cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיסה 967 של ואריג
טיסה 967 של ואריג היא טיסת מטען בינלאומית שנעלמה ב-30 בינואר 1979 בעת שהמטוס היה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי של נריטה ביפן, לנמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו בברזיל, עם חניית ביניים בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. הן המטוס - מטוס מטען מסוג בואינג 707-323C - והן ששת חברי הצוות לא נמצאו מעולם.
המטוס
המטוס המעורב היה בואינג 707-323C, מספר בינוי 19235, קו מס' 519, שנמסר כשהוא חדש לאמריקן איירליינס תחת מספר N7562A ב-31 באוגוסט 1966, ונמכר לואריג כ-PP-VLU ב-28 במרץ 1974. המטוס הופעל על ידי ארבעה מנועי פראט אנד ויטני JT3D-3-B.
צוות הטיסה
צוות הטיסה כלל את קפטן ז'ילברטו אראוז'ו דה סילבה, 49, קצין ראשי ארני מיליוס, 45, הקצינים המשניים אנטוניו ברסילריו דה סילבה נטו, 39, ואוון בראגה סונדרס, 37, מהנדסי טיסה ז'וזה סברינו, 42, וניקולה אספוזיטו, 40. ב-1973, קפטן אראוז'ו דה סילבה היה אחראי על טיסה 820 של ואריג, בבואינג 707 שנשא 134 אנשים שהתרסק ליד נמל התעופה אורלי בפריז, עם 123 הרוגים. ב-1979, בזמן ההיעלמות, היו לו למעלה מ-23,000 שעות רשומות.
התאונה
ב-30 בינואר 1979, מטוס בואינג 707-323C רשום PP-VLU נעלם בדרך מנמל התעופה הבינלאומי של נריטה לנמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו. מטוס המטען, שהופעל על ידי ואריג, איבד קשר רדיו 30 דקות לאחר ההמראה, כ-200 ק"מ מטוקיו. יש לציין, כי המטען כלל 53 ציורים מאת הצייר היפני-ברזילאי מנבו מבה, שחזרו מתערוכה בטוקיו, המוערכים ב-$1.24 מיליון דולר. הן שברי המטוס והן הציורים לא נמצאו מעולם.
החוקרים מצאו שסיבת התאונה הייתה ירידת הלחץ במטוס, שגרמה למותו של הצוות.
לך תבין נשים
לך תבין נשים (באנגלית: In the Land of Women) הוא סרט מסוגת דרמה רומנטית משנת 2007, שבוים על ידי ג'ון קסדן. בסרט משחקים אדם ברודי, מג ראיין וקריסטין סטיוארט. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן, ב-18 במאי 2006.
עלילה
קרטר ווב (אדם ברודי) הוא סופר צעיר מלוס אנג'לס, שעוסק בכתיבת פורנו רך וחלומו הוא לכתוב סיפור על התיכון בו למד. כאשר חברתו הכוכבת, סופיה (אלנה אנאיה), נפרדת ממנו, הוא נכנס לדיכאון. אימו מספרת לו שסבתו ממישיגן, פיליס (אולימפיה דוקאקיס), טוענת שהיא גוססת, וכתוצאה ממצבו הנפשי הוא מחליט לעבור לגור איתה.
במישיגן מתוודע קרטר למשפחת הארדוויק. בין אם המשפחה, שרה (מג ראיין), ובינו, נרקמת מערכת יחסים בה היא מספרת לו על אכזבותיה, על שבעלה נלסון (קלארק גרג) בוגד בה, על שבתה לוסי (קריסטין סטיוארט) שונאת אותה, ועל פחדה מן התוצאות אותן יביא סרטן השד שנתגלה אצלה. קרטר מספר לה על אהבתו הראשונה - סופיה, ועד כמה הוא שבור מהפרידה ממנה. לאחר מספר פעמים שהשניים נפגשו מבין קרטר שמה שהוא חש כלפי סופיה לא היה אהבה, ויחסיו עם שרה הופכים רומנטיים.
בעידודה של שרה, קרטר מתחיל להתיידד גם עם בנותיה: לוסי ופייג' (מקנזי וגה). לוסי מתקרבת אל קרטר, ומספרת לו על שנאתה לאימה, ועל גייב, בחור שהיא מבלה איתו הרבה, אך היא חוששת להתנשק איתו. מאוחר יותר מתברר שגייב לא חיכה ללוסי, והתמזמז עם חברתה הטובה ביותר. לוסי פגועה ולא יודעת מה לעשות, וקרטר מציע לה ללכת למסיבה שמתקיימת באותו הערב. לאחר שכנועים מצידה הוא מצטרף אליה, אך גייב נותן לו אגרוף כי הוא חושד שקרטר לקח לו את לוסי. כשגייב מתכוון להכות בו בשנית, מתפרץ לפתע אריק ווטס (דסטין מיליגן), חברו הטוב ביותר של גייב, ונותן לגייב אגרוף, בהאשמה שהוא פגע בבחורה הכי מדהימה בבית הספר. לוסי וקרטר הולכים מהמקום, ובמכונית לוסי מתחילה להאשים את אימה בצרות שלה, וקרטר מתעצבן על שהיא לא מגלה הבנה כלפי אימה. לבסוף קרטר ולוסי מתנשקים. שרה רואה את הנשיקה מהחלון וכועסת על קרטר. כשהוא בא לדרוש בשלומה ולתת לה מכתב שכתב לה, היא דורשת ממנו שלא יבוא אליה יותר.
תוך כדי אשפוזה של שרה לאחר כריתת השד שלה והתחלת הטיפול הכימותרפי, היא ולוסי משלימות ובאותה העת היא קוראת את מכתבו של קרטר והיא סולחת לו. לאחר שלוסי הגיעה לקרטר בדרישה לדעת אם הוא הצטער על הנשיקה שלהם, הוא משיב לה שהוא פשוט לא היה הבחור הנכון. לוסי מבינה שהבחור הנכון הוא אריק והיא הולכת לפגוש אותו.
הסרט מסתיים כשקרטר בבית קפה בלוס אנג'לס, כותב, ושם הוא מכיר את אחת המלצריות, ג'ייני (ג'יניפר גודווין).
ביקורות
בסוף השבוע הראשון ליציאת הסרט לאקרנים, הוא גרף 4.7 מיליון דולר, והגיע למקום השמיני ב-Box Office Mojo. בארצות הברית גרף הסרט 11 מיליון דולר, וברחבי העולם גרף 17.5 מיליון דולר, סכום המהווה הצלחה ביחס לתקציב המקורי - 10 מיליון דולר.
הביקורות לסרט היו מעורבות. בספטמבר 2007 ה-Rotten Tomatoes דיווח, שבהתבסס על 108 ביקורות, 44% מהן היו חיוביות, אך הייתה הסכמה שמשחקם של הדמויות לא היה מפותח.
קש
קש הוא גבעול יבש של דגן, ממנו נלקחו הגרעינים. קש מהווה בערך חצי מהתוצר הסופי, לאחר הקציר של צמחים כגון חיטה, שעורה ותירס. הוא נחשב תוצר לוואי שימושי בעבר ובהווה.
גם כיום וגם בעבר, לקש יש שימושים רבים, והביקוש לקש כחומר בעירה, עבור יצור דלק, הופך לנרחב יותר ויותר. שימוש בקש כמצע לשינה, עדיין נהוג בחלקים רבים בעולם, הן עבור בהמות והן בני אדם.
הקש עשוי לשמש כמרכיב המזון הגס במספוא עבור בהמות הצורכות אנרגיה לקיום בלבד. למרות ערכו התזונתי הנמוך הוא נחשב כשימושי, כיוון שהוא נעכל בקלות וגורם להרגשת שובע וכך מספק פתרון זול לחלק גדול מהמנה היומית עבור בעלי חיים אשר אינם נזקקים למנות עשירות באנרגיה ובחלבון.
השימוש בקש לכיסוי גגות הופך ליותר ויותר פופולרי, בעיקר בשל העובדה שהוא מאוד ידידותי לסביבה. בנוסף, השימוש בקש וחימר כדי להכין חומר בנייה חזק עדיין נהוג במספר מקומות בעולם. קיימת טכניקת בנייה בה קש משמש כמבודד חום, חומר בנייה עיקרי, או שניהם.
קש רך אבל אינו נמעך ולכן יעיל כחומר מיגון לחבילות. בעבר נהגו למגן בקבוקי יין בעטיפות קש. כיום עטיפות כאלו נדירות אבל מספר סוחרים עדיין משתמשים בהן.
ניתן להכין נייר מעיסת קש.
קש משמש להכנת חבלים, כובעי קש וסלסילות קש.
ההבדל המרכזי בין חציר ובין קש הוא שהחציר הוא התוצר הבלעדי מהשדה בו גודל. הוא כולל את כל חלקי הצמח ובהם גם הגרגרים או פרי הצמח ולכן הוא עשיר מבחינה תזונתית. הקש לעומתו, הוא שאריות הצמח לאחר שרוב פריו או גרגריו נאספו והוא למעשה תוצר לוואי של הגידול החקלאי ודל יותר מבחינה תזונתית.
תבן במקורות התורה
התבן הוא הקנה הנקצר עם השיבולת.
יואב בן צור
יואב בן צור (נולד ב-11 ביוני 1958, כ"ג בסיוון ה'תשי"ח) הוא שר העבודה מטעם מפלגת ש"ס. היה יושב ראש סיעת ש"ס בכנסת, סגן שר הפנים, סגן השר לפיתוח הנגב והגליל, שר במשרד הרווחה והביטחון החברתי וממלא מקום שר הבריאות. שימש מנכ"ל החברה הממשלתית "המשקם" בשנים 1997–2007, ומנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני בשנים 2007–2013.
ביוגרפיה
יואב בן צור נולד בכפר סבא, בנם של שלום וסעדה בן צור, שעלו לישראל מתימן בסוף שנות ה-40. למד בבתי ספר בנתניה ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה. שירת כמורה-חייל וכסרן בחטיבת הנח"ל. הוא בעל תואר שני במינהל ציבורי ומנהל עסקים מאוניברסיטת מנצ'סטר.
את תפקידיו הציבוריים החל בניהול פנימיית "אור חדש" ברכסים שבראשות הרב משה תנעמי. החל מסוף שנות השמונים היה אחראי על קליטת עלייה בצפון הארץ מטעם משרד הדתות. ב-1993 מונה למשנה למנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים.
בשנים 1997–2007 היה מנכ"ל החברה הממשלתית "המשקם". ב-2005 מונה לראשות המועצה הדתית בירושלים, בניגוד להחלטת דירקטוריון "המשקם", והוא כיהן בתפקיד במשך שנה וחצי.
ב-2006 נחשף בדו"ח ביקורת, שנכתב עבור משרד הרווחה, ששכרו חרג מהשכר המרבי למנכ"ל חברה ממשלתית. בדצמבר 2007 נעצר בחשד לשוחד, למרמה ולרישום כוזב במסמכי תאגיד, אך הפרקליטות סגרה את התיק מחוסר ראיות. במאי 2008 פורסם דו"ח ביקורת של מבקר המדינה, שחשף כשלים חמורים בהתנהלותו כמנכ"ל "המשקם", בהם הפרת טוהר מידות, ניגוד עניינים, תנאי שכר חריגים והעדפת מקורבים.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני, ובמאי 2013 פרש מתפקידו זה . חודשיים קודם לכן, בבחירות לכנסת התשע עשרה, הוא הופיע במקום ה-12 ברשימת ש"ס, אך המפלגה זכתה באחד עשר מנדטים והוא לא נכנס לכנסת. ביוני 2014, לאחר שחבר הכנסת אריאל אטיאס התפטר מהכנסת, החל בן צור את כהונתו. לקראת הבחירות לכנסת ה-20 (2015) שובץ במקום השישי ברשימה, שזכתה בשבעה מושבים, והוא מונה לראשות הסיעה בכנסת. ביולי 2020 הפסיק את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השלישי ברשימת ש"ס שזכתה בתשעה מושבים ונכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום השלישי ברשימת ש"ס לכנסת. בינואר 2023 מונה לתפקיד שר העבודה מטעם סיעת ש"ס.
חיים אישיים
נשוי לעפרה בת הרב טוב והב, שהיה רב רמת החייל שבתל אביב. לזוג שבעה ילדים ושתי נכדות והם מתגוררים בהר נוף שבירושלים.
ויליאם אלפרד פאולר
קורות חיים
פאולר נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה לג'ון מקלאוד וג'ני סאמרס ווטסן פאולר. לפאולר יש שני אחים צעירים ארתור ווטסון פאולר ונלדה פאולר ווד. הוא גדל בלימה שבאוהיו בשל עבודתו של אביו, אך הוא ומשפחתו חזרו כל קיץ לפיטסבורג.
בית חרות
בֵּית חֵרוּת הוא מושב בעמק חפר בין הערים נתניה וחדרה. המושב שייך למועצה אזורית עמק חפר.
ויליאם אלפרד פאולר
קורות חיים
פאולר למד בבית ספר הוראס מאן ובתיכון לימה המרכזי באוהיו. הוא היה נשיא השכבה הבוגרת בשנת 1929. מוריו עודדו אותו להתעניין בהנדסה ובמדע. בנוסף לתחום המדע והטכנולוגיה, הוא למד בתיכון גם ארבע שנים לטינית.
בית חרות
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1933 על ידי גרעין עולים מארצות הברית אשר קראו לו על שם הארגון החקלאי האמריקני 'חרות' שעזר להעלותם. עמנואל הראובני קושר את שמו גם אל הכתוב בהגדה של פסח: "הוציאנו מעבדות לחרות מיגון לשמחה ומאבל ליום טוב". שם היישוב היה במקור "חרות אמריקה ב'" (חרות אמריקה ג' הוא מושב הדר עם). השם המחודש, בית חרות, ניתן למושב בשנת 1953 על ידי תושב היישוב עמנואל לבס, אחד משבעת מקימי היישוב.
ויליאם אלפרד פאולר
קורות חיים
בסיום הלימודים בתיכון בשנת 1933, פאולר למד באוניברסיטת אוהיו, שם היה חבר באחוות "טאו קאפה אפסילון", הנדסת קרמיקה בגלל שזכה בפרס על מאמר שכתב בנושא ייצור צמנט פורטלנד. כל הסטודנטים להנדסת קרמיקה למדו בנוסף גם מתמטיקה ופיזיקה. הוא הוקסם מפיזיקה ונרשם בשנתו השנייה ללמוד הנדסה פיזיקלית. מרציו באוניברסיטת אוהיו הגדילו את העניין שלו בפיזיקה ניסויית, וויליארד בנט התיר לו לעשות את התזה שלו לתואר ראשון ב"מיקוד של אלומות אלקטרונים" במעבדה שלו.
בסיום לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אוהיו, הוא המשיך ללימודי דוקטורט בפיזיקה גרעינית בקלטק אצל צ'ארלס לאוריטסן. הוא היה ההשפעה הגדולה הראשונה בחייו של פאולר. הוא פיקח על עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "רדיואקטיביות של יסודות נמוכי מספר אטומי". לאוריטסן לימד את פאולר דברים רבים, אך יותר מכל הוא לימד אותו כיצד ליהנות מפיזיקה.
בשנת 1939 מונה פאולר לפרופסור ובשנת 1946 הפך לפרופסור מן המניין במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד על פרויקט מנהטן ותרם למאמץ האמריקאי בפיתוח נשק גרעיני.
בית חרות
ממושב עובדים למושב שיתופי ולהפך
חברי הארגון רכשו את הקרקע ואת הנטיעות מחברת יכין - חק"ל. באביב 1937 הגיע תום תקופת כל החוזים עם יכין והוחלט לכנס ועידה לדון בהמשך הטיפול באדמות האגודה בארץ. ב-29 באוגוסט 1937 התכנסה ועידה בקליבלנד, שם הוחלט לא לחלק את האדמות לחלקות פרטניות ולהעביר את עיבוד הפרדס כולו לידי מספר חברים שהקדימו לעלות לארץ והתיישבו כבר על אדמת חרות אמריקה ב'. החברים בארצות הברית קיבלו על עצמם לפעול כגוף שיתופי. לאור המצב החדש שנוצר החליטו לאחד את אמצעי הייצור של המושב קרי הפרדס. הארגון באמריקה קיבל על עצמו את החובות שכל חבר וחבר בנפרד נשאר חייב ליכין, ועל ידי כך שלא נתנו לכושלים ליפול, יצרו גוף אחד מלוכד, בשנת 1938 נחתם הסכם החכירה עם הקרן הקיימת. בשנת 1939 נמנו ביישוב 312 תושבים ב-112 משקים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חל מפנה. החלו להגיע ולהתיישב ביישוב בנים של חברי הארגון שהפכו לבעלי משפחות בעצמם. וכן התקבלו חברים ממקומות שונים בארץ וכל אלו בהגיעם החלו לחפש במושב מקורות תעסוקה נוספים, פרט לפרדסים, וכך החלו ענפי בריכות הדגים, חקלאות ונגריה. העבודה ביישוב הייתה בהתאם לרעיון השותפות שנקבע כבר בתחילת ההתיישבות בשנת 1938, רעיון שהיה שונה ויוצא דופן בכך שלא דמה לא לקיבוץ ולא למושב. מסגרת של מושב שתופי, אולם תחת הכובע של מושב עובדים דבר אשר לא היה קיים בארץ ישראל, עד אז.
ויליאם אלפרד פאולר
קורות חיים
אחרי שנת 1964 התעסק פאולר גם בבעיות תאורטיות הקשורות לסופרנובות, קריסה כבידתית, היווצרות יסודות קלים ונייטרונים, ובשנת 1983 זכה פאולר בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו בתחום נוקליאוסינתזה בכוכבים. לאחר מכן חקר פאולר על פליטת קרינת רדיו של קוואזרים ותפקוד של חלקיקים תת-אטומיים, כגון נייטרונים. על כך קיבל את מלגת קרל ג'נסקי בשנת 1988.
בית חרות
ממושב עובדים למושב שיתופי ולהפך
העקרונות המובילים היו:
ויליאם אלפרד פאולר
קורות חיים
בשנת 1940 התחתן פאולר ונולדו לו שתי בנות. בשנת 1988 נפטרה אשתו הראשונה של פאולר ובשנת 1989 הוא התחתן בשנית. ב – 14 במרץ בשנת 1995 נפטר פאולר בפסדינה שבקליפורניה בגיל 83 עקב אי-ספיקת כליות. הוא היה חובב של רכבות קיטור והחזיק באוסף של דגמי רכבות קיטור בגדלים שונים. על שמו נקרא כוכב הלכת הננסי Williefowler#12137.
בית חרות
ממושב עובדים למושב שיתופי ולהפך
בין השנים 1946–1950 ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת השחרור, הגיעו ארצה רוב חברי הארגון. בשנת 1949 החל התיעוש במושב בית חרות, עם הקמתו של מפעל "שהר" - שיטת הדפסה רשתית. המפעל ייצר הדפסות של מזכרות לתיירים וצעצועים.
כמו כל יתר יישובי עמק חפר קיבל המושב, לאחר מלחמת השחרור, שטח אדמה נוסף בעמק חפר המזרחי שעליו נטעו פרדס נוסף ומטעים סובטרופיים: אבוקדו, אפרסמון, מנגו וכו'. כאמור בשנת 1953 הוחלף שמו של המושב מחרות אמריקה ב' לבית חרות.
בשנת 1953 החלו במושב בפיתוח ענף נוסף: גידול תרנגול הודו (הוד לבן), הרעיון לגידול תרנגולי הודו בהיקפים מסחריים גדולים הובא מארצות הברית, על ידי קשר עם מגדל תרנגולי הודו בארצות הברית בשם "ניקולס", לשם כך הקימו במושב חוות רבייה, מדגרה מפטמות. היה זה מפעל חלוצי שהצלחתו הביאה לכינוי המושב כ"מושב ההוד הלבן"
באותם הימים על מנת ליצור תעסוקה נוספת וכן מקור הכנסה נוסף למשפחה אפשרו לחברי המושב לבנות סככות לגידול תרנגולי הודו בחלקות א', הגידול נעשה בצורה מאורגנת כשהגידול והשיווק היו משותפים. כהמשך לענף ההודים החלו בשנת 1970 לתכנן מפעל לעיבוד מוצרים מבשר תרנגולי הודו. בעזרת קבוצת משקיעים מארצות הברית גויסו סכומי כסף וידע והמפעל קיבל מעמד של מפעל מאושר, תוך התחייבות לייצא את מוצרי המפעל לאירופה ולארצות הברית. השם "הוד לבן" הועבר גם למפעל ועם תחילת הייצור בשנת 1972, הוקמה על יד המפעל רשת שיווק עצמאית המשווקת את מוצרי המפעל בארץ. הייצוא בוצע באמצעות "אגרקסקו". המפעל התפרסם בארץ בזכות הקבנוסים, פסטרמות ונקניקים אבל בעיקר בזכות "מיס לוסי" - נקניקיה שקיבלה פרסום נרחב בישראל.
לשם מכירה ישירה של תוצרת ענפי המשק ומפעליו הוקמה חנות מכירה - "חנות בכפר", או "חנות שהר" בשמה הפופולרי אשר מוקמה באזור הקרוב לכביש החוף. עם השנים התרחבה החנות והחלו למכור בה גם מוצרים שאינם מתוצרת המושב כמו מזכרות לתיירים, ביגוד, מתנות, אוכל וכדומה.
בתחילת שנות ה-90 התחילו הבקיעים הראשונים בשוויוניות שבין החברים (בעיקר חברי המושב שעבדו בזמנו במפעל הוד לבן) והוחל לשלם שכר דיפרנציאלי בהתאם לעיסוק ותפקיד החבר. בשנת 1994 החלו בתהליכים של הרחבה קהילתית לבני המושב, הרחבת המושב חולקה ל-75 יחידות ובשנת 1997 החלו לבנות את בתי ההרחבה הראשונים, אכלוס ההרחבה הסתיים בשנת 2006.
בשנת 1995 עבר המושב מהפכה משמעותית, אספת החברים החליטה לאפשר לכל חבר אשר ירצה בכך לעבוד בכל מקום. לאחר מכן הדרך לפרוק המסגרת השיתופית הייתה קצרה ביותר, במהלך השנים 1995 - 2000 נמכר מפעל שה"ר, חנות שהר נסגרה עקב הקמת קניון M הדרך בתחילת שנות ה-2000 (כאשר המושב היה שותף ב-50% בקניון M הדרך) מפעל הבשר הוד לבן נמכר לחברת אסם, חוות הרבייה וחוות הפיטום הושכרו לגורמים חיצוניים, המדגרה נסגרה ואילו המטעים והפרדס בשטח של כ-1,200 דונם הושכרו לחברת פרי אור.
בשנת 2008 המושב מכר את חלקו בקניון M הדרך, נכון לשנת 2016 המושב משכיר את כל נכסיו לגורמים חיצוניים, חברי האגודה אינם עובדים במשק האגודה. ההכנסות מהנכסים המשותפים מאפשרים לשלם את חובות העבר, את חלק מהפנסייה התקציבית שנשארה באחריות המשק השיתופי ואת האחזקה הפיזית של הנכסים.
עד תחילת שנות ה-2000 ועד האגודה החקלאית היה גם הוועד המוניציפלי (זהות וועדים) עסק בבעיות המשק השיתופי וגם בטיפול בתושב ברמה המוניציפלית, החל משנת 2005 על פי החלטת משרד הפנים הופסקה זהות הוועדים והוקם גם וועד מוניציפלי (מקבל את סמכויותיו מהאצלת סמכות של המועצה האזורית) אשר מטפל בכל הקשור למרקם המוניציפלי וכאשר תקציבו נגזר מכספי הארנונה אשר משלמים כלל התושבים במושב.
בשנת 2007 אושרה למושב הרחבה נוספת בת 12 מגרשים אשר תהייה המשך ישיר להרחבה הקיימת ובסוף שנת 2012 החלו בתכנון ההרחבה לקראת הקמתה (אך דבר לא התקדם ולא החלה אף הכנת השטח לקראת הקמת התשתיות - עדכון 2016).
במהלך שנת 2013 ציין המושב את שנת ה-80 להווסדו על ידי מספר אירועים שנערכו על פני כל השנה.
בשטח המושב (בהרחבה) נמצא מפעל תופז אשר הוקם בתחילת שנות הארבעים כמפעל משלים לתוצרי פרי הדר ותוך כדי הוסב למפעל אשר ייצר במחתרת (ההגנה) חומר נפץ בשם "טן" המפעל היה אחד מרשת מפעלי התעשייה הצבאית טרום הקמת המדינה. במהלך 12 השנים האחרונות נעשו פעילויות שונות בעניין שימורו של מבנה תופז, כאשר בשיתוף עם המועצה האזורית עמק חפר הוחלט שהמבנה המשוקם ישמש כבית למקהלת העפרוני הפועלת בעמק. השנה, שנת 2015 נעשה שיקום הצלה של המבנה המקומר על ידי הרשות לשימור אתרים. כיום היישוב מכין חוברת לתורם פוטנציאלי.
האנה הך
אנה תרזה יוהאנה "האנה" הך (בגרמנית: Hannah Höch; 1 בנובמבר 1889 – 31 במאי 1978) הייתה אמנית גרמנייה וחברה בתנועת הדאדא בגרמניה. נמנית עם האמנים הראשונים שיצרו בטכניקת הפוטומונטז'.
ביוגרפיה
האנה הך נולדה בשנת 1889 בעיר גותה בגרמניה. בשנת 1912 עברה לברלין והחלה ללמוד בבית הספר לאומנות יישומית בדגש על עיצוב גרפי ואומנות הזכוכית. במהלך לימודיה עבדה בחברת פרסום ואיירה עבור עיתונים וכתבי עת. בשנת 1915 הכירה הך את האמן ראול האוסמן שהיה חבר בתנועת הדאדא ודרכו נחשפה לעולם היצירה ולחברי התנועה. הך והאוסמן היו חלוצים בזרם אמנותי שלימים יקרא פוטומונטז'. יצירותיה של הך מביעות ביקורת בנושאים כמו פוליטיקה וחוקי מגדר בתקופת רפובליקת ויימאר. בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, יצירותיה נחשבו ל"אומנות מודרנית מסוכנת" ולכן חדלה מעבודתה במרחב הציבורי. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה הך להציג את עבודותיה בתערוכות ברחבי העולם, עד לפטירתה בשנת 1978.
מארוקפפי
מארוקפפי (בהונגרית: Márokpapi) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1941 לאחר איחוד של שני הכפרים מארוק (Márok) ומארוקפפי (Márokpapi).
יהודי מארוקפפי
יהודים חיו במארוקפפי בתקופות זמן שונות עד להירצחם בשואה.
חוות העלמות
חוות העלמות הייתה חווה חקלאית להכשרת נערות לעבודה בחקלאות על שפת ימת הכנרת, שפעלה בין השנים 1911–1916.
את רעיון הקמת חוות להכשרת פועלות חקלאיות פרסם מנחם שמואלי (ממש"י) ב-1910. בשנת 1911 שכרה החלוצה חנה מייזל מחוות כנרת שטח אדמה ליד שפת ים כנרת ובחווה הקצו לה ולשש התלמידות הראשונות שני חדרים. כעבור שנה, מספר התלמידות גדל לכ-15. מטרתה הייתה להכשיר פועלות לעבודה חקלאית אשר תוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים. בין החניכות הראשונות הייתה המשוררת רחל בלובשטיין אשר החוויות שלה מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה, וכן שרה מלכין ותחיה ליברזון. מבנה החווה הוחרם על ידי השלטון הטורקי במלחמת העולם הראשונה ולא נפתח מחדש בתום המלחמה.
הקמת החווה
בשנת 1910 הגה ממש"י את רעיון הקמת החווה במאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית" שפורסם ב-1910:
באותה שנה החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות. היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית. אוטו ורבורג, יושב ראש המחלקה הארץ ישראלית של התנועה הציונית שישב בברלין, קיבל ממנה בביקורה הצעת תקציב מסודרת לתוכנית של חווה עבור חמש עשרה נערות שתשתרע על מאה דונם, ובה לול, גן ירק ושדות. מייזל צפתה שההוצאות הראשונות יגיעו ל-22,600 פרנק, וההוצאות השוטפות לשנה יהיו 6,000 פרנק. ורבורג ראה את העניין בעין יפה וביקש מארתור רופין להכריע בנושא. בנוסף לביקור זה, השתדלה מייזל גם אצל נציגות "ארגון הנשים היהודיות לעבודה תרבותית בפלשתינה", שהסכים לתמוך בחווה. ההחלטה שהתקבלה הייתה כי הקרן הקיימת תחכיר את האדמה, וארגון הנשים יממן את הוצאות החכירה וההוצאות השוטפות. אולם למעשה, מייזל הייתה זו שקבעה את העובדות בהגיעה עם קבוצת נערותיה לכנרת באפריל 1911, והארגון אישר בדיעבד את מה שכבר יצא לפועל.
אדולף שטקר
אדולף שְׁטֶקֶר (גרמנית: Adolf Stoecker; 11 בדצמבר 1835 – 2 בפברואר 1909) היה כומר לותרני ואנטישמי קיצוני בחצר קיסר גרמניה.
חוות העלמות
הקמת החווה
הבחירה דווקא בכנרת נבעה משיקולים שונים. ארתור רופין, שלנגד עיניו עמדו הסיבות הכלכליות, לקח בחשבון את האדמה המושקית ושפע המים בכנרת שיאפשר גידול ירקות. מלבד זאת, מצב החווה באותו זמן היה קשה ביותר, ונתלו תקוות כי חוות הפועלות שקיבלה מימון שוטף לפועלות ולמנהלת ואף שילמה דמי חכירה על הקרקע תהווה כקרש הצלה.
אדולף שטקר
חייו
שטקר נולד בהלברשטאדט, פרובינציית סקסוניה בממלכת פרוסיה. אביו של שטקר היה נפח שהמיר את מקצועו לשומר כלא. למרות עוניו, הלך שטקר ללמוד באוניברסיטה, דבר שהיה בלתי רגיל לאיש ממעמד הפועלים במאה ה-19.
חוות העלמות
הקמת החווה
מייזל קיוותה שהשפעתו המחנכת של המקום תגיע גם לבנות טבריה ולנשי המושבות:
בתחילה גרו הנערות במושבה כנרת, והצטרפו לחוות כנרת בניהולו של יואל גולדה כגוף נפרד אך תלוי. לדברי רופין, יהיה זה שלב ראשון לקראת ייסוד החווה ממש, באוגוסט אותה שנה. שכרן של הבנות נע בין שלושים לחמישים פרנק לחודש, כאשר חלקו הגיע מארגון הנשים וחלקו מחוות כנרת.
אדולף שטקר
חייו
באוניברסיטת הלברשטט שטקר למד תאולוגיה, שם הפך להיות כומר לותרני נמרץ וחרוץ, שכתב רבות על נושאים חברתיים ופוליטיים שונים. אישיותו הכריזמטית של שטקר הפכה אותו לאיש הדת הלותרני האהוב והמכובד ביותר בגרמניה. כסטודנט, שטקר כבר היה ידוע כ"לותר השני", שכן כתביו ונאומיו המגנים על האמונה הלותרנית נחשבו למצטיינים.
חוות העלמות
הקמת החווה
על אף שהחווה התפרסמה והביקוש להתקבל אליה עלה והלך, בעיות שונות שהתעוררו הביאו את מייזל להמשיך ולחתור לניתוק החווה מחוות הפועלים, וניהולה כחווה עצמאית:
אדולף שטקר
חייו
לאחר הסמכתו לכמורה, שטקר הצטרף לצבא הפרוסי ככומר צבאי. שטקר חדר לתודעה הלאומית הגרמנית לאחר כאשר פרסם דרשה אחרי המצור על מץ ב-1870, שם טען כי ניצחונותיה של פרוסיה על צרפת הם מעשה האלוהים, ובשנת 1874 מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון, לכומר החצר הקיסרית בברלין.
פעילותו הפוליטית בגרמניה
שטקר ייסד ב-1878 את המפלגה הנוצרית-סוציאלית, ותבע כמה רפורמות חברתיות כמו מס הכנסה וצמצום שעות העבודה. שטקר היה עוין לאיגודים, ותמך במבנה החברתי הקיים שבו היו היונקרים היסוד הדומיננטי בחברה הפרוסית. שטקר לא היה יונקר בעצמו, אבל תמיד הייתה לו הערצה עמוקה ביותר ליונקרים.
חוות העלמות
הקמת החווה
בעקבות חילוקי דעות עם מנהל החווה יואל גולדה באשר לשכר הפועלות הנמוך, חוסר התכנון החקלאי ואי הסדרים השונים, הגיעה מייזל למסקנה כי יש להעביר את החווה למקום אחר כחווה שתעמוד בפני עצמה. לבסוף, עם עזיבת גולדה את החווה קטן מאוד מספר הפועלים בה וחלק מהמקום הוחכר לעלמות. בין חוות העלמות לחוות הפועלים הוקם קיר, והחווה הייתה למוסד עצמאי.
יעדיה החינוכיים של חוות העלמות
שלא כחוות כנרת, חוות העלמות לא הוקמה כדי לספק עבודה לנשים, אלא לחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית. בראש ובראשונה, ביקשה מייזל לחנך "אשת עבודה פשוטה". מטרתה הייתה לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות. אכן, בחווה תפסו לימודי החקלאות מקום מרכזי, בעוד לימוד ניהול משק הבית קיבל חשיבות משנית. באשר למקומה של הבחורה כאשת איכר, התגלעו מחלוקות בין מייזל לבין מי מבין הבחורות. בעוד היא ראתה בחזונה אישה העובדת בכפר בנוסף על תפקידיה כעקרת בית, בעיני הבחורות נראו עבודות משק הבית, המטבח והילדים כשוליות.
אדולף שטקר
פעילותו הפוליטית בגרמניה
מטרת המפלגה הנוצרית-סוציאליסטית הייתה להעביר את מעמד הפועלים אל האמונה השמרנית הנוצרית, שבה אנשים רגילים היו לומדים לקבל את העובדה שאלוהים יצר חברה מסודרת עם יונקרים למעלה, ולקרוא תיגר על חברה שכזו פירושו הוא לקרוא תיגר על אלוהים.
הדגש העיקרי של מפלגתו היה להביא את מעמד הפועלים לנאמנות ל"כס המלוכה ולמזבח". שטקר טען שסבלם של הפועלים נבע מתפיסת עולם מטריאליסטית ואתאיסטית, שקרעה את מעמד הפועלים מהערצתם הנכונה לאלוהים ולסדר החברתי שיצר, סדר שבו היונקרים למעלה ואילו הם למטה. מסר זה נדחה על ידי רוב העובדים הגרמניים, שדחו אותו כאינו נוגעים לענייניהם העיקריים.
חוות העלמות
יעדיה החינוכיים של חוות העלמות
מלבד החזון החקלאי החלוצי, ביקשה מייזל גם לחנך ולפתח בבנות את הרגש העמוק אל הארץ באמצעות אהבת הטבע, וראיית האזור כקרקע ליצירת בראשית.
אדולף שטקר
פעילותו הפוליטית בגרמניה
מעמד הפועלים הגרמני, ככלל, רצה רמה גבוהה יותר של חיים ודמוקרטיה, ולא שיגידו להם שחובתם כנוצרים הוא לקבל את מעמדם הנמוך בחברה. שטקר לעומת זאת האמין כי הפועלים אינם צריכים להילחם על שכר גבוה יותר או על תנאי עבודה טובים יותר באמצעות שביתות, אלא שהם צריכים לבקש במורך לב "מאת כס המלוכה והמזבח" לשפר את תנאי עבודתם ושכרם. מסר זה יחד עם זה הקודם, הגבילו מאוד את כוחו של שטקר בקרב מעמד הפועלים הגרמני.
חוות העלמות
שגרת היומיום בחווה
יום רגיל בחיי החווה היה בעל שמונה עד תשע שעות עבודה, כאשר בערב התפנו הבנות ללימודים ולתכנון משותף של יום העבודה הבא. מייזל התעניינה בעיקר בגן הירק, והביאה את החווה להתמחות במגוון של גידולי ירקות. הוקמה אף משתלה מוצלחת שאת שתיליה מכרו הבנות לחקלאי האזור. כמו כן נעשו ניסויים בפיתוח סוגים שונים ומגוונים. הבנות עבדו בחקלאות ובבית, כאשר בימים שאינם יפים לחקלאות, הוחלט כי הבנות יעסקו בתפירת בגדי עבודה לפועלים. בימי החורף נתנה מייזל שיעורים בבוטניקה לבנות. בהמשך הוחלט ללמד את הנערות גם טיפול במשק החלב. בדו"חות שוטפים על החווה נכתב תכופות על מצבן הבריאותי של הבנות. האקלים והביצה בכנרת גרמו למחלת המלריה, מה שהביא ב-1914 להחלטה לנטוע אקליפטוסים על מנת לייבש את הביצה..
אדולף שטקר
יחסו ליהודים
כבר בשנת 1875 החל שטקר לתקוף את היהודים במונחים גזעניים בדרשותיו. כלותרני, התרשם מספרו של מרטין לותר "על היהודים ושקריהם", וכל ימי חייו סבר שהיות האדם נוצרי טוב מחייבת שנאת יהודים.
חוות העלמות
שגרת היומיום בחווה
לפי התמונות מהימים ההם הפועלות עבדו כשהן לבושות בשמלות ארוכות, עטופות בכאפיות להגנה נגד יתושים וברחשים למיניהם שגדלו בביצות הנרחבות שהיו בשטחים דרומית לים כנרת. הפועלות נאלצו גם להדוף את הציפורים אשר גילו את עלי הירק במהלך נדידתם. הירקות מגן הירק הוסעו על ידי הנערות בעגלות לשוק בטבריה לחיפה והגיעו גם לדמשק באמצעות הרכבת החיג'אזית. גן הירקות המשיך להתקיים גם לאחר חיסול חוות העלמות בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
אדולף שטקר
יחסו ליהודים
החל משנת 1879, החל לטפול את כל בעיותיה של גרמניה על המיעוט היהודי. בדרשתו בברלין: "תביעותינו מן היהדות המודרנית", שמסר ב-19 בספטמבר 1879, כדבריו של ההיסטוריון האמריקני ריצ'רד לוי "העמיד את האנטישמיות בגרמניה על המפה". מעמדו כאחד הכמרים האהובים והמכובדים ביותר בכנסייה הלותרנית בגרמניה - הפכה את השנאה ליהודים לדבר מכובד באופן שלא היה כמוהו מעולם.
חוות העלמות
שגרת היומיום בחווה
ענף נוסף שנמצא מתאים לבנות היה רפת החלב. יש ביטוי בשירה של המשוררת רחל "חליבת לילה", בו היא מתארת את ההתרחשות ברפת של כנרת. וכך היא כותבת:
מייזל רוותה נחת מהישגי החווה ומעבודתן של הבנות. מעדויות שונות שנשתמרו במכתביהן של הבנות (ובהן רחל בלובשטיין) משתקפת אווירה טובה של שביעות רצון מהעשייה, על אף תנאי החיים, שהיו קשים ביותר. הבנות עבדו מתוך שמחה ואהבה, וכזה גם היה יחסן למייסדת. ברם, הבנות אהבו את העבודה החקלאית, אך מצאו פחות עניין בלימוד תורת משק הבית, תפירה ובישול. הן ביקשו להשתוות לפועל החלוץ וראו את שליחותן בעבודת האדמה. חילוקי דעות שעלו בנושא זה, וכן ספקות באשר ליכולתה של האישה להסתגל לעבודה חקלאית, הביאו לעיתים בחורות לעזוב את החווה. אף על פי כן הייתה מייזל בעיני הבנות כ"אחות יותר גדולה". החוקרת מרגלית שילה רואה את העזיבות מהחווה על רקע הנדידה המתמדת שאפיינה את פועלי העלייה השנייה וביטאה את סערת רוחם. כמו כן, ככל שעלה מספר הפועלות שעלו ארצה היה לחץ גדול של בחורות שביקשו להתקבל לחווה.
הבנות התנערו מחיי הדת, והשבת לא נשמרה. את השבתות והחגים ניצלו הבנות לטיולים ולבילויים. השפה העברית, שהייתה חשובה לבנות ביותר, הייתה השפה היחידה בה דיברו בחווה. בקנאותן, השפיעו הבנות גם על הפועלים: "בזה השפיעו העלמות שהדיבור העברי יתפוס מקומו בין כל פועלי כנרת". בערבים נערכו שיעורים לשיפור העברית, ובוועידת הפועלות במרחביה הציעה מייזל שיתקבלו לחווה רק פועלות שהעברית שגורה בפיהן, שמא תפגע הרמה הלימודית בחווה עקב אי ידיעת השפה.
אדולף שטקר
יחסו ליהודים
נאום זה עורר תשומת לב רבה בקרב הציבור ובקרב התקשורת, שכן ההנחה הייתה ששטקר דיבר בשם הקיסר וילהלם הראשון כאשר הוא הטיל את צרותיה של גרמניה על "ההון היהודי" וה"עיתונות היהודית". שטקר התלונן במיוחד על כך ש-45 אלף יהודים שחיו בברלין היו "מספר גדול מדי", על כך שגרמניה מכניסה לתוכה מהגרים יהודים רבים מדי מרוסיה ומרומניה, וטען שעדיף שמהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית ומרומניה "יטבעו בים הפתוח" מאשר שישתקעו בגרמניה.
חוות העלמות
סגירת החווה והערכת חשיבותה
על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה. עם סגירת החווה ועזיבת הבחורות את המקום, הורגש היעדרן של הבחורות: מלבד בחסרון תוצרתן החקלאית, הדבר ניכר גם במראהו החיצוני של היישוב, בטיפוח הנוי ובניקיון הציבורי.
על אף הזמן הקצר בו פעלה, הייתה החווה בעלת משמעות מיוחדת בכל הנוגע למקומן של הפועלות במטרה הציונית החקלאית. מייזל הביאה לשינוי מעשי, ובעקבותיו לשינוי ההתייחסות אל הפועלות. היא הכניסה בליבן את הכרת ערכן העצמי, תוך שחרורן מהצורך להשתוות בכל לחברים. הפועלים מצדם חדלו לראות בעבודתן כעבודת משרתות, והחלו לראות את השווה והשונה. שינוי זה ביחס לפועלת התאפשר לאחר שהוכיחה את יכולתה וכישוריה, והראתה כי בכוחה להגיע להישגים ולתוצרת.
אדולף שטקר
יחסו ליהודים
ב-17 באוקטובר 1879 התלונן חבר הנאמנים של הקהילה היהודית בברלין בפני משרד הפנים הגרמני על כך שיש להשתיק את שטקר מפני שנאומי השנאה שלו מסיתים את האלימות נגד יהודים. ואולם, משרד הפנים הגרמני סירב לבקשה זו.
חוות העלמות
סגירת החווה והערכת חשיבותה
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל. אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד, למדו זאת תוך כדי עבודה, הרי ש"איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה". ואמנם, הוכיח הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת, כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק.
אדולף שטקר
יחסו ליהודים
שטקר היה שונא ישראל נוצרי הרבה יותר מאשר אנטישמי, אף על פי שחסידיו לא תמיד היו עקביים בכך. הקו המודרני במחשבתו התבלט בכך שהתנגד לא ליהודים האורתודוקסים בגרמניה, אלא דווקא לליברלים המחולנים שסימלו בעיניו את חליי העידן המודרני האנטי-נוצרי ואת התמוססות ההבחנות הדתיות בין יהודים לנוצרים; עלייתו של המודרניזם הייתה, כמובן, האיום האמיתי בו נלחם במודע ושלא במודע. שטקר גילה אהדה לאורתודוקסים, והקפיד לציין שהם עם הברית הישנה אף כי שגו כשדחו את ישו; בכמה מדרשותיו, טרח להבהיר שהוא אינו מגנה את "היהודים הצנועים והישרים" אלא רק את הליברלים המתעשרים והמתבוללים: מבחינת שטקר, הסוגיה הייתה דתית לגמרי והוא נעדר יסודות גזעיים של ממש, בניגוד לאנטישמים אחרים כמו היינריך פון טרייצ'קה שהחלו לעלות.
חוות העלמות
הספר "חוות העלמות"
בשנת 2006 פרסמה הסופרת שולמית לפיד רומן בשם "חוות העלמות" שהוא למעשה המשך לספרה "גיא אוני". בספר זה נוניה סילֶס, בת הזקונים של פאניה סילס, גיבורת הרומן "גיא אוני", מבקשת להתרחק מהחיים המגוננים של בית אמה בראש פינה. נוניה עוזבת את בית אמה בשל אהבתה למתניה בן שלום ומצטרפת לחווה כחניכה. שם היא פוגשת צעירות אחרות בנות גילה, בהן רחל המשוררת. חלקן, כמוה, מגששות אחר עצמאותן וחלקן מבקשות להשתלב בחזון ההתיישבות של הקהילות החלוציות השונות.
אדולף שטקר
קריאה לאלימות כלפי היהודים
בעוד שהקהל השתלהב, שטקר היה מציג את עמדתו כרגילה: "אל תחשוב שאני מציג את כל זה מתוך שנאה, אני לא שונא אף אחד!". ההיסטוריון האמריקאי ג'פרי טלמן ציין שזה "אירוני מאוד", בהתייחס לכך ששטקר הכניס את תומכיו למצב של זעם.
אף על פי ששטקר היה מונע אך ורק על ידי "אהבה נוצרית", הוא תמיד האשים אנטישמית את היהודים. באחד מנאומיו אמר:
בכל פעם ששטקר הצהיר כי הוא מדבר מתוך "אהבה נוצרית מלאה", הוא היה מאזן זאת על ידי התקפה מילולית אלימה כלפי היהודים. ב-1879 קרא ליהודים "טפילים" ו"עלוקות", וגם: "מרכיב זר בדמנו". אלפי אנשים השתתפו בדרשותיו, בהן טען: "אם ברצוננו להחלים, אם ברצוננו לדבוק בחוזקה באופי הלאומי הגרמני שלנו, עלינו להיפטר מטיפת הרעל היהודי שבדמנו". בעורמה רבה הוא הפציר ביהודים לגלות "קצת יותר סובלנות" כלפי הנוצרים וכן גם "קצת יותר שוויון".
שטקר לטענתו קבע כי המאבק בין הגרמנים לבין היהודים הוא אחד - "גזע נגד גזע", שכן היהודים הם "אומה בפני עצמה", ללא שום דבר משותף עם הגרמנים, אלא קשורים לקהילות יהודיות אחרות ברחבי העולם כ"מסה אחת של מנצלים".
גרנט לואלין
גרנט לואלין (באנגלית: Grant Llewellyn; נולד ב-29 בדצמבר 1960, טנבי, פמברוקנשייר, ויילס) הוא מנצח ולשי.
חייו
לואלין החל לפתח את מוניטין הניצוח שלו בשנת 1985, כשקיבל משרת עמית ניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד במסצ'וסטס. מדריכיו שם היו ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה, קורט מאזור ואנדרה פרווין. בהמשך ניצח בקונצרטים בפסטיבל טנגלווד על תזמורת הטיילת של בוסטון וכעוזר מנצח של התזמורת הסימפונית של בוסטון. משנת 1990 עד 1995 היה מנצח חבר של תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס. לואלין היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית סטאוונגר משנת 1993 עד 1996. לואלין כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן בשנים 1995 עד 1998.
משנת 2001 עד 2006 כיהן לואלין כמנהל מוזיקלי של אגודת הנדל והיידן בבוסטון, מאסצ'וסטס ועכשיו הוא נושא בתואר המנצח הראשי של האגודה. מאז יולי 2004 הוא המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של קרוליינה הצפונית. החוזה ההתחלתי שלו היה לארבע שנים, ובנובמבר 2006 הוארך עד 2012. בשנת 2020 סיים את תפקידו בתזמורת.
כמנצח אופרה, ניצח לואלין על הצגות באופרה האנגלית הלאומית (חליל הקסם) ותיאטרון האופרה של סנט לואיס. הוא יצר קשרים עם הבמאי צ'ן-שי ז'נג בהפקה משנת 2001 של דידו ואניאס מאת הנרי פרסל ב"פסטיבל ספולטו בארצות הברית". עוד ניצח בשנת 2003 על הפקה חדשה של "מאנון" מאת ז'יל מאסנה ב"אופרה נורת'". לא מכבר השתתף כמנצח בתחרות "זמר העולם מטעם BBC קארדיף.
לואלין, אשתו שרלוט וארבעת ילדיהם חיים בקארדיף.
בספטמבר 2020 עבר לואלין שבץ מוחי, ואם כי חזר לנצח, עודנו מתמודד עם תוצאות הפגיעה ומרגיש, שלעולם לא יחזור להיות ממש כשהיה לפני.
זידנתש הראשון
זִידַנְתַש הראשון היה מלך החתים בין השנים 1560–1550 לפנה"ס. הוא היה חתנו של חנתיליש הראשון ואף עזר לו להשתלט על כס המלוכה על ידי רציחת המלך הקודם, מורשיליש הראשון בכך שלקראת סוף חייו של מורשיליש הראשון, רצח זידנתש את כל בניו של המלך ואת כל משרתיהם, מה שהבטיח לחנתיליש את המלוכה.
בהיותו מלך, לקח זידנתש הראשון לאשה את בתו של חנתיליש הראשון כך שאילן היוחסין נשמר מהצד הנשי.
זידנתש הראשון נרצח בשנת 1550 לפנה"ס על ידי בנו ויורשו אמונש.
פליקס פרנקפורטר
פליקס פרנקפורטר (באנגלית: Felix Frankfurter; ) היה משפטן יהודי-אמריקאי, היהודי השלישי אחרי לואי ברנדייס ובנג'מין קרדוזו, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שנותיו הראשונות
פרנקפורטר נולד בווינה בירת אוסטריה להורים סוחרים יהודים. בשנת 1894, כשהיה בן שתים עשרה, היגר עם משפחתו לארצות הברית וגדל בלואר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק. לאחר שסיים לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, הוא החל בלימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ניו יורק (New York Law School). בשנת 1902 עבר ללמוד בבית הספר הרווארד למשפטים, שם התמנה לתפקיד היוקרתי של עורך ירחון המשפט של אוניברסיטת הרווארד Harvard Law Review, וסיים את לימודיו בציונים הטובים ביותר הזכורים במקום מאז למד שם לואי ברנדייס.
בשנת 1919 התחתן פרנקפורטר עם מריון דנמן, בוגרת מכללת סמית ובתו של איש כמורה בכנסייה קהילתית (קונגרגטיונלית). לבני הזוג לא היו ילדים.
פרנקפורטר נודע כמלומד בסדר דין אזרחי. אחד מתלמידיו בהרווארד, בשנים 1926-1928, היה אלג'ר היס. בשנת 1933 פרנקפורטר היה היהודי היחיד בעל קביעות בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת הארווארד במשך 25 שנים.
מחקר על צדק פלילי בקליבלנד
בשנת 1922 ביצעו פרנקפורטר ורוסקו פאונד מחקר כמותי על דיווחי פלילים בעיתוני העיר קליבלנד, אוהיו. לצורך המחקר הם מדדו את אורך טורי העיתון (באינצ'ים) אשר הוקדשו לדיווחי פלילים בחודש ינואר 1919. הם מצאו כי בעוד שבמחצית הראשונה של החודש, שטח העיתון שהוקדש לדיווחי פלילים היה 925 אינץ', במחצית השנייה של החודש הוקדשו 6,642 אינץ' לדיווחים אלה. לא ניתן היה להסביר פער אדיר זה בכמות הדיווחים על ידי מספר האירועים הפליליים שהתרחשו באותה תקופה: בעוד שבמחצית הראשונה של החודש התרחשו 345 אירועי פלילים, במחצית השנייה של החודש הייתה עליה קלה בלבד ל-363 אירועים.
שי עבאדי
שי עבאדי (נולד ב-24 בספטמבר 1965) הוא אמן ישראלי.
פליקס פרנקפורטר
מחקר על צדק פלילי בקליבלנד
פרנקפורטר ופאונד הסיקו כי לא היה בסיס עובדתי לפרסום הנרחב בעיתונות ש"גל הפשע" בעיר זכה לו. עם זאת, הדיווחים העיתונאיים הובילו לתוצאות ממשיות באופן שבו פעלה מערכת הצדק הפלילי. כיוון שהציבור האמין כי העיר נמצאת בעיצומו של "גל פשע", נשמעה דרישה לתגובה מהירה וקשה של המשטרה ורשויות העיר. הרשויות נענו לדרישות אלה, כדי לשמור על תמיכת הציבור וכך פעלו "יותר כדי להשביע את דרישות ההמון מאשר לציית להליכים החוקיים". התוצאה הייתה הגברת הסיכוי לעיוות הצדק הפלילי ולהטלת עונשים קשים יותר ביחס לעבירות שהתבצעו.
שי עבאדי
ביוגרפיה
עבאדי נולד וגדל בירושלים. למד ציור כנער במשך שלוש שנים אצל האמן אשר רודניצקי. ב-1987 השתתף בקורס רישום ב"בצלאל" בהדרכת יורם רוזוב, וב-1989 החל בלימודי האמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון ולמד אצל רפי לביא, דגנית ברסט, ישראל הירשברג ואחרים. בין השנים 2012–2014 השלים את לימודי התואר השני בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
עבאדי הוא בן זוגו של פרופ' שי לביא.
פליקס פרנקפורטר
בשירות הממשל בארצות הברית
בשנת 1906 הפך פרנקפורטר לעוזרו של הנרי סטימסון, התובע הפדרלי של אזור ניו יורק. בשנת 1911 מינה הנשיא טאפט את סטימסון למזכיר המלחמה בממשלתו, וסטימסון מינה את פרנקפורטר ליועץ המשפטי של הסוכנות לטריטוריות חוץ של משרד המלחמה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת פרנקפורטר בדרגת מייג'ור (רב-סרן), והיה יועץ משפטי וכן מזכיר ויועץ לוועדת התיווך של הנשיא. התפקיד הבכיר ביותר אליו הגיע פרנקפורטר במלחמה היה מינויו לעוזרו של שר המלחמה האמריקני, ניוטון בייקר.
שי עבאדי
יצירתו
במשך השנים יצר סדרות בעלות אופי ביוגרפי העוקבות אחר דמויות שונות (כגון ואצלב ניז'ינסקי, חנה ארנדט, ראדו קלפר ופאול צלאן) וסדרות בעלות אופי היסטורי-פוליטי ("גרמניה האחרת שלי", "אוגוסטה ויקטוריה", "בחזרה ללבנט"). בסדרות נוספות ("איקונה-תור הזהב", "מרקוזה, פונטורמו ואני"), בוחן עבאדי את שפת האמנות עצמה, ואת מורשתה האסתטית של האמנות המערבית-נוצרית לעומת זאת היהודית –ישראלית.
פליקס פרנקפורטר
בשירות הממשל בארצות הברית
עם בחירתו של פרנקלין ד. רוזוולט לנשיאות ארצות הברית, שימש פרנקפורטר כיועץ לא רשמי לנשיא. במרץ 1933 הציע לו רוזוולט את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית, אולם פרנקפורטר השיב שהוא מעדיף לשרת את הממשל "כפרילנס עצמאי".
בסוף 1938 עלה שמו כמועמד לבית המשפט העליון של ארצות הברית ומספר יהודים הגישו עתירה נגד מינויו.
בית המשפט העליון
ב-5 בינואר 1939 הכריז הנשיא רוזוולט על מועמדותו של פרנקפורטר לשיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. המינוי אושר בסנאט ב-13 בינואר 1939 ופרנקפורטר התמנה למשרת שופט ב-30 בינואר 1939. הוא שירת בתפקיד זה עד ל-28 באוגוסט 1962.
שי עבאדי
יצירתו
בשנת 2000 במהלך מלגת-שהות במרכז האמנים "הסיטה" בפריז, יצר את הסדרה "איקונה – תור הזהב", שהוצגה בבית האמנים בתל אביב והשתמשה בשפה ובטכניקה של איקונות נוצריות ליצירת אמירה יהודית-ישראלית עכשווית, זאת באמצעות דיוקנאות עצמיים ודיוקנאות דמויי אייקונה של מכרים. ב-2005 הציג במוזיאון היהודי בפרנקפורט את הסדרה "פרויקט-ארנדט", שעסקה בדמותה המורכבת והשנויה במחלוקת ובהגותה של התאורטיקנית הפוליטית היהודייה-גרמנית חנה ארנדט. הסדרה הבנויה מדיוקנאות של ארנדט ודימויים קונספטואליים מעולמה והגותה, הוצגה במקומות נוספים בגרמניה ובבית-האמנים בירושלים, וזכתה להדים רבים.
פליקס פרנקפורטר
בית המשפט העליון
למרות נטייתו הפוליטית הליברלית, הפך פרנקפורטר לדובר הבולט ביותר של בית המשפט למדיניות הריסון השיפוטי – ההשקפה שלפיה בית המשפט צריך להימנע מלפרש את החוקה באופן המטיל מגבלות על סמכויות השלטון של נבחרי הציבור והרשות המבצעת (בניגוד למדיניות של אקטיביזם שיפוטי).
שי עבאדי
יצירתו
ב-2010 הוצגו שבע עבודות מן הסדרה בתערוכה, "גיבורי תרבות יהודים – אנדי וורהול ואמנים ישראלים" במוזיאון בית התפוצות בתל אביב. באותה שנה הופיע מאמר שכתב עבאדי על עבודתו על הסדרה באנתולוגיה: "Thinking in Dark Times - Hannah Arendt on Ethics and Politics" בהוצאת "פורדהם" (Fordham University Press) בניו יורק, ותמונה מן הסדרה שימשה ככריכת התרגום העברי לביוגרפיה של ארנדט מאת אליזבט יאנג-ברוהל בהוצאת "רסלינג".
פליקס פרנקפורטר
בית המשפט העליון
בהשקפתו הושפע פרנקפורטר באופן ניכר מדעותיו של ידידו הקרוב וחונכו, אוליבר ונדל הולמס, אשר התנגד נחרצות, בשנות שבתו בבית המשפט, לדוקטרינה של "ההליך הנאות הכלכלי" (economic due process). הערכתו של פרנקפורטר לשופט הולמס קיבלה ביטוי ברבים מפסקי הדין שכתב. פרנקפורטר נתן ביטוי מעשי להשקפתו זו כאשר היה מוכן באופן כללי לתמוך בפעולות של רשויות השלטון, כנגד קריאות-תגר חוקתיות, כל עוד הן לא "זעזעו את המצפון".
שי עבאדי
יצירתו
ב-2006 החל ליצור את הסדרה "ראדו" העוקבת אחר דמותו של המשורר והסופר הישראלי-רומני, ראדו קלפר. הסדרה הוצגה לראשונה כגוף עבודות שלם ב-2012 ב "גלריה צדיק" ביפו. בין השנים 2007–2008 שהה עבאדי בברלין ושם יצר את הסדרה "גרמניה האחרת שלי", סדרה העוקבת באמצעות פסלים ומונומנטים לרוב ברלינאים, אחר היסטוריה ומיתוסים גרמנים וגרמנים-יהודיים. הסדרה, העשויה בטכניקה של צריבה חשמלית, יוצרת בעזרת מוטיבים של סיפור אגדה אלגוריה לאירועי המאה העשרים ומלחמת העולם השנייה. חמש עבודות מן הסדרה הוצגו ב-2014 בתערוכה "בחזרה לברלין" ב מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
פליקס פרנקפורטר
בית המשפט העליון
מאוחר יותר בקריירה השיפוטית שלו, הותירו אותו עמדותיו לעיתים קרובות בדעת המיעוט, בכמה מן ההחלטות התקדימיות בימיו של נשיא בית המשפט ארל וורן. אולם, פרנקפורטר היה מן המתנגדים הנחרצים למדיניות ההפרדה הגזעית והצטרף לדעת שאר השופטים בהחלטה התקדימית של בית המשפט בבראון נגד מועצת החינוך (1954), אשר אסר על הפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים. פרנקפורטר תמך בתוכנית מורגנטאו אשר נועדה למנוע אפשרות שגרמניה תהיה מעורבת במלחמת עולם שלישית.
שי עבאדי
יצירתו
ב-2009 הציג במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב את התערוכה "המהפכה שרקדה", תערוכה שהיוותה מחווה לניז'ינסקי ולבלט רוס של סרגיי דיאגילב במלאת 100 שנה להופעתם הראשונה בפריז. התערוכה שילבה עבודות מסדרות קודמות שעסקו בדמותו של ניז'ינסקי ועבודה חדשה.
ב-2010 החל ליצור בישראל את הסדרה "אוגוסטה ויקטוריה", שמהווה המשך לסדרה שיצר בברלין אך הפעם משלבת נקודת מבט ישראלית-מקומית. הסדרה בוחנת את הדיאלוג והמגעים בין הרצל לקיסר הגרמני וילהלם השני, גורל שתי משפחותיהם כאלגוריה לגורל שני העמים, וגורל עם שלישי, הפלסטיני. הסדרה שהוצגה לראשונה ב-2012 בגלריה "דן" בתל אביב, משלבת בין דיוקנאות של בני שתי המשפחות ובין מבנים ארכיטקטוניים הקשורים לסיפורם וגורלם. ב-2014 הוצגה עבודה מן הסדרה בתערוכה "העץ הנדיב" בגלריה לאמנות אום אל-פחם. עבודה נוספת מן הסדרה דיוקן הקיסר הגרמני וילהלם השני הוצגה באותה שנה בתערוכה הפוליטית-היסטורית "נקודות מפנה " בגלריה הלאומית של הונגריה בבודפשט. באותה תערוכה בהונגריה אף הוצגו שני דיוקנאות מתוך הסדרה "פרויקט ארנדט".
פליקס פרנקפורטר
פעילות ציבורית
בהשפעת לואי ברנדייס התקרב פרנקפורטר לתנועה הציונית. בשנת 1919 שירת פרנקפורטר כשליח ההסתדרות הציונית של ארצות הברית לוועידת השלום בפריז. פרנקפורטר נפגש ב-3 במרץ 1919 עם האמיר פייסל ובעקבות הפגישה הוצאו מכתבים רשמיים בהם פייסל הביע תמיכה בתוכנית הציונית. פרנקפורטר גם ניסה לפעול אצל הנשיא וודרו וילסון כדי לשכנעו לשלב את הצהרת בלפור בהסכם. בשנת 1920 היה פרנקפורטר חבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
שי עבאדי
יצירתו
בין השנים 2012- 2022, יצר עבאדי את הסדרה "מרקוזה, פונטורמו ואני" הסדרה מנהלת דיאלוג עם שני ציירים ויצירתם, האחד האמן היהודי אליהו צבי מרקוזה (Marcuse) בן המאה ה-19 ויצירתו התנכית, האפית והסנסואלית, "מות שאול בגלבוע" והשני הצייר המנייריסטי האיטלקי יאקופו דה פונטורמו (Pontormo) בן המאה ה-16. בסדרה מבודד עבאדי דמויות ומרכיבים שונים מתוך יצירותיהם של השניים תוך ניהול דיאלוג חומרי ורעיוני ביניהם. דרך יצירותיהם של פונטורמו ומרקוזה בוחן עבאדי את היחסים המורכבים בין האמנות והמסורת הציורית המערבית - נוצרית לבין זאת היהודית– ישראלית. הסדרה נוגעת באפשרויות בהן יכלו לכאורה להתפתח האמנות היהודית- ישראלית וההיבטים החושניים והאסתטיים שבהן ביחס לאופן בו התפתחו אלו הנוצריים-מערביים. בדצמבר 2022 הוצגה הסדרה ב "גלריית המדרשה הירקון 19 באוצרותו של אבי לובין. ב-2016, לאחר שנים בהן עסק בנושאים "מערביים-אירופאים", החל עבאדי ליצור את הסדרה "בחזרה ללבנט", סדרה עוסקת במרחב הלבנטיני וקורותיו ומפגישה בין ההיסטוריה האזורית המורכבת והטעונה לבין ההיסטוריה המשפחתית האישית של האמן. הסדרה מערבת את האישי עם הציבורי והפוליטי, ומטשטשת את הגבולות בין הזהות היהודית והערבית. עבאדי מצייר דיוקנאות של אישים פוליטיים ערביים ממרחב המזרח התיכון הנתפסים בעין הישראלית כדמויות עוינות (כמו גמאל עבד אל נאצר וחאג' אמין אל-חוסייני) לצד בני משפחתו, כולם ילידי האזור שחיו שנים רבות בקרב ערבים במזרח התיכון ובירושלים. כמו כן לצד כיתוב בערבית מופיעים גם בסדרה אתרים ומקומות קדושים וטעונים (כמו כיפת הסלע, קברי שייחים וקברי צדיקים). במקביל נוגעת הסדרה בנקודת המפגש בין המערב למזרח כחלק מזהות טעונה בתוך השיח הישראלי ובזהותו של האמן עצמו. מספר דימויים מוגדלים של העבודות מן הסדרה הוצגו באוקטובר 2016 בתערוכות החוצות בירושלים, "קופסה שחורה" ונתלשו תוך זמן קצר. באוקטובר 2017 הוצגו שתי עבודות נוספות מהסדרה במסגרת הביאנלה של ירושלים.
פליקס פרנקפורטר
פעילות ציבורית
בשנת 1920 סייע פרנקפורטר לייסד את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (American Civil Liberties Union). בסוף שנות העשרים הצטרף למאמצים להצלת חייהם של ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי, שני אנרכיסטים אשר נידונו למוות בעוון שוד ורצח.
שי עבאדי
יצירתו
ב-2017 עלתה ב"גלריה שכטר" בנווה שכטר בתל אביב התערוכה "חסרי מנוח" של עבאדי. בתערוכה הוצגו דיוקנאות מסדרות שונות שיצר במהלך השנים בניהן דיוקנאות מתוך הסדרות, "שובה של התשוקה" ו"בחזרה ללבנט". התערוכה זכתה להדים רבים. היצירה "הכלה הסורית (אמא)", שהייתה לאחת מן עבודות המפתח בתערוכה, הוצגה בפברואר 2019 ב"מוזיאון ארץ ישראל" בתערוכה, "ז'קלין כהנוב: הלבנט כמשל".
פליקס פרנקפורטר
פעילות ציבורית
ב-1938 גילה פרנקפורטר שדודו הקשיש, מלומד בספרייה הלאומית של וינה, נכלא במחנה ריכוז. הוא ביקש את עזרתה של ליידי ננסי אסטור, וזו פנתה אל ידידיה במשטר הנאצי וסייעה לשחרורו.
שי עבאדי
יצירתו
באפריל 2021 חמש עבודות נוספות מהסדרה "בחזרה ללבנט" הוצגו בתערוכה "סברה" ב"גלריה שכטר". הפעם אלו הבוחנות את מיתוס "הצבר" כפי שהוא מופיע אצל יהודים וערבים בארץ. עבאדי השתמש בדמותם של גיבורי הסרט "הוא הלך בשדות (סרט)" אורי ומיקה (אסי דיין ואיריס יוטבת) ושיבש את המערך האיקוני המוכר של זהויותיהם תוך שימוש ברקעים מוזהבים, כיתוב בשפה העברית והערבית ועוד.
ב-2018 החל עבאדי ליצור את הסדרה "פאול צלאן-להט חום וצעקת החמור", סדרה שנולדה בעקבות יוזמה של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת סטנפורד לציון יובל לביקורו ההיסטורי של המשורר היהודי פאול צלאן בישראל (אוקטובר 1969). בסדרה שיצר כרך עבאדי בין דמותו, שירתו וחייו הדרמטיים של צלאן לבין חוויית ביקורו בירושלים המזרחית ובסביבתה. עבאדי דולה מילים ומשפטים מתוך שיר אחד ממחזור שירי ירושלים שכתב צלאן בהשראת הביקור ("לַהַט חוֹם מֵחָבֵּר אֶת שְׁנֵינוּ יַחְדָּו לְצַעֲקַת הַחֲמוֹר מוּל יַד-אַבְשָׁלוֹם,...") ומשלב אותם ביצירתו בערבית ובשפות נוספות. הכיתוב ביצירות מופיע על רקע אתרים היסטוריים במזרח ירושלים, דימויי החמור, דיוקנאות של צלאן ושל אילנה שמואלי חברת נעוריו מ צ'רנוביץ שליוותה אותו בעת טיולו בארץ ועוד. עבאדי בוחר דווקא להדגיש את הצד הלבנטיני/ערבי של הביקור, צד שכמעט לא בא לביטוי ברשמיו של צלאן עצמו ובהתייחסות לביקורו לאורך השנים. העבודות יוצרות זיקה בין הסדרות הגרמניות של עבאדי ("פרויקט ארנדט", "גרמניה האחרת שלי", "אוגוסטה ויקטוריה") לבין הסדרה ב"חזרה ללבנט". ביוני 2022, תשע יצירות מתוך הסדרה "פאול צלאן- להט חום וצעקת החמור", הוצגו בתערוכה, "פאול צלאן/69/ביקור", במוזיאון נחום גוטמן לאמנות בתל אביב באוצרותה של שלומית ברויר.
פליקס פרנקפורטר
פעילות ציבורית
בשנת 1942 היה פרנקפורטר אחד האישים אליהם פנה יאן קרסקי עם הדיווח על השמדת יהודי אירופה. פרנקפורטר אמר שהוא אינו מסוגל להאמין לו. לימים הסביר שלא טען שקרסקי משקר, אלא רק שהוא לא יכול להאמין לדברים.
פרישה
פרנקפורטר פרש מכס השיפוט בשנת 1962, לאחר שסבל משבץ מוחי. הוא הוחלף על ידי השופט ארתור גולדברג. בשנת 1963 הוענקה לפרנקפורטר מדליית החירות הנשיאותית.
פליקס פרנקפורטר הלך לעולמו מאי ספיקת לב בגיל 83. הוא נקבר בקיימברידג', מסצ'וסטס.
קיימים שני אוספים גדולים של כתביו של פרנקפורטר: האחד נשמר בספריית הקונגרס והשני באוניברסיטת הרווארד. שניהם פתוחים לקהל לצורך עיון ומחקר, ואף הופצו במיקרופילם לספריות אחרות.
נרקיס סתווי
נרקיס סתווי (מכונה גם נרקיס אפיל; שם מדעי: Narcissus miniatus) הוא גאופיט בעל בצל הנפוץ בחופים סלעיים בחצי האי האיברי, במדינות צפון אפריקה (מלבד מצרים) ואיטליה. בישראל הוא גדל בחוף הכרמל ובשרון הצפוני ביער חדרה ובסביבתו ובגבעת זיתא. בית גידולו בכיסי קרקע כהה ברכסי כורכר חופיים ונחשב לצמח נדיר מאוד ובסכנת הכחדה.
הצמח פורח מסוף אוקטובר עד דצמבר ושיא פריחתו חל לרוב אחרי שירדו כמויות ניכרות של גשם בראשית החורף.
שמות המין
בעבר, במגדירים הישראליים, נרקיס סתווי נקרא נרקיס אפיל ושמו המדעי היה Narcissus serotinus, אולם התברר כי שם שויך למין שמוגבל בתפוצתו לספרד, פורטוגל ולמרוקו. לדעת חלק מן הבוטנאים האוכלוסיות של נרקיס סתווי משתייכות למין Narcissus obsoletus. אך, לפי אתר POWO שמה המדעי של נרקיס סתווי היא ''Narcissus miniatus. שם זה היה שמור למין ממערב יוון, ומכאן שמו . מין זה הוא בן כלאיים פורה הפלואידי, שכנראה מוצאו משני אבות Narcissus serotinus ו- Narcissus obsoletus. ישראל היא למעשה גבול תפוצתו במזרח ובדרום.''
מאפיינים
בניגוד לנרקיס המצוי, לנרקיס הסתווי רק פרח אחד עד שניים על כל גבעול; עלי הכותרת מוארכים יותר, והעטרה שבמרכזם קטנה יותר; ריח הפרחים חלש יותר; והעלים מופיעים רק לאחר הפריחה.
בישראל הוא גדל ברכסי הכורכר של צפון מישור החוף ופורח בחודש נובמבר. בתקופת הפריחה ניתן לראות מרבדי פרחים של הצמח על גבעות הכורכר באזור קיבוץ מעגן מיכאל. בשל נדירות בית הגידול של הצמח בארץ, הוא נמצא בסכנת הכחדה בישראל.
כפר חיים
כְּפַר-חַיִים הוא מושב בעמק חפר ליד העיר נתניה, המשתייך מוניציפלית למועצה אזורית עמק חפר.
היסטוריה
מאז הקמת הכפר, התבססה החקלאות בו על רפתות, גידולי פרחים, מטעי פרי ולולי תרנגולות. עם השנים הרפתות הוצאו אל מחוץ לכפר ומרבית החקלאות כבר אינה קיימת.
ג'מילה סהראווי
ג'מילה סהראווי (בצרפתית: Djamila Sahraoui; נולדה בשנת 1950) היא יוצרת סרטים אלג'יראית.
ביוגרפיה
סהראווי היא ילידת אלג'יר. היא למדה ספרות לפני שנרשמה לבית הספר הפריזאי לקולנוע הנודע IDHEC (Institut des hautes études cinématographiques), שם התמחתה בתסריטאות ובימוי. היא עברה לגור בצרפת ב-1975, ושם החלה את הקריירה שלה כיוצרת סרטים דוקומנטריים. היא עשתה את הסרט הקצר הראשון שלה, Houria ב-1980, לאחר מכן עבדה כעורכת ועוזרת במאי, ובשנות ה-1990 המשיכה בייצור סרטים תיעודיים משלה. סרטה משנת 1995, La moitié du ciel d'Allah, מציג ראיונות עם נשים אלג'יראיות על העבודה שלהן ועל מאבקיהן למען שוויון וחופש. בשנת 1997 היא מונתה כ"יוצרת הבית" של לה וילה מדיצ'י. בעוד סהראווי ידועה בעיקר בשל עבודות התיעוד שלה, היא גם זכתה להצלחה עם סרטיה העלילתיים, כמו Barakat (!2006) ו-Yema (2013).
אנדריי סחרוב
אנדריי דמיטרייביץ' סָחָרוֹב (ברוסית: Андрей Дмитриевич Сахаров; 21 במאי 1921 – 14 בדצמבר 1989) היה פיזיקאי רוסי סובייטי, דיסידנט ופעיל זכויות אדם. זוכה פרס נובל לשלום בשנת 1975. סחרוב היה אבי פצצת המימן הסובייטית, ונודע לא פחות גם כאחד מהפעילים הראשיים למען זכויות האדם והפרט בברית המועצות. סחרוב פעל רבות למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
ביוגרפיה
בתקופת נעוריו הושלכו למחנות או הוצאו להורג מאות אלפי בני אדם על ידי משטר סטלין, בהם דודיו של סחרוב וקרובי משפחה אחרים. למרות הקשיים, סיים סחרוב את לימודיו בהצטיינות, והתקבל ב-1938, ללימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה. לימודיו נעצרו עקב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות. בריאותו הלקויה מנעה את גיוסו לשירות צבאי, אך הוא התנדב למשמר האזרחי. והמשיך את לימודיו כשהתאפשר. בעקבות התקרבות הנאצים למוסקבה ב-1941, פונתה האוכלוסייה האזרחית ממנה, והאוניברסיטה בה למד כמו גם מפעלים רבים ומוסדות השלטון הועברו מזרחה.