cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמין אל-חוסייני
בשנות ה-50
עם טשטוש הצביון הפלסטיני של הגדה המערבית על ידי ממלכת ירדן והימנעותה של מצרים ממתן עצמאות מדינית לפלסטינים ברצועת עזה, חיפש אל-חוסייני הזדמנות מדינית שתסייע לו להחזיר את הנושא הפלסטיני אל ראש סדר היום הערבי. ביולי 1958 התחוללה הפיכה בעיראק ואל-חוסייני ניסה לזכות בתמיכת המשטר החדש במאבק הפלסטיני לעצמאות. בסוף אותה שנה, עקב הניסיונות המצריים להטיל על עיראק את מרותה של קע"ם, הפכו היחסים בין המשטר העיראקי ובין השלטון המצרי לעוינים, וכתוצאה מכך גרמו המגעים של אל-חוסייני עם המשטר העיראקי למתיחות מחודשת בינו לבין השלטון המצרי. השלטונות המצריים דאגו לפרסומן של כתבות עוינות בעיתונות על תפקידו בנכבה, נושא שזכה זה מכבר להתייחסויות רבות ברחבי העולם הערבי. המופתי נאלץ בסופו של דבר לעזוב את ביתו ברובע הליופוליס בקהיר ולצאת ממצרים ללבנון. באוגוסט 1959 העביר את משרדי המוסד הערבי העליון לסוק אל-ע'רב בביירות. ממשלת כל פלסטין המשיכה להתקיים רשמית עד 1959, אולם לא הייתה לה שום משמעות מדינית.
קשרים עם עיראק 1959–1963
בנובמבר 1959, שלח אמין אל-חוסייני בשם המוסד הערבי העליון תזכיר לכל ממשלות ערב, בו תבע מהן "לטפל בבעיה הפלסטינית" במטרה לממש את השאיפה "לשרש את התוקפנות היהודית נגד פלסטין ולטהר אותה מציונות", ושיש להקים צבא פלסטיני, שיהיה הראשון מבין צבאות ערב "אשר יצעדו כדי לשחרר את פלסטין". ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, הגיב מיד לתזכיר ועל פי הוראתו גויסו צעירים פלסטינים מתוך כ-5000 פליטים שחיו בעיראק ואומנו על ידי הצבא העיראקי. בינואר 1960 הביע אל-חוסייני את תמיכתו בתוכניתו של קאסם בעניין הקמתה של רפובליקה פלסטינית. ירדן ראתה בחומרה את פעילותו של אל-חוסייני למען הקמת מדינה פלסטינית בגדה המערבית ודרשה ממשלת לבנון לאסור עליו להמשיך את פעולתו ממנה. לבנון נענתה לדרישה ואסרה עליו פעילות פוליטית, אולם אל-חוסייני המשיך את פעילותו מביירות, ממנה יצא מספר פעמים לבגדאד, כדי לעקוב אחר אימוני הצבא של הפלסטינים.
קאסם העניק למופתי סיוע כספי, בנוסף על זה שקיבל מסעודיה, שאפשר לו לנהל מנגנון הסברה ולנהל פעילות פוליטית בקרב ריכוזי הפלסטינים בארצות ערב. כלי התקשורת העיראקיים פרסמו בהרחבה את פעילותו המדינית ואת הודעותיו הרבות. בעקבות ביקור של אל-חוסייני בבגדאד ביולי 1961, נפתח בעיר משרד הוועד הערבי העליון. בתום ביקורו בבגדאד ב-8 במאי 1962, אמר אל-חוסייני כי "תוכנית קאסם לשחרור פלסטין, שלפיה יוטל על העם הפלסטיני עצמו לשחרר את ארצו בתמיכת המדינות הערביות, היא תוכנית נכונה העולה בקנה אחד עם רצונו של העם הפלסטיני". מבגדאד יצא המופתי למכה, ל"ועידת האגודה המוסלמית", בה הבטיח קבלת החלטה ששללה את הניסיונות ליישב את הפליטים הפלסטינים בארצות ערב. בסוף מאי חזר לבגדאד ועמד בראש "הקונגרס האסלאמי העולמי". באוקטובר 1962 הגיע לאלג'יריה בראש משלחת פלסטינית שהשתתפה בחגיגות העצמאות שנערכו במדינה. בשנת 1962, עדיין בתור יו"ר הוועד הערבי העליון, פרסם אל-חוסייני את אמנת הוועד. אמנה זו היא האמנה הפלסטינית הראשונה אשר עקרונותיה שימשו מאוחר יותר כבסיס לאמנות המוכרות יותר של אש"ף (הנוסח עודכן ב-1968).
בתחילת 1963 תפסה את השלטון בעיראק מפלגת הבעת'. במסיבת עיתונאים אמר השר לענייני נשיאות האשם ג'ואד שהשלטון החדש יפסיק את הקשרים המיוחדים עם אל-חוסייני. היחס השלילי כלפיו מצד השלטון החדש נבע הן מקשריו עם השלטון הקודם והן מהרצון ליצור יחסי הבנה עם נאצר.
היריבות עם אש"ף והקשרים עם ירדן 1964–1969
לתעמולתו של חאג' אמין הייתה השפעה רבה על הופעת ארגונים פלסטיניים מיליטנטיים במדינות ערב, ובשנות ה-60 התחולל מהפך בפוליטיקה הפלסטינית: ביוני 1964 הוקם "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף), שבראשו העמיד נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, את אחמד שוקיירי. אל-חוסייני לא היה חלק מהארגון. לקראת כנס היסוד של הארגון בירושלים, עשה אל-חוסייני מאמצים רבים למנוע את קיומו ולשלול את הלגיטימיות שלו, וטען כי הנציגים בוועידה צריכים להיבחר ולא להתמנות. באמצע חודש מאי ארגן בלבנון כנס בהשתתפות כ-300 פלסטינים, שנועד להטות את דעת הקהל הפלסטינית כנגד אש"ף, בו הוחלט "כי העם הערבי הפלסטיני...יתנגד לתוכנית (של הליגה הערבית ושל שוקיירי) לחיסול בעיית פלסטין". אל-חוסייני ארגן הפגנות כנגד הישות הפלסטינית של אש"ף. שוקיירי ניסה לפייסו והציע לו להיות נשיא המועצה הפלסטינית העתידית, אולם אל-חוסייני והוועד הערבי העליון סירבו להשתתף בוועידה בירושלים. אל-חוסייני כעס על כך שמדינות ערב העדיפו על פניו את שוקיירי, וביטא את כעסו בהתקפה עליהן, על כך שלא מנעו את "גזילת המים הערביים" על ידי ישראל, בהפעלתה את המוביל הארצי.
לאחר העברת תמיכת הליגה הערבית לאש"ף באופן רשמי כמייצגם של ערביי פלסטין, בוטל מינויו של אל-חוסייני כיו"ר הוועד הערבי העליון. הקמת אש"ף, אשר לראשונה מאז מלחמת 1948 והקמת ממשלת כל פלסטין היוותה איום על טענתו של אל-חוסייני לייצוג בלעדי של בני העם הפלסטיני למול גורמי העולם, הובילה אותו לראשונה לשקול ברית עם אויבו ההיסטורי, בית המלוכה ההאשמי. החשש המשותף של אל-חוסייני ושל המלך חוסיין מפני כוחו של אש"ף הביאה אותם לפעול יחדיו. עוד בספטמבר 1963 שלח אל-חוסייני איגרת למלך חוסיין, שהובלטה בעיתונים של רבת עמון, ובה כתב לו כי קיומה של ממשלת ירדן הוא תנאי לפתרון שאלת פלסטין. בכך שינה אל-חוסייני את עמדתו רבת השנים שהתנגדה לקיומה של ממלכת ירדן, והוא החל פתאום לדבר על פתרונות שאין בהם ויתור על שטחים מצדה. לאחר שהתגלה קרע ב-1967 בין המלך חוסיין לבין יושב ראש אש"ף, אחמד שוקיירי, התייצב אל-חוסייני בגלוי לצד המלך נגד שוקיירי ונאצר. בתחילת פברואר 1967 הודיעה ירדן לליגה הערבית על החלטתה שלא להכיר באש"ף ולהחרים ועידות בהשתתפות שוקיירי. נאצר תקף בחריפות את המלך חוסיין, וזה החליט להזמין באופן רשמי את אמין אל-חוסייני לעמאן. בסוף פברואר, לאחר שהוקיע את המלך חוסיין במשך שנים רבות כאויב הלאומיות הפלסטינית, שיבח אותו חאג' אמין בגילוי דעת שפרסם, בו הסביר את תפנית שיתוף הפעולה שלו עם ירדן, בצורך להיאבק בתוכנית להפריד את הגדה המערבית מירדן, ובכך "להפוך אותה לרפובליקה חלשה ורופפת, מפורקת מנשק", שבסופו של דבר תתמזג "לתוך המדינה היהודית", לאחר שהיהודים יכבשו אותה "במועד הנוח להם".
ב-1 במרץ 1967 ביקר בירושלים המזרחית, לראשונה מאז שברח ממנה ב-1937. הוא נתקבל על ידי מושל מחוז ירושלים, מפקדי הצבא והמשטרה האזוריים ונכבדים פלסטינים. לאחר מכן המשיך להר הבית, שם עלה לקברים שעל ההר, ולאחר מכן התפלל במסגד אל-אקצא, בו הריעו לו המתפללים. בהתאם להסכם עם השלטון הירדני, הוא נמנע מלנאום במקומות בהם ביקר. המלך העמיד לרשותו מכונית-שרד מלכותית ובערבו של אותו יום נסע לעמאן ונפגש עם המלך. בפגישתו עם המלך, כינה את אנשי אש"ף "כוחות הרשע". למחרת ביקר בבית הווקף בירושלים. בירושלים הוא שהה למשך שבועיים והמלך העמיד לרשותו את ארמון הקיץ שלו בבית חנינא. ב-15 במרץ יצא מירדן למכה ובאמצע אפריל המשיך משם בחזרה לביירות.
לאחר מלחמת ששת הימים המשיך המופתי בקשריו עם המלך חוסיין. ב-16 בספטמבר 1967 כינס המלך בעמאן, לבקשת חאג' אמין, קונגרס אסלאמי עולמי, שדן ב"תוצאות התוקפנות הציונית". אל-חוסייני ישב בראשו ובנאומו הזהיר מכוונות ההתפשטות של ישראל לעבר ארצות ערב. הוא הדגיש את התנגדותו לתוכניות של שוקיירי וטען כי משמעותן "הקמת ישות רופפת בשם פלסטין" ו"ניתוק קשרי האחוה בין שתי הגדות". הוא הזהיר את הפלסטינים שבגדה המערבית וברצועת עזה, "שלא יפלו קורבן לפיתויי האויבים" ושימשיכו ב"עמידתם האיתנה" ("צומוד") נגד הכיבוש הישראלי. ב-18 בספטמבר עמד בראש כינוס דתי נוסף, הפעם בהשתתפות אנשי דת מוסלמים ונוצרים מארצות ערב, לנוכח "המעשים הברבריים והבלתי אנושיים שמבצעים הציונים על ידי חילול המקומות הקדושים". בשם הכינוס, הוא שלח מברקים למזכ"ל האו"ם, לאפיפיור ולאחרים וקרא להם לשחרר את המקומות הקדושים ולהחזירם "לידי חוסיין". אחרי התפטרות שוקיירי, ובמיוחד לאחר שערפאת הפך לראש הוועד הפועל של אש"ף בפברואר 1969, הרבה אל-חוסייני לבקר בעמאן.
בתקופה זו עדיין מומנו פעילויותיו של אל-חוסייני על ידי הסעודים. הוא ניסה להקים ארגון צבאי משלו, ובתחילת 1969 העלה בשיחות עם חוגים מוסלמים בירדן את הרעיון להקים ארגון בשם "אל-פתח אל-אסלאמי". אולם הארגון לא הפך לגורם משמעותי, ובטרם ביצע פעילות מזוינת כלשהי, הובס בקיץ 1969 בהתנגשות עם יחידת פת"ח, שהתקיפה את בסיסו במחנה הפליטים "אל וחדאת" ופירקה את אנשיו מנשקם. בתחילת 1969 אל-חוסייני גם ארגן מחדש את יחידות ג'יהאד אל מוקאדס, כחלק מהמאמץ לגבש כוח פלסטיני בחסות ירדן, אולם כעבור מספר חודשים שכנע ערפאת את הסעודים להפסיק לממן אותן, ואל-חוסייני נאלץ להגיע איתו להסכם על צירוף אנשיהן לפת"ח. אל-חוסייני אף נמנע מלגנות את ירדן לאחר טבח ספטמבר השחור בשנת 1970. המזרחן צבי אל-פלג העריך שהמופתי קיווה להשתלב ואולי אף לעמוד בראש האוטונומיה שהועיד המלך חוסיין שתתקיים בשטחי יהודה והשומרון כאשר יחזרו לפי הערכתו, לשליטת ירדן.
ירידת קרנו ומותו 1969–1974
ב-2 ביולי 1974 לקה אמין אל-חוסייני בהתקף לב והועבר לבית החולים האמריקני בביירות, וב-4 ביולי מת. ראשי אש"ף, שזמן קצר לפני כן נמנעו מלהיפגש איתו, באו אל ביתו באל-מנצוריה שבביירות מיד כשנודע על מותו. בנו, צאלח, הגיע מספרד וקיבל את פני המנחמים. אל-חוסייני ביקש שגופתו תיקבר על הר הבית, אך ממשלת ישראל דחתה את בקשת המועצה המוסלמית העליונה לערוך לו הלוויה בירושלים. ב-7 ביולי נערכה לו הלוויה ממלכתית בביירות, וחרף הסכסוך המדיני הממושך, בראש מלוויו צעדו מנהיגי אש"ף ובראשם יאסר ערפאת. משפחת אל-חוסייני בירושלים קבעה שלושה ימי אבל וקיבלה את המנחמים בבתים פרטיים ובבתי מלון. נכבדי הגדה המערבית פרסמו מודעות אבל וזכרו הועלה בדרשות יום שישי במסגדים ברחבי הארץ. שנתיים לאחר מותו בזזו הפלנגות הנוצריות בלבנון את הווילה שלו וגנבו את מסמכיו ואת הארכיון שלו.
משפחתו
לעיישה ואמין אל-חוסייני נולדו מספר ילדים. לא ברור מספר הבנות (בין שתיים לשש). שתיים מהן היו זיינב (נולדה ב-1924) וסועד (נולדה ב-1925). אחד מחתניו של אל-חוסייני נתמנה ב-1973 לשר התחבורה בממשלת ירדן. לאל-חוסייני היה בן אחד, צאלח (נולד ב-1930). בתחילת אוקטובר 1945 הוא הגיע ללמוד ב"אל-אזהר" בקהיר, כמו אביו. כשבגר, עבד במשרד החוץ של סעודיה, בין היתר כקונסול במוגדישו, סומליה. נכדתו של אל-חוסייני נישאה לעלי חסן סלאמה, מייסד ארגון ספטמבר השחור.
תדמיתו בקרב הפלסטינים
בשל אחריותו החלקית לנכבה, לא נחשב אל-חוסייני לגיבור פלסטיני, למרות פעולותיו הרבות שתרמו ברבות הימים ליצירת התנועה הלאומית הפלסטינית. הוא הסביר את עצמו היטב בספרו, שיצא לאור בשנת 1954, "חקאאק ען קצ'יית פלסטין" ("עובדות על בעיית פלסטין"). בספרו טען כי החלטות המושב השלישי של הליגה הערבית, בעאליה בלבנון באוקטובר 1947, בו הוחלט על הכנות לפלישה לארץ ישראל, היו ראשית הבגידה של מדינות ערב בעניין הפלסטיני, ושכבר ב-1948 חשש שמטרת הפלישה הייתה להפקיע את החזקה המדינית על הארץ מידי הפלסטינים. כמו כן, רמז שממשלות ערב עודדו את הבריחה ההמונית של הפלסטינים, בכך שהעניקו לבורחים תעודות-מסע.
בספרו סותר אל-חוסייני את הטענות שהופנו נגדו על חלקו באי הכנת הפלסטינים למלחמה ואי הכנתם לעימות הגדול עם הציונים. אל-חוסייני טען כי אם מדינות ערב היו מספקות לפלסטינים נשק ותחמושת ככל שנדרש, והיו נותנות לפלסטינים להילחם כרצונם, הרי שהם היו מביסים את היהודים. הוא האשים בבגידה גם את עבדאללה מלך ירדן שהיה מושפע מקציני הלגיון הבריטי ועשה יד אחת עם הציונים לחלוקת פלסטין. הוא סתר את הטענה כי ניתן היה להסכים על תוכנית החלוקה, שכן לא ניתן להסכים ולו חלקית למשהו שאינו צודק כלל במהותו. הוא טען כי הצבת הלגיון הערבי העבר הירדני במאחזים חיוניים באזור ההר ובשפלה הפנימית של ארץ ישראל, נועדה למנוע הקמת מדינה פלסטינית.
לדברי צבי אל-פלג, כמעט כל שריד של זכרו נעלם מהמודעות הפלסטינית והפלסטינים לא הציבו שום אתר לזכרו או ספרים המנציחים את מעשיו. פרופ' מאיר ליטבק מסביר כי מעמדו של אל-חוסייני בקרב הפלסטינים לא מזהיר היום: "הפת"ח והרשות לא מתלהבים ממנו ואין לו מקום בולט בזירה הציבורית, בעיקר משום שהם רואים בו אחראי מרכזי לתבוסה שלהם במלחמת העצמאות". ליטבק מוסיף: "האנציקלופדיה הפלסטינית, למשל מדלגת על השנים שבהן המופתי שהה בגרמניה בערך הכתוב עליו, חמאס וחוגים אסלאמיים נוקטים גישה שונה, הם משבחים את המופתי מאוד על עמדתו הבלתי מתפשרת במאבק שלו בציונות. משבחים אותו על שהבין את מרכזיות הדת במאבק בציונות ואת הצורך לרתום את האסלם למלחמה ביהודים, אין להם שום בעיה עם שהייתו בגרמניה הנאצית".
חוקר מדע המדינה הגרמני, מתיאס קונצל, טוען בספרו "ג'יהאד ושנאת היהודים" כי את ארגון הטרור אל-קאעידה, כמו גם קבוצות איסלמיסטיות אחרות, מנחה אידאולוגיה אנטישמית שאותה ייבאו מהנאצים דרך תפיסותיהם של אל-חוסייני ותנועת "האחים המוסלמים" המצרית.
ההיסטוריון האמריקני פיטר נוביק טען שהתיאור ההיסטוריוגרפי של אמין אל-חוסייני שנעשה לאחר מלחמת העולם השנייה, שיקף אינטרסים גאו-פוליטיים מורכבים. לטענתו, הטענות בדבר שיתוף פעולה פלסטיני ברצח היהודים בשואה היו במידה מסוימת אסטרטגיה של התגוננות כנגד התלונה הפלסטינית שאם ישראל פוצתה על השואה, אין זה צודק שהם ישלמו את המחיר על פשעי נוצרים באירופה. הטענה שהפלסטינים היו שותפים לפשע בשואה הייתה מבוססת בעיקרה על מעשי המופתי, אולם הטענות לאחר המלחמה שהיה לו חלק משמעותי בשואה, מעולם לא אומתו. עובדה זו לא מנעה מעורכי האנציקלופדיה של השואה מלהעניק לו ערך ארוך מאד: מכל הערכים הביוגרפיים באנציקלופדיה, רק הערך על היטלר והערך על אייכמן (כשהוא כולל את הערך-משנה על המשפט) ארוכים ממנו במעט.
באוקטובר 2015 התעורר דיון ציבורי בנוגע לחלקו של המופתי בשואה, בעקבות נאומו של בנימין נתניהו, שאמר שמלכתחילה היטלר לא תכנן להשמיד את היהודים, אלא רק לגרש אותם, אך המופתי בפגישתם אמר לו שאז יגיעו לארץ ישראל, ויעץ לו לשרוף אותם. דברי נתניהו עוררו ביקורת בישראל ובעולם, בנימוק שיש בהם שכתוב ההיסטוריה והסתה. לנוכח הביקורת הבהיר נתניהו שמטרתו הייתה להציג את תמיכתו של אל-חוסייני בהשמדת היהודים, ולא לטהר את היטלר. ב-30 באוקטובר פרסם הבהרה נוספת בעברית ובאנגלית בדף הפייסבוק הרשמי שלו, ובה הטיל אחריות מלאה על השואה על היטלר והנאצים, אך גם גינה את המופתי הפלסטיני על החלק שנטל בשואה ועל ההסתה האנטישמית שלו ושל ממשיכי דרכו.
פוקימון X ו-Y
פוקימון X ו-Y (אנגלית: Pokémon X Version and Y Version, יפנית: ポケットモンスターX Y תעתיק לעברית: פוקטו מונסוטה אקסה וואי, "מפלצות כיס X ו-Y") הם שני משחקי וידאו מסוג משחק תפקידים אשר מפותחים על ידי Game Freak ומופצים על ידי נינטנדו ל-נינטנדו 3DS. שני המשחקים הללו מציגים לראשונה את הדור השישי של משחקי הפוקימון. המשחקים יצאו לראשונה ביפן וברחבי העולם ב-12 באוקטובר 2013 בצורה סימולטנית, וזאת בפעם הראשונה בהיסטוריה של משחקי פוקימון.
רוב המשחקים זכו לביקורות חיוביות. רוב המבקרים שיבחו את ההתקדמות בזמן המשחק ואת החידוש שהביאו לזיכיון. ובנוסף המשחק נמכר ב-4 מיליון עותקים בשבוע הראשון להפצתו כאשר שבר את השיא של פוקימון שחור ולבן בתור המשחק הנמכר במהירות ל-Nintendo 3DS.
נכון ל-2015, נמכרו מעל ל-14 מיליון עותקים של פוקימון X ו-Y ברכבי העולם והם רשמית המשחקים הנמכרים ביותר ל-Nintendo 3DS, כאשר צמד המשחקים שיצאו אחריהם בסדרה - אומגה רובי ואלפא ספיר, במקום השלישי עם מעל ל-12 מיליון עותקים שנמכרו.
קצב המלחמה
קצב המלחמה (באנגלית: Rhythm Of War) הוא רומן פנטזיה אפית שנכתב על ידי הסופר האמריקאי ברנדון סנדרסון, הרביעי בסדרת "גנזך אורות הסער". הספר יצא לאור בהוצאת "טור ספרים" (Tor Books) ב-17 בנובמבר 2020. "קצב המלחמה" מורכב מפרולוג אחד, 112 פרקים, מספר נקודות ביניים ואפילוג, ומהווה המשך ל"בעל השבועה" מ-2017. בדומה לשלושת הספרים הראשונים, בהם יש התמקדות בכל ספר בדמות אחת וזכרונותיה לפני אירועי הספרים (קאלאדין ב"דרך המלכים", שאלאן ברסיסים של אור ודאלינאר ב"בעל השבועה"), מציג "קצב המלחמה" פלאשבקים על אשונאי וונלי. הספר כולל איורים של ארבעה מה"מבשרים", ואיורים של ארבעה מהספרנים (יצורים אנרגטיים שמעניקים כוחות למי שהם נקשרים אליו) אשר יצרו קשר אמיתי עם דמויות מהספר, למעט הספרן של דאלינאר. כמו בספרים הקודמים, גרסת האודיו מוקראת על ידי צוות הקריינות הקבוע של הסדרה, מייקל קרמר וקייט רידינג.
פיתוח
תהליך הכתיבה של הספר החל בינואר 2019, עם תאריך פרסום המתוכנן לשנת 2020. לפני שההחלטה על שם הספר כ"קצב המלחמה" התקבלה, כותרתו הזמנית של הרומן הייתה "שיר השינויים" (The Song of Changes), שלדברי ברנדון מעולם לא נועדה להיות הכותרת הסופית. מאוחר יותר הוכרז כי הספר ייצא לאור ב־17 בנובמבר 2020.במקור הספר היה אמור להציג פלאשבקים מנקודת מבטה של אשונאי, כאשר ונלי תופסת את מרכז הבמה בציר הזמן של ימינו. בסופו של דבר סנדרסון החליט על פלאשבקים מעורבבים, חלק יהיו מנקודת מבטה של אשונאי, וחלק יהיו מנקודת מבטה של ונלי.סנדרסון הצהיר כי פרק האפילוג החותם את הספר של "שנינות" (הויד) הוא משהו שהוא ציפה לו במיוחד במשך זמן רב. הוא גם הצהיר שתהיה קפיצה בזמן בין ספר שלוש לארבע. הכותרת אמנם מרמזת על התמקדות רבה יותר בדמויות מה"תרבות הפרשנדית" כביכול, אך הגיבורים הנותרים, כולל קאלאדין מבורך הסער, שאלאן דאבאר, דאלינאר קולין וסזת' בן בן ואלאנו, מופיעים גם הם בספר באופן בולט.העטיפה האמריקאית נחשפה רשמית ב־17 באוגוסט 2020.
רקע – עולם רושאר
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סופות אדירות הנודעות בשם סערות אימים, עולם עם צמחייה הצומחת מתוך סלעים, ובעלי חיים שפועלים לפי חוקיות לא ידועה.
דמויות
הפרקים העיקריים בספר מסופרים מנקודת המבט של כמה דמויות עיקריות, בזמן שקטעי המעבר מסופרים מנקודות מבטן של דמויות שונות (חלקן חוזרות ומופיעות, וחלקן לא).
ג'ון פודהורץ
ג'ון (מרדכי) פודהורץ (באנגלית: John Podhoretz; נולד ב-18 באפריל 1961), הוא סופר, מבקר קולנוע, עיתונאי ועורך עיתונות אמריקאי-יהודי, נאו-קונסרבטיבי ופרו ישראלי, ששימש ככותב נאומים אצל שני נשיאים בארצות הברית - רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב).
קורות חיים
פודהורץ נולד וגדל בניו יורק, בנם של שניים מראשי הנאו-קונסרבטיבים האמריקאים-יהודים הידועים, מידג' דקטר ונורמן פודהורץ, וגיסו של אליוט אברמס. עבור אימו היו אלה נישואין שניים (שני ילדים מהנישואין הראשונים שלה ועוד שניים מנישואין אלה, שהצעיר מכולם הוא ג'ון פודהורץ). הוא נישא לראשונה ב-1996 לאליזבט היקי, מזכירת העיתונות של הסנאטור האמריקאי ג'ון קילי, והתגרש בתוך שלושה חודשים. נישא שוב לישראלית לשעבר איילה כהן, באוקטובר 2002, ולהם כיום שלושה ילדים.
קריירה
פודהורץ כותב בדרך כלל ב"ניו יורק פוסט" (היה עורך מאמר המערכת ועד היום הוא בעל טור קבוע), ב"נשיונל רוויו", בשבועון "טיים מגזין" ועוד. משמש פרשן פוליטי ב"פוקס ניוז" וב-CNN, ומבקר הסרטים ב"וויקלי סטנדרד". היה בין מייסדיו של השבועון האחרון, שהוא מחשובי הביטאונים הניאו קונסרבטיבים בארצות הברית כיום, ובשנים 1995-1997 כיהן כסגן עורך שבועון זה וחסה בצילם של ויליאם קריסטול, בנו של אירווינג קריסטול הנחשב לראשון הנאו-קונסרבטיבים, ופרד ברנס. שימש יועץ מיוחד למפיקי הסדרה הטלוויזיונית המצליחה The West Wing, שהוקרנה גם בארץ תחת השם "הבית הלבן".
החל מינואר 2009 הוא מכהן כעורכו של הירחון הנאו-קונסרבטיבי החשוב "קומנטרי", תפקיד אותו מילא אביו במשך 35 שנים (1960 - 1995) וכן מבקר האמנות שלו, תפקיד אותו מילא בשעתו קלמנט גרינברג.
דעותיו
פודהורץ היה מתומכיו הגדולים ביותר של ג'ורג' ווקר בוש, וב-2004 כתב את הספר "הארץ של בוש" (הוצאת סיינט מרטין), המוקדש כולו לבוש ולמדיניותו. ב-2007 כתב את הספר "הניתן לעוצרה?" (הוצאת קראון פורום), התוקף את הילרי קלינטון ומתנגד נחרצות למירוץ שלה לנשיאות.
הוא נחשב תומך נלהב במלחמתה של ארצות הברית בעיראק, מאז הפלישה ועד היום. במאמר ידוע שהתפרסם ב"ניו יורק פוסט" בדצמבר 2006, הוא זיהה שלושה אויבים לארצות הברית בעיראק: שרידי תומכי סדאם חוסיין, הטרוריסטים של אל-קאעידה והשיעים הקיצוניים. הצעתו היא להרוג בשלושתם ככל האפשר, גם אם יש להכניס לעיראק לשם כך עוד ועוד כוחות אמריקנים, עד שארצות הברית תנצח.
בנוגע להגירה לארצות הברית, הוא מביע דעות החורגות מהדעה השמרנית המקובלת, המנסה למנוע כניסת מהגרים למדינה זו. הוא מסביר זאת במגבלות שהוטלו בארצות הברית החל מ-1924, על הגירת יהודים אליה, ואשר מנעו את הצלת היהודים מהשואה כעבור כשני עשורים. הוא טוען, שכיהודי הוא איננו יכול לתמוך במגבלות דומות לאלה, כיום.
יחסו של פודהורץ למדינת ישראל הוא חיובי ביותר. דוגמה לכך מתבטאת במאמרו ב"ניו יורק פוסט" במאי 2011, בעקבות העימות בתקופה זו בין נשיא ארצות הברית ברק אובמה לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, באשר לדרישת אובמה שישראל תסכים לנסיגה לגבולות 67' עם תיקונים מוסכמים; פודהורץ מכנה במאמרו זה את ישראל "בעלת בריתנו האהובה", ובשמחה לאידו של אובמה, הוא סופר 3-0 לטובת נתניהו בשלושת העימותים שיזם אובמה לטענתו בשלוש שנות כהונתו עד כה, למול נתניהו. ועוד דוגמה, מאמר מ-9 בספטמבר 2011, ב"קומנטרי", הנקרא "צור'ס לאובמה" ועוסק בהתרחקותם של היהודים הדמוקרטים מאובמה בעקבות יחסו המתנכר לישראל.
יהודה הררי
יהודה הררי (26 בינואר 1919 - 14 בינואר 1980) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי מערך הצנחנים ומקים גדוד 890, עמד בראש פיקוד ההדרכה של הצבא.
ביוגרפיה
הררי נולד בבודפשט שבהונגריה בשם יהודה גרינברגר, למד בגימנסיה הריאלית היהודית ובנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר. ב-1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי והגיע לחופי הארץ ב-5 באוקטובר 1938 על סיפונה של האונייה "דראגה". הררי הצטרף לפלוגות הגיוס של בית"ר, תחילה בפלוגה על שם יעקב דה האז שפעלה בבאר יעקב, ב-1939 בפלוגה על שם הנדיב בעקרון בה הכיר את נעמי מושינסקי שהייתה לאשתו, עבר לפלוגה על שם נעמן בלקינד בראשון לציון ובהמשך שירת בפלוגת "המצודה" בתל אביב ובפלוגת תל ליטוינסקי, בתקופה זו היה פעיל העפלה ופעיל באצ"ל ואף נעצר מספר פעמים על ידי משטרת המנדט.
בספטמבר 1940 התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגה 4 של יחידת הבאפס, בין תפקידיו היה ליווי ושמירה על רכבות נושאות תחמושת מנמל חיפה, הררי חבר לאנשי ארגון ההגנה לצורך הברחת נשק מהרכבות.
בספטמבר 1942 צורפה הפלוגה לגדוד העברי השני של הרגימנט הארץ ישראלי, יחד עם הגדוד עבר לשרת בלוב ביולי 1943 ובספטמבר 1944 עם הקמת הבריגדה היהודית יצא עימה לזירה האיטלקית. במרץ 1945 נלחם בקרבות בפוסו וטרו ובנהר סניו במהלכן חיסל זוג צלפי אויב תוך כדי סיכון חייו, על פעולתו זו זכה לעיטור המדליה הצבאית, עיטור הגבורה השלישי בדרגתו בצבא הבריטי. עם תום הלחימה יצא לחפש אחר משפחתו בהונגריה, ואיתר שם את אימו ואחותו, שששרדו, אך התחוור לו כי שאר משפחתו נספתה בשואת יהודי הונגריה. הררי ארגן קבוצה של למעלה מ-300 ניצולי שואה, בהן אימו ואחותו והעבירה למחנה עקורים באיטליה, ממנו הוברחו לארץ ישראל. באביב 1946 שוחרר מהצבא הבריטי, בטרם שובו לישראל היה חבר בקבוצות הנוקמים.
עבד כפועל דפוס, הצטרף לארגון ההגנה בנובמבר 1947, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה ומונה למפקד קורס מפקדי כיתות, פיקד על שלושה מחזורים והשתתף בפעולות קרביות. לאחר קום המדינה והקמת חטיבה 7 מונה למפקד פלוגה ג' של גדוד 72, על החטיבה הוטל להשתלט על הכביש באזור לטרון - שער הגיא במסגרת מבצע בן נון א' שיצא לפועל ב-25 במאי 1948. במהלך הקרב שנסתיים בכישלון, נפצע הררי באורח קשה ופונה לבית החולים הדסה. במהלך שיקומו מונה על ידי ראש אגף ההדרכה, חיים לסקוב, למפקד מחלקה בבית הספר לקצינים והיה חלק מסגל הפיקוד של המחזור השני בבית הספר. לאחר מכן נשלח להקים את בית הספר לפיקוד קרבי (לימים בה"ד 3).
באפריל 1949 נשלח על ידי לסקוב לערוך ארגון מחדש ביחידת הצנחנים שפעלה במחנה אחוזה בחיפה, הררי מצא את היחידה נתונה בכאוס, פיזר אותה והותיר רק כתריסר מאנשיה בצוות ההקמה מחדש. הררי החליט על הקמת בית הספר לצניחה, (בה"ד 8), שקבע את מקום מושבו בתל נוף בו מיקם חיל האוויר את טייסת התובלה שלו. במקביל עבר קורס מג"דים אותו סיים בנובמבר 1949. לאחר ייסוד בית הספר, סיום קורס מדריכי צניחה והתחלת ההכשרות לקורסי צניחה, התפנה להקים במסגרת בה"ד 8, ביחד עם צבי צלנר - הסגן, ומרסל טוביאס - מ"פ הטירונים, את היחידה המבצעית של הצנחנים, גדוד 890. הררי ניסח את תורת הלחימה, התקנים ודרכי הפעולה של היחידה, הוא נקט גישה מחמירה מאוד בענייני משמעת, הופעה מצוחצחת, וקבע סמלים חדשים אותם עיצב בעצמו בהם כנפי צניחה (שהיו תחילה עשויות מבד, דוגמת כנפי הטיס) ותג יחידה, הנחש המכונף, המשמשים את חטיבת הצנחנים מאז. בנוסף קבע פרטי לבוש ייחודים כגון נעלי צבא חומות, כומתה אדומה וירכית. היחידה החלה להשתתף בפעולות מבצעיות, נטלה חלק בפעולות התגמול בהן הפשיטות על הכפרים אידנא ("מבצע עופרה"), רנתיס ("מבצע עפר ואפר"), בית ליקיא ובית סירא ("מבצעי שפיפון עלי דרך"). באוקטובר 1953 פיקד על כוח הגדוד בפעולת קיביה ("מבצע שושנה") יחד עם יחידה 101 בפיקודו של אריק שרון. במהלך הפעולה נהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, וכ-45 בתים פוצצו, ותוצאותיה זכו לביקורת רבה בישראל ובעולם. בינואר 1954 מוזג גדוד 890 עם יחידה 101, כשאריק שרון מקבל פיקוד על הגדוד, פרישתו של הררי חוללה סערה בין הצנחנים וחלק מבכירי היחידה עזבו את היחידה עמו.
הררי יצא ללימודים במחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ב-1955 מונה לסגן מפקד חטיבה 5 ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד החטיבה, במאי 1959 קודם לדרגת אל"ם. בהמשך שירת כראש מטה פיקוד המרכז, מקיץ 1961 עד נובמבר 1962 שירת כמפקד פיקוד ההדרכה.
הררי היה מאייר, מעצב וקריקטוריסט מוכשר, מלבד העיצובים לסמלי הצנחנים, פרסם לאורך השנים קריקטורות, הן בספר שהוציא ב-1945 בשם "סביב אירופה על חוד העיפרון – מיומנו של חייל ארצישראלי", הן קריקטורה יומית בעיתון מבט עד שנתו האחרונה והן איורים נלווים לפרסומים שונים.
נפטר ב-1980, הותיר אחריו את רעייתו נעמי ושני בנים. נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול, ספד לו חיים לסקוב.
מחנה רעים
מחנה רעים הוא מחנה צבאי של צה"ל אשר ממוקם במערב הנגב, סמוך לקיבוץ רעים.
הבסיס מאכלס מאז שנת 2009 את אוגדת עזה שעברה אליו בעקבות פריסת צה"ל החדשה שהתהוותה בעקבות תהליך ההתנתקות.
היסטוריה
במחנה מבני ציבור שבנייתם סובסדה באמצעות כספי תרומות שהתקבלו ממספר משפחות יהודיות בארצות הברית; סך תרומות אלה עמד על 50 מיליון שקלים מתוך 185 מיליון השקלים שעלתה הקמת המחנה כולו.
ארמון לה
ארמון לה הוא ארמון מלכות טיבטי המשקיף על העיר לה שבחבל לדאק בהרי ההימלאיה. הוא נבנה במאה ה-17 בידי המלך סנג נאמגיאל בדמותו של ארמון הפוטאלה שבלהסה, טיבט. הארמון הוא בגובה תשע קומות כשבקומות העליונות התגוררו בני משפחת המלוכה והנמוכות שימשו כאורוות ומחסנים.
הארמון ננטש כשכוחות הדוגרה השתלטו על לדאק באמצע המאה ה-19, ומשפחת המלוכה עברה לארמון סטוק.
חורבות הארמון שוקמו בידי המכון לחקר הארכאולוגי של הודו. הארמון פתוח לציבור ועל גגו ניתן לראות מראה פנורמי של לה והסביבה. הר סטוק קנגריל שברכס הרי זאנגסקאר נראה מדרום מעבר לעמק האינדוס, ורכס הרי לדאק נראה מצפון לארמון.
מוזיאון הארמון מכיל אוסף עשיר של תכשיטים, קישוטים, גלימות טקסיות וכתרים טקסיים. יש בו ציורי טנגקה סיניים בני יותר מ-450 שנה השומרים על צבעיהם הבהירים שנוצרו מרסיסי ואבקות אבנים מסוגים שונים, כולל אבני חן.
היסטוריה
בניית הארמון על גבעת צמו (Tsemo) הייתה יוזמה של צוואנג נאמגיאל, מייסד שושלת נאמגיאל של לדאק בשנת 1553 והוא הושלם בידי אחיינו סנג נאמגיאל.
סרנסק
סרנסק (ברוסית: Саранск, במורדובית: Саран ош) היא עיר ברוסיה, בירת רפובליקת מורדוביה. היא שוכנת על נהר אינסר, יובלו של הוולגה, 642 ק"מ מזרחית ממוסקבה. אוכלוסייתה מונה כ־302,285 תושבים (2015).
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1641 כמבצר לשמירה על הגבולות המזרחיים של רוסיה, במקום שבו נשפך הנהר סרנקה לאינסר, ונקרא סרנסקי אוסטרוג על שם אותו נהר וצורת היישוב - אוסטרוג. אוכלוסיית העיר הראשונה הייתה מורכבת מרוסים (בעיקר קוזאקים), מורדובים וטטרים. ב-1651 האוסטרוג קיבל מעמד של עיר. ב-1670 תושבי העיר תמכו במרד הקוזאקים של סטפן ראזין והעיר אף נהפכה לבירתו. כשרוסיה התרחבה למזרח העיר איבדה מחשיבותה האסטרטגית, והייתה עיר מחוז פשוטה עד 1708 בגוברנית אזוב, אחר כך קזן, ומ-1801 בגוברנית פנזה. ב-1774 תמכו שוב תושבי העיר במרד קוזקים, הפעם בפיקודו של ימליאן פוגצ'וב. במאה ה-19 חשיבות העיר גדלה עקב היותה יושבת על אם הדרך ממוסקבה לקזן, ולאסטרחן. בסוף המאה ה-19 דרך העיר נבנתה מסילת ברזל ממוסקבה לקזן, הדבר העלה עוד יותר את חשיבות העיר כעיר מסחר.
מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה פגעו מאוד בכלכלת העיר, והיא השתקמה סופית רק כעבור 8 שנים ב-1928. ב-1934 חשיבות העיר מבחינה אדמיניסטרטיבית גדלה משמעותית כשהעיר הוכרזה כבירת הרפובליקה האוטומית של מורדוביה. בזמן מלחמת העולם השנייה בין 1941 ל-1945 אירחה העיר מפעלים רבים שעברו מאזור הקרבות. ב-1991 הפכה העיר לבירת רפובליקת מורדוביה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה סרנסק, הממוקם 7 קילומטרים דרום-מזרחית למרכז העיר.
ספורט
עד 2020 בעיר פעלה קבוצת הכדורגל מורדוביה סרנסק. משנת 2021 פעילה בה קבוצת כדורגל מקצוענית בשם סרנסק.
סרנסק היא אחת מהערים שאירחו את מונדיאל 2018 ברוסיה ולצורך כך נבנה אצטדיון מורדוביה ארנה בעיר.
ערים תאומות
לסרנסק שלוש ערים תאומות:
מיימי טיל
מיימי אליזבת טיל-מובלי (באנגלית: Mamie Elizabeth Till-Moble נולדה בשם מיימי אליזבת קארט'ן ; 23 בנובמבר 1921 – 6 בינואר 2003) הייתה אשת חינוך ופעילת זכויות אדם אמריקאית. היא הייתה אמו של אמט טיל, נער בן 14 שנרצח באכזריות במיסיסיפי ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שנטען שהטריד מינית אישה לבנה, קופאית בחנות מכולת, בשם קרולין בראיינט. בהלוויה של אמט, שנערכה בשיקגו, התעקשה מיימי טיל שהארון המכיל את גופת בנה יישאר פתוח, כי, במילותיה, "רציתי שהעולם יראה מה הם עשו לילד שלי".
ביוגרפיה
נולדה כמאמי אליזבת קארט'ן ב-23 בנובמבר 1921 בווב, מיסיסיפי, היא הייתה צעירה כשמשפחתה עברה מדרום ארצות הברית במהלך ההגירה הגדולה, התקופה שבה מיליוני אפרו-אמריקאים עברו לצפון המדינה.
ב-1922, זמן קצר לאחר לידתה, עבר אביה, נאש קרת'ן, לארגו, אילינוי, ליד שיקגו. שם הוא מצא עבודה בחברת זיקוק מוצרי תירס "ארגו". אלמה קארט'ן הצטרפה לבעלה בינואר 1924, והביאה איתה את מיימי בת השנתיים ואחיה, ג'ון. הם התיישבו בשכונה שבה חיו בעיקר אפרו-אמריקאית בארגו.
בגיל 18 הכירה מיימי בחור צעיר מניו מדריד, מיזורי בשם לואיס טיל. הוא הועסק בחברת תירס ארגו, והיה מתאגרף חובב, שהיה פופולרי בקרב נשים. הוריה לא ראו בעין יפה, וחשבו שטיל הכריזמטי היה "מתוחכם מדי" עבור בתם. על פי התעקשותה של אמה, היא הפסיקה את הקשר ביניהם. אבל למורת רוחה, הם נישאו ב-14 באוקטובר 1940. שניהם היו בני 18. בנם היחיד, אמט, נולד תשעה חודשים לאחר מכן. הם נפרדו ב-1942 לאחר שמיימי גילתה שהוא לא נאמן. מאוחר יותר חנק אותה לואיס עד לחוסר הכרה, ועל כך הגיבה בזריקת מים צורבים לעברו. בסופו של דבר, היא השיגה נגדו צו הרחקה. לאחר שלואי הפר שוב ושוב את צו ההרחקה, שופט אילץ אותו לבחור בין גיוס לצבא ארצות הברית או זמן מאסר. לאחר שבחר בראשון, הוא התגייס לצבא ב-1943.
בשנת 1945 קיבלה גב' טיל הודעה ממחלקת המלחמה של ארצות הברית שבזמן שירותה באיטליה, בעלה הוצא להורג עקב "התנהגות בלתי הולמת בכוונה". ניסיונותיה ללמוד יותר נחסמו באופן מקיף על ידי הבירוקרטיה של צבא ארצות הברית. הפרטים המלאים על האישומים הפליליים וההוצאה להורג של לואיס טיל הופיעו רק עשר שנים מאוחר יותר. הוא (יחד עם השותף פרד א. מקמורי) הואשמו באונס אישה איטלקייה. שני הגברים נשפטו והורשעו על ידי בית משפט צבאי כללי של צבא ארצות הברית וגזר דינם היה מוות בתלייה. על גזר דינם הוגש ערעור אך נדחה. הגופות של שניהם נקברו ליד בית הקברות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה שנמצא באואז-איסנה באזור המכונה חלקה E, או השדה החמישי. חקירה מאוחרת יותר של המקרה על ידי ג'ון אדגר וידמן יעמיד בספק את אשמתו של לואיס טיל.
בתחילת שנות ה-50, מיימי ואמט עברו לסאות' סייד של שיקגו. מיימי הכירה ונישאה ל"פינק" בראדלי, אך הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
רצח אמט טיל
בשנת 1955, כאשר אמט היה בן 14, אמו העלתה אותו על הרכבת כדי לבלות את הקיץ בביקור אצל בני דודיו במאני, מיסיסיפי. היא לא ראתה אותו שוב בחיים. בנה נחטף ונרצח באכזריות ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שהואשם באינטראקציה בלתי הולמת עם אישה לבנה. בחודש שלאחר מכן, רוי בראיינט ואחיו למחצה ג'יי. וו. מילאם עמדו למשפט בגין חטיפתו ורציחתו של טיל אך זוכו על ידי חבר המושבעים שהיה מורכב כולו מלבנים לאחר משפט של חמישה ימים ודיונים של 67 דקות. אחד המושבעים אמר, "אם לא היינו עוצרים לשתות פופ, זה לא היה לוקח כל כך הרבה זמן". חודשים בלבד לאחר מכן, בראיון למגזין Look ב-1956, מוגנים מפני סיכון כפול, הודו בראיינט ומילאם שהרגו את אמט טיל.
בהלוויה של בנה, טיל התעקשה שהארון המכיל את גופתו יישאר פתוח, כי, במילותיה, "רציתי שהעולם יראה מה הם עשו לתינוק שלי". עשרות אלפי אנשים צפו בגופה של אמט, ותצלומים נפוצו במדינה. בזכות תשומת הלב המתמדת שהמקרה זכה לו, הפך תיק טיל לסמל של פערי הצדק לשחורים בדרום. ה-NAACP ביקש ממיימי לצאת למסע הסברה במדינה תוך התייחסות לאירועי חייו של בנה, מותו ומשפטם של רוצחיו. זה היה אחד ממסעות הגיוס המוצלחים ביותר שידע NAACP.
פעילות הסברה
לאחר רצח בנה, הפכה במהירות טיל-מובלי לדוברת פעילה. היא נהנתה ממערכת יחסים קרובה עם כלי תקשורת אפרו-אמריקאים רבים, וה - NAACP שכר אותה לצאת למסע נאומים ברחבי הארץ ולשתף את סיפורו של בנה. זה היה אחד מסיורי גיוס הכספים המוצלחים ביותר בתולדות ה-NAACP, אם כי המסע נקטע בשל סכסוך עסקי עם מזכיר ה-NAACP, רוי וילקינס, על התשלום עבור הסיור. טיל-מובלי המשיכה לדבר, ובמאמץ להשפיע על חבר המושבעים במהלך משפטם של רוצחי בנה היא טסה למיסיסיפי והעידה.
האקטיביזם של טיל-מובלי התרחב הרבה מעבר למה שעשתה בעקבות מותו של בנה. עם זאת, מאז מותו של אמט שהפך לסמל בשנות החמישים, היא נותרה ידועה ביותר בהקשר זה.
חלק גדול מעבודתה ופעילותה התרכזו בחינוך, שכן היא תמכה בילדים החיים בעוני במשך למעלה מ-40 שנה, בהן 23 שנות הוראה במערכת בתי הספר הציבוריים בשיקגו. טיל-מובלי הקימה את "The Emmett Till Players", קבוצת תיאטרון שעבדה עם ילדי בית ספר מחוץ למסגרת בית הספר, למדה והשמיעה נאומים מפורסמים של מנהיגי זכויות אזרח כמו מרטין לותר קינג כדי לעורר תקווה, אחדות, ונחישות.
לאחר המקרה
מיימי נישאה לג'ין מובלי ב-24 ביוני 1957. היא סיימה את לימודיה במכללת המורים של שיקגו בשנת 1960 (כיום אוניברסיטת שיקגו סטייט, 1971). היא הפכה למורה, שינתה את שם משפחתה לטיל-מובלי, והמשיכה את פעילותה.
בשנת 1976, היא סיימה תואר שני במנהל מערכות חינוך מאוניברסיטת לויולה בשיקגו.
מיימי וג'ין מובלי נשארו נשואים עד מותו של ג'ין משבץ מוחי ב-18 במרץ 2000.
מותה
ב-6 בינואר 2003, טיל-מובלי מתה מאי ספיקת לב בגיל 81. טיל-מובלי נקברה ליד בנה בבית הקברות בור אוק, שם נכתב על המצבה שלה, "כאבה איחד אומה".
ספר זכרונותיה
טיל-מובלי כתבה יחד עם כריסטופר בנסון את ספר הזיכרונות שלה, Death of Innocence: The Story of the Hate Crime that Changed America, שפורסם בהוצאת רנדום האוס ב-2003, כמעט 50 שנה לאחר מות בנה. היא מתה כמה חודשים לפני פרסום ספרה.
בתרבות
וופי גולדברג הכריזה ב-2015 על תוכניות לסרט בשם סיפורו של אמט טיל, המבוסס על ספרה של טיל-מובלי והמחזה שלה, The Face of Emmett Till. דניאל דדווילר מגלמת את טיל-מובלי, ג'לין הול בתור אמט וגולדברג בתור אלמה קרת'ן. הסרט ייצא לאקרנים ב-7 באוקטובר 2022.
טיל-מובלי מוצגת על ידי אדריאן וורן בדרמת הטלוויזיה בת שישה חלקים משנת 2022, " נשות התנועה".
נדב דוידוביץ'
נדב דוידוביץ' (נולד ב-5 ביולי 1969) הוא פרופסור ורופא ישראלי, מומחה בבריאות הציבור, בעל תואר שלישי בניהול מערכות בריאות. מכהן כמנהל בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
נולד בחיפה. בילדותו גדל בפרארה, איטליה ולאחר מכן בתל אביב. בוגר של הישיבה העירונית בתל אביב והקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה על שם תד ולין אריקסון. למד שנה בישיבת הסדר שעלבים, ואז עבר למסלול של עתודה רפואית. בין השנים 1988–1995 למד בבית הספר לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב. את הסטאז' עשה במרכז הרפואי אסף הרופא-שמיר. במקביל ללימודי הרפואה השלים גם תואר בפילוסופיה בהצטיינות ותואר שלישי בהיסטוריה וסוציולוגיה של הבריאות. עבודת הדוקטורט שלו עסקה ביחס של הרפואה להומאופתיה והתפיסה שלה לאורך ההיסטוריה. מלבד אלה, הוא מוסמך אוניברסיטת בן-גוריון בבריאות הציבור. לאחר לימודי העתודה, שירת בצבא כרופא צבאי בתור רופא גדודי, חטיבתי ובענף בריאות הציבור בצה"ל, שם התמחה באפידימיולוגיה ובריאות הציבור. הוא סגן אלוף במילואים.
דוידוביץ' מכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון, היה יו"ר המרכז לחקר מדיניות בריאות בנגב וראש המחלקה לניהול מערכות בריאות ומכהן כראש בית הספר לבריאות הציבור בפקולטה למדעי הבריאות. במסגרת מלגת פולברייט (Fulbright) כיהן כפרופ' אורח בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת קולומביה, וכפרופ' אורח בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת אילינוי, שיקגו . בשנים 2013–2019, כיהן כיו"ר איגוד רופאי בריאות הציבור. כיום יו"ר פורום בריאות הציבור של ההסתדרות הרפואית. משמש כסוקר מאמרים עבור עיתונים מדעיים מכובדים, ביניהם SCIENCE, LANCET ו-NEW ENGLAND JOURNAL OF MEDICINE.
דוידוביץ' חבר בארגונים הבאים:
באוקטובר 2022 הוענק לו פרס על מצוינות במחקר מטעם איגוד בתי הספר לבריאות הציבור באירופה (ASPHER) על עבודתו בתחום אי השוויון וצמצום הפערים בבריאות.
דוידוביץ' נשוי לפרופ' מיכל אלברשטין, ולהם שלושה ילדים.
לחץ תוך-עיני
לחץ תוך-עיני, או Intraocular pressure, הוא לחץ הנוזל הממלא את החלל בעין, בין העדשה לרשתית. מונח זה משמש באופתלמולוגיה למדידת לחץ הנוזל בתוך העין. הערך התקין של הלחץ התוך-עיני, הקרוי גם IOP הוא בטווח 10–21 מילימטר כספית.
הקשר בין לחץ תוך עיני לגלאוקומה
מרבית חולי גלאוקומה סובלים מלחץ תוך-עיני גבוה הגורם נזק לעצב הראייה, אולם ישנם חולי גלאוקומה ולהם לחץ תוך עיני בטווח התקין. נוזלי העין מתנקזים החוצה דרך מנגנון של תעלות ניקוז מיוחדות. כל הפרעה לניקוז הנוזלים מהעין תביא לעלייה בלחץ התוך-עיני. הוכח כי לא תמיד הלחץ גורם נזק. לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת מעל גיל 40 נמדד לחץ תוך-עיני בערכים מעל הנורמה - יותר מ-21 מ"מ כספית. רק חלק קטן מאוכלוסייה זו יפתח מחלה בעצב הראייה או גלאוקומה עקב כך, אך לחץ תוך-עיני גבוה מעלה את גורמי הסיכון לכך.
גורמים המשפיעים על הלחץ התוך עיני
נוסף על תרופות ודלקת, ייצור וניקוז הלחץ מושפעים מגורמים נוספים כגון שעת היום- הלחץ על פי רוב גבוה יותר בבקרים, חושך לעומת אור- שכן אלו משפיעים על גודל האישון ולפיכך על ניקוז הנוזל מהזווית, גיל, מנח- עמידת ראש למשל תגביר את הלחץ בעין, מוצא ועוד.
מדידת לחץ תוך עיני
מדידת הלחץ יכולה להיעשות על ידי שימוש בכמה מכשירים מודדי לחץ המכונים טונומטרים.
אנדי רודיק
אנדרו סטיבן "אנדי" רודיק (Andrew Stephen "Andy" Roddick; נולד ב-30 באוגוסט 1982) הוא טניסאי עבר אמריקאי. דורג בעבר במקום הראשון בעולם בסבב העולמי לגברים וזוכה אליפות ארצות הברית הפתוחה (2003). במהלך הקריירה זכה ב-30 תוארי יחידים ו-4 תוארי זוגות. לפני תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2012 הודיע רודיק כי זה יהיה טורנירו האחרון, ולאחר הפסד בסיבוב הרביעי לחואן מרטין דל פוטרו פרש ממשחק פעיל. נוסף להיותו טניסאי מקצועני, הוא גם ידוען המככב במדורי הרכילות והבידור בארצות הברית ובעולם כולו.
תחילת הקריירה
אנדי רודיק נולד באומהה, מדינת נברסקה, ארצות הברית. כיום הוא גר באוסטין, טקסס. הוא החל לשחק טניס כבר בגיל צעיר וזכה באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה לנערים, בה בלט בכישרון המשחק שלו וחבטת ההגשה האימתנית. רודיק הפך למקצוען בשנת 2000, הצעיר ביותר בהיסטוריה שנכנס לתוך 20 הראשונים בעולם. בשנת 2001 כבר זכה בשלושה תוארי סבב וסומן כתקווה הגדולה של הטניס האמריקאי, אחרי עידן פיט סמפראס ואנדרה אגאסי. התארים באטלנטה, וושינגטון ויוסטון הקפיצו את רודיק בדירוג ובאותה שנה הוא הגיע לרבע גמר אליפות ארצות הברית. בשנת 2002 זכה רודיק בשני תוארי סבב והגיע שוב לרבע הגמר באליפות ארצות הברית.
בצמרת
בשנת 2003, השנה הטובה ביותר בקריירה שלו, זכה רודיק בשישה תארים, ביניהם תארים חשובים כמו טורונטו, סינסינטי, אינדיאנפוליס ולונדון. התואר החשוב ביותר הגיע כאשר זכה רודיק באליפות ארצות הברית הפתוחה, הגראנד סלאם הביתי. באותה השנה הגיע רודיק לחצאי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה וטורניר וימבלדון, הגיע לגמר גביע המאסטרס ותפס את המקום הראשון בעולם.
ב-2004 זכה רודיק בארבעה תארים, הגיע לגמר וימבלדון (בו הפסיד לרוג'ר פדרר) ולרבעי הגמר באוסטרליה וארצות הברית. הוא איבד את המקום הראשון בעולם לרוג'ר פדרר שניצח באותה שנה שלושה מתוך ארבעת הגראנד סלאמים.
בשנת 2005 ניצח רודיק 5 תארים בסבב הגברים, הגיע לחצי הגמר באוסטרליה ולגמר וימבלדון בפעם השנייה ברציפות. רודיק אמנם שמר על מקומו בצמרת העולמית אך התרחק מאוד מהמקום הראשון בעולם. בשנת 2006 זכה רודיק רק בטורניר אחד, בסינסינטי. כמה שבועות לפני אליפות ארצות הברית הפתוחה, מינה רודיק למאמנו את אחד משחקני העבר הטובים ביותר בענף, ג'ימי קונורס, בנוסף לאחיו ג'ון. מינוי זה הביא עמו המון ציפיות מרודיק להמשך. לפחות בטווח המיידי הייתה לזה השפעה, ורודיק הגיע עד גמר אליפות ארצות הברית, אך לצערו פגש שם ברוג'ר פדרר בשיאו והפסיד בארבע מערכות. בהמשך השנה לא הגיע רודיק להישג נוסף, מלבד השתתפות בגביע המסטארס בסין.
ב-2007 הגיע לגמר טורניר ממפיס והפסיד לטומי האס.
ב-2008 העפיל רודיק לגמר טורניר בייג'ינג, שם פגש את דודי סלע הישראלי, שנחשב להפתעת הטורניר. סלע, שדורג אז במקום ה-90 בעולם, גבר בדרך לגמר על המדורג 5 בעולם דויד פרר (רודיק היה מדורג 7 ושני בטורניר) ועל טניסאים בכירים נוספים מהטופ-20. רודיק ניצח בגמר בשלוש מערכות.
בפברואר 2011 זכה בטורניר ממפיס, לאחר שניצח בגמר את מילוש ראוניץ', 6:7, 7:6, 5:7. בחודש אוגוסט 2011 הודח רודיק בסיבוב הראשון של טורניר סינסינטי לקולשריבר הגרמני. באותה שנה שיחק בקומדיה "לזרום עם זה" לצד אדם סנדלר.
נשוי לשחקנית והדוגמנית ברוקלין דקר.
סגנון משחק
לרודיק סגנון משחק מהיר המתבסס בעיקר על ההגשה המהירה שלו, שבדרך כלל נעה סביב 210-240 קמ"ש. רודיק נוהג להשתמש בספין (סיבוב) מאוד כבד בחבטת הפורהנד שלו, וזאת משום שכשהכדור נוחת, הוא קופץ יותר גבוה ומקשה על היריב להחזיר אותו.
הפרישה מטורניר דובאי
בחודש פברואר 2009 החליט אנדי רודיק שלא לטוס לדובאי על מנת להגן על תואר אלוף הטורניר בו זכה בשנה שלפני כן, וזאת כמחאה על אי-מתן אשרת כניסה למדינה לטניסאית הישראלית שחר פאר, באופן שמנע את השתתפותה בטורניר המקביל לנשים.
נעמי יוליה
נעמי יוליה הייתה אוניית מעפילים (שמה נכתב במקור כ-Naomijullia).
הפליגה מנמל סולינה ברומניה ב-1 ספטמבר 1939 כשעל סיפונה 1,130 מעפילים. הגיעה אל מול חופי הארץ ב-19 בספטמבר. כוחות הצבא הבריטי גילו אותה, מול נמל בירות, והיא הובלה על ידי משחתת בריטית אל נמל חיפה. המעפילים הועברו למחנה מעצר בצריפין. הגברים הועברו לצריפין והנשים והילדים שוכנו במחנה העולים בעתלית שעדיין לא היה מחנה מעצר.
ארגון מבצע ההעפלה של ספינה זו נעשה בידי פעילי ההסתדרות הציונית החדשה של רוויזיוניסטים, כחלק מעליית אף על פי.
ראו גם
עליית אף על פי
ספנאייר
ספנאייר (Spanair) הייתה חברת תעופה ספרדית שנוסדה ב-1986 ואשר הפסיקה את פעילותה ב-28 בינואר 2012 לאחר שנכנסה לפשיטת רגל.
תולדות החברה
ב-1991 החברה החלה להפעיל טיסות שכר לארצות הברית, הרפובליקה הדומינקנית ומקסיקו. וב-1994 החלה להיות חברה סדירה שהחלה להפעיל טיסות פנים סדירות בתוך ספרד. ב-1997 החלה להפעיל טיסות ארוכות טווח סדירות ליבשת אמריקה עם מטוסי בואינג 767-300ER. הטיסות המשיכו עד למשבר שנוצר בעולם התעופה בעקבות פיגועי ה-11 בספטמבר.
ב-1 במאי 2003 ספנאייר הצטרפה לסטאר אלייאנס.
ב-2009 חברת סקנדינביאן אירליינס מכרה 80% מאחזקותיה לקבוצת משקיעים. אלו העבירו את מטה החברה לברצלונה. הסיוע המתמשך של ז'נרליטט דה קטלוניה לחברת התעופה, הובילה את וולינג וריאנאייר, חברות לטיסות חסך להן בסיס בברצלונה, לתבוע את ספנאייר בפני נציבות התחרות של האיחוד האירופי בגין הפרה של חוקי התחרות החופשית האירופית, על ידי קבלת סיוע ממשלתי גדול ללא כל הצדקה כלכלית. בנוסף, הם האשימו את ספנאייר. על כך שהשתמשה בסיוע כדי לבצע מלחמת מחירים דורסנית בקווים שבהם הייתה לה תחרות עם חברות תעופה אחרות ועל בזבוז משאבים על סמך מסעות שיווק גדולים.
ביוני 2011 פנתה ספנאייר לבנק ההשקעות הצרפתי Lazard22 כדי למצוא משקיע אחד או יותר שמתעניין בפרויקט ספנאייר. לבסוף, בנובמבר של אותה שנה, מספר חברות תעופה בסטאר אלייאנס הודיעו כי הן בוחנות רכישה של 49% ממניות החברה, כדי להתחיל בטיסות ארוכות טווח. בינתיים, ממשלת קטלוניה ומועצת עיריית ברצלונה הודיעו על הגדלת הסיוע לחברה בסך עשרות מיליוני אירו. ב-27 בינואר 2012 קטר איירווייז הודיעה כי לא תשקיע בספנאייר לאחר סירובה של הנציבות לתחרות של האיחוד לסגור את התיק נגד החברה. באותו יום היא הפסיקה לקבל סובסידיות מהממשל הקטלוני. על כן לחברה לא הייתה ברירה ונאלצה באותו לילה להודיע על סיום פעולתה.
צי המטוסים
עם סגירתה ב-27 בינואר 2012, צי החברה כלל את המטוסים הבאים:
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה 3 טיסות שבועיות בקו נמל התעופה של ברצלונה לנמל התעופה בן-גוריון, הטיסות בוצעו במטוסי איירבוס A320 ולעיתים במטוסי איירבוס A321.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ספנאייר באתר Airliners.net
גאליה (פירושונים)
גאליה (בלטינית: Gallia; ביוונית: Γαλλία) על שם הגאלים (Galli), עם בעת העתיקה ממוצא קלטי {{פירושונים|
ראו גם
}}
וסקראן
וסקראן (בספרדית: Huascarán) הוא הר ברכס הקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבמרכז פרו. גובהה של פסגתו הדרומית הוא 6,768 מ' מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר בפרו, והרביעי בגובהו ביבשת אמריקה הדרומית. ההר קרוי על שמו של ואסקאר, קיסר האינקה בין השנים 1527–1532, ושמו שלו ניתן לפארק הלאומי שבתחומיו הוא נמצא.
ראשוני המעפילים לפסגתו הדרומית היו חברי משלחת גרמנית-אוסטרית, ב-1932. עוד קודם לכן, ב-1908 העפילו חברי משלחת אמריקאית לפסגתו הצפונית, הנמוכה יותר.
גל חום שפקד את האזור ב-10 בינואר 1962 גרם להמסה מואצת של חלקים מהקרחון בראש ההר, וכתוצאה מכך אירעה מפולת שלגים שגרמה למותם של כ-4,000 בני אדם. מספר שנים אחר כך, ב-31 במאי 1970, אירע אסון נוסף, כשבעקבות רעידת אדמה ניתק גוש קרח וסלעים בנפח של כ-61 מיליון מ"ק מחלקו הצפוני של ההר. הגוש הידרדר במורד ההר במהירות של כ-160 קמ"ש, וקבר תחתיו את העיירות יונגאי ורנראיקה, על יושביהן. כ-20,000 בני אדם נהרגו באסון, ורק כ-400 ניצלו.
היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ
היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ (בגרמנית: Heinrich XXII, Fürst Reuß zu Greiz; 28 במרץ 1846 - 19 באפריל 1902), היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1859–1902.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-28 במרץ 1846 בעיר גרייץ, להיינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ ולקרולינה, נסיכת הסן-הומבורג, בתם של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג ולואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו. בשנת 1859 מת אביו היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו. מכיוון שהיה קטין שלטה אמו קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג כעוצרת הנסיכות עד לבגרותו. אמו, שהייתה בתו של גנרל אוסטרי ואשתו של קצין אוסטרי, שנאה את פרוסיה, ובשל כך הצטרפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה. עד מהרה נכבשה נסיכות רויס-גרייץ על ידי הצבא הפרוסי, ונשארה תחת כוחות כיבוש עד לאחר תשלום של 100,000 טאלרים.
ב-28 במרץ 1867 נטל היינריך את מושכות השלטון לידיו, ומיד לאחר מכן העניק לנסיכות את החוקה הראשונה שלה. כמו הוריו נשאר היינריך אנטי פרוסי כל ימיו, ודחה שוב ושוב את הצעדים הפרוסיים כקולטורקמפף ונישואים אזרחיים. היינריך, כמו גם נתיניו ברויס, סירב לקבל את העובדה שלקיסרי גרמניה מבית הוהנצולרן יש עדיפות על פני בתי מלוכה אחרים, וכשנשאל על יחסיו עם הקיסר, היה היינריך פשוט משיב כי הם "הם בעלי ברית להגנה משותפת של הפדרציה הגרמנית". היינריך לא פספס שום הזדמנות להראות את סלידתו מהקיסר, וסירב לאפשר את הקמתו של כל זכר לקיסר וילהלם הראשון, סבו האהוב של וילהלם השני. היינריך גם סירב להתיר הפגנת אבל, רשמית או פרטית, בעת מותם של הקיסרים וילהלם הראשון ופרידריך השלישי, ואף אסר על כל חגיגה של ימי השנה לניצחונות הגרמנים בשנת 1870. על אף שנאתו הגדולה לפרוסיה, היה היינריך מפקד הגדוד השני ברגימנט הרגלים ה-96 (תורינגיה ה-7, החזיק בדרגת גנרל חיל הרגלים בצבא הפרוסי, ואף עוטר בעיטור מסדר העיט השחור בשנת 1892.
היינריך היה עשיר מאוד, שכן חלקו הגדול של השטח ששלט בו היה רכושו הפרטי. בסוף שלטונו, התגוררו ברויס-גרייץ פחות מ-70,000 אנשים, והיא השתרעה על שטח של 122 קילומטרים רבועים. ב-19 באפריל 1902 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-8 באוקטובר 1872 התחתן היינריך עם אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
מחלת פאג'ט
מחלת פאג'ט (באנגלית: Paget's Disease) היא מחלה של הפטמה. המחלה נקראת על שם המנתח האנגלי אשר תיאר אותה ב-1874, סר ג'יימס פאג'ט (james Paget). מחלה זו מייצגת בקירוב כ-3% מקרצינומות השד. גיל החולות לרוב נע מ-40 ל-70 שנה, אך המחלה יכולה לפגוע גם בגברים.
הסימן הבולט ביותר הוא השינויים בעור הפטמה והילת הפטמה. האזור נעשה אדום, עבה ומחוספס. מופיעים חריצים וכיבים וטפטוף מימי-דמי. מבחינה מיקרוסקופית המחלה מתאפיינת בהימצאם של תאי גידול מיוחדים באפידרמיס המכונים תאי פאג'ט. אלה הם תאים גדולים פי שניים מתאי האפידרמיס, והם אנאפלאסטיים, מוגדרים היטב ובעלי ציטופלזמה בהירה מאוד, כאילו הם ריקים.
גרעיני תאי הגידול הם וסיקולרים, היפרכרומטיים ולרוב נמצאת סביבם הילה בהירה, שאותה ניתן לצבוע בעזרת צביעות למוקופוליסכרידים, כגון צביעת PAS או ALCIAN BLUE. בתחילה נמצאים תאים אלה בשכבה הבסיסית של האפידרמיס, אך אחר כך הם מתרבים ויוצרים גושי תאים המונחים במקום תאי האפידרמיס בכל השכבות. הם אינם חודרים לדרמיס, שבו ניתן למצוא רק הסננה לימפוציטרית ותאי פלזמה.
בחיפוש מיקרוסקופי ניתן לראות את הקשר לקרצינומת הצינורות.
הטיפול במחלה הזו דומה לזה של כל הקרצינומות האחרות של השד, הפרוגנוזה תלויה בסוג הקרצינומה הראשונית ובמידת התפשטותה.
קונסטנטין דייקוביצ'ו
קונסטנטין דייקוביצ'ו (ברומנית: Constantin Daicoviciu, 1 במרץ 1898 קווראן, בימינו קונסטנטין דייקוביצ'ו - 27 במאי 1973) היה היסטוריון וארכאולוג רומני יליד באנאט. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קלוז' וכרקטור שלה. היה חבר באקדמיה הרומנית. נבחר גם כחבר בפרלמנט בימי השלטון הקומוניסטי.
קורות חיים
קונסטנטין דייקוביצ'ו נולד בשנת 1898 בכפר קווראן במחוז קראשו-סרן (ברומנית קאראש-סוורין) בבאנאט, בימי השלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו היה המורה דמסקין דייקוביץ' והילד היה לתלמידו בבית הספר היסודי בכפר. למד לאחר מכן בבתי ספר תיכון רומנים בלוגוז' ובקאראנסבש. שרת לאחר מכן כסמל בצבא האוסטרו-הונגרי. אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה, נסע דייקוביצ'ו ללמוד באוניברסיטה החדשה שהוקמה על ידי הרומנים בקלוז'. בשנים 1922-1918 למד שפות וספרות קלאסיות בעזרת מלגה מן הקרן "אמנואיל גוז'דו" שסייע לסטודנטים רומנים מוכשרים. למד היסטוריה עתיקה אצל הארכאולוג וסילה פרבאן, ארכאולוגיה ואפיגרפיה אצל דימיטריה מ. תאודורסקו, יוונית ולטינית אצל וסילה בוגריה. רכש שליטה מצוינת של השפה הלטינית והיה למדריך בקתדרה של תאודורסקו. את מחקריו הראשונים "האיטלים בפרובינקיה דלמטיה" ו"החפירות הארכאולוגיות והמחקרים בסרמיזגטוסה" פרסם ב"שנתון של המכון הרומני ברומא". ב-1927-1925 למד במכון הרומני ברומא ואחר כך בשנים 1929–1932 ערך מסע השתלמויות באוסטריה, גרמניה, צרפת, הונגריה, יוון. בשנת 1928 סיים את הדוקטורט בהיסטוריה וארכאולוגיה. בשנים 1968-1923 כיהן בחוג להיסטוריה של ימי הקדם הקלאסיים ולאפיגרפיה באוניברסיטה על שם פרדיננד הראשון בעיר קלוז', שנקראה אחר כך "ויקטור באבש" והחל משנת 1959 "באבש-בויאי" - משנת 1932 כמרצה (דוצ'נט) ומשנת 1938 כפרופסור (ב-1949-1938 - לארכאולוגיה ופרהיסטוריה, וב-1949–1968 היסטוריה קדומה של רומניה). לימד, בין השאר, קורסים למבוא לארכאולוגיה, על הפיסול היווני, על היווצרות השפה והעם הרומנים. כמזכיר מועצת המונומנטים ההיסטוריים של טרנסילבניה, בימי סיפוח צפון טרנסילבניה להונגריה של הורטי בשנת 1940 עשה מאמצים רבים על מנת להעביר את האוצרות ההיסטוריים והאמנותיים של המוזיאון הטרנסילבני מקלוז' לסיביו, בשטח שנותר בשליטת רומניה. בשנים 1936-1924 ערך חפירות ארכאולוגיות שתרמו לחקר ההיסטוריה הקדומה של טרנסילבניה.
דרכו הפוליטית הייתה פתלתלה. בתחילה היה חבר במפלגה הליברלית אחר כך בימי הדיקטטורה המלכותית הצטרף לחזית התחייה הלאומית של המלך קרול השני. עם עליית המשטר הלאומי-לגיונרי לשלטון בספטמבר 1941 התמנה לדקאן של הפקולטה להיסטוריה. היו שטענו כי ראו אותו לבוש בחולצה הירוקה של הלגיונרים אך מאוחר יותר הכחיש זאת. אחרי דיכוי מרד הלגיונרים הושאר בתפקיד הדקאן עד סוף שנת 1941 בשנים 1943–1944 התחיל להתקרב לחוגי מפלגת האיכרים הלאומית שהייתה עדיין בלתי חוקית. אחרי הדחת השלטון הצבאי-פאשיסטי ברומניה נמנה עם האקדמאים שהסתגלו לתנאי השלטון הקומוניסטי החדש. החל משנת 1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שהפכה תוך 3 שנים למפלגת השלטון היחידה במדינה. השתתף בוועדת הטיהורים של סגל האוניברסיטה לתקופה קצרה כיהן בממשלה כתת-מזכיר מדינה במשרד הרווחה (1947) וסגן שר החינוך (1948) בזמן הרפורמה הקומוניסטית של מערכת החינוך. התמנה שוב לדקאן בין 1944–1946 ובשנים 1957–1968 היה לרקטור של האוניברסיטה. כרקטור הוביל בהוראת המשטר את תהליך מיזוג שתי האוניברסיטאות בקלוז' - הרומנית וההונגרית לאוניברסיטה אחת ויחידה.
ב-1948 נבחר לראשונה באספה הלאומית הגדולה, הפרלמנט של רומניה תחת השלטון הקומוניסטי. בשנים 1973-1945 היה מנהל המוזיאון להיסטוריה של טרנסילבניה ובשנת 1955 נבחר כחבר באקדמיה הרומנית.
דייקוביצ'ו יצר קשרים קרובים למנהיג הקומוניסטי הראשון של רומניה, גאורגה גאורגיו-דז' ותמך אחרי השנים 1957–1958 בעמדות היסטוריוגרפיות לאומניות שתאמו את הגישה החדשה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. בשנת 1961 נבחר לחבר במועצת המדינה של רומניה, פורום נשיאותי בהנהגתו של גאוגריו-דז'.