cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פינת חי
ביקורת
קיימת התנגדות לקיומן של פינות חי ספציפיות או פינות חי ככלל. בניגוד לגני חיות בארץ, שפועלים רבות בשמירת טבע, שימור ורבייה של חיות בסכנת הכחדה ומחקר על מינים בסיכון, מעט מאוד מפינות החי פועלות בנושאים אלו, וההצדקה העיקרית לקיומן היא חינוך וטיפול. פעילי זכויות בעלי חיים רבים מטילים ספק בצידוקים אלו, בין אם בטענה שאינם מהווים צידוק מספיק לכליאת בעלי חיים, או בטענה שהחינוך לא מתרחש בפועל והפינות פועלות אך ורק למטרת בידור. בעקבות היעדר הפיקוח פינות חי רבות סיפקו בעבר תנאים לא ראויים לבעלי החיים, מה שהעצים את ההתנגדות לקיומן. על פי גישת שחרור בעלי חיים המתנגדת לכל החזקה בשבי של בעל חיים, קיומן של פינות חי, כמו כל מסגרת אחרת של החזקת בעלי חיים בשבייה, אינה מוסרית ביסודה.
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
הבניין
לאחר שמועדון הונבד קיבל את הבניין, הוא שופץ על ידו ונבנה מחדש גם בפנים. במהלך השחזור על בסיס תוכניותיו של לאסלו בנצור הותקנו שני מפלסים חדשים, שסיפקו למעשה שלושה מפלסים לאימונים. במהלך תכנון הרצפה דאגו להבטיח שניתן יהיה לפרק את האלמנטים החדשים מבלי לפגוע באלמנטים הישנים של המבנה. במהלך השיפוץ עוטר הפנים בצבעים ישנים, אולם רק בצורות גאומטריות ולא שוחזרו סמלי הקודש המקוריים.
יושקר-אולה
יושקר-אולה (ברוסית ומארי: Йошкар-Ола, בתרגום ממארי: העיר האדומה) היא עיר ברוסיה, בירת רפובליקת מארי אל. נמצאת על הנהר קוקשגה הקטנה, יובלו של הוולגה השמאלי. אוכלוסיית העיר מונה כ-248,782 תושבים (2010).
היסטוריה
באזור לפני יסוד העיר התגוררו שבטי מארי שישבו בכפרים קטנים, שנקראו בשם אילמים. העיר מוזכרת לראשונה ב-1584 כמבצר שבנתה הממשלה הצארית על האדמות החדשות שצורפו מחאנת קאזאן שנכבשה. שמה הראשון היה צארב גורוד (עיר הצאר) ובמארי צ'אר אולה, או צ'רלה, אך בגלל שהיו מקומות נוספים שנקראו כך, שמה שונה לצרבוקוקשאיסק (עיר הצאר על גדות הקוקשגה). ב-1709 העיר צורפה לגוברניית קאזאן בחלוקה החדשה של פטר הגדול. ב-1719 גוברניית קאזאן חולקה לפרובינציות וצרבוקוקשייסק נהייתה חלק מפרובינציית סבייז'.
בפברואר 1919 שם העיר שונה לקרסנוקוקשייסק (העיר האדומה על הקוקשגה) כסמל לשינוי השלטון. ב-1920 העיר הוכרזה בירת החבל האוטונומי של מארי. ב-1927 דרך העיר נבנתה מסילת ברזל לקאזאן ולמוסקבה, וכן גשרים מעל כל הנהרות. ב-1928 שם העיר שונה לשמו בשפת מארי וב-1936 החבל האוטונומי הוכרז כרפובליקה אוטונומית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לעיר הועברו בתי חרושת שונים ממוסקבה, לנינגרד ואודסה. בין הגדולים: בית החרושת לייצור משקולות, בית החרושת המוסקבאי לאופטיקה ומכניקה ובית החרושת לכלים לתעשיית הקולנוע מאודסה. בית החרושת לאופטיקה ומכניקה אף זכה בפרס הסובייטי לחיזוק כוחות ההגנה. ב-17 בדצמבר 1984 העיר זכתה ב"מדליון העבודה האדומה" כאות הוקרה המוענק על ידי והוועידה העליונה של המפלגה הקומוניסטית "על ההשגים של העיר בתחום המשק והתרבות ולאור 400 שנה מיום הקמת העיר".
ארובה במשחקים האולימפיים לנוער
ארובה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מארובה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של ארובה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים ג'ודו, שחייה ושיט. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, שחייה ושיט.
ליאה גארט
לִיאה גָארֶט היא פרופסור, ראשת המרכז למדעי היהדות, בהאנטר קולג', המשויך לאוניברסיטת העיר ניו יורק, וראשת התכנית ללימודי מדעי העברית והיהדות שם.
ביוגרפיה אקדמית
גארט סיימה תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת מרילהארסט שבמדינת אורגון ארצות הברית בשנת 1991. בשנה שלאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במרכז אוקספורד ללימודי יהדות ועברית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. את לימודי הדוקטוראט סיימה גארט בשנת 1999 בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק. באותה שנה, התקבלה כמרצה בכירה במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת דנבר, קולורדו, ושימשה שם במשרה זו עד שנת 2008. באותה שנה, ולאחר קבלת הקביעות, התקבלה ל-אוניברסיטת מונאש, מלבורן אוסטרליה, כפרופסור מחקר לתרבות יהודית בת זמננו, ובשנת 2013 התמנתה לסגנית ראש המרכז האוסטרלי לציוויליציה יהודית ב-אוניברסיטת מונאש. החל משנה זו, שימשה במקביל גם כפרופסור כבוד להיסטוריה באוניברסיטת וורוויק, אנגליה. מאז שנת 2018 היא בעלת שני התפקידים, המוזכרים לעיל, בתחום מדעי היהדות בהאנטר קולג' שבניו יורק.
פרסומים
גארט פרסמה יותר מעשרים פרסומים מסוגים שונים. הבולטים שבהם, ואשר מייצגים את עבודתה המחקרית, הם חמשת ספריה וכדלקמן:
אנדריי קודרסקו
אנדריי קודרסקו (ברומנית: Andrei Codrescu; באלפבית פונטי בינלאומי: (anˈdrej koˈdresku), נולד ב-20 בדצמבר 1946) הוא סופר ומשורר יהודי אמריקאי, ממוצא רומני. הוא כיהן כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
קורות חיים
נולד בשנת 1946 בשם אנדריי פרלמוטר בעיר סיביו שברומניה. אמו וסבתו נמלטו אל השטח הרומני של טרנסילבניה בשנת 1940, ביום שבו הוכרז אזור מגוריהן בטרנסילבניה כשטח הונגרי. משפחתה של האם שנותרה בצד ההונגרי הושמדה כליל בשואה.
במהלך סדנה לכתיבה בעיר הולדתו, שוכנע קודרסקו הצעיר לשנות את שם משפחתו ל-Steiu ("סטֶיוּ"), שם רומני. קודרסקו מציין ששינוי השם היה מקובל בקרב משוררים, אך ביטא גם אנטישמיות סמויה, שכן פרסום תחת שם יהודי היה קשה עד בלתי אפשרי ברומניה של אותה התקופה.
בשנת 1966, היגר קודרסקו יחד עם אמו לישראל ומשם לארצות הברית. הוא המשיך לפרסם מיצירותיו בכתבי עת רומניים, תחת שם חדש, Codrescu, משום קרבתו של Steiu ל-Stein והחשש שיפגע בפרסומיו. רק מאוחר יותר הבחין בקרבה שבין השם שאימץ לבין שמו של קורנליו זליה קודריאנו, שהיה מנהיג רומני אנטישמי ומייסדו של משמר הברזל. "וכך באופן מצחיק, מוזר ובלתי מודע, כיניתי את עצמי על שמו של שונא יהודים... למרות זאת החלטתי לשמור על השם. רציתי ששמי יהפוך למפורסם משלו והייתה בכך מעין שאיפת נקם".
בתוך זמן קצר השתלב בסצנה הספרותית בניו יורק, לצד אלן גינסברג ואן ולדמן. ב-1970 פרסם את ספר שיריו הראשון באנגלית, "license to carry a gun", עבורו זכה בפרס ספרותי. במהלך השנים נדד ברחבי ארצות הברית, הוציא לאור ספרים רבים ופרסם שירים, סיפורים, מאמרים וביקורות, בעיתונים בולטים, ביניהם "הניו יורק טיימס", ה"שיקגו טריביון" וה"לוס אנג'לס טיימס", ובמגזינים ספרותיים כמו ה-Paris Review. הניו יורק טיימס כינה אותו "אחד מסופרינו הקסומים ביותר". בשנת 1981 הפך לאזרח אמריקאי.
ב-1989 שב לרומניה כדי לדווח בזמן אמת אודות המהפכה הרומנית עבור תוכנית החדשות Nightline של רשת ABC. שובו לרומניה עורר אצלו עניין מחודש בשפה הרומנית ובעקבותיו כתב כמה ספרים ברומנית. את התנסויותיו מתקופת המהפכה הרומנית תיאר בספר "החור בדגל" ("The Hole in the Flag"), שתואר על ידי המוסף הספרותי של הניו יורק טיימס כספר הראוי לציון של השנה. הרומן הראשון שכתב, "רוזנת הדמים" (The Blood Countess), הפך לרב-מכר בצפון אמריקה וכך גם הרומן השני "משיח" (Messiah).
משנת 1984 ועד לפרישתו ב-2009 שימש כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת לואיזיאנה.
ב-2005 זכה בפרס אובידיוס. על הזוכים הקודמים בפרס נמנים עמוס עוז, מריו ורגס יוסה ואורחן פאמוק.
קודרסקו עורך את כתב העת האוונגרדי Exquisite Corpse: A Journal of Letters and Life ומשמש כפרשן ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית. הוא מתגורר בניו אורלינס, נשוי ואב לשני ילדים.
אשליל שעיר
אַשְׁלִיל שעיר (שם מדעי: Reaumuria hirtella) הוא מין בסוג אשליל, בן שיח רב שנתי.
מאפיינים
גובהו 30 עד 50 ס"מ. עליו הקיציים קטנים, צומחים בבסיס הענפים בני השנה הקודמת. עליו החורפיים גדולים, וצומחים על גבי ענפים צעירים, צרים וארוכים, שחתכם בצורת חצי גליל. הפרחים גדולים - 15 עד 25 מ"מ קוטרם, צבעם לבן עד כחול, בעלי אבקנים רבים. הפריחה באפריל עד יולי. הפרי הוא הלקט מוארך, כ-5 ס"מ אורכו, נפתח בחמש קשוות לאחור. בתוך הלקט זרעים שעירים רבים, המופצים על ידי הרוח.
ככל מיני האשליל, מצטיין גם מין זה ביכולת להיפטר מעודפי מלחים על ידי הפרשתם מבלוטות מיוחדות בעליו.
משרעת תפוצתו של האשליל השעיר אירנו-טורנית וסהרו-ערבית.
לאשליל השעיר שלושה זנים, הנבדלים אחד מהשני מורופולוגית ופנולוגית.
אנקונדה (סרט)
אנקונדה (באנגלית: Anaconda) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1997, שבוים על ידי לואיס לוסה ונכתב על ידי האנס בר, ג'ים קאש וג'ק אפס ג'וניור. בסרט מככבים ג'ניפר לופז, אייס קיוב וג'ון ווייט. בשנת 2004 יצא סרט המשך בשם "אנקונדה: המצוד אחר סחלב הדמים".
עלילה
במהלך צילום סרט דוקומנטרי על שבט אינדיאני אבוד בנהר האמזונאס, צוות צילום של "נשיונל ג'יאוגרפיק", בביומיה של טרי פלורס, אוסף בדרכו זר תימהוני, צייד נחשי אנקונדה במקצועו, פול שרון, אשר אומר להם שהוא יודע היכן למצוא את השבט האינדיאני. כאשר ד"ר סטיבן קל, אחד מאנשי הצוות נפצע, פול לוקח פיקוד על הספינה ועל אנשי הצוות, ומכריח אותם לעזור לו לצוד את נחשי האנקונדה, למרות סיכון חייהם.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע. אתר הקולנוע "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 24%, בהתבסס על 29% ביקורות. אתר הביקורות "Metacritic" העניק לסרט ציון של 37 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות.
ספוילר (תעופה)
ספוילרים (השאלה מאנגלית: spoiler; בעברית מַחְבֵּלי זרימה, מְשַׁבְּשֵׁי זְרִימָה) הם משטחי היגוי להפחתת כוח העילוי במטוסים.
הספוילרים הם משטחים המתרוממים כלפי מעלה בחלק האחורי שעל פני הכנף לפני המדפים. הם משמשים להאטה מסיבית של המטוס על ידי הקטנת כוח העילוי של הכנף בצורה משמעותית על ידי יצירת הזדקרות בצורה מבוקרת כלומר, ניתוק זרימת האוויר בחלק ממשטח הכנף בו הם נמצאים. בשונה ממעצורי אוויר, אשר מגדילים משמעותית את כוח הגרר אך אינם משפיעים רבות על כוח העילוי, הספוילרים מקטינים משמעותית את כוח העילוי ומשפיעים בצורה מועטה על כוח הגרר.
שמם של מחבלי הזרימה ("ספוילר" פירושו באנגלית: לקלקל) נובע מכך שהם מחבלים בזרימת האוויר התקינה מסביב לכנף ובכך "מקלקלים" את המבנה האווירודינמי שלה.
תיאור כללי של הספוילרים
הספוילרים מגדילים את הגרר ומקטינים את כוח העילוי. כאשר הם מורמים רק בכנף אחת, הם עוזרים בשליטה על גלגול המטוס על ידי כך שהם גורמים לכנף לרדת למטה. כאשר הם מורמים בשתי הכנפיים יחדיו בזמן הטיסה, המטוס יכול להאט בצורה מאוזנת או להנמיך במהירות מבלי צורך להגביר את מהירות האוויר. אף על פי שהשימוש בהם בזמן טיסה מוגבל, הטייס משתמש בספוילרים כאשר הוא נתקל בבעיות שליטה במטוס כמו במקרים של מזג אוויר סוער או תקלה מכנית במטוס. הטייס האוטומטי משתמש, בין היתר, בספוילרים לצורך איזון המטוס ולתיקוני מסלול קלים. השימוש העיקרי בספוילרים הוא לצורך האטה מסיבית של המטוס על הקרקע בזמן נחיתה, כאשר הם מורמים במלואם הם יוצרים כוח גרר נגד זרימת האוויר, אך בעיקר הם הורסים את כוח העילוי של הכנף בצורה משמעותית ועוזרים למטוס להיצמד טוב יותר לקרקע לאחר הנחיתה על ידי העברת כל משקל המטוס מהכנפיים לגלגלים ובכך לשפר את יעילות הבלמים ההידראולים שבגלגלים ולהקטין את הסיכוי להחלקת הגלגלים על המסלול. הטייס משתמש בספוילרים כדי להאט את המטוס בצורה משמעותית מיד לאחר הנגיעה בקרקע ולהביא אותו, יחד עם אמצעים נוספים (כמו היפוך דחף המנועים והבלמים בגלגלים), לעצירה מוחלטת במהירות האפשרית. במטוס שבו הספוילרים תקולים ואינם נפתחים יצטרך הטייס להשתמש במסלול נחיתה ארוך יותר. הספוילרים יכולים להיות מופעלים הן באוויר והן על הקרקע, אך הספוילרים המופעלים על הקרקע יכולים להיפתח רק כאשר חיישנים חשים שמשקל המטוס נמצא על הגלגלים, ובכך הם מונעים את פתיחתם באוויר מאחר שפתיחתם באוויר תביא לירידה משמעותית בכוח העילוי של הכנף.
ספוילרים המשמשים כמשטחי שליטה
מספר מטוסים משתמשים בספוילרים לשליטה על גלגול המטוס במקום או בנוסף למאזנות, בעיקר כדי להפחית סבסוב נגדי כאשר תפקוד הגה הכיוון מוגבל במהירויות גבוהות. במקרה זה, הספוילר מתרומם בכנף אחת מה שגורם להפחתת כוח העילוי והמהירות בכנף זו וגורם לגלגול ולסבסוב.
פרסי סלדג'
פרסי סלדג' (באנגלית: Percy Sledge, 25 בנובמבר 1940 - 14 באפריל 2015) היה זמר נשמה ורית'ם אנד בלוז אמריקאי, יליד אלבמה. שירו הידוע ביותר הוא When a Man Loves a Woman משנת 1966. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והיה לתקליט הזהב הראשון של אטלנטיק רקורדס. השיר שב וצעד במצעד הסינגלים הבריטי ב-1987 והחזיר את סלדג' לתודעה הציבורית.
להיטים נוספים ששר הם "Warm and Tender Love", "Take Time to Know Her" וחידושים לשירי הנשמה "Many Rivers to Cross" ו-"Help Me Make It Through the Night".
בשנת 2005 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
נפטר ב-14 באפריל 2015 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
La Bicicleta
La Bicicleta (באנגלית The Bicycle, ובעברית: אופניים) הוא סינגל של הזמר הקולומביאני קרלוס ויוס, והזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן ה-19 שלו Vives, ואלבום האולפן ה-11 שלה El Dorado. השיר יצא לאור ב-27 במאי 2016.
בנוסף לכך, השיר זכה בשני פרסי גראמי לטיני בטקס ה-17, כאשר זכה בקטגוריות של "שיר השנה" ובקטגוריית "הקלטת השנה". כמו כן, הפך השיר לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד, כאשר נמכר שם בכ-260,000 עותקים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה, קרלוס ויוס ואנדרס קסטרו והופק על ידי קסטרו ולואיס פרננדו אוצ'ואה. בנוסף לכך, שיתוף פעולה זה, הוא שיתוף הפעולה הראשון של שאקירה עם אמן קולומביאני אחר. השיר הוא תערובת של אלמנטים מוזיקליים שונים - ואיינאטו, פופ וסגנון הרגאטון, והוא כולל נגיעות של אקורדיונים בשיר עצמו.
באופן מילולי, זהו שיר נוסטלגי, המתאר טיול של הצמד עם אופניים במקומות ילדותם. מבקרי מוזיקה רבים סקרו את הסינגל בחיוב, שיבחו אותו על הליריקה והמשמעות שלו, וטענו שהכללת האלמנטים המוזיקליים השונים בקולומביה הוסיפו לו רבות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לסינגל צולם ב-19 במאי 2016 בברנקייה ובסנטה מרתה בבימויו ובצילומו של ז'אומה דה לאיגואנה. בקליפ ניתן לראות את קרלוס ושאקירה נוסעים באופניים לאורך קו החוף של קולומביה, ובנוסף ניתן לראות את שאקירה קופצת על מכוניות ומדלגת מעליהן. הקליפ הוא קליפ נוסטלגי שמעלה זיכרונות ילדות של השניים מאותה העיר שבה חיו.
נכון ליולי 2018, הקליפ צבר למעלה מ-1.1 מיליארד צפיות, והוא הנצפה ביותר של ויוס והשלישי הנצפה ביותר של שאקירה.
ג'וש מקרוברטס
קריירת מכללות
מקרוברטס נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, וגדל בעיר כרמל הסמוכה. בשנת 2005 החל ללמוד באוניברסיטת דיוק, וכשחקן קבוצת הכדורסל שלה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד ג'יי. ג'יי. רדיק, שלדן ויליאמס, ג'רלד הנדרסון ולאנס תומאס. בעונת 2006/2007 רשם ממוצעים של 13.0 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-2.5 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר הן לחמישיית ההגנה והן לחמישייה השנייה של העונה במחוז ACC. בקיץ 2007 עזב את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 2007 נבחר מקרוברטס בבחירה ה-37, על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 1.5 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
לקראת עונת חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס.
באוגוסט 2012 היה מעורב בטרייד בין 4 קבוצות, אשר שלח אותו לשחק באורלנדו מג'יק; במסגרת הטרייד נשלחו לאורלנדו גם ניקולה ווצ'ביץ', מוריס הארקלס, אל הרינגטון, ארון אפללו וכריסטיאן איינגה, בעוד דווייט הווארד, כריס דוהון וארל קלארק נשלחו ללייקרס, אנדרו ביינום וג'ייסון ריצ'רדסון נשלחו לפילדלפיה 76', ואנדרה איגודלה נשלח לדנוור נאגטס.
בפברואר 2013, לאחר 41 משחקים באורלנדו, הועבר מקרוברטס בטרייד לשארלוט בובקאטס, בתמורה להאקים ווריק. במשחק מול אורלנדו מג'יק ב-28 במרץ 2014, קלע שיא קריירה של 24 נקודות. לאורך תקופתו בשארלוט שיחק ב-104 משחקים (פתח ב-97), והציג יכולת טובה עם ממוצעים של 8.7 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק. בפלייאוף 2014 התעלה על עצמו עם 11.5 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים בממוצע למשחק, אך הבובקאטס הובסו בתוצאה 0–4 כבר בסיבוב הראשון, מול מיאמי היט.
לקראת עונת חתם במיאמי על חוזה ל-4 עונות, בסך כ-23 מיליון דולר. בשל פציעות שונות בשתי רגליו, שותף ב-81 משחקים בלבד בין השנים 2014–2017, ולאורך התקופה קלע 4.1 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2017 הועבר מקרוברטס בטרייד לדאלאס מאבריקס, אולם הוא שוחרר מהקבוצה בפברואר 2018, לאחר שני משחקים בלבד. מאז לא חזר לשחק, ובכך למעשה פרש ממשחק בגיל 30.
ויסקי יפני
הוויסקי היפני מיוצר החל משנת 1870. הייצור המסחרי הראשון של הוויסקי החל בשנת 1924 בחברת קוטובוקאיה ששינתה מאוחר יותר את שמה לסנטורי. הוויסקי היפני ידוע במותגי הסינגל מאלט הרבים שלו, בחוזק ובסגנון המזכיר את הוויסקי הסקוטי. כיום ישנן שתי חברות ויסקי מרכזיות ביפן, בשם Nikka ו-סנטורי. לכל אחת מהחברות יש מספר מותגים וכמה גרסאות לכל מותג. סנטורי וניקה מייצרות גם ויסקי מסוג סינגל מאלט וגם ויסקי מסוג בלנדד.
היסטוריה
הייצור המסחרי של הסינגל מאלט היפני התחיל בשנת 1924 על ידי שינג'ירו טורי ומאסטאקה טאקטסורו. ראשית, שינג'ירו טורי פתח חברת יין אשר נקראה Akadama port wine שעסקה בייבוא יין פורטוגלי מסוג פורט וגם בייצור יין בסגנון הפורט.
מאסטאקה טאקטסורו למד את אומנות זיקוק הוויסקי בסקוטלנד והביא את הידע איתו ליפן. למאסטאקה טאקאסורו היה תפקיד חשוב בהקמת מזקקת Yamazaki. מאוחר יותר בשנת 1934 מאסטאקה טאקאסורו עזב את מזקקת Yamazaki והקים חברה חדשה משל עצמו בשם Dainipponkaju שלימים נקראה Nikka והפכה לחברה המתחרה הראשית לחברת הוויסקי של שינג'ירו טורי שנקראת Suntory.
מזקקות
ביפן קיימות כיום המזקקות הבאות:
הוויסקי היפני בעולם
מאז שנות ה-2000, הוויסקי היפני החל לנצח בתחרויות ויסקי רבות כולל בתחרויות ויסקי בינלאומיות כנגד ויסקי מתוצרת סקוטלנד אירלנד וצפון אמריקה. בשנת 2003 בתחרות ה-International Spirits Challenge, הוויסקי של מותג הYamazaki של חברת סנטורי ניצח במדליית זהב ומאז מותגים של חברת סנטורי זכו במדליית זהב כל שנה עד שנת 2013. בשנים 2010 ,2012, ו-2013 חברת סנטורי זכתה בתואר המכובד של מזקקת השנה.
בתחרויות טעימה עיוורת שאורגנו על ידי מגזין הוויסקי (Whisky magazine), שבה השתתפו סוגי ויסקי רבים מסגנון סינגל מאלט מיפן ומסקוטלנד, הוויסקי היפני קיבל את הניקוד הגבוה ביותר וקטף את המקום הראשון.
ג'ים ג'ארמוש
ג'ים ג'ארמוש (באנגלית: Jim Jarmusch; נולד ב-22 בינואר 1953) הוא במאי קולנוע אמריקני, מאנשי "הזרם העצמאי" בקולנוע האמריקני משנות השמונים ואילך.
תחילת דרכו
גא'רמוש נולד בקויהוגה פולס שבאוהיו, האמצעי מבין שלושה ילדים מפרבר מעמד הביניים. אמו, שהיא ממוצא גרמני ואירי, הייתה מבקרת קולנוע ותיאטרון בכתב העת Akron Beacon Journal לפני שהתחתנה עם אביו, איש עסקים ממוצא צ'כי וגרמני. היא הכירה לו את עולם הקולנוע בכך שהשאירה אותו בקולנוע מקומי כדי לצפות בהצגות כפולות של שני סרטים בכרטיס אחד.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1971, עבר ג'רמוש לשיקגו ונרשם לבית הספר לעיתונאות מדיל באוניברסיטת נורת'ווסטרן. לאחר שהתבקש לעזוב בגלל שלא השתתף באף קורס, ג'רמוש העדיף ספרות ותולדות האמנות. הוא עבר לאוניברסיטת קולומביה בשנה שלאחר מכן, מתוך כוונה להפוך למשורר. בקולומביה למד ספרות אנגלית ואמריקאית אצל פרופסורים, כולל משוררי האוונגרד של בית הספר בניו יורק, קנת קוך ודייוויד שפירו. בקולומביה החל לכתוב "קטעי פרוזה קצרים ומופשטים למחצה", וערך את כתב העת הספרותי לתואר ראשון "The Columbia Review". במהלך שנתו האחרונה בקולומביה, עבר ג'רמוש לפריז לסמסטר קיץ בתוכנית חילופי סטודנטים, אך נשאר עשרה חודשים. שם עבד כנהג משלוחים בגלריה לאמנות, ובילה את רוב זמנו בסינמטק הצרפתי הלאומי.
ג'רמוש קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1975. הוא עבד כמוזיקאי בניו יורק לאחר שחזר מפריס בשנת 1976. בהחלטה רגעית הוא פנה לבית הספר לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק (שהיה אז בניהול הבמאי ההוליוודי לאסלו בנדק). למרות היעדר הניסיון שלו ביצירת סרטים, הגשת אוסף הצילומים שלו וחיבור אודות סרט הבטיחו את קבלתו לתוכנית. הוא למד שם במשך ארבע שנים, ופגש סטודנטים ושותפי פעולה עתידיים, את: שרה דרייבר, טום דיצ'יו, הווארד ברוקנר וספייק לי. בסוף שנות השבעים בניו יורק, ג'רמוש ובני דורו היו חלק מסצנת תרבות אלטרנטיבית שבמרכזה מועדון המוזיקה CBGB.
שנות ה-80
סרט פרויקט הגמר של ג'רמוש באוניברסיטה, "חופשה תמידית", הופק בשנת 1980, והיה סרטו העלילתי הראשון. הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במנהיים-היידלברג, והסרט זכה בפרס יוזף פון שטרנברג. הוא הופק בתקציב מצומצם של כ-12,000 דולר, בכספי מלגות שקיבל וצולם על ידי טום דיצ'יו, על סרט בגודל 16 מ"מ. הסרט הכמעט-אוטוביוגרפי, בן 75 הדקות, עוקב אחר שוטר מתבגר (כריס פרקר) כשהוא מסתובב במרכז העיר מנהטן. הסרט לא שוחרר להקרנה מסחרית, ולא משך אליו סוג של הערצה מצד מבקרים שקיבלו את פני יצירתו המאוחרת.
סרטו הבא של ג'ארמוש "נרדפי החוק" Down by Law (1985) היה אף הוא הצלחה אומנותית וביקורתית. הסרט, שצולם אף הוא בשחור לבן (על ידי הצלם האהוב על ג'רמוש, רובי מולר אשר עבד אף עם הבמאי וים ונדרס על סרטים כ"פריס טקסס" ו"בואנה ויסטה סושיאל קלאב"), מהווה שיתוף פעולה בין ג'ארמוש, ובין שלושה מן השחקנים האהובים עליו, המופעים ברבים מסרטיו, ג'ון לורי, הזמר טום וייטס והקומיקאי האיטלקי רוברטו בניני שזו הייתה חשיפתו הראשונה לקהל האמריקני (לצד אשתו ניקולטה בראסקי). בסרט המשיך ג'ארמוש בסגנונו המוכר. הסרט מצולם בשחור לבן ומביא את סיפורם של שלושה אסירים הנמלטים מן הכלא לביצות לואיזיאנה. דמותו הסהרורית של בניני, שידיעתו באנגלית מתמצה במשפט "I Scream, You Scream, We All Scream for Ice Cream”, מהווה אך רקע קומי להתרכזותו של ג'ארמוש בדמויותיהם של וייטס ולורי, ולמשחק המשובח שהצליח להפיק משחקניו, כמו גם לצילום השחור לבן, יוצר האווירה הג'ארמושית המיוחדת. הסרט הוקרן בפתיחת פסטיבל הקולנוע של לונדון, וזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן.
שני סרטיו הבאים התאפיינו שניהם במספר סיפורים המתרחשים סימולטנית. הסרט "רכבת מסתורין" מ-1989 סיפר שלושה סיפורים שמתרחשים באותו הלילה, במלון קטן בממפיס. "מונית לילה" (Night on Earth) משנת 1991 היה פרויקט שאפתני יותר. בסרט הביא ג'ארמוש את סיפורן של דמויות הנוסעות במונית במקומות שונים על פני כדור הארץ כרומא, לוס אנג'לס והלסינקי. על אף הופעתו של בניני בראש צוות שחקנים בינלאומי מוכר כוינונה ריידר וג'ינה רולנדס.
שנות ה-90
לאחר סרט זה המשיך ג'ארמוש בעשיית קולנוע עם סרטים כ"איש מת" (1995), מערבון בכיכובו של ג'וני דפ ו"גוסט דוג: דרכו של סמוראי" עם פורסט ויטאקר בו נראה מפנה לכיוון של פילוסופיה מזרחית. אומנם, יש הטוענים כי ג'ארמוש עשה מפנה לסרטים מן "הזרם המרכזי" ואיבד את קיסמו ה"עצמאי" בסרטיו הראשונים.
בין השנים 1986 – 2004 צילם אוסף של אפיזודות בכיכוב שחקנים שהופיעו בסרטיו השונים בשם "קפה וסיגריות", אשר התחיל כסרט בן שש דקות בכיכובו של בניני בשנת 1986. סצנה נוספת בכיכובו של סטיב בושמי באורך שמונה דקות צולמה בשנת 1989 ובשנת 1993 צולמו 12 דקות נוספות בכיכוב המוזיקאים טום וייטס ואיגי פופ. בשנת 2004 יצא לאור הגרסה המלאה בת 11 אפיזודות, המזכירה מאוד את התנופה והאווירה המיוחדת בסרטיו המוקדמים.
שנות ה-2000
ב-2009 ביים את הסרט "גבולות השליטה". בסרט כיכב איזאק דה בנקולה, יליד חוף השנהב, המגלם אדם מסתורי, מתבודד, הפועל מחוץ לחוק בספרד. צילומי הסרט נעשו בין היתר במדריד ובסביליה. בסרט השתתפו שורה של כוכבים בני לאומים שונים, ביל מארי האמריקאי, השחקנים הבריטים טילדה סווינטון וג'ון הרט, השחקן יליד מקסיקו גאל גרסיה ברנאל והשחקנית הישראלית היאם עבאס.
ב-2013 ביים סרט ערפדים בשם "רק האוהבים שורדים", עם טום הידלסטון, טילדה סווינטון, מיה ווסיקובסקה, ג'ון הרט, אנטון ילצ'ין וג'פרי רייט.
ב-2016 ביים את הסרט "פטרסון", בכיכובו של אדם דרייבר, אודות נהג אוטובוס שכותב שירה. שני גיבוריו הם האיש והעיר שחולקים שם אחד — פטרסון. האיש הוא נהג אוטובוס (בכיכובו של השחקן אדם דרייבר) שהוא גם משורר לעת מצוא, והעיר היא פטרסון, ניו ג'רזי. זהות השמות של העיר והאיש אינה המצאה של ג'ארמוש. היא מבוססת על הרעיון מהפואמה "פטרסון" מאת המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס. באותה שנה יצא סרט תיעודי בבימויו בשם "תן לי סכנה" אודות איגי פופ.
ב-2019 ביים את סרט הזומבים "המתים אינם מתים", בו חזר לשתף פעולה עם אדם דרייבר, ביל מארי, איגי פופ, טום וייטס, RZA וטילדה סווינטון. בתפקידים קטנים מופיעים סטיב בושמי, דני גלובר, קלואי סביאני, רוזי פרז וקרול קיין. הסרט פתח את פסטיבל קאן וזכה לביקורות מעורבות.
מייקל וודרוף
סר מייקל פרנסיס אדיסון וודרוף (באנגלית: Sir Michael Francis Addison Woodruff; 3 באפריל 1911 - 10 במרץ 2001) היה רופא מנתח וחוקר אנגלי הזכור במיוחד בזכות מחקריו בתחום השתלת איברים.
חייו
וודרוף, יליד לונדון, בילה את שנות נעוריו באוסטרליה, שם סיים לימודי הנדסת חשמל ורפואה. עם סיום לימודיו, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, וודרוף הצטרף לחיל הרפואה האוסטרלי. הוא נפל בשבי הכוחות היפניים והוחזק במחנה שבויים. בעודו שבוי הוא פיתח שיטה מקורית להפקת חומרי מזון מפסולת חקלאית, זאת כדי למנוע תת-תזונה בקרב חבריו השבויים.
עם תום המלחמה וודרוף שב לאנגליה והחל בקריירה ארוכה כחוקר רפואי, תוך שהוא משלב את עבודתו המעשית כמנתח עם מחקריו. עיקר עניינו היה בתחום דחיית שתלים ודיכוי המערכת החיסונית. עבודתו בתחומים אלה הביאה אותו, ב-30 באוקטובר 1960, לבצע את ניתוח השתלת הכליה הראשון בבריטניה. בעבור השגו זה והישגיו המדעיים האחרים הוא נבחר בשנת 1968 כחבר החברה המלכותית ובשנת 1969 העניקה לו מלכת בריטניה תואר אבירות. אף שפרש מעבודתו כמנתח בשנת 1976, הוא המשיך לפעול בקהילה המדעית הבריטית, במחקר בתחום הסרטן ובשרות בוועדות מדעיות שונות. הוא הלך לעולמו בשנת 2001 בגיל 89.
הסודות של ג'ואן
הסודות של ג'ואן (באנגלית: Red Joan; "ג'ואן האדומה") הוא סרט ריגול דרמה משנת 2018 בבימויו של טרוור נאן, לפי תסריט מאת לינדזי שאפרו. בסרט מככבים סופי קוקסון, סטיבן קמפבל מור, טום יוז, בן מיילס, נינה סוסניה, טרזה סרבובה וג'ודי דנץ'.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-7 בספטמבר 2018 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. ב-19 באפריל 2019 יצ הסרט לאקרנים בממלכה המאוחדת בהפצת Lionsgate Films.
סיפורה של מליטה נורווד היווה השראה לסרט.
תקציר עלילה
קוקסון מגלמת את דמותה של ג'ואן סטנלי הצעירה, הלומדת פיזיקה בקיימברידג'. היא מתחברת לקומוניסטים בהם חברתה סוניה (טרזה סרבובה), ולאו צעיר יהודי גרמני (טום יוז). סיפורה שמתחיל ב-1938 מסופר בפלאשבקים, אחרי שג'ואן הקשישה נעצרת ונחקרת על ידי המדור המיוחד. החקירה מגלה שג'ואן לא תמכה בקומוניזם, אלא הייתה מודאגת מנושא ההשמדה ההדדית ורצתה להביא שלום עולמי בתקופה שאחרי המלחמה.
וייק (אי)
האי וייק נמצא 2,300 ק"מ מערבית להונולולו ו-2,430 ק"מ מזרחית לגואם, והוא מהווה טריטוריה של ארצות הברית המנוהלת על ידי משרד הפנים של ארצות הברית. הכניסה לאי מוגבלת ומנוהלת על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
גאוגרפיה
האי וייק הוא אטול המורכב ממספר איונים (האיונים וייק, וילקס ופיל) המקיפים לאגונה.
שטחו של האי וייק 7.4 קמ"ר ולו קו חוף באורך 19.3 ק"מ. אקלימו של האי טרופי והוא נפגע לעיתים מסופות טייפון. גובה הנקודה הגבוהה באי - 6 מטרים מעל פני הים.
גילוי האי
ב-20 באוקטובר 1568 גילה מגלה ארצות ספרדי - אלווארו דה מנדאניה דה ניירה את האי, וקרא לו "סן פרנסיסקו". בהמשך שונה שם האי לשמו של רב החובל סמיואל וייק שביקר באי בשנת 1796.
ב-20 בדצמבר 1840 הגיעה לאי משלחת בפיקוד צ'ארלס ווילקס מטעם ממשלת ארצות הברית ומיפתה את האי.
טביעתה של הלייבל
האי זכה לתשומת לב בינלאומית לאחר שב-4 במרץ 1866, אוניית מפרשים מסוג בארק בת 650 טון, בשם "לייבל" מברמן בגרמניה, עלתה על שרטון על חופי האי, במהלך סופה, בדרכה מסן פרנסיסקו להונג קונג. בין הנוסעים הייתה זמרת האופרה הבינלאומית אנה בישוף, בעלה מרטין שולץ - יהלומן ידוע, וכן שלושה מזמרי האופרה האנגלית.
לאחר 21 ימים באי החליטו 30 הניצולים להפליג מהאי בסירה מסוג לונגבוט ובסירת הצלה, בניסיון להגיע לאי גואם שהיה אז בשליטת ספרד. סירת הלונגבוט, בה היו זמרת האופרה, בעלה והזמרים הגיעה לגואם ב-8 באפריל 1866. סירת ההצלה ובה רב החובל טבעה.
בספינה שעלתה על השרטון היו 1,000 בקבוקי כספית במשקל 34,500 ק"ג. בקבוקים אלה וכן מטבעות ואבני חן ששווים כ- 150,000 דולר אמריקאי נקברו באדמת האי. חמש משלחות חיפוש מצאו לאחר מכן חלקים ממטמון זה.
השתלטות ארצות הברית על האי
האי וייק סופח לארצות הברית ב-17 בינואר 1899. בשנת 1935 הוקם באי כפר בשם "פאאוויל" (פאן אמריקן איירליין ויל - עיר חברת התעופה פאן אמריקן) על ידי חברת התעופה פאן אמריקן, אשר שימש כתחנת ביניים בטיסות מארצות הברית לסין. הכפר היה היישוב הראשון באי, ונותר בשימוש עד למתקפה היפנית על האי.
הקרב על האי וייק
ב-8 בדצמבר 1941 (יום המתקפה על פרל הארבור, אולם למעשה יום אחד מאוחר יותר, בשל היות האי בצדו השני של קו התאריך הבינלאומי), תקפו 16 מפציצים יפניים לטווח בינוני את האי וייק, והשמידו 8 מתוך 12 מטוסי ה-F4F ויילדקט שהיו בשדה התעופה באי.
ב-11 בדצמבר הצליח הכוח המוצב באי, בעזרת ארבעת המטוסים שנותרו למנוע את גל התקיפה היפני, הכולל 450 נחתים יפניים מלנחות באי. הכוח הצליח, באמצעות תותחי 127 מ"מ, להטביע שתי משחתות יפניות - ה"היאטה" וה"קיסאראג'י". ההיאטה היה כלי השייט היפני הראשון שהוטבע במלחמת העולם השנייה. הכוח היפני נסוג מבלי לנחות באי. היה זה הכישלון הראשון של הצבא היפני במלחמת העולם השנייה, והמקרה היחיד בו נהדפה מתקפה של כוחות נחתים על ידי תותחים יבשתיים.
המצור הממושך על האי והמתקפות האוויריות היפניות עליו נמשכו, והכוחות האמריקניים לא הצליחו לשלוח אספקה לאי.
כוח פלישה יפני שני הגיע אל האי ב-23 בדצמבר, ובו 1,500 נחתים. הנחיתה החלה בשעה 02:35 לפנות בוקר, לאחר מתקפה אווירית חזקה. בעקבות הלוחמה הקשה נאלצו כוחות האמריקאים להיכנע אחר הצהריים באותו יום. ב-15 ימי המצור נהרגו 49 נחתים אמריקאים ו-70 אזרחים. היפנים איבדו בין 700 - 900 לוחמים, וכן היו להם כ-1,000 פצועים.
עיטור מיוחד - עיטור האי וייק הוענק על ידי צבא ארצות הברית לאלה אשר נלחמו בהגנה על האי.
הכיבוש היפני
ב-24 בפברואר 1942 תקפה נושאת המטוסים אנטרפרייז את הכוחות היפניים באי. כוחות ארצות הברית הפציצו את האי משנת 1942 ועד כניעת הכוחות היפניים ב- 1945. במטוסים שהפציצו את האי היה גם הנווט ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-5 באוקטובר 1943 לאחר מתקפה אווירית קשה במיוחד על האי, שבוצעה על ידי מטוסים מנושאת מטוסים יורקטאון, ומחשש לניסיון לכיבוש האי, הורה תת-אדמירל שיגמאטסו סאקאיבארה להוציא להורג את 98 השבויים האמריקאים באי שהוחזקו בו לצורך ביצוע עבודות כפייה. השבויים נלקחו לצפון האי, ונורו במכונות ירייה. אחד השבויים (שמו אינו ידוע) נמלט, ורשם על קבר האחים שכרו היפנים את מספר ההרוגים ואת התאריך בפחם. הוא, כנראה, נתפס מספר ימים לאחר מכן, וסאקאייברה כרת את ראשו באמצעות חרב.
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו הכוחות היפנים באי.
לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות בשל פשעי המלחמה שלו (קצינים יפניים שנשבו עמו נתנו תצהירים על מעשיו). בשנת 1947 הוא הוצא להורג בתלייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-15 באוקטובר 1950 נפגשו באי נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות ארצות הברית במזרח הרחוק, לדיון על ניהולה של מלחמת קוריאה.
מאז שנת 1974 משמש שדה התעופה למטרות צבאיות וכן כשדה תעופה לנחיתות חירום.
מאז שעזב צבא ארצות הברית את האי אין בו תושבים. האי משמש לעריכת ניסויים בטילים נגד טילים.
כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן
כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן (בגרמנית: Christine Luise von Oettingen-Oettingen; 20 במרץ 1671 - 3 בספטמבר 1747), הייתה חותנתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וסבתה של מריה תרזה.
ביוגרפיה
כריסטינה לואיזה נולדה ב-20 במרץ 1671 באטינגן, לאלברכט ארנסט הראשון, נסיך אטינגן-אטינגן ולכריסטינה פרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ואנה דורותיאה מזאלם-קירבורג. מכיוון שאמה מתה בילדותה, גודלה כריסטינה לואיזה על ידי דודתה כריסטינה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט באאוריק, שם שיחקה במשך 11 שנים בתיאטרון המקומי.
ב-22 באפריל 1690 התחתנה כריסטינה לואיזה עם לודוויג רודולף, רוזן בלקנבורג, ממנו נולדו לה 4 בנות. בשנת 1707 התחתנה בתה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל עם קרל, ארכידוכס אוסטריה והטוען לכתר ספרד, ובתמורה אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לבעלה את התואר נסיך.
בשנת 1731 מת גיסה אוגוסט וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ובעלה לודוויג רודולף ירש אף את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. הוא העביר את מקום מגוריו לוולפנביטל, שם הוא מת בשנת 1735. לאחר מותו פרשה כריסטינה לואיזה מהחיים הפוליטיים, וב-3 בספטמבר 1747 היא מתה בבלקנבורג.
משפחתה
ב-22 באפריל 1690 התחתנה כריסטינה לואיזה עם לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 4 בנות:
אנדראה צ'וקאנוב
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית בכדורגל במדי טיומן ב-30 באוגוסט 2015 במשחק הליגה מול זניט-2.
חיים אישיים
אביו, ויאצ'סלב צ'וקאנוב, הוא אלוף אולימפי משנת 1980.
הוא נולד באיטליה בתקופה שאביו עבד שם. מכיוון שאמו רוסייה, יש לו תעודת לידה איטלקית אך לא דרכון איטלקי; משפחתו מעולם לא הגישה בקשה לאזרחות למרות שהייתה זכאית. כשצ'וקאנוב היה בן 6, משפחתו החליטה לעבור לרוסיה, לסן-פטרסבורג, שם החל את קריירת נעוריו. בזמן שגר בקוזנצה, הוא פיתח עניין בכדורגל והחל לאהוד את לאציו - שהייתה גם הקבוצה האהובה על אביו. הוא בנוסף ציין את הרנן קרספו כאליל ילדותו.
אברהם דוד לבוט
הרב אברהם דוד לָבוֹט (או: לָבוּט; בכתיב יידי: לאַוואָט או לאוואוט; ברוסית: Лавотъ; תקע"ה, 1815 – י"ח באדר תר"נ, 1890), היה רב, פוסק ומחבר ספרים, מהבולטים ברבני חב"ד במזרח אירופה במאה התשע עשרה.
תולדותיו
נולד ליהודה לייב, חסיד חב"ד, מחסידי אדמו"ר הצמח צדק. בתחילה היה רב במושבה רומנובקה, שם עמד בראש כולל שיסד רבו הצמח צדק. לאחר פטירת הצמח צדק היה לחסיד של בנו רבי שמואל שניאורסון (המהר"ש). המהר"ש כתב הסכמה על ספרו "בית אהרן והוספות", וזו ההסכמה היחידה הידועה ממנו.
בהיותו כבן שלושים וחמש, בשנת תר"י בערך נתמנה לרב הקהילה ניקולייב, על שפת הים השחור, בה כיהן עד סוף ימיו. הקהילה בתחילת דרכה הייתה קטנה מכיוון שלא ניתנה ליהודים רשות לגור בה, מלבד למספר מצומצם של יהודים שעסקו בעבודות הקשורות בנמל. במהלך תקופת כהונתו כרב התפתחה הקהילה הודות ליהודים רבים שבאו להתיישב בעיר. הממשלה העניקה לו ב-1857 מדליה מזהב כאות הוקרה על שירותו למען הקהילה
הרב לבוט היה גם ממונה מטעם הממשלה הרוסית על הרבנות בארבעים יישובים נוספים בפלך חרסון. נפטר בי"ח באדר תר"נ, ונקבר בעירו ניקולייב.
משפחתו
מאשתו הראשונה אסתר, הייתה לו בת, ביילא רבקה שמה, שנישאה לישראל לייב ינובסקי (בנם של ישראל לייב וביילה רבקה היה הרב מאיר שלמה ינובסקי ששימש כרב העיר אחרי פטירת סבו. בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי היא הרבנית, אשת רבי לוי יצחק שניאורסון). נשא בזיווג שני את פעסיא האכשטיין, ממנה נולד לו בן אחד בשם מנשה.
מצאצאיו: בן נינו הרבי מליובאוויטש הרב מנחם מנדל שניאורסון ונינו המשורר אברהם שלונסקי (נקרא על שמו) ואחותו המלחינה והפסנתרנית ורדינה שלונסקי.
הראקליה מינואה
הֵראקְלֵיָה מִינוֹאָה (ביוונית:, בלטינית: Heraclea Minoa) היא עיר יוונית עתיקה בסיציליה, ששכנה בחופו הדרומי של האי, בשפך הנהר האליקוס, 25 קילומטרים מערבית לאַקְרַגָס (אגריג'נטו של ימינו). השרידים הארכאולוגיים מלמדים, כי נוסדה באמצע המאה ה-6 לפנה"ס וננטשה בתחילת המאה ה-1 לספירה לערך.
ראשיתה של הראקליה כמעוז קדמי של הקולוניה היוונית סֶלִינוּס (סלינונטה של ימינו), אחר כך נכבשה על ידי הקרתגים ומאוחר יותר הפכה לעיר גבול של אקרגס. היא עברה לידי הקרתגים לאחר המלחמה הפלופונסית על פי תנאי ברית שנחתמה ב-405 לפנה"ס, נכבשה שוב ב-397 לפנה"ס על ידי דיוניסיוס הראשון טיראן סירקוסאי במהלך מלחמתו הראשונה בקרתגים, אך נפלה שוב לידי אויביו ב-383 לפנה"ס. דיון נחת בחופה של הראקליה ב-357 לפנה"ס, במהלך השתלטותו על סירקוסאי. אנשי אקרגס כבשו אותה מחדש ב-309 לפנה"ס, אך לא חלף זמן רב והיא שוב נפלה, הפעם לידי אגתוקלס, טיראן סירקוסאי. ב-277 לפנה"ס השתלט עליה לזמן קצר פירוס מלך אפירוס.
אולגה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
אולגה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Ольга Павловна; 11 ביולי 1792 - 15 בינואר 1795), הייתה בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה אשר מתה בילדותה.
ביוגרפיה
אולגה נולדה ב-11 ביולי 1792 בסנט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט. לידתה לא התקבלה בשמחה רבה מצד סבתה מצד אביה, יקטרינה הגדולה, שאמרה כי "הרבה בנות, כולן נשואות לא יספרו לאף אחד".
בהיותה בת שנתיים וחצי החלה אולגה לסבול תכופות מרעב, ובשל כך אכלה מאוד הרבה, וב-15 בינואר 1795 היא מתה לאחר כמה שבועות של סבל וחום מתיש. אולגה נקברה במנזר אלכסנדר נבסקי, ולאחר מותה הקדיש לה המשורר גברייל דרז'אבין שיר על מותה.
חנה צור
חנה צור היא זמרת אלט ומנצחת מקהלות ישראלית.
חייה
בשנת 1993 ייסדה את המקהלה הקאמרית רמת גן, עליה היא מנצחת עד היום.
בפסטיבל אבו גוש במתכונתו הקודמת הייתה, במשך 10 שנים, מנצחת משנה לצד זיגי שטדרמן וכיום היא המנהלת המוזיקלית של הפסטיבל בדמותו החדשה.
חנה צור מופיעה בקביעות ברביעייה קולית בשם "ארבע פלוס" בכל רחבי הארץ. היא כתבה תסריטים לטלוויזיה הלימודית בנושאי מוזיקה וקיבלה תואר "מורה מצטיינת" מטעם משרד החינוך.
היא מלמדת פיתוח קול בבית הספר לשירת מקהלה במכללת לוינסקי לחינוך. ניצחה במהלך הקריירה שלה על התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הקאמרית רמת גן, האנסמבל הקאמרי הישראלי החדש בניהולו של רוברט קנטי ונגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2018 הוענק לה תואר יקירת העיר רמת גן.
פרויקט ים המלח
"פרויקט ים המלח" הוא סדרת עבודות, שיצר האמן הישראלי פנחס כהן גן בשנים 1972–1973. העבודות עושות שימוש בים המלח כמטאפורה להגירה ולמעמדו של האמן בחברה.
תיאור
סדרת העבודות "פרויקט ים המלח" נוצרה בראשית שנות ה-70 על ידי פנחס כהן גן. כהן גן הגדיר את הפרויקט כ"יצירת תנאי חיים בסביבה מתה יחסית". מרכזו של הפרויקט היה הכנה ותיעוד של שתי פעולות - בניית סירה מעץ והשטתה במסלול בו "השתיל" האמן שרוולי ניילון המלאים מים מתוקים, שבהם גדלים דגים. הסירה נבנתה באביב 1973 בעכו על ידי משפחה ערבית העוסקת בדייג. הבנייה הגיע למצב של שלד, ברוחב של 120 ס"מ, באורך של 300 ס"מ, והיא לא הושטה במים לבסוף. בשלב השני, שבוצע במאי 1973, חוברו שרוולים עשויים פוליאתילן אל מעיין באזור עין-רואר, דרומית לעין פשחה (כיום עינות צוקים). השרוולים הונחו בתוך ים המלח וכהן גן החזיק בהם דגים.
ההצגה הראשונה של הפרויקט הייתה בתערוכה "פנחס כהן גן: פעילויות 1972-1974", שהתקיימה במוזיאון ישראל בין התאריכים 13 באוגוסט 1974 - 13 בספטמבר 1974. בתערוכה הציג כהן גן את הסירה, תיעוד צילומי של הפרויקט וכן מיצב שכלל שולחן עבודה, מיכלי מים ופריטים נוספים.
חלק מן הרישומים שעשה כהן ככן עובדו לסדרה של הדפסים, כגון העבודה "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" (1976).
מוזיאון השעווה הישראלי
היסטוריה
בתחילת שנות ה-70 ראה שי מאיר, המנהל של כלבו שלום, את ההצלחה הרבה לה זכה מוזיאון מאדאם טוסו בלונדון, והחליט להקים מוזיאון שעווה בישראל. לשם כך, הוא גייס לעזרתו את ויויאן סאן, פסלת ומנהלת מוזיאון שעווה בהונג קונג. לאחר משא ומתן, היא הגיעה ב-1971 לישראל יחד עם ארבעה מעובדיה. מיד עם הגעתם ארצה, החלו העובדים בסבב תחקירים ופגישות עם האישים אותם פיסלו, וזאת על מנת להגיע לרמת הדיוק הגבוהה ביותר. חלק מהפריטים שהופיעו על פסלי השעווה היו מקוריים ורבי ערך, וביניהם המשקפיים של אדולף אייכמן וגלימה של האפיפיור פאולוס השישי.
אחרי שנה וחצי של עבודה, נפתח המוזיאון ב-6 ביוני 1973, כשאורח הכבוד היה ראש הממשלה לשעבר, דוד בן-גוריון, חצי שנה לפני פטירתו. עלות הקמת המוזיאון הוערכה ב-3 וחצי מיליון לירות - הסכום הגבוה ביותר שהוצא עד אז בישראל על הפקת בידור. ארבע שנים לאחר הפתיחה, מונה שמואל בן עמי לפסל הראשי של המוזיאון.
למרות ההצלחה בשנים הראשונות, נקלע המוזיאון לקשיים כלכליים, וב-1995 הוא נסגר לאחר שכלבו שלום נמכר למשקיעים אמריקאים. לאחר סגירת המוזיאון, רוב בובות השעווה אוחסנו במחסן ממוזג של משפחת שלום, מלבד בובת השעווה של הזמר צביקה פיק שקיבל אותה אליו בשנת 2004.
לאחר הסגירה הוצבו בקומה הראשונה של המגדל, ליד הכניסה המערבית, בובות שעווה של חיים נחמן ביאליק, לאה גולדברג, נתן אלתרמן, אלכסנדר פן, אברהם שלונסקי וחנה רובינא, ושעיצב אותן מיכאל רפופורט.
אישים ואירועים שהוצגו במוזיאון
ב-1983 יצא לאור קטלוג על 100 בובות השעווה שהוצגו במוזיאון וחולקו ל-35 מצגים:
אדיפוס
אדיפוס (ביוונית: Οἰδίπους, מבוטא אוֹיְדִיפּוּס) הוא מלך תבאי - דמות טרגית מן המיתולוגיה היוונית.
הולדתו וילדותו
ליוס, אביו של אדיפוס, שהה בצעירותו בחצר המלך פלופס, שם התאהב בבנו כריסיפוס, הוא חטף את הנער וברח עמו אל ההרים, אך זה ניסה לברוח מחוטפו, ובניסיונו נפל לתהום ונהרג. המלך פלופס שמע על הדבר, וגזר קללה על ליוס, על שהרג את בנו. בקללה הוא הזהיר אותו שלא ישא לו אישה, פן ייוולד להם בן שירצח אותו, את אביו, ויישא את אמו לאישה. ליוס אכן שמע לאזהרה זו, אך ברבות הימים פגש בחגיגת הקציר את יוקסטה, התאהב בה ונשא אותה לאשה. רק לאחר שנולד להם בן, הוא גילה לה את סודו, ומחשש להתגשמות הנבואה החליטו הוריו להורגו. כאשר נולד הילד, קשרה יוקסטה אמו את רגליו והפקידה אותו בידי יד ימינו של המלך, שציווה להרוג את הילד בהר קיתריון. אך יד ימינו של המלך, שריחם על התינוק, מסר אותו לרועה של פוליבוס, שמסר אותו (את אדיפוס) למלך קורינתוס, שהיה חשוך ילדים. אדיפוס גדל כבנם של המלך והמלכה, והוא בטוח שאלו הוריו הביולוגיים. כאשר התבגר, שמע אדיפוס מפי האורקל של דלפי כי עתיד הוא להרוג את אביו ולהינשא לאמו, ואדיפוס, מתוך אמונה שפוליבוס ומרופה הם הוריו, החליט לברוח מחשש שיגשים את הנבואה, והתרחק מקורינתוס לכיוון תבאי.
מלכותו
לאחר מספר שנים, כאשר לאדיפוס ולאשתו-אמו נולדו ילדים, פרצה בתבאי מגפה נוראה. אדיפוס המלך שלח שליחים לכל רחבי יוון במטרה להבין את סיבת המגפה, והגיע למסקנה שיש חוטא בקרב בני תבאי, ועל מנת לעצור את המגפה יש להעניש את החוטא.
בשלב זה של קורות חיי אדיפוס מסתיימת האגדה המיתולוגית ומתחילה זו המחזאית. תחילה חושד אדיפוס בתושבי תבאי השונים, אולם, לקראת סיום המחזה, אדיפוס ואשתו-אמו מבינים את האמת המרה. סופוקלס מתאר צעד אחר צעד את גילוי התעלומה, שבסופה מבין אדיפוס כי העבד השישי שנמלט מידיו בעת העימות עם אביו (שהרי בעימות הרג אדיפוס את ליוס וחמישה ממלוויו, ורק אחד הצליח להימלט ממנו), הוא למעשה הרועה שהציל את חייו בינקותו.
יוקסטה מבינה את האמת המרה לפני אדיפוס, והיא מתאבדת. ואילו הוא עוקר את שתי עיניו בסיכות זהב שהוציא מבגדיה של יוקסטה, ויוצא לגלות יחד עם שתי בנותיו - איסמנה ואנטיגונה, בעוד שני בניו - אטאוקלס ופוליניקס - נשארים בעיר, כדי להיאבק על ירושת אביהם. אדיפוס גוזר על עצמו לנדוד בכל הארץ כקבצן רעב ומנודה.
המשך חייו
במחזה השני בטרילוגיה, "אדיפוס בקולונס", אדיפוס יושב בחורשת הקודש שבקולונוס, בקרבת אתונה, שם מוצא אותו בנו, פוליניקס, לבקש את עזרת אביו נגד אחיו, אטאוקלס. אדיפוס מקלל את שני בניו שזנחו אותו, ומנבא להם שיהרגו זה את זה במלחמת אחים. אדיפוס עצמו מתקרב לקץ חייו, וגיבור השמש, תזאוס, מלווה אותו אל העולם התחתון, שם ימצא את מנוחתו.
מחמת הפצעים שברגליו, אדיפוס נותר צולע כל חייו, ומכאן גם שמו, שפירושו "רגל נפוחה".
קישורים חיצוניים
תכניית ההצגה "אדיפוס תיאור מקרה", תיאטרון "הבימה"
אלי קמפר
ביוגרפיה
קמפר נולדה בקנזס סיטי לדורותי אן ודייוויד וודס קמפר, מנהל חברת החזקות הבנק "Commerce Bancshares, Inc". היא הבת השנייה מתוך ארבעה ילדים. אחותה הגדולה, קארי קמפר, היא תסריטאית שכתבה פרקים ספורים לסדרה המשרד. קמפר היא נכדתה של מילדרד ליי קמפר שעל שמה נקרא מוזיאון מילדרד ליי קמפר שבאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
קמפר גילתה את אהבתה למשחק ולקומדיה כאשר למדה בבית ספר ג'ון בורגס. אחד ממוריה בבית הספר היה כוכב הסדרה מד מן, ג'ון האם. בשנת 2002 סיימה את לימודיה באוניברסיטת פרינסטון שם למדה לתואר ראשון בחוג ללימודי אנגלית, והצטרפה אל ההרכב הקומי מוזיקלי "מועדון משולש פרינסטון". קמפר שיחקה בנבחרת הוקי שדה של האוניברסיטה והייתה חלק מהקבוצה שהגיעה לגמר התיכונים בשנת 1998. לאחר ששיחקה כשנה פרשה על מנת להקדיש את עצמה לתיאטרון. לאחר מכן היא למדה לתואר שני בספרות אנגלית בווסטר קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
קריירה
קמפר התגלתה לראשונה בשלוש הופעות אורח בתוכנית הלילה של קונאן או'בריאן. ב-2009 נבחנה קמפר לסדרה הקומית המצליחה המשרד וקיבלה את תפקיד פקידת הקבלה של המשרד ארין האנון.
ב-2010 הופיעה בתפקידים קטנים בקומדיה המוזיקלית קחו אותו ליוונים בתור חברתו לעבודה של אהרון גרין (ג'ונה היל) ובדרמה מקום אחר. ב-2011 שיחקה קמפר בקומדיה מסיבת רווקות בתפקיד בקה חברתה של הכלה ליליאן (מאיה רודולף).
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד קטן בקומדיה "התבגרות מאוחרת" בכיכובן של קירה נייטלי וקלואי גרייס מורץ.
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט" שנוצרה על ידי טינה פיי ומשודרת בנטפליקס במשך 4 עונות.
בשנת 2018 העניקה את קולה להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו". עוד ב-2018, פרסמה קמפר את ספרה האוטוביוגרפי "My Squirrel Days" בהוצאת צ'ארלס סקריבנר ובניו, שקיבל בעיקר ביקורות חיוביות.
חיים אישיים
ב-2011 התארסה קמפר עם התסריטאי והמפיק היהודי-אמריקאי מיכאל קומן, השניים נישאו ב-7 ביולי 2012 ולהם שני בנים.
אוכם מדברי
אֻכָּם מדברי (שם מדעי: Suaeda asphaltica) הוא מין בסוג אוכם, בן שיח רב שנתי. גובהו עד 60 ס"מ. גבעוליו ישרים, העלים בשרניים ודמויי גליל, מסודרים לסירוגין על הגבעול. הפרחים לבנים, קטנים, צומחים מחיקי העלים.
פיאנאמייל
פיאנאמייל אואה דונכאדו (Fiannamail ua Dúnchado - פיאנאמייל נכדו של דונכאד) היה מלך דאל ריאטה (בשטחי סקוטלנד ואירלנד של ימינו) בשלהי המאה השמינית. פיאנאמייל נפטר בשנת 700.
אוכם מדברי
בדומה לאוכמניה, מקור השם העברי מושאל מן הארמית: "אוּכָּמָא" בהוראת כהה, שחור. השם התקבל בשל הגוון השחור או הכהה של עליו היבשים. שמו המדעי, Suaeda, גזור גם הוא מצבעו השחור של הצמח: בערבית עתיקה הצמח קרוי "סוידא", כלומר: "שחור" (בדומה ל־أَسْوَد – שחור).
ברפואה הבדואית משתמשים בו לדלקות עור קשות, ובשימוש פנימי הוא מומלץ נגד הפרעות בדרכי העיכול, צהבת והרעלות קיבה.
פיאנאמייל
פרטים מועטים ידועים בדבר תקופת מלכותו. ב"דברי ימי אלסטר" מצוין כי מלך על ממלכת דאל ריאטה, וכך גם ב"דברי ימי טיגרנאך", אולם שמו אינו מוזכר ב"ספר לנסטר". פיאנאמייל היה נכדו של דונכאדו, וייתכן ששם אביו היה אוסני.
פיאנאמייל מלך שנתיים, והיו לו שני בנים: אינדרכטאך וקונאל, שניהם נהרגו בשנת 741 בקרב פורבורוס על ידי אואנגוס הראשון מלך הפיקטים.
אבות דרבי נתן
אָבוֹת דְּרַבִּי נָתָן (בראשי תיבות: אדר"נ או אבדר"נ) היא תוספת למסכת אבות, שזמן יצירתה משוער לתקופת התנאים, וזמן עריכתה משוער לתקופת הגאונים. חיבור הספר מיוחס לרבי נתן הבבלי.
במסכת 41 פרקים (בנוסחה א' הנפוצה), או 48 פרקים (בנוסחה ב').
מחבר
טעם קריאת שם המסכת אבות דרבי נתן איננה ברורה. רבי שמחה בן שמואל מוויטרי, תלמיד רש"י, כותב:.
מהות החיבור
זהו חיבור מגוון, הכולל עניינים רבים: אמונות ודעות, דרך ארץ, מעשי חכמים ומדרשים. המסכת נחלקת לשניים: מאמרי החכמים עד ראשוני האמוראים (א-כט או לב) ומאמרים מאוחרים יותר.
הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), כתב על אדר"נ פירוש בשם "כיסא רחמים", והרב רחמים נסים יצחק פלאג'י מאיזמיר כתב על אדר"נ פירוש המכיל שלושה חלקים בשם "אבות הראש".
לראשונה נדפסה המסכת יחד עם הדפסת התלמוד בפרנקפורט בשנת ה'ת"ף, יחד עם מסכת עבודה זרה.
במהדורות התלמוד פורסמה המסכת בין המסכתות הקטנות, והיא מודפסת על פי רוב בסוף סדר נזיקין.
מהדורות מדעיות
בשנת תרמ"ז פרסם שלמה זלמן שכטר מהדורה מדעית של אבות דרבי נתן, כאשר לנוסח המופיע בדפוסי התלמוד קרא "נוסחא א' ", שעליה הוסיף תיקונים מכתבי יד קרובים אליה, ובמקביל לו פרסם נוסח חדש מכתב יד, שהיה בלתי ידוע עד זמנו, שלו קרא "נוסחא ב' ". שכטר הבחין שגרסת כתב היד הזה (ואחרים הקרובים אליו) מקבילה לנוסח שהיה ידוע עד אז ("נוסחא א' "), אך שונה ממנו במקומות רבים, במעט או בהרבה.
מנחם קיסטר הקדיש את עבודת הדוקטורט שלו לבדיקת דרכי העריכה והנוסח של אבות דרבי נתן, והגיע למסקנה כי אמנם אפשר שביסודה המסכת היא תנאית (על כך מרמזת העובדה שלמסכת אין הרחבות לקטעים במסכת אבות שהן תוספות שנוספו בתקופה האמוראית, וכן היעדרם המוחלט של שמות אמוראים), אך נוסחה עבר שינויי נוסח ועריכה מהותיים כה רבים במהלך השנים, עד שקשה ולעיתים בלתי אפשרי לשער מה הייתה צורתו המקורית של החומר. בדיקתו העלתה ששני הנוסחים רחוקים מאוד מן המקור, אם כי יש עדיפות קלה לנוסח ב', באופן כללי.
בעקבות עבודתו הוציא קיסטר מהדורה מחודשת של "אבות דרבי נתן מהדורת ש"ז שכטר" בשנת 1997, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה. מהדורה זו כוללת את צילום עבודתו של שכטר, עם הרחבות וציוני מקורות.
רפואת מין
רפואת מין (בלועזית: וֶנֶרולוגיה, Venereology) הוא ענף ברפואה העוסק בלימוד וטיפול במחלות המועברות על ידי יחסי מין. השם נגזר מהאלה היוונית ונוס. תחום זה כולל את הטיפול באיידס. רופא המתמחה ברפואת מין נקרא ונרלוג. לעיתים מומחה לרפואת עור מתמחה גם ברפואת מין, שכן לא מעט מחלות עור מועברות ביחסי מין. בעבר התמחויות ברפואת עור ומין היו כמעט מאוחדות, לפני עידן האיידס ודלקת כבד ובשנים האחרונות יש יותר משמעות למומחיות במחלות המועברות באמצעות יחסי מין.
בריטני מיינרד
בריטני לורן מיינרד (באנגלית: Brittany Lauren Maynard; 19 בנובמבר 1984 – 1 בנובמבר 2014) הייתה אמריקאית אשר אובחנה במחלה סופנית והחליטה לסיים את חייה באמצעות המתת חסד. סיפור מחלתה תועד באמצעי התקשורת, וכלל גם את מאמציה לקדם את חוקי "הזכות למות בכבוד" בארצות הברית.
ביוגרפיה
מיינרד נולדה באנהיים, קליפורניה. היא אובחנה כחולה במחלת הסרטן, עם גידול מוחי מסוג גליובלסטומה רב-צורנית בינואר 2014 בהיותה בת 29. בעקבות האבחון, היא עברה ניתוח ראש באזור האונה הרקתית כדי לעצור את התפתחות הגידול. אך באפריל באותה שנה, אבחון נוסף קבע כי הגידול חזר והוא ממשיך בקצב התפתחותו, והרופאים העריכו כי נותרו למיינרד שישה חודשים לחיות.
מיינרד עברה מקליפורניה לפורטלנד שבמדינת אורגון מתוך כוונה לנצל את חוק "הזכות למות בכבוד" במדינה, אחת מחמש המדינות האמריקניות אשר מתירות המתת חסד. מיינרד התבטאה כי "לאחר חודשים של מחקר, אני ומשפחתי הגענו למסקנה הכואבת שאין טיפול שיציל את חיי, והטיפולים המומלצים יהרסו את הזמן שנשאר לי בחיים". בחודשים האחרונים לחייה חברה מיינרד למלכ"ר הנקרא "חמלה ובחירה" (באנגלית: "Compassion & Choices"), הפועל למען הסדרה בחוק של המתות חסד, והקימה קרן הקרויה על שמה למען אותה מטרה. באוקטובר 2014 מיינרד פרסמה מאמר באתר CNN שכותרתו "הזכות שלי למוות עם כבוד בגיל 29".
מרסיה אנג'ל, לשעבר העורכת הראשית של כתב העת המדעי "New England Journal of Medicine", כתבה כי מיינרד הפכה ל"פנים החדשות" של התנועה הפועלת למען זכות של חולים במחלות סופניות לסיים את חייהם באופן מהיר ואנושי יותר.
חיים אישיים
מיינרד סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני באוניברסיטת קליפורניה באירוויין בחינוך. טיילה רבות באזור דרום-מזרח אסיה, ולימדה בבתי יתומים בקטמנדו, נפאל. בספטמבר 2012 נישאה לדניאל דיאז, לאחר היכרות של חמש שנים.
הגלקסיה הננסית דרקון
הגלקסיה הננסית דרקון היא גלקסיה ננסית ספרואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דרקון במרחק של כ-260,000 שנות אור ממערכת השמש. הגלקסיה התגלתה בשנת 1954 על ידי אנדרו וילסון בתמונות שצולמו על ידי מצפה הכוכבים פאלומר והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
מאפיינים
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 25 ל-35 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,680 שנות אור. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאה מיליוניות ממסת שביל החלב, אך רק כ- מסות שמש הן של כוכבים, מה שמצביע על כך שכ-98% ממסת הגלקסיה הוא חומר אפל. זוהי אחת הגלקסיות עם האחוז הגבוה ביותר של חומר אפל שידועות כיום. כוכבי הגלקסיה הם ברובם כוכבים זקנים עם מתכתיות נמוכה וכמעט שאין בגלקסיה עננים של גז ואבק, כך שככל הנראה לא מתרחשת בגלקסיה יצירה של כוכבים חדשים. בין הכוכבים של הגלקסיה נתגלו מעל ל-130 משתני RR בנבל שאפשרו להעריך את המרחק לגלקסיה.
מייקל מנלי
שנים ראשונות
מנלי היה בנם של מייסדה ומנהיגה של מפלגת העם הלאומית, נורמן מנלי ושל רעייתו האמנית עדנה מנלי. בימי מלחמת העולם השנייה שירת כטייס במסגרת חיל האוויר המלכותי הקנדי ולאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בלונדון. מנלי שב לארצו ב-1949 והיה עורך העיתון Public Opinion וחבר בכיר באיגוד המקצועי הלאומי של ג'מייקה. ב-1962, עם קבלת העצמאות של ג'מייקה, נבחר לסנאט וב-1969, חודשים ספורים לפני מות אביו נבחר למנהיג המפלגה. עד 1972 כיהן כראש האופוזיציה. ב-1970 נפגש עם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, שהעניק לו מטה טקסי ובכך העניק לו מעמד של מנהיג מוסרי בקרב הראסטפארי. בנוסף היה מנלי שחקן קריקט פעיל ואף חיבר את הספר "תולדות הקריקט בהודו המערבית", שחשף את הקשר בין המשחק ללאומיות הקריבית.