cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלס (צבא)
היסטוריה
גם בעת המודרנית פלסים לקחו תפקיד משמעותי בפריצת ביצורים שאפשרה כניסת כוחות משמעותית יותר לקרב. במהלך הפלישה לנורמנדי, כאשר הכוחות שהצליחו לעלות לחוף אומהה נתקעו אל מול ביצורי הגרמנים ונאלצו לתפוס מחסה תחת אש מקלעים, פלסים יצרו נתיב למעבר כוחות באמצעות טורפדו בנגלור וכך הביאו למפנה בקרב. בחלק אחר של עבודת הפלסים בחוף, פינוי המכשולים הימיים, כ-40% מהכוח הושמד עקב התפוצצות מטענים וירי ארטילרי.בשלביה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים, לאחר פשיטת הקומנדו המצרי על המוצבים הישראלים בתעלת סואץ, הורדו למים אסדות עם זרנוקי מים שתפקידן היה לבקע את חומת העפר הישראלית, במטרה לאפשר מעבר של שריון מצרי אל חצי האי סיני.
בצה"ל
פַּלָּס הוא הכינוי הצה"לי ללוחם חיל ההנדסה שעבר הכשרה קרבית והכשרה הנדסית כללית. הפלס מיומן בחבלה בסיסית, פריצת מכשולים, הנחת והרמת מוקשים, תפעול פומ"ה (רכב הנדסה משוריין), בניית ביצורים וחפירת תעלות.
כל לוחמי חיל ההנדסה מוכשרים ברמה של פלס 05 ואז מתמיינים לאחד מהתפקידים: פלוגות הנדסה קרבית, מפעילי צמ"ה ולוחמי סיירות הנדסה. פלסי חה"ן הלוחמים בגדודי החיל מוכשרים גם לרובאי 07-חה"ן לאחר האימון המתקדם. לוחמים הממשיכים למסלול פיקודי בחיל או בסיירות פלחה"ן החי"ר מוסמכים לפלס 08, וקציני הנדסה מוסמכים לפלס 12.
אפקט הקרום
בתורת האלקטרומגנטיות, אפקט הקרום (באנגלית: Skin effect) הוא הנטייה של זרמי חילופין (AC) להיות מפולגים בתוך המוליך הנושא אותם באופן כזה שצפיפות הזרם החשמלי היא גבוהה ביותר בסמוך לפני השטח של המוליך, ופוחתת עם הגידול בעומק בתוך המוליך. הזרם החשמלי נע בעיקר ב"קרום" של המוליך, בתוך שכבה דקה שממוקמת בין פני השטח שלו למפלס מסוים, שרוחבה מכונה עומק הקרום.
קיים יחס הפוך בין תדירות זרם החילופין לבין עובי שכבת ה"קרום" כך שככל שתדירות זרם החילופין עולה, כך הופכת שכבת ה"קרום" לדקה יותר. כלומר, ככל שעולה תדירות זרם החילופין כך הולך וקטן שטח החתך של המוליך שדרכו מתקדם רוב הזרם. לכן, במוליך בעובי נתון, ההתנגדות החשמלית האפקטיבית גדלה עם תדירות זרם החילופין המועבר דרכו.
כמקרי קצה ניתן לבחון מצב בו תדירות זרם החילופין היא 0 ומקרה בו התדירות היא אינסופית: המצב שבו תדירות זרם החילופין היא 0 הוא למעשה מצב של זרם ישר. במצב זה לא קיימת שכבת "קרום" וההולכה מתבצעת באופן אחיד לכל עומק החתך במוליך, כך שהתנגדות המוליך היא הקטנה ביותר. המצב שבו תדירות זרם החילופין היא אינסופית הוא מצב תאורטי שבו שכבת ה"קרום" דקה כל-כך כך שלמעשה היא איננה קיימת ולא מתאפשרת הולכה, כך שבמצב זה התנגדות המוליך היא אינסופית.
בצורה מעט פשטנית ניתן לומר שהתופעה נגרמת על ידי זרמי מערבולת מנוגדים המושרים על ידי השדה המגנטי המשתנה הנגרם כתוצאה מזרם החילופין. כנתון מספרי שממחיש את התופעה נציין שבתדירות 60 הרץ בנחושת, עומק הקרום הוא בערך 8.5 מילימטר. בתדירויות גבוהות יותר עומק הקרום הופך קטן בהרבה.
סיבת האפקט
מוליכים, שמיוצרים בדרך כלל בצורה של תילים, יכולים לשמש כדי לממסר אנרגיה או אותות חשמליים באמצעות זרם חילופין הזורם דרכם. נשאי המטען החשמלי שמרכיבים את הזרם הזה, כמעט תמיד אלקטרונים, מונעים על ידי שדה חשמלי. זרם חילופין בתוך המוליך יוצר שדה מגנטי משתנה בתוך ומבחוץ למוליך; כאשר צפיפות הזרם במוליך משתנה, השדה המגנטי הנלווה אליו גם משתנה. לפי חוק פראדיי השינוי בשדה המגנטי הזה יוצר בתורו שדה חשמלי שמתנגד לשינוי בצפיפות הזרם. השדה החשמלי המנוגד הזה מכונה "כוח אלקטרו מניע מנוגד" (back EMF). הכוח האלקטרומניע המנוגד הוא חזק ביותר במרכז המוליך, ולכן מקזז את השדה החשמלי החיצוני במידה הרבה ביותר במרכזו. באיור מימין מתוארים קווי השדה המגנטי על ידי המעגלים הכחולים, ו"זרמי המערבולת" המושרים על ידי השדה החשמלי הנגרם משינוי השדה המגנטי מיוצגים על ידי המעגלים האדומים. מנקודת מבט שקולה ניתן לומר שהשדה המגנטי המשתנה יוצר שדה חשמלי ערבולי, מה שבא לידי ביטוי בגרדיאנט רדיאלי של השדה החשמלי.
זרם חילופין עשוי גם להיות מושרה במוליך עקב שדה מגנטי משתנה, בהתאם לחוק ההשראה. גל אלקטרומגנטי הפוגע במוליך כזה יפיק בדרך כלל זרם כזה; זה מסביר את ההחזרה של גלים אלקטרומגנטיים ממתכות.
ללא קשר לכוח המניע, צפיפות הזרם תהיה גבוהה ביותר על שפת המוליך, עם עוצמה מופחתת בפנים המוליך. הדעיכה בעוצמת הזרם נקראת אפקט הקרום ועומק הקרום הוא מדד לעומק שבו צפיפות הזרם נופלת ל-1/e מערכו בסמוך לפני השטח. מעל 98% מהזרם יזרום בשכבה שעוביה 4 פעמים עומק הקרום. התנהגות זאת שונה מזאת של זרם ישר אשר בדרך כלל יתפלג בצורה אחידה על פני חתך הרוחב של התיל.
האפקט תואר לראשונה במאמר של Horace Lamb מ-1883 עבור המקרה של מוליכים כדוריים, ומאוחר יותר הוכלל למוליכים מכל צורה שהיא על ידי אוליבר הביסייד ב-1885. לאפקט הקרום יש השלכות מעשיות בניתוח ותכנון של מעגלים חשמליים בתדרי רדיו ומיקרוגל, כמו גם קווי תמסורת ואנטנות. הוא חשוב גם בתדירויות בעלות ערכים של 50–60 הרץ - טווח התואם את התדירות הסטנדרטית ברשתות אספקות חשמל. אף על פי שהמונח "אפקט הקרום" מקושר ליישומים שקשורים בתמסורת של זרמים חשמליים, "עומק הקרום" מתאר גם את הדעיכה המעריכית של שדות חשמליים ומגנטיים, כמו גם את צפיפות הזרמים המושרים, בתוך חומר בו פוגע גל אלקטרומגנטי מישורי בזווית ישרה.
משוואת הזרם בתיל גלילי
ניתן לגזור משוואה דיפרנציאלית חלקית לצפיפות הזרם J(r,t) לפי המרחק r מציר התיל והזמן t בעזרת חוק אמפר וחוק פראדיי. כדי לגזור את המשוואה, נניח תחילה שעובי שכבת הקרום \delta קטן בכמה סדרי גודל מרדיוס התיל R. הנחה זאת תשמש אותנו בהמשך בהזנחת איבר במשוואה הדיפרנציאלית של הזרם.
נתייחס כעת לצפיפות הזרם והשדה המגנטי (B(r,t. לפי חוק אמפר המתוקן עבור קואורדינטות גליליות מתקיים:
האיבר הוא זרם ההעתקה, והוא זניח כאשר תדירות זרם החילופין קטנה. בטקסטים רבים על אפקט הקרום מזניחים איבר זה, דבר שמפשט מאוד את החישובים, אולם כאן ניצמד לפיתוח הכללי ביותר.
נפתח את הנגזרת באגף ימין בהתאם לכלל לייבניץ ונקבל:
לפי חוק פראדיי, השדה החשמלי המושרה על ידי השינויים בשדה המגנטי מקיים:
כאן y = R-r הוא העומק מתחת לפני השטח של המוליך. כמו כן, לפי חוק אוהם מתקיים:, כאשר \rho היא ההתנגדות החשמלית הסגולית ו- הוא השדה החשמלי הכולל (סכום השדה האלקטרו מניע והשדה המושרה המנוגד). שילוב כל המשוואות מאפשר לגזור את המשוואה הדיפרנציאלית החלקית הבאה:
בגלל ההנחה ש-y<<R מותר להזניח את האיבר השני באגף שמאל (אם הנחה זאת אינה תקפה הפתרונות המתקבלים מערבים פונקציות בסל), ולכן המשוואה הדיפרנציאלית החלקית המתקבלת היא:
עומק הקרום
הפתרונות למשוואה הדיפרנציאלית לעיל הם מהצורה:
בנקודה זו נשים לב שאילו מלכתחילה היינו מזניחים את איבר זרם ההעתקה אז הייתה מתקבלת באופן מיידי התוצאה והפתרון למשוואה הדיפרנציאלית היה מקבל את הצורה המרוכבת הנוחה  (כאשר  הוא היחידה המדומה). כעת, צמד משוואות אלו מוליכות למשוואה ממעלה רביעית ב-\delta, ממנה ניתן לחלץ את עומק הקרום האופייני \delta כפונקציה של התדירות, הפרמאביליות המגנטית בחומר, המקדם הדיאלקטרי, וההתנגדות החשמלית הסגולית:
.
נוסחה זאת תקפה בתדירויות שרחוקות מתדירויות תהודה אטומיות או מולקולריות טבעיות של החומר ממנו עשוי המוליך (תדירויות עבורן ל-\epsilon יש חלק מדומה גדול, מה שמוביל לרזוננסים חזקים) ונמוכות בהרבה מתדירות הפלזמה \omega_p (התלויה בצפיפות האלקטרונים החופשיים במוליך) ומההופכי של משך הזמן הממוצע בין התנגשויות \tau_c של אלקטרוני ההולכה. אילולא התנאי יתקיים, אז יתקבל בו מצב השדה האלקטרו מניע החיצוני משתנה משמעותית בפרק הזמן שבין התנגשות להתנגשות; כיוון שהפרמטר הקבוע הוא המהלך החופשי הממוצע של אלקטרון נובע איפה שפרק הזמן בין התנגשות להתנגשות יתארך משמעותית - ולכן, על פי מודל דרודה, המוליכות הסגולית תגדל משמעותית (במילים אחרות, תתקבל תלות של \rho בעצמו בתדירות). במוליכים טובים כמו מתכות כל התנאים הללו מתקיימים לפחות עד לתחום תדירויות המיקרוגל, מה שמצדיק את הנוסחה. לדוגמה, במקרה של נחושת, הנוסחה תהיה תקפה עד לתדירויות של 10^{18} הרץ.
שרון לוקהרט
שרון לוקהרט (באנגלית: Sharon Lockhart; נולדה ב-1964) היא צלמת ואמנית וידאו אמריקאית, העוסקת ביצירתה בנושאים חברתיים.
ביוגרפיה
היא פרופסור חבר בבית הספר לאמנות ועיצוב של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
לוקהרט חיה ועובדת בלוס אנג'לס.
יצירתה
יצירתה של לוקהרט כוללת בעיקר סרטי וידאו, צילומים ומיצבם, שבהם היא עוסקת בנושאים חברתיים וכן בסוגיות חזותיות ואמנותיות. לרוב היא עובדת על הפרויקטים שלה לפרקי זמן ממושכים כדי לבנות מערכות יחסים משמעותיות עם הדמויות המתועדות. כמו כן, היוצרת מבצעת מחקר רב טרם תחילת היצירה.
בתחילת דרכה כיוצרת, לוקהרט הבינה כי ביכולתה להשתמש במדיום הקולנועי כדי לחקור נושאים שהם לכאורה "לא ראויים לציון", שקטים, שוליים וסמויים מן העין. היא משתמשת במצלמה סטטית וכך שמה דגש על הדמויות והחללים שבהם הן פועלות. היא מניעה את הדמויות בפריים באמצעות כוריאוגרפיה שהיא בונה, כשתנועות המצלמה הופכות למשניות לעומת תנועת הדמויות.
שרון לוקהרט ונועה אשכול
פרויקט משותף של לוקהרט עם קרן נועה אשכול שהוצג בין השנים 2011–2012 במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב. לוקהרט הגיעה לתל אביב בשנת 2008 במסגרת יוזמה בשם "שותפות תל אביב לוס אנג'לס", של הפדרציה היהודית של לוס אנג'לס.
במהלך ביצוע מחקר בישראל נחשפה לוקהרט ליצירתה של האמנית נועה אשכול (שנפטרה בשנת 2007) בתחום הכוריאוגרפיה והטקסטיל והמשיכה את מחקרה בארכיוני קרן אשכול, וכן בחנה רקדנים שפעלו בהתאם לפרקטיקה של אשכול. שיתוף פעולה זה הניב שני מיצבים קולנועיים, סדרת צילומים ותערוכה בשני חלקים שהוצגה במרכז לאמנות עכשווית ובמוזיאון ישראל.
נבחרת כדורסל הבנות של גושוגאוקה
לוקהרט הוזמנה לטוקיו לשהות אמן בשנת 1996, במהלכה נהגה לצפות באימוני קבוצת כדורסל לבנות של חטיבת ביניים. היא יצרה סרט בשישה חלקים שמתעד את תנועתן של השחקניות, בכוריאוגרפיה שיצרה. המצלמה בסרט סטטית ואילו השחקניות נכנסות ויוצאות מן הפריים בתנועה מתמדת.
ביצירה שמה לוקהרט דגש על כוחה של הקבוצה והיכולת לשיתוף פעולה בין הנערות. היא מעלה שאלות אודות הישגיות נשית כחלק מאורח חיים שיתופי וקבוצתי. דרך חוסר התמקדות בקהל האוהדים והמאמן, היא מבטלת את ערכי התחרותיות ובמקומה שמה דגש על סולידריות ושיתופי פעולה.
בין השנים 2019–2020 הוצגה התערוכה בישראל, במוזיאון חיפה לאמנות.
סקירה קטנה
היצירה "סקירה קטנה" (Little Review) הוצגה בביאנלה בוונציה. ההשראה ליצירה הייתה גישתו של יאנוש קורצ'אק לזכויות הילד ושמה מתכתב עם שמו של עיתון הילדים שייסד (מאלי פשגלונד) שנכתב כולו על ידי ילדים.
בזמן ששהתה בפולין ליצירת סרטה ""פודבורסקה", החלה לבקר במרכז טיפולי לנערות וילדות בסיכון. לוקהרט החלה תהליך מחקר שנמשך כארבע שנים, במהלכו צילמה סרטים ותמונות בשיתוף עם הנערות. לאורך התהליך המשותף שאפה לוקהרט להעצים את הצעירות ולסייע להן למצוא קול אישי ולהבין כי יש להן חשיבות והשפעה, גם במקום שבו אין להן שליטה על חייהן והן נתונות לסמכותם של אחרים. היא העבירה סדנאות לנערות בנושאים כגון פמיניזם, מיינדפולנס, טיפול בתנועה, אימפרוביזציה, מחול וכתיבה יצירתית כדי לתרום לצמיחתן האישית.
כחלק מן התהליך המשותף הנערות גם קראו בעיתון "סקירה קטנה" של קורצ'אק ומצאו בו עניין רב על אף השנים הרבות שחלפו מאז צאתו, שכן הן יכלו להזדהות עם נושאים רבים שעליהם סיפרו הילדים בכתבות השונות.
לאורך הסרט היוצרת אינה מתארת את סיפור הרקע של הנערות והגורמים שהביאו אותן למוסד, ובמקום זאת מתמקדת בתהליך החיובי שאותו הן עוברות. זאת כדי לפרק דעות קדומות, למנוע חשיבה סטריאוטיפית עליהן ולגרום לצופים להימנע משיפוטיות כלפיהן.
גאות כפולה
סרט משנת 2009 שמתמקד בדייגת צדפות בחוף במיין, במועד שבו הגאות מתרחשת פעמיים במהלך היום- בזריחה ובשעת השקיעה. לוקהרט בחרה להתמקד במקצוע מסורתי, שאינו נמצא במרכז תשומת הלב של החברה, וכן באופן שבו מלאכתה של הדייגת מושפעת מכוחות הטבע תלויה בהם.
בדומה לסרטים נוספים שלה, לוקהרט בחרה גם בסרט זה במצלמה נייחת. הצופים בסרט נדרשים לשים לב לפרטים הקטנים ולמקד את מבטם לפרק זמן ממושך, שמוצב לנגד הסחות הדעת הרבות שהחיים של היום מזמנים. הנוף הפתוח והקנוני של אמריקה שבחרה היוצרת להציג מתייחס גם לציורי הנוף מן המאה ה-19 של ציירים אמריקאים כגון וינסלו הומר, ג'ורג' אינס ומרטין ג'ונסון הייד.
בתהליך יצירת הסרט חקרה לוקהרט אודות הנופים במיין וכן הדיג המסורתי במקום, כאשר אחד ממקורות ההשראה לסרט הוא איתני הטבע ומשמעותם במלאכת הדיג.
היוצרת גם הקנתה חשיבות רבה לסאונד ולאופן שבו הוא מגשר בין הנראה למה שאינו נראה בפריים. דרך הקולות היא ממחישה את החיים השוקקים ביער, שאינו בהכרח נראה לעין אולם מהווה חלק מעולם הסרט.
הפסקת צהריים
בסרט "הפסקת צהריים" (Lunch Break) משנת 2008 מתמקדת לוקהרט בפועלים במספנה גדולה במיין בזמן הפסקת הצהריים. בניגוש לסרטים אחרים של היוצרת, בסרט זה המצלמה נמצאת בתנועה והיא נעה במורד מסדרון ארוך במספנה, כאשר השוט מוצג בהילוך איטי קיצוני. הסרט מוצג כולו בשוט רציף אחד בתנועה.
לוקהרט ביצעה תחקיר ממושך טרם צילום הסרט, שנמשך כשנה אחת, במהלכו שאפה להכיר לעומק את הפועלים ואת שגרת היום יום של המספנה. היא נפגשה עם חשמלאים, רתכים, מכונאים ופועלים נוספים במפעל מתוך מטרה להכיר אותם מקרוב ולהימנע מייצוג סטריאוטיפי ומרוחק שלהם. היא קיבלה גישה לצילום במקום דרך קשרים שפיתחה במהלך התחקיר עם כמה מארגוני העובדים של המספנה, שסייעו לה בהשגת האישורים הנדרשים. כמו כן כחלק מן התחקיר קראה אודות חוקי עבודה אמריקאיים לצד ספרות ושירה מאת פועלים.
היא בחרה להתמקד בפרטים הקטנים של היום יום, ודרכו להעלות דיון בנושאים חברתיים, כגון דעיכתו של מעמד הפועלים והתעשייה האמריקאית המסורתית למול עליית הקפיטליזם העולמי במאה ה-21.
הבחירה של לוקהרט להתמקד דווקא בהפסקת הצהריים ולא בעבודה עצמה הייתה מכוונת, ונועדה להצביע על השינויים שעוברים על התעשייה ועולם התעסוקה האמריקאי. מספנת BIW, שנוסדה בשנת 1884, היא אחד ממקומות התעסוקה הגדולים במדינת מיין, ובעת יצירת הסרט הייתה בין הארגונים היחידים במדינה שעדיין דגלה בהפסקת צהריים אחידה ומשותפת לכלל עובדי המפעל.
תערוכות
בין תערוכות היחיד שאותן הציגה לוקהרט: המרכז לאמנות עכשווית בווילנה (2019), מוזיאון בררדו לאמנות, ליסבון (2017), מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (2012), מוזיאון ישראל, ירושלים (2011), המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו (2011), מרכז ווקר לאמנות, מיניאפוליס (2006), המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו (2001).
יצירותיה נכללו בתערוכות קבוצתיות בביאנלה של ליברפול (2014), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2004), התערוכה התלת שנתית הבינלאומית לאמנות עכשווית בקליבלנד (2018), וכן הציגה בביאנלה של ונציה.
פרסים
בין הפרסים בהם זכתה לוקהרט:
הל"ה (עמותה)
הל"ה למען החינוך בשכונות ובעירות-פתוח היא עמותה שפעלה לקידום מעורבות הורים במערכת החינוך ככלי לשיפור רמת הלימודים בשכונות ובעיירות הפיתוח, כמנוף לצמצום פערים ולמוביליות חברתית-כלכלית. ראשי התיבות הל"ה הם "הורים למען החינוך"; הארגון כותב את שמו גם כ"הלה", ללא גרשיים.
היסטוריה
הארגון הוקם בינואר 1986, בשם "הל"ה- הורים למען החינוך", על ידי קבוצת פעילי חינוך שכללה הורים, סטודנטים, אנשי חינוך, סופרים, חוקרים ואנשי תיאטרון, בהם: ד"ר שלמה סבירסקי, פרופ' מאיר עמור, אילנה שמאי (עובדת סוציאלית), הסופר אמנון שמוש, השחקן יוסף שילוח, עו"ד יעקב אלעזר, האמן שלמה בר והפעיל החברתי יוסף דחוח-הלוי.
מאז 1987 ועד פטירתה בשנת 2012, נוהל הארגון על ידי תקוה לוי, שהייתה ממובילות המאבק הפמיניסטי מזרחי בשנות ה-90. הארגון משלב פעילים יהודים וערבים.
במאי 2020, אחרי 34 שנות פעילות, העמותה נסגרה.
מטרות
מטרות העמותה, כפי שמוצגות באתר האינטרנט שלו, הן:
מטרתו העיקרית של הארגון היא להגדיל את מעורבותם והשפעתם של הורים בשכונות, עיירות פיתוח וכפרים במערכת החינוך. לשם כך פועל הארגון להפיץ מידע על זכויותיהם וחובותיהם של ההורים במערכת החינוך, וכן מייעץ ומסייע להורים ותלמידים החושבים שזכויותיהם הופרו במערכת החינוך.
הקמת קדמה
קבוצות ההורים של קדמה, הן בשכונת התקווה בתל אביב, הן בקטמונים בירושלים והן בקריית מלאכי, כולן תולדה של עבודת מנהיגות ותודעה קבוצתית רבת שנים במסגרת ארגון ההורים הל"ה. הרעיון לרשת בתי ספר עיונים בשכונות קרם עור וגידים בהל"ה ומוביליו היו: ד"ר שלמה סבירסקי, קלרה יונה-משומר, עו"ד נוגה דגן-בוזגלו ופרופ' סמי שלום שטרית. בית הספר תיכון קדמה שהוקם בשכונת פת בירושלים פועל בהצלחה עד היום וכ-80% מתלמידיו משיגים תעודת בגרות.
מעורבות הורים בחינוך
בהנחיית הלה, הורים השתלבו במוקדי קבלת החלטות בחינוך והצליחו לשפר את איכות החינוך בקהילותיהם. בין פעולות אלו:
החינוך המיוחד
בשנת 1998 הגישה הגב` רחל גולן, עובדת באגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך, עבודת תיזה למחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בנושא: "השפעת הוועד הצבורי למען בתי-ספר בשכונות ובעיירות פיתוח על השמת תלמידים לחינוך המיוחד".
מסקנות המחקר: "מומחיות הל"ה בחינוך המיוחד הביאה פוליטיקאים לפנות ולהסתייע בארגון; נציגי הל"ה הופעלו כמומחים לנושא ההשמה לחינוך המיוחד, על ידי שר החינוך וחברי הכנסת; פעילות הל"ה הביאה להוצאת הנחיות מחייבות לגבי הנהלים בוועדות השמה, שהכבידו על המערכת בהעברת תלמידים לחינוך המיוחד; מונתה מפקחת מיוחדת, האחראית לכך שוועדות ההשמה יתנהלו על פי הנוהל; השפעת הל"ה ניכרת בהתנהגות ובמודעות ההורים בוועדות ההשמה; נתוני המחקר מעלים שבעקבות פעילות הל"ה חלה ירידה דרסטית מ-24,000 הפניות לוועדות השמה ב-1989 ל-6,000 הפניות ב-1995.
הארגון סייע (דרך ייעוץ וליווי להורים) למאות תלמידים להשתלב במסגרות הרגילות. תלמידים אלה סיימו תיכון וחלקם לומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
המאבק לחשיפת תוצאות המיצ"ב
הארגון החל בשנת 2006 במאבק לפרסם תוצאות המיצ"ב בחתך בית ספרי. מאז הוחלט על עריכת מבחני המיצ"ב בעקבות מסקנות ועדת דוברת, התגאו בבתי ספר מבוססים בתוצאות המיצ"ב ודיווחו עליהם להורים, בעוד שבבתי ספר בעלי הישגים נמוכים ההורים לא הצליחו לקבל כל מידע שיאפשר להם להעריך את המצב. מדיניות אי-הגילוי של משרד החינוך יושמה באופן סלקטיבי שאפשר להורים חזקים נגישות למידע ולאחרים לא. חשיבות הפרסום בחתכים בית ספריים נבעה מהצורך בחשיפת הפערים ומהבעייתיות המתרחבת של אופן קיום המיצ"ב, הכנה מראש, השארת תלמידים חלשים בבית כדי שלא יקלקלו את הממוצע הבית ספרי ועוד. כלומר, המטרה הייתה לחשוף את הבעיות ואת הכשל הפדגוגי של שיטת המדידה הזו. לאחר שמשרד החינוך לא הגיב לפניות הארגון בעניין, הוגשה ב-2008 עתירה יחד עם התנועה לחופש המידע, שנדונה בבית משפט מנהלי. משרד החינוך הודיע שלאחר כשנה וחצי של בדיקה, כי הפרסום יזיק ויביא לנטישת תלמידים חזקים מבתי ספר חלשים. כלומר. ב-2012 הגיש הארגון ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון וזכה.
מאבק לחינוך חינם ושוויון ההזדמנויות בחינוך
במשך שנים ניהל הארגון מאבק להבטיח חינוך חינם ושוויון ההזדמנויות בחינוך בישראל, נגד הפרטה ותשלומי הורים.
בשנת 2018 הגיש הארגון, יחד עם מספר ארגונים אחרים, עתירה לבג"ץ נגד מדיניות משרד החינוך, המאפשרת לבתי הספר לגבות תשלומים בעבור תוכניות לימודים נוספות בבתי ספר רגילים וייחודיים, מרכזי למידה, תשלומים על מקצוע בחירה מוגבר, למידה בקבוצות קטנות, סייעות בגני ילדים ורכישת שירותים ותשלומים נוספים. בג"ץ דחה את העתירה ואפשר באופן רשמי לקבוצות מבוססות ליצור לעצמן בתוך מסגרת החינוך הממלכתית מסלולי חינוך נפרדים, שהזכות ללמוד בהם תלויה באמצעים הכלכליים של משפחת התלמיד.
תקציב
בשנת 2009 היה מחזור העמותה 670 אלף ש"ח. העמותה מעסיקה 5 עובדים בשכר ומתבססת על מתנדבים רבים.
ספינת הבערה
ספינת הבערה היא סוג של כלי שיט, ששימש בעבר להשמדת אוניות אויב על ידי העלאתן באש, בין בשעת קרב ובין בעת עגינתן בנמל. על פי רוב השתמשו בספינת מפרשים ישנה, מילאו אותה בחומרים דליקים, הציתו והשיטו אותה בסיוע רוח מתאימה לעבר אוניות היריב. השימוש בספינות הבערה החל עוד בעת העתיקה, ולא בים התיכון בלבד אלא גם במזרח הרחוק, והוא לא פסק אלא במחצית הראשונה של המאה ה-19, עם המעבר ממפרש לקיטור. כלי שיט ששימש בעידן אוניות המפרשים לאותה מטרה אך נשא חומרי נפץ נקרא "ספינת תופת".
ריקארדו לאגוס
ריקארדו פרוילאן לאגוס אסקובר (ספרדית: Ricardo Froilán Lagos Escobar; נולד ב-2 במרץ 1938) הוא עורך דין, כלכלן ופוליטיקאי סוציאליסטי, שכיהן כנשיא צ'ילה בין השנים 2006-2000.
בצעירותו
לאגוס נולד בסנטיאגו. היה בנם היחיד של פרוילאן לאגוס ספולבדה, חוואי לשעבר שמת כאשר בנו ריקארדו היה אך בן 9, ואמה אסקובר מוראלס (שנפטרה בשנת 2005, בגיל 108). בשנת 1954 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת צ'ילה.
את צעדיו הראשונים בפוליטיקה עשה בשנים 1955–1959. הוא נבחר לנשיא הסטודנטים ונשא את נאומו הראשון במקום שבו סלבדור איינדה דיבר אל נשיא גואטמלה, חואן חוסה אלווארו, דקות ספורות לפני כן.
בשנת 1960 סיים את לימודי המשפטים והפך למוציא לאור. במאמריו דיבר על קריסת קבוצות הכלכלה ועל כך זכה לראיון במגזין טיים ובעיתון לה נאסיון, שכינה אותו "המוצרט של הכלכלה".
לאגוס הפך לעורך דין ונישא לכרמן ובר, אם שני ילדיו, ריקרדו וחימנה. אחרי שקיבל את תואר הדוקטור הוא ביטל את נישואיו עם ובר (הוא לא התגרש ממנה, משום שגירושין לא היו חוקיים בצ'ילה עד שנת 2004).
בשנת 1969 פגש את לואיסה דוראן לה פואנטה, לה נישא כשנתיים לאחר מכן. יחד היו הורים לילדיו של לאגוס, לילדיה של לואיסה ולבתם היחידה, פרנסיסקה.
לאגוס קיבל תואר מאוניברסיטת דיוק, שם למד במשך שנתיים (1960-1962). כאשר חזר למולדתו, עבד בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת צ'ילה, שנוהל על ידי קרלוס מסד. ב-1967 מונה למנהל בית הספר למינהל ציבורי ומדע המדינה, תפקיד בו החזיק עד 1969, אז הפך למזכ"ל האוניברסיטה. כמו כן, החל לעבוד כמרצה לכלכלה בבית הספר למשפטים. מ-1971 עד 1972 היה ראש המכון לכלכלה. אחר כן מונה לראש המכון של אמריקה הלטינית למדע המדינה.
פעילותו הפוליטית
בשנות ה-70 הכריז על עצמו כ"שמאלן עצמאי" ונטש את המפלגה הרדיקלית הצ'יליאנית, אשר אליה הצטרף בשנות ה-60. על אף שלא היה לו ניסיון דיפלומטי, הוא החל לעבוד עם הרנאן סנטה קרוס כשגריר באו"ם. במהלך עבודתו באו"ם הוא גם תקף את החלטת נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון שלא להמיר דולר לזהב. ב-1972 מונה לשגריר בברית המועצות אך מינויו לא אושר מעולם על ידי הקונגרס בצ'ילה. כמנהל מחלקת האימונים בלימודי הקדם במדע המדינה ומונה לאחראי על פרויקט אונסק"ו.
ב-1973, לאחר ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה הוגלתה משפחתו לבואנוס איירס בארגנטינה, שם עמד בראש הפקולטה הלטינו-אמריקאית למדעי החברה. שנה אחר כך עבר לארצות הברית, ושימש כמרצה אורח בחוג ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. מ-1975 החל לעבוד באו"ם, כיועץ בתוכנית הפיתוח. ב-1978 חזר לצ'ילה והחל לעבוד כמנהל האזורי לתוכנית האבטלה של האו"ם.
במהלך שנות ה-80, במסגרת פעילותו במפלגה הסוציאליסטית, הפך לנשיא הברית הדמוקרטית - גוף שאיגד את רוב המפלגות הדמוקרטיות שהתנגדו למשטרו של פינושה. מעמדו כיריב העיקרי לפינושה התקבע לקראת משאל העם ב-1988, שבו ביקש פינושה את אמון העם ל-8 שנים נוספות. לאגוס נשא נאום נלהב בטלוויזיה, שבו הישיר מבט למצלמה והפנה לפינושה אצבע מאשימה (פיזית ומטאפורית כאחד): "אני רוצה להזכיר לך, הגנרל פינושה, שב-1980 הבטחת כי ב-1989 לא תתמודד שוב על הנשיאות. והנה עתה, אתה מבטיח למדינה עוד 8 שנים של עינויים, מעשי רצח והפרות זכויות אדם. נראה לי בלתי סביר שלצ'יליאני אחד יהיה כל כך הרבה רעב לכוח. אתה מתכוון להישאר בשלטון 25 שנים..." עד היום, הביטוי "אצבע לאגוס" מתייחס בצ'ילה לאותו לילה, שרבים סברו כי יהיה לילו האחרון של לאגוס.
ב-1990 מינה אותו איילווין לשר החינוך, וב-1994 מינה אותו הנשיא אדוארדו פריי לשר לעבודות ציבוריות.
כנשיא צ'ילה
ב-1999 התפטר לאגוס מתפקידו על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות. את המועמד המפתיע והאלמוני יחסית של תנועת "האיחוד הדמוקרטי העצמאי", חואקין לאווין, הוא ניצח רק בסיבוב השני, כשזכה ב-51.3% מהקולות. עם ניצחונו היה לנשיא השלישי בשנות ה-90 שבא מצדה השמאלי של המפה הפוליטית.
במהלך תקופת שלטונו הקדיש לאגוס את מרצו למאבק באבטלה, לצד חתימה על הסכמי סחר עם מדינות רבות בעולם. שיפור חל במערכות התחבורה והתשתיות. הונהגו דמי אבטלה וביטוח בריאות, וחינוך החובה הורחב ל-12 שנות לימוד. בנוסף הוענקו פיצויים לנפגעי משטר פינושה, והגירושין הפכו לחוקיים.
בתחום יחסי החוץ, ניכרה מתיחות עם בוליביה, שחידשה את דרישתה משכבר הימים למוצא לים, עם ארגנטינה שחתמה איתה על הסכם סחר גז שקיפח את צ'ילה, ועם ונצואלה בהנהגתו של הוגו צ'אווס, שצידדה בעמדות הבוליביאניות.
ב-2006 פינה את מקומו למיצ'ל בצ'לט, ששימשה קודם לכן כשרת הבריאות וכשרת ההגנה בממשלתו. סקרי דעת קהל שנערכו בשנה זו, סמוך לסיום כהונתו, העניקו לו כ-70% תמיכה.
אורן האצטרובל הזיפני
אורן האצטרובל הזיפני (שם מדעי: Pinus longaeva, באנגלית: Great Basin bristlecone pine) הוא מין אורן מאריך ימים הגדל בגובה רב בהרים של מדינות ארצות הברית קליפורניה, נבדה ויוטה במערב אמריקה הצפונית. פרט אחד של האורן שגילו, הוא האורגניזם העתיק ביותר שאינו מתרבה ברבייה וגטטיבית, גילו של פרט נוסף הקרוי מתושלח הוא.
ב-1987 הוכרז אורן האצטרובל הזיפני כאחד משני העצים הרשמיים של מדינת נבדה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הערך הנוכחי מתייחס רק למין Pinus longaeva, אם כי בשם אורן האצטרובל הזיפני (Bristlecone pine) קרויים בארצות הברית שלושה מינים של אורן שהם אנדמיים למערב ארצות הברית. שלושת המינים מקובצים לעל-המין Balfourianae:
צורה
אורן האצטרובל הזיפני הוא עץ מחטני ירוק-עד המגיע לגובה שבין 5 ל-20 מטרים וקוטר בגובה חזה ממוצע של עד 1.5 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן עד 3.5 מטרים. קוטר בגובה חזה קיצוני יכול להיווצר בהתמזגות של גזעים שהתפצלו. צורת הגזע והגובה תלויים מאוד במיקום. עם זאת, המין שומר על מנח זקוף אפילו קרוב לקו העצים, אם כי צורתו מתעוותת לעיתים, תופעה המכונה קרומהולץ (מגרמנית "עץ עקום"). הנוף של העץ מעוגל או חסר צורה. עצים צעירים גדלים ישר ויש להם ענפים דקים ישרים. הגובה של עצים עתיקים החשופים לרוח ולבצורת ממושכת מתקבע בין 5 ל-10 מטרים, והם גדלים רק בהיקף. אופייני למין זה הם הענפים השפופים והכפופים המצביעים בכיוונים שונים. אורך הענפים בין 0.8 ל-7.2 סנטימטרים. נצרים צדדיים רבים מתחילים מניצנים של ענפים קצרים.
מערכת השורשים
לאורן האצטרובל הזיפני יש מערכת שורשים רדודה (ציצת שורשים) ומסועפת מאוד. מעט שורשים מתפצלים גדולים מספקים את התמיכה המבנית. בעצים עתיקים יכולים שורשים להעניק לעץ תמיכה כאשר חסיפה חושפת שורשים צדדיים גדולים. מחקרים שנערכו בהרים הלבנים של קליפורניה גילו שהשורשים הגיעו עד לעומק של 50 סנטימטרים ונעצרו בגלל שכבת קרבונט בלתי חדירה. מרבית השורשים היו בקוטר שבין סנטימטר ל-5 סנטימטרים והם חדרו לקרקע לעומק שבין 5 ל-18 סנטימטרים. המחקרים גם גילו שהשורשים מקיימים אקסומיקוריזה.
קליפה
קליפת הגזע דקה, שלאורכה גושי סדקים עבים בלתי סדירים, בנויה מקשקשים בתחתית הגזע וגונה נע מחום-אדמדם עד אפור. בעצים זקנים ובתנאים קיצוניים הקליפה מכסה רק חלק מהגזע, החלק המוגן מהרוח. אסטרטגיה המכונה באנגלית strip-bark.
מחטים וניצנים
הניצנים סגלגלים מחודדים בקצה, גונם חום-אדום בהיר באורך סנטימטר והם מכילים שרף. העלים הם מחטים באורך בין 2 ל-4 סנטימטרים, ובעובי בין 0.8 ל-1.2 מילימטרים המסודרים בדור של חמישה, לעיתים נדירים ארבעה, מחטים צפופים. הם גדלים קרוב לענף, מעוקלים מעט כלפי מעלה, גונם ירוק כהה מבריק, הם נוקשים יחסית, וקצותיהם קהים. יש עליהם כתמי שרף חסר צבע מעטים, ולעיתים קרובות הם מכוסים בקשקשים חיוורים. בצד התחתון של העלה יש כמה שורות לבנות של פיוניות. אורך החיים של העלים נע בין 25 ל-30 שנים ובמקרים קיצוניים עד 45 שנים (בין העלים מאריכי החיים הידועים). הסבר אפשרי לגיל כל כך גבוה הוא החידוש השנתי של השיפה של קבוצות המחטים או העובי של שכבת הקוטיקולה, שאינה פוחתת ככל שהעלה מזקין, ותמיד בעובי שבין 5 ל-9 מיקרונים.
אצטרובלים וזרעים
אורן האצטרובל הזיפני הוא עץ חד ביתי. צבע האצטרובל הזכרי המכיל את האבקה הוא סגול-אדמדם וצורתו גלילית עד סגלגלה. אורכו בין 7 ל-10 מילימטרים הוא מפיץ את האבקה באמצעות הרוח מיולי עד תחילת אוגוסט.
צבעם של האצטרובלים הנקביים בתחילה סגול עמוק, כשחלק קטן צבעו ירוק ולאחר ההבשלה אחרי 16 חודשים כתום-חום-צהוב. אורכם בין 5 ל-10 סנטימטרים, ורוחבם בין 3 ל-4 סנטימטרים כשהאצטרובל סגור כשהבסיס הוא האזור הרחב ביותר. האצטרובל בנוי מקשקשים רבים דקים ושבירים מצופים בשרף, כשבקשקשים יש קוץ דמוי זיף באורך 2 עד 5 מילימטרים שנתנו לעץ את שמו. זיפים אלו אינם קיימים בקשקשים שבבסיס האצטרובל או שהם קצרים במיוחד. האצטרובלים נפתחים לרוחב שבין 4 ל-6 סנטימטרים כשהם מבשילים ומשחררים את הזרעים מיד.
הזרעים סגלגלים בגוון חום חיוור, מעט משוישים באורך 5 מילימטרים וצמודה אליהם כנף באורך בין 12 ל-22 מילימטרים. הזרעים מתפזרים בעיקר בעזרת הרוח או גם בעזרת מין העורב קיק אגוזים אמריקאי שנוהג להחביא זרעים באדמה כמטמון מזון שלעיתים הוא שוכח על קיומו והזרעים נובטים. גם העצים העתיקים ביותר בני למעלה מ-4,000 עדיין מייצרים אצטרובלים וזרעים, אם כי בכמות קטנה יותר מעצים צעירים.
תפוצה ובית גידול
המין גדל בגובה שבין 2,200 ל-3,700 מטרים ביוטה, נבדה ומזרח קליפורניה, ומהווה במקרים רבים את קו העצים במקומות אלו. בקליפורניה המין גדל רק בהרים הלבנים (White Mountains), הרי איניו (Inyo Mountains) ורכס פנאמינט (Panamint Range) במחוזות מונו ואיניו. בנבדה הוא גדל במרבית הרכסים הגבוהים של פרובינציית אגן ורכס מהרי ספרינג (Spring Mountains) סמוך ללאס וגאס וצפונה עד הרי רובי (Ruby Mountains), וביוטה, צפונית-מזרחית עד רכס ואסאץ' (Wasatch Range). הוא גדל בעיקר על רכסים ומדרונות תלולים. בשל חוסר הנגישות של רבים מבין האתרים שבהם גדל מין זה, המידע על מיקומם וכמותם של העצים אינו מלא, ונדרש משום כך. על מנת להכין מיפוי טוב יותר של תפוצת אורן האצטרובל הזיפני נעשה שימוש בחיזוי באמצעות גומחות אקולוגיות שהשתמש במשתנים טופוגרפיים וספקטרליים ממערכת מידע גאוגרפית.
העץ גדל בחורשות נרחבות פתוחות, שלא כמו קרובו Pinus balfouriana, שיוצר לעיתים יערות צפופים, עצי אורן האצטרובל הזיפני אינם יוצרים חופה צפופה, ומכסים רק בין 15% ל-50%. העץ חולק בית גידול עם כמה מיני אורניים נוספים, כולל אורן הזפת, אשוח לבן, ובמיוחד עם אורן גמיש (Pinus flexilis), שבדומה לו הוא מין מאריך חיים הגדל בגובה. העץ הוא מין המשתלט במהירות של בית גידול חדש (כלומר הוא משתתף בסוקצסיה ראשונית), אבל הוא "מתחרה חלש" בקרקעות טובות והמין מצליח בצורה הטובה ביותר בשטחים קשים. אורן האצטרובל הזיפני הוא לעיתים קרובות המין השולט בקרקעות שהן תוצאה של בליה של דולומיט ואבן גיר, כמו גם בליה של גרניט, קוורציט ואבן חול, במקומות הגבוהים שבהם יכולים לגדול מעט מיני צמחים. העץ גדל במקומות צחיחים יחסית שבהם כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא סביב 300 מילימטרים. תקופת הצמיחה קצרה מאוד בחודשים החמימים ביותר שבהם הטמפרטורה הממוצעת החודשית היא בקושי 10°C. בחורף העץ חשוף לסופות המתרחשות לעיתים קרובות.
תת-היער בחבורות של אורן האצטרובל הקוצני הוא בדרך כלל דליל. שיחים הגדלים מתחת לעץ כוללים לענה משוננת (Artemisia tridentata), Artemisia arbuscular (באנגלית Low Sagebrush), Ribes cereum (באנגלית Wax Currant), צרקוקרפוס אפרפר (Cercocarpus ledifolius) ועוד.
עצי אורן אצטרובל זיפני מוגנים בכמה מקומות השייכים לממשל הפדרלי של ארצות הברית, כדוגמת יער אורני האצטרובל העתיקים (Ancient Bristlecone Pine Forest) בהרים הלבנים של קליפורניה והפארק הלאומי האגן הגדול בנבדה. באזורים אלו נאסר לחטוב או לקושש עצים.
מין העורב קיק אגוזים אמריקאי שולף את הזרעים מתוך האצטרובלים הפתוחים. העורבים משתמשים בזרעים כמקור מזון, כשהם מאחסנים רבים בקרקע לשימוש עתידי. חלק ממאגרי זרעים אלו נשכחים והם מסוגלים להצמיח עצים חדשים.
מחלות ואיומים
העץ רגיש מאוד לאש, וניזוק גם בשריפות בעוצמה נמוכה. הקליפה הספוגה בשרף ניצתת בקלות, ואש בחופת העץ תקטול את העץ. עם זאת, ידוע שאוכלוסיות של אורן האצטרובל הזיפני מתאוששות במהירות, וכמין של סוקצסיה ראשונית הוא מתחדש מהר אחרי אש. עם זאת, שריפות בקנה מידה גדול נדירות מאוד במקומות שבהם המין גדל, ואינן גורם משמעותי ביכולת הקיום לטווח רחוק של המין. בעבר התרחשו שריפות בקנה מידה קטן עד גדול בחורשות של העץ, אבל הרכב החומר הצמחי היבש שמחזק את הבעירה משתנה על פני הגובה. בחורשות מעורבות של מיני אורנים בגובה נמוך מצויים חומרי הבעירה בשפע ובקרבה למקורות אש ממקור אנושי. אבל בגובה רב סמוך לקו העצים גדל אורן האצטרובל הזיפני על מחשופים של אבן גיר שאין בהם כמעט בכלל חומר צמחי יבש המאפשר שרפת יער. עם זאת, הטמפרטורות החמות יותר הצפויות בשל ההתחממות העולמית עלולות כנראה להאריך את עונת השריפות, ולכן גם תגדל התדירות של שריפות במערכות של אורן האצטרובל הזיפני בגבהים נמוכים ובינוניים שבהם החורשות צפופות יותר וחומרי הבעירה הרבים ביותר. אף שהן נדירות, שריפות יער, כדוגמת השריפה שכונתה "שריפת קרפנטר 1" (Carpenter 1 fire) בנבדה ביולי 2013 ושריפת פיליפס (Phillips Fire) בפארק הלאומי האגן הגדול בספטמבר 2000, שהתחילו בגובה נמוך וטיפסו באמצעות מעבר האש מחופה לחופה בסיוע של רוחות יבשות חמות, יכולות להתרחש בתדירות גדולה יותר.
ב-1998 המין נוסף לרשימה האדומה של IUCN כ"פגיע", או ב"סיכון". עם זאת סקר שנערך ב-2011 מצא שהאוכלוסייה של Pinus longaeva יציבה, כשאף אחת מתת-האוכלוסיות לא קטנה. כמו כן התברר שלשלפוחית החלודה של האורן הלבן יש השפעה זניחה על האוכלוסייה. עקב כך הועבר המין להגדרה "ללא חשש".
גיל
גילו של פרט אחד של האורן הגדל בהרים הלבנים של קליפורניה תוארך על ידי טום הרלן (Tom Harlan), חוקר במעבדת מחקר טבעות העצים (Laboratory of Tree-Ring Research) כבן, האורגניזם העתיק ביותר שאינו מתרבה ברבייה וגטטיבית. מיקומו המדויק של העץ נשמר בסוד על ידי הרלן. עם זאת, לאחר שטום הרלן נפטר ב-2015, לא אותרה הליבה ששימשה לתיארוך העץ במעבדה, ולכן קיים ספק לגבי קיומו של פרט עתיק זה.
הפרט העתיק ביותר של מין זה שנתגלה קודם קרוי מתושלח. בשל הספק לגבי הפרט שגילה טום הרלן נחשב מתושלח כפרט העתיק ביותר החי הקיים כיום. גם הוא גדל ביער אורני האצטרובל העתיקים בהרים הלבנים של קליפורניה וגילו, כפי שתוארך באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים על ליבה קטנה שנלקחה באמצעות מכשיר מיוחד (increment borer), הגורם נזק מינימלי לעץ. מיקומו המדויק בשמורת הטבע בה הוא נמצא אינו גלוי לציבור מחשש לפגיעה ונדליסטית בעץ.
בין הפרטים שבהרים הלבנים, העצים העתיקים ביותר גדלים על המדרונות הצפוניים, וגילם הממוצע 2,000 שנים, בהשוואה לעצים שעל המדרון הצפוני שגילם הממוצע הוא 1,000 שנים. האקלים והעמידות של העץ שלהם יכולים לשמר אותם זמן רב לאחר מותם, כשעצים מתים עתיקים מלפני 7,000 שנים עומדים עדיין בסמוך לעצים חיים.
שימושים
לאורן האצטרובל הזיפני אין כלל ערך כלכלי. החשיבות הגדולה של המין היא אקולוגית, משום שהוא מסוגל להתיישב באזורים מרוחקים שתנאי האקלים בהם קשים ולייצר את קו העצים. ב-1964 כרת דונלד ראסק קארי (Donald Rusk Currey), אז סטודנט לגאוגרפיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, עץ אורן אצטרובל זיפני בפסגת וילר (Wheeler Peak) במזרח נבדה שבגדם של גזעו נמנו 4,950 טבעות שנתיות, אז, האורגניזם העתיק ביותר שאינו מתרבה ברבייה וגטטיבית. פרט זה קיבל את הכינוי פרומתאוס (Prometheus). השרידים מעץ זה משמשים כבסיס לטבלאות תיארוך באמצעות טבעות עצים. הם גם אמצעי עזר חשוב לכיול של תיארוך פחמן-14.
פאולו גוצ'י
פאולו גוצ'י (באיטלקית: Paolo Gucci; 29 במרץ 1931 – 10 באוקטובר 1995) היה איש עסקים ומעצב אופנה איטלקי. הוא היה המעצב הראשי וסגן הנשיא של המותג גוצ'י.
ביוגרפיה
פאולו גוצ'י נולד ב-29 במרץ 1931 בפירנצה, איטליה, לאולון פרייס ואלדו גוצ'י, בנו של מייסד גוצ'י גוצ'יו גוצ'י. הוא היה המעצב הראשי של גוצ'י בסוף שנות ה-60. בשנת 1978 מינה אותו אביו לסגן הנשיא של גוצ'י.
בשנת 1980 פתח פאולו עסק משלו בחשאי תחת השם "גוצ'י" מבלי לספר לאביו, וגם לא לדודו רודולפו. כשנודע להם, שניהם זעמו ופיטרו אותו בספטמבר 1980 מגוצ'י. בנוסף, הוא נתבע על ידי אביו אלדו על הפרת זכויות.
בשנת 1984 נקם פאולו באביו, ופיטר אותו מהחברה בעזרת בן דודו מאוריציו גוצ'י. בנוסף, פאולו גם דיווח למס הכנסה על העלמת מס של אביו. בשנת 1986 נידון אלדו לשנה ויום מאסר בגין העלמת מס. ב-1987 מכר פאולו את כל מניותיו בגוצ'י לאינסקורפ תמורת 42.5 מיליון דולר. עקב הוצאת סכומי כסף מוגזמים והחלטות עסקיות גרועות, הוא הגיש בקשה לפשיטת רגל ב-1993.
חיים אישיים
ב-1952, פאולו גוצ'י התחתן עם איבון מושטו, ממנה נולדו לו שתי בנות, אליזבטה ופטריציה. נישואיהם התפרקו, ובשנת 1977, הוא התחתן עם בריטית בשם ג'ני גארווד ממנה נולדה לו בת אחת, ג'מה גוצ'י. בשנת 1990, הוא נפרד מאשתו השנייה ג'ני גארווד לאחר שניהל רומן עם פני ארמסטרונג בת ה-19. היו לו שני ילדים איתה מחוץ לנישואים, אליסה וגבריאל. ב-1994 הוא בילה חמישה שבועות בכלא על אי תשלום מזונות לאשתו השנייה ג'ני גארווד ולבתם. פאולו גוצ'י מת בלונדון ב-10 באוקטובר 1995, בגיל 64, מדלקת כבד כרונית בעיצומם של הליכי גירושין.
בתרבות
בסרט "בית גוצ'י" (2021), מגלם את פאולו גוצ'י השחקן האמריקאי ג'ארד לטו. באפריל 2021, בתו של פאולו, פטריציה גוצ'י, מתחה ביקורת על הצגתו של לטו (שיער לא מטופח, חליפת לילך) של אביה בסרט, והצהירה שהיא "עדיין מרגישה נעלבת". ההופעה של לטו זכתה בפטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר בטקס פרסי פטל הזהב ה-42, וגם זכתה לשבחים ממבקרי קולנוע וזיכתה אותו במועמדויות לפרס הסרטים של המבקרים ולפרס הלוויין – שניהם לשחקן המשנה הטוב ביותר.
מנאמה
מנאמה (בערבית: المنامة - אל-מנאמה) היא בירת מדינת האיים בחריין שבמפרץ הפרסי. מנאמה שוכנת בפינה הצפון־מזרחית של האי בחריין (הידוע גם בשם "אל-אוואל"), והיא העיר הגדולה ביותר בבחריין עם אוכלוסייה משוערת של כ-200,000 תושבים. כמרכז מסחרי חשוב במפרץ הפרסי, מנאמה היא בית לאוכלוסייה מאוד מגוונת.
היסטוריה
מנאמה מוזכרת בכתבים מוסלמיים החל מ-1345. הפורטוגזים השתלטו עליה ב-1521 ואז הפרסים ב-1602. מאז 1783 נמצאת מנאמה בשלטון רצוף (למעט פסקי זמן קצרים) של שושלת אל ח'ליפה. מנאמה הוכרזה נמל חופשי ב-1958, וב-1971 הפכה לבירת בחריין העצמאית.
כלכלה
מנאמה היא המוקד של כלכלת בחריין. אף על פי שחשיבות הנפט ירדה בשנים האחרונות עקב כילוי המאגרים וצמיחת תעשיות אחרות, היא עדיין המנוע העיקרי בכלכלה המקומית. תעשיות כבדות (כדוגמת התכת אלומיניום ותיקון ספינות), בנקאות ושירותים פיננסיים ותיירות הם ענפים כלכליים שצמחו לאחרונה. כמה חברות רב לאומיות מחזיקות משרדים ומתקנים במנאמה ומחוצה לה. התעשייה המרכזית במנאמה עצמה היא השירותים הפיננסיים עם למעלה ממאתיים מכונים פיננסיים ובנקים במחוז העסקים המרכזי ובאזור הדיפלומטי של העיר. מנאמה היא בסיס פיננסי של אזור המפרץ הפרסי ומרכז של בנקאות אסלאמית.
בעיר ממוקמים מספר מרכזי קניות גדולים. בקניון Seef Mall מבקרים כ-25 אלף לקוחות ביום.
תחבורה
את מנאמה משרת נמל התעופה הבינלאומי בחריין המצוי על האי אל-מוחרק והמחובר בגשר למנאמה. הנמל נמצא במרחק מוערך של 7 קילומטרים מאזור העסקים של העיר. מיקומו האסטרטגי של הנמל, בין השווקים הגדולים של המפרץ הפרסי בערב הסעודית ואיראן, הפכוהו לאחד הגדולים באזור והוא מקושר ליעדים בינלאומיים חשובים באירופה, אסיה, אפריקה וצפון אמריקה.
חינוך
במנאמה יש מבחר גדול של אוניברסיטאות, קולג'ים ובתי ספר. ביניהם אוניברסיטת המפרץ הערבי, האוניברסיטה הערבית הפתוחה, אוניברסיטת דלמון ועוד.
שלטון
אל-מנאמה הייתה אחת משתים-עשרה המועצות האזוריות של בחריין, וכיום, בעקבות חלוקה מחדש של הממלכה שנעשתה ב-2002, היא ב"אזור הממשל" של הבירה.
תרבות
בשנת 1988 נפתח בעיר המוזיאון הלאומי של בחריין הכולל ממצאים ארכאולוגיים ואתנוגרפיים מהאי כולל ממצאים מתרבות דילמון.
תפליט פלאורלי
חלל האדר
האדר הוא קרום נסיובי כפול העוטף את הריאות. בין שני קרומי האדר נמצא חלל פוטנציאלי בשם חלל האדר. במצב רגיל יש בחלל האדר מעט מאוד נוזל, המשמש כחומר סיכוך בין שני הקרומים. בקרב אנשים בריאים, הנוזל נכנס לחלל בשתי דרכים מרכזיות. האחת, דרך נימים באדר הדפני ובאדר הריאה. השנייה, דרך חלל הבטן מחורים קטנים הנמצאים בסרעפת.
נוזל זה נספג בחזרה דרך המערכת הלימפטית, אשר מסוגלת לספוג עד פי 20 יותר מהנוזל המיוצר באופן נורמלי. הסיבה להצטברות נוזל בחלל זה, מעבר לרגיל, נעוצה בכך שיצור הנוזל או כמותו, עולים על יכולת ספיגת הנוזל בחזרה.
אבחון סוג הנוזל
קביעת סוג הנוזל מסייעת רבות לאבחנה הסופית ולטיפול. על מנת לקבוע את סוג הנוזל, יש צורך לבצע ניקור פלאורלי ("תורקוצנטזיס") ולבחון מרכיבים שונים בנוזל במעבדה.
שלב ראשון- טרנסודט או אקסודט
סוג הנוזל מתחלק ברמה העיקרית לשני תתי סוגים- נוזל שהוא טרנסודט, כלומר עני בחלבונים, ונוזל שהוא אקסודט- עשיר בחלבונים. נוזל מסוג טרנסודט מתהווה בחלל האדר לאור גורמים סיסטמיים (הכוונה- מחלות סיסטמיות ולא מקומיות הקשורות לריאות) שהעיקריים ביניהם הם אי ספיקת לב ושחמת הכבד, או תסמונת נפרוטית. נוזל מסוג אקסודט מתהווה בחלל האדר בגלל גורמים מקומיים המתהווים בריאות ומביאים ליצירת נוזל זה- הסיבות העיקריות הן דלקת ריאות חיידקית, ממאירות (סרטן), זיהום ויראלי ותסחיף ריאתי, אולם קיימות סיבות רבות ונוספות להתהוות נוזל אקסודטיבי- גם בעיות גינקולוגיות, כגון תסמונת מיי- Meigh syndrome המקושרת עם גידול שחלתי שפיר, או תסמונת גירוי יתר שחלתי הנוצרת לאור טיפולי הפריה, יכולות להביא לתפליט פלאורלי, כמו גם שימוש בתרופות.
האבחנה בין נוזל שהוא טרנסודט לנוזל שהוא אקסודט נעשית על בסיס מדידת רמות החלבונים ולקטט דהידרוגנז- LDH בתפליט הפלאורלי לעומת רמתם בדם- ועל מנת שנוזל ייקרא "אקסודטיבי", כלומר עשיר בחלבונים, עליו לקיים לפחות אחד מן הקריטריונים הבאים:
במידה והנוזל טרנסודטיבי, כלומר לא עונה על הקריטריונים הנ"ל, ככל הנראה הסיבה להיווצרות הנוזל קשורה במחלות רקע של המטופל, כגון אי ספיקת לב, שחמת הכבד או בעיות כלייתיות (נפרוזיס) ויש לטפל בבעיות הרקע כאמור.
במידה והנוזל מתגלה כאקסודט, יש להמשיך ולאבחנו כאמור להלן.
שלב שני- אבחון נוזל אקסודטיבי
נוזל שאובחן כאקסודט צריך להישלח לבדיקות נוספות על מנת לבחון את הסיבה להיווצרותו. בדיקות אלו כוללות, בין היתר, רמות גלוקוז, עמילאז, בדיקות ציטולוגיות, תרביות וצביעה היסטולוגית וכן בדיקת מרקרים לשחפת כגון אדנוזין דאמינאז/אינטרפרון.
בית התמזה
בית התמזה (באנגלית: Thames House) הוא בניין משרדים במילבנק שבלונדון, על גדת נהר התמזה בסמוך לגשר למבת'. המבנה משמש כמפקדת ה-MI5 מאז דצמבר 1994.
היסטוריה
המבנה הוקם בין השנים 1929–1930 על גדת נהר התמזה, לאחר ששיטפון שאירע בשנת 1928 הרס את המבנים באזור זה של גדת הנהר. המבנה תוכנן על ידי סר פרנק ביינס ממשרד העבודות הציבוריות של ממשלת בריטניה, והוא דומה בצורתו (אף כי אינו זהה) לבית אימפריאל כימיקל שנמצא למולו, בצידה השני של דרך הורספרי (Horseferry Road). בעוד שבית אימפריאל כימיקל נבנה כמבנה המיועד עבור תעשיות אימפריאל כימיקל, בבית התמזה נעשו מספר שימושים. המבנה נבנה בסגנון המכונה "סגנון נאו קלאסי אימפריאלי" (Imperial Neoclassical), סגנון שפותח על ידי סר אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens), על מנת להיות תואם לבית נובל שנבנה בסגנון זה, ולגשר למבת' ששופץ בסגנון זה בשנת 1929.
בחזית הבניין מצויים פסלים מעשי ידי הפסל סי. אס. ג'אגר (C.S. Jagger).
מפקדת MI5
קודם למעבר ארגון ה-MI5 לבניין זה, השתמש הארגון במספר בניינים ברחבי לונדון ובהם: בית רחוב קורזון (Curzon Street House) ורחוב גוור מס' 140 (140 Gower Street) - שניהם אינם קיימים כיום. אי התאמתם של הבניינים לפעילות הארגון ופיזורם ברחבי העיר הביאו את הארגון לחפש לעצמו מפקדה החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
ארגון ה-MI6 אף הוא חיפש לעצמו מפקדה חדשה באותה עת. נעשה ניסיון למצוא בניין שישמש את שני הארגונים גם יחד, אולם ניסיון זה נזנח מאחר שלא נמצא בניין קיים (או בניין מתוכנן) בגודל הנדרש, וכן מסיבות ביטחוניות (החשש מריכוז כל שירותי המודיעין באותו בניין).
באותה עת שימש בית התמזה כבניין משרדי ממשלה. בסוף שנות ה-80 עברו המשרדים שהיו בבניין זה, והוחלט להתאים אותו לשימוש ה-MI5. השותפות ג'י. אם. דבליו. (GMW Partnership) פיקחה על שיפוץ הבניין החל משנת 1990 - שיפוץ שכלל בנייה בחצר המרכזית ועל ידי כך "סתימת" שער הבניין.
C
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי מיוצגת האות C על ידי המילה צ'ארלי (Charlie).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי קו נקודה קו נקודה:
<tt>- · - ·</tt>
בכתב ברייל:
משמעויות של האות
בהקשרים מסוימים, C יכולה לסמל:
אוהד (ספורט)
בספורט, אוהד של מועדון ספורט, נבחרת לאומית, קבוצה או ספורטאי, הוא מעריץ של אותו מועדון, קבוצה או ספורטאי. הערצתו אליהם מתבטאת במספר דרכים (לשם פשטות נטפל במקרה הערצת קבוצה, כגון קבוצת כדורגל):
אהדה מוגזמת יכולה לגרום גם לתופעות של אלימות בספורט, בעיקר עקב יריבות ספורטיבית עם קבוצה אחרת, עקב הפסד כואב או עקב שכרות. אוהדים אלימים נקראים חוליגנים (המונח נפוץ במיוחד באנגליה) ואילו קבוצות אוהדים מאורגנות אדוקות במיוחד ולעיתים קרובות אף אלימות נקראות אולטראס (המונח בא מאיטליה) על אף שמושג זה הפך עם השנים לשם נרדף לארגוני אוהדים. בעברית מקובל לקרוא לקבוצות אלימות שכאלה "הגרעין הקשה" או "הקומץ" (באירוניה על דברי בעלי הקבוצות שתמיד טוענים שרק קומץ מהאוהדים הוא הבעייתי והאלים, ושהרוב נורמטיביים).
יש חוקרים בתחום הסוציולוגיה הטוענים שאהדה ספורטיבית, בייחוד אהדה ספורטיבית קנאית, משמשת תחליף למסגרות השתייכות מוגדרות, מוכרות ורשמיות, למסגרות הזדהות ועוגנים משמעותיים בחיי הפרט, כגון דת או לאום, שנחלשו במהלך שתי המאות האחרונות ובפרט אחרי מלחמת העולם השנייה. ג'ורג' אורוול כינה את היריבות הספורטיבית כפי שהיא מתבטאת בפועל כ"מלחמה בלי יריות".
בנוסף, קיימים סוגים שונים של אוהדים המוגדרים כ"אוהדי הצלחות". הכוונה היא לאנשים שמתחילים לאהוד קבוצה מסוימת ו/או מביעים את אהדתם לקבוצה, רק כאשר היא מצליחה.
ריצ'רד דוקינס
קלינטון ריצ'רד דוקינס (באנגלית: Clinton Richard Dawkins; נולד ב-26 במרץ 1941 בניירובי) הוא אתולוג וביולוג אבולוציוני בריטי, הידוע בשל ספרי המדע הפופולרי שכתב.
ספרו של דוקינס משנת 1976 "הגֵן האנוכי" (The Selfish Gene) הוא שהביא לפריצתו לתודעה הציבורית. הספר מציג תאוריה אבולוציונית המתרכזת בגן וביכולתו לשכפל את עצמו. הספר הביא לעולם את מושג ה"מם" (Meme) – יחידת מידע המסוגלת להשתכפל, אך בניגוד לגֵן, היא עושה זאת שלא באמצעים פיזיים, כי אם באמצעות מוחות ומאגרי מידע. ב-1982 העלה דוקינס את התאוריה, המוצגת בספרו "הפנוטיפ המורחב" (The Extended Phenotype), שלפיה האפקט הפנוטיפי אינו מוגבל לגופו של האורגניזם, אלא יכול להתפשט לתוך הסביבה, לרבות לגופם של אורגניזמים אחרים.
בנוסף לעבודתו כביולוג, ידוע דוקינס בשל דעותיו על אתאיזם, אבולוציה, בריאתנות, תכנון תבוני ודת. דוקינס הוא מבקר חריף של הבריאתנות והתכנון התבוני, הוא אתאיסט מוצהר ומטיף פעמים רבות לאתאיזם. בספרו משנת 1986 "השען העיוור" (The Blind Watchmaker) טען כנגד האנלוגיה הידועה לפיה העולם, והיצורים החיים, מעוצבים באופן מורכב, בדומה לשעון, שמורכבותו מעידה על תכנונו התבוני. דוקינס תיאר את תהליך ההתפתחות האבולוציונית כמעוצב ומתוכנן על ידי "שען עיוור". דוקינס כתב כמה ספרי מדע פופולרי שבהם פרש את משנתו בשאלות אלה, וכן הופיע רבות בטלוויזיה וברדיו. באמצעי התקשורת הודבק לו הכינוי "הרוטוויילר של דרווין", וזאת באנלוגיה לביולוג הבריטי תומאס הנרי האקסלי, שכונה "הבולדוג של דרווין" בשל הגנתו על תאוריית הברירה הטבעית.
דוקינס מגדיר עצמו כ"הוגה חופשי", כספקן, כהומניסט חילוני, וכתומך ב"תנועת ברייטס" ששמה לה למטרה להנחיל לציבור את ראיית העולם הנטורליסטית.
קורות חייו
דוקינס נולד בשנת 1941 בניירובי בירת קניה, בשלהי ימיה כקולוניה בריטית. אביו, קלינטון ג'ון דוקינס (Clinton John Dawkins), היה עובד ציבור בנושא חקלאות בממשל הקולוניאלי הבריטי בניאסאלנד (כיום מלאווי), שגויס לצבא הבריטי ושירת בקניה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1949 שב דוקינס עם הוריו לאנגליה. דוקינס מתאר את ילדותו כ"ילדות אנגליקנית רגילה", אך מספר כי החל לכפור בקיומו של אלוהים כאשר היה בן תשע שנים, אך שב לחיק האמונה כאשר השתכנע מן הטיעון שתופעות של סדר, כוונה ועיצוב המופיעות בעולם מעידות על קיומו של בורא. עם זאת, חש כי הפולחן האנגליקני הוא אבסורדי, וכי הדת עוסקת בהכתבת מוסר יותר ממה שהיא עוסקת באל. מאוחר יותר, כאשר הבין, לטענתו, באופן עמוק יותר את תהליכי האבולוציה, שב ושינה את עמדתו בנוגע לדת, שכן הגיע למסקנה כי האבולוציה היא שיכולה ליצור את המורכבות אותה ניתן לצפות בטבע, וזאת באופן חומרי לחלוטין, ללא התערבותו של בורא תבוני, שהפך, לאור זאת, למיותר.
דוקינס למד בפנימיית "אונדל" (Oundle), בית ספר פרטי בעל מסורת עתיקה, בין 1954 ל-1959. לאחר מכן למד ביולוגיה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, וסיים את לימודי התואר הראשון ב-1962. דוקינס המשיך את לימודיו בהדרכת האתולוג ההולנדי זוכה פרס נובל ניקולאס טינברגן כתלמיד מחקר באוניברסיטת אוקספורד, וב-1966 השלים את לימודי התואר השני והדוקטורט. דוקינס נשאר לצדו של טינברגן כעוזר מחקר לשנה נוספת. טינברגן היה חלוץ במחקר התנהגות בעלי חיים, במיוחד בשאלות של אינסטינקט, למידה ובחירה. מחקריו של דוקינס בשנים אלו התרכזו בשאלות של תהליכי קבלת החלטות אצל בעלי חיים.
בין 1967 ל-1969 שימש דוקינס כפרופסור חבר (Assistant Professor) לזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתקופה זו שימשה האוניברסיטה כמוקד תוסס של דעות ליברליות, ובפרט להתנגדות למעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, ודוקינס הצטרף לפעילויות ולהפגנות המתנגדות למלחמה.
בשנת 1970 שב דוקינס לאוקספורד וקיבל משרת מרצה לזואולוגיה, ובשנת 1990 קיבל שם את הדרגה האקדמית הבכירה "Reader". בשנת 1995 קיבל את דרגת הפרופסור בקתדרה על שם צ'ארלס סימוני להבנה ציבורית של המדע, שנפתחה באוניברסיטת אוקספורד, והיה הראשון שנשא בתואר הפרופסור בקתדרה זו. סימוני, מראשי חברת התוכנה מיקרוסופט, שמימנה את הקמת הקתדרה, סבר כי לתפקיד זה יש למנות אדם "שיש לצפות שיתרום תרומה חשובה להבנת הציבור בשדה מדעי מסוים". משנת 1970 משמש דוקינס כעמית (Fellow) ב"ניו קולג'" באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1970 החל דוקינס להסביר את החידושים במדעי החיים לקהל הרחב, ובשנת 1976 פרסם את ספרו הידוע, "הגן האנוכי". דוקינס שימש כעורך של מספר ירחונים חשובים, ושימש כיועץ מערכתי לאנציקלופדיה אנכרטה ו"האנציקלופדיה של האבולוציה". הוא עורך בכיר בירחון "המחקר החופשי" בהוצאת "המועצה להומניזם חילוני", בו הוא כותב טור קבוע. כן היה חבר במערכת הירחון "הספקן" (Skeptic) מיום ייסודו. בספטמבר 2008 סיים דוקינס את תפקידו בקתדרת סימוני בשל חובת גיל הפרישה באוניברסיטת אוקספורד.
דוקינס היה חבר במספר רב של ועדי שיפוט לפרסים בנושאים שונים, בהם פרס פאראדיי של החברה המלכותית ופרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה BAFTA. ב-2004 ייסד את "פרס דוקינס" המוענק בקולג' בייליול באוקספורד ל"מחקר יוצא דופן באקולוגיה וההתנהגות של בעלי חיים שתנאי חייהם וסביבתם עומדים בסיכון כתוצאה מהתנהגות אנושית". ב-6 בפברואר 2016 לקה באירוע מוחי קל.
משפחתו
בשנת 1967 נישא דוקינס לעמיתתו בתחום האתולוגיה, מריאן סטאמפ דוקינס. השניים התגרשו ב-1984. באותה שנה נישא דוקינס לאיב ברהאם, ולשניים נולדה בת, ג'ולייט אמה דוקינס. נישואים אלו נגמרו גם הם בגירושים.
בשנת 1992 נישא דוקינס לשחקנית והמאיירת לאלה (שרה) וורד. וורד איירה כמה מספריו של דוקינס וקריינה את ספריו "The Ancestor's Tale" ו"יש אלוהים?" שיצאו במהדורת אודיו. ביולי 2016, לאחר 24 שנות זוגיות, הזוג התגרש.
ביולוגיה אבולוציונית
בעבודתו המדעית, ידוע דוקינס בייחוד בשל הפופולריזציה של תפיסת האבולוציה המרוכזת בגן. תפיסה זו הובעה בבהירות הרבה ביותר בספרו "הגן האנוכי" (1976) במילים "כל החיים מתפתחים על ידי הישרדותן הנבדלת של יחידות המסוגלות לשכפול עצמי". בספר ההמשך "הפנוטיפ המורחב" (The Extended Phenotype) תיאר את הליך הברירה הטבעית כ"תהליך בו המכפילנים מתחרים בהתרבות" ("מכפילן" - Replicator הוא חידוש לשוני של דוקינס. הכוונה היא לגן, אך גם לכל יחידה בסיסית המסוגלת לשכפל עצמה, כדוגמת מם). בתפקידו כאתולוג, המתעניין בהתנהגות בעלי חיים ויחסה אל הברירה הטבעית, קידם את הרעיון שהגן הוא היחידה הבסיסית של תהליכי האבולוציה כתוצאה מברירה טבעית. במילים אחרות, את האבולוציה יש לראות כפועלת ברמת הגן, והברירה הטבעית ברמת האורגניזם עצמו, או ברמת האוכלוסייה, לעולם אינה גוברת על הברירה הטבעית ברמת הגן.
ה"גן" אליו מתייחס דוקינס כיחידה הבסיסית של האבולוציה הוא לא הגן "הקלאסי", המקודד חלבון או פוליפפטיד, אלא חומר שהגדרתו עמומה יותר "חלק כלשהו של החומר הכרומוזומי, העשוי להתקיים במשך מספר דורות שיספיקו לו כדי לשמש יחידת ברירה טבעית", מכאן שייתכן כי ה"גן" עליו מדבר דוקינס הוא מספר גנים קלאסיים או חלק מגן קלאסי אחד. בערך זה תהיה ההתייחסות ל"גן" במובן שאליו התכוון דוקינס.
דוקינס היה חשדן באופן עקבי כלפי תורות אבולוציוניות שהתוו תהליכים שאינם כרוכים בהתאמה, כביולוגיה של ה"ספנדרל" שתוארה על ידי סטיבן ג'יי גולד וריצ'רד לוונטין. על פי רעיון זה, כשם שהספנדרל הוא המרווח שבין הקשת ובין המסגרת האנכית והאופקית בה היא מצויה, שהתמלא בעיטורים באדריכלות הרנסאנס, לטענת גולד ולוונטין כתוצאה משיקולים שאינם נובעים מצורך, אלא מהיחסים ההכרחיים בין הקשת ובין המסגרת, כך גם קיימות התפתחויות אבולוציוניות שאינן נובעות מהתאמה לסביבה ומעקרון הברירה הטבעית.