cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף בצרי
ביוגרפיה
החל מאמצע 1951 החלה הבולשת העיראקית בגל מעצרים נגד מחתרת ציונית שפעלה במדינה. ב-22 במאי נעצרו שני שליחי מודיעין בבגדד - יהודה תג'ר ומרדכי בן-פורת. בצרי ירד למחתרת והסתתר אצל דודו, ששון צדיק. ב-5 ביוני 1951 נעצר בצרי יחד עם שלום צלאח ולטיף אפרים על ידי הבולשת העיראקית באשמה, כי היו מעורבים בפעילות חבלנית נגד יהודים בבגדד, במטרה לעודד אותם לעלות לישראל. בסך הכל נעצרו 21 איש. בצרי, צלאח ואדם שלישי, יוסף בית הלחמי (שהצליח להימלט חזרה לישראל), הואשמו במעורבות בשלושה פיגועים: ב-13 במרץ, ב-10 במאי וב-5 ביוני. בצרי הואשם גם בריגול. ב-24 באוקטובר החל משפטו הראשון של בצרי, שהועמד בסך הכל לשלושה משפטים על עבירות שונות שיוחסו לו. ב-1952 הוצאו בצרי וצלאח להורג. הרב ג'ורג'י מועלם היה איתם ב-30 דקות האחרונות לחייהם, ומספר שהם אחזו בידיו וקראו "שמע ישראל", לדבריו בקשתם האחרונה הייתה "אחרי מותנו קחו אותנו לקרובנו". לאחר מכן הובילו אותם לכיכר ושם ניתלו כששק שחור מכסה את פניהם. בקשתם לבא לקבורה בישראל לא התמלאה, אך בהר הרצל הוקמה מצבה לזכרם. שלמה הלל סיפר כי מילותיהם האחרונות היו "תחי מדינת ישראל". אחרי מותו הוענקה לבצרי דרגת קצונה בצה"ל.
הנצחה
לטענת הסוציולוג הישראלי יהודה שנהב היו עולים מעיראק אשר ישבו במעברות וסירבו להשתתף באירועי האבל על הוצאתם להורג של השניים, בטענה כי "זוהי נקמת אלוהים מן התנועה אשר הביאתנו עד הלום". על פי ההיסטוריונית אסתר מאיר השמועות כי בצרי או אנשי התנועה הציונית היו אחראים להתקפות "אינן נתמכות בראיות או במידע מבוסס".
טומי אדונסי
טומי אדונסי (באנגלית: Tomi Odunsi; נולדה ב-24 במאי 1987) היא שחקנית טלוויזיה, זמרת ומשוררת ניגרית המפורסמת הודות לתפקידה בסדרת הטלוויזיה הניגרית המפורסמת "Salewa".
קריירה
אדונסי כתבה שירים רבים ובהם:
מיזמים אחרים
אדונסי היא המנכל"ית והמייסדת של CGT מדיה בע"מ, חברת בידור ומדיה אפריקאית.
ויקטור לוי (פעיל ציוני)
ויקטור לוי (9 באוקטובר 1932 - 3 בספטמבר 2003) היה אחד מנידוני קהיר, שישב בכלא המצרי עקב השתתפותו ב"מבצע סוזנה" אשר נודע גם בשם "העסק הביש". הוא שוחרר מהכלא בקהיר, מצרים, בפברואר 1968 בעסקת חילופי שבויים ישראלים לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר הגעתו לישראל קיבל ויקטור דרגת רב-סרן בחיל המודיעין, ומאוחר יותר הועלה לדרגת סגן אלוף.
ביוגרפיה
ויקטור לוי נולד באלכסנדריה, וגדל בבית מסורתי. אביו היה מנהל בחברה ליבוא כימיקלים, ואמו הייתה בת למשפחת רבנים שמוצאה מיפו. הוא למד בבית הספר התיכון היהודי הצרפתי, ובמקביל היה פעיל בתנועת החלוץ. עם פרוץ מלחמת השחרור במאי 1948 ירדה התנועה למחתרת ורבים ממדריכיה ופעיליה נעצרו. ויקטור התכוון לעלות לישראל ולהצטרף לחבריו בתנועה אשר נעצרו, גורשו ממצרים, והקימו בארץ את קיבוץ יראון בגליל העליון. הוריו התנגדו לעלייתו ארצה, והוא החליט להישמע להם, לדחות את העלייה במספר שנים, וללמוד במצרים אגרונומיה, מקצוע שיהיה נדרש בישראל. יחד עמו בתנועת דרוד-ישראל הייתה גם חברתו סוזן קאופמן שאותה הכיר באולפן המחתרתי לעברית שהוקם בבית הספר היהודי. ויקטור וסוזן התאהבו והחליטו להינשא בישראל לאחר שוויקטור יסיים את לימודיו. סוזן הייתה בת יחידה להורים יוצאי רוסיה והם התעתדו לעלות ארצה ב-1951 סוזן אכן עלתה עם הוריה אך נישואיה לוויקטור התעכבו 17 שנה.
הגיוס
עם קום המדינה הייתה במחלקת המודיעין שבמטכ"ל של צה"ל יחידה מבצעית אחת – יחידה 131, שנועדה לפעול במשימות מודיעין במדינות ערב בעיקר במלחמה. בשנת 1951 נשלח למצרים קצין מהיחידה סרן אברהם דר, כדי לגייס צעירים יהודים ציונים ולהפעילם במשימות איסוף מידע מודיעיני. אברהם דר נעזר בפעילים ציוניים ובאנשי המוסד לעלייה ב' כדי לאתר צעירים מתאימים למילוי משימות אלו. וכך הגיע אל ויקטור לוי פנה אליו וביקש את עזרתו. כדי להיענות לבקשת דר היה על ויקטור לעזוב את התנועה, והוא עשה זאת בלב כבד. אברהם דר גייס צעירים ציוניים נוספים בקהיר ובאלכסנדריה, והם אורגנו בשתי חוליות. כדי להרחיק כל חשד, המגויסים העמידו פנים שהם חבורת צעירים הוללת הרחוקה מהתנועה הציונית.
ההכשרה בארץ
בספטמבר 1951 נדרש ויקטור לצאת להכשרה בישראל, ולאחר חזרתו למצרים יחליף את שמואל עזר כמפקד התא. ויקטור היה בוגר הפקולטה לחקלאות, ולכן כסיפור כיסוי לנסיעתו לארץ נרשם להשתלמות באוניברסיטת פריז. בדצמבר הגיע ויקטור לוי לישראל. בארץ פגש את סוזן ארוסתו אשר נדהמה לגלות כי אינו מתעתד להישאר בארץ. הוא הבטיח לה כי בתום שנתיים של שליחות יחזור ואז יינשאו. כעבור מספר חודשים בתום ההכשרה בארץ שב ויקטור לפריז ומשם למצרים. במהלך ההכשרה הכיר את ד"ר משה מרזוק, ראש התא בקהיר, שאף הוא הגיע להכשרה בישראל.
הפעולה
בשיחת סיכום ההכשרה שנערכה לוויקטור לוי עם מפקד יחידה 131 הבהיר לו המפקד כי הוא יוצא למשימה מסוכנת וכי עדיין ההחלטה בידו אם להישאר בארץ או לחזור למצרים, תשובתו הנחרצת של ויקטור הייתה כי התנדב למשימה ואין בכוונתו לחזור בו. בשנת 1954 החליטה ממשלת בריטניה להוציא את צבאה ממצרים. ישראל חששה מצעד זה ולכן הועלתה הצעה באמ"ן לחבל בחשאי במתקנים בריטיים ואמריקניים במצרים, ובמעשים אלו לגרום לבריטים לשנות את החלטתם. החוליה באלכסנדריה נבחרה למלא משימה זו וקצין מיחידה 131, אברי אלעד נשלח להפעיל אותה. ויקטור, שכבר היה מפקד התא באותה עת, השתתף בשתי פעולות שגרמו לשרפות קלות ללא פגיעה בנפש. הפעולה השלישית נקבעה ל-23 ביולי, יום השנה להפיכת הקצינים, וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. מטען החבלה התלקח בטרם עת בכיסו של פיליפ נתנסון על מדרגות קולנוע 'ריו' באלכסנדריה והוא נעצר מיד. ויקטור, שהיה עימו, הצליח להתחמק ואף להעלים חומרים מסגירים, אולם מיד עם הגיעו לביתו נעצר. חברי שתי החוליות נעצרו אף הם בתוך ימים אחדים והועמדו לדין. היחיד שלא נעצר היה מפקדם, אברי אלעד. לימים התברר כי בגד בפיקודיו והסגירם לידי המודיעין המצרי.
המשפט
חברי החוליות נחקרו באכזריות ובתום החקירות נשפטו במשפט ראווה. ד"ר משה מרזוק והמהנדס שמואל עזר נדונו למוות בתלייה, פיליפ נתנסון וויקטור לוי נידונו למאסר עולם, רוברט דסה ומרסל ניניו ל-15 שנות מאסר ומאיר מיוחס ומאיר זפרן ל-7 שנות מאסר. אלי נעים וסזאר כהן זוכו. האסירים הגברים נדונו גם לעבודת פרך.
בכלא
התנאים בכלא טורה היו קשים, עבודת הפרך נעשתה במחצבה, והצעירים שלא היו מורגלים בעבודות כפיים סבלו מאד. הם חיזקו ועודדו זה את זה ולאחר שתמה תקופת עבודת הפרך מצבם השתפר. באחד הימים רצה מפקד הכלא ליפות את חצר הכלא לקראת ביקור מכובדים, ומינה את ויקטור שהיה בוגר לימודי חקלאות לגנן של בית הכלא. ויקטור נעזר בהוריו לרכישת זרעים וטיפח גינה וגן ירק. אחת לשבוע אף הביא זר פרחים לחבריו לתא, מחווה ששיפרה את הרגשתם. ויקטור אף הקים בחצר הכלא ברווזייה, והתקין בה מדגרה. הברווזים והאפרוחים ניזונו משיירי המזון שבמטבח, שנטחנו לשם כך. טיפולו המסור של ויקטור גרם למספר הברווזים לגדול. שטח הברווזייה התרחב, ומפקד הכלא התגאה להזמין אורחים חשובים ביניהם גם מפקדי כלא אחרים, ולהראות להם כיצד בכלא שלו "הופכים זבל לבשר". העבודה בגינה ובברווזייה איפשרה לוויקטור להסתובב בחצר הכלא באופן חופשי יחסית, הברווזיה מוקמה סמוך לחומת הכלא והוא וחבריו חשבו כיצד ניתן לנצל זאת ולברוח מהכלא. אמנם תרומתם לכלא ביססה את מעמדם אך הם חששו תדיר מהתנכלויות, מהלשנות ומחיפושים. תוכניות הבריחה נותרו בגדר תוכניות בלבד. בפברואר 1968 לאחר מלחמת ששת הימים השתחררו נידוני קהיר וביניהם גם ויקטור לוי בעסקת חילופי שבויים.
ויקטור ניחן באישיות חזקה, הוא זכה להערכה רבה מאסירים ומסוהרים כאחד. היו מקרים שבהם הצליח להפחית בעונשם של אסירים, ואף היו מקרים בהם סוהרים מצריים פנו אליו למען יתערב למענם אצל מפקדיהם שהעריכו אותו. המרגל הישראלי וולפגנג לוץ, שישב בכלא עם נידוני קהיר בשנתיים האחרונות, כתב בספרו 'שליחות בקהיר' כי לוויקטור לוי היה מעמד מיוחד בזכות אישיותו החזקה וכי שימש מעין מנהל פנימי של הכלא. בהספד שנשא רוברט דסה על חברו ויקטור לוי הוא תיאר את התנהגותו בכלא המצרי במילים אלו "הוא היה קרן אור במקום החשוך ההוא, האופטימיות שלו שמרה על השפיות שלנו".
השחרור והחיים בישראל
עם הגעתו ארצה נפגש ויקטור עם סוזן, ארוסתו שציפתה לו, וכעבור זמן קצר הם נישאו ונולדו להם שתי בנות - טליה וליאורה. הוא השלים את לימודיו. וסיים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות. בהמשך דרכו עבד בחברת טבע ולאחר מכן גם בכימיקלים לישראל. ויקטור הצליח במקצועו ושלט במספר שפות ולכן נשלח מטעם החברות שבהן עבד להקים ולנהל סניפים מחוץ לישראל. מטעם חברת טבע הוא הקים סניף ישראלי בקניה שבאפריקה בה שהה עם אשתו ושתי בנותיו כארבע שנים. לאחר מכן גם נשלח לברזיל ולהולנד מטעם חברת ברום כימיקלים לישראל.
קיבת הבלוטות
קיבת הבלוטות היא איבר השייך למערכת העיכול של עופות, חסרי חוליות וחרקים.
פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Animated Short Film) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת במהלך טקס פרסי האוסקר.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 1932 בשם Best Short Subject, Cartoon, ובשנת 1971 שונה שמו ל-Best Short Subject, Animated Film. מאז שנת 1974 קרוי הפרס בשמו הנוכחי. בעבר הוענק הפרס למפיקי הסרט הזוכה, אך מאז שנות ה-70 הוא מוענק "לאדם אשר אחראי במידה הרבה ביותר לרעיון ולביצוע היצירתי של הסרט". הפרס יכול להיות מוענק לשני זוכים לכל היותר. האקדמיה מגדירה סרט קצר כסרט באורך כולל של עד 40 דקות, כולל כתוביות הפתיחה והסיום.
המכשפה
המכשפה (ביידיש: די כישוף-מאכערין, די צויבערין, קאלדוניא) הוא מחזה מוזיקלי שנכתב והועלה ב-1877 או 1878 על ידי אברהם גולדפדן.
תקציר העלילה
המערכה האחרונה מתרחשת בבית קפה באיסטנבול בו יושב מרקוס ששמע על כך שמירלה עשויה להימצא שם. מגיע גם הוצמאך שמנסה גם שם למכור את מרכולתו. לבסוף מופיעה גם מירלה שעובדת בקיבוץ נדבות על ידי שירה עבור הטורקי שקנה אותה. אחרי שהם נפגשים נודע להם מפי הוצמאך שגם אביה שוחרר והם מחליטים לחזור לעירם. בתיה והמכשפה כשנודע להם מפי אביה של מירלה על החזרה זוממות עוד פשע. בתיה לוקחת בקבוק עם סם הרדמה בכליה וכשהפגישה בין החוזרים והאב תתרחש בבית המרזח בו נדברו להיפגש היא תמזוג קצת בכוסות הי"ש שלהם וכשיירדמו החוזרים יעלו המכשפה, בתיה ואליקום את בית המרזח באש וכך ייפטרו מכולם. המזימה כמעט מצליחה אבל ברגע האחרון מגיע אחיו של בעל בית המרזח ומציל את כולם מן האש. רק הזוממים נשארים בפנים . הם השאירו סולם דרכו יוכלו לברוח אבל אחיו של בעל בית המרזח החזיר אותו למקומו. כך הם באו על עונשם במוות בשריפה אותה הם הדליקו.
מבנה
הסצנות במחזה מגוונות מאוד. יש סצנות בהן יש שנים או שלשה שחקנים, יש כאלה שיש בהן מקהלה, יש משחקים (פרה עיוורת בתחילת המחזה), סצנות כישוף, חגיגה טורקית באיסטנבול, בית מרזח וכו'.
המחזה הוא מוזיקלי. כל כמה סצנות שרה אחת הדמויות שיר. בתחילה שרים למירלה ליום הולדתה. הוצמאך שר במסיבת יום ההולדת שיר עוקצני על צביעותם של אנשים. מירלה שרה על בדידותה ועוד. המוזיקה הייתה חלק בלתי נפרד מהמחזות של גולדפדן מן ההתחלה וזאת משום שהשחקנים הראשונים שלו היו זמרים נודדים. "הקטעים המוזיקליים לא היו רקע איורי בלבד אלא אחד ממרכיבי ההצגה וגם חלק בלתי נפרד מהמבנה שלה".
הדמויות
הדמויות החשובות ביותר במחזה הן באבע יאכנע והוצמאך. השניים נמצאים בכל שלב בעלילה ומניעים אותה קדימה. הדמות השלישית בחשיבותה היא מירלה. היא דמות שנגררת. היא לא יוזמת שום דבר אלא עושה מה שאחרים מכריחים אותה לעשות. הדמות היוזמת העיקרית היא באבע יאכנע.
הוצמאך הוא הדמות החיובית במחזה. רוכל שיש לו הרבה ילדים ואישה שממררת את חייו. באחת הסצינות הוא פונה למכשפה שתיתן לו כישוף אתו יוכל להשתיק את אשתו. הוא שופע אמרות ופתגמים. הוא דמות מלאה מרץ ופעילה מאוד. הוא דמות עממית מאוד ודרכו נפגשים בסוגים שונים של אנשים מכל שכבות העם: סוחרים, קונים, נשים, ילדים. הוא דמות קומית. אפילו הניסיונות שלו לרמות במסחר הם קומיים.
המכשפה, באבע יאכנע, היא הדמות הרעה במחזה. היא מתכננת כל הזמן איך לפגוע במי שבתיה מבקשת ממנה. כתוצאה מתכנוניה מתרחשים כמעט כל האירועים במחזה ובכך היא מניעה את העלילה קדימה. "לכל מילה של הוצמאך ושל באבע יאכנע יש סיבה והם מניעים כל סצנה וסצנה".
את תפקיד המכשפה שיחקו מההתחלה רק גברים. בתחילה משום שלא היו לגולדפדן שחקניות ואחרי זה בגלל המסורת.
השפעת המחזה והפקות
למחזה הייתה השפעה גדולה על תיאטרון יידיש. הוא היה אחד המחזות הפופולריים ביותר ביידיש שהועלו שוב ושוב במשך השנים. כבר ב-1883 הועלה המחזה בניו יורק. השחקן הראשי היה בוריס טומשבסקי בן ה-16. הייתה זאת ההפקה הראשונה של תיאטרון ביידיש בארצות הברית. ב-1922 העלה התיאטרון הקאמרי הממלכתי היהודי במוסקבה את המכשפה בעיבודם של אלכסנדר גראנובסקי ויחזקאל דוברושקין ומוזיקה של יוסף אחרון. השחקן הראשי היה שלמה מיכאלס בתפקיד הוצמאך. בעיבוד זה משמש הוצמאך למנהיג, לרוח החיה של ההמון היהודי, דמות תיאטרלית, ליצן, ארלקינו. ב-1925 הועלה המחזה בתיאטרון האמנותי בניו יורק בעיבודו של מוריס שורץ.
בעקבות המחזה כתב גם איציק מאנגר מחזה המבוסס על דמותו של הוצמאך: האצמאך שפיל: א גאלדפאדן מאטיוו אין דריי אקטן (מחזה הוצמאך: מוטיב של גולדפדן בשלוש מערכות), לונדון 1947.
הפקות בישראל
המחזה הועלה פעמים אחדות בארץ.
סטנלי מק'קריסטל
במהלך הקריירה הצבאית שלו זכה מק'קריסטל להצלחות לצד ביקורות. תחת פיקודו הצליחו הכוחות המיוחדים (JSOC) להרוג את אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה בעיראק. מנגד, נמתחה עליו ביקורת במספר מקרים, ובראשם בעקבות התבטאות ביקורתית פומבית שמתח על סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בריאיון לכתב העת רולינג סטון. מק'קריסטל נאלץ לבסוף להתפטר מתפקידו, כשנה לאחר שמונה, ולבסוף פרש מחיי הצבא.
מק'קריסטל זכה למדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, מדליית השירות המצוין, עיטור כוכב הארד, עיטור אות לגיון ההצטיינות.
קריירה צבאית
מק'קרסיטל החל את דרכו בצבא ארצות הברית ב-1972 עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1976, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט, התנדב מק'קריסטל לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית. בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקה ברגימנט הרגלים ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג. ב-1978 התקבל לאקדמיה הצבאית ללוחמה מיוחדת על שם קנדי בפורט בראג והחל במסלול אימון בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ולאחריהם מונה למפקד פלגת כוחות מיוחדים. ב-1980 חזר למסלולי ההכשרה - הפעם כקצין חי"ר מתקדם באקדמיה הצבאית בפורט בנינג.
לאחר תפקידים שונים, בהם קצין מודיעין בקוריאה הדרומית בעבור כוחות האו"ם באזור, התקבל מק'קריסטל לריינג'רס ושימש ביחידה בתפקידים שונים החל ב-1985. ב-1989 יצא ללימודי פיקוד ומטה במכללת הצי ברוד איילנד. לאחר לימודיו שימש כקצין פעולות מבצעים מיוחדים בפיקוד הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, לרבות בתקופת מלחמת המפרץ.
לאחר מספר תפקידים פיקודיים ביחידות שונות, ובהן בפיקוד המבצעים המיוחדים, מונה למפקד גדוד הצנחנים השני ברגימנט הרגלים ה-504. בשנים 1994–1996 שירת כמפקד הגדוד השני ברגימנט הריינג'רס ה-75 ובין יולי 1997 ליולי 1999 פיקד על רגימנט הריינג'רס ה-75. לאחר תקופה קצרה בה שימש כעמית לעניינים צבאיים במועצה ליחסי חוץ בניו יורק (Council on Foreign Relations) חזר לשרת בצבא בתפקידים פיקודיים ותפקידי מטה בכירים, בין השאר במסגרת מלחמת אפגניסטן ולקראת הפלישה לעיראק במסגרת מלחמת המפרץ השנייה.
ב-2008 החל ברק אובמה את כהונתו כנשיא ארצות הברית. אובמה נבחר, בין השאר, על בסיס הבטחות להביא לשינוי במלחמה המתמשכת מימי קודמו באפגניסטן ובעיראק. ב-2009 הורה אובמה להחליף את מפקד כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה באפגניסטן, הגנרל דייוויד מק'קירנן, ולמנות תחתיו את מק'קריסטל. מק'קריסטל, עתה גנרל, הוביל את כוחות ארצות הברית ובעלות בריתה באזור במספר מבצעים, מהגדולים ביותר במלחמה מאז תחילתה, ובראשם מבצע מכת החרב.
על אף שעוד לפני שנכנס לתפקיד כוחות ארצות הברית באפגניסטן קיבלו תגבורת משמעותית, המשיך מק'קריסטל להביע בפומבי דרישות לתגבורות נוספות והחווה לעיתים דעות בנושאים מדיניים-ביטחוניים הנוגעים למשרד הביטחון ולאפגניסטן. אלו התקבלו לא אחת בביקורת קשה מצד גורמי ממשל. הסאגה הוגדשה ביוני 2010, כאשר בריאיון לכתב העת רולינג סטון מק'קריסטל מתח ביקורת נוקבת על הנשיא אובמה וסגנו ג'ו ביידן. מק'קריסטל זומן לשיחת בירור עם הנשיא אובמה, עזב את תפקידו כמפקד הכוחות באפגניסטן ולבסוף פרש מהצבא.
הידרוצפלוס
הידרוצפלוס או מיימת ראש (באנגלית: Normal Pressure Hydrocephalus; NPH) היא מחלה שבה מתקשה הגוף לנקז נוזלים עודפים מהמוח ומחוט השדרה.
הידרוצפלוס - מקור השם ביוונית: הידרו - מים וצפלוס - ראש, מצב הידוע גם בכינוי מים ראש. אנשים הסובלים ממחלה זו סובלים מהצטברות מים בתאי וחדרי המוח. מצב זה מוביל ל-IICP - לחץ תוך-גולגולתי על המוח ועל רקמות שונות, שאצל ילדים קטנים גם גורם לרוב להגדלת הגולגולת.
הידרוצפלוס לרוב נוצר בעקבות חסימה בניקוז נוזל המוח (CSF), מחדרי המוח לעמוד השידרה ומשם לניקוז בגוף. נוזל המוח נוצר במחזוריות ומשמש להגנה על רקמת המוח, והניקוז הקבוע שלו חיוני כדי שלא ייווצר לחץ תוך-גולגולתי. בנוסף מצב זה עלול לקרות כתוצאה מייצור עודף של CSF. החסימה עלולה להיות מולדת (לרוב בפגים מתחת ל-1,000 גרם), מחלה, גידול ו/או טראומה לגולגולת או לעמוד השדרה. הפרעות בספיגת הנוזלים בחדרי המוח יכולה להיגרם ממגוון סיבות כגון: מחלות זיהומיות, דימומים עקב שבץ או זקנה.
ללא קשר לסיבה, הנוזל מצטבר בחלל המוח וכתוצאה מכך נוצר לחץ על רקמת המוח. ההצטברות בסופו של דבר עלולה לגרום לעיוותים ופגיעות מוחיות.
ניתן לאבחן הידרוצפלוס גם בעוברים על ידי בדיקת אולטרה סאונד.
לרוב, אם מאבחנים ומטפלים בהידרוצפלוס מהר, ניתן למנוע פגיעות מוחיות ותפקודיות.
היסטוריה
הידרוצפלוס אובחן לראשונה על ידי הרופא היווני היפוקרטס, אך נותר ללא תרופה עד המאה ה-20, כאשר טיפולים נוירוכירורגיים פותחו. למרות שישנו מספר רב של חולים במחלה, מעט מאוד מחקר מבוצע יחסית על מנת לנסות ולמצוא תרופה.
אפידמיולוגיה
להידרוצפלוס אין תרופה שמטפלת במחלה - רק בתסמינים, והיא ניתנת בתוספת לטיפול פולשני.
הידרוצפלוס פוגע באחת מכל אלף לידות בארצות הברית, מה שהופך אותו לשכיח ביותר כגורם לנכות התפתחותית, אפילו יותר מחרשות. על פי אתר ה-NIH, ישנם מעל 700,000 ילדים ובוגרים חיים החולים במחלה, ובארצות הברית זהו הגורם הנפוץ ביותר לניתוחי מוח בקרב ילדים. ישנן מעל 180 סיבות למצב, אחת הסיבות השכיחות ביותר היא דימום בחלל המוח כתוצאה מלידה מוקדמת (פגות). אחד הטיפולים הנפוצים ביותר, SHUNT, לא השתנה בהרבה מאז הוא פותח בשנות ה-60. באמצעות ניתוח מוח, יש להחדיר צינורית ניקוז לתוך חלל המוח (טיפול אשר בעצמו יכול לגרום לדימום תוך-גולגולתי). מעל 50% של השנטים כושלים במהלך השנתיים הראשונות, ויש צורך בניתוח נוסף על מנת להחליפם. במהלך 25 השנה האחרונות ירדו אחוזי התמותה בעקבות המחלה מ-54% ל-5%, והתופעה של פגיעה מוחית מ-62% ל-30%.
טיפול
להידרוצפלוס טיפול כירורגי, הכולל החדרת צינורית עשויה סיליקון ובה שסתום חד כיווני, לתוך חלל המוח על מנת לעקוף את החסימה ב-Arachnoid granulation ולנקז את עודפי ה-CSF אל אזורים אחרים בגוף. רוב הצינוריות (שנט) מנקזות את הנוזל לחלל הבטן, אך ישנן חלופות אחרות, התלויות לפעמים במבנה האנטומי של החולה. כאשר צינורית השאנט פועלת כראוי, מתאפשר לחולה לנהל אורח חיים תקין ומלא בלי הפרעות לתפקוד יומיומי. נדרשת עירנות לסימני חסימה, שעלולים להצביע על צורך בשחזור השאנט (repair).
טיפול חלופי, שאינו כרוך בהחדרת גוף זר, הוא פיום רצפת החדר השלישי. בניתוח פיום (המבוצע דרך החלק העליון של הראש) יוצרים פתח מלאכותי ברצפת החדר השלישי, דרכו מתנקזים עודפי ה-CSF.
רק לא בשבת
רק לא בשבת הוא סרט ישראלי משנת 1965, שהופק בשיתוף פעולה עם צרפת ואיטליה. התסריט והפקה בוצעו על ידי אלכס יופה על פי תסריט מאת שבתי טבת.
עלילה
ישראל זילברשץ הקשיש מוריש בצוואתו את כל הונו מיליון דולר לכל אחד מבניו, בתנאים הבאים – על הבן להיות נשוי, לעלות לארץ ישראל תוך 30 יום מפטירתו של האב, ובשום אופן לא לחלל שבת. אם לא יהיה יורש שעומד בתנאים, הכסף יועבר לעיריית ירושלים. כך מתחיל המירוץ של הבנים המפוזרים ברחבי העולם לרבות ארצות הברית אחר ההון המובטח.
יעקב גלינסקי
הרב יעקב יצחק (רֶבְּ יַנְקַלֶ'ה) גלינסקי (ט' בטבת תרפ"א, 20 בדצמבר 1920 – כ"ב בשבט תשע"ד, 23 בינואר 2014) היה דרשן ידוע ברוח תנועת המוסר, לשעבר ראש ישיבת נובהרדוק-חדרה.
קורותיו
נולד בקרינקי שבפולין לאברהם-צבי ולדבורה גלינסקי. למד בישיבת נובהרדוק בביאליסטוק שבראשה עמד הרב אברהם יפה'ן. בשנת 1941 הוגלה לסיביר עם כמאה בחורי ישיבה. במהלך המלחמה שהה גם בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן, שם שימש כ'מלמד'. בט"ו אב תש"ה (25 ביולי 1945), לאחר מלחמת העולם השנייה, נישא לצביה, בת חיים בנימין הלוי ברוד, חסיד ברסלב. שהה במחנות העקורים בגרמניה ובשנת 1949 עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
היה מקורב לחזון איש ולרב יעקב ישראל קניבסקי. בשנות ה-50 עמד בראש ישיבה בראש העין ופעל בקרב צעירי העדה התימנית. בשנות ה-60 עמד בראש ישיבת נובהרדוק-חדרה, יחד עם הרב אלחנן פרלמוטר, אף הוא חניך נובהרדוק. לאחר סגירת ישיבת נובהרדוק הקים רשת כוללים לאברכים, בשם 'מרגניתא דאברהם', שלה סניפים בירושלים, מודיעין עילית ובית שמש. מוסדותיו מנוהלים כיום, על ידי בנו הרב אלימלך.
נהג לפקוד יישובי עולים ולדרוש בפניהם. הוא הרבה לתבל את דבריו בסיפורים מלימודיו בישיבת נובהרדוק. משלים ואמרות כנף שלו משמשים דרשנים אחרים.
בין השנים תשע"א-תשע"ג הוציא הסופר הרב שלום מאיר ולך את סדרת הספרים "והגדת" על חמישה חומשי תורה ומועדי השנה, הכוללת דרשות, סיפורים ומשלים מהרב גלינסקי. דרשותיו ופירושיו משולבים גם בסדרת הספרים "להגיד".
בתו הבכורה נישאה לרב חיים ברמן, מרבני ישיבת פוניבז' (אחיו של הרב מרדכי שלמה ברמן). שניים מבניו הלכו לעולמם בחייו.
מתלמידיו הבולטים: הרב שמעון בעדני, חבר מועצת חכמי התורה של ש"ס, הרב יעקב שכנזי והרב צבי שפיץ.
חיים דב פרידברג
חיים דב (דובר או דובעריש) (ברנרד) פרידברג (נכתב גם פריעדבערג; בלועזית: Bernard (Haim Dov) Friedberg; כ"ה בכסלו, תרל"א, 19 בדצמבר 1870 – י' בשבט, תשכ"א, 27 בינואר 1961) היה ביבליוגרף, ביוגרף של משפחות רבנים ומחבר הספר הנודע "בית עקד ספרים".
משפחתו
פרידברג נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן למשפחת תלמידי חכמים מצד אביו, ומשפחה של עסקנים ופעילי קהילה מצד אמו.
אביו, אברהם מאיר בה"ר זאב וואלף הלוי, נולד בר"ח ניסן תרי"א ונספה במחנה ההסגר של הנאצים בוואידסלב שבפולין בשנת תש"ב. סבו של ח"ד פרידברג מצד אביו, ה"ר זאב וולף, היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלר, בנו של ה"ר אריה ליב הלר, בעל ספר קצות החושן ורבה של ואידסלב. אבי סבו, הרב משה הלוי (נפטר בכ"ח בתמוז, תקצ"א) בהר"ר מאיר הלוי, היה תלמידו המובהק של ה"ר אריה ליב הלר וראב"ד של ואידסלב.
אמו, שינדל פסיה בת משה צבי פיאסצקי, נולדה בשנת תרי"ז ונפטרה בקרקוב, בכ"ה מנחם-אב, תרפ"ד. אביה (נפטר בד' במרחשוון, תרס"ב) היה שנים רבות פרנס בית הכנסת "ר' אייזק ר' יעקליש שול" שבקראקוב. אבי אביה, ה"ר שמואל (נפטר בכ"ב באדר, תקנ"ד, בקרקוב), בנו של ה"ר צבי ב"ר ישראל פיאסקר, היה מראשי הקהל בקרקוב. מלך פולין, פוניאטובסקי, הוא שהעניק לצבי פיאסקר את השם הפולני פיאסצקי. אם אמו, לאה (נפטרה בא' מרחשון, תרנ"א, בקרקוב), הייתה בתו של ה"ר דוב בערל שאנצר, שהיה אף הוא מראשי הקהל בקרקוב.
אחיו הצעיר, יצחק, נולד בקרקוב, בשנת 1898, נפטר באנטורפן ונקבר בפוטה, בשנת תרצ"ח.
חייו, עבודתו ומחקריו
בילדותו למד פרידברג בחדר ובישיבה, בשילוב עם לימודי חול. הוא זכה ללמוד אצל טובי המלמדים ובהמשך אף למד אצל הרב יקותיאל זלמן דמביצר, מחבר ספר יד יקותיאל. בן 14 היה כאשר החל להחליף דעות ומכתבים עם חוקרים ומלומדים ידועים בתחום ההיסטוריה והביבליוגרפיה ואף החל לפרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת. בטרם מלאו לו 30 שנה כבר הוציא לאור מספר ספרי ביוגרפיות על רבנים (רבי יוסף קארו, רבי אברהם ברודא, רבי שבתי כ"ץ - בעל ספר שפתי כהן ורבי נתן שפירא), את ספרו הראשון על הדפוס העברי בקראקא וכן ספר נוסף על מצבותיהם של רבני העיר קרקוב (לוחות זיכרון).
בשנת תרנ"ז נישא לרבקה בת ר' משה פנחס רייזפלד.
בשנת תר"ס החל לעבוד ולנהל את בית מסחר הספרים העברי הנודע של יצחק קויפמן שבפרנקפורט, גרמניה. בשנת 1904 עזב את בית מסחרו של קויפמן כדי לפתוח בית מסחר ספרים עברי משל עצמו. עד שנת 1906 הוא הספיק להוציא לאור שני קטלוגים ובשנה זו הכניס כשותף לעסק את יוסף זנגר. לאחר 4 שנים, בשנת 1910, התפרקה השותפות, וזנגר הפך לבעלים היחיד של בית המסחר. בשנה זו הוציא פרידברג לאור שתי חוברות קטנות: אורות מאופל, אוסף שירים שכתב הרמח"ל ומכתבים מחכמי דור העבר, לרבי נחמן קראכמאל וה’ר משה לנדא, וכן את הספר תולדות משפחת הורוויץ.
ידענותו הרבה בתחום הספר והביבליוגרפיה הובילה לפרסומו בקרב קהל החוקרים ואוהבי הספר העברי והציבה אותו בשורה אחת עם מוכרי הספרים המשלבים מסחר בספרים וידע עצום בהם, כדוד פרנקל, ליפא שוואגר והרב ראובן מרגליות.
מתחילת שנות השלושים הוציא לאור מספר ספרים על בתי דפוס עבריים באירופה: בשנת 1932 יצא לאור באנטוורפן ספרו תולדות הדפוס העברי בפולנייא. בפתח הדבר למהדורה השנייה לספר, שיצא לאור בתל אביב, תש"י, הוא כתב כי מסר את המהדורה הנוכחית לדפוס לה"ר ישראל חיים ווינברגר בבילגוריי שבפולין, אולם לא הצליח להשיג חזרה את האמהות לטפסים כי בינתיים כבשו הנאצים את פולין והמדפיס נעלם. בשנת 1934 יצא לאור, באנטוורפן, הספר: תולדות הדפוס העברי במדינות איטליה, אספמיה - פורטוגאל, תוגרמה וארצות הקדם. שנה אחר כך, בשנת 1935, יצא לאור תולדות הדפוס העברי בערים האלה שבאירופה התיכונה, ובשנת 1937, תולדות הדפוס העברי, בערים האלה שבאירופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר כבשו הנאצים את בלגיה בשנת 1940, מיהר להימלט מאנטוורפן לטולוז שבצרפת. עם זאת, בנו יהודה לייב ובתו לאה, עם בעלה ושתי בנותיה, נרצחו על ידי הנאצים.
לקראת סוף המלחמה, בתש"ו, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בישראל, המשיך לסחור ביהלומים ובמקביל החל להוציא מהדורות חדשות ומתוקנות לספרי ביבליוגרפיה קודמים שלו, בעיקר של בתי הדפוס העבריים והספר בית עקד ספרים. עם זאת ולמרות השפעתם הגדולה של כתביו, ויעידו מהדורות הצילום הרבות שלהם, הוא לא זכה להכרה ממסדית והוא נפטר בתל אביב, בשנת 1961, מבלי שאיש מחוץ למשפחתו ידע על כך או ציין זאת.
בית עקד ספרים
בית עקד ספרים הוא ספרו החשוב ביותר של פרידברג - לקסיקון של הספרים הכתובים בעברית. הספר זכה להוקרה רבה זמן קצר לאחר יציאתו. מאז שנות התשעים חלה ירידה בחשיבותו.
ספריו וחיבוריו
פרידברג היה יוצר וחוקר מהפּוֹרים בספרות היהודית. הוא החל לכתוב ולפרסם מאמרים מגיל צעיר, ועד למותו כתב מאות מאמרים. בין האכסניות שבהן התפרסמו מאמריו מצויים העיתונים וכתבי העת הבאים: "האשכול", "העברי" (של גרשון רוזנצוויג), "הצפירה", "הקדם", Monatsschrift für die Geschichte und Wissenschaft des Judenthums (הירחון לתולדות עם ישראל ולחכמת ישראל), "נר המערבי", "ציון" (של ברודי), "ציון" (של א"צ זופניק) ו-Zeitschrift für hebräische Bibliographie (כתב העת לביבליוגרפיה עברית). הוא גם כתב ערכים אנציקלופדיים רבים ב-Jewish Encyclopedia, ב-Encyclopaedia Judaica וב-Jüdisches Archiv, וכן ב"אוצר ישראל" (של יהודה דוד אייזנשטיין). בנוסף, פרסם עשרים ואחד ספרים, רובם עוסקים בתולדות הדפוס העברי וביוגרפיות של רבנים ומשפחותיהם.
על ספריו בעברית שחיבר בחו"ל חתם חיים דובעריש פריעדבערג; על מאמריו בגרמנית חתם Bernard Friedberg; לאחר שעלה לארץ ישראל החל להשתמש בשמו העברי בלבד, חיים דב (או דוב) פרידברג.
להלן פירוט רשימת ספריו וחיבוריו:
טנג'י
הקיסר טנג'י (天智天皇, גם טן-ג'יר הא) (626–672) היה הקיסר ה-38 של יפן. למרות שהיה בנו של הקיסר ג'ומנה (=ג'ומנה הא), הקדימה אותו אימו, הקיסרית סאימיי (או קוגיוקו) לכס הקיסרות. טנג'י מלך בין השנים 661–672. לאחר מותו ירשו מספר קרובים את הקיסרות, ביניהם בנו, שתיים מבנותיו, אח ומספר אחיינים ואחיינות. רק כמאה שנים לאחר מותו עבר הקיסרות לידי נכדו, הקיסר קונין, שממנו יצאו כל קיסרי יפן עד היום.
נורית בת יער
נורית בת יער (16 במרץ 1940 - 12 בדצמבר 2012) הייתה כתבת אופנה, היסטוריונית של האופנה בארץ ישראל ודוגמנית לשעבר. בשל כישוריה המיוחדים שאפיינו את עבודתה נקשרו לה במהלך השנים כתרים רבים, ביניהם "מומחית האופנה של ישראל" ו"הגברת הראשונה של סיקור ותיעוד האופנה בארץ".
ביוגרפיה
בת יער היא נכדתו של אשר פולישוק, ממייסדי שכונת נחלת בנימין בתל אביב. אביה של בת יער עיצב לבקשת פיני לייטרסדורף, המעצבת הראשית של חברת האופנה "משכית", כפתורי עץ זית. בגיל 16, כאשר הביאה בת יער משלוח כפתורים ללייטרסדורף, הציעה לה האופנאית לדגמן עבור החברה. בת יער, חניכת תנועת הנוער "התנועה המאוחדת", שלא ראתה בדוגמנות קריירה עתידית עבורה, סירבה. כעבור חצי שנה פתחה לייטרסדורף קורס ייחודי לדוגמנות יחד עם נועה אשכול שלימדה תנועה. בת יער הסכימה להצטרף לקורס בתנאי שלא תצטרך לנעול נעלי עקב ולא למשוח את שפתיה בשפתון. מאותה עת הפכה בת יער לדמות מוכרת בזכות עשרות צילומי-פרסומת. בין היתר הופיעה תמונתה על גבי שערי השבועון לאשה, כאשר דמותה הצעירה מזכירה את בריז'יט ברדו, שהייתה פופולרית באותה עת. בין המפרסמים עבורם הצטלמה היו שמן תעשיות (סבון "ספציאל" של "עץ הזית"), תלמה (קוביות מרק), מאווררי "נחת רוח", רדיו טרנזיסטור "רונית" של "אמפא", כרזות של "משכית", חוברות ופרסומים בחו"ל של משרד התיירות וסרטוני פרסומת למכוניות ולצמיגים שהוקרנו בבתי הקולנוע. כמו כן, כיכבה על גבי גלוית "נערת קטיף התפוזים" שהופצה גם כאיגרת שנה טובה וגם כברכה לחיילי או"ם, שבחרו אותה ליפה ביותר שקיבלו. עקב כך הזמין אותה אורי אבנרי לראיון בעיתונו "העולם הזה", עד מהרה הפך הריאיון להצעת עבודה בעיתון ובת יער החלה לצייר עבור העיתון ציורי אופנה ולכתוב את הטור "חפש את האישה".
שהתה בארצות הברית מספר שנים, עד 1975, ושימשה שם כתבת "מעריב" לענייני אופנה. היא למדה לתואר ראשון באמנות באפסלה קולג', אותו סיימה בהצטיינות יתרה ואף זכתה ב"פרס אפסלה", וכן עיצוב אופנה בוושינגטון די. סי., אצל מארי אליזבט קפלבי, שעיצבה דגמים עבור ז'קלין קנדי-אונאסיס. משלהי 1975 ועד סוף 2001 הייתה כתבת ומומחית האופנה של "ידיעות אחרונות". במהלך עבודתה ב"ידיעות אחרונות" גילתה כישרונות ישראליים חדשים, סיקרה את האופנה באירופה ובארצות הברית וראיינה כמה מגדולי המעצבים והאופנאים בעולם.
בשנת 1999 הוזמנה על ידי אריה שגיא, המנהל והאוצר הראשי של המוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה תל-חי (מייסודו של התעשיין והיזם סטף ורטהיימר) לאצור את התערוכה "הבזקי זוהר - צילום אופנה בראי המאה" שפתחה את המילניום במוזיאון. התערוכה סיכמה מאה שנות צילום אופנה בישראל ומחוצה לה ובדקה את השפעתן של תמורות חברתיות כמו שחרור האשה על צילום האופנה. התערוכה לוותה בקטלוג צילומי בעריכתה הכולל, כמו התערוכה את עבודותיהם במאה העשרים של מיטב צלמי-האופנה הישראליים והצלמים המובילים בזירה הבינלאומית.
בת יער נפטרה ב-12 בדצמבר 2012 ממחלת הסרטן. הייתה נשואה לד"ר אברהם צוריאנו, אם לשניים וסבתא.
בית הדין של אמריקה
בית הדין של אמריקה (באנגלית: Beth Din of America) הוא בית דין, המשמש יהודים בכל ארצות הברית כפורום ליישב מחלוקות בתהליכי דין תורה, השגת גיטין ואישור סוגיות של מעמד אישי יהודי. הוא נוסד בשנת 1960 והוקם מחדש בשנת 1994. המוקד של בית דין של אמריקה הוא בתחומים של דיני משפחה, גירושין יהודיים ומעמד אישי, וגם שפיטה של סכסוכים כספיים. בית הדין מזוהה עם הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA) וממומן על ידי האיחוד האורתודוקסי (OU). המנהל הנוכחי של בית הדין הוא הרב שלמה וייסמן, שהחליף את הרב יונה ריס בשנת 2008.
מנהיגות
בית הדין של אמריקה מפוקח על ידי דירקטוריון, אבל אותו הגוף אינו מכריע בתיקים או קובע מדיניות בתחום סוגיות ההלכה היהודית. על פעילותו של בית דין של אמריקה מפקחת הנהגתו הרבנית, שחבריה הם:
פעולות היום-יום וניהול תיקים של בית הדין של אמריקה מנוהלים על ידי צוות המבצעים של בית-דין, המורכב מהרב שלמה וייסמן (מנהל), הרב מיכאל זילברמן (רכז גיטין) וג'ורדנה מונדרו (עורך דין מינהלי). בנוסף, הרב איתמר רוזנצווייג הוא עורך "Jewishprudence", בלוג המפרסם עדכונים על מדיניות הארגון ודיונים על ההלכה היהודית ותורת המשפט.
היועץ לביטחון לאומי
העוזר לנשיא לענייני ביטחון לאומי, קרוי בפי כל היועץ לביטחון לאומי (באנגלית: National Security Advisor, בראשי תיבות: NSA, או כדי להבדיל מהסוכנות לביטחון לאומי עם אותם ראשי תיבות, ANSA), מכהן כיועץ הראשי לנשיא ארצות הברית בענייני ביטחון לאומי והוא עומד בראש צוות שאמון על הכנת המחקרים, התדריכים והמידע המודיעיני עבור הנשיא והמועצה לביטחון לאומי. משרדו ממוקם באגף המערבי של הבית הלבן.
היועץ לביטחון לאומי ממונה על ידי הנשיא ללא צורך באישור הסנאט. כיוון שכך, הוא אינו קשור מנהלתית למחלקות ההגנה והמדינה, חופשי ממדיניותן ומהפוליטיקה הפנימית שלהם, ובהתאם מספק לנשיא ייעוץ בלתי תלוי בנושאי ביטחון לאומי. עם זאת, הגדרת תפקיד היועץ וסמכויותיו משתנה מממשל לממשל.
בעתות משבר, היועץ לביטחון לאומי פועל מחדר המצב של הבית הלבן, כשהוא מעדכן את הנשיא על האירועים והמשברים האחרונים.
טוד גולדן
טוד גולדן (באנגלית: Todd Golden; נולד ב-7 ביולי 1985 בפיניקס, אריזונה) הוא כדורסלן ישראלי-אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל הישראלית. גובהו 1.88 מטר.
גולדן החל את קריירת המכללות שלו במדי מכללת סנט מארי, עימה שיחק במשך ארבע שנים ועזר למועדון להעפיל לעבר שמינית גמר אליפות המכללות בעונתו האחרונה במכללה. לאחר שבאותו עונה רשם את הממוצעים הטובים שלו במכללה: 7 נקודות, 2.6 אסיסטים, 2 ריבאונדים ב-26 דקות למשחק.
ב-6 באוגוסט 2008 חתם במדיה של קבוצת הכדורסל הישראלית מכבי חיפה, ועזר לקבוצתו להעפיל לגמר גביע המדינה, אך, קבוצתו הפסידה במעמד זה להפועל חולון.
אוקו מסינג
אוקו הוגו אלברט מסינג (באסטונית: Uku Masing; 11 באוגוסט 1909 – 25 באפריל 1985) היה אתנולוג, תאולוג, משורר ובלשן אסטוני וחסיד אומות העולם. הוא נחשב כפוליגלוט והבין כ-65 שפות.
מרצה באוניברסיטת טרטו
בסתיו 1933 זכה במשרת מרצה לשפות שמיות ותנ"ך באוניברסיטת טרטו וכן היה העורך של כתב העת התאולוגי. בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פרסם שירה, מסות, תרגומים וגם מחקרים מדעיים. בקרב האקדמאים והאינטליגנציה נחשב מסינג כמרצה מבריק אך אקצנטרי ונודע בשל דעותיו ההומאניות והאנטי-פשיסטיות. בשנת 1935, פרסם את קובץ השירה הראשון שלו "אל תוך מפרץ הגשמים" ("Neemed vihmade lahte"). יצירה זו זכתה לביקורות חיוביות מאוד ופרסמה אותו בקרב הקהל הרחב. ב-1936 כתב עבודה על הדקדוק של השפה העברית ובשנת 1937 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו בהיקף של שני כרכים שעסקה בנביא עובדיה. מסינג נחשב כמייסד הפילוסופיה האנליטית באסטוניה. הוא הוזמן להרצות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1939, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע ממנו את האפשרות להגיע לארץ ישראל.
בכיבוש הסובייטי
הסובייטים סגרו את הפקולטה לתאולוגיה וכך נאלץ מסינג למצוא לו מעביד אחר. בשנים 1946–1964 שימש בתפקיד המזכיר המדעי של הכנסייה האוונגלית-לותרנית האסטונית וכמרצה במכון למדעי הדת. בנוסף הוא תרגם שירה, ספרות אירופית עתיקה וספרות מזרחית מ-20 שפות שונות לאסטונית. הוא זכה באסטוניה להוקרה רבה על תרגום התנ"ך מעברית לאסטונית. רוב השירה שכתב לאחר המלחמה פורסמה רק בארצות המערב.
לאחר המלחמה, היה מסינג חבר פעיל בוועדה אשר חקרה את פשעי הנאצים באסטוניה. בשנת 1970 הוענקו לאוקו מסינג ולאשתו אותות חסידי אומות העולם.
בשנות ה-70 וה-80 היה מעורב בפרסום עבודות מדעיות בנושא פולקלור פינו-אוגרי וקווקזי. בנוסף, היה מכותבי "האנציקלופדיה של האגדות", מיזם בשפה הגרמנית בהיקף של 12 כרכים.
הרומן היחיד שכתב בסוף שנות ה-30 "שחרור רפאנוי או שחפים בבית העלמין של האלים" ("Rapanui vabastamine ehk Kajakad jumalate kalmistul") יצא לאור רק ב-1989, לאחר מותו. למרות היותו מוכר ומוערך, כעשרת אלפים דפים מכתב היד שלו עדיין לא פורסמו.
לזגינקה
לזגינקה (ברוסית: Лезгинка) הוא ריקוד קווקזי עממי-מסורתי הפופולרי בקרב תושבי הקווקז. ראשיתו של הריקוד הוא בתושבי האזור הלזגינים, ומכאן שמו. ריקוד זה משותף לכל תושבי הקווקז, וכל עם (אזרים, צ'רקסים, יהודי ההרים (ג'והורו), ארמנים, אווארים קווקזים, גאורגים, אבחזים, אוסטים ועוד) מתאפיין בסגנון שונה.
מהות הריקוד
הריקוד משלב בעיקר עבודת רגליים מאומצת, עם קואורדינציה. לעיתים ריקוד סולו של גבר (לרוב עם חרב) ולעיתים ריקוד זוגי של גבר ואישה. תנועותיו של הגבר הן כחיקוי העיט, עוף מרשים אשר בעוצמתו ובגודלו ומסמל את דמות הגבר. בין היתר כולל הריקוד עבודת ברכיים, צעדים חדים, חזקים ותמציתיים. כאשר הריקוד מבוצע בזוג, אין מגע בין הרקדנים. האישה רוקדת בעדינות ובאיטיות בובתית ביחס לריקוד של הגבר.
לכל אחד מעמי הקווקז קיימות תנועות ספציפיות המבדילות במקצת את ריקוד הלזגינקה באזור מגוריהם. ככל הנראה הריקוד מהווה שריד של אמונות ומסורות פגאניות ומשערים שבתקופה קדומה הרקדן הופיע בבגד מיוחד עם נוצות של עיט. עד עתה נחשב העיט לציפור קדושה באזור.
בעבר ריקוד גם היה תרוץ לפיתוח הכרות בין הצעירים. לפי המסורת, לבחורה צעירה אסור היה לצאת לרחוב לבד. במהלך אירועים שונים בכפרים היו מותרים ריקודים משותפים של לזגינקה אך גם אז ללא מגע ישיר בין צעיר לצעירה.
קיימת גם תאוריה על הקשר בין הריקוד ומיתוס יווני על פרומתאוס. ההשערה מבוססת על כך שפרומתאוס נקשר לצוק בהרי הקווקז, ובכל יום הגיע אל הצוק עיט, לנקר את כבדו של פרומתאוס. הכבד היה מגליד במשך הלילה, ולמחרת שוב חזר העיט, וחוזר חלילה. בשפה הלזגינית, גם לעיט וגם לכבד משמשת אותה המילה "לק" (лекь). גם אצל עמי קווקז אחרים קיים קשר בין המילים עיט/כבד/נפש/חלום.
בישראל פועלות כיום מספר להקות מחול קווקזי מסורתי בעיקר בערים שיש בהן ריכוז גדול של אוכלוסיית יהודי ההרים (ג'והורו): שדרות, חדרה, באר שבע, אשקלון, עכו וקריות.
ויטרופיר
__ללא_תוכן__ ויטרופּיר (מלטינית: vitrum – זכוכית, מיוונית: πορφύρα – ארגמן) הוא שם כללי לסלעים געשיים המכילים פנוקריסטים – גבישים גדולים ונראים לעין – במסת אם המורכבת מזכוכית געשית.
המרקם הנוצר בהרכב זה נקרא "מרקם ויטרופירי" והרכב הסלע נקרא "הרכב ויטרופירי".
בית עקד ספרים (ספר)
בית עקד ספרים - לקסיקון ביבליוגרפי לספרות העברית הוא ספרו המפורסם ביותר של חיים דב פרידברג, שיצא לאור בשנת 1931. כפי שמשתמע משמו, הספר הוא לקסיקון של הספרים הכתובים בעברית.
היסטוריה
את המהדורה הראשונה פרידברג הוציא לאור באנטוורפן, בשני כרכים, בשנים 1928 ו-1931 (844 עמודים). מהדורה זו מכילה רשימה ביבליוגרפית של רוב הספרים שנדפסו באותיות עבריות ומהדורותיהם, החל משנת רל"ד ועד תרצ"א. מהדורה שנייה מתוקנת, בת ארבעה כרכים, יצאה לאור בין השנים תשי"א-תשט"ז וכללה ספרים עד שנת תש"י. בשנות השישים יצאה מהדורת צילום מוקטנת של הספר, וכן בשנים 1970-1971.
פרידברג הסתמך בעיקר על ספרו המפורסם של יצחק אייזיק בן יעקב, אוצר הספרים (נדפס לראשונה בווילנא, תר"מ-1880), המכיל רשימות של 17,000 ספרים בדפוס ובכתב יד. מלבד ספרו של בן יעקב, ציין פרידברג כי הסתמך על כל ספרי הביבליוגרפיה שקדמו לו, "כי מן הנמנע הוא לאיש אחד לראות במו עיניו כל הספרים העבריים המפוזרים ומפורדים בכל ארצות תבל". המהדורה השנייה של הספר המשיכה את רשימות הספרים ומהדורותיהם עד שנת תש"י וכללה הוספות ותיקונים למהדורה הראשונה. לפי עדות המחבר כללה המהדורה הראשונה כעשרים וחמישה אלף ספרים והמהדורה השנייה כחמישים אלף. יחד עם זאת, במהדורה השנייה לא נכללה כל הספרות המודרנית שהתפרסמה ברבעון הביבליוגרפי של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, קריית ספר, וכן נעשה רישום חלקי בלבד של ספרי הלימוד והחנוך שנדפסו בארצות הברית, שנרשמו כבר על ידי אליעזר רפאל מלאכי, בספר היובל.
חשיבות הספר
מדובר במפעל ענקים של אדם יחיד וכמעט ללא סיוע של אחרים, ועל אף שלא היה חף מטעויות, השפעתו הייתה עצומה. כבר בשנת תרצ"ב הוכרה חשיבותו על ידי יוסף קלוזנר, ומאז ועד לסוף המאה ה-20, לא היה פרסום ביבליוגרפי שלא הזכיר אותו, נסמך עליו, או לחלופין חלק עליו, תיקן אותו או הוסיף עליו מהדורות שלא רשם. הספר הפך לספר חובה בכל ספרייה בעולם, בעלת מדור ספרים עבריים, ונחשב לתנ"ך של הספרנים, הביבליופילים ואספני הספרים וכל בית מכירות של ספרים עבריים. בחלק מהקטלוגים של בתי המכירות הפומביות נהוג היה לציין את מספרו של הספר בבית עקד ספרים, ואם לא הופיע בספר, לציין כי הוא איננו רשום בו (דבר שהיה מעלה את ערכו ומחירו של הספר המוצע למכירה).
הסיבות לכתיבת הספר
לסיבות שהביאו את פרידברג להדפיס את הספר, ועל דרך עבודתו ומקורותיו הוא כתב:
עבודת המשך לספרו, יצאה לאור בשנות השבעים בספר בשם: בית עקד ספרים החדש - לקסיקון ביבליוגרפי לספרים שנדפסו בשנים תש"י-תשל"ג (1950-1973), בעריכת מ. מוריה (משה פלר).
אחרית דבר
מאז שנות התשעים, עם פרסום ספרו של ישעיהו וינוגרד (אוצר הספר העברי, רשימת הספרים שנדפסו באות עברית מראשית הדפוס העברי בשנת רכ"ט (1469) עד שנת תרכ"ג (1863), ירושלים, תשנ"ד-1993 - תשנ"ה-1995), וביתר שאת עם מִחשוב הספריות הגדולות בעולם והעלאת רוב הנתונים הקיימים על הספר העברי, מראשיתו ועד היום, לאינטרנט (במסגרת מפעל הביבליוגרפיה העברית), נתמעטה חשיבותו. יחד עם זאת, הוא עדיין מוצב בגאון על מדפי ספרנים ובעלי חנויות ספרים רבים ואף ממשיך להיות מוצע למכירה בחנויות לספרי יד שנייה.
קריית חינוך אורט דנציגר
קריית חינוך אורט דנציגר (קרוי גם: "תיכון אורט דנציגר קריית שמונה", "אורט-דנציגר", לשעבר: "בית הספר דרכא-דנציגר קריית שמונה") הוא בית ספר תיכון מקיף, שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) בקריית שמונה המופעל על ידי רשת אורט. בית הספר ממוקם ברחוב הירדן 25.
היסטוריה
"קריית חינוך אורט דנציגר", תיכון ממלכתי קריית שמונה, נוסד בשנת 1965, כתיכון המקיף היחיד בעיר.
בית הספר "דנציגר" נוסד בשנת 1961 עם הקמת שתי כיתות תיכוניות שהתגבשו לבית הספר "מעלות" (במיקום של בית הספר הדתי "המתמיד" כיום), בהנהלתו של עזרא דנוס. ב-1 בספטמבר 1960 נפתח בית-הספר העל-יסודי הדו-שנתי "מעלות" במבנה שבנייתו הושלמה רק כעבור שנה. מחזור א' צמח עם בית-הספר. כשהתלמידים סיימו שתי שנות לימוד, נפתחה כיתה לשנה שלישית (י"א), ולאחר שנה נוספת כיתה י"ב.
מחזור א' קיבל את פרס החינוך.
בספטמבר 1965, כאשר מנה בית הספר 500 תלמידים ו-20 מורים, עבר בית הספר למשכנו החדש ונקרא "דנציגר" על שם משפחת דנציגר הנדבנית האמריקאית.
בנובמבר 1965 נחנך בית הספר בטקס בנוכחות שר החינוך והתרבות, זלמן ארן, שר האוצר פנחס ספיר, ראש המועצה דוד מורה ונציג המשפחה.
המבנה בעל 3 קומות, על שטח של 50 דונם. התלמידים למדו בשתי מגמות: עיונית ומקצועית. התלמידים למדו ביום לימודים ארוך וניתן להם לעבור ממגמה למגמה במשך התקופה הראשונה של לימודיהם, וגם לבחור מקצועות לימוד.
בית-הספר שואף למעורבות בנעשה בחיי הקהילה בקרית-שמונה תוך שילוב תוכניות חינוכיות להגברת המודעות והעשייה כמו: "בית-ספר מתנדב" ו"אזרחות פעילה".
עשרות תלמידים ממשפחות צד"ל לומדים בבית-הספר.
בשנת הלימודים תשע"ז (2016/2017) אחוז הזכאים לבגרות עמד על 81.9% מהתלמידים.
"דרכא-דנציגר" שם לעצמו למטרה לחזק את השפה האנגלית בקרב התלמידים, ולכן כל התלמידים מכוונים למסלול של 4–5 יח"ל באנגלית, כיעד פדגוגי מרכזי.
אנדראס פיינינגר
אנדראס ברנרד ליונל פיינינגר (באנגלית: Andreas Bernhard Lyonel Feininger; 27 בדצמבר 1906 – 18 בפברואר 1999) היה צלם יהודי אמריקאי ממוצא גרמני. נודע בעיקר בזכות תצלומים של העיר ניו יורק מתחילת שנות ה-40. חיבר ספרים רבים בתחום הצילום.
קורות חיים
פיינינגר נולד בפריז. אביו היה הצייר ליונל פיינינגר (1871–1956), יליד ארצות הברית שחי באירופה. אחיו הצעיר היה תאודור לוקס פיינינגר (1910 - 2011), שנודע כצלם וצייר.
פיינינגר למד, בין השאר, בבית הספר באוהאוס בגרמניה, שאביו נמנה עם מייסדיו, וב-1928 הוסמך כאדריכל. עד 1931 עסק באדריכלות בהמבורג ובדסאו, ובהמשך עבד שנה בפריז כעוזר של לה קורבוזיה. ב-1933 עבר לסטוקהולם, שוודיה, וב-1936 החל להתמקד בצילום.
ב-1939 היגר פיינינגר לארצות הברית. תחילה עבד בסוכנות הצילום Black Star, ובשנים 1943 עד 1962 נמנה עם סגל הצלמים של המגזין לייף. אחרי כן פעל כצלם עצמאי עד 1990. פיינינגר הרבה לצלם נופים, ביניהם נופים תעשייתיים ועירוניים, והתפרסם בעיקר בזכות תצלומים של העיר ניו יורק. הוא הרבה לעסוק גם בצילומי טבע.
פיינינגר פרסם יותר מ-50 ספרי צילום, ביניהם ספרי הדרכה רבים. ספרו הידוע ביותר הוא הצלם המושלם (The Complete Photographer), שתורגם לשפות רבות, ביניהן עברית.
פיינינגר נפטר בניו יורק ב-1999. תצלומיו מוצגים במוזיאונים רבים, ביניהם המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון העיר ניו יורק, בית ג'ורג' איסטמן ברוצ'סטר, ומוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
חגורת נפץ
חגורת נפץ היא מטען חבלה שנושא מחבל מתאבד על גופו. חגורת הנפץ היא לרוב אפוד שנלבש סביב החלק העליון של הגוף או חגורה עבה (לעיתים עם כתפיות) הנכרכת סביב הבטן, אך לעיתים באה גם בצורת תחתונים. החגורה מורכבת ממנגנון הפעלה, חומר נפץ (לעיתים מאולתר ולעיתים תקני) ובדרך כלל גם רסס (כגון גולות, מסמרים או ברגים) שנועד להגביר את האבדות בקרב האנשים. החגורה או האפוד עם מטען החבלה שוקלים בין 5 ל-20 ק"ג ונלבשים מתחת לבגדים עבים (כגון מעילים), על מנת להסתירם מפני כוחות הביטחון ואזרחים חשדניים, ובדרך כלל כוללים כבל ובו כפתור הפעלה.
חגורת הנפץ משמשת בעיקר לפעולות טרור כנגד אזרחים, מאחר שקל יחסית לשאת אותה באופן מוסתר על גופו של אדם. בעקבות התגברות השימוש בחגורות נפץ חלה הקשחה של בידוק חשודים במחסומים, מעברי גבול ונמלי תעופה.
בקריקטורות ובתרבות הפופולרית מתוארת חגורת הנפץ כחגורה שאליה מחוברים מקלות דינמיט ועליה חוטי חשמל המחברים בין המקלות לשעון עצר ולכבל שבקצהו כפתור הפעלה. המושג צבר תאוצה בישראל ובעולם בעקבות האינתיפאדה השנייה וגל הטרור האסלאמי העולמי.
הקליק
הקליק היא להקת רוק ופוסט פאנק ישראלית שנוסדה בשנת 1980 בידי דני דותן ואלי אברמוב בתל אביב. הלהקה שילבה פוסט-פאנק, רוק לבין ניו וייב עם שירים שעוסקים לרוב בסמים, ביקורת חברתית, מוות ועוד.
היסטוריה
הלהקה נוסדה בשנת 1980 על ידי דני דותן ואלי אברמוב, שני ירושלמים שלהקת הנעורים שלהם, "פולחן דיוניסוס", שרה באנגלית שירים שלא זכו להצלחה ולא הגיעו לאלבום שלם. "הקליק" נוסדה כלהקת גל חדש ישראלי. חברי ההרכב היו דני דותן (מילים ושירה), אלי אברמוב (לחנים וגיטרה), עובד אפרת (שפעל בלהקה תחת הכינוי "אובי פפר"; בס), וז'אן ז'אק גולדברג (תופים). בהרכב השתתף גם עוזי בינדר בגיטרה מובילה. הוא פוטר מהלהקה לאחר זמן קצר, בטענה שהוא "נגן טוב מדי", ואינו מתאים לצליל המחוספס שאפיין את הלהקה. ההופעה הראשונה של הקליק הייתה בקולנוע פריז שבתל אביב.
התקליט הראשון של הלהקה, "אמא אני לא רוצה להיגמל", יצא לאור אחרי שנה של הופעות, בשנת 1981. התקליט היה תקליט קונספט בו מוצגים חיי האדם מטרום הלידה שלו עד אחרי המוות באופן עגום ומקאברי. כך מתחילים החיים בשיר "זרע ניוון": "משהו נוזל לכל כיוון, מישהו שופך עוד זרע ניוון". חינוך האדם והחברה שבה הוא חי אכזריים לא פחות. בשיר "גולם" שר דותן: "נולדת בטעות וכך אתה חי, וכך אתה תמות, נולדת בטעות של אבחנה בין איכות לבין כמות. תקעו לך מפתח מאחור בגב, סובבו לימין ולשמאל, נשארת קטן וחסר מטרה, רק המפתח המשיך לגדול". המסע מסתיים אחרי המוות בשיר "שלד אומלל". התקליט לא היה הצלחה כלכלית גדולה אך מכירת אלף חמש מאות העותקים הראשונים שלו סימנו את פריצת המוזיקה האלטרנטיבית בישראל. "אינקובטור" השיר בעל המילה האחת וקצב המכונה הפך ללהיט. הופעות הלהקה היו מאופיינות בתיאטרליות, איפור כבד, לק וליפסטיק שחורים. אנשים הגיעו להופעות לבושים שחור ומאופרים כמו הלהקה וצרחו על דותן: "אתה גולם".
בדצמבר 1981 שחררה הלהקה את הסינגל "חנוכה על 45", ובו מחרוזת שירי חנוכה בקצב הדיסקו, בהשפעת ההרכב הפופולרי באותה עת "".
בשנת 1983, לאחר הצטרפותה של הקלידנית רונה ורד ללהקה, יצא אלבומם השני "עולם צפוף" שכלל בין השאר את הלהיטים: "כל האמת" ("איגו אינטריגו"), "מונדינה", "היי ילדון", "ילדה מפונקת", "אני אבוד" ו"אל תדליקו לי נר". "היי ילדון" שכתב דותן והלחין אברמוב הוא התייחסות ראשונה להומוסקסואלים במוזיקה הישראלית ("היי ילדון, בוא שנה סגנון. זה הזמן לצאת מהארון. כאן אתה תרגיש כמו מלכה. בוא מהר חבל על כל דקה. היי אתה גברבר נחמד, שב איתי ותן לי יד. אל תקשיב, למה אומרים על כאלו מין גברים"). התקליט יצא במקביל למלחמת לבנון הראשונה והשיר "אל תדליקו לי נר" קיבל משמעות נוספת כשהפך להיות המנון של חיילים בלבנון. יוסי זומר ביים לשיר קליפ חדשני עתיר משתתפים.
באותה שנה, הלהקה הופיעה בעיקר בתל אביב במועדון "קולנוע דן", אך גם בירושלים וחיפה. דותן סבר שמי שרוצה לראות את הלהקה יבוא לתל אביב. ההופעות זכו להצלחה אך חברי הלהקה סברו כי הם לא זוכים לחשיפה וההכרה להם הם ראויים ללא התפשרות, ושחברי הלהקה לא היו מוכנים להתפשר. "הקליק" אמנם לא התפרקה, אך עם הזמן העשייה הלכה והתמעטה. המהפכה המוזיקלית שנשענה על תכנים אנטי-חברתיים נשארה על גבי שני התקליטים שהוציאה הלהקה.
בשנת 1988 התאחדה הלהקה לשלוש הופעות במועדון "זמן אמיתי". האיחוד נחל הצלחה רבה ותועד על גבי אלבום, אך חברי הלהקה חזרו לעיסוקיהם.
בשנת 1995 הוציא דותן אלבום סולו בשם "כל האהבות האסורות", תחת חברת התקליטים של "האוזן השלישית". אברמוב ואפרת הפיקו מוזיקלית. האלבום נכשל במכירות וניסיון הקידום היה רק קליפ שביימה דליה מבורך, אשתו של דותן.
בשנת 2002 יצאה ללהקה קופסה מהודרת ובה האלבומים: "אמא אני לא רוצה להיגמל" ו"עולם צפוף" וגם אלבום שלישי חדש שכלל את השירים: "ארץ ישראל 2000" ו"הכל מושלם" ועוד שירים נדירים שלא הופיעו עד אז על גבי אלבום.
בשנת 2004 הכריזה הלהקה על סיבוב הופעות איחוד, מופע הבכורה נערך ב"בארבי" בתל אביב בהרכב מלא, ונוספה להרכב הקלידנית יסמין אבן, שמאוחר יותר הפכה לזמרת בזכות עצמה.
ב-28 בדצמבר 2006 נפטר המתופף ז'אן-ז'אק גולדברג, לאחר מאבק של שנתיים במחלת הסרטן.
ב-15 במרץ 2011 פתחה "הקליק" בסיבוב הופעות, כשעלתה להופעה סודית לפני "באזקוקס" הבריטית במועדון הבארבי. במקביל שחררה מהדורה בת 600 עותקים ממוספרים של הקלטות ארבעה שירים, למעשה ההקלטות האחרונות של ז'אן ז'אק גולדברג עם ההרכב טרם מותו. שם האי.פי. כתאריך ההקלטות 28.3.2005 (ה-28 במרץ 2005). השיר הפותח את מופעי "הקליק" בסיבוב זה היה "המסיבה של ישראל" - שיר מחאה כתוב בהומור שחור האופייני ללהקה מאז הקמתה. את מקומו של ז'אן זאק גולדברג המנוח על התופים תפס עודד פרח, לשעבר מתופף להקת "רעש".
בשנת 2013 יצא הסרט התיעודי "הקליק האחרון", בבימויים והפקתם של דני דותן וזוגתו דליה מבורך. הסרט מגולל את תולדות הלהקה ומלווה את חבריה במשך מספר שנים, עד האיחוד ב-2011. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובהמשך שודר בערוץ 8 ב-HOT.
ב-1 במרץ 2015 הוציאה הלהקה שיר חדש בשם "אני לא בפסקול", סנונית ראשונה מתוך אלבום אולפן חדש שיצא ביוני 2015.
ב-24 בנובמבר 2015 הלך לעולמו הגיטריסט ומייסד הלהקה אלי אברמוב, לאחר מאבק במחלה קשה.
הטקטיקה והאסטרטגיה האירופית בעת החדשה
הצבאות שאפיינו את אירופה המערבית בתקופה זו הסתמכו על שכירי חרב וגיוס מקומי. צבאות אלה היו בעלי מקצועיות רבה, אך מספר החיילים בצבא היה בדרך כלל לא גדול במיוחד, עם יוצאי דופן אחדים. תפקידי הקצונה היו שמורים בדרך כלל לאצילים. מצב זה השתנה עם המהפכה הצרפתית ובני כל המעמדות קיבלו את האפשרות להגיע לכל דרגת קצונה, אפילו הגבוהה ביותר.
הטקטיקה והאסטרטגיה במאה ה-17
מבחינה אסטרטגית ירשו צבאות המאה ה-17 את ארגון צבאות המאה ה-16. היו אלו לרב צבאות שכירים מקצועיים. בדרך כלל, אך לא תמיד, שכירי החרב באו ממגוון רחב של ארצות, אך היו ארצות שגייסו את אזרחיהן לצבא דוגמת הצבא השוודי. משרות הקצונה נשמרו בדרך כלל לאצילים. השכירים גויסו על ידי אנשים פרטיים שקיבלו דרגה המתאימה לגודל הכח שגייסו. בדרך כלל עיקר נטל הגיוס נפל על הקולונל שגייס יחידה בגודל של רגימנט. הקולונל מינה מפקדי פלוגות (בדרך כלל בדרגת סרן) שהיו אחראיים בפועל על גיוס האנשים.
רובה המוכר בשם מוסקט החליף את הארקבוז בתור כלי הירי האישי המקובל על חיל הרגלים. המוסקט ירה קליע כבד יותר למרחק רב יותר וכושר החדירה שלו היה גבוה יותר. המוסקטים הרבים שבהם חומש חיל הרגלים ביטלו כמעט לחלוטין את התועלת בשריון גוף וכמעט כל זרועות הצבא ויתרו עליו, למעט פרשים כבדים המוכרים בשם קירסירים ומספר יחידות נוספות.
קצב האש האיטי של המוסקט (בדרך כלל כדור אחד לשתי דקות) חייב את צבאות התקופה לשלב גם נושאי חניתות במערך הרגלי על מנת להגן על המוסקטרים מפרשי האויב. הירי התבצע ממרחקים קצרים ביותר שלא עלו בדרך כלל על 100 מטרים בשל הדיוק הנמוך של המוסקט.
בספרד החיילים הרגלים סודרו במבנים דמויי משולש (טרסיו) כשהמוסקטרים ניצבים בדרך כלל באגפי המערך. היחס בין המוסקטרים לנושאי החניתות השתנה כל הזמן לטובת המוסקטרים. כך בתחילת המאה היחס בין שני סוגי החיילים היה בערך חצי חצי, הרי שבסוף מלחמת שלושים השנים (1648) נושאי החניתות היוו לא יותר משליש מחיל הרגלים. החנית נעלמה לחלוטין במאה ה-18 עם המצאת כידון הרובה. בקרב עצמו בגלל הקושי בכיוון מדויק של הרובה, החיילים ירו במטחים לפי פקודה בתקווה שלפחות חלק מהקליעים יפגע באויב. החיילים ירו בשורות וכשהשורה הראשונה ירתה וזזה לסוף המערך על מנת לטעון את הרובים. אחר כך ירתה השורה השנייה וזזה לאחור וכך הלאה. כל זה במטרה לקיים ירי רציף פחות או יותר. בצבא השוודי, השורות של המוסקטרים זזו קדימה במקום אחורה - השורה הראשונה ירתה ואז השורה השנייה האחרונה צעדה קדימה.