רבות חשאיות מוחלטת של היחסים, בדגש לקשרים הביטחוניים.
עם זאת, לאורך השנים התקיימו ביקורי בכירים הדדיים, חלקם בלתי רשמיים. בנובמבר 1986 ביקר הנשיא חיים הרצוג בסינגפור, ביקור שגרר ביקורת נוקבת במדינות השכנות - מלזיה ואינדונזיה. באוקטובר 1993 קיים ראש הממשלה יצחק רבין ביקור בלתי רשמי בסינגפור. במאי 1994 ביקר בישראל "אבי האומה" של סינגפור, לי קואן יו, אשר נשא אז בתואר (Senior Minister). במרץ 2015 ביקר בסינגפור הנשיא ראובן ריבלין והשתתף בהלווייתו של לי קואן יו. באפריל 2016 ביקר בישראל ראש ממשלת סינגפור, לי הסיין לונג. בפברואר 2017 ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו בסינגפור. במסגרת הביקור דנו ראש הממשלה ועמיתו הסינגפורי על הרחבת הסכמי הסחר ועל חיזוק הקשר הביטחוני בין שתי המדינות.
במרץ 2022 הודיעה ממשלת סינגפור, במהלך ביקורו של שר החוץ בישראל, כי תיפתח שגרירות של סינגפור בישראל.
אזרחים למען אוויר נקי
אזרחים למען אוויר נקי היא עמותה סביבתית ישראלית הפועלת לצמצום זיהום האוויר משריפות פיראטיות של פסולת.
העמותה החלה את דרכה בנובמבר 2016, תחילה כוועד פעולה של תושבי מזרח השרון ומערב השומרון, והחל מאפריל 2018 כעמותה רשומה. מטרתה המוצהרת של העמותה היא להיאבק במפגעים סביבתיים, בדגש על השלכת פסולת בשטחים פתוחים ושריפת פסולת. כל פעילות העמותה נעשית על בסיס התנדבותי.
הרקע להקמת העמותה
שריפות פסולת הן אחד מגורמי זיהום האוויר העיקריים בישראל. אם בעבר התאפיינה התופעה בעיקר בשרפה של פסולת חקלאית בשולי חלקות והרחק ממגורי תושבים, הרי שכיום, עם התרחבות הערים, פוגעות השריפות באיכות חייהם ובבריאותם של מאות אלפי בני אדם. בנוסף, הלכו והתרחבו בשנים האחרונות שלוש תופעות נוספות: האחת היא שרפה של פסולת ביתית בשולי יישובים, הפוגעת כיום באוכלוסייה רחבה יותר מבעבר עקב הגידול באוכלוסייה והתפשטות הערים. השנייה היא שריפות פסולת באתרים פיראטיים הממוקמים באזורי תעשייה ובתוך יישובים. השלישית היא השלכה והצתה של פסולת בשטחים הפתוחים, ובה פסולת בניין, פגרים, צמיגים ועוד.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה שריפות פסולת הן גורם הפליטה מספר אחד בישראל של חלקיקים עדינים (PM2.5) והן אחראיות ל-38% מסך החלקיקים הנפלטים. הפסולת שנשרפת מגוונת, ומכילה בין השאר פלסטיק, ניילונים, אזבסט, דלקים, גומי וחומרי הדברה, הפולטים לאוויר בעת שריפתם חומרים רעילים. בין הנזקים הבריאותיים שגורמות השריפות ניתן למנות פגיעה במערכת ההורמונלית, במערכת העצבים ובפוריות, תחלואה נשימתית ולבבית, נזקים לכבד ולכליות, פגיעה בהתפתחות עוברים וסרטן.
הקמת העמותה
בסתיו 2016, עקב מפגעי ריח וזיהום אוויר חמורים בשרון המזרחי, התארגנה קבוצת תושבים והקימה ועד פעולה אזורי במטרה לשים קץ לריחות החריפים ולזיהום האוויר כתוצאה משריפות פסולת משני עבריו של הקו הירוק. בין מקימי ועד הפעולה נמנו תושבים מכפר סבא, הוד השרון, כוכב יאיר, צור יצחק, שער אפרים וצופים, ובחודשים שלאחר מכן הלכה והתרחבה הפעילות, סחפה אחריה תושבים מיישובים נוספים באזור, וכיסתה יישובים ובהם אוכלוסייה בת מאות אלפי תושבים מראש העין ועד קלנסווה. באפריל 2018, לאחר כשנה וחצי של פעילות נרשם ועד הפעולה כעמותה רשומה.
פעילות והישגים
לארגון אזרחים למען אוויר נקי מספר דרכי פעולה: ארגון הפגנות ומחאות ציבוריות, קידום מדיניות מול משרדי הממשלה, שדלנות בכנסת וברשויות המקומיות, העלאת הנושא לסדר היום התקשורתי ועוד.
מאז תחילת פעילותו הארגון מוביל את המאבק בשריפות הפסולת ברמה הלאומית, ובפרק זמן קצר יחסית הצליח לרשום שורה של הישגים, ובהם:
העמותה פועלת באמצעות עשרות מתנדבים, תושבי השרון ומערב השומרון שסובלים בעצמם מעשן השריפות באזורם. עם זאת, היא פועלת לפתרונות ברמה הלאומית ומובילה שיתופי פעולה עם ועדי פעולה וקבוצות תושבים מכל רחבי הארץ.
מלקולם מק אלכסנדר
מלקולם מק אלכסנדר (בגאלית סקוטית: Máel Coluim mac Alaxandair - "מלקולם בנו של אלכסנדר") היה בנו של מלך סקוטלנד אלכסנדר הראשון. מלקולם מרד כנגד דודו, המלך דייוויד הראשון, ובשל כך זכה לכינוי "בן העוולה" - "The bastard" (בעיקר לאור העובדה שמרבית המקורות ההיסטוריים תמכו במלך דייוויד).
אורדריקוס ויטליס ציין כי מלקולם הביא למותו של בנו הבכור של דייוויד, אולם מקור אחר ציין כי הבן הבכור נהרג על ידי כומר נורווגי (אשר הוצא להורג על ידי קשירתו אל ארבעה סוסים בשל מעשהו). מקורות אחרים אינם מציינים את אבלו של דייוויד בשל מות בנו הבכור, והיסטוריונים רבים משערים שאירוע זה לא היה ולא נברא.
מלקולם נאלץ להימלט מדייוויד לאזורים מבודדים בסקוטלנד שלא היו בשליטתו, ושם ניסה למצוא תומכים למרידה. לאחר שמלקולם השיג את תמיכת מלך מוריי בשנת 1130, שש שנים לאחר מכן, שב מלקולם וטען לזכותו לכתר.
הקרב בין כוחותיו של דייוויד לכוחותיו של מלקולם ותומכם התרחש בסטרקת'קו הסמוכה לברכין. על פי "דברי הימים של אלסטר" השתתפו בקרב 1,000 לוחמים מטעם דייוויד ו-4,000 מטעם תומכי מלקולם, אולם צבאו של מלקולם נחל מפלה והוא נמלט משדה הקרב.
תאריך מותו של מלקולם אינו ידוע.
רונית שפירא
רונית שפירא (נולדה ב-1950) היא מנצחת ישראלית.
קריירה
משנת 1972 לימדה מוזיקה בבית ספר גורדון בהרצליה וב-1980 יסדה את מקהלת לי-רון בבית הספר גורדון בהרצליה (כיום המקהלה הייצוגית של הרצליה), ומאז היא המנצחת והמנהלת המוזיקלית שלה. כמו כן היא מרצה למתודיקה ולניצוח מקהלות במדרשה למוזיקה שבסמינר לוינסקי. שפירא היא בוגרת המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה, האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני במוזיקולוגיה. היא אם לשלושה וסבתא לשמונה.
בתחרות בינלאומית למקהלות שהתקיימה באיטליה ב-1998 זכתה שפירא בפרס המנצח המצטיין.
הווארד מרטין טמין
הווארד מרטין טמין (באנגלית: Howard Martin Temin; 10 בדצמבר 1934 – 9 בפברואר 1994) היה גנטיקאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975, יחד עם דייוויד בולטימור ורנאטו דולבקו, על גילוי האנזים רוורס טרנסקריפטאז (האנזים המשעתק לאחור) בשנות השבעים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בין הנימוקים למתן הפרס מצוינת תרומתו של טמין לתיאור האופן שבו אונקווירוסים (וירוסים שיכולים לגרום לגידולים) פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור. תגליתו זו של טמין עמדה בניגוד לדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, ולפיה קיימת העברת מידע גנטי חד-כיוונית מה-DNA אל ה-RNA אל החלבון, תפיסה שדוברה הבולט היה פרנסיס קריק, אחד ממגלי מבנה ה-DNA וחתן פרס נובל. טמין הדגים כי Rous sarcoma virus נושא את היכולות האנזימטית להפוך את כיוון זרימת המידע מן ה-RNA בחזרה אל ה-DNA על ידי שעתוק לאחור. תופעה זו נחקרה באופן עצמאי על ידי דייוויד בולטימור, שעימו חלק טמין את הפרס. שעתוק לאחור היא מן התגליות החשובות ביותר בביולוגיה וברפואה בעת המודרנית, מכיוון שהיא מהווה תהליך מרכזי בכמה מן המחלות האנושיות הנפוצות ביותר, כגון איידס וצהבת נגיפית מסוג B. שעתוק לאחור הוא אף מרכיב חשוב של מספר טכנולוגיות בולטות בביולוגיה מולקולרית וברפואה אבחנתית, כגון RT-PCR.
קורות חיים
טמין נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנת 1934 השני מבין שלושת ילדיהם של אנט והנרי טמין. אביו היה עורך דין ואימו פעילה חברתית. לאחר שסיים את לימודי התיכון פנה ללימודי ביולוגיה. בשנת 1955 סיים תואר ראשון בביולוגיה במכללת סווארת'מור. טמין החל לימודיו לתואר דוקטור בתחום האמבריולוגיה הניסויית, אולם לאחר שנה ומחצה שינה את תוכנית לימודיו והתמקד במחקר בתחום הווירולוגיה של בעלי חיים. הוא היה תלמיד מחקר במעבדתו של פרופסור רנאטו דולבקו שברבות השנים חלק עמו פרס נובל. בשנת 1959 קיבל דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 1960 החל ללמד ולחקור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם ניהל את מחקריו פורצי הדרך. בשנת 1992 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים. טמין היה מן הדוברים הבולטים נגד עישון. נפטר בגיל 59 מסרטן ריאות, על אף שמעולם לא עישן. הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות. שביל להולכי רגל ורוכבי אופניים בקמפוס של אוניברסיטת ויסקונסין במדיסון נקרא על שמו.
Vintersorg
Vintersorg (בתרגום: צער חורף) היא להקת פולק מטאל/ויקינג מטאל משוודיה. בלהקה ניכרות השפעות מבלאק מטאל ואף גם אלמנטים של מטאל מתקדם. הלהקה היא פרויקט יחיד של אנדרס הדלונד המכונה "Vintersorg".
היסטוריה ומאפיינים
הלהקה הוקמה בשנת 1994 על ידי אנדרס הדלונד (הידוע גם כ-Vintersorg) תחת השם Vargatron (באנגלית: Wolfthrone, כס הזאב) והתפרקה בשנת 1996. באותה השנה חזרה הלהקה להתקיים תחת השם "Vintersorg", שמשמעותו היא "צער חורף", אך במקור השם נלקח מסדרת ספרים בשם דומה שכתבה סופרת הפנטזיה הנורווגית מרגיט סאנדמו. באותה סדרת ספרים, וינטרסורג הוא בן של מנהיג פאגאני. האלבום הראשון של הלהקה יצא בשנת 1998 והוא עונה לשם "Hedniskhjärtad" ("לב פאגאני"), שירי האלבום היו השירים שנכתבו במקור עוד בשנת 1994. לפי וינטרסורג מקים הלהקה, מטרת האלבום הייתה ליצור מוזיקת מטאל אשר שואבת את שורשיה מז'אנר הבלאק מטאל אך מתאפיינת באלמנטים פולקלוריים יחד עם שירה נקייה ולא שירת הגראול המאפיינת את רוב להקות הבלאק מטאל. הליריקה באלבום דנה בפאגאניזם ובטבע. הקו המוזיקלי הייחודי והאקספירימנטלי הזה נמשך ברוב אלבומיה של הלהקה, והמוזיקה שלה פיתחה מאפיינים פרוגרסיביים יותר עם השנים. באותה שנה יצא האלבום המלא השני של הלהקה הקרוי Till Fjälls ("להרים", "To The Mountains") וכאמור גם באלבום הזה נמשך הקו המוזיקלי המתאפיין במוזיקת בלאק מטאל יחד עם פולק.
האלבום Ödemarkens Son שיצא בשנת 1999 היה מבוסס פולק גם הוא, אך הוא כבר מציג את השינוי בסאונד ואת הפנייה לכיוון מתקדם יותר מוזיקלית.
צמצום (מזון)
צמצום מזון היא שיטה לרכז את טעמי המזון (בעיקר נוזלים כגון: רטבים, צירים או סירופים). צמצום משמש להפיכת רטבים לסמיכים יותר, להעמקת טעמיהם של צירי מאכל, המשמשים כבסיס לתבשילים ולחיזוק טעמם של מאכלים שונים.
תהליך הצמצום מתבצע, בדומה לתהליך הזיקוק, על ידי חימום המזון על חום נמוך יחסית, ללא כיסוי, כך שאדי המים שבמזון יוכלו להתאדות אל האוויר הפתוח, בעוד בתוך הסיר נשארים החומרים שמספקים את הטעם. אופן ביצוע התהליך גורם לריכוז של הטעם.
בנוסף, התהליך גורם למזון להיות יותר סמיך. לדוגמה: סירופ סוכר מורכב מתמיסה של סוכר ומים. באמצעות חימום של הסירופ מתאדים המים והנוזל שבתוך הסיר מתרכז, ונהיה מתוק וסמיך יותר. תהליך זה מתרחש כיוון ששיעור המים בתמיסה קטן ככל שהמים מתאדים מהסיר, ושיעור החומר המוצק - הסוכר, עולה.
צמצום הוא שיטת בישול שכיחה המצויה ברוב המטבחים בעולם.
בכימיה קיימות שיטות רבות לביצוע הפרדה באמצעות טמפרטורת רתיחה, בהן זיקוק מקוטע, זיקוק בוואקום וזיקוק בקיטור.
לשון (איבר)
במבט על ההומונקולוס התחושתי (ראו תמונה) ניתן לראות כי ללשון יש ייצוג גדול יחסית לשאר איברי הגוף. לעומת זאת, בייצוג התנועתי, כמעט ואין ביטוי ללשון.
מרי אבג'רופולוס
מרי אבג'רופולוס (באנגלית: Marie Avgeropoulos; ביוונית: Μαρί Αυγεροπούλου; נולדה ב-17 ביוני 1986) היא שחקנית ודוגמנית קנדית. היא מוכרת בעיקר בתפקידה כאוקטביה בלייק בסדרת הטלוויזיה "100" ברשת The CW.
ביוגרפיה
מרי נולדה בת'אנדר ביי, באונטריו שבקנדה להורים ממוצא יווני. בילדותה הייתה רוב זמנה מחוץ לבית ועסקה בדיג, ציד ומחנאות. ניגנה בתופים מגיל 16. אחרי שלמדה שנתיים עיתונות בעיר הולדתה, עברה לאירופה. מספר חודשים לאחר מכן, חזרה לקנדה והתיישבה בוונקובר.
בגיל 20 עברה ניתוח להסרת גידול גדול מהחזה ומהגרון, כאשר מיתרי הקול שלה הוסרו והוחזרו בחזרה.
קריירה
אחד מחבריה הזמין אותה לאודישן כמתופפת בוונקובר וסוכן שהבחין בכישרונה והזמין אותה להופיע במספר פרסומות. הבמאי כריס קולומבוס ליהק אותה לסרט "אני אוהב אותך, בת' קופר", שהיה הסרט הראשון ששיחקה בו. הופעתה בסרט פתחה בפניה הזדמנויות למשחק בסרטים נוספים ובסדרות טלוויזיה.
בשנת 2010 לוהקה לתפקיד קים רודס בסרט "דחף להרוג". בשנת 2011 השתתפה בסרט "50/50" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הפשע "עוקבים" ושיחקה בסרט המתח "מבודדים".
בשנים 2014-2020 גילמה את אוקטביה בלייק, אחת מהדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "100" ברשת The CW.
חיים אישיים
מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנים 2015-2013 הייתה במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי טיילור לאוטנר.
באוגוסט 2018, אבג'רופולוס הייתה תחת השפעת תרופות חדשות מעורבות באלכוהול, והואשמה על ידי פרקליטות מחוז לוס אנג'לס בהכאת בן זוגה בשעת נסיעה בכביש המהיר ונטורה. בן זוגה של אבג'רופולוס דרש לבטל את האישומים והצהיר כי אבג'רופולוס לא מהווה איום. התיק בוטל רשמית עם כל האישומים בעקבות האבחנה "תגובה שלילית לתרופות שגרמה להתפרצות" ולא כוונה לפגוע מצידה של אבג'רופולוס.
אבו נידאל
סַבְּרִי חַ'לִיל אלְ-בַּנַּא (בערבית: صبري خليل البنا; תעתיק מדויק: צברי ח'ליל אלבנא; 16 במאי 1937 – 16 באוגוסט 2002) המוכר בכוניה אַבּוּ נִדַאל (أبو نضال; תעתיק מדויק: אבו נצ'אל), היה מנהיג פלסטיני שנודע בישראל בשל הקמת ארגון אבו נידאל, שביצע פיגועי טרור לאחר פרישתו מפת"ח.
ביוגרפיה
אבו נידאל נולד ביפו למשפחת פלאחים. לאחר קום מדינת ישראל גורשה משפחתו לשכם, שם גדל ועבד כמורה. אחרי מלחמת ששת הימים עבר לערב הסעודית, שם היה מורה. הצטרף לפת"ח באמצע שנות השישים, וב-1969 היה ראש נציגות פת"ח בסודאן ולאחר מכן בעיראק. בתקופת שהותו בעיראק יצר קשרים חמים עם המודיעין העיראקי.
אבו נידאל היה מידידיו הקרובים של יאסר ערפאת, אולם מאוחר יותר ראה בו בוגד ברעיון הפלסטיני בשל נכונותו לפעול גם באופן מדיני. ב-1973 נידון למוות על ידי בית דין של הפת"ח. הוא נמלט בעזרת העיראקים והקים ארגון טרור, שנקרא "פת"ח – המועצה המהפכנית" ונודע גם בשם "יוני השחור", לציון יוני 1967. אבו נידאל נכשל מספר פעמים בניסיונות לרצוח את ערפאת, אותו נהג לכנות "בן היהודייה".
ארגונו ביצע פיגועים באירופה, אסיה והמזרח התיכון, תוך שהוא נהנה מחסות ומקלט בעיראק, לוב וסוריה. אבו נידאל ביצע למעלה מ-100 פיגועים ביותר מ־20 מדינות, בהם:
מספר ימים לאחר ההתנקשות בארגוב, הפיץ אבו נידאל חוברת הסבר על ההתנקשות, שהסבירה כי היא לא הייתה מעשה טרור אלא "תעמולה מזוינת". ארגוב נבחר כמטרה משום שהיה קשור, לדברי אבו נידאל, בניסיונות להפגיש באנגליה נציגים של אש"ף עם "נציגי היהדות הבינלאומית".
כמו כן, הארגון פגע וניסה לפגוע בדיפלומטים ירדניים וכן תקף את ארמון המלוכה הירדני.
יחסי ישראל–סיירה לאון
בין מדינת ישראל והרפובליקה של סיירה לאון מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל משנת 1961. לשתי המדינות אין שגרירויות, אולם שגרירות ישראל בסנגל אמונה גם על סיירה לאון. את סיירה לאון מייצג בישראל הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי דוד בן בסט. פול הירשזון, שגריר ישראל בגינאה משמש כשגריר לא תושב בסיירה לאון.
היסטוריה
היחסים כוננו לראשונה בשנת 1961 לאחר שסיירה לאון קיבלה את עצמאותה מבריטניה. היחסים חודשו בשנת 1992. עוד בשנות ה-50 בוצע סחר ביהלומים בין ישראל וסיירה לאון בבורסת היהלומים הישראלית, וגם כיום סיירה לאון היא יבואנית יהלומים מרכזית של ישראל.
ישראל מסייעת במספר תחומים לסיירה לאון, זאת מאחר שהיא מהמדינות הנחשלות בעולם. ישראל תרמה מכונת דיאליזה לבית חולים בסיירה לאון. מכונת דיאליזה זו היא היחידה בסיירה לאון והיא אמורה לשרת בערך 6 מיליון אנשים.
בשנת 2000, בעיצומה של מלחמת האזרחים בסיירה לאון דיווח העיתון וול סטריט ג'ורנל כי ישראל העבירה באחרונה לממשלת סיירה-ליאון נשק, כולל מטוסים, אמצעי אימון ותחמושת, במטרה לסייע לה במלחמתה נגד המורדים.
ביקור נשיא סיירה לאון בישראל
בינואר 2017 ערך נשיא סיירה לאון ארנסט באי קורומה ביקור רשמי בן חמישה ימים בישראל. הוא לווה בפמליית שרי החוץ, החקלאות, התקשורת והאנרגיה של סיירה לאון. במהלך ביקורו נועד עם ראש ממשלת ישראל ושר החוץ בנימין נתניהו והשניים דנו על העזרות ההומינטריות שישראל מעניקה לסיירה לאון ועל שיתוף הפעולה בין שתי המדינות. במהלך הביקור נועד קורומה גם עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ועם שר החקלאות ופיתוח הכפר אורי אריאל. במהלך הביקור הזמין קורומה את נתניהו לביקור בסיירה לאון. הנשיא קורומה ערך ביקור בבורסת היהלומים והתארח אצל נשיא בורסת היהלומים הישראלית, יורם דבש, וחברי הנהלת הבורסה.
הסכמים
ישראל מעניקה מלגות לסטודנטים מסיירה לאון כחלק מתוכנית לפיתוח ושיתוף פעולה בינלאומי של סיירה לאון. לישראל וסיירה לאון הסכמים בנושאי חקלאות ופיתוח קהילתי.
זו ארצנו
זו ארצנו היה ארגון פוליטי אשר הוקם בחודש יולי 1994 מתוך כוונה ליצור גל מחאה ציבורי נרחב נגד יישום הסכמי אוסלו. מייסדי הארגון היו משה פייגלין ושמואל סקט, שדגלו במדיניות מרי אזרחי בלתי אלים והובילו את המאבק בהתאם.
הקמה
כנס ייסוד "זו ארצנו" התקיים בשנת 1994, אם כי היסודות הונחו כבר בחודש דצמבר 1993 במלון "אשל הנשיא" באריאל, שבו התקבלה ההחלטה לצאת למהלך יזום שתכליתו הכפלת מספר המאחזים ברחבי יהודה ושומרון. כוח האדם, הארגון והניסיון היו התשתית הראשונית להקמת הארגון.
הנהגה
מלבד שלושת המנהיגים, הוכנה במטה "זו ארצנו" רשימה המפרטת שרשרת פיקוד בת שלושים חברים, זאת בשל מאסרי בכיריה התדירים, המחייבים התארגנות מחדש. המטרה הייתה להבטיח את המשך קיום המנהיגות בשטח, גם בסיטואציה בה הנסיבות ירוקנו את השורות.
אידאולוגיה
"זו ארצנו" נולדה מתוך התנגדות להסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל בראשות ממשלת יצחק רבין לבין אש"ף. מהות ההסכמים הייתה הכרה הדדית של הצדדים זה בזכות הקיום של זה ויישום ראשוני של הנוסחה שטחים תמורת שלום. "זו ארצנו" תפסה את הסכמי אוסלו כפגיעה במדינה ובאזרחיה היהודים.
סממנים מובהקים לתפיסה זאת הייתה בבחירת השם ובבחירת הסמל לארגון. השם, "זו ארצנו", מדגיש את התפיסה הרואה בכל שטח ארץ ישראל קניין יהודי בלבד. הסמל הכיל את הכיתוב, "זו ארצנו", לצד ציור המפה והמנורה. הניסיון היה ליצור סממנים המקושרים והמזוהים הן ביהדות והן בציונות, זאת כדי ליצור מכנה משותף והסכמה רחבה ככל הניתן שיוביל לגיוס המוני.
מנהיגות "זו ארצנו" הניחה כי מחאה קונבנציונלית תזכה בסיקור תקשורתי מינימליסטי, אם בכלל, ובכך הניסיון ליצור גל מחאה ציבורי ייכשל. התחושה הייתה כי הן הממשלה והן התקשורת דוחקות לשוליים את רחשי הלב של ציבור גדול, מתנכרות לו ואף יוזמות דמוניזציה נגדו. בשל כך, "זו ארצנו" בחרה ונקטה במחאה אלטרנטיבית בדמות מרי אזרחי בלתי אלים. להשקפת חברי "זו ארצנו", התנגדות זאת הייתה מימוש מתבקש של דמוקרטיה מתגוננת שהרי הממשלה בראשות יצחק רבין מתנהלת כדיקטטורה המסרבת לתת ביטוי גם למתנגדיה. מבחינתם, היה צורך אקוטי בשבירת מחסום הציות האוטומטי.
"זו ארצנו" חרתה שלושה כללים מרכזיים שהנחו אותה לאורך שנות המאבק: הראשון, התנגדות לאלימות, הן פיזית והן מילולית. השני, צמצום מקסימלי של הסכנות והנזקים הכרוכים במאבק. השלישי, נכונות מלאה לשאת בכל מחיר שיידרש לשלם, כולל כניסה לבית הסוהר.
מהלכים מרכזיים
המרי האזרחי בו נקטה "זו ארצנו" קיבל ביטוי אופרטיבי ביוזמות רבות ומגוונות שרובן כוונו ליצירת תהודה תקשורתית ואהדה ציבורית שתוביל להרחבת המחאה נגד ממשלת רבין.
המהלך המרכזי הראשון היה הניסיון להקים מאחזים רבים ברחבי יהודה ושומרון. התוכניות נכתבו וגיוס המשאבים והציבור הושלם, אך בשל דחייה חוזרת של תאריך היציאה לדרך הציבור איבד את התלהבותו ואת מוכנותו ובמקביל גורמי הביטחון כגון צה"ל והמשטרה הספיקו לאסוף אינפורמציה ולהתכונן בהתאם. מהלך זה הסתיים בהצלחה נקודתית בלבד. מאחזים בודדים הוקמו וגם הם פונו במהירות. הסיקור התקשורתי היה דל יחסית.
לאור כישלון המהלך, בייחוד מהבחינה התקשורתית, הבינו ב"זו ארצנו" כי המאבק האמיתי צריך להתקיים בזירה הארצית. הקמת מאחזים נוספים אומנם תשרת את המאמץ ההתיישבותי אך התרומה למאמץ המחאתי תהיה דלה. פייגלין ביקש ליצור מהלך שיזכה לתהודה ולאהדה ברמה הארצית.
המהלך המרכזי השני היה חסימת צמתים. הניסיון היה לזכות באותה תהודה תקשורתית ואהדה ציבורית דרך מהלך רחב היקף בתוך גבולות הקו הירוק. אנשי "זו ארצנו" ותומכיהם הונחו לחסום צמתים מרכזיים ברחבי הארץ במקביל ובכך ליצור פקקים ארוכים וממושכים שישתקו את התחבורה. מהלך זה הוכתר בהצלחה. בחודש אוגוסט 1995 נחסמו 78 צמתים מרכזיים ברחבי הארץ והתחבורה שותקה, אלפים נאלצו להמתין בפקקים וכוחות משטרה ומג"ב גדולים נשלחו לפזר את ההפגנות. בד בבד, נוצלה ההמולה להקמת 15 מאחזים נוספים ביהודה ושומרון. יום זה סימן את התמורה בהתייחסות ל"זו ארצנו". מקבוצה קטנה שנדחקה לשוליים הפכה "זו ארצנו" לקבוצה שזוכה לסיקור מקיף בכלי התקשורת, לטיפול מסיבי מצד גורמי הביטחון.
מהלכים נוספים אותם יזמה "זו ארצנו" היו הפגנות תדירות מבלי לבקש רישיון, תהלוכות, משמרות מחאה, שיבוש נאום ראש הממשלה בכנס בינלאומי וכדומה.
העולם החדש
העולם הֶחָדָשׁ הוא כינוי שנתנו האירופאים, אנשי "העולם הישן", ליבשת אמריקה, יבשת שגילו בסוף המאה ה-15, ובהמשך גם לאוקיאניה, כדי להבדילן מן היבשות שכבר היו ידועות להם.
זו ארצנו
כתב אישום – מדינת ישראל נגד פייגלין ואחרים
במקביל להתרחבות "זו ארצנו" ולאחר רצח רבין, הוגש כתב אישום באשמת המרדה נגד פייגלין, סקט ואלון. כתב האישום היה תקדימי באותה תקופה, שכן קודם לכן טרם התרחש מקרה בו חל שימוש באישום זה נגד גוף אופוזיציוני. במהלך החקירות המשיכו חברי "זו ארצנו" בקו המרי האזרחי והשיבו לכל שאלות החוקרים תשובה אחת זהה: "זוהי חקירה פוליטית, אין לי מה לומר". במהלך המשפט שהתקיים מול שלושה שופטים, בחר פייגלין ליטול את מושכות הייצוג והפך את האולם לבמה אותה ניצל כדי לפרוס את משנתו. מקץ חצי שנה הסתיים המשפט, והשניים, פייגלין וסקט, נמצאו אשמים בהמרדה (בני אלון נבחר לכנסת במהלך המשפט וזכה בחסינות). גזר הדין חייב את פייגלין לרצות שישה חודשי מאסר.
גזר הדין אמנם קבע כי פייגלין וסקט אשמים בהמרדה אך הייתה בו גם ביקורת נגד הממשלה ונגד המשטרה. השופטים ציינו כי הממשלה הייתה צריכה להטות אוזן קשבת לאותן השקפות הסותרות את מדיניותה ולתת להן ביטוי שהרי בסירובה לנהוג כן דחקה את הנאשמים ואחרים לדרך הקלוקלת בה בחרו. בנוסף, השופטים ציינו כי המשטרה נהגה במפגינים באלימות מיותרת, בייחוד נוכח בחירת זו ארצנו במדיניות מרי אזרחי בלתי אלים.
העולם החדש
טרם גילוי אמריקה ב-1492 חשבו אנשי העולם הישן כי העולם מורכב משְלוש היבשות הידועות אירופה, אסיה ואפריקה. כריסטופר קולומבוס עצמו הניח במסעו הראשון כי הגיע להודו. הוא לא העלה בדעתו שהצליח לגלות יבשת חדשה שהאירופאים לא הכירו. קולומבוס לא יצא למסע לגילוי דברים חדשים; כוונתו המקורית הייתה אימות פרשנותו למוסכמות ישנות. קולומבוס התעקש "לאנוס" את המציאות כך שתתאים לתפיסת העולם שלו ושל האירופאים ככלל, במהלך אותה תקופה.
הראשון שקרא לתגלית בשם "העולם הֶחדש" היה ככל הנראה המלומד האיטלקי פייטרו מרטירה ד'אנגיאֶרָה (Pietro Martire d'Anghiera). ב-1493, במכתב ששלח לקרדינל אסקאניו ספורצה (Ascanio Sforza), התייחס אל קולומבוס כאל "מגלה העולם הֶחדש". כתביו של ד'אנגיארה היו מהכתבים ההיסטוריים הראשונים שתיארו את גילויי אמריקה, והוא ריכזם ב-1530 בחיבורו De Orbe Novo ("על העולם הֶחדש").
זו ארצנו
גלגולים מאוחרים
מקץ חודשים אחדים התברר כי נתניהו חש מחויב להסכמי אוסלו אותם ירש מהממשלה הקודמת ואף מתכוון לכבד אותם בהסתייגויות קלות. משה פייגלין ושמואל סקט בחרו לזנוח את המרי האזרחי והתייצבו לצד מוטי קרפל ומיכאל פואה בקבוצת "מנהיגות יהודית" הדוגלת בקידום המנהיגות ה"אמונית", זאת השואבת את תפיסתה וסמכויותיה מהיהדות. המטרה המרכזית התחלפה. השאיפה ליצור מחאה נגד השלטון במסגרת זו ארצנו התחלפה בשאיפה ליצור חלופה לשלטון במסגרת "מנהיגות יהודית".
העולם החדש
אף על פי כן, זיהויה של אמריקה כ"עולם חדש" התבסס בעקבות הבחנתו של אמריגו וספוצ'י, שסייר ביבשת בין 1499 ל-1502, כי מדובר ביבשת חדשה. דבריו שינו את היחס לתגליות אלו. וספוצ'י פרסם את תגליותיו במכתב Mundus Novus (לטינית: "עולם חדש") בסוף 1502 או בתחילת 1503. הגאוגרף הגרמני מרטין ולדזמילר האמין בצדקת הטענה כי מדובר ביבשת נפרדת, ועל כן הציע בספרו "מבוא לקוסמוגרפיה" (1507), שבו פרסם ממכתביו של וספוצ'י, שהיבשת תיקרא "אמריקה" על שמו, ואומנם השם אומץ. וכך כתב: "החלקים הללו של העולם – אסיה, אפריקה ואירופה – נחקרו באופן מַקיף, ועתה נתגלה החלק הרביעי על ידי אמריגו וספוצ'י". ב-1524 השתמש במונח זה ג'ובאני דה וראצאנו בדוּחַ שכתב על מסעו לחוֹפי אמריקה הצפונית.
זו ארצנו
גלגולים מאוחרים
מתוך הלקחים שהופקו מהתנהלות "זו ארצנו", היה ברור לשניים כי היכולת לשנות מדיניות היא תוצר של כוח פוליטי בלבד. הנחת יסוד זאת הובילה בשנת 2000 את חברי "מנהיגות יהודית" להתפקד בהמוניהם למפלגת הליכוד וליצור בה חטיבה מגובשת.
העולם החדש
המסע הראשון של כריסטופר קולומבוס אל העולם החדש
ב-3 באוגוסט 1492, הפליגו קולומבוס וצוותו מנמל "פָּלוֹס" (Palos de la Frontera) שבספרד על סיפון ספינת סנטה מריה (Santa Maria). קולומבוס יצא למסע בשליחות מלך ומלכת ספרד על מנת למצוא נתיב מסחר חדש למזרח אסיה. לאחר כשישים וחמישה ימי הפלגה באוקיינוס האטלנטי (עם עצירה קטנה באיים הקנריים) הִגיעו קולומבוס וצוותו ליבשה. לאי אשר גילו העניק קולומבוס את השם סן סלוודור, שאותו חשב לחלק חדש שהתגלה ביבשת אסיה. לצפונו של האי הוא קרא בשם היספניולה (כיום שוכנות בו האיטי והרפובליקה הדומיניקנית).
קולומבוס, כאמור, היה משוכנע שהגיע אל הודו שבמזרח אסיה. הידע שצבר כאשר יצא למסעו נבע בעיקר מתאוריות שחיבר הקוסמוגרף הפלורנטיני פאולו טוסקאנלי (Paolo Toscanelli). ראשית, קולומבוס טעה טעות עצומה בחישוב כדור הארץ. הוא חישב את היקפו של הכדור ותוצאתו הייתה למעשה כשליש מן ההיקף האמיתי. נוסף על כך הסתמך קולומבוס על פסוק מכתבי הקודש, מהספרים החיצוניים, בחזון עזרא (ד, מ"ב) אשר מדגיש שהאוקיינוס חייב להיות צר בהכרח. כך טעה קולומבוס כאשר העריך את גודלו של האוקיינוס המפריד בין אירופה למזרח. טעות אחרת של קולומבוס הייתה בהפרזת גודלה של יבשת אסיה כלפי מזרח - טעות זו נבעה בעיקרה מתיאוריו של מרקו פולו, שאותם הכיר היטב.
קולומבוס התבסס על התפיסה האירופית באותה תקופה, שהתבססה על המסורת היהודית-נוצרית והמסורת הקלאסית. ההיסטוריון ג'ון אליוט (John elliott), טען שהאירופאים וקולומבוס בפרט, ראו את "העולם החדש" דרך "משקפיים מנטליים" שעוצבו על ידי קונספציות השאובות מן המסורת הקלאסית ומן המסורת הנוצרית ואשר גרמו לראייה שגויה של המציאות הבלתי מוכרת להם. אליוט טען שהמסורות העתיקות לא היו בטוחות בעצמן די הצורך כדי שיוכלו להיפתח לעולמות אחרים ובמקביל לא מספיק חסרות ביטחון המסוגלות לייבא טכניקות מתרבויות אחרות. דוגמה טובה לכך, היא תוכן מכתבו של קולומבוס אל שר האוצר הספרדי, שבפועל היה מיועד למלך ומלכת ספרד. במכתב, מנסה קולומבוס להאדיר את העושר של האיים והחשיבות לגילויים אך למעשה הוא מבטא מבוכה ובלבול שלמעשה הם תוצאה של הפער בין הצפוי למצוי. תיאורים כגון בני אדם בעלי זנבות או איגואנה אשר מתוארת כ-"תנין מצרים" ממחישות את הפער והחוסר מוכנות של האירופאים להכיר בכך שהגיעו לתגלית חדשה. קולומבוס מתעלם מכך שישנו סיכוי שמצא תרבות חדשה אשר שונה מזו שהכיר והסתמך על סיפורי אגדות ומעשיות בהן התמצא. למעשה, קולומבוס חיפש את אשר היה על ליבו, בין אם הדברים אכן היו קיימים ובין אם לא. לפי אליוט, התיאורים של קולומבוס מדומים לתיאורי גן העדן האידיאלי בתקופת ימי הביניים - "האי מוקף מפרצים רבים, רחבי ידיים, בטוחים ביותר ונעלים מכל מה שראיתי עד כה; נהרות גדולים ואיתנים רבים חוצים אותו, והריו רבים ונישאים. כל האיים הללו יפים מאוד ומצטיינים בנופים מגוונים...באותו אי יש שבעה או שמונה סוגי דקלים, אשר, בדומה לשאר העצים, הצמחים והפירות, עולים בהרבה על עצינו בגובהם וביופיים...יושבי האי בני שני המינים, ויושבים כל האיים האחרים שראיתי בעצמי...מסתובבים תמיד עירומים כביום היוולדם, להוציא כמה מהנשים, המכסות עצמן בעלה, או בענף קטן...". כך גם במסעו השלישי של קולומבוס בו הוא מתאר את נהר האורינוקו כשפך אדיר של מים מתוקים. הוא ממהר לזהות אותו כאחד מהנהרות המקיפים את גן העדן - כך הוא מגיע לתובנה שצורתו של כדור הארץ איננה כשל כדור, אלא כשל אגס או כשל שד אישה.
ישנם היסטוריונים הטוענים שהאירופאים לא היו מסוגלים להבין ולכבד את תרבויות הילידים בארצות שנתגלו בתור דרך מקורית להגשמת אידיאליים חדשים וערכים אנושיים, אלא ראו אותן רק במשמעות הקשורה למשמעות אותה מכירים, התרבות האירופאית-נוצרית אשר שמה עצמה לשופטת ולדגם היחידי להתנהגות נורמטיבית של בני האנוש. כך ניתן להבין מדוע כאשר הגיע קולומבוס ליבשת החדשה, הוא ניסה לדמות ולקשר אותה כמה שיותר קרוב למציאות האירופאית אותה הכיר מבלי להבין שישנם עוד עולמות אשר יכולים להתקיים במקביל לנצרות - "כך נהגתי כדי שאוכל לרצותם ביתר קלות להפוך לנוצרים וכדי שייטו לכבד את המלך והמלכה... ישמח ישו בארץ כאשר ישיש בשמיים, בשל הישועה הצפויה לנשמותיהן של אומות כה רבות שהיו עד כה אבודות. הבה נגילה גם אנו הן בשל התעלות אמונתנו והן בשל התוספת לאושרנו הארצי, שאותו תחלוק לא רק ספרד, אלא הנצרות כולה".
המהפכה שנוצרה מגילוי יבשת אמריקה
נהוג לראות בגילוי אמריקה כעוד אחת משרשרת התגליות של אותה תקופה, אולם התגלית של "העולם החדש" למעשה האיצה את תהליך התפשטותה של אירופה ברחבי הגלובוס ותחילת העידן הקולוניאלי. ראשית, התגלית יצרה תודעה אינטלקטואלית אצל האירופאים שהם שגו עד כה בהערכת מספר היבשות בכדור הארץ. עד הגילוי, האירופאים היו בטוחים שהיבשות היחידות הן אסיה, אפריקה ואירופה. למעשה בתגלית של קולומבוס, נוספה יבשת חדשה לתודעה האירופאית. התגלית גם יצרה נתיב חדש באוקיינוס האטלנטי שעד המאה ה-15 כמעט ולא שיחק תפקיד משמעותי בסחר העולמי. הנתיב החדש תרם בכך שעודד חוקרים רבים אחרים לצאת לחקור ולמצוא תגליות חדשות. כמו כן, יבשת אמריקה הוסיפה לאירופאים רבות בתחום הביוגאוגרפיה והבנה שישנם עוד תרבויות מלבד זאת של הנצרות, אסלאם ויהדות. למעשה, בכך שקולומבוס חצה את האוקיינוס האטלנטי, הוא הצליח להכפיל את הידע שהאנושות המודרנית צברה עד אז. במקביל, גילוי יבשת אמריקה תרם רבות לכלכלה העולמית. גילויים לדוגמת זהב וכסף גרמו להאצה במסחר העולמי (בעיקר במאות ה-16,17) שעד אז סחר בעיקר עם המזרח. כך גם ניתן לייחס לגילוי אמריקה, את צמיחת הקפיטליזם המודרני.
אם כן, כך ניתן לייחס לקולומבוס במידה מסוימת, חלק חשוב בייסודו של העולם כפי שמוכר לנו כיום.
ביוגאוגרפיה
מלבד המשמעות ההיסטורית, יש למינוח "עולם חדש" משמעות בתחום הביוגאוגרפיה. קיים שוני משמעותי בפאונה ובפלורה בין אמריקה ובין העולם הישן. שני חלקי העולם התאפיינו גם במחלות שונות. מעבר של מיני צמחים ובעלי חיים בין העולם הישן לעולם החדש נקרא החלפה קולומביאנית (Columbian Exchange). בצורתו הרחבה מתייחס מונח זה גם לתנועה של עבדים ומחלות בין שני חלקי העולם. בהקשר זה אין להתייחס לאמריקה ולאוקיאניה כאל יחידה אחת, שכן הפאונה והפלורה באוקיאניה שונות במובהק גם מאלו של אמריקה.
בוטניקה וזואולוגיה
לתופעה זו הייתה השפעה מכרעת על כלכלת העולם. באירלנד, למשל, הפכו תפוחי האדמה לגידול החקלאי העיקרי מאז המאה ה-17. תפוחי האדמה האיריים הוכו על ידי מכת הכימשון שהגיעה ככל הנראה מארצות הברית באוניות סוחר לאירופה, וגרמה באירלנד לרעב תפוחי האדמה ב-1845. אסון בוטני נוסף שמקורו בעולם החדש היה מגפת הפילוקסרה שגרמה להשמדתם של כרמי הגפן בצרפת במאה התשע-עשרה, וגם הפתרון שנמצא - הרכבת גפנים מזנים מקומיים על כנות של זנים אמריקאיים עמידים, הגיע משם.
מיני חי שמקורם באמריקה הם למשל תרנגול ההודו והקביה. במקביל, הגיעו מהעולם הישן מיני חי כעז הבית, הפרה, הסוס, ואחרים. מקורם של סוסי המוסטנג החיים פרא בארצות הברית אינו בסוסים מקומיים אלא בסוסים מבויתים שהובאו על ידי המהגרים מהעולם הישן ואשר חזרו לחיות פרא בטבע.
קופים חיו הן בעולם הישן והן בחדש. בסדרת הפרימטים קיימות שתי תת-סדרות, קופי העולם הישן וקופי העולם החדש. מעריכים, שהפרידה בין שתי הסדרות התרחשה לאחר ניתוקה של אמריקה הדרומית מאפריקה בתקופת האיאוקן לפני כ-45 מיליון שנה, ושהקופים הראשונים הגיעו ליבשת על גבי רפסודות טבעיות.
אפידמיולוגיה
אחת הסיבות להשתלטותם המהירה של הקונקיסטאדורים על יבשת אמריקה היו המחלות שהביאו עמם, למשל אבעבועות שחורות. פחות ידוע שבמסעם חזרה לאירופה הם נשאו מחלות שלא היו קיימות אז בעולם הישן. המגפה המתועדת הראשונה של עגבת התרחשה ב-1495, שנתיים לאחר חזרתו של כריסטופר קולומבוס ממסעו הראשון לעולם החדש.
יחסי גרמניה–יוון
יחסי גרמניה–יוון הם היחסים בין גרמניה לבין יוון.
גרמניה ויוון הן חברות בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו, האיחוד האירופי, וגוש האירו.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין היוונים הביזנטים ובין העם הגרמני החלו כבר בימי הביניים, בתקופת האימפריה הביזנטית.
המלך הראשון של יוון העצמאית, אותון, מלך יוון, היה ממוצא גרמני, וגרמנים רבים באו והתיישבו במדינה החדשה. היחסים הדיפלומטיים בין יוון ופרוסיה נוסדו בשנת 1834, ובאותה שנה שתי המדינות החליפו שגרירים ביניהן.
שתי המדינות היו אויבות במהלך שתי מלחמות העולם, וגרמניה אף כבשה את יוון במהלך מלחמת העולם השנייה, ועדיין קיימת מחלוקת על הפיצויים שעל גרמניה לשלם, כפיצוי על פשעי המלחמה שביצעה ביוון במהלך הכיבוש.
כ-300,000 תושבים ממוצא יווני חיים בגרמניה, רובם הגיעו במהלך שנות ה-60 וה-70.
ושני העמים נהנים מיחסי שכנות מצוינים במשך 60 שנה (1950–2010), והגרמנים היו האומה הראשונה שהחלו להגיע לצורכי תיירות ביוון במהלך שנות ה-70, ה-80, ה-90 וה-2000 0, ומאידך גרמניה הייתה יעד מועדף על היוונים להגירה (בעיקר בשנות ה-50 וה-60). יתר על כן, יוון תמכה באיחוד גרמניה מחדש בשנת 1990. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים (תרבותיים, טכנולוגיים, צבא, וכו'), ופועלים בפרויקטים משותפים של האיחוד האירופי.
הקהילה הגרמנית ביוון
המכון הגרמני לארכאולוגיה באתונה נפתח בשנת 1874, ואילו בית הספר הגרמני באתונה נפתח בשנת 1896.
יחסים דיפלומטיים
יוון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בהמבורג, הנובר, קלן, לייפציג, מינכן, דיסלדורף, שטוטגרט ופרנקפורט). מאידך, גרמניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
ברווז אמריקאי שחור
ברווז אמריקאי שחור (שם מדעי: Anas rubripes) הוא מין של ברווז ממשפחת הברווזיים המצוי במזרח אמריקה הצפונית.
תיאור
ברווז זה הוא הכבד במיני הסוג ברווז והוא מגיע לאורך של 54–59 ס"מ, למוטת כנפיים של 88–95 ס"מ ולמשקל 720–1,640 גרם בממוצע. הברווז הגדול ביותר (ממין זכר) שקל 1.4 ק:ג. הברווז דומה במראהו לברכייה, והוא מסוגל להתרבות איתה וליצור זני כלאיים. בעבר סברו שהוא תת-מין אנדמי של ברכייה אך כיום הוא נחשב למין נפרד.
ברווזים אלה בעלי פלומה חומה עד שחורה והם בעלי מקור צהוב שטוח המותאם לסינון מזון צף. כיפת הראש שחורה ומצידי העיניים עובר פס כהה. הרגליים ורודות. הכנפיים שחורות עם סימן כחול בולט בצידן החיצוני, ובצידן הפנימי הן לבנות עם קצוות שחורים.
תפוצה והתנהגות
הברווזים חיים רק במזרח אמריקה הצפונית מדרום קנדה באזור הימות הגדולות (המדינות ססקצ'ואן וניופאונדלנד ולברדור), עד צפון ארצות הברית: אילינוי, מישיגן, ניו ג'רזי, אוהיו, קונטיקט, ורמונט, דקוטה הדרומית, וירג'יניה המערבית, מיין והחוף האטלנטי של קרוליינה הצפונית.
בית הגידול של הברווז הוא בסביבות לחות ובבריכות טבעיות או אגמים. הוא יימצא גם בביצות ועל סכרי בונים וגם בשולי יערות. הברווזים נודדים דרומה בעונת הסתיו כדי להימנע מהקור החורפי.
ברווזים אלה ניזונים לרוב על פני המים על ידי שכשוך המקור וסינון מה שנתפס בו. מזונם הוא בעיקר צמחי מים ואצות, אך גם בעלי חיים קטנים כמו סרטנאים קטנים, חרקי מים, רכיכות ודגיגים. הצעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות מימיים.
הברווז מקנן על פני המים בקן עשוי ענפים או צמחייה, שבו מטילה הנקבה 6-14 ביצים מוסוות, הבוקעות כעבור 30 יום. הצעירים מאוימים על ידי טורפים רבים הכוללים עופות דורסים ממגוון מינים, עורבים, אנפות, צבים נשכניים, צפרדעי שור, אליגטורים, דביבונים, בואשים, שועלים וזאבי ערבות. עם זאת, מצב השימור של המין מוגדר ללא חשש.
מארס אובזרבר
מארס אובזרבר (באנגלית: Mars Observer - צופה מאדים) שנודעה גם בשם Mars Geoscience/Climatology Orbiter הייתה גשושית רובוטית ששוגרה על ידי נאס"א ב־25 בספטמבר 1992 על מנת לחקור את אדמת, אטמוספירת, האקלים והשדה המגנטי של מאדים. ב־21 באוגוסט 1993, 3 ימים לפני הכניסה למסלול סביב מאדים אבד הקשר עם הגשושית. ניסיונות ליצירת קשר עם הגשושית לא צלחו.
היסטוריה
ב־1984 קודמה תוכנית לחקר מאדים על ידי וועדת המחקר למערכת השמש. שם המשימה שהוצעה היה Mars Geoscience/Climatology Orbiter ומטרתה הייתה להיכנס למסלול סביב מאדים ולהוסיף לידע על מאדים שנאסף בתוכנית ויקינג. המטרות המוקדמות של המשימה היו לאסוף מידע אודות השדה המגנטי שם מאדים, לאתר עקבות ספקטרליות של מינרלים מסוימים על אדמת מאדים, לצלם את מאדים ברזולוציה של מטר לפיקסל ולאסוף מידע על אטמוספירת מאדים.
מארס אובזרבר תוכננה לשיגור ב־1990 על גבי מעבורת חלל. האפשרות לשימוש במשגר רגיל הוצעה גם כן במקרה והגשושית הייתה נתקלת באילוצים שונים. ב־12 במרץ 1987 שונה מועד שיגורה של הגשושית ל־1992 ובמקומה שוגרו הגשושיות ששיגורם החל להתאחר יתר על המידה (גלילאו, מגלן, יוליסס). יחד עם העיכוב בשיגור, בזבוז התקציב אילץ הסרת שני כלים מדעיים מהגשושית. עם התקדמות תוכנית המשימה הוצגו המטרות הסופיות של המשימה:
הנעה ושליטה
הגשושית הייתה בעלת שליטה תלת־צירית עם 4 גלגלי תגובה ו־24 מנועים שהשתמשו ב־1,346 ק"ג של דלק. מערכת ההנעה השתמשה בהידרזין מתילי וחנקן ארבע־חמצני לביצוע תמרונים חזקים ובהיזרזין לביצוע תמרונים קטנים במהלך המשימה. 4 מנועים ששימשו לתמרונים חזקים מוקמו באחורי הגשושית וסיפקו דחף של 490 ניוטון לביצוע שינויים במסלול בשלב השיוט למאדים, שליטה בגשושית במהלך הכניסה למסלול וביצוע שינויי מסלול סביב מאדים. 4 מנועים נוספים מוקמו בצידי הגשושית וסיפקו דחף של 22 ניוטון לביצוע גלגולים. 8 מהמנועים החלשים סיפקו דחף של 4.5 ניוטון לביצוע תיקוני מסלול קטנים ו־8 נוספים סיפקו דחף של 0.9 ניוטון לקיזוז גלגלי התגובה. לקביעת כיוון הגשושית הורכבו עליה חיישן אופק, 6 חיישני כוכבים ו־5 חיישני שמש.
תקשורת
הגשושית נשאה אנטנה פרבולית לטווח רחוק, שהורכבה בקצהו של מוט באורך 6 מטרים ושימשה לתקשור עם רשת חלל עמוק. בנוסף לאנטנה זו נשאה הגשושית עוד 6 אנטנות לטווח קרוב ואנטנה אחת לטווח בינוני ששימשו לתקשור עימה במהלך שלב השיוט אל מאדים ולמקרה של בעיה באנטנה לטווח הרחוק.
כוח
הגשושית קיבלה אנרגיה חשמלית משישה לוחות סולאריים בגודל 7 על 3.7 מטרים שיכלו לספק בממוצע 1,147 ואט במסלול סביב מאדים. בזמן שהגשושית הייתה מוסתרת מהשמש על ידי מאדים, שני סוללות ניקל־קדמיום בעלות קיבולת של 42 אמפר־שעה. הבטריות ניטענו כאשר הלוחות הסולאריים קיבלו אנרגיה מהשמש.
מחשב
מערכות המיחשוב שעל המארס אובזרבר היו שדרוג של מערכות המחשבים ששימשו את לווייני ה־TIROS וה־DMSP. המערכת החצי־אוטומטית יכלה לאחסן עד ל־2000 פקודות בזיכרון הגישה האקראית בעל 64 קילובייט, ולהוציא את הפקודות אל הפועל בקצב של עד 12.5 פקודות בשנייה. הפקודודת יכלו להפעיל את החללית בצורה אוטומטית לעד 60 יום. על מנת להקליט מידע נשאה הגשושית קלטות דיגיטליות שיכלו לאחסן עד ל־187.5 מגה־בייט של מידע ששודר לאחר מכן לרשת חלל עמוק.
שיגור ושיוט
ב־25 באוגוסט 1992 התגלה זיהום חלקיקי על גבי הגשושית. אחרי חקירה מקיפה הגשושית טוהרה ב־29 באוגוסט. הגורם החשוד בזיהום הגשושית היו מדידות שבוצעו על הגשושית על מנת להגן עליה מפני התקרבותו ליבשה של ההוריקן אנדרו שתקף את חופי פלורידה ב־24 באוגוסט.
הגעה למאדים
מארס אובזרבר יועדה לבצע תמרון כניסה למסלול ב־24 באוגוסט 1993 אך בעקבות הסתבכויות אבד הקשר עם הגשושית ב־21 באוגוסט, 3 ימים לפני מועד הכניסה למסלול, ככל הנראה בגלל בקע במערכות הדלק של הגשושית, שנוצר מפעילות שגרתית. אף על פי שהגשושית לא השלימה אף לא אחת ממטרותיה, היא כן סיפקה מידע על סביבתה במהלך שלב השיוט וצילמה גם מספר תמונות לפני שאבד עימה הקשר. המידע שנאסף שימש את מתכנני המשימות הבאות למאדים שביצעו את המשימות שיועדו במקור למארס אובזרבר. כלים מדעיים שנבנו עבור המארס אובזרבר שימשו את מהמשימות הבאות ששוגרו למאדים שביצעו את משימותיה: מארס גלובל סרוויור ששוגרה ב־2006, מקפת האקלים של מאדים ששוגרה ב־1998 (גם עימה אבד הקשר לפני כניסתה למסלול), 2001 מארס אודיסיי ששוגרה ב־2001 והמקפת לסקר מאדים ששוגרה ב־2005.
פעולות שתוכננו
משימתה העיקרית של הגשושית הייתה אמורה להתחיל ב־23 בנובמבר 1993 ולאסוף מידע במשך שנת מאדים אחת (כ־687 ימי ארץ). המיפוי הגלובלי הראשון היה אמור להסתיים ב־16 בדצמבר שלאחריו תחול התקבצות עליונה (השמש נמצאת בין כדור הארץ למאדים) ב־20 בדצמבר שתימשך 19 יום ותסתיים ב־3 בינואר 1994. במהלך תקופה זו הייתה הגשושית נכנסת למוד השהייה מפני שתקשורת רדיו אינה אפשרית כאשר השמש מפרידה בין כדור הארץ למאדים (והגשושית).
איבוד הקשר
ב־21 באוגוסט 1993, בשעה 01:00 UTC, שלושה ימים לפני הכניסה למסלול, אבד לפתע הקשר עם המארס אובזרבר. פקודות המשיכו להישלח כל 20 דקות בתקווה שהגשושית רק סטתה ממסלולה ותיצור קשר מחדש. הניסיון לא צלח. לא ידוע אם הגשושית פעלה לפי התכנות האוטומטי שלה ונכנסה למסלול סביב מאדים או שהיא רק חלפה על פניו ונמצאת כיום במסלול הליוצנטרי (סביב השמש).
Let Me Live
Let Me Live (בעברית: תן לי לחיות) הוא סינגל של להקת הדראם נ' בייס בריטית רודימנטאל, בהשתתפות הרכב מוזיקלי האמריקאי מייג'ור לייזר והזמרת הבריטית אן-מארי וגם הזמר הניגרי Mr Eazi. השיר יצא לאור ב- 15 ביוני 2018, כסינגל השישי מתוך האלבום ה7.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של רודימנטאל בשידור חי ב-9 ביולי 2018.
מבוי (רחוב)
מבוי (באנגלית: "Dead end"; בצרפתית: "cul-de-sac"; פירוש: רחוב ללא מוצא) הוא סמטה או רחוב קטן הסגור משלוש רוחותיו, כלומר רחוב ללא מוצא המשמש אך ורק את דייריו. צורת רחוב זו הייתה נפוצה בעבר, וקיימת בהיקפים קטנים גם בבנייה חדשה.
בעבר היו המבואות נפוצים, כיוון שעיר הייתה בנויה מגושי בתים ולהם חצר מרכזית, הנפתחת למבוי צר המשותף לכמה חצרות, שבו יוצאים לשטח הציבורי של העיר (צורה בנייה זאת נקראת שכונת חצר). בכתבים הלכתיים נקרא רחוב כזה בשם "מבוי", לעומת הפתוח משני צדדיו הנקרא "מבוי מפולש". לעיתים נקראים רחובות קטנים ללא מוצא בני זמננו בשם "מבוי", על שם המבוי העתיק.
הלכה
ישנם דינים בהלכה העוסקים במבוי, בעיקר לגבי הלכות ערובין. דינים אלו אינם רלוונטיים לימינו, בשל הקפת כל העיר באמצעות עירוב, דבר ההופך את כל העיר על מבואותיה, אם קיימים, מבחינת הלכתית - לחצר אחת, המכונה 'חצר של רבים', היינו שהיא משותפת לרבים.
על מנת שמבוי יחשב למבוי מבחינה הלכתית, עליו להיות בצורה מלבנית, היינו שהוא צר וארוך (אם המבוי בנוי בצורת ריבוע - הוא נחשב מבחינה הלכתית לחצר לעניין תיקון מבואות). תנאי נוסף להגדרה כמבוי הוא קיומן של לפחות שתי חצרות, שבתוכם לפחות 2 בתים, הפתוחות למבוי. תנאים נוספים למבוי הם שאורכו יהיה לפחות ד' אמות (כ־1.80 מ') וגובה מחיצותיו לפחות י' טפחים (כ־80 ס"מ).
ככלל, מבוי נחשב לרשות היחיד לעניין רשויות השבת, כיוון שהוא מוקף במחיצות משלושה כיוונים. אולם מדרבנן, יש לתקן את פתחו הרביעי באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח, על מנת להבדיל בין רשות היחיד המשותפת לדיירים רבים לבין רשות הרבים, שאף היא משותפת לרבים, ובה אסור לטלטל חפצים. אם המבוי לא תוקן, הוא נחשב מדרבנן לכרמלית ואסור לטלטל בתוכו.
על מנת להתיר לטלטל בשבת כלים ששבתו בבתים אל המבוי ודרכו לחצרות אחרים, על כל החצרות במבוי להשתתף ביחד באמצעות 'שיתוף מבואות'.
מועצת השליט
ממוזער|250px|מועצת השליט (הדיוואן) בוולאכיה בשנת 1837 ממוזער|250px|דיוואן אד הוק שכונס בשנת 1857 ממוזער|250px|פתיחת הפרלמנט הרומני ב-[[29 בפברואר 1860]] מועצת השליט (ברומנית: Sfatul domnesc) היה גוף שלטוני שכיהן בנסיכות מולדובה ובוולאכיה שהורכב מגדולי הבויארים, הדרגטורים וראשי הכנסייה.
המועצה במולדובה מנתה 30-20 חברים ובוולאכיה 15-10. מסמכי השלטון שנחתמו על ידי השליט היו חסרי תוקף ללא חתימת ההסכמה של מועצת השליט. שטפן הגדול חיזק את המועצה בצרפו אליה את מושלי הערים המבוצרות. הבויארים היו מצרפים לחתימתם על מסמכי השלטון גם את בניהם, כדי לציין בכך את המחויבות המתמשכת, אך הדרגטורים לא עשו זאת, כי תפקידם לא עבר בירושה.
חברי המועצה כונו בתואר פאן (pan) או ז'ופן (jupan) במולדובה ובתואר ולאסטל (vlastel) או ול (vel) בוולאכיה.
בשלהי המאה ה-16, תחת ההשפעה העות'מאנים, התחילו לכנות את מועצת השליט בשם דיוואן (divan).
חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים
המלחמה פרצה ב-6 באוקטובר 1973, כאשר מצרים וסוריה פתחו בהתקפה על מדינת ישראל. המתקפה כללה מכה מקדימה על מטרות איכות צבאיות בהשתתפות רוב מטוסי הקרב של חיל האוויר הסורי וחיל האוויר המצרי.
לאורך כל המלחמה הצליח חיל האוויר לעמוד במשימתו העליונה, שהיא הגנת שמי המדינה. אולם, במשימתו השנייה, שהיא השגת עליונות בשדה הקרב, התקשה חיל האוויר יותר: בימי הלחימה הראשונים ספג חיל האוויר הישראלי אבדות כבדות שהביאו לשחיקה בעוצמתו, והתקשה להתמודד מול מערך הטילים של המצרים והסורים. שחיקה זו באה לידי ביטוי בהמשך הפעלת החיל לאורך כל ימי המלחמה.
במהלך המלחמה סיגל חיל האוויר דרכי התמודדות חדשות עם איום הטילים, הגביל גיחותיו באזורי טיסה מוגני טילים לשם שימור הכוח תוך ביצוע מאמץ עיקש בסיוע לכוחות הקרקע והשמדה איטית של מערך הטילים, שדות התעופה הערביים ויעדים אסטרטגיים בעומק סוריה. בימיה האחרונים של המלחמה, לאחר שפגע בחילות האוויר הערביים ובהגנה האווירית נהנה שוב חיל האוויר מעליונות אווירית שהביאו לאפקטיביות בהפעלתו תוך אבדות מועטות.
רקע
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים השמיד חיל האוויר מעל ל-450 מטוסים מצריים, סוריים וירדניים ופגע קשה בשדות התעופה הערביים. בהמשך המלחמה לא הופעלו חילות האוויר הערביים בפעילות התקפית וחיל האוויר הישראלי נהנה מעליונות אווירית.
ההבנה שנוצרה לאחר מלחמת ששת הימים, לפיה חיל האוויר היה הגורם המשמעותי ביותר במערכה, הובילה להעברת תקציבי עתק לפיתוחו וחידושו, ואלה היו עד 53% מתקציב הביטחון לפני 1973. הרצון היה לשדרג את כל מערך ההגנה והתקיפה המוטס של חיל האוויר, ולצורך כך פנתה ישראל לציוד האמריקני, שהיה הטוב מסוגו בעולם המערבי. תרם לכך גם האמברגו הצרפתי על ישראל, מי שהייתה ספקית הנשק העיקרית של חיל האוויר, עד מלחמת ששת הימים. בסוף שנת 1968 הפך האמברגו מוחלט וחל גם על חלקי חילוף וציוד מתכלה.
ההתקדמות המואצת בהצטיידות חיל האוויר בציוד אמריקאי באה לידי ביטוי ברכש מטוסי תקיפה מסוג סקייהוק, אליהם נוספו בספטמבר 1969 (בשיאה של מלחמת ההתשה) מטוסי הפנטום העוצמתיים יותר. הציוד האמריקאי החדיש הוכיח עצמו כבר במהלך מלחמת ההתשה, למשל במסגרת מבצעי פריחה לתקיפות עומק במצרים בין ינואר לאפריל 1970.
הגעת הנ"מ הסובייטי וסיום מלחמת ההתשה
המצרים, שראו את נחיתות חיל האוויר שלהם מול חיל האוויר הישראלי, החליטו להרחיב את איכות וכמות סוללות הנ"מ שבידם. מצרים פנתה בסיועה פטרוניתה ברית המועצות ליצירת "חומת הגנה" נייחת מפני חיל האוויר הישראלי. המצרים התמקדו בעיקר בסוללות טילים מונחי מכ"ם לטווח בינוני מסוג SA-2 ו-SA-3, ולהשלמת ההגנה הקימו עשרות סוללות של תותחי נ"מ ארבע-קנים מכווני מכ"ם מסוג ZSU-23-4 ("גאנדיש").
מערך ההגנה האווירית המצרי, שלבש ממדים דיוויזיוניים (מערך הנ"מ השני בגודלו בעולם אחרי הסובייטי דאז), כלל עשרות רבות של סוללות טילים ותותחים. מטרת העל של המצרים, בסיוע הצוותים מברית המועצות, הייתה לבנות אמ"ט מעל מצרים שראשיתו בתעלת סואץ, קו הפסקת האש עם ישראל.
החל מאפריל 1970 החלו מאמצים מצריים לקידום הסוללות מזרחה לעבר קו המים. המאמצים נמשכו עד הפסקת האש וסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970. המאבק לקידום סוללות הנ"מ לתעלה עלה למצרים באבדות כבדות, וההערכה היא כי בסביבות 10,000 פועלים, יועצים וחיילים, נהרגו בחודשי המבצע. עם זאת המהלך המצרי בוצע בהצלחה, כאשר בימים הראשונים לאחר הפסקת האש במלחמת ההתשה ניצבו סוללות הטילים והתותחים המצריות על קו המים. המערך השלם הגן על כל אורך הקו.
המהלך המצרי האחרון בבניית האמ"ט התרחש מספר ימים לאחר החתימה על יוזמת רוג'רס השנייה, במסגרתו הפרו המצרים את הפסקת האש, וקידמו את סוללות הטילים אל קרבת התעלה. בכך השיגו המצרים עליונות אווירית גם 20 ק"מ ממזרח לתעלה, בתוך חצי האי סיני שהיה בשליטת ישראל. יוזמת רוג'רס נפלה בשל מהלך זה, כיוון שישראל לא הייתה מוכנה לעבור בשתיקה על ההפרה הבוטה של הסכם הפסקת האש ולהמשיך בתהליך המדיני. על מנת למנוע חידוש הלחימה מצד ישראל התחייבה ארצות הברית לספק לה טילים נגד מכ"ם (AGM-45 שרייק) שיבטלו את היתרון הטקטי שמצרים השיגה בקידום מערך הנ"מ מזרחה. טילים אלה היו חלק מהחימוש עליו התבססה תוכנית מבצע תגר.