cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהובה קריביצקי
אלופת אסיה
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכתה קריביצקי בשתי מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.53 מטר ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.11 מטר.
אלופת כינוס הפועל
בשנת 1961 זכתה קריבצקי עם חברותיה לקבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב בדאבל, אליפות וגביע לראשונה בתולדות הקבוצה.
תארים והישגים
בטקס לציון הספורטאים המצטיינים ב-30 שנות המדינה במעמד שר החינוך זבולון המר שנערך בהבימה בתל אביב, בשנת 1978, זכתה קריביצקי בעיטור הספורטאית המצטיינת לשנת 1954.
הענוגות הנלעגות
מהלך העלילה
תמונה 1: הקנוניה נרקמת. התקבלו בצורה רעה מידיהן של קטו ומדלון שלא מצאו אותם מספיק באופנה, הג'נטלמנים לה גרונז' ודו קרואזי רוצים לנקום. לה גרונז' מעלה בדעתו שימוש במשרתו, מסקרי, לטובת מטרה זו.
תמונה 4-2: שתי תזות: הענוגות, והגברים הישירים. גורז'יבוס מבין מדברי שני המחזרים שהם לא היו מרוצים מביקורם. הוא פונה לבתו מדלון, ולאחייניתו קטו, ודורש הסבר. השתיים פותחות בפניו את כללי הפרסיוז בנושא הנישואין. הוא לא שומע כלום מן הדברים חסרי הערך לדעתו ונשבע לחתנן או שהן יהיו דתיות.
תמונה 9-5: הסאטירה של הענוגות. גורז'יבוס יוצא, מדלון וקטו מאוכזבות ממנו ומביעות את הפתעתן שהוא בכלל קרוב משפחה שלהן. מרוט מכריזה על בוא המרקיז מסקרי והן ממהרות לקבלו. לאחר ויכוח עם נושאי הכיסא שלו, בנושא כה תמוה עבורו כמו בקשת תשלום מאדם במעמדו, הוא ניאות לשלם לאחר שאוים במקל. הוא מפגין את רוחו היפה בפני הבנות, במחמאות, באלתור שיר בין ארבע שורות שעבורו הן מבטאות הערצה רבה, הוא מביא אותן להחמיא לו על בגדיו, ומדבר על התענוגות שבפריז (מן הנימוס באותה תקופה).
תמונה 12-10: ז'ודולה. מכריזים על כניסתו של הרוזן, שמחבק את מסקרי בראותו. הבנות מאושרות מתשומת הלב שהן מקבלות לפתע, יום שיסומן במחברת הפגישות. הם מדברים על שירותם בצבא, יש כפל משמעות על הפיצוי הטעון שיפור לאנשים בשירות כמונו (משרתים וחיילים). מראים את צלקותיהם ומציעים להן למשש אותן. הם מחליטים לבסוף לערוך מסיבת ריקודים קטנה עם העלמות המזמינות את שכניהם שתהא זו מסיבה ראויה. מסקרי רוקד עם מדלון לצלילי הכינורות, ז'ודולה עם קטו.
תמונה 15-13: בעוד מסקרי רוקד עם מדלון באלתור, דו קרואזי ולה גרונז' נכנסים מכים בו ובז'ודולה. העלמות שרויות בהלם. המשרתים מקבלים את המכות בכניעה ולא נלחמים על כבודם המדומה בתור רוזן ומרקיז. האדונים יוצאים. מסקרי מתרץ: הרי אין הוא אלים ומה הן כמה מכות בין חברים? האדונים חוזרים ומגלים לעלמות שמדובר במשרתיהם. הם תובעים את בגדיהם בחזרה, מעוצבנים על הגלישה מהתרמית לחיזור והמשרתים מופשטים עד לבגדי השירות שלהם. העלמות שרויות בעצב מהול בכעס ואכזבה.
תמונה 17-16: המשל. מדלון וקטו מתלוננות לגורז'יבוס שלמד זה עתה על מה שהתרחש, והוא אומר להן שזו אשמתן. מדלון מסלקת את מסקרי שאומר באירוניה שאינו מבין למה בגלל דבר כה קטן מתנהגים כך למרקיז. הבושה משותפת גם לגורז'יבוס שבכעסו פונה לקהל ושולח לכל הרוחות את מקור כל השיגעון הזה: הרומנים, השירים, השירה, דברי ההבל.
רקע כללי מתוך המחזה
טבעי לא שייך לתקופה - הענוגות מאפרות את האף והפנים (גורז'יבוס מבקר את התדירות וההוצאה המוגזמות). היה נהוג למרוח עיגולים אדומים על הלחי, למרוט גבות עד לקו דק, איפור מתחת לעין ולא על העפעפיים.
הפרסיוֹזִיטֵה-הענוגות
הכול הִכירו את הספרים והרומנים שליוו אותה. התופעה הייתה בולטת בעיקר בין 1670-1610 וכללה נשים כגברים, כשעמדו בראשה בעיקר נשים ואצולה, אריסטוקרטית.
מטרתם: תיקון היחסים בין המינים, והכתבת קוד חברתי יותר מנומס, הרחוק מן הגסות בשפה ובהליכות, שאפיינה את הגברים באותו זמן כאשר חזרו הם ממלחמות הדת, לא ראו בהם בני אדם בשל אותה התנהגות.
חתונה ויחס לאישה: היו נישואין כפויים על בסיס כלכלי ומעמדי, האבות הם אלו שקבעו. התייחסו אל הנשים כמכונות ילודה, מה שגרם למות של חלקן בזמן הלידה. הייתה דרישה לכבוד בסיסי אשר הייתה נפוצה אצל רוב הנשים, אך במעמד הגבוה היה נוח יותר לדרוש זאת. היו ניסיונות לקדם חוק המסיר את האחריות מהאב ומעבירהּ לבתו.
סלון ספרותי: היו פגישות של ערב אחד בשבוע בבית אחת מהן, בו הונהגו סוגים שונים של אמצעי בידור אינטלקטואלים, למשל: תחרויות שירה ואלתור חמשירים, ציור פורטרט וניחושו, קטעים מספר שנמצא בתהליך של כתיבה. הנושאים היו בעיקר: אהבה, יאוש, חיזור, פרידה. חוגי או סלוני ספרות חשובים: קתרין דה ראמבוייה, מדלן דה סקודרי.
השפעה חברתית: הם ביטלו שימוש במילים בעלות צליל לא ראוי לטעמם, וטבעו ביטוים חדשים. רגשות, רהיטים, שירותים, חפצים יום-יומיים, כולם עברו שינוי באוצר המילים שלהן (ראו מילון שנכתב ב-1660 במקורות). הם עודדו כתיבה סיפרותית, רומנים, אך גם תחומים כמו מדע לא קופחו. יש הרואים בתופעה זו, אבן חשובה בדרך לתנועה הפמיניסטית.
מפת הערגה
צרפתית: La carte de Tendre, צוירה על ידי מדלן דה סקודרי וצורפה לרומנה "קליליה". הכוונה ב-Tendre זו הבעה של רגש האהבה. באחת משיחות הסלון, פליסון הצעיר המחזר אחר סַפּוֹ, כינויה של מדלן, ומנסה לגשש את מעמדו אצלה לאחר שלושה חודשים, כאשר הקציבה היא לו חצי שנה למבחן. היא טוענת שמתוך שלוש ההגדרות אצלה הוא נמצא במיוחדים, אחרי חדשים ולפני עורגים. וקיימות שלוש דרכים להגיע להגדרה הזאת, במים, באוויר וביבשה. אם ילך לאיבוד הוא לא יגיע לעולם. והדרך הכי מהירה היא המצאת התעופה. הרעיון התגלגל למפה ברומן והיו בה ערים ומבצרים (כמו הגאווה בתחילת הדרך).
הערותיו של מנחם דורמן בנושא:
היוצאים מן העיר "ידידות חדשה", מפליגים בנהר הקרוי "נטיית הלב" ומגיעים לעיר־הערגה. אם הם מבכרים לעשות את דרכם ביבשה, הם עוברים במקומות שונים, כגון "פתקים מתוקים", "חרוזים נלעסים" ו"אגרות כוסף"; פעמים הם טועים בדרך ואז הם מגיעים לערים, ששם אין אקלים נוח לאהבה, כגון "הזנחה", "קרירות" ועוד. עד שמסעם מסתיים ב"אגם האדישות"; אחרים מרחיקים עד לים המסוכן הגובל עם ארץ־לא־נודעת".
הקדמה
באופן די נדיר מצורפת כאן הקדמה מפי מולייר. הוא מוחה על הזמן הקצר שהוקצב לו לכתוב אותה, ובנוסף על כך עוד מדובר בהדפסתו הראשונה. הוא מדגיש שמדובר בסאטירה המכוונות אל החיקוי לענוגות ולא אל הענוגות האמיתיות.
המחזה
מולייר בא לבקר תופעה חברתית, שמלכתחילה הייתה כבר מושא לדיונים והומור, וחלק משיחת היום.
עוד במערכה הראשונה אנו למדים על אופיין של העלמות מפי לה גרונז' באומרו שהן עירוב (אמביגו-ארוחה שופעת מנות) של פרסיוז וקוקט (הקנטות, עידוד ופרובוקציה של המין השני).
שלבי החיזור לפי מדלון (תמונה רביעית): 1. הוא רואה אותה מרחוק במקדש, בטיילת או בטקס פומבי ומוכה סנוורים. 2. הוא מסתיר זמן מה את אהבתו במהלך ביקורים המאפשרים לו להפגין את מעלותיו ולה לעמוד על תרבותו. 3. הצהרת האהבה, בדרך-כלל, באיזה גן - חייבים לכעוס ולסרב לה, לא משנה מה מרגישים ואז באה תקופת צינון. 4. יש פיוס, והצהרת אהבה. 5. הרפתקאות. לא מוזכר שלב החתונה רמז לביקורת: הן משחקות ונהנות מן התהליך, אהבה חצרונית, אך בסוף אין תוצאות, משפחה, נישואין.
שתי תפיסות מתמודדות זו מול זו ומזינות זו את זו, הרציונליות והמסורתיות אצל גורז'יבוס דוחפת את הענוגות לעידון יתר ולעבר האידיאליסטיות שלהן והוא בתגובה מראה צד גס הרבה יותר מהנהוג אצלו.
מדלון וקטו הן ענוגות של הכפר שבאו לפריז, יש להן מנהגים מוגזמים של ענוגות, במעשים ומעל הכול בביטוים המיוחדים; הן דורשות את "יועצת החן" מן המשרתת, מה שגורם לאפקט קומי הואיל והיא אינה מסוגלת להבין את דרישתן, וזה מאלץ אותן להסביר לה שמדובר במראה שלהן. עוד דבר המבדיל אותן מן הענוגות האמיתיות, היא העובדה שאין הן זיהו את המרקיז המזויף ובהמשך את הרוזן. לכן, הן מושמות ללעג הן בכפר כבעלות שאיפות להיות משהו שהן לא, ובפריז ככפריות תמימות שנופלות בפח שטמנו להן לה גרונז' ודו קרואזי.
המידתיות לוקה בחסר ותחושות אשליה - הן מפגינות התלהבות מוגזמת מקטע השירה של מסקרי ומגלות חוסר הבנה בתרבות הפרסיוז בתעוזתן לבקש שידוך ממסקרי ללא קשר קרוב שיכל לאפשר את התחינה הזאת. העורמה וחלקות הלשון של מסקרי עובדות על מדלון וקטו (בתרגומו של נתן אלתרמן) האומרת בתמונה 11: "אנו יודעות היטב מי אתם, אין בנו שום ספק". מסקרי וז'ודולה מעבירים ביניהם שיחות על קרבות ומזמינים אותן לממש את צלקותיהם והן מרשות לעצמן לגעת בהם כי אין הן ממש יודעות איך זה באמת מתנהל, רק כשמסקרי מציע להראות להם את פצעיו תוך הורדת מכנסיו הן עוצרות אותו (מולייר נמנע מחוסר טעם מופגן שכזה).
מולייר נתן להן מאפיינים רבים של ענוגות: הן מעדיפות שמות מרומנים (שמות ספרותיים - בצרפתית: Parnasse) על שמותיהן, מה שיכול ללמד על נתק מהמציאות, הן מזכירות את מפת הערגה, השפה המיוחדת שלהן: "אנטיפוד של השכל הישר" כדי לומר טיפש או "נדרש" במקום משרת.
מרכיבים קומיים
ההומור במחזה מורכב מן:
משל
יש הטוענים, כמו רֹנֵה בּרֵי (René BRAY) שמולייר חי את התקופה כאיש תיאטרון ולכן בחר בנושא מדובר, וכלל לא מקורי ולהבדיל ממורליסט הבא לבקר את נושאי היום-יום, הוא עורר שיח עם הנועזות וההקצנה שלו, כמנהגו במחזות אחרים שבהן הוא לוקח אובססיה ומקצין אותה עד לאבסורד. זאת אומרת הביקורת והשיח בנושאים מעניינים הם חלק מן העניין אך לא המטרה.
ייתכן שמפאת חומרת הדברים, אין אף מילה המדברת על זה בבירור, אך בביקורת החבויה שאותה ניתן לקרוא בין השורות (בייחוד השורה האחרונה בתרגום המילולי) נאמר כי אם משרתים יכולים להראות ולהתנהג כמו אצילים, אז במה נבדלו אצילים משאר בני האדם? (והתשובה המובלעת היא: בבגדים) מה שמעורר תהיה וספק על כל עניין זכויות היתר לאצילים והמשטר הישן.
אלתרמן הוסיף ממילותיו כפי שניתן להשוות בינו לבין התרגום המילולי, תמונה 16 עמ' 43-42:
2018 בנמיביה
אירועים בשנת 2018 בנמיביה.
כוס בזי פפואני
כוס בזי פפואני (שם מדעי: Uroglaux dimorpha) הוא דורס לילה, מין יחיד בסוגו במשפחת הינשופיים. הוא תואר לראשונה ב-1874, ובשנת 1937 הוא הופרד לסוג ומין עצמאי.
תיאור
מגיע לאורך של 30 עד 33 סנטימטרים. יש לו ראש קטן וזנב ארוך. הכנפיים קצרות ומעוגלות בקצוות. פניו לבנים, ובקצות פניו המקומרות ובפרט "בלחיים" יש פסים שחורים עדינים. חלקו העליון של ראש "חופף" בהדרגה את תוי גבו עם רצועות חומו ושחורות. גחונו ובתנו לבני בהירים, ומנומרים בתוי פסים שחורים וחומים בולטים. העיניים הגדולות צהובות בהירות. המקור אפור-שחור. צבעם של הציפורים הצעירות בהיר יותר מהציפורים הבוגרות.
תפוצה
כוס בזי פפואני הוא מין אנדימי למערב האי גינאה החדשה, דהיינו צפון מדינת פפואה גינאה החדשה. הוא מאכלס יערות גשם בשפלה, קצוות יער, יערות וסוואנות. הוא נפוץ בגבהים של מעל 1,500 מטרים.
אורח חיים ותזונה
הוא ניזון מחרקים, מכרסמים קטנים וציפורים בגודל בינוני, כולל יונים פלומתיות. מעט מאוד ידוע על הרבייה של מין זה, אולם ציפורים צעירות נצפו בתחילת אוגוסט.
אצטדיון נתניה
אצטדיון נתניה הוא אצטדיון כדורגל בעיר נתניה. האצטדיון נחנך בסוף שנת 2012, נבנה בעלות של כ-250 מיליון שקל, ומכיל 13,610 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש כאצטדיון ביתי למכבי נתניה והחליף את אצטדיון הקופסה אשר שימש את הקבוצה עד להקמתו. לעיתים מארח האצטדיון גם את משחקי נבחרת ישראל, ומאז 2021 זהו מגרשה הביתי של נבחרת ישראל עד גיל 19.
היסטוריה
האישור לבניית האצטדיון התקבל בשנת 2003 כששר הפנים אברהם פורז אישר את תוכניות ההקמה. במכרז שניהלה עיריית נתניה זכתה חברת "רמט" שבנתה גם את אצטדיון טדי בירושלים. מועד השלמת הבנייה המקורי היה אוגוסט 2008 אולם אי עמידה בלוח הזמנים שינתה את תאריך הפתיחה הצפוי למרץ 2009. כתוצאה מכך היה חשש שמכבי נתניה, המיועדת להשתמש באצטדיון, תיאלץ לפתוח את עונת 2008/2009 באצטדיון חלופי, היות שגם אצטדיון הקופסה היה צפוי להיהרס עד אז. חששות אלו התבדו לבסוף והקבוצה המשיכה לשחק באצטדיון הקופסה עד תום בניית האצטדיון החדש. בשנת 2009 התגלו מחלוקות כספיות בין העירייה לחברת רמט שבעקבותיהן הופסקה הבנייה. לבסוף עזבה רמט את הפרויקט ואת העבודה המשיכה חברת א. דורי אשר נבחרה במכרז חדש.
המועצה להסדר ההימורים בספורט השקיעה כ-30 מיליון שקלים לטובת בניית האצטדיון, ויתר המימון הגיע ממכירת השטח של אצטדיון הקופסה שנהרס ובמקומו ייבנו בנייני מגורים.
משחק הבכורה באצטדיון נערך ב-4 בנובמבר 2012, בו ניצחה מכבי נתניה 2-1 את הפועל תל אביב. חלוץ מכבי נתניה, אחמד סבע, זכה להיות השחקן הראשון שכבש שער באצטדיון החדש. לפני תחילת המשחק התקיים טקס הפתיחה של האצטדיון בו גזרה ראש עיריית נתניה, מרים פיירברג את הסרט וחנכה את האצטדיון באופן רשמי.
ב-8 במאי 2013, האצטדיון אירח את גמר גביע המדינה, בו הפועל רמת גן זכתה בגביע השני בתולדותיה מול עירוני קריית שמונה בתוצאה 4:2 בבעיטות הכרעה.
ב-12 ביולי 2018 נערך באצטדיון טקס הפתיחה של אליפות העולם בלקרוס, 2 משחקי הפתיחה של הטורניר, ישראל נגד ג'מייקה וארצות הברית נגד אירוקוי וב-21 ביולי נערך משחק הגמר של הטורניר בין ארצות הברית לקנדה.
בעקבות ההרחבה באצטדיון בלומפילד בשנים 2016–2019 שימש האצטדיון כמגרשה הזמני של מכבי תל אביב.
ב-7 בספטמבר 2020 אירחה לראשונה במסגרת רשמית נבחרת ישראל באצטדיון את נבחרת סלובקיה במסגרת ליגת האומות, במשחק לא היה קהל בעקבות מגפת הקורונה, המשחק הסתיים בתוצאה 1–1.
תיאור האצטדיון
המתחם משתרע על שטח של 163 דונם, בעוד האצטדיון עצמו משתרע על פני שטח של 82 דונם. האצטדיון מכיל שני יציעים, מזרחי ומערבי, כאשר כל אחד מהם מכיל קרוב ל-7,000 מקומות ישיבה. מעל היציעים הונחו 2 קורות מתכת מקושתות, התומכות בקורות הנושאות את קירוי המושבים. הן הפכו להיות סימן ההיכר של האצטדיון. בעתיד ניתן יהיה להרחיב את האצטדיון כך שיכיל כ-24,000 מקומות ישיבה, וזאת על ידי הוספת יציעים מאחורי שני השערים.
האצטדיון נבנה על פי תקנים אירופיים ויכול לארח משחקים בינלאומיים. האצטדיון מכיל יציע תקשורת, יציע כבוד ו-36 תאי צפייה. מחוץ לאצטדיון נמצאים מגרש אימונים, חניון, פארק היי-טק לעסקים, מרכז מסחרי ובירכת חנון, אתר היסטורי המיועד לשימור. האצטדיון אמור לכלול גם חניונים תת-קרקעיים ועיליים, שטחי שירות, שטחי תפעול נוספים, שטחי מסחר ומשרדים עתידיים ותשתיות נלוות.
נשיא אוגנדה
נשיא הרפובליקה של אוגנדה הוא ראש המדינה וראש הממשלה באוגנדה. הנשיא הוא המפקד הראשי של כוח ההגנה העממי של אוגנדה. הנשיא נבחר במערכת בחירות כול חמש שנים.
יוורי מוסווני המכהן עלה לשלטון בשנת 1986 והוא הנשיא ששולט הכי הרבה זמן באוגנדה, לפניו שלט אידי אמין ששלט בין השנים 1971–1979.
ב-2005 הוסרה המגבלה שהגבילה את מספר הכהונות בהן ניתן לרוץ לנשיאות, ובשנת 2017 הוכרז גם על הסרת מגבלת הגיל שהייתה אז 75.
1729 (מספר)
1729 הוא המספר הטבעי הבא אחרי 1728 ולפני 1730.
המספר מכונה גם מספר הארדי-רמנוג'אן או מספר מונית בשל אנקדוטה מפורסמת של המתמטיקאי ג'.ה. הארדי המתארת ביקור שלו בבית חולים בו אושפז המתמטיקאי סריניוואסה רמנוג'אן. בלשונו של הארדי:
ואכן, 1729 ניתן לתיאור כ-. הצגה כפולה זו של 1729, כסכום של שתי חזקות שלישיות, נמצאה ב-1657 על ידי Frenicle de Bessy, בתשובה לשאלה ששלח לו פייר דה פרמה.
אם יעשה שימוש גם במספרים שליליים, המספר 1729 אינו עוד הפתרון הקטן ביותר:.
1729 הוא מספר קרמייקל הקטן ביותר מהצורה, תבנית ידועה של מספרי קרמייקל (כאשר שלושת הגורמים ראשוניים). 1729 הוא גם מספר הרשאד: סכום ספרותיו הוא 19 והוא מתחלק ב-19 ללא שארית.
בסדרת האנימציה "פיוצ'רמה"
בסדרת האנימציה "פיוצ'רמה", שאחדים מכותביה הם בעלי תואר במתמטיקה, יש הופעות אחדות של המספר 1729, כרמז לאנקדוטה הקשורה ברמנוג'אן. כך, מספרה של ספינת החלל נימבוס הוא BP-1729, ומספרו הסידורי של אחד מגיבורי הסדרה, הרובוט בנדר, הוא 1729.
נשיא (תואר מקראי)
התואר "נשיא" בתנ"ך מוענק לאדם העומד בראש קבוצה ומנהיגה.
נשיאי השבטים
לאחר שעם ישראל יוצא ממצרים הוא מחולק לשלוש-עשרה קבוצות הנקראות שבטים. בראש כל שבט עומד אדם בשם נשיא. הנשיאים מוזכרים מספר פעמים בהקשרים של סדר ההליכה במדבר ושל מפקדים לספירת העם. ישנם שני מפקדים בספר במדבר ובהם מוזכרים שמות שונים של נשיאים, ככל הנראה כיוון שעבר זמן רב והם התחלפו.
ב מתוארים קרבנות הנשיאים בחנוכת המשכן: "'וַיְהִ֗י הַמַּקְרִ֛יב בַּיּ֥וֹם הָרִאשׁ֖וֹן אֶת־קׇרְבָּנ֑וֹ נַחְשׁ֥וֹן בֶּן־עַמִּינָדָ֖ב לְמַטֵּ֥ה יְהוּדָֽה׃ וְקׇרְבָּנ֞וֹ קַֽעֲרַת־כֶּ֣סֶף אַחַ֗ת שְׁלֹשִׁ֣ים וּמֵאָה֮ מִשְׁקָלָהּ֒ מִזְרָ֤ק אֶחָד֙ כֶּ֔סֶף שִׁבְעִ֥ים שֶׁ֖קֶל בְּשֶׁ֣קֶל הַקֹּ֑דֶשׁ שְׁנֵיהֶ֣ם מְלֵאִ֗ים סֹ֛לֶת בְּלוּלָ֥ה בַשֶּׁ֖מֶן לְמִנְחָֽה׃ כַּ֥ף אַחַ֛ת עֲשָׂרָ֥ה זָהָ֖ב מְלֵאָ֥ה קְטֹֽרֶת׃ פַּ֣ר אֶחָ֞ד בֶּן־בָּקָ֗ר אַ֧יִל אֶחָ֛ד כֶּֽבֶשׂ־אֶחָ֥ד בֶּן־שְׁנָת֖וֹ לְעֹלָֽה׃ שְׂעִיר־עִזִּ֥ים אֶחָ֖ד לְחַטָּֽאת׃ וּלְזֶ֣בַח הַשְּׁלָמִים֮ בָּקָ֣ר שְׁנַ֒יִם֒ אֵילִ֤ם חֲמִשָּׁה֙ עַתּוּדִ֣ים חֲמִשָּׁ֔ה כְּבָשִׂ֥ים בְּנֵֽי־שָׁנָ֖ה חֲמִשָּׁ֑ה זֶ֛ה קׇרְבַּ֥ן נַחְשׁ֖וֹן בֶּן־עַמִּינָדָֽב'"כל הנשיאים הביאו את אותו הקרבן, אך כל אחד מהם מוזכר בנפרד.
נשיאים שאינם חלק משבטי ישראל
בנוסף לנשיאי השבטים, בתנ"ך מוזכרים אנשים נוספים הזוכים לכינוי "נשיא": בספר בראשית מכונה אברהם בתואר נשיא כאשר אנשי חברון רוצים לכבד אותו. גם שכם בן חמור נקרא נשיא, תואר המראה על חשיבותו ומעמדו. גם צאצאיו של ישמעאל נקראים נשיאים.
לאחר חורבן בית המקדש הראשון היהודים גולים לבבל, שהופכת לפרס, שמלכה כורש נותן להם רשות לחזור לארץ ישראל ולבנות את בית המקדש. המנהיג שמוביל את העלייה, ששבצר, מכונה גם כן נשיא.
תפקידי הנשיא
לא מוזכר תפקיד ספציפי שהנשיא ממלא, אם כי יש לו קרבנות מיוחדים: במקרה שבו הנשיא חוטא, הוא מביא שעיר עיזים זכר ולא שעירה.
הטעמה
בשפות שיש בהן מילים ארוכות, תיתכן הדגשה של מספר הברות כך שהברה אחת תוטעם בהטעמה ראשית והברות נוספות תוטעמנה בטעם משני. בין שתי הברות מוטעמות (בטעם ראשי או משני) חוצצת תמיד הברה בלתי־מוטעמת אחת לפחות.
להטעמה מקום חשוב בשירה ולפיה נקבע המשקל. בשירה, המשלימה להטעמה היא ההשפלה: בהברה שאין בה הטעמה יש השפלה.
באלפבית הפונטי הבינלאומי
ב־IPA (האלפבית הפונטי הבינלאומי) מיוצגת הטעמה על ידי סימן הדומה לגרש:, אשר נכתב לפני ההברה המוטעמת במילה; לדוגמה, המילה "בוקר" במשמעות "שעת הבוקר" מתועתקת , ואילו המילה "בוקר" במשמעות "קאובוי" מתועתקת. הטעמה משנית מיוצגת על ידי הסימן, לדוגמה "ערבּובְיה":.
בשפה העברית
ההטעמה היא אחד ממאפייני הגיית העברית. בעברית, טעם הנופל בהברה האחרונה של המילה מכונה  (כלומר מלמטה). טעם הנופל בהברה הלפני אחרונה של המילה מכונה  (כלומר מלמעלה). מרבית המילים בעברית מוטעמות מלרע, אך ישנן מילים כמו המילים "פסח" או "ארץ" שמוטעמות מלעיל. בניגוד לעברית הקלאסית, בעברית בת זמננו, ובעיקר בלשון הדבורה העממית, יש גם מילים המוטעמות בהברה השנייה או השלישית שלפני האחרונה; למשל, המילה "קיבוצניקים" מוטעמת בהברה השלישית שלפני האחרונה ().
יש קשר בין ההטעמה לבין הניקוד של המילים.
בהברות מוטעמות ייתכן היפוכם של כללים אלה, כלומר:
כמו כן קיים קשר בין ניקוד המילים לבין הטעמתן. במילים זהות בפירושן - שימו לב האות ד' ראשונה בשווא נע, והשנייה בסגול. בניקוד הברות מוטעמות ישנם יוצאי דופן רבים לכללים.
בהגייה המקובלת בימינו של השפה העברית ובהטעמה על פי טעמי המקרא, מרבית המילים מוטעמות מלרע. הגייה זו קרויה "הברה ספרדית". בהגייה הקרויה "הברה אשכנזית", מרבית המילים מוטעמות מלעיל. שירים רבים שנכתבו בתקופת התחייה מוטעמים לפי ההברה האשכנזית, למשל ההמנון הלאומי של ישראל, שאותו שרים גם היום בהטעמה מלעילית. ישנם שירים שנכתבו להם גרסאות שונות במלעיל ובמלרע. לדוגמה, לשיר "אומרים ישנה ארץ" שחיבר שאול טשרניחובסקי יש גרסה בביצועו של שלמה ארצי במלרע, וגרסאות במלעיל בביצוען של נעמי שמר וירדן בר-כוכבא.
סימון ההטעמה בעברית
בעברית מקראית ההטעמה מסומנת באמצעות המערכת המורכבת של טעמי המקרא, שמסמנים גם את התחביר של הפסוקים וגם את המנגינה של הקריאה בבתי כנסת.
בעברית חדשה קיימות מספר דרכים לסמן את ההטעמה במילה כשיש בכך צורך. הדרך הנפוצה היא שימוש בסימן עולה (חלק מטעם המקרא "עולה ויורד"), שנראה כמו חץ שמצביע שמאלה, ונכתב מעל העיצור בהברה המוטעמת, למשל "חת֫ול". ניתן להקליד את הסימן העולה במחשבים באופנים הבאים: לעיתים משמשים לכך סימנים אחרים, למשל מתג (במילון אבן שושן: "בֶּֽצַע"), בסימן גג (במילון הסלנג המקיף של רוביק רוזנטל: "חרד̂לניק"), ובסימנים נוספים.
סקופצים
הסקופצים (скопцы) היו כת סודית באימפריה הרוסית שפרשה מהנצרות האורתודוקסית ופעלה מהמאה ה-18 ועד מחצית המאה ה-20. אמונת הכת מושפעת מהאמונה הבוגומילית ותורת החלסטים, אך קיצונית מהם.
שם הכת נגזר ממילה סלאבית ישנה שמשמעה סירוס בגלל נוהגם לסרס את הגברים ולכרות או לרוקן את שדי הנשים, לאחר שנולד להם בן זכר. הנוהג האכזר מבוסס על פרשנותם לכמה מילים ב"איגרת אל היהודים" בה נאמר: "... במאבקכם בחטא לא הגעתם לדם..." הנוהג נחשב כאקט הברית/הטבילה האמיתי והוא אמור למחוק את החטא הקדמון של בני האדם הראשונים.
גנרל מיכאיל קוטוזוב ניצל את בני הכת להבטחת ניצחונו בקרב בורודינו.
One Heart
One Heart (בעברית: לב אחד) הוא אלבום האולפן התשעה עשר של הזמרת הקנדית סלין דיון. האלבום יצא לאור ב-24 במרץ 2003, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי מקס מרטין, רמי יעקוב, פאר אסטרום, אנדרס באג, ריק וייק, קריסטיאן לונדין, קארה דיוגרדי, ג'ון שנקס, גיא רוש ומפיקים מוזיקליים אחרים. האלבום כולל גרסת כיסוי מצליחה לשיר "I Drove All Night" של סינדי לאופר. בנוסף, באלבום ישנו השיר "Reveal" שנכתב על ידי קאת'י דניס שכתב גם את להיט הענק "Toxic" של בריטני ספירס והלהיט "Can't Get You Out of My Head" של קיילי מינוג.
בין היתר, ישנו השיר "Sorry For Love" אשר נכלל במקור באלבומה הקודם של דיון A New Day Has Come; במהדורה מוגבלת וזכה לגרסה חדשה באלבום הזה וכך גם השיר "Coulda Woulda Shoulda". השיר התשיעי באלבום "Have You Ever Been in Love" נכלל באלבומה הקודם ואף יצא כסינגל ממנו. השיר האחרון באלבום "Je t'aime encore" הוא שיר בצרפתית אשר נכלל באלבומה הבא.
גרסת הדי וי די
ביוני 2004, יצאה גרסה נוספת לאלבום בשם One Year... One Heart, אשר כללה את הדי וי די מהמופע של דיון בלאס וגאס A New Day... Live in Las Vegas, תוך שכללה בתוכה גם גרסאות נוספות לשירים "I Drove All Night" ו-"Have You Ever Been in Love" ואת הקליפ לשיר "One Heart".
איתמר אליאסי
איתמר אליאסי (נולד ב-10 בפברואר 1985), ידוע גם בשם הבמה יאנג, הוא ראפר ישראלי.
קריירה
ב-1998 הקים יחד עם חבריו, אמיר פז ועמית אלק את הרכב ההיפ הופ "כלא 6". בשנת 2000 השתתף באלבום האוסף של חברת מאד מאן "מיקרופון למקסימום" וב-2001 ב"מיקרופון למקסימום 2" הפעם עם כלא 6 בשירים: "מכים שנית" עם סניקס ו"תמיד קדימה". ב-2004 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, אשר כלל שיתופי פעולה עם צ'ולו, סאבלימינל והצל ושי 360, בין היתר.
באותה השנה, השתתף באלבומה של משפחת תאקט, "אולסטארז". בין השירים אותם ביצע באלבום ניתן למנות את "59 שניות של תהילה", שיר דיס על הראפר הירושלמי סגול 59. באותה השנה הקליטה להקת כלא 6 יחד עם הילה הררי ומני בגר את השיר "זה היה ביתי". גרסתם לשיר הגיעה למקום ה-18 במצעד השנתי של גלגלצ.
ב-2006, יצא אלבומה השני של להקת כלא 6, "חופשי להשתחרר". האלבום כלל את הלהיט "דרך המלך", שהקליטו חברי הלהקה יחד עם גילי וגלית בגרסה משלהם. גרסתם הגיעה למקום ה-23 במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-31 במצעד השנתי של גלגלצ. באותה שנה התארח באלבום הבכורה של הראפר דנידין, ״מחזיק מעמד״ בשיר ״מתי תביני״ ביחד עם דין אבישר ואלון שר.
ב-2004 התארח באלבום הבכורה "מציאות מדומה" של הראפר אבי מסיקה בשיר "מאבד ת'עשתונות" יחד עם דנידין. השיר יצא גם כסינגל לתחנות הרדיו, אם כי בגרסת הרדיו הוחלף איתמר בראפר מורן. כמו כן, התארח גם ב-2008 באלבום הבכורה של אחיו הצל, "לא שם זין", בשיר "ביטבוקס" יחד עם שי 360.
ב-2009 הוציאו את שירו, "ילדה". ב-2010 בעקבות סכסוך של משפחתו עם סאבלימינל הוציא עליו אליאסי שיר דיס בשם "סאבלימיז"ל". באותה שנה התארח באלבום הבכורה "פריצת דיסק" של הרכב ההיפ הופ טוקבק בשיר "Turn U Up" ביחד עם מייקל הרפז. בנוסף התארח במיקסטייפ "העולם שלי, העולם שלכם" של הראפר בוקה בשיר "נראית לי בסדר" יחד עם עומרי 69 סגל ורון בי.
חיים אישיים
אליאסי הוא אחיו הצעיר של הראפר ופעיל הימין הצל.
כיכר הבסטיליה
כיכר הבסטיליה (בצרפתית: place de la Bastille) היא כיכר פריזאית מרכזית, שהוקמה באתר ההיסטורי שהפך לסמל המהפכה הצרפתית, במקום בו ניצב מבצר הבסטיליה, שנהרס בזמן המהפכה, בין 14 ביולי 1789 ל-14 ביולי 1790.
הכיכר נמצאת בנקודת המפגש של שלושה רבעים (arrondissements) של העיר, הרובע הרביעי, האחד-עשר והשנים עשר. האזורים שסביב הבסטיליה מכונים לרוב "בסטיליה" (בַּסְטִי בהגייה צרפתית).
עמוד יולי (Colonne de Juillet), שמציין את זכר אירועי מהפכת יולי 1830, מזדקר במרכז הכיכר. נקודות ציון נוספות בכיכר הן בית האופרה בסטיליה, תחנת המטרו בסטיליה, וכן מקטע מתעלת סן מרטן. עד שנת 1984 עמדה במקום בו ניצב היום בית האופרה תחנת הרכבת בסטיליה.
בכיכר נערכות לעיתים תכופות הפגנות פוליטיות המוניות, בעיקר של תנועות סוציאליסטיות או של איגודים מקצועיים, וזאת בשל החשיבות ההיסטורית והסמלית של אזור הבסטיליה.
מבצר הבסטיליה
הבסטיליה (בצרפתית משמעות השם בסטיליה הוא מבצר) של פריז נבנתה בין השנים 1370 ל-1383 בתקופת שלטונו של שארל החמישי, כחלק ממערך ההגנה של פריז. המבנה הוסב לכלא במאה ה-17 בידי הקרדינל רישלייה. באותה עת נכלאו בו בעיקר אסירים פוליטיים, אך גם אסירי דת, כותבים מסיתים ופוחחים צעירים, שהוחזקו שם לבקשת משפחותיהם.
המבצר הורכב משמונה מגדלים צמודים, בגובה של 24 מטר, שנבנו סביב שתי חצרות ונשקיה. האסירים הוחזקו במגדלים בעלי 5-7 מפלסים. ידועים בשמצה במיוחד היו תאי הצינוק התת-קרקעיים, שהיו רוחשי מכרסמים, מקקים וטפילים.
מבצר הבסטיליה הותקף ונהרס ב-14 ביולי 1789 בידי תושבי אזור סן אנטואן שבמזרח פריז.
נפילת מבצר הבסטיליה
נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789 היוותה התפתחות מכרעת, ולאחר מכן אף שימשה כסמל של המהפכה הצרפתית. למרות שבזמן כיבושה, היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה בידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרי גלוי נגד המלך. האירוע מצוין בצרפת עד היום במסגרת יום הבסטיליה ויום זה הוא חג לאומי בצרפת.
אתר ריקודים
ב-14 ביולי 1790 הוצב במרכז הריסות הבסטיליה אוהל, עליו נכתב "פה רוקדים", ובעקבותיו החלה מסורת "נשף הארבע-עשרה ביולי", שהפכה ברבות השנים לחגיגת יום העצמאות הצרפתי. ציור בצבעי גואש של האוהל, שצייר אנרי-ז'וזף ואן בלרנברג (Henri-Joseph Van Blarenberghe) מוצג במוזיאון קרנוולה לתולדות פריז.
בתאריך ה-16 ביוני 1792 הוחלט שאזור הבסטיליה יהפוך לכיכר לציון השחרור, וכי עמוד יוצב במרכזה. אבן הפינה הונחה באותה שנה, אך הבנייה לא החלה. בשנת 1793 הוקמה מזרקה במקום.
בין ה-9 ביוני ל-14 ביוני 1794 הוצבה גיליוטינה בכיכר, שכונתה באותה עת כיכר אנטואן (place Antoine), ואולם התושבים דרשו את העברתה לכיכר טרון-רנוורסה (place du Trône-Renversé, כיום כיכר דה לה נסיון). בכיכר הבסטיליה נערפו ראשיהם של 73 איש.
הפילים של הבסטיליה
בשנת 1808, כחלק מסדרת שיפורים עירוניים שערך בפריז, תכנן נפוליון בונפרטה להקים בכיכר מצבת זיכרון שתעוצב בצורת פילים. על-פי התוכנית נועד המונומנט להיבנות מיציקת ברונזה שתורכב מהתכת תותחים ספרדיים שנלקחו שלל, ולהיתמר לגובה של 24 מטרים. גרם מדרגות באחת מרגלי הפילים נועד לאפשר גישה אל ראש המונומנט. ואולם, המצבה הסופית לא הוקמה מעולם, ונוצרה רק יציקת גבס בקנה מידה מלא. ויקטור הוגו הקנה למונומנט חיי נצח באזכור שנתן לה בספר הידוע עלובי החיים, שם הוא משמש כמקום מסתור עבור הפרחח גברוש. האנדרטה נהרסה בשנת 1846.
בשנת 1833 החליט המלך לואי פיליפ להקים בכיכר את עמוד יולי (La Colonne de Juillet), על-פי התוכנית המקורית משנת 1792. העמוד, שנועד לציין הפעם את זכר אירועי מהפכת יולי 1830, ההתקוממות נגד משטר המונרכיה של המלך שארל העשירי, נחנך בשנת 1840.
הכיכר כיום
האזור בו ניצב בעבר מבצר הבסטיליה קרוי כיום כיכר הבסטיליה (פּלאס דֶה לָה בַּסטִי). בכיכר נמצא בית האופרה בסטיליה. החפיר העמוק שהיה מאחורי המבצר הוסב בחלקו הדרומי למרינה (Bassin de l'Arsenal) לסירות קיט, ולתעלה מקורה, חלק מתעלת סן מרטן, שיוצאת מהמרינה לכיוון צפון, מתחת לכיכר התנועה.
מספר שרידים מאחד ממגדלי מבצר הבסטיליה נתגלו בעת חפירת תחנת המטרו בשנת 1899, והם הועברו לפארק סמוך, במרחק כמה מאות מטרים, שם הם מוצגים כיום. קו המתאר המקורי של המבצר מסומן כיום בריצוף מיוחד על פני המדרכות והרחובות שנבנו במקומו. בכל יום ראשון, במידה ומזג האוויר מאפשר זאת, יוצא מאזור הבסטיליה מסע גלגיליות המוני בן עשרים קילומטר. המסע, שעובר ברחובות סביב העיר, מאורגן על ידי אגודת "גלגיליות וקונכיות" (Rollers et Coquillages), ויוצא לדרכו בשעה 14:30.
תחת הכיכר נמצאת תחנת המטרו בסטיליה, בה עוברים הקווי המטרו 1, 5 ו-8.
הבית המשוגע
"הבית המשוגע" הוא כינויו של בית מגורים משותף הנמצא ברחוב הירקון בתל אביב, מעבר לכביש הבניין שוכן גן העצמאות וקרוב לכיכר אתרים. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ליאון גנייבה והמהנדס יעקב חי, בנייתו הסתיימה ב-1989. מאז הקמתו נחשב הבניין ל"קוריוז" אדריכלי בעיר.
תכנון
מודל של הבית המשוגע מוצג יחד עם מבנים תל אביביים מפורסמים נוספים במיני ישראל.
הבניין המשוגע נבנה על ידי חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות בע"מ.
מוריס דני
מוריס דני (בצרפתית: Maurice Denis; 25 בנובמבר 1870 – 13 בנובמבר 1943) צייר, אמן דקורטיבי וסופר צרפתי, שהיה דמות חשובה בתקופת המעבר בין אימפרסיוניזם לאמנות מודרנית. הוא מזוהה עם תנועת הנאבי התנועה הסימבוליסטית, ולאחר מכן עם החזרה לנאו-קלאסיציזם. התיאוריות שלו תרמו ליסודות הקוביזם, הפוביזם והאמנות המופשטת. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא ייסד את ה-Ateliers d'Art Sacré (סדנאות לאמנות קדושה), עיטר את פנים כנסיות ופעל למען תחיית האמנות הדתית.
צבי ימיני
צבי ימיני (נולד בשנת 1951) הוא יזם, תעשיין, ממציא, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי. מייסד צ.א.ג תעשיות, היידרו אינדוסטרי ופולימר לוג'יסטיק.
ביוגרפיה
צבי ימיני נולד בתל אביב וגדל בשכונת גבעת עמל א'. אביו, מאיר ימיני התחנך בקיבוץ בגבעת ברנר, מלוחמי וינגייט והאצ״ל והיה מנהל האקווריום בגן החיות בתל אביב ואמו יהודית הייתה תופרת עילית במשכית. אחיו הבכור, יורם ימיני, עבד כמהנדס בחברותיו, ואחיו הצעיר הוא העיתונאי בן-דרור ימיני. סבו מצד אמו, הרב שלום יצחק הלוי, היה ראש רבני תימן, חבר מועצת הרבנות הראשית ואב בית דין.
מוריס דני
ראשית חייו
מוריס דני נולד ב-25 בנובמבר 1870 בגרנוויל, מנצ'ה, עיירת חוף באזור נורמנדי בצרפת. אביו היה ממוצא איכרים; לאחר ארבע שנים בצבא, הוא הלך לעבוד בתחנת הרכבת. אמו, בתו של טוחן, עבדה כתופרת. לאחר נישואיהם ב-1865, הם עברו לפרברי פריז. אביו הועסק במשרדי המינהל של מסילות הברזל המערביות בפריז.
צבי ימיני
ביוגרפיה
ימיני התחנך בבי"ס ממלכתי-דתי מירון ובהמשך למד במגמת אלקטרוניקה בישיבת קריית נוער בירושלים באמצעות מלגה מלאה לנוער מחונן. את שירותו הצבאי עשה ביחידה 848 וסופח לסיירת מטכ"ל בסיוע בתחום המודיעין והקשר. עם סיום שירותו הצבאי למד בטכניון בהנדסת תעשייה וניהול ובהמשך סיים תואר שני בברוך קולג׳ בניו יורק במגמת שיווק, וכן סיים לימודי מנהל עסקים למנהלים במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
מוריס דני
ראשית חייו
מוריס היה בן יחיד. מגיל צעיר, תשוקותיו היו דת ואמנות. הוא החל לנהל יומן בשנת 1884 בגיל שלוש עשרה. ב-1885 הוא רשם ביומנו את הערצתו לצבעים, לאור הנרות והקטורת של הטקסים בכנסייה המקומית.[5] הוא ביקר בלובר, והתפעל במיוחד מיצירותיהם של ציירים איטלקיים כרפאל ובוטיצ'לי. בגיל חמש עשרה כתב ביומנו, "כן, אני חייב להיות צייר נוצרי, שאחגוג את כל ניסי הנצרות, אני מרגיש שזה מה שארצה."
דני התקבל כתלמיד באחד מבתי הספר החשובים ביותר בפריז, שם הצטיין בפילוסופיה. עם זאת, הוא החליט לעזוב את בית הספר בסוף 1887 ובשנת 1888 נרשם לאקדמיה ז'וליאן כדי להתכונן לבחינת הכניסה לבית הספר לאמנויות היפות בפריז. שם למד אצל הצייר והתאורטיקן ז'ול ג'וזף לפבר. הוא עבר את מבחן הכניסה ביולי 1888, ועבר בחינה נוספת בנובמבר כדי לקבל את תואר הבגרות שלו בפילוסופיה.
צבי ימיני
צ.א.ג תעשיות
בשנת 1985 הקים ימיני את חברת צ.א.ג. פיתוח פרויקטים, חברת מחקר ופיתוח, יחד עם שותפיו אהרן עדן וגדעון פיינר שהיו נציגי ג׳נרל אלקטריק פלסטיק בישראל. בשנים אלו עסק ימיני פיתוח, יזמות וייעוץ לעשרות מפעלי פלסטיק, כולל המשך פיתוח עבור חברת כתר פלסטיק.
מוריס דני
תנועת הנאבי
באקדמיה ז'וליאן, חבריו הסטודנטים כללו את פול סריזייה ופייר בונאר, שחלקו רעיונות דומים לגבי ציור. דרך בונאר הוא פגש אמנים נוספים, אדואר וויאר, פול רנסון, ואחרים. בשנת 1890 הם הקימו קבוצה שאותה הם כינו ״תנועת הנאבי". הפילוסופיה שלהם התבססה על הפילוסופיה של הפוזיטיביזם, ועל כתביהם של אוגוסט קונט ואיפוליט טן - דחיית הנטורליזם והחומרנות לטובת משהו אידיאליסטי יותר. דני תיאר זאת ב-1909: "אמנות אינה עוד תחושה חזותית שאנו אוספים, כמו תצלום, כביכול, של הטבע. זו יצירה של הרוח שלנו, שהטבע הוא רק ההזדמנות שלה."
צבי ימיני
צ.א.ג תעשיות
בשנת 1987 יזם ימיני את הקמת חברת צ.א.ג תעשיות, שהתרכזה בפיתוח, ייצור ושיווק ארגזי כלים ומוצרים לתעשיית עשה זאת בעצמך. ייחוד החברה היה בחדשנות, עיצוב ופיתוח טכנולוגי מתוחכם. תוך מספר שנים פעלה החברה ב-60 מדינות והגיע למחזור של 120 מיליון דולר בשנה. בשנת 2000 זכה ימיני בפרס קפלן "כאות הערכה על ייסוד החברה והפיכתה לחברה צומחת ומשגשגת, שמוצריה נהנים בעולם ממוניטין של מוצרים בעיצוב חדשני, הנדסה אנוש מעולה ובמחירים שווים לכל נפש". חבר השופטים ציין את האסטרטגיה הגלובלית של ימיני, שהפכה את צ.א.ג תעשיות לחברה בינלאומית. בשנת 2001 זכתה חברת צ.א.ג בפרס היצואן המצטיין של השנה מנשיא המדינה.
צ.א.ג תעשיות הונפקה בנאסד"ק וב-1998 נרכשה החברה על ידי חברת סטנלי בלק אנד דקר האמריקאית בשווי של 120 מיליון דולר. ימיני נשאר שותף מנהל ויו"ר ובעל מניות בחברה לעוד 7 שנים, והתמנה לחבר בהנהלה העולמית של סטנלי.
מוריס דני
תנועת הנאבי
דני נמשך לראשונה לסגנון הנאו-אימפרסיוניסטי של ז׳ורז׳ סרה, אך דחה אותו כמדעי מדי. ב-1889, דני נשבה ביצירות של גוגן וחבריו בתערוכה האוניברסלית של פריז. כשהוא נזכר בה מאוחר יותר, כתב דני, "איזו תדהמה, ואחריה איזו התגלות! מקום של חלונות שנפתחים על הטבע, כמו האימפרסיוניסטים, אלה היו משטחים דקורטיביים מוצקים, צבעוניים בעוצמה, גובלים במשיכות אכזריות, מחולקים." לעבודתו של גוגן הייתה השפעה מיידית על עבודתו של דני. הצורות הצבעוניות העזות הופיעו בעבודה של דני מאוקטובר 1890.
צבי ימיני
צ.א.ג תעשיות
רשת PBS האמריקאית בחרה בחברת צ.א.ג תעשיות כחברה מצטיינת לקראת שנת 2000 ושלחה צוות לסקר את הייחוד והחדשנות של החברה.
מוריס דני
יפניות
השפעה נוספת על דני באותה תקופה הייתה לאמנות של יפן. התעניינותם של אמנים צרפתים באמנות יפנית החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולאחר מכן חודשה על ידי תצוגות בתערוכה האוניברסלית של פריז (1855) וחזרה לתחייה ב-1890 על ידי רטרוספקטיבה גדולה של הדפסים יפניים באקול דה-בו-ארט. עוד לפני 1890 דני גזר ולמד את איורי הקטלוג של הציור היפני בהוצאת זיגפריד בינג. ציוריו בסגנון יפני הציגו פורמט רחב וקומפוזיציה ועיטורים מסוגננים מאוד כמו במסכים יפניים.
צבי ימיני
צ.א.ג תעשיות
צ.א.ג פועלת מישראל, באמצעות מפעליה בכרמיאל ובמגדל העמק, והיא מעסיקה מאות עובדים. מוצרי חברת צאג הוצגו במוזיאונים לעיצוב ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון לאמנות ועיצוב בניו יורק ומוזיאון העיצוב של שיקגו וכן במומה.
מוריס דני
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"
באוגוסט 1890, דניס איחד את רעיונותיו החדשים והציג אותם במאמר מפורסם שפורסם בסקירה ב- Art et Critique. שורת הפתיחה המהוללת של החיבור הייתה: "זכור שתמונה, לפני היותה סוס קרב, עירום נשי או אנקדוטה כלשהי, היא בעצם משטח שטוח מכוסה בצבעים מורכבים בסדר מסוים."
צבי ימיני
מיזמים נוספים
בשנת 2000 יזם ימיני יחד עם שותפיו את הקמת Polymer Logistics, העוסקת בתחום פתרונות שינוע לתעשיית המזון. החברה יושבת במגדל העמק ומעסיקה מאות עובדים. החברה רשמה פטנטים רבים, ומחזור מכירותיה הגיע ללמעלה מ-150 מיליון דולר בשנה.
מוריס דני
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"
רעיון זה לא היה מקורי לדני, הרעיון הועלה זמן לא רב קודם לכן על ידי Hippolyte Taine ב"פילוסופיה של האמנות", שם כתב טיין: "ציור הוא משטח צבעוני, שבו ממוקמים הגוונים השונים ודרגות האור השונות עם בחירה מסוימת." עם זאת, הביטוי של דני הוא זה שמשך את תשומת לבם של אמנים והפך לחלק מהיסוד של המודרניזם.
צבי ימיני
מיזמים נוספים
בשנת 2002 הקים גם את חברת Hydro Industries יחד עם סטף ורטהיימר. החברה פיתחה מנוע ייחודי המופעל על ידי מים, שפותח על ידי יוצאי רפא"ל שהועסקו בחברה. החברה ייצרה מיליוני מנועים שנמכרו בכל רחבי העולם.
החל מ-2009 משמש ימיני כיזם וכיו"ר חברת TechCare Corp, חברה שהונפקה בבורסה בניו יורק. החברה מפתחת טכנולוגיות נידוף שהומצאו על ידי יוצאי מכון ויצמן והחלה לשווק את מוצריה ב-2019. החברה רשמה פטנטים רבים בתחומה.
מוריס דני
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"
דני היה בין האמנים הראשונים שהתעקשו על שטחיות מישור התמונה - אחת מנקודות המוצא הגדולות למודרניזם. עם זאת, כפי שהסביר דני, הוא לא התכוון שצורת הציור חשובה יותר מהנושא. במאמרו כינה את התנועה החדשה הזו "נאו-מסורתית", בניגוד ל"קידמה" של הנאו-אימפרסיוניזם. עם פרסום המאמר, הפך דני לדובר הידוע ביותר של הפילוסופיה של תנועת הנאבי, אם כי למעשה הקבוצה הייתה מגוונת מאוד והיו לה דעות רבות ושונות על אמנות.
צבי ימיני
מיזמים נוספים
בנוסף, ימיני שותף ומשקיע בחברות במספר חברות ישראליות נוספות העוסקות בפיתוחים חדשניים בתחומי רפואה, אלקטרוניקה, ננו חלקיקים והנעה. המוצרים שימיני יזם ופיתח נמכרו עד היום ברחבי העולם במיליארדי דולרים.
ימיני הוא מרצה אורח בטכניון, בשנקר, באוניברסיטת תל אביב ובמוסדות השכלה נוספים ברחבי העולם.
פעילות ציבורית
ימיני כיהן כראש הוועדה לקידום העיצוב והחדשנות מטעם משרד הכלכלה, שימש כיו"ר ענף הפלסטיקה והגומי בהתאחדות התעשיינים, כחבר בהנהלת מכון הייצוא. לימים התמנה ליו"ר מרכז הפלסטיקה במכללת שנקר, מרכז המעסיק חוקרים ומעבדות והוא ייחודי ביכולותיו.
בשנת 2004 מונה ימיני ליו"ר "מרכז הירידים והקונגרסים" ובתפקיד זה קידם את הקמת וחידוש מרכז הירידים בהשקעות של 600 מיליון ש״ח.
שימש כיו"ר "אמץ לוחם" וכנשיא "וראייטי ישראל".
משמש כיו"ר מכללת שנקר, כדירקטור במרכז פרס לשלום ולחדשנות, ומוביל יחד עם חמי פרס וצוות המכון את הפיכת המקום למרכז החדשנות של התעשייה הישראלית.
ימיני נשוי לאיילת ימיני, פסיכולוגית קלינית, ואב לארבעה.
פרסים
ימיני זכה בפרס קפלן ב-1998, בפרס הייצוא הישראלי לשנת 2000, ובפרס התעשיינים לשנת 2001.
מוריס דני
"משטח שטוח מכוסה עם הצבעים מורכבים בסדר מסוים"
האירוע הגדול הבא בחייו של דני היה פגישתו עם מרתה מאיר באוקטובר 1890. מיוני 1891 ניהלו ביניהם רומן ארוך, שתועד בקפידה ביומנו, והם נישאו ב-12 ביוני 1893. היא הפכה לחלק חשוב באמנות שלו, ומופיעה בתמונות רבות וגם ביצירות דקורטיביות, ומניפות מצוירות. לעיתים קרובות היא מוצגת כדמות אידיאלית של טוהר ואהבה.
סִמלִיוּת
בתחילת שנות ה-90, הגיע דניה לפילוסופיה האמנותית שהנחתה את רוב יצירתו המאוחרת, ואשר השתנתה מעט מאוד. עיקרה של האמנות היה להביע אהבה ואמונה, שבעיניו היו דברים דומים. ב-24 במרץ 1895 כתב ביומנו: "האמנות נשארת מפלט בטוח, התקווה לסיבה לחיים מעתה והלאה, והמחשבה המנחמת שיופי קטן מתגלה בחיינו, ושאנחנו ממשיכים במלאכת הבריאה. ....לכן יש ביצירת האמנות היכולת להביע את יופיים של פרחים, האור, העצים וצורת הגלים, או שלמות הפנים. לצידם לתעד את חיי הסבל העלובים שלנו."
עולם האמנות היה בתקופת מעבר בתחילת שנות ה-90, בזמן מותו של ואן גוך ב-1890 ושל ז׳ורז׳ סרה ב-1891, וההגירה הראשונה של גוגן לטהיטי. המדינה הצרפתית ויתרה בהדרגה על הדומיננטיות שלה באמנות באמצעות הסלונים השנתיים שארגנה. סלון עצמאי הוקם בשנת 1884 ובשנת 1890 התפרק הסלון הרשמי לשני חלקים עם הקמת החברה הלאומית לאמנויות יפות, ותערוכה שנתי משלו. דני הציג את עבודותיו בשני הסלונים, וכן בבריסל - חלון הראווה האירופאי המוביל לאמנות אוונגרד.
התנועה הספרותית שנקראת סימבוליזם הושקה על ידי ז'אן מוריס במאמר ב-Le Figaro בשנת 1891. עבודתו של דני משכה את תשומת לבם של מבקרים ושל פטרונים חשובים, ובראשם ארתור הוק, הבעלים של העיתון La Dépêche de Toulouse שארגן סלוני אמנות משלו ורכש מספר יצירות של דני.
דני התנסה בצורות אמנות אחרות ובאמנות דקורטיבית. החל משנת 1889, כדי לאייר מהדורה של ספר שירים מאת פול ורליין, גילף דני סדרה של שבעה הדפסי עץ מסוגננים במיוחד, וזיקק את מהות עבודתו. הפטרון שלו הוק הזמין שני לוחות דקורטיביים גדולים, בצורת שטיחי קיר, עבור משרדו בטולוז. דני, כמו אמנים אחרים מהתקופה, עיצב גם כרזות ליטוגרפיות צבעוניות עם קימורי הערבסק של האר נובו.
מרתה אשתו, ניגנה בפסנתר ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לדני עניין גובר בקשרים בין מוזיקה לאמנות. הוא צייר דיוקן שלה ליד הפסנתר בשנת 1890. הוא עיצב ליטוגרפיה בהשתתפותה, עבור הכריכה לספר תווים של לה דמואזל שנבחר על ידי קלוד דביסי, וכן ליטוגרפיה נוספת לספר שירים.
ארט נובו ואומנויות דקורטיביות
באמצע שנות ה-90, עם הופעת סגנון הארט נובו בבריסל ובפריז, החל דני להקדיש תשומת לב רבה יותר לאמנויות הדקורטיביות, אם כי נושאי המשפחה והרוחניות שלו נותרו זהים. רבים מהפרויקטים החדשים שלו הוזמנו על ידי סמואל בינג, סוחר האמנות שהגלריה שלו נתנה את שמה לארט נובו. הפרויקטים החדשים שלו כללו עיצובי טפטים, ויטראז'ים, שטיחי קיר, צלונים ומסכים. אבל בעוד שהוא עבד באותו תקופת הזמן והשתמש בחומרים של הארט נובו, הנושאים והסגנון נשארו אופייניים לו באופן מובהק.
עבודתו הדקורטיבית החשובה ביותר הייתה סדרה של לוחות מצוירים למשרדו של הברון קוצ'ין, שנקראו יחד "אגדת סנט הוברט", שצוירה בין 1895 ל-1897. היא הציגה בחופשיות את קפלת מדיצ'י בפירנצה. קוצ'ין ומשפחתו מופיעים בפאנל אחד, ואשתו של דני בפאנל אחר. הפאנלים הציגו משפחתיות ואמונה.
נאו-קלאסיציזם
בינואר 1898 ערך דני את ביקורו הראשון ברומא, שם עשו עליו רושם עז יצירותיהם של רפאל ומיכלאנג'לו בוותיקן. בשובו לפריז, דני כיוון מחדש את אמנותו לכיוון הנאו-קלאסיציזם, עם קווים ודמויות ברורות יותר. הוא ציין ביומנו במרץ 1898: "חישבו על ציורים מאוחרים שבהם ישו הוא הדמות המרכזית... זכרו את הפסיפסים הגדולים של רומא". דני היה מעריץ גדול של פול סזאן הוא נסע לביתו של סזאן ב-1896, וכתב מאמר המדווח על הערתו של סזאן: "אני רוצה להפוך מהאימפרסיוניזם למשהו מוצק ועמיד, כמו האמנות במוזיאונים." במאמר תיאר דני את סזאן כמייסד הנאו-קלאסיציזם המודרני. אחת היצירות החשובות ביותר של דני מתקופה זו היא הומאז' לסזאן (1900), שצוירה בעקבות מותו של חברו פול סזאן. בחזית התמונה, הוא הציג את חבריו של סזאן, כמה מהם מתנועת הנאבי לשעבר. הציור נראה קודר מאוד מכיוון שכולם לבושים בשחור לאבל, אבל יש לו גם מסר נוסף הציורים המוצגים מאחורי הדמויות ועל כן הציור מייצגים את המעבר של האמנות המודרנית, מיצירות של גוגן ורנואר על הקיר האחורי לציור של סזאן על כן הציור, שהמחיש, מנקודת מבטו של דני, את המעבר מאימפרסיוניזם סמליות לעבר נאו-קלאסיציזם.
דני הושפע מהמהומות הפוליטיות של אותה תקופה, כמו פרשת דרייפוס (1894–1906) שפילגה את החברה הצרפתית ואת עולם האמנות עם אמיל זולה ואנדרה ז'יד מצד אחד, שהגנו על דרייפוס, ורודן, רנואר ודני בצד האחר. דני היה ברומא במהלך רוב האירועים. משמעותית יותר עבורו הייתה הפעולות של ממשלת צרפת לצמצם את כוחה של הכנסייה, והחלטת הממשלה להפריד רשמית בין הכנסייה למדינה בשנת 1905. דני הצטרף ללאומנים והפרו-קתוליים ב-1904, ונשאר חבר בתנועה עד 1927, אז עברה הקבוצה לימין הקיצוני וגונתה רשמית על ידי הוותיקן.
ציורי קיר אזרחיים
בסוף שנות ה-20 וה-30, יוקרתו הייתה גדולה והוא קיבל עבודות של מספר ציורי קיר למבנים אזרחיים חשובים. אלה כללו את התקרה מעל גרם המדרגות של הסנאט הצרפתי בארמון לוקסמבורג וציורי קיר להוספיס של העיר סנט אטיין, שם חזר לנושאים הצבעוניים והנאו-קלאסיים של ציורי החוף שלו. הוא הוזמן ליצור שני ציורי קיר עבור פאלה דה שאיו, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937. דני הזמין כמה חברים מהקריירה המוקדמת שלו, פייר בונאר, אדואר וויאר ורוסל, להשתתף איתו בפרויקט. שני הלוחות מציגים מוזיקה קדושה ומוזיקה חילונית בסגנון נאו-קלאסי צבעוני, המזכירים את עיטור הכיפה שלו בתיאטרון השאנז אליזה. הפאנל הקלאסי מציג חגיגה עתיקה בגני בובולי ברומא, שבהם ביקר. ניתן עדיין לראות את הציורים אף שהם שונו מעט עקב שיפוצים מאוחרים יותר.
בשנותיו האחרונות, היו לו גם שתי עבודות חשובות מחוץ לצרפת, שתיהן בנושא האהוב עליו של אמונה נוצרית והומניזם. הראשונה, ב-1931, עבור משרדי לשכת העבודה הבינלאומית בז'נבה, שהוזמן על ידי האיגוד הבינלאומי של עובדים נוצרים בז'נבה בנושא "המשיח מטיף לעובדים"; והשני, ב-1938, עבור המטה החדש של חבר הלאומים. על הנושא השלום, המתאר דמות של אורפיאוס מאלף את נמר המלחמה.
חיים אישיים
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא דחה בתוקף את ממשלת וישי.
דניס מת בפריז מפציעות שנבעו מתאונת דרכים בנובמבר 1943.
אוכלי פלנקטון
אוכלי פלנקטון (Planktivore) הם בעלי חיים הניזונים בעיקר מיצורים ימיים קטנים ומפלנקטון שצף במים. את יצורי הפלנקטון הם מסננים מהמים בדרכים שונות ולעיתים הם עוזרים לנקות את המים. עקב כך מכונים חלקם מינים מהנדסי סביבה. בני קבוצה זו שונים אחד מהשני וכוללים את היצורים הגדולים ביותר בים וגם את הקטנים ביותר, מחסרי חוליות פרימיטיביים ועד יונקים ועופות ים.
הפלנקטון כולל מגוון רחב של יצורים ימיים זעירים: פיטופלנקטון - פלנקטון צמחי, בעיקר אצות זעירות; זואופלנקטון - בעלי חיים מיקרוסקופיים, קריל, סרטנים זעירים (כגון שטרגליים), פגיות, ביצים ועוד. הפלנקטון לרוב חסר יכולת תנועה ונסחף עם הזרם. אף על פי שמדובר ביצורים זעירים מאוד, הם קיימים בכמויות עצומות ומרוכזים בנחילי ענק שבהם מיליוני ומיליארדי פרטים במשקל שיכול להגיע למספר רב של טונות. הפלנקטון נמצא בבסיס מארג המזון הימי.
דגים רבים הם מסנני פלנקטון. הגדולים מבין הדגים - כריש לווייתני, כריש ענק וכריש גדול פה ניזונים מסינון יצורים קטנים עם זימיהם העצומים שנועדו ללקט בעיקר שטרגליים שונים וכן ביצי דגים, חסרי חוליות וגם דגים קטנים. דגי סחוס מסננים את מזונם באמצעות הזימים, שמשמשים פתח ליציאת המים. גם דגי המנטה ניזונים בעיקר מפלנקטון וביצי דגים ודג השמש וצב ים גילדי ניזונים בעיקר ממדוזות שגם הם נחשבות לפלנקטון ואינם שוחים בכוחות עצמם.
להקות דגים כמו ההרינג, הלברק או האנשובי ניזונות באופן קבע מחסילונים קטנים. חסילונים כמו קריל אנטארקטי עצמם בעלי רשתות זעירות איתם הם לוכדים חלקיקים יותר קטנים מהם ובעיקר פיטופלנקטון. ישנם גם סרטנים ממשפחת Porcellanidae המנופפים בזרועותיהם וכך לוכדים חלקיקים קטנים.
לווייתני מזיפות מסננים את הפלנקטון מהמים באמצעות שיניהם מכוסות השערות המכונים "מזיפות", שהן למעשה מסננת ענקית הנמצאת לרוחב הפה במקום שיניים. הלווייתן שוחה אל תוך נחיל הפלנקטון עם פה פעור לרווחה, בולע כל מה שנקרה בדרכו, סוגר את הפה חלקית כך שרק המזיפות חשופות למים, ואז דוחף בלשונו את כל מה שבלע, המים נדחפים החוצה דרך המזיפות ואילו הפלנקטון והחומר המזין נתקעים בין השערות ולא יכולים לצאת. לווייתני המזיפות הגדולים ניזונים בשיטה זו גם מנחילי קריל המורכבים מסרטנאים זעירים.
גם לובודון הסרטנים ניזון מיצורים קטנים דומים בעזרת שיניו המיוחדות.
מבין העופות בולטים עופות הפלמינגו בעלי המקור המוזר העוזר לבלוע סרטנים קטנים ואצות בעודם במים בלי לבלוע חתיכות בוץ. בנוסף ישנם כמה ברווזים ויסעורים המסננים את מזונם הקטן.
יצורים חסרי חוליות רבים ניזונים באמצעות סינון והיצמדות לקרקעית עם יכולת שאיבה של יצורים קטנים או של חלקיקי מזון צפים וחלק אחר יכול גם לנו באיטיות חיפוש אחר פלנקטון. בין היצורים הללו נמצאים מיתרני זנב, ספוגיים, מלפפוני ים, הידרתים, מדוזות, כמה אלמוגים, שושנות ים, צדפות ורכיכות נוספות.
אוטובוסים בישראל
במערך התחבורה הציבורית בישראל פועלים (נכון לסוף 2013) מעל ל-14,000 אוטובוסים ציבוריים, מתוך כ-17,000 אוטובוסים, והם משמשים ככלי התחבורה הציבורית העיקרי. מספר הנסיעות בתחבורה הציבורית באוטובוסים נאמד בשנת 2009 בכ-654 מיליון.
היסטוריה
ראשית האוטובוסים בישראל, עוד טרם הכרזת העצמאות של ישראל, במשאיות שרכשו בני היישוב היהודי בארץ מעודפי הצבא הבריטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בארגזי המשאיות התקינו ספסלי ישיבה, שהסבו אותן לאוטובוסים מאולתרים להסעת נוסעים בתשלום. הדרכים באותה תקופה היו משובשות, ולצד התחרות עם התחבורה הציבורית הוותיקה המובלת על ידי בעלי החיים, הייתה גם תחרות חריפה בין הנהגים, ובין קבוצות נהגים שונות, יהודיות וערביות. בתקופות שונות הייתה הנסיעה בדרכים שונות מסוכנת בשל מפגעים ערבים שהתנכלו לתחבורה היהודית. חלוצי האוטובוסים החליטו להתאגד לשיתוף פעולה שיסייע להם להתמודד במאורגן עם הקשיים. בתחילה התאגדו מפעילי האוטובוסים בקואופרטיבים קטנים, אשר בהמשך התאגדו לקבוצות גדולות. בתל אביב התקיימה תחרות עזה בין "המעביר" ו"גלי אביב". במרץ 1926 התקיימה ועידה ראשונה של נציגי 10 חברות הסעות, שבה נקבעו מחירי מינימום כדי למנוע תחרות במחירים. בוועידה השתתפו נציגים של נשר, אכספרס, קדימה, הר ועמק, ראדיו, המעביר, גלי אביב, "נשר הגליל", "מרכז הגליל" ומשרד פרחי. בבעלותם היו 180 אוטובוסים מתוך 250 אוטובוסים שהיו בבעלות יהודית באותה עת בארץ ישראל. בינואר 1928 נחתם בחסות עיריית תל אביב הסכם איחוד בין המעביר בה היו 47 חברים ו"גלי אביב" בה היו 32 חברים, ליצירת החברה המאוחדת "גלי המעביר". באוגוסט 1928 אוחדו קוי השירות של בני ברק, רמת גן ושכונת בורוכוב ליצירת חברת "רגב". בשנת 1929 נוסד קואופרטיב "האיחוד" שנסע בין תל אביב ופתח תקווה.
ב-1 בינואר 1933 נוסד הקואופרטיב "אגד" כתוצאה של מיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ: (המהיר, הגה, קדימה והתאחדות הנהגים). כ-13 שנה אחר כך, ב-1 בדצמבר 1945, נוסד הקואופרטיב "דן" כתוצאה מאיחוד של שני ארגונים שעסקו בהפעלת תחבורה ציבורית ברחבי גוש דן - "גלי המעביר" ו"איחוד רגב".
בשנת 1935 פעלו בארץ ישראל 1072 אוטובוסים ב-170 קווי שירות. 77 אוטובוסים פעלו בירושלים ב-13 קווי שירות, 117 בתל אביב ב-10 קווי שירות, 106 בחיפה ב-8 קווי שירות ו-36 ביפו ב-5 קווי שירות.
בשנת 1945 פעלה ההסתדרות להביא את הקואופרטיבים להסכמה על ביטול העבודה השכירה.
לאחר קום המדינה על פי הצעתו של שר התחבורה הראשון דוד רמז לאחד את כל מפעילי התחבורה הציבורית בארץ לקואופרטיב אחד, מוזגו לאגד עוד מספר קואופרטיבים. הגדולים בהם קואופרטיב "דרום יהודה", שנוסד בשנת 1931 מאיחוד של קואופרטיב "דרום" וקואופרטיב "יהודה", ושח"ר (שירותי חיפה רבתי), תאגיד שנוצר בדצמבר 1947 מאיחוד של קואופרטיב "חבר" וקואופרטיב "משמר המפרץ" שפעלו באזור חיפה. לצד אגד ודן פעל גם קואופרטיב התחבורה הירושלמי המקשר, שמוזג אל אגד ב־1967.
מקום המדינה עד תחילת שנות ה-60 שלטו הקואופרטיבים אגד ודן על מערך ההסעה הארצי. בשנות ה-60 החלה כניסת מפעילים פרטיים לשוק התחבורה ובהם: חברת תור נוף מתל אביב, חברת שלום את סגל בצפת, חברת המסיע נסימי בנהריה, חברת יונייטד טורס עם פריסת סניפים בתל אביב, בירושלים ובחיפה, חברת טיולי הגליל וחברת א. מ. ר טורס מרמת גן.
כל החברות עסקו בהסעה מודרכת של תיירים מנמל חיפה ומשדה התעופה לוד וכן בהסעות מיוחדות ופרטיות. לחברות תור נוף ויונייטד טורס היו אוטובוסי ליילנד ממוזגים בהרכבה יוונית. לחברת יונייטד טורס היו גם מידיבוסים של MAN ללא מיזוג. חברת טיולי הגליל השתמשה באוטובוסי מרצדס דגם 302 וחברת א. מ. ר. (ארגון מטיילי רמת גן) השתמשה באוטובוסי פיאט ממוזגים שיובאו מאיטליה.
בתום מלחמת ששת הימים הצטרפו חברות ערביות מנצרת, מזרח ירושלים ובית לחם למערך הסעת התיירים. בשנות ה-70 הופיעו שני שחקנים חדשים בשוק: חברת טיולי תפוז הירושלמית, שמשרדה היה במלון הילטון והשתמשה באוטובוסי מרצדס דגם 303 מיובאים מגרמניה שנודעו בזכות צבעם הכתום ובמיוחד בציפוי החלונות המוזהב נגד סינוור. בשנים אלו הופיעו לראשונה גם האוטובוסים של המועצות האזוריות והקיבוצים שנצבעו בצהוב ונרכשו ממפעלי ההרכבה המקומיים: "הארגז" ומרכבים".
שנות ה-70 של המאה ה-20, שאופיינו בהתרוממות הרוח שהביא עמו הניצחון במלחמת ששת הימים, היו סמן דרך ליזמות פרטית בכל המגזר התעשייתי והמסחרי בכלל והתחבורה בפרט. חברות כדוגמת מטיילי חדרה וחברת מטרופולין החלו מסיעות תלמידי בתי ספר לטיולים וכן את תנועות הנוער.
עם זאת, באזור הדרום הייתה עדיין לאגד שליטה מוחלטת בהסעות הפרטיות של תלמידים ועובדים למפעלים בסביבה, עד לאמצע שנות ה-80.
מפעלי ים המלח של כימיקלים לישראל היו מאז ומעולם גולת הכותרת של החברה. מפעל רווחי ביותר המעסיק אלפי עובדים מכל אזור הדרום: באר שבע, ירוחם, דימונה, מצפה רמון וערד. אלה מגיעים לים המלח בהסעות הלוך ושוב לשלוש משמרות במשך כל ימות השבוע. לכן קואופרטיב אגד היה מונופול במשך שנים באזור, כי רק לו הייתה היכולת לעמוד בביצוע מערך ההסעות הנדרש.
המפנה חל בשנת 1988, עת פורסם מכרז חדש להסעת עובדים למפעלי ים המלח. דני אלה מחברת מרגלית, חברה שהוקמה בתחילת שנות ה-80 והיו בבעלותה שני אוטובוסים לא ממוזגים, הגיע לפגישה עם וועד עובדי המפעלים שהיה אחראי על ההסעות וביקש מהם להוסיף תנאי למכרז - על האוטובוסים שיסיעו את העובדים חייבים להיות מכשירי וידאו וטלוויזיה.
לחברת אגד לא היה כדאי לצייד את מערך האוטובוסים הבין עירוני שלה במכשירי וידאו וטלוויזיה לצורך ביצוע ההסעות. חברת מרגלית, לעומת זאת, התחייבה לכך וזכתה במכרז. לבסוף בעלי החברה הגיעו לידי הסכם עם יצרן רכבי מרצדס בבלגיה על רכישת שישה עשר אוטובוסים, בכפוף לתנאי המכרז.