cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ירף מערב אפריקני
ג'ירף מערב אפריקני או ג'ירף ניגרי (שם מדעי: Giraffa camelopardalis peralta) הוא תת-מין של המין ג'ירף מנומר השייך לסוג ג'ירף. הג'ירף המערב אפריקני מאופיין בכתמיו הקטנים וצבעו הבהיר. במאה ה-19 תפוצתו השתרעה מסנגל ועד אגם צ'אד, אך כיום הוא נמצא רק באזורים מבודדים, והמספר הכולל של הפרטים מונה כ-310 ג'ירפים סך הכל. העדר האחרון שמסוגל להתקיים באופן עצמאי נמצא בדרום ניגריה. אין פרטים מתת-מין זה בשבי. כל הפרטים החיים בשבי, הידועים כיום, שייכים לתת המין ג'ירף קורדופן.
אמיל פינו
ביוגרפיה
פרופסור לאונולוגיה באוניברסיטת בורדו, ומי שנחשב לגורו של עשיית היין החדישה של יינות בורדו. פינו היה האיש החשוב ביותר מאחורי השינוי שחל בעשיית היין בצרפת במאה העשרים, בעיקר בבורדו. הוא המציא את מה שנחשב לסגנון בינלאומי של יין, במיוחד ביין אדום: בשל, פירותי, עם טאנינים רכים וטעמו של עץ חדש, יינות שנטעמים מצוין בעודם צעירים, אך גם בעלי יכולת התיישנות.
במהלך שנות השישים ושנות השבעים של המאה העשרים, התעקש פינו שענבים יקטפו רק כאשר יהיו בשלים לחלוטין. הוא טען שטאנינים בשלים הם אלו שיאפשרו ליינות להתבגר. בבורדו דאז, הייתה זו מחשבה מהפכנית. יצרנים לרוב קטפו מוקדם יותר כיוון שדאגו פן ייקחו סיכון גדול: אם יירד גשם הענבים יכולים להיתקף על ידי הריקבון, אם ירדו ממטרי ברד היבול כולו עלול להיהרס.
פינו שם כובד משקלו על מכלי תסיסה מבוקרי טמפרטורה על מנת לשמור על טריות ורעננות היינות. הוא הציע את הרעיון של בחירה קפדנית של הענבים: לקחת את החביות המובחרות ביותר עבור היין הראשון, Grand Vin הטוב יותר של השאטו, וטען בזכות הצורך לשמור את החביות הטובות פחות עבור היין השני. הוא אף הטיף לשימוש בחביות עץ אלון חדשות.
במהלך שנות השבעים שאטואים רבים, שלבסוף החלו לייצר ממון רב הודות לשוק האמריקני החלו להעסיק אותו כיועץ. לא רק על מנת להציל יין בצרה, אלא גם כדי לסייע כך שייצא טוב כבר מן ההתחלה. בשיאו ייעץ פינו לשבעים יקבים. הבציר של שנת 1982 שהעלה את רוברט פארקר למעלת האיש המשפיע ביותר בעולם היין, היה לבציר שבו לראשונה הופקה תועלת מרעיונותיו של פינו אשר באו לידי ביטוי דרך יינות בורדו. פינו, בדומה לפארקר, ראה בבציר זה את אחד המשובחים של המאה הן איכותית והן כמותית, כמו הבצירים של 1947, 1949, 1959 ו-1961.
אמיל פינו האמין שייננים אחראים לשינוי סגנונות על ידי עשיית יינות שמרצים אותם עצמם ועיצוב טעמו של הציבור לפי טעמם הם: "אם טעמים משתנים זה בגלל שהמוצר משתנה. הציבור לא יכול לדמיין טעם שאינו קיים". בדיוק כפי שבכל תקופה ישנו סגנון אחר במוזיקה, בבגדים ובסטנדרטים של התנהגות, כך גם ישנו סגנון אחר של יין. פינו אף הוסיף: "אבל, זוהי גם פחות שאלה של אופנה מאשר של תפישה, טכנולוגיה וארגון הייצור והשיווק".
פינו אף החל את המגמה שהונהגה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (אותה פיתח פארקר) בספרו Le Gout de Vin עם רשימת הקטגוריות של ארומות היין.
תלמידו החשוב ביותר של פינו הוא מישל רולאנד, הנשחב בעיניי רבים כיינן המשפיע ביותר בעולם.
אשור-נדין-שומי
אשור-נדין-שומי  (פירוש שמו: (האל) אשור נתן לי שם) היה נסיך אשורי, בנו הבכור ויורש העצר של המלך סנחריב. הוא היה מלך בבל בין השנים 699–694 לפנה"ס.
היסטוריה
אשור-נדין-שומי היה יורש העצר של אשור. הוא מונה להיות מלך בבל בשנת 699 לפנה"ס, לאחר סדרה של מרידות שאירעו בבבל כנגד אשור. לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב, ששימש גם בתפקיד מלך בבל. תחילת שלטונו של סנחריב התאפיינה במרידות ברחבי האימפריה. מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל. בשנת 703 לפנה"ס, אציל בבלי בשם מרדוך-זכיר-שומי השני ניצל את המהומה ועלה לשלטון למספר חודשים. הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי מרדוך-אפלה-אידינה השני, כשדי שמלך בבבל עד להדחתו על ידי סרגון השני. סנחריב דיכא את המרד, ובעקבותיו החליט למנות את בל-איבני, שהיה אציל בבלי, להיות מלך בבל, כדי שיהיה שליט בובה שלו. אבל גם מינוי זה לא צלח. בל-איבני כרת ברית עם הכשדים והעילמים למרד כנגד אשור. לאחר שסנחריב ניצח את קואליציית המורדים בשנת 700 לפנה"ס, הוא מינה במקומו את בנו אשור-נדין-שומי למלך בבל.
סנחריב המשיך את מאבקו בכשדים המורדים ובשנת 694 לפנה"ס הוא תקף אותם לתוך דרום עילם. במקביל, תקפו העילמים את ממלכת בבל וכבשו את העיר סיפר, שהייתה חלק מממלכת בבל. כיבוש סיפר עודד כוחות מורדים בתוך העיר בבל. הם שבו את אשור-נדין-שומי והסגירו אותו לעילמים. הוא נלקח לעילם וכנראה נהרג שם. הוא נעלם מהרשימות ההיסטוריות. הכוחות המורדים המליכו במקומו את נרגל-אושזיב, שהיה אציל מקומי.
המרידות נמשכו 5 שנים, ורק בשנת 689 לפנה"ס, כבש סנחריב מחדש את בבל. מותו של יורש העצר הביאו בהמשך את סנחריב לבחור בבנו הצעיר ביותר, אסרחדון, ליורש עצר, בהעדיפו אותו על פני הבן הבכור ארד-מוליסי. מאורעות אלה הביאו בהמשך לרציחתו של סנחריב על ידי אותו בן.
אורית סון
אורית סון (נולדה ב-10 במרץ 1956) היא עורכת דין ישראלית. בין השנים 2007–2016 שימשה כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים. קודם לכן שימשה כפרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי).
ביוגרפיה
נולדה לאילנה וישראל אגרנט. מצד אביה היא נכדתו של שמעון אגרנט, הנשיא השלישי של בית המשפט העליון. בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סיום לימודיה התמחתה בבית המשפט העליון בלשכתו של יצחק כהן, הנשיא השישי של בית המשפט העליון.
בפרקליטות המדינה
בשנת 1983 החלה סון לעבוד במחוז ירושלים של פרקליטות המדינה. תחילה עסקה בתחום הפלילי, וניהלה בין היתר את תיק בנק צפון אמריקה, שמנהליו ויו"ר הדירקטוריון שלו הורשעו. בהמשך שימשה ממונה על עניינים פליליים בפרקליטות מחוז ירושלים.
לאחר מכן עברה לתחום האזרחי ושימשה ממונה על עניינים אזרחיים בפרקליטות המדינה, וכחמש שנים מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. במסגרת תפקידה שימשה חברה בוועדת מילגרום, ריכזה את הטיפול בנושא הקרקעות החקלאיות וחלוקת משאבי המדינה, הובילה את המהלך להקמת היחידה לתביעות אזרחיות, ריכזה את ההליכים האזרחיים נגד הרשות הפלסטינית וארגון הטרור חמאס, וכן את גיבוש עקרונות הפיצוי למגורים במסגרת חוק פינוי פיצוי ואת הטיפול בערעורים בנושא זה.
בספטמבר 2006, עם הקמת הפרקליטות האזרחית במחוז ירושלים, הועמדה סון בראשה.
המשנה לפרקליטה המדינה לעניינים אזרחיים
באוקטובר 2007 מונתה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים אזרחיים. במסגרת תפקידה שימשה חברה בוועדה בראשות שופט בית המשפט העליון (בדימוס) אליהו מצא בנושא הולדה בעוולה. עמדה בראשות צוות להתמודדות עם פלישות למקרקעי ציבור. כן ניהלה את תשובת המדינה לבית המשפט העליון בעניינו של האסיר המחבל מוסטפא דיראני. באותן שנים דווח כי שכרה היה מהגבוהים בפרקליטות המדינה. ביולי 2016 סיימה את תפקידה בפרקליטות המדינה.
לאחר סיום תפקידה בפרקליטות המדינה
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתמה על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
חיים אישיים
נשואה לעמוס סון, חבר הוועדה לאנרגיה אטומית, ואם לארבעה. מתגוררת בהר אדר.
הסוכנות לבריאות הציבור (שוודיה)
הסוכנות לבריאות הציבור (בשוודית: Folkhälsomyndigheten) היא סוכנות ממשלתית שוודית עם אחריות לאומית לבריאות הציבור. הסוכנות פועלת תחת משרד הבריאות והרווחה ופועלת לקידום בריאות הציבור ולמניעת מחלות ופגיעות באמצעות חינוך. היא עוקבת אחר בריאות האוכלוסייה, אמצעי בקרת מחלות זיהומיות והתערבויות בבריאות הציבור ומסייע לממשלה בתהליך קבלת ההחלטות שלה על ידי מתן עובדות וידע. על הסוכנות למזער את ההשפעה הסביבתית השלילית על בריאות האדם ומשתתפת בעבודתם של האיחוד האירופי ושל ארגוני בריאות הציבור הבינלאומיים, כמו ה-WHO ו-IANPHI.
היסטוריה
הסוכנות הוקמה בשנת 2014 ממיזוג המכון הלאומי השוודי לבריאות הציבור (Folkhälsoinstitutet) והמכון השוודי לבקרת מחלות (Smittskyddsinstitutet). היא לקחה על עצמה את מרבית האחריות לבריאות הסביבה ולדיווחי בריאות הסביבה ובריאות הציבור שהוקצתה בעבר למועצה הלאומית לבריאות הציבור (Socialstyrelsen).
בתקופת מגפת הקורונה והתפרצות נגיף הקורונה בשוודיה, האפידמיולוג הראשי של המועצה, אנדרס טגנל, הפך לדמות הציבורית העיקרית של הסוכנות בעת הופעתו ברשתות השידור במהלך הודעה על הנחיות לציבור.
ארגון
הסוכנות מעסיקה כ-450 עובדים ובסיסה בסולנה. בראשה המנכ"ל יוהאן קרלסון. הסוכנות מאורגנת לחמש מחלקות: אפידמיולוגיה והערכה, תמיכה בידע, מיקרוביולוגיה, תקשורת ומינהל.
מעבדת הסוכנות
סוכנות בריאות הציבור של שוודיה מנהלת את המעבדה היחידה ברמה הביולוגית-בטיחותית 4 באזור הנורדי - אחת מתוך שש בלבד באירופה כולה. המעבדה ממוקמת במטה בסולנה והיא פועלת מאז 2001. היא בנויה מפלדה עטופה לחלוטין, מבודדת לחלוטין משאר חלקי המקום. הבניין כולו נשמר בלחץ אוויר שלילי, כדי למנוע הידבקות בכל שטח בחוץ וגישת המעבדה מוגבלת לכ-20 עובדים, שעברו בחינות הערכה ומעקב על ידי שירות הביטחון השוודי. מטופלים עם מחלות זיהומיות מאוד מטופלים בדרך כלל במתקנים רפואיים עם הכלה גבוהה בבית החולים האוניברסיטאי לינקופינג או בבית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה.
נשיא ארגנטינה
נשיא רפובליקת ארגנטינה (בספרדית: Presidente de la República Argentina; רשמית, נשיא האומה ארגנטינאית - Presidente de la Nación Argentina) הוא ראש המדינה של ארגנטינה, ראש הרשות המבצעת והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארגנטינה. הנשיא ממנה את סגנו ואת שרי ממשלתו וזו המשרה הפוליטית הבכירה במערכת הפוליטית במדינה.
מאז 10 בדצמבר 2019, נשיא ארגנטינה הוא אלברטו פרננדס.
היסטוריה
לאחר קבלת העצמאות ביולי 1816, בפדרציה הארגנטינאית טרם התקיים ממשל מרכזי והמדינה נודעה כאיחוד פרובינציית לה פלטה, ואחר כך איחוד פרובינציית דרום אמריקה. ב-1826 הוקם לראשונה הממשל הנשיאותי הארגנטינאי, בעקבות פרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
בין נשיאי ארגנטינה בשנים האחרונות נמנים נסטור קירשנר ואשתו כריסטינה קירשנר. איסבל פרון, נשיאת ארגנטינה הראשונה בתולדות המדינה ואשת הנשיא המכהן בשנות החמישים, חואן דומינגו פרון - מנסח תורת הפרוניזם. חורחה רפאל וידלה, מנהיג החונטה הצבאית שעלתה לשלטון בשנת 1976. ראול אלפונסין. פרננדו דה לה רואה, נשיא ארגנטינה עם פתיחת המאה ה-21. אדוארדו דואלדה, נשיא ארגנטינה בין השנים 2002–2003 לאחר שפרץ המשבר הכלכלי החמור ביותר בתולדות המדינה. קרלוס מנם כיהן במשך עשור כנשיא המדינה והוא סנאטור מטעם פרובינציית לה ריוחה.
זכויות סוציאליות
נכון ל-2015 הנשיא וסגן הנשיא נהנים משכר שמשולם על ידי משרד האוצר. בתקופת כהונתם נאסר עליהם להחזיק במשרה נוספת ברמה הלאומית או המחוזית. משכורתו של הנשיא עומדת על 131,421 פסו ארגנטינאי לחודש.
מקום עבודתו הוא המשרד הנשיאותי בבית הוורוד (La Casa Rosada), מול פלסה דה מאז'ו שבבואנוס איירס הבירה, בעוד קינטה דה אוליבוס (Quinta de Olivos) משמש כמעון המגורים. לנשיא יש גם מעון קיץ בצ'פאדמלאל, בפרובינציית בואנוס איירס ונקרא בשם היחידה הנשיאותית צ'פאדמלאל. על אבטחת הנשיא ובני משפחתו אחראי הגדוד הנשיאותי.
המטוס הנשיאותי הוא מטוס מדגם בואינג 757 המכונה "טנגו 01" ומשרת את הנשיא מאז 1995 במקום מטוס הבואינג 707 ששירת קודם לכן. בתקופת המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 1999 רבים ביקרו את הצורך באחזקת מטוס נשיאותי הטומן בחובו גם עלויות אחזקה כבדות. הצי הנשיאותי כולל גם שני מטוסי Fokker F28 (המכונים T-02 ו-T-03) ומטוס Learjet 60 (המכונה T-10). הנשיא משתמש גם במסוק מדגם סיקורסקי S-70 (H-01) ושני מטוסי סיקורסקי S-76 (H-02 ו-H-03). בתקופת נסטור קירשנר וכריסטינה פרננדס דה קירשנר בוצע שימוש גם במטוסים מדגמי בואינג 747 שהושכרו מחברת התעופה אארולינאס ארחנטינס ומטוס פרטי מדגם Bombardier Global 5000.
הפרובינציות המאוחדות
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1816 ארגנטינה הייתה פדרציה ללא ממשלה מרכזית. תחילה נקראה בשם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולאחר מכן נקראה בשם הפרובינציות המאוחדות של אמריקה הדרומית, בראש הישות עמד מנהיג עליון. בשנת 1819 נכשל הניסיון לכונן חוקה וזו התקבלה רק בשנת 1826. בשל מלחמה עם האימפריה הברזילאית מעמד החוקה התערער והנשיא הראשון התפטר זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד וממשלתו פוזרה.
הקונפדרציה הארגנטינאית
לאחר פיזור הממשלה, ארגנטינה נותרה ללא ממשלה מרכזית במשך 27 שנה. בתקופה זו נודעה בשם הקונפדרציה הארגנטינאית, והתפקיד הבכיר ביותר באותה עת היה "מושל פרובינציית בואנוס איירס", שייצג את המדינות בחתימת חוזים והסכמים בינלאומיים.
ראש המדינה האחרון אז היה חואן מנואל דה רוסאס, ששלט זמן רב עד שהודח על ידי מפקדו הצבאי חוסטו חוסה דה אורקיסה. אז החלה תקופת המעבר לשלטון נשיאותי.
רפובליקת ארגנטינה
המנהיג האחרון שניהל את היחסים הבינלאומיים היה הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה, שייסד את האספה החוקתית שכוננה את חוקת 1853 ובה לראשונה נוצרה משרת הנשיא, הנשיאים שנבחרו כונו בשם "נשיאי החוקה", בשינויים קלים זו החוקה שתקפה עד היום.
במהלך הקרב תחת פאבונה היריבות הארוכה בין רפובליקת ארגנטינה ופרובינציית בואנוס איירס הסתיימה לטובת האחרונה. כתוצאה מכך, השלטון המרכזי בארגנטינה פורק ומושל בואנוס איירס, ברטולומה מיטרה, מילא את תפקיד הנשיא ובעקבות הבחירות שנערכו היה גם לנשיא ארגנטינה המאוחדת. המדינה נקראה לראשונה בשם רפובליקת ארגנטינה (República Argentina). מרבית ההיסטוריונים סבורים שהנשיאים הבאים נבחרו בבחירות חופשיות וכלליות, למעט אלה שעלו לשלטון באמצעות ארגון הפיכה. בשנת 1930 התרחשה ההפיכה המדינית הראשונה בתולדות ארגנטינה. מנהיג המהפכה מינה את עצמו לנשיא; הנשיאים הבאים אחריו אומנם נבחרו, אך לא נחשבים על ידי מרבית ההיסטוריונים לכאלה שנבחרו באופן דמוקרטי.
אחרי הפיכת 1943
בשנת 1943 פרצה הפיכה נוספת שהעלתה לשלטון את הצבא. לאחר מכן, הנשיא החדש נבחר בהצבעה עממית כללית. הוא שינה את החוקה באופן כזה שאיפשר לו להיבחר ולהישאר בשלטון במשך 9 שנים, עד שהודח:
אחרי הפיכת 1955
בשנת 1955 פרצה הפיכה נוספת שקיבלה את הכינוי "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora): לאחר מכן, שוב הנשיאים נבחרו בבחירות דמוקרטיות:
אחרי הפיכת 1966
בשנת 1966 פרצה הפיכה צבאית כונתה בשם "המהפכה הארגנטינאית" (Revolución Argentina):
לאחר מכן, למשך זמן קצר שרר שלטון דמוקרטי:
אחרי הפיכת 1976
בעקבות ההפיכה הצבאית בשנת 1976, המשטר הפך לדיקטטורה צבאית, בשם תהליך הארגון מחדש של האומה (בספרדית: Proceso de Reorganización Nacional). בראש המדינה עמדו ראשי הצבא.
מאז 1983
בשנת 1983 השלטון התחלף ממשטר רודני למשטר דמוקרטי באופיו: בשינויים לחוקה משנת 1994 הותר לנשיא לכהן בקדנציה שנייה (אפשרות שבוטלה בשנת 1957).
פטר סטויאנוב
פטר סטפנוב סטויאנוב (בולגרית: Петър Стефанов Стоянов; נולד ב-25 במאי 1952) היה נשיא בולגריה.
ביוגרפיה
פטר סטויאנוב נולד ב-25 במאי 1952 בפלובדיב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת סופיה. הוא נמנה עם מייסדי מפלגת "איחוד הכוחות הדמוקרטיים" בבולגריה, נבחר לפרלמנט ובין 1994 ל-1997 כיהן כסגן יושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. בבחירות לנשיאות בולגריה שנערכו ב-1996 התמודד סטויאנוב מול ז'ליו ז'לב, ניצח בהפרש קולות גבוה ובראשית 1997 נכנס לתפקיד נשיא בולגריה. בראשית תקופת כהונתו נאלץ סטויאנוב להתמודד עם משבר כלכלי ופוליטי מהקשים שידעה בולגריה מאז קריסת השלטון הקומוניסטי ובהמשך אופיינה כהונתו בתהליך יצירת הקשרים הממוסדים עם האיחוד האירופי ונאט"ו.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2001 התמודד סטויאנוב לכהונה נוספת, אך הובס על ידי גאורגי פרבאנוב, וכהונתו הסתיימה בינואר 2002. החל מ-2009 מכהן סטויאנוב כיו"ר משותף בפרויקט הצדק העולמי, פרויקט השואף "להוביל מאמץ עולמי מולטי-דיסציפלינרי לחיזוק שלטון החוק למען פיתוח קהילות של הזדמנות ושוויון".
ניל הנדל
ביוגרפיה
את לימודיו התיכוניים עשה הנדל בישיבה דפלטבוש בניו יורק, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ניו יורק סוציולוגיה ומדעי היהדות. כמו כן למד בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דב סולובייצ'יק, ולאחר מכן סיים לימודיו לתואר שני במשפטים באוניברסיטת הופסטרה. בשנים 1976–1983 עסק בעריכת דין בניו יורק, ובשנת 1983 עלה לישראל.
הוא עבד בפרקליטות מחוז דרום בשנים 1983–1988, ולאחר מכן מונה לשופט בבית משפט השלום בבאר שבע. לאחר 5 שנים בתפקיד הוא מונה לרשם בית המשפט המחוזי בבאר שבע, בשנת 1997 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי, וב-2006 מונה לסגן-נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע.
מינויו לבית המשפט העליון
בנובמבר 2007 הועלתה מועמדותו לבית המשפט העליון. אף על פי שהנשיאה דורית ביניש אסרה על השופטים להיפגש עם הפוליטיקאים בוועדה לבחירת שופטים, נפגש הנדל עם חברי הבלוק הימני בה, השר יעקב נאמן, ח"כ דוד רותם, אורי אריאל וגלעד ארדן. הנדל אמר להם: "אני לא עם הקו של המערכת, לכן אין סיכוי שהם ייתנו למישהו כמוני להיות בעליון". לטענת הנדל, לא הייתה ידועה לו ההנחיה של דורית ביניש.
באוגוסט 2009, לאחר דיונים ממושכים בין חברי הוועדה למינוי שופטים, הוא נבחר פה אחד יחד עם עוזי פוגלמן ויצחק עמית לשופט בבית המשפט העליון. ב-14 באוקטובר 2009 נכנס לכהן בתפקיד.
פורסם כי מינויים של הנדל ועמית היה שלא על פי נוהג (שאינו מוגדר בחוק) על פיו שופטים היו מתמנים רק על סמך הסכמת נשיא בית המשפט העליון. בנוסף, המינוי היה תקדימי גם כי הם לא כיהנו במינוי זמני בבית המשפט העליון, אלא מונו לתפקידם היישר מבית המשפט המחוזי.
ב-11 בדצמבר 2019 מונה ליושב־ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושלוש.
ב-9 באוגוסט 2021, נבחר הנדל למשנה לנשיאת בית המשפט העליון.
ב-27 באפריל 2022 עם הגיעו לגיל 70, פרש הנדל מבית המשפט העליון עם למעלה מ-28 שנות שיפוט ו-12 שנות כהונה בבית המשפט העליון.
במאי 2022 זכה בתואר אביר איכות השלטון לשנת 2021.
באוגוסט 2022 מונה לפרופסור חבר בבית הספר למשפטים של המכללה האקדמית ספיר.
משפט פלילי
הנדל ידוע כשופט סנגורי ושמו נקשר למספר זיכויים של נאשמים באשמת רצח, בחלק מהמקרים בניגוד לדעתם של חבריו למותב. בהיותו סגן נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע היה חבר בהרכב השופטים שזיכה מחמת הספק את הנאשמים ברצח שקד שלחוב, החלטה אשר נהפכה בבית המשפט העליון. בהיותו בהרכב שדן את סלימאן אל-עביד ברצח חנית קיקוס הוא כתב פעמיים דעת מיעוט שתמכה בזיכוי מכל אשמה, אף לא רק מחמת הספק - דעה שהתבררה מאוחר יותר כסבירה יותר אף לדעת בני משפחת קיקוס.
בבית המשפט העליון קיבל ביחד עם אליקים רובינשטיין, כנגד דעתה החולקת של אילה פרוקצ'יה, ערעור של אדם שהורשע ברצח בבית המשפט המחוזי וזיכה אותו מחמת הספק, באומרו: במקרה אחר, נותר הנדל בדעת מיעוט בבקשו לבטל הרשעה ברצח של אדם שהשתתף בתקיפת אדם שמת, אולם טען בערעור שהוא לא היה שותף לרצח.
הנדל מתייחס בהסתייגות רבה להודאות של נאשמים. הוא אישר בערעור, יחד עם השופט אשר גרוניס, את זיכויו של אדם בבית המשפט המחוזי, כנגד דעתה של השופטת עדנה ארבל אשר ביקשה להרשיעו. בפסק הדין, הנדל ניתח את האמרה אין אדם משים עצמו רשע וטען שהודאתו של הנאשם ברצח, ממנה חזר בעת משפטו, אינה מספקת כדי לבסס את הרשעתו. במקרה אחר ביקש הנדל לזכות, בדעת מיעוט, אדם שהרשעתו בקבלת שוחד התבססה על הודאתו, בקובעו שלא ניתן לשלול את האפשרות שההודאה ניתנה מפני שהנאשם חש מאוים.
בפסק דין רחב היקף ביקש הנדל לקבוע שאי קיום חקירה נגדית של נאשם על עבירה בה הוא מואשם תביא לזיכויו מעבירה זו. עמיתיו להרכב לא קיבלו את דעתו.
באחד מפסקי הדין שלו, שהוגדר על ידי עמיתיו כמקיף ומאלף, העמיד על כנה הרשעה ברצח של נאשם, אף על פי שהקורבן נפטרה רק 10 חודשים לאחר התקיפה, תוך שהוא עורך השוואה בין שיטות משפט שונות בסוגיה.
הנדל קבע בדעת רוב כי נטל ההוכחה של נאשם הטוען להיעדר כשירות לעמוד לדין הוא להעלאת ספק סביר, ואין צורך להוכיח את אי הכשירות במאזן הסתברויות.
הנדל גורס גישה מצמצמת ודווקנית לכלל הרס גסטה בניגוד לרבים מעמיתיו העושים בכלל שימוש נרחב יותר לצורך קבלת עדויות שמיעה.
בהערת אגב לפסק דין של זיכוי מחמת הספק יצא הנדל כנגד סימון באות קין על ידי בית המשפט של נאשמים שזוכו מחמת הספק. לדבריו, הנדל שב והזכיר דברים אלו בפסק דין נוסף, בשל מה שהוא מגדיר כחשיבות הנושא.
מעצר
הנדל קבע בדעת רוב שחמשת ימי מעצר הגישור בעקבות הצהרת תובע יחושבו ככוללים את היום בו מתקיים הדיון ולאחריו יש לספור ארבעה ימים שלמים המסתיימים בחצות, בניגוד לדעת מיעוט של דוד מינץ שסבר שבסמכות השופט לקבוע מעצר גישור של עד 120 שעות משעת הדיון.
ענישה
לעומת עמדתו הסנגורית יחסית בהתייחס להרשעה, הנדל אינו מתבלט כמקל בענישה. כך, במקרה בו ביקש השופט יורם דנציגר להקל על נאשם שהיה שיכור בעת ביצוע תקיפה, התנגד הנדל לכך וסבר שאין להתערב בעונש החמור שנקבע בבית המשפט המחוזי. עם זאת, במקרה אחר הסכים עם השופט דנציגר על הקלה בעונש, בניגוד לעמדת המיעוט שגרסה שאין מקום להקלה.
בהתייחס לעונש המופחת על עבירת רצח, לפי סעיף 300א לחוק העונשין, טען הנדל שהשימוש בסעיף צר מידי וראוי להרחיב את השימוש בו במקרים המתאימים.
דיני ראיות וחקירת עדים
בפסק דין אשר דחה את ערעורו של נאשם בעבירת אינוס, והחמיר בעונש שגזר עליו בית המשפט המחוזי, ייחד הנדל מספר מילים באשר לסעיף 2א לחוק לתיקון סדרי הדין (חקירת עדים), תשי"ח-1957, הקובע כי אין לחקור נפגע עבירת מין בדבר עברו המיני, אלא אם עלול הדבר לגרום לנאשם עיוות דין. בחוות דעתו, חידש הנדל וציין שנקודת המוצא היא האיסור בחקירה שכזו, תוך הדגשה שהתרת שאלות בדבר עברו המיני של הקרבן היא החריג. ברמה הכללית ציין הנדל כי:
עוד סיפק הנדל לאנשי אכיפת החוק מצפן המורה את דרכם:
אזרחי
הנדל היה בדעת מיעוט שפושט רגל אינו זכאי לצו הפטר על חוב הנובע מערבות למזונות.
נזיקין
הנדל תמך מספר פעמים בהשתת פיצויים גבוהים על נזקים נפשיים ולא ממוניים. בפברואר 2011, הוביל הנדל למתן פיצוי של 250,000 שקלים על פגיעה באוטונומיה, במקרה בו רופא לא שיתף את ההורים בכל המידע הרלוונטי במהלך הריון ונולדה ילדה בעלת תסמונת דאון, בפסק דין שהיה אחד מציוני הדרך בהעלאת היקף הפיצויים בראש נזק זה. במשך השנים הוביל הנדל לפסקי דין נוספים שהעניקו פיצוי של מאות אלפי שקלים על פגיעה באוטונומיה. בפסק דין אחר ביקש בדעת מיעוט לפצות חשוד אשר הוחזק במעצר במשך שלושה חודשים, סבל ממכות בחקירה וממחדלי חקירה של המשטרה ב-1.2 מיליון ש"ח (בניגוד לעמדת הרוב שהעניקה 200,000 ש"ח). כנגד עמדתו בפסק דין זה כתב עמיתו, השופט יצחק עמית: "איני מכיר אף פסק דין בנזיקין בו נפסק סכום כה נכבד ... בגין נכות נפשית בשיעור של 10%".
גישתו של הנדל ביחס לתביעות של חיילים כנגד קצין התגמולים הותירה אותו לא אחת בדעת מיעוט מול עמיתיו, ותוארה על ידי השופט מני מזוז כ"מותחת את הנטייה לפרש את החוק ברוחב לב ולא ביד קמוצה". בהתאם לגישתו, אף הביע עמדה המקילה על מתן רשות ערעור בקובעו: "לעיתים גם שאלת היישום עשויה לעורר שאלה משפטית שעומדת במבחן חניון חיפה". הנדל אף הביע תמיכה במתן רשות לחיילים לתבוע את המדינה על פי פקודת הנזיקין, על נזקים שנגרמו להם שאינם מכוסים על ידי חוק הנכים. גם לעמדתו זו התנגד מני מזוז.
מנגד, התנגד הנדל להרחבה של הפיצוי על נזק רגשי המתבטא בתחושות שליליות של תסכול, לחץ או צער, העומד לבדו, וכתב:
ביטחון ומלחמה בטרור
הנדל נמנה עם השופטים הביטחוניים שפסקו לכיוון של עמדה ביטחונית במקרים בהם נדון המתח בין שיקולי ביטחון לזכויות אדם. הוא היה בעמדת הרוב שאין לפסול את חוק האזרחות והכניסה לישראל וכן תמך בחוקיות הריסת בתי מחבלים. בדיון לגבי שלילת האפשרות ללימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים תמך הנדל בעמדה המאפשרת שלילה של לימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים, הגם שלאסירים פליליים ניתנת זכות ללימודים אקדמיים. הנדל היה בין שופטי המיעוט שסברו ששר הפנים רשאי לשלול את תושבותם בישראל של תושבי מזרח ירושלים שנבחרו לפרלמנט הפלסטיני ומזוהים עם החמאס.
בדצמבר 2017 פסק בדעת מיעוט, שבדיון נוסף הייתה לעמדת הרוב, כי למדינה יש סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן על שחרור גופות חיילי צה"ל, בהתאם לתקנות ההגנה המסמיכות את המפקד הצבאי להורות על מקום ואופן קבורתו של כל אדם וכן להורות מי יקבור אותו, משיקולים ביטחוניים. לדעת הנדל החזקת הגופות כאמצעי לשחרור אזרחים וגופות חיילי צה"ל המוחזקים בידי חמאס נחשבת לשיקול ביטחוני ועולה בקנה אחד עם הוראת התקנה. בחוות דעתו הרחיב על חשיבות פדיון השבויים, כולל גופות החיילים. בנובמבר 2019 אישר בעמדת הרוב את האיסור על פלסטינים השוהים בישראל מכח איחוד משפחות עם אישורי מת"ק לטוס דרך נמל התעופה בן-גוריון, למעט במקרים הומניטריים חריגים.
לעומת זאת, בעמדת המיעוט, סבר הנדל שיש לאפשר את המשך בירור תביעתו של מוסטפא דיראני נגד מדינת ישראל, לא למען דיראני אלא כדי לבער חריגות בפעילות של מדינת ישראל.
סגנון
לעיתים, הרחיב הנדל בפסיקותיו על עמדת המשפט העברי. ככלל, הנדל נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שלא נטתה לשמרנות או לליברליות באופן מובהק.
כפר דיכרין
כפר דִּיכְרִין (גם כפר דיכריא וכפר דכריא) הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר שחליים וכפר ביש:
.
מקור שמו של היישוב לפי חז"ל הוא אפוא סברה לפיה נשות היישוב הולידו בעיקר בנים זכרים.
היישוב הקדום מזוהה כיום עם האתר הארכאולוגי הגדול ח'רבת ד'כרין שבשפלת יהודה, בסמוך מצפון מערב לקיבוץ בית ניר, בו ממצאים מן התקופה הרומית.
על שמה של העיירה הקדומה קרוי נחל דיכרין, שראשיתו בח'רבת ד'כרין, והוא עובר תחת כביש 6.
נמל התעופה הבין-לאומי סיישל
נמל התעופה הבין-לאומי של איי סיישל, ממוקם על האי מאהי ליד ויקטוריה, עיר הבירה של איי סיישל . שדה התעופה משמש כבסיס לחברת התעופה אייר סיישל ופועלות ממנו ואליו טיסות פנימיות ובינלאומיות.
בנמל פועלות 13 חברות תעופה בטיסות סדירות ועונתיות.
טיסות לישראל וממנה
ארקיע וסאן דור מפעילות טיסות עונתיות מנמל התעופה בן-גוריון.
אייר סיישל מפעילה 5 טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון.
סקירה
נמל התעופה נמצא כ-11 ק"מ דרום מזרחית לעיר הבירה ויקטוריה, וניתן להגיע עליו בעזרת הכביש המהיר המחבר אותו ישירות לעיר.
טרמינל הטיסות הפנימיות נמצא במרחק הליכה קצר, צפונית  לטרמינל הטיסות בינלאומיות ומציע טיסות לארכיפלג בכל 10–15 ד' המתואמות עם הטיסות הבינלאומיות בזמנים עמוסים וכל 30 דק' בזמנים אחרים. טרמינל המטען נמצא דרומית לטרמינל הטיסות הבינלאומיות בנמל ממוקם גם בסיס צבאי של כוחות ההגנה של סיישל (SPDF) והוא ממוקם בקצה הדרומי-מזרחי של מסלול 13.
קונגר אמריקאי
קונגר אמריקאי (שם מדעי: Conger oceanicus) הוא מין דג ימי ממשפחת הקונגריים. הוא קרובו של המין הגדול ביותר בסדרת הצלופחאים - קונגר אירופי. הוא חי רק במימי האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה. תחומי מחייתו הם מנובה סקוטיה בצפון לצפון-מזרח פלורידה וצפון מפרץ מקסיקו בדרום. כמה דיווחים שלו נרשמו גם מהאי סנט הלנה שבאמצע האוקיינוס האטלנטי.
קונגר זה קטן מקרובו האירופאי אך עדין גדול מאוד ובבגרותו יכול להגיע לאורך של 2 מטר ולמשקל של מעל 40 קילוגרם. הוא בעל גוף מוארך בצבע אפור כהה ובעל עיניים קטנות ולסתות גדולות. הוא מצוי על קרקעית הים רוב זמנו ויוצא לצוד בשעות החשיכה.
צייד זה מתמקד במיני סרטנים, דגים קטנים ורכיכות שונות והוא יגוון גם בנבלות שנפלו לקרקעית הים. הקונגר יכול לצלול לעומק התהומות בחיפוש מזון ולעיתים יעלה גם בשפכי נהרות אך לא כהתנהגות קבועה. הצעירים מצויים במים כפלנקטון שצף על זרם הגולף. הבוגרים נודדים לעבר ים סרגסו בו הם משריצים צאצאים על אצות הסרגסום ונעלמים, ככל הנראה מתים.
המראה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שיר ילדים
שירי ילדים הם שירים שמבוגרים מחברים עבור ילדים או ילדים מחברים ושרים ביניהם באופן מסורתי, למטרות בידור או חינוך.
החוקרים אופי ואופי סיווגו בשנות ה-60 וה-70 את שירי הילדים לקטגוריות שונות. בין השאר ציינו שירי ערש, שירי שעשוע (כולל שירים המלווים משחקי ידיים למיניהם), ושירי רחוב, שחלקם מקושרים למשחקים וחלקם נועדו לבידור (כולל שירי בדיחה, משחקי מילים, מוזיקה פופולרית, שירים מקאבריים, ג'ינגלים, סלוגנים, שעשועי לשון כגון משפטים שוברי שיניים ועוד).
שירי ילדים הם שונים בין תרבויות שונות, בחלקן התופעה נפוצה יותר ובחלקן פחות.
איזומו טאיישה
איזוּמוֹ טָאיישָה (ביפנית: 出雲大社, "המקדש הגדול של איזומו") הוא מקדש שינטו, אחד העתיקים והחשובים ביפן.
מיקום
מקדש איזומו ממוקם סמוך לשכונת טָאיישָה בעיר איזוּמוֹ שבמחוז שימאנה. הוא ניצב למרגלות ההרים הקדושים יאקוּמָה וקאמי-יאמָה, בתוך יער קדום. האזור בו שוכן המקדש כיום נחשב לאחד המקודשים ביפן מקדמת דנא. ברחוב המוביל למקדש נמצאת תחנת הרכבת של הקו איצ'יבאטָה.
מיתולוגיה
במקור נקרא המקדש קיזוּקי-אוֹיאשירוֹ ובו סגדו ליאצוּקאמיזוּ-אוֹמיצוּנוֹ-נוֹ-מיקוֹטוֹ, אל שעל פי המסורת המקומית קרע פיסת אדמה מממלכת סילה הקוריאנית וסיפח אותה לארץ איזומו. מיתוס זה, הנקרא קוּניבּיקי-שינְווָה ("מיתוס משיכת האדמה"), השתמר באנתולוגית המיתוסים המקומיים, איזוּמוֹ-פוּדוֹקי.
כיום סוגדים באיזומו טאישה לקאמי "אוֹ-קוּני-נוּשי נוֹ מיקוֹטוֹ". אוקונינושי היה צאצא של סוּסאנוֹאוֹ ששלט באזור איזומו. סוסאנואו היה אל הים והרוחות, שהוגלה בגלל מרדנותו על ידי האלים השמימיים והתיישב באיזומו. הקוג'יקי וניהון שוקי מתארים כיצד אוקונינושי "ויתר" על אדמתו לטובת נציגה של אמטראסו. הסברה כיום היא שמיתוסים אלה משקפים את התחרות בין ברית השבטים של יאמטוֹ לזו של איזומו. לאחר הכנעתו של איזומו, היאמאטו צירפו אלים מקומיים לפנתיאון שלהם, ובמקביל סיפקו ביסוס "מיתולוגי" לשלטונם.
היסטוריה
תאריך ייסוד המקדש אינו ידוע. על פי המקורות היפניים העתיקים ביותר - "קוג'יקי" ו"ניהון שוקי" - הוא שייך לתקופה המיתולוגית.
עד לשנת 1200 או 1248, המקדש היה הבניין הגבוה ביותר ביפן, וגובהו כ -50 מטר; כיום גובה בניין העץ הגבוה ביותר ביפן, מקדש טודאי-ג'י, הוא 46 מטר. תיאור המקדש בניהון שוקי נתמך על ידי ממצאים ארכאולוגיים - בשנת 2000 מצאו ארכאולוגים בסיס של עמוד עץ בקוטר של 3 מטרים לא רחוק מההוֹנדֵן הנוכחי. בהתבסס על הדמיות ממוחשבות, הגיעו מדענים למסקנה שגובהו קרוב לזה של בניין בן 16 קומות. בשל גודלו הרב, המקדש קרס לפחות שש פעמים, כשבסוף הוא נבנה בגרסה צנועה יותר. המקדש קיבל את מראהו הנוכחי בשנת 1667, הוֹנדֵן והאיידֵן הקיימים נבנו בשנים 1744 ו-1959.
הכהונה במקדשי איזומו עוברת בירושה, מאז המאה ה -14 רק בני המשפחות הקשורות סֵנְגֵה וקיטאג'ימָה יכולים להשתייך אליה, מאז 1868 ממלא בן משפחת סנגה את תפקיד הכהן הראשי.
בין השנים 1871 ל-1946, השתייך המקדש לקטגוריה הגבוהה ביותר של מקדשים הנתמכים על ידי המדינה - קאמפֵיי-טאיישה (יפ.官幣大社, "מקדשים קיסריים גדולים").
מקדש איזומו טאישה נכלל ברשימת האוצרות הלאומיים של יפן.
ארכיטקטורה
איזומו טאישה הוא הדוגמה הבולטת ביותר לסגנון הקלאסי של אדריכלות השינטו שנקרא על שמו - טאיישה-זוּקוּרי. הוא יוצר רושם של עוצמה והיקף, שאינו אופייני לסגנונות אחרים. גובהו של הונדן שנבנה בשנת 1744 הוא 24 מטרים. המבנה נשען על שמונה עמודים בגובה של כ-4 מטרים. צורתו מרובעת, אורך צדדיו הוא מעל 5 מ'. הגג הגמלוני מסיבי, מעוקל מעט ומכוסה קליפת ברוש, הוא מגיע עד המרפסת המקיפה את הבניין. על הגג יש שלושה "קצואוגי" ושני "צ'יגי" הממוקמים הרחק מהקצה. גרם המדרגות התלול בעל 17 מדרגות נמצא תחת גג גמלוני נפרד, האופייני לסגנון זה. במרכז ההונדן נמצא עמוד מרכזי (心 の 御柱, שין-נו-מיהאשירה) המשמש "כיורישירו" (אובייקט פיזי שהקאמי יכול להיכנס לתוכו). לטענת חוקרים אחדים, הוא מסמל את העמוד השמימי של "אמה-נו-מיהאשירה", שבעזרתו ירדו ארצה מהשמיים האלים איזאנגי ואיזאנמי.
לפני הונדן ממוקם ההאיידֵן, שנבנה בשנת 1959, בעל הגג מצופה נחושת. את המונומנטליות של המקדש מדגישה שימֵנָווָה (חבל קש) שתלוי מעל הכניסה ומשקלה 3 טון. נהוג להביע משאלה ולזרוק מטבע לעבר שימנאווה. מאמינים שאם המטבע יישאר בתוך החבל, המשאלה תתגשם.
בשנת 1981, נבנה קאגוּרָדֵן הנוכחי (אולם לריקוד הטקסי קאגורה) עם שימנווה גדול עוד יותר במשקל 5.2 טון ובאורך 13 מטר.
מצורי
יותר מ -15 מָצוּרי (חגיגות שינטו) נחגגים במקדש. המפורסם שבהם הוא חג הקאמיארי-מצורי, הנערך באוקטובר או בנובמבר. לפי המסורת, בחודש זה קאמי מכל רחבי יפן מגיעים לאיזומו לאספה. לכן החודש העשירי בלוח השנה היפני הישן היה נקרא קאנאזוּקי (יפ. 神無月, "החודש ללא אלים"), ואילו במחוז איזומו הוא נקרא קאמיאריזוּקי (יפ. 神在月, "חודש בו האלים נוכחים"). ביום העשירי לחודש, הקאמי, בהנהגת אל-דרקון - שליט הים - יוצאים לחוף אינאסָהָאמָה הסמוך למקדש. על החוף פוגשים אותם כהני-דת ומזמינים אותם לשני "הימוֹרוֹגי" - רחבות טקסיות. משם הם מובלים לקאגורדן (אולם ריקודי הקאגורה) במקדש איזומו, ולאחריו הם משתכנים במקדשים זמניים קטנים. במהלך השבוע בו הקאמי נמצאים במקדש, הכוהנים שומרים על כללי הטהרה. למשל, הם אינם אוכלים בשר, אינם נוסעים ברכב מתקלחים לאחר כל ביקור בשירותים. כעבור שבוע, בשבע עשרה לחודש, הכמרים הנושאים ענפי "סאקאקי" וסרטי נייר "שידֵה" שולחים את האלים למקדשים אחרים בפרובינציה. בסוף החודש נערך טקס הפרידה הסופי במקדש מָנְקוּסֵן.
דיוגו קושטה
דיוגו מיירלש דה קושטה (בפורטוגזית: Diogo Meireles da Costa; נולד ב-19 בספטמבר 1999 ברוטריסט שבשווייץ) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת פורטוגל.
קריירה בינלאומית
קושטה היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שש הופעות בטורניר.
ב-9 באוקטובר ערך קושטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל הבוגרת, בניצחון 3-0 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
יעל ההימלאיה
יעל ההימלאיה (שם מדעי: Capra sibirica hemalayanus), הוא אחד מארבעת תת-המינים של יעל סיבירי החי בעיקר במזרח הרי ההימלאיה במרכז ובדרום אסיה ומכאן מקור שמו הרשמי ושמו המדעי. בניגוד לתת-המינים החדגוניים יחסית של היעל הסיבירי, יעל ההימלאיה מתאפיין בפרווה צבעונית ובולטת שמאפשרת לזהותו משאר תת-המינים בקלות. בצבעי פרוותו הוא מזכיר מאוד כבש מופלון.
מאפיינים פיזיים
לזכר יעל ההימלאיה יש זוג קרניים מאסיביות ועבות, שצומחות במעין חצי עיגול לאחורנית. לאורך הקרניים יש כפתורים בולטים, ולמרות האמונה הרווחת לא ניתן להסתמך עליהם באופן בלעדי כדי לקבוע את גילו של הפרט. קרני הנקבות קצרות ודקות יותר משל הזכרים, ובמקום כפתורים יש להן חריצים קטנים לאורך הקרן. צבע קרני היעל הוא ברונז'ה, נחושת, חלודה או אפור-ברזל.
פרוותו של יעל ההימלאיה מורכבת משערות צפופות ועבות, ומותאמת במיוחד לאקלים הקפוא בהימלאיה. היא נוטה להיות עבה יותר בחורף מאשר בקיץ. צבע פרוותו של זכר היעל ההימלאי בחורף ססגוני מאוד ובולט היטב: הצלעות, השוקיים העליונות, הצוואר והחלק העליון של העכוז בצבע חום שוקולד כהה - ערמוני, חום מהגוני או חום קפה עמוק, בעוד שעל פני העורף, הכתפיים והגב משתרע כתם גדול ורחב בצבע לבן בוהק דמוי אוכף שמזכיר מאוד את הפרווה של קובוס הנילוס. הכתפיים לעיתים קרובות עלולות להיות בצבע חום כהה בדומה לשאר הגוף, ומכיוון שבמקרים כאלה הצבע החום מפריד בין הגב והעורף הלבנים היעל מזכיר במקצת תת-מינים של עז הבר כמו יעל בזואר. לאורך שידרת היעל - מהכתף עד לקצה זנב - יש בדרך כלל פס עבה בצבע חום כהה. צבעם של המותניים, השוקיים והחלק התחתון של העכוז - אוכרה או חאקי בהיר. בקיץ, צבעו של היעל משתנה לחום בהיר ודהוי, והכתמים הלבנים הופכים לקטנים ודהוים יותר. הן בקיץ והן בחורף רגלי הזכרים יהיו בצבע חום כהה, ובניגוד למיני יעלים רבים הם רגליהם חסרות סימונים שחורים ולבנים בחזית. צבע הפרווה של הנקבות שונה מאוד מזה של הזכרים בחורף: בז'-צהבהב קרמי עם גוון לבנבן ואפרפר, ולאורך הגב שלהן יש פס בצבע חום דהוי. המותניים והגחון של הנקבות בצבע לבן בהוק ומעל המותניים יש להן פס שחרחר דהוי כשל הצבי. רגלי הנקבות בחורף יתאפיינו בצבע שחור בחזית הרגל ולבן בוהק מאחוריה. בכל העונות זנבם של הזכרים והנקבות יהיה בצבע שחור או חום שוקולד כהה, והמפשעה תהיה בצבע לבן בוהק.
צבע הראש של יעל ההימלאיה הוא בהתאם לצבע הפרווה. בחורף, צבע הראש של הזכרים ססגוני למדי: עצמות הלסת, והסנטר בצבע חום שוקולד כהה, הפנים, הלחיים וצדדי החרטום בצבע אוכרה או חאקי בהיר, והמצח בצבע לבן-חום קרמי. הלוע והזקן יהיו בצבע שוקולד-שחור וחזית השפתיים תהיה לבנה. בקיץ לעומת זאת, הראש והזקן של הזכרים בצבע אדמוני, חום כהה, חום מהגוני - עם גוון בהיר מעט בחרטום ובמצח. בעוד שלנקבות צבע הראש יהיה זהה לזכרים או בצבע בהיר יותר. אצל הנקבות, צבע הראש בחורף יהיה בז'-צהבהב עם פס שחרחר דהוי מהעין לאף, אם חרטום בהיר ולוע כהה במעט. לשני הזוויגים עלול להיות בחורף "גבות" לבנבנות מעל העין. צבע האוזניים של היעל הסיבירי מתחלק בין חום כהה בצד החיצוני לשחרחר, חום ולבנבן בצד הפנימי. היעל ההימלאי זהה במבנה ובמידות גופו לשאר תת-המינים.
תפוצה ובית גידול
יעל ההימלאיה הוא בעל חיים תת-אנדמי; כלומר: הוא אנדמי לאזור גאוגרפי מסוים הנופל בתחומם של מספר מדינות. הוא מוגבל כאמור להימלאיה, והוא מצוי בתחומי המדינות הבאות: צפון הודו (מדינות: ג'אמו וקשמיר והימאצ'ל פרדש); צפון פקיסטן (אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה ואזור השבטים המנוהל פדרלית); סין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי).
יעל ההימלאיה מאכלס את בית הגידול הגבוה ביותר מבין תת-המינים האחרים: אזורים הרריים צחיחים ומיוערים עד גבהים של 6,500 מטר מעל פני הים. בית הגידול שלו מורכב לרוב מפסיפס של שיחים, צוקים, גבעות וכרי דשא. במהלך החורף בית גידולו מכוסה לעיתים קרובות בשלג עמוק, ויחד עם כתמי האדמה והסלעים הבולטים, הפרווה החומה-לבנה של היעל מספקת לו הסוואה מצוינת מפני טורפיו - נמר השלג וזאב ההימלאיה. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל הסיבירי צונחות לעיתים מתחת למינוס 20 בחורף ובשל כך הפרווה העבה חיונית לו. ליעל זה יש חפיפה עם מעלי גרה תת-אנדמיים נוספים להימלאיה כמו טאר ההימלאיה, סרו ההימלאיה וגוראל ההימלאיה. שאר האקולוגיה של יעל ההימלאיה דומה לשאר תת-המינים האחרים.
מצב
יעל ההימלאיה אינו מסווג בקטגוריית שימור כל שהיא על ידי IUCN. אך סביר להניח שאוכלוסייתו בירידה בשל ציד לא חוקי ותחרות עם בעלי חיים על מקורות מזון. אובדן בית גידול אינו איום גדול כל כך על יעל ההימלאיה מכיוון שתחומי מחייתו לרוב קשים לגישה. להלן פעולות השימור שנעשו עבור יעל ההימלאיה: הודו: היעל נמצא במספר אזורים מוגנים באזור מערב ההימלאיה: ג'אמו וקאשמיר - הפארק הלאומי קישטוואר, והגנים הלאומים האמיס, קאנג'י, טונג'רי, בואודקארבו, ראנג'דום, קרוקאם, ריאות-נאג, ריזונג-סאבו, ומקדש חיות הבר צ'וקור. הימצ'אל פרדש - הפארק הלאומי ההימלאיה הגדולה, הגן הלאומי דאראנג'אטי, שמורת ג'אמבול סייה-בהי, שמורת קאנאוור, שמור קוגטי, שמורת ארסאנג-ליפה, הפארק הלאומי מנאלי, שמורת סאצ'ו-טואן, שמורת טירטאן, שמורת רופי-באבה, שמורת נאלה ושמורת טונדה. פקיסטן: היעל מצוי במספר אזורים מוגנים להלן רשימה חלקית לפי מחוזות: האזורים השבטיים המנוהלים פדרלית - שמורת החי אג'ראן-באסטי, שמורת החי ג'ידאר-באיק, הגן הלאומי דאנד. גילגיט - שמורת החי אסטור, שמורת החי סאטפרה, שמורת החי באלטיסטן, הגן הלאומי נאר-נאללה, הגן הלאומי אסקור-נאללה, הפארק הלאומי קונג'ראב, שמורת החי קארג'ה, שמורת החי נאלטאר, הגן הלאומי קיליק-מינטאקה, הגן הלאומי דאניור, הגן הלאומי שרקיוללה, הגן הלאומי פאקורה-נאללה, הגן הלאומי צ'אסי-באוסשדאר, הגן הלאומי נאזאבר-נאללה. אזאד קשמיר - הגן הלאומי מאצ'ארה, הגן הלאומי ג'אמוט והגן הלאומי דאנד (נוצר במיוחד עבור היעלים). סין: היעל מצוי במספר שמורות טבע בטיבט - חלקם בגבול סין-הודו והוא נמצא ברשימת המינים המוגנים במדינה. הרשויות מחרימות רובים מרועי צאן הגרים בקרבת בית הגידול של יעל ההימלאיה.
כיום אין אומדן ליעלי ההימלאיה אך בשנות ה-90 נעשו מספר אומדנים שמהם עלה כי מספרי היעל הם בסביבות 20,000 פרטים.
מאלין ברגרן
מאלין סופיה קטרינה ברגרן (אנגלית: Malin Sofia Katarina Berggren; נולדה ב-31 באוקטובר 1970) היא זמרת שוודית שהקימה בשנת 1990 את להקת הפופ אייס אוף בייס עם אחיה יונאס, אחותה ייני וחברם אולף אקברג.
לין, ילידת גטבורג, שוודיה, החלה כסולנית הדומיננטית בלהקה, אך משנת 97' לערך פינתה את קדמת הבמה לאחותה הצעירה ג'ני. בשנת 2002 אושר כי לין עזבה את הלהקה באופן רשמי כמה שנים לפני. הודעה זו חתמה שורת ספקולציות באשר לתפקודה של לין כחלק מהלהקה, כשנראתה בהופעות לרוב בקצה הבמה מנגנת בסינתיסייזר, הופיעה בקליפים כשדמותה מטושטשת.
דייוויד רוברטס
דייוויד רוברטס (באנגלית: David Roberts; 24 באוקטובר 1796 – 25 בנובמבר 1864), צייר וטייל סקוטי, ממובילי האוריינטליזם האנגלי.
ביוגרפיה
רוברטס נולד ליד אדינבורו. הוא לא זכה להכשרה פורמלית באמנות, והחל את הקריירה שלו כצייר תפאורות. ב-1830 בעקבות הצלחתו, הפך לאמן במשרה מלאה. הוא הרבה בנסיעות, וביקר בספרד ובמרוקו ב-1833, בבלגיה, צרפת, ובאיטליה. הוא אף היה אחד האמנים הבריטיים הראשונים שנסעו למזרח התיכון, שם שהה 11 חודשים בשנים 1838-1839. את מסעו הוא החל באוגוסט 1838 כשהוא יורד בנמל אלכסנדריה שבמצרים. לאחר ששהה בה כחצי שנה, יצא ב-7 בפברואר 1839 אל ארץ ישראל בשיירה בת 21 גמלים ומלווה ב-15 שומרי ראש ערביים. הוא עצר בדרכו בסיני, שהה בה ארבעה ימים, ובתום מסע בן מעל חודש הגיע אל חברון, והמשיך משם אל שאר חלקי הארץ, ומשם אל סוריה ולבנון. במהלך המסע צייר רוברטס כמעט כל מה שנקרה על דרכו, ובסופו החזיק באמתחתו 272 רישומים. רישומיו עובדו לליתוגרפיות צבעוניות בידי לואי האג וראו אור במשך השנים 1842–1849 בכרכי "ארץ הקודש, סוריה, אדום, ערב, מצרים ונוּבּּּיה". הרישומים שימשו בסיס לרבים מציורי השמן שלו. ציוריו של רוברטס זכו להצלחה רבה, וב-1841 נבחר לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ונרה 10
ונרה 10 (ברוסית: Венера-10) הייתה גשושית בתוכנית ונרה הסובייטית. תוכנית הופעלה לצורך חקר כוכב הלכת נוגה הידוע בכינויו וונוס (בלטינית Venus) או ברוסית "ונרה". הגשושיות הראשונות של התוכנית פותחו על ידי ברית המועצות בין השנים 1961–1964 במטרה לאסוף מידע חדש שלא התגלה עד כה על כוכב הלכת נוגה. "ונרה 10" הייתה הגשושית השנייה שהצליחה לבצע נחיתה והעבירה צילומים.
כחלק מהתוכנית שוגרו 16 גשושיות אל כוכב הלכת נוגה, 8 מתוכן נחתו בהצלחה והעבירו מידע על פני השטח של הכוכב, 3 מתוכן העבירו בהצלחה מידע הנוגע לאטמוספירה של הכוכב. גשושיות "ונרה" היו הראשונות שהצליחו לחדור לאטמוספירה של כוכב אחר, לנחות על אדמת כוכב אחר, להחזיר תמונות של פני השטח ולבצע מיפוי מכ"ם של הכוכב ועל כן התוכנית נחשבת כהצלחה. כל הגשושיות תוכננו במשרד תכנון "לאבוצ'קין" בראשות גאורגי בבקין (עד לשנת 1970).
תיאור המשימה
ונרה 10 היא אחת מהגשושיות ששוגרו כחלק מ"תוכנית ונרה" לכוכב הלכת נוגה. היא שוגרה ב-14 ביוני 1975 בעזרת משגר פרוטון K. מספר ימים לפני זה שוגרה גשושית ונרה 9. גשושיות אלו היו מדגמים משופרים בהם בוצעו שינויים בהתאם לנתוני לחץ וטמפרטורה על פני נוגה שהועברו מנוגה על ידי גשושיות קודמות.
הגשושית שוגרה ממסלול ביניים אל כוכב הלכת וזאת במטרה להמשיך במחקרים שעשו הגשושיות לפניה. הגשושית כללה מקפת ויחידת נחיתה. מטרת הגשושית הייתה לבצע נחיתה ולהעביר צילומים ותוצאות המדידות.
מהלך הטיסה ותוצאות
במהלך הטיסה פעמיים בוצע תיקון מסלול. יומיים לפני הגעה ליעד בוצע ניתוק של יחידת נחיתה מהמקפת. לאחר מכך הגשושית עברה למסלול סביב נוגה ופעלה כתחנת ממסר להעברת מידע מקרקעית נוגה. בנוסף היא העבירה נתוני מדידות של המכשירים שהותקנו בה. היא פעלה עד לדצמבר 1975.
הנחיתה המוצלחת בוצע ב-25 באוקטובר 1975. במהלך הנחיתה היה שימוש במצנח במשך כ-20 דקות. בזמן זה הועברו נתוני שכבת העננים של כוכב לכת. הקשר עם יחידת נחיתה התקיים במשך 65 דקות. כ-2 דקות לאחר הנחיתה החלה העברת צילומים שונים. נתוני צפיפות הקרקע גילו שצפיפות היא כ-2.8 גראם לסמ"ק. לחץ על הקרקע היה כ-90 אטמוספירות וטמפרטורת שנמדדה הייתה כ-465 מעלות. בגלל תקלה באחד המצלמות לא היה ניתן לקבל צילום פנורמי. נתוני עוצמת האור מראו שלקרעית נוגה מגיע כ-5-10% מאור השמש בלבד, זאת לאור העננות הצפופה.
יער אשתאול
יער אשתאול (נקרא גם יער הראל) הוא יער בסמוך למושב אשתאול, הנמצא ממערב לירושלים, חלק מפארק יצחק רבין. היער ניטע על ידי גרעין התיישבות של עולי תימן וקרן קיימת לישראל.
הגישה ליער היא מכביש הגבורה, צומת שמשון - צומת נחשון (כביש 44).
היסטוריה
היער ניטע על ידי גרעין ההתיישבות הראשון של עולי תימן, שהתיישבו במקום עם תום מלחמת העצמאות. השם אשתאול, שהיה שייך ליישוב המקראי, השתמר בשמו של המושב שהוקם בדצמבר 1949.
צמחייה
מרבית העצים שניטעו ביער הם עצי אורן ממין אורן ירושלים, אשר עמידים בפני תנאי קרינת שמש ישירה ומתמודדים עם הקרקע הסלעית והגירית באזור. בעקבות הייעור באזור טויבה הקרקע והתפתחה מערכת תת-יער מתחת לחופת העצים, שהחלה להוות בית גידול לבעלי חיים וצמחים כגון עכבישים, טחביות, שלשולים וחיפושיות שונות. בעצי האורן צומחת גם פטריית האורנייה.
בשלהי החורף ובעונת האביב, היער עשיר בנרקיסים ורקפות.
אתרים
היער גובל ביישוב היהודי-ערבי נווה שלום. בסמוך ליישוב ממוקם חניון "סוכת שלום", שהוקם לכבוד איש השמאל אייבי נתן. החניון מקשר אל דרך בורמה ועיינות סוסין.
ביער הוקם "מצפור לטרון", מגדל שמירה שנותר מחורר בכדורים בעקבות קרבות לטרון. אתר נוסף ביער הקשור למלחמת העצמאות הוא "נקודת גובה 314" בה התרחש חלק מ"מבצע יורם" (8-9 ביוני 1948) בה תקפו לוחמי חטיבות "הראל" ו"יפתח" את הירדנים ברכס לטרון; כ-100 מלוחמי החטיבות נפגעו בקרב זה.
ביער ממוקם חניון לזכרו של אברהם (בומה) גולדשטיין, ובו נקודת תצפית לשפלת החוף וגוש דן. סמוך אליו ממוקמים אתרים כגון עין מסילה שהיווה תעלת הגנה עבור לוחמי הפלמ"ח במלחמת העצמאות; קטע של פסיפס עגול; וגת עתיקה.
ביער ממוקם מתחם המכונה "יער ניסתור". יער ניסתור נוסד על ידי חבורה שעלתה לארץ, מתוך ציונות, בשנת 1984 מארגנטינה, בעיקר מהעיר רוסריו. נקודת המפגש נמצאת בחניון הסמוך לדרך הרעות על ציר נווה שלום-אשתאול. במקום חניון נופש, שולחנות פיקניק, מתקני משחק לילדים ומקום מוסדר למנגל. מקום מפגש זה הפך לשם דבר בקרב קהילת העולים מארגנטינה.
סמסונג
סמסונג (באנגלית: Samsung; בקוריאנית: 삼성 או 三星) היא קונצרן דרום-קוריאני רב-לאומי, הכולל מספר גדול של חברות בת.
מנכ"ל החברה הוא קון-הי לי. סמסונג (משמעות השם בסינית קוריאנית: שלושה כוכבים) הוקמה על ידי לי בינג-צ'ול. מחזור הכספים של החברה בשנת 2009 עמד על 172.5 מיליארד דולר, והרווח הנקי על 13.8 מיליארד דולר. בשנת 2012 העסיקה סמסונג 344 אלף עובדים, והייתה אחראית ל-13% מהיצוא של קוריאה הדרומית.
היסטוריה
בשנת 1938, ייסד לי בינג-צ'ול את חברת סמסונג בעיר דייגו שבקוריאה הדרומית. סמסונג החלה את דרכה כחברת סחר קטנה עם ארבעים עובדים הממוקמים בסו-דונג (כיום אינגיו-דונג). הוא עסק בדגים יבשים וסוכר, פעילות שמאוחר יותר נמכרה לחברת מזון מקבוצה אחרת. בשנת 1958 החלה סמסונג להציע שירותי ביטוח. בשנת 1963 היא הקימה חנות "כל-בו" שנפתחה בעיר בשם קנג'יו. בשנת 1965 החלה סמסונג להפיץ ולמכור עיתון יומי (כיום העיתון אינו קיים). בשנת 1969 הוקמה חברת סמסונג-אלקטרוניק. בשנת 1974 נכנסה סמסונג לתחום התעשיות הכבדות, וב-1976 זכתה החברה לייצא מוצרים על ידי הממשלה הדרום-קוריאנית, כחלק ממדיניותה לעידוד ייזום ופיתוח. בשנת 1982 הקימה סמסונג קבוצת בייסבול מקצוענית. בשנת 1983 ייצרה החברה את שבב המחשב הראשון שלה: SDRAM 64K.
לקראת סוף שנות ה-80, סמסונג החלה להשקיע מאמצים באלקטרוניקה ופטרוכימיה.
בשנת 2008 סמסונג שברה כמה שיאים ונכנסה לספר השיאים של גינס בכמה קטגוריות:
בשנת 1993 התפצלה מסמסונג קבוצת CJ.
בשנת 1994 נוסדה חטיבת סמסונג מוטורס למכוניות, שנמכרה לאחר מכן ברובה (70%) לרנו. כמה מדגמי רנו המיובאים לישראל, כגון רכב הפנאי "קולאוס" והמכונית המשפחתית "פלואנס" הם דגמים של סמסונג במקורם.
משפטי הפטנטים
במרץ 2014 פסק בית המשפט בסופו של דבר, כי סמסונג תשלם לאפל סכום של 940 מיליון דולר בגין הפרת הפטנטים, אך תורשה למכור את מכשיריה ברחבי ארצות הברית. בדצמבר 2015 הצהירה סמסונג כי תסכים לשלם לאפל סכום של 548 מיליון דולר. בינואר 2016 הצליחה אפל לקבל החלטה הצהרתית של בית המשפט לערעורים כי יאסר על סמסונג למכור תשעה דגמים של סמרטפונים מיושנים, שכבר לא מיוצרים בידי סמסונג. בדיון על הפרת שלושה פטנטים נוספים, ב-26 בפברואר 2016, הפך בית המשפט הפדרלי לערעורים את החלטת בית המשפט מסן חוזה ממאי 2014 שקבעה כי סמסונג הפרה שלושה פטנטים של אפל, וביטל את ההוראה לפצות את אפל ב-119.6 מיליון דולר.
בציר טוב
"בציר טוב" (1982) הוא אלבום מוזיקה שהוציאו המוזיקאים אילן וירצברג ושמעון גלבץ, למילות שיריה של המשוררת יונה וולך. האלבום דורג במקום ה-18 במצעד האלבומים הישראלים הטובים ביותר שערך העיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 2005 ובמקום ה-10 ברשימת 100 האלבומים העבריים הטובים ביותר בפרויקט משותף של עיתון מעריב ושידורי קשת (ערוץ 2) בשנת 2012, ובמקום הראשון במצעד עשרים אלבומי השירה המולחנת הטובים ביותר במוזיקה הישראלית (2016) מטעם אתר תרבות.il.
מתוך האלבום יצאו 6 סינגלים לרדיו: "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" (1979), "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" (1980), "יונתן" (ינואר 1981), "כל נשיפה" (אפריל 1981) "אני הולך במישור" (אוגוסט 1981) ו"לא יכולתי לעשות עם זה כלום" (דצמבר 1981).
תהליך היצירה עד היציאה לאור
יצירת האלבום "בציר טוב" החלה כאשר גלבץ השמיע לחברו מילדות וירצברג שני שירים שהלחין למילים של המשוררת יונה וולך – "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" ו"קורנליה". וירצברג הוקסם מהם. השניים החלו לעבוד על לחנים נוספים לשיריה של וולך, ביחד ולחוד, נפגשו עם המשוררת והמשיכו לעבוד בביתה שבקרית אונו ואף יצאו איתה להופעות משותפות.
במקביל ב-1980 הופיעו גלבץ ווירצברג עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר עם השיר "זה לא זה", שאת מילותיו וולך כתבה. וירצברג הלחין והשיר נכלל באלבומה של גלרון "סימפתיה" שיצא ב-1982.
תהליך ההקלטות היה ממושך. בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים התלות של האמן בחברת התקליטים לצורך הקלטת אלבום הייתה מוחלטת. איש לא תמך בפרויקט "בציר טוב" וההקלטות נעשו באולפני "טריטון" תמורת עבודות מוזיקליות. בשלב מסוים נכנס לתמונה המפיק אשר ביטנסקי, וסייע בהשלמת הפרויקט ובהוצאתו לאור, שגם היה קשה ומפותל. אף חברת תקליטים בישראל לא התלהבה להוציא לאור את האלבום (אולי בגלל תוכנם המיני של רוב השירים של וולך), ורק התגייסות כללית של אמצעי התקשורת, ובעיקר של יואב קוטנר ("גלי צה"ל") ושל עמוס אורן ("ידיעות אחרונות"), הצליחה בסופו של דבר לשכנע את סי בי אס (היום אן אם סי) להוציאו.
בחודשים הראשונים לאחר צאתו ועד סוף 1982 נמכרו רק כ-700 עותקים של האלבום, אך במשך השנים צבר בהדרגה פופולריות ומכר יותר מ-20 אלף עותקים, והגיע למעמד של "תקליט זהב" ב-2002, כשיצא בהדפסה מחודשת ומשופרת ובתוספת השירים "איש טוב אוהב את פיתייה", "החיילים יצאו לדרך" וקטע קריאה של וולך, "שיר". השילוב בין הטקסטים המיוחדים של וולך לבין הלחנים יוצאי הדופן של וירצברג ושל גלבץ יצרו אלבום חדשני שהפך ברבות הימים לאבן דרך בתרבות ובמוזיקה הישראלית.
תוספות במהדורת 2002
11. שיר
12. איש טוב אוהב את פיתייה
פרדריק קליי
פרדריק אימס קליי (באנגלית: Frederic Emes Clay; 3 באוגוסט 1838 – 24 בנובמבר 1889), היה מלחין אנגלי אשר כתב בעיקר מוזיקה בימתית. קליי היה חבר טוב של המלחין הידוע יותר, סר ארתור סאליבן. לאחר עבודה משותפת עם המחזאי ויליאם שוונק גילברט, הפגיש קליי בין השניים, שהפכו ברבות הימים לצמד יוצרים מפורסמים.
ביוגרפיה
קליי נולד בפריז להורים אנגליים. אביו היה חבר בפרלמנט הבריטי. אמו ואביו היו שניהם בעלי רקע מוזיקלי, כאשר סבתו מצד אמו הייתה זמרת אופרה. קליי התחנך בביתו ולמד נגינה על כינור ועל פסנתר. מאוחר יותר המשיך ללמוד קומפוזיציה אצל וילהלם ברנרד מוליק, וב-1863 עבר ללייפציג להמשך לימודיו אצל מוריץ האופטמן, אשר היה בין השאר גם מורם של סאליבן ושל המנצח הנס פון בילוב. קליי החל בקריירת ההלחנה שלו עוד כשהיה עובד ציבור. לאחר מות אביו ב-1873 וקבלת הירושה, החל לעסוק בהלחנה באופן בלעדי. פרט לכמה שירים, המנונים ומוזיקה כלית, כתב קליי בעיקר מוזיקה בימתית. בין השאר שיתף פעולה עם גילברט, וכתב יחד איתו כמה מיצירותיו המצליחות, ביניהן "לפני עידנים", ו"הנסיכה טוטו".
יעל סיבירי
יעל סיבירי (שם מדעי: Capra sibirica; קרוי גם יעל אסייתי), הוא מין של פרסתן גדול בסוג יעל החי באזורים ההררים של מרכז אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1779 על ידי הזואולוג הבריטי פיטר סימון פאלאס. המעמד הטקסונומי של מין זה אינו מוסכם על חלק מהחוקרים, ויש המחשיבים אותו עדיין כתת-מין של יעל האלפים. מבחינה גנטית הוא קרוב בעיקר ליעל האלפיני וליעל האתיופי.
יש המחלקים את היעל הסיבירי לתת-המינים הבאים:
קרניים
זכר היעל הסיבירי מתאפיין בזוג קרניים מאסיביות ועבות בעלות מבנה של קשת, והן מהגדולות שבמיני היעלים. צורת קרניו היא אופיינית לרוב היעלים: הקרן צומחת לכיוון מעלה ולצדדים, ובשלב מסוים היא מתחילה להתעגל בהדרגה לאחור עד שיוצרת מראה של רבע עיגול שפעמים רבות נוגע בכתפיו של היעל. מכיוון שהקרניים של מין זה הן ארוכות ביותר, בגיל מבוגר הן עשויות להמשיך ולהתעגל למטה וחזרה פנימה בדומה לקרני המופלון, ליצור למעלה מחצי עיגול; במקרים כאלה הקרן תראה במבט מלפנים בצורת "M" מעוגלת ורחבה. הקצוות של הקרן יהיו מעוקמות בדרך כלל כלפי פנים. מיקום קרני היעל הוא לאורך הקרקפת והחלק הקדמי של המצח, סמוכות יותר לאוזניים מאשר לעיניים. בבסיס יש בין הקרניים רווח ברור של כ-6 ס"מ, ומכיוון שהקרן צומחות גם לצדדים, בקצוות המרחק בין קרן לחברתה עשוי לעלות על חצי מטר (50 ס"מ). ביחס לעיזי בר כסרו או גוראל, הקרניים של היעל עבות במיוחד לכל אורכם, אולם בסופו של דבר גם קרניהם יהיו עם מבנה חרוטי - רחב בבסיס וצר בקצוות; השפיצים של הקרניים עבים אף הם ביחס לעיזי בר. לאורך המשטח הקדמי של קרן היעל, ישנם כפתורים גדולים ורחבים שיוצרים מעין רכסים, בעוד שבצדדי הקרן ומאחוריה יהיו תחת זאת חריצים בולטים.