cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מומבהטון
המאפיינים המזהים למוזיקת מומבהטון כוללים קו בסליין עבה ופרוס, מבנה דרמטי ופעימה דו-שלבית, עם מילוי מהיר של תופים. חלק משירי המומבהטון כוללים סינתיסייזרי רייב וסמפול ראפ א-קפלה. מבחינה מוזיקלית, מוזיקת מומבהטון מערבב את המקורות הקצביים של מוזיקת אלקטרו האוס או האוס, הקצב האיטי של מוזיקת רגאטון, בדרך כלל בין 100–110 פעימות לדקה, בליווי כלי הקשה מקפיצים המושפעים ממוזיקת רגאטון.
פסגת אול בלאק
פסגת אול בלאק (באנגלית: All Black Peak) היא הפסגה המרכזית בצד הדרומי-מזרחי של רכס לאנטרמן בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה, המתנשאת ל-2024 מטר במזרח ראש הרי באוורס.
שמה של הפסגה ניתן לה בשל צבעה הכהה בשנת 1983, על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד בעקבות הצעת הגאולוג ליירד.
הפסגה ממוקמת ב-Pennell Coast, אזור באנטארקטיקה בין כף ויליאמס וכף אדייר.
Wave
Wave (בעברית: גל) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית מייגן טריינור, ביחד עם המפיק המוזיקלי מייק סאבאת'. השיר יצא לאור ב-27 בספטמבר 2019, כסינגל השני מתוך אלבומה השלישי של טריינור, Treat Myself.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-35 במצעד השירים של ניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן טריינור ומייק סאבאת' בשנת 2016, והיה אמור להיכלל באלבומה Thank You, אך טריינור החליטה לא להכניסו לאלבום. כמו כן, השיר הופק על ידי סאבאת' גם כן. קולות הרקע בשיר בוצעו על ידי דריל סברה, ראיין טריינור, קמילה ויולה וג'ורדן פדרמן. המיקסינג בשיר נעשה על ידי סרבן גניאה, ביחד עם רנדי מריל.
על השיר אמרה טריינור כי: "השיר מדבר על מערכת יחסים בין שניים, שלא יכולה לקרות. הם רוצים להיות יחד, אך הדבר לא אפשרי". במגזין הבילבורד פורסמה כתבה שלמה על השיר.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מייגן טריינור ב-27 בספטמבר 2019, לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר. האודיו זכה להצלחה נאה כאשר הצליח לצבור למעלה מ-7 מיליון צפיות בסך הכול.
הקליפ המלא של השיר פורסם בשידור חי ב-7 באוקטובר 2019, וזכה להצלחה גם כן. בספוטיפיי צבר שיר למעלה מ-15 מיליון השמעות.
חינוך פרוגרסיבי
חינוך פרוגרסיבי (באנגלית: Progressive education) היא גישה פדגוגית ששורשיה במאה ה-19, וקיבלה מאז צורות שונות. כך באירופה, היא קיבלה את צורתה של תנועת החינוך החדש. המילה "פרוגרסיבי" נועדה להבדיל בין צורת החינוך הזו לבין תוכניות הלימוד המסורתיות שהיו קיימות במאה ה-19, שהתבססו על ההכנה הקלאסית לאוניברסיטה ושונה בין המעמדות החברתיים. לעומת זאת, החינוך הפרוגרסיבי הסתמך על חוויית הלמידה המודרנית.
מאפיינים
לרוב תוכניות הלימוד בחינוך הפרוגרסיבי מספר מאפיינים משותפים:
גישות פדגוגיות
את שורשי החינוך הפרוגרסיבי ניתן למצוא כבר בכתביהם של ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו, שהיו שניהם מחשובי הפילוסופים בעידן הנאורות. בהיותו מראשוני האמפיריסטים, לוק האמין ש"האמת והידע... צומחים מתוך התבוננות וחוויה יותר מאשר מניפולציה של רעיונות שמוסכמים או מוכתבים". הוא דן גם בנחיצות של חוויות בקרב ילדים כדי ללמוד. ז'אן-ז'אק רוסו הרחיב בתחום זה בספרו אמיל, או על החינוך, שם טען שההסדר של מורים ותלמידים וכן של שינון לא יביא ללמידה.
יוהאן ברנהרד באזדוב
יוהאן ברנהרד באזדוב (1724–1790) הקים את הפילנתרופיאום, בית ספר בדסאו ב-1774. בבית הספר הוא פיתח שיטות לימוד חדשות שמבוססות על שיחה ומשחק עם הילדים וכן על תוכנית כושר גופני. הוא כתב על שיטות הלימוד שלו בשם "השיטה הטובה והלא ידועה עד כה ללמד ילדי אצילים".
כריסטיאן גוטהילף זלצמן
כריסטיאן גוטהילף זלצמן (1744–1811) היה המייסד של מכון שנפפנטל, בית ספר שהושפע מרעיונותיו של ז'אן-ז'אק רוסו. הוא כתב את "Elements of Morality, for the Use of Children", מהספרים הראשונים שתרגמה מרי וולסטונקראפט לאנגלית.
יוהאן היינריך פסטלוצי
יוהאן היינריך פסטלוצי (1746–1827) היה מחנך והוגה שווייצרי, שהשתמש רבות ברומנטיקה בגישתו. הוא ייסד מספר מוסדות חינוך באזורים שונים בשווייץ, וכתב רומנים רבים על עקרונות החינוך המהפכניים שלו. המוטו שלו היה "ללמוד דרך הראש, הידיים והלב". מחקריו והתיאוריות שפיתח דומים מאוד לעקרונות שהציג רוסו, והוא נחשב בעיני רבים ל"אבי מדע החינוך המודרני". עוד הוא העלה השערות שילדים לומדים טוב יותר באמצעות המוטיבציה הפנימית שלהם ולא בגלל כפייה חיצונית. המשימה של המורה, לדבריו, היא להנחות את התלמידים בלמידתם ולתת לה להתרחש באופן טבעי.
יוהאן פרידריך הרברט
יוהאן פרידריך הרברט (1776–1841) הדגיש את הקשר בין התפתחות היחיד לתרומה לחברה. חמשת הרעיונות המרכזיים שהרכיבו את תפיסתו היו חופש פנימי, שלמות, נדיבות, צדק ויושרה או תגמול. לפי הרברט, יכולות אינן מולדות כי אם נרכשות, ולכן החינוך יכול לספק את המסגרת להתפתחות מוסרית ואינטלקטואלית. על מנת להביא ילד לכדי מודעות של אחריות חברתית, על המורים להשתמש במתודולוגיה בעלת חמישה שלבים. "באמצעות המבנה הזה, מורה מכין נושא שמעניין את הילדים, מציג אותו, מתחקר אותו באופן אינדוקטיבי, כך שיגיעו לידע חדש על סמך מה שכבר ידעו, יסכמו את הישגי השיעור ואחר כך יקשרו אותו לענייני מוסר ביום יום".
ג'ובאני בוסקו
ג'ובאני בוסקו (1815–1888) עסק בחינוך ילדי רחוב שעזבו את הכפרים כדי למצוא עבודה בעיר טורינו שהתפתחה במהירות באותה תקופה. בוסקו תיאר מרחב שבו הם ירגישו בבית. הוא קרא לו "אורטוריה", בה הם יכולים לשחק, ללמוד, ליצור חברויות, לבטא את עצמם, לפתח את היצירתיות שלהם ולצבור מיומנויות. עבור מי שמצאו עבודה הוא הקים אגודה לקרנות נאמנות (גרסה מוקדמת של בנק גרמין) כדי ללמד אותם על יתרונות החיסכון. העקרונות המרכזיים בשיטתו כללו אדיבות, רציונליות, אמונה ונדיבות בשירות. כיום, שיטת החינוך של בוסקו קיימת ביותר מ-3,000 מוסדות ברחבי העולם שהוקמו על ידי האגודה הסלזיאנית מאז 1873.
ססיל רדי
ססיל רדי (1858–1932) למד לדוקטורט שלו בגטינגן כשהתרשם מהתיאוריות החינוכיות הפרוגרסיביות שיושמו שם. רדי הקים בית ספר בשם אבוטשולמה בדרבישייר באנגליה בשנת 1889, בהסתמך על רעיונות החינוך הפרוגרסיבי. רדי דחה לימודי חוץ, שפות קלאסיות וענישה פיזית. הוא שילב לימודי שפות מודרניות ומדעים ואומנויות עם חינוך גופני ועבודת כפיים. המודל שאימץ השפיע במיוחד בגרמניה, וברחבי אירופה נפתחו בתי ספר דומים לסגנון שלו. רדי העסיק גם מורים זרים, שלמדו את שיטות העבודה שלו, וכששבו לארצם הקימו בתי ספר חדשים. הרמן ליץ, שלימד באבוטשולמה, הקים חמישה בתי ספר על פי עקרונותיו של ססיל רדי.
הלן פארקהרסט
הלן פארקהרסט (1886–1973) הייתה מורה אמריקאית שפיתחה את תוכנית דלטון בתחילת המאה ה-20 כדי לשנות את הפדגוגיה והכיתה שהיו קיימים, במטרה לשבור את ההוראה ממוקדת המורה שהייתה עד אז. במהלך הניסוי הראשון שלה, אותו יישמה בבית ספר יסודי קטן כמורה צעירה ב-1904, היא שמה לב שכשניתן לתלמידים החופש להכוונה עצמית ולקצב למידה עצמי, המוטיבציה שלהם עולה והם לומדים יותר. בניסויים נוספים ב-1911 ו-1912, היא ארגנה מחדש את דרך החינוך בבית ספר גדול לתלמידים בני 9–14. במקום כיתה, לכל מקצוע מונה מורה מקצועי והוא קיבל כיתה משלו. המורים המקצועיים המירו את חומר הלימוד של כל כיתה למטלות למידה, והלמידה הפכה לעבודה של התלמידים. הכיתה הפכה למקום מרוהט ומאובזר כחלל עבודה, עם חומרי למידה וספרי עיון המונחים בהישג יד, והספסלים הוחלפו בשולחנות גדולים כדי להקל על שיתוף הפעולה והעבודה הקבוצתית. הניסוי היווה את הבסיס לניסויים בדלטון ובניו יורק מ-1919. כמו כן התווספו גרפים שאפשרו לתלמידים לראות את קצב הלמידה שלהם.
בשנות ה-20 וה-30 התפשטה צורת החינוך מדלטון ברחבי העולם, בין השאר לאוסטרליה, אנגליה, גרמניה, הולנד, ברית המועצות, הודו, סין ויפן.
רודולף שטיינר
רודולף שטיינר (1869–1925) תיאר את מה שהפך בהמשך לשיטת חינוך ולדורף. מ-1919 הוא הקים מספר בתי ספר המבוססים על עקרונות השיטה. המיקוד של החינוך הוא ביצירת תוכנית לימודים המשלבת באופן הוליסטי התנסויות מעשיות, אמנותיות, חברתיות ואקדמיות. כיום, ישנם יותר מאלף בתי ספר ומרכזים לגיל הרך שאימצו שיטה זו, וזו גם שיטה פופולרית בקרב החינוך הביתי.
מריה מונטסורי
מריה מונטסורי (1870–1952) החלה לפתח את התיאוריות והשיטות שלה ב-1897. היא ביססה את עבודתה על תצפיות, והתייחסה אליה כ"פדגוגיה מדעית". למרות שחינוך בשיטת מונטסורי התפשט בארצות הברית מ-1911, היו לה עימותים עם הממסד האמריקאי, ובין מתנגדיה היה ויליאם הרד קילפטריק. עם זאת, שיטת החינוך המשיכה להתרחב ביתר שאת מ-1960.
בשנת 1914 קיימה אגודת מונטסורי באנגליה את הכנס הראשון שלה. בהנחיית הכומר ברטרם הוקר.
רוברט באדן פאוול
רוברט באדן פאוול (1857–1941) קיבל ביולי 1906 מארנסט תומפסון סיטון עותק של ספרו The Birchbark Roll of the Woodcraft Indians. השניים חלקו ביניהם רעיונות לגבי תוכניות הכשרה לנוער. ב-1907 כתב באדן פאוול טיוטה בשם Boy Patrols. באותה שנה, על מנת לבחון את רעיונותיו, אסף 21 נערים מרקעים מעורבים וערך מחנה של שבוע באנגליה. תפיסת העולם שלו, שידועה כיום כחלק המרכזי בתפיסת תנועת הצופים, אפשרה לבני נוער להתארגן בקבוצות קטנות עם מנהיג נבחר. באדן פאוול כתב את צופיות לבני הנעורים. המחנה הראשון והוצאת הספר נחשבים לתחילתה של תנועת הצופים העולמית, וב-1910 הוקמה גם תנועת הצופות הבנות.
לעומת החינוך המסורתי
החינוך המסורתי משתמש במוטיבציה חיצונית, כמו ציונים ופרסים, לעומת חינוך פרוגרסיבי שמבקש לרתום את המוטיבציה הפנימית ומבסס את הפעילות על העניין של הילד. החינוך הפרוגרסיבי הוא תגובת נגד לשיטות ההוראה המסורתיות, ומוגדר כתנועה חינוכית שמבקשת לתת ערך לחוויה יותר מאשר למידה פורמלית. הוא מבוסס על למידה חווייתית המתרכזת בפיתוח כישרונותיו של הילד.
מיומנויות במאה ה-21
המיומנויות הנדרשות במאה ה-21 נחשבות למיומנויות בסדר חשיבה גבוה יותר, שזוהו ככאלו שנחוצות להצלחה בעולם משתנה במהירות. רבות מהמיומנויות האלו מוגדרות גם כיתרונות של החינוך הפרוגרסיבי ומקושרות עם למידה עמוקה, שמבוססת על יכולת ניתוח, פתרון בעיות מורכבות ועבודת צוות. מיומנויות אלו לא נחשבות לכישורים אקדמיים קלאסיים בכך שהן לא מבוססות על ידע.
גרמניה
הרמן ליץ הקים שלוש פנימיות כפריות בשנת 1904, על בסיס המודל של ססיל רדי, והצליח בסופו של דבר להקים עוד חמש. אדית ופול גהיב הקימו את אודנוולדשול ב-1910 תוך שימוש בתפיסה שלהם של חינוך פרוגרסיבי, ששילבה עבודת ראש וידיים.
שוודיה
בשוודיה, חסידה מוקדמת של החינוך הפרוגרסיבי הייתה אלווה מיראדל, שכתבה יחד עם בעלה ב-1934 את Kris i befolkningsfrågan, תוכנית בעלת השפעה רבה על החינוך הסוציאל–דמוקרטי. כתוצאה מכך, נערכו רפורמות בבתי הספר בשנות ה-40 וה-50, וב-1962 הוכנסו למערכת החינוך בתי ספר מקיפים ציבוריים, במקום בתי הספר שבעבר הופרדו לחינוך עיוני ולא עיוני.
פולין
יאנוש קורצ'אק שאב השראה מפדגוגים כמו פסטלוצי, דיואי, מונטסורי, פרבל, דקרולי, ספנסר ואחרים, והגדיר את פסטלוצי, פרבל וספנסר כממציאים הגדולים ביותר של המאה ה-20. לדבריו, הם "גילו עוד על הכוחות הבלתי ידועים בטבע; גילו את החצי הלא ידוע של האנושות: הילדים". בית היתומים של קורצ'אק בוורשה הפך למוסד מופת והשפיע על התהליך החינוכי בבתי יתומים אחרים.
הממלכה המאוחדת
רעיונות של ססיל רדי התפשטו ברחבי הממלכה המאוחדת. אחרים כמו אלכסנדר סאת'רלנד ניל האמין שילדים צריכים להגיע להגדרה עצמית ויש לעודד אותם לחשוב בביקורתיות במקום לציית בצורה עיוורת. הוא האמין גם כי ילדים לומדים טוב יותר כשאינם חייבים להשתתף בשיעורים, והנהיג דמוקרטיה בבית ספרו, ולתלמידים הייתה זכות הצבעה שווה לצוות המורים.
ארצות הברית
תלמידתו של פרבל, מרגרט שורץ ייסדה את גן הילדים הראשון בווטרטאון, ויסקונסין, ב-1856. ארבע שנים אחר כך הקימה אליזבת' פיבודי גן ילדים בבוסטון, כשהפעם דוברה בו אנגלית, לעומת הגן הראשון בו דיברו גרמנית.
ויליאם הרד קילפטריק היה תלמידו של דיואי והיה ידוע בזכות שיטת "ההוראה הפרויקטנטית" שלו. הוא פיתח את התפיסה לפיה יש לערב את התלמידים כך שהידע שלהם יופנה לנושאי החברה. כמו דיואי, גם הוא הרגיש שהתלמידים צריכים להיות מעורבים בלמידה, במקום להתעסק בקריאה ושינון של החומר.
עד אמצע המאה ה-20, תוכניות לימודים רבות אימצו אלמנטים מתוכניות החינוך הפרוגרסיבי. ככל שהשפעת החינוך הפרוגרסיבי הלכה וגברה, הלכו ונוצרו פרשנויות שונות שהקשו על הערכת ההישגים של החינוך הפרוגרסיבי, והמבקרים החלו להציע שיטות חלופיות.
את זרעי הוויכוח על החינוך הפרוגרסיבי ניתן לראות בין פארקר ודיואי. ההבדלים ביניהן התייחסו לכמה ועל ידי מי יש לגבש את תוכנית הלימודים בכיתות, בחשיבות של הלמידה ממוקדת ילד לעומת ממוקדת חברה, והקשר בין בניית קהילה לצמיחה אישית.
ב-1955, פורסם ספרו של רודולף פלש בשם "Why Johnny Can't Read", ומתח ביקורת על החינוך הפרוגרסיבי בכל הקשור ללימוד קריאה תוך הקשר לשאר הטקסט. במהלך עידן מקארתי השמרני הועלו שאלות באשר לרעיונות הליברליים שעומדים בבסיס החינוך הפרוגרסיבי.
ב-1965 הציג הנשיא לינדון ג'ונסון את סדרת התוכניות "החברה הגדולה" ואת חוק החינוך היסודי והתיכוני, מה שאפשר לבתי הספר גישה לתקציבים לרפורמות גדולות בחינוך. במקביל, המימון הפדרלי הביא לאימוץ הגישה של "אף ילד לא נותר מאחור", שעברה גם כחוק ב-2002.
החל מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 חלה ירידה במספר בתי הספר הפרוגרסיביים, ממספר סיבות:
החינוך הפרוגרסיבי נתפס כאלטרנטיבה להוראה מכוונת מבחנים. פדגוגים כמו אלפי קון היו מבקרים גלויים של רעיון "אף ילד לא נשאר מאחור", ומגן נלהב של החינוך הפרוגרסיבי.
הודו
רבינדרנת טאגור (1861–1941) היה אחד ממובילי החינוך הפרוגרסיבי בהודו. הוא ביטל את הדגש על לימוד באמצעות ספרים לטובת משאבי למידה מגוונים מהטבע, והעדיף מוטיבציה עצמית במקום משמעת וכן טיפוח סקרנות אינטלקטואלית במקום מצוינות מבוססת תחרותיות. הוא יצר קורסים שעסקו במגוון תרבויות, ביניהן סין, יפן והמזרח התיכון. הוא החזיק בדעה שחינוך צריך להיות "תרגול מהנה של האנרגיות היצירתיות והבונות שלנו, שעוזרות לנו לבנות אופי".
יפן
סייקטזו טסוריקטה ("כתיבת חיים יומית") היא תנועה עממית ביפן שיש לה דמיון לחינוך הפרוגרסיבי, אך היא התפתחה באופן עצמאי ונפרד לחלוטין החל מסוף שנות ה-20. היא הייתה אחת מהגורמים למודרניזציה של יפן וזוכה לתהודה עד היום.
יהודית ויעקב, שירים מהבית
"יהוּדִית ויַעקֹב, שירים מהבית" הוא האלבום ה-17 של הזמרת הישראלית יהודית רביץ שיצא באוגוסט 2010. בפרויקט, שהוקלט באולפנה הביתי של רביץ, שיתפו פעולה לראשונה יהודית ואחיה יעקב רביץ (במקצועו גיטריסט, מורה לגיטרה ומפיק מוזיקלי), ויחד חידשו קלאסיקות ישראליות, כגון: "אתם זוכרים את השירים", "פרח הלילך", "צריך לצלצל פעמיים", "ניגונים", "הוי ארצי מולדתי", "לפנות ערב" ו"שני שושנים".
באלבום ניכרת הפשטות שבעיבודים הכוללים גיטרה ושירה בלבד. יהודית שרה את כל השירים, ואחיה יעקב מלווה אותה בגיטרה בכולם. בנוסף יהודית מצטרפת לנגינה בגיטרה בשיר "ליבבתיני", ויעקב מצטרף לקולות רקע בשיר "לפנות ערב".
את עטיפת האלבום וכן הצילומים שבחוברת צילם ניר סגל, ומוצגים בה יהודית ויעקב רביץ.
תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום זהב על מכירות של למעלה מ-20 אלף עותקים, ולאור ההצלחה הועלה סבב הופעות של השניים לשירי האלבום. בהופעה יהודית הוסיפה לשיר קלאסיקות ישראליות נוספות שלא נכללו באלבום, וכבר ביצעה אותם בעבר, כגון: "שיר הכד" (מילים: אברהם חלפי, לחן: מרדכי זעירא), "דבקה רפיח" (מילים: עמנואל זמיר, לחן: עממי), "מגדלור" (מילים: דן אלמגור, לחן: משה וילנסקי), "עין גדי" (מילים: איתן פרץ, לחן: ש. דיבון) ו"וידוי" (מילים: אלכסנדר פן, לחן: סשה ארגוב).
ז'ורז'
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אליזבת קרטר
אליזבת קרטר (באנגלית: Elizabeth Carter; 16 בדצמבר 1717–19 בפברואר 1806) הייתה משוררת, מתרגמת ומחברת אנגלייה, מהבולטות והמלומדות ביותר בדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג. היא החלה לפרסם פואמות בשנת 1734, תחת שם העט אלייזה, וזכתה למוניטין כקלאסיציסטית ובעלת כישרון רב לשפות. עבודתה המוערכת ביותר היא תרגום ראשון לאנגלית של כתבי אפיקטטוס. בני תקופתה החשיבו אותה ל"אישה המלומדת ביותר באנגליה".
ראשית חייה, משפחה והשכלה
קרטר נולדה בעיירה דיל, שבמחוז קנט באנגליה. היא הייתה בתו הבכורה של ניקולס קרטר, איש כנסייה ואחד מששת המטיפים בקתדרלת קנטרברי. אמה, מרגרט, הייתה הבת היחידה והיורשת של ריצ'רד סוויין מדורסט. האם נפטרה כשאליזבת הייתה בת 10. אחיינה של קרטר כתב בזכרונותיו שמצבה של האם הידרדר לאחר שהמשפחה איבדה חלק ניכר מהונה בהתרסקות הכלכלית של חברת הים הדרומי. לפני שנפטרה האם, נולדו לזוג בת ושלושה בנים נוספים. בשנת 1729 התחתן האב בשנית, עם מרי בין, ומנישואים אלה היו לאליזבת אח ואחות למחצה. אליזבת עזרה בגידול אחיה הצעירים, ומאוחר יותר סייעה להכין את אחיה למחצה, הנרי, ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
אביה של קרטר, שהיה אדם מלומד ובעל ידע בשפות, דאג להשכלה של כל בניו ובנותיו, ועודד את ביתו הבכורה למחשבה עצמאית. בספר האחרון שהוציאה, ספר פואמות משנת 1762, כללה קרטר פואמה לאביה, בה היא הודתה לו על שחינכהּ לעצמאות ולחירות מחשבה:
אליזבת התקשתה בתחילה בלימודיה והצליחה לרכוש השכלה בזכות עקשנותה והתמדתה. כשבגרה, היא הייתה מתעוררת מוקדם בבוקר, וכדי להתמיד בלימודים עד שעת לילה מאוחרת הייתה לועסת תה ירוק ומריחה טבק, התמכרות שגרמה לכאבי ראש חזקים שליוו אותה כל חייה. בדרך זו הצליחה קרטר ללמוד יוונית ולטינית, המשיכה לעברית, צרפתית, איטלקית וספרדית, ובהמשך למדה גם פורטוגזית, ערבית וגרמנית. מקצועות אחרים - אסטרונומיה, מתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה של יוון העתיקה - למדה קרטר מחברה, הפילוסוף והאסטרונום תומאס רייט, ששימש עבורה כמורה פרטי. אולם, מקצועות אלה לא נחשבו באותה תקופה ל"נשיים", וכדי להשלים את השכלתה בתחומים שנחשבו הולמים לבנות מינה, נשלחה קרטר לשנה בקנטרברי, שם למדה סריגה, ציור ומוזיקה בביתו של גולה הוגנוטי.
תחילת הקריירה
אביה של קרטר הכיר את אדוארד קייב, המוציא לאור של הירחון The Gentleman's Magazine, ובזכות ידידות זו החלה קרטר לפרסם את יצירותיה הראשונות. הפואמה הראשונה, "חידה על אש", פורסמה תחת הפסבדונים "אלייזה" במגזין, בנובמבר 1734. כחצי שנה לאחר מכן זכתה הפואמה לתגובה משבחת מכותב שחתם בשם העט "סילביוס" (ככל הנראה ג'ון דיואיק) ועודד אותה להמשיך לתרום למגזין. קרטר ענתה לסילביוס שהיא שואפת לכתוב נושאים שברומו של עולם כמו חיים ומוות, אך היא חוששת שאין לה ניסיון מספיק לכך. עם זאת, היא המשיכה לפרסם משיריה בירחון, וככל הנראה פרסמה שם גם תרגום ראשון מיוונית, אודה של אנאקראון.
בשנים 1735–1739 ביקרה קרטר בלונדון במספר שהיות ארוכות. החוקרת סילביה הרקסטרק מאיירס שיערה שאביה של קרטר, שפרסם גם כן מספר דרשות אך היה בעל הכנסה מצומצמת, שלח את בתו ללונדון בתקווה שכישרונה ישפר את מעמדם בקרב אנשי החברה בעיר. במהלך השנים האלה המשיכה קרטר לפרסם במגזין של קייב, ויצירותיה התקבלו באהדה גוברת. בין השאר, היא פרסמה תרגומים לאודות של הורטיוס, ובשנת 1738 יצא לאור בעילום שם קובץ של פואמות פרי עטה. אחת הפואמות שכתבה, "חידה על החלומות", משכה את תשומת לבו של סמואל ג'ונסון, שהחל גם כן לתרום למגזין מכתביו באותן השנים. באפריל 1738 פרסם ג'ונסון במגזין מכתם המשבח את "אלייזה" ביוונית ולטינית, וקרטר ענתה לו חודש לאחר מכן, גם כן ביוונית ולטינית. ביולי היא פרסמה מכתם בלטינית בהשראת ביקור בגנים של אלכסנדר פופ, אשר הוקדש לג'ונסון וזכה לשלושה תרגומים לאנגלית בגיליון הבא, אחד מהם ככל הנראה של ג'ונסון עצמו. הידידות של קרטר עם ג'ונסון, שבהמשך היה לדמות בולטת בחיי החברה והתרבות בלונדון, נמשכה עד מותו של ג'ונסון, והייתה חשובה להתפתחות היצירה של קרטר.
באוגוסט 1738 קייב הוציא לאור מקבץ של פואמות פרי עיטה, בעילום שם, Poems upon Particular Occasions. שנה לאחר מכן יצאו לאור שני כרכי התרגום של קרטר מצרפתית ל"בחינה של המסה על האדם מאת מר פופ", מאמר ביקורתי של ז'אן-פייר דה קרוסז על המסה של אלכסנדר פופ. קרטר הוסיפה ביאורים ומספר הערות ביקורתיות לתרגום. באותה שנה יצא לאור גם תרגומה מאיטלקית לספר לימוד לנשים על הפילוסופיה של אייזק ניוטון מאת פרנצ'סקו אלגרוטי. על אף שפרסמה גם את העבודה האחרונה בעילום שם, העובדה שהיא המתרגמת הייתה סוד גלוי. לאחר שהספר יצא לאור התפרסמו מספר ביקורות משבחות, שגם זיהו את המתרגמת בשמה. אחת מהן, מאת תומאס בירץ', שמלכתחילה עודד את קרטר לקחת על עצמה את הפרויקט, אף רמזה על אינטימיות בין המתרגמת למבקר, מה שהסב לקרטר מבוכה רבה. בירץ' רמז גם בזכרונותיו על רומן בינו לבין קרטר, אך היסטוריונים מטילים ספק באמיתות הדברים. ג'ודית האוולי משערת שהחיזורים של בירץ' היו הסיבה לעזיבה הנמהרת של קרטר את לונדון.
חזרה לדיל וידידות עם קתרין טלבוט
קרטר חזרה לדיל ביוני 1739. בעשור לאחר מכן היא המשיכה לכתוב פואמות ומכתמים, שמעת לעת התפרסמו במגזין של קייב, אך היא שהתה בעיקר בדיל, שם היא הייתה מבודדת יחסית. ב-1741 היא ביקרה את חברה ומורה תומאס רייט בלונדון, והוא הכיר לה את המחברת קתרין טלבוט. בין השתיים התפתחה ידידות רבת שנים וחליפת מכתבים עשירה, שהסתיימה רק עם מותה של טלבוט. לפי ההיסטוריונית ליליאן פדרמן, בין השתיים הייתה אהבה רומנטית, אך חוקרים אחרים לא מסכימים עם פרשנות זו. לבקשתה של טלבוט, קרטר הגיעה ללונדון בין נובמבר 1748 לאפריל 1749. במהלך הביקור קיבלה קרטר הצעת נישואים ממכר בשם ג'ון דלטון, אך אביה השאיר בידה את ההחלטה, והיא החליטה לסרב. בתחילת שנות ה-50 היא הצהירה על כוונתה להישאר רווקה ועצמאית. לפי סילביה הרקסטרק מאיירס, "נראה שהסרוב של קרטר להתחתן והסתמכותה על ידידות עם נשים נבעו מתפיסתה שנישואים מערבים יחסי כוחות שבהם הגבר שולט באישה, בעוד שידידות עם נשים מערבת מערכת יחסים אמינה יותר בין שוות". דרך טלבוט הכירה קרטר את תומאס סקר, הבישוף של אוקספורד, ובהמשך הארכיבישוף מקנטרברי.
כל כתבי אפיקטטוס
טלבוט עודדה את קרטר לקחת על עצמה את תרגום יצירותיו של הפילוסוף הסטואי אפיקטטוס, תרגום עליו היא עבדה בשנים 1749–1756. טלבוט וסקר ייעצו לה בנוגע לתרגום. טלבוט הייתה מודאגת בעיקר מהסתירות בין הגישה הסטואית של אפיקטטוס לבין האמונה הנוצרית, במיוחד בנוגע לחיים שלאחר המוות ולערך המוסרי של התאבדות. בעידודה, הוסיפה קרטר הערות והקדמה לתרגום, שהדגישו את עליונות הנצרות על פני הסטואיות. עם זאת, קרטר עצמה לא חששה מסתירות אלה, וטענה ש"הדוקטרינה הסטואית היוותה משמר מצוין מפני הרעה, שעלולה הייתה לבוא מהספקנות של האקדמאים והפירוניסטים, אם לא היו מתנגדים לה".
התרגום יצא לאור בשנת 1758 למנויים, והיה הטקסט הראשון שפרסמה קרטר בשמה. זה היה התרגום הראשון של אפיקטטוס לאנגלית, ופתחה אותו אודה לקרטר ("אודה בלתי רגילה") מאת הסטר צ'אפון. בהמשך יצא התרגום בשש מהדורות נוספות.
פעילות לאחר תרגום אפיקטטוס ומותה
התרגום של אפיקטטוס הפך את קרטר לדמות מוכרת בחיים התרבותיים והאינטלקטואלים בלונדון. אליזבת מונטגיו התרשמה מהתרגום ומהליכותיה של קרטר. לאחר הפרסום השתיים הפכו לחברות קרובות, וקרטר הייתה לחלק מהרשת החברתית שטוו מונטגיו ואחרות, מעגל הבלוסטוקינג. בתיווך מונטגיו יצא לאור ספר הפואמות האחרון של קרטר, Poems on Several Occasions ("פואמות לאירועים אחדים"). זה היה הפרסום האחרון מכתביה במהלך חייה.
תרגום כתבי אפיקטטוס הניב הכנסה נאה לקרטר, שבאמצעותה היא קנתה בית בדיל. אשתו השנייה של אביה נפטרה, והוא שכר חלק מהבית שבנתה לעצמו. עם זאת, כאישה רווקה ללא הכנסה קבועה היא חיה חיים צנועים. חבריה סייעו לה לכלכל את ביתה. בשנת 1763 הצטרפה קרטר למסע של אליזבת מונטגיו ובעלה באירופה. לאחר שנפטר חברה, לורד באת', נאמניו העניקו לה מענק שנתי של 100 ליש"ט (מאוחר יותר, 150 ליש"ט). כשבעלה של מונטגיו נפטר היא הייתה למנהלת ובעלת השליטה של עסקי פחם מצליחים, והיא העניקה לקרטר מענק שנתי נוסף של 100 ליש"ט. כשאביה נפטר בשנת 1774, היא קיבלה ממנו ירושה צנועה.
מלבד קשריה עם נשות מעגל הבלוסטוקינג, המשיכה קרטר להיות בקשר עם ג'ונסון עד מותו, ועיסוקיה כללו חברות בחברה למען ביטול סחר העבדים, שהייתה חלק מהתנועה לביטול העבדות בבריטניה. בנוסף, פעלה בעבור ארגוני צדקה ולמען עניים.
בשנת 1796 היא חלתה, ומעולם לא הבריאה לחלוטין. לאחר עשור שבמהלכו מצבה הבריאותי ושמיעתה הידרדרו, נפטרה קרטר בשנת 1806 בלונדון. אחרי מותה ירש אחיינה את כתביה. הוא פרסם קבצים של מכתביה, כולל ההתכתבות בינה לבין מונטגיו, ומהדורה מתוקנת של קובץ הפואמות האחרון שפרסמה, לה הוא הוסיף פואמות שלא התפרסמו קודם לכן.
הארמייה השביעית (ברית המועצות)
הארמייה השביעית (ברוסית: армия я-7) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בינואר 1945 מטה הארמייה היה בסיס להקמת ארמיית המשמר התשיעית.
טיספרנס
טיספרנס (ביוונית עתיקה: Τισσαφέρνης ; בפרסית עתיקה: چیثرافرنه; מת ב-395 לפסה"נ) היה מצביא ומדינאי פרסי, ושימש כאחשדרפן באסיה הקטנה בשנים 395–413 לפסה"נ. הוא היה נכדו של הינדרנס, ששימש כמפקד יחידת העילית הידועה בכינויה "רבבת בני האלמוות" במהלך פלישת צבאו של קסרקסס ליוון. טיספרנס ופועלו ידועים לנו בעיקר בזכות התפקיד שמילא במלחמה הפלופונסית, אשר תואר בידי היסטוריונים יוונים בני התקופה כגון תוקידידס. מקורות פרסיים אודותיו לא השתמרו. טיספרנס היה האחשדרפן של לידיה ו-קאריה, ובנוסף שימש כמפקד העליון של הצבא הפרסי באסיה הקטנה.
בהתאם להוראת דריווש השני להשתלט על הערים היווניות באזור אסיה הקטנה, כרת טיספרנס ברית עם הספרטנים כנגד האתונאים, דבר שאיפשר לו להשתלט על רוב שטחה של איוניה עד שנת 412 לפנה"ס. אולם לאחר מכן החליט טיספרנס, ככל הנראה בעקבות עצותיו של אלקיביאדס, להימנע מהמשך התמיכה בספרטה, ולאפשר לצדדים היריבים במלחמה הפנימית בעולם היווני להתיש את עצמם ללא מעורבות פרסית. לכן, כאשר בשנת 408 לפסה"נ החליט המלך הפרסי על אימוץ מדיניות של תמיכה בספרטנים במלחמתם נגד אתונה, הודח טיספרנס מתפקידו כמפקד הכוחות הפרסיים באסיה הקטנה, ונשאר כאחשדרפן של קאריה בלבד.
לוח קוקוס
לוח הקוקוס (באנגלית: Cocos Plate) הוא לוח טקטוני בעל קרום אוקייני צעיר מתחת לאוקיינוס ​​השקט מול החוף המערבי של מרכז אמריקה, והוא נקרא על שם אי הקוקוס שנמצא בתחומו. לוח קוקוס נוצר לפני כ-23 מיליון שנה כאשר לוח פארלון העתיק (ושאינו קיים כבר) נשבר לשני חלקים: ללוח קוקוס וללוח נסקה. גם לוח קוקוס נשבר לשני חלקים כאשר המיקרו לוח ריברה נפרד ממנו. לוח קוקוס תחום על ידי מספר לוחות: מצפון-מזרח הוא גובל בלוח הצפון אמריקאי ובלוח הקריבי, ממערב הוא תחום בלוח הפסיפי ומדרום בלוח נסקה.
הגבולות בין לוח קוקוס ללוחות השכנים לו, קובעים, בין השאר, את הרמה הסייסמית של הלוח, והסיכון לרעידות אדמה הרסניות מתנועתו היחסית. הגבולות הדרומי והמערבי, הינם גבולות עם לוחות בעלי קרום אוקייני גם כן, ועל כן גובל ביניהם רכס מרכז אוקייני. לאורך הרכס/גבול מתקיים תהליך מתיחה שמתבטא ברעידות אדמה קטנות בלבד, אגב יצירת קרום אוקיאני חדש. הגבול מצפון וצְפון- מזרח הינו עם הלוח הצפון אמריקאי, בעל הקרום היבשתי, והגבול ממזרח הוא עם הלוח הקריבי שגם הוא בעל קרום יבשתי. בשני מקרים אלה, לוח קוקוס מתנגש בהם, ומתקיים שם תהליך הפחתה אגרסיבי, בו לוח קוקוס הצפוף יותר, צונח אל מתחת ללוחות היבשתיים הללו, אגב יצירת רעידות אדמה הרסניות. לדוגמה: רעידת האדמה ההרסנית של מקסיקו סיטי (1985) והרעידה ההרסנית בציפאס (2017) הן תוצאה של ההתנגשות בין לוח קוקוס ללוח הצפון אמריקאי; רעידות האדמה ההרסניות של אל סלוודור בינואר ופברואר  2001 הן תוצאה של ההתנגשות בין לוח קוקוס ללוח הקריבי.
דיפווטר הורייזן
דיפווטר הורייזן (באנגלית: Deepwater Horizon) הייתה אסדת קידוח במים עמוקים ביותר בעלת יצוב עוגנים ומיקום דינמי. ב-20 באפריל 2010 אירע על אסדת הקידוח פיצוץ עז בשל התפרצות באר נפט תת-מימית, בו נהרגו 11 קודחים ונפצעו 17. באסדה פרצה שרפה שלא ניתן היה לכבותה ולאחר יומיים שקעה האסדה במצולות מפרץ מקסיקו תוך שהיא גורמת לדליפת הנפט הגדולה והחמורה בהיסטוריה.
ההערכות על קצב הדליפה מדברות על 35,000 עד 60,000 חביות ליום (5500 עד 9500 מטר מעוקב ליום), וכמות הנפט הגולמי שנשפכה לים הייתה גדולה פי 20 מהכמות שנשפכה מהמכלית באסון הנפט של אקסון ואלדז.
תיאור האסדה
אסדת הקידוח Deepwater Horizon היא אסדת קידוח מהדור החמישי שנבנתה על ידי חברת Hyundai Heavy Industries, חברת בת של תאגיד יונדאי, באולסן שבקוריאה הדרומית ונרכשה על ידי חברת טראנסאושן. היא נחכרה על ידי חברת האנרגיה הבריטית BP עד ספטמבר 2013. האסדה הייתה רשומה במג'ורו שבאיי מרשל ויעודה היה לקדוח בים הפתוח, במים עמוקים מאוד, לצורך חיפושי נפט. אורך האסדה 121 מטר ורוחבה 78 מטר. נכון ל-2010 היא הייתה אחת מכ-200 אסדות קידוח המסוגלות לקדוח לעומק של יותר מ-1,700 מטר.
בספטמבר 2009 קדחו עובדי BP שעל האסדה את באר הנפט העמוקה ביותר בהיסטוריה, לעומק אנכי של 10,685 מטר.
היסטוריה
בניית האסדה החלה בדצמבר 1998 והיא נמסרה בפברואר 2001 לחברת טראנסאושן ואולם כל הפעילות במפרץ מקסיקו נוהלה על ידי החברה החוכרת BP. פעילות זו כללה קידוחים בשדות הנפט התת-מימיים Atlantis, Thunder Horse, Kaskida ו-Tiber. ב-2 בספטמבר 2009 הגיע הקידוח בשדה הנפט Tiber לעומק מרבי של 10,685 מטר, מהם 1,259 מטר במים.
ב-2002 שודרגה האסדה והותקנה בה מערכת בקרה המאפשרת לשלוט בקידוח מרחוק. טכנאים ביוסטון שבטקסס מקבלים נתוני קידוח בזמן אמת מהאסדה ומעבירים הוראות תחזוקה וטיפול בתקלות.
בזמן התאונה עבדה האסדה בשדה הנפט התת-ימי Mississippi Canyon Block 252, הידוע גם בשם Macondo Prospect. שדה זה נמצא כ-80 קילומטר מהחוף הדרומי-מזרחי של לואיזיאנה.
התפוצצות ושרפה
לאחר שבערה למעלה מיממה, קרסה האסדה ושקעה במצולות המפרץ ב-22 באפריל 2010 בשעה 10:21. ב-30 באפריל 2010 עדיין לא נודעה סיבת ההתפוצצות בבירור, אם כי כל הסימנים מעידים על התפוצצות גז שהשתחרר במהירות.
בזמן ההתפוצצות ביצעה האסדה קידוח גישוש. העובדים סיימו את תהליך יציקת המלט לתוך שרוול הקידוח כ-20 שעות לפני הפיצוץ והבאר עמדה לקראת בדיקת שלמות כוללת של כל הרכיבים. לאחר תהליך זה אמורים היו הקודחים לסתום במלט את פי הבאר, עד לחיבורה מחדש למערכת הפקת נפט. תהליך סתימת הבאר בפקק מלט לא הסתיים. סתימה כזו מבוצעת במלט מעורב בקצף חנקני שהוא הרבה יותר מורכב לטיפול.
על פי ראיונות ותחקיר פנימי שערכה חברת BP עם הקודחים לאחר האסון, בועה גדולה של גז מתאן ברחה מן הבאר וירתה כלפי מעלה את עמוד הקידוח. הבועה התפשטה במהירות תוך שהיא שוברת כמה מחסומי בטיחות, עד שהגיעה לפני הים והתפוצצה. מנכ"ל טראנסאושן תיאר את האירוע ככשל פתאומי וקטסטרופלי של מערכת הבטון הממגנת.
נפגעים ומאמצי הצלה
הרוגים: ג'יסון אנדרסון. ארון דייל ברקין. דונלד קלארק. סטיבן ריי קרטיס. גורדון ג'ונס. רוי ויאט קמפ. קרל קלפינג'ר הבן. דיואי א איוונט. שיין מ אושוו. קית' בלייר מנואל. אדם וייס.
גילוי דליפת הנפט ועוצמתה
ההערכה היא שדלפו 28 מיליון חביות נפט
השלכות והשפעות על הדיג
הדליפה גרמה לאסון סביבתי שפגע בתעשיית הדיג במפרץ מקסיקו, ובתעשיית התיירות בחופי מפרץ מקסיקו, ובבתי הגידול של מיני עופות רבים. נפגעו בעיקר בעלי חיים ימיים כדוגמת לווייתנים, דולפינים, דגים, סרטנים ועופות דוגמת שקנאים. כדורי זפת המשיכו להתגלות בחופים גם ארבע שנים אחרי שהדליפה נעצרה.
השלכות כספיות
מיליארדי דולרים שהושקעו באסדה נשפכו לים כמובן פגיעה קשה גם בחברת הקידוח הבורסאית פיצוי להרוגים והפצועים ולמשפחותהם ופיצוי כספי למקסיקו בגין פגיעה בדגה וזהום
הסרט
ב-2016 יצא לאקרנים סרט בשם "אסון בלב ים" שהוכן על בסיס אירועי אסון "דיפווטר הורייזן". הסרט בוים על ידי פיטר ברג והשתתפו בו מרק וולברג (בתפקיד ראשי), קורט ראסל, ג'ון מלקוביץ', ג'ינה רודריגז, דילן או'בריאן וקייט הדסון. הסרט היה מועמד ל-2 פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-89 (2016) בקטגוריות של אפקטים קוליים ואפקטים ויזואליים.
יחסי ספרד–פנמה
יחסי פנמה-ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין פנמה לספרד. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
קולוניזציה ספרדית
בשנת 1501, החוקר הספרדי רודריגו דה בסטידאס הפך לאירופי הראשון שנכנס לשטחה של פנמה והכריז עליה כשייכת לספרד. בשנת 1502 הפליג כריסטופר קולומבוס לאורך חופי פנמה. בשנת 1510 ייסד החוקר הספרדי דייגו דה ניקואסה את היישוב הראשון בפנמה וכינה אותו "נומברה דה דיוס". בספטמבר 1513 הגיע הכובש הספרדי וסקו נונייס דה בלבואה לפנמה והיה האירופי הראשון שהוביל משלחת שראתה את האוקיינוס השקט. בשנת 1513 הפכה פנמה רשמית לחלק מהאימפריה הספרדית.
בשנת 1514 הפך פדרו אריאס דאבילה למושל הראשון בשטח פנמה. המושל ייסד את העיר פנמה סיטי שהפכה לבירת הטריטוריה. לאחר שהגיע לשלטון, הוא הורה על כריתת ראשו של בלבואה בשנת 1517 באשמת בגידה. הוא הורה גם על התקפות רצחניות נגד האוכלוסייה הילידית, אותה שרף בחיים ו/או האכילה לכלבים. במהלך תקופה זו הפכה פנמה לטריטוריה חשובה עבור ספרד שכן היא ממוקמת בין השטחים הספרדיים של מלכות המשנה של ספרד החדשה לשטחי אמריקה הדרומית. בשנת 1717 הפכה פנמה לחלק ממלכות המשנה של גרנדה החדשה.
עצמאות
בשנת 1808 הוכתר ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד וכמה מושבות אמריקה הספרדית החלו להכריז על עצמאותן מספרד. בין התאריכים 10–28 בנובמבר 1821 הובילו תושבי פנמה מרד ללא דם נגד ספרד והכריזו על עצמאותה ב-28 בנובמבר 1821. באישורו של סימון בוליבר, הצטרפה פנמה לאיחוד רפובליקת קולומביה הגדולה שכלל גם את קולומביה, אקוודור וונצואלה.
בשנת 1831 התפרק האיחוד ופנמה נותרה חלק מקולומביה עד שנת 1903, כאשר הסנאט של קולומביה סירב לאשרר את חוזה היי-אראן אשר היה מאפשר לארצות הברית לחכור את תעלת פנמה למשך 100 שנה. עד מהרה תמכה ארצות הברית בעצמאותה של פנמה עליה הכירה ספרד בשנת 1903.
לאחר העצמאות
במאי 1904, פנמה וספרד כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. בשנת 1915 השלימה ספרד הקמת שגרירות בפנמה סיטי. במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) כמה ספרדים היגרו לפנמה וחיפשו מקלט. בספטמבר 1977 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ביקור רשמי בפנמה, הראשון מבין שלושה ביקורים.
בין השנים 1983–1989 שלט מנואל נורייגה בפנמה. במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה נמלט נורייגה לנונציו האפוסטולי של הוותיקן בפנמה. בעודו שם ביקש נורייגה מממשלת ספרד מעמד פליט בספרד. ספרד סירבה להצעתו של נורייגה מכיוון שלספרד היה חוזה הסגרה קבוע עם ארצות הברית.
ב-31 בדצמבר 1999 ביקר שוב חואן קרלוס הראשון בפנמה ונפגש עם נשיאת פנמה מיריה מוסקוסו וסייע במעבר תעלת פנמה לשליטת פנמה. ביולי 2014 הגיע ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי לביקור רשמי בפנמה. בספטמבר 2014 הגיע נשיא פנמה חואן קרלוס ורלה לביקור רשמי בספרד.
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון חוזה שלום וידידות (1953); הסכם לשיתוף פעולה חברתי (1966); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1979); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וסחר (1982); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1983); הסכם לקידום הדדי והגנה על השקעות (1997); אמנת ההסגרה (1997); הסכם תחבורה אווירית (2001) והסכם בין משרדי הבריאות של פנמה וספרד להקמת מרכזי בריאות.
תחבורה
מתקיימות טיסות ישירות בין פנמה לספרד עם חברת התעופה איבריה.
יחסי סחר
בשנת 2017 הסתכם המסחר בין פנמה לספרד ב-443 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של פנמה לספרד כולל: טונה קפואה, לובסטר ושמן דקלים. הייצוא העיקרי של ספרד לפנמה כולל: בושם, תרופות, פלדה וברזל למטרות בנייה, מכוניות וחשמליות, חיווט חשמלי וכיסויי קרמיקה. בשנת 2016 הסתכמו ההשקעות הספרדיות בפנמה ב-14 מיליון אירו, כאשר מרבית ההשקעות עברו לתעשיית המזון והנייר. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica וזארה פועלות בפנמה.
Niet Molotoff
Niet Molotoff (ידוע גם בשם Njet Molotoff) הוא שיר תעמולה פיני שהולחן במלחמת העולם השנייה כדי להגחיך את הפולשים הסובייטים. השיר הולחן על ידי מאטי יורבה ונכתב על ידי טאטו פקרינן. יורבה הקליט את השיר לראשונה בשנת 1942 עם להקת Kristalli-Tanssiorkester בניצוחו של ז'ורז' דה גודזיסקי ובליוויו התזמורתי של רוברט פון אסן.
השיר צוחק על ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי שחתם על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ומשווה אותו לניקולאי בובריקוב, פקיד צאר שנרצח על ניסיונותיו להנהיג מדיניות רוסיפיקציה בפינלנד. השיר משמיץ את מולוטוב על כך ש"שיקר יותר מבובריקוב עצמו" בתגובה להצדקות של מולוטוב לפלישה, בעוד שאר השיר לועג לציפיות הסובייטיות לכיבוש וליוסיף סטלין "ושרלטנים אחרים".
השיר הוקלט מחדש על ידי להקת Solistiyhtye Suomi בתור Njet Molotoff בשנת 1989.
השיר זכה לפופולריות מחודשת במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשל הדמיון במצב שתי המדינות. גם פינלנד וגם אוקראינה למרות נחיתותן המספרית והצבאית הצליחו להדוף את הכוחות הרוסיים/סובייטים ולהגן על שטחן. נכתבה גרסת כיסוי באוקראינית עם התאמה למצב האוקראיני בשם "Njet Vladimir" על שם ולדימיר פוטין.
יחסי אינדונזיה–קטר
רפובליקת אינדונזיה ומדינת קטר מקיימות יחסים דיפלומטיים מאז 1976. היחסים בין אינדונזיה לקטר הם יחסים חמים משום חברותיהן בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי והיותן שתי מדינות משפיעות על העולם הערבי והאסלאמי בזירה הבינלאומית. קטר מיוצגת באינדונזיה באמצעות שגרירות הנמצאת בעיר הבירה ג'קרטה ואינדונזיה מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות הממוקמת בעיר הבירה דוחה.
ביקורים רשמיים חשובים
בזכות הנפט שלה, הגז הטבעי שלה ומשאביה הרבים, קטר היא מדינה מבין העשירות בעולם. נשיא אינדונזיה, סוסיליו באמבאנג יודהויונו, ביקר ביקור רשמי ב-2006 בדוחה, כדי לפתות את הקטרים להשקיע באינדונזיה, בביקור נחתמו הסכמים רבים בתחומי החינוך והתרבות. אמיר קטר, שייח חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני נסע לביקור רשמי בג'קרטה כמחווה לביקור הקודם. במהלך הפורום לדמוקרטיה בבאלי IV בדצמבר 2011, ראש ממשלת קטר שייח חמד בן ג'אסם בן ג'אבר אאל ת'אני נפגש עם יודהויונו ואלה שוחחו.
סחר והשקעות
סך היקף הסחר בין שתי המדינות בשנת 2011 הגיע ל 683.6 מיליון דולר אמריקאי. לפי הדו"ח, קטר סחרה הרבה יותר בשנת 2011. זאת בשל שני גורמים עיקריים; ראשון, האוכלוסייה והדמוגרפיה של קטר קטנה מכדי ליצור בביקושים למוצרי אינדונזיים, ואילו השני הוא גידול מתמיד לכאורה של צורך האינדונזי לנפט, מה שהופך את הייבוא הקטרי לאינדונזיה למשמעותי. הייצוא האינדונזי לקטר כולל ריהוט, ציוד משרדי, נייר, מוצרי חשמל תעשייתיים וביתיים.
רביעייה לקץ הימים
רביעייה לקץ הימים (בצרפתית: Quatuor pour la fin du temps) היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצרפתי אוליביה מסיאן. היא ייחודית מבחינת נסיבות הלחנתה, נסיבות ביצועה, ההרכב אליו היא כתובה והחומרים המוזיקליים עצמם.
הלחנה וביצוע לראשונה
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא מסיאן לשרת בצבא וב-1941 נלקח למחנה אסירים בגרמניה בשם Silesia, הידוע גם בשם Stalag VIII שם כתב את "רביעייה לקץ הימים". הרביעייה בוצעה לראשונה במחנה בינואר 1941. מסיאן כתב להרכב מיוחד מאד: צ'לו, פסנתר, כינור וקלרינט, כי אלו היו המוזיקאים איתם עבד במחנה. את הכנר הכיר עוד קודם לכן במלחמה. יחסית למחנה אסירים, שררו בסטאלג תנאים טובים ופעילות תרבותית ענפה. היו אפילו עיתון והרכב ג'אז. הקצינים הגרמנים הכירו בכישרונו של מסיאן, מה גם שבתקופה זו הוא היה מלחין בעל שם. הם תמכו בפעילותו המוזיקלית וסיפקו לו ציוד ואפשרות להלחין. היצירה מכילה את המאפיינים העיקריים של יצירתו של מסיאן: הלהט הדתי, ריתמוסים א-סימטרים, תכנים חוץ-מוזיקליים, שילוב של שירת הציפורים ושפה מודאלית ייחודית שמסיאן פיתח. היצירה מבטאת בדרכים מוזיקליות את "קץ הזמן": אוסטינטו בלי התפתחות, הפרעות פתאומיות במקצב השגרתי ועוד.
יחסי אינדונזיה–קטר
מהגרי עבודה
נכון ל-2016, יש כ-40 אלף אינדונזים אשר עובדים בקטר. חלק מהם עובדים במגזר הנפט, ואילו אחרים עובדים כעובדי מדינה מקומיים. קטר מבקשת עובדים מיומנים ומאומנים מאינדונזיה, במיוחד עובדי שמן וגז ואחיות. לדברי משרד העובדים האינדונזי, בתחילת 2014, קטר פרסמה בקשה לעובדים אינדונזיים מיומנים למילוי אלף משרות פנויות שם. בין היתר הם מתפקדים בתעשיית הנפט והגז, מלונאות ואירוח המגזר, טכנולוגיית המידע, ענף הבנייה, ורפואה.
רביעייה לקץ הימים
הלחנה וביצוע לראשונה
הרביעייה כוללת שמונה פרקים ומסיאן כתב הקדמה בו הוא מסביר את מקור השם, הנושא של כל פרק ונותן מעין פרשנות אישית שלו למוזיקה: וכך הוא כותב: “מקור ההשראה ליצירה הוא מחזון ההתגלות של יוחנן פרק עשירי: "וארא מלאך אחר אביר יורד מן השמים והוא עטה ענן ועל-ראשו כמראה הקשת אשר בענן ופניו כשמש ורגליו כעמודי אש: ובידו ספר קטן פתוח וישם את-רגל ימינו על-הים ואת-שמאלו על-הארץ:  ויקרא בקול גדול כאשר ישאג האריה ובקראו דברו שבעת הרעמים בקולתיהם:  וכדבר שבעת הרעמים בקולתיהם חפצתי לכתב ואשמע קול מן-השמים לאמר חתום את אשר-דברו שבעת הרעמים ואל-תכתב זאת:  והמלאך אשר-ראיתיו עמד על-הים ועל-הארץ הרים ימינו אל-השמים:  וישבע בחי עולמי העולמים אשר-ברא את-השמים וכל-אשר בהם והארץ וכל-אשר בה והים וכל-אשר-בו שאין עוד שהות:  אבל בימי קול המלאך השביעי בעמדו לתקוע ונשלם סוד האלהים כאשר בשר את-עבדיו הנביאים".
השפה הריתמית
בהמשך ההקדמה מסיאן מתאר ומבאר את השפה הריתמית שלו, הכוללת כמה מרכיבים:
רב גידל
רב גידל היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל וארץ ישראל, תלמיד מובהק של רב.
הוא מביא עשרות פעמים בתלמוד את מאמריו של רב, לעיתים רבות - שמע אותם מרבו חייא בר יוסף, ולעיתים נדירות - גם את מאמריו של זעירי.
לאחר פטירתו של רב, עבר רב גידל ללמוד מפי תלמידו רב הונא. רב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, ולכן רבים מתלמידיו, בינם רב גידל, התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד.
בהמשך עבר להתגורר בארץ ישראל, בבית מדרשו של רבי יוחנן בטבריה. בהקשר לכך, מסופר על האמורא, רבי אבא, שהקדים את רב גידל בקניית קרקע שרב גידל כבר התעסק בקנייתה. המקרה הגיע לידיעתו של רבי יצחק נפחא, והוא שאל את רבי אבא: אם עני מהפך בחררה (עוגת קמח צלויה על גחלים), ובא אחר ולוקחה ממנו, מה הדין? רבי אבא ענה: הוא נקרא רשע. רבי אבא הסביר לרבי יצחק שהוא לא ידע שרב גידל כבר התחיל להתעסק בקניית קרקע זו, ועכשיו שהוא יודע את הרקע הוא מסכים לתת לו אותה במתנה אך לא למכרה לו, משום שמכירת הקרקע הראשונה נחשבת לסימן רע. רב גידל סירב לקבלה במתנה, על פי הפסוק במשלי "שונא מתנות יחיה". מאחר ששניהם סירבו להשתמש בקרקע, היא נשארה הפקר, והייתה מכונה "הקרקע של הרבנים".
היה נוהג לעמוד ליד שערי טבילה (מקום שנמצאות שם נשים), כדי להורות הלכות טבילה לנשים, וכאשר שאלו אותו חכמים האם אין הוא מפחד מגירוי היצר, ענה שאין חושש לדבר, שכן אין יצר הנשים שולט עליו כלל.
טוקסודון
טוקסודון (שם מדעי: Toxodon; משמעות השם: "שן מעוקלת") הוא סוג של יונק קדום דמוי קרנף שהיה הגדול בסדרת הנוטונגולאטויים הנכחדת ובמיני אמריקה הדרומית בין סוף המיוקן עד סוף הפליסטוקן ואולי גם עד תחילת ההולוקן. יונק זה חי בעדרים בערבות אמריקה הדרומית (כולל בארגנטינה וברזיל) ואף חלק מאמריקה המרכזית, אליה חדר לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה. סוג זה הוגדר ב-1837 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון.
מאפיינים
הטוקסודון הגיע לאורך 2.7 מטרים ולגובה 170 ס"מ, ושקל 1,500 ק"ג. רגליו האחוריות היו מעט ארוכות מהקדמיות ולכן נטה גופו קדימה. גולגולתו מזכירה מעט גולגולת היפופוטם והייתה בעלת לסתות רחבות ושיניים מתאימות לתזונה המתבססת על עשבים קשים.
מאובנים השייכים לטוקסודון ראה במסעו לדרום אמריקה צ'ארלס דרווין, אולם הוא העריך שהיצור היה דמוי-תחש או עצלן או אפילו מין פיל קדום. הטוקסודון שונה מכל יונק שליה קיים והוא קרוב בעיקר למקרוקניה מאותו אזור.
הטוקסודון נכחד בסוף הפליסטוקן, ככל הנראה על ידי האדם (לעיתים נמצאו ראשי חצים סמוך למאובנים), וייתכן שגם כתוצאה מתחרות עם חיות מותאמות יותר לאכילת עשבים.
בתרבות
עדר של טוקסודונים מופיע בסדרה פארק פרהיסטורי.
רשת הטלפון העירונית של מוסקבה
רשת הטלפון העירונית של מוסקבה (ברוסית: Московская городская телефонная сеть) הוא שמה של חברת מניות ציבורית מן הוותיקות ברוסיה, שהוקמה לראשונה בשנת 1882 כמפעילת רשת הטלגרף של מוסקבה. כיום מספקת שירותי אינטרנט, טלוויזיה, טלפון קווי, תקשורת סלולרית, שירותי צילום של מצלמות נסתרות ועוד בשטחי מוסקבה ובפרבריה.
יורם מיתקי
יורם מיתקי (נולד ב-16 בדצמבר 1945) הוא פרופסור לניהול ומשאבי אנוש, מתמחה בפיתוח והוראת גישות ניהוליות מתקדמות וכן בייעוץ עסקי/ ארגוני בתחומים אלו. בקריירה האקדמית שלו מילא תפקיד דיקן פקולטה למינהל עסקים במספר מכללות ומאז 2019 מכהן כראש החוג לניהול משאבי אנוש במרכז האקדמי פרס.
חייו האישיים
מיתקי נולד בירושלים לעדה (לבית לוי) ואהרון מיתקי (זיסקינד). אביו שימש כראש מדור עיראק באמ"ן וממקימי חברת דפי זהב. בשנת 1952 עבר עם משפחתו לשכונת צהלה בתל אביב והם היו מתושבי השכונה הראשונים.
בשנת 1960, עבר להתגורר כילד חוץ בקיבוץ חצור שם סיים את לימודי התיכון. בשנת 1964, התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון. עם שחרורו מצה"ל, הצטרף כחבר מן-המניין לקיבוץ חצור. בשנת 1986 התקבל לחברות בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
נשוי לנעמי (לבית גלר) ולהם חמישה ילדים ושמונה נכדים.
חייו המקצועיים
בשנת 1972 החל את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בהצטיינות. במהלך לימודיו, שימש כנשיא אגודת הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1975, עם סיום לימודיו, שימש כמנהל הפעילות החברתית של המוסד החינוכי האזורי צפית. בשנת 1976, מונה לדובר מפלגת מפ"ם ובשנת 1978 נבחר לכהן כיו"ר דור ההמשך ותאי הסטודנטים של מפ"ם.
בשנת 1988, החל את לימודי הדוקטורט בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב. זמן קצר לאחר סיום לימודיו, היה ממקימי החוג למנהל עסקים במדרשת רופין ועמד בראשו עד שנת 2000. בזמן ששימש כראש החוג למנהל עסקים פתח את תוכנית לימודי התואר הראשון למנהלים הראשונה בארץ ובאישורה של המועצה להשכלה גבוהה. בשנת 2001 מונה לדיקן בית הספר למדעי החברה והניהול במרכז האקדמי רופין.
החל משנת 1986 ועד היום, משמש יועץ לפיתוח והטמעה של גישות ניהוליות, לאורך השנים ייעץ לחברות פרטיות וציבוריות בישראל ומחוצה לה ביניהן: חברת חשמל, פלאפון, מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בע"מ (מנא"י), רשות הנמלים והרכבות, בנק הפועלים ועוד. בין השנים 2009–2013 היה דיקן בית הספר למנהל עסקים במכון לנדר - מרכז אקדמי ירושלים. בעת כהונתו כדיקן בית הספר למנהל עסקים היה שותף לייסוד הקמפוס החרדי של המכון.
בין השנים 2013 עד 2017 שימש כדיקן הפקולטה למנהל עסקים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן. משנת 2019 מכהן כראש החוג לניהול משאבי אנוש במרכז האקדמי פרס ברחובות.
עבודת החמ"לים בצה"ל
בשנת 1990, עמד בראש צוות מומחים שמינה צה"ל לאבחון עבודת החמ"לים (חדרי מלחמה) ולפיתוח תורה וכלים לשיפור תפקודם ופעילותם מול יחידות ומול חמ"לים אחרים, תוך התמקדות באיסוף מידע, תקשורת וקבלת החלטות. על חברי צוות המומחים נמנו, בין היתר, פרופסור זאב מעוז ופרופסור שיזף רפאלי. הצוות סיים פעילותו בשנת 1994 ומסקנותיו יושמו ביחידות צה"ל השונות.
הזארפן אהמט צ'לבי
סיפורו של הזארפן אהמט צ'לבי נרשם על ידי ההיסטוריון והנוסע אווליה צ'לבי בספרו סיאחת נאמה. מקובל להתייחס בספקנות לתיאוריו של אווליה צ'לבי בספרו אשר נהג להגזים בהם, ואף לרשום פרטים שאין להם בסיס עובדתי; אך הטורקים רואים בסיפור עובדה קיימת, וקראו לשדה התעופה הזארפן שבאיסטנבול על שמו.
בשנת 1638, בתקופת כהונתו של הסולטאן מוראט הרביעי, טיפס הזארפן אהמט לראשו של מגדל גלאטה שמצפון לקרן הזהב וגובהו 67 מטר. הוא קפץ מן המגדל, ובעזרת הכנפיים שבנה, ריחף מעל קרן הזהב ונחת בהצלחה באוסקודר בצִדו השני של הבוספורוס.
הסולטאן, שצפה במעופו של הזארפן אהמט צ'לבי, היה שבע רצון ואף שילם לו סכום נכבד במטבעות זהב; אך זמן קצר לאחר מכן, בהשפעת אנשי דת, שינה הסולטאן את טעמו והגלה את הזרפאן לאלג'יריה. הזארפן מת בגלות באלג'יריה בשנת 1640, בגיל 31.
אווליה צ'לבי מספר גם על אחיו של הזארפן אהמט, לגארי הסאן צ'לבי, שבנה רקטה, שוגר עימה מקצה ארמון טופקאפי ונחת בריא ושלם במי הבוספורוס. ב-1996 יצא לאקרנים בטורקיה סרט על עלילות האחים בשם "איסטנבול מתחת לכנפיי". הזרפאן אהמט הוא אחת הדמויות הראשיות בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה הטורקית "קוסם סולטן", ולסיפור מעופו הוקדשו כמה פרקים בסדרה.
אולהאננסה
היסטוריה
הישג השיא של המועדון היה בעונת 1923/24 כאשר הקבוצה זכתה באליפות פורטוגל ששוחקה באותה תקופה במתכונת פלייאוף. בעונת 1945/46 סיים המועדון במקום הרביעי בליגה, מיקום השיא של המועדון.
בשנת 1974/75 ירד המועדון ליגה ורק בשנת 2009, לאחר 34 שנים, הצליח להעפיל חזרה לליגה הבכירה. בסיום עונת ירד המועדון לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר שסיים במקום האחרון בליגה. בסיום עונת ירד המועדון אל הליגה הפורטוגלית השלישית.
Soul Crusher
Soul Crusher הוא האלבום באורך מלא הראשון של להקת ההבי מטאל האמריקאית וייט זומבי.
When We Were Young
השיר הוא בלדת נשמה, עם מילים שמדברות על זיכרונות העבר עם אדם אהוב. עם יציאתו, זכה השיר לשבחים קריטיים ממבקרי המוזיקה, אשר שיבחו את מילות השיר ואת השירה של אדל.
Soul Crusher
סקירה כללית
האלבום פורסם בחודש נובמבר של שנת 1987, והושק בכ-2000 עותקים בלבד. חברת התקליטים Caroline אימצה את האלבום והקליטה גרסה מחודשת שלו בשנת 1988, וגם בגרסה הזו הושקו 2000 עותקים בלבד. האלבום ממשיך את סגנון הנויז רוק שאפיין את הלהקה בתחילת דרכה.
When We Were Young
רקע וכתיבה
אדל כתבה את השיר ביחד עם טוביאס ג'סו ג'וניור, והוא הופק על ידי אריאל רכטשייד.
עטיפתו של הסינגל מראה לנו את אדל בילדותה כשהיא מחייכת, וזאת בעקבות שמו שבו ניסתה אדל לחזור אל העבר, תוך כדי שימוש בתמונת ילדות כעטיפה רשמית.
הצלחה
ביום שאדל העלתה את הקליפ לערוצה ביוטיוב הקליפ צבר למעלה מ-6 מיליון, ונכון למאי 2023, הוא גרף למעלה מ-662 מיליון צפיות, והוא השלישי הנצפה ביותר מהאלבום.
Soul Crusher
ביקורות
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמעריצים ומבקרי המוזיקה המקצועיים כאחד, כאשר אתר הביקורות Allmusic העניק לאלבום 4 מתוך 5 הכוכבים האפשריים, בטענה ש"המילים הנהדרות יוצרות חרוזים ייחודיים ומשפטים מוזרים, מה שיוצר את מה שהוא כנראה האלבום המעניין ביותר שלהם".מגזין הרוק Sounds נתן לאלבום את הציון הגבוה ביותר האפשרי של חמישה כוכבים מתוך חמישה, ומבקר המוזיקה רוברט כריסטיאגו נתן לאלבום את הציון D+.
Fat Lip
רקע וכתיבה
"Fat Lip" נכתב על ידי דריק ויבלי, סטיב ג'וקז ודייב בראונסאונד, חברי סם 41, והופק על ידי ג'רי פין. השיר קיבל את שמו ממונח הסלנג לשפה נפוחה הנגרמת מאגרוף לפנים.
Soul Crusher
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי סולן הלהקה רוב זומבי והולחנו על ידי כל חברי הלהקה.
When We Were Young
הצלחה
הקליפ הוא הופעה בשידור חי של אדל באולפן הקלטות שלה.
Fat Lip
רקע וכתיבה
דריק ויבלי העיד כי זהו השיר האחרון שכתב בשביל האלבום All Killer No Filler. לדבריו: "האלבום כמעט הושלם. השיר בכלל לא היה אמור להיות סינגל. הוא אפילו לא היה אמור להיות שיר. הדבר הראשון שכתבתי היה ריף הגיטרה. ולא בהכרח כתבתי אותו בשביל הרעיון הזה שהיה לי לסוג כזה של פאנק רוק-ראפ. ידעתי שיש לי את רעיון הראפ הישן הזה מעורבב עם פאנק רוק, אבל כתבתי את הריף הזה רק בתור ריף. ובסופו של דבר כתבתי את הפזמון כמה חודשים לאחר מכן. ואז היה לי את הבית הזה, ואף אחד מהם לא היה אמור להיות ביחד. הם היו רק דברים נפרדים שכתבתי במשך הזמן. ואז יום אחד זה התחבר לי, וחשבתי: 'טוב, הם די עובדים טוב יחד. כולם באותו הקצב, כולם באותו המפתח״. שיניתי כמה דברים וגרמתי לזה לעבוד, ואז חשבתי: 'בסדר, יש לי את החלק של הראפ, יש לי ריף, ויש לי פזמון', אבל אין לי את שאר השיר. ואז לקח הרבה זמן עד שהכל התחבר."
Soul Crusher
קישורים חיצוניים
האלבום באתר הרשמי של רוב זומבי
When We Were Young
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה נאה בעולם ואף הצליח בשיאו להגיע אל המקום ה-14 במצעד הבילבורד הוט 100.
Fat Lip
רקע וכתיבה
השיר תואר כשיר פופ-פאנק, סקייט פאנק, ראפ רוק, הארד רוק ואיזי-קו. "הבתים עוסקים במה שעשינו בחיים: לגדול בפרברים, ללכת למסיבות, לבלות עם החברים שלנו ולעשות צרות. הרבה אנשים אומרים שהם מזדהים עם זה", אמר ויבלי.
קליפ וידאו
הקליפ, שצולם בפמונה, קליפורניה, דורג במקום ה-75 במצעד "100 הסרטונים הטובים ביותר של MuchMusic". בתחילת הקליפ, הלהקה מבצעת ראפ א-קפלה למחצית הראשונה של הבית הראשון של "It's What We're All About", שיר אחר של הלהקה, לצוות של חנות משקאות. לאחר מכן נראים חברי הלהקה מבצעים את השיר בהופעה מאולתרת מול קהל של מבוגרים צעירים ובני נוער, ובין לבין נראים גם סרטונים קצרים של הקהל, שעושה דברים שונים בסביבת ההופעה.
ב-31 ביולי 2022, נעשה לקליפ רימאסטר לאיכות HD.
Back for Good
Back for Good הוא אלבום האולפן השביעי של הצמד הגרמני מודרן טוקינג, שיצא לאור ב-30 במרץ 1998, בהוצאת הנסה רקורדס. האלבום הופץ בסמוך לאיחוד של הצמד. האלבום כולל גרסאות חדשות של 11 סינגלים קודמים, ארבעה שירים חדשים, שני רמיקסים ומחרוזת אחת. Back for Good הופיע לראשונה בראש מצעד האלבומים הגרמני ב-13 באפריל 1998 ושהה בסך הכול חמישה שבועות בפסגת המצעד. בסופו של דבר, הוא קיבל את תואר הזהב המחומש על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הגרמני (BVMI), על מכירות של למעלה מ-1.25 מיליון עותקים במדינה. האלבום זכה להצלחה גם מחוץ לגרמניה, והגיע לראש המצעדים באוסטריה, פינלנד, נורווגיה, שוודיה ושווייץ.
סגנון מוזיקלי
האיחוד של תומאס אנדרס ודיטר בוהלן בתור מודרן טוקינג הוביל אותם לצליל שונה בהשוואה לסגנון המוזיקלי המקורי שלהם משנות השמונים. הצמד חזר להקליט את השירים שלהם על סמך הביקוש של השווקים המרכזיים באירופה. הסינגלים, כולל "You're My Heart, You're My Soul '98" כללו לחנים בעלי קצב גבוה יותר, תוך שימוש בראפ בביצוע אריק סינגלטון. את רוב השירים של מודרן טוקינג כבר לא ניתן היה לראות בתור שירי יורופופ, תוך שהצמד הקליט שירים שאופיינו בסגנונות שונים אחרים.
ביקורת
ב-AllMusic העניקו לאלבום ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
מישל דושוסואה
ביוגרפיה
נולד בוולנסיין שבצפון צרפת, בסמוך לגבול עם בלגיה. למד תחילה ספרות בעיר ליל הסמוכה ולאחר מכן משחק בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז. ב-1964 החל לשחק בתיאטרון הקומדי פראנסז ושיחק בה עד 1984.