cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בה"ד 6
מבנה והכשרות
הקורסים בבה"ד מחולקים לשלוש מגמות, כאשר כל מגמה אחראית על קבוצת קורסים מסוימת ובראשה עומד ממ"ג (מפקד מגמה) בדרגת סא"ל. בנוסף קיים אגף מטה המתכלל בתוכו את גוף פיתוח ההדרכה, לוגיסטיקה, חינוך ותכנון שבראשו עומד מפקד בדרגת רס"ן ושלישות בה"ד שכוללת את התחומים: כוח אדם סגל, כוח אדם קורסים, כוח אדם סדיר, ותנאי שירות בראשם עומד רס"ן.
הקורסים שאליהם ממשיכים הטירונים במגמה הם בינוי וקולינריה. הפלוגה של קורס הבינוי נקראת "יהלום" על שם מקדח יהלום אשר קודח בחומרים הקשים ביותר בתעשייה ומסמל את ההתמדה של אנשי הבינוי בצבא. פלוגת החיילים שנמצאים בקורס קולינריה נקראת "שקד" על שם העץ בעל השורשים העמוקים ופריחה מיוחדת. מסמל את השף הצבאי שמספק את צרכיו הבסיסיים של האדם. בנוסף, במגמה אחראים על הכשרות נוספות כגון: קורס מפקדי פלוגות בשירות מילואים, קורסי הכשרה ברמות שונות לקצינים במערך הלוגיסטי וכן קורסי העמקה בתחום הלוגיסטיקה לקצינים.
מפקדים
מפקדי בית הספר לדורותיהם:
Dark Side of the Rainbow
Dark Side of the Rainbow (בעברית: הצד האפל של הקשת בענן) הוא המיני-אלבום הראשון באנגלית של הזמר-יוצר הישראלי יהונתן מרגי. האלבום יצא לאור ב-7 באוקטובר 2022, על ידי חברת התקליטים סבן מיוזיק גרופ. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Sucks to Know You (FU)" ו-"Lie Like This". הראשון הגיע לצמרת המצעדים השבועיים של גלגלצ ו"העשירייה" של כאן גימל ול-20 הראשונים במצעדים השנתיים של התחנות.
רקע ותוכן
עם צאת הסינגל המוביל מתוך האלבום "Sucks to Know You (FU)", סיפר מרגי על המיני-אלבום כי הוא מדבר על "השנים האחרונות בחיים" של מרגי, וכי הוא הרגיש ש"הרבה אנשים מבחוץ מרגישים שהחיים שלי הם כמו קשת בענן כזה, וזה היה בזמן שאני הייתי בחלקים פחות כיפיים". המיני-אלבום עוסק, בין השאר, בפרידתו מבת זוגו לשעבר, הזמרת נועה קירל, בשנת 2021 ובדיון התקשורתי שגררה פרידתם. מרגי תיאר את הפרידה כ"מנוע היצירתי" שלו לכתיבת האלבום.
קידום וסינגלים
הסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום, "Sucks to Know You (FU)", יצא לאור ב-15 ביולי 2022. הסינגל השני, "Lie Like This", יצא לאור ב-1 בספטמבר 2022 והוא נכתב בשיתוף נגה ארז ואורי רוסו, וכולל הפקה מוזיקלית של המפיק האמריקאי זוכה פרס גראמי מייק דין. ב-25 בספטמבר 2022 הכריז מרגי על תאריך צאתו של המיני-אלבום וחשף את עטיפתו, לצד טיזר שפרסם באינסטגרם. ב-6 באוקטובר, יום לפני צאת האלבום, יצא לאור הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Paradise".
אריק מירגרן
אריק מירגרן (בשוודית: Erik Myrgren; 2 בינואר 1914 – 20 באוקטובר 1996) היה כומר ממוצא שוודי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהציל יהודים מפני הנאצים במהלך השואה והוכר כחסיד אומות העולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בזמן המלחמה שימש ככומר בצי הימי השוודי בעיר שצ'צ'ין בפולין. לקראת סוף שנת 1944 הופצצה כנסיית קראוטמרקט. מירגרן החליט לחזור הביתה לאשתו ובתו בסטוקהולם כדי לחגוג איתם את חג המולד. מסלול החזרה עבר בברלין. כאשר הגיע לתחנת הרכבת בברלין, קידם את פניו הכומר אריק פרווה, שהיה ממלא מקומו של כומר הכנסייה השוודית בברלין. הוא ביקש ממירגרן להישאר בברלין, ולמלא את מקומו בהיעדרו לתקופה של שבועיים.
מירגרן הסכים בתנאי שיגיע הביתה עד חג המולד. עקב תאונת מטוס שבה נהרג פרווה, נאלץ מירגרן להישאר בברלין. לאחר שנודע לו שאריק פרווה ניהל פעילות סודית ומורכבת להצלת יהודים מפני הנאצים, הוא נרתם להמשיך את דרכו.
מירגרן גילה ש-15 יהודים הוסתרו במרתף הכנסייה. הוא המשיך להסתירם, הוא דאג להם למזון, לתרופות, למסמכים מזויפים, לבגדים, ועזרה רפואית בעת הצורך.
לעיתים החביא במשך הלילה כ-50 יהודים במרתף הכנסייה.
בסוף 1944 הוצע לו לחזור לשוודיה, אך הוא סירב והעדיף להמשיך את עבודת ההצלה, למרות הסכנות הנשקפות לו. במרץ 1945 הצליח לשלוח קבוצה של יהודים עם מסמכים מזויפים דרך נמל התעופה טמפלהוף לשוודיה. במאי 1945 נכבשה ברלין על ידי הצבא האדום, והכנסייה השוודית הועלתה באש על ידי חיילים רוסים. מירגרן מצא מקלט בבניין המשלחת הדיפלומטית, ובהמשך חזר לשוודיה דרך ברית המועצות.
לאחר המלחמה
מירגרן התגורר בקהילה כפרית בשוודיה. הוא מילא בשנות ה-50 תפקיד בפיקוח על חילופי שבויים בקוריאה.
נפטר ב-20 באוקטובר 1996.
הכרה והנצחה
ב-11 בדצמבר 1986 הכיר מוסד יד ושם באריק מירגרן כחסיד אומות העולם. בנוסף ניטע ביד ושם עץ לכבודו של מירגרן.
אפאדג'אטו
הר אפאדג'אטו הוא ההר הגבוה ביותר בגאנה. ההר ממוקם ברכס אגומסטה, שבמחוז וולטה, ליד הכפרים ליאטי ווט וג'יביאלדי, ומתנשא לגובה של 885 מטר (2,904 רגל).
טבי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קספר דויד פרידריך
קספר דויד פרידריך היה אחד מגדולי הציירים בהיסטוריה של גרמניה בפרט ובזרם האמנות הרומנטית כלל. עבודותיו מוצגות כיום בכמה מוקדים בגרמניה שהחשובים בהם הם ברלין והמבורג. מבין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות במיוחד את "הטייל מעל לים הערפילים" ו"הנזיר שעל שפת הים". במהלך חייו היה קספר דויד פרידריך לאמן נשכח, וזכה לתהילתו רק לאחר מותו.
אחד ממשפטיו המפורסמים ביותר, שמתחבר היטב עם סגנונו הייחודי הוא:
ילדות
פרידריך נולד בעיירה גרייפסוואלד שבפומרניה, כבן השישי מבין עשרה אחים. הוא קיבל חינוך דתי-נוצרי-לותרני משמעותי ביותר, תוך כדי השפעה לותרנית מאביו אדולף גוטליב פרידריך שהתפרנס למחייתו ממלאכת חיוו והיא יצירת נרות וסבונים. במשך שנות ילדותו, קספר דויד פרידריך הושפע לא רק מהחינוך הדתי שקיבל אלא גם מאירועים דרמטיים בחייו כמו מות אימו סופי דורתיה בצ'לי (Sophie Dorothea Bechly). בזמן מות אמו פרידריך הקטן היה אך ורק כבן שבע שנים בלבד (שנת 1781). מוות שרר בחיוו של פרידריך שוב, כאשר מת אחיו (שהיה הקרוב ביותר מבחינה בין אישית לקספר) מטביעה באגם קפוא בזמן החודשים הקרים. בהחלט ייתכן כי אחיו של קספר, יוהאן כריסטופר (Johann Christoffer), ניסה להציל אותו מטביעה באגם כשלבסוף טבע הוא עצמו (קספר דויד פרידריך היה עצמו נוכח בזירת האירוע בזמן שהתרחש), דבר שמחוזק גם על ידי העדויות שהרגיש קספר אשמה במהלך שנות ילדותו. המוות פגש את קספר שוב בשנת 1782 בזמן שאחותו אליזבת, בת לאותם ההורים, נפטרה גם היא. כך קרה שוב בפעם הרביעית, כשאחותו מריה נפטרה ממחלה שבאותה התקופה הייתה חשוכת מרפא והיא מחלת טיפוס הבהרות. בדידות מסוימת ואף אפילו דיכאוניות יכולה להתבטא פעמים רבות, ויכולה להיות מוסברת, על פי מקורות מסוימים, כלוואי מאירועים אלו שקרו לו בעברו. קיימת סתירה מסוימת בין אופיו לבין סגנון הכתיבה שלו שהשתמר במכתבים ובמסמכים עד ימינו אנו, המביעים מעין חוש הומור ייחודי לו עצמו.
לימודים גבוהים
בשנת 1790 הוא החל ללמוד ספרות ואסתטיקה באוניברסיטת גרייפסוואלד, לימים נקראה מחלקת האומנות בה על שמו. מורו היה אדם בשם תומאס תהורילד (Thomas Thorild), בעל התואר היוקרתי פרופסור. תומאס תהורילד ביסס אצל קספר את ההבחנה וההבדל המהותי שבעין ציור מתוך עין חיצונית (שמתאפיינת בתכונות פיזיות של המושא) לבין העין הפנימית שמביעה את רגש האומן בקשר למושא ביצירה. לאחר אוניברסיטת גרייפסוואלד עבר קספר דויד פרידריך ללמוד באוניברסיטת קופנהגן. שם לימד את פרידריך הנרי פוסלי (Henry Fuseli), שקיבל השראה מרובה מהזרם הרומנטי של אותה התקופה באנגליה בשנת 1798 הוא התיישב בדרזדן. 1806 נחשבת לשנה בה החלו ניצני סגנונו העצמאי של פרידריך לבלוט, כאשר ציוריו הקודמים נשענו על מסגרות שהיו קרובות לאלו של מוריו הקודמים. בדרזדן החלה הקריירה של קספר להתפתח באופן משמעותי, במיוחד אפשר לסמן את הרגע בו הפך לזוכה בפרס של חברי ויימאר לאמנות.
בדרזדן
פרידריך המשיך בעבודתו כצייר והצליח להשיג קשרים חשובים עם משפחת המלוכה בדרזדן (הממלכה הסקסונית) ועם יוצרים רומנטיים מרכזיים אחרים של התקופה. בזמן זה הוא נתקל בבקורת מצד מבקר אומנות שפעל באותה התקופה, ושתקף את קספר בערעור על טענתו של קספר שהנחתה אותו בציוריו הרבים, בניסיונו לייצוג רעיונות דתיים בנופים טבעיים. מקרוביו של פרידריך היו לצידו במקרה, ונתנו תשובות ארוכות ומספקות למבקר כך שגרמו להפך ממה שקיווה לו - קספר נהיה רק ידוע יותר עקב ביקורתו, וזכה לתשומת לב ממושכת יותר מצד אוכלוסיית דרזדן.
הוא היה מנותק מהסגנון הנאו-קלאסי ששלט באותה תקופה בפריז ופיתח סגנון אישי משלו. פרידריך מבטא בציוריו רגש דתי דרך שפה ציורית ומשתמש באלגוריות ובסימבוליות רבה. בציוריו ישנו דגש חזק על נושא המוות והבדידות, האדם מול הנוף וכוחו של הנוף. בנוסף רבות מציוריו מתמקדים בישו כאשר הם למעשה מייצגים את תחושותיו הפרטיות של האמן ושל המתבוננים. נושאים כמו תקווה ואמונה היוו חלק בלתי נפרד מעבודותיו גם כן. הטבע נתפס בעיני פרידריך כאמצעי לביטוי רעיונות דתיים ולכן הוא הצליח ליצור אמנות דתית מחוץ לתחום המפורש של הדת (כלומר, גם אם יצירותיו לא בהכרח תארו תמיד סממן דתי כלשהו בציור, רבות מהן לא פסקו מהמחשתם על ידי רגש בלבד). את סגנונו ניתן לאפיין כנטורליזם קלאסי מאופק. יצירותיו הן פאר לפטריוטיות הגרמנית. סיבה לכך הייתה תחילת הכיבושים הנפוליאוניים על מדינות גרמניה כשהוא היה כחלק מקבוצת המתנגדים הפטריוטים- הגרמנים לכיבושים הצרפתיים. אחרי סיום הקרבות פיתח פרידריך שאיפה לשינוי דמוקרטי יותר באופי השלטון הפרוסי, אך קרה ההפך ממה שציפה וגם זה השפיע על עבודותיו בשלב זה בחייו. בשנת 1816, הצטרף קספר לאקדמיה של דרזדן, דבר בעל חשיבות מרובה עקב שלא היה לאמן מצליח כלל באותה התקופה, הייתה האקדמיה למקור פרנסה חשוב בשבילו.
בפריז לא הוערכו עבודותיו בגלל גודלן הקטן, אך לבסוף אומצה מגמה זו כאופנה שלטת וכל העבודות של התקופה הרומנטית הן בקנה מידה קטן לעומת התקופה הקודמת - הנאו-קלאסיקה שבה גודל הציורים הוא 1:1 בקנה מידה אנושי. אחת מעבודותיו הטובות היא "הטייל מעל לים הערפילים" משנת 1818 (השנה בה הוא התחתן בנוסף) שהפכה לסמלה של התקופה הרומנטית. בתמונה רואים גבר העומד בגבו אלינו תוך שהוא מתבונן בנוף המכסה בערפילים ובו בולטות פסגות הרים. הציור, כציורים רומנטיציסטים אחרים, מנסה להעביר לצופה את חוויית הנשגבות וההתפעמות. פרידריך הציב את הדמות על מקום מורם, מעשה אדנות, ובכך העביר את רגש השליטה ויכולתו של האדם לקבוע את נקודת ההתייחסות שלו ממנה הוא מביט על הסביבה ועל המציאות.
אישיותו של קספר דוד פרידריך
הפיזיקאי הגרמני גוטליף היינריך פון שוברט אמר על אופיו של קספר דויד פרידריך כך:"...הוא אכן היה שילוב מוזר של מזג רוח, מצבי רוחו היו בטווח בין האדם הרציני והכבד ביותר לבין ההומוריסט העליז ביותר. אך ורק מי שידע רק צד אחד של אישיותו, כלומר את הדיכאוניות הרצינית שלו, ידע אך ורק חצי אדם. אני פגשתי אך ורק כמה אנשים שהיו להם את המתנה של סיפור בדיחות וכזאת תחושה של כיף כמו שהיה לו, מה שמוכיח כי הוא היה בחברת אנשים שאהב."
מועדון קרב
מועדון קרב הוא רומן משנת 1996 מאת צ'אק פלאניוק. הבמאי דייוויד פינצ'ר הפיק עיבוד קולנועי לספר, שיצא לאקרנים בשנת 1999. הספר תורגם לעברית 14 שנים לאחר צאתו באנגלית על ידי אריאל ניצן ואלכס גורביץ', בהוצאת זמורה-ביתן.
תקציר העלילה
הספר מתאר את קורותיו של גבר צעיר, אשר מרגיש מתוסכל מקיומו הזעיר-בורגני. הגיבור עובד במשרה משעממת ומדכאת, חי לבדו בדירה חסרת ייחוד בבנין מגורים ענק, ללא משפחה או חיי חברה, וסובל מנדודי שינה קשים.
לאחר פגישה עם אדם בשם טיילר דרדן, אנרכיסט מסתורי שמזמין אותו לעבור לגור בביתו המוזנח והמתפורר לאחר שביתו של הגיבור הוצת, מתחיל הגיבור למרוד בדיכוי הפוסט-מודרני של המעמד הבינוני. טיילר מציג בפני הגיבור את פילוסופית החיים שלו, אשר תומכת באנרכיזם, הרס עצמי, באנטי-גלובליזציה ומתנגדת לתרבות הצריכה. בתשובה לקושי של הגיבור, אומר טיילר שהתסכול אותו הוא חווה נובע מהתלות שלו בגאולה, ילדותו ללא דמות אב אמיתית, שיפור עצמי דרך החומר ורדיפה אחר שלמות. "תוכנית הגמילה" שמתווה טיילר עבור הגיבור כוללת ויתור מוחלט על נוחיות החיים הבורגניים, תרבות הצריכה, כאב ואלימות כדרך להרס עצמי, וקבלת המוות כדבר שעשוי להתרחש בכל רגע.
השניים מקימים מועדון חברים סגור, שחבריו נפגשים מדי לילה כדי לערוך קרבות אגרוף. קרב האגרופים מתואר כחוויה גברית אולטימטיבית, המחדדת את החושים ומאפשרת לגבר להיות "גבר" כפי שהתכוון הטבע. הפילוסופיה של דרדן עושה לה נפשות רבות; המועדון גדל ונוספים לו סניפים בכל ערי ארצות הברית, והופך בהנהגתו של דרדן לתנועת המונים אנרכיסטית, מיליטנטית וטרוריסטית, היוצאת משליטה ושואפת להשמיד את תרבות הצריכה ואת העולם המודרני בכלל. בסוף הספר מגלה המספר כי טיילר דרדן אינו אלא אישיות נוספת שלו עצמו. טיילר מנסה לעצור את דרדן, אך דרדן מאיים עליו באקדח. מרלה סינגר מגיעה ודמותו של דרדן מתפוגגת.
נטליה דודניק
נטליה דודניק (ברוסית: Дудник Наталья נפטרה ב-1 בינואר 1977) התגוררה בכפר ברוכבצקאיה, מצפון לעיר קרסנודאר שברוסיה של כיום. הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שבמהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הצילה ילדה יהודייה ממוות.
לאחר המלחמה
כאשר האזור שוחרר מהכיבוש הנאצי בפברואר 1943 הצליחה רבקה דובוביק, למצוא את בתה, טניה. רבקה הייתה מלאת הוקרה לנטליה על שהצילה את בתה היחידה ממוות בידי הנאצים. השתיים שמרו על קשר עד למותה של רבקה בשנת 1970.
הכרה והנצחה
ב-4 ביוני שלחה רבקה דובוביק מכתב ליד ושם, בו פירטה את אירועי חייה, וביקשה להכיר בדודניק כחסידת אומות עולם. ב-21 ביולי 1997 הוכרה נטליה דודניק כחסידת אומות עולם, עשרים שנים אחר מותה. שמה נחרט בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
משירי אברהם חלפי
"משירי אברהם חלפי" הוא אלבום האולפן ה-26 של אריק איינשטיין, שיצא כפרויקט משותף עם יוני רכטר בשנת 1988. האלבום מורכב משירים מולחנים של המשורר אברהם חלפי.
רצועות באלבום
בגרסת המקור: שירים 1–5 צד א', שירים 6–10 צד ב'
משתתפים
הוקלט ובושל באולפני טריטון, 1988; למעט "שיר על התוכי יוסי" - הוקלט באולפני טריטון, 1986; קלידים וסינתיסייזר הוקלטו באולפני סינטרון, 1986. מאסטרינג באולפני "H.M אקוסטיקה".
רצועות שנוספו במהדורת 2014
"על ענף" ו"ולמות" הוקלטו במקור באולפני "המון", 1991; ההקלטות הושלמו באולפני "ברדו", 2014.
פדרו אלונסו
פדרו אוצ'ורו גונזלס אלונסו לופז (בספרדית: Pedro Ochoro González Alonso Lopez; נולד ב-21 ביוני 1971) הוא שחקן בקולנוע ובטלוויזיה וסופר ספרדי, המוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ברלין בסדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר".
ביוגרפיה
אלונסו למד משחק בבית הספר המלכותי לאמנויות דרמטיות (RESAD) ולמד גם בתיאטרון דה לה דנסה.
אלונסו השתתף בכמה מחזות בתיאטרונים כמו לה פורה דלס באוס וקלאסיקו נסיונל, בנוסף הוא גם הקים תיאטרון משלו וקרא לו גרופו דום.
הוא הפך לשחקן פופולרי בספרד בזכות כמה מופעים מעיר הולדתו גליסיה שעבורם מילא תפקידים שונים. עם זאת, הוא הופיע גם בסדרות טלוויזיה שהופקו מחוץ לגליסיה.
בשנת 2016 שיחק פבלו וילאר בסדרת הדרמה הספרדית "השגרירות" של רשת הטלוויזיה Antena 3.
בשנת 2017 הוא הופיע גם בעונה הראשונה והיחידה של הסדרה "בגידה" (Traición), בה גילם את תפקיד רוברטו פואנטס, אך עם זאת, ההצלחה העולמית הגיעה בזכות סדרת הטלוויזיה של נטפליקס "בית הנייר", שם הוא מגלם את ברלין, חבר בצוות השודדים.
צפון-מערב לוס אנג'לס
בדרך כלל נהוג להתייחס לשמות של השכונות הספציפיות שנמצאות באזור זה במקום במונח הקולקטיבי "אזור צפון-מערב לוס אנג'לס". אזור זה מכיל בין היתר את הפארקים הציבוריים הגדולים בלוס אנג'לס.
שכונת לוס פליז וחלקים מסוימים בשכונת סילבר לייק תמיד היו יקרים למדיי ובשכונות הללו גרים לא מעט סלבריטאים הוליוודיים (ובמקור, היו ממוקמות באזור הזה של העיר אף כמה מהאולפנים של תעשיית הקולנוע עצמה). מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 לא מעט מהשכונות באזור צפון-מערב לוס אנג'לס חוו תהליך ג'נטריפיקציה מהותי אשר הוביל לכך שרבים מקרב אוכלוסיית המהגרים והאוכלוסייה הלא אמידה של האזור עזבו את האזור בהדרגה.
שכונות
להלן השכונות השונות באזור צפון-מערב לוס אנג'לס:
מכון עזריאלי להעצמה חינוכית
מכון עזריאלי להעצמה חינוכית הוא מוסד הפועל להעצמת בני נוער בכיתות ז'-ט' ברחבי ישראל, במטרה למזער את חוויית הקושי שמביא גיל ההתבגרות והמעבר לחטיבת הביניים, תוך מתן פתרון הוליסטי לשלושה רבדים מרכזיים: חברתי, לימודי, ומשפחתי.
התוכנית מממשת את חזונו של דוד עזריאלי, בהובלת דנה עזריאלי, יו"ר קרן עזריאלי. את התוכנית מנהל מאיר אביטן, החל מיום הקמת התוכנית בשנת 2005.
רקע וחזון
המכון מפעיל תוכנית לצמצום פערים לימודיים וחברתיים בחטיבות הביניים בפריפריה הגיאו-חברתית. התוכנית הוליסטית, ופועלת בחטיבות הביניים ז'-ט'.
המעבר מבית הספר היסודי לחטיבת הביניים מתרחש באחת התקופות הקשות ביותר בחיי התלמיד – גיל ההתבגרות, המתאפיין בסערות נפש ובלחצים. בתקופה זו התלמידים בעלי ההישגים הנמוכים פגיעים, ולעיתים מאבדים אמונה ביכולתם האישית עקב כישלונות מצטברים, ומפתחים תסכולים. שנות הלימוד בכיתות ז' עד ט' מהוות את "קו פרשת המים" בחייהם. על רקע האתגרים הלימודיים המצפים לתלמידי חטיבות הביניים, מוצאים עצמם התלמידים הללו פוסעים על מסלול המוביל אותם לנשירה סופית או סמויה ממערכת החינוך. בנשירה סמויה התלמידים אמנם רשומים במערכת החינוך, אך לא משתתפים בתהליך הלמידה בפועל.
קרן עזריאלי שמה לה למטרה להתמודד עם האתגר והקימה את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית לשם העצמת בני הנוער הללו, במטרה לאפשר להם לממש את היכולת שלהם לעמוד בזכות עצמם ולהצליח בלימודיהם בבית הספר, באמצעות הדרכה ותמיכה, במטרה להביאם, צעד אחר צעד, להבנה שהצלחתם אפשרית וברת השגה.
היקף הפעילות
התוכנית הוקמה לראשונה בעיר באר שבע בשנת 2005. אז הוקם מבנה חינוכי ייחודי שתוכנן על פי עקרונות התוכנית. ליצירת סביבה רגועה ומלטפת, נבנו שתי גבעות אמורפיות וחצר אובאלית ביניהן, סביבת חיים טבעית, בדומה לנווה מדבר או לנוף של מצפה רמון.
המודל החינוכי - ראייה הוליסטית במעגלי השינוי
מכון עזריאלי פועל כאחד מעוגני השינוי בחטיבות ביניים, בבתי הספר וקהילות בישראל. התוכנית פועלת בשלושה מעגלים:
מה שאת צריכה
מה שאת צריכה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי נאור אורמיה. את השיר הוציאה לאור בשנת 2010 חברת התקליטים Mobile1 Music, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום הבכורה של הזמר, "נאור אורמיה".
על השיר
השיר נכתב על ידי אורמיה, והופק על ידי תמיר צור, שהפיק גם את שאר רצועות האלבום. בשיר מספר אורמיה על אישה פגועה, שזקוקה למרפא מכל מכאוביה. הוא מתאהב בה ומציע לה להיות זה שיהפוך אותה שוב למאושרת. – ההתאהבות באורמיה הביאה לאישה את האושר חזרה אליה. על-אף שלא נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', הוא דורג במקום ה-31 במצעד הפזמונים העברי לשנת ה'תש"ע.
הדיוויזיה ה-356 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-356 (בגרמנית: 356. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 במאי 1943 בטולון, והועמדה תחת פיקוד אגון פון ניינדורף. בנובמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לקרואטיה, שם הוצבה כחלק מהקורפוס ה-97, וביוני 1944 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-14, ולאחר מכן כחלק מהארמייה העשירית. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה להונגריה, שם לחמה במתקפת אגם בלטון, כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בהונגריה ובאוסטריה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, ובסוף המלחמה נכנעה לכוחות צבא ארצות הברית בווינר נוישטאדט.
פיאסצ'נו
פִּיָאסֶצְ'נוֹ או פִּיָאסֶצְנָה (בפולנית: ; ביידיש: פיאסעצנע) היא עיר מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, דרומית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פיאסצ'נו נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1429 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1537 הפכה העיירה לעיר בבעלות מלוכה. בשנת 1736 נבנתה בעיירה כנסייה.
במהלך חלוקת פולין השנייה, ביולי 1794, נשרפה העיירה במהלך קרב שאירע בסמוך לה. בשנת 1815 נכללה העיירה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי פיאסצ'נו
יהודים ישבו בעיירה מסוף המאה ה-17. במחצית הראשונה של המאה ה-19 הוצאו שלוש פעמים צווי גירוש נגד יהודי העיירה, אך אלו לא הוצאו לפועל. משנת 1865 נעשתה הקהילה ביישוב לעצמאית.
מ-1909 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעל בעיר האדמו"ר החסידי קלונימוס קלמיש שפירא (מ-1913 כיהן כרב העיר).
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובד בבד הגיעו אליה מאות פליטים יהודים מהסביבה.
בחורף 1940 רוכזו כ-3,500 היהודים ששהו בעיירה בגטו שהוקם בצריפי עץ בה. עד פברואר 1941 גורשו כל יושבי גטו זה לגטו ורשה.
ריאליזם (מדע המדינה)
רֵאָלִיזְם (מכונה גם "ריאליזם קלאסי") או מְצִיאוּתָנות היא תאוריה במדע המדינה ובתורת היחסים הבין-לאומיים השואפת להציג מבט על העולם "כמו שהוא", ללא ניסיון לתקן או לייפות אותו. התפישה הריאליסטית מניחה כי טבען של מדינות הוא אנוכי ואינטרסנטי, וכי כל מדינה שמה דגש על פיתוח של עוצמה צבאית. לשיטת האסכולה הריאליסטית, פועלן של המדינות מונע על ידי השאיפה להשגת כוח פוליטי או צבאי, ולא על ידי עקרונות מוסריים ואידיאלים.
היות שהעולם מטבעו מבוסס על אינטרסים מנוגדים הסותרים זה את זה, הרי שלא ניתן לעולם להגשים עקרונות מוסריים במלואם. ניתן להגיע למצב קרוב לכך על ידי איזון אינטרסים, המוביל להסכמי שלום בין המדינות, אך יש להפנים כי מדובר באיזון זמני שמטרתו להשיג את הרע במיעוטו ולא את הטוב המוחלט. רעיון זה מתקשר לרעיון האמנה החברתית, כפי שמשתקף בכתביו של תומאס הובס.
בין ההוגים שבתפיסתם הפוליטית קווים התואמים את רעיון הריאליזם הפוליטי ניתן למנות את ההיסטוריון היווני תוקידידס, המדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי, הפילוסוף הבריטי תומאס הובס, שליט צרפת הקרדינל רישלייה, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק והגנרל והתאורטיקן הגרמני קרל פון קלאוזביץ.
הניתוח הריאליסטי
הריאליסטים רואים בטבע האנושי את בסיס הניתוח בתחום היחסים הבין-לאומיים, זאת לאור תפיסתם כי הטבע האנושי הוא אנוכי – האדם פועל לקידום האינטרסים שלו בלבד. בהתאם לכך, מנותח דפוס ההתנהלות של המדינות במסגרת היחסים הבין-לאומיים. הריאליזם עושה האנשה למדינות ומניח אם כן שגם המדינות פועלות ממניעים אינטרסנטיים. הריאליסטים תופסים את המערכת הבין-לאומית כמערכת תחרותית שהמדינות מתנהלות בה באופן שיקדם את מטרותיהן ויעצים את כוחן. זאת ועוד, אם מתקיימים שיתופי פעולה בין מדינות, הם מנותחים באופן שמאפשר להבחין בשיקולים שהובילו לקידום המטרות והאינטרסים של המדינות ששיתפו פעולה.
מעמד הגישה
מעמדה של הגישה הריאליסטית התחזק מאוד בקרב חוקרי יחסים בין-לאומיים לאחר מלחמת העולם השנייה עם פרוץ המלחמה הקרה, והיא הייתה הגישה המרכזית בחקר היחסים הבין-לאומיים. כשהסתיימה המלחמה הקרה נחלש מעמדה של הגישה מכיוון שחוקרי הריאליזם לא ניבאו את סוף המלחמה הקרה אלא ניבאו שהיא תימשך עוד זמן רב. כיום הריאליזם היא אחת משתי הגישות המרכזיות בחקר היחסים הבין-לאומיים יחד עם ליברליזם.
הטבח בידוובנה
ב-10 ביולי 1941 נטבחו יהודי העיירה יֶדוַובּנֶה (Jedwabne) הסמוכה לעיר לומז'ה שבמזרח פולין על ידי שכניהם הפולנים. במשך שנים יוחס המעשה לגרמנים, אך בשנת 2001 חשף ההיסטוריון יאן טומאש גרוס כי הפולנים הם שביצעו את הטבח.
החוקר דריוש סטולה מעיר כי בניגוד למעשי טבח קודמים שהיו במזרח אירופה, לדוגמה הפוגרומים באוקראינה בשנים 1918-1920, הטבח בידוובנה הוא בעל מאפיינים ייחודיים כמו תכנון מראש של השמדת כלל היהודים במקום. בניגוד לפוגרומים רבים של התקפות זועמות שבהן רוב המשפחות לא נפגעו, טבח זה היה אחד המקרים הראשונים שבהם כמעט כל היהודים במקום נרצחו.
הטבח
בסתיו 1939 הפכה ידוובנה לשטח כיבוש סובייטי במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות וכבשה ממנה שטחים נרחבים. יחידות השמדה גרמניות מיוחדות, האיינזצגרופן, החלו לפעול בשטחים אלו, כמו גם בשטחי בלארוס, אוקראינה, רוסיה, ליטא ולטביה. היחידות הללו החלו להשמיד את האוכלוסייה היהודית בכל מקום שאליו הגיעו, ובמסגרת פעולתן, הן הפיצו תעמולה שהציגה את היהודים כמשתפי פעולה עם המשטר הסובייטי השנוא. בשטחי הכיבוש הגרמני נכלל גם אזור מזרח פולין ובו ידוובנה, שהייתה עיירה בת 2,500 תושבים.
פלישת הגרמנים לאזור הטילה אימה על יהודי העיירה. כמה ימים לפני הפוגרום בידוובנה נערכו פוגרומים אכזריים ביהודים בעיירות סמוכות, ובהן וונסוש, סטאוויסקי ורדז'ילוב. כמו כן, בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, החלו הפולנים המקומיים בביצוע מעשי שוד ורצח אקראיים בקרב יהודי העיירה, וביניהם קבורת קבוצת גברים יהודים בחיים והטבעת שתי נשים יהודיות עם תינוקותיהן בזרועותיהן באגם המקומי.
בבוקר הטבח, 10 ביולי 1941, התכנסו גברים פולנים בידוובנה בבית העירייה, והחלו לאסוף את יהודי העיירה לשם בטענה שהם צריכים לעסוק שם בניקיון. מאחר שהיהודים כבר אולצו בעבר לבצע עבודות משפילות ניתן היה לחשוב כי מדובר במעשה השפלה רגיל, אולם במהרה הבינו היהודים כי הפעם מדובר במצב שונה. בתחילת הרצח הובלו הגברים היהודים אל בית הקברות וחפרו בור. עם סיום חפירת הבור נרצחו הגברים והושלכו לבור שחפרו. צעד זה סייע לרוצחים, מכיוון שעם מות הגברים לא נשארו יהודים שיוכלו להתנגד לפולנים בהמשך הרצח.
לאחר מכן נלקחו שאר יהודי העיירה, בעיקר נשים, זקנים וילדים, אל אסם בקצה העיירה. הפולנים המקומיים הציתו את האסם, ורוב הנוכחים באסם נשרפו חיים. הערכות ההיסטוריונים למספר הנרצחים נעות בין 380 ל-1,600. מן הטבח נותרו רק כשבעה ניצולים, ובהם יעקב (פצינוביץ') צופן.
פולנים רבים השתתפו בטבח. חלקם הגדול עמדו והסתכלו מהצד. כמה עשרות פולנים לפחות השתתפו במעשי ההרג עצמם. מספר קטן של פולנים התחבאו ולא השתתפו בטבח כצופים, ואילו מעט מהם הסתירו יהודים. אף פולני לא הביע התנגדות פומבית לרצח - הן מפחד מפני הגרמנים והן מפחד מפני שכניו.
המשפט
בשנת 1949 נערך משפט לעשרים ושניים נאשמים, שמתוכם זוכו שמונה. באותם ימים לא ניתנה לפרשה חשיבות מיוחדת, וחקירתה נמשכה כשבועיים בלבד.
ויכוח סטשמבוש-גוטמן
בין ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש (Strzembosz) לבין ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל גוטמן התקיימה מחלוקת בסוגיית הנרטיב הפולני בנוגע לטבח בידוובנה ובעיירות הסמוכות לה בזמן הכיבוש הנאצי על אדמות פולין. ויכוח זה תועד בכתב במאמרים: "זעקה ודממה", "פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!" ו"הם ואנחנו". עיקרו של הוויכוח נסוב סביב הטבח בידוובנה. סטשמבוש וגוטמן מתפלמסים בשאלה מי היו אחראים לשריפת היהודים באסם בידוובנה ב-10 ביולי 1941.
עמדתו של סטשמבוש
סטשמבוש מתאר את היחסים שבין היהודים לפולנים ערב תקרית ידוובנה, ומאשים את היהודים בשיתוף פעולה עם הסובייטים. בכך הצהירו היהודים על עצמם כאויבי פולין. סטשמבוש מונה, מתוך תעודות שנמצאו בארכיונים סובייטיים, 16 עיירות באזור המכונה ביילורוסיה המערבית, ששם לפי עדויות שונות עשו אזרחים פולניים ממוצא יהודי שימוש בנשק נגד אזרחי מדינתם ונגד המדינה הפולנית.
סטשמבוש מציין כי יחידת פולק מספר 110 נשלחה לדכא תקריות קומוניסטיות חתרניות שבהן היו מעורבים כלי נשק כבדים ומרידה עזה, בשטחים שהיו מיושבים ביהודים רבים. לאחר מכן יהודים משטחים אלו סייעו לאויב הסובייטי, "צדו" נערים פולניים וירו בהם למוות. לדברי סטשמבוש, היהודים הפולנים שיתפו פעולה עם הסובייטים, לא רק לפני כיבוש פולין בידי הסובייטים, כמתואר לעיל, אלא אף לאחריו: היהודים, שהיו האוכלוסייה הדומיננטית בערי ביילורוסיה המערבית, הקימו שער ניצחון לכובש ואף נישקו את הטנקים הסובייטיים. פרופ' סטשמבוש כותב על פי דבריו של יאן טומאש גרוס, כי הצבא האדום המתקדם התקבל בשמחה בידי היהודים. בנוסף, סטשמבוש מביא עדויות מחוקרים יהודים כדוגמת תקווה פתל-כנען. פתל-כנען מסבירה כי קבוצות של לוחמים יהודיים שתקפו מרכזי שלטון פולניים ופרצו את בית הכלא בגרודנה, הביאו לתגובה פולנית של פוגרום ביהודים, ומשנענשו "הפוגרומצ'יקים" בידי הסובייטיים, שמחו היהודים על עונשם. בהמשך המאמר מביא סטשמבוש עדויות נוספות לשיתוף פעולה מוגזם של היהודים עם הסובייטים נגד הפולנים, אשר התבטא גם בשיתוף פעולה עם הנ.ק.וו.ד.
עמדתו של גוטמן
גוטמן מתנגד להכללת היהודים כמשתפי פעולה עם הסובייטים, וכופר בעמדתו של סטשמבוש בטענה שהיא שטחית ולא מבוססת. ראשית, גוטמן מסביר כי אומנם היהודים נשאו נשק, אך לא עשו זאת נגד מולדתם, פולין. יהודים רבים אשר נשאו נשק, הוצאו להורג על ידי יחידות פולניות ללא בירור הסיבה לנשיאתו. הייתה זו שעת צרה לעם היהודי, ולפיכך מסתבר, ללא שום הוכחה נגדית, כי נשיאת הנשק הייתה לצורך הגנה עצמית בלבד. לטענה זו מביא גוטמן סימוכין מדברי סטשמבוש עצמו. גוטמן אף מציין כי ישנו חוסר היגיון בקיום אותן מרידות יהודיות שמציג סטשמבוש. לדוגמה, סטשמבוש מתאר את היהודים במרד גרודנה כיורים ללא אבחנה באנשים, ביום שבו נכנס הצבא הסובייטי לפולין, ב-17 בספטמבר. גוטמן שואל בגיחוך איך ידעו היהודים שהסובייטיים יגיעו עד גרודנה כבר ביום שבו נכנסו לפולין, ומדוע ירו ללא אבחנה בעיירה אשר מחצית מתושביה יהודיים? גוטמן רואה בטענות מרידות היהודים כסילופים וכשיבושים של המציאות. היו יהודים מזוינים אשר התאספו, אך דבר זה היה לצורכי הגנה עצמית.
בתגובה לטענות כי היהודים קידמו את הצבא הסובייטי בשמחה, גוטמן טוען בפשטות, כי קבלת פני הצבא הסובייטי בשמחה נבעה מהיסק פשוט ומהעדפת הגרוע על הנורא: הברירה הייתה בין הצבא הסובייטי לצבא הנאצי, ובתנאים אלו ברור איפוא מדוע הועדף הסובייטי. לא הייתה כאן חגיגה, אלא מעין שמחה קלושה אשר ניתן לתארה בבדיחה, "היינו נידונים למוות. זכינו לחנינה... מאסר עולם".
בתגובה לטענה כי היהודים שיתפו פעולה עם הנ.ק.וו.ד טוען גוטמן כי כך פעלו היהודים והפולנים כאחד, ואין ללמוד מכך דבר. גוטמן מותח ביקורת חריפה על תחקירו של סטשמבוש. לטענתו, המאמר חד צדדי ואינו טורח לברר את הנרטיב היהודי כלל. גוטמן טוען כי סטשמבוש אינו מומחה ליחסים שבין היהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה, ולכן הוא מותח עליו ביקורת על הפרחת מילים בנושא שבו אינו מתמחה.
"שכנים" מאת יאן טומאש גרוס (2001)
במשך שנים רבות יוחס טבח ידוובנה לאיינזצגרופן. בשנת 2001 פרסם ההיסטוריון האמריקני ממוצא יהודי-פולני יאן טומאש גרוס את ספרו "שכנים". בספרו הוא טען כי נרצחו 1,600 יהודים בידי שכניהם הפולנים. גרוס תיאר כיצד השכנים הפולנים הכו, ביתרו ושרפו את היהודים למוות, ללא כל מעורבות גרמנית.
פרסום הספר עורר סערה בפולין. רבים חלקו על מסקנותיו, בהם ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש, שקבע כי אף על פי שמספר פולנים היו מעורבים בטבח, היוזמה לו, ואף רוב ביצועו, היו בידי הגרמנים. לאחר חקירה מקיפה פרסם המכון הפולני לחקר ההיסטוריה דין וחשבון שבו תמך ברוב מממצאיו של גרוס, אם כי קבע כי באירוע נרצחו 380 אנשים, ולא 1,600, כטענת גרוס. כן טענו כי במקום נכחו אנשי משטרה גרמנים, וכי ישנם עדים המאשרים את נוכחותם של חיילים גרמנים במקום, בעוד עדים אחרים טוענים כי גרמנים כלל לא היו במקום.
כיום אין מטילים ספק במעורבותם של פולנים לא-יהודים ברצח בידוובנה, אך שאלת המעורבות הגרמנית ברצח נותרה פתוחה. תושבי העיירה עצמם מכחישים את מעורבותם, אך מרבית הציבור הפולני מקבל את גרסתו של גרוס.
פלפל לימון
גרידת הלימון נמעכת עם הפלפל כדי לאפשר לשמן האתרי המצוי בה לחדור לתוך הפלפל. לאחר מכן, התערובת מיובשת בתנור אפייה, ולעיתים גם נטחנת.
השימוש הנפוץ בתערובת הוא לתיבול דגים ומאכלי ים אחרים. מקובל להשתמש בה גם לתיבול בשר (במיוחד עופות) ופסטה.
הטבח בידוובנה
הכרה והנצחה
עד שנת 2001 שבה הושלמה חקירת המכון לזיכרון לאומי את הטבח, הוא יוחס לחיילים נאצים, וכך גם נכתב באנדרטה לזכר הנרצחים אשר הוקמה במקום. בשנת 2001 הוסרה אנדרטה זו, ובמקומה נבנתה אנדרטה אחרת, וחומת אבנים הוצבה כדי לסמן את השטח שבו עמד האסם שבו נרצחו היהודים. על האנדרטה כתובות זיכרון לזכר הנרצחים, בעברית ובפולנית.
פלפל לימון
ניתן להכין פלפל לימון באמצעים ביתיים, וכן לרכוש כמוצר תעשייתי. פלפל לימון מסחרי עשוי לכלול גם כמויות קטנות יותר של מרכיבים אחרים כגון מלח, סוכר, בצל, שום, חומצת לימון, פלפל קאיין ותבלינים אחרים.
הטבח בידוובנה
הכרה והנצחה
העיתונאי חיים הכט יצר את הסרט "שני אסמים" (ישראל, 2014). בסרט מתואר הטבח בידוובנה, עם מעשי טבח רבים הדומים לו בכך שכולם התרחשו ברחבי פולין וביוזמה של פולנים בני אותה תקופה. לעומת מעשה הטבח מן האסם בידוובנה, מתואר מעשה באסם אחר, בעיר בוריסלב, שבו ניצלו חיי שבח וייס ומשפחתו בזכות משפחה פולנית.
אדזארד ארנסט
אדזארד ארנסט (Edzard Ernst; 30 בינואר 1948) הוא רופא גרמני שהיה לפרופסור הראשון לרפואה משלימה בבריטניה. ארנסט, שעסק ברפואה וברפואה משלימה, לרבות הומאופתיה, פעיל בבחינה מדעית של תאוריות שונות ברפואה משלימה, וביחד עם סיימון סינג חיבר ספר בשם "ריפוי או פיתוי" הבוחן את הרפואה המשלימה בכלים מדעיים.
ארטלנד דראגונס
ארטלנד דראגונס (בגרמנית: Artland Dragons) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר קווקנבריק שבמדינת סקסוניה התחתונה, המתמודדת בבונדסליגה וביורוקאפ.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1955. בסיום עונת העפילה לבונדסליגה.
הקבוצה זכתה בגביע הגרמני בעונת, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת EnBW לודוויגסבורג. בנוסף הגיעה פעם אחת עד לגמר הפלייאוף אך הפסידה את האליפות לקבוצת ברוז במברג.
הקבוצה משתתפת במפעלים אירופאים מאז עונת 2007/2008. בין היתר: בגביע יול"ב, ביורוצ'לנג' וביורוקאפ.
הקבוצה מקיימת את משחקיה מאז שנת 2003 בארטלנד ארנה המכיל 2,812 מקומות ישיבה.
מריה שאוור
מריה שאוור (בגרמנית: Maria Schauer) הייתה אם בית אוסטרית, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה יהודים ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
מקס ארנולד היה חייט יהודי שחי ברובע פרסבאום, מחוץ לווינה. ב-1942 קיבל הודעה מן השלטונות שעליו לעבור לווינה ולהירשם במשרדי הקהילה היהודית. מקס אמנם הגיע לווינה אולם בחר לא להרשם כפי שנדרש. בווינה נשא לאישה את בת זוגו, יוהנה. כאשר ניתנה הפקודה לגירוש יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג יחד עם אחותו של ארנולד, ליאופולדין שטרן (בלועזית), להסתתר בעיר. הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה פולריס, תופרת ואשת עסקים, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט, ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור. שלושת היהודים נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה בשנת 1945. מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, הם התחבאו בביתה של מריה שאוור. עם זאת, לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית מרכזית, ולכן למשך הקיץ ארחה פולריס את השלושה בביתה שלה, תוך שהיא דואגת להם למקום לינה, למזון ולצורכי קיומם.
לאחר המלחמה המשיכו שלושת היהודים לחיות בווינה.
הכרה והנצחה
ב -8 ביולי 1982 הכיר יד ושם במריה שאוור כחסידת אומות העולם.
האסטלה של נרם-סין
אסטלת הניצחון של נרם-סין היא אסטלה שנועדה להנציח את ניצחונו של המלך נרם-סין על אויביו, אנשי ההרים משבט הלולבי כשבראשם עמד המלך סאטוני, בסביבות שנת 2230 לפנה"ס, וככל הנראה נוצרה בסביבות תקופה זו.
המלך נרם-סין היה הרביעי בשושלת מלכי אכד שנוסדה על ידי סבו סרגון מאכד. מדינה זו שאפה לשלטון מרכזי חזק עם שאיפה לשליטה עולמית, בניגוד לשיטת השלטון השומרית שהייתה נפוצה עד אז בה לכל אזור היה שליט נפרד.
תיאור פיזי
האסטלה עצמה עשויה מאבן חול אדמדמה. גובהה שני מטר ורוחבה חצי מטר. החלק העליון שלה שבור וחלקה התחתון נפגע מפגעי מים.
האסטלה נמצאה בשושן לשם הובאה בשנת 1176 לפנה"ס על ידי המלך שותרוק נחונתה מסיפר.
תמונה
בסצנה זו נראה המלך נרם סין מטפס על הר בשטח האויב ומצליח לכבוש אותו. אחרי המלך מטפסים חייליו לאחר שיצאו מתוך היער, או לחלופין מטפסים על ההר המיוער, היער מיוצג על ידי שני העצים בתחתית האסטלה.
האויבים
בניגוד לציורים קודמים משומר, בהם החיילים מוצגים בשורה ארוכה אחד אחרי שני ובדרך כלל זהים זה לזה, כאן החיילים נראים ממש כמטפסים על ההר באלכסון, כמו כן למרות שכיוון תנועתם זהה בכל זאת הם מובדלים אחד מהשני בנשק שהם נושאים.
תחמס (סוג)
תחמס (שם מדעי: Caprimulgus) הוא סוג של עופות ממשפחת התחמסיים.
האסטלה של נרם-סין
האויבים
בניגוד לחייליו של נרם סין הנראים בתנועה, האויבים נמצאים במצב סטטי, אחד מבקש רחמים, השני נופל פצוע מחצו של המלך והמלך עצמו דורך על גויותו של אחד מהם.
תחמס (סוג)
בני סוג זה הם עופות קטנים בעלי הסוואה טובה בה הם מידמים לענפים כשעיניהם עצומות וכנפיהם וזנבם צמודים לגזע. הם פעילים בעיקר בשעות הלילה או בשעות בין הערביים.
האסטלה של נרם-סין
האויבים
שערם של האויבים נראה כמין צמות דבר המזכיר את זנבות הסוס שהיו נוהגים לוחמי החיתים לשאת על כובעיהם.
המלך
המלך עצמו נראה כמעט כפול בגודלו מכל שאר הדמויות, בולט אצלו הכובע בעל הקרניים, כובע זה מייצג אלוהות. בניגוד למלכי שומר שראו עצמם כשליחים של האלים, מלכי אכד ראו את עצמם כאלים.
תחמס (סוג)
התחמסים ניזונים בעיקר מחרקים מעופפים שונים אותם הם בולעים בתעופה.
האסטלה של נרם-סין
המלך
בידו השמאלית מחזיק המלך את קשתו, מתחת לזרועו הוא מחזיק גרזן קרב ובידו הימנית הוא מחזיק חץ. על צווארו של המלך שרשרת ששימשה ככל הנראה לא כקישוט בלבד אלה כמעין קמיע שאמור להגן על המלך.
דמותו של נרם סין מתוארת בפירוט רב, מראהו גברי מאוד, שריריו בולטים וחזהו הרחב מוצג לכל רוחבו, למרות שהמלך מצויר בפרופיל. מראה זה אמור לייצג את עובדת היות המלך מלא און גברי, דבר שמורה גם על יכולתו הרבה לשלוט.
המלך מוצג כך שניתן לראות את כל צידו הימני, על פי האמונה הרווחת במסופוטמיה (ככל שניתן להסיק מטקסטים שנשתמרו מאז) פגם כל שהוא בצדו הימני של השליט יגרום למחלות ולרעב - "אם איבד את אוזנו הימנית ימיו של המלך יהיו ספורים, אם נפגעה ידו או זרועו הימנית אזורי הספר יהפכו לשממה" - לכן חשוב מאוד היה להראות לצופה שכל צידו הימני של המלך מושלם החל מאוזנו ועד לירכיו.
זקנו של המלך בולט עוד יותר בשלמותו - זהו מאפיין נוסף המייצג את גבריותו של המלך ולכן את יכולתו לשלוט.
במבט כללי על הסצנה נראה שהמלך הוא היחיד שפועל בה, הוא זה שנמצא קרוב לראש ההר והוא זה שהכניע את האויבים.
רקע
ממול לדמותו של המלך נראית פסגת ההר ומעליו שני כוכבים המייצגים את האלים. בניגוד לאסטלות אחרות בהן יש בדרך כלל כוכב אחד, כאן ישנם שני כוכבים, ככל הנראה כמעין פשרה בין שני האלים המרכזיים – שמש - אל השמש שהוא האל של העיר סיפר, עירו של נרם סין, לבין אישתאר, אלת העיר אכד בירתה של הממלכה.
הפועל תל אביב (כדורסל נשים)
הפועל תל אביב הייתה קבוצת כדורסל נשים ישראלית, אשר נוסדה בשנת 1957, שהתמודדה בליגת העל בכדורסל נשים והתפרקה לאחר עונת 2011/12.
הקבוצה זכתה בשתי אליפויות בתחילת בשנות ה-60, בשנים 1961 ו-1962, והגיעה לשיאה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 כשזכתה בארבע אליפויות נוספות בשנים 1969, 1970, 1974 ו-1975. באותה תקופה בלטה נועה סקלי אשר זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות כשחקנית (בשנים 1969 ו-1970) ושתי אליפויות כמאמנת (בשנים 1974 ו-1975).
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע האיגוד ובעונת 2005/2006 זכתה הקבוצה באליפות השביעית בתולדותיה.
בעונת 2009/2010 עברה הקבוצה תחת ניהולו של שאול אייזנברג לשחק בקיבוץ יד מרדכי שם שיחקה שנתיים. בעונת 2011/2012 עברה הקבוצה לשחק באריאל ושינתה את צבע מדיה מאדום לורוד.
פסטה
פירוש השם פסטה באיטלקית הוא בצק.
פסטה ניתן לחלק לשתי קטגוריות רחבות: פסטה יבשה (pasta secca) ופסטה טרייה (pasta fresca). נהוג שביצי עוף שולטות כמקור של הרכיב הנזיל בפסטה טרייה. פסטה מיובשת מיוצרת בדרך כלל באופן מסחרי ועוברת תהליך ייבוש ארוך על מנת להקנות לה חיי מדף ארוכים.
פסטה טרייה נשמרת בצינון או בהקפאה כיוון שהיא אינה עוברת תהליך ייבוש וזמן הבישול שלה קצר יותר הודות לעובדה זו. רביולי, טורטליני וכיסוני פסטה אחרים נעשים ללא יבוש כיוון שהם ממולאים במילויים שלא ניתן לייבש כמו גבינות ובשר. באופן מסורתי פסטה טרייה מיוצרת ביד, לפעמים בסיוע של מכונות פשוטות, אבל כיום סוגים רבים של פסטה טרייה מיוצרים באופן מסחרי על ידי מכונות בקנה מידה גדול ומוצרים רבים זמינים באופן נרחב בסופרמרקטים.
צורות פסטה מסוימות מוכנות באופן מסורתי מבצק ביצים (למשל פטוצ'יני) וצורות פסטה מסוימות מוכנות באופן מסורתי כפסטה יבשה (למשל פנה).
מאכלים דומים התפתחו בכל רחבי העולם והוכנו בצורות שונות במטבח האיטלקי, במטבח הסיני והיפני בפרט ובמטבח האסייתי בכלל. הפסטה הפכה פופולרית בכל העולם בשל קלות הכנתה.
שוק הפסטה בישראל
הצריכה הממוצעת לנפש בישראל נאמדת על פי ההערכות בכ-5 ק"ג פסטה בשנה, נתון נמוך לעומת הצריכה הממוצעת לנפש באיטליה הנאמדת בכ-29 ק"ג פסטה בשנה, ו-15 ק"ג בארצות הברית. שוק הפסטה בישראל מגלגל כ-680 מיליון ש"ח בשנה. צריכת הפסטה בעולם עומדת על 6 ק"ג בשנה בממוצע לאדם.
היסטוריה
העדויות האירופאיות הראשונות לייצור פסטה מצויות בציורי קיר אטרוסקים מהמאה הרביעית לפני הספירה. איטריות ארוכות עם עובש שנוצרו בסין בשנת 2000 לפני הספירה ונשמרו בתוך כד חרס עתיק התגלו באזור ליד לאג'יה שבאזור הואנג הא שבמערב סין. הכד כוסה במהלך שיטפון בבוץ ונשמר חתום בתוך הבוץ עד שרעידת אדמה גילתה את האתר בשנים האחרונות. האטריות העתיקות הגיעו לאורך של חצי מטר והיו בקוטר של שלושה מילימטרים.
כלים לצורך ייצור פסטה התגלו בחורבות פומפי, וככל הנראה מדובר היה בכלים שהגיעו לאיטליה מסין דרך דרך המשי. האיטלקים שדרגו את האטריות ובזה חתמו את חותמם ושייכו את הפסטה באופן רשמי למטבחם. משם קהילת אמריקאים הכירה לארצות הברית את הפסטה והוקמו מסעדות ברחבי אמריקה. כך הפסטה התפשטה ברחבי העולם.
האגדה לפיה מרקו פולו הביא את האטריות מסין אינה נכונה, ואם אכן האטריות הגיעו לאיטליה מסין, הדבר אירע בתחילת התקופה הרומית. הפסטה ה"מודרנית" אכן מוצאה אינו מאיטליה, אך היא הובאה לשם מלוב מאה שנים לפני מסעותיו של מרקו פולו.
תומאס ג'פרסון הביא את המכונה הראשונה לייצור מקרוני לארצות הברית בשנת 1789 בשובו מתפקידו כשגריר ארצות הברית בצרפת. הייצור המסחרי הראשון של פסטה באמריקה היה במפעלו של אנטואן זרגה - צרפתי ממוצא איטלקי שפתח מפעל לייצור פסטה בברוקלין שבניו יורק בשנת 1848.
שימושים קולינריים
באיטליה, פסטה לרוב מוגשת עם רוטב ומנת פסטה מתאימה בין צורות הפסטה לרוטב. תכונות הפסטה משתנות מצורה לצורה וגורמת לכך שצורות מסוימות צוותו באופן מסורתי לרטבים מסוימים לפי התאמת התכונות האלה: הבצק ממנו הפסטה מוכנה, האם הפסטה ארוכה או קצרה, האם יש בה שקעים שיוכלו להחזיק ירקות ועוד.
הדרך הטובה ביותר לאפיין את המטבח האיטלקי היא לפי המחוזות השונים שבאיטליה ולמרות זאת, באופן כללי ניתן לומר שבדרום איטליה נפוץ יותר השימוש בשמן זית, שום, עגבניות, עשבי תיבול (כמו בזיליקום ונענע), גבינת ריקוטה, דגים וירקות ובצפון איטליה נפוץ יותר השימוש בחמאה ושמנת. חומרי הגלם הנגישים בדרום איטליה שונים מאלה הנגישים בצפון איטליה בהתאם לאקלים השונה והמאפיינים הגאוגרפיים (למשל: הרים גבוהים, קרבה לים או לאגם), ואלה גרמו לשוני שבין המטבחים האלה. בנוסף לכך, פסטת ביצים טרייה (פסטה המוכנה מביצים ומקמח חיטה רך, כלומר, עם כמות גלוטן יחסי נמוכה) יותר נפוצה במטבחים שבצפון איטליה.
לרוב הפסטה מבושלת במים רותחים ומלוחים ולאחר מכן מעורבבת עם הרוטב ועם מעט ממי בישול הפסטה העשירים בעמילן מבישול הפסטה, שמעבים את הרוטב ומחברים אותו אל הפסטה, אך צורות הכנה נוספות של פסטה הן פסטה בתנור (לפני האפייה, לעיתים הפסטה מבושלת במים רותחים ומלוחים אך לעיתים מתבשלת במהלך האפייה מהרוטב), או pasta al forno באיטלקית וטיגון.
בישול
הצורה הנפוצה ביותר להכנת פסטה היא הרתחה והרבה ממנות הפסטה האיטלקיות מבוססות על פסטה מורתחת. כמה ציוותים מסורתיים הם ספגטי קאצ'ו א פפה (רומא, לאציו), ספגטי עם שמן זית ושום, טאליאטלה עם ראגו בולונזי (בולוניה, אמיליה-רומאניה), טרנטה או טרופי עם פסטו ג'נובזי ולפעמים גם תפוח אדמה ושעועית ירוקה (ג'נובה, ליגוריה) ופנה אל'ארביאטה (לאציו). באופן כללי, באיטליה נוהגים לשדך צורות קצרות לרטבים עם חתיכות של ירקות, פסטה יבשה וארוכה כמו ספגטי לרטבים חלקים יותר ופסטה ביצים לרטבים בשריים.
יש גם מנות שבהן הפסטה מוגשת במרק במקום ברוטב, למשל: טורטליני אין ברודו (Tortellini in brodo, בולוניה, אמיליה-רומאניה: כיסוני בצק ביצים הממולאים בבשר חזיר ופרמיג'אנו ומוגשים בתוך ציר בקר ועוף), פסטלי (פסטה מאמיליה-רומאניה המוכנה מפירורי לחם, ביצים, אגוז מוסקט, פרמג'יאנו ולעיתים גרידת לימון) בציר (עוף, בקר ולעיתים דגים) ופסטה א פג'ולי (pasta e fagioli - פסטה ושעועית בתרגום ישיר: מרק שעועית עם פסטה).
פרנק לוקאס
פרנק לוקאס (באנגלית: Frank Lucas; 9 בספטמבר 1930 — 30 במאי 2019) היה סוחר הרואין וראש פשע מאורגן אמריקאי שפעל בהארלם במהלך שנות ה-60 וראשית שנות ה-70. הוא נודע במיוחד בשל כך שעקף את אנשי התיווך בסחר הסמים וקנה הרואין ישירות ממקורותיו במשולש הזהב. לוקאס התפאר בכך שהוא הבריח הרואין בהשתמשו בארונות של חיילים אמריקאים מתים, אבל לסלי "איקה" אטקינסון (Leslie "Ike" Atkinson), שותפו להברחה ממזרח אסיה, מכחיש טענה זו. סיפור חייו עובד לסרט אמריקן גנגסטר שיצא לאקרנים ב-2007, את לוקאס מגלם דנזל וושינגטון.
פסטה
בישול
מחוץ לאיטליה פותחו מנות פסטה לא איטלקיות (ששמן לרוב מבוסס על מנה איטלקית קיימת) שהפכו לפופולריות ברחבי העולם כמו פטוצ'יני אלפרדו אמריקאי עם רוטב של שום, שמנת, חמאה, עשבי תיבול, גבינות ולעיתים גם מאכלי ים או בשר עוף (לעומת הפטוצ'ינה אלאלפרדו מרומא עם חמאה ופרמג'יאנו) ספגטי בולונז (רוטב בשר המוכן בהשראת ראגו בולונזי אך עם שינויים ומוגש עם ספגטי, לעומת רוטב ראגו בולונזי מסורתי המוגש עם טאליאטלה ביצים), ספגטי עם קציצות ועוד.
אספות הבחירה באיווה
אסיפות הבחירה באיווה (באנגלית: Iowa caucuses) הן, מאז 1972, ההתמודדות המוקדמת ביותר בשנת הבחירות, במסגרת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית.
פסטה
פסטה בתנור
צורה נפוצה נוספת להכנת פסטה היא אפייה. לרוב הפסטה עוברת בישול חלקי בהרתחה ואז מעורבבת או מסודרת בשכבות עם רוטב ומסיימת את הבישול באפייה בתנור. הקנלוני ועלי הלזניה הן צורות פסטה שבאופן מסורתי מוכנות רק באפייה בתנור. צורת פסטה נוספת ופחות פופולרית שמיועדת למילוי ואפייה היא קונקיליוני: פסטה בצורת קונכייה גדולה המורתחת במים, ממולאת, מסודרת בתבנית עם רוטב ונאפית בתנור.
פרנק לוקאס
שנותיו הראשונות
לוקאס נולד ב-9 בספטמבר 1930 בלה גראנג' (La Grange), קרוליינה הצפונית, וגדל בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית. הוא טוען שהמאורע שהניע אותו להיכנס לעולם הפשע היה היותו עד לרצח בת דודו בת ה-12 בידי הקו קלוקס קלאן, בשל "לטישת עיניים" בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית. הוא היה פושע זעיר עד למאורע אחד מיוחד שאחרי קרב עם מעבידו הקודם הוא ברח לניו יורק בעצת אמו. בהרלם הוא היה מעורב בפשעים קטנים לפני שנכנס לחסותו של באמפי ג'ונסון.
פסטה
פסטה בתנור
הקנלוני ממולא באופן מסורתי בריקוטה ותרד או בבשר ונאפה עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה.
אספות הבחירה באיווה
בשל היותה ההתמודדות הראשונה היא שימשה לא פעם כמקפצה של מועמדים צדדיים, ואפילו אלמוניים לעמדת מפתח בבחירות, כמו ג'ורג' מקגוורן ב-1972, ג'ימי קרטר ב-1976 וג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1980 (אף על פי שלבסוף הוא לא זכה במינוי, אלא הפך לסגנו של רונלד רייגן). גם ג'ון קרי חזר למרוץ ב-2004 בזכות ניצחון מפתיע באיווה אחרי שמסע הבחירות שלו נראה ככושל וניצח בו. אולם ניצחון באיווה הוא לא תנאי הכרחי לזכייה במרוץ. כך למשל ביל קלינטון כלל לא התמודד במדינה באופן רציני ב-1992, מפני שאחד המועמדים באותה מערכת בחירות היה סנאטור מאיווה.
פסטה
פסטה בתנור
דוגמאות ללזניה מסורתית באיטליה:
חלק ממנות הפסטה האפויות מוכנות עם צורות פסטה שלא מיועדות לאפייה בלבד. במנות אלה הפסטה מעורבבת עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה ותוספות: לרוב גבינות (מוצרלה, ריקוטה ו/או פרמג'יאנו) ובשר (קציצות או נקניקי חזיר) ולעיתים ירקות. מנה מסורתית אחת היא פסטה אלה סורנטינה, מנה שהיא וריאציה על מנת ניוקי מסורתית מקמפניה המכילה ניוקי, רוטב עגבניות ומוצרלה. במנת הפסטה הניוקי מתחלף בפסטה, לרוב פסטה קצרה.
מחוץ לאיטליה פותחו מנות פסטה אפויות לא איטלקיות. בצרפת ובמטבחים ערביים יש מנות פסטה שונות הנקראות גראטן פסטה (בצרפתית: פסטה בתנור). הגרסה הצרפתית עם רוטב בשאמל והגרסה הערבית עם ביצים וגבינה מלוחה מגוררת. באנגליה ובארצות הברית פותחה מנה שהפכה פופולרית ברחבי כל העולם: מקרוני עם גבינה. זו מנת פסטה חלולה וקצרה עם רוטב גבינה המבוסס רביכה או חלב ושמנת (לעיתים חלב מאודה) ותערובת גבינות המכילה צ'דר. לעיתים מוסיפים לרוטב תבלינים, ירקות, דגים, בשר ומאכלי ים. המנה לא תמיד נאפית בתנור אך זו הצורה המסורתית.
טיגון
יש מנות איטלקיות מסורתיות המטגנות פסטה מבושלת, כמו הפריטטה הנפוליטנית: חביתה המכילה פסטה מבושלת, ביצים וגבינות (ולעיתים בשר וירקות) ומטוגנת כפריטטה.
צורות פסטה
פסטה מיוצרת בצורות שונות. פסטה בצורת חוטים (לדוגמה: ספגטי וורמיצ'לי) פסטה בצורות רצועות (פטוצ'יני ולינגוויני), פסטה בצורות של צינורות (פנה), בצורת שטיחים (לזניה), בצורות סלילים (חונקי כמרים), פסטה ממולאת (רביולי) ועוד צורות רבות, כאשר לכל אחת יש שם נפרד. פסטות דקות באופן מיוחד מתבשלות מהר יותר ובזמן הבישול של פסטות עבות יותר, קל יותר לשלוט ולהביא אותן למצב הרצוי של "אל דנטה" (לא מבושל מדי ולא מבושל פחות מדי). חלק מצורות הפסטה נועדו לעשות מניפולציה עם מידת הבישול של כל אטרייה. אולם, מרבית הצורות השונות של הפסטה נועדו כדי להתאים אותה לרטבים מסוגים שונים. דוגמאות: עבור רוטב שמכיל הרבה בשר, שמתקשה להתערבב עם הפסטה, יש להכין פסטה בצורת צדפים, שהאטריות שבה יחפנו אותו. עבור רוטב על בסיס עגבניות צריך פסטה שלאטריות שבה יש שטח פנים גדול יותר מאלה המתאימות לרוטב שמנוני, שנדבק בקלות לאטריות.
כשרות הפסטה
בשל פשטות רכיביה של הפסטה, ישנם פוסקים הסוברים שניתן לרכוש את רובם מוצרי הפסטה הטרייה והיבשה ללא מילוי ברוב מדינות העולם גם אם אין עליהם השגחה, ויש שסייגו היתר זה לאיטליה בלבד. מנגד, פוסקים רבים העירו על בעיות שונות שיכולות להיווצר, כגון: תוספת של ביצים מופרות או חומרים משמרים הדורשים הכשר, אי ניפוי קמח ואי הפרשת חלה. ישנם פסטות הצבועות בדיו המופק מדיונון ואינן כשרות. פסטות ישנות במיוחד עלולות להיות נגועות בכנימות או בעש ועל כן יש להתבונן על שלמות האריזה והמוצר לפני צריכתו, ולכן מצריכים הכשר גם על פסטה ללא מילוי.
אספות הבחירה באיווה
ההתכנסויות לאסיפות הבחירה באיווה בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה נערכות בשעות הערב. מכל מפלגה יכולים להשתתף בתהליך מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להירשם כחבר מפלגה במקום ובאופן מיידי.
בשיטה זו אין קלפיות או פתקי הצבעה. כמו כן לא מצביעים בדואר, כנהוג בכמה מדינות. במקום זאת מתכנסים המצביעים, שהם ברובם פעילים פוליטיים ולכן רק כ-10% מכלל המצביעים, עם חבריהם במקום ציבורי ודנים דיון פוליטי במועמדים. בסיכומן של ההתוועדויות האלה בוחרים המצביעים את הצירים לוועידות של המפלגות הדמוקרטית והרפובליקנית. המיוחד בשיטה הוא שאנשים יכולים לשנות את הצבעתם ברגע האחרון עקב שכנוע הדדי, או עקב העובדה שהמועמד המועדף עליהם לא עבר את אחוז החסימה. המצביעים רואים איזה מבין המועמדים מוביל, ויכולה להתפתח "הצבעת עדר" לטובת מועמד זה.
לשתי המפלגות יש נהלים שונים לאופי ההצבעה:
פרנק לוקאס
שנותיו הראשונות
יש סיבות לפקפק בקשריו של לוקאס עם באמפי, הוא טוען שהיה נהגו של ג'ונסון במשך 15 שנה, אלא שג'ונסון שהה רק 5 שנים מחוץ לכלא לפני מותו ב-1968. אשתו של ג'ונסון גורסת שהרבה מסיפוריו של ג'ונסון על עצמו ניתן לשייכם לפושע אחר ששמו זך ווקר (Zach Walker), שחי עם באמפי ומשפחתו ואחרי כן בגד בהם.
קריירת הפשע
אחרי מותו של ג'ונסון, הגיע לוקאס למסקנה שכדי להיות מצליח יהיה עליו לשבור את המונופול של המאפיה האמריקאית בניו יורק. הוא נסע לסטילוול, אוקלהומה, ולבסוף עשה את דרכו ל-Jack's American Star Bar, אתר נופש לחיילים שחורים בחופשה. כאן הוא פגש את סמל צבא ארצות הברית לשעבר, לסלי "אייק" אטקינסון (Leslie "Ike" Atkinson) נער כפר מגולדסבורו, קרוליינה הצפונית, שהיה נשוי לאחת מדודניותיו של לוקאס. לוקאס מצוטט כאומר: "אייק הכיר כל אחד שם, כל בחור שחור בצבא, מהטבחים והלאה."
כשהתראיין למאמר במגזין שפורסם בשנת 2000, לוקאס הכחיש כי החביא סמים בתוך גופותיהם של חיילים אמריקאים. לטענתו הוא הטיס נגר מדרום קרולינה לבנגקוק אשר יבנה תחתית כפולה בארונות הקבורה.
על כל פנים, אטקינסון, המכונה "הסמל המבריח" בפי המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים, אמר שהוא שיגר סמים ברהיטים, לא בארונות מתים. הייתה אשר הייתה השיטה הוא השתמש, לוקאס הבריח את הסמים לתוך הארץ בקשר ישיר מאסיה. לוקאס אמר שהוא הכניס מיליון דולר ליום במכירת סמים ברחוב 116. השופט הפדרלי סטרלינג ג'ונסון, שהיה תובע מיוחד בנושא סמים בניו יורק בעת שלוקאס ביצע את פשעיו, כינה את מבצעו של לוקאס "אחת מהברחות הסמים הבינלאומיות השערורייתיות ביותר מאז ומעולם, ממציא, שקשר קשרים מחוץ לארצות הברית ואז מכר את הסמים בעצמו ברחובות." היו לו קשרים עם המאפיות הסיציליאנית והמקסיקנית, ובבעלותו היה מונופול על שוק ההרואין במנהטן. בראיון אמר לוקאס: "רציתי להתעשר. רציתי להיות עשיר כמו דונלד טראמפ, וחי נפשי, עשיתי זאת."
לוקאס בטח רק בקרובי משפחתו ובחבריו הקרובים מצפון קרולינה כדי לטפל בפעולות ההרואין השונות.
הוא חשב שקיימת סבירות נמוכה שהם יגנבו ממנו. הוא הצהיר שההרואין שלו "קסם כחול", היה 100-98% טהור כשהוברח מתאילנד. לוקאס צוטט כאומר שהונו נאמד "בסביבות 52 מיליון דולר", רובו בבנקים באיי קיימן. ונוסף לכך כמעט 1,000 קילוגרמים של סם המצוי ברשותי" עם רווח פוטנציאלי של 300,000$ לקילו.
לוקאס התרועע עם שמנם וסלתם של עולם הבידור, הפוליטיקה והפשע, ואמר אחרי-כן שהוא פגש את הווארד יוז במועדון הטוב ביותר בהרלם באותם ימים. אם כי היו ברשותו כמה מעילים מפרוות חורפן וצ'ינצ'ילה ופרטי לבוש נוספים, העדיף לוקאס להתלבש רגיל על מנת לא למשוך אליו תשומת לב. הוא היה אבא לשבעה ילדים, ביניהם בת, פרנסין לוקאס-סינקלייר, ובן, פרנק לוקאס הבן. כשהוא נעצר באמצע שנות השבעים, כל רכושו של לוקאס הוחרם.
המעצר והשחרור
בינואר 1975, פשטו על ביתו של לוקאס בטינק, ניו ג'רזי כוח משימה בן עשרה סוכנים מקבוצה 22 של המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים ו-10 בלשים ממשטרת ניו יורק שהיו קשורים למחלקה למלחמה בפשע המאורגן (OCCB) בביתו מצאו הרשויות 584,683$ במזומן.
בשלב מאוחר יותר הוא הורשע בהפרת חוקי הסמים הפדרליים ושל מדינת ניו ג'רזי. בשנה שאחרי-כן הוא הורשע ונידון ל-70 שנה בכלא.