cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דונצק (מחוז)
היסטוריה
מחוז דונצק הוקם ב-3 ביוני 1938 תחת השם מחוז סטלינו לאחר שמחוז דונצק פוצל למחוז וורושילובגרד (מחוז לוהנסק המודרני) ולמחוז סטלינו (מחוז דונצק המודרני).
במהלך הכיבוש הנאצי מסתיו 1941 ועד סתיו 1943 שונה שמו של המחוז למחוז יוזיבקה.
בשנת 1961 במסגרת תהליך הדה-סטליניזציה שונה שמו של המחוז ממחוז סטלינו למחוז דונצק.
במהלך פירוק ברית המועצות, 83.9% מהמצביעים במחוז דונצק היו בעד הכרזת העצמאות של אוקראינה במשאל העם ב-1991.
במהלך שנות התשעים המחוז נודע בשל פעילות פלילית גבוהה שכללה הרג של אנשי עסקים בעלי פרופיל גבוה כמו היזם אחט בראגין ויבהן שצ׳רבן. מחוז דונצק היה גם בסיס לסיעה הפוליטית הפרו-רוסית הראשית של אוקראינה, מפלגת האזורים, שהפכה לחלק מהממשלה האוקראינית ב-2002.
ב-1994 התקיים משאל עם במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק. כ-90% תמכו בכך שהשפה הרוסית תזכה למעמד של שפה רשמית לצד השפה האוקראינית. עם זאת, משאל העם בוטל על ידי ממשלת קייב.
לקראת סוף שנת 2004, מפלגת האזורים הייתה מעורבת בניסיון יצירת פרויקט פוליטי, הרפובליקה האוטונומית של דרום-מזרח אוקראינה, שהייתה אמורה לכלול את מחוז דונצק.
ב-6 באפריל 2014 חיילי מודיעין רוסים שהוסוו כתושבים מקומיים, מפלגת האזורים, יחד עם קומוניסטים מקומיים ופעילים פרו-רוסים בעיר דונצק השתלטו על בניין ממשלת מחוז דונצק והקימו במקומה "מועצה עממית" שהכריזה על ריבונות המחוז תחת ישות מדינית חדשה בשם "הרפובליקה העממית של דונצק". "המועצה העממית" הפכה לגוף המחוקק של הרפובליקה וחבריה החליטו על עריכת משאל עם לכינון מדינה עצמאית בשטח המחוז והכרזת עצמאות חד צדדית מאוקראינה. עד בוקר ה-12 באפריל השלטון העצמי של דונצק כבר היה מאורגן והתמקם בבניין ממשלת מחוז דונצק במרכז העיר דונצק. בהמשך אותו היום, שאר ערי המחוז (כדוגמת סלוביאנסק, מאריופול, ינקייבו וקראמטורסק) הביעו תמיכה בממשל הבדלני. בתגובה לכך השלטון המרכזי באוקראינה הכריז על תחילת מבצע צבאי נרחב ללוחמה בטרור באזורי מזרח אוקראינה, והחל במתקפות צבאיות כנגד מטרות במזרח אוקראינה. הקרבות בין כוחות הממשלה והמורדים התפשטו לכל מחוז דונצק כאשר צבא אוקראינה ניסה להשתלט מספר פעמים על נמל התעופה הבינלאומי בדונצק, שב-18 באפריל נכבש על ידי מיליציית המורדים.
ב-12 במאי הוכרזה ריבונותה של הרפובליקה העממית של דונצק, בהתאם להכרזת עצמאות מ-7 באפריל ותמיכת הרוב במשאל עם שנערך יום קודם לכן. כתוצאה מכך החלה המלחמה בדונבאס.
ב-21 בפברואר 2022 הכירה רוסיה בעצמאותה של הרפובליקה העממית של לוהנסק ושלחה כוחות צבא לאזור.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, כוחות קרקע רוסיים חדרו לאזור דונצק וכבשו שטחים שנמצאו עד אז בשליטת אוקראינה.
גאוגרפיה
מחוז דונצק ממוקם בדרום מזרח אוקראינה. שטחו הוא כ-26,517 קמ"ר והוא מהווה כ-4.4% משטחה הכולל של אוקראינה. המחוז גובל במחוזות דנייפרופטרובסק וזפוריז'יה בדרום מערב, במחוז חרקוב בצפון, במחוז לוהנסק בצפון מזרח, במחוז רוסטוב ברוסיה במזרח ובים אזוב בדרום. קו האורך שלו מצפון לדרום הוא כ-270 ק"מ, וממזרח למערב כ-190 ק"מ.
דמוגרפיה
בשנת 2013 מנתה אוכלוסיית מחוז דונצק 4.43 מיליון תושבים, שהיוו כ-10% מכלל האוכלוסייה האוקראינית, מה שהופך אותה לאזור המאוכלס ביותר והצפוף ביותר במדינה. זאת בשל נוכחותן של ערים תעשייתיות גדולות וכפרים רבים שהתאגדו סביבן.
במפקד הלאומי של אוקראינה 2001, הקבוצות האתניות במחוז דונצק היו: אוקראינים – 2,744,100 (56.9%), רוסים – 1,844,400 (38.2%), יוונים פונטים – 77,500 (1.6%), בלארוסים – 44,500 (0.9%), אחרים (2.3%). השפות המדוברות באזור היו: רוסית – 74.9%, אוקראינית – 24.1%. כמו כן, המחוז מכיל גם 21% מהמוסלמים במדינה.
אקוויפר החרמון
במדינת ישראל, אקוויפר החרמון הוא אקוויפר (שכבת סלע המכילה מים) המצוי בתוך שכבות סלע הגיר שמהן בנוי הר החרמון. אזור החרמון הוא העשיר ביותר במשקעים בישראל, ובכל שנה הוא מתכסה בשלג. המים מחלחלים דרך הסדקים שבגיר ונובעים בשולי החרמון, בסוריה במזרח ובישראל במערב, וכן במעיינות של הנחלים דן, שניר, ובניאס בדרום. מעיינות אלה הם המקורות המרכזיים של נהר הירדן, והם מזרימים מדי שנה כ-500 מלמ"ק מים אל הכנרת.
צ'רינג קרוס
צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross) הוא אזור ברובע וסטמינסטר, במרכז לונדון שבאנגליה. מקור השם הוא כפר קטן שהיה במקום זה בשם צ'רינג קרוס.
מקורו של שם הכפר שנוי במחלוקת. הכפר ידוע בכך שבו נבנתה האחרונה באנדרטאות הזיכרון למלכה אלינור מקסטיל, אשתו של המלך אדוארד הראשון. המלכה נפטרה במחוז לינקולנשייר והובאה משם למנזר וסטמינסטר במסע שנמשך שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות. בכל שנים עשר המקומות שבהם נח ארונה של המלכה בנה המלך אדוארד הראשון צלבי זיכרון שנקראו מאז צלבי אלינור. מקום מנוחת הארון האחרון לפני לוויית המלכה היה בצ'רינג. מתוך צלבים אלה נותרו עד ימינו שלושה.
יש הגורסים שהמקום קרוי על שם הצלב, ומקורו במשפט הצרפתי "שר רין" - "מלכה אהובה". לפי גרסה אחרת, מקור השם הוא מילה אנגלית עתיקה שמשמעה "עיקול הנהר".
אנדרטת הצלב הנוכחית העומדת מול תחנת הרכבת של צ'רינג קרוס היא שיחזור ויקטוריאני של הצלב המקורי (אף שרבים חושבים ששחזור זה מעוטר יותר מהמקור). השחזור תוכנן על ידי האדריכל אדוארד מילטון בארי. כל המרחקים בלונדון נמדדים מצלב זה.
רשימת האפיפיורים
האפיפיור עומד בראש הכנסייה הקתולית. המונח "אפיפיור" (בלטינית: papa) משמש בכנסייה הקתולית, בכנסייה היוונית האורתודוקסית ובכנסייה הקופטית כתיאור למנהיג הרוחני העליון. בימינו מתייחס התואר בדרך-כלל אל ראש הכנסייה הקתולית. התואר עצמו משמש בכנסייה הקתולית הרומית מאז כהונתו של סיריקיוס בסוף המאה הרביעית. מניין האפיפיורים הרשמי עומד על 265 או 266 אפיפיורים (תלוי אם מונים את האפיפיור הנבחר סטפנוס).
האפיפיור מחזיק גם בתארים נוספים כמו בישוף רומא, ממלא מקומו של ישו הנוצרי, יורשו של פטרוס הקדוש, נסיך השליחים, הפונטיף העליון של הכנסייה העולמית (הקתולית), פטריארך המערב, הפרימוס (ראשון) של איטליה, ארכיבישוף ובישוף מטרופוליטני של הפרובינקיה המקומית, ומשרת משרתי האל. מאז שנת 1929 תוארו הרשמי של האפיפיור במדינת הוותיקן, מחוץ לתפקידו הדתי, הוא הריבון.
הערות שוליים
Pave
אנרגיה פנימית
אנרגיה פנימית הוא גודל בתרמודינמיקה שמתאר את האנרגיה של מערכת תרמודינמית. מסומן בדרך כלל באות U, ולעיתים באות E.
האנרגיה הפנימית כוללת את האנרגיה הבלתי מסודרת של המערכת, כלומר את האנרגיה הקינטית של חלקיקים יחסית למרכז המסה של הגוף (אנרגיה תרמית), או את האינטראקציות בין החלקיקים השונים שמרכיבים את המערכת (כמו אינטראקציה חשמלית בין החלקיקים, או קשרים כימיים). היא לא כוללת אנרגיה קינטית או פוטנציאלית של הגוף כולו.
נכון לרגע זה, לא ניתן לחשב את האנרגיה הפנימית בכל מצב כלשהו אך ניתן לחשב את שינוי האנרגיה הפנימית שעובר הגוף בין 2 מצבים (הפרש האנרגיה הפנימית שהייתה לגוף אחרי פעולה לאנרגיה הפנימית שהייתה לו לפני).
לפי החוק הראשון של התרמודינמיקה הנוסחה היא כאשר W הוא סך כל העבודות של הגוף (בג'ול) ו-Q הוא סך אנרגיית החום של הגוף (בג'ול).
היחידות של האנרגיה הפנימית הן יחידות של אנרגיה (ג'ול, ארג, או קלוריה - שהיא יחידת האנרגיה ההיסטורית בה השתמשו בתרמודנימיקה), והיא גודל אקסטנסיבי.
במכניקה סטטיסטית
מקבלים ביטוי זה אומנם לא נותן את האנרגיה הפנימית כפונקציה של המשתנים הטבעיים שלה, אלא של הטמפרטורה במקום האנטרופיה. אולם ניתן ממנו להגיע לביטוי עבור האנרגיה החופשית של הלמהולץ כפונקציה של המשתנים הטבעיים שלו.
כאשר רמות האנרגיה של כל חלקיק אינן תלויות ברמות האנרגיה של חלקיקים אחרים, אפשר לכתוב את פונקציית החלוקה כמכפלה של פונקציות חלוקה נפרדות עבור כל אחד מהחלקיקים (עד כדי חלוקה בעצרת של מספר החלקיקים הזהים - גורם שמשפיע על האנטרופיה, ועל האנרגיה החופשית, אבל לא על האנרגיה הפנימית). דבר זה מאפשר לפרק את האנרגיה לסכום האנרגיות של החלקיקים השונים (כצפוי מגודל אקסטנסיבי), ואף לפרק לסכום האנרגיות בדרגות החופש השונות עבור כל חלקיק (דרגות החופש המרחביות השונות, וגם דרגות חופש של רוטציה וויברציה).
כיוון שמדובר בביטוי עבור ממוצע של התפלגות, יש לו גם סטיית תקן, שהמימוש הפיזיקאלי שלה המכונה פלקטואציה. היא נתונה על ידי: מכיוון שהאנרגיה הפנימית היא גודל אקסטנסיבי, והטמפרטורה היא גודל אינטנסיבי, האנרגיה הפנימית גדלה באופן ליניארי עם מספר החלקיקים, אבל הפלקטואציה גדלה רק יחסית לשורש מספר החלקיקים, כך שבגבול התרמודינמי הפלקטואציה זניחה ברוב המקרים.
יחסי נורווגיה–צ'כיה
יחסי נורווגיה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין נורווגיה לצ'כיה. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, OECD, נאט"ו והאו"ם.
יחסי נורווגיה–צ'כוסלובקיה
ב-11 במרץ 1937 חתמו באוסלו, צ'כוסלובקיה ונורווגיה על חוזה לשיתוף פעולה תרבותי. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, והן הקימו ממשלות גולות בלונדון, בריטניה. שתי המדינות היו ממקימות ארגון האו"ם. נורווגיה גינתה את ההפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה בשנת 1948. במהלך המלחמה הקרה נורווגיה הייתה חלק מנאט"ו, בעוד צ'כוסלובקיה הייתה חלק מברית ורשה.
היחסים עם צ'כיה
צ'כיה ונורווגיה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1993. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו, במועצת אירופה וב.
היחסים בין צ'כיה לנורווגיה היו בדרך כלל ידידותיים. שתי המדינות מקושרות על ידי חברותן בנאט"ו, בדגש על הקשר הטרנס-אטלנטי ושותפות באזור הכלכלי האירופי (EEA) ובאזור שנגן. עם אספקת הגז הטבעי שלה נורווגיה הייתה שותפה אסטרטגית של צ'כיה מאז 1997, שכן היא מסייעת לגוון מקורות אנרגיה. גז נורווגי מכסה כיום כרבע מצריכת הגז בצ'כיה.
היחסים הטובים של המדינות נתמכים על ידי שיתוף פעולה בפרויקטים הממומנים מהכספים שמעניקה נורווגיה לצ'כיה (ולחברות חדשות באיחוד האירופי / EEA) כחלק מהמנגנון הפיננסי הדו-צדדי של מדינות EFTA מאז 2004. בתקופת המימון 2004–2009, לרשות הרפובליקה הצ'כית הוקצו 110.9 מיליון אירו ובתקופת המימון 2009–2014 131.8 מיליון אירו. סביבה, בריאות הציבור, שמירה על המורשת התרבותית, ילדים ומחקר הם תחומים מועדפים.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות התמקד ביחסים כלכליים, נושאי ביטחון ואנרגיה. שיתוף פעולה רחב היקף בין צ'כיה לנורווגיה כולל גם קשרים הדוקים בין ערים לאוניברסיטאות, למשל בין ערים מולדה וצ'סקה ליפה או אוניברסיטאות אוסלו (אוניברסיטת אוסלו) ופראג (אוניברסיטת קארל בפראג).
ג'אז סינקלייר
קריירה
בשנת 2013 כיכבה סינקלייר בשני הפרקים של הסדרה התיעודית "כיתת אומן".
בשנת 2014 גילמה סינקלייר את תפקיד קים קרסון בפרק אחד של סדרת הטלוויזיה "מהפכה". היא שיחקה גם בתפקיד טאשה ויליאמס בשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Rizzoli & Isles" בהפקת ערוץ TNT.
בשנת 2015 גילמה סינקלייר את אנג'לה בסרט הדרמה הקומית של ג'ייק שרייר, "ערים של נייר", יחד עם נאט וולף וקארה דלווין. הסרט הוא עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון גרין, והוקרן לראשונה ב־24 ביולי 2015.
בשנת 2016, סינקלייר כיכבה בתפקיד אנה, אם פונדקאית, בסרט המותחן "When the Bough Breaks", בבימויו של ג'ון קסאר. הסרט יצא לאקרנים ב־9 בספטמבר 2016.
בשנת 2017 סינקלייר כיכבה בתפקיד ביאטריס בנט בסדרה הטלוויזיה "יומני הערפד".
סינקלייר גילמה את קלואי בסרט האימה העל טבעי "סלנדרמן", שהוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-10 באוגוסט 2018. ב־5 בפברואר 2018 לוהקה סינקלייר לתפקיד רוזלינד ווקר בסדרה של נטפליקס, "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה".
Super Mario 3D Land
עלילת המשחק
במהלך סערה, עץ מסועף דמוי זנב בשם עץ הזנב, הניצב בשטח הטירה של הנסיכה פיץ', מופשט מכל העלים שלו. העלים, שמתגלים כעלי סופר (Super Leaves), נלקחו במציאות על ידי באוזר שמשתמש בהם כדי להעניק לחניכיו זנבות סנאי ומעניק להם יכולות חדשות כמו תעופה. כאשר מריו והפטריות הולכים לבדוק את העץ למחרת הם מגלים מכתב מבאוזר, בו כתוב שהוא חטף את הנסיכה. מריו יוצא למרדף לאתר ולהציל את הנסיכה, ולומד בתהליך על כוונותיו של באוזר בנוגע לשימוש בעלי הסופר. לאחר שהצילו את הנסיכה, הפטריות ומריו חוזרים לממלכת הפטריות בעוד מריו נושא את הנסיכה. פעולותיו של מריו מובילות לשיקום עץ הזנב. עם זאת, תמונה נופלת ארצה וחושפת את לואיג'י מאחורי סורג ובריח עם קופה טרופה ופיפה, ומתחילה את המסע של מריו לעולם המיוחד 1.
מידע נוסף
מעצב המשחק, שיגרו מיאמוטו, תיאר אותו כ"משחק תלת־ממדי של מריו הפועל ממש כמו משחק דו־ממדי." Super Mario 3D Land משלב אלמנטים של משחקים דו־ממדיים מהסדרה, יחד עם אלמנטים חדשים, כגון שלבים בשלושה ממדים וביצוע מגוון פעולות.
המטרה של כל רמה במשחק היא להגיע לדגל בקצה מסך המשחק ולתפוס אותו לפני תום הזמן. Super Mario 3D Land משתמש במערכת של חיים ובונוסים דומים למשחקים הדו-ממדיים, שבה מתכווץ מריו עם פגיעתו באויבים או סכנות, כשפגיעה במצב "קטן" גורם לאובדן נקודות החיים. המשחק מציע מספר פריטים מסורתיים ממריו, כגון סופר פטריות, פרח אש, כוכב צבעוני, יחד עם כוחות קפיצה חדשים המוענקים למריו בעזרת חליפות מיוחדות, כאשר מריו אוסף סופר-עלה, הוא מקבל חליפה בדמות דביבון, המאפשרת לו לתקוף עם זנבו ולרחף באוויר, כאשר הוא נוגע בקופסת השאלה, הוא מקבל חליפה בעלת מראה דומה לקופסאות שאלה, המאפשר לו לאסוף מטבעות אוטומטית כשהוא לובש אותה. בנוסף לחליפות, למריו יש אפשרות לזכות בכוחות מיוחדים: עלה הפסל הופך אותו לפסל, קופסת המדחף, נותנת לו אפשרות להגיע למקומות גבוהים ופרח הבומרנג מאפשר לו לזרוק בומרנגים.
עלה בלתי מנוצח, המופיע לאחר שהשחקן מת חמש פעמים ברמה, נותן למריו את יכולות הטנוקי, בעוד P-Wing, המופיע לאחר שהשחקן מת עשר פעמים ברמה, נותן לשחקן את האפשרות לסיים את הרמה אוטומטית. פטריות רעל מן המשחק Super Mario Bros.: The Lost Levels מופיע גם בעולמות המיוחדים.
ישנן שלוש מדליות כוכב בכל שלב, על צנת להתקדם במשחק יש למצוא ולקחת אותן. לדוגמה: על מנת השלב הסופי של עולם 8 נדרשות 100 מדליות כוכב.
super mario 3d land מנצל את הטכנולוגיה הסטריאוסקופית של הנינטנדו 3DS, המאפשרת לשחקנים לתפוס עומק של פריטים ושחקנים במסך. קיימות נקודות קלות יותר כאשר מצב 3D מופעל. המשחק גם מנצל את הגירוסקופ ב3DS עבור משקפת המאפשרת לשחקנים לחפש טודים ולהרוויח בונוסים נוספים. המשחק גם משתמש בתכונת השיתוף StreetPass, המאפשרת לשחקנים להחליף תיבות מסתורין המכילות פריטים מסוימים.
צ'וביטס
צ'וביטס (באנגלית: Chobits, ביפנית: ちょびっツ), הוא כותר אנימה ומאנגה הנוצר על ידי קבוצת האנימציה היפנית קלאמפ (CLAMP). המאנגה רצה בין השנים 2001 ל-2002 עם שמונה גליונות, האנימה רצה בין אפריל לספטמבר 2002 עם 26 פרקים. הסדרה מוגדרת סאיינן (seinen) ואצ'י ולכן תתאים לצפייה לשכבות הנוער והמבוגרים, הסדרה גם מתרחשת באותו יקום של האנימה אנג'ליק לייר (Angelic Layer). הסדרה מעלה שאלות פילוסופיות לגבי מהות יחסי אנוש עם מכונה ומקום המכונה בחיי האדם.
עלילה
בעולם של צ'וביטס (יפן בתקופה מסוימת בעתיד) כמעט לכול אדם יש פרסוקון, והמון אנשים מחליפים שותפים, חברים ואף בני זוג אנושיים בפרסוקונים מהסיבה הפשוטה שהתכנות של הפרסוקון הוא לאהוב ולכבד את האדון שלו והפרסוקון יעשה זאת לא משנה איזה אדם הבעלים שלו, שפל או אציל, טוב או רע. בנוסף למערכת היחסים של הידאקי וצ'י הסדרה גם עוקבת אחרי יחסים בין דמויות אנושיות אחרות המושפעות מיחסי האדם-פרסוקון השכיחים בחברה. הסדרה מבקרת בצורה די משמעותית על מקום המכונה והמחשב בחיי האדם ומראה מה יכול לקרות בנפש ובחברה האנושית כאשר מכונה תגיע בסופו של דבר לרמה פסודו-אנושית שבא מכונה יכולה להחליף בן אדם הן בעבודה והן בפנאי.
פיליפ דאמס
קריירת מועדונים
דאמס החל את קריירת הבוגרים שלו בליירסה הבלגית, שם שיחק עד לקיץ 2001, אז עבר לגנצ'לרבירליגי מליגת העל הטורקית. דאמס שיחק בגנצ'לרבירליגי שלוש עונות וחצי, כאשר העונה הטובה ביותר הייתה עונת 2002/03 בה הבקיע שבעה שערי ליגה ב-27 הופעות. בפגרת החורף של עונת 2004/05 עזב דאמס את גנצ'לרבירליגי וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך. עד לסוף עונת 2004/05 ערך דאמס 11 הופעות והבקיע שער אחד. בעונה זו ניצלו דאמס וגלאדבך מירידה על חודה של נקודה אחת. בעונת 2006/07 נשרה גלדבאך לבונדסליגה השנייה, כאשר דאמס שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בעונה זו, לאחר שסבל מפציעה. בעונת 2007/08 חזר דאמס לסגל הקבוצה הבכירה, והעפיל עמה בחזרה לבונדסליגה. בעונת 2008/09 דאמס וגלדבאך ניצלו ממשחקי המבחן על חודה של נקודה אחת. דאמס הבקיע שני שערים בעונה זו, במהלכה מונה כקפטן הקבוצה. בעונת 2010/11 סיימו דאמס וגלדבאך במקום ה-16 בבונדסליגה ונאלצו להתמודד במשחקי מבחן מול בוכום. דאמס וגלדבאך ניצחו 1-0 במשחק הראשון וסיימו בתיקו 1-1 בגומלין ונשארו בליגה. בעונת 2011/12 סיימו דאמס וגלדבאך במקום הרביעי בליגה, הישג השיא של דאמס עם הקבוצה, והבטיחו מקום בליגת האלופות. דאמס שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם דאנטה, מרטין שטרנצל והובארד נורדבייט. גלדבאך ספגה בעונה זו 24 שערים בלבד, והייתה ההגנה השנייה בטיבה בליגה אחרי באיירן מינכן. בעונת 2012/13 הודחו גלדבאך ודאמס בפלייאוף העלייה לליגת האלופות על ידי דינמו קייב, והמשיכו למפעל הליגה האירופית. גלדבאך ודאמס צלחו את שלב הבתים, בו הבקיע דאמס שער אחד, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי לאציו. בבונדסליגה סיימו גלדבאך ודאמס במקום השמיני. בעונת 2013/14 סיימו גלדבאך ודאמס במקום השישי בבונדסליגה. בעונת 2014/15 דאמס מיעט מאוד לשחק, ובקיץ 2015 עזב דאמס את גלדבאך לאחר עשר עונות וחצי, וחזר לבלגיה כאשר חתם בוסטרלו.
בעונת הבכורה של דאמס בוסטרלו, הוא היה שחקן הרכב קבוע, וקבוצתו סיימה במקום הלפני אחרון בליגת העל הבלגית, ונשארה בליגה מכיוון שרק המקום האחרון נשר. בעונת 2016/17 נשרו וסטרלו ודאמס לליגת המשנה הבלגית מהמקום האחרון. לאחר עונה זו לא שיחק דאמס, ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
בין השנים 1998 ו-1999 ערך דאמס תשע הופעות במדי נבחרת בלגיה עד גיל 21. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בלגיה הבוגרת, ערך דאמס בשנת 2004, בהפסד 3-0 לנבחרת גרמניה. לאחר מכן דאמס לא לבש את המדים הלאומיים עד לשנת 2008. דאמס ערך הופעה נוספת במשחק ידידות ועוד שלוש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 במדי בלגיה, אך לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2010 עצמו.
נורמן קוטה
נורמן קוטה (באנגלית: Norman Daniel Cota 30 במאי 1893 - 4 באוקטובר 1971) היה גנרל בצבא ארצות הברית נודע בעיקר בזכות לחימתו הנועזת בחוף אומהה בפלישה לנורמנדי.
קריירה מוקדמת
ב-1913 התקבל לאקדמיה הצבאית וסט פוינט אותה סיים ב-1917. שם הכיר את דוויט אייזנהאואר שסיים שנתיים לפניו. בשנים 1924–1928 שירת בהוואי ולאחר מכן למד בבית הספר לפיקוד ומטה פורט לוונוורת' אותו סיים ב-1931.
מלחמת העולם השנייה
בשנים 1942 -1943 היה ראש מטה של הדיוויזיה ה-1. הוא השתתף בנחיתה בצפון אפריקה (מבצע לפיד) ובפלישה לסיציליה (מבצע האסקי) והועלה לדרגת בריגדיר גנרל. הוא נשלח לבריטניה והשתתף בתכנון הפלישה לנורמנדי. ערב הפלישה מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-29. הוא התנגד לנחיתה באור יום אך הפיקוד העליון האמין שלהפצצות אוויריות ועליונות טכנולוגית יש סיכוי גדול יותר באור יום.
לאור יום ה-6 ביוני 1944 החלה נחיתת האמריקאים בחוף אומהה. הם נתקלו באש קטלנית מעמדות הגרמנים על הגבעות. לקראת הצהרים הגיע מספר ההרוגים למעלה מ-1000 והועלתה אפשרות של פינוי הכוח דרך הים.
קוטה סבר שהתמוטטות ההתקפה בחוף אומהה תביא להתמוטטות הפלישה כולה. בנקודת המשבר הוא הצליח לאסוף כמה קציני הנדסה שהצליחו לפוצץ את עמדת הבטון הגרמנית שחלשה על החוף. דבר זה איפשר את פריצת הכוחות ויצירת ראש גשר שאיפשר הנחתת כוחות שריון. בהמשך ארגן קוטה כוח שכונה הבריגדה הממזרית של קוטה שהמשיכה את הפריצה אל תוך הארץ. על חלקו של קוטה בכיבוש חוף יוטה עוטר בצלב השירות המצוין.
בסרט היום הארוך ביותר מגלם השחקן רוברט מיצ'ם את דמותו של קוטה.
ב-14 באוגוסט 1944 מונה קוטה למפקד הדיוויזיה ה-28. לאחר שחרור פריז התכבד קוטה לצעוד בראש חייליו לאורך השאנז אליזה ב-29 באוגוסט 1944, כמייצגים את צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה
ב-30 ביוני 1946 פרש קוטה משירות פעיל בדרגת מייג'ור גנרל. הוא מת בוויצ'יטה, קנזס ב-4 באוקטובר 1971 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
יחיא ח'אן
אגא מוחמד יחיא ח'אן (באורדו: آغا محمد یحییٰ خان; 4 בפברואר 1917 – 10 באוגוסט 1980) היה נשיא פקיסטן השלישי שכיהן בתפקידו בין השנים 1969 – 1971. תקופת נשיאותו של ח'אן עמדה בסימנה של מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסימן הקריסה הכלכלית והמלחמה נגד הודו שהתנהלה ב-1971.
במלחמת העולם השנייה הוא לחם בשורות צבא הודו הבריטית בזירת הים התיכון. לאחר חלוקת הודו על ידי הבריטים הוא היה לאזרח פקיסטן והצטרף אל הכוחות המזוינים שלה ולקח חלק בחדירה החשאית לקשמיר ההודית שהציתה את מלחמת הודו-פקיסטן השנייה ב-1965. ב-1969, לאחר שבאופן שנוי במחלוקת הוא מונה לפקד על הצבא, לקח ח'אן את תפקיד הנשיא על עצמו, הטיל משטר צבאי במדינה והשעה את החוקה. ב-1970, לאחר שהתקיימו לראשונה בפקיסטן בחירות כלליות, הוא עיכב את העברת השלטון לשייח' מוג'יבור רחמן שהצית את ההתנגדות האלימה במזרח פקיסטן והורה לרשויות בחלק זה של המדינה לדכא בכוח את המרידה שפרצה שם ושנחשבת כיום כרצח העם הבנגלי.
פקיסטן ספגה תבוסה מוחצת במלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שכתוצאה ממנה איבדה המדינה את השפעתה בעולם המוסלמי ומזרח פקיסטן הוקמה כמדינה חדשה, בנגלדש. כך נתפשת תקופת שלטונו של ח'אן כזו שפגעה קשות באחדותה של פקיסטן. בעקבות אירועים אלו, הוא העביר את השלטון במדינה לידיו של זולפיקר עלי בהוטו והתפטר מהפיקוד על הצבא בחרפה. לאחר מכן נשללו ממנו כל אותו הכבוד שהוענקו לו בעבר והוא הושם במעצר בית במשך רוב שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1977 הוסרו המגבלות מעל יחיא ח'אן וב-1980 הוא מת בעיר רוואלפינדי שבפקיסטן. ההיסטוריונים הפקיסטניים רואים אותו באופן שלילי והוא נחשב לאחד ממנהיגי המדינה הפחות מוצלחים בתולדותיה.
ראשית חייו
יחיא ח'אן נולד בעיר צ'קוול שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן) למשפחה ממוצא פתאני. על פי ספרו של ההיסטוריון ההודי דיוון ברינדרנאת', "חייו הפרטיים של יחיא ח'אן" שיצא לאור ב-1974, אביו של יחיא ח'אן שירת במשטרת הודו הבריטית במחוז פנג'אב. יחיא היה ילד רציני שהצטיין בלימודיו. הוא למד בבית ספר קיימברידג' היוקרתי על שם קולונל בראון שבעיר דהראדון (כיום בהודו) ובהמשך למד באוניברסיטת פנג'אב, שם סיים את לימודי התואר הראשון תוך שנתיים.
קריירה צבאית בצבא הודו הבריטית
ב-1 במאי 1939 הוסמך יחיא ח'אן כקצין על ידי האקדמיה הצבאית ההודית בדרהדון. הוא הוצב כקצין חיל רגלים בגדוד הרביעי של הרגימנט הבלוצ'י העשירי ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במערכה בצפון אפריקה, שם ביוני 1942 הוא נפל בשבי כוחות הציר ושהה במחנה שבויים באיטליה שממנו הוא הצליח להימלט בניסיון הבריחה השלישי. בהמשך הוא שירת כקצין בדרגת לוטננט ומאוחר יותר בדרגת קפטן בדיוויזיה ההודית ה-4. הוא שירת בעיראק, באיטליה ובצפון אפריקה. לאחר שיחרורו מהשבי הוא שב להודו.
קריירה צבאית בצבא פקיסטן
ב-1947 התגייס ח'אן לצבא פקיסטן. באותה עת הוא נשא דרגת מייג'ור. באותה שנה הוא היה פעיל במניעת האפשרות לקצינים הודים לקחת ספרים מהספרייה המפורסמת של הקולג' להכשרת סגל של צבא הודו הבריטית (כיום המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן) בכוויתה, שם הוא היה המדריך המוסלמי היחיד. ב-1951, בגיל 34 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ועד היום הוא הקצין הצעיר ביותר בהיסטוריה של הכוחות המזוינים של פקיסטן שהוענקה לו דרגה זו. בהמשך הגיעו לדרגה זו ארבעה מחבריו לקורס הקצינים בני גילו. הוא מונה כמפקד של הבריגדה העצמאית ה-105 שהוצבה באזור קו השליטה בג'אמו וקשמיר בשנים 1951 – 1952. הוא תואר כאלכוהוליסט שחיבב נשים ויין, אף על פי שהוא היה קצין מקצועי וזכה לשבחים. בהמשך, כסגן ראש המטה הכללי הוא נבחר לעמוד בראש מועצת התכנון של הצבא שהוקמה על ידי איוב ח'אן לבצע תהליכי מודרניזציה בצבא פקיסטן בשנים 1954 – 1957. בין השנים 1958 – 1962 הוא גם מילא את מקומו של ראש המטה הכללי ובשנים 1962 – 1965 הוא פיקד על דיוויזיית חיל רגלים. ח'אן היה גם שותף להקמתה של המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן בכוויתה. הוא מילא תפקיד מרכזי בתמיכה במערכת הבחירות לנשיאות פקיסטן של איוב ח'אן ב-1965 מול פטימה ג'ינה, אחותו של מוחמד עלי ג'ינה. כאות הערכה לפועלו הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לפקד על דיוויזיית הרגלים השביעית של צבא פקיסטן, שעליה הוא פיקד במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השנייה ב-1965. בתפקידו זה הוא לא לקח חלק מרכזי בתכנון ובביצוע של מבצע החדירה "המהלומה הגדולה", שכשלה עקב החלטתו לשנות את החלטות הפיקוד העליון, ובשל כך חצה צבא הודו את הגבול בין שתי המדינות.
על אף כישלונותיו, קודם ח'אן ב-1966 לדרגת לוטננט גנרל על פי החלטה אישית של הנשיא איוב ח'אן ומונה כסגן מפקד הצבא. במרץ אותה שנה הוא מונה כמפקד העליון של צבא פקיסטן והחל למלא את התפקיד ביוני. עם כניסתו לתפקיד הדיח שניים מהקצינים שהיו קודם לכן בדרג פיקודי מעליו: לוטננט גנרל אלטאף קדיר ולוטננט גנרל בחיטאר ראנה.
ח'אן הגיע לתפקידו זה בגיל 49, הצעיר ביותר בהיסטוריה הצבאית של פקיסטן שמונה לתפקיד. הוא החל לבצע במלוא כוחו תהליך ארגון מחדש של הצבא. לאחר מלחמת 1965 בוצעו בצבא שינויים ארגוניים וטכניים משמעותיים. עד המלחמה הייתה מקובלת הסברה שהדיוויזיות יכולות לתפקד באופן יעיל תוך קבלת פקודות ישירות ממטה הצבא. רעיון זה כשל במלחמה והצורך להקים מפקדות של הגיסות שתתווכנה בין מפקדת הצבא לבין הדיוויזיות שלחמו בחזית הוכר כצורך המבצעי הנחוץ ביותר לאחר המלחמה. במהלך המלחמה הייתה בצבא פקיסטן רק מפקדת גיס פעילה אחת, מפקדת הגיס הראשון.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הטילה ארצות הברית אמברגו על משלוחי נשק הן להודו והן לפקיסטן. אמברגו זה לא השפיע על צבא הודו, אך הוא השפיע באופן משמעותי על היכולות הטכניות של צבא פקיסטן. מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין ראסק, סיכם זאת באומרו: "אם אתם יוצאים למלחמה, הלחמו, אך אנו לא מתכוונים לשלם על כך".
נשיא פקיסטן
איוב ח'אן היה נשיאה של פקיסטן במשך רוב שנות ה-60 של המאה ה-20, אך לקראת סוף העשור החל להתעורר חוסר שביעות רצון ממנו בציבור הפקיסטני. פקיסטן שקעה אל חוסר יציבות ואיוב ח'אן העביר את השלטון לידיו של יחיא ח'אן, שהטיל מיד משטר צבאי על המדינה. כאשר קיבל יחיא ח'אן את השלטון ב-25 במרץ 1969, הוא ירש בעיה חוקתית שהתמשכה כבר על פני שני עשורים של יריבות בין-מחוזית בין מערב פקיסטן שנשלטה על ידי פנג'אבים-פתאנים-מוהג'ירים לבין מזרח פקיסטן שרוב האוכלוסייה בה היה בנגלי. בנוסף, ירש ח'אן בעיה בת 11 שנים של שליטה של אדם אחד שמשל במדינה שביסודה הייתה מדינה דמוקרטית, בעיה שהייתה הבסיס האידאולוגי לתנועת המחאה נגד איוב ח'אן בשנים 1968 – 1969. כמפקד הצבא ניחן יחיא ח'אן בכל היכולות, הכישורים והפוטנציאל הנדרשים לתפקיד, אך הוא ירש בעיה מורכבת מאוד ונאלץ לבצע מספר תפקידים: ראש המדינה, מנסח החוקה הזמנית, פתרון שאלת "היחידה האחת" והרגעת התסכולים ותחושות הניצול והאפליה שנוצרו בפקיסטן המזרחית בעקבות סדרה של צעדים של הממשלה מאז 1948. כל אלו היו בעיות מורכבות ושורשי ההשפלה שבתבוסתו של צבא פקיסטן בדצמבר 1971 נבעו מהעובדה שח'אן נכנס שלא ביודעין למשימה כפוית הטובה של פתרון הבעיות של המערכת הפוליטית והמנהלית של פקיסטן שהצטברו במשך עשרים שנה וששורשיהם היו נעוצים עוד במדיניות של הבריטים כלפי הבנגלים לפני 1947.
איש מדע המדינה האמריקאי, לורנס זירינג, ציין:
מרגע שנכנס לתפקידו במרץ 1969, ניסה ח'אן לפתור את הבעיות החוקתיות ואת היריבות הבין-מחוזית של פקיסטן. כל הצעדים שהוא נקט, אף על פי שהיו נכונים בעקרון, הגיעו מאוחר מדי ורק הגבירו את הקיטוב הפוליטי בין המערב למזרח. בין הצעדים שננקטו לשם כך על ידי ח'אן, היו נטישת גישת "היחידה האחת" והחזרת המחוזות שהתקיימו במערב פקיסטן לפני 1955. צעד נוסף של ח'אן היה הבטחת קיום בחירות חופשיות, ישירות, יחסיות והוגנות, זכות אדם בסיסית שנמנעה מהעם הפקיסטני מאז הבחירות שנערכו עוד ב-1946, טרם קבלת העצמאות, בשל חוסר יעילות פוליטית, משחק כפול ותככים של ממשלות אזרחיות מ-1947 ועד 1958 ושל שלטון היחיד של איוב ח'אן מ-1958 ועד 1959.
נטישת רעיון "היחידה האחת" לא הובילה לתוצאות חיוביות שהיו מגיעות לו צעד זה היה ננקט קודם לכן. ח'אן עשה גם ניסיון לפייס את אנשי המזרח על ידי ביטול עיקרון השוויון, מתוך תקווה שפלח גדול יותר באספה המחוקקת יפייס את גאוותם האתנית האזורית ויבטיח את שלמותה של פקיסטן. במקום לספק את הבנגלים, הגבירו צעדים אלו את רצונם להיפרד, שכן הם חשו שהמערב דיכא אותם מבחינה פוליטית מאז 1958. כך התגברו הרגשות האנטי-מערביים במזרח. במהלך שנת 1968 החליש הלחץ הפוליטי מצדו של זולפיקר עלי בהוטו את הנשיא איוב ח'אן שעוד קודם לכן פיטר את בהוטו מתפקידו כשר החוץ על רקע אי ההסכמה בין השניים על "הצהרת טשקנט" שבחסותה של ברית המועצות שמה קץ לפעולות האיבה בין הודו לבין פקיסטן. כדי להקל על המצב, ניסה הנשיא איוב ח'אן להגיע להסכמות עם מפלגת העם הפקיסטנית ועם ליגת אוואמי, אך ללא הצלחה. כשבריאותו הייתה ירודה, ביטל איוב ח'אן את החוקה שהוא עצמו כונן והתפטר באופן פתאומי מהנשיאות.
ב-24 במרץ 1969 העביר הנשיא איוב ח'אן מכתב לגנרל יחיא ח'אן והזמינו לדון במצב, שכן זה היה "מעבר ליכולת של ממשלה אזרחית להתמודד עם... המצב המורכב". יומיים לאחר מכן הופיע הגנרל יחיא ח'אן בתחנת הטלוויזיה הממלכתית של פקיסטן והכריז על הטלת משטר צבאי בכל רחבי המדינה. חוקת 1962 בוטלה, הפרלמנט פוזר ופקידי הממשל האזרחי של הנשיא איוב ח'אן פוטרו. בנאום הראשון שנשא בפני האומה, ציין ח'אן: "לא אסבול אי-סדר. כל אחד יישאר בתפקידו". באותו יום הוא הקים ממשלה צבאית שהוא עמד בראשה והיה גם האחראי על תחומי המידע, המשפטים, החוץ וההגנה. את הגנרל עבדול חמיד ח'אן הוא מינה כשר הפנים והאחראי על ענייני קשמיר, את תת-אדמירל סייד מוחמד אהסן כשר האוצר, התכנון, הסטטיסטיקה, המסחר והתעשייה ואת מרשל האוויר נור ח'אן כשר התקשורת, הבריאות, העבודה, המדע והטכנולוגיה.
המועצה לביטחון לאומי וצו המסגרת המשפטית
הנשיא יחיא ח'אן היה מודע למצב העדין בפקיסטן והחליט לבצע שינויים. יוזמותיו הראשונות כוונו לטובת ייסוד "המועצה לביטחון לאומי" שלתפקיד מזכירה הראשון מונה מייג'ור גנרל גהולם עומר. תפקידה של המועצה היה לנתח ולהכין הערכות בנוגע לנושאים הקשורים לפוליטיקה ולביטחון הלאומי.
הבחירות הכלליות של 1970
ביולי 1969 קבע ח'אן את המסגרת לבחירות שנועדו להתקיים בדצמבר 1970. הבחירות התקיימו בכל רחבי הארץ. במזרח פקיסטן זכתה ליגת אוואמי בהנהגתו של שייח מוג'יבור רחמן ברוב רובם של המושבים, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את ארבעת המחוזות של מערב פקיסטן. מפלגת העם הפקיסטנית הסוציאליסטית זכתה בכל המושבים הללו, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את מזרח פקיסטן. הליגה המוסלמית של פקיסטן בהנהגתו של נורול אמין, הייתה המפלגה היחידה שזכתה בייצוג בכל מחוזות המדינה. אף על פי כן, לא עלה בידה לקבל את המנדט להקמת הממשלה. ליגת אוואמי זכתה ב-160 מושבים, כולם במחוזות מזרח פקיסטן. מפלגת העם זכתה ב-81 מושבים והמפלגה השמרנית ב-10. תוצאות הבחירות אכן שיקפו את המציאות הפוליטית העגומה: פיצול קהל הבוחרים הפקיסטני על בסיס הגבולות האזוריים והקיטוב הפוליטי שנוצר בין מזרח פקיסטן לבין מערבה.
במונחים פוליטיים הייתה אז האומה הפקיסטנית מפולגת. סדרה של שיחות דו-צדדיות שהתנהלו בין נציגי מפלגת העם לבין מוג'יבור רחמן לא הניבו הצלחה בהגעה להסכמה על העברת השליטה לנציגי מזרח פקיסטן על בסיס "תוכנית שש הנקודות" שביסודה עמדה הדרישה להפיכתה של פקיסטן לפדרציה עם מידה רבה של עצמאות של מזרח המדינה. הציבור הפקיסטני חש שתוכנית זו הייתה צעד לקראת פיצול המדינה לשתי מדינות נפרדות.
האלימות במזרח פקיסטן
הדיונים בין ליגת אוואמי, מפלגת העם והממשלה הצבאית הגיעו למבוי סתום לאחר הבחירות של 1970. באותה עת, החל הנשיא ח'אן לקיים מספר פגישות עם יועציו האסטרטגים בנוגע לסוגיית מזרח פקיסטן. ב-25 במרץ 1971 הוא יזם את "מבצע זרקור" (Operation Searchlight) כדי להשיב את השליטה במזרח פקיסטן. המצב שם החמיר והפער בין שני הצדדים רק העמיק יותר ויותר. התסיסה עברה כעת להתקוממות אלימה כאשר גורמים בנגליים בכוחות המזוינים של פקיסטן ובמשטרה מרדו והקימו את "הכוחות הבנגלדשיים" (בבנגלית: মুক্তি বাহিনী, מוקטי בהיני) יחד עם פשוטי העם מכל המעמדות.
מבצע זרקור היה מבצע צבאי מתוכנן להשבת הסדר על כנו שהחל במרץ 1971 והוא בוצע על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן. מטרתו הייתה לרסן את התנועה הלאומית הבנגלית במזרח פקיסטן. המבצע, שההוראה ליציאתו יצאה מממשלת פקיסטן, נראה כהמשך למבצע דומה שנוהל בנובמבר 1970.
על פי התוכנית המקורית הייתה אמורה השליטה על הערים הראשיות במזרח פקיסטן להיתפס ב-26 במרץ ולאחר מכן הייתה אמורה כל התנגדות פוליטית או צבאית להיות מדוכאת תוך חודש אחד. מתכנני המבצע לא צפו את ההתנגדות הבנגלית הממושכת. חלקו העיקרי של המבצע הסתיים עם נפילתה של העיר הראשית האחרונה ביד הבנגלים בסוף מאי.
היקף האבדות בנפש לא ידוע בשום רמה של דיוק. ממשלת בנגלדש טענה ש-3 מיליון איש נהרגו, בעוד שוועדת חקירה רשמית של ממשלת פקיסטן העמידה את המספר על 26,000 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית. על פי דוח שחובר על ידי העיתונאית האמריקאית ממוצא הודי, סרמילה בוס, בין 50,000 ל-100,000 משתתפים פעילים בלחימה ואזרחים משני הצדדים איבדו את חייהם. מחקר שפורסם ב-2008 ב-British Medical Journal על ידי זיאד אוברמייר, כריסטופר ג'. ל. מוראיי ועימנואלה גקידו מעריך שכ-269,000 נהרגו כתוצאה מהעימות. מפרסמי המחקר ציינו שמספר זה גבוה בהרבה מההערכה הקודמת של אוניברסיטת אופסלה ושל מכון המחקר לשלום באוסלו, שעמדה על 58,000. על פי סרג'ור רחמן, ההערכה הרשמית של ממשלת בנגלדש שעמדה למעשה על 300,000 הרוגים (בבנגלית: "3 lahks"), תורגמה בטעות לאנגלית ל-3 מיליון.
יחיא ח'אן הורה על מעצרו של שייח מוג'יבור רחמן בעוון המרדה ומינה את בריגדיר רחימודין ח'אן כיושב ראש ההרכב המשפטי המיוחד שדן בעניינו. ההרכב גזר על רחמן דין מוות והנשיא ח'אן השהה את ביצוע גזר הדין. כל האירועים הללו הובילו לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסופו של דבר גרמו להתערבותה של הודו ולפרוץ מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971. התוצאה הסופית של כל האירועים הייתה ייסוד של המדינה העצמאית של בנגלדש. יחיא ח'אן התנצל בסופו של דבר על שגיאותיו והתפטר מתפקידו.
המעורבות האמריקאית
ארצות הברית הייתה נותנת החסות העיקרית לממשלה הצבאית של הנשיא ח'אן. העיתונאי האמריקאי גארי ג'. בס ציין בספרו "מברק הדמים: ניקסון, קיסינג'ר ורצח העם הנשכח" (The Blood Telegram: Nixon, Kissinger, and a Forgotten Genocide) ש"הנשיא ניקסון חיבב מעט מאוד אנשים, אך הוא כן חיבב את הגנרל יחיא ח'אן". יוזמותיו האישיות של הנשיא ח'אן סייעו ליצירת ערוץ הקשר בין ארצות הברית לבין סין, שהיווה את הבסיס לביקור ניקסון בסין ב-1972.
החל מ-1960 ראתה ארצות הברית בפקיסטן כמחסום מול הגוש המזרחי במסגרת המלחמה הקרה. במהלך שנת 1971 תמכה ארצות הברית בזהירות בפקיסטן, אם כי הקונגרס המשיך להטיל אמברגו על שליחת כלי נשק לאזור. הודו שכלכלתה הייתה בעלת נטייה סוציאליסטית חזקה, חתמה באוגוסט 1971 על הסכם שיתוף פעולה וידידות עם ברית המועצות.
הנשיא ניקסון שיגר מספר מסרים בכתב ובעל פה לנשיא ח'אן, ודחק בו לרסן את השימוש שהוא עשה בכוחות המזוינים של פקיסטן. מטרתו הייתה למנוע מלחמה ולשמור על האינטרסים של פקיסטן, אף על פי שהוא חשש שפלישה הודית לפקיסטן תוביל לשליטה הודית בכל תת-היבשת ההודית ותחזק בה את מעמדה של ברית המועצות. באופן דומה, חשש הנשיא ח'אן שקיומה של בנגלדש כמדינה עצמאית עלולה לגרום להתפוררותה של פקיסטן. תמיכתה הצבאית של הודו בלוחמי הגרילה הבנגלים הובילה למלחמה בין הודו לבין פקיסטן.
ב-1971 התקיימה פגישה בין הנשיא ניקסון לבין ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי הוא לא נטה להאמין להבטחתה שהיא לא תפלוש לפקיסטן. ניקסון לא בטח בה ואף פעם אחת הוא כינה אותה בכינוי "מכשפה זקנה". על פי דיווחיו של מזכיר המדינה, הנרי קיסינג'ר, הנשיא ניקסון הגיש הצעות מפורשות לראש הממשלה גנדי לפתרון המשבר, שכמה מהן היא שמעה בפגישה זו בפעם הראשונה, כולל נסיגה הדדית של הכוחות מגבול הודו-מזרח פקיסטן. ניקסון אף הביע את שאיפתו לקבוע תאריך יעד עם הנשיא ח'אן ליצירת אווירה פוליטית רגועה במזרח פקיסטן. הוא העריך שהודו תוכל להסתמך על מאמציה של ארצות הברית להרגעת המשבר תוך זמן קצר. אך הן קיסינג'ר והן יועצה של גנדי, ג'ייקאר, טענו שגנדי כלל לא הגיבה להצעות אלו. קיסינג'ר ציין שהיא "האזינה למה שהיה למעשה אחת ההצעות הטובות ביותר של ניקסון באדישות מרוחקת" אך "לא לקחה לתשומת לבה את אף אחת מהנקודות שבהצעה". ג'ייקאר ציין שגנדי האזינה לניקסון "מבלי להעיר הערה אחת, יצרה סביב עצמה מרחב בלתי חדיר כך ששום קשר בין השניים לא היה יכול להיווצר". היא גם נמנעה מלהבטיח שהודו תלך בעקבות פקיסטן אם זו האחרונה תיסוג מהגבול שבין שתי המדינות. כתוצאה מכך, הנושא העיקרי שנדון בפגישה "ירד לחלוטין מעל הפרק".
ב-3 בדצמבר 1971 ביצע יחיא ח'אן תקיפת מנע על חיל האוויר ההודי וכנקמה תקפה גנדי במזרח פקיסטן. הנשיא ניקסון פרסם הצהרה שבה הוא האשים את פקיסטן בפתיחה בעימות ואת הודו בהסלמתו וקרא להפסקת אש בין הצדדים. ארצות הברית עודדה בחשאי משלוחים של ציוד צבאי מאיראן, טורקיה וירדן למזרח פקיסטן וכיסתה את הוצאותיהן של מדינות אלו על עלות המשלוחים, על אף התנגדות הקונגרס. ארצות הברית איימה על פקיסטן בהפסקת המשלוחים כדי להפעיל עליה לחץ לסגת, בה בשעה שהיא המשיכה בסיוע ומנעה מהודו לשגר פשיטות עמוק יותר לתוך פקיסטן. כוחותיה של פקיסטן במזרח פקיסטן נכנעו ב-16 בדצמבר 1971 ובעקבות כך הוקמה המדינה העצמאית של בנגלדש.
התפטרותו
עם שידור החדשות על כניעת הכוחות במזרח פקיסטן בטלוויזיה הממלכתית, זעמו הספונטני והעז של הציבור הפקיסטני על התבוסה שצבאם נחל מידי המורדים הבנגלים ומידי צבא הודו, ובעקבות כך חלוקתה של פקיסטן לשתי מדינות, הוביל להפגנות בכל רחבי המדינה. שמועות על הפיכה צבאית של קציני צבא זוטרים כנגד הנשיא ח'אן החלו להתעורר. ח'אן היה קורבן המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר. כדי למנוע אי-שקט נוסף, הוא העביר את שרביט הנשיאות ב-20 בדצמבר 1971 לידיו של זולפיקר עלי בהוטו, מנהיגה השאפתן של המפלגה הפופולרית באותו הזמן, מפלגת העם הפקיסטנית.
תוך שעות מהתפטרותו של ח'אן, ביטל בהוטו את גזר הדין שהוטל על מוג'יבור רחמן ושחרר אותו כך שיוכל לצאת לגלות בלונדון. הנשיא בהוטו גם חתם על פקודות להכנסתו של יחיא ח'אן למעצר בית. שני צעדים אלו יצרו כותרות ראשיות באמצעי התקשורת ברחבי העולם.
מותו
יחיא ח'אן נותר במעצר בית עד 1979 ואז שוחרר על ידי מפקד המשטר הצבאי, הגנרל פאזל חאק. הוא נותר מנותק מהחיים הפוליטיים עד למותו ב-10 באוגוסט 1980 ברוואלפינדי שבמחוז פנג'אב.
צלבי אלינור
צלבי אלינור (אנגלית: Eleanor cross) הם אנדרטאות בצורת צלב שהוקמו על ידי המלך אדוארד הראשון מאנגליה, לזכרה של אשתו אלינור מקסטיליה. המלכה אלינור נפטרה בשנת 1290 במחוז לינקולנשייר והובאה במסע שנמשך שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות מהארבי במחוז לינקולנשייר למנזר וסטמינסטר. בכל שנים עשר המקומות בהם נח ארונה של המלכה בנה המלך אדוארד הראשון את האנדרטאות.
שתים עשרה האנדרטאות
מצלבים אלה שלושה שרדו: וולת'ם קרוס, נורת'המפטון וגדינגטון.
STS-62
נתוני משימה
השיגור בוצע ב-4 במרץ 1994 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי לפי התכנון. הצוות ביצע מספר רב של ניסויים בתחום ביולוגיה. בנוסף לכך בוצעו מחקרי חוסר כבידה בשיתוף פעולה עם מרכז טיסות החלל מרשל. ביום התשיעי של הטסה בוצע ניסוי בתחום גידול גבישים.
בתחילת הטיסה בוצעו מדידות תוך שימוש במד תאוצה. מדידות אלו אישפרו לכייל מכרישים שבהמשך נוצלו לחקר חוסר כבידה.
המעבורת נחתה ב-18 במרץ במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי.
הלוי
הַלֵּוִי הוא שם משפחה יהודי נפוץ; הנקראים בשם זה מתייחסים על בני שבט לוי. {{פירושונים|
יום החלב העולמי
יום החלב העולמי (באנגלית: World Milk Day) נוסד על ידי הארגון למזון וחקלאות (FAO) של האו"ם כדי לזהות את חשיבותו של החלב כמזון עולמי. היום מצוין ב-1 ביוני בכל שנה מאז 2001. יום זה נותן תשומת לב לפעילויות הקשורות במשק החלב.
היסטוריה
יום החלב הבינלאומי תוכנן לראשונה על ידי ארגון המזון והחקלאות ב-2001. 1 ביוני נבחר כתאריך כי במדינות רבות כבר ציינו יום חלב בתקופה זו של השנה.
היום מספק הזדמנות למקד את תשומת הלב על חלב, ולפרסם פעילויות שקשורות בחלב ובתעשיית החלב.
ב-2016 צוין יום החלב הבינלאומי בלמעלה מ-40 מדינות. הפעילות כללה מרתונים וריצות משפחתיות, הדגמת חליבה וביקורים בחווה, פעילויות בית-ספריות, קונצרטים, כנסים, סמינרים, תחרויות ומגוון של אירועים תוך התמקדות בהעלאת הערך של החלב, והמחשת התפקיד החשוב שממלאת תעשיית החלב במשק הלאומי.
Just Stand Up!
הוא שיר צדקה שבוצע על ידי מוזיקאיות שונות מסוגת הפופ, רית'ם אנד בלוז והרוק במסגרת הפרויקט "Stand Up to Cancer". כל הכספים שנצברו מהכנסות השיר הועברו למען טיפול במחלת הסרטן.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע כללי
כותב השירים והמפיק המוזיקלי האמריקאי אנטוניו "אל. איי." ריד הגה את שיתוף הפעולה לאחר פגישה עם מייסד ה-"Stand Up to Cancer". ריד כתב והפיק את השיר ביחד עם בייביפייס והוא יצא כסינגל ב-21 באוגוסט 2008.
המוזיקאיות ביצעו את השיר בשידור חי בספיישל "Stand Up to Cancer", ששודר במקביל ברשתות הטלוויזיה האמריקאיות ABC, CBS ו-NBC, ב-5 בספטמבר 2008. השיר הופץ מחדש ב-30 בספטמבר 2008.
הצלחה מסחרית
השיר הופיע במקום ה-78 במצעד הבילבורד הוט 100, כאשר יצא. בשבוע שלאחר מכן, הגיע למקום ה-11. עם זאת, בשבוע שלאחר מכן, ירד למקום ה-36. החל מאוקטובר 2013, "" נמכר בלמעלה מ-393,000 הורדות דיגיטליות בארצות הברית. במצעד הסינגלים הבריטי, הוא הופיע במקום ה-39 ובהמשך הגיע למקום ה-26.
הופעה חיה
ההופעה עם השיר התקיימה באירוע "Stand Up 2 Cancer" ב-5 בספטמבר 2008 ושודרה במספר ערוצים. כל המוזיקאיות נכחו בהופעה פרט לליאן ריימס, שריל קראו ומליסה את'רידג', תוך שניקול שרזינגר מהפוסיקט דולז ביצעה את הקטע של קראו. מיד לאחר מכן, הייתה ההופעה זמינה לרכישה באייטונס.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי
היסטוריה של הקולנוע הישראלי היא מונח לתיאור תקופת זמן היסטורית בתחום הקולנוע, בה נוצרו והופקו תוצרי הקולנוע הישראלי, החל מההפקות הראינוע הציוניות בארץ ישראל בראשית המאה ה־20 ועד הקולנוע הישראלי העכשווי במדינת ישראל.
תחילתה לפני קום המדינה, בשנת 1932 עם הסרט העלילתי הארץ ישראלי הראשון "עודד הנודד", אם כי הופקו לפני כן כמה סרטי קולנוע ישראליים החל מ-1918. מאמצע שנות ה-50, וביתר שאת בשנות ה-60, החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע שייצרה סרטים במגוון סוגות, אשר רבים מהם זכו להערכה בארץ ובעולם. התעשייה עצמה ידעה עליות וירידות, ובשנות ה-80 חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. בסך הכל נוצרו בישראל מאות סרטי קולנוע, ומתוכם 12 היו מועמדים לפרס האוסקר.
תקופת היישוב ושנות החמישים
תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בימי היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים שנוצרו היו נדירים, ולרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות. שנות ה-50 הביאו להתפתחות מסוימת. הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"סרטי גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל חוק לעידוד הסרט הישראלי, ובשנת 1955 הוסרט הסרט "גבעה 24 אינה עונה", שהיה הסרט הישראלי הגדול ביותר שהופק עד אותה עת מבחינת תקציבו, אמצעיו הטכניים וכוכביו. עם סיום שנות ה-50 עמד הקולנוע הישראלי עדיין בשלבים עובריים, וטרם נוצרו עבורו מאפיינים מובהקים, שפה משלו, או אף תעשייה של ממש. המסרים שהועברו היו מסרים ציוניים אחידים ופשטניים.
שנות השישים
הקולנוע הישראלי קיבל תנופה בשנות ה-60 עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים. בתקופה זו החלו לפעול שלושה יוצרי קולנוע מסחריים, שפעלו ברציפות במהלך שנות השישים והיו היוצרים הפעילים ביותר באותו עשור: מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר.
בפתח העשור השלישי למדינת ישראל החל הקולנוע הישראלי להתבסס כאמנות לגיטימית. הנרטיבים האופייניים לו היו ברוח המגמות המערביות שהסתמנו בארץ בשלל תחומי החיים. אחד הסממנים של המגמות הללו היה נסיעתם של צעירים ללמוד קולנוע מעבר לים, שם נחשפו לאידיאולוגיות ששטפו את אירופה וארצות הברית, למהפכה בשפה הקולנועית ולנרטיבים חדשניים אנטי-אידיאולוגיים. צעירים אלה הפכו לימים לבמאים המובילים בקולנוע הישראלי של העשור השלישי. במאים כמו אורי זוהר, דן וולמן, אברהם הפנר ואחרים נתקלו בלימודיהם בחו"ל בתנועות המחאה באירופה אשר נטעו בהם את ההכרה כי הגיעה השעה "להגשים על הבד את חלום הנורמליזציה של הישראליות, קרי להיות עם ככל העמים". כך כבר בראשית שנות השישים הציג הקולנוע הישראלי כיוונים חדשים. כיוון אחד היה ביקורת הציונות כאידיאולוגיה, וכיוון אחר היה שיקום הערכים הלאומיים תוך התאמתם לנורמות המערביות החדשות שהשתרשו בארץ. במחצית השנייה של שנות השישים נשמעו קולות נוספים שערערו על דרכו של הצבר המגשים את חזון אבותיו. קולות אלו הכתיבו במידה רבה את התפתחותו של דגם קולנועי חדש המכונה במחקר ההיסטורי "הקולנוע הלאומי המאוחר". לראשונה מאז הקמת המדינה, התמקד הקולנוע הישראלי בהווייתו של הפרט ובלבטיו על רקע הסוגיות הלאומיות שהעסיקו את המדינה הצעירה. במרכז עמדו דמויות של גברים ונשים "המתנודדים בין מימוש עצמי למימוש לאומי כמגיני המולדת החדשה".
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן התבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים כגון "פורטונה" (1966) של מנחם גולן, לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים. סרט "הריאליזם הציוני" משנות החמישים התפתח לסרט מן ה"ז'אנר המרכזי", יצירה עממית, מסחרית, אך תואמת את הקו האידאולוגי הציוני של מפא"י, מפלגת השלטון בשנים אלו. במקביל, התפתחו שתי סוגות שונות, בעלות קו שונה, אומנותי ואידאולוגי. "סרט הבורקס" הראשון, "סאלח שבתי" נוצר על ידי אפרים קישון בשנת 1964, ובמקביל יצר אורי זוהר בשנת 1965 את "חור בלבנה" אשר היה מבשרה של תנועת "הרגישות החדשה" שביקשה להביא לקולנוע הישראלי נושאים ומאפיינים צורניים ותכניים הלקוחים מן הקולנוע המודרניסטי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש" הצרפתי.
שני סרטים, סאלח שבתי והשוטר אזולאי, זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
עד מלחמת ששת הימים שררה בקולנוע הישראלי שמרנות אידיאולוגית יחסית. על רקע זה הפגינו סרטי "הרגישות החדשה" תהיות קיומיות גלויות שקיבלו ביטוי בשפה קולנועית חדשה ובבריאתו של צעיר ישראלי אוניברסלי ששפתו - העברית - היא היחידה המפרידה בינו לבין בני דורו שמעבר לים. הסרטים שהופקו בתקופה זו הביעו שאיפה להינתק מנרטיב-העל של הקולנוע הישראלי ומכובד משקלה של האידיאולוגיה ביחס לנופי הארץ, לאתוס הצבאי וההתיישבותי ולשכול. הסרטים החדשים היו אורבניים ברובם והתרחשו בתל-אביב, שנתפסה אז כמטרופולין חילוני, מעין "מדינה בתוך מדינה".
שנות השבעים
בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך כשלו בביקורות. הם היו לרוב קומדיות עממיות (כמו "צ'ארלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר") או מלודרמות רגשניות ("נורית"). הנושא המרכזי ברוב סרטי הבורקס היה התנגשות בין מעמדות ועדות שונות, בעיקר על רקע רומנטי. יוצרים בולטים של ז'אנר זה היו בועז דוידזון, זאב רווח, יהודה ברקן וג'ורג' עובדיה.
הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. הדמויות שהוצגו בסרטים אלה היו מנוגדות באופיין לדמותו של ה"צבר" האידיאליסט כפי שהוצג בסרטי שנות החמישים והשישים. צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן "אסקימו לימון", "הלהקה" ו"מציצים" כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה".
מלבד סרטי הבורקס, הייתה בשנים אלו גם יצירה קולנועית ייחודית ואיכותית, בהם של יוצרי זרם "הרגישות החדשה" שיצרו קולנוע אמנותי חברתי. אחד הסרטים הבולטים בזרם זה הוא "לאן נעלם דניאל וקס?" של אברהם הפנר. שלושה סרטים נוספים שנוצרו בשנות השבעים, "השוטר אזולאי" של קישון, "אני אוהב אותך רוזה" ו"הבית ברחוב שלוש" של משה מזרחי, היו מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
מלחמת יום הכיפורים סימנה את תחילת סופה של תקופה בקולנוע הישראלי. בין 1974 לבין עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977, סרטי הבורקס שהופקו נעלמו בהדרגה מהמסכים, כך שבפתחו של המהפך הפוליטי ב-1977 לא בוימו עוד סרטי בורקס בישראל. ג'ורג' עובדיה, מהבמאים הבולטים המזוהים עם ז'אנר סרטי הבורקס, פרש מתעשיית הקולנוע, ואת זירת הקולנוע הישראלי עזבו במאים נוספים, ביניהם מנחם גולן שעבר להתגורר בארצות הברית, ומשה מזרחי שהיגר לצרפת. יוצרי "הרגישות החדשה" שבו לביים אחרי המהפך של 1977, סרטים שנשאו מסר פוליטי נוקב על הצורך בעריכת חשבון נפש ציבורי ולאומי.
שנות השמונים
שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע, עם כניסתם של מכשירי הווידאו הביתיים לשימוש נרחב. כמו כן, התקציב הממשלתי לתעשיית הקולנוע היה דל ביותר, דבר שהקשה על יצירת סרטים חדשים ואיכותיים. מספר הצופים בשנה ירד משיא של 31 מיליון צופים בשנת 1974 לשפל של כ-12 מיליון בשנת 1984. שחקנים רבים הסכימו להופיע בחינם בתמורה לרווחים עתידיים מהסרטים בהם השתתפו
הסרטים החשובים והמצליחים שנוצרו בתקופה זו היו: "אלכס חולה אהבה" (בועז דוידזון), "מאחורי הסורגים" שהיה גם מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר (אורי ברבש), "הקיץ של אביה" (אבי כהן וגילה אלמגור), "אוונטי פופולו" (רפי בוקאי), "בלוז לחופש הגדול" (רנן שור), "נועה בת 17" (יצחק צפל ישורון), "חמסין" (דני וקסמן), "שתי אצבעות מצידון" (אלי כהן), "לא שם זין" (שמואל אימברמן) ו"אדמה חמה" (סרג' אנקרי).
שנות התשעים
בשנות ה-90 חל שיפור מסוים בנהירת הקהל לקולנוע, בעיקר למספר הצלחות קולנועיות בולטות, כששאר הסרטים סובלים מכישלון בקופות. סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית (כמו בהווי התל אביבי ב-"שורו"). כמו כן החלו לבלוט סרטים העוסקים באנטי-גיבורים הנמצאים בשולי החברה. דוגמה בולטת לכך הוא הסרט "חסד מופלא" של עמוס גוטמן העוסק בחולי איידס.
העשור הראשון של המאה ה-21
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. הקהל נוהר לסרטים רבים, הביקורות לרוב משבחות ומספר סרטים ישראליים אף זכו לכבוד ולפרסים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכת וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים (ערוץ 2, הכבלים והלווין) חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות. גם חלק מכספי התמלוגים שחברות הטלוויזיה מפרישות לממשלה מופנים כיום לתעשיית הקולנוע.
הסרטים הבולטים של התקופה הם: "חתונה מאוחרת" (דובר קוסאשווילי), "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן), "ללכת על המים" ו"יוסי וג'אגר" (איתן פוקס), "האסונות של נינה" (שבי גביזון), "מדורת השבט" ו"בופור" (יוסף סידר), "אור" (קרן ידעיה), "סוף העולם שמאלה" (אבי נשר), "ביקור התזמורת" (ערן קולירין), "ואלס עם באשיר" (ארי פולמן) ו"עג'מי" (ירון שני וסכנדר קובטי). שלושה סרטים היו מועמדים לאוסקר בקטגוריית הסרט הזר בעשור זה: בופור (2008), ואלס עם באשיר (2009) ועג'מי (2010).
בשנת 2002 נפתח לראשונה סינמה סיטי, דבר שסייע מאוד להפצה וקידום הסרטים הישראלים בשל יחס אוהד של בעליו האחים אדרי, שעסקו בעבר בהפצת סרטים וכעת עוסקים גם בהקרנתם.
העשור השני של המאה ה-21
בעשור השני של המאה ה-21 פחתו מספר הסרטים העוסקים במלחמות שהיו אופייניים לעשור הקודם ובאו לידי ביטוי כישרונות קולנוע מקצועיים שלמדו בבתי הספר לקולנוע בישראל. כמו כן נוצרו לראשונה שני סרטי אימה מצליחים.
בשנת 2014 נוצרו בישראל 22 סרטים וצפו בהם 1.5 מיליון אנשים. רק אחד מכל ארבעה סרטים ישראלים נחשב מצליח כלכלית; אך תחום הקולנוע הישראלי מבחינה עסקית אינו נחשב רווחי.
הסרט "הערת שוליים" היה מועמד לאוסקר לפרס הסרט הזר בשנת 2012. לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
גוגול (סדרת סרטים)
גוגול הוא שמה של סדרת סרטי פנטזיה ואימה בבימויו של יגור בראנוב, בהפקת חברת ההפקות Sreda. סדרת הסרטים מבוססת באופן רופף על יצירות מאת ניקולאי גוגול מתוך האוסף "ערבים בחווה ליד דיקאנקה". את התפקיד הראשי גילם אלכסנדר פטרוב.
"גוגול: ההתחלה" הוא הראשון מתוך שלושת סרטי הפרויקט "גוגול" שהוא סדרת הטלוויזיה הראשונה ברוסיה שהוקרנה קודם בבתי הקולנוע. הקרנת הבכורה של הסרט הראשון הייתה ב-31 באוגוסט 2017 והכניס $7,757,988 בקופות. הסרט השני "גוגול: ויי" יצא ב-5 באפריל 2018, בקופות, הוא הכניס $8,011,641. הסרט השלישי, "גוגול: נקמה נוראית", יצא לאקרנים ב-30 באוגוסט 2018.
ההתחלה
זהו הסרט הראשון בטרילוגיה, והוא מספר את סיפורו של ניקולאי גוגול בעת עבודתו כחוקר.
ויי
זהו סרט המשך ל"גוגול: ההתחלה".
נקמה נוראית
זהו הסרט החותם של הטרילוגיה.
בקסון ד'אומרשוויל
אלכסנדר פרנסואה פרדריק בקסון ד'אומרשוויל (בצרפתית: Alexandre François Frédéric Bexon d'Ormescheville; 10 בינואר 1836 – 11 בספטמבר 1911) היה קצין בצבא צרפת, אשר התפרסם בשל חלקו בפרשת דרייפוס.