cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גז טבעי בישראל
יצוא גז מישראל
לאור כוונה של משרד האנרגיה להגביר את היצוא ממאגרי הגז, פנה ביוני 2023 הממונה על התקציבים במשרד האוצר יואב גרדוס אל מנכ"ל משרד האנרגיה קובי בליטשטיין במכתב, ובו הוא מבקש לבחון מחדש את מדיניות היצוא ומתריע שהמשך מדיניות היצוא הנוכחית תביא לכך שתוך 15 שנים תצטרך ישראל להתחיל לייבא גז טבעי ומסכנת את העצמאות האנרגטית של ישראל . ההערכה היא כי מאגרי הגז בישראל מכילים כ־1,000 BCM גז, ומתוכם כמחצית מיועדת לשוק המקומי והמחצית האחרת לייצוא. הצריכה המקומית עומדת על כ־13 BCM בשנה, וצפויה לעלות עד 2030 לכ-20 BCM בשנה . רוב התצרוכת מגיעה ממהמאגרים המקומיים, ומיעוטה מיבוא. כך שגם בצריכה מוגברת, צפוי הגז להספיק ליותר מ-15 שנה. עם זאת, החשש שהובע אינו מתייחס למגבלת כלל היצוא מהמאגרים, אלא למגבלה השנתית, שעשויה ליצור מצב שבשנה מסוימת מופנים משאבי גז רבים מדי ליצוא על חשבון השוק המקומי, והמחסור בשוק המקומי יביא לצורך ביבוא מוגבר, לעליית מחירי הגז, וכתוצאה מכך לעלייה ביוקר המחיה. זאת גם בהתייחס למדיניות היצוא המואצת שבוחן משרד האנרגיה, וגם בהתייחס לכך שעלות הפקת הגז עולה ככל שהמאגר מתקרב למיצוי ולחץ הגז בו יורד.
יבוא גז ממצרים
לאחר משא ומתן ממושך עם מצרים שנמשך כעשר שנים, נחתם ב־21 ביולי 2005 ההסכם לרכישת גז טבעי ממצרים בכארבעה מיליארד דולר בכמות של 7 מיליארד מטר מעוקב (BCM) בשנה, במחיר של 3 דולר ליחידת גז (מיליון BTU). לפי הסכם זה, אמור היה להיות מסופק גז טבעי החל מראשית שנת 2008 באמצעות הצינור התת־ימי מאל עריש לאשקלון למשך 15 שנה, עם אופציה להרחבת העסקה עד ל־20 שנה. ישראל ומצרים חתמו גם על הסכם הנותן עירבון לכל עסקת הגז. בייצוא הגז לישראל עסקה חברת EMG באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת־ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית. בפברואר 2008 החל לזרום הגז ממצרים.
ב־5 בפברואר 2011, פוצץ לראשונה צינור הגז הטבעי בסיני, פיצוץ אשר גרם להפסקה מוחלטת של אספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. מאז לא הייתה אספקת גז סדירה ממצרים. עם חידוש ההזרמה סופקו כמויות גז חלקיות בלבד. מאז ועד לפיצוץ ב־28 בנובמבר בעקבותיו לא חודשה האספקה אירעו עוד מספר פיצוצים.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים EGAS באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. הפסקת העברת הגז מכיוון מצרים אילצה את משק החשמל בישראל לעבור לדלקים יקרים ומזהמים יותר כגון סולר ומזוט עד לתחילת אספקת הגז ממאגר "תמר" באפריל 2013. חברת החשמל תבעה את חברות הגז המצריות לקבלת פיצוי בסכום של 4 מיליארד דולר ופנתה לבוררות בינלאומית במטרה לקבל פיצוי על הפסקת הגז. בדצמבר 2015 נפסק כי חברות הגז המצריות צריכות לפצות את חברת החשמל ב־1.76 מיליארד דולר לאחר התנגדות המצרים ובעקבות הקפאת המשא ומתן על ייבוא גז מישראל הסתמנה פשרה על מחצית הסכום.
יבוא גז טבעי נוזלי
בשנת 1996 התנהל משא ומתן בין ישראל לקטר על יבוא גז טבעי נוזלי לישראל, כחלק משורה של צעדים מדיניים לשיפור היחסים בין ישראל למדינות ערב. אך הדבר לא יצא לפעול לבסוף. בשנת 2008 יזמה שוב קבוצת אי די בי חברה לאחזקות בראשות איש העסקים נוחי דנקנר, מגעים ראשונים עם גורמים בקטר, כדי להיכנס לפרויקט של יבוא גז טבעי לישראל. בשנת 1997 פתח חברת החשמל במגעים ראשונים ליבוא גז טבעי נוזלי גם מרוסיה אלג'יר, ניגריה ונורווגיה.
בתחילת 2011 הורה שר התשתיות, עוזי לנדאו, לקדם מיזם לייבוא גז טבעי נוזלי (LNG), שיצמצם את התלות של ישראל בגז טבעי המיובא ממצרים. ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ־10 ק״מ מול חופי חדרה. באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ־2–3 BCM בשנה. על פי השר לנדאו, הפרויקט הזה בלבד יוכל לספק כמעט מחצית מכמות הגז הטבעי השנתית הדרושה למדינת ישראל.
בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אונייה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על חברת "הנתג"ז" ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל. ב־28 במרץ 2013 פורסם כי גז יחל לזרום מהמאגר כבר באפריל 2013.
הפחתת זיהום אוויר
על־פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הגז הטבעי הוא דלק המאובנים הכי פחות מזהם, והשימוש בו לייצור אנרגיה מביא לרמת פליטות נמוכה בסדרי גודל מאשר בפחם או במזוט וסולר. ייצור חשמל בפחם מזהם עד פי 30 מאשר ייצורו בתחנות שמפיקות חשמל מגז טבעי.
לפי נתוני המשרד להגנת הסביבה, מאז שנת 2012 (אז סופק גז ממאגרי ים תטיס וממצרים) חלה ירידה של כ־42% בשימוש בפחם לייצור חשמל, וזאת בזכות המעבר לשימוש בגז טבעי. הדבר הביא להפחתה של מעל 60% בפליטות תחמוצות גפרית, כ־45% בפליטת תחמוצות חנקן ובמקביל בפליטת מזהמים נוספים.
ממשלת ישראל קבעה כי חיבור מאגר לווייתן למשק הישראלי יאפשר לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי. בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד. להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב־3.6 מיליארד שקל וגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.
The Essential Dixie Chicks
The Essential Dixie Chicks (בעברית: דיקסי צ'יקס החיוניות) הוא אלבום אוסף של להקת הבנות דיקסי צ'יקס אשר יצא ב-24 באוגוסט 2010 על ידי סוני מיוזיק כחלק מסדרת האלבומים שלהם: "The Essential series". האלבום יצא במדינות כמו קנדה, ניו זילנד ואוסטרליה ובארצות הברית יצא באוקטובר אותה שנה. האלבום מכיל שני דיסקים אשר כל דיסק מכיל 15 שירים של הלהקה מכל הזמנים.
מוסקבה (כדורסל נשים)
מוסקבה (ברוסית: Москва) הוא מועדון כדורסל נשים רוסי מהעיר מוסקבה, שהוקם על בסיס בית הספר לספורט מספר 49 "טרינטה"). בעונה האחרונה של הקבוצה היא הציגה את התוצאה הטובה ביותר שלה: מקום 5 באליפות רוסיה והעפלה לגמר גביע יורוקאפ.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1993 על בסיס בית הספר מספר 49 "טרינטה", המכין ילדים ובני נוער לכדורסל מקצועי. הקבוצה בתחילה, עם הפסקה של 6 שנים, שיחקה בליגה הבכירה, אך כבר בעונת 2002/03, סיימה במקום השלישי וקיבלה כרטיס להשתתפות בליגת המשנה: סופרליגה ב'.
בעונה הראשונה, לאחר ששינתה את השם ל"כוכבות טרינטה", הקבוצה סיימה במקום השביעי. בעונה הבאה מועדון הנשים שינה את בסיס האימונים ממוסקבה לעיר ליוברצי, שבפרברי מוסקבה ונכללה כחלק ממועדון דינמו מחוז מוסקבה, שנשיא הכבוד שלו היה לב לשצ'נקו ובהמשך הפך למועדון הכדורסל "זניט". ההצלחה לא איחרה לבוא, בעונה אחת (2004/05) הקבוצה השיגה את הזכות להשתתף בליגה העליונה של הכדורסל הרוסי, שחקניות כדורסל צעירות ומבטיחות הבריקו בהרכב: ילנה קירילובה ילנה דנילוצ'קינה, סבטלנה מחלינה, יקטרינה נובוסלצובה, לודמילה סאפובה ואחרות.
בשנת 2007, בשל בעיות כלכליות, מועדון הכדורסל דינמו מחוז מוסקבה פורק, כשמועדון הגברים אומנם מותג מחדש כ"טריומף ליוברצי", קבוצת הנשים עברה לא רק שינוי שם, אך גם עברה למוסקבה.
מומוס (זמר)
ניקולס (ניק) קארי (נולד ב-11 בפברואר 1960), הידוע בציבור הרחב בשם הבמה שלו מומוס (על שם אל הלעג ההיתול, הלגלוג והביקורת היווני), הוא אמן רב תחומי, זמר-יוצר, רב-נגן, מפיק מוזיקלי, סופר, בלוגר סקוטי ולשעבר עיתונאי במגזין Wired. במשך יותר משלושים שנה הוא מוציא לאור אלבומי מוזיקה בפלטפורמות שונות, כשעיקר פעילותו כיום במדיה הדיגיטלית, באתרים כמו Youtube ו-Tumblr. יצירתו מתאפיינת בטקסטים דמויי-שירה, עשירים ברפרנסים תרבותיים והומור ופרובוקטיביים בחלקם, ובמוזיקה הניחנת בעושר מלודי והרמוני. ההפקה המוזיקלית בשיריו נוטה להיות דלילה, תוך שימוש בדגימת צלילים ובסאונד לו-פיי כחלק מהאמירה האמנותית, ולהימנע על פי רוב מצלילים בעלי קונוטוציה של עוצמה, כמו גיטרה בדיסטורשן.
ביוגרפיה
בשנת 1986 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Circus Maximus", שלא היה הצלחה מסחרית בעת השקתו, אך הפגיש את הקהל לראשונה עם מוטיבים שיופיעו ביצירתו בהמשך הדרך. בשנים אלו הושפע בעיקר מסרז' גינזבורג וז'אק ברל, מבחינת כתיבה והגשה, וכן מבחינה נושאית. הצלחתו המסחרית הראשונה התרחשה בשנת 1989, כאשר הוציא את האלבום "Don't Stop The Night" אשר כלל את הלהיט "The Hairstyle of the Devil", שהגיע למקום 94 במצעד הסינגלים הבריטי במאי 1989, ולמקום 32 ברשימת סוף השנה של תחנת הרדיו KITS Live 105.
מאז הוציא עוד עשרות אלבומים, כשהוא מוסיף לשכלל את האלמנטים המאפיינים את יצירתו.
מומוס ידוע כמעריץ של דייוויד בואי ורואה בו מקור השראה. לאורך הקריירה שלו ביצע מומוס לא מעט גרסאות כיסוי לשיריו של בואי ומחוות ליצירתו. בואי התייחס לכך פעמים אחדות, כאשר פרסם את מומוס באתר האינטרנט שלו, וכן קידם בעמוד הפייסבוק שלו מופע בשם "Dybbuk", בו הגיש מומוס משירי בואי.
חיים אישיים
בשני העשורים האחרונים, התגורר מומוס בלונדון, פריז, טוקיו, ניו יורק וברלין. בין השנים 2010–2018 התגורר באוסקה שביפן, ונכון ל-2019, הוא מחלק את זמנו בין ברלין לפריז.
בן דודו הוא המוזיקאי ג'סטין קארי, הסולן של להקת "דל אמיטרי". מומוס מגדיר עצמו כאתאיסט.
ג'וליה גווין
ג'וליה רוניה גווין (בגרמנית: Giulia Ronja Gwinn; נולדה ב-2 ביולי 1999) היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת המגנה והקשרית בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
נוער
לקראת עונת 16–2015 עברה גווין לקבוצת המילואים של המועדון פרייבורג באמצעות הסכם שיתוף פעולה עם רוונסבורג.
פרייבורג
ב-13 בספטמבר 2015 ערכה גווין את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה לנשים במדי פרייבורג כשהיא בת 16 בלבד, בניצחון 6:1 על פ.צ. קלן.קצת פחות מחודש לאחר מכן, ב-11 באוקטובר, פתחה לראשונה בהרכב. ב-6 בדצמבר 2015 הבקיעה את שערה הראשון בבונדסליגה, בניצחון 6:1 על באייר לברקוזן.
באיירן מינכן
ב-25 בפברואר 2019 עברה גווין למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה. את שערה הראשון עבור באיירן כבשה ב-14 ביוני 2020 בניצחון 2:0 על קארל צייס יינה.
ב-19 בספטמבר 2020 קרעה גווין את הרצועה הצולבת מה שגרם למגנה להיעדר מהמגרשים למשך כמעט כל עונת 21–2020, אך הספיקה לחזור בזמן כדי לראות את באיירן זוכה באליפות הבונדסליגה.
נבחרות צעירות
בנובמבר 2012, כשהיא בת 13, זומנה גווין לאימון נבחרת גרמניה עד גיל 15 על ידי המאמנת בטינה ויגמן. את הופעת הבכורה שלה עבור הנבחרת עשתה באפריל 2013, כשעלתה כמחליפה בניצחון 8:0 על נבחרת הולנד. היא ערכה 3 הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 16 ב-2014. ב-2015 הייתה גווין לשחקנית הצעירה בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה באיסלנד. בטורניר הגיעה גווין עם נבחרת גרמניה עד לחצי הגמר בו הודחה על ידי נבחרת שווייץ אחרי הפסד 1:0. דו"ח טכני של אופ"א ציין לאחר הטורניר שהקצב של גווין באגף ימין הוא אחד מהמוטיבים החיוביים במשחק של הנבחרת הגרמנייה. ב-2016, גווין ניצחה יחד עם נבחרת גרמניה באליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה בבלרוס, אחרי ניצחון בפנדלים על נבחרת ספרד בגמר. ארבע שחקניות פרייבורג שהשתתפו בטורניר תרמו שבעה מעשרת השערים שכבשה הנבחרת הגרמנית, ושתיים מהן, כולל גווין, הבקיעו בהצלחה את בעיטות העונשין בגמר.
גווין גם הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם עד גיל 17 שנערך באוקטובר 2016 בירדן. במשחק הראשון של הטורניר זכתה גווין בתואר השחקנית המצטיינת לאחר שהבקיעה שער ובישלה שער נוסף בניצחון 2:1 על ונצואלה. כשהיא מגיעה לטורניר עם 23 הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17, נחשבה גווין לאחד מעמודי התווך של הנבחרת הצעירה. במשחק השני נגד נבחרת קנדה, בעיטה חופשית ישירה של גווין סייעה לגרמניה לחלץ תיקו 1:1. במשחק השלישי כבשה גווין שער בניצחון גרמניה על קמרון.
ב-2017, גווין השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 שנערכה בצפון אירלנד. בטורניר הגיעה לחצי הגמר, מה שהקנה לנבחרת את מקומה בגביע העולם עד גיל 20 שנערך בצרפת ב-2018. בטורניר זה הודחה גרמניה ברבע הגמר על ידי נבחרת יפן, מי שבסופו של דבר זכתה בטורניר.
נבחרות בוגרות
ב-24 בנובמבר 2017 ערכה גווין את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 4:0 על נבחרת צרפת במסגרת משחק ידידות.
ב-14 במאי 2019, זומנה גווין לסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם 2019. במשחק הראשון בטורניר הבטיחה גווין את הניצחון הגרמני לאחר שהבקיעה את השער היחיד בניצחון על נבחרת סין. את הקמפיין סיימה הנבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 2:1 לנבחרת שוודיה. בתום הטורניר זכתה גווין בתואר השחקנית הצעירה המצטיינת של הטורניר על ידי פיפ"א.
ב-19 בספטמבר 2020, במהלך מוקדמות יורו 2022, קרעה גווין את הרצועה הצולבת במהלך ניצחון גרמניה 3:0 על נבחרת אירלנד, מה שגרם לה להיעדר מהמגרשים לתקופה ממושכת.
חיים אישיים
גווין היא הקטנה במשפחתה מבין ארבעה ילדים. גווין מפורסמת בפציעותיה הרבות החוזרות ונשנות, בכך שקרעה את הרצועה הצולבת ארבע פעמים בקריירה כשהיא רק בת 23.
הישגים ותארים
באיירן מינכן
תארים אישיים
אברדין (דקוטה הדרומית)
אברדין (באנגלית: Aberdeen) היא עיר בצפון מדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית. שטחה הוא 40.4 קמ"ר. האוכלוסייה המוערכת לשנת 2016 הוא כ-28,000 תושבים, מה שהופך את אברדין לעיר השלישית בגודלה במדינה לאחר סו פולס ורפיד סיטי.
היסטוריה
אברדין, כמו ערים רבות במערב התיכון, נבנתה בעיקר סביב מערכות הרכבת המתפתחות. אברדין הוכרזה לראשונה כעיר ב-3 בינואר 1881 ונוסדה רשמית ב-6 ביולי 1881, תאריך ההגעה הראשונה של רכבת מילווקי. בעיה מרכזית שהעסיקה את אברדין בשנים אלו הייתה ההצפות שלעיתים פגעו בתשתיות העיר. בעשורים שלאחר מכן תשתיות הרכבת הארציות בסביבת אברדין התפתחו מאוד, דבר שהוביל לפיתוח משמעותי של העיר.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010 חיו 26,091 אנשים בכ-11,418 משקי בית. ההרכב האתני של העיר היה 91.8% לבנים, 3.6% אינדיאנים, 1.3% אסיאתיים, 0.5% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני בעיר היה 36.4 שנים. 22.2% מהתושבים היו מתחת לגיל 18; 12.8% היו בין הגילאים 18–24. 24.1% היו בין 25 ל-44; 24.4% היו מ-45 ל-64; 16.4% היו בני 65 ומעלה. ההרכב המגדרי של העיר היה 47.6% גברים ו-54.4% נשים.
כלכלה
מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר כוללים את מערכות החינוך ובריאות המקומיות, והחברות ולס פארגו ו-3M.
תושבים ידועים
מבין התושבים הידועים שהתגוררו לפרק זמן כזה או אחר בעיר ניתן למנות את ליימן פרנק באום, טרי פרנקונה, קולטון אייברסון וג'ולי סומרס.
שנות ה-80 של המאה ה-20
שנות ה־80 של המאה ה־20 (בקיצור: שנות השמונים; בסלנג: האייטיז) היו העשור התשיעי של המאה ה־20, שהחלו ב־1 בינואר 1980 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1989.
בשנות השמונים עברה הפוליטיקה הבינלאומית שינוי גדול, ובראש ובראשונה סיום המלחמה הקרה, קריסת הקומוניזם באירופה במקביל לקריסת ברית המועצות והפיכתה של ארצות הברית למעצמת העל היחידה בעולם. בסוף שנות השמונים השתנתה דמותה של אירופה, והחלה דמוקרטיזציה של מדינות מזרח אירופה במה שמכונה "סתיו העמים", תהליך אשר הוביל לנסיגת כוחות סובייטיים בעקבות מלחמת אפגניסטן וברית המועצות, נפילת חומת ברלין ואיחודה של גרמניה, וסופה של המלחמה הקרה.
שנות השמונים ייזכרו בהיסטוריה האנושית גם, ואולי בעיקר, כתקופת מפנה ביחסים שבין האדם לעולם הטבע שהוא שוכן בו. המודעות הסביבתית גדלה משמעותית וביתר שאת לאחר פרסום תאוריית אפקט החממה ואירוע אסון צ'רנוביל, התאונה הגרעינית החמורה בהיסטוריה. תרבותית, ניכרה מגמה של ריאקציה שמרנית וליברלית כלכלית ביחס לשנות השישים והשבעים תחת הנהגתם של מנהיגים כמרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן. העשור אופיין בשמרנות סוציאלית ברחבי העולם בעקבות העלייה בעלויות המחיה עקב משבר האנרגיה העולמי של שנות השבעים. התקופה אופיינה גם בטשטוש ערכי המשפחה השמרניים ותקופת פריחה של התקשורת, מעבר לכלכלת שוק ליברלית יותר, והפתיחות החדשה שהובילה מדיניות הפרסטרויקה והגלאסנוסט.
שנות ה־80 כללו פיתוח מואץ של צריכת התרבות האישית, מכשירי וידאו ווקמנים שינו את הדרך לצרוך מוזיקה וסרטים, זהו גם העשור שבו החל המחשב האישי להפוך לראשונה למוצר הנפוץ בכל בית במדינות העולם המפותחות. במהלך העשור עלתה ההכרה ברחבי העולם לממדי מגפת האיידס ולכמות האנשים שמתו כתוצאה מהמגפה. משנות השמונים ועד 2013 מתו מהמגפה כ־39 מיליון בני אדם.
הדור שנולד בשנות ה־80 (יחד עם ילידי שנות ה־90) מכונה דור ה־Y.
בישראל שנות ה־80 מזוהות בעיקר עם תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, מלחמת לבנון הראשונה, המערכה ברצועת הביטחון, והאינתיפאדה הראשונה.
דה־קולוניזציה ועצמאות
מדינות שקיבלו עצמאות בשנות השמונים: ונואטו (1980), זימבבואה (1980), בליז (1981), אנטיגואה וברבודה (1981), סנט קיטס ונוויס (1983), ברוניי (1984), ארובה (1986), איי מרשל (1986).
מזרח אירופה
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר במזרח אירופה בעשור זה בחלק זה.
מערב אירופה
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר במערב אירופה בעשור זה בחלק זה.
המזרח התיכון
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר במזרח התיכון בעשור זה בחלק זה.
המזרח הרחוק
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר במזרח הרחוק בעשור זה בחלק זה.
אמריקה הצפונית
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר באמריקה הצפונית בעשור זה בחלק זה.
אמריקה הדרומית
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר באמריקה הדרומית בעשור זה בחלק זה.
אפריקה
הערה – תוכלו לקורא על הרציחות הפוליטיות הבולטות ביותר באפריקה בעשור זה בחלק זה.
כלכלה
תחילת העשור מתאפיינת במיתון כלכלי עולמי חמור שמשפיע באופן ניכר על מרבית העולם המפותח. המשך העשור וההתאוששות מתרחשת על רקע התחדשות כלכלת לסה פר והכלכלה הנאו־ליברלית בעולם המפותח בהנהגת ממשלות בריטניה וארצות הברית, תוך השמת דגש על התערבות ממשלתית מופחתת, הורדת מיסים ודה־רגולציה של שוקי המניות.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
אסונות טבע
להלן מספר אסונות טבע בולטים, בנוסף להם היו במהלך העשור מספר רעידות אדמה חזקות, הוריקנים הרסניים, בצורות ואל ניניו בתחילת העשור אשר השפיע על מזג האוויר במרבית העולם.
איידס
מחלת האיידס מזוהה לראשונה במהלך העשור על ידי ה־CDC, כאשר לפני כן במהלך 1981 זוהה הגורם למחלה – נגיף ה־HIV. ההערכה המקובלת היא שהמגפה פרצה ברחבי העולם עוד במהלך שנות ה־70. מחלת האיידס תגרום במהלך העשורים הבאים למיליוני מקרי מוות ברחבי העולם ותהיה אחת מהמחלות המדוברות והנחקרות ביותר. כמו כן, נגיף ה־HIV ומחלת האיידס יהיו בעלי השפעה רבה על החברה בעשורים הבאים, הן בשל ההשפעות של המחלה על הנדבקים, הן כמקור לאפליה והן בהבנה של הנחיצות של השימוש באמצעי מניעה כדרך למנוע את הפצתה של המגפה והנגיף.
אישים בולטים שנפטרו מאידס במהלך העשור כללו בין היתר את רוק הדסון, ליברצ'ה, וג'יה קרנג'י. אישים בולטים שנדבקו בנגיף ה־HIV במהלך העשור כללו בין היתר את הנער ריאן וייט (ימות מאיידס ב־1990), האמן קית' הרינג (ימות מאיידס ב־1990), הזמר פרדי מרקיורי (ימות מאיידס ב־1991), השחקן אנתוני פרקינס (ימות מאיידס ב־1992), הסופר אייזק אסימוב (נדבק ב־HIV דרך עירוי דם שקיבל במהלך ניתוח לב וימות מאיידס ב־1992), והספורטאי גרג לוגניס.
טכנולוגיית מיחשוב
המחשב האישי צובר תאוצה מהותית בשנות השמונים, ומתפתח מצעצוע של חובבי טכנולוגיה, לתעשייה מן המניין.
מגמות אופנה
סגנונות הלבוש של שנות השבעים המאוחרות היו עדיין פופולריים בתחילת העשור, אך סגנון לבוש ההבי מטאל הפך פופולרי למדי עד סוף העשור בקרב תרבות הנוער בעולם המערבי – סגנון אשר כלל שיער פרוע, ג'ינס קרוע, ובגדים בצבעי פסטל.
לאסלו שטרן (חזן)
לאסלו (בנימין) שטרן (בהונגרית: Stern László); (בודפשט, 12 במרץ 1915 – בודפשט, 12 בספטמבר 1978) היה חזן ראשי בבודפשט, הונגריה, פעל על פי רוב בבית הכנסת ברחוב נַאג' פוּבַארוֹש 4 (Nagy Fuvaros utca 4), שהשתייך לקהילות הסטטוס קוו אנטה. אחד החזנים הגדולים, בנו של החזן ישראל שטרן ואחיו הגדול של החזן יליד הונגריה, משה שטרן. בבית כנסת זה פעל כרב לאסלו שלגו משנת 1945.
ביוגרפיה
לאסלו (בנימין) שטרן נולד בבודפשט בשנת 1915. אביו, ישראל שטרן, היה החזן הראשי של הקהילה היהודית האורתודוקסית בבודפשט כמעט חמישים שנה. בנימין ספג במשפחה של אחד עשר הילדים את ידע החזנות של אביו מילדותו. הוא היה בקושי בן שמונה כשקולו כבר נשמע בבתי הכנסת בבודפשט. עם חלוף השנים הפך קולו לקול ייחודי, לטנור בעל הגוון הרך וגם הקשה לפי אופי התפילה, ולצדו שירתו מקהלות ילדים. הוא עבר את השואה, אך בקושי. חלק מבני משפחתו נרצחו, חלק שרדו. בשנת 1950 הוא התמנה לחזן של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש ברובע 8 בבודפשט. הוא אף גר באותו בנין מגורים בדירה צנועה בקומה השנייה מעל בית הכנסת במשך שנים רבות. הוא היה הנציג הגדול האחרון של החזנות בהונגריה בסגנון המסורתי הישן, ואחרון שם בשושלת החזנים המפורסמת.
שנות ה-80 של המאה ה-20
מגמות אופנה
טרנדים בולטים בביגוד במהלך העשור כללו בין היתר כריות כתפיים, ז'קטים מג'ינס, מכנסי עור, מעילי טייסים, מכנסי ג'ינס מסוג "pleated acid-washed", חצאיות מיני, וחותלות (אשר הפכו לפריט אופנתי בקרב נשים בהשראת סרטי ריקוד כ"תהילה" ו"פלאשדנס").
לאסלו שטרן (חזן)
ביוגרפיה
נכדו, פטר שטרן, היה מראשי מועדון הכדורגל מ.ט.ק. (הקבוצה שזוהתה עם יהודי הונגריה במשך עשרות שנים).
הנצחה
רבים מחזני העיר, של כמה עשרות בתי כנסת שפעלו, עזבו את הונגריה במהלך המרד ההונגרי של 1956 או מיד בסמוך אחריו. לאסלו שטרן נשאר כדי לשרת את חברי הקהילה היהודית שנשארו. קולו הרטיט לבבות רבים ובית הכנסת ברחוב נאדי פובארוש 4 היה גדוש בשבתות ובמיוחד בחגים. שטרן נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שנות ה-80 של המאה ה-20
מוזיקה
שנות השמונים עמדו בסימן פריחתו של הפופ מחד, עם כוכבים כגון רוקסט, מודרן טוקינג, סנדרה, מייקל ג'קסון, פרינס, דוראן דוראן, ליונל ריצ'י, מדונה, סינדי לאופר וג'ורג' מייקל, קיילי מינוג וג'ייסון דונובן, וההארד רוק, הגלאם מטאל וההבי מטאל מאידך, עם להקות כגון בון ג'ובי, ואן היילן, Guns N' Roses איירון מיידן, מטאליקה, דפש מוד, U2 ואלפאוויל. לאחר דעיכת סגנונות הפאנק והדיסקו,
מוזיקת הגל החדש ומוזיקת הסינת'פופ פותחו על ידי אמנים בריטים ואמריקאים רבים והפכו לסגנונות מוזיקה פופולריים לאורך העשור, במיוחד בראשיתו. סגנונות הרוק הכבד, המטאל, והגלאם מטאל זכו לפופולריות עצומה מאמצע העשור ואילך והפכו לאחד מהז'אנרים המוזיקליים הדומיננטיים בו.
סצנת ההיפ הופ ממשיכה להתפתח, וזוכה להכרה. המוזיקה השחורה הדומיננטית משתנה מפאנק להיפ הופ וראפ. סגנון הטכנו נוצר וצמח במהלך העשור בדטרויט שבארצות הברית. סגנון ההאוס אשר נוצר וצמח בשיקגו בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הפך פופולרי באמצע העשור.
בשנת 1981 מוקם ערוץ MTV בארצות הברית, ובעקבות כך, לראשונה, וידאו קליפים מתחילים להשפיע רבות על תעשיית התקליטים.
במהלך שנות ה־80 הזמר מייקל ג'קסון הצליח להביא את מספר הלהיטים הרב ביותר לצמרת מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית (9 שירים) וכמו כן הצליח להישאר במשך הזמן הרב ביותר בצמרת המצעד (27 שבועות).
בשנת 1985 המופע "לייב אייד" נערך בהשתתפות אמנים רבים, ומצליח להוביל למשלוח סיוע מזון גדול לאתיופיה במהלך תקופת הרעב הגדול במדינה.
משחקי וידאו
הפופולריות של משחקי משחקי הארקייד ומשחקי הווידאו גברה במידה ניכרת במהלך העשור ובעקבות כן תעשיית משחקי הווידאו החלה לראשונה להפוך לתעשייה משגשגת במיוחד. ב־1980 יצא המשחק פק-מן, משחק שנחשב כאבן דרך בתחום משחקי הווידאו. אך למרות כל זאת, בשל איכותם הלא מספיקה של המשחקים באותה עת ובשל נסיקתם של המחשבים האישיים, בסוף שנת 1983 מתחולל משבר בתעשיית משחקי הווידאו בארצות הברית. משבר זה חולף רק לאחר פריצתה של חברת נינטנדו לשוק היפני, ומשם אל העולם. קונסולת משחקי הווידאו של נינטנדו, Nintendo Entertainment System, אשר זכתה בתחילת העשור להצלחה רבה ביפן, בעיקר הודות למשחקי מריו אשר היו המשחקים הפופולריים ביותר בקונוסלת המשחק, הופכת לקונסולה פופולרית במיוחד בעולם המערבי בחצי השני של העשור. בסוף שנות השמונים משיקה חברת נינטנדו את קונסלת משחקי הווידאו הניידת גיים בוי, אשר הייתה באותה העת בעלת מסך LCD רפלקטיבי בצבעים שחור וירוק בלבד. המשחק הראשון שגרם להצלחתו של הגיים בוי היה משחק הטטריס.
המשחק האלקטרוני הנייד "Game & Watch" היה פופולרי בשנות ה־80, עד שהוחלף בשנות ה־90 במשחקי הגיים בוי המתקדמים יותר.
משחקי ווידאו בולטים שיצאו לשווקים במהלך העשור: פק-מן, האחים סופר מריו, טטריס, דונקי קונג, Final Fantasy I, האחים מריו, האגדה של זלדה, קונטרה, אחוזת המטורפים, שולה המוקשים, Galaga, סטריט פייטר 1, פרוגר, הנסיך הפרסי, Castle Wolfenstein, Q*bert, באבל בובל, Duck Hunt, סים סיטי 1, מגה מן 1, דיגר, הנחש, גולדן אקס, Xonix, קראטקה, חתול רחוב, מחלק העיתונים, ארקאנויד, מסע המלך, Out Run וסוקובאן.
מנהיגי עולם בולטים
מנהיגי עולם שנכללו במהלך העשור בצמרת רשימת אנשי השנה של המגזין "טיים":
מוזיקאים ולהקות
מוזיקאים בינלאומיים בולטים במהלך העשור:
אירועים משמעותיים בישראל
ב־1981 ישראל תוקפת את הכור הגרעיני של עיראק במסגרת מבצע אופרה.
ב־1982 הושלם פינוי היישובים הישראליים שהוקמו בסיני וישראל העבירה את סיני לידי מצרים כחלק מהסכם השלום עם מצרים.
ב־1982 תקפה ישראל את לבנון במה שכונה מבצע שלום הגליל (או מאוחר יותר: "מלחמת לבנון"). מטרתה המוצהרת של ההתקפה הייתה הגנה על יישובי צפון הארץ מהתקפות המחבלים, בעיקר ארגונים פלסטינים שהתרכזו בדרום לבנון, במה שכונה בישראל "פתחלנד". המטרה שקבעה הממשלה בתחילת המלחמה הייתה כיבוש רצועה באורך 40 ק"מ, אך צה"ל הגיע בסופו של דבר עד לצפון לבנון וכבש את בירת לבנון ביירות. צה"ל גירש את אנשי אש"ף מלבנון, ומרכז הארגון עבר לתוניס, אך הדבר גבה ממנו מחיר דמים גבוה. צה"ל נסוג מרוב שטחי לבנון בשנת 1986, והקים רצועת-חיץ בדרום לבנון במטרה להגן על יישובי הצפון.
כלכלית, ישראל סבלה מאינפלציה דוהרת, שבשיאה הגיעה ל-444.9% בשנה. אף שלקראת סוף העשור הופחת השיעור ל-20% בלבד, המשק הישראלי הוסיף לסבול מקשיים. בשנת 1986 ישראל עברה למטבע החדש שלה – השקל החדש.
בשנת 1983 פרץ משבר מניות הבנקים, מנחם בגין התפטר מראשות הממשלה, ושני הגושים הגדולים – הליכוד והעבודה – הגיעו לשוויון. מלחמת לבנון הראשונה, האינפלציה התלת-ספרתית והתיקו הפוליטי הביאו ב־1984 להקמת ממשלת אחדות לאומית שהתבססה על הסכם רוטציה בראשות הממשלה. בבחירות 1988 ניצח הליכוד בהפרש של רבבות קולות. שמיר, ראש הליכוד, הקים ממשלת אחדות לאומית בלי רוטציה. ב־15 במרץ 1990 הפילו ש"ס והמערך את ממשלת האחדות, בניסיון להקים ממשלת שמאל-דתיים, במהלך שנודע לימים בשם "התרגיל המסריח". הניסיון כשל, ושמיר הרכיב ממשלת ימין-דתיים צרה.
בשנת 1988 הועמד לדין דמיאניוק במשפט שנודע בהמשך כ"משפט דמיאניוק". במהלך המשפט הועמד ג'ון דמיאניוק תחילה מול בית המשפט המחוזי בירושלים, בשבתו כהרכב מיוחד שחבריו היו השופטים דב לוין, צבי טל, ודליה דורנר. לאחר משפט מתוקשר, שארך יותר משנה, דן בית הדין את דמיאניוק למוות לאחר שקבע שזהותו הוכחה. הקביעה התבססה על עדויות של ניצולי שואה ושל שומר (שאותר בברלין) ששירת יחד איתו בסוביבור, שהצביעו על כך שהוא אכן "איוואן האיום". בשנות ה־90, ערער דמיאניוק לבית המשפט העליון, וזוכה מחמת הספק.
קולוניאליזם באמצעות רווחה
קולוניאליזם באמצעות רווחה (באנגלית: Welfare colonialism) הוא סוג של קולוניאליזם, שבמסגרתו משקיעים המתיישבים כסף ומשאבים באוכלוסייה הילידית, לכאורה על מנת לשפר את הרווחה, אך מעשית באופן שמגביר את התלות של הילידים במתיישבים ומדרדר את איכות חייהם. שימוש במושג החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך הוא היה לנפוץ יותר לאחר שפרסם האנתרופולוג רוברט פיין את ספרו The White Arctic, בשנת 1977. שימוש במושג, כדי להסביר את התמשכות העוני והתלות של אוכלוסיות ילידיות למרות השקעה רבה בבריאות, רווחה וחינוך של הילידים, נעשה במיוחד בהקשר של קולוניאליזם התיישבותי במדינות כגון קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה, אך הוא יושם גם בהקשרים אחרים.
היסטוריה של המושג
מאז שנות ה-70, רוב ההתייחסויות למושג קשורות לעבודתו של רוברט פיין, אנתרופולוג בריטי-קנדי, שפעל באוניברסיטת ממוריאל בניופאונדלנד. פיין לימד גם באוניברסיטה העברית והיה נשוי לשתי אנתרופולוגיות ישראליות (אם כי לא באותו זמן). הוא חקר את הניסיונות הכושלים של ממשלת קנדה לשלב שליטה באינואיטים עם תמיכה בהם, בשנות ה-60 וה-70. הוא פיתח בסיס תאורטי להבנת מדיניות רווחה, בריאות, וחינוך המכוונת כלפי אוכלוסיות ילידים ברחבי העולם.
תכונות
לפי אריק ריינרט, המאפיינים של קולוניאליזם באמצעות רווחה הם:
לפי פיין, קולוניאליזם באמצעות רווחה היא שיטה נאו-קולוניאלית לשליטה מרחוק, שיוצרת תלות ופוגעת באוטונומיה של המקומיים, דרך מדיניות שכוונותיה טובות ונדיבות, אך תוצאותיה הן בסופו של דבר לא מוסריות. להבדיל מצורות אחרות של קולוניאליזם, קולוניאליזם באמצעות רווחה לא נולד מתוך כוונה לדכא את הילידים, לתבוע את אדמתם או לחלץ משאבים. למדינה, על פי רוב, יש אינטרס בשיפור איכות החיים של האוכלוסייה הילידית. אולם, השימוש בשיטות שפותחו עבור סוג אחר של חברה, גורם בסופו של יום יותר נזק מתועלת לאוכלוסייה הילידית, ולעיתים קרובות מלווה בבורות ואדישות שעשויות לגרום למוות.
קנדה
בשנות ה-60 וה-70, ניסתה ממשלת קנדה לעסוק, לשלוט ולתמוך בקהילות האינואיטים. מדיניות זו היוותה שינוי מגמה מהמדיניות הקודמת שכללה העברה בכפייה של אינואיטים לאזור הארקטי הגבוה והעברת ילדים לחינוך במסגרת מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים.
לפי פיין, אף על פי שהמדיניות החדשה כללה את הקהילה בהחלטות, הן נציגי הממשלה והן הנהגת הילידים הכירו בכך שישנה גם המשכיות במדיניות, ובכלל זה המשך הפעולה על פי התפיסה שיש להפוך את האינואיטים ל"קנדיים" יותר. לי ויסלינג מציין שמורים, אחיות ומדריכים שנשלחו לקהילות האינואיטים לא הוכשרו במוסדות ילידיים, אלא במוסדות קנדיים, ולעיתים קרובות היו להם מעט מודעות לשפה ולמנהגים של האינואיטים, מה שהוביל לתוצאות מזיקות.
אוסטרליה
האבוריג'ינים קיבלו אזרחות מלאה באוסטרליה בשנת 1962. הממשלה האוסטרלית השקיעה סכומי כסף גדולים לקידום רווחתם, אך נסיבות החיים של רבים מהם עדיין מתוארות לעיתים קרובות כ"מזעזעות". חלק מהחוקרים של בעיה זו התבססו על המושג קולוניאליזם של רווחה כדי להסביר את הפער בין ההשקעה לתוצאות. כך למשל, האנתרופולוג ניקולס פיטרסון כותב ש"המושג קולוניאליזם באמצעות רווחה גם מתייחס ישירות לבעיה הזו וגם מציע לה הסבר. ההסבר המרכזי שקולוניאליזם באמצעות רווחה מציע הוא שהענקת זכויות אזרח חברתיות לילידים במדינות לאום בעולם הראשון היא, בלי משים, מחלישה באותה מידה שבה היא מועילה, בגלל התלות החברתית והפוליטית שהיא יוצרת".
מוזיקת דאב
מוזיקת דאבּ (באנגלית: Dub music) הוא תת-סגנון של מוזיקה ג'מאייקנית, שהתפתח מתוך הרגאיי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. הצליל המאפיין של הדאב מושג בדרך כלל על ידי הסרת הערוץ הווקאלי מיצירה מוזיקלית קיימת (למעט הותרת קטעים "גזורים" מעטים), תוך שימוש נרחב באפקטים של יצירת הד והשהיה.
דאב כיום
מאז שנות ה-70 הדאב, כז'אנר, הרחיב את הפופולריות שלו והשפיע רבות על התפתחות המוזיקה האלקטרונית בכלל. במהלך שנות ה-80 החלה לפרוח סצנת דאב בבריטניה, כשמפיקים כמו Jah Shaka ואחרים כמו Mad Professor צברו פופולריות רבה. במהלך שנות ה-90 נודעה לדאב השפעה רבה על תת-הז'אנרים של הרבים של המוזיקה האלקטרונית שהתפתחתה באותה תקופה. כך, באלבומיהם של הרכב הטריפ-הופ מאסיב אטאק ניכרות השפעות דאב רבות, וכך גם בקרב מפיקי צ'ילאאוט כגון Thievery Corporation ו-Kruder & Dorfmeister. הדאב הצמיח מתוכו תת-ז'אנרים נוספים. כך, התפתח הדאב האלקטרוני, ה-דאבסטפ ועוד.
אנמארי שוורצנבך
אנמארי מינה רנה שוורצנבך (בגרמנית: Annemarie Minna Renée Schwarzenbach; 23 במאי 1908 – 15 בנובמבר 1942) הייתה סופרת, עיתונאית וצלמת שווייצרית.
ראשית חייה והשכלתה
אנמארי שוורצנבך נולדה בציריך, שווייץ. כשהייתה בת ארבע, עברה המשפחה לאחוזת בוקן בהורגן, ליד אגם ציריך, שם גדלה. אביה, אלפרד שוורצנבך, היה איש עסקים אמיד בתעשיית המשי, ואמה הייתה רנה שוורצנבך-וילה, ביסקסואלית, בתו של הגנרל השווצרי אולריך וילה, מצאצאי האצולה הגרמנית.
מגיל צעיר שוורצנבך סיגלה לעצמה לבוש וקוד התנהגות גברי, בעידודה של אמה. בבגרותה, היו לעיתים קרובות פונים אליה כאל גבר צעיר. על פי ספר המסע של אלה מאילארט, שנסעה עם שוורצנבך לקאבול, האחרונה נהנתה שפנו אליה בלשון זכר.
שוורצנבך למדה בבית ספר פרטי בציריך ומגיל צעיר שאפה להיות סופרת. את לימודיה האקדמיים עשתה בציריך ובפריז, וקיבלה את הדוקטורט שלה בהיסטוריה מאוניברסיטת ציריך בגיל 23. היא התחילה לכתוב בעודה סטודנטית. זמן קצר לאחר שסיימה את לימודיה היא פרסמה את הרומן הראשון שלה "Freunde um Bernhard" ("חברים מסביב לברנהרד"), שקיבל ביקורות טובות.
חיים בברלין
בשנת 1930 היא פגשה את אריקה מאן ובין השתיים התפתח קשר רומנטי קצר, אחריו נשארו חברות. לאחר הפרידה, שוורצנבך נשארה בברלין ומצאה נפש תאומה בקלאוס, אחיה של אריקה, ומשפחת מאן הפכה למשפחה מורחבת לשוורצנבך. היא וקלאוס החלו להשתמש בסמים יחד. שוורצנבך חיה חיים סוערים בברלין (בשכונת וסטנד) לקראת סופה של רפובליקת ויימאר. חברתה השחקנית, רות לנדסהוף, סיפרה: "היא חיה על הקצה, שתתה יותר ומידי מעולם לא הלכה לישון לפני עלות השחר". היה לה יופי אנדרוגיני שמשך אליה גברים וגם נשים.
ב-1932 שוורצנבך תכננה נסיעה ארוכה לפרס במכונית יחד עם קלאוס, אריקה מאן, וחבר ילדות של האחים מאן, האמן ריצ'רד הלגרטן. ערב לפני היציאה למסע, ב-4 במאי, הלגרטן, שסבל מדיכאון, ירה בעצמו. החבורה ביטלה את הטיול ונסעה בהמשך החודש לוונציה.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, החיים הבוהמניים בברלין הסתיימו ומשפחתה של שוורצנבך לחצה על עליה לחזור לשווייץ. כמה מחברי משפחתה הזדהו עם הימין הקיצוני השווייצרי ותמכו בגרמניה הנאצית, דבר שיצר מתיחות עם בין שוורצנבך ומשפחתה. הוריה הפצירו בה לוותר על הידידות שלה עם האחים מאן ולא להתנגד (ואף לתמוך) בהיטלר. היא ביטלה הצעה זו על הסף משום שהייתה מחויבת לתנועה האנטי-פשיסטית ומעגל מכריה כלל יהודים ופעילים שברחו מגרמניה בגלל השקפותיהם הפוליטיות. החל ממאי 1933 היא סייעה כלכלית לקלאוס מאן להוציא לאור כתב עת ספרותי באמסטרדם, "Die Sammlung". השילוב בין הסכסוך שלה עם משפחתה, המאבק המתמשך שלה בדיכאון, והתמכרויותיה, היו בין הגורמים המאיצים שהובילו לניסיון ההתאבדות הראשון שלה.
מסעות
שוורצנבך נסעה עם קלאוס מאן לאיטליה, צרפת וסקנדינביה, ב-1932 ו-1933. בשנת 1933 היא גם נסעה עם הצלמת מריאן ברסלאואר לספרד, שם ברסלאואר צילמה. שוורצנבך הייתה למוזה של ברסלאואר. האחרונה אמרה על שוורצנבך "היא לא הייתה אישה ולא גבר, אלא מלאך, מלאך". מאוחר יותר באותה השנה שוורצנבך נסעה לפרס. כשחזרה לשווייץ, היא ליוותה את קלאוס מאן לכנס הראשון של איגוד הסופרים הסובייטי במוסקבה[./אנמארי_שוורצנבך#cite_note-8 [8] ]. לקראת הנסיעה הבאה שלה היא הציעה למאן להתחתן, אף על פי שהייתה לסבית והוא ביסקסואל, אך דבר לא יצא מהצעה זו.
היא חזרה לשווייץ לחופשה ומשם יצאה למסע נוסף לרוסיה ולמדינות הבלקן במכונית בעקבות לורנץ סלדין (Lorenz Saladin). היא למדה על מסעותיו של סלדין, מטפס הרים, עיתונאי וצלם שווייצרי מתמונות שלו בעיתונים שווייצרים. במוסקבה היא רכשה את סרטי הצילום שלו ממטפסים שנסעו איתו. היא חזרה לשווייץ בכוונה לכותב את הספר, אך עם שובה, היא חששה לחוש שוב את הבידוד שחוותה בעת שהותה בטהראן, ועל כן שכרה בית בסילס שבאזור גראובינדן, שהפך למקום מפלט לה ולחבריה. בסילס היא כתבה את הספר על לורנץ סלדין ("Lorenz Saladin: Ein Leben für die Berge") שהפך לרב מכר. ההקדמה לספר נכתבה על ידי סוון הדין. היא כתבה באותה התקופה ספר נוסף, "Tod in Persien" ("מוות בפרס"), אשר לא פורסם בגרסתו המלאה עד 1998.
בשנים 1937 ו-1938 שוורצנבך צילמה את עליית הפאשיזם באירופה ומשם נסעה לראשונה לארצות הברית עם חברתה הצלמת ברברה המילטון-רייט. השתיים נסעו לאורך החוף המזרחי ומיין והמשיכו לדרום ארצות הברית ומשם לאזורי הכרייה בסביבת פיטסבורג. הצילומים שלהן תיעדו את שנות השפל הגדול. ביוני 1939, בניסיון להתמודד עם התמכרותה לסמים שוורצנבך החליטה לברוח מאירופה לטיול באפגניסטן עם האתנולוגית אלה מאילארט. מאילארט ערכה מסע במשאית מאיסטנבול להודו שנתיים קודם והיו לה זיכרונות טובים מהטיול. לקראת הנסיעה שוורצנבך למדה מכונאות רכב בסיסית כדי שתוכל לטפל ברכב במהלך המסע. הן יצאו למסע במכונית מסוג פורד דלקוס שהייתה מלאה בציוד. שוורצנבך צילמה ומאילארט הסריטה. לכל אחת מהן הייתה גם מכונת כתיבה. הן החלו את המסע בז'נבה ועברו דרך איסטנבול, טרבזון, טהראן ובאפגניסטן הן לקחו את הנתיב הצפוני מהראט לקאבול. הן היו בקאבול בשעה שפרצה מלחמת העולם השנייה. באפגניסטן שוורצנבך חלתה בברונכיטיס ומחלות אחרות, אבל היא המשיכה את המסע לטורקמניסטן. בקאבול הן נפרדו, כשמאילארט מיואשת מהשימוש בסמים של חברתה למסע וחוסר יכולתה להיגמל. הן נפגשו פעם נוספת, ב-1940, בספינה בדרך חזרה לאירופה. מאילארט מתארת את המסע בספרה משנת 1947, "The Cruel Way" ("הדרך האכזרית"), אשר הוקדש ל"כריסטינה" (שם שמאילארט בחרה לשוורצנבך בספר זה, על פי דרישה של אמה של האחרונה שלא רצתה שיפורסם מידע שלילי עליה). הספר עובד לסרט, "The Journey to Kafiristan" ("המסע לקפיריסטן"), בשנת 2001. בחלק של המסע בו נסעה לבדה, שוורצנבך התאהבה בריה הקין, שהיא ובעלה ג'וסף הקין היו ראשי המשלחת הארכאולוגית לאפגניסטן. שוורצנבך הייתה איתם תקופה בקאבול. כמו כן היה לה קשר רומנטי עם בתו של השגריר הטורקי. אחרי ששבה מאפגניסטן, נסעה שוורצנבך לארצות הברית, שם פגשה שוב את חבריה ממשפחת מאן. הם פעלו יחד לסייע לפליטים שהגיעו מאירופה. כשאריקה מאן החליטה לנסוע ללונדון, שוורצנבך התאכזבה ומהר מאוד התפכחה מאשליית החיים בארצות הברית. חייה שם הפכו עוד יותר מורכבים כשהסופרת קארסון מקאלרס התאהבה בה ("ידעתי שפניה ירדפו אותי כל חיי", כתבה מקאלרס). הרגשות החזקים לא היו הדדים ושוורצנבך נמנעה מלפגוש אותה. בהמשך הן התכתבו בעיקר בנושאים הנוגעים לכתיבה ספרותית. קרסון הקדישה לשוורצנבך את הרומן "Reflections in a Golden Eye" ("השתקפויות בעין הזהב"). באותו הזמן, היא הייתה מעורבת במערכת יחסים מורכבת עם הברונסה מרגוט פון אופל, אשתו של יצרן כלי רכב גרמני, ובמקביל היו לה רגשות כלפי אריקה מאן. מערכות יחסים אלו הובילו לעוד התקף של דיכאון, ואחריו ניסיון התאבדות. היא שוחררה מבית החולים בו אושפזה רק בתנאי שתעזוב את ארצות הברית.
במרץ 1941 שוורצנבך חזרה לשווייץ לזמן קצר. היא נסעה עם תעודת עיתונאי וסיקרה את כוחות צרפת החופשית בקונגו הבלגית אך נמנעה מלנקוט עמדה. במאי 1942, בליסבון היא פגשה את העיתונאית הגרמנית מרגרט בוורי (Margret Boveri), שגורשה מארצות הברית. הן חיבבו האחת את השנייה, אך בוורי לא התרשמה מעבודתה של שוורצנבך. ביוני 1942 בתטואן היא נפגשה שוב עם בעלה, אשיי-קלוד קלאראק לפני שחזר לשווייץ.
בקיץ 1942 בזמן ששהתה בביתה בסילס, היא ניסתה להתקבל ככתבת בעיתון שווייצרי בליסבון. השחקנית תרזה גיזה התגוררה איתה באותה התקופה.
ב-7 בספטמבר 1942 באנגנדין שבאלפים השווייצרים, שוורצנבך נפלה מאופניים ונפצעה קשה בראשה. בעקבות טעות אבחון במרפאה, היא נפטרה ב-15 בנובמבר. בתקופה האחרונה לחייה אמה מנעה מבעלה ומחבריה לבקר אותה. לאחר מותה, רנה שוורצנבך השמידה את כל המכתבים והיומנים שהיו בהישג ידה. חומרים נוספים נשמרו על ידי חבריה של שוורצנבך, והועברו בהמשך לארכיון הספרות השווייצרי בברן.
שוורצנבך בתרבות
המראה הייחודי, האנדרוגיני, של שוורצנבך הותיר רושם על החוגים האינטלקטואליים שבהם הסתובבה. הסופר תומאס מאן, שילדיו היו ביחסי חברות עם שוורצנבך, כינה אותה "מלאך מושחת". היא הייתה גם השראה לסופרת האמריקאית קארסון מקאלרס שכעבור שבעים שנה תכתוב סוזן וגה, את השיר "מאהבת, אהובה" בהשארת הרגשות המורכבים של מק'קלרס לשוורצנבאך ("כולם רוצים אותך / כולם אוהבים אותך / איך אני יכול להתחרות?").
ב-1933 בעת טיול משותף לספרד, הצלמת מריאן ברסלאואר, צילמה את הפורטרטים שתרמו להחזרתה של שוורצנבאך למודעות הציבורית בשנות ה-90.
ב-15 בנובמבר 2017, שחררה הספרייה הלאומית השווייצרית מעל ל-3,000 תמונות של שוורצנבאך ברישיון חופשי.
מעצבת האופנה, קלייר וויט קלר, עיצבה את קולקציית הקיץ 2019 לנשים של בית האופנה הצרפתי ז'יבנשי בהשראתה של שוורצנבאך.
עקומת ROC
בסטטיסטיקה, עקומה אופיינית למסווג, או עקומת ROC, היא גרף המציג את הביצועים של מסווג דו-ערכי, לאור סף ההחלטה שנקבע לו. העקומה נוצרת על ידי התוויית שיעור החיוביים האמיתיים (TPR) מול שיעור החיוביים הכוזבים (FPR) תחת ספי קבלה שונים. שיעור החיוביים האמיתיים ידוע גם כרגישות או כיסוי בלמידת מכונה. שיעור החיוביים הכוזבים ידוע גם כדלף וניתן לחשב אותו כ־1 פחות הסגוליות. עקומת ROC היא, אם כן, הרגישות כפונקציה של הדלף. באופן כללי, אם התפלגות ההסתברות ידועה הן לפגיעה (Hit, חיובי אמיתי) והן לאזעקת שווא (חיובי כוזב), ניתן לייצר את עקומת ROC על ידי התוויית פונקציית הסתברות הפגיעות (שיעור חיוביים אמיתיים) בציר ה־y לעומת פונקציית ההסתברות לאזעקת שווא (שיעור חיוביים כוזבים) בציר ה־x.
ניתוח ROC מספק כלים לבחירת מבחן (או מסווג) אופטימלי, בטרם מתחשבים בהקשר העלות של כל אחת מסוגי הטעויות או בהתפלגות הפרטים בין הקבוצות. ניתוח ROC קשור באופן ישיר וטבעי לניתוח עלות/תועלת של קבלת החלטות.
עקומת ROC פותחה לראשונה על ידי מהנדסי חשמל ורדאר במהלך מלחמת העולם השנייה, על מנת לשפר את הזיהוי של כלי האויב. לאחר זמן לא רב, הרעיון אומץ בתחום הפסיכולוגיה, כדי להסביר זיהוי של גירויים על ידי החושים. מאז, ניתוח ROC הופעל במגוון תחומים, ביניהם רפואה, רדיולוגיה, ביומטריה ועוד. בעת האחרונה גובר השימוש בניתוח זה בתחום למידת המכונה וכריית המידע.
עקרונות פעולה
מבחן (מסווג או בדיקת אבחון) הוא פונקציה שמקשרת בין כל פרט או מקרה לבין קטגוריה או מחלקה מסוימת. תוצאת הסיווג או האבחון היא לרוב בדידה. אם תוצאת המבחן היא רציפה (בעלת ערך ממשי) – אז דרוש לקבוע סף אבחנה בין הקטגוריות השונות (למשל, כדי לבדוק האם אדם חולה ביתר לחץ דם, על פי מדידת לחץ הדם שלו בזמן מסוים, יש לבחור ערך סף שמעליו האדם יוגדר חולה).
במקרה שהאבחנה היא בין שתי קטגוריות בלבד (סיווג דו־ערכי), נהוג לסמן את אחת האפשרויות כ"חיובית" והאחרת – "שלילית". במקרה כזה, קיימות ארבע אפשרויות: אם האבחנה היא חיובית והערך האמיתי גם הוא חיובי, הפרט נקרא "חיובי אמיתי"; אם הערך האמיתי הוא דווקא שלילי, הפרט הוא "חיובי כוזב". מאידך, אם הערך האמיתי הוא שלילי, אם האבחנה גם היא שלילית, הפרט ייקרא "שלילי אמיתי", והפרט ייקרא "שלילי כוזב" אם הערך האמיתי הוא דווקא חיובי. ניתן להציג ערכים אלו בעזרת מטריצת טעות.
מתוך מטריצת הטעות, ניתן לחלץ כמה מדדים. עקומות ROC מתחשבת רק בשניים ממדדים אלו: שיעור החיוביים האמיתיים (בקיצור, שח"א), ושיעור החיוביים הכוזבים (שח"כ) – שניהם כפונקציה בפרמטר מסוים של המסווג. השח"א מוגדר כמספר החיוביים הנכונים מתוך כל הנדגמים שהיו באמת החיוביים, והשח"כ מוגדר כמספר החיוביים השגויים מתוך כל הנדגמים שהיו באמת השליליים.
מרחב ROC
מרחב ROC מוגדר על ידי שני מספרים אלו – שח"כ FPR בציר האופקי, ושח"א TPR בציר האנכי, ומבטא את העלות (במונחי שח"כ) והתועלת (במונחי שח"א) למבחן מסוים.
במרחב זה, כל מבחן מיוצג כנקודה. המבחן האידיאלי (או: הסיווג המושלם) יופיע במרחב כנקודה בפינה השמאלית העליונה (0,1) של המרחב, כלומר אין פרטים חיוביים כוזבים ואין פרטים שליליים כוזבים (כלומר: כל הפרטים חיוביים נתגלו על ידי המסווג).
ניחוש אקראי לחלוטין ייוצג כנקודה על הקו האלכסוני מהפינה השמאלית התחתונה לנקודה הימנית העליונה (מקווקו אדום, בתמונה). למשל: הטלת מטבע הוגן תתקרב, ככל שהמדגם גדל, למבחן שנמצא בנקודה (0.5,0.5). בדומה, מבחן שנותן תוצאה חיובית לכל הפרטים יגרום ל־100% חיוביים אמיתיים אבל גם ל-100% חיוביים כוזבים, ויסומן כנקודה בפינה הימנית העליונה.
דוגמה
בדוגמה הבאה מוצגים ארבעה סיווגים שונים ממדגם שבו 100 פרטים חיוביים ו־100 שליליים:
ארבעת המסווגים מיוצגים על ידי נקודת במרחב ROC שבתמונה. התמונה מראה בבירור שמסווג A הוא המוצלח ביותר מבין A, B ו־C. תוצאת הסיווג של B נמצאת על קו הניחוש האקראי (האלכסון), וניתן לראות גם שהנכונות של B היא 50%. עם זאת, אם נשקף את נקודה C דרך הנקודה (0.5,0.5), התוצאה המתקבלת, C' היא מוצלחת אפילו יותר מ־A. C' פשוט מחליפה בין הקטגוריות של C (כאשר C מסווגת "שלילי", C' מסווגת חיובי, ולהפך).
PPV= שח"א/(שח"א+שח"כ). PPV מייצג את שיעור החיוביים האמיתיים מתוך כלל החיוביים.
עקומות במרחב ROC
סיווגים מבוססים לעיתים רבות על משתנה מקרי רציף. במקרה כזה, ניתן לכתוב את צפיפויות ההסתברות של כל אחת מהקטגוריות כפונקציה של המשתנה המקרי (T). אם נסמן את צפיפות ההסתברות לקטגוריה חיובית ב־f_1(T) ואת צפיפות ההסתברות לקטגוריה שלילית ב־f_0(T), נוכל לקבל את הביטויים הבאים לשח"א (TPR) ולשח"כ (FPR) כפונקציה של סף ההחלטה \beta:
כעת, ניתן לשרטט את עקומת ROC של המסווג כפונקציה של הפרמטר \beta.
ערכים נגזרים
לעיתים, יוצרים מתוך עקומת ROC מדדים נוספים למסווג. דוגמאות נפוצות הן:
רקע היסטורי
השימוש הראשון בעקומת ROC היה בימי מלחמת העולם השנייה, לשם ניתוח אותות מכ"ם. בעקבות המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941, צבא ארצות הברית החל במחקר חדש על מנת להגדיל את יכולת הזיהוי של כלי טיס יפניים על ידי המכ"מים שבידיו.
בשנות ה־50 של המאה ה־20, החלו להימצא עקומות ROC בשימוש הפסיכופיזיקה, על מנת להעריך את יכולת הזיהוי של אותות חלשים על ידי אנשים (ולעיתים גם על ידי בעלי חיים נוספים). ברפואה, ניתוח ROC נמצא בשימוש נרחב לשם הערכות בדיקות אבחון. עקומות ROC גם נמצאות בשימוש נרחב באפידמיולוגיה ומחקר רפואי, ולעיתים קרובות מוזכרות בהקשר של רפואה מבוססת ראיות. ברדיולוגיה, ניתוח ROC הוא טכניקה נפוצה להעריך טכניקות רדיולוגיה חדשות. במדעי החברה, ניתוח ROC, הנקרא בהקשר זה לעיתים קרובות יחס נכונות ROC, הוא טכניקה נפוצה לבחינת הנכונות של מודלים הסתברותיים להפרת הלוואה. עקומות ROC נפוצות גם ברפואת מעבדה כדי להעריך את הדיוק האבחנתי של בדיקה, לבחור את הסף האופטימלי לבדיקה ולהשוות את דיוק אבחון של כמה בדיקות.
יעילותן של עקומות ROC הוכחה גם בהערכת יכולותיהן של שיטות בלמידת מכונה. אחד המיישמים הראשונים של ניתוח ROC בתחום הלמידה החישובית היה קנת ספקמן, שהדגים את חשיבותן של עקומות ROC בהשוואה בין אלגוריתמים שונים לסיווג.
יובל סיגלר
יובל סיגלר (נולד ב-21 בדצמבר 1965) הוא עיתונאי, עורך ומוציא לאור בחברת "טיים אאוט ישראל" שמקבוצת יובל סיגלר תקשורת.
ביוגרפיה
סיגלר גדל בשכונת רמת אליהו שבראשון לציון. בשירותו הצבאי היה מדריך בבית הספר לקצינים. למד פילוסופיה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית, אך לא סיים את לימודיו. למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב ועזב את הלימודים לאחר שנה.
בגיל 24, ב-1990 הקים את הירחון קונטקסט. שימש כמוציא לאור, מנהל ועורך העיתון. העיתון פרסם ארבעה גיליונות בלבד, וכשנסגר טענו רבים מהעובדים כי סיגלר לא עמד בהתחייבויותיו הכספיות כלפיהם.
ב-1991 הקים את העיתון "נמר של נייר", שעסק בתחום המדיה והפרסום ושוגר למנוייו בפקס. ב-1992 ייסד את הירחון "התקשורת" שעסק בתחומים דומים.
ב-1995 ייסד את אתר חדשות הפרסום והשיווק "אייס", אותו מכר בנובמבר 2009 לחברת "קו מנחה".
תחת זיכיון של המותג "Time Out", אותו קיבל ב-2002, מפרסם סיגלר את השבועון "Time Out תל אביב", ומדריכי תיירות בעולם. ב-27 במאי 2010 יצא לאור גם הגיליון הראשון של "טיים אאוט ירושלים", אך נסגר לאחר כשנה עקב חוסר תקציב.
בעברו היה סיגלר אמון על המגזינים "360 מעלות", "התקשורת" ו-"yes", עיתון "ערוץ הילדים" ועיתוני הפקס "נמר של נייר" שעסק בפרסום ושיווק, "פקסדין" שעסקה בפסיקה ומשפט, "טעימות" ו"פרודקשן פוסט" שעסק בתעשיית ההפקות והטלוויזיה.
במאי 2002 קיבל את הזיכיון להוצאה לאור את המגזין "אטמוספירה" המופץ לנוסעי טיסות אל על. באוקטובר 2002 קיבל את הזיכיון להוצאת מדריך התרבות והבילויים טיים אאוט בישראל.
בשנת 2013 רכש את פעילות אתר allmag ואת המגזינים בקבוצת מוטו תקשורת, ביניהם מסע אחר, נישה וגלילאו וביוני 2014 רכש את מגזין "את".
סיגלר היה נשוי במשך 6 שנים לזמרת אפרת גוש ולזוג, ילד. ביוני 2020 הם נפרדו.
אנדרו בונאר לואו
אנדרו בונאר לואו (ההגייה הנכונה של שם המשפחה היא "לוֹ"; בתעתיק IPA: /lɔː/; באנגלית: Andrew Bonar Law; 16 בספטמבר 1858 – 30 באוקטובר 1923) היה מדינאי בריטי שמרני יליד קנדה. כיהן כשר המושבות וכשר האוצר בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ב-1922 נבחר לראשות הממשלה, אך נאלץ לפרוש כעבור מספר חודשים מסיבות בריאותיות. אנדרו בונאר לואו הוא אחד משני ראשי הממשלה הבריטים היחידיים (לצד בוריס ג'ונסון) שלא נולדו באיים הבריטיים.
אנדרו בונאר לואו, שנולד בניו ברנזוויק, במושבה הבריטית של קנדה, גדל מגיל 12 והלאה אצל בני משפחתו בסקוטלנד. לאחר לימודיו הצטרף בגיל 16 לסוחרי הברזל של גלאזגו. בשנת 1900 נבחר לחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית ותמך בסיעה האימפריאליסטית של המפלגה שהונהגה בידי ג'וזף צ'מברלין. מעת חלה צ'מברלין בשנת 1906 הוא הותיר את בנו אוסטן צ'מברלין ואת לואו בתור התומכים הראשיים בבית הנבחרים של תעריף פרוטקציוניסטי ממשלתי. לאחר שירד ארתור ג'יימס בלפור מראשות המפלגה השמרנית, הוסכם כי לואו יהפוך למנהיג המפלגה. מינויו היה לפשרה פוליטית בין אוסטן צ'מברלין ווולטר לונג, הוויסקונט לונג הראשון. לואו היה מקורב לעיתונאי, הפובליציסט ולימים גם הפוליטיקאי מקס אטיקן, הברון הראשון ביברברוק.
בשנת 1922 היו קרעים רבים בתוך ממשלת הקואליציה ולאחר משבר צ'נקלה, לחץ מצד חברי המפלגה השמרנית הוביל את לואו לסיים את ממשלת הקואליציה. במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1922 ניצחה המפלגה השמרנית באופן סוחף ולואו מונה לראש ממשלת בריטניה. בינואר 1923, לואו כמעט התפטר מראשות הממשלה עקב חוסר שביעות רצון משר האוצר סטנלי בולדווין על הסדר חוב המלחמה הבריטי לארצות הברית. בהמשך הכיבוש הצרפתי-בלגי של חבל הרוהר ותקיפת אזרחים גרמנים בידי כוחות צרפתים הוביל את לואו לנתק את יחסי הממלכה המאוחדת–צרפת. לאחר שהתגלה כי חלה בסרטן הגרון ולא ניתן היה לנתח אותו, לואו ירד מראשות הממשלה במאי 1923, רק 30 שבועות לאחר מינויו, ובמקומו מונה סטנלי בולדווין. לואו נפטר כעבור מספר חודשים ממחלתו.
ראשית דרכו
אנדרו בונאר לואו, שנולד בכפר קטן בניו ברונסוויק שבקנדה, הוא ראש ממשלת בריטניה הראשון בהיסטוריה שנולד מחוץ לתחומי האיים הבריטיים ונכון ל-2021 היחיד שנולד גם כן מחוץ לאיים הבריטיים הוא בוריס ג'ונסון. אביו היה כומר ששימש קהילות קטנות ונידחות, והמשפחה החזיקה גם חווה חקלאית לפרנסתה. אמו, שמוצאה ממשפחת בנקאים סקוטית, מתה בהיותו פעוט בן שנתיים, ואחותה עברה לגור בבית המשפחה ועזרה בגידולו עד שנישא אביו מחדש. מצד אביו היה לאנדרו מוצא מהסקוטים של אלסטר, מתיישבים סקוטים פרוטסטנטים באלסטר, צפון אירלנד. מורשתו האירית השפיעה רבות בהמשך חייב על גישתו הפוליטית בנוגע לאירלנד. אנדרו בלט ביכולותיו הלימודיות כבר בילדותו. לאחר נישואי אביו חזרה דודתו לסקוטלנד, ואנדרו בן ה-12 נסע עמה, כדי להתחנך בבית קרוביו האמידים. משסיים בונאר לואו את לימודיו בבית הספר התיכון בגלאזגו, נכנס לעבודה בבנק השייך לקרוביו, ובמקביל למד קורסי ערב באוניברסיטת גלאזגו.
לאחר שעסק זמן מה בבנק מקומי, לואו חבר לאגודת סוחרי ברזל מקומית והחל דרכו בתור איש עסקים. בונאר לואו נישא לאני רובלי בשנת 1891 ולזוג נולדו שישה ילדים. בונאר לואו עשה חיל בעסקיו עוד בשנות העשרים לחייו, ורכש מוניטין של איש עסקים קשוח וממולח. חינוכו בגלאזגו הבדיל אותו מרוב המנהיגים השמרנים אשר נודעו בהשפעת חינוך אוניברסיטת אוקספורד. השם בונאר היה למעשה שמו הפרטי השני, ובתחילת חייו נהג לחתום כ-A.B Law, אך בהמשך נודע יותר כבונאר לואו, תוך השמטת השם הפרטי אנדרו. במהלך כל חייו, לואו נותר בעל מבטא קנדי שהיה שגור בשפתו האנגלית.
מעורבות מוקדמת
במהלך שנות התשעים של המאה ה-19 התגבר עניינו של בונאר לואו בפוליטיקה, וב-1900 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית, כנציג מחוז גלאזגו בלקפריירס והאצ'סונטאון. המחוז קודם לכן נודע בתמיכה ממושכת במפלגה הליברלית. בונאר לואו נכנס לפוליטיקה בלב מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. בשנת 1902 מונה לשר המסחר בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור. בתוך המפלגה השמרנית היה בין חסידי ג'וזף צ'מברלין, ולאחר שחלה הלה בשנת 1906 ונעדר מפעילות פוליטית פעילה, היה בונאר לואו ממנהיגי האגף הזה של המפלגה, יחד עם בנו של צ'מברלין, אוסטן צ'מברלין. אף על פי שמעולם לא התבטא באופן פומבי נגד מדיניותו הכלכלית של בלפור, בונאר לואו צידד עם סיעת צ'מברלין במפלגה השמרנית שקראה לרפורמה בתעריף המדיני, מה שלימים הפך לפרוטקציוניזם.