cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם ג'ייקוב הולנד
ביוגרפיה
ב-1874 הוא עבר להתגורר בפיטסבורג שבפנסילבניה ושימש ככומר של כנסיית בלפילד הפרסביטריאנית (Bellefield Presbyterian Church) בשכונת אוקלנד שבעיר. במקביל שימש בחבר הנאמנים של מכללת פנסילבניה לנשים (Pennsylvania College for Women כיום אוניברסיטת צ'טהאם), שם לימד לטינית ויוונית עתיקה.
ב-1879 נשא הולנד לאישה את קארי מורהד (Carrie T. Moorhead). לזוג נולדו שני בנים.
בנוסף להיות מרצה במכללה הוא היה פעיל כמדען, ושירת כחוקר טבע במשלחת אקליפס של ארצות הברית (United States Eclipse Expedition), שעל פי בקשת האקדמיה הלאומית למדעים והצי האמריקני חקרה ב-1887 את יפן.
ויליאם ג'ייקוב הולנד מת ב-13 בדצמבר 1932. על שמו נקרא אולם הולנד (Holland Hall), מעונות לסטודנטיות שנה ראשונה, והספרייה של אוניברסיטת פיטסבורג.
עבודתו ותרומותיו
הולנד תואר כאדם שקשה היה לעבוד איתו ומדי פעם הוא היה נתון להתקפי זעם. הוא נהג בהתנשאות כלפי הכפופים לו ובחנפנות כלפי מי שהיה מעליו בסולם החברתי (כולל קרנגי), אם כי הוא לא היה יוצא דופן בהתנהגותו זו מעמיתיו בשיקגו או בניו יורק. למרות שתחום העניין העיקרי שלו היה פרפראים הוא הצליח ללמוד בעצמו פלאונטולוגיה כשהוטל עליו תפקיד ניהול מוזיאון קרנגי. ב-1909 הוא טבע לראשונה את השם דיינוסוכוס לשרידי מאובן של תנינאי ענק שגילה ג'ון בל האטצ'ר ב-1903 במונטנה.
כמנהל המוזיאונים של קרנגי התפרסם הולנד ברחבי העולם בפיקוח ובהרכבה של יציקות גבס של הדינוזאור הזאורופוד דיפלודוקוס, תרומה מקרנגי למוזיאונים לתולדות הטבע ברחבי אירופה. מסעו לארגנטינה ב-1912 במטרה להרכיב העתק של דיפלודוקס על פי בקשת קרנגי מתואר על ידי הולנד בספר המסע מ-1913 "מסע לריו פלאטה ובחזרה" (To the River Plate and Back). מסע הפרסום של הדיפלודוקוס הביא להולנד הכרה בינלאומית והוא זכה לקבל, בין השאר, את אות לגיון הכבוד הצרפתי ואת צלב האביר של צלב הברזל הגרמני.
הולנד היה הסופר שהציג לקהל הקוראים האמריקני בצורה הנרחבת ביותר את נושא הפרפרים והעשים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ספריו: "ספר הפרפר" (The Butterfly Book – 1898) ו"ספר העש" (The Moth Book – 1903), נמצאים עדיין בשימוש נרחב. הולנד תרם את אוספיו הפרטיים, שכללו מעל ל-250,000 דוגמיות, למוזיאון קרנגי. הוא תמך באספנים בכל רחבי העולם, וקיבל אוספים מרכזיים מאזורים שטרם נערך בהם איסוף בין 1890 ל-1930 באמצעות מאמציהם של אנטומולוגים דוגמת ויליאם דוהרטי (William Doherty), הרברט הנטיגדון סמית (Herbert Huntingdon Smith) ורבים אחרים.
נבחרת יוון בכדורגל עד גיל 21
נבחרת יוון בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל של יוון, המייצגת אותה בתחרויות כדורגל בינלאומיות לנבחרות צעירות. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של יוון. הנבחרת השתתפה 4 פעמים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הישג השיא שלה הוא המקום השני אליו הגיעה פעמיים ב- וב-.
אברהם בן זאב
אברהם בן זאב (7 בינואר 1923 - 13 במאי 2014) היה משורר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
בן זאב נולד בווינה כארטור שֶחטֶר-זייף. עלה לישראל ב-10 באוקטובר 1938 במסגרת עליית הנוער לקיבוץ עין שמר. עם יתר הצעירים העולים התקבלו כגרעין חברת נוער בשם "נֵצֶר" ובו 28 חברים. מדריכי הגרעין היו הסופרת והמחנכת, רבקה גוּרפיין וגֶצל אֶרליכמן. בעין שמר חיבר בן זאב מספר שירים על הסביבה: בְּדֶרֶךְ כַּרְכּוּר, בִּשְׂדוֹת כַּבָּארָה ועוד (בִּכּוּרֵי סְתָו, גסטליט, חיפה, תשמ"ו-1986) וכן פזמונים שונים לחגים ולמסיבות, אך בעיקר נודע שירו הראשון "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ". לפי עדותו חיבר את השיר ב-1940, בגיל 17. בשנה זאת התארחה בקיבוץ קבוצת נוער מבולגריה, ובערבי הווי משותפים הציגו חברי הקבוצה ריקוד בולגרי שמילותיו היו "כמה טוב לרקוד". בן זאב כתב במחברתו את מילות השיר החדש, על פי המנגינה ששרו הצעירים הבולגרים, וכך החלו חניכי חברת הנוער וחברי הקיבוץ לשיר את "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ" החדש ולצרפו למעגלי ההורה שלהם.
גרעין "נֵצֶר" סיים הכשרתו בעין שמר ב-1 בנובמבר 1940 וחבריו עברו לשער הגולן. חלקם עזבו והנשארים התאחדו עם הגרעין המקומי "הַשִּׁחְרוּר" שנקרא "נֵצֶר לַשִּׁחְרוּר". בשער הגולן עבד אברהם בענפי הקיבוץ השונים והיה פעיל בענייני תרבות וחברה, וגם שם חיבר פזמונים למסיבות החבר'ה, על פי מנגינות עממיות. בתקופה זו הכיר את תִּרְצָה בַּרְגָּל, שהייתה חברה בגרעין "הַשִּׁחְרוּר" ובגרעין המאוחד. היא הקימה שלישיית זמרים, יחד עם אברהם ורות (הלנה) פיגדוֹר (גם היא מגרעין "נֵצֶר") ולזכותם נזקף ביצוע הבכורה של "זֶמֶר, זֶמֶר לָךְ" ב-1942.
באותה עת, זכה אברהם לכינוי "פְּרִימוּס", לאחר שמילא תפקיד הפרימוס במחזה ההיתולי של נתן אלתרמן "נֵס גָּדוֹל הָיָה פֹּה". לכן, בשער הגולן היה זכור בן זאב שנים רבות בשם "אברם פרימוס".
ב-1947 עזב בן זאב את שער הגולן והתגייס לשירות צבאי. הוא הוצב לעבודה במטבח של מחנה מרכוס, בכרמל הצרפתי בחיפה. באמצע שנות ה-50, המלחין אפי נצר ניגן בהרקדות ולימד שירים במחנה מרכוס. ב-1957 חיפש מישהו שיכתוב מילים ללחן שחיבר לריקוד, והוא הופנה לבן-זאב. הפגישה בין אפי נצר לאברהם בן זאב הולידה את שירו הראשון של אפי נצר "הוֹרָה נְעוּרִים", שנדפס באותה שנה ב"בַּמַּעֲלֶה", עיתון תנועת "הנוער העובד", וכן גם שיר נוסף שלו "כָּל אֶחָד" (אַל נָא תֹּאמַר: רְאוּ אָדָם צוֹעֵד זָקוּף, בָּטוּחַ...), בלחנו של דוד זהבי. הקשר בין בן זאב לאפי נצר נמשך מספר שנים והניב עוד שירים. ביניהם, "שׁוֹבָךְ יוֹנִים" ב-1961, "אֲנִי וְשִׁירִי" בפסטיבל הזמר של 1964.
בן זאב המשיך ליצור קשרים עם מלחינים שהלחינו משיריו. כך היה עם דוד זהבי (שהלחין את "כָּל אֶחָד"), יוסף הדר (שהלחין את "הָאִישׁ וְהַגִּיטָרָה"), ניסן כהן הב-רון ("בְּסַנְדָּלַיִךְ"), יעקב שגיא ("דֶּבְּקָה בְּנוֹת הַכְּפָר"), אילן נובקוביץ' ("הַנְּשִׁיקָה הָרִאשׁוֹנָה") ושלמה בּירָן (בידרמן) ("בּוֹאִי"). את שיריו פרסם אברהם בן זאב לאור בשני קבצים: "בִּכּוּרֵי סְתָו" (גסטליט, חיפה, תשמ"ו-1986 - 61 עמודים) ו"דַפִּים" (סער, ת"א, תש"ן-1990 63 עמודים). ברשימת שיריו באקו"ם רשומים 64 שירים.
התגורר ברחוב ארלוזורוב בחיפה. הוא לא נישא ולא נולדו לו ילדים. את אהבתו לחיפה, ביטא בשירים רבים על העיר. בהם, "הָאִשָּׁה וְהַוָּאדִי" (על ואדי ניסנאס), "הָהָר הַיָּרֹק", "הָעִיר הַתַּחְתִּית", "בַּחֲזָרָה לְוָאדִי סַאלִיבּ".
בן זאב נקבר בבית העלמין תל רגב. ארבעה חודשים לפני מותו נערך לכבודו ערב הוקרה, עם מיטב שיריו, בבית האבות "בן יהודה" בחיפה, בו התגורר בשנתיים האחרונות לחייו, לאחר שלקה במחלת אלצהיימר.
מיכל ברט
מיכל ברט היא רקדנית פלמנקו ישראלית.
מיכל ברט נולדה בחיפה והתחילה את דרכה בגיל 6 בלימודי בלט קלאסי ומודרני בסטודיו "תנועות" בו במשך 12 שנים. במהלך לימודיה בחטיבת הביניים, השתתפה בהפקה משותפת עם התזמורת הסימפונית חיפה ביצירה "אגם הברבורים" אשר הועלתה בתיאטרון חיפה. את תחילת דרכה בפלמנקו עשתה בחיפה אצל סילביה ברוא. לאחר שירותה הצבאי, עברה לתל אביב ולמדה אצל סילביה דוראן ונטע שיזף ובהמשך בסטודיו של מיכל נתן, בו, מלבד רקדנית ברט גם סולנית, מורה ומנהלת חזרות למשך מספר שנים. בשנת 2005 נסעה לסביליה שבספרד ושם המשיכה את לימודיה, ובתוך כך למדה אצל אליסיה מרקז ופילאר אורטגה.
בשנת 2007 השתתפה בתחרות הפלמנקו של "קרן עדי" וזכתה במקום הראשון ובמלגה ללימודים בספרד. ב-2008, לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחינוך מיוחד ללקויי שמיעה, נסעה למדריד ובמשך ארבע שנים למדה בבית הספר "אמור דה דיוס".
פסגת פיתגורס
פסגת פיתגורס (באנגלית: Pythagoras Peak) היא הפסגה הגבוהה ביותר, במרכז הרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
צידה המזרחי של הפסגה נראה כמו משולש ישר-זווית, ואילו צידה הצפוני נראה כמלבן, בשל כך נראית הפסגה כחריץ.
גובהה של הפסגה 1,275 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ניצבת לצידו הצפוני של קרחון ביוור, ו-15 קילומטרים דרומית-מזרחית להר סטורר.
גילוי הפסגה
הפסגה צולמה לראשונה מהר ריסר-לארסן בפברואר 1958, על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בראשותו של פיליפ לו; אולם רק בדצמבר 1958 הגיעה צוות של משלחת החקר לפסגה, בראשותו של ג. א. נאקי (G.A. Knuckey) שחקר ומדד אותה.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של פיתגורס, הפילוסוף והמתמטיקאי היווני, שנודע בשל משפטו הנוגע למשולש ישר-זווית (משפט פיתגורס) - וזאת בשל צורתה של הפסגה.
אורית גרוס
אורית גרוס (נולדה בישראל ב-1955) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
גרוס נולדה ב-1955, לברכה ודוד בלייך. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני בטיפול באמצעות אומנויות, והכשרה בפסיכותרפיה. גרוס עובדת כתרפיסטית ומדריכה בתוכנית להכשרת מטפלים באמצעות אמנויות בסמינר הקיבוצים. מאמרים שכתבה פורסמו בכתבי –עת מקצועיים, כמו גם שני פרקים בספר בשפה אחרת, (הוצאת מודן). גרוס החלה לכתוב פרוזה רק בעשור האחרון. סיפוריה פורסמו בעתון 77 ובקשת החדשה, ומאז הוציאה לאור מספר ספרים.
אורית גרוס מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
פרסים
ספרה "סיפורים מאחורי הגב" זיכה אותה בפרס שרת החינוך על ספר ביכורים.
"קובץ סיפוריה של אורית גרוס משלב מצבי חיים יומיומיים וחשיבה מרפרפת מהרהרת על מה שהיומיומיות הזאת מסוגלת לחולל. הסיפורים רוקחים מן המובן והמוכר הלוך נפש משיק למתרחש החשוף והמציאותי. רובדי הלשון תואמים את העלילות הקטנות הרוחשות בבית וקרוב אליו. הסיפורים ניחנים בכוח הבחנה דק ואמפתי המחולל מסע בין דמויות אבודות למחצה. מכל זאת נובעת ספרות מקורית וקול אותנטי, הגורם הנאה רבה ואולי אף נחמה.על כן נבחר ספר זה כראוי לפרס ביכורים."
מישל קרטר
מישל דני קרטר (באנגלית: Michelle Denee Carter; נולדה ב-12 באוקטובר 1985) היא אתלטית אמריקאית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), אלופת העולם באולם (פורטלנד 2016), בעלת שתי מדליות ארד מאליפות העולם (בייג'ינג 2015, לונדון 2017), 7 פעמים אלופת ארצות הברית (2008, 2009, 2011, 2013 - 2016) ושיאנית ארצות הברית בהדיפת כדור ברזל.
קרטר היא האלופה האולימפית האמריקאית הראשונה בהיסטוריה בהדיפת כדור ברזל לנשים. אביה, מייקל והיא מחזיקים בשיא הלאומי לתיכונים בהדיפת כדור ברזל (2016), הישג חסר תקדים לאב ובת.
ביוגרפיה
קרטר נולדה בגרנד פררי, טקסס. אביה, מייקל הוא סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) בהדיפת כדור ברזל, ושחקן מצטיין ב-NFL בקבוצת סן פרנסיסקו 49' איתה זכה ב-3 אליפויות בסופרבול והיה לספורטאי היחידי בהיסטוריה שזכה הן בסופרבול והן במדליית אולימפית באותה השנה. שניהם מחזיקים בשיא הלאומי לתיכונים בהדיפת כדור ברזל (2016), הישג חסר תקדים בין אב ובת.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה קרטר במקום 15 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.74 מטר.
2012
באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 זכתה קרטר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.58 מטר, אחרי ואלרי אדמס מניו זילנד שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 20.54 מטר ונדזיה אסטפצ'וק מבלארוס (20.42 מטר), היא שודרגה למדליית כסף לאחר הרשעתה של אסטפצ'וק באימרוץ.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה קרטר במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.42 מטר.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין בשנת 2015 זכתה קרטר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.76 מטר, אחרי כריסטינה שוואניץ מגרמניה (20.37 מטר) וגונג ליג'יאו מסין (20.30 מטר).
אלופת עולם באולם
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון במרץ 2016 זכתה קרטר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא לאומי חדש של 20.21 מטר, לפני אנטיה מרטון מהונגריה (19.33 מטר) ואלופת 3 האליפויות העולם הקודמות ואלרי אדמס (19.25 מטר).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה קרטר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אמריקה חדש של 20.63 מטר, לפני אלופת שתי האולימפיאדות הקודמות ואלרי אדמס (20.42 מטר) ואניטה מרטון שקבעה שיא לאומי חדש של 19.87 מטר.
עקלתון החולות של אראקיס
הדררים, נוודי המדבר של אראקיס, סגדו לעקלתונים כאל התבטאויות של אלי אראקיס. העקלתון נקרא בפיהם שייח'-חולוד ("סבא נצח"; השם וההסבר לפי תרגומו של לוטם) או "היוצר". למרות הסגידה לעקלתונים, הדררים פיתחו טכניקה לרכיבה על העקלתונים.
כפי שגילה פול אטרייאידס מואד'דיב, העקלתונים הם מקור המרקוח על כוכב אראקיס. בשל כך החלו ניסיונות להעתקת תולעי הענק לכוכבי לכת מדבריים אחרים, תוך ניסיון לאפשר קיום של עקלתונים שם - ומכאן לצור מערכת חיים חדשה של עקלתונים - ושל מרקוח. תוכניות אלו כשלו פעם אחר פעם, עד שהישג זה הצליח, אלפי שנים לאחר מכן, על פני כוכב בית-הלשכה של בנות גשרית.
Middle of the Night (שיר של The Vamps ומרטין ינסן)
Middle of the Night (בעברית: אמצע הלילה) הוא סינגל של הלהקה הבריטית, The Vamps, והדי ג'יי הדני, מרטין ינסן. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים וירג'ין EMI רקורדס, ב-28 באפריל 2017. השיר משמש כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Night & Day.
נכון ליולי 2022, השיר הושמע למעלה מ-14 מיליון פעמים ביוטיוב, ו-150 מיליון פעמים בספוטיפיי.
עונת 1988/1989 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1988/1989 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-32 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-13 באוקטובר 1988 ותחרות הסתיימה ב-6 באפריל 1989. בתחרות השתתפו 27 קבוצות. בתחילת התחרות התקיימו משחקים בשיטת הנוקאאוט בהם נקבעו 8 עולות לבית הגמר. בבית הגמר התקיימו שני סיבובים. הקבוצות החזקות עלו לטורניר בשיטת פיינל פור התקיים במינכן.
התחרות הסתיימה בניצחון של יוגופלסטיקה, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
פיינל פור
דינו ראדג'ה מיוגופלסטיקה נבחר לכדוסלן המצטיין של הפיינל פור.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב העפילה ישירות לשלב השני של המוקדמות והיא ניצחה את סונאייר אוסטנדה הבלגית 104:93 ו-93-91. את בית הגמר היא סיימה במקום הראשון ועלתה לפיינל פור. היא הפסידה במשחק הגמר, בפעם השלישית ברציפות.
פירגון
צורת הפועל של המילה, "לפרגן", מתארת פעולה, שמטרתה לגרום למישהו להרגיש טוב ולתת לו חיזוק בלי מניעים נסתרים והעדר שליליות.
הגדרות
במילונים ולקסיקונים לעברית חדשה מוצעות מספר הגדרות למונח פירגון. במילון ספיר, למשל, מתואר המונח כ"מחווה של חוסר קנאה, ראייה בעין טובה, אהדה". ב"מילון הצירופים" יש התייחסות לפירגון עצמי - "פירגן לעצמו. יזם עבור עצמו אירוע מהנה, רכישה נחשקת או בילוי ... השימוש הוא בדרך כלל בהוראת תמיכה או עידוד של הזולת".
אטימולוגיה
מקור המילה על-פי האקדמיה ללשון העברית - הפועל 'פרגן' ושם הפעולה 'פירגון' - מיידיש, המילה "פארגינען" (ההגייה farginen), ומכאן גם הפ"א הרפה בראש המילה.
המקור הרחוק יותר הוא המילה הגרמנית Vergoennen, משם לקחה אותו היידיש, ומשם היא אומצה לעגה (סלנג) העברית.
יום הפרגון הבין לאומי
בשנת 2014, עמותת Made In JLM פעלה ליצירת "יום הפרגון הבינלאומי", יום אשר מצויין בתאריך ה-17 ליולי בכל שנה. ביום זה אנשים בוחרים לחלק מחמאות ושבחים לאנשים אחרים במדיה החברתית. . כדי לקדם את האירוע, ארגנה העמותה במשך יממה האקתון, כאשר אחד התוצרים שלו הוא ה"פירגונטור" - כלי אשר מחולל מחמאות במספר שפות.
מקלט של אחד עשר
זהו המלון על ההר הגבוה ביותר באירופה. הוקם על המדרון הדרום מזרחי של ההר אלברוס. שם המלון נבחר לפי הצעתו של יו"ר "אגודת הרי קווקז" ר. לייזנגר, שלן במקום הזה עם קבוצת סטודנטים בשנת 1909.
היסטוריה
בניין העץ הראשון של המקלט נבנה בשנת 1932, ובשנת 1938 הוקם במקומו בניין בן שלוש קומות שעמד במשך 60 שנים. ה"מקלט" נבנה תוך עונה אחת עם עזרתה של האוכלוסייה המקומית, שהרימה חומרי בנייה לאתר בגובה של 4,130 מטר עם תשלום עבור כל קילו של מטען. קומת הקרקע של הבניין שמשה כ"מקלט" למטפסים, קומה שנייה - למדריכים ומצילים, שלישית - למדענים.
המקלט שימש גם אנשי נקו"ד והיה בו טלפון ישיר לקרמלין. היה במקום בית מרחץ קטן שנהרס בקרבות במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-28 בספטמבר 1942 התרחש במלון מאבק בין היחידה המיוחדת של הנקו"ד לחיילים גרמנים. הקרב הסתיים בהפסד של כוחות הנקו"ד.
באוגוסט 1998 נשרף המקלט, בגלל הפרות של כללי בטיחות אש, ככל הנראה, שביצעו תייר מצ'כיה והמדריכים הרוסים.
בשנת 2001, השתמשו המטפסים לראשונה במקלט חדש שנבנה במקומה של תחנת דיזל ישנה. נכון לעכשיו, הבניין הישן השרוף מפורק לחלוטין. במקומו נבנה בניין חדש. נכון לשנת 2013 בנייתו של המלון כבר יצאה לדרך.
יחסי טנזניה–ערב הסעודית
יחסי טנזניה-ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים שבין טנזניה וערב הסעודית. לטנזניה יש שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה, ולערב הסעודית יש שגרירות בדאר א-סלאם.
Linger
Linger הוא סינגל של הזמר האוסטרלי גאי סבסטיאן, בשיתוף פעולה עם הראפר האמריקאי, לופה פיאסקו. השיר יצא, על ידי סוני מיוזיק אוסטרליה, ב-1 בדצמבר 2014. השיר מופיע כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השביעי של סבסטיאן, Madness. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-17 במצעד הסינגלים של ARIA וקיבל אישור פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי עבור 70,000 מכירות.
גרסה אקוסטית של השיר יצאה ב-8 בדצמבר 2014.
נכון ליולי 2022, השיר הושמע למעלה מ-1.2 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-3.1 מיליון פעמים בספוטיפיי.
אומייה טוקאן
ביוגרפיה
אומייה טוקאן נולד בשנת 1946 בעמאן בירת ירדן. הוא למד מנהל עסקים לתואר ראשון ושני באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן סיים מסלול לימודים בהתפתחות כלכלית באוניברסיטת אוקספורד. בשנים 1973–1978 שימש טוקאן כנציג ירדן בוועדת הכלכלה והפיננסים באו"ם. בשנת 1987 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה. בשנים 1989–1991 שימש טוקאן ככלכלן באבו דאבי בקרן המטבע הערבית, חלק מהזרוע הכלכלית של הליגה הערבית. בהמשך שימש כנשיא חברת ניירות הערך הפרטית Amman Stock Exchange וכראש הבורסה הירדנית.
בשנים 1996–2000 שימש טוקאן כשגריר ירדן באיחוד האירופי, ובמקביל כשגריר ארצו בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג. ב-1 בינואר 2001 התמנה טוקאן לנגיד הבנק המרכזי של ירדן לכהונה של חמש שנים. ב-2006 התמנה לכהונה נוספת. כנגיד התמודד טוקאן עם המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. בשנת 2009 שיבח אותו המגזין The Banker בתור הנגיד המרכזי לאזור המזרח התיכון באותה שנה. טוקאן סיים את כהונתו השנייה כנגיד בשנת 2010. עם תום כהונתו השנייה כנגיד התמנה למנהל לא-ביצועי בבנק הערבי וכחבר בבית הנבחרים של ירדן.
בסוף שנת 2011 התמנה טוקאן לשר האוצר בממשלתו של עון שווכת אל-ח'סאונה, בתפקיד שימש עד למאי 2012. טוקאן התמנה בשנית לתפקיד שר האוצר בממשלתו השנייה של עבדאללה אנסור שהחלה את תפקידה ב-30 במרץ 2013.
אומייה טוקאן נשוי ללינה איזידנה מופתי.
הירי בג'רזי סיטי (2019)
הירי
המשטרה מצאה לאחר מכן בכלי רכב שהיה בחזקת היורים כ-300 מחסניות מלאות בכדורים ומספר מטעני צינור.
היורים
היורים היו דייוויד אנדרסון (47) ובת זוגו פרנסין גראהם (50). אנדרסון הזדהה כעברי שחור, כלומר כחלק מתנועה המאמינה כי שחורים בארצות הברית הם צאצאים של העברים המקראים. בעוד רוב חברי התנועה אינם מחזיקים באידאולוגיה גזענית, מספר קבוצות קיצון בדלניות בתוכה מחזיקות באידאולוגיה אנטישמית הדוגלת בעליונות שחורה. אנדרסון פרסם פוסטים אנטישמיים ואנטי-משטרתיים ברשתות החברתיות טרם הפיגוע.
הרב קייפרס פוניי, חבר בתנועת העבריים השחורים גם הוא וחבר בקונגרס היהודי האמריקאי ורבו של בית כנסת איתיופי בשיקגו, גינה את האירוע אותו תיאר כ-"פעולה מחרידה של שני אנדיבידואלים פגועים בנפשם שעטפו עצמם באידאולוגיה אנטישמית ורטוריקה של שנאה". בנוסף קרא למדיה להציג את התנועה כפי שהיא, ולא דרך קבוצות הקיצון שיצאו ממנה, באמריתו: "לא רוצים להתפס כקבוצת קיצון הזויה רק בגלל שאנחנו שחורים ומזדהים עם היהדות. אנחנו יהודים תורניים".
החקירה ותגובות
ראש עיריית ג'רזי סיטי, סטיבן פולופ, מספר שהתקרית נחקרת כפעולה אנטישמית, בהתבסס על סרטוני אבטחה המציגים את היורים מתכוננים מחוץ לחנות, דבר המלמד כי המקום נבחר מראש.
מחקירת ה-FBI עלה כי נמצא מטען חבלה במכוניתם של היורים וכן הם תכננו פיגועים נוספים נגד יהודים.
אלנה יונצ'בה
אלנה יונצ'בה (בולגרית: Елена Николова Йончева; נולדה ב-27 במאי 1964, סופיה) היא עיתונאית ופוליטיקאית בולגרית.
ביוגרפיה
אלנה יונצ'בה נולדה בסופיה. לאחר סיום בית הספר היא למדה באוניברסיטת מוסקבה.
בחזרתה לבולגריה היא התחילה בקריירה עיתונאית. בשנים 1994–2009 היו לה קשרים עם סרגיי סטאנישב שאותו הכירה עוד בתקופת הלימודים במוסקבה.
יונצ'בה הכינה כתבות מאזורי סכסוך רבים לרבות קוסובו, ישראל, סומליה, אפגניסטן ועוד. בשנת 2003 בעיראק היא נעצרה על ידי מורדים חמושים ושוחררה רק בהתרבות השלטונות. בשנת 2013 היא נפצעה במהלך מהומות בטורקיה.
יונצ'בה עשתה סרט תעודה על תחנת מחקר בולגרית באנטארקטיקה ועל קהילה של צוענים בבולגריה. בשנת 2008 היא השתתפה בתוכנית טלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בטלוויזיה הבולגרית. החל באוקטובר 2013 היא הנחה תוכנית "The Original" בערוץ TV7. באותה תקופה היא הייתה בצוות הפקה של סרט "The Border" על הגבול הדרומי של בולגריה ותנועת מהגרים לא-חוקיים דרכו. יונצ'בה עשתה סדרת סרטים על אירועי יורומאידאן באוקראינה והשלכותיו. בשנת 2015 פטרו פורושנקו אסר עליה להגיע לאוקראינה. בעקבות הלחץ הבין-לאומי איסור זה בוטל. בסך כל לזכותה כ-25 סרטי תעודה.
בשנת 2015 יונצ'בה הייתה בצוות שקידם בחירת רומן ראדב לנשיא המדינה. בעקבות בחירתו היא קיבלה משרה בסגל הנשיא. בשנת 2017 יונצ'בה נבחרה לפרלמנט הבולגרי. בהיותה בפרלמנט היא חשפה מספר פרשיות שחיתות שלטונית שבוצעו על ידי נציגי המפלגה השולטת שהיא הייתה חברה בה. בין הפוליטיקאים שנפגעו היה בויקו בוריסוב שכיהן בתפקיד ראש הממשלה. הוא הגיש נגדה תביעה. לאחר מספר דיונים משפטיים יונצ'בה זכתה ובוריסוב חויב לשלם קנס. החל משנת 2019 היא חברה בפרלמנט האירופי. היא חברה בוועדת ביטחון והגנה של המוסד.
אברהם שטרנהרץ
רבי אברהם שטרנהרץ (כוכב לב) (כ"ג בניסן תרכ"ב, 23 באפריל 1862 – כ' באלול תשט"ו, 7 בספטמבר 1955) הוא נינו של רבי נתן שטרנהרץ מברסלב (תלמידו של רבי נחמן מברסלב), היה ממנהיגי חסידות ברסלב הבולטים בדור הרביעי, וממייסדיה של החסידות בארץ ישראל. ייסד את ה"קיבוץ" של חסידי ברסלב בראש השנה בציון הרשב"י במירון.
תולדות חייו
שטרנהרץ נולד בשנת תרכ"ב (1862) (ויש אומרים בשנת תרי"ט), בעיר ברסלב, וספג מקטנות את הווי חסידות ברסלב. היה נינו של ר' נתן מברסלב מצד אביו (ר' נפתלי הירץ, בן ר' שכנא, בנו בכורו של ר' נתן), ונכדו של ר' נחמן מטשערין, תלמידו הגדול של ר' נתן מברסלב.
נודע בימי ילדותו כעילוי עצום, ולמד תורה מפי זקנו ר' צבי אריה (אביו של ר' נחמן מטשערין) שהיה עוד מתלמידי רבי נחמן. בשנות ילדותו עד חתונתו, אומץ על ידי סבו ר' נחמן מטשערין, שהעביר לו את רוב תורתו. בנוסף הסתופף בצל כל תלמידי סבו ר' נתן מברסלב, והיה לאוצר בלום בכל הקשור לתורת ברסלב.
עם פטירת ר' נחמן חזן מטולטשין בשנת תרמ"ד, מונה הרב שטרנהרץ על ידי סבו ר' נחמן מטשערין להיות שליח ציבור בתפילות ראש השנה בקיבוץ הגדול באומן, תפקיד שנשא הרב שטרנהרץ במשך חמישים שנה (עד לעלייתו ארצה, שם כיהן כשליח ציבור במשך עשרים שנה נוספות ב"קיבוץ" במירון).
באותה שנה חזר הרב שטרנהרץ לעיר טשערין למחיצת סבו ר' נחמן, רבה של העיר. בשנת תר"נ, עם התגברות מחלתו של ר' נחמן, הוא מינה את נכדו הרב שטרנהרץ לממשיך דרכו. ומאז התמשכה שהותו של הרב שטרנהרץ בטשערין לכשלושים ושש שנה.
בעקבות פרעות בעיר טשערין בשנת תר"פ עקר הרב שטרנהרץ לעיר קרמנצ'וג, שם כיהן כאב"ד, ונודע בקשריו עם חסידי חב"ד בעיר.
בשנת תרפ"ח, עזב הרב שטרנהרץ את קרמנצ'וג ועבר להתגורר בעיר אומן, סמוך לקלויז של חסידי ברסלב. באומן היה לרב העיר, ולמנהיג חסידי ברסלב.
בשנת תרצ"ו עלה הרב שטרנהרץ לארץ ישראל, והתגורר בעיר העתיקה בירושלים. בראש השנה תש"א ייסד הרב שטרנהרץ את "הקיבוץ" של חסידי ברסלב במירון. בשנת 1947 הוא רכש בניין של בית הכנסת ברסלב בתי מחסה. לאחר כיבוש ירושלים העיר העתיקה בשנת תש"ח, עבר לגור בקטמון.
בכ' אלול תשט"ו, בהיותו בן 93 (או 96), נפטר הרב שטרנהרץ, ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות. ממשיך דרכו היה תלמידו ר' גדליהו אהרן קניג שקיים את צוואתו להחיות את היישוב הדתי בעיר צפת ולהקים בה קהילה של חסידי ברסלב, והמשיך את ביסוס ה"קיבוץ" במירון בראש השנה.
השפעתו
השפעתו של הרב שטרנהרץ חרגה הרבה מעבר לגבולות אוקראינה. ניכרת השפעתו הרבה על חסידות ברסלב בפולין בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. באחת ההזדמנויות אף ביקשו חסידי ברסלב בפולין להביאו לכהן כרב בעיר לובלין, רעיון שלא יצא לפועל בעקבות התנגדותם העזה של חסידי ברסלב באוקראינה למהלך.
בהיותו נין לר' נתן מברסלב ונכדו של הרב מטשערין, היה הרב שטרנהרץ לגורם מכריע בכל ענייני חסידות ברסלב. כתבי יד נדירים של סבו ר' נתן ור' נחמן מטשערין הופקדו בידיו, כמו גם מסורות סודיות רבות שנמסרו לו בעל פה, מה שהקנה לו סמכות בלעדית והערצה בכל חסידות ברסלב. ר' יצחק ברייטר, מגדולי חסידי ברסלב בפולין, כותב עליו: "הלא אין בכל אנשי שלומינו מי שיודע כמוהו".
אחר עלייתו ארצה התקרבו אליו תלמידים שהמשיכו את דרכו והיו הראשונים להפיץ את חסידות ברסלב גם בקרב אנשים שאינם שומרים תורה ומצוות, כמו ר' גדליהו אהרן קניג בכיר תלמידיו, ור' צבי אריה רוזנפלד. זאת על פי רצונו של הרב שטרנהרץ שעל מטרת ביאתו לארץ הוא כותב: "ואם יהיה ה' בעזרי לבוא לארץ הקדושה, בדעתי אפילו לנסוע לכל קלאנייע (מושבה) ולהפיץ מהנחל הנובע, מים חיים לישראל עם קדוש שבארצנו הקדושה, כי מאמין אני שדברי אדמו"ר זלל"ה מסוגלים ביותר לעורר לב ישראל בארץ ישראל".
באותן שנים הייתה זו פריצת דרך מיוחדת, כשחסידות ברסלב הייתה עדיין סגורה בד' אמותיו של הציבור החרדי. תלמידו של הרב שטרנהרץ, ר' גדליהו אהרן קניג, היה הראשון שמסר שיעורים בתורת ברסלב בשפה העברית, שיעורים שהיו מיועדים בעיקר לאנשים שאינם חרדים. ור' צבי אריה רוזנפלד היה מראשוני מפיצי תורת ברסלב בארצות הברית, בהוראתו הישירה של הרב שטרנהרץ.
בדור שאחרי תלמידיו של הרב שטרנהרץ הפך ה"קירוב" בעקבותם, לנחלת הכלל של חסידי ברסלב, כשתנועות תשובה ברסלביות קמות חדשות לבקרים.
"הקיבוץ" במירון
עם הגעתו של הרב שטרנהרץ לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, החל לפעול לקיום "הקיבוץ הגדול" של חסידי ברסלב בראש השנה, בקברו של רבי שמעון בר יוחאי במירון. על פי מסורת שהייתה בידו מסבו ר' נתן שטרנהרץ תלמידו של רבי נחמן, על הקיבוץ הגדול להתקיים שם, כל זמן שהדרך לקברו של רבי נחמן באומן בלתי אפשרית. בשנת 1940 נערך לראשונה הקיבוץ במירון בהשתתפות כעשרים חסידים, ומאז נערך שם הקיבוץ באופן קבוע. אחר פטירתו של הרב שטרנהרץ בשנת תשט"ו, המשיך תלמידו הרב גדליהו אהרן קניג בהחזקת הקיבוץ. הקמת הקיבוץ במירון יצרה למעשה פילוג בתוך חסידי ברסלב בארץ ישראל, כשחלקם המשיכו לקיים את הקיבוץ בירושלים. בין הפלגים ניטש ויכוח עז בשאלה האם עיקר הקיבוץ הוא ההתקבצות החסידים אצל הצדיק (כעמדת ה"מירונים"), או שעיקרו הוא התקבצות החסידים יחדיו בלי קשר למיקומם (כעמדת ה"ירושלמים"). בשנת 1989 כשהותר לישראלים לבקר באומן ולקיים שם את הקיבוץ, שככה המחלוקת ברובה, כאשר גם הפלג "הירושלמי" הצטרף לקיבוץ אצל הצדיק באומן. לצד הקמת ה"קיבוץ" במירון, ציווה לתלמידיו כי לאחר פתיחת השערים לברית המועצות, יגיעו אל ציון רבי נחמן בראש השנה באומן.
אברהם בן לוי קונקי
רבי אברהם בן לוי קונקי היה מקובל שפעל בעיר חברון במאה ה-17. נולד בחברון, הצטרף לתנועה השבתאית, והיה בין המפיצים את משיחיותו של שבתאי צבי. לפי שלמה אברהם רוזאניס חזר בתשובה.
בנסיעותיו לגרמניה ולספרד, כשד"ר עבור עניי ארץ ישראל, הפיץ קונקי את בשורת השבתאות. ב-1689, לבקשת חבר מפרנקפורט, כתב ספר ביוגרפיה על שבתאי צבי, שבו מעיד קונקי על הלך רוח תמהוני של שבתאי צבי. התיאור מלא בניסים ונפלאות שקונקי האמין בכל ליבו שצבי עשה. הספר אוזכר בספר "זאת תורת הקנאות" של רבי יעקב עמדין.
חיבוריו
השניים האחרונים (שטרם נדפסו) מוזכרים בספרו של הרב חיים יוסף דוד אזולאי, שכתב שראה אותם בכתב יד.
ברית מילה
ברית מילה (בקיצור: "בְּרִית") היא מצוות עשה יסודית ביהדות למול את עורלת כל הזכרים ביום השמיני ללידתם. המצווה היא גם חלק מהותי בתהליך הגיור של זכר, לרבות עבד כנעני. לפי המקרא מקורה בציווי של אלוהים לאברהם. אדם שלא נימול נקרא במקרא ערל. דינו של יהודי שלא נימול במזיד – הוא כרת.
נהוג לערוך את הברית בטקס חגיגי, כשהמילה מבוצעת על ידי מוהל.
מקור המצווה
לאחר הגדרת נוסח הברית, מופיעה המצווה של אלוהים לאברהם לבצע את ברית המילה. בפרשה זו מצורף ציווי לדורות למול כל זכר מזרע אברהם בן שמונה ימים (וכן עבדים), ומוצג עונש חמור על צאצאי אברהם שלא ימולו עצמם.
בהמשך פרשה זו מופיעה הבטחה לאברהם להולדת יצחק בשנה הבאה משרה, והבטחה כי ברית הנכרתת תימשך מיצחק, ולא מישמעאל. המילה נזכרת שוב בפרשת בא שבספר שמות, כתנאי מקדים להשתתפות באכילת קרבן הפסח:. מצוות המילה נזכרת גם בפרשת תזריע שבספר ויקרא, בתוך פרשיית טומאת היולדת:.
החייבים במצווה
על פי ההלכה חובה למול כל יהודי זכר. כל עוד אין סכנה המצדיקה את דחיית הברית, יש למול את התינוק ביום השמיני לחייו, אפילו בשבת וביום הכיפורים. תינוק שנולד נימול מחייב ב"הטפת דם ברית", כלומר דיקור מינימלי של עור הפין על מנת להטיף ממנו טיפת דם כדי להכניסו בברית בין אלוהים לבין בני ישראל. המילה מוטלת כחובה דתית גם על כל מתגייר, מכיוון שאין גיור ללא מילה, אך יהודי מלידה נחשב ככזה אף אם לא נימול.
לפי התורה, מצוות המילה היא אחת משתי מצוות העשה היחידות (בנוסף לקרבן פסח), שמי שלא מקיימן חייב בעונש כרת. המילה היא מצווה החלה על האב, כפי שמצוין בתלמוד הבבלי (מסכת קידושין כט, א): "האב חייב בבנו: למולו, לפדותו וללמדו תורה ולהשיאו אישה וללמדו אומנות". מי שלא נימול בזמן, חייב למול את עצמו. למרות החשיבות הרבה שבמצווה מילה ביהדות, ישנם כאלה הפטורים ממצווה זו מחמת אונס, כגון מי שיש סכנה מוחשית במילתו (לדוגמה: מי שמתו אחיו מחמת מילה, בגלל בעיה גנטית המונעת קרישת דם, למשל).
בנוסף ליהודים מצוות המילה חלה גם על בני קטורה, פילגשו של אברהם. נחלקו הפוסקים האם המצווה הייתה רק בדור הראשון, או גם לצאצאיהם עד מתן תורה, או גם בדורות הבאים. כדעה האחרונה סובר הרמב"ם, שמוסיף שכיוון שבני קטורה נתערבו בבני ישמעאל, כולם חייבים במילה.
אין ביהדות מילה לנשים. לעומת זאת, מהתלמוד עולה שעל אף שאישה אינה כלולה בברית המילה, היא נחשבת למהולה. בספרות הבתר-תלמודית הובעו הנמקות שונות לרעיון זה.
טעמי המצווה
רבים, ראשונים ואחרונים, עסקו בבירור טעמיה של מצוות מילה.
רבי עקיבא דימה את המילה לחיתוך חבל הטבור, וראה את ברית המילה כצעד להשלמתו של האדם, שאלהים זיכה את עם ישראל לעשותו בעצמם. רבי סעדיה גאון כתב שהעורלה היא סרח עודף בגוף האדם, וכשהוא חותכה נעשה תמים, כלומר דבר שאין בו לא תוספת ולא חיסרון. סמך לדברים אלו ניתן למצוא בדברי רבי עקיבא.
גם רש"י כתב, בפירושו לציווי אלהים לאברהם במעמד מתן ברית המילה "התהלך לפני והיה תמים" : "ולפי מדרשו התהלך לפני במצוות מילה ובדבר הזה תהיה תמים שכל זמן שהערלה בך אתה בעל מום לפני". רבי יהודה הלוי כתב כי אחד מטעמי המילה הוא "לזכור תמיד כי היא אות אלוהי אשר ציונו האלוה לשימו בכלי התאוה הגוברת באדם, כדי שיוכל האדם להתגבר עליה ולא ישתמש בה כי אם כראוי לטבעו".
הרמב"ם
בהסבר הטעם הראשון מוסיף הרמב"ם:.
והוא דוחה הסברים אחרים כדוגמת:.
ספר החינוך
מחבר ספר החינוך (מצווה ב') מציין שלושה טעמים:
המהר"ל
המהר"ל הסביר שכל שנברא בששת ימי בראשית צריך עיבוד, כגון החיטה שצריכה טחינה. ואין זה משום שיש דופי במעשי ידיו של אלהים, אלא שהם ראויים רק מצד הטבע, שמצדו אף האדם, שהוא שכלי, נראה ונחשב כבהמה. לכן, בשביל שיהיו מעשי האדם 'צירוף' מהטבע, נתן לו אלהים את המילה ואת שאר המצוות. והוסיף המהר"ל והסביר שעל ידי הפין נקרא האדם 'איש' ומעלת ה'צורה' שלו יוצאת לפועל. ועורלה היא לשון כיסוי ואוטם, כפי שנאמר: "וּמַלְתֶּם אֵת עָרְלַת לְבַבְכֶם וְעָרְפְּכֶם לֹא תַקְשׁוּ עוֹד", "הִנֵּה עֲרֵלָה אָזְנָם וְלֹא יוּכְלוּ לְהַקְשִׁיב". ולפי זה עורלת הפין מכסה את מעלתו של האיש מלצאת לפועל. ודווקא ישראל נצטוו להסירה, משום שהם ניחנו במעלת ומדריגת הצורה. ציווי זה מתחיל ביום השמיני ללידה, שהוא אחרי שבעה ימים שכנגד הטבע. הראשון שנצטווה במילה היה אברהם, כי בו בחר אלהים לראשונה לכרות עמו ברית להוציאו מן הטבע.
הרב קוק
הראי"ה קוק רואה בעורלה תוצאה של 'נטייה אינדיבידואלית שפלה' ב"פרדסי האהבה המינית":.
במצוות המילה הוא רואה הכשרה של הבשר והרוח אל אור האהבה: .
במקרא
נוסף על האזכורים לחובת המילה, מוזכרים במקרא מקרים נוספים בהם בוצעה מילה:
המנהג היהודי בספרות היוונית-רומית
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס כתב כי המצרים מספרים שמושבות מצריות רבות הוקמו ברחבי העולם המיושב על ידי מהגרים מארצם ובהן גם "זו של היהודים, השוכנת בין ערב לסוריה", וזו הסיבה לכך שמנהג המילה של בניהם הזכרים משותף לשני העמים, מאחר שהוא הובא עמם בזמנו ממצרים.
גם ההיסטוריון היווני סטראבון היה סבור שהיהודים הם ממוצא אתני מצרי וחשב שכמו המצרים הם נוהגים לבצע גם מילת נשים. המשורר הרומאי הורטיוס התייחס ליום השבת של "היהודים הנימולים".
הסופר המצרי-יווני אפיון לעג ליהודים על כך שהם מלים את עורלתם. בתגובה לכך טען יוסף בן מתתיהו שכל הכהנים המצרים נימולים ובכך פסל אפיון את היהודים במומי המצרים ובעצם קטרג על המצרים עצמם, שהרי לא רק שהם מחזיקים במנהג הזה, אלא גם לִמְדו אותו עמים אחרים, כפי שסיפר הרודוטוס.
כריסטוף הרטינג
אחיו הבוגר רוברט הרטינג, הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (ברלין 2009, טגו 2011 ומוסקבה 2013) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012 וציריך 2014) בזריקת דיסקוס.
ברית מילה
המנהג היהודי בספרות היוונית-רומית
ההיסטוריון היווני טימגנס כתב על המלך החשמונאי אריסטובולוס הראשון: "הוא היה איש ישר והביא תועלת רבה ליהודים. שכן הוסיף להם ארץ ורכש חלק מעם היטורים וקשר אותם אליהם בקשר המילה". אריסטובולוס ומדיניותו מוצגים על ידי טימגנס באור חיובי, ללא שום נימה עוינת. נראה כי מבחינתו מילה נחשבת יהודית בעליל והייתה האמצעי המכריע והטבעי לגמרי להטמעת בני עם לא יהודי בתוך העם היהודי.
כריסטוף הרטינג
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 סיים במקום 13 בתוצאה של 62.28 מטר.
ברית מילה
המנהג היהודי בספרות היוונית-רומית
ב"סטיריקון" של פטרוניוס, מציע אנקולפיוס לחבריו המתכננים להימלט, לצבוע עצמם בדיו כדי להיראות כמו אתיופים; על כך משיב לו גיטון: "יופי...ובנוסף לכך, בבקשה, מול אותנו כדי שניראה כמו יהודים, ונקוב את אוזנינו כחיקוי לערבים". באחד הקטעים שנשתמרו משיריו, פטרוניוס מתייחס למילה כשלב הכרחי בהתייהדותו של הגר: "אלא אם כן גם יחתוך אחורה בסכין ערלתו ואלא אם כן יתיר במלאכת מחשבת את העטרה הכמו־קשורה, מנודה מהעם, הוא יהגר לערים יווניות".
כריסטוף הרטינג
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 סיים במקום שמיני בתוצאה של 63.94 מטר. ב-2015 זכה בתואר אלוף גרמניה בזריקת דיסקוס.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה הרטינג במדליית זהב בשיא אישי חדש של 68.37 מטר אותו קבע בזריקה השישית והאחרונה, לפני פיוטר מלוכובסקי מפולין (67.55 מטר) ובן ארצו דניאל יזינסקי (67.05 מטר). אחיו רוברט הרטינג, האלוף האולימפי בלונדון (2012), לא הגיע לגמר, במה שנחשב להפתעה גדולה ולא הצליח להגן על תוארו הכפול.
ברית מילה
המנהג היהודי בספרות היוונית-רומית
גם המשורר הרומאי יובנאליס הבחין בין שתי דרגות של היות אדם יהודי, כאשר בהתייחסו לתופעת הגרים הוא רואה רק באלה ש"בַּמועד גם יסירו את ערלתם" כמי שיהפכו ליהודים מן המניין: הם יחלו "לבוז לחוקיה של רומא" וכיהודים אמיתיים יהפכו למיזנתרופים ויצֻווּ על פי חוקיו של משה ש"לא להראות את הדרך" ו"לא להוליך בלתי נימולים לבאר שבִּקשוּה".
המשורר הרומאי מרטיאליס השתמש במילה כדי לאפיין את היהודים והעניק לה גוון מיני ברור כשכתב במכתם על Caelia, שאינה "נרתעת מן החלציים של יהודים נימולים". במכתם על לייקאניה הוא רמז לכוח הגברא המיוחס ליהודים, כשהציע לה את עבדו ש"(חתיכת) משקל יהודי לו מתחת לעורו החשוף". התייחסות דומה נמצאת גם במכתם על השחקן-זמר מנופילוס, שהנדן המכסה את הפין שלו "די לו לבדו לכיסוי כל השחקנים הקומיים שלנו כאחד... אך פעם אחת, כאשר השתתף במשחק באמצע מגרש הספורט... החליק הנדן מן המסכן; והנה הוא נימול!" והוא מכניס קונוטציה הומוסקסואלית במכתם על משורר-יריב שהפך למאהב-יריב: "אך זאת מייסרני: שלמרות שנולדת בירושלים עצמה, אתה עושה מעשה סדום בנערי, משורר נימול".
הסאטיריקן הרומאי פרסיוס תיאר בנימה בלתי אוהדת את "השבת של הנימולים". ההיסטוריון הרומאי טקיטוס טען שהיהודים נוהגים לבצע את המילה כדי שתהיה להם "סימן להבדילם מאחרים".
ההיסטוריון הרומאי סויטוניוס סיפר על אירוע שהיה נוכח בו כנער צעיר, כאשר לצורך גביית "המס היהודי" (fiscus Iudaicus), "בדקו בפני המפקח ובית־הדין המלא מפה לפה, זקן בן תשעים שנה, לראות אם הוא נימול".
בהיסטוריה אוגוסטה נטען (לגבי מרד בר כוכבא) כי "היהודים התעוררו למלחמה, לפי שנאסר עליהם להשחית באברי מינם".
משיכת העורלה
בתקופה ההלניסטית נפוצה התפישה היוונית המעריצה את הגוף הטבעי, שהמילה נתפשה כפגיעה בשלמותו. לפי המסורת היוונית נערכו משחקי הספורט בעירום, וגם החינוך הספורטיבי בגימנסיון בוצע בעירום, ולכן יכול היה כל אדם להבחין על נקלה בהבדל בין נימולים לערלים. השתתפות בחינוך הספורטיבי בגמנסיון ובאפביון הייתה חלק בלתי נפרד מאזרחות בפוליס ההלניסטית – אזרחות שהעניקה לבעליה יתרונות רבים. משום כך, הפכה המילה חסם בפני יהודים שביקשו להתקבל כאזרחים בפוליס.
יהודים רבים ביקשו, לפיכך, למשוך את עורלתם מטה, כדי לטשטש את המילה ולהקל על התקבלותם בחברה ההלניסטית. בתקופה שקדמה למרד החשמונאים, נהגו המתייוונים ביהודה, בהנהגת יאסון הכהן הגדול, למשוך את עורלתם. בספר מקבים א' (י"א–ט"ו), מסופר כי הצעירים משכו את עורלתם אחרי שנבנה בירושלים גימנסיון בו השתתפו בעירום: "בנו בית מערומים [=גמנסיון] בירושלים כמנהג הגויים, משכו ערלתם, עזבו ברית קודש, התערבו בגויים, ויתמסרו לעשות הרע". צבי גרץ סובר, שגם בימי הקיסר דומיטיאנוס התגברה המשיכה בעורלה כדי להתחמק מתשלום המס היהודי שנגבה בתקופתו באכזריות רבה, כאשר לעיתים בדקו האם האדם נימול כדי לגבות ממנו מס. לדעתו, רבים מהם היו אלו שנימולו מחדש בתקופת מרד בר כוכבא.
במשיכת העורלה (ביוונית: אֶפּיסְפַּסְמוֹס) נמתח עור הפין האלסטי בהדרגה עד ששב ומכסה את עטרת הפין, והאדם הנימול נראה, לפיכך, כמי שלא נימול. במקרים נדירים אחרים שרידי רקמה הנותרים לאחר המילה מתרחבים באופן ספונטני בתקופה שלאחר הברית. העורלה המשוחזרת אינה אלא הרחבה של רקמת הפין ואינה משיבה את מי שנימול כדין להיחשב כערל. למרות זאת, מדברי חכמים מי שעורלתו נמשכה, מצווה לשוב ולחותכה מפני מראית עין.
ביטול המילה בנצרות
בנצרות בטלה מצוות ברית המילה כבר בשלבי התעצבותה. בערך בשנת 50 לספירה התכנסה מועצה של מנהיגי הכנסייה המוקדמת בירושלים; היא עוד הייתה קטנה ושאפה למשוך אליה את המתייהדים הרבים, נכרים שהסתופפו סביב הקהילות היהודיות אך לא נימולו ולא שמרו על התורה במלואה. חלק מהמנהיגים דרשו ברית מילה כתנאי להצטרפות. לפי הכתוב במעשי השליחים ט"ו: . לאחר דין ודברים הכריע יעקב הצדיק לפי דברי פטרוס, והורה: . הסרת הדרישה להימול, יחד עם ביטול חוקי הכשרות למצטרפים החדשים, הייתה אבן דרך בפילוג היהודי-נוצרי וסללה את דרכם של נכרים רבים אל הדת החדשה.
באיגרת אל הרומים, שנמעניה היו יהודים ברומא, גורס פאולוס (ב' כ"ה-כ"ט) כי "יש ערך למילה, אם אתה מקיים את התורה, אך אם אתה מפר את התורה, מילתך נהיית לערלה. לכן, אם ישמור ערל את משפטי התורה, האם לא תחשב לו ערלתו למילה?... הן לא על פי מראית עין יהודי הוא יהודי, ולא מה שנראה בגוף מהווה מילה. יהודי הוא זה שבפנימיותו הוא יהודי ומילה היא זו שבלב, לפי הרוח ולא לפי אות כתובה". באיגרת הראשונה אל הקורינתים, שמענה היה מתנצרים מבין הגויים מדגיש פאולוס (ז' י"ח) כי כל אדם צריך "לחיות... לפי מצבו כאשר קרא לו האלוהים... אם נקרא האיש [לאלוהים] בעת היותו נימול, אל ימשוך לו ערלה. אם נקרא כשהוא ערל, אל ימול. לא המילה חשובה, אף לא הערלה, אלא שמירת מצוות האלוהים".
מילת גויים ביהדות
בתלמוד הבבלי הובאה ברייתא בה נאמר שאסור למול עובד עבודה זרה לשם רפואה, כחלק מהאיסור הכללי לרפא עובדי עבודה זרה מלבד מקרים שבהם יש חשש שהדבר יגרום לאיבה. הראשונים והאחרונים נחלקו האם מותר למול גוי שמעוניין למול לשם מצווה, ולא לרפואה, אך לא לשם גיור. שאלה נוספת שנידונה בעקיפין בתלמוד הירושלמי היא האם אסור או מותר או מצווה למול את בניהם של יהודים וגויות. גם שאלה זו נתונה במחלוקת אחרונים גדולה בעת החדשה בה תופעה זו נעשתה נפוצה.
גזירות אנטיוכוס
בשנת 167 לפנה"ס, אנטיוכוס הרביעי הטיל שורה של גזירות על הדת היהודית, הידועות גם כגזירות השמד. ביניהן נאסרה המילה. האיסור נאכף באמצעות הוצאתם להורג של המוהלים ושל התינוקות הנימולים. גזירות אלו היו המניע המיידי לפרוץ מרד החשמונאים. בשלבו הראשוני הסתכם המרד בפשיטות על מקומות היישוב היהודיים, והללו כללו ביצוע ברית מילה לפעוטות היהודים הערלים שנמצאו.
גזירות אדריאנוס
הרומים, שהייתה להם השפעה ניכרת על מהלכיה של הממלכה החשמונאית, לא נקטו כל צעד להגבלת המילה וגם סיפוחה של יהודה לרומא במאה הראשונה לפני הספירה לא הביא להגבלות עליה. הרומים ירשו את הסתייגותם של היוונים מהמילה, אך לא התערבו בנוהג וניתן למצוא שלל עדויות על אירועי מילה מאותה תקופה.
בגישתם של הרומים חל שינוי במאה השנייה לספירה. קורנליה דה סיקאריס, אחד מחוקי סולה (lex cornelia de sicariis et veneficis) המכוון לאסור על מעשי התנקשות וכישוף נאכף ביתר קפידה בתקופת הקיסר הדריאנוס, החל משנת 117 לספירה, גם כאיסור על סירוס, שנחשב אחד ממאפייניהם של המתנקשים (sicarii). השערה רווחת היא כי איסור הסירוס הורחב עד מהרה לכל חיתוך באבר המין, ובכך גם לאיסור המילה. שני המקורות היחידים הנוקבים במפורש בסיבות למרד בר כוכבא הם קסיוס דיו והחיבור "היסטוריה אוגוסטה". לפי "היסטוריה אוגוסטה" האיסור חל גם על ברית המילה והיה הסיבה לפרוץ המרד. מהימנותו של "היסטוריה אוגוסטה" בנושא זה, כבנושאים אחרים, קלושה, אך יש המקבלים את גרסת החיבור ביחס לפרוץ המרד. חוקרים אחרים סבורים כי האיסור על המילה בא כתגובה למרד בר כוכבא. לפי דברי חכמים מאותו הדור, כפי שהובאו בתלמוד, גם הפעם האיסור נאכף באמצעות הטלת עונש מוות, בו הסתכנו רבים. עם עלותו לשלטון של אנטונינוס פיוס, קיסר רומא משנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים.
בדיאלוג עם טריפון היהודי שנכתב קצת לפני שנת 160, נכתב כי היהודים מלים את בניהם.
בעת החדשה
גם לאחר שרבים מיהודי אירופה עברו תהליך של חילון וזניחה של המסורת הדתית, נותר לברית המילה מעמד מרכזי שנשלל ממצוות אחרות שנזנחו. ראייתה כטקס מעבר המקביל לטבילה לנצרות הוביל לאמונה רווחת שילד ערל אינו נחשב ליהודי: ביידיש עממית רווח המושג "צו יידישען" (להפוך ליהודי) עבור הטקס. היה זה גם כמעט הציווי היחיד שבתי-הדין הרבניים של הקהילות, שכנפיהם קוצצו עם האמנציפציה, יכלו להמשיך ולאכוף; ברוב היבשת היה נהוג שרישום בפנקס העדה של ילד כיהודי מחייב מילה. מקרים ספורים של הורים שסירבו למול אך תבעו לרשום את בניהם עוררו פולמוס בשורה של שערוריות סביב אמצע המאה ה-19. הגדולה שבהן אירעה בפרנקפורט דמיין ב-1843, כשבנקאי מקומי שהותיר את בנו ערל שכנע את ועד הקהילה להתעלם מהמגבלה. רב העיר אברהם שלמה טרייר התקומם וביקש חוות דעת מרבנים רבים באירופה כדי לשכנעם לחזור בהם. השאלה איחדה את הזרמים השונים: הכל הוסיפו לחייב את המילה, אם כי נחלקו בשאלה האם להשתמש ביכולת לא לקבל את הילדים. הרב הרפורמי לודוויג פיליפזון תמך בקולניות באי-רישום, בעוד שרש"ר הירש האורתודוקסי שלל כפייה כעקרון. שי"ר מפראג הזהיר גם הוא מנקיטת הצעד, בהביאו דוגמה מעירו בה הוביל להתנצרות המעורבים. גם הרב הרפורמי הרדיקלי ביותר בגרמניה, שמואל הולדהיים, תהה אמנם בלעג מדוע נאחזים דווקא במילה ומתעלמים מחילול השבת ההמוני ועבירות אחרות, אך קבע שחייבים בה.
המאה ה-20 וה-21
בתחילת המאה ה-20 עלתה השאלה גם ברוסיה. אספת רבני הארץ שעסקה בנידון שקלה לאמץ את עונש אי-הרישום, אך נמנעה מכך על פי דעתו של ר' חיים מבריסק, שקבע כי הערל אינו במעמד שונה משל עבריינים אחרים שאותם הוסיפו להכליל בקהילה.
בברית המועצות ומדינות הגוש הקומוניסטי נמנעו יהודים רבים מקיום המצווה עקב היחס העוין שהפגינו השלטונות לדתות בכלל וליהדות בפרט. עם עליית יהודי ברית המועצות לישראל בעקבות נפילת מסך הברזל, נערכו בריתות רבות למבוגרים שלא נימולו בילדותם, וביקשו לעבור ברית מילה. הבריתות נערכו בבתי חולים ממשלתיים, ועלותן, בסך 410 ש"ח לאדם, מומנה בידי המדינה. עולים אחרים, שעברו 'הטפת דם ברית' ללא הסרת העורלה, נימולו בהתנדבות בידי רופאים מטעם ארגון "ברית יוסף יצחק".
ברית המילה שקבעה סטטוס קוו בכותל המערבי
מנהג ברית המילה כמו גם אירועים דתיים נוספים, נאסרו לביצוע על היהודים, ברחבת הכותל המערבי במשך אלפיים שנות גלות ולאורך רוב שנות ההיסטוריה, בהם נשלט המקום על ידי עמים זרים. גם לאחר קום המדינה, בתום מלחמת העצמאות, נותרה העיר העתיקה בידיים ירדניות ולא ניתן היה לבצע את המנהג. המפנה חל ביום השלישי למלחמת ששת הימים, בתאריך כ"ח באייר 1967. ביום זה עלה בידי כוחות צה"ל להיכנס לעיר העתיקה ולאחד שוב את העיר ירושלים, בכך לייצר גישה עבור העם היהודי למקומות הקדושים לו. לאחר אלפיים שנות גלות ארוכות, יכלו שוב לציין וללא חשש אירועים דתיים בסמיכות לאתר הקדוש. האירוע הראשון שאירע ברחבת הכותל, לאחר איחוד העיר ירושלים, היה חגיגת ברית המילה של בנם של זהבה ועזיז יונה ז"ל, אשר נולד בכ"ח באייר הוא יום איחוד העיר ירושלים. עזיז לחם בחזית בדרום הארץ, בעוד אשתו כרעה ללדת בבית הוריה. בתום המלחמה שב עזיז לביתו כשהוא נחוש בדעתו להכניס את הרך הנולד בבריתו של אברהם אבינו ברחבת הכותל המערבי, שזה עתה נכבשה. עזיז פרסם קול קורא בדבר האירוע המתוכנן, במסגרתו הגיעו אלפים להשתתף בחגיגה ולציין אגב כך גם את אירוע איחוד העיר. עבור רובם הייתה זו גם הפעם הראשונה בהם זוכים לראות את הכותל במו עיניהם. הטקס החגיגי נערך על ידי המוהל החכם שמואל ברוך זצ״ל והשם שהוענק לתינוק, אשר זכה לעשות היסטוריה, הוא נצח ישראל יונה. בזכות אירוע זה נוצר סטטוס קוו של קיום אירועי דת ברחבת הכותל ונפתח הצוהר לקיום אירועים דתיים רבים נוספים הנערכים מדי שבוע ברחבה עד היום.
הליך המילה
הליך המילה ביהדות כולל שני שלבים עיקריים: "מילה" ו"פריעה", ושלב נוסף שנועד לסייע בריפוי: "מציצה". הליך המילה על ידי מוהלים מהיר, ויכול להתבצע תוך כ־10 שניות. שלושת השלבים מוזכרים כבר במשנה:.
הפרדה
פין התינוק מכוסה באופן טבעי בעורלה, שהיא חלקו העליון של העור האלסטי הנמשך משק האשכים ועד לאחר העטרה. בנוסף לעורלה, מפרידה שכבת עור נוספת בין העורלה לעטרה ('עור הפריעה'). אצל לא־נימולים שכבת עור זו נפרדת מהעטרה ומתחברת לעורלה במהלך הינקות, אך אצל יילודים שכבת עור זו דבוקה חלקית לעטרה. על פי רוב, מקדים המוהל לשלושת השלבים לעיל את שלב ההפרדה, בו הוא משחיל "מפריד" מתכתי אל פתח העורלה ובתנועה סיבובית מפריד בין שכבת העור הנוספת לעטרה. פעולת ההפרדה המקדימה היא שלב טכני שנועד להקל את שלב הפריעה, ואינו מצוין במקורות.
לאחר ההפרדה נוהג המוהל לתפוס את העורלה ולמושכה למעלה מעל העטרה. לאחר מכן מוכנס עור העורלה לתוך מגן מתכת בעל רווח צר המאפשר רק לעור העורלה הדק להיכנס, דבר שמטרתו להבטיח שרק העורלה תיחתך, בעוד הפין והעטרה העבים יותר לא ייפגעו. ישנם מוהלים המסמנים בטוש או באמצעות ציפורן את קו החיתוך הצפוי של העורלה כאשר היא במצב רפוי, מעט מתחת לעטרה, על מנת להבטיח כי בעת המשיכה לא ייתפס גם עור הפין שמתחת לעורלה, דבר העלול לקרות עקב האלסטיות הרבה של עור הפין והעורלה. השימוש במגן המתכת נפוץ ביותר, אך ישנם מוהלים בודדים שאינם משתמשים בה. יש מבין המוהלים התופסים את עור העורלה בתופסן יחד עם עור הפריעה, דבר הגורם לכך שבעת חיתוך העורלה מוסר גם רובו של עור הפריעה. הליך זה אינו מוסכם על הכל, ויש מבין המוהלים הנמנעים ממנו. התוצאה מהימנעות זו היא צורך לחתוך כמות עור רבה יותר בשלב הפריעה (שימוש בתופסן מוביל לחיתוך רוב עור הפריעה במהלך שלב המילה).
מילה
שלב המילה, שהיא חיתוך העורלה, הוא השלב הראשון והמרכזי בברית המילה. כדי לכרות את העורלה המוהל משתמש בסכין מילה, כאשר מגן המתכת המגן על העטרה מפני חיתוך בטעות מסמן את הגבול התחתון של החלק הנחתך.
רופאים המבצעים מילה רפואית נוהגים להשתמש במגן מתכת בעל אפשרות לסגירה הדוקה ביותר, המשמש לתפיסת העורלה עד להפיכתה לנמק קודם לחיתוכה, בהליך הנמשך כעשר דקות. השימוש במגן המתכת ההדוק נועד לצמצם למינימום את הדימום לאחר החיתוך. ההלכה היהודית שוללת את השימוש בטכניקה זו לשם קיום מצוות ברית מילה, כיוון שהמצווה מתקיימת בכריתת העורלה, ואילו בהליך הרפואי העורלה נכרתת רק לאחר שהפכה לנמק ונעשתה 'בשר מת'. בנוסף, לדעות מסוימות בהלכה הטפת דם הברית היא חלק מהמצווה, בעוד שהתופסנים מונעים כמעט לגמרי את יציאת הדם. באופן דומה נשלל גם הליך המילה באמצעות לייזר, במהלכו לא יורד דם. החריג היחידי הם תינוקות בעלי הפרעות קרישה משמעותיות (כגון חולי המופיליה), הנימולים באופן המבטיח כי לא יאבדו דם במהלך ברית המילה.
פריעה
הפריעה היא חשיפת העטרה על ידי הסרת שכבת העור הדק שבין העטרה והעורלה, הדבוקה אל העורלה אצל ילודים ("inner preputial epithelium"). היא מוזכרת במשנה, אך אופן ביצועה לא נזכר במשנה או בתלמוד.
מקור הפריעה
במקרא לא מוזכר במפורש קיומו של שלב הפריעה, אם כי יש שפרשו שהסיבה שיהושע נצטווה למול את בני ישראל "שנית", היא שבהיותם במדבר הם מלו אך לא פרעו. לפי התלמוד הבבלי הפריעה נוספה לברית המילה רק בעת מתן תורה, ועל כן בוצעה לראשונה בימי יהושע. מדרשי הלכה לומדים את ציווי הפריעה מפרשת המילה שנאמרה לאברהם, אולם על פי דעה אחרת, הפריעה אינה נלמדת מהתורה כלל, אלא היא הלכה למשה מסיני.
לפי המשנה הפריעה היא חלק משמעותי מברית המילה, ומילה ללא פריעה אינה נחשבת למילה הלכתית. התלמוד הירושלמי אף מוסיף שחיוב כרת על מי שלא נימול חל גם על מי שמל ולא פרע. יש המפרשים שהכוונה לנימול שנותר ערל, מאחר שטרם נתגלתה עטרתו. אך יש המפרשים, שהכוונה בגמרא היא למוהל במקרה שהברית חלה בשבת, כך שנעשה חילול שבת לצורך המילה, בלי לקיים את המצווה. לדבריהם ייתכן שחיתוך העורלה כשלעצמו פוטר את הנימול מחיוב כרת.
פרופ' ניסן רובין טוען שהפריעה מקשה על 'משיכת עורלה', ושלשם כך הונהגה, רק בעקבות גזירות אדריאנוס.
הליך הפריעה
רש"י כתב בפירושו על התלמוד שהפריעה היא הליך בו "פורעין את העור המכסה ראש הגיד". הרמב"ם, והשולחן ערוך כותבים שמבצעים את הפריעה בעזרת הציפורנים של המוהל: "ואחר כך פורעין את הקרום הרך שלמטה מן העור בצפורן ומחזירו לכאן ולכאן עד שיראה בשר העטרה". לפי מנהג זה, המוהל, שמגדל ציפורן אגודלו במיוחד למטרה זו, מקלף את הקרום הרך שתחת עור העורלה וחושף את העטרה. אולם, לפי מקורות אחרים, כמו תשובות הגאונים לרב האי גאון, ניתן לבצע את הפריעה גם בעזרת כלי. בכללי המילה לרבי יעקב הגוזר נכתב שמנהג שאלוניקי הוא לעשות מילה ופריעה כאחת באיזמל, מחמת אי הנקיות של ציפורן המוהל. כאשר מופרדת שכבת עור זה מהעטרה קודם למילה עצמה (כפי שנעשה על ידי חלק מהמוהלים), מוסרת רוב שכבת עור זה יחד עם העורלה, ועל כן רובו של שלב הפריעה מתבצע יחד עם המילה עצמה, כאשר לאחר מכן מוסרות מעט השאריות שנותרו באמצעות ציפורן, סכין או מספריים.
במילה רפואית מודרנית נהוג להפריד את שכבת עור הפריעה קודם למילה, ועל כן הקרום שתחת העורלה מוסר יחד עמה בעת חיתוך העורלה, בדומה לנהוג אצל חלק מהמוהלים. בעוד במילה יהודית מוסרות שאריות שכבת עור זו, בהליך הרפואי שכבת העור שנותרת נתפרת למקום החיתוך על מנת לכסות את פצע החיתוך.
מציצה
עניין המציצה מוסבר בדברי רבי יעקב הגוזר, מוהל בן המאות ה-12 וה- 13: "מציצה כיצד? אחר הפריעה מיד מכניס את האבר לתוך פיו ומוצץ את הדם בכל כוחו משום שהדם נקרש בפי האמה וסכנה הוא אם אינו מוצץ. כדאמרינן בפ' ר"א: אמר רב פפא אומנא דלא מייץ מעבירין ליה משום דדם נקרש בין האמה והוא סכנה". מקובל בעדות אשכנז ועדות נוספות שלפני המציצה ממלא המוהל את פיו במעט יין, מקור מנהג זה הוא בדברים שעל פי תורת הקבלה.
הרב ד"ר מרדכי הלפרין מסביר את הצורך במציצה ביתר ביאור; לדבריו עורקי הגב של האיבר מתכווצים בעקבות חיתוך העורלה, והדם שנקרש עלול במקרים נדירים לחסום אותם ולהוביל לנמק. יש שהסבירו את פעולת המציצה כשחרור חסימת כלי הדם שנחתכו ואינם מדממים עקב התכווצות השריר באזור, אך יחלו לדמם לאחר שהשריר יתרפה. לפי הסבר זה, תכלית המציצה היא זיהוי מוקדם של שטפי דם בלתי נשלטים, לדוגמה עקב המופיליה בלתי ידועה.
הפולמוס סביב המציצה בפה
בשנת 2003 הוועדה הבינמשרדית לפיקוח על המוהלים הפיצה חוזר למוהלים, לפיו על המוהל "ליידע את הורי התינוק הנימול בעת ההזמנה לביצוע הברית על שתי האפשרויות לביצוע חובת המציצה, ולהחליט על כך תוך כדי שיתופם בהחלטה". אולם ניסיונות לשכנוע מורי ההוראה של הציבור החרדי להנהיג לכתחילה מציצה באמצעות שפופרת, או בדיקות הרפס שגרתיות למוהלים, לא צלחו. הרב פרופסור אברהם שטיינברג, חבר הוועדה הציבורית לפיקוח על מוהלים בישראל, טען שמניעים פוליטיים ומגמתיים עומדים מאחורי הניסיונות לאסור את המנהג: "השיקול שמנחה את הרבנים אינו אסתטי, אלא חשש סביר לפיקוח נפש. נכון להיום, אנחנו יודעים שקיימת סכנה לתינוק רק במצבים חריגים. למשל, כשלמוהל יש פצע מדמם בפה. אבל הניסיון המצטבר ממאות שנים של מציצה מראה שסטטיסטית הסכנה קטנה הרבה יותר מאשר חציית כביש, למשל".
בישראל מספר תינוקות בודדים נדבקים מדי שנה בנגיף מהמציצה. סוגיה זו התעוררה ביתר שאת בשנת 2005, בעקבות פטירת תינוק מהרפס והדבקת שני תינוקות נוספים על ידי מוהל בניו יורק. לצמצום הסכנה לנימול ולמוהל פרסמה מחלקת הבריאות של מדינת ניו יורק פרוטוקול למניעת זיהום הרפס בילוד. סוגיה זו נתונה במחלוקת בין המוהלים: בעוד חלקם מוצצים ישירות בפה (לאחר חיטוי מסוים), אחרים מוצצים דרך שפופרת סטרילית.