cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשת (קבוצת כוכבים)
כוכבי הקבוצה
β ברשת היא מערכת הכוללת לפחות שלושה כוכבים כתומים במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות כוללת מדרגה 3.8. γ ברשת הוא ענק אדום במרחק של כ-490 שנות אור שבהירותו משתנה באופן סדיר למחצה בין דרגות 4.4 ו-4.6 במחזוריות של כ-25 יום.
אוסטרליה הדרומית
ממשל
אוסטרליה הדרומית הייתה הראשונה במדינות אוסטרליה שנתנה זכות בחירה לנשים (בשנת 1894).
רשת (קבוצת כוכבים)
כוכבי הקבוצה
ε ברשת הוא כוכב זוגי במרחק של כ-60 שנות אור המורכב מכוכב כתום עם בהירות מדרגה 4.4 ובן זוג ננס לבן עמום עם בהירות מדרגה 12, אותו ניתן לראות רק בטלסקופ גדול. בשנת 2000 התגלה כוכב לכת דמוי צדק המקיף את הכוכב הבהיר מבין השניים.
ζ ברשת הוא כוכב זוגי במרחק של כ-40 שנות אור המורכב משני כוכבים צהובים דומים לשמש המקיפים זה את זה במרחק גדול של כ-9,000 יחידות אסטרונומיות (כ-0.14 שנות אור או 51 ימי אור) בזמן מחזור של כ-מיליון שנים. דרגות הבהירות של הכוכבים הן 5.2 ו-5.5 ובשל קרבתם למערכת השמש והמרחק היחסי הגדול ביניהם, ניתן להבחין בשניהם ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים או בעזרת משקפת. ζ ברשת זכתה לפרסום בעקבות התאמתה לסקיצה שצוירה בהיפנוזה על ידי בטי היל כ"ביתם" של חוטפיה החוצנים. על פי חובבי תאוריות קונספירציה כוכב זה מהווה כוכב הבית של החייזרים האפורים.
קישורים חיצוניים
סיפורי כוכבים - רשת
אסון נחל צפית
אסון נחל צָפִית או אסון מכינת בני ציון אירע ב-26 באפריל 2018, ובו נספו תשע נערות ונער אחד, תלמידי המכינה הקדם-צבאית בני ציון שלוחת תל אביב ומועמדים ללימודים במכינה. הנערים והנערות שיצאו לטיול גיבוש בנחל צפית נקלעו בדרכם לשיטפון בזק עז, בעיצומו של פרק גשם חריג בעוצמתו לעונה.
מכינה קדם-צבאית בני ציון
המכינה הקדם-צבאית בני ציון הייתה מכינה קדם-צבאית שהוקמה בשנת 2007. חזון המכינה היה גיבוש זהות יהודית-ישראלית-ציונית, חינוך לערכי המחויבות, מסירות, המעורבות והאכפתיות, והכנה מנטלית ופיזית לקראת הגיוס לצה"ל ורצון להשפיע רבות מתוכו. ראש המכינה הראשון היה יובל כאהן. המכינה פעלה כמכינה מעורבת לבנים ולבנות, דתיים וחילונים. כל מחזור במכינה מנה כ-45–50 חניכים.
ויליאם הרטסטון
קורות חיים
ויליאם הרטסטון נולד בלונדון. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', התחיל דוקטורט אך לא השלים אותו.
אסון נחל צפית
טענות בדבר בעיות במכינה בעבר
המכינות הקדם צבאיות כפופות בפעילותן למשרד החינוך. עד אסון נחל צפית הייתה עמדת משרד החינוך שאין להכפיף את המכינות לנהלים כלשהם בכל הנוגע לבטיחות בפעילות המכינה, לרבות בטיולים. משרד החינוך אף לא איפשר למכינות שהיו מעוניינות בכך להיעזר בלשכה לתאום טיולים, ובחדר המצב שתפקידו לאשר ולחדול טיולים, בין השאר עקב תנאי מזג אוויר.
ויליאם הרטסטון
קורות חיים
בשנים 1973 ו-1975 הוא זכה באליפות בריטניה. בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בסרייבו. דרגת אמן בינלאומי הוענקה לו בשנת 1973.
אסון נחל צפית
טענות בדבר בעיות במכינה בעבר
במרץ 2019 התפרסם תחקיר בתוכנית "המקור" בו נטען שבמרץ 2017, שנה לפני האסון, התייבשה חניכה בטיול של המכינה ונזקקה לחילוץ, אך החילוץ התעכב מפני שלא הייתה קליטה סלולרית בערוץ הנחל. בנוסף חשף התחקיר שהמכינה סירבה לקבל חניכה למכינה כיוון שהוריה הקשו על המכינה בשאלות לגבי נוהלי הבטיחות במכינה. בתחקיר אף נטען שהיו בעיות מהותיות באופן שבו טיפלו המכינה, ויו"ר המכינה, יפה שי חדד, בליקויים בטיחותיים בעבר.
שיטפונות בזק
שיטפון בזק הוא שטף מים פתאומי בוואדיות ובאפיקי נחל יבשים במרבית ימות השנה. השיטפון נגרם כאשר באזורים המתנקזים לנחל יורד גשם בכמות המספיקה להיספג ולהפוך את אדמת הלס המדברית לאטומה, כך שאינה מאפשרת עוד למי הגשם לחלחל, ומי הגשמים המוסיפים לרדת מתחילים לזרום על פני האדמה, מתנקזים לערוצי נחלים ועשויים להפוך כעבור זמן קצר לזרם מים עז, כתלות בכמות הגשמים שירדה באופן מרחבי באגן הניקוז של הנחל.
ויליאם הרטסטון
קורות חיים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא התחיל לפרשן שחמט ב-BBC. הוא כתב ספרי שחמט וכתב בדיילי אקספרס.
אסון נחל צפית
שיטפונות בזק
במדינת ישראל מתרחשים שיטפונות בעיקר במדבר יהודה ובנגב. אזורים אלה דלים במשקעים, אך לערוצי הנחלים העוברים באזורים אלו שטח ניקוז רחב שמקורותיו בהרי יהודה ובהר הנגב. מודלים לחיזוי מזג אוויר מסוגלים להתריע על סכנת שיטפונות במרחב בטווח זמן של מספר שעות עד מספר ימים, אך מיקומם ומועדם המדויק של השיטפונות קשה לחיזוי. זיהוי מוקדם של שיטפון מתקרב קשה מאחר שהגשם יורד במרחק גדול מאזור השיטפון עצמו, והמים מתקדמים במהירות רבה וללא רעש רב. הנקיקים הצרים שבהם זורמים המים מסתירים את השיטפון המתהווה, והבדלי הגבהים המשמעותיים בין גב ההר לבקע הסורי-אפריקאי (הבדלים הנמדדים במאות מטרים) גורמים למים לזרום במהירות רבה, לצבור תאוצה ואנרגיה, ובדרכם לסחוף סלעים וצמחייה ולגרום לנזק רב. השיטפון העז עלול להפתיע מטיילים בקטעים צרים של ערוצי הנחלים ולגרום לאסון קטלני.
ויליאם הרטסטון
קורות חיים
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עסק בפסיכולוגיה תעשייתית.
אסון נחל צפית
מערכת מזג האוויר של סוף אפריל 2018
החל מ־25 באפריל 2018, יום לפני האסון, פקדה את ישראל למשך מספר ימים מערכת מזג אוויר מסוג אפיק ים סוף פעיל מלווה באפיק רום מנותק. בשל מאפייניה של מערכת מסוג זה, העשויים להוביל למשקעים רבים בדרום ישראל ובמזרחה, שתוצאותיהם שיטפונות מקומיים או מרחביים, פורסמו בימים שלפני האסון אזהרות מפני שיטפונות במדבר יהודה ובנגב בעקבות צפי מודלי החיזוי. כשברקע שולטת מערכת גשם בסקאלה סינופטית – כפי שהיה באותו שיטפון בזק קטלני – יורדים גשמי זעף שהם בעלי השתנות מקומית מטבעם. אף על פי שניתן לחזות מראש שיש סיכוי גבוה לשיטפונות, תחזית חמורה אך כללית זו אינה מסוגלת לקבוע באילו נחלים יתפתחו השיטפונות ובאילו שעות בדיוק. כבר ביום שלפני האסון גבו שיטפונות את חייו של נער בן 17 מהפזורה הבדואית בנגב, שנסחף לנחל ממשית ונהרג, ואת חייה של צעירה פלסטינית בת 18 שנסחפה גם היא בשיטפונות סמוך ליישוב מעלה עמוס בגוש עציון. בערב שלאחר האסון נהרג נהג משאית ישראלי בן 48 מטייבה, לאחר שהמשאית בה נהג נסחפה בשיטפון בנחל צין. גופתו אותרה רק כשבוע לאחר מכן.
ויליאם הרטסטון
ויליאם הרטסטון באולימפיאדת השחמט
בשנים 1966–1978 השתתף הרטסטון ב-6 אולימפיאדות שחמט:
אסון נחל צפית
האירוע
קבוצה בת 25 חברים - שישה תלמידים במכינה ו-19 תלמידי כיתה י"ב שהיו מועמדים ללמוד בה, בני 17 עד 18, ובליווי שני מדריכים וחובש - יצאה לטיול גיבוש והכנה באזור. מחקירת המשטרה עלה כי צוות המכינה תכנן בתחילה לטייל בנחל צאלים, אך בשל חשש לשיטפונות החליטו על שינוי המסלול. הקבוצה לנה בחניון בעין תמר והמדריכים תכננו לטייל למחרת בנחל צפית ובנחל תמר, שבשניהם קניונים צרים ומתפתלים. למחרת, ב-26 באפריל, בסביבות השעה 12:45 ירדה הקבוצה לנחל צפית, וכחצי שעה לאחר תחילת ההליכה נלכדה על ידי שיטפון. עשרה מחברי הקבוצה הצליחו לחלץ את עצמם, בעוד שאר בני ובנות הנוער נסחפו בשיטפון. חלק מהנערים נסחפו ממדרגה גבוהה וככל הנראה נפגעו מהנפילה.
הודעה ראשונה על האירוע הגיעה למשטרת ישראל בשעה 13:22. בחיפושים אחר הנערים שנסחפו ובחילוצם השתתפו לוחמי היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), שהסתייעו בשלושה מסוקי יסעור, שני מסוקי בלק הוק ומסוק אפאצ'י, ולצדם מתנדבי יחידת חילוץ ערבה וכוחות גדולים של מגן דוד אדום, משטרת ישראל, לוחמי יהל"ם שעסקו בפינוי מוקשים מהשטח וצוותי חילוץ והצלה של הרשות הארצית לכבאות והצלה. זה היה האירוע הידוע הראשון בישראל בו נעשה שימוש במסוק קרב לסיוע בחילוץ נפגעים במקרה חירום אזרחי. מסוק האפאצ'י סרק את הנחל על ידי שימוש בכוונת תרמית, על מנת לאתר את הפצועים שנסחפו במורד הזרם.
הנערים שנסחפו נמצאו בהדרגה. שלושה סבלו מהיפותרמיה, שניים מתוכם הועברו לבית החולים סורוקה. תשע נערות ונער נמצאו במהלך החיפושים ללא רוח חיים. גופת אחת מהנערות נמצאה לאחר שעות רבות של חיפושים, כשמונה קילומטרים ממקום האירוע.
חקירת משטרה
מיד לאחר האירוע פתחה המשטרה בחקירת נסיבות האירוע. לראש צוות החקירה מונה ניצב משנה יוסי תורג'מן, קצין אח"מ (אגף חקירות ומודיעין) של מחוז דרום במשטרת ישראל. למחרת האירוע נעצרו שני אנשי צוות מהמכינה: אביב ברדיצ'ב, שהיה המדריך האחראי על הטיול, ויובל כאהן, ראש המכינה. מדריכה נוספת נחקרה ושוחררה למעצר בית. ברדיצ'ב נחקר באזהרה בחשד להריגה וכאהן נחקר באזהרה בחשד לגרימת מוות ברשלנות. שבוע לאחר האירוע הודיע כאהן על התפטרותו.
חוקרי המשטרה פעלו בשני צוותים: צוות אחד ביצע את עבודת החקירה בשטח, שחזר את המסלול והסריט את השטח באמצעות רחפן. צוות שני פעל במכון לרפואה משפטית באבו כביר. במהלך החקירה נחקרו ברדיצ'ב וכאהן מספר פעמים ונערך ביניהם עימות. חוקרי המשטרה גם בחנו את הפיקוח על המכינות ותשאלו את האחראי עליהן במשרד הביטחון. נערך חיפוש במשרד המכינה ונגבו עדויות מבעלי תפקידים נוספים במוסד. חוקרי המשטרה תשאלו גם אנשי מקצוע שהיו בקשר לכאורה עם אנשי המכינה, ובהם אנשי רשות הטבע והגנים, אנשי חברת מטאוטק, מומחה לשיטפונות מרשות המים וקצין ביחידת החיזוי של חיל האוויר. חקירת המשטרה העלתה כי ברדיצ'ב קיבל התראות מגורמים שונים לגבי סכנת השיטפונות והאחריות על ההחלטה לרדת לנחל למרות אזהרות אלו הייתה של ברדיצ'ב, שהחליט על כך גם בניגוד לעצתה של המדריכה. החשד כנגד כאהן הוא שידע על התוכנית אך לא מנע אותה, למרות המידע שהיה לו על מזג האוויר, מכיוון ש"סמך על הגורמים בשטח". סניגורו של ברדיצ'ב, עורך הדין ציון אמיר, אמר בתגובה שהמלצות המשטרה "משוללות כל יסוד משפטי".
ב-27 בפברואר 2019 הודיעה הפרקליטות על הגשת כתבי אישום, בכפוף לשימוע, נגד ראש המכינה, יובל כאהן, והמדריך, אביב ברדיצ'ב, באשמת הריגה, ועל סגירת התיק נגד המדריכה, מחוסר אשמה. באוקטובר 2019 הוגש כתב האישום נגד כאהן וברדיצ'ב באשמת המתה בקלות-דעת וגרימת חבלה חמורה.
הוועדה לבחינת נושא הסדרת טיולים ופעילות החוץ במכינות הקדם צבאיות
בעקבות האסון, הקים משרד החינוך ועדה בראשות מנכ"ל משרד החינוך, שמואל אבואב ובשיתוף נציגים ממשרד הביטחון ונציגי מועצת המכינות הקדם צבאיות. מטרת הוועדה הייתה לבחון את הסדרת מערך הטיולים ופעילויות החוץ של מכינות הקדם צבאיות ב"שים לב לרצון לשמור על עצמאות המכינות ועל רוחן".
בחודש יוני 2018 פרסמה הוועדה דו"ח ביניים אשר כלל המלצה של משרד החינוך שהמכינות יכפיפו את עצמן באופן וולונטרי לחוזר המנכ"ל של משרד החינוך, ובתמורה משרד החינוך יעמיד לרשותן את שירותי הלשכה לתיאום טיולים ואת שירותי חדר מצב הפועלים תחת מערכות פיקוח, בקרה ונהלים של משרד החינוך. כל המכינות קיבלו על עצמן הכפפה להנחיות חוזר מנכ"ל של משרד החינוך. בנוסף הוחלט על הקמת צוות המורכב מנציגי משרד הביטחון, משרד החינוך ומועצת המכינות, שיגבש בעתיד נהלים מחייבים למכינות אשר יהיו שונים מהנהלים הנהוגים ביתר מערכת החינוך.
בדיון על פעילות ועדה זו בוועדת החינוך של הכנסת אמר יו"ר הוועדה חבר הכנסת יעקב מרגי כי "הוועדה שהקים משרד החינוך היא ועדה של טיוח. זו ועדה שהוקמה בחטא על ידי יועצי תקשורת ואין בוועדה הזאת שום כלום חוץ מבריחה מאחריות".
מועצת המכינות הקימה ועדה בראשות המפכ"ל לשעבר שלמה אהרונישקי אשר חקרה את התנהלות המכינות ופרסמה דו"ח מקיף ובו המלצות רבות, אך משרדי החינוך והביטחון לא דנו בו. בהמשך מועצת המכינות פרסמה סיכום ביניים של הפעולות שנעשו מאז פרסום הדו"ח.
ועדת הבדיקה הממשלתית למניעת אסונות תוך כדי פעילות מכינות קדם צבאיות
ב-24 בנובמבר 2020 הורה שר ההתיישבות צחי הנגבי, שהיה ממונה גם על מכינות קדם צבאיות, על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית למניעת אסונות תוך כדי פעילות מכינות קדם צבאיות. בראש הוועדה עומדת השופטת בדימוס שולמית וסרקרוג, לשעבר סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, ולצידה האלוף במילואים גרשון הכהן ואבי נעים, לשעבר מנכ״ל משרד ההתיישבות וראש המועצה המקומית בית אריה-עופרים.
ב-15 במאי 2022 הגישה הוועדה דוח ביניים, בין היתר קבעה הוועדה כי "הפיקוח על פעילויות של המכינות על ידי המשרדים האחראים היה דל, ולעיתים ללא פיקוח".
תביעת נזיקין אזרחית
בפברואר 2020 הוגשו לבית המשפט המחוזי מרכז תביעות נזיקין של משפחות הנספים נגד משרד החינוך ומשרד הביטחון, וכן נגד מנהל המכינה יובל כהאן, המדריך אביב ברדיצ'ב, העמותה המפעילה את המכינה וחברי הוועד המנהל של העמותה. בתום הליך גישור בפני המגשר עורך הדין רם הורביץ נתקבל בתחילת יולי 2021 אישור החשב הכללי במשרד האוצר להמלצת פרקליטות מחוז מרכז לפשרה בין משפחות הנספים באסון נחל צפית לבין המדינה וחברת הביטוח של המכינה הקדם צבאית בני ציון. במסגרת הפשרה סוכם כי חברת הביטוח תישא בחלק הגדול של תשלום הפיצויים לתובעים, בסך כ-18 מיליון שקלים והמדינה תישא ביתרה בסך של כ-5.8 מיליון שקלים.
רחביה ורדי
רחביה ורדי (ורדיגר) (23 במרץ 1923 – ספטמבר 2006) היה איש מערכת הביטחון הישראלית ואלוף-משנה בצה"ל.
ביוגרפיה
נולד ב-23 במרץ 1923 בפולין למתילדה לבית ספיבק (הוריה נמנו על מייסדי מגדיאל) ולדוד ורדיגר.עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1927, שהתיישבו במגדיאל.
הצטרף ל בגיל 14. התגייס לפלמ"ח ועבר לש"י, במלחמת העצמאות שירת כקצין ש"י בנפת השרון ולאחר הקמתו של צה"ל כקצין מודיעין במרחב. שימש כסגן מפקד יחידת המודיעין 154, היא "מודיעין 10", שהפכה ליחידה 504, ובשנים 1952 עד 1957 עמד בראשה. מונה לראש ענף איסוף באגף מודיעין, שירת בתפקיד עד 1962 והשתחרר בדרגת אל"ם.
במהלך שירותו היה מעורב במבצעים רבים, בהם, ב-1956 מבצע שנועד לחיסולו של מוסטפא חאפז שהיה מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה, ב-1966 ניהל את מבצע יהלום שבו יוסף שמש יצר קשר והביא לעריקת הטיס העיראקי מוניר רדפא עם מטוסו מסוג מיג 21.
ב-1972 פרש מהמוסד, ועבר לייצג קבוצת משקיעים מפרס (משפחת אלגאניאן) שבנתה את המגדל השני במתחם בורסת היהלומים הישראלית.
ורדי הוחזר על ידי חברו ושכנו אריק שרון (שכיהן אז כשר הביטחון) לצה"ל כמתאם הפעולות בשטחים (1982–1983), והמשיך לתפקיד מתאם נושאי לבנון ושל"ג, כשסיים את פועלו הביטחוני נבחר כנשיא עמותת גמלאי המוסד וקיבל מידידו יעקב נמרודי מינוי למועצת המנהלים של חברת הכשרת היישוב.
היה בין מקימי הוועד הציבורי למען יונתן פולארד והיה מעורב בניסיונות לשחרר את שבויי קרב סולטאן יעקוב. היה נשוי לשולמית. לשניים נולדו שני בנים ובת. רחביה ורדי נפטר ב-2006 ונטמן בבית העלמין במגדיאל.
כלל האוקטט המצומצם
כלל האוקטט המצומצם או כלל האוקטט החסר הוא תופעה המתרחשת בתרכובות קוולנטיות שבהן יסודות מהטור השלישי. האוקטט החסר הוא מקרה שבו בתרכובת, ליסודות מהטור השלישי יש פחות משמונה אלקטרונים לא קושרים בקליפה החיצונית.
ראו גם
כלל האוקטט
ורוד
אטימולוגיה
בעברית, המילה "ורוד" נגזרה משם הפרח ורד. הדבר נכון גם לערבית, שבה נקרא הצבע وَرْدِي (וַרְדִי), לצרפתית (Rose), לגרמנית, רוסית, אורדו ושפות רבות אחרות. באנגלית מקובל לקרוא לצבע זה Pink, אם כי מילה נרדפת למקובלת היא Rose. בשפות אחדות משמעות שם הצבע היא "אדום בהיר", כך למשל בדנית - Lyserød.
המילה העברית לצבע קיימת רק בעברית מודרנית. ב-1898 הציע דוד יודילוביץ בעיתון "הצבי" את השם "ורד", כשם הפרח, עבור הצבע המכונה Rose בצרפתית. אליעזר בן-יהודה חידש את המילה "ורוד" המתאימה למשקל האופייני לצבעים.
ורוד ומגדר
הצבע הוורוד מקושר במערב עם נשיות, כמו שהצבע הכחול מקושר עם גבריות. בהתאם לכך, מקצוע של "צווארון ורוד" הוא מקצוע שמרבית המועסקים בו הם נשים. הקישור הזה חדש יחסית מבחינה היסטורית, ומקורו במחצית הראשונה של המאה העשרים. עד אז נחשב לעיתים דווקא הכחול לצבע "נשי". כך, למשל, מציין כתב העת לנשים Ladies Home Journal בשנת 1918 כי יש דעות שונות בעניין התאמת צבע לבגדי ילדים אך "מקובל בדרך כלל שוורוד מיועד לבנים וכחול לבנות. הסיבה היא שוורוד הוא צבע חזק והחלטי ומתאים יותר לילד בעוד הכחול שהוא עדין יותר מתאים לילדות". יצירות אמנות שנוצרו עד למאה העשרים מציגות פעמים רבות ילדות לבושות כחול וילדים בנים בוורוד. ייתכן כי השימוש הנרחב בכחול (שהיה הצבע הזול ביותר) למדי מלחים ולתלבושת אחידה בפנימיות, הוא שהביא בסופו של דבר לזיהוי שלו עם "בנים" והשאיר את הוורוד לבנות.
הביולוגית אניה הרלברט (Anya Hurlbert) פרסמה מחקר המבקש להוכיח כי המוסכמה החברתית אינה שרירותית אלא נובעת מהבדל ביולוגי בין המינים ויסודה בדרישות שונות שהעמידה האבולוציה בפני יכולת זיהוי הצבעים של גברים ונשים. הרלברט ושותפה יאז'ו לינג בקשו מנחקרים לבחור במהירות, באמצעות עכבר המחשב, בין שני ריבועי צבע שהוקרנו מולם. כך, סודרו הגוונים לפי מידת ההעדפה שגילו כלפיהם הנחקרים. התוצאות הראו כי הגברים מחבבים את הקצה הכחול של הספקטרום (אורך גל קצר) והחיבה שמעוררים בהם הצבעים הולכת ויורדת ככל שמתקדמים לאורכי גל ארוכים יותר: מהכחול לירוק וממנו לצהוב, לכתום ולבסוף האדום. לעומתם העדפות הנשים היו מוסטות במידה ניכרת לכיוון הגוונים החמים: צהוב ואדום. ההבדל בין הנשים לגברים מופיע בעיקר כשהם נדרשים לבחור בטווח שבין הירוק לאדום. נשים מעדיפות במובהק את האדום ואילו לגברים נטייה קלה לטובת הירוק. ההבחנה ירוק–אדום צעירה יחסית מבחינה אבולוציונית ומייחדת את קבוצת הקופים צרי האף (קופי העולם הישן) משאר היונקים. השערה רווחת היא כי היכולת הזו מקלה על הקופים להבחין בפירות צהובים, כתומים ואדומים על רקע חופת עלים ירוקה. הרלברט משערת כי יכולת כזו חשובה יותר לנשים המלקטות מאשר לגברים ציידים. גם ההסבר האלטרנטיבי לראיית הצבע המשוכללת - הבחנה בין גוני עור - מתיישבת, לפי הרלברט, עם תפקידה המסורתי של האישה כמטפלת בתינוקות שצריכה להתמקד בחלקו האדום של הספקטרום כדי לקבל מידע על מצבו של הילד.
היסטוריה של מאוריציוס
ההיסטוריה של מאוריציוס מתחילה עם גילוי האי מאוריציוס על ידי הפורטוגזים והופעתו על מפות העולם הידוע בתחילת המאה ה-16. האי יושב תחילה על ידי ההולנדים, אחר-כך על ידי הצרפתים ולבסוף היה בשלטון בריטים עד שקיבל עצמאות ב-1968.
גילוי
השערה מקובלת מייחסת את הגילוי הראשוני של מאוריציוס למלחים ערבים ומלאים במאה ה-10, אך אין לכך הוכחות מוצקות. רמז עקיף לעובדה כי הערבים ידעו על קיומו של האי מופיע באזכור ההיסטורי הראשון שיש בידינו לאי, מפה ששורטטה על ידי הקרטוגרף האיטלקי אלברטו קנטינו (Alberto Cantino) מ-1502. על המפה שרטט קנטינו שלושה איים שמשערים כי הם איי מֶסקַרִין או האיים המַסְקָרֶנִיים (Mascarenes - ארכיפלג הכולל את האיים מאוריציוס, ראוניון ורודריג). השמות שנתן קנטינו לשלושת האיים מרמזים בבירור למקור ערבי. כך למשל מכונה במפה זו האי שאנו מכירים כיום כמאוריציוס בשם "דינה ארובי". גם אם הערבים הכירו את האי הם לא התיישבו בו.
מלחים פורטוגזים (1513-1507)
האי מאוריציוס התגלה בפועל על ידי הפורטוגזים בין 1507 ל-1513 והם מיפו אותו.
במפת העולם הרשמית של דיוגו ריברו (Diogo Ribeiro) מתוארים "ממערב למזרח, האי הראשון "משקרניאש" (Mascarenhas), השני "סנטה אפולוניה" (Santa Apolonia) והשלישי "דומינגו פרואיס" (Domingo Froiz)". שלושת האיים (בשמותיהם העכשוויים - ראוניון, מאוריציוס ורודריג) נתגלו במקרה כמה שנים לפני כן במהלך משלחת מחקר של מפרץ בנגל בפיקודו של טרישטאו דה קוניה (Tristão da Cunha). המשלחת נתקלה בציקלון ונאלצה לשנות נתיב. בשל שינוי זה נתקלה הספינה "סירנה" של רב החובל דיוגו פרננדש (Diogo Fernandes) באי ראוניון ב-9 בפברואר 1507. הם קראו לאי "סנטה אפולוניה" על שם הקדושה של יום זה. האי מאוריציוס נתגלה באותה משלחת וקיבל את השם "סירנה" (Cirne - ברבור בפורטוגזית) והאי רודריגז כונה "דיוגו פרננדש". חמש שנים אחר־כך ביקר באיים דום פדרו דה משקרניאש (Dom Pedro de Mascarenhas) שעל שמו קרויה קבוצת איי מֶסקַרִין.
מלחים הולנדים (1637-1598)
משלחת הולנדית בת שמונה ספינות בפיקודם של האדמירלים יעקובס קורנליוס ואן נק (Jacques Cornelius Van Neck) וּוייברנדט ואן וארווייק (Wybrandt Van Warwyck) הפליגה מנמל טסל שבהולנד ב-1598 כשמטרתה תת-היבשת ההודית. לאחר מעבר כף התקווה הטובה נקלעו שמונה הספינות למזג אוויר סוער שהפריד ביניהן. שלוש ספינות מצאו את דרכן לצפון מזרח מדגסקר בעוד שיתר חמש הספינות התקבצו מחדש והפליגו בנתיב דרומי מזרחי. ב-17 בספטמבר הבחינו חמש הספינות בפיקודו של האדמירל ואן וארוויק במאוריציוס. ב-20 בספטמבר הם עגנו במפרץ מוגן שקיבל את השם "פורט דה וארוויק" (הולנדית "נמל וארווייק", כיום "גרנד פורט"). הם נחתו על האי והחליט לקרוא לו "פרינס מאוריץ ואן נאסאו-איילאנד" (Prins Maurits van Nassaueiland), על שם הנסיך מוריץ, נסיך אורנג' (או בשמו בלטינית - מאוריציוס) לבית נאסאו, העוצר (בהולנדית stadthouder – ראש המדינה) של הולנד. מתקופה זו נותר השם מאוריציוס בלבד. ב-2 באוקטובר הפליג צי הספינות אל באנטם (עיר נמל במערב ג'אווה).
מכאן ואילך שימש מפרץ "פורט דה וארווייק" כתחנת עצירה לספינות הולנדיות אחרי שהות של חודשים רבים בים. בשנת 1606 הגיעה משלחת הולנדית לראשונה אל המקום שעתיד היה להיקרא פור לואי בחלקו הצפון מערבי של האי. המשלחת, שכללה אחת עשרה ספינות ו-1,357 איש בפיקודו של האדמירל קורניי (Corneille) הגיעה למפרץ אותו כינו "ראד דה טורטו" (Rade des Tortues, בצרפתית "נמל הצבים") בשל מספר צבי היבשה הרב שמצאו על חופו. ממועד זה ואילך שינו המלחים ההולנדים את תחנת העצירה במאוריציוס לנמל ב"ראד דה טורטו".
ב-1615 עגנה במאוריציוס שייטת בת ארבע ספינות עמוסות סחורה בדרכה מג'אווה להולנד. על סיפונה של אחת מהן היה פיטר בות (Pieter Both), המושל הראשון מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית על הטריטוריות שבשליטת החברה, שהיה בדרכו חזרה להולנד לאחר סיום כהונתו. בזמן שעגנו במפרץ במאוריציוס פרצה סערה. שתי ספינות מתוך הארבע טבעו ופיטר בות עצמו מת בטביעה. מאורע זה גרם לספנים ההולנדים להתייחס אל הנתיב הימי העובר במאוריציוס כמקולל, והם השתדלו להימנע ממנו ככל האפשר. בינתיים החלו ספינות בריטיות ודניות לערוך פשיטות באוקיינוס ההודי. מלחים מספינות אלו שנחתו במאוריציוס נהגו להסיר את קליפת העץ היקרה של עצי ההובנה (Diospyros ebenum), שנמצאו אז בשפע בכל רחבי האי, על מנת למכור אותה בשוקי אירופה.
מושבה הולנדית (1710-1638)
ההתיישבות ההולנדית החלה ב-1638 והסתיימה ב-1710, כשבין 1658 ל-1666 הייתה הפסקה קצרה. מושלים שונים מונו לראשות האי בתקופה שהיה מיושב, אבל קשיים שונים כדוגמת ציקלונים, בצורות, מזיקים, מחסור במזון ומחלות גבו את מחירם והאי ננטש סופית ב-1710.
האי לא יושב באופן קבוע במשך ארבעים השנים מאז שההולנדים נחתו עליו לראשונה, אבל ב-1638 יסד קורנליוס חוֹיֶיר (Cornelius Gooyer) את ישוב הקבע ההולנדי הראשון במאוריציוס - קבוצת מתיישבים שכללה עשרים וחמישה איש. חוייר עצמו התמנה למושל הראשון של האי. הקבוצה התעתדה להתפרנס מכריתת עצי ההובנה, מאיסוף ענבר אפור, ומגידול טבק ובקר. ב-1639 הצטרפו 30 אנשים נוספים לתגבר את המושבה ההולנדית. חוייר הצטווה לפתח את הפוטנציאל הכלכלי של האי, אך לא עשה דבר בנושא, ולכן פוטר ממשרתו. יורשו היה אדריאן ואן דר סטל (Adriann van der Stel) שהיה מוצלח יותר מקודמו בתפקיד. ואן דר סטל פיתח את יצוא קליפת ההובנה. למטרה זו קנה ואן דר סטל 105 עבדים ממדגסקר. בתוך השבוע הראשון הצליחו 60 מהם לברוח ליערות ורק עשרים מהם נלכדו שוב.
ב-1644 נקלעו תושבי האי לתקופה קשה שארכה חודשים רבים, בשל עיכוב במשלוח אספקה, יבולים רעים וציקלונים. במשך חודשים אלו יכלו המתיישבים לסמוך על עצמם בלבד וניזונו מציד ודיג. עם זאת, הבטיח ואן דר סטל משלוח של 95 עבדים נוספים ממדגסקר לפני שהועבר לציילון. מחליפו בתפקיד ב-1645 היה יאקוב ואן דר מרס (Jacob van der Meersh). האחרון הביא 108 עבדים מלגשיים (כלומר ממדגסקר) נוספים. ואן דר מרס עזב את מאוריציוס בספטמבר 1648 ומחליפו היה רייניר פור (Reinier Por).
ב-1652 התגברו הקשיים שחוו המתיישבים, בעלים ועבדים כאחד. האוכלוסייה אז מנתה כ-100 איש. הקשיים המתמשכים השפיעו על ניצול הפוטנציאל הכלכלי של האי והמתיישבים הצטוו לנטוש את האי. ב-16 ביולי 1658 עזבו את האי כל התושבים, למעט שוליית מלחים ושני עבדים שמצאו מקלט ביערות. רובם היגרו למושבת הכף בדרום אפריקה שנוסדה זמן קצר לפני כן. ניסיון ההתיישבות ההולנדי הראשון הסתיים בכי רע.
ניסיון שני שנעשה ב-1664 הסתיים בכי רע גם הוא כשהאנשים שנבחרו למטרה זו נטשו את מפקדם החולה, ואן ניולנד (Van Niewland) והוא מת בסופו של דבר מחוסר טיפול הולם.
מ-1666 ועד 1669 ניהל דירק יאנס סמינט (Dirk Jansz Smient) את המושבה החדשה בגרנד פורט כשהפעילות העיקרית הייתה כריתה וייצוא של עצי ההובנה. כשדירק יאנס סמינט עזב הוא הוחלף על ידי ג'ורג' פרדריק וְרֶדֶן (George Frederik Wreeden). ורידן מת ב-1672 בטביעה יחד עם עוד חמישה מתיישבים במהלך משלחת סיור. מחליפו היה הוברט הוגו (Hubert Hugo). הוגו היה אדם בעל חזון ורצה להפוך את האי למושבה חקלאית. הממונים עליו לא היו שותפים לחזונו ולכן הוא לא הצליח לממשו.
כשהוגו עזב ב-1677 החליף אותו איסק יוהנס למוטיוס (Isaac Johannes Lamotius) בתפקיד. למוטיוס משל באי עד 1692, כשהוגלה לבטוויה (כיום ג'קרטה) משום שירד לחייו של מתיישב שאשתו דחתה את ניסיונות החיזור שלו כלפיה. מחליפו בתפקיד, רולוף דאודאטי (Roelof Deodati), עשה ניסיונות לפתח את האי אך נתקל בקשיים מרובים – ציקלונים, יבולים שנדבקו במזיקים, בקר שנדבק במחלות ובצורות. מיואש, הרים דאודטי לבסוף ידיים והוחלף על ידי אברהם מומבר ואן דה ולדה (Abraham Momber Van de Velde). מזלו של ואן דה ולדה לא שפר עליו כשנתקל באותם הקשיים שליוו את קודמו בתפקיד והוא נועד להיות המושל ההולנדי האחרון של מאוריציוס. ב-1710 נטשו ההולנדים את מאוריציוס סופית.
היחס לעבדים
היחס לעבדים במושבה ההולנדית היה מחפיר. מרידות או ניסיונות לארגן מרד הוענשו בחומרה. בחלק מהמקרים כללו העונשים כריתת איברים שונים וחשיפה בשמש למשך היום כאשר עם השקיעה הוצא העבד להורג.
מורשת ההולנדים
ההולנדים הותירו את חותמם על האי בכמה דרכים:
שלטון צרפתי (1810-1715)
לאחר שההולנדים נטשו את מאוריציוס הפך האי למושבה צרפתית כאשר בספטמבר 1715 נחת באי גיום דופרן ד'ארסל (Guillaume Dufresne D'Arsel) ותפש חזקה בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת על נמל מעבר זה להודו. הוא כינה את האי בשם "אִיל דֶה פְרנס" (Isle de France). בפועל רק ב-1721 החלו הצרפתים להתיישב על האי. תחילה ב"מפרץ וארווייק" (כיום "גרנד פורט") ששמו שונה ל"נמל בורבון" (Port Bourbon) בדרום האי, ואחר כך, משום שהאזור היה מוכה רוחות והגישה אליו קשה בשל שוניות האלמוגים, עברו למפרץ בצפון מערב האי המוגן יותר. הנמל במקום החדש קיבל את השם פור לואי על שם מלך צרפת (כיום בירת האי). 14 השנים הראשונות להתיישבותם באי היוו חזרה על כל הקשיים בהם נתקלו המתיישבים הולנדים לפניהם ורק המתיישבים הנואשים והקשוחים ביותר שרדו.
את התמונה העגומה שינה אדם אחד הנערץ עד היום במאוריציוס, המושל הצרפתי ברטראן-פרנסואה מאהה דה לה בורדונה (Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais) שכיהן בתפקיד בין 1735 ל-1746. מאהה דה לה בורדונה, אריסטוקרט מסאן מאלו שבברטאן, רב־חובל במקצועו, היה בן 38 כשהתמנה למושל האי מטעם חברת הודו המזרחית הצרפתית בעלת הזיכיון לניהול האי. לה בורדונה היה מזועזע ממצבם של 190 האירופאים ו-650 העבדים השחורים באי שמצא באי. הוא קבע את פור לואי כבסיס ימי ומרכז לבניית ספינות. תחת ממשלו, נהרסו הצריפונים המכוסים בכפות הדקלים ובמקומם נבנו מספר בניינים רב, בניינים למגורים ומבני ציבור: מבצרים, קסרקטינים, מחסנים, ובתי חולים. חלקם של מבנים אלו עומדים עדיין כיום: חלק מבית הממשל, "שאטו דה מון פלזיר" (Chateau de Mon Plaisir) בפמפלמוס (Pamplemousses) וקסרקטין לין. כמו כן נפרצו דרכים ברחבי האי. לה בורדונה גם עודד את הרחבת החקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר (ב-1744 הוא יזם הקמת מפעל לזיקוק הסוכר), אבל גם כותנה, קפה וקסאווה.
בשנת 1746, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בה נלחמה צרפת כנגד אנגליה, הפליג לה בורדונה בראש צי בן תשע ספינות מ"איל דה פרנס" להודו. הוא הביס את השייטת האנגלית שהוצבה מולו והשתלט על מדרס, המוצב האנגלי החשוב ביותר של בהודו. הממונה הישיר על לה בורדונה, ג'וז'ף פרנסואה דופלה (Joseph François Dupleix) הורה ללה בורדונה להרוס את מדרס, אבל לה בורדונה שכבר חתם הסכם עם האנגלים בו הם הסכימו לשלם כופר תמורת החזרת מדרס סירב לקיים את ההוראה. בתגובה פוטר לה בורדונה ממשרתו ונשלח בחזרה לצרפת שם הואשם כי קיבל מהבריטים שוחד, נאסר וישב כמה שנים בבסטיליה. ב-1751 טוהר שמו במשפט, אבל לה בורדונה היה כבר אדם שבור ומת שנתיים אחר־כך. על שמו נוסדה ב"איל דה פרנס" ב-1805 העיר מאהבורג.
במהלך מלחמת שבע השנים (1756 – 1763) הביסו האנגלים בפיקודו של רוברט קלייב את הצרפתים בהודו. הממשל הצרפתי האשים בהפסד את חברת הודו המזרחית הצרפתית והאשים את מנהליה בשחיתות. לכן בשנת 1767 (שנתיים לפני שהחברה נסגרה בשל הפסדים כספיים) הועבר האי לאחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי. באי התגוררו אז כ-18,000 איש מתוכם מעל ל-3,000 אירופאים. האי המשיך לשגשג, בייחוד לאחר שנמל פור לואי הוכרז כנמל סחר חופשי ומשך אליו תנועת ספינות רבה. ב-1785 הוכרז "איל דה פרנס" כמקום מושב הממשל הצרפתי של כל הטריטוריות הצרפתיות מזרחית לכף התקווה הטובה.
עד 1790 היה האי תחת אחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי. במשך תקופה בת 13 שנה במהלך המהפכה הצרפתית הקימו התושבים ממשלה שהייתה בפועל עצמאית מצרפת. ב-1803 מינה נפוליון את הגנרל שרל דקאן (Charles Decaen) למושל האי. על מנת שלא להתעמת עם האצולה המקומית השאיר דקן את העבדות על מכונה (בניגוד למדיניות של המהפכנים הצרפתים) וכמו כן התיר לפריבטירים (אוניות חמושות בתותחים, בבעלות ובפיקוד פרטיים, שפעלו בזמן מלחמה נגד הספנות המסחרית של האויב) צרפתיים לפשוט על ספינות הסוחר הבריטיות שעשו דרכן להודו ולמזרח הרחוק, פעילות שהכניסה הון רב ליזמיה. לדקן היו תרומות חשובות לקידום החקלאות באי וגם לשיפור החינוך באמצעות הקמת בתי ספר ומכללה. דקן גם ערך את ספר החוקים המבוסס על קודקס נפוליאון שחלקם בתוקף עד היום. תחת שלטונו שונה שם עיר הבירה מפור לואי ל"פור נפוליון".
פשיטות הפריבטירים שבסיסם ב"איל דה פרנס" על ספינות הסוחר הבריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמשכו עד 1810, אבל אז החלו הבריטים להדק את טבעת המצור על האי בהדרגה. ב-1809 כבשו הבריטים את האי רודריגז וביולי 1810 נכבש האי ראוניון. התקפה בריטית מקדימה על "איל דה פרנס" ב-19 באוגוסט 1810 הסתיימה בניצחון הימי היחיד שנחלו הצרפתים במהלך המלחמות הנפוליאוניות. כוח בריטי שכלל 4 פריגטות תקף כוח צרפתי שכלל 5 פריגטות צרפתיות במפרץ "גרנד פורט" בחלקו הדרום מערבי של האי. שתיים מבין הספינות הבריטיות טבעו ושתיים נלקחו שלל. ההתקפה הבריטית העיקרית התרחשה בדצמבר של אותה שנה כשהכוח הבריטי משתמש באי רודריגז, שנכבש שנה לפני כן, כבסיס לפעולה. כוח בריטי שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של הקומודור ג'וזיאס ראולי (Josias Rowley) נחת בכף מלרה (Cap Malheureux - הכף האומלל) בצפון האי והכריע את הכוח הצרפתי שעמד מולו בתוך זמן קצר. הצרפתים נכנעו לבריטים ב-3 בדצמבר 1810. בחוזה פריז הועברה הבעלות על האי "איל דה פרנס" ששמו חזר להיות מאוריציוס, יחד עם רודריגז ואיי סיישל לבריטניה.
בתנאי הכניעה הבטיחו הבריטים לכבד את השפה, הדת, המנהגים, את החוקים והמסורות של התושבים. עקב כך המשיכו הקריאולים, צאצאי המתיישבים הצרפתים והעבדים השחורים לדבר בניב צרפתי מיוחד (Patois).
הצרפתים שלטו על האי קצת פחות מ-100 שנים, אבל בתקופה זו הפך "איל דה פרנס" למקום משגשג. אף על פי שעברו מאז קרוב ל-200 שנים ואף על פי שצאצאי המתיישבים הצרפתים הפכו למיעוט באי, עדיין יש לשפה ולתרבות הצרפתית השפעה גדולה באי.
יצור הסוכר
הממשל הבריטי באי החל ב-1810 עם מינויו של רוברט פרקוואר (Robert Farquhar) בן ה-34 למושל. הוראתו הראשונה הייתה לדרוש מן התושבים שבועת אמונים לכתר הבריטי, כאשר תושב שלא רצה בכך יכול היה לעזוב את האי עם רכושו בתוך זמן סביר. פרקוואר נחשב כיום כאחד המושלים הטובים של מאוריציוס ותחת שלטונו גדל ייצור הסוכר, דרכים נפרצו והמסחר פרח.
הבריטים ביטלו את מעמד הנמל החופשי שהיה לפור לואי. על מנת לפצות את תושבי מאוריציוס על אובדן ההכנסה ממסחר השוותה בריטניה ב-1825 את מיסוי הסוכר בכל מושבותיה. התוצאה הייתה זינוק מרשים בגידול ויצוא הסוכר ממאוריציוס. ב-1825 יצרה מאוריציוס 11,000 טון סוכר ושנה אחר־כך יותר מכפול (26,000 טון). בשנת 1854 יוצרו באי מעל ל-100,000 טון סוכר. באמצע המאה ה-19 הייתה מאוריציוס יצרנית הסוכר הגדולה ביותר בין כל המושבות הבריטיות כשהיא מייצרת קרוב ל-10% מכלל הסוכר בעולם שמקורו בקנה סוכר. תוצאת לוואי של הצלחה זו הייתה ריכוז הייצור בידי בעלי חוות גדולות ורווחיות ומנגד הקטנה ניכרת בגידולים החקלאיים האחרים כמו למשל לייצור מזון. ייצור הסוכר אומנם גדל אף יותר בשנים שבאו אחר־כך אבל השליטה שהייתה למאוריציוס בשוק הסוכר הלכה והתרופפה בשל ירידת מחירים בשוק העולמי וגידול ניכר בגידול קנה הסוכר במקומות אחרים.
ביטול העבדות וסחר הקולים
אחד מהמאורעות החשובים שהתרחשו בתקופת השלטון הבריטי היה ביטול העבדות. חוק ביטול העבדות שעבר בשני בתי הפרלמנט הבריטי אושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833 ונכנס לתוקף שנה אחר-כך. החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים. משום כך הוחלט לעכב את ביצוע החוק באי בחצי שנה נוספת והעבדות בוטלה באי ב-1835. בעלי המטעים פוצו בסך 2 מיליון לירות שטרלינג בגין אובדן עבדיהם שיובאו משוקי העבדים של מדגסקר ואפריקה במהלך השלטון הצרפתי.
כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס. סוכנים מטעם בעלי המטעים הציעו למחפשי עבודה בשוקי מזרח אסיה (סין, ויפן) ובאפריקה (בעיקר מדגסקר) חוזה עבודה במאוריציוס, אבל לבסוף הייתה זו הודו שהיוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים (מושג היסטורי לעובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מדרום מזרח אסיה והודו). לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה הביתה. בפועל הייתה זו בעצם עבדות תחת שם אחר. היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות. עובדים שניסו לברוח נענשו במאסר ורבים מבעלי האחוזות נהגו להכות את עובדיהם. תקופה זו, של שימוש אינטנסיבי בעובדי כפיים הודים, התאפיינה במקרי אכזריות לא מעטים ובמאבק מתמשך של העובדים ליחס אנושי.
הקולים הגיעו למתחם הבניינים בנמל פור לואי המכונה בהינדית אפרוואסי גהאט (Aapravasi Ghat כלומר מחסני ההגירה) ששימשו לנקודת קליטה. האי הפך במהרה לנקודת מפתח בסחר הקולים, כשאלפי הודים הפליגו מקולקטה, מדרס, בומבי וקריקל (בדרום מערב הודו) על מנת לעבוד במטעים במאוריציוס, אבל גם על מנת להמשיך הלאה עד איי הודו המערבית. בין 1834 ל-1910, כשהופסק מנהג יבוא עובדים מהודו, הגיעו לאי כ-450,000 הודים מתוכם 150,000 המשיכו הלאה ו-300,000 נשארו באי. בהדרגה שופרו תנאי התעסוקה. ב-1878 חוקק חוק שהסדיר את תשלום השכר. ב-1901 ביקר במאוריציוס המנהיג ההודי מהטמה גנדי. לאחר שראה את התנאים בהם חיו בני עמו הוא שלח לאי את עורך הדין ההודי מנילאל מאגנלאל דוקטור (Manilal Maganlall Doctor) על מנת לארגן את הפועלים ההודים שהיו חסרי זכויות אזרח. דוקטור הגן בבתי המשפט על עובדים כנגד מעסיקיהם ויסד את עיתונם של תושבי מאוריציוס "הינדוסטני" (Hindustani). ב-1922 עבר חוק שאפשר לעובדים לבחור את המקום בו הם רוצים לעבוד.
אסונות טבע, קשיים כלכליים
בצד השגשוג הכלכלי הניכר של מאוריציוס במהלך המאה ה-19 חווה האי גם סדרת אסונות טבע. בנוסף לציקלונים ולתקופות הבצורת המתרחשים באי לעיתים קרובות פרצה ב-1854 באי מגפת כולרה שבה מתו כ-17,000 תושבים. שתים עשרה שנים אחר־כך התפרצה מחלת המלריה ובין 1866 ל-1868 מתו בין 30,000 ל-40,000 תושבים ממנה. מבנה בית הספר היוקרתי Royal College Port-Louis פונה והוסב לבית חולים עבור החולים במחלה. חלק מהתושבים נמלט מפור לואי לערים כדוגמת רוז היל, בו בסן וקיורפיפ שבשל גובהן היחסי מזג האוויר בהם היה נוח פחות ליתוש האנופלס מפיץ המחלה.
במקביל סבלה כלכלת האי משני אירועים. הראשון - ירידת מחירי הסוכר בעולם החל מ-1860 בשל התרחבות גידול קנה הסוכר וסלק הסוכר במקומות אחרים, והשני פתיחת תעלת סואץ ב-1869 שהסיטה את נתיבי המסחר הימי בין אירופה לאסיה מהנתיב העוקף את אפריקה ועובר דרך מאוריציוס לנתיב צפוני יותר.
בעלי המטעים הגדולים הגיבו בשתי דרכים. האחת, ריכוז הפקת הסוכר במספר קטן של מפעלי זיקוק גדולים והשני מכירת חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות. הרוכשים היו תושבים ממוצא הודי שגידלו בעצמם קנה סוכר.
שינוי הרכב האוכלוסייה והבעלות על הקרקע
תושבי מאוריציוס המכונים קריאולים הם צאצאי בעלי המטעים הצרפתים והעבדים שהובאו לעבוד בשדות קנה הסוכר. הודים תושבי מאוריציוס הם צאצאי מהגרים מהודו שהגיעו לאי במאה ה-19, וההגירה המסיבית של העובדים מהודו שינתה את הרכב האוכלוסייה. ב-1871 כבר היוו הודים 68% מהאוכלוסייה, כשיותר מ-25% מהם כבר נולדו במאוריציוס. כשבעלי חווֹת קנה הסוכר הגדולות ממוצא צרפתי החלו למכור חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות רכשו אותן הודים לשם גידול עצמי של קנה סוכר. בתהליך המכונה grand morcellement גדל בהדרגה אחוז הקרקע המעובדת שבידי התושבים ממוצא הודי ומעריכים כי ב-1921 הם היו בעלים של כ-35% מהקרקע המעובדת של מאוריציוס.
בשנת 1931 היה אחוז ההודים באוכלוסייה זהה לחלקם 50 שנה קודם - 68% (רק שהפעם 93% מהם היו ילידי האי). בקהילה ההודית של מאוריציוס כלולים המוסלמים (כ-17% מהאוכלוסייה) מתת היבשת ההודית. הקריאולים היוו 20% מהאוכלוסייה והשאר היו ממוצא סיני. המפגש בין הפסיפס האנושי מהודו, סין, אפריקה ואירופה החל תהליך של מיזוג גזעים שלֻווה בחיכוכים, אבל גם בדו-שיח בין התרבויות. תהליך שהמשורר יליד מאוריציוס, קל טורבולי (Khal Torabully), כינה בשם "coolitude".
רוב חוות קנה הסוכר הגדולות מצויות עדיין בשליטת האליטה הצרפתית של מאוריציוס והיא פעילה גם בעסקים ובבנקאות, אבל כשהאוכלוסייה ההודית הפכה לרוב במאוריציוס והוקנו לה זכויות הצבעה מלאות, עבר מרכז הכוח הפוליטי מתושבי מאוריציוס ממוצא צרפתי ובני בריתם הקריאולים לתושבי מאוריציוס ממוצא הודי. תהליך זה לווה בעימותים בין הקהילה ההודית (בעיקרה עובדים חקלאיים במטעי קנה הסוכר) ותושבי האי ממוצא צרפתי שגרמו למהומות נרחבות במאוריציוס ב-1937 וב-1943 שהובילו למותם של מספר אנשים, רובם ממוצא הודי. במקביל החלו הודים וקריאולים להקים ארגונים שנועדו להביא לרפורמה פוליטית ולחקיקת חוקי עבודה מקלים. ב-1936 יסד מוריס קורה (Maurice Curé), רופא ממוצא קריאולי, את מפלגת העבודה של מאוריציוס (Mauritius Labour Party). קורה הוחלף שנה אחר־כך על ידי עמנואל אנקטיל (Emmanuel Anquetil) שניסה להשיג את תמיכתם של עובדי הנמל. לאחר מותו נטל גי רוזמון (Guy Rozemont) את מקומו בראשות המפלגה.
הספינה פאטריה והגלית המעפילים למאוריציוס
בעקבות אסון טביעת הפאטריה הועברו הניצולים למחנה המעצר בעתלית יחד עם שאר מעפילי ה"אטלנטיק". השלטון הבריטי אפשר למעפילים שהיו על סיפון הפאטריה להישאר בארץ ישראל, תוך ניכוי מספרם ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליישוב היהודי לאותה שנה. שבועיים אחרי טביעת פאטריה, ב-9 בדצמבר 1940 נלקחו 1,600 מעפילי ה"אטלנטיק" (שלא הספיקו לעבור אל הפאטריה) ממחנה המעצר בעתלית וגורשו לאי מאוריציוס.
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה, ואז הותר להם לבחור לאן ברצונם לעבור. 81% בחרו בארץ ישראל והגיעו אליה באוגוסט 1945. 96 פליטים שבחרו לשוב לאירופה הועברו למחנה אונרר"א בנוסיראת עד השבתם לאירופה.
לקראת עצמאות
בחירות בשנת 1947 למועצה המחוקקת שהוקמה באותה שנה מסמלות את השלבים הראשונים בדרכו של האי מאוריציוס לשלטון עצמי. בבחירות למועצה יכלו להשתתף כל המבוגרים יודעי קרוא וכתוב. בבחירות נצחה מפלגת העבודה בראשותו של גי רוזמון. הייתה זו הפעם הראשונה שהאליטה הצרפתית סולקה ממרכז הכוח הפוליטי. מערכה למען עצמאות תפשה תאוצה אחרי 1961, כשהבריטים הסכימו להרשות ממשל עצמי נוסף ועצמאות בסופו של דבר. קואליציה המורכבת ממפלגת העבודה של מאוריציוס (בראשי תיבות MLP), ועדת הפעולה המוסלמית (Comité d'Action Musulman - CAM) של סיר עבדול ראזק מוחמד וגוש מקדים עצמאי (IFB - Independent Forward Bloc) – מפלגה הינדית מסורתית – זכתה ברוב המושבים בבחירות למועצה המחוקקת ב-1967. ניצחון זה הושג למרות ההתנגדות מצד תושבי מאוריציוס ממוצא צרפתי, התומכים הקריאולים של גָאֶטן דובל (Gaetan Duval) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של מאוריציוס (PMSD Mauritian Social Democratic Party) של ז'יל קניג (Jules Keoing). התחרות בין המפלגות התפרשה על ידי התושבים כמשאל עם על עצמאות. הניצחון בבחירות היה בהפרש קטן. מחוז הבחירה מספר 15 היה המפתח לניצחונה של הקואליציה שתמכה בעצמאות. הברית שבראשות מפלגת MLP הצליחה לנצח במחוז בחירה זה רק הודות לתמיכת מפלגת CAM. סיר סיווסאגור ראמגולם (Seewoosagur Ramgoolam), ראש מפלגת MLP וראש הממשלה של המושבה, התמנה לראש הממשלה הראשון של מאוריציוס לאחר קבלת העצמאות ב-12 במרץ 1968. בתקופה שקדמה לתאריך זה התרחשו מהומות על רקע בין עדתי שגרמו למותם של עשרים וחמישה תושבים ולפציעתם של מאות ורק התערבות הצבא הבריטי הרגיעה את הרוחות. שיטת הממשל במאוריציוס עם קבלת העצמאות הייתה מונרכיה, כאחת מממלכות חבר העמים הבריטי.
מהעצמאות ועד סוף המאה העשרים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחזקה מאוד מפלגה חדשה, ה"תנועה המיליטנטית של מאורציוס/המפלגה הסוציאליסטית של מאוריציוס (Mouvement Militant Mauricien/Parti Socialiste Mauricien) - בראשי תיבות MMM/PSM בראשותו של פול ברנז'ה (Paul Bérenger). ה-MMM נוסדה ב-1970 ובתחילה הונהגה על ידי שלושה: פול ברנז'ה, דב ויראסוומי (Dev Virasawmy) וג'וניד ג'ירוברחן (Juneid Jeeroobarkhan). ה-MMM ניצחה בבחירות הראשונות בהם השתתפה, בחירות המשנה במחוז בחירה מספר 5 בו נבחר דב ויראסוומי. סיר סיווסאגור כיהן כראש ממשלה עד 1982 כשמפלגת העבודה בראשותו מצויה בקואליציה עם מפלגת ה-PMSD בראשות דובל. בבחירות של 1982 נחלה הקואליציה של המפלגות MMM/PSM ניצחון מוחץ בבחירות. אנירוד ג'וגנת התמנה לראש הממשלה והאריש בודהו (Harish Boodhoo) כיהן כסגנו. הקואליציה התפצלה ב-1983, כשאנירוד ג'וגנת הקים את "התנועה הסוציאליסטית של מאוריציוס" (Mouvement Socialiste Mauricien) בראשי תיבות MSM, שהפכה למפלגה השלטת, כשג'וגנת מכהן כראש ממשלה. אחר־כך מונה סיר סיווסאגור לתפקיד הייצוגי של "המושל הכללי" (מטעם הכתר הבריטי) אף על פי שה-MSM דווקא תכננה לשנות את המשטר במאוריציוס מממלכה בחבר העמים הבריטי לרפובליקה בתוך חבר העמים הבריטי כשסיר סיווסאגור בתפקיד הנשיא. ניסיון נוסף לשנות את המשטר לרפובליקה עם ברנז'ה כנשיא ב-1990 נכשל בשל התנגדות פוליטית.
עם מותו של סיר סיווסאגור ירש אותו בנו, נאווין ראמגולם (Navin Ramgoolam), בראשות מפלגת ה-MLP. עם זאת המפלגות MLP ו-PMSD הובסו בבחירות של 1991, שבהם נבחר סיר אנירוד ג'וגנת מחדש. ב-12 במרץ 1992 הפכה מאוריציוס סוף סוף לרפובליקה, חלק מחבר העמים הבריטי. קאסם אוטים (Cassam Uteem) התמנה לנשיא מאוריציוס הראשון.
נאווין ראמגולם יצר קואליציה עם ה-MMM בבחירות לפרלמנט ב-1995 כשהוא מותיר את ה-MSM באופוזיציה.
הווה
בבחירות הבאות (2001) שוב הייתה מפלגת ה-MSM של אנירוד ג'וגנת בקואליציה עם ה-MMM של פול ברנז'ה והוא חזר לשלטון כשג'וגנות התמנה לראש הממשלה. שלוש שנים אחר־כך הוא פרש מראשות הממשלה והתמנה לנשיא הרפובליקה. ביתרת הזמן עד הבחירות מילא ברנז'ה את תפקיד ראש הממשלה. בבחירות הכלליות של 2005 ניצחה קואליציית "הברית הסוציאלית" (Alliance Sociale) בראשות מפלגת ה-MLP ונאווין ראמגולם התמנה לראש הממשלה, כשסיר אנירוד ג'וגנת ממשיך לשרת כנשיא.
מאז עצמאותה של מאוריציוס השתנתה כלכלתה מהתבססות על גידול יחיד (קנה סוכר) ועיבודו לכלכלה מגוונת המבוססת על חקלאות של גידולים שונים, תעשייה ותיירות והיא נהנית כיום מדימוי של מדינה יציבה.
קישורים חיצוניים
כל הקישורים להלן באנגלית:
יהושע אלוף
יהושע אלוּף (ווֹלְפּיַאנסקי) (4 במרץ 1900 – 26 ביולי 1980) היה ממייסדי העיסוק בספורט בארץ ישראל ומנהיגי ארגון "מכבי" ותחרויות המכביה. חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף (תשל"ד).
ביוגרפיה
אלוף נולד בג' באדר ב' תר"ס בשם יהושע וולפיאנסקי בעיירה סלונים שברוסיה הלבנה. בילדותו למד ב"חדר מתוקן", ובשנת 1912 נשלח על ידי הוריו לארץ ישראל והחל ללמוד בגימנסיה העברית "הרצליה". בשנת 1914 חזר לביקור אצל הוריו ונותר באירופה ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. את לימודיו הוא המשיך בבית הספר הריאלי בוורשה. בתקופה זו החל אלוף לעסוק בפעילות ציונית ובספורט ולשלב ביניהן, בהיותו חבר האגודה הציונית "שארית יעקב" וחבר אגודת הספורט "מכבי". בשנת 1920 שב לארץ ישראל והשתקע בה. בשנת 1924 נישא להינדה לבית נאמן, בתו של אבא נאמן.
כעבור שנתיים מעלייתו המחודשת החלה פעילותו להתמקד בפיתוח הספורט. במשך 15 שנים עבד אלוף כמורה לחינוך גופני בגימנסיה הרצליה ובבית המדרש למורים העברי בירושלים. בשנת 1925 נשלח להשתלמות מקצועית בדנמרק, ובשובו מונה לשמש כמעמל הראשי של מכבי תל אביב ולאחר מכן במכבי ירושלים. אלוף נבחר לחבר ההנהגה הארצית של מכבי והופקד על ארגון תחרויות המכביה הראשונות בארץ (בשנים 1932, 1935, 1950 ו-1953). מטעם מכבי ארץ ישראל הוא נשלח בשנים אלו כמשקיף לאולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת לונדון והיה נציגו הרשמי של היישוב היהודי באירועי ספורט ונוער בינלאומיים, בהם כינוס הנוער הדמוקרטי בפראג (1947). משנת 1938 כיהן אלוף כמפקח (יותר מאוחר נקרא מפקח ראשי) על החינוך הגופני בבתי הספר. במקביל לעיסוקיו אלו הוא נמנה עם מייסדי התאחדות הספורט, הוועד האולימפי הארצישראלי וארגון מורי החינוך הגופני. כמו כן, הוא נמנה עם חברי הוועדה למונחי החינוך הגופני של האקדמיה ללשון העברית.
פעילותו כמפקח ראשי על החינוך הגופני נמשכה משנת 1938, מטעם הוועד הלאומי, ועד לשנת 1954, במסגרת משרד החינוך והתרבות. לאחר מכן הוא מונה לעמוד בראש המחלקה להכשרה גופנית של המשרד.
אלוף זכה בהוקרה על פועלו: נבחר לחבר כבוד של מכבי תל אביב, חבר חבר הנאמנים של מכון וינגייט, חתן פרס דב הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב (1951) (עבור ספרו "מונחי ההתעמלות") וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף (תשל"ד).
אלוף היה אב לבן יחיד, ארי אלוף (1927–2000), שהיה טייס, מנהל ב"אל על" וראש מחלקת המבצעים של מִנהל התעופה האזרחית
אלוף התגורר ברמת גן. התאלמן מאשתו בדצמבר 1970. על שמה הוא ייסד מלגה לתלמידי מכון וינגייט. נפטר בי"ג באב ה'תש"ם (1980), בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר את בנו, כלתו ונכדיו.
פרסומיו
(כתיבה, עיבוד, תרגום ועריכה)
מריסה פארדס
מריסה לואיסה פארֵדֶס ברתולומה (בספרדית: María Luisa Paredes Bartolomé; נולדה ב-3 באפריל 1946) היא שחקנית ספרדייה.
פארדס, ילידת מדריד, החלה לשחק בתיאטרון בשנות השישים. ב-1960 שיחקה לראשונה בקולנוע, בסרט "091, מדברים מהמשטרה". לאחר הסרט נעשתה אלילת נוער בספרד. פארדס שיחקה מאז בסדרות טלוויזיה וביותר מ-90 סרטים, רובם הפקות ספרדיות אך גם איטלקיות, מקסיקניות וצרפתיות. הופעותיה בטלוויזיה היו בעיקר בתפקיד עצמה, בטלנובלות.
בשנת 1996 שיחקה לצד השחקן האיטלקי מרצ'לו מסטרויאני בסרט הצרפתי "חיים משולשים ומוות רק אחד" של הקולנוען הצ'יליאני ראול רואיס.
פארדס הייתה נשיאת האקדמיה לקולנוע בספרד.
סלבטורה אדמו
סלבטורה אדאמו (Salvatore Adamo; נולד ב-1 בנובמבר 1943), המוכר יותר בשם אדאמו, הוא זמר ומוזיקאי בלגי יליד סיציליה. אדאמו שר בצרפתית ובאיטלקית, בגרמנית, בספרדית, ביפנית, ועוד. מכר למעלה מ-100 מיליון עותקים של תקליטים ודיסקים, וידוע בעיקר בזכות בלדות שקטות ולהיטי פופ משנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה וקריירה מוזיקלית
אדאמו נולד ב-1943 בקומיזו שבסיציליה, איטליה, הבכור בין שבעת ילדיהם של אנטוניו, כורה פחם, וקונצ'טה. בילדותו היגרו הוריו לבלגיה, לצורכי פרנסה, ושם גדל והתחנך בבית ספר קתולי. בשנות לימודיו בלט בכישרונו המוזיקלי ובגיל 17 זכה במקום הראשון בתחרות שירים של רדיו לוקסנבורג. שנתיים מאוחר יותר, ב-1963 הצליח הלהיט הראשון שלו "בלעדייך אמי (Sans toi, ma mie) שנכלל באלבום מצליח שנמכר במיליוני עותקים. הוא המשיך להקליט ולהופיע ולנפק להיטים שנמכרו במיליוני עותקים, כמו "הלילה" (La Nuit), אינשאללה, השלג נופל, ואחרים.
בשנות ה-80, עם השינויים שחלו בסגנונות המוזיקליים בעולם, דעכה הקריירה של אדאמו. שיריו נחשבו כמשתייכים לדור הישן, וגם בעיות בריאות אילצו אותו לצמצם את עבודתו. במשך כ-15 שנים מיעט להופיע, אך בשנות ה-90 שב ומילא אולמות ביבשת אירופה ובכל רחבי העולם. בסך הכל נמכרו עד היום למעלה מ-100 מיליון אלבומים וסינגלים שלו.
חייו האישיים
בסוף שנות ה-60 נשא לאשה את ניקול ונולדו להם שלושה ילדים. אביו, שהיה אמרגנו בתחילת דרכו, מת מטביעה בחוף סיציליה, אליה הגיע לביקור מולדת.
אדאמו נבחר על ידי ארגון יוניצ"ף (ארגון האום למען הילד) לשמש כנציגו, ובמסגרת תפקידו זה ביקר בקוסובו בה התחוללה מלחמה, בבוסניה, בלבנון, בווייטנאם, אפגניסטן, ועוד.
אדאמו בתרבות הישראלית
אדאמו נמנה עם הזמרים הבולטים בתרבות הישראלית של שנות ה-60 וה-70. להיטיו דורגו במקומות גבוהים במצעדי הפזמונים, זכו להשמעות רבות ברדיו, ונוגנו במסיבות הריקודים של השנים ההן. גם בעשורים הבאים המשיכו להיטיו להתנגן מעל גלי האתר והיו לפריטים חשובים בסמלי תקופת "הסיקסטיז" בישראל.
באוקטובר 1966 ביקר אדאמו בישראל לסיבוב הופעות מעל 7 במות שונות ברחבי הארץ, באצטדיונים ואולמות מלאים במעריצים נלהבים. במהלך ביקורו סייר בעיר ירושלים שהייתה אז מחולקת בין ישראל וירדן. בעקבות הביקור כתב את השיר "אינשאללה" (Inchalla)– שיר המביע תקווה לשלום בין העמים במזרח התיכון. השיר היה לאחד מלהיטיו המוכרים ביותר בארץ ובעולם. להיט אחר שלו, "השלג נופל" (Tombe la neige), היה אף הוא להיט בלתי נשכח שממשיך להיות מושמע מעת לעת בפינות נוסטלגיות. וכמוהם: Amour perdu, Quand les roses, ואחרים.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1968, ביקר שוב בישראל.
Oh Cecilia (Breaking My Heart)
הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה דה ואמפס, ביחד עם הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס. השיר יצא לאור ב-12 באוקטובר 2014, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום, Meet the Vamps.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פול סיימון, קונור בול, טריסטן אוונס, ג'יימס מקווי, בראדלי סימפסון, אמיונד, אספן לינד וכריס מישד, הולחן על ידי סיימון והופק על ידי אספיונאז' ואנדרו ויליאמס. הקליפ הרשמי שיצא עבור השיר, צבר למעלה מ-72 מיליון ציפות.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אמילקר קומפאונד
אמילקר קומפאונד (באנגלית: Amilcar Compound) היא מכונית סלון, ארבעה מושבים, שתי דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית אמילקר, אשר יוצרה בשנים 1938–1943. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה צומצם ייצור הדגם.
יוצרו 681 יחידות (דגמי סלון וקבריולה) ו-159 יחידות לשימוש מסחרי.
קפרזה מיכלאנג'לו
קפרזה מיכלאנג'לו (באיטלקית: Caprese Michelangelo) הוא כפר בנפת ארצו בדרום מזרח טוסקנה שבאיטליה, כ-100 ק"מ מזרחית לפירנצה. בכפר זה נולד אמן הרנסאנס האיטלקי, מיכלאנג'לו, ב-6 במרץ 1475. שמו המקורי של המקום היה קפרזה, אולם ב-13 בפברואר 1913, על פי צו מלכותי, צורף שמו של מיכלאנג'לו.
בכפר נמצאים מוזיאון מיכלאנג'לו וכנסיית יוחנן המטביל, שבה הוטבל מיכלאנג'לו.
P (מחלקת סיבוכיות)
בתורת הסיבוכיות, P היא מחלקת סיבוכיות המכילה את כל בעיות ההכרעה אשר ניתנות לפתרון באופן יעיל, דהיינו בזמן ריצה פולינומי.
ידוע כי P מכילה בעיות נפוצות רבות. למשל, הבעיה של תכנון ליניארי, חישוב מחלק משותף מקסימלי של שני מספרים טבעיים, חישוב עץ פורש מינימלי ומציאת שידוך מקסימום בגרף. בשנת 2002 התגלה כי גם הבעיה של הכרעה האם מספר כלשהו הוא ראשוני שייכת ל-P.
מוטיבציה להגדרה
הבחירה לזהות את מושג החישוב היעיל עם אלגוריתמים שזמן ריצתם פולינומי אינה שרירותית, ויש לה מספר סיבות שונות.
ראשית, כל אלגוריתם שקורא את כל הקלט שקיבל הוא בעל סיבוכיות זמן ליניארית לכל הפחות (כלומר, זמן ריצתו המינימלי הוא קבוע כפול גודל הקלט). אף שקיימים אלגוריתמים שאינם תלויים בכל הקלט, הם לרוב מבוססים על ביצוע פעולות על מבנה נתונים קיים (למשל, חיפוש בעץ חיפוש) שהיה צורך לקרוא את תוכנו על מנת ליצור אותו מלכתחילה, ולכן עיקר העניין הוא באלגוריתמים שצריכים לקרוא את הקלט כולו.
הבחירה להרחיב את מחלקת הפונקציות שנחשבות לזמן ריצה יעיל לכל הפונקציות הפולינומיות מקנה יתרונות אחדים:
הגדרה פורמלית
אחת ההגדרות הפורמליות הנפוצות ל-P משתמשת במושג המתמטי של מכונת טיורינג. אם עבור בעיית הכרעה קיימת מכונת טיורינג דטרמיניסטית שמכריעה את הבעיה (כלומר, עוצרת תמיד ומחזירה תשובה חיובית או שלילית נכונה), נהוג להתעניין גם בזמן הריצה של מכונה זו. צורת המדידה המקובלת לזמן הריצה היא מספר הצעדים שהמכונה מבצעת.
מכיוון שקלטים גדולים יותר גוררים לרוב זמן ריצה ארוך יותר, נהוג לחשב את גודל זמן הריצה ביחס לגודל הקלט. מכיוון שקלט למכונת טיורינג נתון בתור סדרה של סימנים על הסרט, המדד המקובל הוא מספר הסימנים שמופיעים בקלט.
תחת הגדרות אלו, אומרים שבעיה שייכת ל-P אם קיימת מכונת טיורינג דטרמיניסטית המכריעה את הבעיה, וקיים פולינום A כך שזמן הריצה של המכונה על כל קלט אינו גדול מ-A כאשר מציבים בו את גודל הקלט.
בתוך המחלקה P מבחינים בין בעיות להן קיים פתרון יעיל ומעשי, לבין כאלו שסיבוכיותם חסומה על ידי פולינום מדרגה גבוהה מאוד (לדוגמה ).