cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלימה
גלימה או אדרת היא בגד עליון רחב, חלוק, הנלבש מעל הביגוד הרגיל ומכסה באופן רופף את פלג הגוף העליון. לגלימה אין שרוולים ולעיתים יש בה חרכים המאפשרים להוציא את היד לצורך כלשהו.
דוקרן שארפי
איומים ושימור
כשליש מהאוכלוסייה מצויה באזורים מוגנים; בין הבולטים שבהם ניתן למנות את: שמורת הציד סלוס (טנזניה), הפארק הלאומי אפמבה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), הפארק הלאומי קאפו ועמק לואנגווה (זמביה), הפארק הלאומי לאנגוו (מלאווי), הפארק הלאומי באנהין (מוזמביק), הפארק הלאומי הוואנג והפארק הלאומי גונארזו (זימבבואה), והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של דוקרני שארפי הוערך בכ-95,000 פרטים. עם זאת בשל הביישנות שלהם והנטייה לחיות באזורי סבך סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
גלימה
על פי רוב הגלימה מעוגנת לגוף סביב הצוואר או הכתפיים. אורכה עשוי להשתנות, החל מגלימות באורך הגב וכלה בגלימות המשתרכות על גבי הקרקע ודורשות נשיאתן על ידי משרתים ייעודיים. לעיתים כוללת הגלימה גם ברדס לכיסוי ראש הלובש. גלימה עשויה לשמש להגנה מפני רוח וקור, אולם בתקופה המודרנית נפוץ יותר השימוש בגלימה כסמל סטטוס. מלכים התהדרו בגלימות, אנשי הכמורה הגבוהה ונזירים בדתות שונות לובשים גלימות שבצורתן או צבען מסמנות לאיזו דת או מסדר הם משתייכים.
גלימות נלבשות גם כאביזר אופנה, כחלק ממדים או מתחפושת. בתרבות הפופולרית גלימה היא מאפיין לבוש בולט של גיבורי-על רבים, כגון סופרמן ובאטמן. בספרות אנו מכירים את שלושת המוסקטרים כלובשי גלימות קצרות.
גלימה קצרה נקראת שכמיה, ובלועזית cape.
גלימות דוגמת פונצ'ו, צעיף גדול ושכמיה, הן תחליף למעיל. הם קלים לנשיאה, קלים ללבישה מעל הבגדים האחרים ואפילו מעל תיק שהאדם נושא.
גלימה בספרות ובאמנות
בספר מלכים אליהו הנביא מכה עם אדרתו על הירדן, לשם חצייתו. לאחר מכן אלישע תלמידו לוקח את האדרת של אליהו (שנפלה כאשר עלה השמימה) וחוצה אף הוא בעזרתה את הירדן.
'כיפה אדומה' בסיפור המקורי של 'האחים גרים' לבשה גלימה אדומה עם ברדס.
ניקולאי גוגול כתב מחזה בשם 'האדרת'. המחזה תורגם מרוסית לעברית על ידי אברהם שלונסקי.
סדרת טלוויזיה אמריקאית בשם 'גלימה ופגיון' הופקה ב־2018.
בסדרת הספרים "הארי פוטר" לבוש הקוסמים הוא גלימה.
שימוש חוזר בגלימות
במוזיאון חיפה הוצגה בשנת 2002 פרוכת שלטענת המשפחה שהביאה אותה, הייתה עשויה מגלימתו של נפוליאון, על פי הסיפור הגלימה ניתנה לאבי המשפחה, הנגיד יוסף לוריא ב־1812 בזמן נסיגת הצבא הצרפתי, בתמורה לעזרתו של הנגיד לנפוליאון.
כמה נזירים בודהיסטים לבשו גלימות העשויות מבקבוקי פלסטיק ממוחזרים מתוך מניעים הקשורים לאמונתם האקולוגית.
באקדמיה
אנשי אקדמיה עוטים גלימות כחלק מלבוש אקדמי בטקסים רשמיים. ישנן ארצות, למשל בארצות הברית, שבהן גם בוגרי תיכון עוטים גלימות שחורות בטקס הגמר שלהם, כמו סטודנטים בטקסי הגמר שלהם, לכל גלימה מוסיפים סרטי כובעים המציינים מה סיים הבוגר.
במערכת המשפט
בבתי משפט ברחבי העולם נהוגה לבישת גלימות, לעיתים בצבעים שונים. בישראל נדרשים שופטים ועורכי דין המופיעים בפני בית המשפט השלום, המחוזי והעליון לעטות גלימות בצבע שחור.
עניבה לבנה
לקוד הלבוש עניבה לבנה מלוות לפעמים בגלימה שחורה שנלבשה באירופה במאה ה-19, אחד הלובשים המפורסמים של עניבה לבנה עם שכמיה הוא דרקולה בסרט מ-1931. שנוהג להרים את צווארון הגלימה שלו בשביל אווירת המסתורין.
זן (טקסונומיה)
זַן הוא מונח בעברית המתייחס לכמה מושגים בטקסונומיה, שהמשותף להם הוא תיאור של רמה טקסונומית מתחת למין.
בעברית המילה זן שימשה, באופן מסורתי, לתיאור עצמים שונים בעלי מכנה משותף. בספר דניאל ניתן למצוא את הביטוי "זְנֵי זְמָרָא" המתאר מינים שונים של כלי נגינה. בעברית המודרנית המונח זן משותף לכמה מונחים לועזיים מתורת הטקסונומיה. לפי האקדמיה ללשון העברית, מילון ביולוגיה כללית (תשס"ט) ,2009 המונח מתייחס למונחים הלועזיים variant ו-breed כמו גם למונח cultivar במשמעות של "זן תרבות". לפי מילון ביולוגיה: מיקרוביולוגיה (תשנ"ה), 1994 המונח מתייחס למונח האנגלי strain. ריבוי המשמעויות והאבחנה המדויקת ביניהם גרמו לכך שבשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית נוטים פעמים רבות להתבלבל ולהשתמש במילה זן בצורה שגויה, כאשר הכוונה היא למין (למשל בביטוי השגור "זן נדיר").
strain
strain באנגלית הוא מונח במיקרוביולוגיה המתאר את התרבית הראשונה שבודדה מחולה. בביולוגיה הוא מתאר קבוצות שונות של חיות ניסוי אשר כל אחת שונה מהשנייה במוטציה גנטית.
variety
באנגלית variety הוא מונח המשמש כיום לרוב בבוטניקה. נוהגים להוסיף את הקיצור "" (מלטינית: varietas) לשם המדעי של צמחים כדי לתאר מופעים שונים מורפולוגית של צמחים מאותו המין שאינם מבודדים גאוגרפית אחד מהשני (למשל כלניות בצבעים שונים).
בעבר השימוש בסימון "", וסימונים בעלי משמעות זהה כגון "" או "", היה נהוג גם בזואולוגיה. לפי סעיף 45.6 בקוד הזואולוגי ICZN מונחים אלו אינם חוקיים יותר מאז 1960.
תת-מין לעומת variety
מאחר שהמונח תת-מין וגם זן (variety) הם מינוחים המתארים מדרג מתחת לרמה הטקסונומית מין השתמשו בעבר במונח תת-מין וזן (variety) באופן זהה ללא הבדלה האם השינויים אכן נגרמים כתוצאה מאוכלוסיות בעלות נתיבים אבולוציוניים שונים או שהם שהשוני נובע מביטויים שונים של אללים בתוך אותה אוכלוסייה, כגון צבע שיער שונה. מצב זה יצר בלבול רב ומשנות ה-50 החלו לקום ועדות לקביעת סטנדרט אחיד לשמות המדעים. הידועות שבהן הם ICZN (לקביעת שמות זואולוגיים), ICBN (לקביעת שמות בוטניים), ICNCP (לקביעת שמות צמחים תרבותיים), ועוד. רוב הוועדות החליטו לקבוע את המושג "תת-מין" כמושג התקני תחת מין ולהפסיק את השימוש במושג זן (variety). עם זאת, המונח זן עדיין קיים כשמדובר בשינויים בתוך אותה אוכלוסייה או שנוצרו באופן מלאכותי.
גזע (breed)
בעברית, כאשר משתמשים במונח זן לתיאור בעלי חיים מבויתים כגון זני סוסים או זני כלבים, הכוונה היא למעשה לגזעים. גזעים הם תוצאה של הכלאה יזומה וסלקטיבית שנועדה לטפח מאפיינים נבחרים הנדרשים מבעל החיים כגון סוס מהיר או חתול בעל פרווה ייחודית. טעות נפוצה נוספת בעברית היא להשתמש במושג מין או תת-מין במקום גזע כלומר מיני כלבים במקום גזעי כלבים, שהרי כל גזעי הכלבים שייכים לאותו תת-מין, כלב הבית Canis lupus familiaris.
זן תרבות (cultivar)
זן תרבות או זן מתורבת (באנגלית: cultivar) הוא מונח המשמש לרוב בתחום העסקי ומתייחס לצמח שהושבח על ידי האדם כדי להציג מאפיינים רצויים. למשל פרחי נוי בעלי צבעיים ייחודיים או צמחי פרי בעלי תפוקה גדולה יותר מצמח הבר. ברוב הצמחים, זן מוגדר כמטען גנטי מסוים (כך לדוגמה עצי מג'הול בכל העולם יציגו מטען גנטי זהה אחד לשני) ולזן מעמד משפטי המאפשר למפתחים להחזיק בזכויות יוצרים על הזן בניגוד לצמחי בר. כל הזנים התרבותיים של אותו המין זהים מבחינה ביולוגית, ונבדלים אחד מהשני ברמה הגנטית בלבד.
הפיתוח והשכפול של זני תרבות בצמחים כך שצמח הבן יציג תכונות זהות לשל צמח האם יכול להתבצע מבספר דרכים. במינים שמסוגלים לבצע הפריה עצמית, כלומר אלו שלפרחם יש אברי מין נקבייים וזכריים, תוצאה של הפריה זו תהיה זהה גנטית לצמח האם. סוג זה של שכפול קיים למשל בפלפלים, עגבניות וסולניים נוספים. במינים שלא מאפשרים זאת, למשל תמר, השכפול מתבצע לרוב באמצעות לקיחת יחורים מצמח האם, טכניקה שאפשרית אך לא הכרחית גם בצמחים בעלי איברי מין כפולים.
גומבוץ (מאכל הונגרי)
גומבוץ (בהונגרית: Gombóc) הן כופתאות העשויות מבצק המוגשות במטבח ההונגרי כקינוח.
לגומבוץ מספר גרסאות, התלויות בזמינות הפירות ובעונות השנה: בקיץ ובסתיו כופתאות הבצק ממולאות בשזיפים (נקראות סילבש גומבוץ Szilvás Gombóc) או באפרסק (נקראות בָּרָצקוֹש גומבוץ Barackos Gombóc). הכופתאות עשויות כדור בצק תפוחי אדמה, מבושל במים רותחים ומגולגלת בפרורי לחם המטוגנים בחמאה ואבקת סוכר. יש לנגוס בכופתאה בזהירות כיוון שהיא מלאה במיץ פירות רותח. לעיתים הכופתאות מוגשות ברוטב העשוי שמנת חמוצה ויש המטגנים את פרורי הלחם במלח לפני גלגול הכופתאות בתוכם.
בחודשי החורף ממולאות הכופתאות בריבת פובידל או שזיף מיובש שאת גלעינו מחליפה קוביית סוכר ויש גם גרסאות ממולאות קונפיטורה של דובדבנים.
כופתאות אלה דומות לכופתאות המַרילֵנקנדל (Marillenknödel) - בגרמנית: כופתאות משמשים, מהמטבח האוסטרי ולכופתאות הקניידלי המוגשות במטבח הצ'כי.
כופתאות גבינה (טורוש גומבוץ Túros Gombóc) הן סוג כופתאה קלילה יותר, העשויה מקמח, סולת, ביצים וגבינה. הכופתאות מבושלות במים ומוגשות מגולגלות באבקת סוכר (ולעיתים גם בפרג).
1942 בקולנוע
פרסים
פרס אוסקר
ראו גם
ֿ
פיבי פוקס
ביוגרפיה
פוקס נולדה בהאמרסמית' שבלונדון. היא בתם של השחקנים סטיוארט פוקס ופרו קלארק. היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). ב-2010 הופיעה במחזה "חודש בכפר" מאת איוואן טורגנייב בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר. בשנה לאחר מכן כיכבה במחזה "כטוב בעיניכם" בתיאטרון רוז שבקינגסטון, במחזה "The Acid Test" בתיאטרון רויאל קורט, ובמחזה "There Is A War" בתיאטרון הלאומי. על הופעותיה אלה הייתה פוקס מועמדת בשנת 2011 לפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד לשחקנית החדשה המצטיינת.
ב-2011 נכללה פוקס ברשימת "כוכבי המחר" של Screen International.
ב-2012 הופיע פוקס בתפקיד גרייס בסדרת הטלוויזיה "Switch" אודות מכשפות החיות בעיר. ב-2014 שיחקה בסדרה "המוסקטרים" בתפקיד הדוכסית סאבוי. עוד באותה שנה הופיעה בסרט הטלוויזיה "משורר בניו יורק", ובסרט "האישה בשחור: מלאך המוות".
ב-2015 גילמה פוקס את דמותה של האמנית ואנסה בל בדרמה "Life in Squares" של ה-BBC אודות קבוצת בלומסברי, והופיעה בסרט המתח "עין בשמיים".
חיים אישיים
פוקס נשואה לשחקן קייל סולר אותו הכירה כשלמדה ב-RADA. בני הזוג חיים בלונדון.
הווארד רוזנברג
הווארד אנתוני רוזנברג (באנגלית: Howard Anthony Rosenberg; נולד ב-10 ביוני 1942) הוא מבקר טלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
רוזנברג נולד בקנזס סיטי שבמיזורי. הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת אוקלהומה בשנת 1964 ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת מינסוטה (1966). בשנים 1965–1966, במהלך לימודיו במינסוטה, ערך את השבועון "White Bear Weekly", ולאחר מכן היה כתב ב-"Moline Dispatch" בשנים 1966–1968. הוא עבד ב"לואיוויל טיימס" משנת 1968 ועד 1978, תחילה ככתב כללי, אחר כך ככתב פוליטי, ולבסוף כמבקר טלוויזיה. בשנת 1978 החל לעבוד ב"לוס אנג'לס טיימס", ושימש מבקר הטלוויזיה של העיתון במשך 25 שנה. בשנת 1985 זכה בפרס פוליצר לביקורת. רוזנברג טבע את המונח "אמנויות לחימה משולבות", (MMA), בסקירה שלו לאירוע הראשון של האליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) ב"לוס אנג'לס טיימס" ב-15 בנובמבר 1993. בטור שפרסם זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, אמר רוזנברג כי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש נראה "נוקשה ונערי". זה הוביל לבקשות לפיטוריו והוא הצהיר שקיבל מכתבים שקראו לו "אוסמה בן רוזנברג" בגלל המחלוקת. באוגוסט 2003 פרש רוזנברג.
רוזנברג היה שופט בחבר השופטים של פרס פיבודי משנת 1996 עד 2003. הוא חיבר אנתולוגיה של מאמריו, "Not So Prime Time: Chasing the Trivial on American Television" (2005), וכתב את הספר "No Time to Think: The Menace of Media Speed and the 24-Hour News Cycle" עם צ'ארלס פלדמן (2008). הוא מלמד מספר קורסים בביקורת טלוויזיה כמרצה מן החוץ (adjunct professor) בבית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
חיים אישיים
בתו של רוזנברג, קירסטן רוזנברג, ניהלה מאפייה טבעונית בוושינגטון הבירה, והיא הזמרת הראשית של להקת המחווה הנשית "The Iron Maidens".
מירוץ המלכה האדומה (סיפור)
מירוץ המלכה האדומה (באנגלית: The Red Queen's Race) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב על ידי אייזק אסימוב בשנת 1949 ותורגם לעברית בשנת 2014 בקובץ כתבי אייזק אסימוב חלק 3. שם הסיפור הוא אזכור לקטע מהספר אליס מבעד למראה.
עלילה
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי סוכן מלשכת המודיעין האמריקאי שאינו מוזכר בשמו. הסוכן חוקר את מותו של פרופסור לפיזיקה גרעינית בשם אלמר טיווד שנמצא מת בלב תחנת כוח אטומי מרוקנת. כשהחקירה מתקדמת, מגלה הסוכן כי טיווד פיתח דרך לשלוח חפצים אחורה בזמן. הפרופסור תכנן לשפר את העולם על ידי הענקת ידע מדעי מתקדם ליוון ההלניסטית.
הסוכנים ומפקדם מבינים כי השינויים בהיסטוריה עשויים, באמצעות אפקט הפרפר, לגרום להשלכות שונות ומשונות, עד להכחדת מין האדם.
בסופו של דבר מתגלה כי ידידו של טייווד שינה את המידע ששלח הפרופסור כך שיתאים לידע שהיה ליוון ההלניסטית בכל מקרה, וכי מאחר שהחפץ נשלח לעבר העולם כבר השתנה בעקבות המעשה. תיק החקירה נסגר תחת הכותרת "?".
אסף מור יוסף
ביוגרפיה
אסף מור יוסף נולד וגדל בעיר צפת. הוא למד בבית הספר "אמית צפת" בעיר ולאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כמש"ק אבטחה.
לאחר סיום שירותו הצבאי, עבר לתל אביב והתחיל בקריירת סטנד-אפ על במות פתוחות.
בתחילת דרכו השתתף במרתון סטנדאפ בתיאטרון "קרוסל" והפך לאמן הבית. לאחר מכן הופיע במשך שלוש שנים כאמן הבית במועדון הקומדי בר ואחר כך הצטרף כאמן בית מוביל למועדוני הקאמל קומדי קלאב והסטנדאפ פקטורי.
החל משנת 2014 הוא מופיע בכל רחבי הארץ עם מופע מצליח משלו.
ב - 27.6.23 אסף היה הסטנדאפיסט הישראלי הראשון שהופיע בהאנגר 11, כבוד אשר היה שמור עד כה לסטנדאפיסטים שהגיעו להופיע מחו"ל.
בטלוויזיה
בשנת 2015 אסף מור יוסף קיבל את החשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו כסטנדאפיסט בתוכנית "המועדון עם שחר חסון" שמשודרת גם בהווה בערוץ רשת 13. ב-2018 הוא השתתף בתוכנית "הצחוקייה" בערוץ ניקלודיאון הישראלי.
באותה שנה הוא השתתף בספיישל סטנדאפ בערוץ טדי של פרטנר tv, "סטנדאפ פקטורי מארח".
מור יוסף שיחק בסדרה "דובדבני וקובץ" בערוץ קשת 12.
בשנת 2019, הקומיקאי צביקה הדר הגיע להופעה של מור יוסף והציע לו להשתתף בתוכנית סטנדאפ חדשה בהנחייתו בשם "קומדי סטאר" בהפקת טדי יזמות והפקות. הדר הציג את אסף מור יוסף כ"עומר אדם של הסטנדאפ".
לאחר מכן שיחק לצדו של אורי גבריאל בסדרת הרשת "המופע של אלעד לוי" בערוץ טדי של פרטנר tv.
ב-2020 מור יוסף צילם ספיישל סטנדאפ באורך מלא לרשת 13, שהגיע לרייטינג גבוה של למעלה מחצי מיליון צופים.
2022 - מצטלם לסדרת הדגל של "הוט" "מג"ב" לצד השחקנים: שלום מיכאשווילי, שלומי שבת, חיים זנאתי ועוד, יוצר ובמאי: מני יעיש.
באוג' 2022 - אסף מור יוסף יצא לראשונה לסיבוב מופעים מוצלח מאוד! בטורונטו קנדה, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, דלאס ומיאמי.
ברשתות החברתיות
אסף מור יוסף משתף את קטעי סטנד-אפ ותכנים מקוריים נוספים ביוטיוב ובעמוד הפייסבוק שלו שהגיעו למיליוני צפיות. בין סרטוניו המוכרים, קטעי הסטנדאפ "לא עשיתי כלום" ו"תהיה איתי" אשר זכו כל אחד למאות אלפי צפיות.
חיים אישיים
מור יוסף נשוי ואב לבת. מתגורר בתל אביב.
עלי-שיר נוואי
ניזאם-א-דין מיר עלי-שיר נֵוֵואִי או "הראווי " (בטורקית צ'אגאטאי ובפרסית: مير علی‌شیر نوائى, באוזבקית: Alisher Navoiy, באויגורית: Әлшир Нава’и/ئەلىشىر نەۋائى, 9 בפברואר 1441 הראת - 3 בינואר 1501 הראת)) היה משורר, פילוסוף, הוגה מיסטי, לשונאי, פוליטיקאי, צייר, מוזיקאי ונדבן טורקי-צ'אגאטאי.
ניזאם-א-דין חי ופעל בחו'ראסאן רבתי, בשטח הנוכחי של אפגניסטן, איראן ואוזבקיסטן, בימי השושלת הטימורית, נחשב לדגול הסופרים בשפת צ'אגאטאי ולאחד מגדולי המשוררים בשפות הטורקיות. הוא כונה בשם "נוואי", שמשעותו היא "נעים הזמרה". בנוסף, כתב גם בשפה הפרסית, בשם העט "פאני" ("בן חלוף"), ובערבית.
עלי-שיר נוואי התמנה בשנת 1472 לווזיר ובשנת 1487 למושל העיר אסטראבאד (לימים גורגאן). היה אדם עשיר, בעל אחוזות, ונדבן ובשנים 1480–1500 בנה על חשבונו מדרסות, מסגדים, ח'אנקות, חמאמים, גשרים ובריכות לשימוש הציבור. נחשב לגיבור ולמשורר לאומי של אוזבקיסטן וטג'יקיסטן. בטג'יקיסטן נודע בעיקר בגלל מפעל חייו בתחום האמנויות והבנייה.
ידועים ביותר הם ארבעה הדיוואנים, שירים ליריים ב-50,000 חרוזים, במחולקים לפי ארבעה שלבי החיים של האדם:
"פלאי הילדות", "ערכי הנעורים", "נפלאות הבגרות" ו-"יתרונות הזקנה". עלי-שיר נוואי נודע גם בחמשת השירים הגדולים שלו "חמסה" (1485-1483)- שירי אהבה והרפתקאות אפיים, לפי הדגם של שירת ניזאמי גנג'אווי:"פלאי האנשים הטובים", "פרהאד ושירין", "ליילי ומג'נון", "שבעת הנוסעים" (על שבעת כוכבי הלכת) ו"סד-י אסכנדרי" (החומה של אלכסנדר) (על אלכסנדר הגדול) שהתאפיינו בשלמות הצורה והשפה. נוואי כתב גם ספר לימוד לפרוזודיה בשם "מידת המשקל" ואת ספר "העימות בין שתי השפות" שבו טען לטובת הצורך לשים קץ להגמונית השפה הפרסית בספרות של העמים הטורקיים.
השפעתו של עלי-שיר נוואי
השפעת יצירתו של נוואי הרחיקה עד להודו במזרח ולאימפריה העות'מאנית במערב. ניתן למצוא אותה במרכז אסיה של ימינו, בטורקיה המודרנית, בטטרסטן האוטונומי שברוסיה, באזור שינג'יאנג שבסין ובעוד אזורים המיושבים על ידי עמים דוברי טורקית.
מורשתו
נוואי הוא אחד האהובים שבמשוררי העמים הטורקיים במרכז אסיה. בדרך כלל נחשב לגדול הנציגים של הספרות בשפת צ'אגאטאי. . שליטתו בשפת צ'אגאטאי הייתה כה מושלמת ששפה זו נודעה כ"שפת נוואי". אף על פי שכל האתנומימים העכשוויים של מרכז אסיה הם אנאכרוניסטיים, המקורות הסובייטיים והאוזבקים רואים בנבואי אישיות אוזבקית. מריה סובטלני סברה שהוא היה אולי צאצא של הלבלרים ה"בחשים"', מה שגרם לכמה מקורות לשייך אותו לאויגורים עם זאת, חוקרים כמו קאזויוקי קובו חולקים על טענה זו.
לקריאה נוספת
Lisa Golombek. Timurid Art and Culture: Iran and Central Asia in the Fifteenth Century. Middle East Studies Association of North America Meeting. Brill.1992 p. 47. ISBN 978-1-56324-202-1 1994
סיבי ביניים
סיבי ביניים או קורי ביניים (באנגלית:(Intermediate filaments (IFs), הם חלבונים פולימריים השייכים למשפחת חלבוני הפילמנט בתא, שקוטרם נע בין 9 ל-11 ננומטר. תפקידם הוא לשמור על חוזק מכני של התא והאברונים שבו, ולקשר בין סיבי האקטין ובין המיקרוטובולים.
יש כ-70 גנים המקודדים לחלבונים של סיבי ביניים. ניתן לחלק את חלבוני סיבי הביניים ל-6 קטגוריות שונות על פי מאפייני החלבון (רצף חומצות האמינו ומבנה החלבון):
סיבים אלו קיימים הן בציטופלזמה של התא והן בגרעין התא. פגיעה בחלבונים אלו או מוטציה בהם גורמים למחלות קשות בשרירים, בעצמות, בעור, בעצבים ובין היתר גם מובילים למחלת הפרוגריה.
אלה גומבאסגי
אלה גומבאסגי, (במקור ארז'בט גרין, בהונגרית: Gombaszögi Ella; בודפשט, 27 בדצמבר 1894 – בודפשט, 12 באוקטובר 1951) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, אחותה של פרידה גומבאסגי, מרגיט ואירן גומבאסגי.
ביוגרפיה
אלה גרין נולדה במשפחה יהודית בבודפשט כבתם של יוז'ף גרין ושל רוזה וייס. מבין הבנות גומבאסגי (גרין) ארבע הפכו לשחקניות. האגדה ששרדה טענה שמרגיט הייתה הכי יפה, פרידה הכי יוקרתית, אלה הכי משעשעת ואירן הכי האריכה חיים. ינה הלטאי עיצב לפיהן את יצירתו "הבנות מטינדרלק" ( Tündérlaki lányok).
לפני המלחמה
היא הייתה סטודנטית של השנה הראשון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע כאשר קיבלה פנייה וחוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1913. ב-17 באפריל 1924 נישאה בבודפשט לבנקאי פאל נאגל, שהיה מבוגר ממנה בשש שנים. הם התגרשה ב-1927.
מ-1924 עד 1929 הייתה חברה בתיאטרון ההונגרי
בשל מוצאה היהודי, "החוקים ה (אנטי) יהודיים" של ממשלת הונגריה (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) מנעו ממנה לעלות על הבמה בין 1941 לבין 1944. עם כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה ב-1944 (מבצע מרגרטה) היא נאלצה להסתתר כדי למנוע את סגירתה בגטו בודפשט וגירושה לאחר מכן.
אחרי המלחמה
אחרי מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945 לבין 1947 שיחקה בתיאטרון האופרטה של בודפשט, ב-Royal Revue Variety, בתיאטרון הקומדיה, בתיאטרון מרכז העיר, בתיאטרון מדיאסאי (Medgyaszay Színház), ב"תיאטרון של פשט" וב"תיאטרון האמנים". בשנים 1947 עד 1949 הייתה חברה שוב בלהקת תיאטרון הקומדיה, משנת 1949 ועד מותו בשנת 1951 הייתה חברה בתיאטרון מדאץ' (Madách Színház). היא השאירה לדורות הבאים עיצובי דמויות בלתי נשכחים בסרטים רבים מאוד, לרוב כשותפה של השחקן היהודי הבולט של התקופה דיולה קאבוש. תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט "רכבת הרפאים" (Kísértetek vonata) ב-1933, ותפקידה הקולנועי האחרון היה בסרט "דרינה" כלומר "גברת דרי" משנת 1951. ב-1951, בזמן שלמדה לתפקיד מורזאבצקאיה בדרמה של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי "זאבים וכבשים" עצמה את עיניה בביתה עם משקפיה עליה.
פפירוס הרסט
מקורו
הפפירוס מתוארך לימי השושלת ה-18 של מצרים, תקופת שלטונו לערך של הפרעה תחותמס השלישי. הטקסט חובר כפי הנראה עוד קודם לכן, בתקופת הממלכה התיכונה, בסביבות 2000 לפנה"ס. כיום, נכון לשנת 2007, מוחזק הפפירוס בספריית בנקרופט, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אלה גומבאסגי
תפקידי תיאטרון
מספר ההצגות הבכורה שלה הרשום במאגר התיאטרון מהקמתו בשנת 1946: 17
פפירוס הרסט
מקורו
לימים העלו חוקרים אחדים ספקות באשר לאמיתיותו של הפפירוס. תוכנו נחקר אומנם בהרחבה על פי התמונות שפרסם ריזנר, אך הפפירוס עצמו לא נבדק מעולם ביסודיות. אוצר הפפירוס בספריית בנקרופט הסביר ב-2003 כי מצב הפפירוס טוב באופן מפתיע, כמעט טוב מדי לפפירוס אמיתי." לריזנר, לעומת זאת, לא היו ספקות כלשהם, כמסתבר מדברים שכתב ב-1905: "סימני הקיפולים של המגילה, האבק הדקיק וביצי החרקים מעידים כי איש לא פתח אותה מאז העת העתיקה." ספריית בנקרופט הכריזה כי בכוונתה לבחון  בעתיד את הפפירוס כדי לפתור את הסוגיה ולקבוע "אם מדובר בפפירוס אמיתי או בזיוף כמעט מושלם."
תוכנו
פפירוס הרסט הוא אחד מן הפפירוסים הרפואיים המצריים ששימשו לתיעוד שיטות ריפוי לבעיות כמו כאבי ראש ובעיות עיכול. רוב הפפירוסים כללו גם פרק על לחשים ומילות כישוף שנאמרו לחולה לפני, במהלך ואחרי הטיפול.
הפדרציה הסורית
הפדרציה הסורית (בערבית: الاتحاد السوري; בצרפתית: Fédération Syrienne), רשמית הפדרציה של המדינות האוטונומיות של סוריה (בצרפתית: Fédération des États Autonomes de Syrie), נוסדה ב-28 ביוני 1922 על ידי הנציב העליון גורו. היא כללה את מדינות חלב, דמשק ושל העלווים, והשתרעה על שטח של 190,000 עד 200,000 קמ"ר (46,000 מ"ר).
הפדרציה פורקה רשמית בצו מ-5 בדצמבר 1924, שנכנס לתוקף החל מ-1 בינואר 1925.
גרטה פורסט
גרטה פורסט (בגרמנית: Grete Forst; 18 באוגוסט 1878 – 1 ביוני 1942) הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
חייה
נולדה בשם מרגרט פייגלשטוק למשפחה יהודית בווינה. פורסט ערכה את הופעת הבכורה שלה באופרה בקלן בשנת 1900, בתפקיד הראשי של לוצ'יה די למרמור. שלוש שנים לאחר מכן, הופיעה לראשונה באופרה הממלכתית של וינה באותו תפקיד והפכה לחברה בחברת גוסטב מאהלר. בשנת 1908 היא שרה בבכורה של Ein Wintermärchen של קרל גולדמארק עם ליאופולד דמות'.
היא נשארה בווינה ושרה בתפקידים באופרה בהם אולימפיה בסיפורי הופמן, מלכת הלילה בחליל הקסם, נשף המסכות וכך עושות כולן, וכן תפקידי סופרן ליריים כמו צ'ו-צ'ו סאן במאדאם באטרפליי.
לאחר שפרשה בשנת 1911 עם נישואיה לבנקאי יוהאן שושני, המשיכה את דרכה כזמרת בקונצרטים ומורה בווינה במשך שנים רבות. נולד לה ילד אחד, פריץ שושני.
היא המירה את דתה לקתוליות ב-1940. ב-27 במאי 1942 היא גורשה בטרנספורט אל מחנה השמדה מאלי טרוסטינץ בבלארוס שם נרצחה ב-1 ביוני 1942.
קישורים חיצוניים
ָ
1941 בקולנוע
פרסים
פרס אוסקר
בית הממשלה (אוקלנד)
בית הממשלה (באנגלית: Government House) הוא מבנה הממוקם בעיר אוקלנד שבניו זילנד, המשמש כבית מגורים משני עבור המושל הכללי של ניו זילנד (לצד בית המגורים הרשמי העיקרי של המושל - בית הממשלה המצוי בוולינגטון).
המבנה הנוכחי נבנה באתר בו הוקם לראשונה בית חווה בשנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1921 רכשו סר פרנק מאפין (Sir Frank Mappin) ורעייתו את השטח, ובנו במקום בית אחוזה בשם בירצ'לנדס (ארצות השדר). בשנת 1962 העניקו את המבנה במתנה לבית המלוכה. בשטר המתנה, שנחתם ב-23 במאי על ידי סר פרנק מאפין וראש ממשלת ניו זילנד קית' הוליאואק נכתב כי המבנה מוענק במתנה למלכה אליזבת, מלכת ניו זילנד, על מנת לשמש כבית מגוריה שלה ושל נציגה (המושל הכללי) באוקלנד.
בית הממשלה באוקלנד קטן בממדיו מבית הממשלה בוולינגטון.
מבנה זה הוא השלישי מבין המבנים אשר שימשו כבית הממשלה באוקלנד. לאחר שריפת המבנה הראשון בשם זה, הוקם בית הממשלה הישן המהווה כיום חלק ממבני אוניברסיטת אוקלנד ומשמש כחדרי הרצאות.
קהילת יהודי חרבין
ראשוני היהודים שהגיעו לחרבין מרוסיה וממזרח אירופה ברחו בשל התגברות האנטישמיות באירופה ובשל פוגרומי אודסה. היהודים ברחו באמצעות מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שחיברה בין מוסקבה לבייג'ינג. הקהילה הוקמה באופן רשמי בנובמבר 1903. באותה שנה מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים והמשיכה לגדול בהמשך.
ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית המתפתחת בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי). לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן, שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945, עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים מן היהודים שהתגוררו אז בחרבין הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין למדינות אחרות (ביניהן ישראל). ב-1963, נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר, וב-1985, הלכה לעולמה היהודייה האחרונה בקהילה המקומית ששמה היה חנה אגרה.
יהודי סין
יהודים גרו בסין במשך שנים רבות, אך רובם התבוללו ונטמעו במדינה ובתרבותה, ויהודים נוספים לא נכנסו, מכיוון שעד לשנת 1840, הייתה סין ארץ סגורה לחלוטין להתיישבות זרה. מלחמת האופיום הראשונה בין סין ואנגליה שהתחוללה בין 1839 ל-1842, שמה קץ למצב זה ובריטניה אילצה את סין לפתוח חמישה נמלים לסחר בינלאומי ולהתיישבות זרה, ובכך איפשרה לזרים (ובהם יהודים), להיכנס למדינה.
ב, רצו רבים מתושביה היהודים של האימפריה הרוסית לברוח בשל התגברות האנטישמיות במדינה, אך לא הייתה להם אפשרות כזאת. מספר קטן מאוד של יהודים הצליח להיכנס אל תוך סין, אך לא לאזורים של חרבין כיום, שאז האזור היה מורכב מכפרי דייגים מפוצלים סביב נהר. אלא לערים בסין הגובלות במדינות אחרות, מכיוון שאף פעם לא הייתה גישה פשוטה להיכנס לעומק סין.
הקמת הרכבת הטרנס-סיבירית
ב-1891, החלו הרוסים להקים את הרכבת הטרנס-סיבירית, שקישרה את מזרח אירופה עם סין, ועצרה במספר תחנות. ב-1897, נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק. הקמת קו הרכבת הובילה להקמת יישובים רבים לאורך המסילה. אחת מתחנות הרכבת הייתה באזור עם כ-40 כפרי דייגים בהם גרו מקומיים סינים שגם סחרו בפרווה, עצים ואופיום. נטען כי הוקמו בשטח מספר בתים של סינים מקומיים, שהתיישבו שם בשל המיקום הסמוך לנהר סונגווה.
הגל הראשון
היהודי הראשון הגיע ב-1899 מתוך האימפריה הרוסית בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית. שמו היה ס.א. ברצל, והוא בחר להתמקם בעיר בשל המניין הראשון שהוחלט לקיים בעיר. תוך זמן קצר הגיעו יהודים גם ממומבאי ומבגדאד. גם יהודים ספרדים היגרו ממדינות המזרח התיכון שהיו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, לערים הסיניות, ובהן חרבין. המניין הראשון בעיר התקיים ב-1900 במגזניסקיאה אוליטסה בביתו של א.ל. באך. התפילות התקיימו עד 1902 במעון של משפחת ברקוביץ'. בשנת 1903, כדי לספק את צורכי הקהילה היהודית בחרבין, הוקמה ועדה שהורכבה ממספר יהודים בעלי מקצוע, ביניהם מירוביץ' (הגבאי), א.י. דוביסוב (הגזבר), ק.ל. פורביץ' ומ.ל. סמסונוביץ' (חברי וועדה). בנוסף, היה מוהל ושוחט לקהילה היהודית. באותה השנה, מבנה נרכש ברחוב ארטילריה 6 והוקם בית הכנסת הראשון בחרבין ששימש את הקהילה היהודית הקטנה שמנתה פחות מ-500 יהודים, אך גדלה במהירות.
באותה השנה, הוזמן הרב לוין להיות רבה של חרבין במשרה מלאה ובית ספר יהודי ראשון הוקם בחצר בית הכנסת. הקהילה היהודית גדלה ונוצר צורך ברכישת שטחים נוספים.
עידוד התיישבות
המדיניות הרוסית עודדה התיישבות מוגברת בצפון-מזרח סין. עידוד זה התייחס גם למתיישבים יהודים אשר להם הובטח חופש פולחן, ולכן, לאורך השנים איפשר הצאר ליהודים רוסים נוספים לעבור להתגורר בחרבין. היהודים האוקראינים שהתגוררו בתחום מושבם שנים רבות, יכלו גם הם לעבור לחרבין בשל כך דרך המסילה, ועם הפוגרומים הרבים ברוסיה ועלייתה של הלאומנות ברחבי אירופה, ראו יהודים רבים במסע זה פתח הצלה. רוב יהודי חרבין שהגיעו דאז, היו מיהדות אשכנז.
מלחמת רוסיה-יפן
בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה-יפן על השליטה בשטח של צפון-מזרח האימפריה הסינית, בדגש על חבל מנצ'וריה וחצי האי קוריאה. באותה תקופה, גויסו לצבא רוסים רבים וביניהם גם יהודים, אך חלק גדול מהיהודים סירבו לקחת חלק במלחמה בשל הפרעות, ערקו מהצבא הרוסי ועזבו בהמוניהם למדינות אחרות, בדגש על חרבין, שם הייתה קהילה יהודית תומכת שהייתה ממוקמת בלב הסכסוך שבין היפנים לרוסים. גם החיילים היהודים הרוסים שלא ערקו לחרבין עברו בתחנת חרבין בדרכם לחזית, ולאורך תקופה של שנתיים עברו בחרבין אלפי יהודים נוספים. היהודים התקבלו בסבר פנים יפות וקיבלו טיפול בחסותו של הרב לוין ואשתו, שגם סיפקו להם אוכל יהודי כגון מצות ונתנו להם תמיכה פיזית ורוחנית. הקהילה היהודית בחרבין הפכה בשנים אלו למעין מקלט ללוחמים היהודים, הממוקם במקום נוח, ובעקבות כך החליטו יהודים רבים להגר לחרבין.
הגירה בשל הפרעות והמהפכה ברוסיה
בספטמבר 1905 חתמה רוסיה על חוזה שלום בו ויתרה ליפן על קוריאה ופורט ארתור. לאחר ניצחונה של יפן, הקהילה בחרבין חזרה לפעילות הרגילה שלה ו"מצב החירום" ששרר בעיר הסתיים. באותה שנה, התקיים פוגרום באודסה, הגדול מכולם, שבו מספר רב של רוסים הכו יהודים ממניעים אנטישמיים, ולפי עיתונים שונים, בין 400 ל-800 יהודים באזור מתו. הצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ולכן, יהודים רוסים רבים לא הרגישו בטוחים, והיגרו בעזרת המסילה לחרבין.
בשנת 1912, הוקם מועדון תרבות יהודי בשם "אילמדג" שהציג סדרות של הרצאות ברוסית וביידיש, הצגות דרמטיות וערבים מוזיקליים.
מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1914, החלה מלחמת העולם הראשונה. המלחמה החלה בתגובה לרצח פרנץ פרדיננד. במלחמה השתתפו אינספור מדינות ונהרגו מעל ל-16.5 מיליון איש. ברגע שהחל קרב טננברג, שהיה חלק משרשרת אירועים במלחמת העולם הראשונה, כמעט כל התחום היהודי ברוסיה המערבית הפך לזירת קרב. בשל כך, יהודים נאלצו להצטופף וחלקם אף חוו אלימות מתגברת. בשל האנטישמיות שיתגברה במלחמה. בשל כך, באוקטובר 1914, הוקם בפטרסבורג ועד העזרה לקורבנות המלחמה היהודים. זמן קצר לאחר מכן, גם חרבין הצטרפה לוועדה לסיוע קורבנות המלחמה היהודים, כשיושב הראש של סניף חרבין היה ד"ר אברהם קאופמן. מאוחר יותר באותה שנה, כל אירוע שאורגן על ידי מוסד יהודי (כגון קונצרטים והרצאות), הוטל עליו היטל כספי למען קורבנות המלחמה היהודיים באימפריה הרוסית, ובכך הקהילה היהודית בחרבין תרמה כלכלית ליושבים היהודיים ברוסיה. בית הספר הקהילתי בחרבין גם התנדב לעזור כלכלית ליהודים הרוסים, ותלמידי בית הספר אף תרמו להם מצעצועיהם ומספריהם היהודיים.
באפריל 1915, בשל המצב שהחמיר ברוסיה, הקהילה היהודית בחרבין התנדבה לגייס 10,000 רובלים. פליטי המלחמה הראשונים החלו מגיעים לחרבין בערך באותו החודש, ומספרם גדל מיום ליום. הוועד של הקהילה היהודית של חרבין סיפקו להם דירות בעלות חדרים ללון בהם ברחובות אפטקרסקאיה וקומרצ'סקאיה. רוב הפליטים באו מפולין, בלארוס, קורלנד ולפלנד ורובם היו בעלי מקצוע שהצליחו להשתלב בקהילה היהודית של חרבין. בנובמבר 1915, נפתח בית תמחוי, שם קיבלו הפליטים שלוש ארוחות ביום. בתי מרקחת בבעלות יהודית סיפקו גם הם את התרופות והכדורים בחינם לפליטים, מכיוון שאותם הפליטים חיו בעוני. בשנת 1915 עמד תקציב הוועד על 11,000 רובלים לחודש.
ב-1916 עלה מספר הפליטים בשל מלחמת העולם הראשונה ל-1,000. הוועד היהודי של חרבין שכר בשביל 800 מהם בנייני מגורים. בסוף אותה שנה, בשל הושטת היד של הוועד לפליטים היהודים שהגיעו לעיר ולפליטים יהודים ברחבי העולם. בפסח, היה לוועד הגבלה של 100,000 רובלים (במקום 250,000 כמו בכל שנה), והם ביקשו עזרה כלכלית מהקהילה, שגייסה לפסח זה 5,000 רובלים. עד שנת 1917, הגיעו 3,000 פליטים לחרבין בשל המלחמה. באותה שנה, הוועדה למען חברה ואבטחה של חברין נפתחה גם היא, וכמו כן, גם בית כנסת ברחוב ג'ינגווי. עד סוף המלחמה, אלפי פליטים הגיעו לחרבין, ובכך היא הגיעה לתקופת השיא שלה מבחינת כמות התושבים היהודים (25,000 ב-1925).
תקופת השיא
ב-1916, תלמידים שסיימו את בית הספר היסודי היהודי, היו זקוקים לבית ספר חטיבה, ולכן רצו להוסיף קומה נוספת בבית הספר המוקדשת לתלמידי חטיבה. עשירי היהודים בחרבין (ביניהם הרב א.מ. כסלו ואברהם וגורינז), תרמו להקמת הקומה החדשה במסגרת טקס, 120,000 רובלים, מה שהספיק להקמת הקומה, ובכך, בדצמבר 1918, הסתיימה בנייתה של הקומה השנייה בבית הספר, שעוצבה על ידי א.ו. לויקין, לתלמידי החטיבה. בכך, קהילת חרבין הקימה את החטיבה היהודית הראשונה בכל המזרח. כיום (נכון ל-2023) חטיבת הביניים היהודית הפכה לחלק ממרכז המוזיקה החדש של חרבין.
1920 הייתה השנה הפורייה ביותר לקהילת יהודי חרבין. העיר הפכה למרכז היהודי הגדול ביותר במזרח הרחוק, והייתה ביתם של כ-20,000 יהודים. באותה שנה, בית הספר סקידלסקי תלמוד תורה נבנה. גם בית הספר למוזיקה ולאומניות "לוטוס" נבנה, והם הציגו הצגות משלהם בנוסף להצגות באילמדג.
ב-25 בספטמבר 1921, נבנה בית הכנסת "החדש", בנוסף לבית הכנסת הישן, בשל האוכלוסייה היהודית ההולכת והגודלת בחרבין. בית הכנסת היה מוקדש בעיקר ליהודים חסידים. בית הכנסת שכונה בעברית גם "בית הכנסת החסידי", כונה בית הכנסת "החדש", בשביל להבדיל אותו מבית הכנסת "הישן" (או "המרכזי") שהיה ממוקם ברחוב טונגג'יאנג.
בין השנים 1917 עד 1925, אוכלוסיית קהילת יהודי חרבין הגיעה לשיאה, והתגוררו בעיר 25,000 יהודים. רוב היהודים במרכזים של חרבין, עסקו במסחר בינלאומי, פרוות, עצים ופולי סויה. באותה התקופה, רוב היהודים התפללו בבית הכנסת "הישן" בחרבין שנבנה בשנת 1909, אך עד שנת 1921, היה מספיק ביקוש לבית כנסת "חדש" במרחק של כמה רחובות מבית הכנסת הישן, וכן היה גם ביקוש למרכז שחיטה כשרה, מקדש ומאפיית מצות, בית ספר יסודי ותיכון ליהודים, בית חולים יהודי, מטבח צדקה, בנק הלוואות ליהודים, עמותה יהודית, בית אבות יהודי, מגזינים ועיתונים רבים בשפה העברית ועוד. באזור גם הוקמו הרבה תנועות ציוניות שבהן השתתפו בני נוער רבים.
ב-1932, כבשה יפן את מנצ'וריה וגם את חרבין.
מלחמת העולם השנייה
באותה התקופה, החלה להתרומם התנועה הציונית, שביקשה ליישב את המנדט הבריטי. תנועות ציוניות הוקמו בחרבין (ביניהן הציונות הרוויזיוניסטים, הציונים הכלליים, תנועת מזרחי ופועלי ציון) ורבים היגרו למנדט הבריטי על מנת להקים את מדינת ישראל. בשנת 1937, נוסדה מועצת יהודי המזרח הרחוק אשר נועדה לשמש כארגון גג ליהודים וגם לציוניים שבהם. עם זאת, התוכנית לא יצאה לפעול בשל פריצתה של מלחמת העולם השנייה, עימות צבאי שהחל ב-1939 ובמסגרתו גרמניה הנאצית כבשה מדינות והקימה ציר שנלחם בעיקר במדינות המערב.
ב-21 בינואר ‏1936 כתב משיוף, עיתונאי בעיתון הארץ, מאמר תחת הכותרת "חורבן חרבין", בה הוא אומר כי העיר התרוקנה מיהודייה וכי מצב בתי הכנסת ובית הספר היהודי בעיר הידרדר עד לבלתי הכר. מתוך כ-‏20 אלף היהודים, נותרו בה 6,000 יהודים בלבד.
מלחמת סין-יפן השנייה
בשנות ה-30, יפן החלה להתפתח כלכלית ומדינית. ב-7 ביוני 1937, התרחשה תקרית גשר מרקו פולו, ובה התקיף הצבא היפני הקיסרי את אחת מנקודות המעבר החשובות לבייג'ינג (באותה עת - בייפינג) והשתלט עליה. מיד אחר-כך כבשו היפנים את בייג'ינג עצמה ואת טיאנג'ין, תוך ניצול חולשתם של הכוחות הסיניים וציודם הנחות. כך החלה מלחמת סין-יפן השנייה, שהתקיימה בין הרפובליקה הסינית לבין האימפריה היפנית. במלחמה, כבשו היפנים את בייג'ינג, טיאנג'ין, ננקינג, שאנגחאי ואזורים אחרים גדולים ונרחבים בסין. האימפריה היפנית אז הייתה בת ברית של גרמניה ושל מדינות הציר, שביצעו פרעות ביהודים, ולמרות בקשות מטעם גרמניה הנאצית - סירבה יפן לבצע את "הפתרון הסופי" בקרב יהודי סין. למרות הסירוב, היפנים הקימו מעין גטו קטן בשאנגחאי, שגם יהודי חרבין נאלצו להיכנס אליו, ודיכאה יהודים רבים.
ניסיון להגעת הסדר
ב-6 בדצמבר 1938, ועידת חמשת השרים (שנקראה "גושו קאיגי"), אשר הורכבה מראש ממשלת יפן, שר החוץ היפני, שר הצבא היפני, שר הצי היפני ושר האוצר היפני, אימצה שלושה עקרונות להתייחסות כלפי יהודים:
ביוני וביולי 1939, היפנים ניסו לקדם את תוכנית פוגו, שבמסגרתה רצו לשכנע את היהודים הסובלים בגרמניה הנאצית ובאירופה, להתגורר בחרבין שבמנצ'וריה ובשאנגחאי. מטרתם בתוכנית זאת, הייתה לשפר את כלכלת יפן הקורסת, וכן, לשכנע את ארצות הברית וכן את יהודי ארצות הברית, לסייע ליפן כלכלית. עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל, מכיוון שיעקב שיף, ברוקר, בנקאי ונדבן יהודי-אמריקאי, סירב לשתף פעולה עם יפן, וגם קאופמן וראשי קהילות יהודיות אחרים באזור מנצ'וריה, סירבו, שכן, יפן הייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, שביצעה פרעות ביהודים באותה עת. השיחות של קאופמן ושל אחרים עם הרשויות היפניות נמצאים בארכיונים מסווגים.
בדצמבר 1939, מחשש לאנטישמיות ודיכוי של יהודי חרבין ויהודי סין ויפן באופן כללי, יו"ר הקהילה היהודית בחרבין, אברהם קאופמן, ביקש מראש הממשלה היפני נובויוקי אבה, הגנה על יהודי מזרח אסיה. תוכנית ההגנה נכשלה, הן בגלל המאבק היפני כנגד סין וברית המועצות, והן בגלל שיהודי אמריקה, בראשות נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי, הרב סטיבן שמואל ווייז, סירבו לתת כל תמיכה, כלכלית ופוליטית, לאויבי אמריקה.
עליית הלאומנות והאנטישמיות
האימפריה היפנית הייתה האחת ששלטה על מנצ'וריה באותה העת, וב-1940 החלה לדכא באופן פעיל את היהודים וגם את העיתונות והתרבות היהודית. זאת בעקבות עליית האנטישמיות ביפן ובשל לחצים מטעם השגרירות גרמניה הנאצית. הרשויות היפניות החליטו לסגור את העיתון "הדגל" ב-1942, ואת עיתון "חיי היהודים" שנה לאחר מכן, ב-1943.לאחר מלחמת העולם השנייה, נשארו בסין 2,000 יהודים בלבד. רוסיה מיקמה בעיר את משרדי המפלגה הפשיסטית הרוסית. ורוסים רבים שלא השתייכו ליהדות, אך התגוררו בעיר, אהדו את המפלגה, שכן דגלה באנטישמיות ובנאציזם, אידאולוגיה שהייתה בשיאה בתקופה ההיא. חברי המפלגה שרפו את בית הכנסת "הישן" בחרבין. גם יפן, שהייתה אחת ממדינות הציר, החליטה להושיט יד ולעזור למפלגה המקומית, ובכך הם בוזזו עסקים יהודיים ואנשים יהודים רבים, בחרבין ומחוצה לה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בין 1945 ל-1947, החל הכיבוש הסובייטי. יו"ר הקהילה, ד"ר אברהם קאופמן ומנהיגים יהודים אחרים, נאסרו על ידי הסובייטים, הואשמו בפעילות עוינת כנגד ברית המועצות והוגלו למחנות ריכוז סובייטים בחבל הגאוגרפי של סיביר. גם לאחר מעצרו של מנהיג זה, המשיכה הקהילה היהודית בסין לפעול, אך זאת הייתה תקופה בה נחלשה באופן משמעותי והאוכלוסייה ירדה, כשרובם היגרו לישראל. היהודים שנשארו סבלו מאנטישמיות. יהודי חרבין אשר ניסו לחצות את הגבול נורו למוות בידי הצבא האדום, והרבה מיהודי חרבין גם נעצרו.
בשנת 1949, המאואיסטים, אנשים אשר האמינו בתורה של מאו דזה-דונג, החלו להשתלט על העיר ולגרש את היהודים בשל שנאה להיררכיה ודת ואמונה בקומוניזם הסיני, מה שגם סימן את סופה של התרבות הסובייטית באזור. באותה התקופה, ישראל היו מודעים לעוול הנעשה במדינות ובערים שונות ברחבי העולם, ויצרו קשר סודי עם יהודי חרבין, על מנת להביא אותם אל מדינת ישראל. באותה השנה עזבו 1,000 יהודים את חרבין על מנת לגור בישראל.
כשהרפובליקה העממית של סין הוקמה, שהו בחרבין לא יותר מ-1,000 יהודים, כש-20 שנים לפני כן, שהו בעיר 25,000 יהודים. רבים מיהודי חרבין הגדירו זאת כניוון, נסיגה או היחלשות של הקהילה האזורית. בשנת 1955, נשארו בעיר 319 יהודים בלבד.בשנת 1958, הממשל המקומי של חרבין החליט לעצב מחדש את העיר, ובמסגרת החלטה זאת, החליטו גם להזיז את בית הקברות היהודי של חרבין, שבו היו כ-3,200 גופות של יהודים. העירייה הציעה למשפחות את האפשרות להעביר את קרוביהם המתים ואת קבריהם לאתר בית קברות סיני גדול בשם האונגשאן, שממוקם במרחק של שעה של נסיעה מהעיר חרבין. סין הציעה 50 דולרים לכל משפחה שתסכים להעביר את קבר בן משפחתם ואת גופתו. הרבה ממשפחות הנקברים מתו כליל, אז רק 812 קברים הועברו. לאחר מכן התברר, שהרשויות הסיניות הזיזו רק את מצבות הנקברים, מכיוון שהם לא ראו סיבה להזיז גם את הגופות. הגופות מבית הקברות הישן נמצאות מתחת לאדמה בפארק שעשועים, והם מציינים כי מתחת לאדמת הפארק יש גופות של יהודים, ולכך הם קוראים "קבורה עמוקה".
המהפכה התרבותית
ב-1963, עזבה המשפחה היהודית האחרונה את חרבין, שהייתה משפחת פודולצקי, והשאירה את דנה אגרה לבדה בחרבין, שהייתה היהודייה האחרונה מן הקהילה היהודית.
בין השנים 1966 עד 1976, החל מאו דזה-דונג, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, את מהפכת התרבות בסין. דזה-דונג אסר על כל פעילות אנטי-מהפכנית, פאודליסטית או קפיטליסטית להתקיים בסין. דבר זה עמד בניגוד מוחלט לאמונתיהם ודעותיהם של יהודי סין, אך מה שבאמת גרם לחשש רב בקרבם, היה האיסור על פעילות דתית מכל סוג במדינה. דת נחשבה בסין, ועדיין נחשבת, כאמצעי לחדירה עוינת זרה. אנשי דת נאסרו ונשלחו למחנות. בודהיסטים טיבטים רבים אולצו להשתתף בהרס המנזרים שלהם תחת איום בנשק, ויהודים רבים אשר התגוררו בסין, הרגישו חוסר ביטחון רב ואף הושלחו למחנות.
בשנת 1985, נשארה יהודייה אחת בלבד, והאחרונה מטעם הקהילה, דנה אגרה, שסירבה לצאת מן העיר על אף הלחצים הגדולים מצד גורמים לאומיים ובינלאומיים. היו אשר הגדירו אותה "גברת זקנה מטורפת". היא נכנסה אל תוך חדר קטן בבית הכנסת "הישן" (שמאז השריפה נבנה מחדש והפך לאתר ממשלתי), ונפטרה שם ב-1985.
במאה ה־21
כיום הקהילה היהודית בחרבין לא קיימת יותר. רוב חבריה היגרו לישראל ולמדינות אחרות, התבוללו, מתו או נרצחו. עם זאת, חלקם החליטו לעבור לערים סיניות אחרות כגון בייג'ינג ושאנגחאי, בהן מתקיימת קהילה יהודית עד היום. בתחילת שנות ה-2000 השקיעה עיריית חרבין, ביחד עם ממשלת היילונג'אנג והאקדמיה למדעי החברה של המחוז, בשימור המורשת היהודית של חרבין, שיקום ובשיפוץ בתי הכנסת, בית הקברות היהודי ושאר המוסדות היהודיים שנותרו בעיר. באפריל 2000 הוקם בחרבין מרכז מחקר יהודי, המקושר לאקדמיה למדעי החברה היילונג'יאנג.
אף על פי שאין אף יהודי שמתגורר בחרבין אשר מגיע מהקהילה היהודית באזור, יש יהודי אחד אשר מתגורר בחרבין במסגרת עבודתו על ההיסטוריה של הקהילה, ששמו הוא דן בן-כנען.
ביקור אולמרט
ביקורו של אהוד אולמרט בחרבין בשנת 2004 כמשנה לראש ממשלת ישראל סוקר רבות בתקשורת הישראלית. הוריו של אולמרט התגוררו בחרבין, כך שלאולמרט היה חשוב להנציח את המקום ולחזור אליו לביקור. הוריו של אולמרט הגיעו אל חרבין בשל המהפכה הרוסית בגל העלייה השני לחרבין, מהעיר סמרה שבמזרח אירופה.
ב-2004, הוא ואחיו הגיעו לחרבין עם כמאה יוצאי חרבין לשעבר, על מנת להשתתף בסמינר ההיסטורי שנערך בעיר. עם זאת, התברר בהמשך שבית הקברות שהוא שהה בו ואף בית הכנסת ששהה בו, היו מזויפים, והוקמו על ידי הממשל הסיני במיוחד לביקורו, כנראה למטרות יחסי ציבור.
חיי הדת והקהילה
חרבין הייתה עיר תרבותית. המספר הרב של בתי הספר, כתבי העת, התיאטראות והספריות הרוסיים מעידים על הרמה האינטלקטואלית המצטיינת של קהילת חרבין אף בזירה הבינלאומית.
אדריכלות
חרבין לא נראתה כמו "כל עיר סיבירית פרובינציאלית", מכיוון שרבים מהמבנים, השדרות והפארקים שלה תוכננו על ידי אדריכלים רוסים ברמה גבוהה בשיתוף פעולה של שוויצרים ואיטלקיים. מקור מודל הבנייה של הגן העירוני של חרבין הוא משוויץ ומצפון גרמניה, ולכן חרבין הייתה בעלת אופי אירופאי מאוד ביחס למיקומה.
עיתונות
בין השנים 1918–1930, 3 עיתונים וכתבי עת יהודים מקומיים התפרסמו בחרבין ו-23 בכלל סין. כלל העיתונים היו בשפה הרוסית פרט לאחד - העיתון אין דער ווייטער וועסט, שנכתב ביידיש ויצא לאור בעריכת מאיר מנדלביץ' ברמן. העיתון הופיע שלוש פעמים בשבוע. תפוצתו הייתה בערך 300 עותקים בשנים 1921-1922.
העיתונים וכתבי העת המוכרים יותר היו "חיי היהודים" ו"הדגל". כל העיתונים הופצו בתפוצה די רחבה ביחס למדינות אחרות עם קהילות יהודיות. שני העיתונים נסגרו בשנים 1942 ו-1943 בשל לחץ מהשגרירות הגרמנית ביפן.
חיי היהודים
חיי היהודים (ברוסית: еврейская жизнь) היה שבועון בשפה ברוסית, שעד 1926 נקרא "סיביר-פלשתינה". העיתון הופיע מ-1929 ועד 1940 בכל מנצ'וריה וצפון סין, וכן, הופץ גם בחרבין. העיתון נקט בגישה ציונית. באותה התקופה, הרוסים אסרו על עיתונים ציוניים להתפרסם ולעיתים קרובות סגרו אותם. עם זאת, חיי היהודים המשיך להתפרסם והיה אחד מן העיתונים הציוניים היחידים שהתפרסמו בקרב יהדות סין למשך זמן רב. העיתון עסק בעיקר בחיי היהודים בסין ורוסיה, בעיקר באזורי בוולדיבוסטוק, חברובסק, אירקוצק, אומסק, בלגוושצנסק, ציטה ועוד. בנוסף לכך, העיתון שיקף את חיי הקהילות היהודיות בסין, ביניהן מנצ'וריה (שכללה בעיקרה את חרבין), חיילר, צ'יצ'יקר, הנדאוהזי, שאנגחאי ועוד.
בהמשך היה גם מדווח על העלייה לפלשתינה, על המאבק בפשיזם ובאנטישמיות הרוסית והיפנית, הביע את עמדתו בנושא רצח סיימון קספה ובעליית הפשיזם הגרמני ואף דיווח על מלחמות. משנת 1937, עיתון "חיי היהודים" הופץ גם באנגלית וב-1939, התווסף לעיתון גם מדור נוער. העיתון נסגר ב-1943 בשל לחץ מהשגרירות הגרמנית ביפן לסגור אותו.
הדגל
הדגל (ברוסית: Гадегел) היה עיתון יהודי-רוסי ציוני רוויזיוניסטי מקומי שפורסם בחרבין שבסין מ-1932 עד 1942. העיתון היה דו-שבועי, וקידם את הרעיונות של תנועת בית"ר, תנועה רוויזיוניסטית ציונית שלימים השתייכה לזאב ז'בוטינסקי. העיתון נערך על ידי אלכסנדר י. גורביץ' עד 1941 ולאחר מכן על ידי שמואל א. קליין עד שנסגר על ידי השגרירות הגרמנית ביפן בשנת 1942. הדגל שיקף את השאיפות הפוליטיות והתרבותיות של הקהילה היהודית בחרבין ואת הקשר שלה למולדת היהודית בפלשתינה.
עיתון מועצת הקהילה היהודית בחרבין
עיתון מועצת הקהילה היהודית בחרבין (ברוסית: Вестник Совета Харбинской еврейской общины) הוא עיתון מקומי בחרבין אשר השתייך למועצה היהודית בעיר. לא הרבה ידוע על העיתון, חוץ מהעבודה כי גיליון שלו יצא ב-1 באוקטובר 1920.
ספריות
בשנת 1912, נבנתה ספרייה יהודית בחרבין שכללה כ-13 אלף ספרים.
ב-1921, נבנתה גם ספרייה ציונית (תחת הארגון הציוני של יהודי חרבין) בשם "עמותת יהודי חרבין לעלייה לפלשתינה". ב-10 בדצמבר 1933, הוקמה ספרייה כללית בשם "הספרייה הציבורית של יהודי חרבין", שהייתה שילוב של הספרייה הציונית ושל הספרייה של "אגודת המוזיקה והדרמה היהודית".
הקהילה היהודית בחרבין, ומו כן גם חכמי חרבין, היו מבלים הרבה מזמנם בספריות, וזאת הייתה אטרקציה מרכזית לרבים מהם עד סגירתה בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20.
בתי חולים
בשנת 1920, הוקם "ארגון הסיוע היהודי לעניי וחולי חרבין". הארגון הוקם בשביל לסייע ולטפל בחולים ובעניים יהודים שהתגוררו חרבין.
בית החולים התרחב עם השנים, וב-1936, היו לו כבר שלוש קומות. גם מחלקת קרינת רנטגן נפתחה ב-1941. קובמן ניהל את בית המרקחת המרכזי, ואשתו ומשפחתו של קובמן תרמו מכספם האישי על מנת להרחיב, לשפר ולסייע לבתי החולים.
פרדקין
פְרָדקין (באנגלית: Fradkin; ברוסית: Фрадкин) הוא שם משפחה יהודי שמוצאו ממזרח אירופה. משמעות השם פרדקין הוא מהמילה פריידא, שפירושו "שמחה" ביידיש, שם המשפחה דומה במשמעותו לשם המשפחה.
קהילת יהודי חרבין
בתי חולים
על פי נתונים קיימים, כל בתי החולים היהודיים טיפלו ב-26,200 אזרחים בשנת 1935 בלבד.
בנקים
בנק העם היהודי והבנק המסחרי של יהודי המזרח הרחוק היו שני בנקים פרטיים פופולריים מאוד בקרב קהילת יהודי סין. הכנות להקמת בנק בחרבין החלו כבר בשנת 1919. עם זאת, בגלל המצב הפוליטי המעורער בסביבה, הקמת הבנק לא יצאה לפועל.
המשבר הכלכלי בחרבין בשנת 1922 החריף את המצב הכלכלי של קהילת יהודי חרבין. מפעלים רבים פשטו רגל בגלל הפסדים כלכליים גדולים. בשל כך, הביקוש להקמת בנק בחרבין רק גדל עם הזמן.
ב-12 במאי 1923, חברי הוועדה הגיעו למסקנות וב-3 ביוני 1923, בנק העם החל להיבנות. את הבנק בחרו לבנות בסמוך לכביש ראשי. הבנק נסגר ב-1950.
בתי ספר
ב-1909, הוקם בית ספר יהודי בחרבין אשר נקרא "אברייסקה גימנסיה". הוא הוקם ב-1909 ולמדו בו כ-100 תלמידים ב-1910. בנוסף לכך, פעל בית ספר נוסף בשם "תלמוד תורה", שהוקם ב-1920 ובו למדו תנ"ך ומחשבת ישראל לצד מקצועות חילוניים כגון גאוגרפיה, חשבון, היסטוריה ורוסית.
זכויות
יהודי חרבין נהנו מרמה גבוהה של אוטונומיה וחופש תרבותי ודתי, והקימו בתי ספר, בתי כנסת, עיתונים וארגונים חברתיים. עם זאת, הם גם התמודדו עם אתגרים רבים, כגון תעמולה אנטישמית, אפליה בתעסוקה ובחינוך ולחץ פוליטי מצד ברית המועצות הקומוניסטית ויפן ששיתפה פעולה עם הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
היהודים בחרבין הבינו מניסיון בעבר שהם יצטרכו ליצור קשר ולשתף פעולה עם גורמים השולטים עליהם בשביל לשמור על הסטטוס שלהם כאוטונומיה חופשית, ולכן במשך זמן רב שיתפו פעולה עם צבא קוואנטונג. קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני. בקרב הקצינים ששירתו בצבא הקיסרי היפני, נידון כיצד ניתן לנצל את יהודי מנצ'וריה כדי לסייע ליפן לזכות בהכרה מטעם מדינת החסות שלהן, מנצ'וקוו, אך בעיקר נידונו כיצד ניתן להשיג סיוע חוץ-כלכלי על מנת לפתח את התעשייה באזור מנצ'וריה. מספר קצינים יפנים חשבו שניתן יהיה לגייס את היהדות הבינלאומית כדי לגייס את הכספים הדרושים לפיתוח התעשייה של מנצ'וריה. הסכום המינימלי הנדרש נאמד בין שניים לשלושה מיליארד דולר, סכום אסטרונומי אף לאותם זמנים בגלל שהיפנים היו חייבים ליהודים בשל אינטרסים כלכליים, הם לא פגעו בהם ואף נתנו להם לנוע בחופשיות במרחב ולהפיץ עיתונים. הרעיון בו מדינות או גורמים מנצלים יהודים בשל אינטרסים כלכליים לא היה חדש, אפילו לא ליפנים, אך זאת הייתה הדרך היחידה של היהודים לזכות בהכרה ולחיות בחירות.
התוכנית של היפנים נקראה תוכנית פוגו, אך היא לא יצאה לפועל בשל התנגדות של יהודי ארצות הברית, ובשל השפל הגדול שהיה קיים גם כן באותה התקופה. היפנים איפשרו ליהודים לנסוע דרך אזורים שבשליטת יפן, בעיקר משנגחאי ואליה. ולא הקימו גטו יהודי נפרד בעיר זו עד אביב 1943 בשל לחץ גרמני.
נתונים מספריים
הקהילה היהודית בחרבין הורכבה בעיקר מיהודי רוסיה שהגיעו לעיר בסוף המאה ה-19 באמצעות הרכבת הטרנס-סיבירית.
היהודים הראשונים הגיעו לחרבין בשנים 1898 ו-1899 באישור הממשלה הרוסית ובאמצעות הרכבת הטרנס-סיבירית. הראשון שבהם היה ס.א. ברצל. יהודים נוספים שהגיעו מרוסיה היו פ.י. ריף, האחים סמסונוביץ' וא.י. דוביסוב.
האוכלוסייה עלתה באופן משמעותי בשל הפוגרום הגדול באודסה שהתקיים ב-1905 ובשל מלחמת רוסיה-יפן שהתקיימה בין השנים 1904 ל-1907, ומ-500 יהודים שהתגוררו בחרבין, האוכלוסייה היהודית בחרבין הגיעה לכ-5,000 נפשות.
עם זאת, העלייה המשמעותית ביותר התרחשה בין השנים 1908 ל-1925, זאת כנראה בשל המהפכה הרוסית, שהביאה לאיסור סממנים דתיים וגם לאנטישמיות רבה בברית המועצות. בין השנים הללו, הגיעו מעל ל-17,000 יהודים לחרבין, כשרובם המוחלט יהודי רוסיה, ובכך אוכלוסיית חרבין הגיעה לשיאה (25,000 נפשות יהודיות).
עם זאת, המספר ירד בשל עלייתן של מפלגות רוסיות פשיסטיות שהתמקמו בחרבין וגם שם, התנהגו באופן אלים כלפי יהודים, ובשל כך מספר התושבים היהודים ירד מ-25,000 ל-2,000 בסוף המלחמה. אחרי הקמת מדינת ישראל, יהודי חרבין הציונים עשו עלייה.
כיום
כיום מתגורר יהודי אחד בלבד בחרבין ששמו דן בן-כנען. הוא עבר להתגורר בחרבין בשנת 2002 ומתגורר שם עד היום. עם זאת, הוא לא חלק מהקהילה היהודית בחרבין, ונמצא שם במסגרת עבודתו והשתייכותו לקהילה היהודית.
שפה
קהילת יהודי חרבין הורכבה בעיקר מיהודי רוסיה שהתיישבו בעיר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הם דיברו רוסית כשפת אם ושמרו על תרבות וחינוך בסגנון רוסי. כל העיתונים בחרבין מאותה סיבה פורסמו בשפה הרוסית, כשהעיקרי מהם היה "חיי היהודים" (ברוסית: еврейская жизнь; יבריסקא ז'יזין). עם זאת, חלקם גם דיברו עברית ויידיש על מנת ללמוד טקסטים תנכיים ודתיים. לקהילה היה בית ספר בו הייתה קהילה דוברת רוסית-עברית, שמו היה "הגימנסיה העברית" (ברוסית: Еврейская гимназия; יבריסקא גימנזיה) ורב שכתב מסכתות בשתי השפות. בהמשך, לאחר שההתיישבות היהודית בחרבין נפלה ויהודי חרבין היגרו לברית המועצות, ארצות הברית וישראל, התגלה כי רובם דיברו בדיאלקטים של חרקוב או אודסה.
קרלו הראשון, דוכס סבויה
קרלו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Carlo I. di Savoia; 29 במרץ 1468 – 13 במרץ 1490), היה דוכס סבויה בין השנים 1482–1490.
ביוגרפיה
קרלו נולד ב-29 במרץ 1468 בקארינינו, לאמדאו התשיעי, דוכס סבויה וליולנד מוולואה, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו.
בשנת 1472 מת אביו אמדאו התשיעי, דוכס סבויה, ואחיו פיליברטו הראשון, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1482 מת פיליברטו ללא ילדים, וקרלו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1485 ויתרה שארלוט מקפריסין, שהייתה בת דודתו של אביו ואשתו של דודו לואיג'י, רוזן ז'נבה, על תאריה ועל טענתה לכתר ממלכת קפריסין לטובת קרלו. בשנת 1487 נלחם קרלו נגד לודוביקו השני, מרקיז סאלוצו והביס אותו, ולמשך תקופה קצרה הייתה מרקיזות סאלוצו כפופה לבית סבויה.
ב-13 במרץ 1490 מת קרלו בפינרולו, ובנו קרלו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
אלכסנדרה מואן
אלכסנדרה מואן (באנגלית: Alexandra Moen; נולדה ב-1978) היא שחקנית אנגלייה. מואן ידועה מהופעותיה בתפקיד אמילי ג'יימס בסדרת הדרמה "מלון בבילון", טמזין בדרמה "Tripping Over" ובדמות לוסי סקסון בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ביוגרפיה
מואן נולדה באיטליה, בתם של אוקיינוגרף ומורה. היא חיה זמן קצר בקנדה ובברמודה יחד עם שני אחיה הצעירים. ב-1991 עברה המשפחה לממלכה המאוחדת. מואן למדה אנגלית באוניברסיטת לידס, ואחר כך למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).