cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדינות הציר
ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
יחסיה של הממשלה עם היפנים היו בעייתיים מלכתחילה. התעקשותו של וונג לשמור על הסמלים המסורתיים של ממשלת סין, ואימוץ כל סמלי הקוומינטנג, לרבות השימוש בדגל זהה, הובילה לעימותים בלי פוסקים עם היפנים.
הידרדרות מצבה הצבאי של יפן החל משנת 1943 הוביל למתן תפקיד חשוב יותר לצבא ננקינג בהגנת אזורי הכיבוש היפני, מאשר היפנים תכננו מלכתחילה. הצבא של ממשלת וונג ג'ינגוויי לחם ללא הרף בצבאות הקומוניסטים, שמרכזם בפרובינציות הצפוניות של סין.
ב-10 בנובמבר 1944 מת וונג ג'ינגוויי במרפאה בטוקיו, והוחלף בידי צ'ן גונגבו. צ'ן היה בעל השפעה אפסית, וללא כל כוח של ממש. ראש עיריית שאנגחאי, תו פוהאי היה בעל הכוח האמיתי במדינה. מותו של וונג הביא לירידה במעט הלגיטימיות שהייתה למשטר, אך המשטר המשיך לשמור על מראית עין של מדינה במשך כשנה נוספת.
ב-9 בספטמבר 1945 בעקבות תבוסת יפן, נכנעו האזורים שבשליטת מדינת ננקינג לגנרל הא ינגצ'ין, לאומן הכפוף לצ'יאנג קאי שק. מפקדי צבא ננקינג הכריזו על נאמנותם לגנרליסימו והמשיכו במלחמתם בקומוניסטים בצפון. בשנת 1946 נשפט צ'ן גונגבו על חלקו בפעולת המשטר משתף הפעולה, והוצא להורג.
מדינת בורמה
עם כיבוש בורמה על ידי היפנים, ב-1942, ראו בורמזים רבים בפולשים משום משחררים מן השלטון הבריטי. גרעין בשם "שלושים החברים" אומן על ידי היפנים, והפך ל"צבא העצמאות של בורמה" בהנהגת הגנרל בעל הנטיות השמאליות אונג סן. היפנים שחררו מהכלא את המנהיג הלאומי, עורך הדין בא מאו, והעמידו אותו בראש ממשלה ברנגון ב-1 באוגוסט 1942. ב-1 באוגוסט 1943 הצהירו היפנים על עצמאותה המלאה של מדינת בורמה, שמיד הכריזה מלחמה על בריטניה וארצות הברית, וחתמה ברית צבאית עם יפן. היו אלו מילים ריקות. השליט האמיתי בבורמה היה הצבא היפני, וממשלתו של בה מאו הייתה נטולת סמכויות, ושימשה רק כדי לגייס בורמזים לעבודות כפייה לטובת הצבא היפני, ביחידות שכונו "צבא הזיעה".
במהלך 1944 החלו אונג סן ואנשיו במגעים עם הקומוניסטים הבורמזים, וכן עם בעלות הברית, בניסיון לשחרר את מולדתם מהיפנים. ב-27 במרץ 1945 חוללו אונג סן ואנשיו מרידה כלל בורמזית כנגד הכובש, וב-3 במאי 1945 נכנס הצבא הבריטי לרנגון. בה מאו נמלט ליפן שם נתפס על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה ונכלא. ב-1946 הורשה לשוב לבורמה, ואף נותר פעיל בזירה הפוליטית בבורמה העצמאית שלאחר 1947, אם כי במידה מוגבלת.
הרפובליקה הפיליפינית השנייה
היפנים הורו ללורל ולבעלי תפקידים אחרים במדינה להקים ממשלה זמנית. בין 1942 ל-1943 פעלה הממשלה הפיליפינית תחת הכיבוש היפני. ב-14 באוקטובר 1943 הכריזה "אספת העם", הנתונה להשפעה יפנית, על עצמאותם המלאה של הפיליפינים, על כינון "הרפובליקה הפיליפינית השנייה", ובחרה את לורל כנשיא.
ב-20 באוקטובר 1944 נחתו האמריקנים באי לייטה והחלו את שחרורם של הפיליפינים. ב-27 בפברואר 1945 נכבשה מנילה והממשלה הקודמת הוחזרה לשלטון. ב-4 ביולי 1945 הושלם שחרור האי. מקארתור הורה על מאסרו של לורל, אך ב-1946 הכריז הנשיא מנואל רוחאס על חנינה כללית, ולורל שוחרר ממעצרו. לאחר מכן שב והשתלב בפוליטיקה הפיליפינית, נבחר לסנאט, ואף היה מועמד בבחירות לנשיאות בשנת 1949.
הודו
בוסה הכריז על עצמאותה של הודו בראשותו ב-21 באוקטובר 1943, וממשלתו קבעה את מושבה בפורט בלייר שבאיי אנדמן וניקובר שנכבשו על ידי היפנים. ה"ממשלה" פעלה במשך שנתיים עד 18 באוגוסט 1945 כאשר התפרקה באופן רשמי. במהלך פעולתה קיבלה הכרה מתשע ממשלות נוספות - גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית, איטליה הפשיסטית, קרואטיה, מנצ'וקוו, ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, תאילנד, מדינת בורמה תחת משטרו משתף הפעולה של בא מאו והפיליפינים תחת משטרו משתף הפעולה של חוזה לורל.
הקיסרות הווייטנאמית
ב-1940 נכנעה צרפת לגרמניה. הדבר הביא להחלשה של המשטר בהודו סין. לאחר שעצרו ניסיון של תאילנד להרוויח מהמצב החדש, ועצרו פלישה תאית להודו סין, החלו היפנים להקים בה בסיסים, ולאחר מכן, ב-1941 השתלטו על הארץ כולה. המינהל נותר בידי הצרפתים, אך השלטון המעשי היה בידי היפנים. ב-9 במרץ 1945 השתלטו היפנים על ממשלת הודו סין, וב-11 במרץ הכריז הקיסר הווייטנאמי האחרון, באו דאי, על הקמת "הקיסרות הווייטנאמית", ביטל את החוזה עם צרפת משנת 1884 שהיווה בסיס לנוכחות הצרפתית בווייטנאם, ומינה היסטוריון בשם טראן טרונג קים כראש ממשלתו. ממשלה זו החזיקה מעמד עד 23 באוגוסט 1945. נחיתת הכוחות הבריטיים בסייגון, פלישת צבא צ'יאנג קאי שק מהצפון, ומלחמת הגרילה של לוחמי הוייט מין של הו צ'י מין, שהכריז ב-22 באוגוסט 1945 על הקמת רפובליקה דמוקרטית עצמאית, הביאו את המדינה קצרת הימים אל סופה.
ממלכת קמפוצ'ה
באמצע 1941 נכנסו היפנים לקמבודיה, אך התירו לפקידי צרפת של וישי להמשיך בניהול המדינה. הקריאה היפנית לאנשי מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי - "אסיה לאסיאתים", נגעה ללבם של לאומנים קמבודים רבים, על אף נטיית אסיה להשאיר בעינם את הפקידים הצרפתים שמצאה בטריטוריות של הודו סין אליהן נכנסה.
בחודשים האחרונים של המלחמה השתנתה מדיניות זו. היפנים רצו לקבל תמיכה מקומית, ולכן פירקו את המשטר הצרפתי ולחצו על קמבודיה להכריז על עצמאותה. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-9 במרץ 1945 המלך נורודום סיהאנוק הכריז על קמפוצ'יאה העצמאית. באוגוסט, עם כניעתם של היפנים, הוקמה ממשלה חדשה, ובראשה הועמד סון נגוק תאן, לאומן קמבודי ועורך העיתון הראשון בשפה הקמבודית. באוקטובר נכנסו כוחות בעלות הברית לפנום פן, תאן נאסר באשמת שיתוף פעולה עם היפנים, והוגלה לצרפת. סיהאנוק נותר שליטה הרשמי של המדינה, וקיים מגעים עם כוחות צרפת החופשית שרצו להחזיר את קמבודיה לשליטתם במסגרת הודו סין. נוצר מצב כאוטי בו התחרו על השלטון אנשי סיהאנוק, הלאומנים הרפובליקנים תומכי תאן, אנשי "חמר החופשית" ששאבו את השראתם מהוייט מין, והצרפתים. מצב נזיל זה נמשך עד לסיום המלחמה בהודו סין ב-1954.
לאוס
לאוס הפכה למושבה צרפתית בשנת 1893, והייתה חלק מהודו סין. ב-1941 כבשו היפנים את לאוס. מלך לואנג פרבנג, אחת משלוש הממלכות ההיסטוריות מהן הורכבה לאוס, היה למלך לאוס כולה. המלך, סיסאבאנג וונג היה פרנקופיל, והאמין בצורך בחסות צרפתית למדינה החלשה. כהרגלם בכל הודו סין, הותירו היפנים את הממשל הצרפתי על כנו. ב-9 במרץ 1945 סילקו היפנים את הפקידים הצרפתים, והכריחו את סיסבאנג וונג להכריז על עצמאות לאוס והקמת ממלכת לואנג פרבנג. עם הכניעה היפנית, ב-30 באוגוסט 1945 הודיע המלך על כי הוא חוזר בו, וכי הוא נאמן לצרפת.
אלבניה
אלבניה הייתה מעין גרורה איטלקית מאז מלחמת העולם הראשונה עת כבשה אותה איטליה והפכה אותה ל"פרוטקטורט", על פי הסכמה חשאית אליה הגיעה עם מדינות ההסכמה. חלקים אחרים במדינה נכבשו על ידי יוון, סרביה והאימפריה האוסטרו הונגרית לאחר המלחמה נסוגו הצבאות הזרים, וב-1920 שבה אלבניה וקיבלה את עצמאותה. במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, אלבניה, שהפכה לממלכה בה מלך אהמט זוגו שכינה עצמו "המלך זוג", הפכה לתלויה יותר ויותר באיטליה מבחינה כלכלית ומבחינה מדינית. הלוואות איטלקיות הניעו את כלכלת אלבניה, צבאה של אלבניה אומן על ידי מדריכים איטלקיים, והגירה איטלקית לאלבניה קיבלה עידוד ממשלות שתי המדינות.
בשנת 1939 ניצל מוסוליני את העובדה שתשומת לב המעצמות הוסחה על ידי כיבושו של היטלר את צ'כוסלובקיה וב-25 במרץ 1939 שלח אולטימטום למלך זוג ודרש כי אלבניה תשוב להיות פרוטקטורט איטלקי. ב-7 באפריל 1939 כבשו האיטלקים את אלבניה. זוג ומשפחתו נמלטו, ולאחר הצבעה בפרלמנט האלבני, הוחלט כי המדינה תאוחד באוניה פרסונלית עם איטליה, וכי ויטוריו אמנואלה השלישי ימלוך בשתי המדינות. ויטוריו אמנואלה, שכינה עצמו אף "קיסר אתיופיה", היה גם למלך אלבניה. אוניה פרסונלית זו הייתה אך מסווה לסיפוח אלבניה לאיטליה לכל דבר ועניין.
ב-15 באפריל 1939 פרשה אלבניה מחבר הלאומים ממנו פרשה איטליה עוד בשנת 1937. ב-3 ביוני 1939 מוזג משרד החוץ האלבני עם משרד החוץ האיטלקי. הצבא האלבני הוצב תחת פיקוד איטלקי, ומוזג באופן רשמי עם צבא איטליה ב-1940. כן גויסו אלבנים ליצירת גדודים אלבנים של החולצות השחורות, מתנדבים אלבנים גויסו לאס אס לדיוויזיה שכונתה דיוויזיית אס אס הררית ה-21. במקביל, תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה נלחמה כנגד הכובשים.
אלבניה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה–יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון. לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה. ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
היהודים באלבניה באלבניה הייתה קהילה זעירה ובה מספר מאות יהודים. בפרוטוקול של ועידת ואנזה סומנו 200 יהודי אלבניה להשמדה. עד שנת 1943 חלו על היהודים באיטליה הפשיסטית חוקי גזע אך המדיניות הייתה שלא להשמידם. עם התמוטטות המדינה הפשיסטית, והכיבוש הנאצי באלבניה, דרשו הנאצים מהאלבנים כי יסגירו את יהודיהם, אך העם האלבני והמחתרת האלבנית פעלה להצלת היהודים ולהסתרתם, ואיש מיהודי אלבניה לא נספה בשואה. 63 אלבנים זכו לתואר חסיד אומות העולם על פעילותם להצלת יהודי אלבניה.
מונטנגרו
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר, באפריל 1941, נמסרה מונטנגרו ביחד עם אזור החוף האדריאטי לידי איטליה הפשיסטית. בשלב מסוים פעל במקום מנהיג הספרטיסטים המונטנגרים, סקולה דרלייביץ'. הוא הקים את "המועצה הזמנית האדמיניסטרטיבית של מונטנגרו" ביולי 1941. הייתה זו ממשלת שיתוף פעולה עם האיטלקים. במעמד פומבי ב-12 ביולי 1941 הכריז דרלייביץ' בצ'סטינייה על הקמת המדינה העצמאית של מונטנגרו. זו לא זכתה לתמיכה עממית ורוב האוכלוסייה תמכה בפרטיזנים שהתנגדו לכיבוש האיטלקי. אנשי דרלייביץ' היו מעורבים במלחמת האזרחים שהשתוללה באזור אל מול הפרטיזנים היוגוסלבים והצ'טניקים. עד להגלייתו של דרלייביץ' באוקטובר 1941, לאחר שהאיטלקים הבינו כי אין לו כל תמיכה באוכלוסייה וכי אינו מביא להם תועלת. האיטלקים רצו לכלוא אותו באיטליה, אך דרלייביץ' הגיע לקרואטיה, ושם, בשנת 1944, לאחר נפילת איטליה הפאשיסטית, שב דרלייביץ' והכריז על הקמת מדינה עצמאית מונטנגרית, ועל הקמת ממשלה מונטנגרית גולה. פיקודיו של דרלייביץ' באו ברובם מקרב צ'טניקים שחברו לאנטה פאבליץ' במהלך הלחימה בבלקן. הוא נסוג עם כוחותיו לצד כוחות האוסטאשה בכאוס הכללי שהתחולל בבלקנים לקראת סוף המלחמה, והוכרז על ידי אנשיו של טיטו כפושע מלחמה. בסוף 1945 נמצא עם אשתו באוסטריה כשגרונו חתוך.
צרפת של וישי
תחת משטר וישי, צרפת ומושבותיה, בהנהגת המרשל אנרי פיליפ פטן, שיתפו פעולה עם מדינות הציר משנת 1941 ועד שנת 1944 כאשר משטר וישי חדל מלהתקיים.
פטן הפך לראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-16 ביוני 1940, עת ממדי התבוסה שנחל הצבא הצרפתי לפולש הגרמני היו כבר עובדה מוגמרת. פטן הגיע באופן מיידי להסכם הכניעה עם הגרמנים, לפיו חל שלטון כיבוש צבאי גרמני על שני שלישים משטחה של צרפת, לרבות פריז, ואילו השליש הנותר, נשלט על ידי ממשלה בראשה עמד פטן, שמרכזה בעיר וישי. מכאן הכינוי "משטר וישי". על פי תנאי ההסכם הורשה לפטן להחזיק צבא בן 100,000 חיילים באזור שבשליטתו. מספר זה לא כלל את החיילים הנשמעים למרות פטן במושבות צרפת, ולא את הצי הצרפתי. הצבא הצרפתי כלל מאות אלפי חיילים נוספים באפריקה, במזרח התיכון, ובדרום-מזרח אסיה.
בספטמבר 1940 אפשר משטר וישי ליפן להשתלט על שטחי הודו סין שבשליטתו. המינהל בשטחים אלו נותר מינהל צרפתי, אך הוא היה כפוף לשלטון צבאי יפני. שטחים אלו שימשו כבסיס לפלישה יפנית לתאילנד, מלאיה ובורנאו. ב-1945 הכריזו היפנים על סיום המינהל הצרפתי, ועל הקמת מדינות בובה בשטחי קמבודיה, לאוס ווייטנאם.
בריטניה תמכה באנשיו של הגנרל שארל דה גול במאמציהם להקים את "צרפת החופשית" ולנסות להשתלט על מושבות צרפת באפריקה. ב-26 בספטמבר 1940 דה גול תקף את דקר, שהייתה אז חלק מהמושבה "מערב אפריקה הצרפתית". בין אנשי וישי ובין אנשי דה גול נוהלה לחימה. דעת הקהל בצרפת ראתה בכך מעשה בגידה ופרובוקציה בריטית, וקירבה את משטר וישי לגרמנים.
אנשי וישי סייעו לעיראק במהלך מרד ראשיד עלי אל כילאני, ואפשרו למטוסים גרמנים ואיטלקים שימוש בשדות התעופה בסוריה כנגד הבריטים ותומכיהם. בתגובה כבשו כוחות בריטים וכוחות צרפת החופשית את מעוזי וישי בסוריה ובלבנון בשנת 1941. לאחר המתקפה הנאצית על ברית המועצות, תמכה צרפת של וישי בהתלהבות בנאצים במלחמתם בסובייטים. ב-1941 חתמה צרפת של וישי על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש, וכחמישה עשר אלף מתנדבים צרפתים הצטרפו ל"לגיון המתנדבים הצרפתים" האנטי קומוניסטי ולדיוויזיית שרלמאן של ה-SS שנלחמו בחזית המזרחית.
באמצע שנת 1943 הגיעו אנשי וישי ואנשי צרפת החופשית בצפון אפריקה להבנה שאפשרה הקמת ממשלה צרפתית זמנית באלג'יריה שכינויה "הועדה הצרפתית לשחרור לאומי" (Comité Français de Libération Nationale) שלבסוף היה דה גול למנהיגה. ממשלת וישי המשיכה לפעול על אדמת צרפת עד שנת 1944 ללא ריבונות טריטוריאלית או כוח צבא אפקטיבי (פרט לשליטה מסוימת בכוחות צרפת בהודו סין).
היהודים בשלטון ווישי ממשלת וישי הייתה אנטישמית במוצהר, וידה הייתה רבה באירועים שהובילו להשמדת כעשרים אחוזים מיהודי צרפת בשואה. הממשלה קיבלה חקיקה אנטי יהודית, והפעילה מחנה בדראנסי בו ריכזה את יהודי צרפת בטרם שולחו להשמדה במזרח. ממשלת וישי פעלה לרישום היהודים, איתורם והסגרתם להשמדה. בשנת 1942, עת היה מחנה דראנסי בשליטה צרפתית מוחלטת, נשלחו 42,000 יהודים ממנו להשמדה במזרח. בסך הכול אבדה בשואה כחמישית מיהדות צרפת, לא מעט בשל שיתוף הפעולה של אנשי וישי. חלק מהעם הצרפתי הסגיר יהודים לנאצים יותר מהסטנדרטים של הנאצים עצמם.
הרפובליקה של סאלו
ב-25 ביוני 1943 החליטה המועצה הפשיסטית העליונה על הדחת הרודן בניטו מוסוליני. למחרת הודיע מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי כי מוסוליני מודח ומוחלף בפייטרו באדוליו. מוסוליני נכלא, וממשלתו של באדוליו חתמה, בספטמבר 1943 על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, שהוציא את איטליה באופן רשמי מהציר.
מוסוליני שוחרר מכלאו על ידי קבוצת קומנדו גרמנית בהנהגת אוטו סקורצני. לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, שהביאה בעקבותיה את פלישת בעלות הברית לאיטליה נוצר מצב בו מחזיקות בעלות הברית בחלקה הדרומי של איטליה, בעוד שהנאצים כבשו את צפונה.
מספטמבר 1943 ועד אפריל 1945 עמד מוסוליני בראשה של מדינת בובות בצפון איטליה, שמרכזה בעיירה סאלו של שפת אגם גארדה. רפובליקה זו כונתה בידי אנשיה "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" ובפי כל "הרפובליקה של סאלו". מדינה זו נשלטה בפועל על ידי הגרמנים, ומוסוליני לא היה בעל סמכויות של ממש. בשטחי המדינה התחוללה מלחמת אזרחים כאשר פרטיזנים איטלקים לחמו בכובשים הגרמנים ובמשתפי הפעולה הפשיסטים. ב-23 באפריל 1945 הביאה התקוממות זו, וכן לחץ צבאי של כוחות בעלות הברית להתמוטטות החזית הגרמנית, והרפובליקה של סאלו חדלה מלהתקיים. מוסוליני עצמו ועמו פילגשו ובכירי משטרו, נתפסו בידי הפרטיזנים והוצאו להורג.
היהודים ברפובליקה של סאלו באיטליה הפשיסטית חלו על היהודים חוקי גזע משנת 1938, אך כל עוד היה ביד מוסוליני כוח של ממש, הוא נמנע מלהסגירם לידי הנאצים להשמדה. כאשר איבד מוסוליני את כוחו, והמדינה שהוקמה ובראשה עמד נוהלה בפועל בידי הגרמנים, הסכים לנקיטת צעדי רדיפה והשמדה כנגד יהודי הרפובליקה. אלו נרדפו, נצודו, והוסגרו לידי הגרמנים. למעלה מ-7,000 יהודים מתוך 50,000 יהודי איטליה נרצחו, רובם באושוויץ.
vn
גרמניה הנאצית פלשה לנורווגיה ב-9 באפריל 1940. בתחילה נתקלו הגרמנים בהתנגדות נורווגית עזה. על אף שהנאצים כבשו את דרום המדינה, החזיקו הנורווגים מעמד כנגד הפלישה בצפון. המלך האקון השביעי וממשלת נורווגיה נמלטו מאוסלו צפונה, על מנת להמשיך במאבק בשטח קל יותר להגנה, אליו הגיעה גם תגבורת בריטית. בו ביום, בשידור רדיו חי, הכריז מנהיג מפלגת "נאציונל סמלינג", המפלגה הנאצית הנורווגית, וידקון קוויזלינג, על הקמת ממשלה חדשה, שתשתף פעולה עם הנאצים. הממשלה החזיקה מעמד חמישה ימים. היטלר החליט כי שטחה של נורווגיה יהיה נתון לממשל אזרחי גרמני, והעמיד בראש המדינה "רייכסקומיסריאט" ובראשו העמיד את המושל הגרמני יוזף טרבובן. טרבובן ניסה להגיע להסכמה עם אנשי הפרלמנט הנורווגי לשעבר שנותרו בשטחי הכיבוש, על מנת לקבל מראית עין של לגיטימציה לממשל הנאצי בנורווגיה. משכשלו מגעים אלו, העמיד את קויזלינג בראש ממשלת בובות של אנשי הנסיונל סמלינג. ב-1 בפברואר 1942, הוכרז כי קויזלינג הוא "שר-נשיא" - משרה שלא הייתה קיימת קודם לכן. למשרה זו לא היו סמכויות של ממש, והיה מדובר בממשלת בובות שנועדה לתת לגיטימציה לכיבוש הגרמני בנורווגיה, שלחם אז כנגד תנועת התנגדות נורווגית חזקה ומפותחת. לאחר המלחמה, ב-9 במאי 1945 נתפס קוויזלינג, נשפט על ידי בני עמו, נדון למוות, והוצא להורג.
ממשלתו של קוויזלינג הייתה רחוקה מלייצג את העם הנורווגי. העם הנורווגי ברובו נותר נאמן לממשלה הגולה בלונדון, ופעיל בשורות המחתרת. מעטים ביותר, מבין הקיצונים שבאנשי הנסיונל סמלינג, שיתפו פעולה עם הכובש. כ-5,000 נורווגים הצטרפו אל הוורמאכט, ונשלחו לשדות הקרב בחזית המזרח. כמה שוטרים נורווגים השתתפו בלכידת היהודים לשם השמדתם בנובמבר 1942.
היהודים בנורווגיה ביום תחילת הפלישה הגרמנית היו בנורווגיה 1,800 יהודים. רבים מהם נמלטו לשוודיה הנייטרלית, וזאת בסיוע חסידי אומות עולם נורווגים. המשטרה האזרחית הנורווגית (politiet) סייעה במקרים רבים לנאצים בתפיסת היהודים, ומשלוחם למחנות ריכוז. 758 מיהודי נורווגיה נרצחו בשואה.
המדינה ההלנית
לאחר כיבושה בידי מדינות הציר, באפריל 1941, חולקה יוון בין גרמניה, איטליה ובולגריה. הגנרל גאורגיוס צולקוגלו, שחתם על הסכם שביתת הנשק עם הוורמאכט, מונה על ידי שלטונות הכיבוש כמנהיג ממשלת הבובות הנאצית החדשה שהוקמה באתונה וקיבלה את השם "המדינה ההלנית". הממשלה פעלה בחסות כוחות הכיבוש, כאשר במקביל פעלה ממשלה גולה בקהיר בראשות אמנואיל צודרוס. צולקוגלו נשאר בתפקידו במשך כשנה וחצי, ובדצמבר 1942 הוחלף על ידי קונסטנטינוס לוגותטופולוס. באפריל 1943 הוחלף לוגותטופולוס בידי יואניס ראליס. ממשלת הבובות היוונית נאלצה להסכים ל"קנסות" כבדים שהוטלו על יוון בצורת החרמת מצרכי מזון ודגנים לטובת המדינות הכובשות, מעשה שהחריף רעב המוני שנוצר בשטחי הכיבוש שנוהלו בצורה כושלת, והביא למותם של מאות אלפים. כן נאלצה הממשלה להסכים לסיפוחם של תראקיה ומזרח מקדוניה לבולגריה. הממשלה מצאה עצמה במציאות בה נלחם רוב העם היווני באופן אקטיבי נגד הכיבוש באמצעות ארגוני מחתרת. הכיבוש הנאצי עודד יצירתם של ארגונים פרו-נאצים כגון המפלגה הנציונל-סוציאליסטית היוונית, שהוקמה בשנות השלושים, ומפלגות וארגונים נוספים. קיצוניים מקרב אנשים אלו הצטרפו אל "פלוגות הביטחון" (שהקים ראליס, בשנת 1943 על מנת ללחום במחתרת הקומוניסטית. בשיאם מנו גדודים אלו כ-22,000 איש. בראשם הועמד גנרל מה-SS בשם ולטר סימנה. אנשי הפלוגות ביצעו מעשי זוועה אופייניים ל-SS.
יהדות יוון יהדות יוון סבלה סבל רב בשואה. בתחילה הושמדו היהודים בשטחים שהועברו לבולגריה. לאחריהם נרצחו כחמישים אלף מיהודי סלוניקי שגורשו במרץ - אפריל 1943 לאושוויץ. וב-1944 נרדפו ונרצחו היהודים שבשאר שטחי יוון. מנהיגים יווניים יצאו במחאות כנגד השמדת היהודים, כנגד ממשלתם חדלת האונים. הלחץ הביא לכך שב-23 במרץ 1943 כתב ראש הממשלה לוגותטופולוס מכתב למיופה הכוח הגרמני גינתר אלטנברג, כי יחדל מן הגירושים של יהודי יוון למזרח. המכתב היה חסר כל השפעה. ממשלתו של ראליס אף היא מחתה בפני הגסטאפו על הגירושים, ושר התקשורת בממשלה ניקולאוס לובריס אף התאמץ לסייע ליהודים ולהצילם.
סרביה
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי הגרמנים, ופירוקה, החליט הגנרל הגרמני היינריך דנקלמן שעמד בראש שלטונות הכיבוש ביוגוסלביה, להקים ממשלת בובות סרבית, בראשות הגנרל מילאן נדיץ'. ב-1 בספטמבר 1941 דיבר נדיץ' ברדיו בלגרד, ומסר כי הקים "ממשלת הצלה לאומית" שתפקידה "להציל את ליבת העם הסרבי". הוא קרא לשיתוף פעולה עם הגרמנים, וכנגד ההתנגדות לכיבוש הנאצי. הנסיך פאוול, שהיה עוצר בממלכת יוגוסלביה לפני ההפיכה הצבאית הפרו בריטית, ואף חתם על ההסכם התלת-צדדי בשם יוגוסלביה לפני הפלישה הגרמנית, הכיר בממשלת נאדיץ', ובכך נתן כביכול לגיטימציה לממשלה בשם בית המלוכה היוגוסלבי.
ממשלת נדיץ' התפרקה ב-4 באוקטובר 1944, והוא עצמו נמלט לאוסטריה. לאחר המלחמה נתפס על ידי הבריטים והוסגר לידי היוגוסלבים. ב-5 בפברואר 1946 נמסר כי התאבד בכלאו בקפיצה מחלון ברגע של חוסר ערנות מצד שומריו.
היהודים בסרביה השמדת היהודים בסרביה הייתה מהירה ואכזרית. החל מתחילת הכיבוש הגרמני, רוכזו הגברים במחנות ריכוז, ועד לחודש נובמבר 1941, נרצחו שם רובם. בדצמבר 1941 נכלאו הנשים והילדים במחנה הריכוז סימשטה ליד בלגרד, ובמרץ 1942 נרצחו שם באמצעות משאית גז.
תוניסיה הגרמנית
תוניסיה הייתה פרוטקטורט צרפתי, משנת 1881, כאשר במדינה שולטת שושלת של נושאי התואר "ביי", שהחלה בשנת 1705. לאחר 1940 הפך הפרוטקטורט הצרפתי לשלטון של צרפת של וישי. עם פתיחת מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942 כאשר היה ברור לגרמנים כי התנגדותם של הצרפתים תהיה סמלית, השתלטו הגרמנים על תוניסיה, אך הותירו את הביי מוחמד אל מונסף, שעלה לשלטון מספר חודשים קודם לכן, ב-19 ביוני 1942 על כיסאו, כשליט בובה של המשטר הנאצי. אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד להתמוטטות החזית הגרמנית בתוניסיה וכניעת הגרמנים ב-13 במאי 1943. ב-14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות. אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
איטליה אף היא הביעה עניין בנעשה בתוניסיה, וטיפחה את אנשי מפלגת "ניאו דוסתור", שנכלאו על ידי הגרמנים בעת שלטון וישי בתוניסיה, ולאחר מכן הוסגרו לידיה. מנהיג ה"ניאו דוסתור" חביב בורגיבה סירב לשתף פעולה, על אף היחס המועדף שניתן לו ברומא. לבסוף אולץ לשאת נאום שניתן היה לפרשו בדוחק כפרו איטלקי מ"רדיו בארי", ובתמורה הורשה לו ולאנשיו לשוב לתוניסיה, בשנת 1943, שם חידשו את פעולתם למען עצמאותה.
היהודים בתוניסיה שלטון וישי בתוניסיה החיל על יהודי תוניסיה את חוקי הגזע של וישי, שהביאו לאפליה ולרדיפות. הכיבוש הנאצי החמיר את מצבם, ויהודי תוניסיה נשלחו למחנות עבודה, ולעבודות כפייה. יש הטוענים, והדבר נתון לוויכוח, כי הגרמנים החלו בבניית תאי גזים על אדמת תוניסיה, וכי היה בכוונתם להתחיל בהשמדת יהודי תוניסיה.
מקרים מיוחדים או שנויים במחלוקת
המדינות הבאות אינן ראויות להיקרא "מדינת ציר" כשלעצמן. עם זאת, לכל אחת מהן יחסים מיוחדים עם מדינות הציר, שבזמנים מסוימים הביאו אותן לכלל קידום האינטרסים של הציר, משלוח לוחמים לחזיתות בהן לחם הציר, או סיוע כלכלי ואחר לציר. כך איראן שידידותה המופגנת עם הנאצים חייבה מבצע בריטי סובייטי משותף לשם כיבושה. מקרה שונה הוא ספרד ופורטוגל שעל אף קרבתן האידאולוגית לציר לא הצטרפו לכוחות הלוחמים, ולעיתים אף שימשו מקלט לפליטים שנמלטו מהרדיפות במדינות הציר. מקרה מיוחד הוא דנמרק שהייתה לכאורה תחת כיבוש גרמני, אך נשלטה על ידי ממשלתה העצמאית, פרלמנט נבחר ומלך. לא יהיה זה נכון לקרוא לאף אחת ממדינות אלו "מדינת ציר", עם זאת, עמדתן המיוחדת מחייבת דיון נפרד.
המדינה הספרדית ופורטוגל
מדינות חצי האי האיברי, ספרד שתחת שלטון פרנקו ופורטוגל שתחת שלטון אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, היו מדינות בעלות אוריינטציה פשיסטית שהעניקו לכוחות הציר סיוע מורלי, כלכלי וצבאי, בעודן טוענות לנייטרליות. פרנקו תיאר את ספרד כ"חברה בלתי לוחמת" בכוחות הציר, והיה בין חותמי הסכם אנטי-קומינטרן המחודש ב-1941. העמדה הפורטוגזית הייתה פחות נחרצת. על אף הסימפתיה האישית שרחש הרודן סלזר לכוחות הציר, היו פורטוגל ובריטניה קשורות בברית הגנה הדדית "ברית וינדזור" משנת 1386. בריטניה עמדה על קיום זכויותיה על פי הברית, וסלזר אף התיר לה בניית בסיס חשוב באיים האזוריים.
ב-23 באוקטובר 1940 נפגש היטלר עם פרנקו במנדיי שבצרפת הכבושה בועידת אנדאי, על מנת לנסות ולשכנעו להצטרף למלחמה באופן אקטיבי. דרישותיו של פרנקו במזון, סיוע צבאי, ובתביעות לשטחים בגיברלטר, וצפון אפריקה, היו מעבר ליכולת הקיבול של היטלר, והצדדים לא הגיעו להסכם. היטלר אף התבטא כי בעתיד יעדיף שיעקרו לו שן מפיו מאשר להיפגש שוב עם פרנקו. יש הסבורים כי הדרישות הועלו על ידי פרנקו במכוון כדי להימנע מכניסה למלחמה. אחרים טוענים כי לפרנקו, מנהיג של ארץ שנהרסה במלחמת האזרחים, לא היה מה להציע להיטלר, בשלב בו נראה הוורמאכט בשיא הגאות, לאחר נפילת צרפת.
כאשר פלשה גרמניה לברית המועצות בשנת 1941, הקים פרנקו יחידת מתנדבים בשם הדיוויזיה הכחולה אותה שלח לחזית המזרח להילחם לצד הגרמנים. כ-100,000 אזרחים ספרדים נשלחו ככוח עבודה לגרמניה על מנת לסייע בייצור התעשייתי ולשחרר פועלים גרמנים למלחמה. פורטוגל אף היא שלחה עובדים בקנה מידה קטן יותר.
ספרד ופורטוגל היוו בסיסים חשובים עבור האבווהר, שירות הביון הצבאי הגרמני. סוכנים גרמנים פעלו בחופשיות בארצות אלו, ובמושבותיהן בצפון אפריקה. היחסים בין פורטוגל ומדינות הציר הדרדרו לאחר פלישת יפן למושבות פורטוגזיות באסיה, כיבוש מקאו בשנת 1941 ורצח 40,000 אזרחים בטימור בתגובה להתקוממות עממית בין 1942 ל-1943, הביאו לטינה ולעימות בין שתי הארצות.
בתחילת 1944 כאשר היה ברור כי ידן של בעלות הברית על העליונה, הכריזה ספרד על "נייטרליות חמורה", ומנעה את פעילות האבווהר בתחומה. פורטוגל נקטה בצעדים דומים אף קודם לכן. במהלך המלחמה הייתה ספרד של פרנקו נתיב בריחה ליהודים רבים שנמלטו מצרפת הכבושה. כמו כן הייתה לאחר המלחמה נתיב המלטות לנאצים בכירי דרג.
המדינה האימפריאלית של איראן
בתחילת מלחמת העולם השנייה הכריז מנהיג איראן, רזא שאה על איראן בתור מדינה נייטרלית אך חשיבותה הכלכלית של איראן עקב מצבורי הנפט הרבים שלה לא אפשרו לה להישאר נייטרלית בדומה לממלכת רומניה באותה התקופה. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה החל שיתוף פעולה בריטי-סובייטי ושתי המדינות חששו מאיחוד כוחות בין איראן למדינות הציר. המצב היה בלתי-אפשרי בשביל איראן לבחור בין מדינות הציר לבעלות הברית; גרמניה סיפקה את רבע מכלל המסחר של איראן והכרזת מלחמה עליה יביא ברגע לקריסת הכלכלה האיראנית בעוד שיתוף פעולה עמה יביא למלחמה נגד הבריטים והסובייטים כאחד כמו גם עיצומים על סחר הנפט, מה שיהיה מלחמה בלתי אפשרית בשביל האיראנים. למרות עמדותיהם של הגרמנים הנאצים על נחיתותם הגזעית של לא גרמנים, השאה נטה באהדה כלפי גרמניה, שכן בניגוד לאימפריה הבריטית או לברית המועצות, לגרמניה לא היה עבר היסטורי של כיבוש שטחים איראנים. הוא ראה בסחר עם גרמניה אלטרנטיבה לברית המועצות. עד 1940–1941 כמעט רבע מכל היבוא האיראני הגיע מגרמניה ואחוז גבוה מאוד מכלל היצוא האיראני הועבר לגרמניה. המצב הפוליטי באיראן הוביל את רזא שאה לחזק את קשריו עם גרמניה הנאצית. חלק מהאינטלקטואלים האיראנים פעלו לשחזור זהות איראנית לאומית המבוססת על ההיסטוריה האיראנית, שקשורה להיסטוריה של העם הארי, לפי תורת הגזע. מסיבה זו, הם הכפישו את הגזע השמי ותקפו ערבים ויהודים. היחסים של האיראנים עם הנאצים, שהיו חזקים מאוד בתקופת גרמניה הנאצית, סייעו בטיפוח גישה חדשה כלפי יהודים, המבוססת על תפיסות גזעיות
בפועל מאז אמצע יוני 1941 היו תוכניות גרמניות שנועדו לפלישה אל תוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית שעברו דרך איראן ותוכננו להתבצע לאחר סיום מוצלח שלהם יחלו הגרמנים בסוף מבצע ברברוסה. משימות סיור של יועצים צבאיים גרמנים ברחבי איראן כדי להתכונן למימוש תוכניות אלה נקבעו לא לפני סוף אוגוסט 1941. השאה סירב לבקשה בריטית-סובייטית משותפת דרשה מהממשלה האיראנית לגרש את תושבי גרמניה שנכחו באיראן בגלל חשש לפגיעה ביחסים עם הנאצים. כמו כן, הוא גם סירב להעביר את מסילת הברזל הטרנס-איראנית לבעלות הברית עקב הנייטרליות שהכריזה איראן. הבריטים במיוחד חששו מהתערבות גרמנית באיראן לאחר שכזאת בעיראק הביאה להצטרפות עיראק למדינות הציר.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים וסובייטים לאיראן. השאה חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות ובמקומו עלה לשלטון בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי.
דנמרק
ב-1 במאי 1939 חתמו גרמניה הנאצית ודנמרק על הסכם אי תוקפנות הדדי, שעם זאת לא הטיל כל מגבלות צבאיות על מי מהצדדים. הדבר לא מנע מגרמניה לתקוף את דנמרק במקביל לתקיפת נורווגיה, ב-9 באפריל 1940, תוך היתלות בטענה כי הבריטים ממקשים את מימי שתי המדינות. המלך כריסטיאן העשירי והממשלה הדנית, שחששו מחורבן ארצם אם יתנגדו לצבא הפולש, קיבלו את "הגנת הרייך", ובתמורה שמרו על עצמאות מסוימת תחת שלטון צבאי גרמני. שלושה ראשי ממשלה דנים כיהנו בתקופת השלטון הנאצי - תורוולד סטאונינג, וילהלם בוהל ואריק סקווניוס, ושלושתם שמרו על "מדיניות של שיתוף פעולה עם גרמניה.
דנמרק תיאמה את מדיניות החוץ שלה עם גרמניה, הכירה במדינות הבובה שהקימה גרמניה, וניתקה את קשריה עם "ממשלות בגלות" של המדינות שכבשה גרמניה, ועם המדינות עמן נמצאה גרמניה במלחמה. היא חתמה על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש בשנת 1941.
ב-1941 הוקם חיל דני בשם "פרייקורפס דנמרק" על מנת להילחם לצד הוורמאכט בחזית המזרח. הקמת החיל הייתה יוזמה של אנשי ה-SS ואנשי המפלגה הנאצית הדנית. הודעה שפרסמה הממשלה הדנית פורשה כתמיכה בהקמת החיל. בין 4,000 ל-10,000 דנים השתתפו בחיל, לרבות 77 קציני צבא דנמרק בשירות פעיל. מעריכים כי 3,000 מהם נהרגו בחזית המזרח.
דנמרק העבירה 6 סירות טורפדו לגרמניה ב-1941, על אף שהצי הדני פעל באופן עצמאי עד הכרזת המשטר הצבאי ב-1943.
דנמרק סיפקה מוצרים חקלאיים ותעשייתיים לגרמניה כמו גם הלוואות שנועדו לממן רכישת נשק וביצורים. הנוכחות הגרמנית בדנמרק, לרבות בניית החלק הדני בחומה האטלנטית, מומנה מחשבון שהוחזק בבנק דני. לממשלה הדנית הובטח כי כספים אלו יושבו לאחר המלחמה. בפועל מימנה הממשלה הדנית את בניית החומה האטלנטית ביוטלנד בסכום של 5 מיליארדי קרונות.
הפרוטקטורט הגרמני בדנמרק נמשך עד 29 באוגוסט 1943, כאשר הקבינט התפטר בעקבות הכרזת משטר צבאי על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים. הצי הדני הטביע 32 מספינותיו על מנת שלא תיפולנה לידי גרמניה. חלק מכלי השיט נמלטו למדינות נייטרליות.
מהכרזת המשטר הצבאי ואילך החלה ההתנגדות הפעילה לשלטון הגרמני, וקיבלה אחיזה באוכלוסייה, שהייתה קודם לכן פאסיבית לחלוטין. מצב הכיבוש הגרמני נמשך עד לשחרורה של דנמרק בידי כוחותיו של הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי במאי 1945.
יהודי דנמרק
גם לאחר הכיבוש הנאצי בשנת 1940 נותרו היהודים בדנמרק אזרחים שווי זכויות, ועל אף לחץ גרמני, סירב העם הדני לאפשר פגיעה ביהודים. עם הכרזת המשטר הצבאי בשנת 1943 השתנו התנאים, והגרמנים החליטו להשמיד את יהודי דנמרק, כשם שהשמידו את יהודי יתר הארצות הכבושות, מבלי לשאול לדעתם של הדנים בנושא זה.
ב-28 בספטמבר הדליף דיפלומט גרמני, גאורג פרדיננד דוקוויץ, את התוכנית לגירוש יהודי דנמרק להנס הדטופט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, וזה העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית. היהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים.
תחת ארגונה של המחתרת הדנית הוסעו היהודים, מתחת לאפם של הגרמנים, אל החוף המזרחי של המדינה ובתוך מספר ימים הוברחו אלפי היהודים בסירות דיג אל שוודיה הנייטרלית.
כ-7,200 מיהודי דנמרק (שהם 90% מיהודי דנמרק) הוברחו לשוודיה. כ-492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה וגם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחר מצבם ושלחה להם חבילות תרופות ומזון. ובסופו של דבר, כ-150 איש מיהודי דנמרק שנתפסו נרצחו בשואה. העם הדני הזדהה עם יהודיו, דאג להם והציל את רובם. יחס זה של העם הדני ליהודי מדינתו נחשב לחריג, ומועלה על נס על ידי העם היהודי ומדינת ישראל.
אוהב אותך צ'ארלי
אוהב אותך צ'ארלי (Love You Charlie) הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-28 ביולי 2022. את הסרט יצר הבמאי והתסריטאי שי כנות בהשראת אירועים מעברו.
תקציר העלילה
גיא קנובסקי (מיכאל אלוני), במאי צעיר ושאפתן אשר חולם להיות במאי מפורסם, והצוות המוטרף שלו, מצלמים תוכנית ריאליטי שם זמרת פופ מצליחה בשם "סנשיין" (נועה קירל) מתארחת לשבוע בביתו של צ'ארלי בוארון (אלון אבוטבול), ראש ארגון פשע אכזרי, ומשפחת הפשע המוחצנת שלו.
איאד סוואלחה
איאד סוואלחה (1974 – 9 בנובמבר 2002) היה מחבל פלסטיני שרצח עשרות אזרחים ישראלים ושימש כראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלמי בשומרון. חוסל בידי כוח צה"ל שבא לעצרו, לאחר שהשליך לעברם רימוני יד.
קורות חייו
איאד סוואלחה נולד בכפר ראעי דרומית-מערבית לג'נין. החל את פעילותו באינתיפאדה הראשונה בחוליית 'הפנתר השחור' השייכת לתנועת הפת"ח. נעצר בשנת 1992 וריצה עונש מאסר בישראל בגין רצח חשודים בשיתוף פעולה ובמהלך שהותו בכלא התקרב לאסלאם והפך לדתי קיצוני. בשנת 1998 השתחרר מהכלא הישראלי במסגרת הסכמי אוסלו.
סמוך לתחילת האינתיפאדה השנייה הצטרף סוואלחה לשורות ארגון הג'יהאד האיסלמי. במסגרת חברותו בארגון סייע לפעילי ג'יהאד בכירים, לרבות איאד חרדאן שנהרג בפיצוץ תא טלפון בג'נין באפריל 2001, וכן לתאבת מרדאווי שנעצר על ידי צה"ל במהלך מבצע חומת מגן. לאחר הפסקת פעילות של שנתיים חידש את פעילותו. בתחילה היה סוואלחה סייען לוגיסטי של פעילים צבאיים בשומרון, בעיקר באזור ג'נין וטול כרם, ועד מהרה הפך ליוזם ומכוון פעילות טרור צבאית, קישור בין תשתיות תנזים והג'יהאד האיסלמי בשומרון ומעורב בייצור מטענים, מכוניות תופת, גיוס פעילים, שילוח מפגעים והעברת הנחיות לפעילות.
בחצי שנה התקדם והיה לראש התשתית הצבאית של הג'יהאד בג'נין ובשכם, לאחר מות מפקד הזרוע הצבאית של הג'יאהד האסלאמי מחמוד טואלבה "נורסי" ומעצרם של סגניו עלי ספורי ותאבת מרדאווי, התארגנות שהוגדרה על ידי שירות הביטחון הכללי כאחת המסוכנות ביותר בגדה.
פיגועיו הבולטים
להערכת גורמי ביטחון, סוואלחה היה אחראי להחדרת ג'יפ התופת שנתפס בוואדי עארה ועליו מאות ק"ג חומר נפץ. הג'יפ יועד, ככל הנראה, לביצוע "מגה פיגוע" באחת מערי החוף בישראל.
מותו
ב-9 בנובמבר 2002 כוח של סיירת גולני בפיקוד סא"ל רון וייזל, מפקד גדס"ר גולני, ומפקד הסיירת, רפי מילוא, בשיתוף עם כוח של יחידת אגוז, צרו לפנות בוקר על ביתו של סוואלחה, בעקבות מידע מודיעיני שהגיע למערכת הביטחון. סוואלחה אותר בתוך סליק שנבנה בקיר כפול במטבח של אחד הבתים בקסבה של ג'נין. אשתו של סוואלחה הסגירה עצמה לידי כוחות הביטחון, אולם סוואלחה החל להשליך רימוני יד ולירות לעבר הכוחות. בשלב זה פרצו הכוחות אל תוך הבית בהוראת מפקד הפעולה, מפקד חטיבת גולני אל"ם משה (צ'יקו) תמיר, ובמהלך חילופי האש נהרג סוואלחה.
כיבוי אורות (סרט, 2016)
כיבוי אורות (באנגלית: Lights Out) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2016 שבוים על ידי דייוויד פ. סנדברג (הסרט היה פרויקט הביכורים שלו בתור במאי) והופק על ידי לורנס גריי, ג'יימס ואן ואריק הייסנר (שגם כתב את התסריט). בסרט מככבים טרסה פאלמר, גבריאל בייטמן, בילי ברק ומריה בלו. הסרט מבוסס על סרט קצר באותו שם משנת 2013 אותו יצר סנדברג בכיכובה של השחקנית לוטה לוסטן.
עלילת הסרט עוקבת אחר אישה צעירה הנאלצת להתמודד עם טראומות עברה במטרה להגן על אחיה הקטן מפני ישות זדונית שקשורה בדרך מסתורית לאמם. צילומי הסרט החלו ביוני 2015 בלוס אנג'לס וסתיימו באוגוסט של אותה השנה.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של לוס אנג'לס והופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית וקנדה ב-22 ביולי 2016 על ידי אולפני האחים וורנר. הסרט קיבל ביקורות טובות ממבקרים, כשרובן משבחות את הבימוי, המשחק התסריט, הצילום והמוזיקה בסרט. הסרט הרוויח 148 מיליון דולר כנגד 4.9 מיליון שהושקעו ביצירתו.
עלילה
במפעל טקסטיל בשעות הלילה, עובדת בשם אסתר נתקלת בצללית של אישה בעלת ידיים דמויות צבתות המופיעה כאשר האורות במפעל נכבים. לאחר שהיא עוזבת את המפעל, פול, המנהל שלה נתקל באותה אישה ומנסה לברוח, אך נהרג על ידה.
זמן מה לאחר מכן, מרטין, בנו של פול מבחין באמו סופי מדברת עם מישהי בחדר חשוך. כשמרטין חוזר בחזרה למיטה, הוא מבחין בדמות מצוללת שעומדת מאחורי סופי ונועל את עצמו בחדר מהפחד. מרטין מתקשה להישאר ער בזמן שהוא בבית הספר והאחות לא מצליחה להתקשר לסופי כדי ליידע אותה ולכן היא מתקשרת לרבקה, בתו החורגת של פול (ובתה הביולוגית של סופי מנישואים קודמים) כדי שתגיע. עובדת סוציאלית מהרווחה מתשאלת את רבקה ואת מרטין בנוגע לחייהם בבית עם סופי ורבקה מספרת לה שסופי לוקחת תרופות נוגדות דיכאון.
מרטין מספר לרבקה שאמם מדברת עם אישה בשם "דיאנה", אך רבקה מבטיחה לו שדיאנה לא אמיתית ושבילדותה גם היא שמעה את סופי מדברת איתה וחשבה שהיא החברה הדמיונית שלה. רבקה וסופי מסתכסכות אחרי שרבקה מגלה שסופי לא לוקחת את התרופות שלה. סופי אומרת לרבקה שאין לה זכות להטיף לה מוסר על חיה כיוון שהיא נטשה אותה בדיוק כמו שאבא שלה נטש אותה. רבקה חושבת שסופי מתחילה לצאת מדעתה ולוקחת את מרטין אל הדירה שלה, בניגוד לדעתה של סופי. באותו הלילה, רבקה מתעוררת בגלל אותה דמות מצוללת בחדרה ומצליחה לברוח מההתקפה שלה ולהדליק את האור בחדר, מה שגורם לדמות להיעלם. בבוקר למחרת, רבקה מבחינה שהמילה "דיאנה" וציור ילדים נחרטו על הרצפה בביתה. רבקה נזכרת שהיא ראתה את אותו הציור כשהייתה צעירה ומבינה שדיאנה אמיתית.
רבקה מוצאת קופסה ובתוכה מסמכים רפואיים במשרד של פול. פול חקר את ההיסטוריה של סופי ומגלה שהיא אושפזה בעבר בבית חולים פסיכיאטרי כשהייתה ילדה. בזמן שהותה שם, סופי התחברה לילדה בשם דיאנה, הסובלת ממחלת עור המונעת ממנה להיחשף לשמש. משפחתה של דיאנה אישפזו אותה במוסד כי האמינו שהיא מרושעת ובעלת היכולת "להיכנס לתוך ראשים של אנשים", נרמז שדיאנה השתלטה על מוחו של אביה וגרמה לו להתאבד. בסופו של דבר, דיאנה נהרגה לאחר שצוות בית החולים ביצע עליה ניסוי שמערב תאורה אולטרה סגולה במטרה לגרום לה להחלים ממחלת העור שלה, אך בגלל שימוש בעוצמות גבוהות היא התאיידה למוות. עובדי הרווחה מחזירים את מרטין לביתה של סופי וסופי מציעה לו לפגוש את דיאנה תחת אורות כבויים, אך הוא בורח מהשתיים מהפחד.
ברט חוזר לבית עם שני שוטרים. שני השוטרים משחררים את רבקה ומרטין מהמרתף, אך נהרגים על ידי דיאנה. מרטין ורבקה בורחים מהבית, אך מרטין מתעקש להוציא גם את אמם. רבקה חוזרת לבד לבית כדי להוציא את סופי. בזמן שהיא עולה במדרגות, רבקה שומעת מדיאנה שהיא הרגה את אביה של רבקה שנים קודם לכן. דיאנה מתכוננת להרוג את רבקה, אך סופי מופיעה ובידה אקדח שהיא לקחה מאחד השוטרים שמתו. סופי מבינה שהסיבה שדיאנה מתקיימת בעולם הגשמי היא כיוון שגם היא בעצמה קיימת ולכן היא מתאבדת ביריית אקדח כדי להרוג את דיאנה ולשחרר את ילדיה.
לאחר שהלילה מסתיים, ברט פוגש את רבקה ומרטין באמבולנס מחוץ לבית והשלושה נשומים לרווחה כשהם מבינים שדיאנה לא תזיק להם יותר.
פיתוח
הבמאי דייוויד פ. סנדברג, יחד עם אשתו לוטה לוסטן יצרו בתחילה סרט קצר במטרה להתחרות בעזרתו בתחרות של סרטים קצרים. אף על פי שהסרט לא זכה בתחרות, הוא הפך לוויראלי ומספר גדול של סוכנים בתעשיית הקולנוע פנו אל סנדברג. אחד הסוכנים היה לורנס גריי שהציע לסנדברג שהשניים ישתפו פעולה עם ג'יימס ואן במטרה לכתוב תסריט לסרט באורך המלא המבוסס על הסרט הקצר. אף על פי שוואן אהב את הסרט הקצר, היו לו ספקות בקשר לסרט באורך מלא וסנדברג כתב טריטמנט (רשימה של סצנות שמרכיבות את הסרט לפי הסדר) עבור הסרט המלא.
המעבר של סנדברג ולוסטן להוליווד עבור יצירת הסרט היה לא פשוט ולוסטן נאלצה להתפטר ממקום עבודתה. כשהגיעו להוליווד, השניים לא יכלו להשכיר דירה כיוון שלא החזיקו בדירוג אשראי אמריקני ונאלצו להתגורר בדירות Airbnb לתקופות של חודשים.
ליהוק
ביוני 2015, גבריאל בייטמן וטרסה פאלמר לוהקו לסרט בתפקידים ראשיים. באותו החודש, מריה בלו לוהקה לסרט בתפקיד אם המשפחה יחד עם אלכסנדר דיפרסיה בתפקיד ברט, בן הזוג של רבקה, בילי ברק בתפקיד פול, אביו של מרטין ואליסיה ולה ביילי בתפקיד דיאנה, דמות האנטגוניסט בסרט.
צילומים
צילומי הסרט החלו ביוני 2015 בלוס אנג'לס והושלמו באוגוסט של אותה השנה. סנדברג מעולם לא עבד עם צוות הסרטה או ביקר בסט צילומים קודם לכן ושאל עוזרת ההפקה "מתי מגיע השלב שבו צועקים אקשן?".
אפקטים מיוחדים
סנדברג ביסס את דמותה של רבקה על נערה אמיתית שהכיר שסבלה מדיכאון ופגעה בעצמה, לכן לדמותה של רבקה יש חתכים על זרועותיה. בהמשך, פיתוח הסרט צמצם במעט את הריכוז בדיכאון ומחלות נפש והתמקד יותר באלמנטים על טבעיים לפיהם דיאנה הייתה אישה אמיתית שמתה והפכה לרוח נקמנית. ואן היה זה שהציע להפוך את דיאנה לרוח. ברט, בן זוגה של רבקה הפך למעין רוקיסט, אבל יותר אחראי ומחושב. טויסט נוסף שסנדברג הכניס היה שהחבר הדמיוני היה שייך לאם ולא לאחד הילדים.
דאגות בקשר לסיום האובדני
לאחר שמבקרים צפו בסרט הם הביעו דאגה בקשר לסוף האובדני שבו (סופי יורה בעצמה למוות במטרה לעצור את דיאנה). סנדברג התראיין למגזין "The A.V Club" ואמר שהוא היה מאוד לחוץ בקשר לרעיון, ורצה להציג את העמדה שלו. סנדברג סיפר שבמקור הסרט היה אמור לעסוק בדיכאון, ממנו הוא סבל בעבר ושאחד מחבריו התאבד על רקע המחלה. דיאנה לא נכתבה כרוח רפאים בזמנו, אבל במהלך הפיתוח של הסרט, העלילה הציגה יותר אלמנטים של אימה מאשר של דיכאון ומחלות נפשיות. במקור, סנדברג צילם סוף אלטרנטיבי לסרט לפיו מרטין חווה דיכאון ודיאנה חוזרת בשנית לפני שהיא נהרגת לגמרי. קהל מבחן שצפה בסרט הצהיר שמותה של סופי היה לשווא.
הפצה
הופעת הבכורה של הסרט היה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס ב-8 ביוני 2016. בנוסף, הסרט הוקרן גם בכנס קומיקון ב-20 ביולי 2016. הסרט עלה לבתי הקולנוע בתאריך 22 ביולי 2016.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 76% טריות על סמך 180 ביקורות עם ציון משוקלל של 6.3/10.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 58/100 על סמך 34 ביקורות.
סרט המשך
שבוע לאחר הצגת הבכורה של הסרט, אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה נתנו אור ירוק ליצירת סרט המשך. הייסנר וסנדברג יחזרו כדי לכתוב ולביים את הסרט בהתאמה יחד עם ואן וגריי כמפיקים.
נכון לשנת 2021, אין עדכון בנוגע לסרט ההמשך.
מיטל נסים
מיטל נסים (נולדה ב-24 ביוני 1983) היא משוררת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בקריית מוצקין. למדה ספרות ופסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
את ספר שיריה הראשון "פרובינציאלית" הוציאה בשנת 2012. בשנת 2016 הוציאה לאור את ספרה השני "מורה עובדת קבלן". הספר יצא על רקע העסקתה כמורה בתנאים של מורת קבלן. ספרה השלישי "לא אבודה בקריון" יצא לאור בשנת 2020, ובמרכזו, מרכז הקניות "הקריון", המצוי בקריות.
בשנת 2018 זכתה בפרס אביב לשירה, הניתן במסגרת פסטיבל המשוררים במטולה.
בשנת 2023 השתתפה באירוע לכבודה ולציון שבוע הספר
נסים משמשת מורה לספרות בבית ספר תיכון והיא דוקטורנטית לספרות.
נסים נשואה ואם לשלושה ילדים. מתגוררת בקריית מוצקין.
שיין (ראפר)
מוזס מייקל לוי בארו (באנגלית: Moses Michael Levi Barrow; נולד ב-8 בנובמבר 1978), הידוע בשם הבמה שיין (Shyne), הוא ראפר בליזי, ובנו של ראש ממשלת בליז דין בארו.
ב-1999, מעט לפני שתוכנן לצאת אלבומו הראשון, היה מעורב בתקרית ירי. הוא הורשע בתקיפה, וריצה תשע שנות מאסר. האלבום יצא בשנת 2000, וזכה להצלחה מסחרית. בכלא החל שיין ללמוד על היהדות עם רבנים שונים ובהמשך התגייר ושינה את שמו למוזס מייקל לוי בארו. לאחר ששוחרר מהכלא בשנת 2009 גורש שיין מארצות הברית לבליז. מאז הוציא מספר אלבומים נוספים.
ביוגרפיה
אמו עברה לשכונת איסט פלטבוש שבברוקלין כשהיה בן שלוש, והותירה אותו עם האב, שהיה עסוק בפוליטיקה המקומית. לפיכך גדל עם אחי האם, מייקל (שר בממשלת בליז), ועם אחות אביו, דניס. כשהיה בן שמונה עבר לברוקלין כדי לגדול עם אמו, ואת חופשות הקיץ בילה לצד אביו במדינה המרכז-אמריקאית. שם החל לספוג מתרבות ההיפ הופ של שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20.
שיין מתאר כיצד בגיל 13 החל להרגיש שהוא "בן עם ישראל". התחושה התחזקה לאחר שגילה כי אם-סבתו הייתה ממוצא אתיופי – דבר שגרם לו לתהות האם היא ממוצא יהודי. בנעוריו נהג להתפלל מדי יום ולמד יהדות.
1997–1999: תחילת הקריירה והחתימה ב"באד בוי רקורדס"
לא מעט לאחר מכן החל להופיע במפעליו חברת התקליטים. הופיע באלבומו השני של הראפר מייס, "Double Up" (1999) וברמיקס לסינגל "Sittin At Home" של טוטאל. באותה שנה הופיע באלבום הבכורה של מנהלו שון קומבס, "Forever".
1999–2008: "Shyne", מאסר ו-"Godfather Buried Alive"
ב-27 בדצמבר 1999 נכנס שיין למועדון "קלאב ניו יורק" בכיכר טיימס שבמנהטן יחד עם שון קומבס ועם חברתו באותה תקופה, ג'ניפר לופז. בבואם לעזוב אירע ויכוח בין קומבס לבין קבוצת מבלים במועדון, ונוצרה מהומה. שיין ירה באוויר (על פי גרסתו) או לעבר הקהל (לפי עדי ראייה). שלושה אנשים נפצעו, ושיין נידון לעשר שנות מאסר לאחר שהורשע בתקיפה, באחזקת נשק ובסיכון חיי אדם; קומבס נוקה מכל האישומים נגדו. בראיון האשים את קומבס בבגידה. "הוא לא עשה דבר כדי לעזור לי אחרי הירי, אפילו לא סייע במימון ההגנה המשפטית", אמר.
במהלך המשפט, בספטמבר 2000, הוציא שיין את אלבום הבכורה שלו, הנושא את שמו - "Shyne". באלבום מתארחים ברינגטון לוי וחבר להקת "112" סלים, והוא הופק על ידי צוות המפיקים של באד בוי, "היטמן". האלבום, שהוקלט קודם לתקיפה, הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד, ומכר למעלה מ-900,000 עותקים.
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
מיד לאחר שחרורו המוקדם מעשר שנות המאסר שנגזרו עליו ב-2009, יליד בליז נשלח למולדתו כאסיר שאינו אזרח; הוא מעולם לא היה לאזרח ארצות הברית. הוא יוצג על ידי פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, צ'ארלס אוגלטרי בניסיונו למנוע את שליחתו לבליז, ולאחר מכן בבקשת אישור כניסה מחודש.
ב-16 בפברואר 2010 דווח ששיין חתם בדף ג'אם על עסקה שבה עורב כסף רב. לאחר סיור בירושלים ב-2010, שיתף פעולה עם זמר הרגאיי מתיסיהו בשיר "Messiah" (משיח), שיצא באפריל 2010. ב-2010 הוציא שיר נוסף, "Roller Song".
קיגן מארי
קיגן מיטשל מארי (באנגלית: Keegan Mitchell Murray; נולד ב-19 באוגוסט 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בסקרמנטו קינגס.
שיין (ראפר)
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
הוא הודיע בהמשך אותה שנה כי הקליט שני אריכי-נגן, שאותם יוציא במהלך 2010. "Messiah" תוכנן להיות הראשון שיצא, ו-"Gangland" השני. ב-2012 הוציא לבסוף את המיני-אלבום "Gangland".
באוקטובר 2010 העביר ביקורת על דף ג'אם, והביע תקווה לחתום בקאש מאני רקורדס, חברתו של ליל ויין. הוא האשים את מנכ"ל דף ג'אם בתסכולו, אך חודש לאחר מכן הוציא התנצלות על שאמר. בנובמבר 2010 אמר בירדמן כי גירושו של שיין מארצות הברית יעכב את העסקה עם קאש מאני, מפני שהגירוש מונע ממנו להופיע בארצות הברית.
קיגן מארי
קריירה
מארי נולד בסידר רפידס, איווה, לאב שהיה שחקן כדורסל במכללות. לקיגן יש תאום זהה, כריס, שבהמשך שיחק לצידו כדורסל בתיכון ובאוניברסיטה.
שיין (ראפר)
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
בנובמבר 2010 עבר גיור אורתודוקסי בירושלים. הוא למד כשהיה בכלא מפי רבנים שונים ואימץ את ההלכה כדי ליצור סדר בחייו. הוא אף שינה רשמית את שמו למוזס מייקל לוי בארו, על מנת לשקף את מחויבותו ליהדות.
שיין הופיע בהופעה של מתיסיהו והדג נחש בכיכר ספרא ב-23 ביוני 2011. הוא שר קטע ראפ במהלך שירו של מתיסיהו "King Without a Crown". הוא צעק "שחררו את ג'ונתן פולרד, שחררו את גלעד שליט" לתשואות ההמונים לפני שעזב את הבמה.
קיגן מארי
קריירה
קיגן החל לשחק כדורסל בתיכון מקומי בסידר רפידס, בו העמיד ממוצעים של 20.3 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק. הוא בילה שנה נוספת בדייטונה ביץ' כדי לזכות בחשיפה גבוהה יותר, והעמיד ממוצעים של 22.1 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק בטרם בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת איווה.
שיין (ראפר)
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
באוגוסט 2011 הופיע בשירו של ליל ויין "Outro", מתוך האלבום "Tha Carter IV", לצד באן בי, נאז ובאסטה ריימס. בדצמבר אותה שנה אמר כי חתימה בקאש מאני "היא עדיין אפשרות".
קיגן מארי
קריירה
ב-2 בינואר 2021 רשם שיא עונתי של 14 נקודות, 9 ריבאונדים, שלוש חטיפות ושלוש חסימות בניצחון 77–75 על אוניברסיטת ראטגרס, ובתום עונתו הראשונה העמיד ממוצעים של 7.2 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק. ב-16 בנובמבר 2021 רשם 27 נקודות, 21 ריבאונדים וארבע חסימות בניצחון 86–69 על צפון קרוליינה סנטרל. זה היה המשחק הראשון של 20 נקודות ו-20 ריבאונדים שנרשמו על ידי שחקן אוניברסיטת איווה מאז ברוס קינג ב-1977. ב-18 בדצמבר קלע 35 נקודות בניצחון 94–75 על אוניברסיטת המדינה של יוטה. ב-13 בפברואר 2022 קלע שיא קריירה של 37 נקודות בניצחון 98–75 נגד נברסקה. בתום העונה זכה בפרס קארל מאלון ובפרסים נוספים. ב-29 במרץ 2022 הכריז כי יתמודד בדראפט 2022 ב-NBA.
שיין (ראפר)
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
באוקטובר 2012 הודיע על תמיכתו במיט רומני במסעו לנשיאות ארצות הברית במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. הוא האשים את יריבו של רומני, ברק אובמה, בכך שלא עשה דבר כדי למנוע את גירושו לבליז.
קיגן מארי
קריירה
מארי נבחר בדראפט בבחירה הרביעית על ידי סקרמנטו קינגס, והצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA. בהופעת הבכורה שלו בטורניר קלע 26 נקודות ושמונה ריבאונדים בניצחון קבוצתו 86–68 על גולדן סטייט ווריורס. הוא נבחר ל-MVP של הטורניר לאחר שהעמיד ממוצעים של 23 נקודות, שבעה ריבאונדים, שני אסיסטים וחטיפה אחת, כשהוא קולע ב-50% מהשדה וב-40% מטווח שלוש הנקודות.
שיין (ראפר)
2009–הווה: שחרור מהכלא ופעילות עכשווית
ב-2013 הוציא את קולקציית ההלבשה שלו, "Gangland".
פלביוס דניליוק
פלביוס דויד דניליוק (בגרמנית: Flavius David Daniliuc; נולד ב-27 באפריל 2001 בווינה שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סלרניטנה.
קריירת מועדונים
דניליוק החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אדמירה ואקר מדלינג, ובשנת 2010 עבר לראפיד וינה. שנה לאחר מכן הצטרף אל מחלקת הנוער של ריאל מדריד. בשנת 2014 עבר לבאיירן מינכן. הוא ערך ארבע הופעות בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הגרמנית השלישית.
ב-18 ביוני 2020 חתם דניליוק בניס מליגת העל הצרפתית. ב-20 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2020/2021. ב-26 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סטאד רן במסגרת המחזור ה-27 בליגה. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 47 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
פול בורז'ה
פול בורז'ה (בצרפתית Paul Charles Joseph Bourget; 2 בספטמבר 1852, אמיין – 25 בדצמבר 1935, פריז) היה מבקר ספרות וסופר צרפתי. הוא היה חמש פעמים מועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה
פול בורז'ה נולד באמיין למשפחה של פרופסור למתמטיקה. הוא למד בתיכון לואי הגדול ואחר כך באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
בשנת 1894 פול בורז'ה התקבל לאקדמיה הצרפתית ובשנת 1895 התקבל ללגיון הכבוד.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא עזב את הדת, אך בהדרגה חזר והחל מ-1901 נעשה קתולי אדוק.
בשנת 1914 הוא פרסם שד הצהריים שבהמשך עובד למחזה שהועלה גם בעברית ומספר סרטים.
בשנת 1929 פול בורז'ה פרסם ספר Le Visage de l'Italie עם הקדמה של בניטו מוסוליני.
מארקס מייריס
מַארֶקְס מֶיֶירִיס (באנגלית: Mareks Mejeris; נולד ב-2 בספטמבר 1991) הוא כדורסלן לטבי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקלוז'-נאפוקה.
קריירה
מייריס החל את הקריירה בלייפאיה, קבוצת עיר הולדתו, ולאחר מכן עבר לספרד. בשנת 2013 נסע לארצות הברית וניסה להיבחר בדראפט 2013 ב-NBA, אך לא נבחר ושב לספרד. מייריס אף שיחק בנבחרת לטביה באליפות אירופה בכדורסל 2011, 2013 ו-2015.
ב-15 ביולי 2014 עבר לוואף ריגה הלטבית, וסייע לה לזכות באליפות בתום העונה, כשהוא זוכה בתואר ה-MVP של הפלייאוף. ב-2016 זכה בתואר "שחקן ההגנה של העונה". לאחר תקופה קצרה באלאן שאלון הצרפתית שב לוואף ריגה, זכה עימה באליפות ב-2017, כשהוא זוכה שוב בתואר ה-MVP של הפלייאוף. ב-2019 זכה עם הקבוצה באליפות שלישית.
ב-13 באוגוסט 2019 עבר לפארמה פרם הרוסית. ב-9 במרץ 2022 עבר לסקאבוליני פזארו האיטלקית בשל פרוץ המלחמה באוקראינה. ב-3 באוגוסט 2022 חתם בהפועל ירושלים, איתה זכה בגביע המדינה בכדורסל 2022/2023.
פאולינה גרסיה
פאולינה גרסיה (בספרדית: Pali García; נולדה ב-27 בנובמבר 1960, סנטיאגו דה צ'ילה) היא שחקנית קולנוע טלוויזיה ותיאטרון, במאית תיאטרון ומחזאית צ'יליאנית. זוכת בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 2013.
ביוגרפיה
פאולינה גרסיה נולדה בסנטיאגו, צ'ילה. היא למדה באוניברסיטה בעירה וקיבלה תואר בתיאטרון, בימוי וספרות.
עוד בהיותה סטודנטית היא השתתפה בהצגות של התיאטרון באוניברסיטה. בשנת 1984 היא השתתפה לראשונה בסדרת טלוויזיה.
בשנת 1993 היא ביימה לראשונה ויצירה שלה זכתה בפרס APES הצ'יליאני.
פאולינה גרסיה מלמדת בבית הספר לתיאטרון באוניברסיטה ובמוסדות נוספות.
בשנת 2017 השתתפה בדרמה הפוליטית הארגנטינאית "הפסגה" לצד השחקן ריקרדו דרין.
בשנת 2022 כיכבה לצדה של לואיסנה לופילטו בסרט הפשע הארגנטינאי "פיפה"; הסרט השלישי בסדרה לאחר "הנערה הנעדרת" ו"תחושת בטן".
כוח
{{פירושונים| בפיזיקה:
בתחומים אחרים:
ראו גם
}}
אנדריי קוז'ינוב
אנדריי קוז'ינוב (נולד ב-28 בדצמבר 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תל"ם בסיעת יש עתיד – תל"ם. קודם לכן היה עיתונאי וחוקר בממרי, אשר שימש ככתב הצבאי של ערוץ 9 ושימש כשליח הערוץ לאוקראינה בתקופת הקרבות בחצי האי קרים עם רוסיה.
ביוגרפיה
קוז'ינוב נולד בקאזאן, רוסיה הסובייטית שבברית המועצות דאז. עלה לישראל בשנת 1997. שירת ביחידת דובר צה"ל, שם שימש כראש דסק התקשורת הרוסית.
הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותואר שני במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית. משמש כחוקר בממרי (המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון).
במהלך הבחירות לכנסת ה-23 שימש כדובר "כחול לבן" לציבור הרוסי. בבחירות אלה נכנס לראשונה לכנסת, כשהוצב במקום 33, במקומו של גדי יברקן שהודח עקב מעבר לליכוד.
במהלך כהונתו בכנסת ה-23 היה חבר בשלוש וועדות: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה המשותפת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות לדיון בהצעת חוק קליטת חיילים משוחררים.