cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיסטרס אוף מרסי
הפירוק: הסיסטרהוד והמסיון (1985–1986)
על פי כמה מקורות, עם יציאתם לאור של שירים אלה, נטען שאלדריץ' ניצח את האסי ואת אדמס במירוץ על מקדמה של 25,000 לירות שטרלינג (סכום המוזכר בפתיח של השיר "ג'יהד" באלבום "מתנה") שניתן על ידי המפיצים לחבר הסיסטרס הראשון שיפיץ משהו. דבר זה קשר את אלדריץ' לטיים וורנר ושחרר את האסי ואת אדמס מהחוזים שלהם עם החברה. על פי מנהלם של להקת "המסיון", טוני פרין, התיק מעולם לא הגיע לבית המשפט ולהקתו החדשה של האסי יכלה להוציא את החומרים שלה באמצעות מותג עצמאי. למרות זאת, ציין אלדריץ' במקום אחר שה-"2-5-0-0-0" שפותח את השיר "ג'יהד" באלבום "הסיסטרהוד" מיצג את סכום הכסף שבו זכה מ-"המסיון" בבתי המשפט האזרחיים. הוא טען בראיון, שהוקלט בבוסטון, שבתי המשפט באנגליה לא הכירו בזכותו או בזכותם החוקית של שאר חברי הלהקה לשם "הסיסטרהוד". הוא אמר שבתי המשפט דרשו אישור מכל אחד לקבלת בעלות על שם הלהקה שהיה המניע להפקת השיר הראשון של "הסיסטרהוד". לאחר יציאת השיר, אלדריץ' קיבל בעלות רשמית על השם ויכל לתבוע וכך עשה וזכה ב-25,000 לירות שטרלינג בתביעה.
עידן פלאדלנד (1987-1989)
כאשר הוא נשאר בגפו, אלדריץ' הקליט את אלבום "פלאדלנד" (Floodland), שציין את המעבר מרוק מבוסס גיטרות לעבר "רוק ווגנרי", אווירתי עם נטיות לקלידים שהשימוש בהם החל באלבום "המתנה". האלבום הופק על ידי אלדריץ' ולארי אלכסנדר, עם תרומות על ידי ג'ים סטיינמן בשניים מהשירים, כשאחד מהם הוא "הקורוזיה הזו" (This Corrosion).
"הקורוזיה הזו" הייתה יצירה שאותה אלדריץ' כבר הקליט פעם עם שותפיו ללהקת "הסיסטרהוד". בנוסף, האלבום כלל את השיר "לפיד", השיר האחרון מהרשימה הקודמת. מנהל הלהקה דאז, בויד סטימסון, טוען שהצלחה במצעד הפזמונים לא הייתה הפתעה עבור הלהקה.
מאוחר יותר, טען אלדריץ' שהמפיק סטיינמן היה יותר יעיל בהבטחת המימון להפקת שירים נוספים מאשר בהפקת השירים עצמם.
אף על פי שמוריסון שיחקה תפקיד נכבד בקידום הסיסטרס אוף מרסי (בהופעותיה לצד אלדריץ' בווידאו קליפים, ראיונות וצילומים) תרומותיה המוזיקליות היו נושא לוויכוח. ב-1992, אלדריץ' אמר את המילים הבאות בנוגע לשיתוף הפעולה בין השניים:
המקרה הזה יושב מאז בבית המשפט והוביל להסכם סודיות בין מוריסון לאלדריץ'. בויד סטימסון הסכים מאוחר יותר שמוריסון לא הייתה מעורבת יותר מדי מבחינה מוזיקלית והוסיף:
בתקופה זו, הלהקה לא הופיעה בהופעות חיות, אך כן הופיעה בהופעת פלייבק בתוכנית טופ אוף דה פופס, בין השאר.
עידן ויז'ן ת'ינג (1989–1993)
גלגולה הבא של סיסטרס אוף מרסי כלל גיטריסט גרמני לא ידוע, אנדראס ברון, שאותו גילה אלדריץ' מנגן בפאב בהמבורג וצירף אותו ללהקה באפריל 1989. הבסיסט, טוני ג'יימס, חבר לשעבר בלהקות "סיג סיג ספוטניק" (Sigue Sigue Sputnik) ו-"דור האיקס" (Generation X), וטים ברצ'נו, מלהקת "הכל אודות חווה" (All About Eve), שגויס כגיטריסט ברגע האחרון. ההרכב החדש יצא לדרך עם יציאת האלבום "ויז'ן ת'ינג" (Vision Thing), שיצא לאור באוקטובר 1990 והופק על ידי אלדריץ' (שיר אחד מתוכו, השיר "מור" (More), הופק ונכתב בשותפות עם סטיינמן). האלבום גם כלל את הגיטריסט ג'ון פרי ואת מגי ריילי שביצעה שירת רקע. כותרת האלבום לקוחה מציטוט של סגן נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' בוש מ-1987 וזה ציין שינוי כיוון נוסף, הפעם לעבר רוק מבוסס גיטרות.
הלהקה השיקה סיבוב הופעות עולמי בשנים 91–1990 כדי לקדם את האלבום. ב-1991 הם ארגנו סיבוב הופעות מעורר מחלוקת בצפון אמריקה ביחד עם להקת "פבליק אנמי" (Public Enemy). מפחד למהומות בין מעריצי הסיסטרס הלבנים לבין מעריצי פבליק אנמי השחורים, הרבה ערים אסרו על קיום ההופעות וסיבוב ההופעות בוטל במחצית הדרך. מאוחר יותר בשנת 1991, עזב הבסיסט ג'יימס ופצח בקריירת סולו. הלהקה המשיכה והשתמשה בפסקול שהוקלט מראש. פרשת סיבוב ההופעות בארצות הברית לא עזר את יחסיו הרעויים כבר של אלדריץ' וחברת התקליטים החדשה של הסיסטרס, EastWest, חברת בת של וורנר (Warner Music Group) שאליה הוצמדה הלהקה לאחר ארגון מחדש בשנת 1989. סכסוכים בין Warner Music Group, הובילו להפסקת חוזה ההפצה של אלבומי הלהקה בארצות הברית משנת 92–1991 מה שאמר שהקלטות עתידיות יהיו זמינות בארצות הברית רק כדרך יבוא.
תחת התעקשותה של חברת התקליטים, הלהקה הקליטה מחדש את להיטם בעבר "מקדש האהבה" (Temple of Love) (עם עפרה חזה כקול שני ועם טוני ג'יימס על גיטרת בס) כדי לקדם את אוסף להיטי העבר שלהם שהופצו באופן עצמאי, שנקרא "חלק מהבנות נודדות בטעות" (Some Girls Wander By Mistake) (1992). בתחילת השנה, ביצעה הלהקה את השיר בתוכנית טופ אוף דה פופס עם חזה וטוני ג'יימס ובכך ציינו את הפעם האחרונה שבה הרכב ההקלטות של אלבום "ויז'ן ת'ינג" חלקו את הבמה.
ביוני 1992, פיטר אלדריץ' את סטימסון, שהיה מנהל הלהקה במשך עשר שנים.
בסביבות הזמן הזה, החל בריצ'נו להתרכז בלהקתו האחרת, XC-NN (במקור, CNN). בינתיים, הוציא ברון את אלבום הסולו הראשון שלו "ברון" (Broon). ברון טען שהשירים באלבום הוצעו עבור האלבום הבא של הסיסטרס ונדחה על ידי אלדריץ'. אלדריץ' דחה את הטענות האלה ואמר שהשירים מעולם לא הוצעו לו.
בריצ'נו עזב עד סוף השנה והוחלף ב-1993 על ידי אדם פירסון. פירסון היה הגיטריסט היחיד בסינגל "תחת האקדח" (Under the Gun), שכלל גם את סולן להקת "Berlin" (Berlin) לשעבר, טרי נון שביצע שירת רקע. הסינגל הוקלט כדי לקדם את אוסף "הלהיטים הגדולים", שנקרא "מקרה זעיר של הפצצת יתר" (A Slight Case of Overbombing) (1993). ההפצות האלה התבררו כהקלטות המסחריות האחרונות, של הלהקה, לכל הידוע. ברון עזב את הלהקה בשנת 1993.
בעקבות המופעים האחרונים בדצמבר 1993, נכנסה להקת סיסטרס אוף מרסי למה שנקרא בפי אלדריץ' "שביתה כנגד EastWest".
סכסוך עם איסט ווסט רקורדס (1994–1997)
בסביבות שנת 1994, אלדריץ' טען שהיה עסוק בעניינים משפטיים בנוגע ללהקה אף על פי שלא סיפק פרטים על כך. נטען על ידי גורמים רבים שדברים אלה נבעו עקב סיבוב ההופעות הקצר עם "פבליק אנמי" ב-1991 או לחלופין סכסוכיו המתמשכים של אלדריץ' עם חברת התקליטים "איסט ווסט רקורדס" (EastWest), היות שהלהקה עדיין הייתה חייבת להם שני אלבומי אולפן מקוריים.
ב-1995, ביצע אלדריץ' רמיקס לשני שירים ללהקה הגרמנית "די קרופס" (Die Krupps) והופיע עם שרה ברייטמן בשיר "שאלה של כבוד" (A Question of Honor). למרות זאת, לא יצא לאור אלבום חדש של סיסטרס אוף מרסי.
שותפיו של אלדריץ' פנו לגארי מרקס, חבר הלהקה שהקים אותה בשותפות עם אלדריץ', כדי שיכתוב שירים עבור אלבום חדש. מרקס נפגש עם אלדריץ' והשניים הסכימו לתנאים שתחתם יופקו פסקולים עבור הרקע. לאחר שסיפק מרקס אחד-עשר פסקולים, נסוג אלדריץ' מהפרויקט 'ללא אף מילה'.
ב-1996, הוחייתה מחדש הלהקה עבור כמה מופעים שתמכו בלהקת "הסקס פיסטולס" (Sex Pistols), כשאת מקומו של ברון תפס כריס שיהן. במהלך מופעי ההמשך, את מקום הגיטריסט היו מחליפים ביניהם שיהן ומייק וריאק.
בסוף שנת 1997, בוטל החוזה עם EastWest, לאחר שהחברה הסכימה לקבל חומרים שהוקלטו תחת השם SSV במקום שני האלבומים שהיו חייבים הסיסטרס תחת החוזה. החברה הסכימה לקבל את החומרים (בסגנון טכנו שכללו מלמולים מאת אלדריץ' ללא תופים) ללא שמיעתם לפני כן. ההקלטות מעולם להופצו באופן רשמי אך הופצו דרך קובצי MP3 פיראטיים.
בעקבות ההפצות, הכיל האתר הרשמי של סיסטרס אוף מרסי את אותו "עדכון" במשך שנים:
שנים מאוחרות (1998-הווה)
בעוד שהלהקה לא הוציאה חומרים מוקלטים חדשים, באופן עצמאי או באופן אחר, החיה אלדריץ' את הלהקה לסיבובים קצרים בכל שנה מאז 1996, חוץ מ-2004. הלהקה מבצעת שירים שלא יצאו, שירי עבר ידועים יותר וידועים פחות, וביצועים חדשים של שירים ישנים. ב-2005, ניגן פירסון את הופעותיו האחרונות עם הסיסטרס אשר להם עתה יש חבר חדש בשם כריס קטליסט. פירסון עבר מאז לנגן בלהקת MC5.
ב-2006 סיירה הלהקה בצורה רחבה בצפון אמריקה ואירופה עם הגיטריסט החדש שלהם, בן כריסטו, שהיה בעברו חבר בלהקת הפאנק מטאל AKO. עם יותר משבעים הופעות, היה זה סיבוב ההופעות הגדול ביותר שלקחה על עצמה הלהקה ביותר מחמש עשרה שנים. בסתיו 2008, בוצע החלק הצפון אמריקאי של סיבוב ההופעות, ולאחריו שרשרת של הופעות באירופה, לבנון, דרום אמריקה ואף הופיעה במועדון התיאטרון ביפו במאי 2009.
ב-2011 חגגה הלהקה 30 שנים ונגנה ברחבי אירופה, יפן, אוסטרליה וניו זילנד.
בשבת ה-21 ביולי 2012, עשתה הלהקה את הופעתה הראשונה בפסטיבל אמפי בעיר קולון בגרמניה, ושם היו המופע הראשי ביום הראשון של אירוע בן יומיים. הזמרת האירית ונגנית הפסנתר, ליסה קאטברט הצטרפה אליהם על הבמה בשירת רקע לשירים "דומיניון" (Dominion), "זרועות" (Arms) ו-"מקדש האהבה" (Temple of Love), וגם ביצעה סולו משלה לשיר "הקורוזיה הזו" (This Corrosion) על פסנתר חשמלי.
אלבום רביעי אפשרי
ב-2002 נזכר אלדריץ' בכמה פגישות אחרונות שהיו לו עם כמה חברות תקליטים:
באוקטובר 2006 הכריז המגזין "סייד ליין מיוזיק" (Side LIne Music) שהלהקה מנהלת דיונים עם חברת בת של יוניברסל, W14 Music. כשהם חתומים או לא חתומים, יצאו חידושים של סיסטרס אוף מרסי ב-3 בנובמבר 2006 באירופה (וב-30 באוקטובר בארצות הברית) דרך WEA הבינלאומית: First and Last and Always (1985), Floodland (1987) ו-Vision Thing (1990). כל שלושת האלבומים הכילו שירי בונוס.
אתר האינטרנט הרשמי של הלהקה נשאר אותו דבר מאז הושק. הקישורים עבור Merciful Release ו-Reptile House מציגים את הודעת "בבנייה" (Under Construction) כבר כמה שנים. סיסטרס אוף מרסי לא הפיקו חומרים מוקלטים חדשים מאז 1993. אפילו הגיטריסט בן כריסטו אמר למגזין סייד-ליין שהוא אינו יודע אם ומתי ייצא אלבום חדש. ב-2010 אלדריץ' אישר שהוא כרגע אינו רואה סיבה להוציא אלבום בראיון שנתן לג'ואל מקלבר ממגזין "קלאסיק רוק" (Classic Rock). באוגוסט 2010, כאשר התבקש לפרט, ציין אלדריץ' שמגבלות זמן ומחסור בחומרים זמינים הם חלק מהבעיות לכך:
השפעות
מבין ההשפעות שלהם ציינה להקת סיסטרס אוף מרסי את לאונרד כהן, הוקווינד (Hawkwind), גארי גליטר (Gary Glitter), להקת "מחתרת הקטיפה" (The Velvet Underground), להקתה-"סטוג'ס" (The Stooges), להקת "מוטורהד", להקת "סואיסייד" (Suicide), להקת "יום ההולדת" (The Birthday Party) ולהקת The Fall. הם קראו לעצמם על שם שיר מאלבומו הראשון של לאונרד כהן, "שירי לאונרד כהן" (Songs of Leonard Cohen). ללהקה יש השפעות, גם כן, מלהקות אחרות מה-"גל הראשון" של מה שנקרא סוגת הרוק הגותי.
בעוד שהלהקה נהנת מקהל מעריצים גדול עם תחומי עניין במה שנקראת "התרבות האפלה" (Dark Culture), הלהקה רואה עצמה ראשית כל כלהקת רוק. הם באופן פעיל דחו את הקישור שלהם ל-"גות" בדרך של הצהרות פומביות בעיתונות וגם בחוזים שלהם. למרות זאת, דבר זה לא מנע מהם מלהופיע באופן קבוע בפסטיבלים שבהם מוזיקה גותית מושמעת כגון פסטיבל "מרה לונה" (M'era Luna Festival).
יהודה המכבי
יהודה המכבי (או המקבי, ביוונית: Ἰούδας ὁ Μακκαβαῖος; נהרג בשנת 160 לפני הספירה) היה מצביא ומנהיג יהודי שעמד בראש מרד החשמונאים, שהחל בתגובה לגזירות אנטיוכוס הרביעי. הוביל את המורדים במחוז יהודה להקמת צבא ולהישגים צבאיים ופוליטיים שסללו את הדרך להקמת ממלכת החשמונאים.
ביוגרפיה
יהודה המכבי נולד למשפחת כהנים ממשמרת יהויריב, שמושבה היה במודיעין שבהרי יהודה, והיה השלישי מחמשת בניו של מתתיהו החשמונאי. הוא הרים את נס המרד כנגד שלטונו של אנטיוכוס הרביעי.
מקור השם מכבי
יש סברות אחדות למקור השם "מכבי". המילה העברית המקורית אינה ידועה, וכל שנותר הוא המילה היוונית Μακκαβαῖος (תעתיק: "מקבּאיוס"), שניתן לתעתקה לשפה העברית בחזרה כ"מכבי" או כ"מקבי". במהלך הדורות הוצעו פירושים שונים לשתי הצורות:
מקבי
לדעת רוב המפרשים, נגזר הכינוי "מקבי" מן השם "מקבת" (פטיש) והוא מורה על גבורתו של יהודה, (בדומה לכינויו של קרל מרטל – קרל הפטיש). יש הסוברים כי כינוייהם של בני מתתיהו ניתנו להם בעת היוולדם, ועל בסיס הפירוש "מקבת" וסברה זו, יש המשערים כי הכינוי מורה על צורת ראש הוולד, שהייתה דומה לצורת קרדום (פטיש שראשו משוך לפניו ולא לאחוריו), על פי הוראת השם "מַקָּבָן" בלשון חז"ל, לפי הפירוש הניתן לכך בגמרא. לפי הנחה אחרת, מקור השם הוא בפסוק "פּי ה' יִקֳּבֶנּוּ", והכינוי הוא קיצור של "מקב – יה" ופירושו נקיבת ה', כלומר, ה' נקב (ציין) אותו. א' מברך הציע כי מקור השם בטעות של התרגום הרומי: במקום יהודה "המצביא" העתיקו "המקבי", בחילוף צ' בק', כרגיל ברומית (כגון ציצרו-קיקרו).
מכבי
בכתבי היד הטובים של ספר יוסיפון (פרק טז ואילך) מופיעה הצורה "מכביי" (עם שני י|יו"ד), כתעתיק עברי של הצורה הלטינית, ומספר יוסיפון עבר הכתיב בכ"ף לספרות העברית של ימי הביניים. הצורה "מכביי" (עם שני יו"ד) מופיעה גם בתרגום עברי שנעשה מלטינית במאה ה-12 לספר מקבים א ("שריד ופליט"). היו שהציעו לפרש את המילה כראשי תיבות של הפסוק "מי כמוך באלים יהוה" (שמות, ט"ו יא), פסוק שעל פי האגדה, היה רשום על סמל המורדים. הצעה אחרת היא כי מדובר בראשי תיבות של שמו של ראש משפחת החשמונאים, אביו של יהודה המכבי, מתתיהו כהן בן יוחנן.
יהודה כמנהיג המרד
במהלך מרד החשמונאים מרדו קבוצות שונות מתושבי אזור יהודה הן בשלטון ההלניסטי ששלט בארץ באותה עת, הן בשלטון היהודי המקומי המתייוון, שניסה להשליט בארץ את מדיניות ההתבוללות שלו. עוד לפני פרוץ המרד, כאשר מנלאוס, הכהן הגדול המתייוון, פרע פרעות באוכלוסיית ירושלים בסיוע כוחות צבא סלאוקים, נמלט יהודה מהעיר בלווית תשעה חברים,
בשנת 165 לפנה"ס, שנה לאחר תחילת המרד, נפטר מתתיהו, שהיה המפקד ויוזם המרד. מתתיהו מסר את הנהגת המרד ליהודה, אף על פי שהוא לא היה בנו הבכור. ההסבר שנתן מתתיהו לבחירה זו היה:
בספר החשמונאים מתואר יהודה (כהסבר נוסף לבחירתו כמנהיג):
עם בחירתו למנהיג, שינה את טקטיקת הלחימה של המורדים. בעוד שבשנת המרד הראשונה נלחמו המורדים במלחמת גרילה, ולא העזו להתייצב בקרב גלוי נגד הסלאוקים (עיקר אופי פעולתם של המורדים בהנהגת מתתיהו היה התנפלויות פתע על כפרים ועיירות, כדי להרוס את מזבחות היוונים), למד יהודה את שיטות הלחימה של הצבא היווני, והחל ליזום מתקפות פתע כנגד הכוחות הסלאווקים. זאת מאחר שלחימה פנים מול פנים חזיתי מול הצבא היווני המאומן והגדול הייתה חסרת-סיכוי. יהודה ניצל בצורה מתוחכמת את אזורי ההר בהם ניתן להסוות כוחות גרילה, וערך מארבים, פשיטות והתקפות פתע, תוך התמחות בקרבות לילה.
ניצחונות ראשונים
ההזדמנות הראשונה של יהודה המכבי לבחון את טקטיקת הלחימה שלו הייתה בקרב בואכה שומרון. צבאו של אפולוניוס, מושל שומרון שהגיע מצפון, שיצא לפעולת עונשין או ניסה להגיע לירושלים, הותקף והושמד כולו במארב שערך יהודה המכבי בציר שמוביל משכם לירושלים (לפי אבי-יונה במעלה לבונה או בוואדי חרמיה לפי אבישר). לפי המסופר, יהודה הרג את אפולוניוס בקרב זה ולקח ממנו את חרבו והשתמש בה בכל קרבותיו. בעקבות הקרב שלח אנטיוכוס כנגד יהודה את המצביא סירון. סירון, בראש צבא הגדול פי שניים מצבאו של אפולוניוס, התקדם לעבר ירושלים מכיוון השפלה.
בעוד שחיילי יהודה חששו ממפגש עם צבא סירון עודד יהודה את חייליו באמרו:
סירון וצבאו הופתעו על ידי כוחותיו של יהודה במעבר הרים ליד בית חורון – קרב הידוע כקרב בית חורון – וניגפו והובסו באופן מוחץ.
קרב אמאוס
בקרב אמאוס (בשטח מנזר אמאוס ליד לטרון), שנחשב לאחד מניצחונותיו החשובים של יהודה, נלחם יהודה בצבא בראשותו של הגנרל גורגיאס. על פי ספר מקבים א, הכוחות הסלאוקים מנו כ-40 אלף רגליים וכ-7,000 פרשים (מספר שהחוקרים מטילים בספק) בעוד שליהודה היה כוח שמנה כ-6,000 לוחמים. כוחו של יהודה התארגן במצפה הסמוכה. גורגיאס היה כה בטוח בניצחונו, עד שהביא עמו לקרב סוחרים פיניקים במטרה שאלה ייקנו ממנו עבדים יהודים לאחר הניצחון בקרב.
כשדווח ליהודה כי גורגיאס לקח 5,000 איש מצבאו והשאר נותרו במחנה, הבין שבכוונת גורגיאס להפתיע אותו בלילה, והורה לאנשיו לנטוש את המחנה אך להשאיר את מדורות המחנה דולקות על פי גרסת יוסף בן מתתיהו. כשגורגיאס הגיע למחנה המכבים הוא הסיק שהם מיהרו לברוח, כך שלא הספיקו לכבות את המדורות, ולכן החליט לרדוף אחריהם לתוך ההרים בעוד שיהודה וצבאו היו כבר בדרכם למחנהו שלו. יהודה חיכה בלילה מדרום לאמאוס מספר שעות, גם כדי לאושש את אנשיו מהמסע הקשה והנמרץ, ויצא למתקפה עם עלות השחר.
כשהתקרבו למחנה הסלאוקי נדהמו לוחמיו של יהודה מאיכות כלי הנשק וממספרם של לוחמי הצבא היווני שנותרו במחנה. יהודה הבחין בחששות של צבאו ופנה אליהם:
הצבא היווני שנשאר במחנה הופתע, 9,000 לוחמים סלאוקים נהרגו על פי מקבים א, והיתר נמלטו אל השפלה. כאשר גורגיאס וכוחותיו שבו למחנה מותשים מהחיפוש, חיכו להם במחנה המכבים, והצבא הסלאוקי המופתע שראה מראש ההר את כל המחנה עולה באש, סבר כי כל החיילים שהיו במחנה נהרגו, ולכן כוחות אלה נמלטו ללא קרב.
קרב זה הביא להתמוטטות השליטה הסלאוקית ביהודה, ולניתוק כל הדרכים לבירה. הניצחון העלה את קרנו וחיזק את מעמדו של יהודה המכבי בקרב העם, וחוגים רחבים שהיססו להצטרף אליו לפני כן עשו זאת אז. על פי ברוך קנאל תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו ולכל אלו שהצטרפו אליו. כל העם מלבד המתיוונים בירושלים היו עתה לפקודת יהודה, והמצור על החקרא הושלם אף מכיוון דרום.
על פי משה דוד הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות. מערכת אמאוס ותוצאותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושבי יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו. ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה (מועצת הזקנים) של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), לביטול הגזרות הדתיות וחנינה לאיכרים, נשלחה בעקבות קרב זה.
שחרור ירושלים וכיבושים אחרים
יהודה המשיך בניצחונותיו, הצליח לשחרר את כל ירושלים, פרט לחקרא, ששימשה מפלט ליוונים ולמתיוונים היהודים, טיהר את בית המקדש. בעקבות הטיהור חגגו כוחות החשמונאים את חנוכת המקדש – לימים חג החנוכה בשנת ג'תרמ"ו – 164 לפנה"ס.
יהודה יצא למזרח לכיבוש הגלעד, הרי אדום ופלשת, ושלח את שמעון התרסי אחיו לצפון לטהר את הגליל. קרבות אלה אפשרו תחום יהודי אוטונומי של שטח רציף בשליטתם של יהודה ואחיו.
בתגובה לניצחונותיו של יהודה נערך קרב נוסף בבית זכריה, ובפיקודו של המצביא ליסיאס השתתפו על פי מקבים א 100,000 רגליים, 20,000 פרשים ו-32 פילי מלחמה, מטעם הכוחות הסלאוקים שנשלחו על ידי אנטיוכוס החמישי. בקרב בית זכריה נהרג אחיו של יהודה, אלעזר המכבי, לאחר שנרמס על ידי פיל. בקרב זה הפסידו כוחות החשמונאים וליסיאס צר על ירושלים. המצור הסתיים בשל הפיכה שנערכה בסוריה שבה פיליפוס תפס את השלטון וכלא את אנטיוכוס החמישי. בשל הפיכה זו נאלץ ליסיאס להגיע להסכם עם יהודה, ולפיו ירושלים ניתנה ליהודים. כמו כן, ליהודים ניתן בה חופש דתי.
זמן קצר לאחר השבת השלטון בסוריה לאנטיוכוס ה-5 מידי פיליפוס, מרד באנטיוכוס דמטריוס הראשון ותפס את השלטון. דמטריוס שלח את המצביא בקכידס לכבוש את ירושלים. יהודה נמנע מלהתעמת עם בקכידס בשל כוחו העודף, ובקכידס הסתפק בפעולת עונשין בבית זית.
דמטריוס שלח את ניקנור, אחד ממפקדיו המנוסים להילחם בחשמונאים. בהתחלה חשש ניקנור מקרבות ישירים עם יהודה המכבי (ניקנור נכח בקרב אמאוס בצעירותו) ועל כן פתח בשורת פגישות עם יהודה במטרה, לדברי יוסף בן מתתיהו, לרכוש את אמונו וכך להורגו בהפתעה. בעקבות הפגישות הרבות רחש ניקנור הערצה ליהודה. ניקנור היה כנראה היחיד בין המפקדים הסלאוקים שאיים להחריב את בית המקדש. בעקבות איום זה יהודה נמנע מלצור על ירושלים, וחיכה לשעת כושר בה יוכל לתפוס את ניקנור מחוץ לירושלים. למרות השיחות לבסוף נערכו ביניהם מספר קרבות. בקרב האחרון קרב כפר שלמא נחל ניקנור תבוסה, ונהרג על ידי יהודה.
הניצחון בקרב חדשה דחק את הסלאוקים להיאחזות בודדת שנותרה בידם, מצודת החקרא ואילו כל ארץ יהודה נפלה עתה תחת שלטונם הישיר של המורדים. בהפוגה שארכה כשנה ניסה יהודה המכבי לבסס את מעמדו. שיאו היה שליחת משלחת לרומי וכריתת ברית איתה, ההסכם נחתם ברומא ונכתב על לוחות נחושת שנשלחו לירושלים.
מות יהודה המכבי
הכוחות הסלאוקים בפיקודו של המצביא בקכידס תקפו שוב את יהודה. על פי מקבים א מרבית חיילי יהודה (2,200 מתוך 3,000) נסו מפני צבאו של בקכידס שמנה כ-20,000 רגליים ו-2,000 פרשים. על פי חוקרים מודרניים חיילי יהודה מנו כ-3,000 איש. אנשי יהודה התחננו לפני יהודה שלא יצא לקראת בקכידס, אלא ייסוג וידחה את הקרב. אולם יהודה שכנראה חשש שבקכידס יעשה שפטים באנשי יהודה, כפי שכבר עשה באנשי הארבל, אם ישתמט מהקרב, אמר:
יהודה המכבי תקף את האגף הימני של הצבא הסלאוקי בניסיון להרוג את בקכידס. האגף נסוג ויהודה ניהל מרדף אחריו. בינתיים האגף הימני של הצבא הסלאוקי שניצח בצד שלו, כיתר בתנועת מלקחיים את יהודה ואנשיו, והאגף שנסוג חזר והתקיף שוב. נראה כי היה זה מהלך טקטי מזהיר של בקכידס. וכך יהודה מצא את עצמו בקרב מלפנים ומאחור, בלי יכולת ליסוג, כנגד הכוחות העדיפים עליו. בקרב זה, קרב אלעשה (160 לפנה"ס) נהרג יהודה המכבי.
אחיו לקחו את גופתו מהאויב על פי הסכם, ונשאו אותה למודיעין עיר הולדתו, לקבורה לצד אביו.
על מותו של יהודה נאמר בספר מקבים א:
לטענת יוסף בן מתתיהו, יהודה קיבל את הכהונה הגדולה לאחר מותו של הכהן הגדול אלקימוס. הוא מוסיף לכך שיהודה "מת לאחר שהחזיק בכהונה הגדולה שלוש שנים" ומסכם את מהות פועלו:
אחיו של יהודה יונתן הוופסי ושמעון התרסי נסוגו אל המדבר וקיבלו על עצמם את הנהגת המרד. בקכידס ניסה לנצל את המומנטום ולהילחם גם בהם, אולם לא השיג את התוצאה שקיווה לה, והחל להתרכז בביצור ערי הארץ, כהגנה מפני המורדים. למשך מספר שנים שרר ביהודה מצב ללא הכרעה ברורה, כאשר הערים המרכזיות ובהן ירושלים תחת שליטת הסלאוקים, בעוד המורדים שולטים באזורי הספר. ואז בלחץ יריבי החשמונאים ביצע בקחידס טעות גורלית והחליט לנסות ולחסל את המורדים מבלי לדעת שבינתיים מספרם גדל בהרבה. בקרב בית צורי ספג בקחידס תבוסה וכמעט קיפח את חייו. בשובו מובס לירושלים פרק את זעמו וביצע טבח במתייוונים, בהם ראה אחראיים לכישלונו. אחר כך עזב את יהודה בהשאירו מאחוריו חיל מצב. יונתן התיישב במכמש הסמוכה לירושלים, כשהוא נושא מעמד מנהיגותי לא רשמי, שהיה הפתח לעצמאות מדינית בהמשך.
מורשתו
שמו של יהודה לא נזכר ולו פעם אחת בספרות הרבנית, שככלל כמעט והתעלמה מזכרם של המקבים – השאלה אם מדובר בהשכחה מכוונת (מתוך רצון לטשטש כל אזכור למרידות לאחר התוצאות הרות האסון של מרידות יהודה ברומא, או לחלופין מתוך איבה של חז"ל לשושלת החשמונאית, שאחזה לעיתים בעמדות צדוקיות) או באדישות פשוטה ללא בסיס מיוחד, שנויה במחלוקת בין החוקרים. שמו של יהודה נזכר שוב בספרות היהודית רק מאות שנים לאחר ספר מקבים ויוסף בן מתתיהו, עם תרגום ועיבוד "ספר יוסיפון" במאה העשירית, והוא נותר דמות זנוחה וכמעט בלתי-מוכרת גם אחר כך.
לעומת זאת, הכנסייה שימרה את ואת זכרו. יהודה הפך לדמות חשובה ביותר בעולם הנוצרי, סמל לגבורה ולקנאות למען האל. הירונימוס, אוגוסטינוס ובדה ונרביליס הציגוהו כפרה-פיגורציה של ישו, וטיהורו את המקדש הוקבל לגירוש חלפני הכספים בידי ישו. הכינוי "הפטיש" (כלומר "המקבי") שניתן לקרל מרטל, לאדוארד הראשון ולמצביאים אחרים נבע משמו. רבנוס מאורוס תיארו כארכיטיפוס של הקנאי השש אלי קרב עוד במאה התשיעית, פרשנות שהפכה פופולרית בימי מסעות הצלב, כשיהודה היה אחת הדמויות האהודות ביותר בקרב היוצאים אל ארץ הקודש: בלדווין מבולון וצלבנים אחרים העריצוהו עמוקות וראו עצמם כממשיכיו. יחד עם יהושע בן נון ודוד מלך ישראל, נמנה יהודה המקבי על תשעת המכובדים של תרבות ימי הביניים, שנועדו להוות דוגמה לכל אביר. הוא היה נושא ליצירה ספרותית ענפה, דוגמת ה-Chevalerie de Judas Macabé מ-1285, אפוס שירי בן 8,000 שורות. יהודה נזכר קצרות ב"סיפורי קנטרברי" ("הסיפור על מליבאוס") לג'פרי צ'וסר, ב"קומדיה האלוהית" של דנטה, ב"עמל אהבה לשווא" לשייקספיר ואינספור יצירות קלאסיות; גאורג פרידריך הנדל הקדיש לו את האורטוריו "יהודה המכבי", והנרי וודסוורת' לונגפלו חיבר מחזה טרגי בשם זהה. אזכור חשוב של יהודה במורשת הנוצרית הוא התפילה והקרבן עבור המתים שערך (ספר מקבים ב יב), המצוין כהוכחה קדמונית לאפשרות של החיים לכפר על המתים המתענים בעולם הבא. הקטע מן הספר מוקרא תדיר במיסה של יום כל הנשמות.
עם עליית הציונות בסוף המאה התשע-עשרה, דמותו של יהודה הועלתה מתהומות הנשיה של היהדות והפכה למרכזית וחשובה. היותו לוחם אמיץ שנטל את גורלו בידיו, לחם בצבאות זרים והביסם, הייתה הדמות שרבים מהוגי הציונות חיפשו: יהודי חדש, לוחם, בריא, גברי שאינו (לפי ראייתה) מחכה לביאת המשיח אלא מביא בעצמו את הגאולה. לכן אימצה הציונות את חג החנוכה כחג לאומי המציג את החשמונאים כיהודים פעילים, תוך טשטוש המימד האמוני-קנאי של המרד וגם של היותו מלחמת אזרחים. תפיסתו של יהודה כלוחם גברי וחזק הובילה ליצירת תנועת הספורט "מכבי" שנקראה על שמו, כחלק מהניסיון ליצור יהודי חדש על פי דגם יהדות השרירים. שני רומנים היסטוריים נכתבו אודות יהודה המכבי ואחיו על ידי יהודים: ספרו של הווארד פאסט מ-1948 "אחי גיבורי התהילה" מספר את סיפורו של מרד המכבים מפיו של האח היחידי ששרד, שמעון. הספר תורגם ויצא לאור בעברית בשנת 1959; בשנת 2014 יצא לאור ספרו של עמית ארד "אריות יהודה – סיפורם המופלא של המכבים".
ספר עיון הסוקר את קרבות יהודה המכבי הוא ספרו של בצלאל בר-כוכבא "מלחמות החשמונאים – ימי יהודה המכבי" משנת 1980.
טאן דון
טאן דון (בסינית: 譚盾|s=谭盾|p = Tán Dùn, נולד ב-18 באוגוסט 1957) הוא מוזיקאי, מלחין ומנצח סיני, הנודע בעיקר במוזיקה שהלחין לסרטים "נמר, דרקון" ו"גיבור", כו גם במוזיקה שחיבר לטקסי המדליות של המשחקים האולימפיים ב-2008 בבייג'ינג. ביצירותיו משולבים לא אחת יסודות אודיו-ויזואליים; יש שימוש בכלי נגינה עשויים חומרים אורגניים, כגון נייר, מים ואבן; וניכרת בהן לעיתים קרובות השראה של תיאטרון וטקסים סיניים מסורתיים. בשנת 2013 התמנה טאן דון לשגריר של רצון טוב של אונסק"ו. הוא זכה במספר רב של פרסים על יצירותיו, לרבות פרס אוסקר, פרס גראמי ופרס באפטה.
ביוגרפיה
טאן דון נולד בשנת 1957 בכפר בצ'אנגשה במחוז חונאן בסין. כילד הקסימו אותו הטקסים והפולחנים של שאמאן הכפר, שהמוזיקה שליוותה אותם נוצרה בעזרת עצמים מן הטבע, כגון אבנים ומים. בגלל האיסורים שהוצאו בתקופת מהפכת התרבות, נאסר עליו לעסוק במוזיקה והוא נשלח לעבוד בשדות אורז בקומונת הואנג'ין. הוא הצטרף להרכב של דיירי קומונה אחרים ולמד לנגן בכלי מיתר סיניים מסורתיים. בעקבות תאונת מעבורת שהסתיימה במותם של כמה חברים בלהקת האופרה של פקין, נקרא טאן דון להצטרף ללהקה כויולן ומעבד. הצלחה ראשונית זו זיכתה אותו במושב בתזמורת, ומשם המשיך ללימודים בקונסרבטוריון המרכזי למוזיקה בבייג'ינג בשנת 1977. בתקופת לימודיו שם פגש טאן דון מלחינים כגון טורו טאקמיצו, ג'ורג' קראם, אלכסנדר גהר, הנס ורנר הנצה, איסאנג יון וצ'ו ון-צ'ונג, שכולם השפיעו על סגנונו המוזיקלי.
ב-1986 עבר טאן דון לניו יורק כדוקטורנט באוניברסיטת קולומביה, שם למד שוב אצל צ'ו ו-צ'ונג, מי שהיה תלמידו של אדגר וארז. בקולומביה גילה טאן דון את יצירותיהם של מלחינים כגון פיליפ גלאס, ג'ון קייג', מרדית מונק וסטיב רייך, והחל למזג את השפעותיהם אל יצירותיו הוא. טאן השלים את עבודת הדוקטורט שלו, "מוות ואש: דיאלוג עם פול קלה", ב-1993, בהשראת ביקור במוזיאון לאמנות מודרנית. "מוות ואש" היא סימפוניה קצרה, העומדת בקשר עם ציוריו של פול קלה. ב-15 ביוני 2016 יצר את שיר הנושא לאירוע הפתיחה המפואר של אתר הנופש דיסנילנד בשאנגחאי. ב-1 באוגוסט 2019 התמנה לדיקן קולג' בארד למוזיקה.
קריירה ומוזיקה
בתקופת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, הלחין טאו דון את האופרה הראשונה שלו, קובץ פואמות טבע מאת קו יואן, בשם "תשעה שירים" (1989). הפואמות מושרות הן בסינית קלאסית והן באנגלית בת-זמננו לצד הרכב קטן של כלי נגינה מערביים וסיניים. בין אלה מערכת שנבנתה במיוחד וכוללת 50 כלי חרס, כלי הקשה, כלי מיתר וכלי נשיפה, מעוצבים בשיתוף פעולה עם הקדר רגנר נס. להדגשת אופייה השאמאני של שירת קו יואן, רוקדים השחקנים ונעים בסגנון פולחני.
יצירתו השנייה של טאן דון בסוגה זו, האופרה "מרקו פולו" (1996), ללברית מאת פול גריפיתס, היא אופרה בתוך אופרה. היא מתחילה במסעם הרוחני של שני אנשים, מרקו ופולו, ומפגשיהם עם דמויות היסטוריות שונות מעולם הספרות והמוזיקה, בהן דנטה אליגיירי, ויליאם שייקספיר, שחרזאדה, זיגמונד פרויד, ג'ון קייג', גוסטב מאהלר, לי באי וקובלאי חאן. קטעים אלה מוצגים בסגנון מופשט, נוסח האופרה של פקין. שזורים בקטעים אלה מסעותיו של מרקו פולו האמיתי, המוצגים בסגנון אופראי מערבי. אף כי הפרטיטורה כתובה לכלי תזמורת מערביים מסורתיים, נעשה שימוש בכלים נוספים לציין את מיקום הדמויות, כולל חלילית, רבק, סיטאר, טאבלה, קערות מזמרות, קרן טיבטית, שאנג ופיפה. האופרה זכתה בפרס גרומיה להלחנה ב-1998.
באותה שנה, ביצע טאן דון בביצוע בכורה את האופרה הבאה שלו, עיבוד של האופרה בסגנון קוּנגוּ, "ביתן הנורית" ("פאוני פאביליון") של טאנג שיאנצו מ-1598. האופרה, שביים פיטר סלרס בהפקה המקורית, מבוצעת כולה באנגלית, אם כי אחת הדמויות מחייבת אימון בסגנון פקין או קונגו. ההרכב בהקטן של שישה נגנים מנגן בכלים אלקטרוניים וסיניים על הבמה לצד השחקנים. מבחינת הסגנון, המוזיקה היא מזיגה של אוונגארד מערבי ואופרה סינית.
בשלב זה בקריירה שלו, כתב טאן דון יצירות רבות ל"כלים אורגניים", כלומר, כלי נגינה הבנויים מחומרים כגון נייר, מים, חרס ואבן. לאופרה הרביעית שלו, "תה: ראי הנפש" (2002, שחיבר בשיתוף עם הלבריתן שו יינג, מהווים כלים אורגניים גורם רב-חשיבות במבנה האופרה עצמה. כותרת כל מערכה מקבילה לחומרים ששימשו לבניית הכלים, כמו גם לעלילת האופרה. המערכה הראשונה, ששמה "מים, אש", נפתחת בטקס תהעל הבמה, בשעה שנגני כלי הקשה מקישים בקערות זכוכית של מים. במערכה השנייה, "נייר", המוזיקה מבוצעת על תופים מנייר אורז ועלילתה עוסקת בחיפוש הדמויות אחר "הקלאסיקה של התה", הספר הראשון המתאר ייצור תה והכנתו בסין. המערכה השלישית והאחרונה, "חרס, אבנים", מתארת את מות אהובתו של הגיבור. נגני כלי הקשה מנגנים על עציצים מכווננים, המוגדרים בפרטיטורה "מצילות חרס".
האופרה האחרונה עד כה של טאן דון, "הקיסר הראשון" (2006), נכתבה בהזמנת המטרופוליטן אופרה והתפקיד הראשי בה נוצר בשביל פלאסידו דומינגו. האופרה, שטאן דון חיבר עם הסופר הסיני הא ג'ין, מתמקדת באיחוד סין בהנהגת צין שה הואנג, הקיסר הראשון של שושלת צ'ין וקשריו עם המוזיקאי גאו ג'יאנלי. בדומה לאופרות הקודמות של טאן דון, מצורפים כלי נגינה סיניים לתזמורת מלאה, כולל גוז'נג וביאנז'ונג. את ההפקה המקורית של המטרופוליטן ביים ז'אנג יימו, שטאן דון עבד עמו על הסרט "גיבור" (2002).
רפאל אונידיקה
רפאל אונידיקה אנוודיקה (באנגלית: Raphael Onyedika Nwadike; נולד ב-19 באפריל 2001 בניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
אונידיקה גדל במחלקות הנוער של אבדיי ומיטיולן. בעונת הושאל לפרדריסיה מליגת המשנה הדנית, במדיה ערך 28 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
באד בוי רקורדס
באד בוי רקורדס (באנגלית: Bad Boy Records, במקור: Bad Boy Entertainment) היא חברת תקליטים אשר נוסדה ב-1993 על ידי המפיק והראפר שון קומבס. כיום, החברה פועלת כמחלקה של יוניברסל מיוזיק גרופ, והמוזיקה שלה מופצת על ידי אינטרסקופ רקורדס.
ההתחלה
באד בוי רקורדס נוסדה ב-1993 על ידי שון קומבס לאחר שפוטר באותה השנה ממשרתו כמנהל האחראי לגיוס אומנים ופיקוח על ההתקדמות שלהם. ההוצאה לאור הראשונה של החברה היה הסינגל "Flava In Ya Ear" של קרייג מאק. ב-1994 הוציאה החברה לאור את אלבום הבכורה שלו Project: Funk Da World. בהמשך הוציאה לאור את הסינגל "Juicy" והאלבום Ready To Die, שהם אלבום הבכורה ושיר הנושא של הזמר הנוטוריוס בי. איי. ג'י. שיצא לאור גם ב-1994. לצד האלבום של מאק שהיה מאוד פופולרי, האלבום Ready To Die גרף מספר תארים של אלבום פלטינה. כשהוא שולט במצעדי המוזיקה, הנוטוריוס בי. איי. ג'י. הפך ב-1995 לאחד מהשמות הגדולים של הז'אנר ולזמר המוביל של חברת התקליטים. ב-1995 הצלחתה של החברה המשיכה לעלות עם הוצאה לאור של אלבומי פלטינה נוספים של להקת הבנות האמריקאית טוטאל והזמרת האמריקאית פיית אוונס. חברת התקליטים הפכה לביתם של מפיקים וכותבי שירים ובהם צ'אקי תומפסון, איזי מו-בי ודי-דוט- כולם לקחו חלק אינסטרומנטלי בהפקת היצירות הכי ידועות של החברה.
סכסוך עם דת' רואו רקורדס
ההצלחה המהירה של הנוטוריוס בי. איי. ג'י., ובאד בוי רקורדס כחברה, העלו כמה מתחים, במיוחד עם דת' רואו רקורדס בלוס אנג'לס. במשך שנתיים שקדמו לשנת 1995, היפ הופ החוף המערבי, הנשלט על ידי דת' רואו, היה בולט בזרם המוזיקת ראפ. שוג נייט, מנכ"ל הדת' רואו רקורדס, ראה בקומבס כאחראי למות חברו ג'ייק רובלס במקרה ירי, לכאורה בידיו של שומר הראש של קומבס. המתחים גברו כאשר דת' רואו החתימו את הראפר העולה טופאק שאקור, שטען כי מעגל החברים של באד בוי, ובעיקר הנוטוריוס וקומבס היו שותפים לפשע הירי שבו הוא נורה בנובמבר 1994 בלובי של אולפני Quad בטיימס סקוור.
לאחר ההוצאה לאור של האלבום Hit 'Em Up, אשר מכפיש את באד בוי, המתחים גברו. טופאק נורה ב-7 בספטמבר 1996 בלאס ווגאס זמן קצר לאחר שנכח בקרב האגרוף של מייק טייסון נגד ברוס שלדון במלון MGM. טופאק הוכרז כמת ב-13 בספטמבר. מיד לאחר מכן באד בוי פרסמו הודעת ניחומים. ב-9 במרץ 1997, בזמן שבאד בוי היו באמצע ההכנות להשיק את האלבום הכפול של נוטוריוס בשם Life After Death, הוא נורה למוות במכוניתו לאחר שיצא ממסיבה בלוס אנג'לס. המוות של שני הראפרים השאיר רבים לתהות אם העוינות של ה"חופים" היא שגרמה למעשי הרצח שלהם. חקירות המשטרה זכו לביקורת מצד גורמים ציבוריים ומשפטיים. עד היום שני המקרים נותרו בלתי פתורים באופן רשמי.
החיים אחרי המוות של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. ובנייה מחדש של החברת תקליטים
לאחר המוות שלו, אלבומו של הנוטוריוס בי. איי. ג'י., Life After Death הגיע למקום הראשון במצעד 200 השירים הכי טובים של בילבורד. שני הסינגלים הראשונים של האלבום "Hypnotize" ו"Mo Money, Mo Problems" גם הגיעו למקומות גבוהים במצעדי המוזיקה. האלבום מכר מעל 10 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, והוא נחשב לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בכל הזמנים. בתחילת 1997, שון קומבס החל בהקלטות של אלבום הבכורה שלו. הסינגל הראשון, "Can't Nobody Hold Me Down", תפס את המקום הראשון במצעדים שונים של ראפ, R&B ופופ. כתגובה למותו של הנוטוריוס בי. איי. ג'י., החברה מיהרה להוציא לאור שיר הוקרה, "I'll Be Missimg You", אשר כלל הופעת אורח של אלמנתו של הנוטוריוס בי. איי. ג'י., פיית אוונס, ולהקת הR&B של החברה, 112. השיר היה במקום הראשון במצעדים במשך 11 שבועות ברציפות והפך במהירות לסינגל השני באלבום של קומבס בשם No Way Out, אשר יצא לאור בקיץ 1997 ומכר 7 מיליון עותקים. הזמר החדש של החברה, מייז, באותו זמן תפס את מקומו הריק שהשאיר אחריו הנוטוריוס בי. איי. ג'י.. אלבום הבכורה שלו, Harlem World, גם כן יצא לאור באותה שנה וגרף ארבעה תוארי אלבום פלטינה. בשל ההצלחות הרצופות של האלבומים Life After Death,No Way Out וHarlem World, עד סוף שנת 1997, באד בוי כחברה וכמותג הגיעה לשיא מסחרי. במהלך אותה תקופה, החברה החלה לקדם את האומנים החתומים החדשים- קבוצת ההיפ-הופ דה ל.ו.קס, אשר באופן קבוע הופיעו בהופעות אורח רבות בהוצאות לאור של החברה באותה שנה. למרות הציפיות הרבות מהם, אלבום הבכורה שלהם שהושק ב-1998, Money, Power & Respect מכר מספר נמוך של עותקים. זמן קצר לאחר מכן, הקבוצה עזבה את החברה ונכנסה למחלוקת בנוגע לזכויות והוצאות לאור שנמשכה עד שנת 2005.
בשנים שלאחר מכן, החברה חוותה נסיגה מסחרית. ב-1999, מייז הפך לדתי ופרש מתעשיית המוזיקה, כשהוא משאיר אחריו שקע רציני בחברה, במיוחד מכיוון שבדיוק באותה תקופה האלבום השני שלו יצא לאור. באד בוי מצא קצת הצלחה עם שיין, ראפר צעיר מברוקלין, שזכה לשבחים וגם לביקורת על קולו העמוק והזרימה האיטית שלו - שרבים החשיבו דומה מדי, ואף חיקוי של הנוטוריוס בי. איי. ג'י.. בינתיים, אלבומי ההמשך של קומבס נכשלו להשיג את אותה הצלחה שהיה לאלבום הבכורה שלו. בניסיון לשווק את עצמו, הוא עשה מספר שינויים לשם הבמה שלו: הוא עבר מהשם "Puff Daddy" לשם "Puffy", לאחר מכן לשם "P.Diddy" ולבסוף בקצרה עבר לשם "Diddy".
בתחילת שנות האלפיים, התקשתה באד בוי לשמור על יציבות. רבים מהאומנים שלקחו חלק בהוצאות לאור המצליחות עזבו את החברה, בעוד אלו שנשארו ראו את מכירות האלבומים שלהם מצטמצמות עם הזמן. אף על פי שהחברה המשיכה באופן עקבי להוציא לאור יצירות חדשות, ועשתה ניסיונות רבים ליצור אומנים בתדמית של האלילים המנוחים של החברה, רק מעטים נוכחו להצלחה כמו שהחברה קיוותה. זוג הראפרים, אייט בול ואם.ג'יי.ג'י הוציא לאור את האלבום Living Legends ואף זכו להצלחה ב-2004, מה שהוביל ליצירת באד בוי סאות' - אשר בסופו של דבר ישמש כבית לאומנים כמו בויז אן דה הוד ויונג ג'וק. ב-2002, קומבס השתתף בתוכנית הריאליטי "יצירת הלהקה עונה 2" של MTV, שבעקבותיה באד בוי הרכיבו את הקבוצה "דה באנד". למרות החשיפה שלהם בMTV שהובילו למכירות זהב של אלבום הבכורה שלהם, קומבס לאחר מכן פירק את הלהקה. בשלב זה, החברה החתימה ראפר בשם אאסים, שאלבום הבכורה שלו לא הוצא לאור על ידי באד בוי עד היום.
תחייה
באד בוי ראתה את הונה משתפר בשנת 2005, עם ההצלחה של הוצאות לאור של אומנים חדשים שהחתימו: קאסי ויונג ג'וק (שניהם יגרפו את התואר של חמשת השירים הטובים ביותר/אלבומי בכורה הטובים ביותר). גם בשנת 2006, באד בוי המשיכו בהצלחה כשהם מרכיבים את להקת הבנות דאניטי קיין מתוך תוכנית הריאליטי "יצירת הלהקה עונה 3". אלבום הבכורה שלהן התמקם במקום הראשון במצעדי המוזיקה השונים (הישג זה היה הפעם הראשונה שיצירה של החברה לוקחת מקום ראשון מאז הוצאתו לאור של הפסקול לסרט "בחורים רעים 2" שלוש שנים קודם לכן). אלבומם השני, Welcome to the Dollhouse גם הוא לקח את המקום הראשון במצעדים. האלבום כלל את הסינגל השני שנכנס לרשימת עשרת הגדולים, "Damaged". קומבס החתים את האומנים דיי26 ודוני קלאנג לחברה.
מספר שנים לאחר מכן קומבס פירק את הלהקה דאניטי קיין, תוך הפסקת החוזים עם כל אחת מחברות הלהקה. באותו זמן דון ריצ'רד עובד כאמן סולו וכותב שירים עבור החברה. בחודש מרץ 2009, דווח כי ריצ'רד וקומבס מרכיבים קבוצת בנות חדשה, אך לאחר מכן הרכיבו קבוצה הנקראת דירטי מאני המורכבת מריצ'רד, קומבס והזמרת וכותבת שירים בשם קאלנה הרפר. בחודש אפריל 2009, באד בוי החתימו את הראפר ראד קפה.
2010 עד היום
בשנת 2010, קומבס הציע לזמר מייז חופשה לשנה מחברת התקליטים כדי ליישב את המחלוקת ביניהם לאחר האירוע שהתרחש ב-2009 שבו הוא רצה לעזוב את החברה. עם זאת מייז מחליט לפרוש מתעשיית הראפ, למרות שהוא היה אמור להיות חתום מחדש לבאד בוי בתום שנת החופש שלו. בשנת 2011, לאחר העסקה החדשה עם אינטרסקופ רקורדס, קומבס הצהיר כי הוא מחפש כישרון חדש שיתווסף לחברת התקליטים. ג'יי אלקטרוניקה, שהיו לו קשרים טובים מאוד עם קומבס, היה במקור אמור לחתום עם באד בוי אך לבסוף חתם חוזה עם רוק ניישן, חברת הבידור של הזמר ג'יי זי. ב-3 באוגוסט 2011 נודע כי הזמר והשחקן משין גאן קלי חתם חוזה עם באד בוי. ב-2012 נודע כי פראנץ' מונטנה וקינג לוס חתמו חוזה עם באד בוי.
ב-25 באפריל 2012, מייז הופיע בהופעת אורח לצד קומבס בסינגל רמיקס של הראפר וויל, "Slight Work", המסמלת את הפעם הראשונה של הראפר מהארלם בהקלטה מאז 2010. שמועות החלו להופיע הטוענות כי מייז והזמר אומאריון הולכים לחתום עם חברת התקליטים מייבאק מיוזיק גרופ של ריק רוס. יותר מאוחר התגלה כי האומן פראנץ' מונטנה של באד בוי הוא הסיבה שמייז עושה את הקאמבק השלישי שלו. לפי מונטנה, מייז מכהן כנציג האחראי לגיוס אומנים ופיקוח על ההתקדמות שלהם בחברה, וכי הוא לוקח חלק עיקרי בקאמבק שלו עם האלבום Excuse My French וכן מופיע ברמיקס של מונטנה "Everything's a Go". הוא אמר כי "אני לא בטוח איזו החלטה הוא הולך לעשות, אבל אני אשמח לראות אותו במחנה שלי". נכון לעכשיו, מייז חתם מחדש עם באד בוי, אך עדיין לא הודיע אם החתימה שלו מחדש ההיא חלק מעסקת מיזם משותף בין באד בוי ומייבאק מיוזיק. מאוחר יותר מייז הודיע על עזיבתו מבאד בוי. ב-19 במרץ 2014 הראפר קינג לוס הודיע על עזיבתו מהחברה.
אנטואן תומסון ד'אבדי
אַנְטוּאָן תוֹמְסוֹן דַ'אבָּדִי דָ'ארַסְט (בצרפתית: Antoine Thomson d'Abbadie d'Arrast; 3 בינואר 1810 – 19 במרץ 1897) היה מגלה ארצות, גאוגרף, אתנולוג, בלשן ואסטרונום צרפתי יליד אירלנד. יחד עם אחיו הצעיר, ארנו-מישל ד'אבדי, ערך מסעות חקר בחבש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה
ד'אבדי נולד כנתין בריטי בדבלין שבאירלנד למשפחת אצילים בסקית למחצה מפרובינציית סול שבצרפת. אביו, מישל אבדי, נולד בארסט-לרביה ואמו הייתה אירית. בשנת 1818 עברה המשפחה לצרפת, שם קיבלו האחים חינוך מדעי קפדני. בשנת 1827 השלים אנטואן תואר ראשון בטולוז, והחל משנת 1829 החל לימודי משפטים בפריז.
הוא נשא לאישה את וירז'יני ונסן דה סן-בונה ב-21 בפברואר 1859, והתיישב באנדיי שם רכש 250 הקטאר לבניית טירה. הוא היה לראש העיר של אנדיי בין השנים 1871 ל-1875.
ד'אבדי היה אביר לגיון הכבוד, אות שאותו קיבל ב-27 בספטמבר 1850, וחבר באקדמיה הצרפתית למדעים. הוא נפטר ב-1897 והוריש את מתחם ד'אבדי ואת הטירה באנדיי, אשר מניבים 40,000 פרנק בשנה, לאקדמיה למדעים, בתנאי שיפיקו קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה.
אתיופיה
בשנת 1835 נשלח מטעם האקדמיה הצרפתית לשליחות מדעית בברזיל, שתוצאותיה פורסמו ב-1873 תחת הכותרת Observations relatives à la physique du globe faites au Brésil et en Ethiopie (תצפיות בתחום הגאופיזיקה שנערכו בברזיל ובאתיופיה). ב-1837 יצאו האחים ד'אבדי לכיוון חבש ועגנו במאסאווה בפברואר 1838. הם נסעו ברחבי אתיופיה, והגיעו דרומה עד לממלכת קאפה לעיתים נסעו יחד ולעיתים בנפרד. בנוסף למחקרים שערך, ד'אבדי התעמק בפוליטיקה המקומית ודיבר בזכות צרפת והמיסיונרים הקתולים. שני האחים חזרו לצרפת ב-1848 עם רשמים על הגאוגרפיה, הגאולוגיה, הארכאולוגיה וההיסטוריה הטבעית של האזור.
ד'אבדי היה מעורב במחלוקות שונות שנגעו הן למחקרים הגאוגרפיים שערך והן לתככים הפוליטיים שבהם היה מעורב. הוא הותקף, במיוחד על ידי צ'ארלס טילסטון בקה, שהטיל ספק במהימנות עבודתו, בפרט בהתייחסו למסע לקאנה. אבל מחקרים שבוצעו על ידי חוקרים לאחר מכן הראו שד'אבדי היה די מהימן באשר לעובדות שציין, אם כי שגה בקביעתו, שעליה ערער בקה בחריפות - שהנילוס הכחול היה הזרם המרכזי של הנילוס. התוצאות הטופוגרפיות של מחקריו פורסמו בפריז בין השנים 1860–1873 ב-Géodésie d'Éthiopie (הגאודזיה של אתיופיה), והיו מלאות במידע יקר ביותר ומלוות בעשר מפות. מתוך ה-Géographie de l'Ethiopie (גאוגרפיה של אתיופיה) שיצא בפריז בשנת 1890 פורסם רק כרך אחד. ב- Un Catalog raisonné de manuscrits éthiopiens שיצא בפריז ב-1859 מובא תיאור של 234 כתבי יד אתיופיים שנאספו על ידי ד'אבדי. הוא גם ערך מספר מילונים, כולל Dictionnaire de la langue amariña (מילון השפה האמהרית) שפורסם ב-1881, והכין מהדורה של "הרועה של הרמאס" בגרסה הלטינית ב-1860. הוא פרסם מאמרים רבים העוסקים בגאוגרפיה של אתיופיה, מטבעות אתיופיים וכתובות עתיקות. תחת הכותרת "Reconnaissances magnétiques" פרסם ב-1890 תיאור של התצפיות המגנטיות שערך במהלך מספר מסעות לים סוף וללבנט. התיאור הכללי של מסעותיהם של שני האחים פורסם על ידי ארנו-מישל בשנת 1868 תחת הכותרת Douze ans dans la Haute Ethiopie (שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית).
ד'אבדי פיתח אמצעים לייעול טכניקות בגאודזיה, יחד עם המצאת תאודוליט חדש למדידת זוויות.
בסקית ובסקופיליות
ד'אבדי היה בסקי למחצה ופיתח עניין מיוחד בשפה הבסקית לאחר שפגש את הנסיך לואי לוסיאן בונפרטה בלונדון. הוא החל את עבודתו האקדמית על השפה הבסקית ב-1852.
בהיותו דובר את הניבים הסולטיני והנווארו-לפורדי של בסקית, שכן היה תושב לפורדי, אבדי ראה עצמו כבאסקי מסול. המוטו הבאסקי הפופולרי Zazpiak Bat (השבעה שהם אחד) מיוחס לד'אבדי.
טירת אבדיה
ד'אבדי כינה את הטירה שלו בשם אבאדיה, שם שעדיין משתמשים בו הבסקים. עם זאת, בצרפתית הוא מכונה בדרך כלל Chateau d'Abbadie (טירת ד'אבדי) או Domaine d'Abbadia (אחוזת ד'אבדיה).
הטירה נבנתה בין השנים 1864–1879 על צוק ליד האוקיינוס האטלנטי, ועוצבה על ידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק בסגנון נאו-גותי. הטירה נחשבת לאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות נאו-גותית בצרפת. היא מחולקת לשלושה חלקים: המצפה והספרייה, הקפלה והמגורים.
הטירה עדיין שייכת לאקדמיה הצרפתית למדעים שלה הוריש אותה ד'אבדי בשנת 1895, בתנאי שתפיק קטלוג של חצי מיליון כוכבים בתוך חמישים שנה, כשהעבודה תתבצע על ידי חברי מסדרים דתיים.
הטירה סווגה כמונומנט היסטורי מוגן על ידי צרפת ב-1984. רוב שטח הטירה שייך כעת לסוכנות להגנת החופים ומנוהל על ידי העיר אנדיי.
היילי ויקנהייזר
היילי ויקנהייזר (באנגלית: Hayley Wickenheiser; נולדה ב-12 באוגוסט 1978 בשונאבון, ססקצ'ואן, קנדה) היא שחקנית הוקי קרח קנדית מקצוענית לשעבר בעמדת חלוצה מרכזית, הנחשבת בעיני רבים לשחקנית הגדולה ביותר בתולדות הוקי קרח הנשים.
ויקנהייזר הובילה את נבחרת קנדה ל-4 מדליות זהב אולימפיות רצופות ולמדליית כסף אולימפית נוספת, ול-7 מדליות זהב ו-5 מדליות כסף באליפות העולם. נכון ל-2023 היא השחקנית עם הכי הרבה מדליות בטורנירים בינלאומיים רשמיים בהוקי קרח הנשים אי פעם (שיא משותף), והמבקיעה הגדולה ביותר בתולדות האולימפיאדות בהוקי קרח נשים.
ויקנהייזר היא גם השחקנית הראשונה, שאיננה שוערת, ששיחקה בליגה מקצוענית לגברים, והשחקנית הראשונה שהבקיעה שער בליגה מקצוענית לגברים.
בנוסף לכך, שיחקה ויקנהייזר גם סופטבול, ושיחקה בנבחרת קנדה בסופטבול באולימפיאדת סידני (2000).
התקבלה להיכל התהילה של ההוקי ב-2019.
תחילת הדרך
ויקנהייזר נולדה בשונאבון, עיירה קטנה בססקצ'ואן שבקנדה סמוך לגבול עם ארצות הברית, למשפחה ספורטיבית. הוריה הם מורים לחינוך גופני. בן דודה מדרגה שנייה, דאג ויקנהייזר, היה שחקן בליגת ה-NHL, הנבחר הראשון בדראפט ב-1980. היא החלה לשחק הוקי קרח בגיל 5, ועד גיל 13 שיחקה אך ורק עם קבוצות בנים. לאחר שעברה עם משפחתה לקלגרי המשיכה לשחק בליגות משניות. ב-1991 היא ייצגה את פרובינציית אלברטה במשחקי החורף של קנדה, הובילה אותה לזכייה בטורניר כולל הבקעת שער הניצחון במשחק הגמר, ונבחרה ל-MVP של האליפות.
קריירה בינלאומית
באולימפיאדת נאגנו (1998), בה התקיים לראשונה טורניר הוקי קרח אולימפי לנשים, הצטיינה ויקנהייזר ונבחרה לשישיית הטורניר, אך קנדה שהגיעה לטורניר כמועמדת לזכייה נוצחה במשחק הגמר על ידי ארצות הברית והסתפקה במדליית הכסף. הצטיינותה של ויקנהייזר הרשימה את בובי קלארק, מנכ"ל קבוצה ה-NHL פילדלפיה פליירס, והוא זימן את ויקנהייזר להשתתף במחנה טרום-העונה של הקבוצה.
לאחר האולימפיאדה שיחקה ויקנהייזר שוב במדי נבחרת קנדה פעמיים באליפות העולם, והובילה את הנבחרת לשתי זכיות רצופות נוספות באליפות ב-1999 וב-2000, כשבשתי האליפויות נבחרה ל-MVP.
לקראת אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) כבר הייתה ויקנהייזר השחקנית הדומיננטית בהוקי קרח הנשים. במשחקי ההכנה לקראת האולימפיאדה הראתה את כוחה עם 36 נקודות ב-26 משחקים, ובאולימפיאדה עצמה הובילה את נבחרת קנדה לזכייה במדליית הזהב כמבקיעה המצטיינת של הטורניר האולימפי, בו נבחרה ל-MVP.
ויקנהייזר שיחקה שוב בנבחרת קנדה ב-2004 ו-2005 באליפות העולם, זכתה עם קנדה באליפות ב-2004, אך נוצחה עם הנבחרת בגמר של אליפות 2005 על ידי ארצות הברית. למרות זאת נבחרה פעם נוספת ל-MVP של הטורניר.
באולימפיאדת טורינו (2006) שוב הובילה ויקנהייזר את קנדה לזכייה במדליית הזהב, ושוב נבחרה ל-MVP של הטורניר האולימפי והייתה המבקיעה המצטיינת בו – ב-5 משחקים בלבד הבקיעה 5 שערים ומסרה 17 אסיסטים.
באולימפיאדת ונקובר (2010) זכתה ויקנהייזר לכבוד להיות משביעת הספורטאים בטקס הפתיחה. היא זכתה עם קנדה במדליית זהב אולימפית שלישית ברציפות. במהלך הטורניר הבקיעה את שערה ה-16 במסגרת האולימפית והפכה למבקיעת השערים המצטיינת בתולדות האולימפיאדות.
ויקנהייזר זכתה לכבוד נוסף באולימפיאדת סוצ'י (2014), האולימפיאדה האחרונה שלה, כשנבחרה לשאת את דגל קנדה בטקס הפתיחה. עם הזכייה של קנדה במדליית הזהב הפכה ויקנהייזר להיות אחת מחמישה ספורטאים בלבד – נשים וגברים – שזכו בארבע מדליות זהב רצופות באולימפיאדת החורף. באותה שנה נבחרה להיות חברה בוועדת הספורטאים של הוועד האולימפי הבינלאומי, שם כיהנה עם 2022. ויקנהייזר היא עד היום המבקיעה המובילה בתולדות טורניר ההוקי קרח האולימפי לנשים, הן בנקודות (51) והן בשערים (18). היא החזיקה שנים רבות גם בשיא הנקודות באליפות העולם לנשים (86), עד ששיאה נשבר ב-2023 על ידי האמריקאית הילארי נייט. ויקנהייזר מחזיקה גם בשיא המדליות בטורנירים בינלאומיים גדולים (אליפות עולם ואולימפיאדה) - 18 מדליות, ובשיא מדליות הזהב בטורנירים בינלאומיים גדולים (11).
קריירה מקצוענית
עקב מיעוט מסגרות ראויות להוקי קרח נשים מקצועני, מיעטה ויקנהייזר לשחק במסגרת קבוצתית לנשים.
למעשה הייתה אמורה ויקנהייזר לשחק עוד לפני כן באיטליה, אך רשויות ההוקי באיטליה פסלו את השתתפותה של אשה בליגת גברים.
ב-2008 חתמה על חוזה לעונה אחת עם קבוצת אסקילסטונה לינדן, מהליגה השלישית לגברים בשוודיה.
ב-2016, על סף פרישתה, שיחקה מספר משחקים בליגת הנשים CWHL, שלמרות היותה המסגרת המובילה בעולם להוקי קרח נשים הייתה באופן מעשי ליגה חצי מקצוענית. ויקנהייזר שיחקה מספר משחקים בשלבים המכריעים של העונה בקבוצת קלגרי אינפרנו, ותרומתה הייתה צנועה – שני אסיסטים במשחק הגמר, בו ניצחו ויקנהייזר והאינפרנו וזכו בגביע קלרקסון – גביע האליפות של קנדה בהוקי קרח נשים.
באקדמיה
בתחילת המאה ה-21 למדה ויקנהייזר באוניברסיטת סיימון פרייזר בקולומביה הבריטית, והייתה חברה בנבחרת הסופטבול של האוניברסיטה. בין 2011 ל-2013 סיימה ויקנהייזר תואר בקינסיולוגיה באוניברסיטת קלגרי, וייצגה את האוניברסיטה בטורנירי הוקי קרח שונים מול אוניברסיטאות אחרות. ב-2017 הודיעה על פרישתה מהוקי קרח כדי להתרכז בלימודי הרפואה, אותם סיימה ב-2022. כיום היא רופאה מתמחה.
קריירה ניהולית בהוקי קרח
ב-2018 התמנתה ויקנהייזר לעוזרת מנכ"ל האחראית על פיתוח שחקנים בקבוצת ה-NHL טורונטו מייפל ליפס – תפקיד אותו היא ממלאת עד היום.
ציוני דרך נוספים
ב-2011 התקבלה ויקנהייזר כחברה במסדר קנדה, בדרגת קצינה (השנייה מבין שלוש דרגות המסדר). באותה שנה נחנך מרכז ספורט הנקרא על שמה בעיירת הולדתה, שונאבון שבססקצ'ואן.
ב-2014 נבחרה לחברה בוועדת הספורטאים של הוועד האולימפי הבינלאומי, שם כיהנה עד 2022.
ב-2019 נבחרה ויקנהייזר כחברה בהיכל התהילה של ההוקי.
סופטבול
בנוסף להוקי קרח, ויקנהייזר הייתה גם שחקנים סופטבול מצטיינת. הישגיה הבולטים בענף היו בשנת 2000, כשעם נבחרת אוניברסיטת סיימון פרייזר הגיעה למקום השלישי בקנדה באליפות הלאומית של NAIA – המקבילה הקנדית של ה-NCAA האמריקאי, והייתה החובטת המובילה של נבחרת קנדה באולימפיאדת סידני (2000). לאחר האולימפיאדה נטשה ויקנהייזר את העיסוק בסופטבול.
כניעת האימפריה היפנית
כניעת האימפריה היפנית (ביפנית: 日本の降伏; באנגלית: Surrender of Japan), שהוכרזה ב-15 באוגוסט, ונחתמה רשמית ב־2 בספטמבר 1945, הייתה אקט הסיום של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, והביאה לסופה של מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הצהרת פוטסדאם שפורסמה ב-26 ביולי 1945, דרשו ארצות הברית, בריטניה והרפובליקה הסינית מיפן להיכנע ללא תנאי, ואיימו עליה ב"הרס מהיר ומוחלט" אם היא תסרב. יפן דחתה את תנאי הצהרת פוטסדאם, אך החל מאביב 1945 ניהלה ההנהגה היפנית מגעים חשאיים עם ברית המועצות הנייטרלית, בניסיון לשכנע אותה לשמש כמתווכת בינה לבין בעלות הברית. תקוותם של היפנים הייתה כי תיווך סובייטי יאפשר להם להגיע להסכם נוח עם בעלות הברית. אולם מאמצי היפנים היו לשווא. ללא ידיעתם, במקביל למגעים שניהלה ברית המועצות איתם, נערך הצבא הסובייטי לתקוף את יפן, ולהפר בכך את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני שנחתם ב-1941.
ב-6 באוגוסט 1945, בשעה 8:15 בבוקר, הטילה ארצות הברית פצצת אטום על העיר היפנית הירושימה. כ-16 שעות לאחר מכן, פרסם נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הצהרה מוכנה מראש שבה הודיע על השימוש בנשק החדש, וקרא ליפן להיכנע או לצפות ל"גשם של הרס מהאוויר שלא נראה כמוהו בעולם הזה". יומיים לאחר מכן, בשעות הערב של 8 באוגוסט, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, וב-9 באוגוסט פלשו כוחות רגלים, שריון ואוויר סובייטיים למנצ'וקוו שבשליטת יפן במסגרת מבצע סערת אוגוסט. מאוחר יותר באותו יום, הטילה ארצות הברית פצצת אטום שנייה על יפן, על העיר נגסאקי. בלילה שבין 9 ל-10 באוגוסט, בעקבות מאורעות אלה, התערב הירוהיטו, קיסר יפן, בדיוני קבינט המלחמה היפני והודיע על הסכמתו לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית כפי שהוצגו במסגרת הצהרת פוטסדאם. ב-14 באוגוסט הקליט הירוהיטו הודעת רדיו לעם היפני בה הודיע על החלטתו להיכנע. ניסיון אחרון מצד קצינים זוטרים ממשרד המלחמה היפני, בשיתוף פעולה עם חלק מאנשי המשמר הקיסרי, לבצע הפיכה כדי למנוע את הכניעה כשל, והודעתו של הירוהיטו שודרה לעם היפני ביום שלמחרת.