cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורה הנבוכים
אחדות האל לפי מורה הנבוכים
בהלכות יסודי התורה (קובץ ההלכות הראשון בספר המדע שהוא הספר הראשון ב"משנה תורה") בפרק ב' הלכה י' מדבר הרמב"ם על יסודות פילוסופיים. הוא טוען: "הבורא, חייו ודעתו אחד הם, הוא היודע הוא הידוע והוא הדעה עצמה, הכול אחד" אף שאלו דברים קשים להבנה (מפני שאלו דברים ומושגים שלא קיימים במציאות של האדם הנברא) על האדם להתאמץ ולנסות להבין את הדברים על בוריים. אומרים חֵי העולמים ולא חַי העולמים מפני שאין הבדל בין עולמו של האל למחשבתו, יש אחדות ביניהם, אחד הם.
שלושה כוחות בהשכלתו של אדם:
אצל האל מדובר בשמות נרדפים. האל ברא את העולם לא רק ברמה חומרית אלא גם מהות העולם נקבעה על ידו. ניקח את העץ לדוגמה, נפרק אותו עד לאטומים ולאנרגיה, אך יש גם "עצוּת" שהיא המהות של העץ, הקב"ה משכיל אותו תמיד, ההפשטה היא לא רק הפרדת חומר (עץ) וצורה (המהות של העץ), אלא גם התחברות לשכלים הטהורים, העליונים. רגליים על הקרקע והראש בעולמות העליונים, זהו החיבור השלם ביותר של השכל עם המשכיל והמושכל.
טעמי המצוות
מטרת המצוות היא לתקן את החברה האנושית ולהכשיר את היחיד להשגת האלוה לפי דרגתו. רבים מהמצוות והאיסורים מכוונים להרחקת עבודה זרה שהיא הפך אידיאל זה. הרמב"ם מציג לאורך 25 פרקים את תובנותיו לגבי משמעות המצוות. ביניהן: הקרבת קורבנות מן הבקר ומן הצאן נועדה, בין היתר, להרחיק את האדם מהדתות האליליות אשר סגדו לבעלי חיים אלו, וכללי הכשרות נועדו, בין היתר, להקנות יכולת של שליטה עצמית ודחיית סיפוקים למשל כאשר האדם נאלץ להמתין בין אכילת חלב ובשר. אימון האישיות של האדם מעלה את דרגתו הרוחנית וביחד עם השכלתו ועם תכונותיו המולדות מאפשר לו להגיע לרמה רוחנית של נביא ולזכות לרוח הקודש.
הרמב"ם מונה כמה סיבות לאיסורי מאכלים, כולל איסור מאכלים מזיקים מבחינה בריאותית, סייג לתאווה של האדם וצער בעלי חיים. את הסמכות שניתנה לבעל להפר נדרים של אשתו הוא מנמק בפגיעה בשלום בית שתיגרם מהעובדה שכאשר לכל אחד מבני הבית מותרים מאכלים אחרים הדבר עלול ליצור כעס אצל הנשים שלטענתו ממהרות לכעוס משום חולשה נפשית - לכן ניתנה על כך סמכות לראש הבית.
היחס לספר בעולם היהודי
הספר, שהשתלב בהגות המוסלמית של התקופה, התקבל טוב יותר בקרב יהודי ארצות האסלאם מאשר בקרב יהודים אשכנזים, שלא הכירו את ההגות המוסלמית ועסקו פחות בפילוסופיה. ל"מורה נבוכים" נודעה גם השפעה רבה על הוגים נוצרים באירופה, בפרט תאולוגים נוצרים שהתעניינו בפילוסופיה היוונית הקלאסית, ובאופן שבו היא נתפסת בקרב מאמינים מונותאיסטים.
מראשי המתנגדים לחיבור היו רבי שלמה מן ההר ותלמידו רבינו יונה (שמאוחר יותר, חזר בו מהתנגדותו) וכן הרשב"א שאף חתם על חרם המגביל את לימוד הפילוסופיה ונכלל בספר "מנחת קנאות" לרבי אבא מרי מלוניל, היוצא בחריפות נגד החיבור ונגד לימוד הפילוסופיה בכלל. בינו ותומכיו לבין קבוצת רבנים שתמכו בספר, התנהל פולמוס חריף שעורר הדים רבים בעולם היהודי. (ראו גם: רציונליזם יהודי בימי הביניים). החיד"א מצטט את תלמידי האר"י משמו כי "חכמת הרמב"ם הצילתו", והרב חיים ויטל נזקק להסבר קבלי כדי לתרץ מדוע הרמב"ם שהיה מגדולי חכמי ישראל לא עסק בחכמת הקבלה. מאות שנים לאחר שדעך הפולמוס, כתב הגאון מווילנה, תוך רמיזה לדברי שלמה המלך בספר משלי כי "הפילוסופיה היטתו (=את הרמב"ם) ברוב ליקחה". רבי יעקב עמדין כותב, במסגרת דיונו על ספר הזוהר בספר "מטפחת ספרים", שלא ייתכן שספר זה חובר על ידי הרמב"ם. החיד"א (בספר "שם הגדולים") מסנגר על הרמב"ם כנגד מתקיפיו באומרו כי בכך משך הרמב"ם את ה"מתפלספים", שרואים בו "פילוסוף גדול", "לדבריו בספר הי"ד החזקה". לצד המתנגדים והמחרימים היו לספר גם תומכים נלהבים, כמו דון יצחק אברבנאל, הרלב"ג ואחרים, שכתבו פירושים ל"מורה נבוכים". סופו של דבר ההתנגדות הובילה לשריפת ספרי הרמב"ם בידי האינקוויזיציה הנוצרית, שהוזמנה לעשות כן על ידי רבני צרפת.
במאה ה-18 ניכר עניין מחודש בספר, עובדה המתבטאת בהופעתם של שתי מהדורות חדשות של הדפסת מורה הנבוכים (1742 במהדורת יסניץ של הרב דוד פרנקל; 1791 במהדורת יצחק אייכל), וזאת לאחר כמעט מאתיים שנה (מהמאה ה-16 ואילך) שבו לא נדפס החיבור מחדש.
עם עליית תנועת ההשכלה היהודית, וכתגובה לה, החלה גם התנגדות מחודשת לספר. חיים נחמן ביאליק מתאר בבלדה "הַמַּתְמִיד", המתארת את עולם הישיבות בליטא (ביאליק למד תקופה מסוימת בישיבת וולוז'ין), כיצד "אַף-יֵשׁ אֲשֶׁר גֹּרְשׁוּ וַיֵּצְאוּ נִדְחָפִים... הָרְבִיעִי – עִם "מוֹרֵה נְבוֹכִים" הִסְתַּתֵּר בַּעֲלִיָּה". גם רבי נחמן מברסלב, מתוך התנגדות למחקר באופן כללי, התנגד לקריאה בספר.
בעקבות ביקורתו של הרב זאב יעבץ על המורה, כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק מאמר הגנה רחב על הטענות כנגד המורה נבוכים שבו כתב בין היתר:
כיום הספר מקובל על חוגים יהודיים רבים, אך יש הרואים סכנה במסרי הספר ובהיעזרותו במקורות שאינם מהעולם היהודי, ועל כן מגבילים מאוד את הלימוד בו. בישיבות החרדיות לא נפוץ העיסוק בספר, ואף בישיבות הציוניות יש רבנים הממליצים ללמוד אותו מעל גיל או רמת השכלה מסוימת.
תרגומי הספר
כמו כל ספריו של הרמב"ם מלבד ה"משנה תורה" הכתוב בעברית הקרובה ללשון חז"ל, מורה נבוכים נכתב בערבית יהודית ספרותית. בחירה זו נעשתה מאחר שזו הייתה השפה הרווחת בקרב קהל היעד שאליו נועד החיבור. עם זאת, מיד לאחר פרסומו הכה הספר גלים והתעורר אליו ביקוש גם בקרב יהודים שלא היו דוברי השפה וכן בקרב נוצרים. עובדה זו הביאה לכך שהחל ממועד פרסומו ועד ימינו זכה הספר למגוון מהדורות מתורגמות בשפות רבות. ריבוי התרגומים נובע בעיקר עקב הצורך באיזון העדין בין תרגום ספר העוסק בתכנים פילוסופיים המותאמים לימי הביניים, לבין הבנה מלאה של דברי המחבר, שהעיד בהקדמה שכתב לחיבור כי לכל מילה בו יש משקל רב והיא נבחרה בקפידה.
שמואל אבן תיבון
התרגום הראשון של מורה נבוכים לעברית נעשה עוד בחייו של הרמב"ם בידי ר' שמואל אבן תיבון (~1160 - ~1230), שאף התייעץ עמו בעבודת התרגום שלו. התרגום נעשה בהזמנתם של יהודי פרובאנס ודרום צרפת. ר' שמואל בן תיבון היה נצר למשפחת מתרגמים ואף היה פילוסוף בעצמו. עם זאת, עיקר פרסומו הגיע לו בזכות תרגומו למורה נבוכים.
מיד לאחר שר' יהונתן מלוניל שיגר אליו את ההזמנה לתרגום, פנה ר' שמואל אל הרמב"ם בבקשה לקבל ממנו הנחיות בעבודת התרגום, ביאור ביטויים קשים וכן ביקש להיפגש עמו. הרמב"ם השיב לו באיגרת בה תיאר את סדר יומו העמוס ובכך התחמק מפגישה עם ר' שמואל. עם זאת, הרמב"ם שיבח את עבודתו של אבן תיבון, ביאר את הביטויים עליהם נשאל, וייעץ לר' שמואל להימנע מתרגום מילולי ולהעדיף את השמירה על התכנים ורוח הדברים.
ר' שמואל סיים את עבודת התרגום בשנת ד'תתקפ"ד (1224), כעשרים שנה לאחר פטירת הרמב"ם. עבודתו הייתה מפעל חלוצי ותרגומו נחשב למדויק ולא חורג משפתו המקורית של הכתוב (זאת בניגוד מסוים להנחייתו של הרמב"ם עצמו, כך גם באשר לביטויים ספציפיים עליהם שאל את הרמב"ם ולבסוף תרגמם באופן שונה מהצעת הרמב"ם). לצורך עבודתו נאלץ ר' שמואל להמציא מילים רבות שהיו חסרות באוצר המילים של העברית בימי הביניים. חלק מן המילים החדשות נגזרו משורשים עבריים קיימים, וחלקן הושאל מהערבית. לתרגומו צירף אבן תיבון נספח ובו "פירוש המילים הזרות" בו ביאר את המונחים הפילוסופיים בהם השתמש ושאת חלקם יצר בעצמו. גם מבנה המשפטים של אבן תיבון שומר במידה רבה על התחביר הערבי. בכך הניח אבן תיבון תשתית לשונית-פילוסופית בעברית עבור מחברים בדורות הבאים שנמשכו אחר תרגומו.
לשונו של אבן תיבון נחשבת לקשה ומסורבלת עבור הקורא העברי בן זמננו. כמו כן, על אף ההקפדה היתירה שלו על לשונו המקורית של הרמב"ם (וייתכן שגם בשל עובדה זו), היו שהאשימו אותו בחוסר דיוק. עם זאת, חשיבותו של תרגום זה גדולה ביותר הואיל וכמעט כל פרשני המורה מתייחסים לתרגומו של אבן תיבון, ולא למקור הערבי. הרוצה להבין את הפילוסופיה היהודית בימי הביניים יזדקק, גם אם בעל כורחו, לתרגום זה. התרגום זכה להדפסות ומהדורות רבות, החל מראשית עידן הדפוס. כיום, בתרגום זה משתמשים בישראל בעיקר בחלק מהישיבות וכן בחוגים למחשבת ישראל באוניברסיטאות.
בשנת 2019 יצאה מהדורה חדשה של תרגום אבן תבון על ידי הוצאת פלדהיים. בשולי מהדורה זו התייחסות מועטת למחקר סביב הספר, וקטעים שלדעת המהדיר הם פילוסופיה ולא דברי תורה עוצבו בגופן שונה.
תרגומי תקופת ההשכלה
בתקופת ההשכלה החל להתעורר עניין מחודש הן בשפה העברית והן בפילוסופיה היהודית בימי הביניים. עובדות אלו הביאו ליצירתם של כמה תרגומים חדשים גם למורה נבוכים.
אהרון מני
תרגום מודרני ראשון נכתב על-ידי עורך הדין אהרן מני, נכד ר׳ אליהו מני שעלה מעיראק, מערבית לעברית שיצא לאור בשנת ה'תשי"ז. מני כתב בהמשך ספרים נוספים בענין הדקדוק העברי הדקדוק הערבי והמשותף ביניהם.
הרב יוסף קאפח
תרגום מודרני לעברית נעשה על ידי הרב יוסף קאפח ונדפס לראשונה בשנת תשל"ב (1972) בהוצאת מוסד הרב קוק. במרוצת חייו תרגם וההדיר הרב קאפח עשרות ספרים, רובם של חכמי ימי הביניים ובראשם כתבי הרמב"ם. מהדורתו התבססה בעיקר על כתבי יד תימניים. מהדורה זו נחשבת למדויקת יותר מקודמותיה. תרגומו של הרב קאפח נצמד ללשון הרמב"ם, כאשר מילים וביטויים שמשמעותם בערבית אינה זהה לתרגום המילולי לעברית - תורגמו במשמעות מעשית. כמו כן, פעמים רבות הרב קאפח הביא תרגום שונה או מקביל, בהערותיו.
הלל גרשוני (מפעל משנה תורה)
תרגום חדש לעברית נעשה על ידי הלל גרשוני ויצא לאור בחלקים בשנים תשע"ח-תשפ"א (2018-2021), במסגרת יוזמה של "מפעל משנה תורה" בראשות הרב ד"ר יוחאי מקבילי, שמטרתו הנגשת וביאור ספרי הרמב"ם השונים. מאחר שלא עלה בידם להשיג את הסכמת בעלי זכויות היוצרים של התרגומים החדשים, נאלצו לתרגמו מחדש על מנת להדפיסו בלוויית ביאור והרחבות כפי שנעשה בשאר כתבי הרמב"ם, בעריכת מקבילי ובשיתוף חבר מבארים מומחים. לדברי מקבילי, התרגום החדש מצטיין בבהירות ובעקביות בתרגום המושגים מערבית. תרגום זה מנוסח בעברית מודרנית ויומיומית יותר מתרגומו של שורץ. במאמר של חוקר הערבית היהודית פרופ' יהושע בלאו על היבטים לשוניים בערבית-היהודית של מורה הנבוכים, שיצא לאחר מותו, הוא התייחס לתרגום זה לצד תרגומיהם של אבן תיבון, פינס ושורץ.
תרגומים לשפות אחרות
במרוצת הדורות, תורגם המורה לשפות רבות. עד לעת החדשה זכה הספר לכמה תרגומים ללטינית וכן תרגומים לספרדית ואיטלקית. כבר במחצית הראשונה של המאה ה-13 (משנות העשרים עד 1251) הופיעו לפחות שלש גרסאות שונות של תרגומים ללטינית, אף אם חלקיים. התרגום הראשון לשפה אירופית מודרנית היה תרגומו של הרב ד"ר שמעון ב' שייער לגרמנית ויצא לאור בפרנקפורט בשנת 1838. במהלך המאה ה-19 התפרסמו שלושה תרגומים נוספים לגרמנית, שני תרגומים לאנגלית, תרגום נוסף לאיטלקית וכן תרגום להונגרית.
העבודה המשמעותית ביותר על המורה במאה ה-19 הייתה הוצאת המהדורה המדעית של מורה נבוכים בשפת המקור על ידי המזרחן שלמה מונק בין השנים 1856–1866. מהדורתו התבססה על כתבי היד החשובים של הספר וצורפו לה הערות שוליים חשובות וכן תרגום של המורה לצרפתית. כל חוקרי ומתרגמי הספר מכאן ואילך (הן לעברית והן לשפות אירופיות) התבססו על מהדורה זו של מונק.
פירושים על הספר
פירושים רבים נכתבו על מורה הנבוכים, החל מדור תלמידי הרמב"ם ועד ימינו. שני מניעים עיקריים עומדים בבסיס הפרשנות: האחד, הצורך בפירוש רעיונות פילוסופיים שונים, ובפרט מונחים אריסטוטליים, שאינם מוכרים לקורא המתחיל; והשני, הוא הצורך לפענח את רמיזותיו האיזוטריות של הרמב"ם, עליהם הוא מספר בהקדמתו. בין פרשני הרמב"ם ישנם גם שדקדקו בכל מילה ומילה, ובנו על רמיזותיו הררי-פרשנות.
בין הפרשנים המוכרים לנו, שפירושיהם הגיעו לידינו, הראשונים הם שם טוב בן יוסף אבן פלקירה, אברהם אבולעפיה (שפירש את הספר על דרך הקבלה), ומשה בן שלמה מסלרנו במאה ה-13. פרשנים בני המאה ה-14: משה נרבוני, יוסף אבן כספי. במאה ה-15 נכתבו פירושיהם של פרופייט דוראן, אשר קרשקש, שם טוב בן יוסף אבן שם טוב, מרדכי כומטינו ויצחק אברבנאל. מאז גירוש ספרד הייתה הפוגה יחסית בכתיבת הפירושים, לצד מיעוט העיסוק במשנתו של הרמב"ם במורה הנבוכים וריבוי לימוד תורת הקבלה. למרות מגמה כללית זו, בבית מדרשו של רבי משה איסרליש, הרמ"א, נמשך העיסוק בספר. במסגרת עיסוק זה, כתב הרמ"א מערכת של הערות על הספר, שחלקן הגיעו לידינו. הרמ"א אף חיבר חיבור על מגילת אסתר בשם 'מחיר יין' בו הוא מסביר את סיפור המגילה כרמז מוסרי ובו מרבה לבאר את דברי הרמב"ם במורה נבוכים. בנוסף, תלמידו, הרב מרדכי יפה, כתב פירוש רציף, אקלקטי ברובו על מורה הנבוכים, בשם לבוש פנת יקרת.
בזמנה של תנועת ההשכלה חזר לימוד מורה הנבוכים למרכז ההגות היהודית, ונכתבו פירושים חדשים. ביניהם נמנה "גבעת המורה" של שלמה מיימון, שבפירושו הוא מחדיר לדברי הרמב"ם רעיונות נאו-קנטיאנטים, אך גם תרם תרומה רבת ערך בכתיבת תמצית של כל מורה הנבוכים, וכלל אותה באוטוביוגרפיה שלו, "חיי שלמה מיימון". יהודה אבן שמואל כתב פירוש מקיף לרוב חלקי מורה הנבוכים, הכולל ליקוט מדברי רבים מהפרשנים שקדמו לו. הרב יוסף קאפח, בשולי מורה הנבוכים שבתרגומו, הוסיף הערות ביאור, ופרופסור מיכאל שורץ, בהערות למורה הנבוכים שבתרגומו, מפנה רבות למאות מאמרי מחקר העוסקים בחקר משנת ה"מורה". בשנים האחרונות, החל לראות אור פירושו של הרב שלמה אבינר לספר. הפירוש מבוסס על הפרשנות המסורתית והפרשנית כאחת, ומובאות בו גם הפרשנויות הרדיקליות למורה הנבוכים. הרב יונתן שמחה בלס (רב היישוב חלמיש) כתב שני כרכים של עיונים במורה הנבוכים בשם "מנופת צוף".
בשנת 2016 פרסם מפעל משנה תורה ספר קצר שכלל שלושה פרקים יסודיים במורה הנבוכים. הפרקים הובאו בתרגום חדש של הלל גרשוני, ובביאור מצורף של הרב יוחאי מקבילי. באוגוסט 2018 יצא לאור במהדורה זו חלק א', עם ביאור קצר והרחבות, וביולי 2019 יצא לאור חלק ב', וביולי 2021 יצא לאור החלק השלישי והאחרון. מטרת המהדורה היא להנגיש את הספר לציבור הרחב. לספר קיימת גם מהדורה אלקטרונית, ונוסח המקור מול התרגום זמין לציבור הרחב ללא תשלום.
חלק מהפרשנים פירשו את דבריו בצורה רדיקלית, בטענה כי הם חושפים סודות שהרמב"ם ראה לנכון להסתירם. את מעשיהם הצדיקו בצורך השעה שהכריחה אותם לכך. בין אלו בולטים האפודי, הנרבוני ואבן כספי, שפירושיהם הקיצוניים עוררו את חמתם של רבנים שמרנים. לעומתם, קרשקש, כומטינו ואברבנאל נוקטים קו מתון יותר; קרשקש מצהיר בהקדמתו שמטרתו בקו המתון היא לשם חינוכם של צעירי הלומדים, ואילו אברבנאל האמין שהרמב"ם אכן היה שמרן בהרבה ממה שייחסו לו הנרבוני וחוגו, והוא מתפלמס עמם בכלים פרשניים.
בעת החדשה, ניסה ליאו שטראוס לגלות מחדש את הקו האזוטרי של הרמב"ם, ובסדרת מאמרים הראה את הדרך לקרוא את הספר ולחשוף את סודותיו. בין התגליות שהעלה יש למנות את דעת הרמב"ם בעניינים מהותיים, כמו הנבואה, תורה מן השמים ובריאת העולם. במקרים רבים חופפת דעתו לדעתם של ראשוני פרשני הרמב"ם הרדיקליים. עבודות מחקר נוספות ומקיפות הן עבודותיהם של אברהם נוריאל, מארווין פוקס (באנגלית), שלמה מונק (בצרפתית), יעקב לוינגר, שרה קליין-ברסלבי ומשה הלברטל.
קונוורז'ן
קוֹנְוֶורְז'ן הוא רומן מאת רביב יצחקי בהוצאת כנרת זמורה ביתן 2012. זהו רומן בשפה העברית החושף את הנעשה מאחורי הקלעים של תעשיית הפורנו וההימורים באינטרנט. דוד רוזנטל, בביקורת על הספר באתר וואלה כותב:
במרכזו של הרומן, סיפור אהבתו של מאתיו אנדרסון, האקר אמריקאי צעיר מניו ג'רזי, ל'דאקי' -יפהפייה דקיקה ומיוחדת המופיעה בחדרי צ'אט-חי. באחד הלילות הוא מקליט באקראי את אהובתו נאנסת באכזריות על ידי שני גברים. אחרי האונס היא נעלמת ללא עקבות. הקובץ המוקלט הופך לראיה רבת ערך כאשר מתבררת זהותו של אחד האנסים.
כאן מתערבים כוחות גדולים ממנו: ה-CIA הנלחם ב-סחר בבני אדם ובהלבנות הון. חברות הימורים השייכות לאוליגרכים שחיי אדם חשובים בעיניהם כקליפת השום, ופוליטיקאים ציניים ומושחתים.
מאתיו יוצא להציל את אהובתו במסע חוצה יבשות, במהלכו פוגש טיפוסים אקסצנטריים, האקרים, סוכנים, פעילי או"ם, דוגמניות פורנו ואנשי מדיה, הוא מגלה אמיתות מפתיעות על עצמו ועל נסיבות חייו. "קונוורז'ן" מתאר את התרבות הנסתרת של ההאקרים. האקרים שבנגוד לדעה הרווחת - אינם פושעים ורואים את עצמם כמקימי ומפתחי רשת האינטרנט כפי שאנחנו מכירים אותה היום. להאקרים, על פי הספר - שפה, סמלים וסולם ערכים ייחודי להם.
הספר מעלה שאלות בנושא אפשרות הקשר הווירטואלי בין אנשים. האם ניתן להתאהב במישהי או במישהו דרך "צ'אט"? מה ניתן לדעת על אנשים כפי שהם מציגים את עצמם ברשת? האם השפה המדוברת ברשת היא קריטריון לזהות?
שם הספר, קונוורז'ן, פירושו בעברית המרה שבשיווק אינטרנטי מתייחסת להמרת גלישת הגולשים לפעולות רווחיות עבור יוצרי האתר. בספר המילה קונוורז'ן מקבלת משמעויות נוספות, המתייחסות לתמורה שעוברים הגיבורים.
טירונות (מחזה)
טירונות (במקור Biloxi Blues - בלוז לבילוקסי) הוא מחזה אוטוביוגרפי בחלקו שנכתב על ידי המחזאי האמריקאי ניל סיימון והוסרט לקולנוע בשנת 1988. המחזה (והסרט) הוא השני מתוך "טרילוגיית יוג'ין" (המחזה והסרט הראשון הוא "יומן חוף ברייטון" והמחזה והסרט השלישי הוא "בדרך לברודוויי").
המחזה
המחזה הוצג לראשונה בברודוויי ב-28 במרץ 1985. במחזה כיכבו מתיו ברודריק בתפקיד ג'רום, וויליאם סיידר במתפקד סמל מרווין ג'. טומי. פנלופה אן מילר גילמה את דמותה של דייזה האניגן בה מתאהב ג'רום.
המחזה הציג במשך 524 הופעות (עד ה-28 ביוני 1986) וזכה בפרס טוני עבור המחזה הטוב ביותר בשנת 1986. ג'ין סאקס זכה בפרס טוני עבור בימוי המחזה ובארי מילר זכה בפרס טוני עבור שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט
בעוד שעלילת המחזה מתרחשת בשנת 1943, עלילת הסרט מתרחשת בקיץ 1945, בשלהי המלחמה.
אתיופיק
אתיופיק (Ethiopiques) היא סדרת אלבומי מוזיקה של מוזיקאים מאתיופיה ומאריתריאה. רבים מהתקליטורים בסדרה הם אלבומי אוסף של יצירות משנות השישים והשבעים של המאה העשרים, תקופה המכונה "תור הזהב של המוזיקה האתיופית". עם זאת, מופיעות בה גם יצירות מסורתיות של קבוצות אתניות שונות באתיופיה, וכן הקלטות חדשות.
חברת התקליטים הפריזאית "Buda Musique", המתמחה במוזיקת עולם, החלה בהוצאת הסדרה בשנת 1997. עד ספטמבר 2007 יצאו עשרים ושלושה אלבומים בסדרה, בעריכת פרנסיס פלסטו, מחבר הספר "סווינג חבשי" (Abyssinie Swing). פלסטו נמנע מלכלול בסדרה מוזיקת פופ מבוססת סינתיסייזרים, שפשטה באתיופיה במהלך שנות התשעים וזכתה לכינוי "הסרטן של המוזיקה האתיופית".
הסדרה תרמה להפצת סגנון הג'אז האתיופי (אתיו-ג'אז) לאזניים מערביות וזכתה לשבחים מאמנים כג'ון זורן, פטי סמית', אלביס קוסטלו ועוד. בזכותה נוצרו שיתופי פעולה בין הלהקה האנרכיסטית ההולנדית The Ex לבין הסקסופוניסט האתיופי הנודע גטאצ'וו מקוריה, ובין הרכב הג'אז האמריקאי Either/Orchestra  לבין נגן הוויברפון מולטו אסטטקה ורבים אחרים. בשנת 2004 הוזמנו ה-Either/Orchestra לפסטיבל המוזיקה האתיופית באדיס אבבה, הופעה ראשונה של תזמורת ג'אז אמריקאית באתיופיה מאז ביקורו של דיוק אלינגטון בשנת 1973. ההופעה המוצלחת, בה התארחו המוזיקאים מולטו אסטטקה וגטטצ'ו מקוריה וזמרים נוספים, יצאה באלבום כפול מספר 20 בסדרת אתיופיק. פסקול הסרט פרחים שבורים של ג'ים ג'ארמוש כולל רבים מלחניו של אסטטקה, שיצאו באלבום הרביעי בסדרה.
תזונה ים תיכונית
התזונה הים תיכונית הוא אורח חיים תזונתי שמבוסס באופן כללי על דפוסי התזונה הוותיקים במדינות אגן הים התיכון, ובמיוחד באיטליה, יוון וספרד. התזונה הים תיכונית ידועה כאפשרות מומלצת לצריכת תזונה בריאה.
המשותף לדפוסי התזונה באזורים הללו הוא צריכה גבוה יחסית של שמן זית, קטניות, דגנים לא מזוקקים, פירות, ירקות, צריכה בינונית עד גבוהה של דגים, צריכה מתונה של מוצרי חלב (בעיקר גבינה ויוגורט), וצריכה נמוכה יחסית של בשר, מה שהופך את הדיאטה לדלה בשומן רווי ועשירה בפחמימות וסיבים תזונתיים. היין האדום נפוץ גם הוא בתזונה הים תיכונית אך בכמויות מתונות.
בעוד שספרו החדשני של הרופא האמריקאי אנסל קיז אודות התזונה הים תיכונית יצא לראשונה לשווקים עוד במהלך 1945, התזונה הים תיכונית הפכה פופולרית במערב רק במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
ישנן עדויות לכך שהתזונה הים תיכונית מורידה את הסיכון לחלות במחלות לב וכמו גם את הסיכון למוות מוקדם. איגוד הלב האמריקני ואיגוד הסוכרת האמריקנים ממליצים על התזונה הים תיכונית כדרך להפחית את הסיכון לחלות במחלות לב, וכדרך להפחית את הסיכון לחלות בסוכרת מסוג 2. התזונה הים תיכונית הוכחה כיעילה בסיוע לאנשים עם השמנת יתר חולנית לרדת במשקל.
סטושי אומורה
זכה בשנת 2015 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ביחד עם ויליאם קמפבל וטו יויו.
השכלה
אומורה למד תואר ראשון באוניברסיטת יאמאנאשי, הוא קיבל את התואר השני במדעים מאוניברסיטת המדע של טוקיו, דוקטורט במדעי התרופות מאוניברסיטת טוקיו ב-1968 ותואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת המדע של טוקיו ב-1970. ב-1965 הוא התחיל את מחקרו במכון קיטסאטו שבטוקיו.
מחקרים
1965 הוא החל את מחקריו למצוא פעילות חומרים שיכולים לשמש נגד מיקרובים, אותם מייצרים חיידקים. הוא גילה מין חדש של Streptomyces, Streptomyces avermitilis, שיש לו פעילות כזו. הוא בודד את החיידקים הללו. ויליאם קמפבל המשיך את מחקריו ופיתח את התרופה ivermectin, שמשמשת היום לטיפול בעיוורון הנהרות, באלפנטיאזיס טרופית ובפרזיטים נוספים. התרופות נמצאו כבטוחות מאוד לשימוש וכעוזרות נגד המחלות הללו.
אליפות העולם בשחייה 1978
אליפות העולם השלישית בשחייה נערכה בברלין, מערב גרמניה ב-20 באוגוסט - 28 באוגוסט 1978. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, בהשתתפות 828 ספורטאים, מ-49 מדינות.
לאחר שתי אליפויות עולם שבהן התנהל מאבק, בין ארצות הברית למזרח גרמניה, בתחרות זו השליטה של ארצות הברית הייתה מוחלטת, הן בגברים והן בנשים. שחייניות צעירות ומוכשרות החלו את הקריירה הספורטיבית שלהן, לקראת המשחקים האולימפיים במוסקבה. ארצות הברית זכתה לבדה ב-26 מדליות זהב מתוך 37 מדליות שחולקו.
נשים
השחיינית הבולטת בתחרות כולה הייתה ללא ספק טרייסי קולקינס עם 6 מדליות, מתוכן 5 מזהב, 3 במשחים אישיים, עם 4 שיאי עולם חדשים 3 אישיים. נוסף לה, בלטו שלוש שחייניות נוספות, טרייסי ויקהאם עם 2 מדליות זהב במשחי החתירה הארוכים ושיא עולם אחד, סינתיה וודהד  שזכתה ב-5 מדליות, 3 זהב עם שני שיאי עולם חדשים, אחד אישי ולינדה ג'זק  שזכתה ב-3 מדליות זהב, 2 מדליות אישיות ושיא עולם אחד אישי.
גברים
השחיינים הבולטים בתחרות היו דייוויד מקאג זכה ב-3 מדליות זהב, אחת אישית במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי, עם שיא עולם אחד קבוצתי ו-2 שיאי תחרות חדשים. ג'סי ואסאלו זכה ב-2 מדליות זהב ואחת מכסף עם שיא עולם אחד וולדימיר סלניקוב  זכה ב-2 מדליות זהב במשחי החתירה הארוכים עם שני שיאי תחרות ומדליית כסף קבוצתית.
נבחרת ישראל בכדורמים
מאזן השערים שלה היה: בשלב הראשון: 4 : 24 (20-)
שחייה
4 שחיינים ייצגו את ישראל באליפות. אמיר גניאל וניר שמיר קבעו שיא ישראלי כל אחד במשחים האישיים וכן ניקבעו שני שיאים ישראליים במשחי השליחים.
אטרף (להקה)
אטרף היא להקת רוק לטינית ישראלית, שפעלה בעיקר בתחילת שנות ה-90. להקת אטרף שילבה מוזיקת רוק עם מוזיקת ג'אז, תחת השפעות לטיניות (בעיקר סלסה ומוזיקה קובנית).
היסטוריה
את הלהקה הקים הזמר רובן סלמון (אשר מוכר יותר בשם נעוריו, רובנס). רובנס, יוצא פרו, שבתחילת שנות ה-80 היה חבר בלהקת "סנדלר", חבר בשנת 1989 לחבר ילדותו, נגן הבס ויקטור אזוס, ולגיטריסט אהרוני בנארי – שניהם יוצאי הלהקה הירושלמית "צליל שכן". השלושה צרפו אליהם גם את הפסנתרן איתי רוזנבאום ואת נגני כלי ההקשה אורן בלבן והמתופף דורון רפאלי.
הלהקה הקליטה כמה שירים באופן עצמאי, ולהיטה הראשון של הלהקה שיצא כסינגל באוגוסט 1989 היה "שולה". השיר עסק במפגש עם זונה. שיר זה זכה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו. עם זאת, כאשר הוצע ללהקה להופיע במסגרת התוכנית "סופסופ" (תוכנית אירוח בהנחיית גבי גזית ששודרה בערוץ הראשון), הותנתה ההופעה בהחלפת המילים הפרובוקטיביות במילים אחרות. הלהקה שהייתה להוטה להופיע בטלוויזיה הסכימה להתניה. למחרת הופיעה בעיתונים השוואה בין המילים המקוריות למילים החלופיות, והושמעה ביקורת על כך שהלהקה נאלצה להתכופף ולהתפשר על מנת להופיע. בהופעות מאוחרות יותר בטלוויזיה, הופיעה הלהקה עם המילים המקוריות. בתחילת 1990 הוציאה הלהקה את הסינגל השני שלה "בלומברג".
בנובמבר 1990, לאחר שהפסנתרן איתי רוזנבאום הוחלף על ידי זוהר כחילה, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, אטרף 2, בהפקה עצמאית בשותפות עם אולפני טריטון, ובהפצת אן אם סי. בין היתר התפרסמו מאלבום זה השירים "כשאת", "אודליה", "בלומברג", ו"יום סבבה" – גרסה עברית לשיר "לה במבה", בהשתתפות שלומי שבת. מילות השירים נכתבו על ידי רובנס, והולחנו על ידי רובנס ואזוס. השיר "יום סבבה" נכלל גם באלבום הסולו השלישי של שבת "אל תלכי רחוק מדי" שראה אור בשנת 1991.
בשנת 1992 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, קונגה, אף הוא בהפקתו של עמיר בן-משה, אך עם מעורבות גדולה יותר של כחילה, בנארי ואזוס בעיבודים ובהלחנה. בין היתר התפרסמו מאלבום זה השירים "ענבל" ו"ירושלים", וכן גרסאות כיסוי בסגנון לטיני לשירים "קפה טורקי" ו"רינה". מילות השירים באלבום נכתבו על ידי רובנס.
בשנת 1997 הוציאה הלהקה אלבום אוסף בשם האוסף, אשר כלל גם 4 גרסאות כיסוי שלא פורסמו עד אז (ביניהן גרסה לטינית לשיר "אין כמו יפו בלילות").
לאחר הוצאת אלבום האוסף, דעכה פעילותה של הלהקה. בשנת 1998, במסגרת הפרויקט "עבודה עברית", חידשה הלהקה את שירו של אריק לביא, "שיר הקטר". בשנת 1999 הקליטה הלהקה שיר נוסף בשם "קונדום", שנפסל לשידור עקב תוכנו המיני-פרובוקטיבי, העוסק בקונדומים.
לאחר פירוק הלהקה
בינואר 2011 התאחדה הלהקה לרגל מופע השקה של אלבום הסולו הראשון של דורון רפאלי.
ב-28 בספטמבר 2013 שוב התאחדה הלהקה לצורך הופעה חד-פעמית, במסגרת אירועי הסגירה של הרדיו-בר "תדר" בתל אביב.
ביוני 2016 דווח שוב על איחוד צפוי של הלהקה וימים אחדים לאחר מכן הוצגה הלהקה כאשר במתכונתה החדשה, במקום הסולן רובנס, הוצב הסולן ארתור כץ. השיר הראשון שהוציאה באיחוד 2016 הוא "מדינה בפיתה". במהלך 2017 הופיעה הלהקה עם פבלו רוזנברג.
תיירות בזמביה
תיירות בזמביה מתייחס לענף התיירות ברפובליקה של זמביה, אפריקה. תעשיית התיירות היא תעשייה גדולה וצומחת בזמביה. בזמביה ישנם פארקים לאומיים רבים ומוקדי תיירות טבעיים רבים כגון מפלים, אגמים, נהרות, ומונומנטים היסטוריים. זמביה הייתה מעורבת במספר הסכמי תיירות עם מדינות שכנות כמו אוגנדה וקניה. שר התיירות של אוגנדה, בוכאניינדי, אמר כי זמביה היא מודל תיירותי באפריקה. מועצת התיירות של זמביה (TCZ) משתפת פעולה עם הממשלה והמגזר הפרטי כדי לשפר את ההיבט השיווקי בענף התיירות.
ציד גם הוא חלק חשוב בתעשיית התיירות הזמבית. על אף שהמדינה אסרה על כל סוג של ציד בינואר 2013, הדבר חזר להיות חוקי עבור מיני חיות רבים שנה לאחר מכן. בנוסף, שר התיירות הזמבי הודיע כי נמרים עשויים להתאפשר לציד באופן חוקי החל משנת 2015 ואריות עשויים להתאפשר שוב לציד החל משנת 2016.
מספרי כניסות תיירים
רוב המבקרים והתיירים שהגיעו לזמביה בשנים האחרונות היו ממדינות הלאום הבאות:
יחסי יוון–ישראל
יחסי יוון–ישראל הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת ישראל לרפובליקה ההלנית. מאז שנת 1990 לישראל שגרירות בבירת יוון, אתונה. ליוון יש שגרירות בתל אביב, קונסוליה מרכזית בירושלים וקונסול של כבוד בחיפה.
עד לשנת 2010
עם הקמת מדינת ישראל, יוון הכירה בישראל דה-יורה ב-15 במרץ 1949 וקבעה יחסים דיפלומטיים איתה אבל ברמה נמוכה - של צירים בלבד. הביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל מחוץ למדינה היה ליוון ונערך בסוף 1950. לא נמסרה על הביקור הודעה מראש והוא הוגדר כפרטי. במהלכו נפגש דוד בן-גוריון עם ראש ממשלת יוון סופוקלס וניזלוס.
במשך רוב השנים יוון העדיפה לשמור על נייטרליות וחוסר התערבות בסכסוך הישראלי ערבי, למשל כאשר נמנעה בהחלטה 3379 של האומות המאוחדות שקבעה כי ה"ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
בשנות משטר הקולונלים ביוון (1967–1974) חל שיפור מסוים ביחסים בין המדינות. אולם לאחר נפילת השלטון הצבאי וחזרת המשטר הדמוקרטי, היחסים שבו לקדמותם.
ב-1981, עם עלייתו לשלטון של אנדראס פפנדראו ומפלגתו הסוציאליסטית PASOK, חלה הרעה ביחסים, בשל תמיכתו של פפנדראו בפלסטינים וביאסר ערפאת, עימו נפגש ראש הממשלה היווני פעמים רבות. פפנדראו ניהל מדיניות אנטי-אמריקאית, וראה בישראל גרורה של ארצות הברית.
בשנת 1990, עם הקמת ממשלת שמרנית, ביוזמת ראש הממשלה החדש קונסטנדינוס מיצוטאקיס, השתדרג מעמד היחסים מ"נציגות דיפלומטית" לרמת שגרירויות. כמו כן, מיצוטאקיס היה ראש הממשלה היווני הראשון שביקר בישראל, וכמוהו עשה גם שר החוץ שלו, אנדוניס סמאראס (שכיהן כעבור כעשרים שנה גם כראש ממשלה). זה היה חלק משינוי שערך מיצוטאקיס במדיניות האנטי אמריקאית והאנטי ישראלית של ראש הממשלה הקודם, אנדראס פפנדראו.
הזצסיון הווינאי
הזצסיון הווינאי (בגרמנית: Wiener Secession) או הפרישה הווינאית הייתה תנועה של אמנים, אדריכלים ומוזיקאים, אשר התפטרו מאיגוד האמנים האוסטרים במחאה על תמיכתו בסגנונות אמנותיים מסורתיים יותר. בווינה הוקמה הקבוצה בשנת 1897 על ידי קבוצת ציירים אוסטרים, גרפיקאים, פסלים ואדריכלים, ביניהם יוזף הופמן, קולומן מוזר, אוטו וגנר, אדולף הלצל, וגוסטב קלימט.
מעט לאחר הופעת התנועה במינכן ב-1892, בה גם קיבלה את השם "הזצסיון במינכן", ולאחריה הופיעה הזצסיון הברלינאי. קבוצות אחרות היו בדרזדן, בקרלסרוהה, בדיסלדורף, בלייפציג, ובוויימאר.
יחסי יוון–ישראל
עד לשנת 2010
על אף שדרוג היחסים הפורמלי, יוון המשיכה להסתייג מישראל ונחשבה לאחת המדינות הפחות ידידותיות לה בתוך האיחוד האירופי, לצד מדינות כמו אירלנד ופורטוגל. קו זה הוקצן לאחר חזרתם לשלטון של פפנדראו ומפלגתו ב־1993.
הזצסיון הווינאי
היסטוריה
תנועת הזצסיון הווינאי הוקמה ב-3 באפריל 1897 על ידי האמן גוסטב קלימט, המעצב קולומן מוזר, האדריכלים יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, מקס קורצוויל, וילהלם ברנציק ואחרים. האדריכל אוטו וגנר הצטרף לקבוצה זמן קצר לאחר הקמתה. המטרות שהוצגו בזמן ההקמה כללו יצירת קשר והחלפת רעיונות עם אמנים מחוץ לאוסטריה, ויכוח על הלאומנות באמנות, חידוש האמנות הדקורטיבית. יצירת "אמנות טוטאלית", המאחדת בין ציור, אדריכלות ואמנות דקורטיבית. ובמיוחד בהתנגדות לשליטת האקדמיה הרשמית לאמנויות של וינה, ומכוני האמנות הרשמיים, באוריינטציה מסורתית להיסטוריציזם. התנועה קיבלה את שמה מתנועת הזצסיון במינכן שנוסדה בשנת 1892. מטרותיה של התנועה החדשה בווינה התבטאו על ידי מבקר הספרות הרמן בהר בגיליון הראשון של כתב העת החדש שפרסמה הקבוצה, המכונה Ver Sacrum. בהר כתב, "האמנות שלנו איננה לחימה של אמנים מודרניים כנגד אלה של פעם, אלא קידום האומנויות נגד הסוחרים שמתייצבים כאמנים ובעלי אינטרס מסחריים שלא לתת לאמנות לפרוח. הבחירה בין מסחר לאמנות היא הנושא העומד על הפרק בסדר היום שלנו. זה לא ויכוח על אסתטיקה, אלא עימות בין שני מצבים רוחניים שונים."
בתחילת דרכה מנה הזצסיון הווינאי כחמישים חברים, ונבחר בה הצייר גוסטב קלימט כנשיאה. חברים מייסדים אחרים כללו את האדריכל יוזף הופמן, המעצב קולומן מוזר, המעצב והאדריכל יוזף מריה אולבריך, והציירים מקס קורצווייל, ואלפונס מוכה הצ'כי שהתגורר בפריס וכבר התפרסם בזכות הכרזות בסגנון הארט נובו שלו. הצייר המבוסס רודולף פון אלט, בן שמונים וחמש, נבחר כנשיא הכבוד של הקבוצה, והוא הוביל משלחת שהזמינה את הקיסר פרנץ-יוזף להשתתף בתערוכה הראשונה.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
בעקבות השרפה בכרמל שהתרחשה ב-2010 וביקשה ישראל סיוע בינלאומי לכיבוי השריפה, יוון נעתרה לבקשה ושלחה 4 מטוסי כיבוי ומטוס אספקה. עדות נוספת להתחממות היחסים בין המדינות היא העזרה של השלטונות ביוון לעצירת המשט לעזה של 2011 שספג ביקורת רבה ממשלת ישראל ולאחר שהרשויות הישראליות ניסו לעצור אותו בעצמם. על פי פרסומים בעיתונות, העמיסו שלטונות יוון בירוקרטיה רבה על הספינות במשט על מנת לעצור את הספינות בדרכן לכיוון עזה.
ב-5 בפברואר 2013 הגיעה שרת התיירות של יוון, אולגה קפאלוגיאני, לביקור ממלכתי בישראל. במהלך הביקור סיירה באתרים היסטוריים בישראל, ונפגשה עם הנשיא שמעון פרס, אשר העניק לה מדליה מיוחדת. במהלך יריד התיירות הישראלי שבגני התערוכה שבתל אביב שהתקיים ב-3 בפברואר 2013, בלטה נוכחות מרשימה של סוכנים ואנשי תיירות מיוון.
בדצמבר 2014 התקיים במרכז אתונה כנס לחיזוק היחסים בין יוון לישראל על רקע התפשטות האסלאם הקיצוני ברחבי אירופה. בקיץ 2014 מונה לראשונה נספח צבאי של ישראל ביוון, על רקע הידוק היחסים הביטחוניים בין שתי המדינות והקפאת יחסים ביטחוניים עם טורקיה.
במרץ 2016 ביקר נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס בישראל, ובין השאר נפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו וביקר ביד ושם. בפגישותיו נדונו שיתופי פעולה בתחומי הביטחון והתיירות. בפגישותיו בישראל הדגיש פבלופולוס שאירופה חייבת להתמודד עם משבר הפליטים שמציפים אותה בדרכים הומניות, ולהתנגד לגזענות, לשנאת זרים ולאנטישמיות. בשנת 2016 כאשר פרצו שריפות בצפון ישראל יוון שלחה 2 מטוסי כיבוי.
ב-16 ביוני 2020 ביקר ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס בישראל, בראש משלחת שכללה עוד מספר שרים, ובין השאר נפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש הממשלה החלופי ושר הביטחון בני גנץ. בפגישותיו נדונו חידוש טיסות התיירים ליוון לאחר שהושעו בעקבות מגפת הקורונה, שיתופי פעולה בנושאי חקלאות, ביטחון וסייבר ועל הסכסוך של יוון עם טורקיה. ב-13 באוגוסט ביקר בישראל שר החוץ ניקוס דנדיאס, במהלכו סוכם עם נתניהו ועם מקבילו הישראלי גבי אשכנזי על מתווה שיאפשר כניסת 600 תיירים ישראלים למקומות מסוימים ביוון מדי שבוע עם בדיקת קורונה ובידוד מקוצר.
הזצסיון הווינאי
פעילות
לקבוצה לא היה סגנון צורני אחיד, אלא שאיפה משותפת ליצור אמנות המנותקת מן העבר הקלאסיציסטי ומן האקדמיה האוסטרית לאמנות.
הפרויקט האדריכלי הראשון של הזצסיון הווינאי היה יצירת חלל תצוגה שיביא אמנים בינלאומיים ותנועות אמנות לווינה. האדריכל היה יוזף מריה אולבריץ', תלמידו של אוטו וגנר. בשנת 1897 הוקם בווינה 'בית הזצסיון', בתכנונו של האדריכל יוזף מריה אולבריך. על הבניין חרוטה הכתובת: "לכל עידן האמנות שלו, ולאמנות את חירותה". בתוך הבניין יצר גוסטב קלימט עבודות עמוסות במוטיבים קישוטיים, גאומטריים וצמחיים.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
באפריל 2021 התקיימה בפאפוס שבקפריסין פגישה מרובעת בין שרי החוץ של איחוד האמירויות הערביות, יוון, ישראל וקפריסין. כעבור חודש הגיע שר החוץ היווני דנדיאס לביקור של הבעת סולידריות עם ישראל לאור מבצע שומר החומות, וביולי באותה שנה הגיע לביקור נוסף ונפגש עם שר החוץ יאיר לפיד. באוגוסט 2021 התקיימה בישראל פגישה משולשת בהשתתפות לפיד, דנדיאס ושר החוץ הקפריסאי ניקוס חריסטודולידס, אשר נפגשו גם עם שרת האנרגיה קרין אלהרר, ראש הממשלה נפתלי בנט ונשיא המדינה יצחק הרצוג.
הזצסיון הווינאי
פעילות
בניין הגלריה והכיפה שלה, עם אפריז פיסולי מעל הכניסה, במרכז וינה, הפך לסמל התנועה. זו הייתה הגלריה הראשונה לאמנות מודרנית בעיר. היא עזרה להפוך את האימפרסיוניסטים הצרפתים ואמנים מדרנים אחרים למוכרים לציבור הווינאי.
תערוכת הזצסיון בשנת 1902 שתוכננה על ידי יוזף הופמן הוקדשה ללודוויג ואן בטהובן הייתה מפורסמת במיוחד. במרכז עמד פסל בטהובן מאת מקס קלינגר, סביבו נבנה אפריז בטהובן של קלימט. אפריז קלימט שוחזר וניתן לראות אותו בגלריה.
המגזין של התנועה, "Ver Sacrum", הציג את עבודותיהם הדקורטיביות של חבריה, במסורת האר דקו.באדריכלות של סגנון זה הייתה נטייה לקישוטיות. דוגמה לכך אפשר למצוא במיוליקה-האוס, בניין שתכנן האדריכל אוטו וגנר (Otto Wagner) בווינה, בשנת 1898.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
ישראל, יוון וקפריסין בונות יחדיו כבל חשמל תת-ימי בשם מגשר אירו-אסיה המיועד לחבר בין רשתות החשמל של שלוש המדינות.
הזצסיון הווינאי
פיצול הזצסיון
בשנת 1899 עזב אולבריך את וינה כדי להצטרף למושבת האומנים של דרמשטאדט. בשנת 1900 הוא קיבל אזרחות פרוסית ולא עבד שוב באוסטריה.
בשנת 1903 הקימו הופמן ומוזר את "הווינר וורקסטשטט" כחברה לאמנויות יפות במטרה לבצע רפורמה באומנויות היישומיות (אומנות ומלאכה). בשנת 1907 הפכו וינר וורקסטאט והופמן באופן אישי לחברים מייסדים של דויטשר וורקבונד.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
שגריר יוון בישראל (מספטמבר 2021) הוא קיריאקוס לוקאקיס.
הזצסיון הווינאי
פיצול הזצסיון
תוך זמן קצר התגלעה מחלוקת חשובה בתוך הזצסיון הווינאי בין אלה שרצו לתת עדיפות לציירים ולאמנויות היפות המסורתיות, ואחרים, כולל קלימט, הופמן, וגנר, מוזר ואחרים שהעדיפו יחס שווה לאמנויות הדקורטיביות. סכסוך זה הגיע לשיאו בשנת 1905 כאשר צייר בולט בקבוצה, קרל מול, הציע שהקבוצה תרכוש את גלריית מיטקה, כמקום תצוגה לאמנויות המסורתיות. המהלך נתמך על ידי קלימט, וגנר, הופמן, מוזר ואחרים. הנושא הועלה להצבעה על ידי החברים, וקלימט ותומכיו הפסידו בקול יחיד. ב-14 ביוני 1905 התפטרו קלימט, הופמן, מוזר וקבוצת אמנים נוספים מהזצסיון.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
על רקע התחממות היחסים בין ישראל לטורקיה, יוון וקפריסין חששו מהחלשות הברית ביניהן לבין ישראל. בישראל נאמר שההתקרבות לטורקיה הייתה מוגבלת ולא תיעשה בשום אופן על חשבון המיזמים הביטחוניים והכלכליים (ובראשם מיזמי הגז) עם יוון וקפריסין.
הזצסיון הווינאי
אדריכלות
יחד עם ציירים ופסלים, כמה אדריכלים בולטים נקשרו לזצסיון הווינאי, בעיקר יוזף מריה אולבריך אוטו וגנר ויוזף הופמן. בשנים 98–1897 אולבריך תכנן את בניין הזצסיון כדי להציג את האמנות של קלימט וחברי הקבוצה, וכן על ידי אמנים זרים, ביניהם מקס קלינגר, יוג'ין גראסט, צ'ארלס רני מקינטוש וארנולד בוקלין. יוזף הופמן הפך למעצב הראשי של תערוכות בבית התנועה. הכיפה והחזית המסוגננת הפכו לסמל התנועה.
קבוצת אמנים ובהם קולומן מוזר, עותמר שימקוביץ, יוז'ה פלצ'ניק ואחרים, בניהולו של האדריכל אוטו וגנר, עיטרה שני בנייני דירות שתכנן וגנר. בנייני לינקה וינזיילה בשנים 1898–1899. הבניין ב Linke Wienzeile 40 ידוע בשם Majolikahaus או בית Majolica. חזיתו מכוסה כולה במיוליקה, או אריחי חרס צבעוניים בעיצוב פרחוני. קישוטי החזית בארט נובו נעשו על ידי תלמידו אלואה לודוויג הבניין האחר, לינקה ווינזה 38, ידוע כבית עם מדליונים בגלל עיצובו של מדליוני טיח מוזהבים של תלמידו של וגנר ומשתף פעולה תכוף, קולומן מוזר. העיטור הקודם הוסר אך הוחזר מאוחר יותר.
יחסי יוון–ישראל
התחממות היחסים החל מ-2010
ב-24 בפברואר 2022 ביקר הנשיא יצחק הרצוג ביוון, שם נפגש עם ראש ממשלת יוון קיריאקוס מיצוטאקיס, נשיאת יוון קתרינה סקלארופולו ועם ראש עיריית אתונה קוסטאס באקויאניס.
שיתופי פעולה בתחום הבטחון
באפריל 2023, חתמו ישראל וייוון על אספקת טילי 'ספייק' תוצרת רפא"ל לייוון תמורת 1.4 מיליארד ש"ח.
סידוניו פאיש
סִידוֹנְיוֹ בֶּרְנַרְדִינוֹ קַרְדוֹסוֹ דֶּה סִילְבָה פָּאִיש (בפורטוגזית: Sidónio Bernardino Cardoso da Silva Pais; 1 במאי 1872 – 14 בדצמבר 1918) היה מדינאי, איש צבא ודיפלומט פורטוגזי. במהלך תקופת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ביצע פאיש הפיכה שהביאה אותו לשלטון בראשות חונטה צבאית בשנת 1917 ולנשיאות פורטוגל בשנת 1918. פאיש שלט בסגנון אוטוקרטי וניתן לו הכינוי "הנשיא-המלך" (Presidente-Rei) על כך. בתקופת שלטונו הייתה פורטוגל בתסיסה אזרחית פנימית שהקשתה על הממשל ובנוסף על כך הייתה גם מעורבותה במלחמת העולם הראשונה על הפרק. מדיניותו וצורת הממשל של פאיש הביאה להתנקשות בחייו בדצמבר 1918 על ידי פעיל השמאל הפוליטי.
הזצסיון הווינאי
אדריכלות
בתקופה זו בנה אוטו וגנר גם תחנות מסוגננות להפליא עבור מערכת התחבורה העירונית החדשה בווינה, ה-Stadtbahn, שהפכה גם לסמלים של סגנון הזצסיון. המפורסמת שבהן היא תחנת קרדלפלאץ סטאדטבאהן במרכז וינה, יוזף מריה אולבריך היה משתף הפעולה שלו בפרויקט זה. הסגנון של מבנים אלה סימן מעבר לכדי צורות גאומטריות יותר, ותחילת המודרניזם.
סידוניו פאיש
קריירה מוקדמת
סידוניו פאיש נולד בקמינהא, עיר בצפון ממלכת פורטוגל לחופי האוקיינוס האטלנטי, בשנת 1872. משפחתו של פאיש הייתה במוצאה חלק מיהדות פורטוגל והמירו את דתם לנצרות קתולית. פאיש היה הבכור באחיו, ובצעירותו לא הראה התעניינות בפוליטיקה וממשל אלא במתמטיקה ופילוסופיה. פאיש החל לעסוק במתמטיקה עד שנטש את המקצוע זמנית בשנת 1888 והתגייס לצבא הפורטוגזי. הוא החל בלימודים באקדמיה צבאית והתרכז בעיקר בארטילריה. היו לו ציונים גבוהים בסך הכל והוא טיפס בדרגות הקצונה עד שבשנת 1916 הועלה לדרגת מייג'ור. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המשיך בחסות הצבא ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת קוימברה וקיבל דוקטורט בשנת 1898 בסיום לימודיו באוניברסיטה. בהמשך הפך למרצה באוניברסיטה לצד הקריירה הצבאית שלו.
הזצסיון הווינאי
אדריכלות
הבניינים המאוחרים יותר של ואגנר שנבנו לאחר 1899, כולל כנסיית סנט ליאופולד (1902–1907) ובמיוחד בנק הדואר האוסטרי (1903–1906, הוארך בשנים 1910–1912), היו בעלי קווים ישרים וצורות גאומטריות, שימוש מדהים חדש חומרים, כגון בטון מזוין ואלומיניום, ומינימום קישוט בחזית או בפנים.
עבודתו של יוזף הופמן הראתה גם מעבר הדרגתי הרחק מעיצובים פרחוניים וקווים עקומים. בבניין הידוע ביותר שלו, פאלה סטוקלט בבריסל, היה מגדל של צורות מוערמות, קישוט מינימלי בחזית, זוויות ישרות ועיצובים גאומטריים. האלמנטים היחידים בארט נובו היו ציורי הקיר של גוסטב קלימט. פאלה סטוקלט הדגים בצורה הטובה ביותר את המעבר של הופמן מארט נובו למודרניזם.
שנים מאוחרות יותר
הזצסיון המשיכה לתפקד לאחר עזיבתם של קלימט, הופמן, וגנר ותומכיהם, והציגה תערוכות קבועות בבניין הזצסיון, אך חסרה להם מקוריות והתרגשות של התקופה הקודמת. המעצב פיטר בהרנס הפך לחבר בזצסיון בשנת 1938.
סידוניו פאיש
דיקטטורה
מ-17 באוגוסט 1912 עד 9 במרץ 1916 היה פאיש שגריר פורטוגל בקיסרות הגרמנית, תפקיד ממנו הוא שב עם הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל במסגרת מלחמת העולם הראשונה. בשובו לפורטוגל הוא התבלט כמתנגד העיקרי לשלטון הדמוקרטי אותו ראה כחסר יכולת לנוכח המלחמה והתסיסה האזרחית החריפה. פאיש עמד בראש ההפיכה ב-5 בדצמבר 1917, שהצליחה להביא אותו לשלטון לאחר שלושה ימים של לחימה קשה נגד הכוחות הנאמנים לממשלה הדמוקרטית. בין ה-8 ל-12 בדצמבר 1917 היה לראש החונטה הצבאית ששלטה בפורטוגל ובהמשך מונה למספר תפקידי מפתח ממשלתיים, בהם ראש ממשלת פורטוגל. במקביל להיותו ראש הממשלה היה פאיש גם שר החוץ ושר המלחמה ותמך בהמשך המלחמה בגרמניה. הוא היה לנשיא הרפובליקה, לאחר שנבחר בבחירות ישירות ב-9 במאי 1918.
הזצסיון הווינאי
שנים מאוחרות יותר
כמו בגרמניה, שאמני הזצסיון נרדפו והוחרמו, ועבודתם סולקה מהמוזיאונים, כך היה גם בווינה. בתקופת שלטונו של היטלר והנאצים הושמד בניין הזצסיון כסמל לאמנות מנוונת, אך שוחזר בצורה נאמנה אחרי המלחמה.
סידוניו פאיש
דיקטטורה
אף על פי שנבחר בבחירות דמוקרטיות, פאיש שלט בפורטוגל בסמכויות אוטוקרטיות שקודם לכן לא ניתנו לנשיא המדינה. כינויו "הנשיא-המלך" (Presidente-Rei) נועד להדגיש את אופי שלטונו הסמכותני. ישנן אף השוואות היסטוריות בין משטרו הסמכותני של פיאש לבין משטר "המדינה החדשה" בתקופת אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. בפברואר 1918 העביר פאיש שינויים לחוק הפרדת הדת מהמדינה. במרץ הוכרז על חופש זכויות הצבעה לכל תושביה של פורטוגל. באפריל, בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, חיל המשלוח הפורטוגזי חתף מהלומה קשה במהלך הקרב על ליס (Lys) במסגרת מתקפת האביב. ביולי הושבו על כינם יחסים דיפלומטיים בין פורטוגל והכס הקדוש.
הזצסיון הווינאי
שנים מאוחרות יותר
בשנת 1945, לאחר המלחמה, הצטרף הופמן שוב לזצסיון הווינאי, התנועה האמנותית ממנה הוא, קלימט וגנר פרשו באופן דרמטי בשנת 1905. הוא נבחר לנשיא התנועה בין 1948 ל-1950. תנועת הזצסיון הווינאי ממשיכה לפעול גם בהווה, ומקיימת תערוכות קבועות.
סידוניו פאיש
ההתנקשות
מדיניותו הסמכותנית של פאיש הביאה להתנגדות נרחבת לשלטונו מצד פלגים פוליטיים רבים ב-5 בדצמבר 1918 הצליח להתחמק מניסיון התנקשות אך ב-14, תשעה ימים אחר כך, נרצח בעודו עובר בתחנת רכבת על בסיס רקע פוליטי. ההתנקשות בחייו של פאיש הותירה את ההנהגה של המפלגה הרפובליקנית הלאומית ואת ההנהגה הצבאית שתמכה בו במאבק כוח ממושך על ההנהגה של פורטוגל. התסיסה האזרחית והמאבקים הפוליטיים הפנימיים המשיכו עד להקמתה של הדיקטטורה הלאומית בהפיכה צבאית נוספת אשר החלה משטר דיקטטורי מחודש בפורטוגל שנמשך עד ירידתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר מהכוח בשנת 1968.
הפקת אנרגיה מפסולת
שריפת פסולת להפקת אנרגיה
המתקנים הראשונים לצורך התמודדות עם בעיות תברואתיות הנובעות מהצטברות פסולת עירונית בריכוזי אוכלוסייה הוקמו באירופה לפני כמאה שנה. שריפת פסולת להפקת אנרגיה מטפלת בפסולת שאיננה ניתנת למחזור או לפסולת שיורית (Residual Waste) לאחר שעברה תהליך מיון. החומרים שניתנים למחזור, כגון פלסטיק, נייר וקרטון, זכוכית, מתכות, וחומר פריק ביולוגי, מחולצים קודם לכן בהסדר הפרדה במקור או במתקני מיון. איכות הפרדת החומרים תלויה בין השאר באיכות מיון הפסולת עוד בטרם הגיעה למתקני השרפה, במקרים בהם הפרדת המקור נעשתה באיכות נמוכה אז יוזנו למתקני השרפה כמויות גדולות יותר של פסולת לא ממוינת ופליטת חומרים מסוכנים תגבר. הפסולת העירונית מגיעה למתקן סגור ומוזנת לתא הבעירה ללא כל עיבוד נוסף. תהליך הבעירה מתבצע בטמפרטורה גבוהה של 800-1000 מעלות צלזיוס ובעודף חמצן באמצעות הזנת אוויר ולעיתים תוספת של דלק עזר. הפסולת השיורית שאיננה ניתנת למיחזור מועברת לשרפה במתקן ההשבה. האנרגיה המופקת בתהליך משמשת לייצור חשמל או חום/קיטור. מקובל להניח כי עם סיום התהליך, הפסולת מצטמצמת לכ-10% מנפחה המקורי ולכ-20% ממשקלה. ברם, אם לוקחים בחשבון רק את האפר הנותר, מספר זה קרוב יותר ל-45%, גם נתון זה מתייחס רק לאפר ומתעלם מפליטות המשרפה האחרות בצורת גזים, המעלות את משקלו של התוצר הכולל של המשרפה.
תוצרי השרפה
שאריות השרפה כוללות שלושה סוגי תוצרים: אפר, מתכות וגזים.
אופן פעולת המתקן על פי שלבים
תהליך פעולת המתקן כולל מספר שלבים:
פליטות ומפגעים סביבתיים כתוצאה של שריפת הפסולת
מתקני שרפה להשבת אנרגיה נדרשים לעמוד בתקני איכות אוויר מחמירים במטרה לטפל בפליטות ולמנוע מפגעים סביבתיים. לשם הטיפול בפליטות קבע האיחוד האירופי הנחיות מחייבות לכל מדינות האיחוד עבור מתקנים מסוג זה, על-פיהן כל המתקנים יתוכננו, ייבנו ויופעלו באופן כזה שלא יעברו את ערכי הסף שנקבעו בהנחיות עבור המזהמים הבאים: דיאוקסינים ופורנים, חלקיקים, תרכובות אורגניות, תחמוצות גופרית (SOx) ותחמוצות חנקן, גזים חומציים (HCl, HF), ומתכות כבדות: ניקל, מנגן, נחושת, קובלט, כרום, עופרת, ארסן, אנטימון, כספית, ונדיום, תליום וקדמיום. קיימים מחקרים המצביעים הקשיים ביכולת האכיפה של כמות המזהמים, על ההשפעות המזיקות של הפליטות בדגש על הגזים הרעילים והנזקים הבריאותיים העלולים להיגרם למי שנחשפים אליהם.
במתקנים המתקדמים להשבת אנרגיה, קיימות טכנולוגיות הנדסיות שמטרתן למזער את הפליטות לאוויר ולייעל את תהליכי יצירת האנרגיה תחת תנאים מבוקרים (כדוגמת מערכת הפליטות  Flue Gas System). מערכות אלו מורכבות מאמצעים שונים, כגון מערכות שיקוע מכניות, מערכות שיקוע אלקטרוסטטיות ומערכות שיקוע רטובות למשקעים. אולם גם מערכות אלו אינן מאפשרות סינון מלא של חומרי הפליטה הנפלטים לאטמוספירה ואשר עשויים להיספג ברקמות של יצורים חיים.
מבקרים של הפקת אנרגיה באמצעות שריפה מצביעים על השלכות בריאותיות הנגזרות מחשיפה לתוצרי השרפה. מתוצרי השרפה הנפוצים והרעילים ביותר הן התרכובות הכימיות דיאוקסין הידועות כמסרטנות. משרפות הפסולת יוצרות גזי חממה רעילים התורמים להתחממות הגלובלית. במספר מדינות החלו לקום מחאות נגד מתקני שריפת פסולת וניהול מאבקים לסגירתם ולאחרונה גם בישראל בעקבות החלטת הממשלה על הקמת מתקן שריפת פסולת ראשון במעלה אדומים, זאת כחלק מתוכנית ארצית רחבה לטיפול בפסולת מוצקה המקדמת בנייתם של מתקני שריפת פסולת ברחבי ישראל.
מיקום מתקנים להשבת אנרגיה
על פי נתוני האיחוד האירופי, באירופה בלבד קיימים למעלה מ-400 מתקנים, חלק ניכר ממתקנים אלו ממוקמות במרכזי הערים כגון וינה, פריז, לונדון, ברלין, אמסטרדם, ודבלין. במקרים רבים, בשל ההתנגדות שם תושבים להקמת המתקנים מנסים היזמים לעדן את עיצוב המתקנים הזוכים לעיתים לעיצוב אדריכלי ייחודי כדוגמת המשרפה בעיר וינה המשמשת גם כמרכז מבקרים. בערים אחרות, המתקנים ממוקמים באזורי תעשייה או נמל או בשולי העיר. לאור פעולות מחאה ומודעות הולכת וגוברת להשפעה השלילית של גזי חממה על ההתחממות הגלובלית החלה מגמה של סגירת חלק מן המשריפות וניסיון למצות את תהליכי המחזור בצורה יעילה יותר.
הרציונל ההמרכזי העומד מאחורי הקמת מתקנים במרכזי הערים הוא חיסכון בתקציבי שינוע הפסולת. טיפול בפסולת בקרבת מקום היווצרותה מונע שינוע הפסולת על פני מרחקים גדולים היוצר עומסי תחבורה בכבישים, מפגעי רעש, זיהום אוויר גבוהה, סכנת דליפות של תשטיפים מן המשאיות וכדומה (Thiering J. 2011).מאידך, השקעות במתקני מיון פסולת וחינוך לצריכה נבונה בדגש על השבה ומיחזור פסולת עשויים לסייע בהפחתת כמויות הפסולת ולייתר את הצורך בשריפתה.
מצב הפסולת העירונית בישראל
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כיום בישראל כמות הפסולת העירונית עומדת על כ- 5.3 מיליון טון בשנת 2016. 21% מן הפסולת העירונית הועברה למיחזור, והשאר הועברה להטמנה. קצב גידול האוכלוסין בישראל עומד על כ- 1.8% בשנה, ויש להביא בחשבון את צפי העלייה בכמות הפסולת העירונית בהתאמה. על פי הערכת המשרד להגנת הסביבה, כמות הפסולת העירונית תעלה לכ- 6.7 מיליון טון בשנת 2030, דבר המצריך חשיבה ומתן פתרונות נוספים אשר יצמצמו את כמות הפסולת המועברת להטמנה (המשרד להגנת הסביבה 2018).
ניתוח של המשרד להגנת הסביבה לגבי כמויות הפסולת בישראל וצפי גידול אוכלוסין לפי הלמ"ס, ובהתאם לפריסת יחידות הדיור כפי שנקבעה בתוכנית האסטרטגית לדיור 2017-2040, כמות הפסולת העירונית תגיע בשנת 2030 לכ- 6.7 מיליון טון. ההערכה מבוססת על מכפלת מספר הנפשות ליחידת דיור  3.2 בכמות הפסולת המיוצרת 1.7 ק"ג לאדם ליום.
היטל ההטמנה בישראל, עבור כל טון אשפה, עלה באופן הדרגתי בין השנים 2007-2017, אך הוא עדיין נמוך משמעותית מהמקובל במדינות המפותחות ולכן, ההטמנה נשארה חלופה משתלמת, באופן יחסי למיחזור. כמו כן, בישראל עדיין לא קיים חוק מיוחד האוסר על הטמנה של פסולת לא מטופלת – כפי שקיים בדירקטיבה האירופית לטיפול בפסולת. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
מיחזור בישראל
בשנים האחרונות מדיניות הטיפול בפסולת של המשרד להגנת הסביבה הייתה עם דגש להפרדת פסולת עירונית במקור לפי זרמים שונים כגון נייר וקרטון, פלסטיק, זכוכית וחומר אורגני.
לשם כך נדרשו תשתיות הפרדה ברשויות המקומיות וכן הקמת מתקני מיון אזוריים לפסולת. המשרד להגנת הסביבה תמך בפרויקטים של מיחזור והפרדת פסולת במקור ובהקמת מתקנים לטיפול בפסולת, וזאת על ידי מתן תמריצים באמצעות קולות קוראים לרשויות המקומיות להעלאת שיעורי המיחזור.
חשוב להדגיש שפרויקט ההפרדה במקור, התקיים ברשויות אשר פנו למשרד להגנת הסביבה באמצעות קולות קוראים וקיבלו תמיכה כספית לכך. בחלק מן הרשויות פרויקט ההפרדה מתקיים זוכה להצלחה, והרשויות מגיעות לאחוזי הפרדה גבוהים באופן יחסי לשאר הארץ, של 30-40 אחוזים.
אף על פי כן חלק ניכר מן הרשויות לא לוקחות חלק בפרויקט ההפרדה במקור, מסיבות כלכליות, בירוקרטיות, חוסר מודעות וסיבות נוספות. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
במקביל לפרויקט ההפרדה במקור ולפניו, נחקקו חוקים אשר מטרתם הייתה להביא לצמצום כמות הפסולת המועברת להטמנה. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
העיקריים ביניהם:
חוק האריזות:
בשנת 2011 נחקק החוק להסדרת הטיפול באריזות שנועד לצמצם את ההשפעה השלילית על הסביבה שמקורה בפסולת אריזות. מטרת החוק להביא לצמצום כמות הפסולת הנוצרת מאריזות, למנוע את הטמנתה ולעודד שימוש חוזר באריזות המועברות כיום להטמנה.
חוק איסוף ופינוי פסולת למחזור התשנ"ג – 1993:
צורך קידום נושא הטיפול בפסולת מוצקה פורסם בשנת 1993 חוק איסוף ופינוי פסולת למחזור התשנ"ג – 1993 .מכוח זה הוטל על המשרד להגנת הסביבה להתקין תקנות וצווים, לרבות תקנות הקובעות יעדי מחזור. תחת תקנות אלה רשויות מקומיות תפעלנה להפחתה הדרגתית של כמות הפסולת שלהן לסילוק על ידי פינוי למחזור של חלק ממנה. (המשרד להגנת הסביבה 2014).
הטמנת פסולת בישראל:
בישראל ישנם כיום 13 מטמנות מאושרות לקליטת פסולת עירונית, בעיקר בדרום הארץ ובצפון הארץ עתידות להיסגר רוב המטמנות בשנים הקרובות. רוב הפסולת משונעת ממרכז הארץ לאתר ההטמנה אפעה שבמישור רותם בדרום ממוצע של – 150 ק"מ ממקום היווצרות הפסולת. על כן עלויות השינוע ורמת הפליטות גבוהות לעומת שינוע של פסולת לאתר טיפול סמוך אחר.
השטח להטמנה הנדרש בישראל ל-20 שנה הקרובות מוערך בכ- 2,500 – 4,000 דונם. בראייה לטווח רחוק, לא מדובר בשטח קטן, והנזקים הסביבתיים הנלווים להטמנה משמעותיים כפי שהוזכר בעבודה זו. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
התוכנית האסטרטגית לטיפול בפסולת עירונית בישראל לשנת – 2030
במסגרת התוכנית החדשה לטיפול בפסולת, שפורסמה ב 1/2018 קבע המשרד להגנת הסביבה יעדים חדשים במטרה לצמצם את ההטמנה ולעודד את המיחזור וההשבה. היעד הראשון של תוכנית 2030 הוא הפחתת שיעור ההטמנה ל-26%. יעד המיחזור הוא 51% ואילו יעד השבת אנרגיה הוא 23%.
המשרד להגנת הסביבה מעריך, כי במידה ולא יקומו בעשור הקרוב מתקני השבת אנרגיה מפסולת, יהיה קשה לעמוד ביעדים שהוזכרו וכן ביעד הטמנה הנמוך מ-30%. במצב זה, כ- 50% מהפסולת תועבר להטמנה והיתר למיחזור. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
אחת הסיבות שיש לשלב את מתקני הפסולת להשבת אנרגיה, היא  התנודתיות של שוק המיחזור המושפע מהכלכלה העולמית ורגיש לעליות וירידות במחירי חומרי הגלם הבתוליים. במצב כזה, שוק המיחזור עלול להישאר במצב סטטי, וחלופת ההטמנה תמשיך להיות החלופה העיקרית והמשתלמת כלכלית, וזאת למרות ההשפעות הסביבתיות השליליות של חלופה זו.