cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראובן קשאני
פעילות ספרותית ועיתונאית
קיים תערוכות תמונות של יהודי אפגניסטן בארץ ובפינלנד. ערך סרט תיעודי על מנהגי חתונה באפגניסטן עבור הטלוויזיה הישראלית. הקים קרן מלגות לבני העדה האפגנית בשם אפ"ק.
נבחר לכהן כיו"ר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא העדה האפגנית. התארח במכון ללימודים מתקדמים ביארינטון- אוקספורד- אנגליה. קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה. עיריית ירושלים העניקה לו את התואר "יקיר ירושלים".
צ'ג'ו (עיר)
צ'ג'ו (בהנגול: 제주시; בהנג'ה: 濟州市) היא בירת מחוז צ'ג'ו בקוריאה הדרומית. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 492,306 תושבים. העיר היא אתר נופש ידוע, עם מלונות יוקרתיים ומתקני קזינו ציבוריים. בשנת 2011 טסו 9.9 מיליון נוסעים בין הערים סיאול וצ'ג'ו והפכו את מסלול גימפו – צ'ג'ו לנתיב האוויר הנוסעים העמוס ביותר בעולם. בצ'ג'ו מבקרים מדי שנה יותר מעשרה מיליון מבקרים מדרום קוריאה, יפן וסין.
היסטוריה
אזור העיר צ'ג'ו מילא תפקיד מרכזי באי צ'ג'ו מאז לפני ההיסטוריה המתועדת. סמסונגונגול, החורים שממנו אבאו שלושת אבותיהם של אנשי צ'ג'ו, ממוקמים במרכז העיר.
צ'ג'ו גדלה מהר מאז שנות השבעים. אזור שין צ'ג'ו (신제주), או "צ'ג'ו החדשה", הוקם לפני כמה עשורים, ונמצא במעלה הגבעה משדה התעופה ושוכנים בו מבני ממשלה רבים. בנייני הגג המסוככים שהיו נפוצים ברחבי העיר עד שנות השבעים נעלמים בהדרגה.
העיר הופרדה מנפת צפון צ'ג'ו בשנת 1955. עם זאת, בשנת 2005 התקבלה הצבעה למיזוג העיר עם נפת צפון צ'ג'ו, וגם מיזוג סאגוויפו עם נפת דרום צ'ג'ו ליצירת שתי ערים גדולות המנהלות בצורה ישירה את המחוז. שינוי זה נכנס לתוקף ביולי 2006.
בשנת 2012 סאנג-או קים התמנה לראש העיר; הוא היה בעבר הנשיא אזורי של צ'ג'ו בפדרציה הלאומית לשיתופי פעולה חקלאית.
תחבורה
העיר צ'ג'ו היא מרכז התחבורה העיקרי במחוז צ'ג'ו. בעיר נמצא שדה התעופה היחיד באי, נמל התעופה הבינלאומי צ'ג'ו (קוד יאט"א: CJU); מסלול התעופה צ'ג'ו-סיאול הוא מסלול התעופה העמוס ביותר בעולם.
בנוסף, נמל צ'ג'ו הוא הנמל הגדול ביותר באי, ומשרת את רוב ספינות הנוסעים והמטענים המבקרים באי. הנמל ניצב גם במרכז רשת הדרכים של האי. כדי לנסוע ברחבי העיר והאי, ישנם אוטובוסים שונים וזמינים במחירים משתלמים, אשר בדרך כלל עולים כ-1,000 וון דרום קוריאני (2.8 שקלים/0.90 דולר) לנסיעה אחת. נסיעה באוטובוס מצ'ג'ו לסאגוויפו (העיר השנייה בגודלה באי) אורכת בדרך כלל כשעה.
כלכלה
בשל מיקומה המרכזי בתחבורה, החלק העיקרי של תחבורת תיירים באי צ'ג'ו עובר דרכה. תיירים רבים מגיעים לעיר דרך הנמל או דרך שדה התעופה, ובדרך כלל שוהים במלונות בשכונת סינצ'ג'ו, ונשארים בעיר כדי לבקר אטרקציות תיירותיות שונות בצ'ג'ו. האטרקציות העיקריות באי כוללות את סלע ראש הדרקון (Yongduam, ko: 용두암) לאורך החוף; סמסונגונגול, שלושה חורים באזור העיר התחתית; הפארק הלאומי האלאסאן בפנים; ההר הגבוה במדינה, האלאסאן; והגן הבוטני הגדול בעולם, בונג'אה ארטפיה.
העיר מפורסמת גם מגידול ומכירת תפוזים. העיר צ'ג'ו מוקפת בחוות תפוזים ומנדרינה.
גאוגרפיה
העיר מכסה את מחציתו הצפונית של האי צ'ג'ו, גובלת מדרום בעיר סאגוויפו ומשאר הכיוונים במצר קוריאה, מול החוף הדרומי של מחוז דרום צ'אלה. בגבולותיה הקודמים של צ'ג'ו סיטי, היא הייתה ממוקמת כ-19.3 ק"מ ממזרח למערב, וכ-10.2 ק"מ מצפון לדרום.
חלוקה מנהלית
צ'ג'ו מחולקת ל-19 שכונות (דונג), 4 עיירות (אאופ), ו-3 עיירות כפריות (מייאון):
ערים תאומות
הערים התאומות של צ'ג'ו הן:
עונת 1962/1963 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1962/1963 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה השביעית של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה, והראשונה במתוכנת זו.
בסיום עונה זו, גו אהד איגלס וDWS אמסטרדם העפילו לליגה הראשונה וראפיד רודה ולימבורגיה נשרו לליגה השלישית.
יחסי ברוניי–שווייץ
יחסי ברוניי–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות נגרה ברוניי דארוסלאם לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין סולטנות נגרה ברוניי דארוסלאם לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי אתר משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות נגרה ברוניי דארוסלאם והקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים, אך יחסי המסחר שבין שתי המדינות מוגבלים מאוד.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של ברוניי מהממלכה המאוחדת בסוף 1983, עוד לפני שנהפכה עצמאית, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1984, שנת עצמאותה. ב-2001 ביקר החבר במועצת הברית של שווייץ פסקל קושפן בברוניי וזה היה הביקור הראשון של חבר ממשלה שווייצרי במקום. מפגשים מיוחדים שנערכו בין שתי המדינות התקיימו במרץ 2011 ובאפריל 2016 בבנדר סרי בגוואן עם נציגים זוטרים מצד שווייץ.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים שבין שווייץ לברוניי הם יחסים צנועים ומוגבלים מאוד. הכלכלה של הסולטנות תלויה באופן כמעט בלעדי בגז טבעי ובנפט. על מנת לחזק את הכלכלה, יצאה ברוניי בתוכנית בשם "Brunei Vision 2035" ב-2008. מטרתה המרכזית של התוכנית היא לגרום לברוניי להפוך להיות מאחת מעשר המדינות בעלות התמ"ג לנפש הגבוה ביותר בעולם. בעקבות התוכנית ברוניי הגבירה את ההשקעה בחינוך, פיתוחים טכנולוגיים ותשתיות. שווייץ תומכת בתוכנית.
ברוניי מציעה הזדמנויות עסקיות למשקעים שווייצריים, בעיקר בתחומים העיקריים של כלכלת המדינה, הגז הטבעי והנפט.
שווייצרים בברוניי
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו בברוניי ארבעה עשר אזרחים שווייצרים.
כשדים
כַּשְׂדִּים או כלדיים (ביוונית: Χαλδαία; באכדית: Kaldu; בעברית: כשֹדים; בארמית: ܟܐܠܕܘ, Kaldo; בתרגום השבעים: Χαλδαίοι, כלדיים) הם עם שמי שחי באזור ביצתי בדרום מסופוטמיה (בימינו בדרום עיראק). שבטים שהגיעו לאזור במאה ה-10 לפנה"ס נקראו "כשדים" או "כשדיים".
גבולות ארץ הכשדים
מידע רב על הכשדים מגיע מתעודות אשוריות. על פי האנאלים של שלמנאסר השלישי שחי במאה ה-9 לפנה"ס, שבטי הכשדים היו מחולקים ביניהם במתכונת של מדינות, הגבול הצפוני שלהם הגיע עד הערים בבל, בורסיפה וסיפר. שטח ארץ הכשדים ירד דרומה לאורך שתי גדות נהר הפרת והמשיך לכוון המדבר והגיע לאזור הנקרא בעת העתיקה "ארץ הים" (tamitim) הנמצאת ממערב ובקרבת המפרץ הפרסי. משם המשיך דרומה לאורך המפרץ הפרסי לתוך המדבר הערבי עד דילמון (האי בחריין של היום).
מהצד הדרום מזרחי כללה ארץ הכשדים את אזור הביצות של שפך הנהרות הפרת והחידקל למפרץ הפרסי, וכן את אזור הים הפנימי הלאגונה שנקראה "הנהר המר".
באזור הצפוני ביותר ליד בורסיפה ובבל ישב שבט בִית דַכּוּרִי. דרומית לו ישבו בית שִילַנִי ובית שַאַלִי. דרומית להם על הגדה המערבית של הפרת שכנה מדינת בית אַמוּכַּנִי (נקראה גם אוכני). המדינה הדרומית ביותר שתפסה את רוב שטח "ארץ הים" ואת הנהר המר הייתה מדינת "בית יַכִּין".
היסטוריה
הכשדים מוזכרים לראשונה בתעודות אשוריות באנאלים של אשורנצירפל השני שמלך בין השנים 883-859 לפנה"ס. על פי תעודות אלה הייתה לכשדים טריטוריה בה ישבו. מתקופתו זו ועד שנת 740 לפנה"ס לערך, עסקו המדינות הכשדיות בהתבססות בארץ הכשדים שנים אלה היו תחילת המאבק שלהם באימפריה האשורית. בתקופה זו שלטה בבבל השושלת התשיעית שכללה בין מלכיה שלושה מלכים שהיו כשדים: מרדוך-אפלה-אושור שמלך בין השנים 780–769 לפנה"ס, אריבה-מרדוך  שמלך בין השנים 769–761 לפנה"ס ונבו-שומה-אישכון  שמלך בין השנים 761–748 לפנה"ס והיה משבט בִית דַכּוּרִי.
תגלת-פלאסר השלישי החל לשלוט ישירות בבבל בשנת 729 לפנה"ס. הוא החל את תקופת השושלת העשירית האשורית בבבל שסימנה שלטון ישיר של מלכי אשור על בבל. ניצחונו על הכשדים הביא לגל הראשון של הגליות כשדים לאשור. בתקופתו החלו הכשדים לנהל מדיניות כשדית עצמאית. בשנת 722 לפנה"ס, עלה לשלטון בבבל מרדוך-אפלה-אידינה השני שהיה נסיך כשדי מבית יכין ששכנה בארץ הים. הוא איחד את השבטים הכשדיים, כרת ברית עם עילם ומרד בסרגון השני מלך אשור. הוא מלך על בבל 12 שנים, עד שגורש על ידי סרגון השני. הוא חזר למלוך בבל בשנת 703 לפנה"ס בתקופת עלייתו לשלטון של סנחריב בנו של סרגון השני. בסבב השני הוא מלך על בבל 9 חודשים. בשנת 694 לפנה"ס, מרדו הבבלים שוב כנגד אשור. הכשדים היו שותפים למרד שנמשך 5 שנים. בשנת 693 לפנה"ס, בתקופת המרד עלה לשלטון בבל נסיך כשדי בשם מושזיב-מרדוך. הוא הנהיג את ממלכת בבל במרד כנגד אשור יחד עם שבטי הכשדים. הכשדים ובעלי בריתם העילמים, וגם שבטים ארמיים, ושבטים מהרי הזגרוס כמו פרסומש, אליפי , אנשאן ונוספים. בשנת 691 לפנה"ס, על גדות החידקל, התנהל קרב ח'לולה  בין שני הצדדים. תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות ושני הצדדים טענו לניצחון. הקרב לא שינה את הסטטוס של המלכים הלוחמים משני הצדדים, אבל אשור נסוגה מהאזור.
בשנה הרביעית למלכותו בחודש ניסן, איבד מושזיב-מרדוך את בן בריתו העילמי, שסבל משבץ ואיבד את יכולת הדיבור. סנחריב ניצל את המצב וצר על העיר בבל. לאחר תשעה חודשי מצור הוא כבש את העיר. בנקמה על מותו של בנו של סנחריב אשור-נדין-שומי, שנלכד על ידי הבבלים בשנת 694 לפנה"ס, הוסגר לעילם ומת, החליט סנחריב להחריב את העיר, שרף אותה והרס את חומותיה. מושזיב-מרדוך נשבה ונשלח לאשור. לאחר ניצחונו, סנחריב ביצע גל נוסף של הגליות של הכשדים, הוא היגלה אותם מהערים סיפר, כותה, בורסיפה, ניפור ובבל. הוא הושיב את חלקם בנינוה ואת חלקם כנראה בארץ ישראל. חלקם ברחו מזרחה לאזור הר עילם והקימו שם יישובים כשדיים
בימי אסרחדון ואשורבניפל שמלכו במאה ה-7 לפנה"ס על אשור, היו מספר מרידות של הכשדים במלכי אשור. הם השתתפו במרידה של שמש-שום-אוכין שהיה אחיו של אשורבניפל. לאחר דיכוי המרד, מעמדם התחזק בערי בבל.
בשנת 625 לפנה"ס, עלה לשלטון בבבל המלך נבופלאסר שהיה ממוצא כשדי. הוא הכניע את האשורים, הרס את נינוה והביא למיגור סופי של האימפריה האשורית. נבופלאסר היה מייסדה של השושלת ה-11 של מלכי בבל שנקראה בפי ההיסטוריונים "השושלת הכשדית", למרות שרק ארבעת השליטים הראשונים בשושלת זו היו ממוצא כשדי. בנו נבוכדנצר השני שמלך אחריו הרחיב את גבולות ממלכה והפך אותה לאימפריה. הוא כבש את צור, את ארץ ישראל, והחריב את בית המקדש הראשון, אדום ושטחים נוספים. השליט האחרון בשושלת זו נבונאיד ובנו בלשצר היו ממוצא אשורי. שושלת זאת חדלה להתקיים לאחר כיבוש בבל בשנת 538 לפנה"ס על ידי כורש.
הכשדים בתנ"ך
האזכור הראשון של השם "כשדים" במקרא מופיע בספר בראשית, יא, כח שבו מצוין שתרח אבי אברהם מוצאו מאור כשדים.
בספר מלכים ב פרק כד, מוזכרים הכשדים כחלק מהגדודים של נבוכדנצר השני שנשלחו להילחם במלך יהודה יהויקים. הם מוזכרים שוב כחלק מהכוחות שהחריבו את ירושלים ורדפו אחרי צדקיהו כשברח מהעיר.
בספר ישעיהו, בפרק יג מתוארת העיר בבל כ"תִּפְאֶרֶת גְּאוֹן כַּשְׂדִּים" ובפרק כג' הוא מתייחס למקום מושבם כארץ כשדים. אזכורים דומים מופיעים גם בספר ירמיהו ובספר יחזקאל שם יש התייחסות לבבל כארץ הכשדים.
בספר דניאל, א יש התייחסות ללשון כשדים, ובפרק ט התייחסות לכך שדריוש מזרע מדי הומלך על מלכות כשדים.
בספר איוב א, מופיעים הכשדים כשבט שודדי מדבר.
על פי אתב"ש, מכונים הכשדים בתנ"ך "לב קמי", שהיא המילה "כשדים".
בתרבות
האסטרואיד 313 Chaldaea נקרא על שם ארץ הכשדים, כיוון שהיו ידועים לתרומתם לאסטרולוגיה. השם ניתן על ידי קתרין וולף ברוס, תורמת ופילנתרופית ידועה לתחום האסטרונומיה. מגלה האסטרואיד, יוהאן פאליזה נתן לה את הזכות לתת שם כהוקרה על תרומתה.
ויליאם יארבורו
ויליאם פלהאם יארבורו (באנגלית: William Pelham Yarborough; 12 במאי 1912 - 6 בדצמבר 2005) היה לוטננט גנרל אמריקאי שהקים את הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית במתכונתם הנוכחית.
חייו
יארבורו נולד וגדל בסיאטל שבוושינגטון. יארבורו החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הירשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית ווסט פוינט. בשנת 1936 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא. יארבורו עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב יארבורו לצנחנים והוצב ברגימנט החי"ר המוצנח ה-501. במסגרת תפקידו עיצב את מגפי הצניחה ואת כנפי הצניחה של צבא ארצות הברית. לאחר מכן שירת כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק. במהלך מבצע לפיד שימש יארבורו כקצין האג"ם של גדוד הצנחנים ה-509 ולקח חלק בצניחה שביצע הגדוד במטרה לכבוש את שדה התעופה ביוק-לס-ביינס (Youks les Bains) שבאלג'יריה. לאחר הצניחה התברר לגדוד כי השדה כבר נכבש בידי כוחות צרפת החופשית.
לאחר מכן שימש יארבורו כמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט החי"ר המוצנח ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. יארבורו הוביל את הגדוד בפלישה לסיציליה, במסגרתה הוצנח הגדוד ולחם בקרב במעבר טומינלו. בקרב זה ספג הגדוד נפגעים רבים ומפקד הדיוויזיה, הגנרל מתיו רידג'ווי הדיח את יארבורו מן הפיקוד על הגדוד. בעקבות זאת שוב שימש כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק. במהלך הפלישה לאיטליה פיקד יארבורו על גדוד צנחנים ה-509 בכוח הריינג'רס 6615. בין היתר הוביל יארבורו את גדוד בנחיתה באנציו. במבצע דרגון פיקד על צוות קרב שכלל את גדודו ושני גדודי צנחנים נוספים. לאחר מכן יארבורו שב לארצות הברית אולם בשנת 1945 שב לאיטליה ופיקד על צוות הקרב החטיבתי ה-473 עד תום המלחמה. על האופן בו פיקד על הכוח עוטר יארבורו בכוכב הכסף. לאחר המלחמה שימש יארבורו במספר תפקידי מטה ופיקוד ובשנת 1956 מונה לפקד על קבוצת הקרב ה-1 בדיוויזיית החי"ר ה-7. לאחר מכן פיקד על הקבוצה לריגול נגדי ה-66.
בשנת 1961 הטיל עליו נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, להקים את בית הספר ללוחמה מיוחדת בפורט בראג, שיהווה מרכז הכשרה ואימונים עבור הכוחות המיוחדים של הצבא באופן ממוסד ומאורגן. ביולי 1968 מונה למפקד קורפוס I ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1969. לאחר מכן שימש סגן מפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. בשנת 1971 פרש לגמלאות.
לימור שפירא
לימור שפירא (נולדה ב-15 בדצמבר 1964) היא זמרת, שחקנית תיאטרון, קריינית, מדבבת, מנחה ומרצה לפיתוח קול ולהגשת שיר ישראלית.
ביוגרפיה
לימור נולדה בתל אביב לד"ר עטיה שפירא, פסנתרנית מצטיינת ורופאה אונקולוגית, ולפרופסור למשפטים עמוס שפירא. דודה הוא מולי שפירא ובן דודה הוא השחקן דן שפירא.
בגיל חצי שנה הגיעה עם הוריה לניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית, שם בילתה את שנות ילדותה בזמן שאביה עשה את הדוקטורט שלו במשפטים באוניברסיטת ייל ואימה עשתה שם את מסטר במוזיקה. המשפחה חזרה לישראל אך נסעה שוב לשנה לקונטיקט ב-1975 כשהאב לימד בייל ובילה שם שנת שבתון.
שפירא החלה לנגן בפסנתר בגיל 5. בתחילה למדה אצל אימה ובהמשך אצל מורים נוספים - הקומפוזיטורית ירדנה אלוטין (לכשבגרה שפירא - אלוטין בחרה בה לשיר את מחזור שירי אנדה עמיר פינקרפלד אותם הלחינה אלוטין והפרויקט הוקלט במשכנות שאננים), שושנה גייזלר, מדלן אופהוייזר ווולטר אופהוייזר. לימור סיימה בהצטיינות את הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בגיל 17. במקביל למדה בתיכון "אליאנס" במגמה ריאלית-כימית.
ב-1985 הייתה זמרת ליווי של אריק סיני בקדם אירוויזיון.
ב-1987, בגיל 22, זכתה במקום השלישי בפסטיבל ערד עם השיר "אביב", שנכתב על ידי רחל המשוררת, הולחן על ידי שפירא ושודר בשידור חי בערוץ הראשון. בעיתונים ובשערים נכתב אז כי "כוכבת נולדה". בסיום התואר המשיכה לעוד תואר באוניברסיטת תל אביב - לימודי מוזיקה באקדמיה למוזיקה (אופרה) ובמקביל לימודי משפטים. לאחר קבלת התואר במשפטים את הסטאז' במשפטים עשתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופטים שרה סירוטה ונתן עמית. לשפירא רישיון עריכת דין מ-1998. מאוחר יותר למדה גם בארצות הברית במלגה מלאה ב"פרויקט ברודוויי" אצל מורים בתחום בניו יורק.
ב-1991 הופיעה בפסטיבל ישראל במופע "כנרת שלי" שצולם על ידי הערוץ הראשון ומשודר בשידורים חוזרים עד היום. זה היה מופע על טהרת נשים בלבד שחגג 100 לרחל המשוררת והשתתפו בו, בנוסף על שפירא: נעמי שמר, אחינועם ניני, שלומית אהרון, אסתר עופרים, חנה אזולאי-הספרי ועוד.
שיתפה פעולה עם הזמר דודו פישר בכמה הפקות מוזיקליות: 1990 - "מדרגות לרקיע" (שירי שנות ה-60), 1991 - "קול נדרי/הערב מחזמר" (התיאטרון הקאמרי), 1992 - משפחת מלבסקי.
תיאטרון
שיחקה בתפקידים מובילים בתיאטרון "הקאמרי", "בית לסין", "פסטיבל ישראל" ובתיאטרון המסחרי (מנחם גולן ועוד) בהפקות רבות, בהן: "אנני" (גרייס פארל) (2000) בהפקתו ובבימויו של מנחם גולן, "צלילי המוסיקה" (הברונית שריידר) (1995–1997) בהפקת מנחם גולן, "צלילי המוסיקה (מחזמר)" (אם המנזר) (2013–2020) בהפקת עודד פלדמן ומאוחר יותר בהפקת התיאטרון הארצי לילדים ולנוער, "עוץ לי גוץ לי" (החדרונית) (1985) בהפקת אברהם דשא (פשנל), "פנטסטי" (לואיזה) (1990) התיאטרון הקאמרי, "קול נדרי/ הערב מחזמר" (פרימדונת האופרה) (1990) (מוזיקה מאת לאלו שיפרין) התיאטרון הקאמרי, "חנות קטנה ומטריפה" (1993) בהפקת אברהם דשא (פשנל), "נערות טולדו" (מנהיגת המרד) (1992) מאת יהושע סובול ושוש רייזמן ובהפקת פסטיבל ישראל, "פרח נתתי לנורית" (1993) תיאטרון ביממא, "ינשופות" (המאהבת) (2004) מאת אגי משעול, "בין הצילצולים" (1991) תיאטרון בית ליסין, "ברנשים וסימפתיה" (1997) ועוד. ב"הבימה" ב-2012, קיבלה כמחליפה את התפקיד הראשי במחזמר "כמעט נורמלי" (דיאנה גודמן), אך ההפקה הופסקה מהר מאד.
בשנת 2021 החלה לשחק בתיאטרון הלאומי הבימה בהצגה "מלון סוף העולם" מאת רובי פורת-שובל.
בקולנוע ובטלוויזיה
שפירא הייתה אחת ממנחות התוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון ושיחקה בדרמות ובקומדיות רבות. בהן: "ספי" (1999), "קפה פריז" (1997), "אישה באפור" (1999) ו-"Seven in Heaven" (סדרה ללימוד אנגלית) (1994).
דיבוב
מדבבת ושרה משנות ה-90 ועד היום תפקידים של סרטי אולפני דיסני ומתחריהם. בין תפקידיה: "שלגיה ושבעת הגמדים" (שלגיה - שירה), "היפהפייה הנרדמת" (אורורה), "אנסטסיה" (אנסטסיה), "אצבעונית" (אצבעונית), "הכינה נחמה" (הכינה נחמה), "במבי" (אמא של במבי), "פינוקיו" (הפיה), "בן המלך והעני" (קלרבל הפרה), "חתולים בצמרת" (דוכסית), "להיטים מצוירים משלנו" (הכינה נחמה), "נסיך מצרים" (מרים), "על קסמים ועכברים" (גברת בריסבי), "פרנגלי: היער הקסום" (קריסטה), "תפוס ת'כריש" (לולה), "גופי הולך לקולג'" (ברטית), "רובוטס" (דודה פאני), "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל" (אריאל), "פלונטר" (אמא גוטל), "פיראטים!" (המלכה ויקטוריה), "מעבר ליער" (גלדיס), "אמיצה" (המלכה אלינור), "מיסטר לינק" (מלכת הייטים), "ספיידרמן: מימד העכביש" (האם הלטינית), "לשבור את הקרח 2" (ילנה), "דוליטל" (פולי התוכית), ניהלה מוזיקלית את הפסקול של הסרט "עידן הקרח 2". דיבבה גם לערוץ הופ! - "מרגלית הבלשית" (מרגלית) ולהרבה קלטות וידאו וכן לטלוויזיה החינוכית, בין השאר קולה של בת הים מרינה בסדרה "בת הים הקטנה" ושרה את שיר הפתיחה. כמו כן הופיעה בעצמה בכמה קלטות וידאו לילדים: "סיפור ושיר עם מיריק שניר" (1993) - שתי קלטות: "קטני קטנים", ו"קטנטנים" בהן כיכבו שפירא וחנן גולדבלט; הופעת אורח ב"חיבוקי" (2003); "התנ"ך לילדים סיפורים ושירים" (2007). ב-2019–2020 החלה לדבב גם לנטפליקס: "לא רעב ולא אוהב" (מישלי), "משפחת וילובי" (האמא), "האירוע המרכזי" (דניס).
מרבה להופיע בישראל ומחוצה לה עם תזמורות, בהן: הסימפונית של לונדון, הסימפונית של וילנה, הסימפונית של קובנה, הפילהרמונית של ליטא, הפילהרמונית הישראלית, הסימפונית ירושלים, הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסימפונית של חיפה, הסימפונית של אשדוד והסימפונית של באר שבע. מופיעה גם עם הרכבי ג'אז בינלאומיים (בוומבלי בלונדון, בלינקולן סנטר בניו יורק ועוד). מופיעה בנשפי התרמה רבים ברחבי העולם כזמרת וכמנחה (דוברת אנגלית כשפת אם ודוברת צרפתית).
בשנים 2006–2009 חייתה בארצות הבלטיות, שם הייתה זמרת וכוכבת טלוויזיה ואף הייתה שופטת אורחת ב"כוכב נולד" הליטאי.
בשנים 2019–2020 היא מריצה כבר כעשר שנים ערב יחיד בשם "פניני המחזמר" בתיאטרון "הקאמרי" וברחבי ישראל, מופע שרץ בהצלחה גם באירופה. העלתה ערב משותף, "בילוי נעים", עם הדוד שלה מולי שפירא (גלי צה"ל). כמו כן, שרה בערבים משותפים עם המוזיקאי גיל שוחט "כשהמיוזיקל והאופרטה נפגשים", "מופע משירי ברברה סטרייסנד" ועוד. מריצה ערב יחיד בשם "לימור שפירא שרה נשמה יהודית". מריצה מופע משותף עם אהרון פררה "כשהגפילטע והסופריטו נפגשים". משתפת פעולה עם האופרה הישראלית בקונצרטים שונים. מעלה ערב משותף לה ולנתן דטנר "המיוזיקל היהודי". מופיעה בכמה ממופעי "רעות קשרי תרבות" בסדרות בהיכלי התרבות בישראל ("מברודוויי באהבה", "Come Prima" ("בחזרה אל סן רמו"), "הפרוטה והירח" - מחווה לחתני פרס ישראל במוזיקה הישראלית, "הללויה אמריקה" - מופע משותף לה ולששי קשת, "צלילי המיוזיקל" ועוד).
שפירא מעבירה סדנאות להגשת שיר ולפיתוח קול ב ומרכזת שם את מחלקת הקול.
בקר נבוס
בקר נבוס (באנגלית "Becker's Nevus") היא הפרעת עור שפירה המופיעה בעיקר בגברים. הנבוס יכול להיות להופיע בלידה, אך לעיתים קרובות יותר מופיע בסביבות גיל ההתבגרות. בדרך כלל הוא מופיע לראשונה כפיגמנטציה לא סדירה (מלנוזה או היפרפיגמנטציה) על פלג הגוף העליון או הזרוע העליונה (אם כי אזורים אחרים בגוף גם יכולים להיות מושפעים), וגדל בהדרגה באופן לא סדיר, הופך מעובה ולעיתים שעיר (היפרטריקוזיס). הנבוס נובע מצמיחת יתר של האפידרמיס, תאי פיגמנט (מלנוציטים) וזקיקי שיער. צורה זו של נבוס תועדה לראשונה בשנת 1948 על ידי רופא העור האמריקאי סמואל וויליאם בקר (1894–1964).
מידע קליני
הידע והתיעוד הרפואי של הפרעה זו הוא דל, ככל הנראה בשל שילוב של גורמים הכוללים גילוי עדכני, שכיחות נמוכה והאופי שבעיקרו אסתטי. לפיכך הפתופיזיולוגיה של הנבוס של בקר נותרה לא ברורה. למרות שהיא נחשבת בדרך כלל להפרעה נרכשת ולא מולדת, קיים לפחות דו"ח של מקרה אחד המתעד בקר נבוס עם קשר גנטי: ילד בן 16 חודשים עם נגע היפרפיגמנטציה בכתף ימין, ולאביו נגע זהה.
שכיחות
המחקר הנרחב ביותר עד כה, סקר משנת 1981 בקרב כמעט 20,000 גברים צרפתים בני 17 עד 26, שימש להפריך הרבה אמונות מקובלות לגבי ההפרעה. במחקר הצרפתי, 100 נבדקים נמצאו עם בקר נבוס, שחשפו שכיחות של 0.52%. הנבוס הופיע במחצית מהנבדקים לפני גיל 10, ובין הגילאים 10 ל-20 בשאר. ברבע מהמקרים חשיפה לשמש תרמה להופעת הנבוס, מספר נמוך מצפי החוקרים. כמו כן, החוקרים הופתעו מהשכיחות הנמוכה (32%) של הנבוס מעל הפטמות, מכיוון שהאמינו שאזור החזה העליון והכתף הם המקומות העיקריים להופעתו. הפיגמנטציה הייתה בצבע חום בהיר ב-75% מהמקרים, והגודל הממוצע של הנבוס היה 125cm2.
טיפול
כיוון שהנבוס נחשב להפרעת עור שפירה, טיפול אינו הכרחי בדרך כלל, מלבד למטרות קוסמטיות. גילוח או גזירה יכולים להיות יעילים בהסרת שיער לא רצוי, בעוד שאלקטרולוגיה או הסרת שיער בלייזר עשויים להציע פתרון לטווח ארוך יותר. סוגים שונים של טיפולי לייזר עשויים להיות יעילים גם בהעלמת או הפחתה של ההיפרפיגמנטציה, אם כי נראה שהתוצאות של טיפולי לייזר הן להפחתת שיער והן להפחתת פיגמנטים משתנות מאוד מאדם לאדם.
הנשיקה (אייץ)
הנשיקה (באיטלקית: Il Bacio) היא ציור משנת 1859 מאת הצייר האיטלקי פרנצ'סקו אייץ. זו ככל הנראה עבודתו הידועה ביותר. הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את התקווה לאיחוד איטליה שהתעוררה בקרב האיטלקים עם חתימת הברית בין צרפת וממלכת סרדיניה נגד אוסטריה ב-1859. אייץ צייר באופן אלגורי את תמיכתו בברית והציור הפך לאחד מסמלי המאבק לאיחוד איטליה. לאחר מותו של הרוזן היצירה נתרמה לגלריית האומנות בּרֶרָה שבמילאנו.
רקע היסטורי
ב-1814, לאחר תבוסת צרפת במלחמות הנפוליאוניות, התכנס קונגרס וינה במטרה להשיב את הסדר המדיני לאירופה ולשרטט מחדש את גבולות המדינות ביבשת. איטליה המפוצלת למספר ממלכות ודוכסיות הייתה בעלת השפעה חלשה בקונגרס והוחלט על חלוקת השליטה בה בין מספר גורמים, ביניהם האימפריה האוסטרית. בתגובה לשלטון האוסטרי התעוררו בקרב האיטלקים רגשות לאומיים והחלו קריאות לאיחוד איטליה. מספר קבוצות פוליטיות בעלות נטייה דמוקרטית רדיקלית קמו, ביניהן תנועת איטליה הצעירה ואגודות סתרים של הקרבונארי. השפעתן של קבוצות אלה הייתה חלשה אך הן תרמו לחיזוק הזיקה הלאומית בקרב האוכלוסייה.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה (1848–1849) נגמרה בתבוסת האיטלקים. ב-1858 נחתם הסכם פלומביאר בין קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת ממלכת סרדיניה לבין נפוליאון השלישי מלך צרפת. הסכם זה הניח את היסודות לברית אנטי-אוסטרית. הברית הוכיחה את עצמה כשהכוחות המשותפים של האיטלקים והצרפתים הכריעו את הצבא האוסטרי בממלכת לומברדיה-ונציה בקרב שנערך ב-1859 במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה. ניצחון זה הניע את תהליך איחוד איטליה וב-1861 הוכרזה עצמאותה של ממלכת איטליה.
על רקע אירועים אלה הרוזן אלפונסו מריה ויסקונטי די סאליסטו הזמין מאייץ ציור שיבטא את הרגשות הפטריוטיים האיטלקיים והתקווה לאיחוד איטליה. כדי להתחמק מהצנזורה שהפעיל השלטון האוסטרי אייץ העביר את המסר בציור בעזרת אלגוריה. אייץ צייר את הציור ב-1859. הציור הוצג תחילה בגלריית האומנות בררה במילאנו ולאחר מכן הועבר למעונם של בית ויסקונטי למשך יותר מ-25 שנים. ב-1886 היצירה הוחזרה לגלריה שם היא מוצגת עם היום.
תיאור
במרכז הציור נראים גבר ואשה בלבוש מתקופת ימי הביניים כשהם מתנשקים בתשוקה. זהו אחד מהייצוגים הנועזים ומלאי התשוקה של נשיקה בהיסטוריה של האמנות המערבית. הגבר לובש בגד אדום, גלימה חומה ופיסת בד ירוק מציצה מתחת לגלימה (בכתף ומתחת לכף יד ימין). לראשו כובע עם נוצה ומעט משיערו מציץ מהכובע. רק זווית הפה וקצה אפו נראים. הוא מטה את ראשה של האשה לאחור בשתי ידיו ומנשק אותה. נעליו חומות ורגלו מונחת על המדרגה הראשונה. הוא נראה כמי שעומד לעזוב את המקום. פגיון מציץ במעלה ירכו. האשה לבושה שמלה בגון כחול עם תוספת בד לבן באזור המרפק וכמה קישוטי בד בצבע זהב. היא רוכנת לאחור, תופסת בכתפו של הגבר ומתמסרת לנשיקה. רק זווית פיה ועין אחת נראים. שערה הארוך משתפל על גבה.
הזוג המתנשק נמצא ככל הנראה בטירה, אולי במרתף הטירה. מימין מדרגות ומעליהן רואים תחתית של אשנב. בצד שמאל רואים מעבר ובתחתיתו צללית.
קומפוזיציה
הקומפוזיציה בציור מבוססת על קווים אלכסוניים המקבילים לקוי המדרגות שמתכנסים לנקודת המגוז שמשמאל לזוג. קווים אלה מכוונים את מבטו של המתבונן לזוג. צבעי הציור הם בסגנון אסכולת אמני ונציה מתקופת הרנסאנס ממנה הושפע אייץ. הרקע מצויר בצבעים נייטרליים כדי להבליט את הזוג. אור מגיע מצד שמאל וממקד את מבטו של הצופה בזוג. כמו כן, כדי למקד את מבטו של הצופה בנשיקה פניהם של הזוג חשופות באופן חלקי בלבד.
פרשנות
ניתן לפרש את הציור בשתי דרכים:
פירוש ראשון- כאמור אייץ צייר את הציור על רקע המאבק לאיחוד איטליה. הגבר מנשק את אהובתו רגע לפני יציאתו לקרב נגד אוסטריה ולמען אחדות איטליה. ברוח הרומנטיקה, הנשיקה מלאת התשוקה מייצגת את עוצמתם של הרגש והאהבה (אהבת הזוג ואהבה פטריוטית) לעומת המחשבה הרציונלית.
פירוש שני- אלגוריה פוליטית- הציור מבטא הכרת תודה לצרפתים על הברית שנחתמה עם ממלכת סרדיניה כנגד האוסטרים (הסכם פלומביאר ). הגבר, לבוש בגדים שרומזים לדגל איטליה (אדום, קצת ירוק) מסמל את איטליה. האשה, לבושה בגדים שמרמזים על דגל צרפת (גונים של כחול, לבן) מסמלת את צרפת. הנשיקה מסמלת את הברית שנחתמה. כדי להסוות את המסר בציור עוד יותר, הגבר והאשה לבושים בלבוש מתקופת ימי הביניים ולא בלבוש התקופה. הפגיון שמגיח מבעד לגלימתו של הגבר והתחושה שהוא עמוד לעזוב מסמלים את המרד ההולך וקרב כנגד שלטון בית הבסבורג. הצללית בצד שמאל מסמלת את הסכנה האורבת בפתח.
גרסות הציור
מלבד גרסה זו של הציור שהיא המוכרת ביותר, אייץ צייר שלוש גרסות נוספות, שתיים בשמן ואחת בצבע מים. ב-1859 (שנת הגרסה המקורית) אייץ צייר את הגרסה היחידה בצבע מים. צורת ציור זה אובלית. אייץ העניק את הציור לאחותה של קרולינה זוקי (תלמידתו ואהובתו של אייץ) והיום הוא מוצג בספרייה האמברוזיאנית במילאנו. אייץ צייר את הגרסה השנייה בצבע שמן ב-1861 עבור משפחת מיליוס (Mylius). בגרסה זו שמלת האשה לבנה. הציור נשלח לתצוגה בתערוכה העולמית של פריז ב-1867. ב-2008 גרסה זו נמכרה בסותבי'ס בסכום של 780,450 פאונד. בגרסה האחרונה, מ-1867, בגד לבן מונח על המדרגות וצדה הימני של גלימת הגבר ירוקה.
השפעות
הציור זכה לפופולריות רבה מרגע הצגתו לראשונה. "הנשיקה" מופיעה בציורו של הצייר האיטלקי ג'רולאמו אינדונו מ-1862. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הארט דיירקטור של יצרנית השוקולד פרוג'ינה עיצב מחדש את עטיפת השוקולד הפופולרי "Baci" וצייר עליה זוג אוהבים בהשראת ה"נשיקה". ב-1954 הבמאי האיטלקי לוקינו ויסקונטי קיבל מהציור השראה לסצנה מרכזית בסרטו סנסו.
ארבור
היסטוריה
ארבור נבנתה על ידי הגמדים, מלך הגמדים הראשון היה דורין בן האלמוות, לאחר מכן שלטו בה דורין השישי, נאין הראשון, תריין הראשון, תורין הראשון, גלואין הראשון, אואין הראשון, נאין השני, דין הראשון, תרור (המייסד), ותריין השני.
בזמן שליטתו של תריין השני תקף הדרקון סמאוג את ארבור לפני שבנו של תריין, תורין צינת-אלון, הספיק לשלוט. תריין ותרור נהרגו במכרות מוריה בקרב מול הגובלינים.
לאחר מכן חזרו לארבור תריסר גמדים - דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, גלואין (אביו של גימלי), אואין, ביפור, בופור ובמבר - בהנהגת תורין צינת-אלון ובעזרת ההוביט בילבו בגינס, במטרה להביס את סמאוג ולכבוש מחדש את ארבור. תורין שלט בה כמה ימים ולאחר שהוא מת יחד עם פילי וקילי שלט בה בנו של נאין: דיין השני מגבעות הברזל, תורין השלישי ודורין השביעי.
האוצר של ארבור
בארבור נמצא אוצר עצום של זהב ואבני חן, אך לעושר הזהב גם מחיר שלילי. הזהב גרם למלכי ארבור לחלות ב"קדחת הזהב": הם הפכו אובססיביים לזהב ולאוצרות ארבור עד כדי כך שהם מוכנים לסכן הכול בשבילם. ישנו דבר אחד שמלכי ארבור יכולים לסכן את כל הזהב בשבילו: ה"ארקנסטון" - היא האבן האהובה עליהם ביותר, אבן חן יפה וזוהרת, וחשיבותה הביאה להקדמת קרב חמשת הצבאות. תורין לקה אף הוא בקדחת הזהב אך הצליח להתגבר עליה ונהרג בקרב חמשת הצבאות. מאז דיין לא לקה במחלת הזהב אף מלך ממלכי ארבור.
מלבד קדחת הזהב היו לאוצרות ארבור עוד תוצאה שלילית וקטלנית במיוחד: סמאוג הדרקון הרשע תקף את ארבור כדי לזכות בזהב וגמדים רבים נהרגו במלחמה מולו. כל גמדי ארבור שנשארו בחיים ברחו למוריה, שם ראו את נפילתם של תרור ותריין בקרב אך הם הביסו את אזוג וצבא האורקים שלו.
גאוגרפיה
ארבור שוכנת בצפון מזרח הארץ התיכונה. מצפון גבעות הברזל, מול אסגארות' והרי יער-אופל, וממזרח יער-אופל. מארבור לעיר האגם יש נהר שחוצה את ארבור עד להר הבודד. בהר הבודד עומדים פסלים מאבן (על אחד מהם נמצאות מדרגות סודיות אשר מובלות לפתח סודי שהשמש מאירה עליו קרן חזקה וקטנה בשביל לדעת איפה להכניס את המפתח. פתח זה נבנה על ידי תרור ותריין והוא מוביל לאולם הראשי של ההר הבודד) תושבי ארבור הם גמדים ואין בה גזעים אחרים מלבדם.
סייניוקי
ערים תאומות
לסייניוקי שש ערים תאומות:
הארדנברך
הארדנברך היא עיר במחוז אוברייסל שבהולנד. העיר קיבלה את זכויותיה בשנת 1362 מאת הבישוף של אוטרכט, יאן ואן ארקל. שביל ההליכה פיטרפד (Pieterpad) החוצה את הולנד מצפון לדרום, עובר דרך הארדנברך.
שעון Watchdog
Watchdog הוא טיימר חומרה שמשולב במעגלים אלקטרוניים, ונועד לאושש מערכת במקרה שהתוכנה נתקעת בלולאה אינסופית בגלל באג. כשהטיימר פוקע הוא לרוב מאתחל חומרתית את המערכת.
דרך פעולה
בפעולה תקינה המערכת מאתחלת טיימר פנימי יורד שכאשר הוא מגיע לאפס מתריע או מטפל בתקלה, בדרך כלל על ידי אתחול כלל המערכות. כל עוד המערכת בה נמצא ה-Watchdog תקינה, היא אמורה לאתחל את השעון לערך ההתחלתי שלו כל כמה זמן כדי למנוע את אתחול המערכות, פעולה זו מכונה לעיתים האכלה של ה-Watchdog ולעיתים בעיטה ב-Watchdog.
Watchdog תוכנתי
ניתן לממש Watchdog גם בתוכנה על ידי יצירת תהליכון שמתעורר כל כמה זמן ובודק שהוא 'אותחל' מאז הפעם הקודמת שהוא נקרא.
לינוקס
בלינוקס קיימת אפשרות להריץ תהליכון ברקע, שבודק את תקינות המערכת כגון זמינות של משאבים ועומס העבודה של המעבד, על מנת למנוע קיפאון והרעבה, וכל פעם שהוא מופעל הוא מאתחל את ה-Watchdog, שיכול להיות חומרתי או תוכנתי.
קישורים חיצוניים
Introduction to Watchdog Timers בלוג באתר embedded.com
טקס פרסי אנני ה-29
טקס פרסי אנני ה-29 (באנגלית: 29th Annie Awards) נערך ב-10 בנובמבר 2001, ובו הוענקו פרסים עבור ההישגים הגדולים ביותר בתעשיית האנימציה בשנה. הסרט שרק הפך למנצח הגדול של הטקס, כאשר זכה ב-8 פרסים מתוך 12 מועמדויות, בהם פרס אנני לסרט הטוב ביותר.
הסרט הטוב ביותר
שרק - דרימוורקס הנפשה
=== הסרט הקצר הטוב ביותר === המוח של הוברט - WildBrain.
פרסים אחרים
בין הזוכים האחרים נמנו אדי מרפי בתפקיד חמור בשרק, משפחת סימפסון, פיוצ'רמה, זים הפולש, קטי נג'ימי על תפקידה כפגי היל במלך היל, באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר ובנות הפאוור פאף.
שמואל יהודה לייב רבינוביץ
רבי שמואל יהודה לייב (רבינוביץ) מליניץ (ה'תקמ"ב, 1782 - י"ט בכסלו ה'תקע"ח, 1818) היה האדמו"ר השני של חסידות ליניץ, כיהן גם ברבנות העיר ליניץ. הוציא לאור את ספרו של אביו "תשואות חן".
נולד ב-1782 כבנו הבכור של רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מייסד חסידות ליניץ, שכיהן בעיר ליניץ כרב ואדמו"ר, מתוך שני אחים וחמש אחיות. בכ"ט בכסלו ה'תקס"ד (1804) עם פטירת אביו, נתמנה למלא את מקומו ברבנות ובאדמו"רות, בהיותו עלם בן 22 בלבד. לאחר 14 שנות הנהגה בהיותו בשנת ה-36 לחייו, ב-1818, נפטר, מילא את מקומו אחיו רבי יצחק יואל מליניץ.
פרנטישק קראוס
פרנטישק ר' קראוס (בצ'כית: František R. Kraus; בשמו העברי: גדעון בן יצחק קראוס; 14 באוקטובר 1903, פראג – 19 במאי 1967, פראג) היה סופר, עיתונאי ועורך יהודי-צ'כי אנטי-פשיסטי צ'כוסלובקי, חבר המחתרת הצ'כית, ספורטאי וניצול שואה צ'כי.
ביצירתו הספרותית עסק בהגות בנושא השואה בצ'כוסלובקיה, וכן בנושאים כמו קיום אנושי, כבוד, צדק, אשמה ותקווה. הנושא המרכזי בסיפוריו הקצרים הוא עולם ציורי של דמויות מפראג הישנה.
בתקופת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הועמד לדין עקב רדיפה פוליטית, ורוב עבודתו צונזרה ונאסרה. אחד מתלמידיו, ארנושט לוסטיג, ראה בו אחד מהסופרים הצ'כיים המודרניים החשובים ביותר, השווה אותו לסופרים כמו ג'ק לונדון, אגון קיש ופרימו לוי ולימד את מורשתו באוניברסיטאות בארצות הברית. קראוס לא מוכר יחסית בצ'כיה, מכיוון שרוב ספריו לא פורסמו.
ביוגרפיה
קראוס נולד ברובע יוספוב, אז הרובע היהודי בפראג, בן לרוברט קראוס, יהודי וסוכן מכירות נוסע, ולמטילדה קראוס לבית קולמן, עקרת בית. כפי שהיה מקובל במשפחות יהודיות אמידות ומשכילות באותה תקופה, רכש קראוס את השכלתו הבסיסית בבית ספר של מנזר פיאריסטי קתולי ברחוב פאנסקה. את לימודיו המשיך בבית הספר הריאלי, Realschule, ברחוב יינדרישקה (Jindřišská). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הקלאסי בארמון קינסקי בכיכר העיר העתיקה. במקביל למד ב"תלמוד תורה שול" ברחוב יאכימובה (Jáchymova) ביוספוב. הוריו התגרשו ובשל נסיבות כלכליות לא יכול היה להמשיך בקריירה אקדמית. במקום זאת החל בנעוריו בקריירה עיתונאית.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית לפני המלחמה
קראוס היה עיתונאי וסופר. הוא השתייך ל"חוג הקרוב של פראג" (Der enge Prager Kreis). בסוף מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בעיתונים בשפה הגרמנית, בהם העיתונים Prager Tagblatt, Prager Presse, Bohemia ואחרים. היו לו קשרים עם האליטה האינטלקטואלית הצ'כית. הוא התיידד עם מקס ברוד, פרנץ קפקא (הוא מתאר את מפגשם הראשון בסיפור הקצר "Džbánek plzeňského" - "ספל פילזנר"), קארל צ'אפק וירוסלב האשק, והכיר את טומאש מסריק ובנו יאן מסריק. המודל הספרותי שלו היה חבר המשפחה ומורהו לחיים אגון קיש. קראוס התגורר בביתו של קיש זמן מה.
בשנות ה-30 השתתף קראוס ביסודו של הרדיו הצ'כוסלובקי. הוא היה עורך מהדורות חדשות והיה פעיל ככתב, עיתונאי ועורך בסוכנות הידיעות הצ'כית (ČTK). עקב שיתוף פעולה עם המגזין "Die Grüne Post" שבסיסו היה בברלין, יצא קראוס מצ'כיה לעיתים קרובות. הוא דיווח מברלין, מווינה ומחוץ לאירופה.
קראוס היה ספורטאי נלהב. הוא שיחק כדורגל מגיל צעיר. מאוחר יותר התחרה גם בכדור מים ושחייה תחרותית. תחילה שיחק בקבוצת הכדורגל סלביה פראג ובשנות ה-30 הצטרף ל"הגיבור פראג", מועדון ספורט יהודי, אחד מארגוני הספורט הטובים ביותר בצ'כוסלובקיה שלפני המלחמה. בשנות ה-30 התחרה במסגרת מועדון זה בשחייה וזכה במספר מדליות, כולל מדליית זהב לאומית. קראוס ייצג באופן קבוע את צ'כוסלובקיה במשחקי המכביה.
במאי 1938, במהלך ועידת מינכן, התגייס קראוס לצבא. על כך כתב סיפור - "קסדה בשדה" ("Přilba v poli").
פרוטקטורט, התנגדות ומעצר
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הפך קראוס למודיע של קבוצת ההתנגדות של פרנטישק שמוראנץ (Schmoranz). רשת זו, שנודעה לימים כ"קבוצת שמוראנץ" פעלה לאיסוף מידע מודיעיני, בין היתר על הצבא הגרמני. מידע זה הועבר לניתוח מודיעיני על ידי יוצאי הצבא הצ'כוסלובקי שפורק, והודעותיו נשלחו דרך ארגון ההתנגדות הצ'כי Obrana národa ללונדון. שמוראנץ נעצר על ידי הגסטפו, ואחריו נעצר קראוס. הוא נחקר בארמון פצ'ק (Petschek) ונכלא לזמן קצר בפנקראץ (Pankrác), אך קשריו לקבוצה לא הוכחו והוא שוחרר.
במהלך שנות ה-30 היה קראוס אחד הקולות הבולטים שביקרו את הנאצים, המפלגה הגרמנית הסודטית (SdP) של הנליין, שיטותיהם ועלייתם לשלטון. עקב כך הושם קראוס ברשימתם השחורה לא רק כיהודי אלא כסוציאל-דמוקרט וכאיש האינטליגנציה. בנובמבר 1941 נשלח קראוס בטרנספורט הראשון לטרזין, ה-Ak-1 ("Aufbaukommando Eins"), "היחידה לבניית הגטו". קבוצה זו נשלחה להכין את העיר הקטנה טרזין בצפון בוהמיה לשילוחים המתוכננים של עשרות אלפי יהודים, בעיקר מהפרוטקטורט, גרמניה ואוסטריה. בטרנספורט קיבל קראוס את המספר Ak-353. רכבת הגירוש Ak-1 הייתה רכבת נוסעים רגילה, לא קרונות בקר כפי שהיו הגירושים בדרך כלל מאוחר יותר. מכיוון שאין חיבור ישיר של מסילת ברזל לטרזין, הקבוצה יצאה מפראהא - מסריקובו נדראז'י (Praha - Masarykovo nádraží) ב-24 בנובמבר 1941, הוסעה לליטומריצ'ה (Litoměřice), הועברה לבוהושוביצה נאד אורי (Bohušovice nad Ohří) הסמוכה ומשם נאלצה ללכת לטרזין בליווי ז'נדרמריה צ'כית.
בטרזין
ביוני 1943 חובר הגטו לקו הרכבת פראהא - לוסוביצ'ה - אוסטי נאד לבם (Praha-Lovosice-Ústí nad Labem) באמצעות רכבת. קראוס ארגן מעבר של קבוצות ברגל מבוהושוביצה לטרזין, מרחק שלושה קילומטרים. הוא היה הולך בראש הקבוצות שהגיעו לטרזין, ולכן לתקופת מה היה שמו כינוי לקבוצות אלה ("קראוס").
במקביל, הוטלה על קראוס המשימה לפקד על צוות האסירים הקומוניסטים שבנה ב-1942 את קרמטוריום טרזין בין בוהושוביצה לטרזין. גם בתנאים הקשים שמר על מראה מכובד, לבוש תמיד עניבה, כובע וחליפה.
קראוס היה אחד משלושים האסירים בגטו טרזין שקברו את הנרצחים של לידיצה. אירוע זה תיאר לימים בסיפור "קברתי את מתי לידיצה".
באושוויץ
על אמתו השמאלית קועקע המספר B-11632. חוויה זו מתוארת בספרו "גז, גז, ואז אש":
"נחיל האדם שלנו מרחיק עד חמשת הנערים, האסירים המקעקעים. הם קוראים לנו בז'רגון לא מובן, ואני הולך כשכיב מרע לקצב: אני פושט שרוול שמאל, פיסת עץ טבולה בטינקטורה, התחושה קהה, לאחר מכן אני חש כאב. הדם כבר זורם דרך הערוץ הצר. האיש שולף את הסכין וחותך. כן, עכשיו יש לו חיתוך טוב. זה [כלי הקעקוע] שוקע [בעור], כן, עכשיו זה הולך, קצת דיו סגול, זה מתערבב עם דם, זה כואב, אני מהדק את השיניים, זה איטי: B-11632. עכשיו זה נגמר. אני מדווח על מספרי ביציאה האחורית ואני עוזב. בעמידה כואב לי. כולנו צריכים להרים ידיים למעלה, יש לתת לזה להתייבש. ... להפוך: צד נקי - צד מלוכלך (Schmutzige seite - reine Seite). אנחנו יוצאים, זה כלא סינג סינג מרתק, אנחנו לבושי סמרטוטים ורעבים, ועדיין לא רעבים [כמו שנהיה בעתיד]."
בגלייביץ היה קראוס כנראה האחרון שדיבר עם קארל פולצ'ק (Karel Poláček) ופריץ טאוסיג (Fritz Taussig) לפני ששניהם נספו במחנה עקב התנאים הנוראים.
בחורף 1944–1945 הועבר לעבודה בבלכהמר (היום בלכווניה, Blachownia). במרץ 1945 החל פירוק מחנות העבודה הנאציים בבלכהמר. מבלכהמר נשלחו עובדים בצעדת מוות, אך קראוס ואנשים נוספים (ביניהם ג'ורג' ברדי, George Brady) הצליחו להימלט, ובזכות הפרטיזנים הגיעו דרך פולין ורותניה הקרפטית להונגריה. בתחילת 1945 שוחררו בבודפשט.
בבודפשט החל קראוס להתאושש מתלאות המחנות. הוא יצר קשר עם אנשים שהכיר כעיתונאי. הם העניקו לו עזרה בסיסית ושכרו לו דירה קטנה בארפד אוטסה (Arpad utca). בבודפשט רשם את חוויותיו. במאי 1945 הגיע לפראג עם כתב יד לספר תיעודי בשם "גז, גז... ואז שוחררה האש". הספר פורסם בספטמבר 1945, דיווח על מחנות ההשמדה, מהראשונים שיצאו לאור בצ'כוסלובקיה, בהוצאת כבויקה (Chvojka). בין היתר תיאר את האופן שבו הסוו הגרמנים את זוועות השואה בטרזין. את הכריכה צייר חברו, הצייר האקדמי דוד פרידמן, שורד טרזין גם הוא.
אחרי המלחמה
עם שחרור פראג, שב קראוס לביתו. הוא התאחד רק עם אשתו אליס, ששרדה את טרזין ואושוויץ, ועם הוריו ששרדו. הם גרו יחד ברובע היהודי בפראג.
קראוס שב והצטרף ללשכת העיתונות הצ'כית ולרדיו הצ'כוסלובקי, שם הפך למייסד ולראש שידורי הגלים הקצרים לחו"ל. הוא היה דובר המערכת האנגלית, הצרפתית והגרמנית ופרשן לענייני מרכז אירופה. בין תלמידיו היה ארנושט לוסטיג. כל זה תם בתחילת שנות ה-50 במהלך משפטי פראג. קראוס איבד את עבודתו ב-CTK (סוכנות הידיעות הצ'כית) וברדיו. הוא לא הורשה לפרסם, עבודתו צונזרה שוב ושוב ואז נאסרה לחלוטין, בנימוק ש"הדיון בשואה מוצה לחלוטין חמש שנים אחרי המלחמה, היא עברה ואף אחד לא מעוניין בה. אנשים צריכים כעת להתמקד בעתיד, לבנות חברה חדשה, טובה וצודקת יותר - קומוניזם."
לא נותרה לקראוס עבודה מחוץ להוצאה. הוא פרסם את הרומן "שלושת הרובים", הרומן לילדים "השיר על לי" והרומן האחרון שלו "פנים מספר 5", שבו את התפקיד הראשי מגלם פושע נאצי שמשנה צורה וזהות לאחר המלחמה. נושא זה שימש בסרט של אולפני ברנדוב (Barrandov Studios) "פנים אבודות", אך מבלי להזכיר את המחבר המקורי.
קראוס פרסם בשמות בדויים או זרים. סיפוריו מפראג העתיקה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נהנו מפופולריות רבה בשנות ה-60 ופורסמו בעיתונות. בשם עצמו פרסם בקביעות בספר השנה היהודי (the Jewish Yearbook). הוא הועסק בקהילה הדתית היהודית בפראג, שם עמד בראש המחלקה לתרבות. הודות למגעיו העשירים בתקופה זו, הופיעו אישים כגון יאן וריך, קארל גוט, יודיטה צ'רובסקה ו-ואלדמאר מטוסקה בתוכניות תרבות ובחגיגות יהודיות.
פרנץ קראוס מת בפראג ב-19 במאי 1967. הוא היה אמור להשתתף בכנס תרבות "המסת הקרח" לאחר ועידת ליברץ על פרנץ קפקא, אותה החשיב לנקודת מפנה בחיים התרבותיים והפוליטיים של פראג, אבל נפטר לפני הכנס.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג. ב-2003 פרסמו ביסטרוב ובניו רומן מאת קראוס, על סביבת פראג העתיקה, טרזין ואושוויץ. בשנת 2013 יצאה המהדורה השלישית של הספר "גז, גז... ואז אש" הוצאת (גרנטיס). במאי 2015 יצא לאור הספר "שואה: מסלול עיוור של היסטוריה" בהוצאת רומן סיילקו, החוקר והסופר הספרותי, כאשר זיכרונותיו של קראוס הם שליש מהספר.
Superunknown
זהו האלבום השני שהקליטה הלהקה עם הבסיסט החדש בן שפרד והאלבום הראשון עם המפיק החדש מייקל ביינהורן. לאחר תום סיבוב ההופעות של האלבום הקודם "Badmotorfinger" שיצא ב-1991, החלה הלהקה בהקלטת האלבום הנ"ל. "Superunknown" סימן את פריצתה של הלהקה לתודעת המיינסטרים, והצליח מסחרית מעבר לכל הציפיות ולכל אלבומי הלהקה עד כה, והוא כיכב במצעד הבילבורד 200 במקום הראשון במשך מספר שבועות, עם 310 אלף עותקים שנמכרו בארצות הברית בלבד בשבוע הראשון ליציאתו, וגם במצעדים הבינלאומיים כיכב בעשיריות הראשונות. מתוך האלבום שוחררו 5 סינגלים: "Spoonman", "The Day I Tried to Live", "My Wave", והלהיטים "Fell on Black Days" ו-"Black Hole Sun" שהאחרון מביניהם הוא השיר המפורסם ביותר של הלהקה אי פעם, נכנס למיינסטרים, ומושמע עד היום בתחנות הרדיו הבינלאומיות. השיר גם זכה ביחד עם "Spoonman" בפרסי גראמי ועזרו ללהקה להיכנס לפופולריות במיינסטרים. ב-1995 היה מועמד האלבום לפרס גראמי היוקרתי בעבור אלבום הרוק הטוב ביותר. האלבום הגיע למעמד מחומש פלטינה, מכר בסך הכל מעל 9 מיליון עותקים ברחבי העולם, והוא האלבום המצליח והמפורסם ביותר של הלהקה אי פעם.
באפריל 2014 יצא האלבום ביציאת מחודשת בגרסת "Deluxe Edition" ובגרסת "Super Deluxe Edition". בגרסת הדלוקס נכללו גם דמויים והקלטות מהחזרות לאלבום, וגרסאות נסיוניות של שירים. בגרסת ה"סופר דלוקס" בנוסף לכל מה שקיים בדלוקס - נכלל האלבום המקורי באיכות Blu-ray 5.1 Surround Sound. הגרסה היוקרתית נמכרה בתוך קופסה שהעטיפה החיצונית של עוצבה על ידי ג'וש גרהאם, וכללה צילומים וויניל של 16 רצועות האלבום (כולל הבונוס).
באפריל 2019, דורג האלבום במקום התשיעי ברשימת "50 אלבומי הגראנג' הטובים ביותר" של המגזין "רולינג סטון".
רקע ותהליך ההקלטה
סאונדגארדן החלה לעבוד על אלבום זה חודשיים לאחר שסיימה לקבץ את הפלייליסט עבור סיבוב ההופעות "Lollapalooza" שנערך ב-1992. חברי הלהקה עבדו כל אחד בעצמו על חומרים אישיים והביאו דמויים בפני חברי הלהקה האחרים וכך נוצרו החומרים לאלבום זה. כריס קורנל העיד כי באלבום זה ניתן יותר חופש יצירה לחברי הלהקה מאשר האלבומים הקודמים. אחרי שב-2 האלבומים האחרונים של הלהקה, היא הפיקה את אלבומיה עם טרי דייט, החליטה לחפש שיתוף פעולה חדש ושינוי בתחום זה, ולבסוף הסכימו על מייקל ביינהורן כיוון שלא היה לו חתימת סאונד משלו והיה מוכן להתפשר על זו של סאונדגארדן, והיו לו רעיונות שחברי הלהקה אהבו.
הקלטות האלבום נערכו בין יולי לספטמבר 1993 באולפני "Bad Animals Studios" בסיאטל, וושינגטון. טכנאי הקול אדם קספר, שהמשיך להפיק גם את האלבומים הבאים של הלהקה, סייע לביינהורן בתהליך ההקלטה.
גישתם של סאונדגארדן הייתה להקליט בכל פעם שיר אחד עד לשלמות ורק לאחר מכן להמשיך לשיר הבא. קטעי התופים והבס הוקלטו קודם לכל שיר, ולאחר מכן קורנל ות'איל היו מקליטים את חלקם בשיר (גיטרות ושירה). הלהקה בילתה זמן ממושך בבחירת הסאונד המדויק לגיטרות ולתופים, והתנסו לראשונה בטכניקות "שכבות" בעת יצירת הסאונד לשירים, מה שייקר את כל תהליך ההקלטה אך ייצר סאונד ברמה שמעולם לא התנסתה בה הלהקה. המפיק ביינהורן ניסה להגיע לשלמות סאונד עד כדי כך שהלהקה התעייפה מלנגן שוב ושוב את הסאונד שדרש, לטענתם. האלבום עבר מיקסינג אצל ברנדן אוב'ראיין שעשה זאת גם עבור פרל ג'אם משם הלהקה קיבלה המלצות חמות לגביו, מגיטריסט הלהקה סטון גוסארד.
נינה גורודצקי
נינה גורודצקי היא שחקנית בדמינטון פאראלימפית ישראלית.
גורודצקי נולדה בגאורגיה ועלתה לישראל בגיל 11. בשנת 1998 בגיל 17 נפגעה קשה בתאונת דרכים ונותרה משותקת בפלג הגוף התחתון. בגיל 19 החלה בפעילות בבית הלוחם בחיפה והתאמנה בשחייה, טניס ובדמינטון.
היא משתתפת במשחקים גם כיחידה וגם בתחרויות זוגיות. כיחידה, הייתה סגנית אלופת העולם ואלופת אירופה, ובתחרות זוגות, בשנת 2018 זכתה עם אמיר לוי באליפות אירופה לזוגות מעורבים. בשנת 2021 דורגה שביעית בעולם. בשנת 2020 זכתה במדליית ארד בתחרויות הסבב העולמי.
גורודצקי הייתה שחקנית הבדמינטון הראשונה מישראל להתחרות ב עם כניסת הענף לראשונה לתחרויות, במסגרת המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
גורודצקי מתגוררת בקרית טבעון, נשואה משנת 2013 לאדריכל ומאמן הבדמינטון דור קסל ולהם שני ילדים. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בייעוץ חינוכי.
שנות ה-50 של המאה ה-7
שנות ה-50 של המאה ה-7 היו העשור השישי של המאה ה-7, החלו ב-1 בינואר 650 והסתיימו ב-31 בדצמבר 659.
קקוט
קקוט (בהונגרית: Kékkút) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בקקוט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 82 תושבים, ובשנת 2020 רק 44 תושבים.
יהודי קקוט
בקקוט חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
איך עושים שלום
איך עושים שלום הוא ספר המיועד לבני נוער שכתבה הסופרת הישראלית, נעמי שמואל. הספר יצא לאור ב-1994 על ידי כתר הוצאה לאור בעברית ולימים, תורגם גם לשפה האנגלית. הספר עוסק בחוסר סובלנות לאחר ולשונה.
הספר מתאר אנשים אדומים ואנשים כחולים שאינם מצליחים להסתדר ביניהם. המבוגרים אינם יכולים להבין זה את זה ואינם מקבלים את ההבדלים ביניהם. הם מתכוננים לצאת למלחמה אחד נגד השני, עד שהילדים עוצרים אותם ומלמדים אותם על סובלנות כלפי האחר.
תקציר העלילה
אור אדום וים כחול הם שני יצורים שנולדו באותו יום, אבל בשני מקומות שונים, ולכן הם אינם מכירים זה את זה. כל יצור גדל בסביבתו וקולט לתוכו מערכיה של החברה שבתוכה הוא גדל – יופי, עזרה הדדית, דמיון, יצירתיות, הרפתקנות ועוד.
כמו אור אדום וים כחול, כך נוהגים העמים שאליהם הם שייכים. כל עם מתעניין אך ורק בעצמו, בנושאים הקרובים לו ואינו מגלה כל עניין וסובלנות כלפי עם אחר.
בעוד המבוגרים עסוקים בכעסים, בענייני כבוד וכבר מתכוננים לצאת למלחמה, עוצרים אותם הילדים ומלמדים אותם להקשיב, לקבל ולהיות סובלניים.
מסרים מהסיפור
הסיפור מלמד על כבוד כלפי האחר ומקנה סובלנות, בנוסף הוא מראה שאלימות אינה תמיד הפתרון ולפעמים שלום עובד בדיוק באותה המידה ואף יותר.
דייוויד דאובה
דייוויד דאובה (8 בפברואר 1909, פרייבורג, גרמניה - 24 בפברואר 1999, ברקלי, קליפורניה) היה בין הבולטים בקרב חוקרי המשפט העתיק במהלך המאה העשרים וכן היה פרופסור עמית של האקדמיה הבריטית. הוא שילב היכרות עם שיטות משפט רבות, בעיקר המשפט הרומי והמשפט המקראי, תוך שהוא מגלה בקיאות בספרות יוונית, רומית, יהודית ונוצרית, ומשתמש בטקסטים ספרותיים, דתיים ומשפטיים כדי להאיר זה את זה, ובין היתר, "לשנות את עמדת המשפט הרומי" ולהשיק "מהפכה" או "כמעט מהפכה" בחקר הברית החדשה.
חייו
הוא היה בנם של יעקב דאובה, מפרייבורג (שמשפחתו נדדה כנראה דורות קודם לכן מצרפת), וכן של סלמה (שרה) אשר שמוצא משפחתה מהעיירה נרדלינגן, גרמניה. מצדה של משפחת אמו, ישנה טענה לקשר שושלתי ישיר לרבי מאיר מרוטנבורג, המהר"ם. דאובה נישא ב-1936 והתגרש ב-1964; היו לו שלושה בנים. לבנו הבכור של דאובה, יונתן, ניתן אף השם האמצעי "מהר"ם". לדאובה היה קשר נישואים רחוק לפילוסוף ליאו שטראוס (אחת מאחיותיה של סלמה נישאה לבן דודו הרחוק של הפילוסוף הידוע, זאת כשמוצאם של בני משפחת שטראוס הוא מאזור אמנבורג-קירכהיין-מרבורג). לדאובה היה תפקיד מכריע בהצלתו של שטראוס מגרמניה הנאצית בכך שעזר למצוא לו משרה באוניברסיטת קיימברידג' ב-1935. דאובה נמלט מגרמניה לאנגליה מוקדם יותר, ב-1933, אך קיים מספר נסיעות מצומצם, חזרה לאירופה. זאת, כדי לעזור להציל מציפורני הנאצים, בני משפחה, חברים ואף מכרים שעמד איתם אף בקשר רופף בלבד. זאת, בסיועם של פרופסורים, עמיתים וסטודנטים מקיימברידג', אך במיוחד בסיוע הסטודנט שסיים זה עתה את התואר הראשון שלו, ההיסטוריון פיליפ גרירסון.
בשנת 1970, בשיא הקריירה שלו, הוא פרש ממשרת הפרופסורה שלו שבאול סולס קולג', אוקספורד. הוא אף ויתר על משרת הכבוד שלו בקולג' זה, שהשתייך לאוניברסיטה הידועה שבעיר, פרופסור רגיוס למשפט אזרחי, ועבר לקליפורניה, שם הפך לפרופסור-תושב בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ברקלי, שהיה ידוע בשם Boalt Hall, שם לימד עד סוף חייו. הוא התחתן שוב ב-1986.
מוריו של דאובה כוללים את אוטו לנל, ש"עודד" אותו להתחיל ללמוד את ההיסטוריה המשפטית מלכתחילה, זאת על פי הערותיו של דאובה בספרו הראשון שפורסם, עיונים במשפט מקראי. דאובה ממשיך ומודה לפרופסור יוהנס המפל וכן למלומד וולפגנג קונקל מגטינגן, שהכשירו את דאובה לנקוט בשיטות מחקר קפדניות. השפעתו של החוקר האקדמי צ'ארלס הרולד דוד, שדאובה פגש בו לראשונה בקיימברידג', הדריכה את דאובה כל חייו; באותו מקום, בקיימברידג', המלומדים פ.ס. מארש וסטנלי א. קוק היוו השפעות חשובות על דאובה. ולבסוף, פרופסור וויליאם ווריק בקלנד: "עבורו, באהבה", לו מקדיש דאובה את ספרו הראשון.
הספר עיונים במשפט מקראי
הפרק הראשון של ספרו החשוב הראשון של דאובה, Studies in Biblical Law, פותח בכותרת, "המשפט שבסיפורי התנ"ך", המנוסחת בלשון מנומסת. אולם, הוא אף מעלה טיעון חסר תקדים: כל החוקרים מזמנו של הנרי מיין אומרים שאין הפרדה בין משפט לדת בשיטות משפט "פרימיטיביות", או עתיקות. אולם, מציין דאובה, מדובר בהכללה המבוססת על חקר המשפט בתנ"ך, שהניחו המלומדים עד לאותה עת. לטענת דאובה, המקרא, אחרי הכל, הוא "אוסף ספרות הערוך על ידי כוהנים ונביאים". הם, באופן טבעי, הוא ממשיך, "הכפיפו את החוק לדת; אכן, הם ייצגו כללים משפטיים ככללים דתיים, המיועדים להנחות את עמו הנבחר של אלוהים". אבל, הוא שואל, "האם זה בטוח לטעון שבגלל שמחברי המקרא האדוקים ראו בחוק חלק מהדת, החוק חייב להיות חלק מהדת במדינה העברית מקדמת דנא?" בתשובה לכך, הוא אומר, על היסטוריונים משפטיים ללכת מעבר לתנ"ך, תוך שימוש בשיטה ההשוואתית.
אבל, מוסיף דאובה, היישום הזה של השיטה ההשוואתית איננו מספיק. מכיוון ש"התנ"ך הוא אנתולוגיה שחוברה על ידי כוהנים ונביאים, שלא היו מוכשרים ואף לא רצו לנסח הסבר מדויק של המשפט העברי", יש לברר תחילה דבר מה על המשפט העברי האמיתי, להפריד בינו לבין הלבוש שבו אותם כוהני דת ונביאים מסרו לנו אותו, משל להרכיב פאזל מקטעים מפוזרים". התוצאה של חקירה כזו תראה כנראה שהאופי הדתי של החוק לא היה טמון בו מלכתחילה, אלא עוצב כך בשל הנטיות התיאולוגיות של מחברי המקרא. מדוע, הוא מסכם, צריך להניח שהחוק נובע מהדת ולא הדת מהחוק? שאלה זו מסמנת צעד חשוב: אין להסתפק במסגרת המחקר המשפטי המקראי בפרשנות הדתית האדוקה של הטקסט הנ"ל, זאת כאשר אופיו הדתי, תמיד הופך את מעמדו לעליון על החוק עצמו.
אדרבא, המשפט המקראי הוא תחום של מחקר משפטי, של חקירה רציונלית, כמו כל תחום אחר של מחקר משפטי, ויש לגשת אליו באותם כלים ושיטות אנליטיות. יתרה מכך, טקסט קדוש זה אינו האמירה המוסמכת של המשפט העברי, שכן המסירה של הטקסט מטעם כוהני הדת, עיוותה את החוק. אותו החוק שהיה לו קיום עצמאי בישות הפוליטית העברית של אותם זמנים. יש לשחזר את החוק הזה מהסיפורים המקראיים על ידי ניתוח משפטי זהיר ומדוקדק.
דאובה מתחיל להביא דוגמאות כיצד שחזור זה אמור להתבצע. תחילה הוא מתבונן בנרטיב של יוסף ואחיו, ומראה כיצד ניתן להבינו בהקשר של עקרונות חוק האפוטרופסות, המספקים את הקטגוריות המשפטיות הטבועות בטקסט, המשמשות את הטקסט וקובעות את קווי המתאר של הפעולה אותה מוסר הטקסט. וכך הוא יוצא לדרך, תוך שהוא חונך חמישים שנה של מחקר פורץ דרך.