cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלומי אלדר
ביוגרפיה
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטו הדוקומנטרי "חיים יקרים" ("Precious Life"), המתאר מאבק על חייו של תינוק פלסטיני הסובל ממחלה גנטית ממנה מתו שתיים מאחיותיו, על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני והמלחמה בעזה. התינוק פונה לבית חולים שיבא בו טופל על ידי ד"ר רז סומך. לאחר שידור כתבה בחדשות 10 התקבלה תרומה כספית מאב שכול יהודי, שאיבד את בנו החייל, המאפשרת השתלת מח עצם שתציל את חיי התינוק. במהלך הסרט מציינת האם כי היא מייחלת שבבגרותו יהיה בנה שאהיד ושהיא תשלח אותו לפיגוע התאבדות בירושלים. הסרט זכה לציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים והוקרן בהמשך השנה גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בפסטיבל הקולנוע בטליורייד בקולרדו ארצות הברית פסטיבל הסרטים לייפציג ועוד. בספטמבר 2010 זכה הסרט בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר ואף נכנס לרשימה המקוצרת (ה-"short list") של הסרטים הדוקומנטריים המועמדים לפרס אוסקר האמריקאי. "חיים יקרים" נרכש להקרנה ברשת HBO והופץ להקרנות בבתי קולנוע בצרפת, בקנדה, ביפן ובאוסטרליה.
בחודש מאי 2012 הופיע ספרו "להכיר את חמאס" בהוצאת כתר, בו חשף את ערוץ התקשורת בין ח'אלד משעל, מנהיג חמאס, לראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, בתיווכם של איש קשר זר וראש השב"כ יובל דיסקין. הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
בנובמבר 2012 הודיע על פרישתו מערוץ 10.
ב-2013 עבר לוושינגטון, ארצות הברית ועבד במכון המחקר וילסון סנטר.
ב-2015 השתתף בתוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" והיה המודח השלישי.
ב-2017 זכה סרטו הדוקומנטרי "ארץ זרה" בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה. ב-2018 זכה הסרט בפרס אופיר כסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר. בנאום הזכייה אמר אלדר: "את 'ארץ זרה' התחלתי לצלם לפני שש שנים, הרבה זמן במונחים של סרט, פסיק בחייה של מדינה. לפני שש שנים, אף אחד עוד לא חשב לעלות עם D-9 על בית המשפט, אמנים לא נרדפו ואוימו, הורים שכולים לא ננזפו, הערבים לא נהרו לקלפיות, סיפוח היה רעיון עיוועים של ימין קיצוני שולי, הדתה לא הייתה מילה בלקסיקון שלנו, ולא היה חוק לאום שהגדיר סופית ערבים, דרוזים וצ'רקסים כאזרחים סוג ב'". הסרט נרכש לשידור בתאגיד השידור הציבורי, ועורר את מחאתה של שרת התרבות מירי רגב, שטענה כי אין מקום לשדר סרט המבקר את ישראל בערוץ טלוויזיה ציבורי.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרטו "להיות ענת קם". הסרט צולם במהלך מסע מחוף אל חוף בארצות הברית עם ענת קם, שהורשעה בריגול חמור לאחר שהדליפה מסמכים סודיים לעיתונאי "הארץ" אורי בלאו. הסרט התקבל לתחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב והיה מועמד לפרס אופיר לשנת 2021. בעקבות ההד הציבורי שעורר הסרט, ענת קם קיבלה הצעת עבודה מהעיתון "הארץ" ומונתה לעורכת מדור הדעות של העיתון.
לאחר שהתגורר במשך כמה שנים בארה"ב, ב-2022, שב לישראל. מאז, הוא יוצר כתבות המשודרות בחדשות 13 ובחדשות כאן.
אלדר נשוי לעיתונאית והמחזאית מיכל אהרוני ואב לחמישה ילדים.
גן אלנבי (חיפה)
גן אלנבי שבחיפה נקרא על שם הפילדמרשל אדמונד אלנבי.
ייחודו של הגן טמון באופן שבו הצליח האדריכל מ' היימר להתגבר על השיפוע הטופוגרפי המאפיין את האזור וליצור מגוון חללים לפינות ישיבה שקטות, מתקני משחקים ותצפית, ללא שינוי מקיף ופגיעה בסביבה ובצמחיה הטבעית. בגן פועלים, נכון ל-2018, שני פאבים.
היסטוריה
השטח עליו הוקם הגן השתייך לזוג דאונס: ארתור דאונס ופלורנס (לפני הנישואים צ'פמן) דאונס, גיסתו של הפילדמרשל אלנבי.
בעת שכבש הצבא הבריטי, בפיקודו של אלנבי, את ארץ ישראל מידי העות'מאנים, הקפיד אלנבי על חלופת מכתבים קבועה עם אשתו, מייבל אלנבי, ובהם תיאר את קסמיה ויופייה של הארץ. ככל הנראה, חלק מהתוכן הגיעה לאוזניה של אחותה של מייבל, פלורנס דאונס. לאחר פרישתו של בעלה, סר ארתור (שהיה פקיד בשירות הרפואי הציבורי וכאיש מחקר, אף קיבל תואר אבירות על מחקריו) לגמלאות, החליט הזוג לעלות לארץ ולהשתקע בחיפה. פלורנס הייתה, כנראה, זו שהקימה בסמוך לביתה את רחבת התצפית הצופה על הנמל והמפרץ ואת המצבה לזכר בנו של הפילדמרשל אלנבי, מייקל הנרי היינמן אלנבי (כפי שהן מופיעות על המצבה - M.H.H.A). מייקל אלנבי נהרג בשנת 1917, בעודו בן 20, במלחמת העולם הראשונה, בקרב ליד פשנדל בבלגיה.
טנסין
טנסין (באנגלית: Tennessine; ידוע גם בשם eka-astatine) הוא יסוד מלאכותי, שסמלו הכימי Ts ומספרו האטומי 117. זהו היסוד ה-14 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-25 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
6 אטומים של היסוד נוצרו לראשונה ב-16 באפריל 2010 על ידי מדעני המכון המאוחד למחקר גרעיני שבעיר דובנה שברוסיה. בסוף שנת 2015 הכירו האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית ביסוד זה כיסוד חדש. ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם הוא טנסין והסימון Ts.
גילוי
החומר נוצר בפעם הראשונה בתהליך נוקליאוסינתזה במעבדה בעיר דובנה שבסמוך למוסקבה, על ידי הפגזת היסוד הטרנס-אורני ברקליום על ידי יוני סידן. התגובה: במהלך הניסוי נוצרו שני איזוטופים של החומר.
השם הזמני שניתן ליסוד היה אונונספטיום, עם הסימון Uus.
כיוון שהגילוי נעשה במשותף על ידי הצוות של המכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה והצוות במעבדת המחקר הלאומית באוק רידג' (Oak Ridge National Laboratory) שבאוניברסיטת טנסי, והמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, הוצע לכבד את החוקרים ממדינת טנסי ולתת ליסוד את השם טנסין (Tennessine). החוקרים הרוסיים כובדו בשם היסוד בעל המספר האטומי 115 שייקרא מוסקוביום. לאחר תקופת המתנה של חצי שנה, ב-28 בנובמבר 2016, השם אושר רשמית.
איזוטופים של טנסין
לטנסין התגלו שני איזוטופים:
תנאי עומר
תנאי עומר (או חוזה עומר, בערבית: شروط عمر או عهد عمر או عقد عمر) וכן חוקי עומר, או "אמנת עמר", הוא טקסט קנוני מוסלמי המנוסח כמכתב שמיוחס לח'ליף עומר השני (יש חוקרים הסוברים שהייחוס הוא לח'ליף ישר הדרך עומר) ובו נקבעו חוקים שונים לגבי תושבים שאינם מוסלמים (נוצרים, זורואסטראים, יהודים, שומרונים ואף פגאנים), אשר היו תחת שלטונה של האימפריה המוסלמית. המסמך נועד להסדיר את מעמדם, ואת מערכת קשרי הגומלין בין המוסלמים לבין אלו שאינם מוסלמים (ד'ימים, או בני חסות, בערבית: أهل الذمة). להסכם יש מספר גרסאות השונות זו מזו הן במבנה והן בתוכן (בתנאים). ההסכם מכיל רשימה של היתרים ומגבלות החלים על שאינם מוסלמים. לאלו שאינם מוסלמים מוענק ביטחון לגופם, בני משפחותיהם ורכושם, אף על פי שלא נהנו מאותן זכויות כמו המוסלמים.
הטקסט מופיע כמכתב מאת עומר אל נוצרי פלוני מעיר פלונית ומנוסח ככתב חסות המותנה בכך שהנוצרים יקיימו את התקנות המוזכרות במכתב.
רקע היסטורי
כאשר התפשט האסלאם מחצי האי ערב היו הערבים בדרך כלל מיעוט (שולט) והחל תהליך התאסלמות של תושבים מקומיים כמו גם נישואין של ערבים עם בנות האוכלוסייה המקומית. המרחב המשותף כלל ערבים, מוסלמים וכאלו ששמרו על דתם המקורית תוך שילוב חברתי בין בני הדתות השונות, מגורים בשכנות, שותפויות כלכליות ותעסוקתיות וכן שמירה על קשרים אינטלקטואלים בין הנהגות דתיות שונות. כתבים דתיים של בני דת אחת לקחו רעיונות מהוגי דעות בני דת אחרת (ראו למשל תורת חובת הלבבות). בני דת אחת השתתפו בחגיגות דתיות ובחגים של בני דת אחרת, שלעיתים היו אף קרובי משפחתם והיו אמונות מקומיות, אנשים קדושים ופולחנים מקומיים שהיו משותפים לתושבי אזור גאוגרפי מסוים בלי תלות בדתם.
מצד שני היה רצון הדדי להגביל את המגע הבין-דתי בין מוסלמים לבין מאמיני דתות אחרות.
הנוצרים אשר לפתע חיו תחת שלטון מוסלמי היו צריכים הנחיות על מנת לדעת מה מותר ומה אסור במגע עם השליטים והשליטים המוסלמים רצו להגביל את המגע הבין-דתי בין מוסלמים לבין מאמיני דתות אחרות.
בתמורה לביטחון אישי, הגנה על רכוש וחופש דתי הוטלו מגבלות על בני דתות אחרות ובעיקר על נוצרים שהיו רוב דומיננטי של אלו שאינם מוסלמים.
תקנות עומר היו קווים מנחים ונוצרים (ואף יהודים) הסתמכו עליהן בתקופות רדיפות, אולם התקנות לא נאכפו בקפידה במשך תקופה ארוכה.
התקנות אמנם מיוחסות לעומר, אבל הדיווח הראשון עליהם מופיע אצל א-טברי, כ-250 שנה אחרי תקופתו של עומר, כך שאין ודאות כי אכן המסמך מתקופתו.
רעיון תנאי עומר
ייתכן כי חוזה עומר התגבש על בסיס המורשת התחיקה הביזנטית-נוצרית הפרה-איסלאמית נגד היהודים – בימי עומר השני בן עבד אלעזיז מבית אומיה.
מימושם
תנאי עומר לרוב לא מומשו, כשמומשו; מומשו רק סעיפים ממנו בנקודות זמן ומקום שונים בעולם. רוב תנאי עומר לא התקיימו בשנותיו הראשונות של האסלאם, אלא רק בידי חליפים מעטים שהיו קנאים לדתם (כמו עומר השני, אלמתווכל העבאסי, אלחאכם באמר אללה פאטמי). מציאות היהודים לרוב הייתה יותר טובה ממה שהחוק קבע – כשהחוק דיבר על האידיאל ופחות על המציאות. עם התמסדותו של האסלאם מהמאה העשירית ובעיקר בירידת כוחו הצבאי, מדיני וכלכלי בימי הביניים המאוחרים, הידרדר מצבם של היהודים (כיתר המיעוטים) במדינות המוסלמיות ככל שהפתיחות התרבותית-חברתית המוסלמית הלכה ונמוגה. מסעות הצלב והרקונקיסטה החלישו את העולם המוסלמי וזה הביא לליבוי הקנאות וחוסר הסובלנות, כמו גם להחלת וביצוע תנאי עומר, להוציא תקופות נוחות מסוימות. בתקופת תור הזהב רדיפות ואלימות מתועדות נגד יהודים בארצות האסלאם היו מועטות. תנאי עומר כמעט ולא יושמו, כשפגיעות ביהודים במהלך ימי הביניים הוסברו בעיקר בהפרת התנאים והברית ("נקד אלעהד") מצד בני החסות. היו שצמצמו את הגדרת הפרת הברית ב: סיוע לאויבי האסלאם והענקת מקלט למרגלים, פגיעה והריגת מוסלמי, שוד דרכים, קיום יחסי אישות עם אישה מוסלמית או ניסיון המרת מוסלמי מדתו. אחרים הדגישו את העניינים העקרוניים כ: פגיעה בכבוד הנביא (שדינו גם מוות למוסלמי) או האסלאם, אי תשלום מס הג'יזיה או פריקת עול האסלאם בכללותו. לרוב נזהרו העולמא המוסלמים ורוב הפרות תנאי עומר נחשבו לעברות שדינן עמד בפני עצמו ולא כעניין שדינו הפרת תנאי עומר.
סרנדה
סרנדה או רמשית בעברית (באנגלית: Serenade, באיטלקית: Serenata) היא יצירה או הופעה מוזיקלית לכבודו של אדם.
דייוויד דוכובני
דייוויד ויליאם דוכּובני (באנגלית: David William Duchovny; נולד ב-7 באוגוסט 1960 בניו יורק) הוא שחקן, סופר, מפיק, במאי, זמר ופזמונאי אמריקאי ממוצא יהודי. זוכה שני פרסי גלובוס הזהב בעקבות תפקידו הראשי כהאנק מודי בסדרת הדרמה הקומית "קליפורניקיישן", ובסדרת המדע הבדיוני "תיקים באפלה" שבה שיחק את דמותו של הסוכן פוקס מאלדר. בנוסף להיותו שחקן, דוכובני גם בעל קריירה מוזיקלית, ועד כה הוציא לאור אלבום אחד בשם "Hell Or Highwater".
מוצא
משפחתו מצד אביו, בברדיצוב, ניהלו משק חלב. סבו התיישב ביפו והמשיכו בעסק זה,אך גורש כשמשטרה בדואית נכנסה אליהם בתוך גל של פוגרום וגירוש בכח ב-1914 למצרים. כ-6,000 גורשו אז בידי הטורקים.
קריירה
תחילת הקריירה של דוכובני כשחקן הייתה בפרסומת לבירה Löwenbräu. התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה בסדרת הטלוויזיה "טווין פיקס", בה שיחק סוכן DEA טרנסווסטי (אשר נוהג ללבוש בגדי נשים). הוא גם הופיע בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הארוטית "יומן הנעל האדומה". בשנת 1992 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קוראים לי בטהובן", ובסרט "ונציה\ונציה" לצדה של מליסה לאו. בשנת 1993 שיחק בסרט "קליפורניה" לצד בראד פיט.
הפריצה הגדולה שלו הייתה כשכיכב בתפקיד פוקס מאלדר בסדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" (באנגלית: The X-Files). דוכובני שיחק את סוכן ה-FBI המאמין בתאוריות קשר במשך כשמונה עונות, אך בשל סכסוך עם החברה המפיקה, רשת FOX, החליט לסיים את החוזה. הוא הופיע בפרק האחרון של הסדרה ובסרט הקולנוע המבוסס עליה "תיקים באפלה: הסרט". בנוסף, דיבב את מאלדר במשפחת סימפסון ובמשחק הווידאו "The X-Files: Resist or Serve".
במקביל הופיע בתוכנית "המופע של לארי סנדרס" בתפקיד עצמו - אך עם רמיזות הומוסקסואליות על המשיכה שלו כלפי לארי, כולל חיקוי הסצנה המפורסמת של שרון סטון מהסרט "אינסטינקט בסיסי", בה היא חושפת כי אינה לובשת דבר מתחת לחצאית שלה.
לאחר סיום צילומי "תיקים באפלה" הופיע דוכובני מספר פעמים בקולנוע. בסרט הקומדיה "זולנדר" שיחק תפקיד של דוגמן ידיים.
איכות המשחק של דוכובני זוכה מדי פעם לסאטירות. בסדרה "פיוצ'רמה" טוען הרובוט קלקולון (דמותו של שחקן גרוע במיוחד) כי בעבר היה דייוויד דוכובני. בסצנה אחרת בסדרה הוא מופיע כראש.
לאחר מכן כיכב דוכובני בסדרה "קליפורניקיישן", בתור האנק מודי, סופר במשבר. סדרה זו זיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית לשנת 2007.
ב-2008 שב דוכובני לגלם את הסוכן פוקס מאלדר בסרט ההמשך "תיקים באפלה: רוצים להאמין", לצדה של ג'יליאן אנדרסון.
ב-12 במאי 2015, דוכובני הוציא לאור את אלבומו הראשון כמוזיקאי שנקרא "Hell or Highwater".
ב-28 במאי 2015 דוכובני החל לגלם בלש משטרתי בסדרת הטלוויזיה "אקווריוס" - "aquarius". הסדרה בת שתי עונות 2015-2016. עלילת הסדרה סובבת על שנות ה-60 המאוחרות כשברקע מלחמת וייטנאם. דוכובני חוקר את היעלמותה של נערה שמצטרפת לקבוצה של היפים בהנהגתו של צ'ארלס מנסון.
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "הכישוף: הדור הבא", סרט המהווה רימייק לסרט הכישוף משנת 1996.
בשנת 2021 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "החוג לאנגלית" מבית נטפליקס. בשנת 2022 שיחק בסרטו של ג'אד אפאטאו "הקפסולה" של נטפליקס.
חיים אישיים
דוכובני נישא לשחקנית טיאה ליאוני ב-6 במאי 1997 ולהם בת וסט דוכובני שחקנית ובן. הם נפרדו ב-2008, ומנו את הסיבה כהתמכרות הסקס של דוכובני שנכנס לגמילה. בזמן שהיה בגמילה 35 ימים ליאוני ניהלה רומן עם השחקן בילי בוב תורנטון. דייוויד וליאוני חזרו ונפרדו מספר פעמים, וב-2014 התגרשו סופית.
פארק מוסקאו
פארק מוסקאו (שם רשמי: Fürst-Pückler-Park, בגרמנית: Muskauer Park, בפולנית: Park Mużakowski) הוא הפארק האנגלי הגדול ביותר בגרמניה ובפולין. שטחו הכולל של הפארק הוא 5.4 קמ"ר, כאשר 3.5 מתוכם נמצאים בפולין והיתר בגרמניה. הפארק משתרע על שתי גדותיו של הנהר נייסה, המהווה את הגבול בין שתי המדינות. בחלקו המערבי של אזור החיץ המקיף את הפארק נמצאת העיר הגרמנית (שבשמה נקרא הפארק והבונה שלו), ובחלקו המזרחי נמצאת העיר הפולנית לקניצה. מרכז הפארק הוא רמות מיוערות למחצה, והן נמצאות בסמוך לגדה המזרחית של הנהר ומכונות הפארק על הטראסות.
תיאור
הפארק הוקם בין 1815 ל-1844 על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו שהחזיק בבעלותו אחוזה מקומית. לאחר מותו של הנסיך ב-1871 המשיך אדוארד פטצולד (אחד מתלמידיו של פיקלר-מוסקאו) את טיפוחו של הפארק.
הפארק מייצג גישה שונה בקשר שבין האדם לטבע בכך שהרושם המתקבל ממנו הוא הגברת היופי של מאפייני הפארק הטבעיים באמצעות עצים, אזורי מרעה ואמות המים, המאפשרים את המיזוג בין האדם לבין הטבע בכך שהפארק הופך למרכיב של מגורי האדם ומגורי האדם הם חלק מהפארק. פיקלר יצר נוף משולב המשתרע עד לעיר מוסקאו.
המוקד של מבני הפארק הוא טירה המכונה "הטירה החדשה" שנבנתה מחדש על ידי פיקלר בשנות ה-60 של המאה ה-19 על סמך תוכנית של האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל. הטירה היא המרכז של קבוצת שבילים המתמשכים ממנה והלאה. לאורך השבילים נמצאות "נקודות הפסגה" של טופוגרפיית הפארק היוצרות נקודות נקודת תצפית. פיקלר השתמש באלמנטים אדריכליים באופן המהווה שילוב בין מבנים לבין הטבע: גשרים, תעלות מים, שבילים, בניינים מקושטים, עצים, גן בוטני, ועצים המפוזרים באקראי בנוסף למאפיינים גאולוגיים כגון טראסות, צוקים ועמק הנהר נייסה. מסיבות אלו הנוף בנוי בצורה שניתנת להערכה בזכות תכונותיה האסתטיות. כמו כן, לפארק יש חשיבות מבחינת האמנות המופשטת: מקומו בהתפתחות עיצוב הנוף והשפעתו על גנים ופארקים שנבנו אחריו.
את הנוף באתר ניתן לחלק לכמה חלקים:
היסטוריה
מייסד הפארק היה הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו (1785–1871) שהיה בעל אדמות באזור באד מוסקאו מאז 1811 ומחברו של הספר Andeutungen über Landschaftsgärtnerei (עברית: רמזים על גינון נוף). לאחר שלמד במשך שנים רבות באנגליה, פיקלר-מוסקאו ייסד את הפארק ב-1815. לאחר מכן הוא ייסד את בית הספר הבינלאומי לניהול נוף בבאד מוסקאו ויזם תוכנית לתכנון הנוף הנרחב של פארק שיעטוף את העיר "בצורה שמעולם לא נעשתה בקנה מידה כה גדול".
מבחינה סמלית, תחילת הקמתו של הפארק התרחשה כאשר פיקלר שלח מכתב לתושבי באד מוסקאו ב-1815 שבו הודיע להם על כוונותיו והאיץ בהם למכור לו את אדמותיהם. עד 1817 הצליח פיקלר לרכוש שטח של 100 דונם.
במסגרת העבודות בוצעו מספר שינויים בטירה הישנה ונבנו קפלה גותית, קוטג' אנגלי, מספר גשרים וחממה לגידול תפוזים. פיקלר שיפץ את הטירה החדשה הנמצאת במרכז הפארק ביחד עם מספר שבילי הליכה המתפשטים ממנה והלאה. העבודות הללו נמשכו עד 1845 כאשר פיקלר נאלץ למכור את הנכס. הנכס נקנה על ידי נסיך הולנדי שהעסיק את אדוארד פטצולד, תלמידו של פיקלר וגנן נוף ידוע בזכות עצמו, על מנת להשלים את עבודתו של פיקלר.
פטצולד התפטר מתפקידו ב-1878, וארבע שנים לאחר מכן הפארק נמכר לטראוגוט הרמן, רוזן ארמין, ולאחר מכן בוצעו במקום מספר עבודות שלא שינו את אופיו הכללי של הפארק. העבודות הללו נפסקו עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב על ברלין שתי הטירות וארבעת הגשרים החוצים את הנהר ספגו נזקים כבדים. מאז 1945 הפארק נחצה על ידי הגבול בין גרמניה ופולין, כאשר שני שלישים משטחו הכולל מצויים בריבונות פולנית. הטירה הישנה שוקמה על ידי ממשלת גרמניה המזרחית בין 1965 ל-1972, ואילו שיקומם של הטירה החדשה וארבעת הגשרים טרם הושלם.
היאבקות בתמנונים
היאבקות בתמנונים היא ספורט אתגרי שבו צוללים נאבקים בתמנונים על מנת למשוך אותם אל החוף. טכניקה זו משמשת בפועל גם ביולוגים ימיים ללכידת תמנונים.
תמנונים נחשבים לבעלי מנת המשכל הגבוהה ביותר מבין חסרי החוליות ולכידתם אינה טריוויאלית ואף עשויה להיות מסוכנת. קיים תיעוד לעיסוק בענף ספורט זה החל מסוף שנות ה-40 אולם העיסוק בו הגיע לשיא הפופולרית במהלך שנות ה-60 בארצות הברית. בתקופה זו התקיימה מדי שנה אליפות העולם בהיאבקות בתמנונים בפיוג'ט סאונד שבמדינת וושינגטון. האירוע משך אליו אלפי צופים מדי שנה ואף סוקר על ידי התקשורת. גביעים הוענקו ליחידים ולקבוצות צוללים שלכדו את בעלי החיים הגדולים ביותר. לאחר התחרות חלק מהתמנונים שימשו למאכל, חלק ניתנו לאקווריום מקומי וחלקם שוחררו בחזרה לים. כך למשל, באליפות העולם בהיאבקות בתמנונים שהתקיימה באפריל 1963 השתתפו 111 צוללים. 25 תמנונים מהמין תמנון פסיפי ענק (Enteroctopus dofleini) נתפסו באותו היום. התמנונים סודרו על פי משקלם: משקלו של הקטן ביותר היה 1.8 ק"ג ושל הכבד ביותר 26 ק"ג.
ב-1965 פרסם המגזין טיים מאמר העוסק בפופולריות הגדלה של הענף:
יהודה אבנר
יהודה אבנר (30 בדצמבר 1928 - 24 במרץ 2015) היה דיפלומט ישראלי, יועצם של חמישה ראשי ממשלה ישראלים, כיהן כשגריר ישראל בבריטניה, אירלנד ובאוסטרליה.
קורות חיים
אבנר נולד בשם לורנס האפנר (Lawrence Hafner) במנצ'סטר שבאנגליה, שם היה חבר בתנועת בני עקיבא. בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל ונלחם במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. היה ממקימי קיבוץ לביא בגליל התחתון. נישא למימי, אחותה של, שנהרגה כשלחמה ברובע היהודי בירושלים, בעת מלחמת העצמאות. היה אב לארבעה ילדים. בראשית שנות ה-50 שימש שליח של בני עקיבא באנגליה. כשחזר לישראל אחרי השליחות שב לקיבוץ לביא, אולם אשתו לא הסכימה לנתק בינה לבין בנה ולכן הם עזבו את הקיבוץ. תחילה עבד אבנר כעיתונאי, וב-1958 הצטרף למשרד החוץ. מיד לאחר מלחמת ששת הימים יצא לארצות הברית לשמש קונסול לענייני הסברה של ישראל בניו יורק. בהמשך עבר לשמש יועץ לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנת 1974 היה ראש הלשכה ליחסי חוץ במשרד החוץ.
אבנר כיהן כמזכיר ויועץ של ראשי הממשלה לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין. בתפקידו אצל רבין היה יועץ לענייני תפוצות וכותב נאומים, השתתף בשיחות על הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והיה חבר בוועדה משותפת של ישראל ונציגי יהודת ארצות הברית שדנה בעלייה מברית המועצות.
לאחר המהפך נשאר כיועץ של מנחם בגין, שימש יועצו לענייני יהדות התפוצות, רושם שיחות דיפלומטיות ומנסח התכתבות דיפלומטית של ראש הממשלה מנחם בגין. בגין נהג לכנות אותו "שקספיר שלי". בין השאר, הכין אבנר את הנאום שנשא בגין בחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל בבריטניה ולצורך כך ויתר על אזרחותו הבריטית. הוא כיהן בתפקיד עד 1988, ובמקביל כיהן כשגריר לא תושב באירלנד. על תקופת כהונתו בלונדון נכתב במעריב: "כאשר אבנר, חובש הכיפה, שב ללונדון כשגריר, לא התקשה למצוא שפה משותפת עם אנשי הקהילה. הוא קרבם אליו והצליח ליצור תחושת שייכות בין הקהילה לשגרירות." בשובו לישראל כיהן כמפקח הכללי על שירות החוץ. בשנים 1992 עד 1995 כיהן כשגריר ישראל באוסטרליה.
ב-1995 נוסדה על שמו קתדרה לדת ומדינה באוניברסיטת בר-אילן.
תבנית ביליניארית
תבנית ביליניארית היא פונקציה בשני משתנים, כאשר V מרחב וקטורי מעל שדה הבסיס F, שהיא ליניארית בכל אחד משני המשתנים שלה.
תבנית ביליניארית מגדירה את התבנית הריבועית. מעל שדה ממאפיין שונה מ-2, אפשר להציג כל תבנית ריבועית על ידי תבנית ביליניארית סימטרית, ולשחזר את התבנית הביליניארית מן התבנית הריבועית על ידי הזהות הפולרית. מסיבה זו, במאפיין שונה מ-2, התאוריה של תבניות ביליניאריות סימטריות זהה למעשה לזו של תבניות ריבועיות. במאפיין 2 המושגים קרובים מאוד, אך יש ביניהם הבדלים חשובים.
מבוא
יהיו F שדה, ו-V מרחב וקטורי מעל F. הפונקציה היא ביליניארית אם לכל v \in V הפונקציות  ו- הן פונקציונלים ליניאריים, כלומר שומרות על החיבור ועל הכפל בסקלר.
הדוגמה החשובה ביותר לתבנית ביליניארית היא מכפלה פנימית מעל שדה המספרים הממשיים (מכפלה פנימית מעל שדה המרוכבים היא תבנית הרמיטית).
אפשר להכליל את ההגדרה גם לפונקציות (כאשר V,W מרחבים וקטוריים מעל אותו שדה), אם כי בדרך כלל המרחבים V,W שווים או דואליים זה לזה. המונח אופרטור ביליניארי מכסה העתקות ממכפלה של שני מרחבים וקטוריים למרחב שלישי, עם ההכללה הטבעית למודולים.
מטריצה מייצגת
אם הוא בסיס של המרחב V מעל F, אז המטריצה המייצגת של התבנית הביליניארית  היא המטריצה. המעבר לבסיס אחר מחליף את המטריצה המייצגת במטריצה מהצורה, כאשר P מטריצה הפיכה. כל תבנית אפשר לייצג על ידי מטריצה. משום כך, הצורה הכללית ביותר של תבנית ביליניארית מעל המרחב הווקטורי F^n היא, כאשר a_{ij} קבועים. תבנית זו אפשר לכתוב גם כך:.
מעל שדה הממשיים (או כל שדה סדור), המטריצה הריבועית M מגדירה מכפלה פנימית אם ורק אם היא חיובית לחלוטין.
מרחב התבניות
מרחב התבניות הביליניאריות על מרחב וקטורי V ממימד n, הוא מרחב וקטורי בעצמו ממימד \ n^2; מסמנים אותו ב-.
תבנית ביליניארית B היא: (תבנית היא סימטרית, אנטי-סימטרית או מתחלפת אם ורק אם המטריצה המייצגת שלה, בבסיס כלשהו, היא כזו).
את אוספי התבניות האלו מסמנים ב-, בהתאמה; אלו תת-מרחבים של. מעל שדה ממאפיין שונה מ-2, יש פירוק לסכום ישר, ו-. במאפיין 2 המצב שונה בתכלית:, ואילו.
פירוק לתת-מרחבים
תהי B תבנית ביליניארית מעל מרחב V. פירוק לסכום ישר שעבורו  נקרא פירוק אורתוגונלי (של המרחב), ומסומן. במקרה זה אפשר לשחזר את B מן הצמצום שלה לתת-המרחבים V_1,V_2 (ולכן זהו פירוק גם של התבנית). תבנית חד-ממדית שהמטריצה המייצגת שלה היא (a) מסמנים ב-. סכום אורתוגונלי של תת-מרחבים חד-ממדיים נקרא תבנית אלכסונית, ומסמנים אותו ב-.
הרדיקל
לכל תבנית ביליניארית B (על המרחב מממד סופי V) יש רדיקל שמאלי, ורדיקל ימני ; לשניהם אותו ממד. אם התבנית סימטרית (או אנטי-סימטרית), הרדיקלים שווים זה לזה. תבנית היא רגולרית (או לא מנוונת) אם הרדיקל שלה הוא אפס (וסינגולרית אחרת). תבנית היא רגולרית אם ורק אם המטריצה המייצגת שלה (ביחס לבסיס כלשהו) היא הפיכה.
כל תבנית בילינרית סימטרית (במאפיין כלשהו) אפשר לפרק לסכום אורתוגונלי של שני חלקים: תבנית האפס, ועוד תבנית רגולרית.
איזוטרופיות, תבניות מטבוליות והיפרבוליות
וקטור x ב-V הוא וקטור איזוטרופי אם B(x,x) = 0. אם אין וקטור כזה (פרט ל-0), התבנית אנאיזוטרופית. תת-מרחב U של V הוא תת-מרחב איזוטרופי אם B(U,U) = 0.
אם B תבנית רגולרית, הממד של תת-מרחב איזוטרופי אינו עולה על מחצית הממד של V. תבנית סימטרית שיש לה תת-מרחב איזוטרופי שממדו מחצית הממד של V, נקראת תבנית מטאבולית. התבנית עם המטריצה המייצגת נקראת המישור ההיפרבולי, ומסמנים אותו ב-\mathbb{H}; סכום אורתוגונלי של עותקים של המישור ההיפרבולי הוא מרחב היפרבולי. כל מרחב היפרבולי הוא מטבולי, ובמאפיין שונה מ-2 המושגים מתלכדים. כל מרחב מטאבולי אפשר לפרק לסכום אורתוגונלי של מישורים מטבוליים. במאפיין שונה מ-2 כל מישור מטאבולי הוא היפרבולי. במאפיין 2 מישור מטאבולי הוא או היפרבולי, או אחד מהמישורים. בפרט, תבנית מטאבולית מתחלפת היא היפרבולית. אם הסכום של תבנית מטבולית ותבנית רגולרית b הוא מטאבולי, אז b מטאבולית.
משפט הפירוק של ויט
כל תבנית רגולרית סימטרית (במאפיין כלשהו) אפשר לפרק לסכום אורתוגונלי של תבנית אלכסונית, ומרחב היפרבולי. לפי משפט הפירוק של ויט, כל תבנית רגולרית סימטרית אפשר לפרק לסכום אורתוגונלי של תבנית אנאיזוטרופית יחידה, ותבנית מטאבולית (שהיא יחידה במאפיין שונה מ-2). במאפיין 2 החלק המטאבולי של הפירוק אינו יחיד; למשל,.
משה לייב חשקס
משה לייב חשקס (דאנציג) (בכתיב יידי: חאשקעס; 1830 או 1848 - 15 בדצמבר 1906) היה משורר, סאטיריקן ומחזאי עברי ויידי פורה. כתב מאות שירים ומערכונים, רובם שירים אירוניים בנימה אישית על נושאים אקטואליים שהתפרסמו בעיתונות היידיש והעברית באימפריה הרוסית. חשקס היה בין הראשונים שהנהיגו טור שירי קבוע בעיתון לדיון בענייני היום, דגם שהשפיע על מדוריהם העיתונאיים של אהרון צפנת, קדיש יהודה סילמן, אלכסנדר פן, יהודה קרני ובפרט "רגעים" ו"הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
תולדות חייו
בשנים תר"ם - תרמ"א פרסם מדור יומי ובו שיר אקטואלי מדי יום. השירים כונסו ב"ספר היומי".
חיבר שני מחזות ברוסית: "אברבנל" ו"מראות אלהים או ראש עפרות תבל" (שניהם תורגמו לעברית על ידי יהודה לייב גמזו).
הדרייב אין (תל אביב)
היסטוריה
במקום הוקם חניון מכוניות ענק, שבקצהו המזרחי מסך ברוחב של 30 מטרים, והוא הכיל 960 מקומות חנייה הערוכים בצורת מניפה, וליד כל אחד מהם רמקול שהיה מונח על חלון הרכב. בעת פתיחתו היה מחיר הכניסה אליו 4.5 לירות למכונית. הסרט הראשון שהוקרן במקום היה "ספר הג'ונגל", וכאשר התארכו קטעי הפרסומות שהוקרנו צפצפו הנהגים במשך דקות. במקום נערכו גם הופעות של זמרים מפורסמים כגון הופעה של צביקה פיק. באמצע שנות ה-80 החלו להקרין בדרייב אין סרטים פורנוגרפיים בימי שישי בלילה, ורבים העדיפו לצפות בהם בחינם מגבעת האוניברסיטה. בעת הקמתו של הדרייב אין טרם נחנכו נתיבי איילון, ועם סלילת הכביש המהיר, היו נהגים שנהגו לעצור בשולי הכביש כדי לצפות בסרטים.
לאחר סגירת המקום תכננה עיריית תל אביב להפוך את השטח לפארק אופניים - הכולל סלילת מסלול אספלט שיפעל כקריטריום לאימוני רוכבי אופניים, אך לבסוף נעשה ניסיון נוסף בשנת 2005 להפעיל את המקום, וזה כשל. במשך השנים שאחרי הסגירה נעשו ניסיונות למכור את השטח או להפעיל בו עסקים שונים. בשנת 2009 הופעל במקום מסלול להדרכת נהיגה עד שלבסוף הפך לחניון. בשנת 2011 החליטה חברת אחוזות החוף שבבעלות עיריית תל אביב, האחראית על החניונים בתל אביב, כי אגודות הסטודנטים יוכלו להקרין סרטים במקום.
בדיונים לפיתוח השטח עלו בין ההצעות הקמת קריית תקשורת שתכלול גם אולפני טלוויזיה גדולים לצילום (במקום אולפני הרצליה) וכן הציעו הקמת מעונות סטודנטים (שלבסוף קמו במתחם אוניברסיטת תל אביב ומוכרים בשם "מעונות ברושים").
ב-27 ביוני 2012 החליטה עיריית תל אביב-יפו להקים במתחם אולם ספורט רב-תכליתי, שישמש בין היתר, את קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב, כל זאת כחלק מתוכנית לשדרוג גני התערוכה הסמוכים. בנובמבר 2014 נפתח במתחם מרכז ספורט עירוני תל אביב-יפו, לאחר זכייתה של קבוצת שלמה במכרז על מתן חסות ושם מסחרי נקרא האולם "היכל קבוצת שלמה".
באוגוסט ובנובמבר 2020, לאחר סגירת בתי הקולנוע בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נפתח הדרייב האין למשך מספר ימים.
חרוט געשי
חרוט געשי הוא אחד הצורות הגעשיות הפשוטות והנפוצות ביותר והמבנה האופייני במרבית הרי הגעש. החרוט נוצר מהתפרצות געשית הנערמת סביב לוע הר געש בצורת חרוט עם שקע במרכז פסגתו.
כל התפרצות גורמת להצטברות חומר נוסף המגביה ומעבה את הסוללה, וכך מתפתח הר געש בצורת חרוט. חרוטים געשיים נבדלים זה מזה בהרכב ובגודל החלקיקים הבונים אותם ובהתאם לאופי וגודל השברים הנפלטים במהלך ההתפרצות. ומהבולטים שבהם הוא חרוט האפר שהוא גם הנפוץ שבהם וגובהו אינו עולה על כמה מאות מטרים. החרוט נוצר מנפילת טפרה – חומר פירוקלסטי המועף מצינור ההזנה לאוויר ושב ונוחת על הקרקע.
בהר געש בו הלבה הנשפכת דלה בגזים, בדרך כלל יתקבל חרוט געשי שטוח במיוחד הנקרא חרוט מגן. לחרוטים אלה מדרונות מתונים. חרוטי מגן נפוצים בהוואי ואף בכמה מקומות ברמת הגולן, למשל ברכס דלוה, הנמצא בסמוך לחורבות הכפר דלוה.
אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989)
אירועי כיכר טיין-אן-מן היו סדרה של מחאות עממיות בסין אשר התרחשו בין 15 באפריל 1989 לבין 4 ביוני באותה השנה, ואשר מרכזן היה בכיכר טיין-אן-מן, הכיכר המרכזית בבירה בייג'ינג. עיקר המחאה היה הפגנות לא אלימות בכיכר על ידי סטודנטים מרחבי סין אשר ביקשו לערוך רפורמות דמוקרטיות במדינה.
חרוט געשי
חרוט אפר
חרוט אפר הוא הסוג הפשוט והנפוץ ביותר של החרוט הגעשי. הוא בנוי מחלקיקים וגושים של לבה קרושה שנפלטת מסוללה אחת. בדומה לגז טעון, הלבה מתפוצצת בכוח רב באוויר ונשברת לרסיסים קטנים המתגבשים ונופלים בצורת גחלים סביב פתח האוורור ויוצרים חרוט עגול או סגלגל. במרבית החרוטים הגעשיים יש מכתש קעור בפסגתו וגובהו מגיע לכמה מאות מטרים בלבד.
אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989)
במה שנודע בתור הטבח בכיכר טיין-אן-מן, חיילים חמושים ברובי סער ומלווים בטנקים ירו במפגינים ובאלו שניסו לחסום את התקדמות הצבא לתוך כיכר טיין-אן-מן. הערכות של מניין המתים נעות בין מאות לאלפים, עם אלפי פצועים נוספים.
רקע
מאז 1978, הוביל דנג שיאופינג שורה של רפורמות כלכליות ופוליטיות, אשר הביאו להחדרה הדרגתית של עקרונות כלכלת שוק למדינה ולליברליזציה מסוימת אשר הפחיתה את שליטת הממשלה בעם. רפורמות אלו גרמו להיווצרות שתי קבוצות אשר לא היו שבעות רצון מן המהלך.
חרוט געשי
חרוט אפר
חרוט אפר מפורסם הוא פריקוטין שנוצר בשנת 1943 לנגד עיניהם של איכרים מהכפר הסמוך הממוקם במקסיקו.
אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989)
רקע
הקבוצה הראשונה, שהורכבה מסטודנטים ואינטלקטואלים, האמינה שהרפורמות לא הרחיקו לכת כנדרש. אנשיה זעמו על השליטה הסוציאלית-פוליטית אשר נשארה בידי המפלגה הקומוניסטית. בנוסף הושפעה הקבוצה מהגלאסנוסט (ליברליזציה פוליטית שביצע גורבצ'וב בברית המועצות באותו זמן). הקבוצה השנייה, שכללה בעיקר פועלי תעשייה עירוניים, האמינה כי הרפורמות הרחיקו לכת מדי, מאחר שהסרת הפיקוח הממשלתי על הכלכלה גרמה ליצירת אינפלציה ואבטלה, אשר איימו על אורח חייהם של חברי הקבוצה.
הגורם להצתת המהומות היה מותו ממחלה של המזכיר הכללי לשעבר של המפלגה הקומוניסטית הו יאובאנג, אשר סולק מתפקידו בפברואר 1987. הו נתפס בעיני העם כליברל, אשר העברתו מתפקידו בשל מהומות הסטודנטים של 1987, שאותן לא מנע, הייתה לא הוגנת. בנוסף, מותו של הו אפשר למוחים להביע חוסר שביעות רצון מיורשיו ללא חשש מדיכוי פוליטי, כיוון שהיה זה מביך מאוד למנוע מהעם להעניק כבוד אחרון למנהיג המפלגה לשעבר.
בבייג'ינג החלו סטודנטים, בהשראת מוריהם ואינטלקטואלים שונים, להשתתף במחאות תוך שהם מקימים אגודות סטודנטים אשר התנגדו לאגודות הסטודנטים הקיימות, שהיו תחת שליטת המפלגה. הסטודנטים ראו בעצמם פטריוטים, ממשיכי דרכם של אנשי תנועת הארבעה במאי וממשיכיהם של המוחים בכיכר טיין-אן-מן ב-1976 (מחאה שהביאה לסילוקה של כנופיית הארבעה). מהבעת אבל על הו יאובאנג, שנתפס על ידי הסטודנטים כמבשר הדמוקרטיה, הפכה ההתארגנות עד מהרה למחאה על שחיתותו של השלטון, משם לדרישה לחופש העיתונות, ולבסוף לדרישה לסילוק המפלגה הקומוניסטית (ודנג שיאופינג, שליטה מאחורי הקלעים) מהשלטון.
למרות שהמחאות החלו על ידי קבוצת הסטודנטים אשר סברו כי יש להרחיב את הרפורמות, לא חלף זמן רב עד שגם אנשי הקבוצה שטענה כי הרפורמות היו מוגזמות הצטרפו למחאות, וזאת בשל ההתמקדות בשחיתות בצמרת המפלגה שאיחדה את שתי הקבוצות.
ההסלמה במחאה
שלא כמו המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב-1987, שנערכו בעיקר על ידי סטודנטים ואינטלקטואלים, המהומות של 1989 זכו לתמיכה נרחבת של אנשי תעשייה שהיו חרדים גם הם למידת השחיתות בשלטון, וכך נוצר מצב שבו רוב התושבים תומכים בהפגנות ובמחאה. בשיאן של ההפגנות ריכזו המארגנים מעל מיליון איש בכיכר טיין-אן-מן.
שביתות ומחאות החלו מתקיימות באוניברסיטאות ובמכללות בערים נוספות בסין, וסטודנטים רבים עשו דרכם אל עבר הבירה כדי להשתתף במחאה המרכזית. לרוב היו ההפגנות מסודרות ומאורגנות היטב, ובמהלכן נערכו מצעדי תמיכה והזדהות של סטודנטים מרחבי המדינה עם המאבק. הצעד הסופי שננקט במחאה היה שביתת רעב שהונהגה בקרב המוחים.
ניסיונות הידברות עם ראשי השלטון שהיו מסוגרים במטה המפלגה הסמוך לכיכר נחלו הצלחה חלקית. ביקורו של מיכאיל גורבצ'וב בסין שנערך באותה עת גרם להימצאותם של כתבים ועיתונאים רבים בעיר, ואלה לרוב גילו יחס אוהד למפגינים בדיווחיהם. לקראת סוף המחאה, ב-30 במאי הוצב בכיכר פסלה של אלת הדמוקרטיה: פסל בגובה 10 מטרים אשר פוסל בידי סטודנטים לאמנות, ואשר הפך עד מהרה לסמלה של המחאה בקרב צופי הטלוויזיה ברחבי העולם.
ראשי המפלגה הקומוניסטית וזקניה (אנשים שפרשו מהנהגת המפלגה אך עדיין ניהלו אותה מעמדות כוח שונות) קיוו בהתחלה כי המחאות ידעכו מעצמן במהרה, וששינויים קוסמטיים שוליים שיערכו יספקו את המפגינים. הם הסתמכו על יכולתם של מנגנוני הביון של המפלגה לשכנע את המפגינים להניח למחאה ולחזור אל ספסל הלימודים. הממשלה נתקלה בקשיים לעצור את המחאה, וזאת גם עקב תמיכה של אנשי מפתח במפלגה במספר דרישות שאותן הציגו הסטודנטים, ובעיקר בדרישה לניקוי השחיתות. בעיה נוספת הייתה שהמפגינים הורכבו ממספר קבוצות בעלות סדר יום שונה, דבר שהקשה על המפלגה להחליט מול מי לנהל משא ומתן להפסקת ההפגנות.
בקרב ראשי השלטון נחלקו הדעות בעניין שיטת הטיפול בהפגנות. מזכירה הכללי של המפלגה ג'או דזה-יאנג צידד בגישה העדינה, בעוד לי פנג טען שיש לדכא את המהומות בכוח. לבסוף החליטו זקני המפלגה, שראו בהפגנות איום ליציבות המדינה ופתח להידרדרותה חזרה לתוהו ששרר בה בתקופת המהפכה התרבותית, על דיכוין בכוח. למרות שמרבית הזקנים לא שימשו בתפקיד רשמי הם שלטו בצבא מאחר שדנג שיאופינג היה ראש הוועדה הצבאית ויכול להכריז על מצב צבאי מיוחד במדינה.
הדיכוי
דיכוי המחאות סומל לרבים בעולם המערבי באמצעות התמונה המפורסמת שצולמה ב-5 ביוני 1989 שבה נראה מפגין בודד כשהוא עומד ועוצר בגופו שיירת טנקים. האיש עמד במשך מחצית השעה עד שלבסוף נמשך מהמקום על ידי שני אנשים אלמונים שזהותם כנראה קשורה למשטרה הסינית. למרות מאמצים רבים, זהותו של האיש בצילום לא נתגלתה עד היום. מגזין "טיים" כינה אותו "המורד האלמוני" והכניס אותו לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
בקרב המפגינים נחלקו הדעות בין התומכים בנסיגה שקטה לבין אלו שהאמינו כי יש להישאר בכיכר אפילו במחיר של גרימת מרחץ דמים בהתנגשויות עם הצבא. לבסוף נתקבלה ההחלטה לסגת בשקט, והמפגינים עזבו את הכיכר ואת סביבותיה. לטענת הממשלה הסינית לא היו הרוגים בכיכר, טענה נכונה מן הפן הטכני אך לא מן הפן המהותי, מכיוון שבכיכר אכן לא נהרג אף אדם, אבל ברחובות המובילים אליה נהרגו לפי הערכת הצלב האדום הסיני כ-2,700 איש, ולפי הערכות במערב - לפחות עשרת אלפים איש.
לאחר שוך הסערה עשתה ממשלת סין מאמצים כבירים לאסור ולהביא לדין את הסטודנטים מנהיגי המחאה. אלה שלא הצליחו להימלט מהמדינה נשפטו למאסר ולאחר זמן מה הורשו לעזוב את המדינה לארצות הברית. בהנהגת המפלגה ג'או דזה-יאנג, שהתנגד להפעלת משטר צבאי, הועבר מתפקידו כמזכ"ל המפלגה ובמקומו קודם לתפקיד ג'יאנג דזה-מין שהיה ראש עיריית שאנגחאי בתקופת המהומות ולא לקח כל חלק באירועי כיכר טיין-אן-מן.
המחאות מחוץ לבייג'ינג המשיכו מספר ימים לאחר דיכויה של ההפגנה בכיכר טיין-אן-מן, אך הממשלה הצליחה לדכאן ללא אבדות בנפש לשני הצדדים.
צ'אי לינג, ממנהיגי המחאה הצליחה לברוח והייתה מועמדת לקבלת פרס נובל לשלום.
תוצאות המחאה
ההפגנות בכיכר טיין-אן-מן פגעו קשות בתדמיתה של סין בעיני העולם המערבי. עובדה זאת נזקפת בעיקר לזכות הימצאותם של עיתונאים רבים בבייג'ינג לקראת ביקורו של גורבצ'וב, אשר יכלו לסקר את הדיכוי בכיכר בשידורים חיים וכיוון שהבלבול בצמרת המפלגה מנע ממנה לסגור מיידית את אמצעי השידור. רשת CNN, למשל, שידרה שידורים רבים מהכיכר, עד שקיבלה הוראה מפורשת להפסיק את שידוריה. הרשת, שניסתה להתעלם מההוראה, המשיכה לשדר, אך לאחר ניתוק הקשר ללוויין בידי הממשלה, עברה לשידור טלפוני בלבד.
תמונות המפגינים יחד עם התמונות שהגיעו באותו זמן ממש מאירועי קריסת הקומוניזם בברית המועצות ובמזרח אירופה עיצבו במידה רבה את מדיניות המערב כלפי סין בסוף המאה ה-20. סטודנטים סינים התקבלו בקלות ללימודים באמריקה ובאירופה וממשלות המדינות הללו הכריזו על אמברגו נשק לסין. סין, שבמהלך שנות ה-80 נדמתה כמשתנה, מתפתחת ועתידה להוות בעלת ברית של המערב כנגד ברית המועצות, הידרדרה חזרה למדינה הנשלטת בידי משטר חשוך ומדכא. קולות רבים נשמעו בעולם להפסקת המסחר עם סין מאחר שהיא מהווה מקור כוח ותוקפנות המסכן את השלום בעולם. בהונג קונג יצרו האירועים בסין פחדים לגבי אמינות הבטחתה של סין ליצור "מדינה אחת, שתי שיטות" לאחר האיחוד הקרב עם הונג קונג, דבר שהביא לחיכוכים עתידיים עם סין.
יחס השלטונות לאירועים
הרשויות הסיניות אוסרות על כל אירוע ציבורי לציון האירועים והן מעולם לא פרסמו את מניין ההרוגים הרשמי. המפלגה הקומוניסטית טענה שהמפגינים הם אנטי-מהפכנים הרוצים להפילה.
באמצע 2019, עם מלאות 30 שנה לטבח, נכתב במאמר מערכת בגרסה האנגלית של אתר עיתון "גלובל טיימס", המזוהה עם המפלגה הקומוניסטית בסין, שהאירועים "חיסנו את סין נגד תהפוכות". בעיתון הרשמי של המפלגה, "היומון העממי", תקפו את מתנגדי המשטר וגורמים זרים הממשיכים לדבר על הטבח, וגם נכתב ש"התקרית, שבקושי השפיעה על סין אז, לא הפכה לסיוט ארוך-טווח עבור המדינה", וכי מדובר ב"אירוע היסטורי מתפוגג ולא בתסבוכת של ממש". דובר שר ההגנה, וו קיאן, גינה את השימוש במילה "דיכוי" לתיאור תגובת הצבא להפגנות, ושר ההגנה, וויי פנגה, אמר שדיכוי המפגינים היה "ההחלטה הנכונה", שהובילה ליציבות במדינה מאז, וכינה את המחאה "כאוס".
העיתון Science and Technology Daily היה בין המעטים שסקר את האירוע.
פולחן השטן במטאל
מאז היווצרות ההבי מטאל בתחילת שנות ה-70, נוצר קשר הדוק בין סגנון זה למוטיבים של השטן. אמני מטאל שונים השתמשו (ומשתמשים עד היום) בסמלים ומוטיבים "שטניים" בליריקה (מילות השירים), באסתטיקה, בעטיפות האלבומים ובהופעות החיות.
להקות מטאל רבות משתייכות לזרם השטניזם האתאיסטי; להקות אלו משתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לסדר העולם הנוצרי, ולדתות אברהמיות בכלל. לעומת זאת, שטניזם תאיסטי במטאל הוא נדיר בהרבה, וכמעט לא קיים בכלל מחוץ לז'אנר הבלאק מטאל.
פולחן השטן במטאל
בשנת 1970 הוציאה הלהקה Black Sabbath את אלבום הבכורה שלה, Black Sabbath, אלבום שלעיתים קרובות נחשב לאלבום ההבי מטאל הראשון, ואף לאלבום פרוטו-דום. האלבום אופיין בליריקה ואווירה אפלה ופסימית אשר לא הייתה נפוצה בתקופה זו, והכיל אזכורים ללוציפר ולתורת הנסתר. בכך, הם קבעו את הסטנדרטים של ההבי מטאל. בשנות ה-80, נעשה שימוש רב וישיר יותר בדימויים שטניים פרובוקטיביים על ידי להקות ת'ראש מטאל כגון Slayer, Kreator ו-Possessed.
ראקל ולש
ראקל ולש (באנגלית: Raquel Welch; 5 בספטמבר 1940 – 15 בפברואר 2023) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב, ונחשבה סמל מין בשנות ה-60 וה-70.
פולחן השטן במטאל
בלאק מטאל
בעוד שנושאי המוות, הרצח והאלימות הם נושאים שכיחים מאוד במטאל על כל סוגיו, להקות בלאק מטאל רבות מתיימרות לנגן מוזיקה "שטנית" ממש, מטיפות נגד הנצרות, ומרבות לדבר על קץ האנושות. למעשה, הבלאק מטאל נחשב לז'אנר המוזיקלי השטני ביותר בכל הזמנים.
ראקל ולש
ביוגרפיה
ולש נולדה בשם ג'ו ראקל טהאדה, בשיקגו, אילינוי. היא בתם של ג'וזפין שרה הול, ממוצא אנגלי, וארמנדו קרלוס טהאדה אורקיזו, מהנדס בוליביאני ממוצא ספרדי שהיגר לארצות הברית מלה פאס. ולש ומשפחתה נהגו לבקר בכנסייה הפרסביטריאנית.
פולחן השטן במטאל
בלאק מטאל
המונח הסוגתי 'בלאק מטאל' הוגדר עם יציאתו של האלבום "Black Metal" של Venom הבריטית בשנת 1982. על אף שהמוזיקה הייתה קרובה יותר לספיד מטאל ולת'ראש מטאל, ניתן היה למצוא מרכיבים ומאפיינים רבים אשר הפכו לחלק אינטגרלי מהבלאק מטאל. העיסוק בטקסטים שטניים ובתורת הנסתר יחד עם הדימוי השטני שנלווה לכך גם במהלך הופעות וכן השימוש בכינויים מיסטיים של חברי ונום, הם כמה מהמאפיינים האומנותיים היותר בולטים בבלאק מטאל עד היום.
ראקל ולש
קריירה
ב-1959 שיחקה לראשונה במחזה "The Ramona Pageant". בהמשך עבדה כחזאית מזג אוויר בתחנת הטלוויזיה המקומית "KFMB-TV" בסן דייגו. במקביל למדה באוניברסיטת המדינה סן דייגו, אך עזבה את לימודיה. ב-1964 התגרשה מבעלה הראשון, ג'יימס ולש, ועברה עם שני ילדיהם לדאלאס, טקסס, שם עסקה בדוגמנות.
פולחן השטן במטאל
שטניזם אתאיסטי
מרבית להקות הבלאק מטאל השטניות הן אתאיסטיות, ומשתייכות לזרם השטניזם האתאיסטי; להקות אלו משתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לסדר העולם הנוצרי, ולדתות אברהמיות בכלל. אף על פי שחברי הלהקה Venom הכריזו על עצמם כשטניסטים, זה היה יותר מעשה של פרובוקציה מאשר ביטוי של מסירות אמיתית לשטן. פעולת הבלאק מטאל הראשונה שאימצה את השטניזם בצורה רצינית יותר הייתה Mercyful Fate, שכן סולנה, King Diamond, הצטרף לכנסיית השטן. דוגמא נוספת ללהקה כזו היא Dark Funeral, אשר הליריקה שלה נוטה להתמקד באנטי-נצרות ובחילול הקודש, וחלק מחבריה הם חברים בכנסיית שטן.
ראקל ולש
קריירה
בהמשך עברה ללוס אנג'לס והחלה לשחק בתפקידים קטנים במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה, בהם "מעשי כשפים" ו"The Hollywood Palace". ב-1965 כיכבה לראשונה בסרט הקומדיה "A Swingin' Summer", ובעקבותיו הוחתמה על חוזה בפוקס המאה ה-20. ב-1965 כיכבה בסרט "המסע הפנטסטי" וב-1966 נסעה לבריטניה וכיכבה ב"מיליון שנים לפנה"ס" וב"הרי את מכושפת לי". ב-1967 חזרה לארצות הברית והופיעה במערבון "" לצד ג'יימס סטיוארט ודין מרטין. ב-1968 הופיעה ב-"Lady in Cement" לצד פרנק סינטרה.
פולחן השטן במטאל
שטניזם תאיסטי
על ידי מספר להקות בלאק מטאל, נטען כי הן מאמינות בקיום ממשי של דמות השטן כאלוהות או ככוח אמיתי, ומכוונות את פולחנן, את הערצתן ואת הליריקה שלהן אליו. להקות בלאק מטאל המשתייכות לזרם השטניזם התאיסטי כוללות את Dissection,   Watain  ו-Aosoth.
ראקל ולש
קריירה
ב-1970 ספגה ביקורות רבות בעקבות תפקידה השנוי במחלוקת כטרנסקסואל בסרט "מיירה ברקינרידג'". בתקופה זו התבסס מעמדה כסמל מין, והמגזין "פלייבוי" הכתיר אותה כ"אישה הנחשקת ביותר בשנות ה-70". בהמשך אותה שנה יצרה עם טום ג'ונס ספיישל טלוויזיוני על שמה, "ראקל!", בו סקרו את תרבות הפופ של תקופתם, בהפקה מושקעת שכללה צילומים באתרים רבים ברחבי העולם. ספיישל נוסף על שמה הוא "Really Raquel", שיצא ב-1974 וכלל הופעות שירה וריקוד של ולש. בשנות ה-70 המשיכה והופיעה בסרטים רבים, בהם "Fuzz" (1972), "שלושת המוסקטרים" (1973, עליו גם זכתה לראשונה בפרס גלובוס הזהב), "ארבעת המוסקטרים" (1974), ו"הנשף המטורף" (1975). ב-1979 הופיעה על שער המגזין "פלייבוי".
פולחן השטן במטאל
התביעה נגד אוזי אוסבורן
הראשון שמצא את עצמו על ספסל הנאשמים היה זמר המטאל הבריטי אוזי אוסבורן. בשנת 1986 הוגשה תביעה נגד אוזי בעוון הסתה להתאבדות לאחר ששני נערים אמריקאים התאבדו, כביכול בעקבות האזנה לשירו "Suicide Solution". אחד מהם נמצא מת בזמן שהשיר התנגן.
ראקל ולש
קריירה
ב-1982 הייתה אמורה לככב בסרט "סמטת האשליות", אך פוטרה משום שהייתה מבוגרת מדי לטעמם של המפיקים, והוחלפה על ידי דברה וינגר. ולש תבעה את המפיקים וזכתה בתביעה ב-11 מיליון דולר. בשנות ה-80 וה-90 הפחיתה את השתתפותה בסרטים והופיעה במספר סדרות טלוויזיה, כגון אופרת הסבון "סנטרל פארק וסט", ובתפקידי אורח ב"סיינפלד" (בתפקיד עצמה) ו"סברינה". ב-1987 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "Right to Die".
פולחן השטן במטאל
התביעה נגד אוזי אוסבורן
פירוש שם השיר הוא "שיקוי התאבדות", שכן נושא השיר הוא הנזקים הנגרמים משתיית אלכוהול ; אך למילה האנגלית solution גם פירוש נוסף והוא "פתרון", כך שאפשר לפרש את שם השיר כ"פתרון התאבדות". למרות העובדה כי אחד הנערים סבל מדיכאון, האשימו הוריו את אוזי במות בנם, בנימוק שהשיר "Suicide Solution" מכיל מסר תת-הכרתי שאומר "Get the gun, shoot, shoot, shoot, shoot." ("תשיג נשק, תירה, תירה, תירה, תירה"). כמו כן, אביו של הנער העיד במשפט, כי לפני ההתאבדות בנו אמר לו "הפתרון נמצא אצל אוזי".
אף-על-פי-כן, אוזי זוכה במשפט, בנימוק שהוא לא אחראי על מעשי מעריציו. כמו כן, השופטים קיבלו את טענתו של אוזי, כי השיר שלו מדבר במפורש על נזקי אלכוהול ולא על התאבדות. זמן קצר לאחר זיכויו, סיפר אוזי, שהשיר המדובר נכתב על חברו, בון סקוט, סולנה של להקת המטאל AC/DC, שמת כתוצאה מהרעלת אלכוהול, ושבמלה solution הוא התכוון לשני הפירושים: הן "פתרון"- אלכוהול כפתרון לבעיות, והן "תמיסה".
התביעה נגד אוזי מוזכרת באופן עקיף בסרט הקולנוע הקומי שטן על הזמן ("Little Nicky"), בסצנה בה שני מטאליסטים מאזינים לאלבום של אוזי ומבקשים מניקי, בנו של השטן, שיפרש להם את המסרים הסמויים בשיריו של אוזי. להפתעתם, ניקי אומר להם שאין מסרים סמויים בשירים של אוזי. הוא מכבה את השיר של אוזי ומשמיע במקומו את שיר הרוק הקלאסי העדין "California Dreaming", וכשהוא מסובב את הדיסק אחורנית, נשמע מתוך הרמקולים קולו של השטן.
ראקל ולש
קריירה
ב-1987 פנתה גם לתחום המוזיקה והוציאה סינגל אחד, "This Girl's Back In Town". כן הופיעה בתפקידים ראשיים שזכו לתשבחות, בהצגות התיאטרון "אשת השנה" ו"ויקטור/ויקטוריה" בברודוויי.
פולחן השטן במטאל
התביעה נגד ג'ודס פריסט
התביעה הבאה הייתה נגד להקת המטאל הבריטית ג'ודס פריסט. בשנת 1986 שני נערים אמריקאים מעריצי הלהקה ניסו להתאבד באמצעות רובה ציד. אחד הצליח. השני, כיוון את הקנה מתחת לסנטרו, אך הכדור נכנס ויצא דרך פניו, שהתעוותו לחלוטין. כעבור 3 שנים מת הנער מפצעיו. הסיפור מוצא ביטויו בסרט "זה בוודאי המקום" שם הגיבור הראשי, שאיין, כוכב רוק כבד קנדי מזדקן, המגולם על ידי שון פן רדוף על ידי העובדה ששני אחים התאבדו בעקבות מסרים בשיריו, מה שהביא גם לפרישתו.
ראקל ולש
קריירה
ב-1996 שיחקה בעונתה השנייה של הסדרה "סנטרל פארק וסט" ברשת CBS. ב-1998 הופיעה בתפקיד משנה בסרט "Chairman of the Board", ב-2001 שיחקה בסרט "לא רק בלונדינית". בשנת 2002 שיחקה בסדרת הדרמה "משפחה אמריקאית" של רשת PBS, בתור הדודה דורה, בכיכובם של אדוארד ג'יימס אולמוס וסוניה בראגה. וב-2006 ב"שכח מזה".
פולחן השטן במטאל
התביעה נגד ג'ודס פריסט
בשנת 1990 ארגוני הנוצרים ביחד עם הורי הנערים הגישו תביעה נגד ג'ודס פריסט בעוון הסתה להתאבדות, בטענה כי ישנו קשר בין ההתאבדות לבין העובדה ששני הנערים העריצו את הלהקה. טענת התביעה הייתה, שבשיר "Better By You, Better Than Me" של ג'ודס פריסט, אשר עוסק בהתאבדות, ואשר ממנו כביכול הושפעו הנערים, הוקלט המשפט "do it" ("עשה זאת") במהופך על מנת להעביר את מסר ההתאבדות בדרך תת-הכרתית.
פוגרדץ
באזור בו שוכנת כיום פוגרדץ חי בעבר השבט האילירי אנצ'לאי, בתווך שבין איליריה לחאוניה. העיר החלה להתפתח במאה ה-18, בזמן השלטון העות'מאני, ואולם רוב המבנים העתיקים בה נהרסו במהלך מלחמות שונות - מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
הרודנים ששלטו באלבניה, המלך זוגו הראשון ואנוור הוג'ה, הקימו בעיר שלחוף האגם בתי נופש. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בראשית שנות ה-90, הפכה העיר ליעד תיירותי גם עבור יתר תושבי המדינה. בתי מלון רבים הוקמו בה, ולאורך חוף האגם הוקמה טיילת. מלבד התיירות, מהווה העיר גם מרכז לתעשיית המזון, המבוססת על הגידולים החקלאיים באזורים הכפריים שמסביב לעיר.
פולחן השטן במטאל
התביעה נגד ג'ודס פריסט
הובאו מומחי קול שינסו לפענח בעזרת מכשירים שונים האם באמת הושתל מסר סמוי בהשמעה הפוכה של האלבום, וכמו כן האם זה בכלל אפשרי לעשות דבר כזה. המומחים התרשמו כי באמצעים הטכנולוגיים הקיימים בלתי אפשרי לעשות דבר כזה, וכי המלים "do it" שכביכול נשמעות בהשמעה לאחור אינן אלא קול תיפוף.
בסופו של דבר, השופטים קיבלו את עמדת ההגנה כי לא הושתלו מסרים תת-הכרתיים בשיר של ג'ודס פריסט, וחברי הלהקה זוכו במשפט. לאחר הזיכוי, משפטם של חברי להקת ג'ודס פריסט שימש כנושא לבדיחותיהם של בדרנים אמריקאים, אשר אחד מהם, ביל היקס, שאל באחת מהופעותיו "איזה מוזיקאי רוצה את הקהל שלו מת?!".
רציחתו של יורונימוס
אחד האירועים המכוננים בהיסטוריה והתרבות של הז'אנר היה הירצחו של יורונימוס, גיטריסט להקת מייהם.
לפני שחרור האלבום משנת 1993, וארג ויקרנס (באסיסט הלהקה באותה התקופה, והאיש שמאחורי הפרויקט בורזום) רצח את יורונימוס, הגיטריסט ומנהיג הלהקה בכך שדקר אותו 23 פעמים בביתו. הסיבות לרצח נותרו עלומות עד היום. ויקרנס טען שרצח את יורונימוס מתוך הגנה עצמית לאחר ששמע שזה מתכנן לחטוף אותו, להביא אותו ליער, להתעלל בו ולצלם את הכל. טענה זו הופרכה בבית המשפט וויקרנס נשפט ל-21 שנות מאסר, העונש המקסימלי בנורווגיה. הוא שוחרר ב-2009 אחרי שריצה 16 שנות מאסר.
ראקל ולש
קריירה
ב-2007 יצרה קו מוצרי איפור בחברת הקוסמטיקה מאק קוסמטיקס.
פולחן השטן במטאל
התאבדותו של Dead
עם תחילת שנות התשעים אין ספור אירועים נתקשרו במייהם ואחד המקרים הנודעים ביותר הייתה התאבדותו של סולן הלהקה השוודי פר אינגב אולין שכּוּנה Dead. בשנת 1991 ביצע אולין התאבדות בעזרת רובה ציד, (אותו קיבל יחד עם התחמושת מוארג ויקרנס) ולאחר שחתך את ורידי אמותיו בסכין. סופר כי Dead השאיר אחריו מכתב בו נכתב בפשטות "סליחה על כל הדם" ומספר מילות התנצלות על שהתאבדותו נעשתה בדלתיים סגורות. קיומו של המכתב אושר על ידי Hellhammer (המתופף של מייהם). גופתו של Dead נתגלתה על ידי יורונימוס שלא הזעיק את המשטרה ובמקום זאת נסע לאוסלו עם מנת לקנות מצלמה חד-פעמית, חזר למקום ההתאבדות וצילם את גופתו של Dead כאשר הוא הציב את הגופה במספר תנוחות. התמונות נגנבו מאוחר יותר ואחת מהן שימשה כעטיפת לאלבום הבוטלג "Dawn Of The Black Hearts" של מייהם, שהפך לאחד מאלבומי הבוטלג המופצים ביותר בתולדות הבלאק מטאל בפרט והמטאל בכלליותו. סביב התאבדותו של פר נפוצו שמועות רבות ביניהם שיורונימוס חתך חלק ממוחו ואכל ממנו ושחברי להקת מייהם הכינו מעצמותיו שרשראות לצוואר. השמועות הללו התבררו כשקריות.
ראקל ולש
קריירה
ב-2010 הופיעה בפרסומות למשקפי שמש של פוסטר גרנט.
חיים אישיים
ב-1959 נישאה לבעלה הראשון, ג'יימס ולש, ואימצה מאז את שם משפחתו, ונולדו להם שני ילדים, דיימון (1959) והדוגמנית והשחקנית תאני ולש. ולש התגרשה מבעלה בשנת 1964, וב-1967 נישאה לבמאי והמפיק פטריק קרטיס. הם התגרשו ב-1972.
פולחן השטן במטאל
הצתת הכנסיות
נושאי הדגל וחלוצי הבלאק מטאל האמינו בגישה אנטי נוצרית חריפה ומאידך גיסא הזדהו חלקם עם האמונות הפגניות אותן הנצרות דיכאה והשמידה. כחלק מאותה אידאולוגיה נעשו למעלה מ-50 הצתות מכוונת כנגד כנסיות ברחבי נורווגיה, הן על ידי חברי הלהקות עצמן והן על ידי אנשים אשר הושפעו מהאידאולוגיה האנטי נוצרית והנון-קונפורמיסטית של הבלאק מטאל. עיקר ההצתות התרחשו בין השנים 1992 ועד 1996 בנורווגיה והן נחשבו לקלימקס האידאולוגי של חברי הלהקות אשר ביטאו את זעמם וסלידתם מהנצרות על ידי הרס של מבנים נוצריים שחלקם היו בני כמה מאות שנים ואף הייתה להם חשיבות היסטורית מבחינת הנצרות בסקנדינביה.
ראקל ולש
חיים אישיים
בשנים 1980–1990 הייתה נשואה לאנדרה ויינפלד, במאי, מפיק, צלם ועיתונאי צרפתי. ב-1999 נישאה לבעלה הרביעי ריצ'רד פלמר, ונפרדו ב-2008.
פולחן השטן במטאל
הצתת הכנסיות
אחד ממקרי ההצתה היותר מפורסמים הייתה הצתת כנסיית Fantoft stavkirke שעמדה ברובע פאנה שבעיר ברגן שבנורווגיה. על פי השערות המשטרה, היה זה וארג ויקרנס (המוכר גם מפרויקט היחיד שלו בורזום וכן בכינוי "קאונט גרינשך") שעשה זאת לבדו, אולם מחוסר ראיות לא היה ניתן להאשימו בדבר ואת זמנו בכלא הוא מעביר בעוון רציחתו של יורונימוס. רמז עבה שאולי מעיד על הקשר בין שריפת הכנסייה בברגן לבין ויקרנס היא העובדה כי עטיפת האלבום "Aske" שיצא ב-1993 תחת הפרויקט בורזום, היא בעצם תמונה של יסודותיה השרופים של הכנסייה.
ראקל ולש
חיים אישיים
נפטרה בביתה לאחר מאבק קצר במחלה ב-15 בפברואר 2023.
פולחן השטן במטאל
הצתת הכנסיות
וארג ויקרנס מעולם לא ריצה מאסר בכלא עקב שריפת כנסיות אך לעומתו סאמות' (Samoth) מאמפרור, שהצית כנסייה העונה לשם Skjod (סקיוד) באזור רוגלנד (Rogaland) נשפט ונכלא ל-16 חודשי מעצר בכלא הנורווגי. לפי חקירת המשטרה, באותה הצתה התלווה אל סאמות' וארג ויקרנס, אך סאמות' הוא זה שהצית את הכנסייה בעזרת בלוני גז שהבעירו את האש שכילתה את העץ הישן ממנו הייתה בנויה הכנסייה.
עם דעיכת הפעילות האידאולוגית של להקות הבלאק מטאל, הדעות חלוקות בקרב אמני הבלאק מטאל האם אותן פעולות אשר נתפסו כקיצוניות למדי, היו לגיטימיות ונכונות. Gaahl סולנה של גורגורות' אמר במספר ראיונות שהוא תומך באותן ההצתות וחושב שעשייתן היה נכונה ואף אומר שהצתות מכוונות עוד יקרו בעתיד, בעוד בלספמר, נגן הגיטרה המחליף של מייהם, טוען שאותן פעולות היו מטופשות היות שבמקומות בהן הוקמו הכנסיות היו בעבר מקדשים ומזבחים פאגאנים ובעצם שריפתם של הכנסיות ישנה פגיעה במסורת ובמורשת הפאגאנית לה רוחשים חברי להקות הבלאק מטאל כבוד רב.
Dissection
רצח, התאבדות, שטניזם תאיסטי.
רצח אליזה פהלר
דייוויד וליזאן פהלר, הוריה של אליזה, טענו שהשירים של סלייר "Postmortem" ו-"Dead Skin Mask" (מהאלבומים Reign in Blood ו-Seasons in the Abyss, בהתאמה) נתנו לשלושת הרוצחים הנחיות מפורטות "לעקוב, לאנוס, לענות, לרצוח ולבצע מעשי נקרופיליה" על בתם. התביעה הוגשה במקור בשנת 1996 אך נדחתה עד שנת 2000 כאשר משפטם של הרוצחים הסתיים. התיק הראשוני נזרק במקור, והשופט קבע, "אין אפשרות לנקוט עמדה משפטית שתהפוך את סלייר אחראי למותה של הילדה".
בני הזוג פהלר לא נרתעו, ופתחו בתביעה שנייה בטענה שסלייר "הפיצו ביודעין חומר מזיק לקטינים". גם תיק זה נדחה, כאשר השופט קבע: "אני לא מחשיב את המוזיקה של סלייר למגונה או מזיקה לקטינים".