cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס גררד
הבחירות למושלות קנטקי 1799
בתחושת ביטחון שתוצאות הבחירות של 1795 לא יחזרו בשנית, הגיש בנג'מין לוגן ראשון את מועמדותו לבחירות. גררד ותומאס טוד הגישו את מועמדותם זמן קצר לאחר מכן. אליהם הצטרף חבר בית הנבחרים של ארצות הברית כריסטופר גרינאפ, לימים מושל קנטקי השלישי. על אף שהמועמדים נמנעו מלהצהיר הבלים על יריביהם לבחירות, תומכיהם נהגו להציף באופן עצמאי את חולשותיו של כל מועמד. ג'ון ברקינרידג' הציע לגררד לפרסם תמיכה פומבית באמנציפציה של קהילת העבדים, שהייתה עמדת מיעוט במדינה. אולם מחמת דעות המצביעים בבחירות של 1795, החליט גררד שלא לפרסם אף הצהרה התומכת בזכויותם.
בזכות הפופולריות שלו, זכה גררד ברוב ההצבעות של המחוזות המערביים של המדינה, דוגמת מחוז ג'פרסון ובלוגראס. באופן מפתיע, רבים מן מצביעיו של לוגן בבחירות 1795 תמכו בגררד בבחירות האלו. לאחר ספירת הקולות, גררד קיבל 8,390 קולות. אל המקום השני של בחירות 1799 הגיע גרינאפ, שקיבל 6,746 הצבעות. לוגן זכה ב-3,996 קולות, ואילו טוד קיבל 2,166. בשל מגבלות הכהונה החדשות, גררד היה מושל קנטקי האחרון שכיהן שתי קדנציות רצופות. בשנת 1992, עם תיקון לחוקת המדינה, בוטלו המגבלות ופול פאטון נבחר לקדנציה שנייה ברציפות. בשנת 1801 מינה גררד את טוד לעובד בכיר בבית המשפט לערעורים בקנטקי, ובשנת 1782 מינה את גרינאפ לתפקיד דומה בבית המשפט לערעורים בפרנקפורט.
קדנציה שנייה
בשנתיים הראשונות לכהונתו השנייה כמושל קנטקי נעלם גררד מן החיים הציבוריים. בשנת 1802 אישרו המחוקקים שתי רפורמות במערכת המשפט של קנטקי; הרפורמה הראשונה הרחיבה את מערכת המשפט במדינה, וקבעה כי אזרחים חסרי השכלה משפטית יוכלו לשפוט בבתי המשפט לערעורים, והרפורמה השנייה אפשרה לעורכי דין ולשופטים להתגורר מחוץ לתחום שיפוטיהם. גררד התנגד בתוקף לאישורן באספה הכללית, ואף טען כי הדבר יהרוס את מערכת המשפט שבנה במרוצת השנים. גררד הטיל וטו על הצבעה, אך זה נדחה מכיוון ששתי הרפורמות עברו ברוב של שני שלישים מבית המחוקקים. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריית המדינה בה וטו המושל נדחה.
ב-16 באוקטובר 1802 הכריז האינטנדנט הספרדי דון חואן ונטורה על סיום המכרז האמריקאי על הנמל של ניו אורלינס. סגירת הנמל לייצוא וייבוא סחורות היוותה מכשול משמעותי בחזונו של גררד להקים מרחב שגשוג כלכלי משותף עם המדינות השכנות לאורך נהר המיסיסיפי. הוא דרש מנשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון לאיים על הכוחות הספרדים בכיבוש הנמל על ידי המיליציה של קנטקי, שמנתה כ-26,000 חיילים. בזמנו, ג'פרסון לא עודכן על ההסכם הסודי "סן אילדפונסו", שמסר את השליטה הספרדית על לואיזיאנה למצביא הצרפתי נפוליאון בונפרטה. לאחר האיום על שלטונות ספרד הציע נפוליאון לג'פרסון לקנות את שטח לואיזיאנה תמורת 15 מיליון דולר. רוברט לווינגסטון, שליחו של ג'פרסון בצרפת, נענה להצעה, והרכישה העלתה את מצב רוחם של הסוחרים מקנטקי, שכן הנמל של ניו אורלינס יישאר כפוף לריבונות אמריקנית. גררד תיאר את הרכישה כהישג ענק לנשיא ולארצות הברית כולה. לאחר ההסכם עם צרפת טען השלטון הספרדי כי הם לא ביצעו את התחייבותם בחוזה, ולואיזיאנה עדיין שייכת לה. ג'פרסון התעלם מהמחאה הספרדית, והתכונן לכבוש את השטח בכוח. הוא הורה לגררד לאמן כ-4,000 אנשי מיליציה ללחימה בניו אורלינס ב-20 בדצמבר 1803. האספה הכללית עודדה שירות במיליציה, והעניקה שטח בגודל 150 דונמים לכל המתגייסים. גררד הצליח להשיג את מספר החיילים הדרוש ללחימה, אך לבסוף, נכנע השלטון הספרדי ויתר על תביעותיו ללואיזיאנה. בחלוף חודשיים, עבר השטח לשלטונות ארצות הברית.
החודשים האחרונים לכהונתו השנייה בתפקיד המושל שולבו בסכסוכים פנימיים בעניין מינויו של רשם קנטקי החדש. תחילה, מינה גררד לתפקיד את הארי טולמן, מזכיר המדינה של קנטקי לשעבר. אולם ב-7 בדצמבר 1803 נדחתה מועמדות זו על ידי הסנאט. לאחר כישלונו הציע גררד את התפקיד לכריסטופר גרינאפ, אך הוא דחה את ההצעה. המועמד הבא של גררד, ג'ון קוברון נדחה גם הוא על ידי הסנאט. תומאס ג'ונס, שהיה ממועמדיו של גררד לתפקיד, כונה על ידי הסנאט כ"נוכל" שאם יצליח להיבחר לתפקיד, יהרוס את מערכת המקרקעין של קנטקי. לאחר שהסנאט דחה את המועמד ויליאם טריג, התעוררה ביקורת ענפה על הסנאט מצד כלי התקשורת במדינה. הם טענו כי לסנאט יש מועמד מועדף משלו, ולא ימנה אף אדם אחר לתפקיד. כשהסנאט דחה את ויליס גרין הצהיר גררד בינואר 1804 כי אין בכוונתו להציע מועמד נוסף לתפקיד. לאחר חילופי התרסות בין גררד לסנאטורים, מינה גררד את ג'ון אדייר לתפקיד, שהתקבל גם בסנאט.
בערוב ימיו ומותו
בתום המחלוקת שלו עם הסנאט המדיני סביב מינויו של רשם המקרקעין, פרש גררד מהקריירה הפוליטית שלו. כאזרח פרטי, תמך גררד במועמדותו של כריסטופר גרינאפ למושלות. על אף שבנו של גררד, ויליאם, המשיך להתמודד על תפקידים ציבוריים, גררד מעולם לא הביע את רצונו לחזור לפוליטיקה.
גררד חזר למשכנו, מאונט לבנון, ושם פיתח מוניטין חקלאי ענף. בנו ג'יימס פיקח על הפעילות השוטפת של החווה, ולעיתים אף זכה בפרסים על תרומתו לחקלאות המקומית מגופים לאומיים שונים בקנטקי. בשנת 1811 נפגעה קשות אחוזת מאונט לבנון כתוצאה מרעידת אדמה. גררד התעקש לשפץ ולתקן את המשכן מיסודו, כדי שיוכל לשמש כמקום מגורים למשך שארית חייו. הוא ייבא סוסים, צאן ובקר לחוותו, והשקיע במפעלים מסחריים שירשו בניו לאחר מותו. הוא נפטר ב-19 בינואר 1822, לאחר שנים אחדות בהן נאבק במצבו הבריאותי הרעוע. גופתו נטמנה בשטח מאונט לבנון, ובמרוצת השנים, הוקמה אנדרטה לזכרו באתר קברו.
אירוויזיון 1987
תחרות האירוויזיון של 1987, התחרות השלושים ושתיים במספר, נערכה ב-9 במאי 1987 בבריסל, לאחר ניצחון בלגיה באירוויזיון 1986. מנחת האירוע הייתה הזמרת ויקטור לסלו (Viktor Lazlo).
המדינה המנצחת הייתה אירלנד עם השיר "Hold me now". את השיר שר ג'וני לוגאן (שזכה גם באירוויזיון 1980 וכתב את השיר הזוכה של אירוויזיון 1992).
במקום השני זכתה גרמניה עם השיר "Laß die Sonne in dein Herz" ("תן לשמש להיכנס ללבך") של להקת ווינד (רוח). זה היה ה'כמעט' השני של הלהקה: גם באירוויזיון 1985 הם זכו במקום השני. במקום השלישי זכו הצמד האיטלקי אומברטו טוצי וראף (Raf) עם השיר "Gente di mare" ("אנשי הים"). כמו הלהקה הגרמנית, גם הזמר האוסטרי גארי לוקס (Gary Lux), שב לאירוויזיון לאחר שנתיים עם השיר "Nur noch Gefühl".
את ישראל ייצגו הצמד דטנר וקושניר (שהורכב מנתן דטנר ואבי קושניר) עם "שיר הבטלנים", שזכה במקום השמיני עם 73 נקודות. חייו של הצמד היו קצרים: הם הפיקו שיר נוסף ולאחר מכן התפרקו. השיר עצמו זכה להצלחה מסוימת באירופה, במיוחד בקרב ילדים, והוא תורגם והושר במספר שפות.
ג'רלד בלפור
ג'רלד ויליאם בלפור, הרוזן השני מבלפור (באנגלית: Gerald William Balfour, 2nd Earl of Balfour; 9 באפריל 1853 – 14 בינואר 1945) היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית.
ביוגרפיה
בלפור היה בנם של ג'יימס מייטלנד בלפור ואשתו ליידי בלאנש. אחיו הבכור היה ארתור ג'יימס בלפור, לימים ראש ממשלת בריטניה. בלפור למד בצעירותו באיטון קולג' ובטריניטי קולג' קיימברידג'.
בלפור היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית מ-1885. מ-1895 כיהן כמזכיר האחראי על אירלנד, ב-1900 עבר לתפקיד נשיא מועצת המסחר, וב-1905 היה נשיא המועצה האחראית על הממשל המקומי וגם מונה למועצה המלכותית. ב-1906 פרש מהפרלמנט, וכיהן במספר תפקידים, בהם יושב ראש ועדת קיימברידג' באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מטעם אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1930 קיבל את התואר "הדוכס השני מבלפור" לאחר מות אחיו ארתור.
נישא ב-1887 לבטי בולוור-לייטון, ונולדו להם שישה ילדים, בהם איב בלפור, מחלוצות תנועת החקלאות האורגנית בבריטניה.
גבולות (סרט קצר)
גבולות הוא סרט גמר קצר משנת 2015 שכתבה וביימה דנה לרר. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים. זוכה ציון לשבח בפסטיבל ירושלים, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הבינלאומית בפסטיבל סרטי הסטודנטים של תל אביב, זכה בציון לשבח מטעם פורום המבקרים, מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2016.
נמכר לשידור ל-Media-set Italy.
תקציר העלילה
הסרט מתאר יום על סט צילום מנקודת מבטה של מאיה (נעמי לבוב), שחקנית צעירה אשר מתמודדת עם צילומיי סצנה אינטימית. הסיטואציה הלא פשוטה מעוררת בה קונפליקטים רבים לגבי הקווים האדומים שלה, הבעלות על הגוף שלה, והשאלה, איפה עובר הגבול?
הפקה
הסרט נכתב במהלך לימודיה של לרר באוניברסיטת תל אביב, הוא הופק בתמיכת ובסיוע של קרן רבינוביץ וקרן בלבטניק.
פרסים ופסטיבלים נוספים
בשנת 2016 זכה הסרט בפרס הראשון במסגרת התחרות הבינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטי סטודנטים. הסרט היה מועמד לפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לסרט הקצר הטוב ביותר, 2016.
זכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים, ובציון לשבח מטעם פורום המבקרים.
רוני חזקיהו
רוני חזקיהו (נולד ב-1951) הוא בנקאי ישראלי שכיהן כחשב הכללי במשרד האוצר מיולי 2017 עד אוקטובר 2020. חזקיהו שימש בעבר כמפקח על הבנקים בבנק ישראל ויו"ר הבנק הבינלאומי.
ביוגרפיה
חזקיהו נולד בשנת 1951. בשכונת גבעת אולגה שבחדרה, למשפחת עולים מעיראק. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון.
במגזר הפרטי
חזקיהו החל את הקריירה הבנקאית שלו בקבוצת בנק הפועלים שם מילא במשך 26 שנה, מגוון תפקידים ניהוליים וביניהם מנהל סניף, מנהל סניף פילדלפיה ודירקטור בבנק אוצר החייל שהיה אז בשליטת בנק הפועלים. לאחר מכן מונה למנכ"ל בנק הספנות אשר מוזג בשלב מאוחר יותר לתוך בנק הפועלים.
בתפקידו הבא עבר לקבוצת בנק דיסקונט ושימש כסמנכ"ל, ראש החטיבה העסקית, והממונה על סיכוני האשראי של הקבוצה.
מפקח על הבנקים
בשנת 2006 מונה חזקיהו על ידי נגיד בנק ישראל סטנלי פישר לתפקיד המפקח על הבנקים בבנק ישראל. פישר בחר את חזקיהו בשל ניסיונו בתחום ניהול הסיכונים הבנקאיים ובעיקר לצורך הטמעה וישום הוראות תקני בזל 2 במערכת הבנקאות בישראל.
בתפקידו כמפקח על הבנקים נאלץ חזקיהו להתמודד עם השלכות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 והשפעתו על יציבות המערכת הבנקאית. במסגרת זו קיבל מספר החלטות חשובות הנוגעות ישירות לניהול השוטף של הבנקים. ביולי 2008 הורה לבנקים שלא לחזור ולהשקיע כספים מחשבונות הנוסטרו שלהם בשוק המניות ובנכסים פיננסיים אחרים בעלי רמת סיכון גבוהה, וזאת על מנת להפחית את רמות הסיכון להון העצמי שלהם. בנוסף לכך דרש מהבנקים ניהול מעקב צמוד ופרטני הכולל דיווחים שוטפים לבנק ישראל אודות הלווים הגדולים שלהם, והטיל מגבלות נוספות על החשיפה המותרת של כל בנק ללווה בודד ולקבוצת לווים.
חזרה למגזר הפרטי
לאחר סיום תפקידו כמפקח על הבנקים בבנק ישראל קיבל חזקיהו הצעה, והצטרף לקבוצת דלק בשליטתו של יצחק תשובה במטרה לעסוק בטיפול בתחום הרגולטורי והמימוני של קידוחי הגז. אולם, לאחר שבנק ישראל הודיע לחזקיהו כי יש בכך ניגוד עם תקופת הצינון שהוא מחויב בה, מכיוון שמדובר באחד הלווים הגדולים במשק, פרש.
חזקיהו ניסה להתמודד על תפקיד מנכ"ל בנק לאומי לאחר פרישתה של גליה מאור אך לבסוף מונתה לתפקיד רקפת רוסק עמינח שהועדפה על פניו לאחר שזכתה לתמיכה מאסיבית מצידה של מאור.
את הצעת ההעסקה הבאה קיבל חזקיהו מצדיק בינו אשר ביקש למנות אותו כיו"ר חברת פ.י.ב.י. אחזקות השולטת בבנק הבינלאומי וכיו"ר הבנק. גם מינוי זה נתקל בהתנגדותו של המפקח על הבנקים אשר חשש לניגוד עניינים בתפקידו כיו"ר החברה השולטת בבנק.
בסופו של דבר מונה חזקיהו ליו"ר הבנק הבינלאומי, ונכנס לתפקידו ב-15 במאי 2012. הוא כיהן בתפקיד זה עד לסוף שנת 2016.
גואנאקאסטה
אזור השימור גואנאקאסטה (ספרדית: Area de Conservación Guanacaste) הוא אתר מורשת עולמית בחלק הצפון-מערבי של קוסטה ריקה. האזור נכלל באופן רשמי במערכת הלאומית לשימור אזורים מאז 1994, וברשימת אתרי המורשת העולמית מאז 1999.
רוני חזקיהו
החשב הכללי במשרד האוצר
בינואר 2017 החל לכהן כחשב הכללי במשרד האוצר. ב-26 ביולי 2020 הודיע על פרישתו מהתפקיד, והוא סיים את תפקידו באוקטובר.
גואנאקאסטה
האזור כולל ארבעה אתרים: הפארק הלאומי סנטה רוסה, הפארק הלאומי גואנאקאסטה, הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה, ומפרץ חונקייאל. שטחם הכולל של הפארקים המרכיבים את האזור הוא 1,470 קמ"ר נכון ל-2004.
הפארק הלאומי סנטה רוסה
הפארק הלאומי סנטה רוסה (בספרדית: Parque Nacional Santa Rosa) הוקם בשנת 1971 על מנת להגן על האתר שבו התחולל קרב סנטה רוסה (20 במרץ 1856), והקצה המזרחי שלו משיק לכביש המהיר הפאן-אמריקאי. מרכז הפארק נמצא במרחק 36 ק"מ צפונית לעיר ליבריה, שהיא בירת מחוז גואנאקאסטה. הסיבות הנוספות להקמת הפארק היו הצורך להגן על הסוואנה, היער הנשיר הממוזג, אדמות הביצה והמנגרובים. שטחו של הפארק הוא 495 קמ"ר וניתן למצוא בו זאבי ערבות, פקאריים, חוטמן אדום, טפירים, שלושה מינים של קופים, ומגוון צבי ים וצבי יבשה. בפארק יש מספר מינים של חתוליים, אך קשה מאוד לצפות בהם.
הפארק הלאומי גואנאקאסטה
הפארק הלאומי גואנאקאסטה (בספרדית: Parque Nacional Guanacaste) משתרע על המורדות המערביים של הרי הגעש אורוסי וקאקאו, והוא מגיע עד לכביש המהיר הפאן-אמריקאי הסמוך לסנטה רוסה. הפארק הוקם ב-1989, בין השאר בזכות הלחץ שהפעיל דוקטור דניאל יאנסן לטובת הקמת "מסדרון" בין היער היבש ליער הגשום, שדרכו יוכלו לעבור מינים רבים של בעלי חיים בכל עונה. שטחו של הפארק הוא כ-340 קמ"ר, ויש בו 140 מינים של יונקים, 300 מיני עופות, 100 מינים של דו-חיים וזוחלים, ולמעלה מ-10,000 מינים של חרקים.
העיר הקרובה ביותר לפארק היא לה קרוס, ובפארק נמצאים כמה מתקנים שהידועים שבהם הם משרדי הנהלת אזור השימור, שלה סניפים בפיטילה (הפינה הצפון-מזרחית של הפארק), קאקאו (המדרון הדרום-מערבי של הר הגעש) ומריצה (בין שני הרי הגעש).
הפארק הלאומי רינקון דה לה וייחה
בפארק הלאומי "הר הגעש רינקון דה לה וייחה" (בספרדית: Parque Nacional Volcán Rincón de la Vieja) נמצאים הרי הגעש רינקון דה לה וייחה וסנטה מריה (Santa María), כמו גם הר הגעש הכבוי סרו פון סיבאך (Cerro Von Seebach). ההתפרצות האחרונה של רינקון דה לה וייחה הייתה ב-1998. העיר הקרובה ביותר לפארק היא ליבריה, הנמצאת דרומית לו, וישנם שני בניינים בפארק עבור לשכת המודיעין לתיירים ועבור המדריכים.
בפארק יש חיי טבע עשירים, וניתן למצוא בו 300 מינים של עופות, כגון קצאל ועיטים, ואוכלוסיות היונקים העיקריות בפארק הן פומה, קופים רחבי אף וקופים בעלי זנב, קינקז'ו, יגוארים וכדומה.
מפרץ חונקייאל
מקלט חיי הטבע מפרץ חונקייאל (Junquillal) הוא אזור מקלט טבעי המגן על אזורים של יער טרופי יבש ומנגרובים הנמצאים בסמוך לחוף.
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה או מבצע מחוץ לקופסה היה מבצע צבאי שבוצע על ידי חיל האוויר הישראלי ב-6 בספטמבר 2007, כ"ג באלול ה'תשס"ז, לאחר חצות הלילה ובו הושמד כור גרעיני בסוריה. התקיפה נעשתה תחת מעטה של חשאיות, שנשמר גם לאחריה. כשישה חודשים לאחר מועד התקיפה, הודיעו גורמים בממשל האמריקאי כי היעד שהותקף והושמד היה כור גרעיני לייצור פלוטוניום, שנבנה בסוריה בעזרת קוריאה הצפונית. העיתון הגרמני "דר שפיגל" פרסם כי גורמי מודיעין טענו שהכור בסוריה שימש לסייע לתוכנית הגרעין האיראנית וכי עבדו בו גם מדענים צפון-קוריאניים. העיתון "הארץ" דווח גם כי איראן מימנה את בניית הכור שהופצץ.
ב-2011 אישרה גם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית שהמטרה שהופצצה אכן הייתה כור גרעיני בשלבי בנייה. העיתון "דר שפיגל" דיווח כי שם הקוד של הפעולה היה "מבצע בוסתן", ומקורות אחרים דיווחו כי שם הקוד היה "מבצע אריזונה", אך, כאמור, השם הרשמי היה "מבצע מחוץ לקופסה". ב-21 במרץ 2018, לאחר יותר מעשר שנים, אישרה ישראל רשמית שהפציצה את הכור, ופרסמה פרטים על המבצע.
רקע לתקיפה
האסטרטגיה של אסד לוודא שהכור לא יתגלה הייתה התממה - כדי לא למשוך תשומת לב, לא נפרסו סוללות טילים בסמיכות לכור, לא הייתה גדר מסביב, והמקום הוצג כמתקן חקלאי. תוכנית הגרעין הסורית הייתה ידועה רק לקבוצה מצומצת של אנשים, ביניהם מוחמד סולימאן, שתקשרו דרך פתקים ושליחים, כך שבכירים סורים רבים לא ידעו עליה.
לפי פרק שכתב יוסי מלמן בספר "מלחמות הצללים" ופורסם ב"הארץ", לפעולה קדמה פעילות מודיעינית נמרצת. בעקבות הודעת לוב ב-2003 על החלטתה להפסיק את תוכנית הגרעין שלה, שהפתיעה את ישראל, הורה ראש המוסד מאיר דגן על בחינה מחדש של חומר מודיעיני שהצטבר בידי המוסד, ובעקבות הערכת מצב שביצעה חטיבת המחקר, הוחלט שככל הנראה סוריה מפתחת נשק גרעיני בחשאי. המוסד הצליח להשיג מודיעין המצביע על הקמת כור גרעיני להפקת פלוטוניום שנבנה בסוריה בשיתוף פעולה עם קוריאה הצפונית, כולל מיקומו. המוסד ויחידות מיוחדות של אמ"ן בדקו את האתר ומצאו שאכן מדובר בכור גרעיני בשלבי הקמה. בתחילת מרץ 2007, הגיע מידע שאישר בוודאות את קיום הכור, שאותו כינה יוסי בידץ, ראש חטיבת המחקר דאז, "ידיעת זהב". לפי הניו יורקר, המידע הזה הושג כאשר איברהים עותמאן, יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית בסוריה, יצא לפגישה בוינה של מועצת הנגידים של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית. כשהיה בפגישה, סוכני המוסד פרצו לחדרו, והעתיקו את התוכן של מחשבו הנייד. המידע שהועתק כלל תמונות בצבע של הכור, שהובילו למסקנה כי ייעודו הוא בניית פצצה גרעינית, במודל דומה לכור הגרעיני של צפון קוריאה ביונגביון.
ההכנות לתקיפה
עקב גילוי הכור, סיכול תוכנית הגרעין הסורית שובץ בראש סדר העדיפויות של הרמטכ"ל גבי אשכנזי. על מנת שיוכל לרכז מאמצים לעניין זה, הוא נמנע מלפתוח במבצעים בעזה גם כאשר נורו רקטות לעבר ישובי עוטף רצועת עזה.
אגף המודיעין העניק לקומץ פסיכולוגים אקדמאיים בכירים גישה לחומרי גלם סודיים שמתארים ככל הניתן את התנהגותו של הנשיא בשאר אסד במהלך חייו, במטרה להבין מה תהיה תגובתו לתקיפה אפשרית בכור. תוצאות המחקר היו שהנשיא הסורי אמנם מתנהג בשקילות ויכול לשקר לאנשיו בקלות, אך שהשפלה בעיני האנשים החשובים לו תפגע בו מאוד. כך, המסקנה מהמחקר הייתה שבמידה שמדינת ישראל תתקוף את הכור בחתימה נמוכה ולא תיקח אחריות, אסד עלול להכחיש את מטרת התקיפה, הן בפני הבכירים הסורים שלא ידעו על הכור והן בפני העולם, ובכך לא יגיב במלחמה עם ישראל.
מתחילת ההערכויות להפצצת הכור, הוכנו שתי חלופות להפצצת הכור - אווירית וקרקעית. באופציה הקרקעית, כוחות חשאיים יוחדרו בעורף סוריה, ייתגנבו למתחם, ימקמו חומר נפץ בחלקיו החיוניים, יצאו ויפוצצו אותו. הצלחה של אופציה זו עדיפה על הצלחה של אופציה אווירית מכיוון שתיעשה בחתימה נמוכה יותר, אך הכוחות יוכלו לנשוא איתם פחות חומרי נפץ מאשר באופציה האווירית. לשם הכנות לחלופה זו נבנה בדימונה מודל מדוייק של המתקן, שם התאמנו למבצע.
ב19 ביוני 2007, נסע ראש הממשלה אולמרט לביקור בבית הלבן בארצות הברית על מנת לבצע הערכת מצב משותפת בנושא יחד עם הנשיא ג'ורג בוש, כאשר אולמרט העדיף שהאמריקאים יבצעו את הפצצת הכור. אולמרט שב ארצה ללא הבטחה מהאמריקאים. ב-13 ביולי, בשיחת טלפון בין אולמרט לנשיא בוש, בוש הסביר כי הוא מתנגד לתקיפה אמריקאית או ישראלית, והציע להפעיל לחץ דיפלומטי פומבי על סוריה על מנת שתוותר על התכנית הגרעינית שלה. אולמרט סירב להצעה זו. לאחר מכן, סוכם שישראל תהיה חופשית לתקוף את הכור.
דווח כי באוגוסט 2007 סיירת מטכ"ל נשלחה על מנת לצלם תמונות ולדגום את הקרקע של האתר..
באוגוסט 2007, שר הביטחון אהוד ברק סבר כי עדיף לחכות לחורף לתקיפת הכור, מכיוון שעדיף לפוצץ כור "חם" עם צבא יותר מוכן מאשר להתקיף בקיץ ולא להיות מוכנים למלחמה כוללת עם סוריה. נקודה זו היוותה מחלוקת בין ראש הממשלה אולמרט לברק.
צה"ל היה חייב להיות מוכן למקרה שהתקיפה תביא לפרוץ מלחמה. סיפור הכיסוי שסופר לצה"ל לעליה בכוננות הוא שסוריה עלולה לפתוח במלחמה עקב החולשה שהופגנה על ידי ישראל במלחמת לבנון השנייה. כך, נערך בצה"ל קצב אימונים מוגבר. בנוסף, צה"ל היה זקוק לתוספות בחימושים וחלקי חילוף למקרה של מלחמה, בעיקר אחרי מלחמת לבנון השנייה. לכן, נשלחה מארצות הברית אוניית משא גדולה שעגנה בכרתים (גדולה מדי לנמל אשדוד), ונשלחו ספינות מישראל לכרתים, שבמשך שני לילות העבירו את הציוד מכריתים לישראל.
ב-4 בספטמבר, נעשה מודל מבצעי של חיל האוויר לתקיפה, בנוכחות הרמטכ"ל גבי אשכנזי. בהמשך אותו היום, התקבלה שאילתא של העיתונאי האמריקאי ג'יימס רוזן לשגרירות ישראל בוושינגטון על אפשרות קיום כור גרעיני צפון-קוריאני בסוריה. שאילתא זו גרמה לחשש של דליפה בישראל, והיוותה הטריגר ליציאה לתקיפה. למחרת, התכנס הקבינט המדיני-ביטחוני בראשות ראש הממשלה אהוד אולמרט ודן בסוגיה. בהתאם להמלצת הרמטכ"ל גבי אשכנזי אישר הקבינט את תקיפת הכור. שרת החוץ, ציפי לבני, שר הביטחון, אהוד ברק, וראש הממשלה אולמרט הוסמכו לבחור את זמן התקיפה ואיזו חלופה מבין השתיים לתקיפה תבוצע. בהתאם להמלצת הרמטכ"ל, הם אישרו את חלופת תקיפת חיל האוויר, לתקיפה עוד באותו לילה.
התקיפה
ב-21 במרץ 2018 פרסמה ישראל פרטים על התקיפה האווירית וכיצד היא בוצעה. בחיל האוויר כונה המבצע "ניגון שקט", ותוכנן כך שיתבצע בחתימה נמוכה, תוך שימוש במספר מצומצם של כלי טיס שיחדרו לסוריה בטיסה נמוכה, וזאת על מנת לגרום לסוריה בלבול באשר למבצעי התקיפה ולא לגרור את האזור למלחמה אזורית. נווט הקרב רס"ן עמנואל לוי תכנן את נתיב הטיסה ואת הצד המבצעי בתקיפה והשתתף בתקיפה עצמה.
את התקיפה האווירית ביצעו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי. בתקיפה השתתפו 4 מטוסי F-15I רעם מטייסת הפטישים שבבסיס חצרים, שני מטוסי F-16I סופה מטייסת 119 ושני מטוסי F-16I סופה מטייסת 253 מבסיס רמון. מטוסי ה-F-15I רעם הם מטוסי הקרב הכבדים והגדולים ביותר של חיל האוויר: הם בעלי כושר נשיאת חימוש גבוה וייעודם הוא הפצצה טקטית ואסטרטגית. תפקידם היה להפציץ את הכור עם מירב הפצצות הכבדות שנשאו. מטוסי ה-F-16I סופה הם מטוסי קרב רב-משימתיים מתקדמים. תפקידם, בנוסף להפצצת הכור, היה ללוות את מטוסי ה-F-15I ולהגן עליהם מפני איומים שונים, וכן ליירט מטוסי אויב אם יוזנקו לעברם, אף על פי שההנחיה הייתה להימנע ככל האפשר מקרבות אוויר בחתימה גבוהה.
המבצע החל ב-5 בספטמבר, 22:30. המטוסים השמידו עמדת מכ"ם סורית ואז שיבשו את מערכת ההגנה האווירית הסורית באמצעות לוחמה אלקטרונית, ובכך מנעו ממנה להבחין במטוסים התוקפים. בשעה 00:45 הפציצו המטוסים את הכור באמצעות מגוון של פצצות מונחות GPS ופצצות מונחות לייזר. הבחירה בשלושה סוגי חימוש נועדה למקרה שאחד הסוגים לא יתאים למשימה. בסופו של דבר, כל הפצצות פגעו במטרה וכל החימושים פעלו בהצלחה, ובסך הכל הופצץ הכור על ידי 17–18 טון חומר נפץ. הכור הושמד באופן בלתי הפיך, ואמ"ן העריך שלא ניתן לשקמו.
לאחר התקיפה
שעות מעטות לאחר התקיפה דיווחה סוריה על מטוסים של חיל האוויר הישראלי שהונסו משטחה, ואילו דוברים ישראלים סירבו לאשר או להכחיש. ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון אהוד ברק וגורמים ישראלים בכירים אחרים שמרו על דממה מוחלטת בנושא. הצנזורה הצבאית הורתה למערכות העיתונים בישראל להגיש לאישורה כל ידיעה הקשורה לפעולה. חמישה ימים לאחר ההתקפה דיווחה לראשונה כריסטיאן אמנפור כתבת CNN שמדובר בתקיפת מטרה בסוריה.
גם סוריה נמנעה מלספק פרטים מדויקים על שהתרחש. חלק מדובריה ניסו לגמד את האירוע ואחרים הבטיחו שתבוא תגובה. בראיון שהעניק ל-BBC ב-1 באוקטובר אמר נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שהתקיפה כוונה למבנה צבאי שאינו בשימוש, והוסיף: "תגובה אין פירושה טיל תחת טיל ופצצה תחת פצצה. יש לנו דרכי התגובה שלנו, אולי בדרך פוליטית ואולי בדרך אחרת, אבל יש לנו הזכות להגיב". בנאום שנשא באותו יום בפני עצרת האו"ם, טען שר החוץ הסורי, וליד אל-מועלם, כי הידיעות על תקיפת מתקן גרעיני או משלוח נשק שנועד לחזבאללה הן בדיות שבאו להצדיק את תוקפנותה של ישראל.
ארצות הברית שמרה אף היא על דממה, אך ישנם דיווחים לפיהם היא נתנה את ברכתה לתקיפה, לאחר שהוצגו לה הוכחות לקשר הגרעיני בין סוריה לקוריאה הצפונית. לדברי הפרשן שלום ירושלמי, שהסתמך על מקורות מחוץ לישראל, אישור לתקיפה בסוריה התקבל בפגישת ראש הממשלה אהוד אולמרט עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בוושינגטון ב-19 ביוני 2007. ראש ה-CIA, מייקל היידן, אישר ב-17 בספטמבר 2008 כי תקיפת הכור הייתה תוצאה של שיתוף פעולה מודיעיני בין ארצות הברית למדינה זרה, שלא נקב בשמה. לקראת פרסום ספר זיכרונותיו של ג'ורג' בוש, בנובמבר 2010, פורסם שבספר מספר בוש שאולמרט ביקש ממנו שארצות הברית תתקוף את המתקן בסוריה, אך הוא סירב.
הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בדקה את מהות המתקן שהופצץ. בבדיקה זו דחתה סוריה את הטענה שהיה זה מתקן גרעיני, וטענה שאת שרידי האורניום שנמצאו במקום פיזרו מטוסי חיל האוויר הישראלי. ב-28 באפריל 2011 הודיעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי היעד שתקפו מטוסי צה"ל היה "כור גרעיני בבנייה". זאת לאחר שהסוכנות דחתה את כל טענותיה של סוריה לגבי מקורם של שרידי האורניום, ואף האשימה אותה בהסתרת מידע, בעקבות סירובה לאפשר לפקחי הסוכנות לבחון את שרידי המתקן שהופצץ.
בינואר 2015 דיווח השבועון הגרמני "דר שפיגל" כי סוריה בונה מחדש מתקן גרעין סמוך לעיר חומס.
המתיחות בין ישראל לסוריה
מאז פלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003 האשימה ארצות הברית את סוריה בסיוע לארגוני הטרור הסונים התוקפים את כוחותיה בעיראק. האשמות אלו הגבירו את הקרבה בין סוריה לאיראן (המואשמת גם היא בנושא זה על ידי ארצות הברית) ובעקיפין הביאו לכך שהגברת המתיחות בין ישראל ואיראן (בעקבות התקדמות תוכנית הגרעין האיראנית) הביאה להתגברות המתיחות בין ישראל לסוריה. מצב זה אף הביא להתקרבות מסוימת בין סוריה ובין הצלע השלישית בציר הרשע עליו הכריז הנשיא בוש - קוריאה הצפונית, והגביר עוד יותר את המתיחות בין ישראל לסוריה.
לפי הספר של מלמן ורביב, ב-1 באוגוסט 2008, ישראל התנקשה במוחמד סלימאן, יועץ בכיר של אסד והאיש שהיה אחראי על הקשר עם חזבאללה וכן עם קוריאה הצפונית בקשר להקמת הכור. על פי הספר, ההתנקשות בוצעה על ידי צלף שירה בו כדור בודד בראש, דבר שהתאפשר בעקבות איסוף מודיעין מפורט ומדויק ביותר. מטרת ההתנקשות הייתה לפגוע באחד הפעילים המרכזיים בתוכנית הגרעין הסורית ובהעברת אמצעי לחימה לחזבאללה ובכך להעביר מסר לסוריה שלא תעז לחזור לנסות לפתח נשק גרעיני. מספר כלי תקשורת זרים ייחסו את ההתנקשות לישראל, אך היא מעולם לא לקחה אחריות על התנקשות זו. גם ה-NSA ייחס התנקשות זו לישראל.
דיווחים על מהות הפעולה
הערפל הכבד שאפף את מהות הפעולה דחף את אמצעי התקשורת לדווח על מהותה. חלק מהדיווחים התגלו כהשערות חסרות בסיס. הטבלה הבאה מציגה את התפתחות הדיווחים על מהות הפעולה. כמעט כל הדיווחים הגיעו מאמצעי תקשורת שמחוץ לישראל, עקב הצנזורה שהוטלה בישראל בנושא זה.
אמצעי התקשורת בישראל
אמצעי התקשורת בישראל נמנעו מלדווח ישירות על הפעולה עצמה, אך הרבו לצטט עיתונים זרים שעסקו בפעולה, וכן דיווחו בהרחבה על התייחסות גורמים שונים בעולם, ובפרט בסוריה, לפעולה. בראיונות עם אישי ממשל ישראלים נעשו ניסיונות לדובב אותם על הפעולה, ניסיונות שבדרך כלל לא נחלו הצלחה.
בראיון שנתן שר הביטחון לשעבר, עמיר פרץ, לאתר ynet למחרת הפעולה, הוא הסתפק באמירה: "אם אכן בוצעה גיחה כזו, כפי שהסורים טוענים, אני מניח שהגיחה הייתה הכרחית". רק ראש האופוזיציה בנימין נתניהו אישר לאחר שבועיים, בראיון טלוויזיה לחיים יבין, שהייתה פעולה ושהוא נתן לה את ברכתו.
במפגש של ראש אמ"ן, עמוס ידלין, עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנערך ב-16 בספטמבר 2007 אמר ידלין "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה". לציבור לא נמסרו נימוקיו של ידלין לקביעה זו, אך סמיכות המאורעות הביאה לקישורה עם התקיפה בסוריה.
"ידיעות אחרונות" שלח את כתבו רון בן ישי לאזור דיר א-זור בסוריה, ובפרסום הראשון לידיעה בלעדית זו, שלו הוקדש עיקר שטחו של העמוד הראשון (הכפול) של גיליון ערב סוכות של העיתון, ניתנה הכותרת "כאן תקפו מטוסי חיל האוויר" - ללא מירכאות וללא הסתמכות על מקורות זרים. בעמוד 3 של העיתון חזרה הזהירות המקובלת: הכותרת היא 'באזור "ההפצצה" רואים את הבורות', ומעליה מצוין כי זהו "האזור בסוריה שבו, לפי פרסומים זרים, תקפה ישראל". זהירות דומה ננקטה בידיעה המקבילה באתר האינטרנט של העיתון, ynet, שבו הכותרת כוללת מירכאות 'בלעדי: שליח ynet באתר "הפעולה בסוריה"'.
ב-2 באוקטובר 2007 התירה הצנזורה הצבאית בישראל לפרסם שאכן הייתה תקיפה בסוריה, אך המשיכה לאסור פרסום כל פרט נוסף על התקיפה. הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל, הביעה כעבור מספר חודשים חרטה על החלטתה זו, וכינתה אותה "החלטה נכונה מקצועית, אבל לא חכמה".
בריאיון לתוכנית "לונדון וקירשנבאום" ב-23 בינואר 2008, שיבח השר חיים רמון את תהליך קבלת ההחלטות, שקדם ל"מה שהיה בתחילת ספטמבר בסוריה". בתגובה לכך פנתה הצנזורה הצבאית לערוץ 10 בטענה שבשידור דברים אלה, השר רמון וערוץ 10 עברו על החוק.
ב-13 באוגוסט 2010 רמז העיתונאי יוסי מלמן ב"הארץ" כי ראש הממשלה אולמרט והרמטכ"ל גבי אשכנזי החליטו על המבצע בניגוד לדעתו של שר הביטחון ברק. רמז דומה השמיע גם אולמרט עצמו, לאחר כחודש.
ב־14 בפברואר 2011 נכללה תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה בסרטון תדמית שהוכן לכבוד פרישתו של אשכנזי. הכללת הפעולה בסרטון נתפסה בכלי התקשורת כמעין נטילת אחריות על המעשה.
ב־6 בספטמבר 2022 לכבוד 15 שנים לתקיפה, התפרסמו בתקשורת הישראלית מסמכים המעידים על מודיעין מוקדם ותמונות הטייסים לפני המבצע.
הוויכוח סביב שתיקת הממשל בישראל
השתיקה של אנשי הממשל בישראל בעניין פעולת חיל האוויר הישראלי בסוריה עוררה תגובות מעורבות באמצעי התקשורת בישראל. יש שהביעו סיפוק על עצם השתיקה, תוך הדגשת החידוש שבכך. אחרים זעמו על שהצנזורה הצבאית קושרת את ידיהם של אמצעי התקשורת.
גם בכנסת התנהל ויכוח בסוגיה זו. ח"כ זהבה גלאון, מסיעת מרצ-יחד פנתה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בדרישה שיורה לראש הממשלה, אהוד אולמרט, לדווח לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת על הפעולה בסוריה. יו"ר סיעתה של גלאון, ח"כ יוסי ביילין, אמר שהוא מצטער על פנייתה זו.
גנרל מייקל היידן, שהיה ראש ה-CIA בעת תקיפת הכור, אמר בראיון, שפורסם ביולי 2010, כי אין הצדקה להמשך שמירת הסודיות סביב תקיפת הכור, אף שהייתה לכך הצדקה בתקופה שלאחר התקיפה.
הפרסום הרשמי
ב-21 במרץ 2018 הותר לפרסום שישראל היא זו שתקפה והשמידה את הכור הגרעיני הסורי. כמו כן פורסמו פרטי התקיפה והשגת המודיעין על הכור. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
לפרסום קדמה עתירה לבג"ץ להסיר את הצנזורה על המבצע ובעקבות המלצתו לעשות כן החליטה הצנזורה הצבאית להתיר את הפרסום, אם כי חלק מהפרטים נותרו חסויים.
ב-6 בספטמבר 2018 חשף חיל האוויר הישראלי את סמל המבצע - סימן ההשמדה (Kill mark) של הכור הגרעיני הסורי - שהודבק על המטוסים שהשתתפו בתקיפה, בדומה לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981. הסמל בצורת משולש המסמל תקיפת והשמדה מטרה קרקעית. צבעי הרקע הם אדום ושחור עם שני כוכבים ירוקים כצבעי דגל סוריה ובמרכז המשולש סמל אזהרה על קרינה רדיואקטיבית שמסמל שהמטרה שהושמדה הייתה כור גרעיני.
לוז (עיר מקראית)
לוּז היא עיר במקרא.
שם
משמעות השם "לוז" היא שקד (כפי שמופיע גם ב), מילה השתמרה באותה משמעות גם בערבית.
השם "לוז" לבית אל מתועד כנראה כ"לוזה" במפת מידבא.
במקרא
העיר לוז מוזכרת בנחלת שבט בנימין המוזכרת בספר שופטים.
בספר בראשית מסופר שלוז הוא שמה של בית אל קודם שיעקב שינה את שמה לבית אל:.
ארכאולוגיה
אתר בית אל הקדומה מלמד על החיים הדתיים של העיר לוז: בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה. ייתכן שהסיפור על בניית המזבח על־ידי יעקב בבית אל הוא דרכו של הסופר לתת לגיטימציה דתית לפולחן באתר כנעני קדום. לפי עדות, גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה (ייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו ). קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות, לרוב לא עמדה לבדה. סביר להניח, לפי השם "לוז", שעץ אשרה שעמד בעיר היה שקד. שילוב השמות "לוז" ו"בית אל" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
בספרות הרבנית
במדרש חז"ל מסופר שהמוות אינו שולט בתושביה.
במסכת סוטה מובאת ברייתא המספרת על לוז:
רש"י מציג את הבסיס לחלקה הראשון של הברייתא: "סיפיה דקרא היא 'שמה עד היום הזה' ומיניה יליף דלא נתבלבלה ולא חרבה כדאמרינן: כל מקום שנאמר 'עד היום הזה' לעולם ולעולמי עולמים הוא".
סגולתה של לוז, שהמוות לא שולט בה, מופיעה באגדה על אליחורף ואחיה בני שישא, סופריו של שלמה המלך, המופיעה ב, לפיה נשלחו ללוז על ידי שלמה בכדי להצילם ממוות, אך בהגיעם ללוז מתו, מכיוון שמלאך המוות נצטווה להורגם בשערי לוז.
העיר לוז מתוארת כעיר גן עדן, שהכניסה אליה היא דרך חור בעץ שקד.
עמוס חץ
ביוגרפיה
חץ נולד ב-1933 בתל אביב וגדל בקריית חיים, בן לחיים ושבע. אחיו הוא שמואל חץ שהיה מפקדה הראשון של טייסת האחת ונהרג במלחמת ההתשה. עמוס החל לרקוד בגיל 12, ריקודי עם במושב בן-שמן ובהמשך בקיבוץ שפיים, שבו בילה את עיקר נעוריו. בקיבוץ שפיים פגש במהלך ריקודי-עם את מי שתהיה מורתו לעתיד - גרטרוד קראוס.
בשל רשרוש בלב נדחה גיוסו לצה"ל במספר שנים, שאותן ניצל ללימודים בסמינר הקיבוצים בחוג שנקרא באותם ימים "תרבות הגוף"; שם נחשף לראשונה ללימוד תנועה אצל לוטה קריסטלר, תלמידתה של אלזה גינדלר, ושם גם פגש את המורה המפורסמת גרטרוד קראוס. חץ שירת בצבא כצייר, ותוך כדי השירות סיים לימודים במכון "אבני", ובהמשך למד תנועה אצל משה פלדנקרייז.
באותן שנים החל ללמוד אצל נועה אשכול ותלמידה הארכיטקט אברהם וכמן, שם התוודע לכתב התנועה אשכול-וכמן שפיתחו השניים. בשנת 1965 קיבל את שרביט ההוראה מידי אשכול, והצטרף לצוות המורים בפקולטה למחול שבאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אשר בה אף ייסד את "החוג לתנועה ולכתב תנועה" בראשית שנות השמונים, שבראשו עמד עד לפרישתו בשנת 2001.
חץ התחיל את עבודתו האמנותית בראשית שנות השבעים. בשנת 1972 ייסד את האנסמבל לריקוד "תנועות" שאיתו הוא מופיע בישראל, באירופה ובארצות הברית. בשנת 1984 הופיע ב"פסטיבל ישראל" ובשנת 1989 ייסד את "פסטיבל ריקודי חדר", פסטיבל לריקוד קאמרי, שבמסגרתו מופיעים רקדנים מישראל ואורחים מחו"ל. בשנים 1991–1992 היה חבר במוסד ללימודים מתקדמים בברלין, שאותה אימץ כמרכז חיי היצירה שלו כרקדן וככוריאוגרף.
חץ נחשב לדמות מובילה ומשפיעה בתחום התנועה והמחול בישראל ובעולם. הוא יצר חיבור מיוחד בין המחול, התנועה והכוריאוגרפיה, ותרם רבות לגישה האנליטית לניתוח התנועה של כתב התנועה אשכול-וכמן, וההתייחסות לגוף ולתנועותיו של פלדנקרייז. חץ זכה במהלך השנים לפרסים והוקרות על מפעל חייו בתחום המחול ובחקר התנועה.
פסטיבל ריקודי חדר
פסטיבל ריקודי חדר שנוצר ביוזמתו של חץ, מתקיים בתל אביב ובירושלים ופועל ברציפות מאז שנת 1989. הפסטיבל התקיים לראשונה בגלריה בוגרשוב בתל אביב ובאולם ספורט בבית ספר ברחוב נרקיס בירושלים בהפקתה של דיאנה שואף. את הפסטיבל יצר חץ לדבריו "כדי לתת במה וסביבה אוהדת לאנשים שיצאו מהאקדמיה והתחילו לחפש את דרכם". הפסטיבל שואף ליצור חוויית תנועה אינטימית שבמרכזה רקדנים או אנסמבלים קטנים המופיעים באולם שבו אין חיץ בין הבמה לצופים. הריקודים כולם מנסים להחזיר את הבכורה לרקדן המחבר והמבצע, וכן לבדוק דרכי יצירה חדשות ושפות ריקוד אשר שמות דגש על יחס קרוב בין רוקדים וצופים. הדגש שנותן פסטיבל "ריקודי חדר", הוא בריקוד כאמנות עצמאית ובלתי תלויה באמנויות הבמה האחרות - בין אם מדובר בעיצוב תפאורה או בצירוף טכנולוגיות ומדיות חדשות.
במשך השנים טיפח הפסטיבל גילויים עצמאיים שונים של ריקוד קאמרי, מתוך רצון להציב את הפסטיבל בתוך העשייה המחולית העכשווית. בכל שנה יש נושא שונה המאיר את תוכני הפסטיבל – רעיון או מושג אשר משמשים כעדשה אל מולה או דרכה נוצרות העבודות. דגש מיוחד הושם על אמנים המבקשים להבין ולהגדיר את כלי היצירה שלהם ועל עבודות שבהן יש שיתוף פעולה בין יוצרים, מתוך אמונה שהשיתוף מביא איתו את הרחבת שפת הריקוד ובכך גם את קרבתו של הקהל. מתוך הכרה בחשיבותו של שיח על אודות החיבור שבין חוויה תנועתית לבין חישה, תאוריה ומחשבה, מתקיים לצד ההופעות כנס שנתי שבו מציגים הרקדנים את מחשבותיהם בזיקה לעבודתם ומומחים מתחומים שונים מעשירים את הדיון המחולי מזוויות נוספות.
לאחר 23 שנה בהן הוביל חץ את הפסטיבל, ב-2012 הצטרפה אליו ליאור אביצור כמנהלת אמנותית שותפה. החיבור בין השניים הציע צירים נוספים לאוצרות הפסטיבל והיווה עבור השניים הזדמנות לבחון מחדש סוגיות שונות בעבודתם.
על יצירתו
המשורר חזי לסקלי, מבקר המחול של "העיר" כתב עליו ב-1986: "הקבוצה המעניינת ביותר הפועלת כעת בירושלים היא של חץ. היא עוסקת במחול טהרני, צורני ושכלתני מבית מדרשה של נעה אשכול. חץ הוסיף לסגנונה הרבה משלו והתוצאה פחות חמורת סבר ויותר גמישה מזו של המורה הגדולה. מקווים שחץ יגיע לתל אביב, שלא רק הירושלמים יתמוגגו".
כעבור מספר שנים כתב עליו שוב: "חץ, מאנשי הכת הכמעט סודית של נעה אשכול, הקים ב–1972 אנסמבל משלו. זהו חץ ישיר היוצא מהתנועה הטהורה, נטולת התוספות המיותרות והקישוטים שפיתחה המורה הגדולה נעה אשכול מתוך כתב התנועה שלה ושל וכמן. זהו מחול פוסטמודרניסטי במלוא מובן המושג. אפשר לקשר אותו למחול הפוסטמודרניסטי הטהרני של יוצרים חשובים משנות ה–60 כמו איבון ריינר, לוסינדה צ'יילדס ולורה דין, אך למעשה המחול של אשכול וחץ הוא מחול אותנטי לחלוטין, חף מהשפעות זרות, שצמח כאן כמו נס מקומי שרק בעוד זמן יבינו את גדולתו".
מקס אאושניט
מקס אאושניט (Max Auschnitt, נכתב לעיתים גם כ-Ausschnitt, Auschnit או Aușnit; 14 בפברואר 1888–1957) היה תעשיין יהודי רומני, שהמיר דתו לנצרות קתולית. הוא היה הטייקון הגדול ביותר ברומניה שלפני מלחמת העולם השנייה וכונה "מלך הברזל".
חייו
מקס אאושניט נולד בגאלאץ, רומניה, כבנו הבכור של אוסיאס אאושניט, בעל מפעל מתכת קטן, שהיגר אל גאלאץ מלבוב וייסד את מפעלו על גדת הדנובה עוד ב-1875. מקס נשלח ללימודים גבוהים באקדמיה ללימודי מסחר גבוהים בווינה. עם שובו לרומניה ב-1910 קיבל לידיו את ניהול בית החרושת המשפחתי לחוטי מתכת, שרשראות ומסמרים. כעבור שנתיים, בשותפות עם הפירמה הלונדונית Bässler & Wächtur, הקים מפעל לפח מגולוון. הוא שירת בצבא רומניה במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הקים יחד עם אחיו אדגר את קבוצת Titan-Nădlac-Călan (טיטאן-נדלאק-קלאן), שכללה את מפעלי Oţelu Roşu, Nădrag ו-Călan (הפלדה האדומה, נדראג וקלאן). הוא התמנה לתפקיד סגן נשיא ההתאחדות הכללית של תעשייני רומניה וסנאטור מטעם לשכת המסחר והתעשייה של גאלאץ. הוא קיבל לניהולו את מפעלי Reşiţa (רשיצה), שהעסיקו 22,000 עובדים, ולקח חלק בהנהלתן של פירמות נוספות ובהן חברת הטלפון של רומניה ובנק Chrissoveloni (כריסובלוני).
הוא התארס ללאונורה ברוק, בתו של מהרג'ה, אך לא נישא לה, אלא לבתו של נשיא הסנאט הרומני, ליביה פורדאה (Livia Pordea), בת למשפחה קתולית ולשם כך המיר דתו לנצרות קתולית.
אאושניט ייצר במפעליו, בין היתר, נשק עבור הצבא הרומני והיה בתחרות וגם בשיתוף פעולה מתמיד עם הטייקון השני של רומניה, ניקולאה מאלאקסה. שניהם היו חברים בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה, איתו נהגו לשחק פוקר ולהפסיד לו סכומי ענק, בפרט לאחר שהמלך לקח לעצמו סמכויות של דיקטטור ופיזר את המפלגות. להדגמת התחרות, כאשר גילה אאושניט את אהבתו של המלך למרוצי סוסים, הוא רכש לו במתנה סוס מרוצים גזעי; בתגובה קנה מאלאקסה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב. לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר החליט המלך להתקרב לגרמניה הנאצית, הוא הרחיק את אאושניט מחוג מקורביו והפעיל עליו לחצים כדי שיעביר את מניותיו במפעלים בחו"ל לידי מאלאקסה. אאושניט נכנע והעביר את הבעלות, אך כאשר הלחצים התחדשו, כדי שיעביר גם את הבעלות על המפעלים ברומניה, תבע בתמורה לוויתורו מכתב מהמלך בו יודיע שאין עוד שום תביעות כלפיו. המכתב לא ניתן לו, והוא נעצר והושלך לכלא בטענה שעבר על חוקי המטבע. המלך לחץ על שר המשפטים לשנות תקנות בדחיפות, כדי שיוכל להאשים את אאושניט בעבירות ולהביא אותו למשפט. אאושניט נשפט לשש שנות מאסר והביע נכונות לחתום על הוויתור שנדרש ממנו, אך למרות חתימתו לא שוחרר. לפני שנעצר דאג אאושניט לשלוח את בני משפחתו לחו"ל וכנראה צייד אותם במסמכים שיפגעו במלך אם זה יחליט לחסל אותו פיזית.
בשנת 1940 הדיח יון אנטונסקו את המלך ותפס את השלטון. אנטונסקו היה מאוד מעוניין ש"תרומתו" של אאושניט תעבור לרשות המדינה והאיץ בשרים הנוגעים בדבר ובמנהל הבנק הלאומי להזדרז בשינוי התקנות, שיאפשרו את ה"תרומה". בינתיים הועבר אאושניט לבית החולים וזה הציל את חייו, כי התרחשה רעידת אדמה חזקה בבוקרשט ובמהלכה נהרס בית הכלא על האסירים. מבית הכלא הועבר אאושניט למאסר בביתו והתחיל לתכנן את בריחתו לחו"ל, כי הגרמנים תבעו אותו לעצמם, בגלל ידיעותיו בתחום תעשיית הנשק, ידיעות שחששו מהעברתן לאויביהם. אאושניט הצליח לשכור מטוס וטייס ולהימלט למצרים, מחוץ להישג ידם של הגרמנים והגיע לארצות הברית.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 חזר אאושניט לרומניה והשיב לידיו את מפעלי רשיצה. משפטו נערך מחדש והוא זוכה לחלוטין. כשהבין מה העתיד הצפוי לרומניה עזב אותה ונסע למערב, כשהוא ממשיך בעסקיו בצרפת ובארצות הברית, שם גם התגורר עד מותו. ב-1948 החרים המשטר הקומוניסטי את כל רכושו ברומניה.
גם מתחרהו הוותיק, ניקולאה מאלאקסה, נמלט מהמשטר הקומוניסטי של רומניה והגיע לארצות הברית ושם נמשכו המאבקים ביניהם. אחרי המהפכה הרומנית (1989) הגיע בנו של מקס אאושניט, סטיבן אאושניט, לרומניה ותבע את רכוש אביו וקיבל עשרות מיליוני יורו במניות ובעלות על מבנים. הבן, סטיבן, היה מיליארדר בדולרים גם לפני כן.
פרשת חייו ובמיוחד משפטו המתוקשר שימשו חומר רקע לכתיבת ספרי פרוזה ובהם ספרים של פטרו דומיטריו (Cronica de familie) ואוליביה מנינג (Marea Şansă). הפרשה מסוקרת ומצונזרת ביומני המלך וגם ביומנו של מי שהיה ראש ממשלת רומניה.
הנשים שהגברים אינם רואים
הנשים שהגברים אינם רואים (באנגלית: The Women Men Don't See) היא נובלטה מאת ג'יימס טיפטרי ג'וניור (שם העט של אליס שלדון).
הסיפור פורסם לראשונה ב-1973 בכתב העת The Magazine of Fantasy & Science Fiction, ופורסם בו שוב במהדורת 30 השנים ב-1979, וגם ב-2011 באנתולוגיות "המיטב" של כתב העת.
הסיפור תורגם לעברית על ידי נגה ברוקס, ונכלל בספר "מדע בדיוני ופנטסיה" בעריכת אדוארד ל' פרמן שהופיע בשנת תש"מ בהוצאת לדורי.
תקציר עלילה
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של דון פנטון, סוכן הממשלה האמריקאית, וסובב סביב רות פרסונס, אישה בה פוגש פנטון כשהוא נופש במקסיקו. רות ובתה אלתיאה שוכרות מטוס עם הטיס מאומת המאיה, אסטבן, ומאפשרות לפנטון לטוס עמן. דון שופט את הנשים על פי כמה הן יפות וארוטיות בעיניו, וכבר בהתחלה אינו מרוצה שהן אינן מגלות בו כל עניין.
כשהמטוס מתרסק, דון משתאה שהנשים לא נכנסות להיסטריה, והוא נעלב שאין הן מחפשות את עזרתו. הוא ורות עוזבים את אלתיאה ואסטבן כדי לחפש מים. במהלך הזמן, דון נהיה יותר ויותר מרוגז מכך שרות לא מתנהגת כפי שלדעתו אישה אמורה להתנהג. משיחותיו עמה עולה כי היא מרגישה ניכור מכורח היותה אישה, אך דון מבטל את דבריה. היא אומרת לו, "מה שנשים עושות זה לשרוד. אנו חיות אחת כאן ושתיים שם, בסדקים שבמכונת-העולם שלכם."
דון שובר את רגלו, והשניים נתקעים רחוק מחבריהם במטוס במשך שני לילות וימים. דון שם לב שרות מחכה למשהו, או מישהו, והוא מתחיל לחשוד בה. כשהשניים פוגשים במשלחת חוצנים, דון אינו מסוגל להפנים את קיומם, ואת המחשבה שאולי לזה רות חיכתה. הוא מנסה "להציל" אותה, בעוד היא מבקשת את עזרתם של החוצנים שאינם מראים כל סימן של אגרסיביות. הוא יורה לעברם, ופוגע ברות. החוצנים מסכימים לקחת את שניהם למטוס, שם רות דואגת שדון ירד מסירתם, ומעלה במקומו את אלתיאה, ומבקשת מהחוצנים לקחת אותן עימם, כי עדיף להן הלא נודע על קיומן בכדור הארץ.
כשטיפטרי עצמה כתבה סיכום של הסיפור, היא סיימה במילים אלה: "המסר הוא חוסר ההבנה המוחלט של המספר את מניעיהן של נשים, כאשר הוא מייחס הכל לעצמי שלו," ורק רואה נשים במונחים מיניים - הנשים הן כמעט בלתי נראות לדידו, חוץ מאשר כשהוא בוחן אותן כפוטנציאל לעניין ארוטי.
כתיבה
שלדון אמרה שהיא הכירה את הדמות של רות פרסונס כל כך מקרוב שהדמות נכתבה כמעט מעצמה, וכל מה שהייתה צריכה לעשות זה לא לדברר אותה יותר מדי. לעומת  זאת, את דון פנטון התקשתה לכתוב, כי למרות שרצתה להעביר את המסר של זעמן של נשים, דרכו הייתה צריכה לכתוב את זה בנימה מנותקת, וחסרת הבנה. את המסר המרכזי הזה אפשר להבין במשפט הארוך ביותר של רות בסיפור:
קבלה וביקורת
רוברט סילברברג ביקר את הסיפור לפני שהיה ידוע שטיפטרי היא אישה. הוא השווה את טיפטרי להמינגווי, לטובת טיפטרי, כאשר לדעתו "זהו סיפור פמיניסטי מאוד, המסופר מנקודת מבט גברית לחלוטין, והוא דורש את תשומת לבם של כל מי שבחזית במלחמות לשחרור מיני, זכרים ונקבות כאחד."
שלומי חתוכה
שלומי חתוכה (נולד ב-6 באפריל 1978) הוא משורר ופעיל חברתי ישראלי. פעיל בקבוצת ערס פואטיקה ובהוצאת טנג'יר, וחתן פרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם. שיריו הנוקבים, המביעים מחאה על אי שוויון חברתי והיסטורי, פורסמו בעיתונים, כתבי עת ושלושה ספרים ועוררו הדים רבים. הוא ממייסדי עמותת עמר"ם- עמותת רוח המזרח, ממובילי המאבק לייצוג שוויוני במדיה החזותית וממייסדי הוצאת הספרים "טנג'יר".
ביוגרפיה
חתוכה נולד וגדל ברמת גן. סבו וסבתו עלו מתימן ובשנת 1954 סבתו ילדה תאומות בבית רבקה בפתח תקווה. זמן מה אחרי הלידה בבית החולים הודיעו לה שאחת התאומות נפטרה, זאת לאחר שמטפלת בבית החולים הציעה לה למסור את אחת הילדות לאימוץ. בגיל 16 שמע לראשונה חתוכה סיפור זה מאמו ומאז החל להקדיש זמן, אנרגיה ומשאבים רבים לניסיונות לחשוף כמה שיותר מידע סביב פרשת ילדי תימן. עם זאת, לאחר פרסום מסמכי הפרשה בארכיון המדינה, אותרו שם מסמכים מהם עולה כי סבתו של חתוכה יצאה מבית החולים עם שתי התאומות, ואחת מהן שנולדה פגה במשקל 2 ק"ג, נפטרה כעבור חמישה חודשים ונקברה בבית העלמין "סגולה" בפתח-תקווה.
חתוכה כתב שלושה ספרי שירה. שיריו פורסמו גם בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", בכתבי העת "מעיין", "הו!", "The Ilanot Review" ובאתר "העוקץ". ספר שיריו הראשון, "מזרח ירח", זיכה אותו בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם. מנימוקי השופטים להענקת הפרס: "שירתו של שלמה חתוכה היא שירת מחאה ומעמד ביקורתית. זוהי שירה אמיצה המעשירה את שירת המחאה והמעמד הישראלית באופן המכליל בתוכה מחדש ובעיתוי עכשווי את הזהות המזרחית". שירו "לב כנוע" הולחן על ידי עלמה זהר, ושירו "עידוגו" הולחן בידי עידו גונן ובוצע על ידי דביר כהן-עראקי. שיריו תורגמו לאנגלית, לספרדית ולפולנית. שירו "שתי מסיכות" הופיע בבחינת הבגרות בספרות.
ב-2016 הוא הצטרף לכאן – תאגיד השידור הישראלי, שם הוא משוחח עם משוררות ומשוררים בתוכנית "ברית מילה" ויחד עם רועי חסן הוא משדר את תוכנית הרדיו "חתוכה וחסן", שבה הם משוחחים ביניהם על אומנות, מוזיקה, קולנוע וספרות בנגיעה אישית. ב-2016 הוא הקים, יחד עם המוזיקאי אורן בנימין, את ההרכב "פרחים שחורים". אלבום הבכורה שלהם נקרא "איש, אישה, אש". לשיר "ואלה שמות" יצרו וידאו קליפ.
פעילות חברתית
בשנת 2013 הוא הקים ביחד עם נעמה קטיעי את עמר"ם - "עמותת רוח המזרח", שמטרה להעלות למודעות את פרשת היעלמותם של ילדי תימן, בלקן ומזרח. העמותה אספה מאות עדויות ויצרה ארכיון אינטרנטי פתוח באופן ציבורי לקהל הרחב. הארכיון נועד לאפשר לכל אחד להתוודע אל הפרשה ואל העדויות שהושתקו עד כה - באופן ישיר ובלי תיווך ממסדי וכן לסייע למשפחות ולחטופים למצוא את יקיריהם. בנוסף, עמותת עמר"ם החליטה לציין את 21 ביוני 2013, יום פטירתו של הרב עוזי משולם, כיום מודעות בפרשת ילדי תימן, בלקן ומזרח. ביחד עם ארגונים נוספים, העמותה מקיימת ביום זה הרצאות וערבי שיח בנושא על מנת להביא להכרה רשמית בפרשה.
עמותת עמר"ם הקימה את "טנג'יר – הוצאה לאור", במטרה לתת קול וייצוג למי שקולם הודר עד כה מבמות התרבות וכמו כן לייצר בית תרבותי לפעילות אקטיביסטית. בין הספרים שיצאו בהוצאת טנג'יר: "הכלבים שנבחו בילדותינו היו חסומי פה" של רועי חסן (שחתוכה ערך), "מחר נעבוד" של תהילה חכימי, "נועדנו לגדולות אחרות" של עדן אביטבול ועוד.
בשנת 2015 החל לפעול ביחד עם אקטיביסטיות ואקטיביסטים נוספים למען ייצוג שוויוני במדיה החזותית. הפעולה הראשונה שלהם הייתה תגובה לפרסומת של מטרנה שעלתה בשנת 2015 לשידור, שבה ביקשו אנשי מטרנה מקבוצת אימהות לתת את העצה הטובה ביותר שלהן לאימהות שבדרך. בסרטון כל האימהות והילדים היו אשכנזים לבנים. חתוכה יצר ביחד עם עדן אוליאל ואחרים סרטון תגובה בשם "אל תתנו לגזענות לעבור מסך". מאז חתוכה כותב על הנושא רבות ויצר סדרת סרטונים בשם "המשמר המזרחי" בתאגיד כאן, אשר עסקו בהיבטים שונים של חוסר השוויון כלפי יוצאי עדות המזרח בישראל.
פרסים
2022, פרס ברנר לשירה, על ספרו יבשת.
מרסל טוביאס
סא"ל אריה (מרסל) טוביה (טוביאס) (25 באפריל 1914 – 5 בנובמבר 1972) היה לוחם, צנחן, מפקד ואיש קומנדו אשר כונה "אבי הצנחנים".
טוביאס היה היחיד בצה"ל ששירת בארבעה צבאות וכן היחיד שהיה זכאי לענידת כנפי צניחה בעלי ארבעה רקעים שונים (אדום, לבן, כחול וירוק) וכנפי צניחה עם כוכב (למעלה מ-50 צניחות). נהרג בעת מילוי תפקידו בגיל 58.
ראשית חייו
טוביאס נולד ב-25 באפריל 1914 בלבוב שבאימפריה האוסטרו־הונגרית, לעו"ד יוסף טוביאס ואשתו יוזפינה. כאשר היה בן כמה חודשים, המשפחה עברה לבירת האימפריה וינה בקיץ 1914. התחנך בפנימייה הצבאית על שם הקיסרית מריה תרזה ועם סיום לימודיו הוצב כקצין זוטר ביחידת חיל הנדסה של צבא אוסטריה.
זמן קצר לאחר הצבתו, בשנת 1934, עזב מרסל בפתאומיות את תפקידו, השתחרר מן הצבא ועזב את מולדתו. הסיבות לכך אינן ידועות באופן ברור: יש הטוענים כי אופיו לא תאם את הנדרש ממנו בתפקיד אותו מילא. אחרים ידעו לספר על פרשת אהבה סוערת בין הקצין הצעיר לאשת מפקדו; המפקד הזמין את מרסל לדו-קרב. מרסל חשש כי בדו-קרב שכזה יאלץ לפגוע בקצין והעדיף לעזוב.
בהמשך התנדב ללגיון הזרים הצרפתי בעזרת מסמכים מזויפים, תחת השם יוסף קלטנברונר. בהגיעו למקום מושבה של מפקדת הלגיון באלג'יריה, התקבל וחתם על התחייבות לשרת כלגיונר חמש שנים לפחות. לאחר חצי שנה של טירונות קשה הוא הוצב באחד הבסיסים אך לא זכה לשרת את כל התקופה: משפחתו ערכה חיפושים נרחבים אחריו והצליחה לאתרו. בעזרת כישוריו המשפטיים של האב, קשרים טובים עם קונסול אוסטריה ותשלום שוחד נאה, בוטל החוזה בעילה שמרסל היה קטין בעת התנדבותו, בן פחות מ-21 שנים.
מרסל שב לווינה אך עצם עריקותו וחוקי הגזע שחלו על אוסטריה לאחר ה"אנשלוס" עם גרמניה הנאצית לא אפשרו לו לשוב לצבא. כחבר תנועת בית"ר בווינה עסק בהדרכת נוער יהודי בעיר. לבסוף עלה, במסגרת עליית אף-על-פי, באניית מעפילים, כעולה בלתי לגאלי לארץ ישראל. האניה עשתה דרכה מן הדנובה דרך הים השחור לחופי נתניה.
בארץ הצטרף לפלוגת בית"ר בראש פינה שם עסק בעבודת אדמה במשך היום ובלילה הדריך ואימן את בני הנוער של מחתרת האצ"ל.
שירותו בצבא הבריטי
בקיץ 1940 התגייס לצבא הבריטי במסגרת הבאפס והוצב בפלוגת חיל הרגלים היהודית הראשונה (פלוגה 2) אשר הייתה מיועדת לתפקידי שמירה בלבד. הפלוגה הוצבה במחנה לטרון. בינואר 1941 הוסב המקום למחנה מעצר לשבויים איטלקים וגרמנים, וחיילי הפלוגה שימשו כסוהרים. מרסל, אשר שלט בגרמנית, הועלה לדרגת סרג'נט (סמל) וקיבל לאחריותו את הטיפול בשבויים הגרמנים.
במרץ 1941 התייצב מרסל במשרדי הגיוס של חיל החפרים (Pioneer Corps) והתנדב לפלוגת החפרים 609 בתקווה לצאת למדבר המערבי (אזור טוברוק). באחד הערבים ישב מרסל בפאב היחידתי כאשר רב הסמל היחידתי הבריטי הסביר לחבריו מה זה "בלאדי ג'ו" ("bloody jew", בתרגום חופשי: "יהודי ארור") והצביע לעברו של מרסל. מרסל בתגובה קם ובמהלומה אחת הרג את הרב סמל במקום. הוא נעצר, הועבר לקהיר ונשפט בעוון הריגת חייל בריטי. הוא נידון לשבע שנות מאסר עם עבודת פרך אותן החל לרצות בכלא הצבאי בקהיר.
פרשה זו עוררה הדים רבים בעולם ואף הגיע לדיון בפרלמנט הבריטי. הדי הפרשה הציגו את המצב של יחידת החפרים ובתחילת 1942, בעקבות דיון בפרלמנט הבריטי, הוחלט לפזר את יחידות החפרים ובמקומן להקים 3 גדודי חיל רגלים לוחמים. מרסל הועבר לכלא עכו להמשך ריצוי עונשו.
בין הסיפורים אודותיו, מסופר כי בין השנים 1942 ל-1943 שירת תחת שם בדוי ביחידת קומנדו בריטית אשר פעלה מעבר לקווי האויב, זאת הודות לכישורי השפה, התרבות ותורת הלחימה האוסטרית אותם רכש באקדמיה הצבאית.באתר יזכור מספרת בתו של ברוך פטמן, ניצול שואה, שבהיותו בגטו בודפשט אדם שלבש מדי קצין גרמני הציל רבים מתושבי הגטו מהוצאתם להורג תוך כדי צעדת מוות. פטמן עלה ארצה והתגייס לצנחנים, שם זיהה את מרסל כאותו קצין שהציל אותו.
בתחילת שנת 1943 השתחרר מרסל מהכלא והצטרף לפלוגת תובלה 178 שהייתה מסופחת לבריגדה היהודית ועבר עמה לבנגזי ואחר כך לטריפולי. מרסל שירת בפלוגה זו במשך כשנתיים, ואף זכה בציון לשבח על פעילותו בחזית האיטלקית (מדליית השירות המצוין — DSM — המקבילה לעיטור המופת הישראלי).