cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קית' ג'ארט
קורות חיים
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל ג'ארט ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון. הוא עבר לניו יורק, שם ניגן במועדון הגאז' "הוילג' ואנגארד" (the Village Vangurad). המתופף ארט בלייקי צירף אותו ללהקתו, שליחי הג'אז, ומאוחר יותר הצטרף ג'ארט לרביעייה של הסקסופוניסט צ'ארלס לויד; האלבום "Forest Flower" שהוציאה הרביעייה היה בין האלבומים המצליחים של שנות ה-60 המאוחרות. בתקופה זו התחיל ג'ארט את דרכו כמנהיג הרכב, עת הקים שלישייה עם נגן הבס צ'ארלי היידן והמתופף פול מושן. בהמשך הקריירה שלו ניגן ג'ארט עם מוזיקאים מפורסמים רבים נוספים, ביניהם מיילס דייוויס, יאן גרברק, ג'ון קריסטנסן ופאלה דניאלסון.
סגנונות הג'אז המאפיינים את יצירותיו ביותר - ג'אז רומנטי, בי בופ וסווינג. ג'ארט ניגן גם מוזיקה קלאסית, והוציא תקליטים ובהם ביצועים ליצירות של באך, מוצרט, שוסטקוביץ', ואחרים; לדבריו, דווקא תוך נגינת מוזיקה קלאסית למד כי כישרונו מפותח יותר כמאלתר.
ב-1973 התחיל ג'ארט להופיע בקונצרטים ללא נגנים מלווים, וזכה להצלחה רבה. תקליט הסולו שלו (משנת 1975) "קונצרט קלן" הוא אחד מתקליטי הג'אז הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ג'ארט מנגן גם בצ'מבלו, תופים, קלאוויקורד, סקסופון ואורגן, אולם הכלי עמו הוא מזוהה ביותר הוא הפסנתר.
שלישיית קית' ג'ארט המונה בנוסף אליו את המתופף ג'ק דז'ונט והבסיסט גארי פיקוק מתמחה בנגינת סטנדרטים וזוכה להצלחה גדולה בהקלטות והופעות.
ננסי קרול
ננסי קרול (באנגלית: Nancy Carroll; נולדה ב-28 בנובמבר 1974) היא שחקנית אנגלייה. היא הופיעה בהפקות תיאטרון רבות בעיקר עם הלהקה השייקספירית המלכותית. שיחקה בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה שונות בהן בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "האב בראון".
ביוגרפיה
ננסי קרול נולדה בעיר קיימברידג' שבקיימברידג'שייר. היא גדלה בהרן היל שבדרום לונדון ולמדה בבית הספר אליין שם הייתה תלמידה נלהבת של תיאטרון. את הכשרתה המקצועית רכשה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, וסיימה את התואר ביוני 1998.
קריירה
עם סיום הלימודים הופיעה קרול בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "בעל אידיאלי". אחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1999 בתפקיד אופליה במחזה "המלט" בתיאטרון בריסטול אולד ויק. על הבמה שיחקה קרול ב-2007 במחזה "The Man of Mode" מאת ג'ורג' את'רג', ב-2006 במחזה "The Voysey Inheritance" מאת הרלי גרנוויל-ברקר, ובתפקיד אמה יונג במחזה "The Talking Cure". מיוני עד ספטמבר 2004 הופיעה במחזה "המשרתת המתחזה" מאת פייר דה מאריבו בתיאטרון המלכותי הלאומי. עוד השתתפה במחזה "המלך ליר" בבימויו של ג'ונתן קנט בתיאטרון אלמיידה ובתיאטרון אולד ויק. ב-2008 שיחקה במחזה נוסף של גרנוויל-ברקר "Waste".
ב-2009 שיחקה בתפקיד ליידי קרום בהפקה מחודשת של המחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד, עליו זכתה לביקורות חיוביות, כמו גם על הופעתה בדמות הפסיכולוגית ד"ר פורד במחזה "שם המשחק" מאת דייוויד מאמט שהועלה בתיאטרון אלמיידה.
קרול שיחקה בתיאטרון פעמים אחדות עם בעלה ג'ו סטון-פיואינגס. ב-2006 הם הופיעו במחזה "See How They Run", ובמרץ 2004 שיחקו במחזות "The Astonished Heart" ו-"Still Life" מאת נואל קאוורד בתיאטרון ליברפול פלייהאוס. ב-2009 גילמה את תפקיד ויולה לצדו של בעלה שגילם את אורסינו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "הלילה השנים עשר" בבימויו של גרגורי דורן.
ב-2010 הופיעה קרול לצדם של בנדיקט קמברבאץ' ואדריאן סקרבורו בהפקה מחודשת של המחזה "After the Dance" מאת טרנס רטיגן בבימויה של ת'אה שארוק בתיאטרון המלכותי הלאומי. על תפקיד זה זכתה קרול בפרס השחקנית הטובה ביותר של האיבנינג סטנדרד ובפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2010.
בטלוויזיה שיחקה קרול בתפקיד פרנסס דובל במיני-סדרה "מרגלי קיימברידג'" של BBC2 משנת 2003. היא השתתפה בפרקים בסדרות הטלוויזיה "החשדות של מר ויצ'ר", "עדות אילמת" ו"רציחות במידסומר". ב-2013 החלה להופיע בתפקיד קבוע בסדרה הבלשית של ה-BBC "האב בראון", בה היא מגלמת את דמותה של אשת החברה העשירה ליידי פלישה מונטגיו. ב-2017 שיחקה בתפקיד מרי קולינס בסדרת הדרמה "החשוד העיקרי 1973" שהוא פריקוול לסדרה "החשוד העיקרי" בכיכובה של הלן מירן.
חיים אישיים
ננסי קרול נשואה לשחקן ג'ו סטון-פיואינגס. לבני הזוג יש שני ילדים, נלי וארתור. השניים נפגשו כשהשתתפו בסיבוב הופעות של הלהקה השייקספירית המלכותית.
צבי האוזר
צבי (צביקה) האוזר (נולד ב־5 ביולי 1968, ט' בתמוז ה'תשכ"ח) הוא איש ציבור ישראלי אשר כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת תקווה חדשה, מטעם סיעת דרך ארץ ומטעם מפלגת תל"ם ברשימת כחול לבן. בכנסת כיהן גם כיו"ר ועדת החוץ והביטחון וכסגן יושב־ראש הכנסת.
איגוד הפשיסטים הבריטי
איגוד הפשיסטים הבריטי (באנגלית: British Union of Fascists או בקיצור BUF) הייתה מפלגה פוליטית בבריטניה, שנוסדה בשנת 1932 על ידי אוסוואלד מוסלי, חבר המפלגה השמרנית הבריטית בפרלמנט של בריטניה ושר בממשלת בריטניה לשעבר. המפלגה, מפלגת ימין קיצוני שדגלה בפשיזם ולאומנות, פעלה עד להוצאתה מהחוק ב-1940.
צבי האוזר
לפני כן שימש בתפקיד מזכיר הממשלה, יושב הראש של המועצה לשידורי כבלים ולוויין, היה חבר הנהלה במספר מוסדות ציבוריים וכן מילא שורה של תפקידי מפתח בשוק התקשורת והשידורים בישראל. האוזר הוא מיוזמי חוק יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי, כיהן שנתיים כחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב יוזם ויו"ר התכנית הלאומית "ציוני דרך" – התכנית להעצמת תשתיות המורשת הלאומית, שימש חבר הצוות המייעץ לסוגיית הסדרי התפילה בכותל המערבי וכיהן כיו"ר מוזיאון ארץ ישראל ומייסד היחדה למען הגולן.
איגוד הפשיסטים הבריטי
רקע
אוסוואלד מוסלי היה שר זוטר בממשלת הלייבור בראשות רמזי מקדונלד, ועסק באבטלה הגואה. ב-1930 הוא פרסם את "מזכר מוסלי" (Mosley Memorandum): תוכנית קיינסיאנית של צעדים המכוונים לתקוף את בעיה האבטלה. הוא פרש בתחילת 1931 כשתוכניתו נדחתה, והקים את "המפלגה החדשה" (New Party), שקווי-מדיניותה מבוססים על מזכרו. למרות פופולריות מסוימת בה זכתה המפלגה במספר עיירות מתועשות, היא כשלה אלקטורלית.
צבי האוזר
קורות חיים
נולד וגדל ברמת־גן, למרדכי וליהודית האוזר, כבן הזקונים מבין שלושה. נולד עם מום בליבו ובגיל שמונה עבר בהצלחה ניתוח לב פתוח. בגיל אחת עשרה שיחק כדורסל בקבוצה של מכבי רמת־גן. בהיותו תלמיד תיכון בבית הספר בליך ברמת־גן שימש יו"ר ארצי של נוער מפלגת התחייה.
איגוד הפשיסטים הבריטי
רקע
במהלך 1931, מצעה של "המפלגה החדשה" הושפע יותר ויותר על ידי הפשיזם. בינואר 1932 ביקר מוסלי את בניטו מוסוליני באיטליה. הוא פירק את "המפלגה החדשה" באפריל של אותה שנה, אולם השאיר על כנה את תנועת הנוער שלה. בקיץ של אותה שנה הוא כתב את המצע הפשיסטי "בריטניה הגדולה יותר" (The Greater Britain), ששימש כבסיס ל"איגוד הפשיסטים הבריטי" (British Union of Fascists — BUF) שקם באוקטובר 1932.
צבי האוזר
קורות חיים
את רוב שירותו הצבאי עשה בבית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל במסגרתו שימש, בין היתר, מ"מ מפקד יחידת ההסברה של בית הספר. לאחר שחרורו מצה"ל שימש האוזר עוזר מקצועי למנכ"ל משרד העבודה והרווחה שמואל סלבין, ולאחר מכן שימש עוזר ליו"ר מועצת המנהלים של החברה הממשלתית "עמידר".
איגוד הפשיסטים הבריטי
דימויים
האידאולוגיה והמצע של האפ"ב נוסחה ב"בריטניה הגדולה יותר" של מוסלי מ-1932 וב"המדינה הקורפורצית הקמה" (The Coming Corporate State) של תומפסון (A. Raven Thompson) מ-1938.
צבי האוזר
קורות חיים
האוזר שימש דובר התאחדות הסטודנטים בישראל (1992–1993), ובין השנים 1993–1994 שימש יועץ תקשורת לתנועת הליכוד ולראש האופוזיציה, בנימין נתניהו. לאחר כשנתיים עזב כדי להשלים את התמחותו המשפטית. כמו כן, היה האוזר חבר בית הדין המשמעתי האוניברסיטאי לערעורים באוניברסיטת תל אביב (1992-1994).
איגוד הפשיסטים הבריטי
דימויים
מוסלי דימה את עצמו למוסוליני, ואת איגוד הפשיסטים הבריטי למפלגה הפשיסטית הלאומית האיטלקית. מוסלי, בעקבות מוסוליני, הורה לחברי מפלגתו על לבישת מדים שחורים, כך שהיו ידועים בכינוי "החולצות השחורות". אפ"ב הייתה מפלגה אנטי-קומוניסטית ופרוטקציוניסטית, וביקשה להחליף את הדמוקרטיה הפרלמנטרית בבריטניה במשטר דמוי הקורפורטיזם שהנהיג מוסוליני באיטליה. בניגוד לשיטה האיטלקית, הקורפורטיזם הבריטי שאף לדמוקרטיה שתחליף את בית הלורדים בנבחרים שיימשכו מהתעשיות העיקריות, מהכמורה ומהקולוניות. בית הנבחרים הבריטי תוכנן להצטמצם כדי לאפשר דמוקרטיה "מהירה" יותר ו"סיעתית" פחות.
צבי האוזר
קורות חיים
בשנת 1994 סיים האוזר את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בפקולטה למשפטים, באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1996 בתום תקופת התמחות במשרד עורכי הדין פנחס מרינסקי ושות', הוסמך לעריכת דין. בין השנים 2000–2009 פעל האוזר בסקטור הפרטי, והיה לשותף במשרד עורכי הדין גולדפרב לוי ושות' (לימים, 'גולדפרב זליגמן ושות'). במסגרת זו, עמד בראש מחלקת תקשורת ומדיה במשרד.
איגוד הפשיסטים הבריטי
דימויים
רבות מעמדות האפ"ב התבססו על בדלנות לאומנית, בשאיפה לאסור את הסחר בין נתיני-בריטניה וממשלתה לבין גורמים חיצוניים לאימפריה הבריטית. מוסלי טען שכך תוגן הכלכלה הבריטית מפני השפעותיו של השוק העולמי בתקופת "השפל הגדול".
צבי האוזר
קורות חיים
במקביל המשיך בפעילות ציבורית, תוך שהוא משמש חבר הנהלה במספר מוסדות ציבוריים: היה חבר מועצות המנהלים של חברת "אוצר מפעלי ים", שימש חבר מועצת המנהלים של חברת "מקוה ישראל", והיה חבר המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל. כמו כן, שימש בין השנים 2008–2009 חבר הוועד המנהל של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
איגוד הפשיסטים הבריטי
דימויים
האפ"ב אימצה המנון בעל דמיון רב לשיר הורסט וסל (Horst-Wessel-Lied) הגרמני — המנונה של המפלגה הנאצית שאסור כיום להשמעה בגרמניה.
צבי האוזר
רגולציה, תקשורת ושידורים
לאורך השנים, היה האוזר מעורב בשוק התקשורת בישראל.
איגוד הפשיסטים הבריטי
אנטישמיות
רבים מתומכי האפ"ב הבולטים הגיעו מרקע אריסטוקרטי או צבאי (למשל התאורטיקן הצבאי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, J.F.C. Fuller). בתחילה, לא כללה מדיניות האפ"ב מרכיבים אנטישמיים, אולם רבים מחבריה דגלו באנטישמיות במוצהר, וב-1934 (לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה) אימצה האפ"ב את האנטישמיות כמדיניות רשמית. ויליאם ג'ויס, הממונה על התעמולה באפ"ב, דיבר בגלוי על שנאתו ליהודים, אותם הוא כינה "המטרד הנצחי". באוקטובר 1934 ניתן לאנטישמיות תפקיד מככב בתאוריה, באסטרטגיה ובפעילות היום-יומית של התנועה הפשיסטית של בריטניה.
צבי האוזר
רגולציה, תקשורת ושידורים
עם הקמת ממשלת נתניהו הראשונה, בשנת 1996, מונה ליועץ מקצועי בכיר לשרת התקשורת לימור לבנת. במסגרת תפקידו, שימש מרכז הוועדה הבין-משרדית לפתיחת שוק הטלקום לתחרות, ומרכז פעולות משרד התקשורת לפתיחת שוק השידורים לתחרות; היה חבר הוועדה הציבורית להרחבת היצע השידורים לציבור; וכיהן כחבר הוועדה הבין-משרדית להסדרת שידורי רדיו ארציים. במסגרת תפקידו יזם הצעה לפרק את ערוץ 1 ולהפנות את תקציבו להקמת חברת חדשות ולהפקות מקור.
בשנת 1997 מונה ליו"ר המועצה לשידורי כבלים ולוויין וליו"ר מנהלת הסדרת השידורים לציבור, תפקיד אותו מילא עד התפטרותו באוקטובר 1999. בשנת 1999 מונה ליו"ר הוועדה הישראלית למדרוג למשך שנה. בשנת 2002, שימש חבר הוועדה הציבורית לבחינת עתיד שידורי הטלוויזיה החינוכית. הוועדה המליצה לשרת החינוך לימור לבנת להפסיק את פעילות הטלוויזיה החינוכית.
לצד עיסוקיו המקצועיים כעורך דין, נמנה האוזר עם היזמים שהקימו את חברת 'חדשות ישראל', שזכתה בזיכיון להקמת ערוץ החדשות הייעודי. הערוץ לא הוקם לבסוף עקב סכסוכים בין בעלי המניות. כמו כן, בין השנים 2004–2009 שימש דירקטור בחברת "דורי מדיה גרופ" (DMG) שנסחרה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון. האוזר גם החזיק 1.5% ממניות החברה בעת שהונפקה בבורסה.
איגוד הפשיסטים הבריטי
אנטישמיות
במרץ 1935, בהשיבו לשאלה שהופנתה אליו מ"הטיימס" על מדיניות האפ"ב לגבי בריטים-יהודים, אמר מוסלי:
צבי האוזר
רגולציה, תקשורת ושידורים
במרץ 2015 מונה לדירקטור בזכיינית ערוץ 2 קשת.
איגוד הפשיסטים הבריטי
אנטישמיות
מאוחר יותר טען מוסלי באוטוביוגרפיה שלו, כי אף על פי שהסתכסך עם כמה יהודים ספציפיים על רקע פוליטי, מעולם לא החזיק למעשה בדעות אנטישמיות.
צבי האוזר
מזכיר הממשלה
באפריל 2009, עם הקמת הממשלה ה-32 בראשות בנימין נתניהו, מונה האוזר לתפקיד מזכיר הממשלה ה-16 של מדינת ישראל.
איגוד הפשיסטים הבריטי
אנטישמיות
מוסלי החל לשאת נאומים אנטישמיים אלימים שקיבלו שבחים מהיטלר. מוסלי הגיב בשליחת מברק להיטלר: "אנא קבל את תודתי הגדולה ביותר על מברקך הנדיב ביחס לנאומי בלסטר, שהתקבל בזמן שהייתי מחוץ ללונדון. אני מעריך מאוד את עצתך באמצע המאבק הקשה שלנו. יש להתגבר על כוחות השחיתות היהודית בכל המדינות הגדולות לפני שניתן יהיה לבטח את עתידה של אירופה בצדק ושלום. המאבק שלנו למטרה זו קשה, אך הניצחון שלנו בטוח."
צבי האוזר
מזכיר הממשלה
במקביל לתפקידו כמזכיר הממשלה, שימש האוזר יו"ר משותף של תוכנית 'מסע', המביאה לישראל מדי שנה כעשרת אלפים צעירים לשהות של מספר חודשים במטרה להגביר את הזיקה למדינת ישראל ולעם היהודי; היה חבר בקרן למורשת הכותל המערבי, וכן שימש חבר בוועדה המייעצת לשיקום היכל העצמאות. האוזר הקים את תוכנית "מורשת" לשיקום תשתיות מורשת לאומיות.
ב-2010 עברה בממשלה ההחלטה להקים את התכנית להעצמת תשתיות המורשת הלאומית ״ציוני דרך״.
איגוד הפשיסטים הבריטי
התבלטות
האפ"ב טענה ל-50,000 חברים בשיאה, ועיתון ה"דיילי מייל" היה מתומכיה הראשונים (באחת מכותרותיו נכתב "הידד ל'חולצות השחורות'!").
צבי האוזר
מזכיר הממשלה
עם הקמת הממשלה ה-33, בינואר 2013, הודיע האוזר על רצונו לסיים את תפקידו לאחר כארבע שנים בתפקיד. האוזר המשיך לכהן כמזכיר הממשלה ה-33 עד למינויו של האלוף במיל' אביחי מנדלבליט, ששימש הפרקליט הצבאי הראשי, בחודש מאי 2013. ברקע סיום תפקידו של האוזר כמזכיר הממשלה הייתה התלונה שהגיש יחד עם יועז הנדל ויוחנן לוקר על מעשיו של נתן אשל איש אמונו הקרוב של ראש הממשלה.
איגוד הפשיסטים הבריטי
התבלטות
לקראת אמצע שנות ה-30, פעילויותיה האלימות של האפ"ב ונטייתה למפלגה הנאצית בגרמניה, כפי שנתפסה על ידי הציבור, הרחיקו ממנה תומכים ממעמד הביניים, ומספר החברים בה קטן. ב-1934, בעקבות עימות אלים בין חברי האפ"ב וחברי המפלגה הקומוניסטית הבריטית שהתרחש במהלך מצעד אולימפיה בלונדון, משך ה"דיילי מייל" את תמיכתו בה.
צבי האוזר
לאחר כהונתו כמזכיר הממשלה
לאחר סיום תפקידו שב למגזר הפרטי ושימש יועץ מיוחד במשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן. במסגרת זו, הוא ליווה חברות ותאגידים גדולים במשק הישראלי וייצג גופים זרים בישראל. שימש מעת לעת פרשן מדיני ופוליטי בכלי תקשורת מרכזיים בישראל.
לאחר מכן שימש האוזר כדירקטור בקרן הריט הציבורית ׳סלע קפיטל נדל״ן׳.
האוזר שימש חבר במספר ועדות ממשלתיות וציבוריות ובכלל זה, יו"ר הוועדה הציבורית לבחינת מחשוב הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות; חבר הוועדה לבחינת ההסדרים המיוחדים בכותל המערבי; חבר ועדת החריגים לעניין כניסת בני הפלשמורה שנותרו באתיופיה; יו"ר מוזיאון ארץ ישראל וכן היה חבר הוועדה הציבורית המייעצת לבחירת מדליקי המשואות, בטקס יום העצמאות התשע"ד.
בחודש אוקטובר 2013, הצטרף האוזר לסגל ההוראה בבית הספר למדיניות ציבורית וממשל, באוניברסיטה העברית. במסגרת זו, הרצה האוזר בפני תלמידים לתואר שני בבית הספר. בנוסף שימש האוזר עמית מחקר בכיר ב"פורום קהלת". החל מחודש ינואר 2014, משמש האוזר יו"ר ארגון הבוגרים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. נוסף על אלה כיהן האוזר כדירקרטור של המרכז האקדמי שלם.
בין 2017 ל-2019 כיהן האוזר כיושב ראש היחדה למען הגולן, הפועלת לקידום ההכרה הבין-לאומית בריבונות ישראל ברמת הגולן, ולהסרה מסדר היום של האפשרות לנסיגה ישראלית מרמת הגולן.
ב-2018 פרסם האוזר מאמר, בו הביע את עמדתו כי האינטרס של ישראל הוא בפיצול של סוריה למספר ישויות, ובמעורבות אמריקאית בנעשה בה (כדי למנוע התחזקות של איראן וטורקיה בה), וכי ישראל צריכה להגיע ל-100,000 מתיישבים יהודים בגולן עד שנת 2030.
קריירה פוליטית
האוזר מזוהה עם הימין השמרני. לקראת הבחירות לכנסת ה-21 חבר האוזר למשה יעלון ולמפלגת תל"ם והוצב במקום ה-14 ברשימת כחול לבן (ביחד עם מפלגות חוסן לישראל ויש עתיד) לכנסת. הרשימה קיבלה 35 מנדטים והאוזר נכנס לראשונה לכנסת העשרים ואחת.
בכנסת ה-23 במהלך הפילוג בסיעת כחול לבן שחל בעת בחירת ראש סיעתם בני גנץ לתפקיד יושב ראש הכנסת, הצביעו בעדו האוזר ועמיתיו למפלגת תל"ם יועז הנדל ואנדריי קוז'ינוב, בעוד ששאר חברי מפלגת תל"ם ויש עתיד נעדרו מההצבעה כאות מחאה. ב-29 במרץ 2020 אושרה בוועדה המסדרת התפצלותו יחד עם יועז הנדל מסיעת תל"ם לסיעתם שתיקרא "דרך ארץ". בתוך כך מונה ליו"ר ועדת חוץ וביטחון וליו״ר ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים. ב-15 ביולי נבחר לכהן בוועדה למינוי שופטים. באוגוסט 2020 בעקבות משבר קואליציוני על תקציב המדינה לשנת 2020 שהיה מביא לפיזור הכנסת, יזם האוזר את דחיית אישור התקציב ב-100 ימים. יוזמה זו, שהביאה לתיקון של חוק יסוד: הכנסת בהוראת שעה, ספגה ביקורת מבג"ץ, שהוציא בעקבותיה התראת בטלות.
ב-9 בדצמבר 2020 הודיע האוזר יחד עם יועז הנדל על הצטרפות סיעת "דרך ארץ" למפלגת "תקווה חדשה" של גדעון סער ובהמשך הוצב במקום השמיני ברשימתה. בתגובה הודיע בני גנץ שיפעל להדיח את האוזר מתפקידו בוועדת חוץ וביטחון ובמקומו הודיע גנץ שינסה למנות את חבר הכנסת איתן גינזבורג, אך לבסוף נשאר לכהן בתפקידו עד סוף כהונת הכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע נכנס לכנסת עקב הפסקת חברותו במסגרת החוק הנורווגי של השר יועז הנדל. ב-20 באוקטובר 2021 נבחר לנציג הכנסת בוועדה המציעה מועמדים למשרת היועץ המשפטי לממשלה וליו״ר ועדת המשנה לאסטרטגיה ומדיניות בוועדת החוץ והביטחון. בכנסת זו גם מונה לסגן יו"ר הכנסת, לסגן יו״ר ועדת המשנה לזכאי חוק השבות וקשר עם התפוצות בוועדת החוקה, חוק ומשפט ולחבר ועדת הכלכלה. כמו כן כיהן בכנסת זו כיושב ראש השדולה לאתרי מורשת ונכסי מורשת לאומית.
בכנסת זו כיהן האוזר גם כיו"ר אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן. על פעולתו לחיזוק הקשר בין המדינות, זכה בעיטור שר החוץ היפני לשנת 2022. עיטור שניתן ליחידים 'בעלי הישגים יוצאי דופן בתחומים בינלאומיים, על מנת להוקיר את תרומתם לקידום הידידות בין יפן למדינות ואזורים אחרים'.
במסגרת כהונה זו הוביל האוזר מהלך לאימוץ הגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות ע״י הכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש, נפרד יחד עם שותפו למפלגת דרך ארץ, השר יועז הנדל, ממפלגת תקווה חדשה לאחר שהמפלגה התמזגה עם כחול לבן למפלגת המחנה הממלכתי. הנדל והאוזר בתחילה חברו לאיילת שקד והקימו איתה רשימה בשם הרוח הציונית, אך טרם סגירת הרשימות, רשימה זו התפרקה על רקע חילוקי דעות בין שקד להנדל והאוזר. בעקבות כך, החליטו בהמשך הנדל והאוזר לא לרוץ במסגרת מפלגתית כלשהי, לכנסת העשרים וחמש, כך שהאוזר לא יכהן בכנסת זו.
חיים אישיים
היה נשוי להילה טוב ולהם שני בנים, בהם העיתונאי מיכאל האוזר טוב, המשמש הכתב הפוליטי של עיתון הארץ. לאחר עשור של זוגיות, השניים התגרשו. בת זוגו הנוכחית היא מפיקת הטלוויזיה והדוברת דליה בודינגר, סמנכ"לית תקשורת בחברת אלביט מערכות.
האוזר הוא פרופסור אורח באוניברסיטת Shizenkan בעיר טוקיו שביפן.
האוזר הוא אספן של פריטי ישראליאנה.
קישורים חיצוניים
מאמריו:
איגוד הפשיסטים הבריטי
שנותיה האחרונות
לאור חוסר-הצלחתה האלקטורלית, האפ"ב נסוגה מהפוליטיקה המיינסטרימית, והחלה לנטות לעבר אנטישמיות קיצונית במהלך 1934–1935, ובכך גרמה לפרישתם של חברי-מפלגה רבים ובולטים. המפלגה ארגנה מספר הפגנות ומצעדים אנטישמיים בלונדון, כמו זה הידוע כ"קרב ברחוב כייבל" (Battle of Cable Street) באוקטובר 1936.
עקורי איקרית ובירעם
המאבק המשפטי של עקורי הכפרים הערביים איקרית וכפר בירעם מתנהל מאז ראשית שנות החמישים ונוגע לזכותם של תושבי הכפרים וצאצאיהם לשוב לבתים שאותם פינו במהלך מלחמת העצמאות לאחר הבטחת נציגי מדינת ישראל כי יורשו לחזור אליהם.
איגוד הפשיסטים הבריטי
שנותיה האחרונות
עד לסוף 1935 הגיעה האפ"ב לשפל של כ-8000 חברים. ממשלת בריטניה העבירה את "חוק הסדר הציבורי 1936" (Public Order Act 1936) שהוציא מהחוק מפלגות מיליטריסטיות "לובשות-מדים" (ובהן האפ"ב), ודרש את הסכמת המשטרה לכל מצעד פוליטי. מהלך זה פגע קשות בפעילויותיה של האפ"ב, אולם בשנים שנותרו עד לתחילת המלחמה היא זכתה להצלחה מסוימת בזכות "המערכה לשלום" (Peace Campaign) שהובילה, שעיקרה למנוע מלחמה עם גרמניה. במאי 1940 האפ"ב הוצאה אל מחוץ לחוק באופן מפורש ומוחלט על ידי הממשלה, ומוסלי — נוסף על 740 מחברי-מפלגתו — הושם במעצר למשך מרבית מלחמת העולם השנייה. חלק מחברי האיגוד נכלאו בתקופה זו במחנה 020, מחנה מעצר בדרום מערב לונדון. לאחר המלחמה עשה מוסלי מספר ניסיונות בלתי-מוצלחים להחיות את תנועתו הפשיסטית, בעיקר בדמות "תנועת היוניון" (Union Movement).
עקורי איקרית ובירעם
היסטוריה
הכפר איקרית נכבש על ידי צה"ל ב-31 באוקטובר 1948 ללא קרב במסגרת מבצע חירם. כעבור שבוע נצטוו תושביו, כ-500 במספר, לפנותו לפרק זמן של כשבועיים, עד שלא תהיה מניעה ביטחונית לשובם. תושבי הכפר מבקשים מאז לחזור לבתיהם, אך ללא הצלחה. תושבי בירעם, כ-700 במספר, פונו ברובם לכפר הסמוך ג'ש (גוש חלב) בתחילת נובמבר 1948.
לראשונה עתרו תושבי איקרית לבג"ץ בשנת 1951 (בג"ץ 64/51 דאוד ואח' נ' שר הביטחון ואח'), וב-31 ביולי 1951 הוציא בג"ץ צו שהורה לממשלת ישראל להתיר לעקורים לחזור לכפרם. צו זה לא קוים אך תושבי איקרית לא פנו לבית המשפט בדרישה לקיום הצו אלא הסתמכו על הבטחות הרשויות שהצו יקוים בעתיד. ב-10 בספטמבר 1951 נשלחו לתושבים צווי יציאה מנימוקים ביטחוניים, בגלל סמיכות הכפרים לגבול הלבנון. התושבים פנו לבג"ץ בדרישה לבטל את הצווים, אולם בג"ץ לא מצא פסול בצווים ודחה את ערעורם (בג"ץ 239/51 דאוד נ' ועדת הערעורים לאזורי ביטחון הגליל); התושבים ביקשו דיור חלופי ונציגי המדינה הודיעו כי באפשרות המדינה לסדר לתושבים "אמצעי קיום ודיור שאינם נופלים, אם לא עולים, על אלה שהיו להם באיקרית, וזאת לפי רצונם, עם ובלי קשר לזכויותיהם באיקרית".
באוגוסט 1953 הועברו קרקעות הכפר איקרית לרשות הפיתוח, ונרשמו על שם המדינה, בהתאם לחוק רכישת מקרקעין שחוקק באותה שנה וקבע ש"נכס, שהשר המוסמך העיד עליו שב-1.4.52 לא היה בחזקת בעליו ושימש עד לאותו מועד לצורכי פיתוח חיוניים, התיישבות וביטחון ועודנו דרוש לאחד הצרכים האלה, יהיה לקניין רשות הפיתוח".
בספטמבר 1953 הופצץ הכפר בירעם על ידי כוחות הביטחון ובתיו נחרבו. בהמשך, השטח סביב בית הכנסת היהודי שוטח על ידי דחפורים ונשתל עליו דשא. במהלך השנים הוכרזו 5,000 דונם מקרקעות אלה כשמורת טבע, והשאר הוקצו ליישובים באזור. בנובמבר 1963 הוציא המפקד הצבאי צו סגירה, לפיו נאסרה הכניסה לאזור הכפר איקרית. ב-23 ביולי 1972 החליטה ממשלת ישראל שאין להחזיר את תושבי איקרית ובירעם לכפריהם, אלא יש לפצותם ולשקמם במקום מושבם באותה עת. בינואר 1973 חודש צו סגירה לאזור.
בשנת 1977 מינתה הממשלה, שבראשה עמד מנחם בגין, ועדת שרים לבחינת אפשרות החזרתם של העקורים, וזו המליצה שלא להחזירם. בתחילת שנות התשעים הוגשו הצעות חוק אחדות להחזרת העקורים לכפריהם, אך הצעות אלה לא אושרו.
בנובמבר 1993 שבה הממשלה, הפעם בראשות יצחק רבין, ומינתה ועדת שרים לעניין העקורים. ב-24 בדצמבר 1995 המליצה הוועדה, בראשות שר המשפטים דוד ליבאי, על החזרת התושבים לשטח בן 1,200 דונם באזור איקרית ובירעם. המלצה זו לא הגיעה לכלל מימוש. בספטמבר 1998 הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו, בתגובה להמלצת שר המשפטים צחי הנגבי להקים שני יישובים חדשים עבור מפוני איקרית ובירעם, כי כאשר תובא ההצעה לאישור הממשלה הוא יתנגד לה.
בשנת 1997 הגישו תושבי איקרית ובירעם, עתירה נוספת לבג"ץ, בתביעה שיותר להם לשוב לכפריהם, אם על ידי ביטול ההפקעה ואם על ידי הקצאת קרקע עבורם. העותרים העלו שלוש טענות:
בפסק דינה של השופטת דליה דורנר היא התייחסה לטענות אלה:
עם זאת, הוסיפה השופטת בסוף פסק הדין: .
בשנת 2022, חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי טענה שהחזרת העקורים הובטחה לה על-ידי ראש הממשלה החלופי יאיר לפיד. חברת הכנסת זועבי הגישה הצעת חוק להחזרת העקורים. לפיד הכחיש שהייתה כוונה כזאת. שאדי ח'לול, ראש ועד משפחות היישוב בירעם תקף את רינאוי זועבי ואמר: "לא היה דיבור או משא ומתן איתנו ואף אחד לא שאל אותנו. דיברו בשמינו ללא שום פניה אלינו ובסוף אנחנו אלה שנפגעים מהפרסום הזה. אבותינו התרחקו מכל חבר כנסת ערבי בדיוק בגלל מה שקרה אתמול .... אנחנו לא רוצים לשוב לבירעם, אנחנו רוצים להקים יישוב קהילתי לעדה שלנו, העדה המרונית, ואנחנו לא רוצים שח״כ ערבי ידבר בשמנו". לאחר הכחשת לפיד, פורסם מסמך משא ומתן מולו ובו כתובה הדרישה להקמת היישובים.
מאורעות תר"פ
מאורעות תר"פ היו גל התקפות של ערבים על היישוב היהודי בגליל (מאורעות תל חי), ועל שכונות יהודיות בירושלים, שאירעו בסתיו ובאביב של שנת תר"פ, 1920-1919.
המאורעות באצבע הגליל
המורדים הערבים התקיפו את מטולה, איילת השחר, דגניה ב' ומנחמיה. בא הקץ למושבה בני יהודה שממזרח לכנרת. מאורעות תל חי, ובכלל זה הקרב שבו נפלו יוסף טרומפלדור ושבעת חבריו, היו לחלק מהמורשת הציונית.
ערב המאורעות בירושלים
בחורף 1920 ארגנה המנהיגות הערבית הפגנות של אלפי אנשים בעד עצמאות ונגד הציונות והבריטים. לרוב הן עברו בשקט, אולם היו מקרים של קטטות עם עוברי אורח יהודים. בעקבות לחץ ציוני, מייג'ור-ג'נרל לואי ג'ין בולס, שעמד בראש הממשל הצבאי, הכריז בראיון ליומון הערבי "מראת א-שרק" ב-27 בפברואר, כי בריטניה מתכוונת להוציא לפועל את הצהרת בלפור. הכרזה זו הושמעה במקביל להתכנסות הקונגרס הסורי השני, שבו קראו נציגים פלסטינים לחידוש המאבק נגד הגירה יהודית. בעקבות הכרזתו של בולס, אורגנו בארץ ישראל הפגנות, השבתת חנויות והגשת עצומות, והופצו כרוזי "הלאה הציונות!" ו"מוות ליהודים!". העילה הישירה להפגנות הייתה ההודעה הרשמית של בריטניה על אישור תוקף הצהרת בלפור בידי מעצמות ההסכמה, אולם יותר מכך הן ביטאו התלהבות לקראת כינוס הוועידה הסורית בדמשק, שעתידה הייתה להכתיר את פייסל כמלך סוריה המאוחדת, כולל ארץ ישראל. ב-7 במרץ הכריזה הוועידה על פייסל כמלך סוריה ופלסטין, ולמחרת, ב-8 במרץ, פרץ ברוב ערי הארץ גל מחאה שני, שבמהלכו הותקפו יהודים אחדים. המפגינים שהיו נלהבים מהידיעות על פינוי אצבע הגליל, צעקו "פלסטין ארצנו והיהודים כלבינו" ו"איד'בח אל יהוד!" ("טבחו ביהודים").
הפרעות בפסח בירושלים
ב-1920 חגיגות נבי מוסא חלו ב-4 באפריל, במקביל לחג הפסח ולחג הפסחא של היוונים האורתודוקסים. אמין אל-חוסייני, שהיה אז בתחילת דרכו, ועארף אל-עארף התסיסו באותו יום בנאומי שטנה משולהבים את קהל החוגגים. כתוצאה מכך, לאחר התפילה המסורתית שבתום החג, יצא קהל החוגגים הערבי המוסת, מהמסגד שבמדבר יהודה, 20 קילומטר מירושלים, אל בתי היהודים בירושלים העתיקה, בצעקות "אדבח אל-יהוד" (לשחוט את היהודים), וקריאה שהתבררה בהמשך כנכונה - "א-דאולה מענא" ("הממשלה איתנו").
בשעות הבוקר התקהלו כ-60–70 אלף איש ברחבת העירייה. הם נשאו כרזות והניפו דגלים והונפה גם תמונתו של המלך פייסל. על מרפסת "המועדון הערבי" נישאו נאומים על ידי נכבדים ערבים, שהרבו לדבר בגנות הציונות. ראש העירייה, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, נאם מעל מרפסת העירייה. הוא השביע את ההמונים לשפוך את דמם למען פלסטין. עארף אל-עארף, עורך העיתון "סוריא אל-ג'נוביה", נאם מעל סוסו. הוא הכריז: "אם לא נשתמש בכוח נגד הציונים ונגד היהודים, לעולם לא ניפטר מהם". ההמון חזר על הסיסמה: "נשרוב דם אל-יהוד!" ("נשתה את דם היהודים"). ההתקהלות הייתה מעורבת, של מוסלמים ונוצרים. על כרזה אחת נכתב: "הנסגיר את ארצנו לצולבי אלוהינו ישו?". הקהל צעק "עצמאות עצמאות" ושר: "פלסטין ארצנו - היהודים כלבינו". בכל הזמן הזה השתוללו בריונים ערבים ברובע היהודי, הכו עוברי אורח, פרצו לחנויות של יהודים ובזזו אותן. לקראת סיום ההפגנה, מי שעמד בראש קבוצה של 600 עולי רגל מחברון צעק "איד'בח אל יהוד". ההמון החל להתפרע ונע לכיוון ירושלים המערבית. ברחוב יפו נסקלו יהודים וחנויות יהודיות נבזזו. המחנך הערבי-הנוצרי ח'ליל א-סכאכיני, שהיה עד למאורעות, סיפר שאנשים הניפו מקלות וסכינים:
יחידות הצבא הבריטי, שהיו ביישוב היהודי, שקיוו שיגן עליהם, יצאו את העיר כמה ימים לפני כן.
שוטרים ערבים חברו במקרים רבים לפורעים. טייס צבאי בריטי שנקלע למקום, ניסה לעצור את ההמון והוכה למוות. התהלוכה שבה בחזרה מרחוב יפו אל העיר העתיקה, שם הסתערו עולי רגל על חנויות היהודים ועוברי אורח יהודים, באלות, סכינים ואבנים. השוטרים הערבים מהיחידה האחראית על העיר העתיקה לא עזרו וגם מהם היו שהצטרפו לפורעים. ארגון ההגנה העצמית המקומי, ה"הגנה", שלח שתי חוליות מצוידות באלות עץ ומתכת אל העיר העתיקה, אך חיילים בריטים חסמו בפניהם את הדרך. הבריטים שלחו יחידות של חיילים הודים להגן על הרובע היהודי, אולם הדבר נעשה מאוחר מדי ובאותו לילה הורה המושל הצבאי סטורס ליחידה ההודית לצאת מהעיר העתיקה. בעיר הוטל עוצר לילה וכמה עשרות מתפרעים ערבים שנעצרו, שוחררו למחרת.
בבוקר היום השני (5 באפריל) התחדשו המהומות. גם הפעם מנעו חיילים בריטים שהוצבו בשער יפו את כניסת יחידת התגבורת היהודית לעיר העתיקה, אולם כמה יהודים חמושים במדי אנשי רפואה חדרו פנימה באמבולנסים. בריונים תקפו בסכינים יהודים ואף חדרו לבתי יהודים, בעיקר בחצרות שרוב דייריהן ערבים. בין היתר, בזזו את ישיבת "תורת חיים", קרעו את ספרי התורה והציתו אש. באותו בוקר נרצחו שני עוברי אורח בדקירות סכין (אחד מהם היה האגרונום שמואל אברהם הרמתי). העיר העתיקה נסגרה ויהודים שרצו לברוח, לא הורשו לצאת. אחר הצהריים הוכרז מצב חירום. בניגוד למקובל, נערך חיפוש גם על גופן של הנשים הערביות והתברר שרוב כלי הנשק האסורים הוסתרו אצלן. בתים הוצתו באש ובבית הקברות היהודי בהר הזיתים נופצו מצבות. בערב פונו החיילים מהעיר העתיקה.
ב-8 באפריל הורה הצבא הבריטי לחוגגי נבי מוסא שלא לעבור דרך העיר העתיקה בדרכם חזרה, והשקט נשמר.
ה"הגנה" הצליחה לפנות מהעיר העתיקה כ-300 יהודים שהתגוררו בבתים מבודדים מחוץ לרובע היהודי. היהודים אמנם שיערו את התחוללות המהומות, וזאב ז'בוטינסקי אף ארגן מבעוד מועד קבוצת לוחמים, אך המעט שהוכן לא הספיק. בפרעות נרצחו חמישה יהודים תושבי העיר העתיקה, וכמאתיים נפצעו. שני יהודים נוספים מתו בהמשך מפצעיהם, בהם הרב מרדכי טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה. נשים שנתפשו על ידי הפורעים, נאנסו, רכוש רב נבזז ובתי כנסת נשרפו. המהומות שככו רק כעבור ארבעה ימים, ובעקבותיהן נאסרו על ידי הבריטים דווקא זאב ז'בוטינסקי ולוחמי ההגנה שעמו. הם הואשמו בכך שהם שגרמו למהומות בכך שנשתלו בקהל וניסו לגנוב את הדגלים של עולי הרגל. העצורים (ובהם ז'בוטינסקי) נידונו למאסר בכלא עכו, אך הוענקה להם חנינה לאחר 3 חודשי מאסר.
מלבד ההרוגים, נפצעו גם 216 יהודים, בהם 18 קשה. במהומות נהרגו 4 ערבים ונפצעו 23. יותר מ-200 איש הועמדו למשפט, בהם 39 יהודים. אחד האנסים שתקף את שתי האחיות ליפשיץ נידון ל-15 שנות מאסר. אמין אל-חוסייני ועארף אל-עארף נידונו ל-10 שנות מאסר, אך כבר נמלטו מהעיר. ראש העיר אל-חוסייני הודח ובמקומו מונה ראע'ב נשאשיבי, ממשפחת נשאשיבי היריבה. זאב ז'בוטינסקי נידון ל-15 שנות מאסר עם עבודת פרך. למעלה מתריסר חברי "הגנה" נשפטו ל-3 שנות מאסר עם עבודת פרך. לעומתם, רוב הפורעים הערבים שהועמדו לדין יצאו בעונשים קלים.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר כתב באותם ימים בעיתון הארץ:
ועדת חקירה
כעבור חודשים רבים, נכתב דוח ועדת החקירה הבריטית של פיילין. חברי ועדת החקירה היו שני גנרלים, קולונל ויועץ משפטי, והופיעו בפניהם 152 עדים. לוועדת החקירה נמסרו עדויות שונות לגבי מה שהצית את המהומות. רבים העידו על ערבים שתקפו יהודי זקן בכניסה למלון אמדורסקי. הם הכו אותו בראשו עם מקלות. מישהו ניסה לעזור לו ונדקר בסכין. בדוח נכתב: "כל העדויות מלמדות, שהתקפות אלה נשאו אופי פחדני ובוגדני. רובן היו נגד זקנים, נשים וילדים - הרוב נפגעו בעורפם".
אחד העדים שהעידו לפני הוועדה היה קולונל ריצ'רד מיינרצהגן, שכיהן מאז ספטמבר 1919 כקצין המדיני הראשי של הממשל הצבאי. הוא טען כי במהלך הפרעות התייצבה הפקידות הבריטית לצד הערבים. הוא אף האשים את בולס וקצינים אחרים בגרימת הפרעות. ביומנו רשם: "אני מוצא את עצמי בודד פה, בין הלא-יהודים, בתמיכתי ביהודים". הוא הודח זמן-מה לאחר מכן.
הדוח תמך בטענות היהודיות לגבי אחריות הערבים למהומות ואף האשים בעצם את הבריטים בקנוניה עם הערבים. הוועדה הגיעה למסקנה שהמושל סטורס נכשל בשל "ביטחון עצמי מופרז", שהמשטרה תוכל לשמור על הסדר בחגיגות נבי מוסא, כפי שעשתה בהפגנות שקדמו לחגיגות. הוועדה מצאה שכוחות הביטחון לא היו ערוכים כיאות ושהקורבנות העיקריים היו היהודים. לעומת זאת, הם קבעו כי כל הצרות החלו עם פרסום הצהרת בלפור, והעריכו שהתנועה הציונית יצאה משליטתו של חיים ויצמן המתון ועברה לשליטת גורמים קיצוניים. הם תיארו את הציונות כתנועה לאומנית ורודנית, שמתכוונת לגרש את הערבים מהארץ, ועל כן הגיעו למסקנה שיש סיבה לחששותיהם של הערבים. חברי הוועדה כתבו גם לא מעט דברים מופרכים: הם ערכו סקירה היסטורית, בה ציינו כי הריבונות היהודית בארץ ישראל הקדומה נמשכה 300 שנה בלבד; הם כתבו שבלבה של התנועה הציונית זורם הבולשביזם ושרבים מהיהודים העולים לארץ ישראל מביאים איתם השקפות בולשביקיות. אחד כזה הוא "לוטננט ז'בוטינסקי", שאומרים שייסד מועדון בולשביקי בשם "פועלי ציון"; הם ציינו שהעדים שהופיעו בפני הוועדה דיברו בשמונה לשונות, ביניהן "יידיש" ו"ז'רגון", מבלי לדעת שז'רגון הוא כינוי ליידיש. "דוח פלין" לא פורסם מעולם. הוא נחתם ביולי 1920, אבל אז כבר הוחלף הממשל הצבאי בממשל האזרחי.
מרגע פרוץ המהומות, עצר הממשל הבריטי את העלייה היהודית לארץ ישראל. ב-1 ביולי החל הרברט סמואל בתפקידו כנציב העליון ומיד שחרר את כל הפעילים היהודים שנעצרו בימי המאורעות ופתח את שערי הארץ לעלייה יהודית. ב-8 ביולי הוכרזה חנינה כללית וכל הערבים שהורשעו בעקבות הפרעות - שוחררו. אמין אל-חוסייני ועארף אל-עארף, שנמלטו מהארץ, הורשו לחזור ועד מהרה כיהנו בתפקידים ציבוריים וקיבלו משכורות ממשלתיות. דימויו של אל-חוסייני כגיבור המאורעות, הפך אותו בעיני הפלסטינים לסמל לאומי. הוא זכה לאהדה רבה, מאחר שהמהומות הללו נתפסו בתודעתם של ערביי ארץ ישראל כהתרסה נגד השלטון הבריטי.
אויאמה
אויאמה (ביפנית: 小山市) היא עיר במחוז טוצ'יגי שביפן. אויאמה היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז טוצ'יגי ונכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית העיר 165,852 תושבים.
היסטוריה
במהלך תקופת אדו, הייתה אויאמה עיירת דואר (נקרא ביפנית שוקובה), עיירה בה מטיילים יכלו לנוח במהלך מסעותיהם ברחבי המדינה. ב-1 באפריל 1889, כחלק מהיווסדות מערכת העיריות, הוקמה אויאמה כעיירה. ב-31 במרץ 1954 אוחדה אויאמה עם הכפר הסמוך אוטאני והועלתה לסטטוס של עיר. בשנות ה-60 סופחו אל אויאמה העיירות הקטנות ממאדה, מיטה וקואקינו. כיום שטחה הכולל של העיר הוא 171.76 קמ"ר.
דמוגרפיה וגאוגרפיה
אויאמה היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז טוצ'יגי. נכון לשנת 2015 מנתה אוכלוסיית העיר 165,852 תושבים וצפיפות האוכלוסייה בעיר הייתה 966 נפש לקמ"ר.
שטחה הכולל של אויאמה הוא 171.76 קמ"ר והיא נמצאת בדרום מחוז טוצ'יגי. במכרז העיר זורם הנהר ווטאראסה (Watarase).
ערים תאומות
אויאמה מקיימת קשרים עם 4 ערים תאומות:
שמואל רוזנטל (שחמטאי)
שמואל רוזנטל בפולנית: Samuel Rosenthal; 7 בספטמבר 1837, פולין – 12 בספטמבר 1902, צרפת) היה שחמטאי יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה
רוזנטל למד משפטים ועבר מורשה לפריז במהלך ההפיכה הפולנית בשנת 1864, לאחר הכישלון של ההתקוממות של ינואר. רוזנטל השתקע בפריז כשחמטאי מקצועני וככתב. בשנת 1864 הפסיד רוזנטל בדו-קרב לאיגנץ קוליש +1 -7 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). רוזנטל ניצח באליפות קפה דה לה רז'אנס בשנים 1865, 1866 ו-1867 בפריז, והיה לשחמטאי הצרפתי החזק ביותר. בשנת 1867 הגיע רוזנטל למקום התשיעי בתחרות פריז (ניצח: איגנץ קוליש) והפסיד בדו-קרב לגוסטב נוימן +0 -5 =6. בשנת 1869 הפסיד בשני דו-קרבות לגוסטב נוימן +1 -3 =1 ובשני +2 -4 =1. ביולי 1870 חלק מקום 8-9 בתחרות באדן-באדן (ניצח: אדולף אנדרסן).
משום המלחמה הצרפתית פרוסית בשנים 1870-1871 נסע רוזנטל ללונדון, שם התמודד בדו-קרב מול ג'ון ויסקר וניצח בתוצאה +3 -2 =4. בחודשים יולי-אוגוסט 1873 הגיע רוזנטל למקום הרביעי בתחרות וינה, אחרי וילהלם שטייניץ, ג'וזף הנרי בלקברן ואדולף אנדרסן. בשנת 1878 חלק מקום 7-8 בתחרות פריז (ניצחו: יוהנס צוקרטורט ושמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1880 ניצח רוזנטל באליפות צרפת הראשונה (הבלתי רשמית), לפני אלברט קלרק וג'ול ארנו דה ריוויאר. באותה שנה הפסיד בדו-קרב נגד יוהנס צוקרטורט +1 -7 =11 בלונדון. בשנת 1883 הגיע למקום השמיני בתחרות לונדון (ניצח: יוהנס צוקרטורט). בשנת 1887 חלק מקום 5-7 בתחרות פרנקפורט.
תוצאותיו התחרותיות הושפעו מפעילותו כעיתונאי ומבריאותו הרופפת.
בשנת 1898 תבע וזכה במשפט את אחד מתלמידי השחמט שלו, הנסיך בלשוב, כאשר החוזה עמו הסתיים. בית המשפט הצרפתי קבע לרוזנטל פיצוי בגובה 15,000 פרנק. הנסיך שילם לרוזנטל 500 פרנקים לחודש, ו-1000 פרנקים כאשר רוזנטל התלווה לנסיך בנסיעותיו.
לבן: שמואל רוזנטל  שחור:   וילהלם שטייניץ   וינה 1873
זו אחת הדוגמאות הראשונות שממחישה את יתרון זוג הרצים על פני זוג הפרשים, או יתרון הרץ על הפרש. הרצים של שטייניץ נמצאים ברקע אבל נוכחותם מורגשת. יש להם השפעה בכל רחבי הלוח והרץ היריב המוגבל לערוגות מצבע אחד בלבד נרדף יחד עם הפרש על ידי הרגלים השחורים, עד שמסולק לשולי הלוח.
סם בנקמן-פריד
סמואל בנקמן-פריד (נולד ב-6 במרץ 1992 ), הידוע גם בראשי התיבות שלו SBF הוא יזם יהודי - אמריקאי, משקיע ומיליארדר לשעבר. הוא המייסד והמנכ"ל לשעבר של FTX, בורסת מטבעות קריפטוגרפיים, שלוחתה בארצות הברית, FTX.US, ו"אלמידה ריסרץ"', חברת מסחר כמותי במטבעות קריפטוגרפיים. FTX חוותה משבר כושר פירעון בסוף 2022, שהוביל לקריסה במטבע הקריפטו שלה FTT. בנקמן-פריד הודיע כי יפסיק את הפעילות באלמידה ריסרץ' והתפטר מתפקיד המנכ"ל של FTX, שהגישה בקשה לפשיטת רגל.
הונו של בנקמן-פריד הגיע בשיאו ל-26 מיליארד דולר. באוקטובר 2022 היה לו שווי נקי מוערך של 10.5 מיליארד דולר. עם זאת, ב-8 בנובמבר 2022, על רקע משבר הפירעון של FTX, השווי הנקי שלו ירד ב-94% ביום ל-991.5 מיליון דולר, לפי "מדד המיליארדרים של בלומברג", הירידה הגדולה ביותר ביום אחד בתולדות המדד. על פי מדד זה נכון ל-11 בנובמבר 2022 אין לבנקמן-פריד עושר משמעותי. לפני שהונו של בנקמן-פריד נשחק בנובמבר 2022, הוא היה תורם מרכזי למפלגה הדמוקרטית ולמטרות שמאל פוליטי רבות. הוא היה התורם האישי השני בגודלו לג'ו ביידן בבחירות של 2020 ותרם באופן אישי 5.2 מיליון דולר ו-40 מיליון דולר למפלגה הדמוקרטית במהלך בחירות האמצע בארצות הברית ב-2022.
ב-12 בדצמבר 2022, בנקמן-פריד נעצר באיי בהאמה והוסגר לארצות הברית. כתב האישום נגדו בפני בית המשפט המחוזי בארצות הברית במחוז הדרומי של ניו יורק כולל שמונה אישומים פליליים בגין עבירות כולל הונאת בנקאית, הונאת סחורות, הונאת ניירות ערך, הלבנת הון והפרות של חוקי מימון קמפיינים. ב-22 בדצמבר שוחרר בנקמן-פריד בערבות חוב של 250 מיליון דולר, בתנאי שיתגורר בבית הוריו בקליפורניה.
ראשית חייו
בנקמן-פריד נולד ב-1992 בקמפוס של אוניברסיטת סטנפורד למשפחה יהודית של אקדמאים. הוא בנם של ברברה פריד וג'וזף בנקמן, שניהם פרופסורים בבית הספר למשפטים בסטנפורד. דודתו לינדה פריד היא הדיקנית של בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת קולומביה. אחיו, גייב בנקמן-פריד, הוא סוחר לשעבר בוול סטריט. בנעוריו השתתף בנקמן-פריד מספר פעמים בתוכנית קיץ לתלמידי תיכון מוכשרים מתמטית. הוא למד בתיכון בבית הספר Crystal Springs Uplands.
מ-2010 עד 2014, בנקמן-פריד למד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וסיים תואר בפיזיקה עם חטיבה במתמטיקה.
קריירה
בקיץ 2013 החל בנקמן-פריד לעבוד בג'יין סטריט קפיטל, חברה להשקעות נוסטרו, בסחר בקרנות סל בינלאומיות בתחילה כמתמחה, ולאחר סיום לימודיו במשרה מלאה.
בספטמבר 2017 עבר בנקמן-פריד לברקלי, שם עבד לזמן קצר ב"מרכז לאטרואיזם אפקטיבי" כמנהל הפיתוח מאוקטובר עד נובמבר 2017. בנובמבר 2017, הוא הקים את אלמידה ריסרץ', חברה למסחר כמותי – סוג של מסחר אלגוריתמי. נכון לשנת 2021, בנקמן-פריד החזיק בכ-90% ממניות החברה. בינואר 2018 ארגן בנמן-פריד סחר ארביטראז', שהגיע ל-25 מיליון דולר ליום, שניצל את המחיר הגבוה יותר של הביטקוין ביפן בהשוואה לאמריקה. לאחר שהשתתף בכנס מטבעות קריפטוגרפיים בסוף 2018 במקאו, הוא עבר להונג קונג. הוא הקים את FTX, בורסת נגזרים של מטבעות קריפטוגרפיים, באפריל 2019, שהושקה בחודש שלאחר מכן.
ב-12 במאי 2022, נחשף כי ""Emergent Fidelity Technologies Ltd, שבבעלות רוב של בנקמן-פריד, קנתה 7.6% ממניות חברת רובין הוד.
בספטמבר 2022, נחשף שבנקמן-פריד הציע לאלון מאסק מיליארדי דולרים כדי לממן את רכישת טוויטר. על פי הודעות שפורסמו במסגרת התביעה בין טוויטר למאסק, ב-25 באפריל 2022, כתב בנקאי ההשקעות מייקל גריימס שבנקמן-פריד יהיה מוכן להתחייב עד 5 מיליארד דולר.
בנקמן-פריד השקיע יותר מ-500 מיליון דולר בחברות הון סיכון, כולל 200 מיליון דולר ב-Sequoia Capital. סקוויה פרסמה כתבת פרופיל מחמיאה של בנקמן-פריד אותה היא הסירה לאחר משבר כושר הפירעון של FTX.
בנקמן-פריד הצהיר שהוא תומך באלטרואיזם אפקטיבי. הוא חבר בארגון "Giving What We Can" ואמר שהוא מתכנן לתרום את הרוב הגדול של הונו לעמותות צדקה אפקטיביות במהלך חייו. הוא הקים למטרה זו את קרן FTX Future, שכללה את ויליאם מקאסקיל, אחד ממייסדי תנועת האלטרואיזם האפקטיבית. לאחר קריסת FTX, כל הצוות התפטר. Future Fund התחייבה ל-160 מיליון דולר במענקים והשקעות צדקה עד 1 בספטמבר 2022.
משבר כושר הפירעון ב-FTX
בנובמבר 2022, חשף מנכ"ל חברת Binance צ'אנגפנג ז'או בטוויטר שהחברה שלו מתכוונת למכור את אחזקותיה ב-FTT, האסימון של FTX. בינאנס קיבלה FTT כחלק ממכירת ההון העצמי שלה ב-FTX בשנת 2021. ז'או פרסם את הציוץ שלו זמן קצר לאחר דיווח מאתר "CoinDesk" שקבע כי עיקר ההחזקות של אלמידה ריסרץ', חברת המסחר הכמותי של בנקמן-פריד, היו ב-FTT. בלומברג ו-TechCrunch דיווחו שלכל מכירה של בינאנס תהיה כנראה השפעה גדולה על מחיר ה-FTT עקב נפח המסחר הנמוך של האסימון. ההודעה של ז'או על המכירה הצפויה והמחלוקות בין ז'או לבנקמן-פריד בטוויטר הובילה לירידת מחירי ה-FTT ומטבעות קריפטוגרפיים אחרים.
ב-8 בנובמבר, ז'או הודיע כי בינאנס נכנסה להסכם לא מחייב לרכישת FTX עקב משבר נזילות ב-FTX. ז'או הודיע עוד בטוויטר שהחברה תשלים בדיקת נאותות בקרוב, והוסיף כי כל בורסות הקריפטו צריכות להימנע משימוש באסימונים כערבות. הוא גם כתב שהוא מצפה ש-FTT יהיה "תנודתי מאוד בימים הקרובים ככל שהדברים יתפתחו". באותו יום, מחירו של אסימון ה-FTT ירד ביותר מ-80% תוך 24 שעות. ב-9 בנובמבר דיווח הוול סטריט ג'ורנל כי בינאנס חוזרת בה מרכישת FTX. בינאנס ציטטה דיווחים על טיפול שגוי של FTX בכספי לקוחות וחקירות תלויות ועומדות של FTX כסיבות לכך שהחברה לא תמשיך בעסקה. בתוך כך, בנקמן-פריד כבר לא היה מיליארדר, לפי מדד המיליארדרים של בלומברג.
כמו כן, ב-9 בנובמבר, בלומברג דיווחה כי רשות הוועדה לניירות ערך ולבורסות והוועדה למסחר בחוזים עתידיים חוקרות את FTX ואת אופי הקשרים שלה להחזקות אחרות של בנקמן-פריד.
מקורות אנונימיים שצוטטו על ידי רויטרס ציינו שבנקמן-פריד העביר מוקדם יותר ב-2022 לפחות 4 מיליארד דולר מ-FTX לאלמידה ריסרץ' ללא כל גילוי למקורבים או לציבור. המקורות אמרו שהכסף שהועבר כלל כספי לקוחות, וכי הוא נתמך על ידי FTT ומניות של רובין הוד. מקור אנונימי שצוטט על ידי הוול סטריט ג'ורנל הצהיר שבנקמן-פריד חשף כי אלמידה חייבת ל-FTX כ-10 מיליארד דולר, אשר הובטחו באמצעות כספי לקוחות המאוחסנים ב-FTX כאשר ל-FTX היו, באותו זמן, 16 מיליארד דולר בנכסי לקוחות. לפי מקורות אנונימיים שצוטטו על ידי הוול סטריט ג'ורנל, מנכ"לית אלמידה ריסרץ', קרוליין אליסון, אמרה לעובדים שבנקמן-פריד היה מודע לכך ש-FTX הלוותה את כספי לקוחותיה לאלמידה כדי לעזור לה לעמוד בהתחייבויותיה.
בנקמן-פריד התפטר מתפקיד המנכ"ל של FTX ב-11 בנובמבר באותו היום שבו FTX וגופים קשורים הגישו בקשה לפשיטת רגל.
2020
בבחירות בארצות הברית ב-2020, בנקמן-פריד תרם 5.2 מיליון דולר לשני ארגונים שתמכו בקמפיין של ג'ו ביידן. הוא היה התורם האישי השני בגודלו לג'ו ביידן במחזור הבחירות של 2020 אחרי מייקל בלומברג.
2021–2022
מיוני 2021 עד פברואר 2022 תרם בנקמן-פריד לחברי שתי המפלגות. התרומות כללו תרומות ישירות לקמפיינים של הסנאטורים הרפובליקנים סוזן קולינס ממיין, מיט רומני מיוטה, ליסה מרקאוסקי מאלסקה ובן סאס מנברסקה.
במחזור הבחירות 2021–2022 היה בנקמן-פריד התורם האישי השני בגודלו למטרות של המפלגה הדמוקרטית, עם סך תרומות של 39.8 מיליון דולר, שני רק לג'ורג' סורוס. הוא תרם 40 מיליון דולר למפלגה הדמוקרטית במהלך בחירות האמצע בארצות הברית ב-2022. בנקמן-פריד אמר בפברואר 2022 כי תרומותיו הפוליטיות לא נועדו להשפיע על המדיניות עבור מטבעות הקריפטו; עם זאת, FTX הפיצה רשימה של הצעות לקובעי מדיניות באותה עת.
בשנת 2022, עד 23 בספטמבר, תרם 155,000 דולר לשמרנים, ו-35,872,000 דולר לליברלים.
חיים אישיים
בנקמן-פריד הוא טבעוני. עד שנעצר, הוא גר בפנטהאוז באיי בהאמה עם כ-10 שותפים לדירה.
21 סבאג'
שעיה בן אברהם-ג'וזף (באנגלית: Shéyaa Bin Abraham-Joseph; נולד ב-22 באוקטובר 1992) הידוע בשם הבמה 21 סבאג' הוא ראפר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי יליד לונדון, אשר גדל באטלנטה, ג'ורג'יה.
ביוגרפיה
שעיה בן אברהם-ג'וזף נולד ב-22 באוקטובר 1992 בלונדון. בגיל 7 הוריו התרגשו והוא עבר לאטלנטה יחד עם אימו.
קריירה
לאחר מותו של חברו ביום הולדתו ה-21, התחיל סבאג' לעשות מוזיקה. קריירת המוזיקה שלו סובסדה במקור על ידי דודו של חברו המנוח, שהעניק לו כסף לזמן האולפן ב-2013. ב-12 בנובמבר 2014, יצא סינגל הבכורה של סאבאג', "Picky" בהפקתו של די ג'יי פלוג. בהמשך נכלל במיקסטייפ הבכורה שלו, The Slaughter Tape, שיצא ב־25 במאי 2015.
סן לואי
{{פירושונים|
21 סבאג'
קריירה
ב-2 ביולי 2015, הוציא סבאג' מיני-אלבום שיתופי פעולה, בשם Free Guwop. מיני-אלבום זה הוא מחווה לחברו של סבאג', הראפר גוצ'י מיין. ב-1 בדצמבר 2015, הוציא את המיקסטייפ השני שלו, Slaughter King.
ב-15 ביולי 2016, הוציא 21 סבאג' מיני-אלבום משותף יחד עם המפיק המוזיקלי האמריקאי מטרו בומין, בשם Savage Mode. האיחוד זכה להצלחה בינלאומית והגיע למקום 23 בבילבורד 200. הסינגל מתוך המיני-אלבום, "X", בו מתארח הראפר האמריקאי פיוצ'ר, אושר על ידי בילבורד כפלטינה בארצות הברית, בהיותו הפלטינה הראשונה של 21. ב־18 בינואר 2017, הודיעה סאבאג שחתם בחברת התקליטים האמריקאית אפיק רקורדס.
סן לואי
ראו גם
}}
21 סבאג'
קריירה
ב-2017, אלבום הבכורה שלו, Issa Album, כיכב לראשונה במקום השני במצעד בילבורד 200 האמריקאי. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Bank Account", הגיע לשיאו במקום ה-12 בבילבורד הוט 100. מאוחר יותר באותה השנה התארח בשירו של פוסט מאלון "Rockstar", הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 והיה לשיר הראשון של סבאג' להגיע לצמרת המצעד.
ב-31 באוקטובר 2017 יצא אלבום אולפן משותף של 21 סבאג', אופסט ומטרו בומין בשם Without Warning. האלבום הגיע בשיאו למקום הרביעי בבילבורד 200, וזכה לשבחים רבים מהמבקרים.
ב-21 בדצמבר 2018 הוציא את אלבום האולפן השני שלו, I Am > I Was. האלבום כולל הופעות אורח של טראוויס סקוט, פוסט מאלון, ג'יי קול, דונלד גלובר, אופסט ועוד. האלבום הגיע למקום הראשון בבילבורד 200 וזכה ל-131,000 מכירות בארצות הברית. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "A Lot" בהשתתפות ג'יי קול, זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-12 בבילבורד הוט 100 וזכה בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר.
בשנת 2020, הוציא יחד עם המפיק מטרו בומין את אלבומם המשותף Savage Mode II, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200. האלבום נתמך על ידי הסינגלים "Runnin" ו-"Mr. Right Now" (בהשתתפות דרייק) שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
ביוני 2022 השתתף בשירו של הראפר דרייק, "Jimmy Cooks", שהגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והיה לשירו השלישי של 21 סבאג' שהגיע למקום הראשון במצעד. בנובמבר אותה השנה, הוציאו הראפרים אלבום משותף בשם Her Loss.
ב-4 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Good Good" עם סאמר ווקר ואשר.
ברגין (מחוז משנה)
מחוז משנה ברגין (בבלארוסית: Брагінскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ברגין.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברגין 14,211 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 91.84% בלארוסים, 4.3% רוסים, ו-3.07% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (85.64%) ורוסית (12.23%).
אגודת העשרות
אגודת העשרות (שמה המקורי: אגודת אחים) הייתה אגודת סתרים למחצה, אחוותית וצבאית, שהוקמה ברחובות בסוף המאה ה-19 על ידי מתיישבי רחובות והסביבה.
היסטוריה
בשנות העלייה הראשונה התארגנו פועלים במושבות באגודות וארגונים שונים לשם שמירה על זכויותיהם ולשם עזרה הדדית. איגוד הפועלים הראשון בארץ קם בראשון לציון בשנת 1887, בראשות מיכאל הלפרן, יהודה גרזובסקי (גור) ויחזקאל דנין (סוכובולסקי), אך הוא פעל זמן קצר עד שחוסל עקב האשמתו בליבוי יצרים במושבה כנגד פקידי הברון רוטשילד.
האגודה השנייה הוקמה בשנת 1891 ונקראה בתחילה "אגודת אחים". בין מייסדיה ופעיליה: יצחק חיותמן, ישראל בלקינד, אפרים חרל"פ, מיכאל הלפרן ויצחק זאב אלטשולר. היא הוקמה בהשראת אגודת בני משה שפעלה ברוסיה והיה לה גם סניף ארץ-ישראלי. מטרת "אגודת אחים" הייתה כפולה: עזרה הדדית וארגון צבאי. היא שמה לה למטרה לדאוג למצבם הכלכלי ולתנאי מחייתם של חבריה. לשם כך הוקמה קופה משותפת שהכנסותיה נועדו לסייע לרכישת שטח אדמה עליו תכננו להקים את בתי חברי האגודה. כמו כן הקימה האגודה ברחובות מטבח משותף ומכבסה. את פעילותה האחוותית של האגודה לא התאמצו חבריה להסתיר. בנוסף, הייתה לאגודה מטרה צבאית וביטחונית והם תכננו להקים ארגון צבאי לצורכי הגנה עצמית. פעילות זו הייתה סמויה.
זמן קצר לאחר הקמתה שונה שמה ל"אגודת העשרות". שם זה נוצר בעקבות המבנה הארגוני הפנימי שלה כארגון צבאי, שדמה למתכונת הארגונית שהציע יתרו למשה רבנו: לכל עשרה אנשים היה 'שר עשרה' שהיה ממונה עליהם, לכל חמישים אנשים היו 'שרי חמישים' ומעליהם 'שרי מאה'.
האגודה שמנתה כשישים חברים החלה ליישם את מטרותיה. אולם על אף התלהבות החברים בפעילות האגודה היא לא האריכה ימים. המשברים שפקדו את רחובות והסביבה הקשו על פעילותה וכעבור שנה מהקמתה, בשנת 1892, היא שבקה חיים.
למרות תוחלת החיים הקצרה של "אגודת העשרות" ושל קודמתה בראשון לציון, התארגנויות ראשוניות וזעירות אלה זרעו את הזרעים הראשונים להתפתחות כל הסתדרויות הפועלים הציוניות לעתיד לבוא, שהושתתו על היסודות של התיישבות חקלאית, שיתוף משאבים ופרנסה בכבוד מעמל כפיים.
ע"פ אליהו הכהן השיר שאו ציונה נס ודגל שימש את הארגון בתור ההמנון.
עיט נצי אורמטי
עיט נצי אורמטי (שם מדעי: Spizaetus ornatus) הוא מין של עיט גדול החי בטבע ביערות הגשם הטרופיים של אמריקה הדרומית. מצבו של עיט זה עלול להידרדר עקב כריתת היערות שהוא חי בהם וכן עקב ציד לא חוקי. הוא בעל ציצה מרשימה וצבעים בולטים יחסית לעיט.
תיאור
אורכו של העיט 56–68 ס"מ, מוטת כנפיו 117–142 ס"מ ומשקלו 960–1,650 גרם. הוא בעל ציצה שחורה ובולטת על הראש, הזנב ארוך והכנפיים מעוגלות וקטנות יחסית. העיט שחור ברוב גופו, אך צידי הצוואר והחזה ערמוניים וחזקים והחזה והבטן מנוקדים בהרבה נקודות לבנות, שגולשות כלפי מטה עד נוצות הרגליים הענקיות והחזקות. הכנפיים חומות-כהות מנוקדות מעט בלבן, והזנב לבן ומפוספס בשחור. הראש לבן עם קו שחור מתחת לעיניים. בשונה מן הבוגרים, הצעירים הם בעלי גוף לבן עם ציצה קטנה אפורה, חזה וגב חומים מעט ופסים על הרגליים ועל הזנב.
העיט חי ביערות הגשם ממרכז מקסיקו וחצי האי יוקטן עד לפרו וארגנטינה. הוא מומחה בחיים ביער ואינו פעיל מאוד בזמן שאינו צד והוא חי בדרך כלל בגפו.
הוא צד יצורים קטנים שונים כמו יונקים קטנים, זוחלי יער כמו נחשים ולטאות, ועופות – בעיקר עופות גדולים כמו אנפות, תוכים, ברווזים ותרנגולים. מבין היונקים הוא צד עטלפים, עכברים, קופים, אגוטים ואף דורבנים צעירים. אלה שחיים באזור החוף אפילו מנסים לחטוף גדגים אם כי זה לא הטרף העיקרי שלהם.
העיטים נמצאים בזוגות בעונת הרבייה ובונים קן ענקי מענפים ובוץ על העץ שיכול להגיע לעומק 1 מ'.
עקב לבן
עקב לבן (שם מדעי: Pseudastur albicollis) הוא מין של עוף טרופי המשתייך למשפחת הנציים ורוב גופו לבן. הוא חי בטבע באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית.
מאפיינים
אורכו של העקב 46–56 ס"מ ומשקלו 650 גרם אצלך זכרים ו-840 גרם אצל הנקבות. כשמו, כל גופו לבן, למעט "מסיכת העיניים" השחורה, הזנב הארוך וקצוות הכנפיים הגדולות והמעוגלות. לעקב ראייה רחבה ומקור חד וקטלני. חזהו מעט מפוספס אבל לא בולט.
הנץ חי בטבע ביערות שממקסיקו עד לפרו, בוליביה וברזיל בעיקר ביערות הגשם הטרופיים. הוא יכול להימצא גם בקרבה לנהרות, חופים ואדמות חקלאיות ולעיתים גם באזורים הרריים. העקב עלול להיות מאוים מעט מכריתת היערות בהם הוא חי אך כרגע מצבו הוא "ללא חשש".
ניזון בעיקר מזוחלים וגם מחרקים ומיונקים קטנים ביער בין הענפים. הוא צולל אל טרפו ומפתיע אותו ואז הורגו במהירות עם הטפרים החזקים. הוא יכול לתפוס גם טרף גדול כמו קופי קפוצ'ין או חוטמנים.
מיון
לעקב הלבן ארבעה תת-מינים: ''
בראונשווייג
בראונשווייג (בגרמנית: ; סקסונית תחתית: Brunswiek, "ברונסוויק") היא עיר עצמאית במדינת סקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה. העיר נמצאת מצפון להרי ההארץ (Harz), לצד נהר האוקר שנשפך לים הצפוני. נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיר עומדת על כ־248,500 תושבים.
היסטוריה
תאריך הקמתה של בראונשווייג אינו ידוע בוודאות אולם משערים שנוסדה במאה ה-9. במאה ה-12 הפך הדוכס היינריך הארי את העיר לבירת מדינתו, ובנה את קתדרלת בראונשווייג.
בראונשווייג הייתה חברה בברית ערי הנזה החל מהמאה ה-13 ועד אמצע המאה ה-17. במאה ה-18 בראונשווייג הייתה מרכז תרבות בנוסף להיותה מרכז פוליטי.
רוב הזמן בראונשווייג הייתה חלק מדוכסות בעלת אותו שם, שהייתה חלק מהרייך השני החל מ-1871. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא קיבלה חוקה רפובליקנית והייתה מדינה במסגרת רפובליקת ויימאר. לאחר מלחמת העולם השנייה מדינת בראונשווייג פורקה ונטמעה במדינה החדשה – סקסוניה התחתונה.