cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורט דיבנר
תוכנית הגרעין הגרמנית
ב-22 באפריל 1939, לאחר ששמע מאמר מאת וילהלם הנלה על השימוש בביקוע אורניום ב"מכונת אורניו" (כלומר בכור גרעיני), גיאורג ז'וס, יחד עם האנל, דיווחו לווילהלם דמס ממשרד הרייך למדע, חינוך ותרבות על יישומים צבאיים פוטנציאליים של אנרגיה גרעינית. שבוע לאחר מכן, קבוצה, שאורגנה על ידי דמס, נפגשה במשרדו הרשמי לדון בפוטנציאל של תגובת שרשרת גרעינית. הקבוצה כללה מספר פיזיקאים ובהם גם הנס גייגר, וולפגנג גנטנר וולטר בותה אשר לאחר מכן, החלה במחקר באוניברסיטת גטינגן. הקבוצה נודעה באופן לא-רשמי כ"מועדון האורניום" הראשון ורשמית בתור "קבוצת העבודה לפיזיקה גרעינית". המועדון השני החל לאחר שמשרד ההרכשה של הצבא הגרמני (HWA), לחץ על מועצת המחקר הצבאית והחל את פרויקט האנרגיה הגרעינית הגרמנית באופן רשמי. המפגש הראשון של הקבוצה התקיים ב-16 בספטמבר 1939, ואורגן על ידי קורט דיבנר שהיה מנהל פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית תחת הגנרל קרל היינריך בקר. באותה העת מכון הפיזיקה על שם קייזר וילהלם, אשר לאחר המלחמה שונה שמו למכון מקס פלנק לפיזיקה, הופקד תחת סמכות משרד ההרכשה הצבאי, עם דיבנר כמנהל האדמיניסטרטיבי, והשליטה הצבאית במחקר הגרעיני החלה.
חלק מהמחקר בוצע במעבדות של המשרד להרכשה במחנה גוטו שבדרום ברלין. דיבנר ניהל מתקן זה וכן את מתחם הניסויים בשטאדטילם. בשנת 1942, כאשר התברר כי פרויקט האנרגיה הגרעינית לא יצליח לסייע לסיום המאמץ המלחמתי בטווח הקרוב, הוחזרה הבקרה על קבוצת העבודה בחזרה למכון הפיזיקה.
לאחר המלחמה
דיבנר נשבה ב-2 במאי 1945 במסגרת משימת אלסוס של בעלות הברית, נלקח להאנטינגטון, אנגליה והושם בבית חווה בגודמנצ'סטר במסגרת "מבצע אפסילון" יחד עם תשעה מדענים גרמנים נוספים שעסקו בפרויקט הגרעין של הנאצים. התשעה האחרים היו אריך באגה, וולתר גרלאך, אוטו האן, פול הארטק, ורנר הייזנברג, הורסט קורשינג, מקס פון לאואה, קרל פרידריך פון ויצסקר וקארל וירץ. כולם הוחזרו לגרמניה בתחילת 1946.
שנתיים לאחר מכן, דיבנר היה מנהל ובעלים משותף של DURAG-Apparatebau GmbH בהמבורג.
משנת 1956 היה דיבנר חבר במועצה המפקחת של חברה לשימוש באנרגיה גרעינית בבניית ספינות ובספנות; אריך באג', היה המנהל הכללי. משנת 1957 היה דיבנר גם מרצה בבית הספר הממלכתי למהנדסי ים בפלנסבורג.
אברהם צבי הירש אייזנשטט
הרב אברהם צבי הירש אייזנשטט (ה'תקע"ג, 1813, ביאליסטוק – ג' באלול ה'תרכ"ח, 1868, קניגסברג) היה רב ופוסק הלכה ב. נודע בחיבורו "פתחי תשובה" על יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט. רבן של בריסטוביץ ואוטיאן.
ביוגרפיה
נולד לרב יעקב אייזנשטט בביאליסטוק שבאימפריה הרוסית בשנת 1813 (ה'תקע"ג), שהיה מצאצאי רבי מאיר אייזנשטט, מחבר שו"ת "פנים מאירות". נישא בגיל 15 לינטא רייזל, בתו של יהודה ליב הכהן מגרודנה והתגורר עמה בביאליסטוק. אשתו עסקה במסחר וניהלה חנות של מוצרי נייר ומכשירי כתיבה, בעוד שהוא עסק בתורה בבית מדרשו של רבי יחיאל נעכעס עם הרב שמואל הלוי (מחבר הספר "בגדי ישע") והרב גרשון חן טוב (בעל "מנחה חדשה"). לקוחות החנות העיקריים היו מוסדות השלטון בעיר. כעבור כמה שנים כאשר עברו מוסדות השלטון לגרודנה עברו בני הזוג בעקבותיהם, אולם שם לא צלחו עסקיהם ועל מנת לפרנס את משפחתו קיבל הרב אייזנשטט משרת דיינות בעיר במשך מספר שנים.
בשנת 1836 (ה'תקצ"ו) נבחר לשמש כרבה של בריסטוביץ שבפלך גרודנה. משם עבר לכהן כרב באוטיאן שבמחוז קובנה.
בחורף תרכ"ח יצא לקניגסברג שעל חוף הים הבלטי כדי להתרפא. נפטר שם בג' באלול באותה השנה (1868).
נקבר בין הרב יהודה אשכנזי מטיקטין, מחבר "באר היטב", לבין בעל "הכתב והקבלה", הרב יעקב צבי מקלנבורג.
חיבוריו
רבי אברהם צבי נטל עליו ללקט פסקי הלכה מתוך ספרות השו"ת ולערכם לפי סדר השולחן ערוך. בהקדמתו לחלק "יורה דעה" הוא מעיד כי עבר על 180 ספרי שו"ת ובספרו הוא מביא את מסקנותיהם בקיצור רב. מבין הספרים שהוא מרבה לציין אליהם, נמנים שו"ת נודע ביהודה, שו"ת חתם סופר, חוות דעת, וכרתי ופלתי.
את חיבורו על יורה דעה החל בהיותו בגיל שמונה עשרה בעת שבתו בברסטוביץ. הוא סיים את המלאכה לאחר ארבע שנים. עקב גילו הצעיר חשש המחבר להוציא את ספרו ההלכתי, אולם לאחר שנלחם במחלה קשה והיה חשש לחייו גמר בדעתו להדפיס את ספרו על מנת שלא יאבדו הכתבים לאחר מותו.
הספר, שנקרא "פתחי תשובה" דן בחלקי השולחן ערוך: יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט, לאחר שעל חלק האורח חיים כבר נערך ספר דומה על ידי האחים רבי חיים מרדכי מרגליות ורבי אפרים זלמן מרגליות, בשם "שערי תשובה". לראשונה נדפס הספר על חלק יורה דעה בווילנא שנת תקצ"ו (1836), ופעם שנייה בז'יטומיר תרי"ב (1852) עם תיקוני הצנזורה ועם הוספות מאת המחבר בסוגריים מרובעים. חלק אבן העזר יצא לאור בשנת 1861, בעיר יוהנסבורג שבפרוסיה, ולאחר מותו, יצא החלק השלישי, על חושן משפט, בשנת 1871 בווילנא. מאז נדפס הספר ברוב מהדורות השולחן ערוך.
בנוסף הוציא ספר נחלת צבי על שולחן ערוך יורה דעה וחושן משפט. ספרו על חושן משפט הודפס לצד השולחן ערוך במספר מהדורות.
יודנבורג
יודנבורג (בגרמנית: Judenburg, במשמעות: "עיר היהודים") היא עיירה במדינת שטיריה שבאוסטריה על גדות נהר מורה ובירת מחוז מורטל. בעבר הייתה בירת מחוז יודנבורג. אוכלוסייתה מונה 9,261 תושבים נכון ל- 2013. סמלה של העיר הוא כובע היהודים ששימש כאות קלון להבדלת יהודים מכלל האוכלוסייה הלא-יהודית.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1074 כ"עיר השוק היהודית". שם העיר, "טירת היהודים", ניתן לה על שם הסוחרים היהודים, שהיוו נדבך חשוב בחיי המסחר בעיר. בשנת 1277 העיר קיבלה זכויות לחכירת מס. במשך המאות ה-13 וה-14 העיר הפכה לעיר מסחר חשובה. לאחר מספר פוגרומים במאות ה-14 וה-15 גורשו היהודים מן העיר ומשטיריה בכלל בשנת 1496. בתחילת המאה ה-20 העיר הייתה אחד המרכזים האוסטרים של תעשיית הפלדה וישב בה חיל מצב של הצבא האוסטרו-הונגרי. בתקופת הכיבוש הנאצי הוקם בסמוך לעיר תת-מחנה של מחנה מאוטהאוזן. עם תום מלחמת העולם השנייה הוסב המחנה למחנה עקורים מחנה עקורים לפליטים יהודיים בו ישבו תחילה קוזקים מברית המועצות ולאחר מכן פליטים יהודים.
בעיית כיסוי קבוצות
בעיית כיסוי קבוצות (באנגלית: Set Cover Problem) היא בעיה קלאסית בקומבינטוריקה, מדעי המחשב, אופטימיזציה וסיבוכיות. הבעיה נכללת ברשימת 21 הבעיות ה-NP שלמות של קארפ.
בעיית כיסוי הקבוצות היא בעיה חשובה בתחום אלגוריתמי קירוב. היא בעיה ש"לימודה הוביל לפיתוח טכניקות יסודיות לתחום הכולל" של אלגוריתמים מקורבים.
הבעיה היא: נתונה קבוצה סופית S של קבוצות סופיות, שאיחודן הוא הקבוצה U. יש למצוא תת-קבוצה של S בגודל מינימלי, שאיחוד הקבוצות בה הוא U. כלומר יש למצוא את הכיסוי הקטן ביותר לקבוצה U שהוא תת-כיסוי של S.
שאלה זו היא NP-קשה; וגרסת בעיית ההכרעה שלה היא NP-שלמה.
הבעיה הזו היא דוגמה אופיינית וחשובה של בעיית אופטימיזציה בדידה. תכונה חשובה של בעיה בסיסית זו היא שניתן למצוא באופן יעיל קירוב סביר לאופטימום שלה - ניתן למצוא באופן יעיל פתרון לבעיה הקרוב לפתרון האופטימלי, בסיבוכיות שתהיה בסדר גודל של הלוגריתם של גודל הקבוצה שאותה יש לכסות.
ניסוח פורמלי
בהינתן קבוצה \mathcal U וקבוצה \mathcal S של תתי קבוצות של \mathcal U, כיסוי הוא תת-קבוצה כך שאיחוד האיברים של \mathcal C הוא \mathcal U.
הבעיה היא למצוא את הכיסוי המינימלי של \mathcal U (כלומר הכיסוי שמשתמש בכמה שפחות איברים מ-\mathcal C).
בגרסת בעיית ההכרעה של בעיית כיסוי הקבוצות נתון הזוג ומספר טבעי k, והשאלה היא האם יש תת-קבוצה של \mathcal S מגודל k לכל היותר שמהווה כיסוי של \mathcal U.
דוגמה
בהנחה ונתונה לנו קבוצה ומשפחה של קבוצות. איחוד של כל הקבוצות ב-\mathcal S מכיל את כל האלמנטים ב-\mathcal U. לעומת זאת כיסוי הקבוצות הקטן ביותר עבור מקרה זה יהיה:.
אלגוריתם חמדני
הדרך הפשוטה ביותר לבצע את זה היא על ידי אלגוריתם קירוב חמדני. באלגוריתם זה בונים תת-קבוצה של \mathcal S כדלקמן: מתחילים מקבוצה ריקה ומצרפים לה מדי צעד איבר מ-\mathcal S (שהוא למעשה תת-קבוצה של \mathcal U) המגדיל ככל האפשר (בשלב הנוכחי) את מספר האיברים באיחוד האיברים שכבר נבחרו (מוסיפים את האיבר שיכסה כמה שיותר איברים מ-\mathcal U שעדיין לא כוסו). האלגוריתם משיג יחס קירוב של H(n) (כלומר הוא מוצא פתרון שקטן מ-H(n) פעמים גודל הכיסוי האופטימלי). כאשר הוא המספר ההרמוני ה-n-י. ו-n הוא גודל הקבוצה שאותה צריך לכסות, כלומר. למעשה ניתן להוכיח שהאלגוריתם משיג יחס קירוב של כאשר n' הוא גודל האיבר הגדול ביותר ב-\mathcal S (כיוון שכל איבר ב-\mathcal S הוא למעשה תת-קבוצה של \mathcal U).
לחלופין, ניתן למצוא קירוב טוב לפתרון בהסתמך על תכנון ליניארי בשילוב עם תהליך של עיגול מקרי.
קנדהאר
קנדהאר (בפשטו: کندهار; בדארי: قندهار) היא העיר השנייה בגודלה באפגניסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום המדינה. העיר ממוקמת על על גדות נהר ארגנדב כ-460 ק"מ דרום-מערבית לבירה קאבול בגובה 1,010 מטרים מעל פני הים. העיר מקושרת ברשת דרכים לקאבול, ע'זני ו באפגניסטן ולכוויתה בפקיסטן. העיר משמשת כעיר המרכזית של העם הפתאני ולפי הערכה מתאריך 1 בינואר 2020 אוכלוסייתה מנתה 614,254 בני אדם.
היסטוריה
העיר הראשונה במקום נוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון ב-330 לפנה"ס ונקראה אלכסנדרופוליס. העיר נכבשה על ידי השליט ההודי אשוקה מבית מאוריה ששלט בין 273 ל-272 לפני הספירה. הוא הציב במקום אנדרטה עם כיתובים ביוונית וארמית.
בשנת 750 הצבא הערבי מוסלמי כבש את העיר. ב-809 כאשר השליטים החדשים של האימפריה המוסלמית מבית עבאס ניסו לכבוש את העיר הם הובסו על ידי השליטים המקומיים. במאה ה-9 התקיימה אספת נכבדי הפשטונים שהחליטו לקבל את דת האסלאם, אך לשמור גם על התרבות והשפה המקומיים.
במאה ה-11 העיר נכבשה על ידי מושלי ע'זני, ובמאה ה-12 פלשו אליה כוחות המונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן. ב-1383 נכבשה העיר על ידי האימפריה הטימורית בהנהגת טימור לנג, שהפך אותה לחלק ממלכתו. הוא מינה את נכדו פיר מוחמד למושל העיר. עם מותו, בשנת 1407, המשיכו המונגולים לשלוט בעיר. בסוף המאה ה-15 השתלט על העיר שבט מונגולי אחר בשם האע'רונים. במאה ה-16 כבש ממשיכו של טימור לנג, באבור מייסד האימפריה המוגולית, את העיר, בנו הומאיון איבד את השליטה על העיר לשאה הפרסי מהשושלת הספווית. בנו של הומאיון, אכבר הגדול, הצליח להשתלט עליה שוב, אך רק לזמן קצר. יורשיו הפסידו אותה שוב לפרסים מהאימפריה הספווית ב-1700.
בראשית שקיעתה של האימפריה הספווית החלה החזית הפרסית-כרמאנית, להתערער והייתה חשופה להתקפות השבטים הבולצ'ירים (بلوچ) האיראניים, שקיבלו עידוד ממור'ולס, מהודו, שהיה אבי האימפריה המוגולית עוד לפני שנהייתה אימפריה. הסדר באזור הושב על כנו רק לאחר התערבותו של גאורגי האחת עשרה, מלך כארתלי (נקרא גם שאח נאוואז השני).
בשנת 1703 התקיימה פלישה נוספת לפרובינציית קנדהאר, משכנם של האפגנים הע'ילזאים (غلزی) (מהפשטונים). הספווים ששלטו בעיר הותקפו על ידי הבולצ'ירים בראשות מיר סאמאנדאר - סאמאנדאר חאן שליט כאלאת (قلات). פעם נוספת פנה סולטאן חוסיין (شاه سلطان حسین), השאה הספווי, לטפל בבעיה החדשה שנוצרה. גאורגי נענה רק לאחר שקיבל מחיר פוליטי בתמורה: הכרזה על אחיינו כוואלי של כארתלי ומינויו לגנרל-המושל של קנדהאר. במאי 1704, עזב גאורגי את כרמאן עם חייליו ותוך זמן קצר הצליח להכניע את בולצ'ירים, ולהפוך למושל העיר. גאורגי התגלה כשליט קפדן כלפי הע'זלאים, וחייליו הגאורגים התייחסו לאוכלוסייה במידה רבה של ברוטליות שהובילה תוך זמן קצר למרידה. גאורגי דיכא את המרידה ושלח את מנהיג המורדים, ראש עיריית קנדהאר, מיר וואיס (میرویس‌خان هوتک), לאספהאן כאסיר. המנהיג הע'לזאי התגלה כפוליטיקאי ממולח ותוך זמן קצר קיבל את חירותו ודלת פתוחה לשאה הפרסי. עם שחרורו החל מיר וואיס לחתור תחת מעמדו של בחצר המלך תוך שהוא מוצא בעלי ברית בדמות אויביו של גאורגי. מיר וואיס הפיץ שמועה בחצר המלך כי פטר הגדול עומד לפלוש לפרס ולהשתלט על גאורגיה וארמניה עם שיתוף הפעולה של גאורגי לכאורה. השאה הזדרז ושלח אותו אחר כבוד לקנדהאר כדי שישם עין על גאורגי, שאיבד הרבה מהשפעתו באספהאן. ההזדמנות של מיר וואיס לא אחרה לבוא. באפריל 1709, כשרוב חייליו של גאורגי נשלחו מחוץ לקנדהאר למשימת ענישה כנגד שבט מורד, רצח בהתנקשות את גאורגי, שנותר עם קבוצה קטנה של חיילים בעיר, והשתלט כך על השלטון בעיר.
בנובמבר 1709, נשלח כאיחוסרו, הוואלי של כארתלי, להוביל את צבא פרסי-גאורגי למסע נקמה על רצח גאורגי האחת עשרה, בידי מירוואיס חאן. אולם מאמציו לכבוש את קנדהאר עלו בתוהו. נסיונותיו של כאיחוסרו למצוא מימון למשלחת נוספת נתקלו בהתנגדות בחצר המלכות שנבעה מהרצון להגביל את השליטה הגאורגית "המופרזת". רק שנה מאוחר יותר הגיעו חיילים לפראה (فراه). 360 קילומטר מקנדהאר. לאחר מכן, הוכרזה, מסיבה לא ברורה, הפסקת אש שברירית לזמן קצר. בקיץ 1711 התחדשה העוינות. כאיחוסרו הצליח לכלוא את המורדים בין כותלי קנדהאר, ושם על העיר מצור. חודשיים לאחר מכן היה מירוואיס חאן מוכן לדון בתנאים להפסקת אש. אולם כאיחוסרו התעקש על כניעה ללא תנאי. התעקשות שהתבררה כטעות גורלית. הע'ילזאים בחרו להמשיך ולהילחם וביקשו את תמיכתם של הבולצ'ירים, שכבר היה להם חשבון ליישב מול החיילים הגאורגים עוד מתקופתו של גאורגי האחת עשרה. הבולצ'ירים תקפו את קווי העורף וחתכו את קווי האספקה לצבא הצר. תוך זמן קצר התערערה יציבות הצבא הפרסי-גאורגי, וב-26 באוקטובר של אותה שנה, הורה לכאיחוסרו על נסיגה מהעיר. הע'ילזאים תקפו את הצבא הנסוג, וניצחו ניצחון מוחץ. באותו היום נהרג גם כאיחוסרו בקרב יחד עם כ-25,000 מלוחמיו. קנדהאר הפכה לעצמאית לחלוטין מפני הספווים.
בנו של מירוויס חאן, מיר מחמוד חוטקי המשיך את הלחימה בפרסים, כבש את אספהאן הבירה והכריז עצמו לשאה ב-1722. שלטונו של מיר מחמוד על איראן לא האריך ימים וכבר ב-1738 נאדיר שאה כבש את קנדאהר וסילק את בית ע'ילזאי מהשלטון. נאדיר שאה עצמו הודח ב-1747 על ידי שומר ראשו אחמד שאה דוראני משבט אבדלי האפגני. אחמד שאה הקים את האימפריה האפגנית החדשה שכוללת חוץ מאפגניסטן המודרנית גם את מזרח ממלכת פרס, פקיסטן וחלק מהודו כולל דלהי. אחמד שאה נפטר במיתה טבעית, למרות חיי המלחמה שניהל, בביתו בעיר מרוף ליד קנדאהר ב-1772 ונקבר במאוזולאום בקנדהאר. בנו טימור שאה דוראני יורשו וב-1776 העביר את הבירה לקאבול.
מאז ימי הביניים קנדהאר הייתה מרכז שבט הפשטו, שהתאפינו באחווה מיוחדת ופעמים נטו לאסלאם קיצוני. בספטמבר 1826 אחמד שהיד גייס חיילים לצבאו המוסלמי כדי להילחם בממלכת הסיקים של רנג'יט סינג. מתוך 400 איש שהביעו רצון להצטרף נבחרו 270.
בשנת 1960 נבנה בעיר בסיוע ארצות הברית נמל התעופה הגדול ביותר באפגניסטן. הצבא הסובייטי השתלט על העיר לאחר כיבוש אפגניסטן ב-1979 והחזיק בה עד 1989. בתקופה זו ידעה העיר אבדות רבות, ופליטים רבים שסירבו לחיות תחת כיבוש סובייטי נמלטו ממנה. ממשלת נג'יבולה שנותרה אחרי נסיגת הסובייטים לא האריכה ימים וב-1994 נכבשה העיר על ידי הטליבאן, שהפכו בהדרגה את קנדהאר למרכז שלטונם ולמקום מושבו של המנהיג מוחמד עומאר. לאחר תחילת מתקפת הברית הצפונית בעזרת ארצות הברית, בנובמבר 2001, נסוגו אנשי הטליבאן והעיר עברה לשליטת ממשלתו של חאמיד כרזאי.
ב-12 באוגוסט 2021 כבשו כוחות הטליבאן את העיר מידי כוחות הצבא האפגני.
אתרי תיירות
העיר קנדאהר כאחת הערים העתיקות באפגניסטן ובאירן הגדולה היא בעלת אתרי תיירות רבים, ביניהם מאוזולאים, מסגדים, שווקים, אנדרטאות, ורחובות וסמטאות עתיקים.
פלומריה ריחנית
פְּלוּמֶרִיָה ריחנית או פִיטְנָה (שם מדעי: Plumeria rubra) היא עץ נוי ממשפחת ההרדופיים הנפוץ בישראל.
מאפיינים
מיני הפלומריה השונים נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת העלים. פרח הפלומריה הריחנית הוא פרח גדול בעל מרקם רך ועסיסי, צבעו לבן ובמרכז כתם צהוב גדול שמכסה גם את עלי הכותרת. יש גם זנים בהם הפרח הוא בגווני ורוד עדינים עד עזים, וגם בהם כתם צהוב. פרחי הפלומריה ריחניים ובשעות הלילה מגבירים את ריחם על מנת למשוך אליהם עשים להאבקה. לפרחי הפלומריה אין צוף ולמעשה הם מוליכים שולל את העשים שעוברים מפרח לפרח ומאביקים אותם.
הסוג פלומריה נקרא על שמו של החוקר והבוטנאי הצרפתי בן המאה השבע עשרה שארל פלומיה (Charles Plumier) אשר סייר בעולם החדש ותיעד מינים רבים של חיות וצמחים. בשפות לטיניות המין פלומריה ריחנית נקרא גם פרנג'יפני (Frangipani) על שם משפחת פרנג'יפאני - משפחת אצולה איטלקית שפיתחה בושם המופק מפרחי הצמח. בשפת הנאוואטל האצטקית שמו של הפרח הוא קאקאלוֹסוּצ'יל (נכתב: Cacaloxuchitl) שפירושו הוא "פרח העורב" והאצטקים השתמשו בו למטרות רפואיות רבות. בעברית הפלומריה הריחנית מכונה גם פִיטְנָה.
במדינות רבות ברחבי אסיה הפרח משמש כמנחה במקדשים בודהיסטים, משום שעל פי האגדה בודהה עצמו היה בגלגול קודם עץ פלומריה.
בישראל נפוצה הפלומריה הריחנית כעץ נוי, בעיקר בערים ויישובים. ישנם זנים רבים של פלומריה ריחנית בהם הפרחים באים בצבעים שונים, רובם מתורבתים. בישראל נפוץ הזן הלבן, בו מרכז הפרח צהוב. הפלומריה הריחנית פורחת החל מסוף האביב ועד סוף הקיץ (מיוני עד נובמבר).
תקיפת מטוס אל על בציריך
ב-18 בפברואר 1969 תקפה חוליה בת ארבעה מחבלים, חברי ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" מטוס בואינג 720 של חברת אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן. בהתקפה נפצעו אחדים מאנשי הצוות ונגרם נזק למטוס, אך נמנע אסון כבד בזכות המאבטח שהיה במטוס, מרדכי רחמים, שירה לעבר התוקפים והרג את ראש החוליה.
רחמים נעצר על ידי משטרת שווייץ, יחד עם חברי חוליית המחבלים. על המחבלים נמצאו נשק וחמרי נפץ רבים, וכן עלונים בגרמנית הפונים אל העם בשווייץ ומסבירים את מטרות הפעולה, תוך השוואתה לפעולתו של וילהלם טל. בחקירה התברר שהמחבלים הגיעו לשווייץ מדמשק, והנשק וחומרי הנפץ הגיעו לשווייץ בדואר דיפלומטי של אחת ממדינות ערב.
בחקירתו הודה רחמים שהוא איש שירותי הביטחון של ישראל. לאחר כחודש במעצר שוחרר רחמים בערבות עד לתחילת משפטו, ושב לישראל.
הרץ
הרץ (סימון: Hz) הוא יחידת מידה לתדירות במערכת היחידות הבינלאומית. היא נקראת על שמו של הפיזיקאי הגרמני היינריך רודולף הרץ אשר תרם רבות למדע בתחום האלקטרומגנטיות.
הגדרת ההרץ היא Hz = s−1 שמשמעותה "אירוע אחד לשנייה"; 100 הרץ משמעותו "100 אירועים לשנייה", וכן הלאה. ניתן ליישם את היחידה על כל אירוע מחזורי, למשל: שעון מתקתק ב-1 הרץ. הערך ההפוך לתדירות הוא זמן מחזור; תדירות של 1 הרץ שווה לאירוע של שנייה אחת, ואירוע של 1 מגה-הרץ הוא אירוע של 1 מיקרו-שנייה. בכתיבה אשר הייתה מקובלת בתקופה לפני מלחמת העולם השנייה, השתמשו במושגים כמו מחזורים לשנייה (Cycles per second), עם כפולות מתאימות "קילו-מחזורים", "מגה-מחזורים" וכן הלאה.
ג'ו רוזן
ג'ו רוזן (Rosen; נולד ב-1937) הוא פיזיקאי תאורטי ישראלי. תחומי העניין שלו כוללים: פיזיקת חלקיקים, קוסמולוגיה, סימטריה בפיזיקה, מרחב-זמן וכן שאלות בפילוסופיה של הפיזיקה.
ביוגרפיה
רוזן נולד בקייב, כאשר אביו הפיזיקאי נתן רוזן, לימד באוניברסיטת קייב. שנה לאחר מכן חזרה המשפחה לארצות הברית. ב-1953 עלה עם משפחתו לישראל. הוא סיים תואר ראשון (1960), שני (1962) בפיזיקה בפקולטה לפיזיקה בטכניון ודוקטורט בפיזיקה תאורטית (1967) מהאוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת בראון. בשנת 1969 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן לימד באוניברסיטת מרכז ארקנסו ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
רוזן כתב כ-11 ספרים בנושא פיזיקה.
מחנה המעצר בעתלית
מחנה המעצר בעתלית או מחנה המעפילים בעתלית שימש כמתקן כליאה בריטי ובו נכלאו אסירים בזמן המנדט הבריטי וכן שימש למעצר מעפילים ופעילים במחתרות. לאחר סיום המנדט, הוסב המתקן לשמש כמחנה מעבר לעולים. המחנה נפתח בינואר 1940, ופעל במתכונת זו עד להקמת מדינת ישראל במאי 1948. במשך השנים נעצרו בו למעלה מ-40,000 מעפילים. ב-1987 הוכרז כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה של מדינת ישראל.
מחנה לאסירים של ממשלת המנדט
בשנת 1932 בנו הבריטים סמוך לעתלית מחנה לפלוגת עבודה של אסירים. מחנה זה היה ממוקם היכן שנמצא כיום כלא שש. במחנה זה נבנו בתים לסוהרים ומשפחותיהם, צריפים עבור האסירים וחדרי צינוק.
מחנה מעצר למעפילים
בשנת 1939 החלה הקמת מחנה מעצר למעפילים. במחנה היו צריף חיטוי, צריפי מרפאה, מטבחים וחדרי אוכל. נבנו בו כ-100 צריפי עץ ו-86 מהם שימשו למגורי מעפילים. תפוסתו המקסימלית נאמדת בכ-4,000 נפש, אך רוב הזמן שהו במחנה פחות מכך, בהתאם לזרם המעפילים שהגיעו. בעת שהצריפים התמלאו, שוכנו העצורים גם באוהלים צבאיים בחלקו הצפוני של המחנה. במחנה הייתה הפרדה בין צריפי הגברים וצריפי הנשים, והמעפילים שהו במחנה בין ימים בודדים ל-23 חודשים. בזמן כליאתם קיבלו המעפילים תנאי מחיה סבירים ויחס סביר מצד השלטונות המנדטוריים - קורת גג, ארוחות סדירות וחופש תנועה סביר בתוך גבולות המחנה. ברוב התקופות ניתנה אפשרות לפגישה בין הגברים והנשים במהלך היום. במחנה שהו גם עולים חוקיים לתקופות של עשרה ימים עד שבועיים לצורך בידוד (איזולציה) בין השאר למניעת העברת מחלות. הקליטה במחנה כללה רישום, הפרדה בין הגברים ובין הנשים והילדים וחיטוי ב-DDT. מוסדות היישוב פעלו למען רווחת העצורים והוראת העברית.
שמועות ראשונות על ייעוד המחנה למעצר מעפילים התפרסמו באוגוסט 1939, עת בפעם הראשונה החזיקו השלטונות הבריטיים במעפילי "קולורדו" ומעפילים אחרים במעצר ממושך של יותר מכמה ימים. הראשונים להיכלא במחנה היו עולי "אוריון" (728 עולים) שהגיעו ב-8 בינואר 1940. אחריהם באותו חודש נכלאו במחנה עולי האוניות "הילדה" (677 עולים) ו"סקריה" (2,400 עולים) שהגיעו בפברואר 1940.
ביוני 1940 שהו במחנה כ-2,000 נפש, בהם 300 נשים ו-30 ילדים, אך באוקטובר 1940 נותרו במחנה רק 356 מעפילים. המחנה התמלא שוב בעקבות אסון "פאטריה". ובמשך זמן רב שהו בו מעל 2,000 מעפילים.
בהמשך נכלאו במחנה עולי "ליברטאד" (יולי 1940), ניצולי "פאטריה" (נובמבר 1940), ניצולי "סלבדור" ומעפילי "דריאן 2" (מרץ 1941).
המדיניות הבריטית הייתה לשחרר את המעפילים בהתאם למכסת הסרטיפיקטים שהוקצו, כאשר המגיעים ראשונים שוחררו ראשונים, תוך מתן עדיפות לנשים וילדים. כן זכו לשחרור מוקדם חולים ומתגייסים לצבא הבריטי.
בדצמבר 1941 שוחררו אחרוני מעפילי "פאטריה" ובמחנה נותרו כ-800 עולים, בעיקר מעפילי "דאריאן" ששוחררו בחצי השני של שנת 1942.
המחנה המשיך לפעול ושימש בעיקר כתחנת מעבר לעולים שהגיעו באופן חוקי. בין השאר עברו בו ילדי טהראן, קבוצה של עולים מאלג'יר וקבוצה של 585 עולים מתימן שהגיעו ברכבת. כן עברו במחנה עולי "ניאסה", "מילקה" (אפריל 1944), "צלח א-דין" (נובמבר 1944) ומטרואה (יולי 1945).
פריצת הפלמ"ח למחנה
מתחילת 1946 עלתה אוכלוסיית המעפילים העצורים במחנה עתלית באופן משמעותי וביולי 1946 המחנה התמלא עד אפס מקום. מאוגוסט 1946 החלו הבריטים לגרש את המעפילים שנתפסו למחנות המעצר בקפריסין, כך שבהתאם למדיניות השחרור אל מול סרטיפיקטים המחנה התרוקן ממעפילים בנובמבר 1946. בעקבות זאת, הסוכנות היהודית הגיעה להסדר עם הבריטים על פיו המיועדים לשחרור בחודש או ברבעון הקרוב ממחנות המעצר בקפריסין על בסיס הסרטיפיקטים המוקצים, יורשו להגיע לארץ ישראל כדי לבלות את יתרת הזמן עד מועד שחרורם בעתלית. הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנה כמחנה עולים ושירותי בריאות נתנו על ידי ארגון הדסה, אך הפיקוח החיצוני היה בריטי. בהתאם לכך, במהלך שנת 1946 הגיעו לארץ ישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
מחנה לעצורים מהיישוב
אחרי השבת השחורה נכלאו בחלק מהמחנה אנשי ארגון "ההגנה". לאחר מכן נכלאו בו גם אנשי אצ"ל ולח"י. ב-1 במרץ 1948 הועברו לעתלית האסירים היהודים של בית הסוהר המרכזי בירושלים בגלל הסכנה לחייהם. כן הובאו לעתלית עצורים שהוחזרו מקניה. הבריטים החלו בתהליך של שחרור העצורים, אולם עיכובים בשחרורים, חוסר אימון בכוונות השחרור של הבריטים והתרופפות השמירה הביאו למספר ניסיונות בריחה, כולל בריחה שאורגנה על ידי "ההגנה". בסוף מרץ 1948 מצאו הבריטים נשק במחנה וכחות צבא גדולים ערכו בו חיפושים. השחרורים התקדמו באפריל ובמאי, ולאחר קום מדינת ישראל, בסוף מאי 1948 שוחררו מהמחנה 97 אסירים ועצירים יהודים ונותרו בו רק 12 אסירים. עצורים אלו הועברו למובלעת הבריטית בבת גלים והמחנה פונה על ידי הבריטים.
לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר קום המדינה שימש המחנה למעצר שבויים מצריים. אלו שוחררו במרץ 1949, לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. לאחר פינויו מהשבויים הוסב המחנה למחנה עולים. בשנת 1950 הוא שימש כמחנה עולים לעולי תימן ובנוסף כמעברה ל-1,200 משפחות. עם התגברות העלייה מעיראק פונו המשפחות מהמעברה. המחנה הוסב למחנה קליטה ומיון של עולים וכונה "שער עלייה ב'". המחנה נפגע מספר פעמים מפגעי מזג האוויר.
לאחר מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים שימש כמחנה לשבויים מצרים. בשנות ה-70 ננטש האתר והוזנח. במהלך מלחמת לבנון הראשונה שימש המחנה להחזקת שבויים סורים ופלסטינים.
אתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה
בשנת 1987 הכריז הנשיא חיים הרצוג על מחנה המעצר כאתר לאומי למורשת ההעפלה והעלייה. כיום הוא אתר לאומי על שם משה סנה, המנציח את ההעפלה. במקום מספר צריפי עץ משוחזרים וצריף החיטוי המקורי המוקפים בגדר תיל ובתוכם תצוגה המציגה את תנאי החיים במחנה, שיריוניות בריטיות ומגדלי שמירה.
ב-2006 נרכשה עבור האתר ספינת דיג לטבית ישנה, "גלינה", שעמדה לפני גריטה, והובאה לעתלית. "גלינה" דומה הן במצבה הרעוע והן בתפוסתה לרבות מספינות המעפילים שהגיעו למחנה לפני קום המדינה. ביוני 2010 נחנך באונייה מוזיאון לתולדות ההעפלה ומרכז מבקרים.המוזיאון כולל תצוגות אור-קוליות, והמבקרים העוברים בין התצוגות חוזים בשחזור של תאי המגורים הצפופים, המטבח, גשר הפיקוד, ושאר חלקי הספינה כפי שנראו בתקופת ההעפלה.
האתר כולל מאגר מידע לתולדות ההעפלה הכולל פרטים רבים על ההעפלה ושמות המעפילים - "בנתיבי העפלה", שנחנך בסתיו 2001 ועוסק בתיעוד והנצחה של תקופת ההעפלה (1934-1948) לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי דרך סיפוריהם של מעפילים ופעילי ההעפלה. במאגר אוסף גדול של עדויות, תצלומים ומסמכים בנושא ההעפלה והעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל.
בחודש מאי 2019 נערך במחנה טקס הענקת "אות המעפיל" אותו הגה חבר צוות מורשת האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ למעפילים שהעפילו ארצה באוויר, בים וביבשה.
אלון מורה
הקמת אלון מורה לוותה במאבק ממושך של מייסדיה במשך כשבע שנים, עד לקבלת אישור מממשלת ישראל להקמת היישוב. במהלך שנים אלו התגבשה תנועת גוש אמונים, שריכזה את הפעילות האזרחית ליישוב יהודים בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
שם היישוב
היישוב נקרא על שם האתר המקראי אלון מורה הנזכר פעמיים בתנ"ך, בקרבת העיר שכם, הר עיבל והר גריזים:
שבת אלון מורה
בכל שנה, בשבת פרשת לך לך, מתקיימת באלון מורה שבת אירוח גדולה (בפרשה זו מוזכרת "אלון מורה" לראשונה בתורה). ראשיתה של מסורת זו בימי האינתיפאדה השנייה, בימים בהם רבו מקרי-ירי על צירי התנועה ביהודה ושומרון והתמעטו המבקרים באלון מורה.
גאוגרפיה
אלון מורה ממוקמת על מורדותיו הדרומיים של רכס הר כביר, במרחק קילומטרים ספורים צפונית מזרחית לשכם. רכס הר כביר נמתח לאורך כחמישה ק"מ מדרום-מזרח לצפון-מערב. פסגתו המערבית מתנשאת לגובה של 792 מ' מעל פני הים. אלון מורה ממוקם מגובה 650 מ' ועד 750 מ' מעל פני הים. צפון היישוב נמצא על הר תלול ומתנשא כ-600 מטרים מעל סביבתו. שטחו המתוכנן של היישוב מגיע לכדי 4,000 דונם, חלקם מכוסים בחורש של עצי אורן.
ביישוב ישנם 2 בורות מים, וכן מערת נטיפים. בכניסה ליישוב נמצא המעיין עין כפיר אשר הוקם לזכרו של אבנר כפיר חזי, חייל צה"ל תושב אלון מורה, שנהרג בלבנון בדרך לבופור ב-19 במרץ 1997, בעת ששימש חובש קרבי.
למרגלות היישוב מצפון נמצאים עיינות בדן, הנזכרים עוד במקורות חז"ל, עמק תרצה ונחל תרצה, וכן הכביש הראשי שכם-בקעת הירדן המגיע לגשר אדם. זוהי "דרך מבוא השמש" ההיסטורית, שבה עברו, על פי המסורת, בני ישראל עם כניסתם לארץ בהנהגת יהושע, בדרכם לבנות מזבח בהר עיבל.
היסטוריה
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמו התנחלויות בחבלי הארץ השונים שנכבשו במלחמה לבד מבשומרון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם התגבשות גוש אמונים, הוקם גרעין אלון מורה על ידי מנחם פליקס ובני קצובר במטרה להקים התיישבות יהודית בשומרון ובפרט באזור שכם, העיר המאוכלסת ביותר בשומרון. הגרעין מנה בתחילתו כמה עשרות משפחות ומספר רווקים ורווקות. הגרעין ניהל מגעים רבים במטרה להקים יישוב במקומות שונים באזור שכם. לאחר שנתקלו בסירוב של הממשלה החלו בגרעין לקיים הפגנות התיישבות במספר נקודות, שפונו על ידי צה"ל. בעלייה השמינית, בתחנת הרכבת מסעודיה, בחנוכה ה'תשל"ו, ניתן לגרעין אישור על ידי ממשלת יצחק רבין, להתיישב במחנה "קדום", 11 ק"מ מערבה משכם, וכך הוקמה קדומים.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 הבטיח ראש הממשלה מנחם בגין. חברי גרעין אלון מורה לא הסתפקו בהתיישבות במחנה קדום ובקשו להקים עיר יהודית בגבעות הטרשיות ממזרח לשכם. לצורך כך נוהלו מגעים רבים עם גורמים בממשלה. בספטמבר 1978, בעקבות התחייבות של ראש הממשלה מנחם בגין לא להקים התנחלויות במשך שלושה חודשים, התיישבו מתנחלים מגוש אמונים באזור חווארה. בדצמבר 1978, לקראת תום שלושת החודשים, דרשו בגרעין אלון מורה להקים את היישוב ממזרח לשכם וב-31 בדצמבר 1978 יצאו במסע עצמאי להר חווארה. המסע נעצר בידי צה"ל והמשתתפים קיימו במקום שביתת שבת עד שיורשו להקים את ההתנחלות בהר חווארה. לאחר שמונה ימים הושגה הסכמה עם המתנחלים שהיישוב יוקם בעיתוי ובמקום שהממשלה תקבע, והמפגינים שבו לבתיהם. במאי 1979 נערך גרעין אלון מורה לחידוש המאבק, לאור ההתמהמהות בהקמת ההתנחלות ליד שכם. במחלקה להתיישבות ניסו לאתר אדמות מדינה או אדמות נפקדים שמתאימות להתנחלות, לאחר ששר הביטחון סירב להפקיע אדמות לשם כך. בעיתונות התפתח ויכוח על נחיצות ההפקעה, אל מול היתכנות הרכישה. בתחילת יוני 1979 בוצעה ההפקעה והיישוב הוקם. חלק מחברי הגרעין עברו לאתר אלון מורה המקורי (היום איתמר), וחלקם נשארו במחנה קדום שהפך ליישוב קדומים. בישיבת הקבינט הכריז בגין.
בעקבות עתירה לבג"ץ נגד שימוש בקרקעות המופקעות של "איתמר" לצורך הקמת התיישבות, פסק בית המשפט כי ההפקעה אינה חוקית והממשלה החליטה להעביר את היישוב אלון מורה למיקומו הנוכחי בהר כביר. מרבית המתנחלים הסכימו לעבור להר כביר ובסוף ינואר 1980 הועבר רוב הציוד של אלון מורה להר כביר. במקביל, פעלו המתנחלים והשר אריאל שרון לרכוש קרקעות באזור רוג'יב כדי לאפשר את המשך קיום ההתנחלות במקומה הנוכחי. אולם ארבע משפחות ועשרה רווקים סירבו להתפנות ואף הקימו במקום ישיבה עם הרב ישראל אריאל והם פונו בכוח בתחילת פברואר 1980. בשנת 1984 הוקמה ההתנחלות איתמר במקום.
מוסדות חינוך וקהילה
מאז 2020 רב היישוב הוא הרב מרדכי וולנוב. קודם לכן מילא את התפקיד הרב אליקים לבנון.
ביישוב פועלים מעון לגילאי 0–3, גן לגילאי 3, שני גני-ילדים - לגילאי 4–5, תלמוד תורה נחלת צבי לבנים בכיתות א-ו, בית ספר נחלת צבי לבנות בכיתות א-ח, ישיבת הסדר ברכת יוסף בראשות רב היישוב הקודם, הרב אליקים לבנון וכן ישיבה תיכונית עם חטיבת ביניים אזורית, ספריה, אולם ספורט, בריכת שחיה הפועלת בימי הקיץ. ישנם 5 בתי כנסת, מועדון קשישים, תנועת נוער - אריאל.
מכון "חלקת השדה" פועל ביישוב משנת 1982. בקמפוס העומד לרשותו הוא מארח עד 200 בני נוער להשתלמויות בנושאי יהדות ואמונה ובנושאי ארץ ישראל. שמו ניתן לו מהאמור בספר בראשית:. המכון מתרכז בתחומים הבאים:
שכונות היישוב
היישוב מתפרס על פני שטח רב, ובנוי ממספר שכונות.
בנוסף, ליישוב משתייכות שלוש גבעות:
פיגועי טרור
היישוב אלון מורה סבל במהלך השנים ממספר אירועי טרור שגבו גם קרבנות בנפש:
It Ain't Necessarily So
It Ain't Necessarily So (בתרגום לעברית: "זה לא בהכרח כך"), הוא שיר פופולרי שנכתב על ידי איירה גרשווין – מילים וג'ורג' גרשווין – לחן עבור האופרה פורגי ובס (1935). באופרה הושר השיר על ידי דמותו של "ספורטינג לייף" - סוחר סמים, אשר מעלה בשיר ספקות לגבי מספר סיפורים תנכיים כמו: דוד וגלית, יונה הנביא והלוויתן, משה בתיבה וגילו של מתושלח.
את תפקיד ספורטינג לייף גילם בהפקה הראשונה של האופרה ג'ון דבליו באבלס. בדרנים בולטים אחרים שהופיעו בתפקיד זה הם קאב קאלווי וסמי דייוויס ג'וניור שגילם את הדמות בגרסת הקולנוע לאופרה ב-1959.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים קלאסיים, אמני ג'אז ואמני פופ ורוק, חלקם בעת שביצעו את מוזיקת האופרה "פורגי ובס", חלקם בעת שביצעו מקבץ מיצירות ג'ורג' גרשווין ולעיתים כשיר נפרד ללא הקשר למקורו. בחלק מהמקרים בוצע השיר תחת השם Ain't Necessarily So.
גרסאות כיסוי של אמני מוזיקה פופולרית שזכו לפרסום:
טרבלסי
טרבלסי הוא שם משפחה המציין שנושאו צאצא לבן העיר טריפולי שבלוב.
דייוויד וסטהד
דייוויד ויליאם לוגן וסטהד (באנגלית: David William Logan Westhead; נולד ב-1963) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
וסטהד נולד באלי שבקיימברידג'שייר. הוא למד דרמה באוניברסיטת בריסטול ואחר כך למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). ב-1987 סיים את הלימודים והצטרף ללהקת התיאטרון "Actors' Touring Company".
וסטהד הופיע שנים רבות בתפקידים ראשיים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, התיאטרון המלכותי הלאומי ותיאטרון רויאל קורט. הוא שיחק בסדרה "דונובן קוויק", בסרטים "ויילד", "המין היפה", "מעבר לים", הסרט זוכה פרס גלובוס הזהב "בתו של גדעון", "המלך והגרושה", "Beneath the Skin", מיני-סדרה זוכת פרס אמי "הנסיך האבוד", "The Time of Your Life", "האגמים", "The Unknown Soldier" ו-"Blackeyes". וסטהד הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקצר "Suicide Man", והשתתף ב-"The Real McCoy" בדרום אפריקה. ב-2010 כיכב וסטהד בתפקיד פרנק אוונס בדרמה "The Silence" של ה-BBC.
ב-2002 ייסדו וסטהד ושני עמיתים שלו את חברת ההפקה "וילטון פיקצ'רס" המתמחה בתוכניות דוקומנטריות.
וסטהד הוא גם מרצה לדרמה. כשהרצה בדרום אפריקה פגש קבוצה של צעירים מקופחים עם פוטנציאל להיות צלמים. יחד עם הצלם ג'ון קול, הוא פתח קורס מזורז לצילום במשך שמונה שבועות, מה שאפשר להם להתפרנס מהמקצוע.
ב-2014 שיחק וסטהד בתפקיד מנהל מחלקת החדשות של ה-BBC ניל ריד בסדרה הקומית "W1A". ב-2016 שיחק וסטהד בתפקיד המלווה של טוני בלייר בסרט הטלוויזיה "רג'" של ה-BBC. עוד ב-2016 שיחק בסדרה הקומית של נטפליקס "חולה אהבה".
נשק קטלני (סדרת סרטים)
נשק קטלני (באנגלית: Lethal Weapon) הוא סדרת סרטי פעולה בכיכובם של מל גיבסון ודני גלובר אשר מגלמים את מרטין ריגס ורוג'ר מרטאו, צמד בלשים של משטרת לוס אנג'לס אשר נקלעים למצבים קיצוניים שונים. ריגס ומרטאו לחמו בעברם במלחמת וייטנאם, בטרם גיוסם למשטרה. ריגס כסמל מחלקה וצלף בכוחות המיוחדים ומארטו כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים ה-173 של הצבא. בשל כישורי הקליעה של ריגס, כמו גם מיומנותו באמנויות לחימה, מכנה אותו מארטו בסרט הראשון- "נשק קטלני" ומכאן שמה של סדרת הסרטים.
כל ארבעת הסרטים בסדרה בוימו על ידי ריצ'רד דונר. בסרטים שיחקו גם ג'ו פשי, רנה רוסו, כריס רוק, דארלין לאב, טרייסי וולף, דיימון היינס, אבוני סמית', סטיב קאהן ומרי אלן טריינור. את פסקול סדרת הסרטים הלחינו מייקל קיימן ואריק קלפטון.
עד היום יצאו ארבעה סרטים בסדרה: בספטמבר 2016 עלתה ברשת FOX סדרת טלוויזיה המבוססת על סדרת הסרטים, בכיכובם של קליין קרופורד בתפקיד מרטין ריגס ודיימון וואיינס בתפקיד רוג'ר מרטאו.
בחילת בוקר
בחילות בוקר הן תופעת לוואי של היריון, המופיעה בקרב יותר ממחצית מהנשים ההרות, וכן במידה נדירה יותר אצל נשים הנוטלות גלולות למניעת היריון או מטופלות בהורמונים תחליפיים. הבחילה עשויה להיות קלה או להגיע לכדי הקאה ממש, מצב הקרוי הקאות יתר בהיריון העשוי להוביל להתייבשות.
משך התופעה
הבחילות יכולות להתרחש בכל שעה ביממה, אך הן נפוצות ביותר בבוקר, מיד עם היקיצה, שכן אז רמות הסוכר בדם הן הנמוכות ביותר. הבחילות מתחילות לרוב כבר בחודש הראשון להריון, מגיעות לשיא עצמתן בשבועות ה-5 עד ה-7 וממשיכות עד השבוע ה-14 או ה-16. אצל קרוב למחצית הנשים הן חולפות עד השבוע ה-16 להריון. בקרב האחרות נדרש כחודש נוסף עד שהן שוככות.
סיבות
הסיבה המדויקת לבחילות בוקר אינה ידועה בוודאות, אך השערות נפוצות הן:
הקאת יתר בהריון
הקאת יתר בהריון (Hyperemesis gravidarum) היא צורה נדירה אך חמורה של בחילות והקאות במהלך ההריון. קיימות הערכות לפיהן אחת מכל 200 נשים הרות סובלת מתופעה זו.
סימפטומים של הקאת יתר בהריון כוללים:
משום כך נשים הרות הסובלות מבחילות והקאות חמורות עד כדי שאפילו שתיית נוזלים גורמת להן להקיא צריכות לפנות לקבלת טיפול רפואי בהקדם האפשרי.
טיפול בהקאת יתר בהריון
הקאת יתר בהריון מחייבת קבלת טיפול רפואי הולם. במקרה של אובדן נוזלים חמור האישה תאושפז ויינתן לה עירוי של נוזלים ומלחים. אם היא סובלת מקטוזיס, היא תטופל בהתאם. במקרים מסוימים יינתן גם טיפול בתרופות נוגדות הקאה. הקאת יתר בהריון בדרך כלל אינה גורמת נזק לעובר. עם זאת, אם היא גורמת לירידה במשקל במהלך ההריון קיים סיכון שגם התינוק ייוולד במשקל לידה נמוך.
פקקת ורידים עמוקים
התייבשות שנגרמת על ידי הקאת יתר בהריון עלולה להגביר את הסיכון להתפתחות פקקת ורידים עמוקים המתבטאת בנוכחותו של קריש דם בתוך אחד מוורידי הגוף העמוקים.
פרשת התלידומיד
התרופה תלידומיד פותחה ונרשמה כמונעת בחילות בוקר בבריטניה. השימוש בה הופסק לאחר שנתגלה כי היא גרמה למומים קשים בעוברים. ה־FDA האמריקאי מעולם לא אישר תרופה זו לטיפול בבחילות בוקר.
מברשת
מברשת היא כלי בעל מאחז (מקל או ידית) שבראשו סיבים, בעל גרסאות רבות, לשימושי ניקיון, לשימושים אמנותיים ועוד. מברשות הן פריט יומיומי ונפוץ, המשרתות מטרות רבות. כיום רובן עשויות מחומרים סינתטיים ועיצוביהן לרוב פונקציונליים אולם בעבר היו עשויות במגוון עיצובים, החל מיוקרתיים וכלה בהומוריסטיים, וממגוון חומרי גלם, החל מעץ וכלה בחומרי מותרות כגון שנהב, שריון צב ואף מתכות יקרות כגון כסף וזהב בשיבוץ אבני חן.
אלי אלאלוף
אלי אלאלוף (נולד ב-17 בפברואר 1945 ד' באדר ה'תש"ה), הוא חבר הכנסת לשעבר, שכיהן כיו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בכנסת העשרים מטעם מפלגת כולנו. ניהל את קרן רש"י, וזכה בפרס ישראל על מפעל חיים לשנת תשע"א.
ביוגרפיה
אלאלוף נולד בפאס שבמרוקו למשפחה מרובת ילדים. אביו נפטר כשהיה בן ארבע.
מברשת
סוגי מברשות
בעבר היו משתמשים במברשות גם לכתיבה - את הכתב הסיני היו מציירים במברשת.
אלי אלאלוף
ביוגרפיה
למד בבית הספר העברי "אליאנס" והיה פעיל בתנועות הצופים ודג'ג'. בצעירותו הגיע לשנה בישראל במסגרת תוכנית של תנועת "איחוד הבונים" ולאחר מכן חזר למרוקו ועבד בקזבלנקה בבית יתומים יהודי. בשנת 1967 עלה לישראל עם תנועת "עודד".
מברשת
הערות שוליים
Brush
אלי אלאלוף
ביוגרפיה
בשנים 1978–1981 שימש כעוזר במשרדו של השר יגאל ידין ולקח חלק בפרויקט שיקום שכונות. לאחר מכן היה עובד הסוכנות היהודית, תחילה כמנכ"ל החברה להתחדשות ולפיתוח ומאוחר יותר כיהן כמנהל מרחב הדרום של המחלקה להתחדשות ולפיתוח. בשנת 1989 נבחר למועצת העיר באר שבע מטעם רשימת "יד - תנופה לבאר-שבע", וכיהן בה עד 1992.
בשנים 1992–1995 היה שליח קרן היסוד בשווייץ. עם חזרתו לארץ מונה למנהל קרן רש"י ובשנת 1999 לקח חלק באיחוד הקרן עם הקרן המאוחדת ומונה למנכ"ל הקרן המשותפת - קרן סאקט"א-רש"י. שימש בתפקיד זה עד לאוקטובר 2012. מענק הפרישה שקיבל מן הקרן ב-2013 עמד על 4.8 מיליון ש"ח.
אלאלוף בעל אזרחות כבוד בערים שונות בארץ ובעל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון ומהטכניון. בשנת 2004 זכה באות יקיר באר שבע ובשנת 2006 נמנה בין משיאי המשואות בטקס יום העצמאות הממלכתי. בשנת 2011 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים לתרומה מיוחדת לחברה. בשנת 2013 מונה לעמוד בראש ועדת אלאלוף למלחמה בעוני בישראל, במבוא לדו"ח הוועדה כתב אלאלוף:
פעילות פוליטית
בדצמבר 2014, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף אלאלוף למפלגת כולנו בראשות משה כחלון והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת.
במרץ 2015, הושבע לכנסת ה-20, והחל לשמש כיו"ר ועדת העבודה והרווחה של הכנסת. אלאלוף הוא פעיל בולט בעניין הבאתם ארצה של בני הפלשמורה, בדיון בוועדת ביקורת המדינה בעניינם, האשים אלאלוף את הממשלה בגזענות, שלדבריו מעכבת את העלתם לישראל "אם הפלאשמורה היו בלונדינים - מזמן היו מעלים אותם לישראל".
יחד עם חברי הכנסת איל בן ראובן ועבד אל-חכים חאג' יחיא הקים 'צוות משימה פרלמנטרי' בלתי פורמלי לטיפול בסוגיית התאונות המרובות בענף הבניין שעלו לשיח הציבורי. יחדיו יזמו השלושה שורה של מהלכי חקיקה - בהם חוק הקובע כי אתרי בניה בהן אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בניה גדולים, חוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד. השלושה יזמו גם שורה של דיונים בנושא בכנסת ואף יצאו לסיורי פתע משותפים באתרי בניה ברחבי ישראל.
ב-27 בינואר 2018, הודיע אלאלוף שלא ימשיך לקדנציה נוספת בכנסת, וכי יפרוש מהחיים הפוליטיים עם פיזורה של הכנסת הנוכחית: ״הגעתי לכנסת לקדנציה אחת, אני מסיים וחוזר למשפחתי״.
חיים אישיים
אלאלוף נשוי ואב לבן.
מיקי גבריאלוב
ביוגרפיה
נולד בשם מיכאל גבריאלוב בתל אביב לאם מטורקיה ואב ממוצא נאש דידני. גדל בשכונת שפירא ולמד בבית הספר ביאליק בשכונה. הוא החל את דרכו המוזיקלית כחבר בלהקות קצב.
כשהיה בן 16 בלבד, באמצע שנות ה-60 הקים יחד עם חבריו המתופף עמי טרייבטש והגיטריסטים יצחק קלפטר וחיים רומנו את להקת הצ'רצ'ילים, בה ניגן בגיטרה בס. הלהקה צירפה לשורותיה חברים חדשים כמה פעמים במשך תקופת פעילותה, את סלווין ליפשיץ כזמר ואת סטן סולומון כזמר, ובסוף התקופה היו חברים בה חיים רומנו, גבריאלוב, עמי טרייבטש, רוב הקסלי ודני שושן. במשך תקופה זו זכתה להצלחה רבה בארץ ובאירופה, הוציאה שלושה אלבומים: "צ'רצ'ילים", "Junkies Monkeys & Donkeys", ו"Jericho", ואף הצטרפה למסע ההופעות יחד עם להקת "מונגו ג'רי". גבריאלוב למד גיטרה בבית הספר לג'אז ע"ש קוסלה, למד מוזיקה (קומפוזיציה, הרמוניה, תאוריה וקונטרבס) אצל המורה אגון קרטן במשך 4 שנים, וקיבל מלגה מקרן אמריקה-ישראל ללימודי מוזיקה (פסנתר ושירה).
שיתוף פעולה עם אריק איינשטיין
בסוף שנות ה-60 הפכה להקת הצ'רצ'ילים ללהקת הליווי של אריק איינשטיין. גבריאלוב בן ה-19 ואיינשטיין בן ה-30 הפכו לשותפים ליצירה. האלבום הראשון שהוציאו השניים היה "בדשא אצל אביגדור" שיצא בשנת 1971. האלבום, שהכיל עיבודים ולחנים של גבריאלוב למילים של איינשטיין עצמו ושל יענקל'ה רוטבליט, זכה להצלחה רבה וכמה משיריו הפכו לקלסיקות ישראליות, ביניהם: "אני ואתה", "אני רואה אותה בדרך לגימנסיה", "שיר מספר 8", "צא מזה" ו"אני אוהב לישון". שיתוף פעולה זה המשיך בחלקו גם באלבומו הבא של איינשטיין "יסמין", לו הלחין את השיר "אמא אדמה" למילים של רוטבליט.
גבריאלוב היה חלק מחבורת לול והשתתף בתוכניות הטלוויזיה "לול" 3 עם להקת הצ'רצ'ילים ו"לול 4", שבה הלחין ועיבד את המוזיקה. גבריאלוב ניגן (עם הצ'רצ'ילים) גם בסרטים "שבלול" (1970) שביים בועז דוידזון ו"מציצים" (1973) ו"עיניים גדולות" (1974) שביים אורי זוהר, בהשתתפותו של אריק איינשטיין. גבריאלוב הלחין את המוזיקה ושר את שיר הנושא לסרט "עיניים גדולות".
בשנת 1974 הוציאו גבריאלוב ואיינשטיין את אלבומם המשותף השני "סע לאט". גבריאלוב הלחין עבור האלבום שירים מצליחים כ"סע לאט", "אני אוהב אותך היום" ו"גן של שושנים". בשנת 1980 חזר גבריאלוב לשתף פעולה עם איינשטיין, ויחד הוציאו השניים את האלבום "חמוש במשקפיים", שהכיל את הלהיטים "הכניסיני תחת כנפך" ו"היא יושבה לחלון" שאותם הלחין גבריאלוב למילותיו של חיים נחמן ביאליק. בשנת 1986 יצא אלבומם המשותף הרביעי והמצליח של גבריאלוב ואיינשטיין, "אוהב להיות בבית", בו בלטו השירים "שכשנבוא", "אוהב להיות בבית" ו"השיר על התוכי יוסי". פחות משנה אחר-כך, ב-1987, הוציאו איינשטיין וגבריאלוב את אלבומם המשותף האחרון, "על גבול האור", שכלל את הלהיטים "עוף גוזל", "שיר השיירה" ו"עיתונאי קטן".
במשך 26 שנים לא יצרו ולא עבדו יחד, אך ב-2013 נפגשו אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב לעבודה על שירים חדשים. נעשה ניסיון באולפן להקליט את אחד השירים שנקרא "הנך יפה רעייתי" (טקסט מתוך שיר השירים). חודש אחרי הניסיון נפטר איינשטיין. גבריאלוב צירף להקלטה את המוזיקאים יצחק קלפטר בגיטרה חשמלית, יוני רכטר בפנדר רודס ושם טוב לוי בחליל. השיר יצא באלבומו של גבריאלוב "ריח של ים".
כמלחין מוזיקה לזמרים נוספים, להצגות לסרטים וכמעבד
ב-1975 גבריאלוב הופיע בהצגה "מכתבים למערכת" של יהונתן גפן, בו ביצע לראשונה את שירו "אבא סיפור". בשנת 1978 נטל חלק במופע "אדם וחֲבָל", יחד עם סמדר וימזר, טוביה צפיר ודובי גל, ושר משיריו של גפן, בהם "סיפור של חורף" בדואט עם וימזר. בהמשך החליפה קורין אלאל את וימזר, כשהאחרונה הצטרפה ללהקת סקסטה, ועם ירידת המופע החלו גבריאלוב ואלאל להופיע כצמד, בין השאר בפסטיבל נביעות. גבריאלוב הלחין את הצגת הקברט של חנוך לוין "הג'יגולו מקונגו", ואת הצגת הילדים "יום הורים". גבריאלוב, בנוסף, כתב מוזיקה לסרטים "האינסטלטור", "עיניים גדולות", כאמור, ו"הפיתוי האחרון".
גבריאלוב הלחין את "ספק ילדה ספק אישה" לדפנה ארמוני. כן הלחין את "סינדרלה מקומית" ואת "לפעמים זו אהבה" לחוה אלברשטיין, את השירים "טנגו אחרון", "ריקוד נעים" ו"קשה בלילה" להראלה בר, לה הפיק מוזיקלית את אלבומה "קשה בלילה" (1986). בנוסף הוא הלחין לתיקי דיין את "רחובות ירושלים" ולפופיק ארנון את "כל אחד".
ב-1987 הלחין לאלבומה של רבקה זהר "עברייה" את השיר "דרך מוצא" למילים של זאב טנא.
ב-1988 הלחין והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן "נטו", וכן הפיק מוזיקלית את אלבומו של דורון מזר "יש לי ים תיכון", בו בלט עיבודו לשיר "כמו שאת".
ב-1989 הפיק מוזיקלית את שירי אלבום הבכורה של דפנה דקל והלחין (יחד עם יובל דור) את השיר הבולט באלבום – "הצילו" ("מי יציל את הבית שלי"). עוד באותה שנה עיבד את השיר "קלאופטרה" לאלבומו השני של נתי לוי. באותה שנה גם ניהל מוזיקלית ועיבד את השירים לאלבום הסולו השני של רוטבליט "מכתבים מבית רביעי".
ב-1992 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של יהודה אליאס - "לו".
ב-1998 יצא אלבום הבכורה של מיטל טרבלסי, לו הלחין גבריאלוב את "חזרת מאוחר".
בשנת 2001, הפיק מוזיקלית את אלבומו השני של רגב הוד, "בעקבותייך", לו גם כתב והלחין חמישה שירים ואף ביצע עימו דואט בשיר "מותק אל תלכי"
בשנת 2004 כתב והלחין את השיר "לך עם החלום", שהיה שיר הנושא של סדרת הנוער "ראש גדול". את השיר שרה ביתו, שירה גבריאלוב.
דמוס
{{פירושונים|
מיקי גבריאלוב
כמלחין מוזיקה לזמרים נוספים, להצגות לסרטים וכמעבד
כמו כן הלחין ב-2001 ו-2002 את מוזיקת הרקע ושירי הנושא של סדרות הטלוויזיה "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה", שאותו גם שר יחד עם הזמרת יפעת תעשה. גבריאלוב ניהל מוזיקלית את תוכנית הטלוויזיה "שירה בשידור" לערוץ הראשון, וכתב מוזיקה לסדרת הילדים "רחוב סומסום", הלחין לפסטיבל שירי ילדים עבור הזמרת יעל דואני את "אם את נסיכה" בנוסף, הלחין לפסטיבל הילדים לזמרת שרון דורני את "אני יכולה" שזכה במקום הראשון.
כזמר וכיוצר עצמאי
ב-1980 העלה לראשונה מופע בו עמד בקדמת הבמה ושר משיריו שהלחין לאחרים. כזמר ויוצר עצמאי הוציא גבריאלוב כ-20 אלבומים.
פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס
פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס (בגרמנית: Friedrich August Wilhelm von Brause; 10 בספטמבר 1769 – 23 בדצמבר 1836) היה גנרל פרוסי שלחם בצבא ממלכת סקסוניה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. בראוס נודע בכך שבמהלך קרב לייפציג סירב פקודה ושלח את החיילים הסקסוניים שהיו תחת פיקודו להילחם לצד הקואליציה במקום לצד הצרפתים. בראוס אף עיכב את כוחותיו של עמנואל דה גרושי בקרב ליני ובכך אפשר לגבהרד לברכט פון בליכר לאחד את כוחותיו עם אלו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון ובכך לנצח בקרב ווטרלו.
מיקי גבריאלוב
כזמר וכיוצר עצמאי
ב-1982 יצר את אלבום שירי הילדים "יפתח המלוכלך", בו הלחין ועיבד את כל השירים, על פי התרגום של אורי סלע לספר הילדים יהושע הפרוע. ביצירת האלבום השתתפו: ז'אן פול זימבריס בתופים, מיקי שביב בגיטרה באס, ומורדי פרבר בגיטרה, וכן הזמרים: מזי כהן ויואל לרנר, והשחקן איל גפן בקטעי קרינות. שנה אחר כך יצר אלבום ילדים נוסף עם אורי סלע, על פי התרגום שלו לספר מקס ומוריץ.
פורד קונסול קורסייר
פורד קונסול קורסייר (באנגלית: Ford Consul Corsair) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת חברת Ford of Britain (פורד בריטניה), (שם רשמי: Ford Motor Company Limited), חברת בת של קונצרן הרכב פורד, אשר יוצרה בין השנים 1963–1970.
מיקי גבריאלוב
כזמר וכיוצר עצמאי
ב-1983 יצא אלבום הבכורה שלו כסולן "אגדת גבריאלוב", בו הלחין ועיבד שירים שכתבה אשתו מיכל: "מקום אחר", "אגדת גבריאלוב", "תוכי באר" ו"באת לי", וגם "פוליה" על פי מכתב של דוד בן-גוריון. גבריאלוב שר וניגן בגיטרה בס, גיטרה אקוסטית, מנדולינה וקלידים וגם הפיק מוזיקלית עם יואב גרא. עוד השתתפו בהקלטות רמי בר דוד בקלידים, יגאל ישראלי בגיטרה חשמלית ואלי טובול בתופים וכלי הקשה. בעקבות המופע יצאה במופע יחיד.
פורד קונסול קורסייר
דגמי "פורד קונסול קורסייר מודל GT", מנוע 1,498 סמ"ק המפיק 75 כ"ס יוצאו לאירופה.
דגם "פורד קונסול קורסייר" בתצורת 4 דלתות, יוצא לישראל.
מיקי גבריאלוב
כזמר וכיוצר עצמאי
ב-1990 יצא אלבום האוסף "סיפור של חורף" ובו חידושים ללהיטיו ושני שירים חדשים, "אל תבכה ילד" ו"קח את זה קל".
בשנת 1991 נסע לטורקיה ושיתף פעולה בהקלטות לאלבום "כשחלמתי על הבית" (שיצא בנובמבר אותה שנה). במסגרת האלבום הופיע עם הזמרת הטורקייה סלדה בהג'ן.
באוגוסט 1994 הוציא את האלבום "על כף היד", בו בלט הלהיט "הקצב של חיי". כמו נכללו באלבום שירים שנכתבו על ידי חנוך לוין ונתן אלתרמן. עוד בשנת 1994 נסע לבולגריה ושיתף פעולה עם מוזיקאים בולגרים ועם שלישיית "קרצובה" שפעלה במסגרת הלהקה הווקלית "מסתורי הקול הבולגרי" באלבום "על כף היד", כמו כן הוזמן לערוץ הראשון להופיע במופע "אני ואתה". כמחווה לחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן נסע לירדן להקליט עם הלהקה הירדנית "השורדים", צילם וידאו קליפ בעיר פטרה והוזמן להופיע בפסטיבל ישראל 1995 יחד עם הלהקה כמחווה לשלום.
בספטמבר 1995 הוציא בחברת התקליטים "הד ארצי" את האלבום "בית וגיטרה". האלבום הוקלט בפסטיבל ישראל כמחווה להסכם השלום עם ירדן. כלל ברובו ביצועים מחודשים. באפריל 1997 הוציא את האלבום "לא זכיתי באור מן ההפקר", שאת רוב שיריו כתב בעצמו, למעט שיר הנושא שנכתב על ידי חיים נחמן ביאליק.
בשנת 2002 הוזמן להופיע בפסטיבל ישראל במופע שנקרא "אני ואתה", שהיווה מחווה ליצירתו. בשנת 2003 הפיק לערוץ הראשון תוכנית מוזיקה לכבוד יצירתו, שנקראה "מיקי גבריאלוב בין שני עולמות", כשם האלבום שהוציא באותה שנה.
בשנת 2008 הוציא את האלבום "חולמים". בשנת 2009 הוזמן להופיע בפסטיבל ימי זמר בחולון כמחווה ליצירתו. בשנת 2011 אירח שורה של אמנים במופע בו חזר לאלבום "בדשא אצל אביגדור", 40 שנה לאחר שיצא. באותה שנה גם הוציא אלבום של מוזיקה צוענית עם להקת "סווינג דה ג'יטאן". בשנת 2014 הוציא את האלבום "ריח של ים". בשנת 2018 הוציא את האלבום "כשחלמתי על הבית - הופעות 1993-2018". בינואר 2019, הוציא את הסינגל "סטפאני", דואט עם קורין אלאל, שיר ראשון מתוך אלבום חדש, שנה אחר כך יצא לאור האלבום "כאלה הזמנים".
בשנת 2021, העלה מופע בפסטיבל ימי זמר בחולון לכבוד 50 שנה ליציאתו של האלבום "בדשא אצל אביגדור". כמו כן, לאחר שנים של שיתוף פעולה עם ביתו, שירה גבריאלוב, על הבמות, לקח חלק בשיר "חתיכת משוגעת" שהוציאה שירה. בשיר, שנכתב והולחן על-ידי שירה, עמרי קסטן, לירון בן שמעון, קובי מנדלבאום ולירון דניאל-רבי, ניגן גבריאלוב בבוזוקי ובסאז.
משפחתו
גבריאלוב נישא בשנת 1970 לאדלה, וכתשע שנים לאחר מכן התגרש ממנה. לאחר גירושיו, גידל את שני בניהם. בשנת 1983 נישא בשנית למיכל, ולהם בן ובת, הזמרת שירה גבריאלוב. הוא מתגורר בהוד השרון.
אלבומי אולפן
אלבומים משותפים
עם "הצ'רצ'ילים"
אלבומי סולו
(בסוגריים: השירים הבולטים מהאלבום)
אלבומי הופעות
חץ ברבנט
היסטוריה
המרוץ נוצר בשנת 1961 ואז נוצח על ידי פינו קראמי המקומי. המנצח הראשון במרוץ שהוא לא בלגי הגיע שלוש שנים אחרי, ארנלדו פיאמבנצ'ו מאיטליה. שיאן הניצחונות במרוץ הוא אדוויג ואן הוידונק, שניצח ארבע פעמים (1987, 1991, 1993, 1995).
ב-2011, המרוץ השתדרג ועלה לדרג ה-1.HC, הדרג השני בחשיבותו למרוצים בעולם, שכיום נקרא UCI Pro Series. עקב העובדה שהמרוץ נערך לצד קלאסיקות ומרוצים חד יומיים אחרים בכירים בהולנד או בבלגיה באפריל, הוא זוכה לפופולריות ולרוב רוכבים בכירים משתמשים במרוץ הזה כהכנה למרוצים הבולטים יותר.
יטבתה
יָטְבָתָה (הגייה: יוֹטְבָתָה, במלעיל) הוא קיבוץ במחוז הדרום בישראל, בדרום הערבה, כ-45 ק"מ צפונה לאילת. הקיבוץ משתייך ל ב. חלק ניכר מפרנסת הקיבוץ נסמך על מחלבות יטבתה, והוא נחשב לקיבוץ מבוסס כלכלית.
מקור השם
הקיבוץ נקרא על שם יטבתה המקראית, תחנה בנדודי בני ישראל במדבר, שאחד הזיהויים שלו, הגם שלא הזיהוי המקובל ביותר, הוא באתר הארכאולוגי עין ע'דיאן (נהגה "עין רדיאן" ובעברית עין יטבתה ) הנמצא בתחומי הקיבוץ. פרוש שם היישוב - "הארץ הטובה".
התיישבות עתיקה
באזור בו שוכן הקיבוץ, נתגלו שרידים מהתקופות הנאוליתית והכלקוליתית שהכילו ממצאים לפעילות של הפקת נחושת. דרומית לאתר הקיבוץ נמצא פארק תמנע המכיל מכרות נחושת עתיקים ותצורות גאולוגיות מעניינות.
כמו כן, נחשפה מצודה מצרית מתקופת הברזל, מתקופת השושלות ה-19 וה-20 (תקופת הממלכה החדשה) שתפקידו היה הגנה על נווה המדבר החשוב.
נלסון גליק מצא במקום סיגי נחושת שהעידו על תעשיית התכת נחושת באתר, שמצדם מעידים על מרבצי נחושת בסביבה. כן נמצאו חרסים מימי מלכות יהודה.