cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חשיבה סביבתית
תפיסות רעיוניות ומושגים מרכזיים בשיח הסביבתי
התפתחות הטכנולוגיה האנושית וגדילת האוכלוסייה האנושית על פני כדור הארץ הביאו הוגי דעות ותאורטיקנים לעסוק בשאלות המורכבות של החשיבה הסביבתית. עיסוק זה "הוליד" תאוריות ומושגים רבים, מאמרים ומחקרים חלוציים נכתבו והשפיעו על תודעתם של מיליונים ברחבי העולם. תשתית הפילוסופיה וההגות של החשיבה הסביבתית נבנתה בידי רבים אשר השכילו לנתח את כיוון ההתקדמות של התרבות האנושית ולשים אצבע על הבעיות ויותר מכך לפתח פתרונות טכניים ותפיסתיים. הוגים ופעילים בזרם הסביבתי-חברתי מאמינים כי הגורמים לפגיעה בסביבה אינם רק הטכנולוגיה או הנהגים הפיזיים המסוימים היוצרים זיהום באופן ישיר, אלא תפיסות שגויות נפוצות של היחס בין האדם לטבע, של היחסים הפנים-חברתיים ושל שאלות פילוסופיות עמוקות נוספות, המסייעים לקיבוע והתפשטות של נהגים פיזיים אלה. לפיכך, נטען, המפתח לשינוי סביבתי הוא קודם כל תפיסתי, מוסרי, תרבותי, פוליטי או כלכלי (תלוי ברמת הניתוח). לדוגמה, רבים בקרב זרמים אלה טוענים כנגד אידאולוגיות השמות דגש על צמיחה כלכלית (למשל קפיטליזם וסוציאליזם), ומקשרים את פתרון בעיות הסביבה למציאת מודל כלכלי אחר. דוגמה אחרת היא קידום של דמוקרטיזציה, מתוך אמונה שגופים ריכוזיים ומרוחקים מהציבור נוטים לגרום זיהום רב יותר.
מספר מצומצם של תאוריות ותפיסות סביבתיות מוצע בתמצות:
הוגים מרכזיים
הוגים בולטים בחשיבה הסביבתית הם: ארן נס, מוריי בוקצ'ין, אלדו ליאופלד, גארט הרדין, נעמי קליין.
אחזיה (מלך יהודה)
אֲחַזְיָהוּ או אֲחַזְיָה, היה דמות מקראית, ומלך על יהודה בשנים 843 לפנה"ס עד 842 לפנה"ס. על אחזיהו מסופר ב, ב, ובמקבילה ב.
משמעות שמו
השם אחזיהו הוא הלחם של 2 מילים- "אחז" ו"ה'". משמעות השם היא שהאדם שמכונה בשם זה נאחז- נסמך, ניצל, נעזר- בה'.
קורותיו על פי המקרא
אחזיהו הוא בנו של יהורם מלך יהודה, ואמו היא עתליה נסיכת ממלכת ישראל. לפי כך הוא נצר משותף לשני בתי המלוכה הגדולים של ממלכות ישראל ויהודה, בית דוד ובית אחאב, ככל הנראה כתוצאה מהברית שנחתמה בין שתי הממלכות. התנ"ך רואה במוצאו מבית אחאב את הסיבה לכך שעשה את הרע בעיני ה', שכן לאחר מות אביו, קיבל עצות מאנשי בית אחאב ומאמו.
לאחר שאחיו נספו בפשיטת הפלשתים על ירושלים, נותר אחזיהו כיורש הלגיטימי, ו"יושבי ירושלים" המליכו אותו, לפי ספר מלכים בעודו בן 22 שנה , ולפי ספר דברי הימים בעודו בן 42 שנה. המונח "יושבי ירושלים" מקביל למונח "עם הארץ" שהתערב בהמלכת יהואש בן אחזיהו.
לקראת סוף מלכותו הקצרה אחזיה הלך עם בן דודו יהורם מלך ישראל (ובכך המשיך את הברית שהייתה בין יהודה לישראל בימי אחאב ויהושפט ) למלחמה מול ארם ברמות גלעד, בה יהורם נפצע, וכאשר יהורם הלך להתרפא ביזרעאל, אחזיה בא לבקרו. הוא נהרג על ידי יהוא כחלק ממרד יהוא בבית אחאב, בעיר מגידו. משם הביאו אותו עבדיו ירושלים ושם הוא נקבר. לפי ספר דברי הימים, הוא התחבא בשומרון. אשתו של אחזיה הייתה צביה מבאר-שבע ובנו יהואש היה בן שבע שנים במלכו אחרי מות אביו (מלכים ב יב, א-ב).
בפרשנות המסורתית
הפרשנים רואים את מות אחזיה כעונש לבית דוד על הברית עם ישראל, ובסיבת היותו שייך לבית אחאב.
לעומת זאת, קבורתו היא בזכות סבו יהושפט, כך שלפיהם אחזיה הוא בעיקר הצאצא של אבותיו, ללא אישיות או מעשים משל עצמו.
עדויות ארכאולוגיות
אחזיה מוזכר ככל הנראה בכתובת תל דן. זוהי מצבת ניצחון שהקים אחד ממלכי ארם בעקבות ניצחון על ממלכת ישראל. הכתובת מזכירה את יהורם בן אחאב מלך ישראל וכנראה אף את אחזיהו בן יהורם מלך יהודה, המכונה ככל הנראה בכתובת "[מל]ך בית דוד". זוהי העדות הארכאולוגית החשובה ביותר, ואולי אף היחידה, לקיומו של בית דוד.
לפי חלק מהחוקרים הכתובת בתל דן מתארת את הרג אחזיה ויורם על ידי מלך ארם בניגוד למתואר בתנ"ך, אך חוקרים אחרים חלקו על פירוש זה.
משחק מתודי
מקורות
"השיטה" היא ביסודה אסכולה אמריקאית שפותחה ונהפכה להיות פופולרית על ידי הקולנוען והשחקן האמריקאי-יהודי לי סטרסברג ב"אולפן השחקנים" וב"קבוצת התיאטרון" בעיר ניו יורק בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. היא נגזרת משיטת סטניסלבסקי על שמו של קונסטנטין סטניסלבסקי, שהיה חלוץ בפיתוחם של רעיונות דומים בשאיפתו ל"אמת תיאטרלית". הדבר יושם בצוותא עם השחקנים המובילים ברוסיה בד בבד עם הדרכתו, כתיבתו ומשחקו בתיאטרון האמנותי של מוסקבה (שנוסד ב-1897).
תלמידיו של סטרסברג כוללים רבים מן השחקנים המפורסמים ביותר בארצות הברית של המאה העשרים ובכללם פול ניומן, אל פצ'ינו, ג'יימס דין, דסטין הופמן, מרילין מונרו, רוברט דה נירו, סטיב מקווין, מרלון ברנדו ורבים אחרים.
הטכניקה
ישנם המחשיבים את המשחק המתודי כקשה ללימוד. באופן חלקי הדבר הוא תפיסה מוטעית שלפיו זוהי שיטה "בלבדית". השיטה "The Method" (בניגוד ל"method" ב-m קטנה) מתייחסת על פי רוב להוראתו של לי סטרסברג, אך למעשה אין איש שקבע מסמרות בה. סטניסלבסקי בעצמו שינה את שיטתו באופן תדיר ורב תהפוכות במהלכה של הקריירה שלו. רב הגוניות וחוסר הבהירות יכולים להופכה לקשה ללימוד כשיטה בלבדית. הדבר נובע חלקית אף מן העובדה שלעיתים שיטות משחק מאופיינות על ידי צופים מן הצד כנטולות כל גישה טכנית או ייחודית למשחק, בעוד שהרוויה בבתי ספר למשחק, בתוכניות לימודים ובשנים הרבות המוקדשות ללימודים סותרות הנחה זו.
על כל פנים ניתן לטעון בהכללה שהמשחק המתודי משלב עיון זהיר במניעיה הפסיכולוגיים של הדמות ובמידה מסוימת הזדהות אישית עמו, ובוודאי שיעתוק מצבה הרגשי של הדמות בדרך מציאותית. בדרך כלל יוצר הדבר ניגוד לקלישאות, אי מציאותיות ו"חותמת גומי" כביכול או משחק מופגן. ברוב המקרים, על כל פנים, הסברה נעשית אודות הדמות וטבעם הגחמני, החמקמק והרגיש של הרגשות המשתלבים יחדיו והופכים את שיטת המשחק לקשה ללימוד.
השיטה משתנה בגרסה המדויקת הנלמדת על ידי במאים ומורים רבים הטוענים להפצתם של עקרונות הטכניקה, התהליך יכול לכלול אידאולוגיות ותרגולים שונים כמו: "כאילו", "תחליף", "זיכרון רגשי", ו"הכנה".
חלוץ תיאטרון אחר, סנפורד מייזנר, דגל באסכולת משחק שונה, אם כי קרובה, המכונה שיטת מייזנר. מייזנר נפרד מסטרסברג על רקעו של (sense memory או sensory memory) "זיכרון תחושה" או "זיכרון רגשי" אחת מעקרונות השיטה האמריקאית בת הזמן ההוא. אלו שהתלמדו אצל סטרסברג ניסו לעיתים קרובות לחוות את כל מנעד הרגשות כמו הדמות אותה הם מגלמים, והשתמשו לעיתים קרובות בניסיון אישי על הבמה על מנת להזדהות עם חיי הרגש של הדמות ולהביעם על הבמה. מייזנר סבר כי זהו דבר שכלתני יתר על המידה ודגל בשקיעת עצמנו לתוך הדמות ולהתפתח באופן חופשי באמצעות ההבנה של מניעיה ודרך תרגילים הוא תכנן לעזור לשחקן להשיג השקעה אמוציונלית בפרץ הרגשות ואז לשחרר אותו או אותה על מנת שיוכלו להגיב לדמות.
סטלה אדלר, המאמנת שתהילתה חוזקה על ידי הצלחתם של תלמידיה מרלון ברנדו ורוברט דה נירו, כמו גם היותה המורה היחידה מקבוצת התיאטרון שלמדה את טכניקת המשחק בצוותא עם סטניסלבסקי עצמו, נפרדה אף היא מסטרסברג ופיתחה צורת משחק אחרת משל עצמה. הטכניקות שלה היו מבוססות על הרעיון שאין האדם חייב להעלות באוב רגשות מעברו, אלא להשתמש במקום זאת בנסיבות נתונות. הטכניקה של סטלה אדלר נסמכת על ההתמדה במשימה של רצונות, צרכים, ומטרות. הדבר גם גורם להמריץ את השחקן לתור אחר דמיונו עם השימוש ב"כאילו". כפי שהיא הטיפה לעיתים מזומנות, "אנו מה שאנחנו עושים, לא מה שאנחנו אומרים".
מורים
עבודתו של סטניסלבסקי ובכללה האוטוביוגפיה שכתב "חיי כאומנות", ושלישיית הספרים שחיבר מדמה את בית הספר למשחק שלו כאילו היה זה הוא בעצמו שמורה בו: "שחקן מתכונן", "בנייתה של דמות", ו"יצירת תפקיד", עוררה השראה בקרבם של רבים אחרים לנהות אחר הדוגמה שהתווה כשיטת לימוד עיקרית הם כוללים את:
הטכניקה ממשיכה להילמד בבתי ספר ברחבי העולם, בכללם המכון לתיאטרון ולסרטים של לי סטרסברג בניו יורק ולוס אנג'לס ואולפן השחקנים שבבית הספר לדרמה בניו יורק.
שחקנים המיישמים "משחק מתודי"
ידוע שהשחקנים הללו משתמשים בשיטת המשחק כחלק מהטכניקה שלהם:
אלכסנדרה
השם אלכסנדרה הוא הגרסה הנשית לשם, המהווה צורה לטינית לשם היווני אלכסנדרוס (Αλέξανδρος). מבחינה אטימולוגית, השם מורכב משם הפועל היווני "אלכסיין" (ἀλέξειν), שמשמעו "להגן", ומשם העצם אנדרוס (ἀνδρός), שמשמעו "של אדם". כך יכול השם להיות מתורגם כ"מגן האדם".
השימוש הראשון הידוע של השם אלכסנדרה היה בשפה המיקנית בתקופת הברונזה המאוחרת. השם היה גם אחד מהכינויים של האלה הרה. {{פירושונים| אישים: מקומות:
ראו גם
}}
אל-צאברין
חרכת אל-צאברין נצראן לפלסטין (בערבית: حركة الصابرين نصرا لفلسطين; "תנועת הסבלניים לשחרור פלסטין") המכונה בקצרה אל-צאברין (קרי: "הסבלניים") הוא ארגון טרור בחסות איראנית הפועל ברצועת עזה. הארגון מונה כמה מאות פעילים בעלי זיקה אידאולוגית ודתית לרפובליקה האסלאמית של איראן.
הארגון הוקם בתחילת 2014 לאחר שכמה פעילי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני המירו את דתם לאסלאם שיעי ודרשו שינוי כיוון בנוגע למלחמת האזרחים בתימן ומלחמת האזרחים בסוריה, לאחר שחמאס והגא"פ תמכו במבצע סופה נחרצת בראשות סעודיה וכן באופוזיציה הסורית.
אל-צאברין נחשב כארגון קטן המונה כמה מאות פעילים. למרות זאת, לטענת החוקרת רוני שולמן, עצם קיומו ופעילותו משקף שינוי במדיניות החוץ של איראן והרחבת מעגל ההשפעה שלה במזרח התיכון.
הקמת הארגון
ישנן מספר עדויות סותרות באשר למועד הקמתו המדויק של הארגון, והוא אינו מציג תאריך מדויק לכך.
לטענת הפעיל מחמד חרב, צורתו המוקדמת ביותר של הארגון היא בתנועה רפורמיסטית בעזה שהחל משנת +|2010 קראה למהפכה בהשראת המהפכה האסלאמית. זאת בהשראת כתביו של מייסד הג'יהאד האסלאמי, פתחי שקאקי, והישענותו עליה. ההחלטה הגיעה לכדי מימוש בזכות מימון איראני, בשלהי שנת 2011. מייסד הארגון, השאם סאלם, היה מפקד שטח מדרג בינוני בפלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. לטענת הארגון הוא פוטר בשנת 2010, אולם חברי אל-צאברין טענו כי פרש על רקע אידאולוגי. לדידם הג'יהאד האסלאמי זנח את האידאולוגיה של שקאקי, בעוד הפורשים ביקשו להמשיך ולאחוז בה, לצודד בערכי המהפכה האסלאמית, ואף דבקו בעמדות פרו-איראניות ופרו-שיעיות.
באות שנה פרצה מלחמת האזרחים בסוריה כחלק מאירועי האביב הערבי. בעוד שהתנועות האסלאמיות הסוניות בעזה, בראשן חמאס וגא"פ, תמכו באופן פומבי במורדים הסורים, תנועת צאברין שיבחה את מעורבות איראן וחזבאללה בהגנה על משטר אסד. הארגון שלח תנחומים ללוחמי חזבאללה שנהרגו בסוריה ובהתקפות אוויריות ישראליות, וקרא לתושבי מחנה הפליטים אל-ירמוכ להילחם בדאעש. תנועת צאברין גם גינתה את התערבות סעודיה בההתקוממות השיעית בתימן במסגרת מבצע סופה נחרצת.
סאלם עצמו המיר את דתו לאסלאם השיעי. הוא קרא לחסידיו להמיר את דתם, ועודד את אלו שכבר הפכו לשיעים להפיץ את אמונתם ברצועת עזה. בינואר 2016 הודיע סאלם שהקבוצה הקימה תאים גם ביהודה ושומרון. חודש לאחר מכן הרשות הפלסטינית עצרה חמישה גברים בבית לחם כחלק מתא השייך לקבוצה.
פעילות חבלנית
בתמורה לתמיכה הבלתי מסויגת באיראן, נהנה הארגון מאספקת נשק ומימון כספי בגובה מיליון דולר בחודש. איראן סיפקה לארגון רקטות פג'ר, אותם שיגר לעבר ישראל בזמן מבצע צוק איתן. בנוסף, העבירה איראן לארגון כספים כדי לממן את פעילותו במסגרת העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה, אותם כינו "צעדת השיבה".
ב-26 במאי 2014 נזאר סעיד עיסא, נהרג כשהכין מטען חבלה שהתפוצץ. עיסא היה פעיל בגדודי אלקודס, הזרוע הצבאית של הג'האד האסלאמי, אשר הצטרף לשורות אל צאברים. בהלווייתו הונפו הדגלים הכתומים של הארגון, גם ארונו כוסה בדגל הארגון, ובהלוויה ספד לו השאם סלאם, ראש הארגון. בראיון לאלאח'באר, חברי הארגון העידו כי מותו של נזאר עיסא אילץ אותם לחשוף עצמם כדי לקחת אחריות על פעילות הארגון.
בספטמבר 2015, הארגון שיגר רקטות לשטח ישראל.
באוקטובר 2015 נהרג מאש חיילי צה"ל אחמד אל-סרחי, הממונה על הזרוע הצבאית של הארגון, בתום חילופי ירי מול חוליית צלפים. הארגון לקח אחריות על פעילות של אל-סרחי וטען כי הוא "פיקח על פעולות המארב והתצפית [...] לקראת כל עימות עתידי עם האויב הציוני". זאת ניגוד להצהרות חמאס זמן קצר קודם לכן, כי הוא פועל לפירוק הארגון.
בדצמבר 2015 התנועה לקחה אחריות על פיצוץ מטען חבלה נגד כוח צה"ל בסמוך לגדר המערכת, ממזרח לחאן-יונס . בנוסף, הארגון הוציא שני ניסיונות פיגוע בתחום הרצועה.
בינואר 2018 הכריזה מחלקת המדינה האמריקאית כי ממשל טראמפ הגדיר את אל-צאברין כארגון טרור עולמי שהוגדר במיוחד לפי צו ביצוע . לפי מזכיר המדינה האמריקאי רקס טילרסון, אל-צאברין נמנה בין הארגונים ה"מאיימים על היציבות במזרח התיכון ומערערים את תהליך השלום". באופן ספציפי, אל-צאברין הופללה בתכונן וביצוע מספר פיגועים כנגד ישראל בהם ירי רקטות, הפעלת מטעני חבלה על גדר הרצועה והקמת מפעל טילים. הכרזה זו מונעת הכרזה מסוג זה מגבילה את הישות המוכרזת לכלל המערכת הפיננסית האמריקאית, ולא רק לזו הממשלתית, וכן לכאלה המקיימות עמן קשרי מסחר.
קרנות הצדקה והפצת השיעה
כבר בשנת 2004 הוקם ארגון צדקה בעל אופי דתי בשם "ג'מעית אלבאקיאת אלצאלחאת", אשר בהמשך אף נרשם כעמותה. כלל מייסדי הארגון מזוהים עם אלצאברין. מטרתו היה לסייע במתן מזון וציוד בסיסי, ולתת מענה לאוכלוסייה מוחלשת בהיבטים חברתיים וחינוכיים. בדרך זו אף עודד את הפצת השיעה. המימון הגיע מהקרן האיראנית "ועדת האספקה של האמאם ח'מיני". אמנם בשנת 2011 ניסה חמאס לסגור את המרכזים השיעים בצפון הרצועה, אך בלחץ איראני הארגון המשיך את פעילותו. ברמדאן 2015 הארגון ארגן ארוחות אפטאר וסוחור לציבור. בארוחות אלה נתלו דגלי איראן ודגל פלסטין.
גם מנהיג הארגון, השאם סלאם, מרבה להשתמש בטרמינולוגיה שיעית, לדוגמה בסיסמאותיו: "הדרך לשחרור פלסטין עוברת בכרבלא"' או "המאבק בישראל מצריך אמאם חסין מודרני."
מאבק מול חמאס והארגונים הסלפים
אל-צאברין זכה ליחס שלילי גם מארגוני טרור אחרים ברצועת עזה. הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ממנו פרשו מנהיגי הארגון, לא ראה בעין יפה את פעילות הארגון, והגברת המתח הסוני-שיעי. הג'יהאד הסלפי המזוהה עם דאעש, היה העוין ביותר את אל צאברין ופעל אקטיבית נגד הארגון והנהגתו. זאת כחלק מהמאבק של התנועה הסלפית נגד חזבאללה הלבנוני ולאנצאראללה הח'ותי בתימן. בשנת 2016 מטען התפוצץ בסמוך לביתו של מייסד הארגון, השאם סאלם, אך לא נגרם ממנו נזק. הפיצוץ יוחס לארגונים סלפיים, אך סאלם האשים את ישראל בהנחת המטען.
בשנת 2021, פורסם בטהרן טיימס כי השאם סאלם מצא מקלט באיראן. כמו כן חברי הארגון הצטרפו לפלוגות אל-קודס או חרכת חזבאללה אל-נוג'בה העיראקית.
אידאולוגיה
הארגון הוקם כקבוצה המוקדשת ל"מחויבות השריעית של הג'יהאד בדרכו של אלוהים" נגד ישראל (המכונה "האויב הציוני") עד "שחרור כל פלסטין". אנשי אל-צאברין רועים בעם הפלסטיני את ראש חץ במאבק במרחב הערבי-אסלאמי, המייצגים את הרעיון האלוהי, נגד ישראל והמערב, אשר בעיינייהם מייצגים רעיונות שטניים. לכן, "שחרור פלסטין" ישיב לדידם את האומה האסלאמית למקומה המוסרי בהנהגת האנושות כולה. צאברין מבקש לאחד את כל המוסלמים, סונים ושיעים, תחת הנהגה ג'יהאדיסטית אחת. זאת בהשפעת תפיסת הג'יהאד לפי שיטצת חומייני, אשר שאף לייצא את המהפכה האסלאמית לכלל העולם המוסלמי, ולהשיג אחדות אסלאמית כוללת. לכן, עם יצירתה, התנועה לא הציגה את עצמה כתנועה שיעית. השאם סאלם, מייסד חרכת אל-צאברין, טען שאינה מייצגת פלג מסוים, והדגיש כי הפלגנות משרתת רק את טובת האויבים. הוא גם הכחיש שהתנועה מורכבת רק משיעים ואינה מקבלת חברים סונים.
אביה הרוחני של תנועת צאברין הוא שייח' מוחמד ג'ודה, אשר נסע לאיראן על מנת ללמוד ולהתעמק בזרמים השיעים. בתחילת 2013 פורסם סרטון שלו במעגל שיחה שחבריו עונדים סרטים שחורים לראשם עם הכיתוב "لبیك یا حسین" "(בשבילך חסין)", המתייחס לחוסיין בן עלי, מגיבורי השיעה. בשנת 2016 פורסמו תמונותיו כשהוא חובש טורבן שחור לראשו ומוקף במספר שומרי ראש מאלצאברין. באותה השנה הוא נעצר על ידי חמאס, לאחר שבדרשה שנשא במסגד ברפיח, נשא נאום המשבח את הרעיונות השיעים. לטורבן משמעות דתית-שיעית של חכם הלכה בעל סמכות המוסמך כמוג'תהד. השיח' ג'ודה גם ידוע כמי שמפיץ ומלמד את תורת "אהל אל-בית". למרות כל אלה, באופן פומבי ג'ודה טוען שאינו סוני או שיעי. בינואר 2016, מזכ"ל התנועה השאם סאלם העביר מסר דומה סוכנות הידיעות הפלסטינית "מען". הוא הסביר כי הקבוצה, כמו חזבאללה, ממומנת ישירות על ידי ממשלת איראן, אך לדבריו קבוצתו אינה עדתית, אינה דתית, ובוודאי לא "תנועה שיעית".
דגל
דגל צאברין כמעט זהה לדגל חזבאללה, המבוסס בעצמו על דגל משמרות המהפכה. עיצוב זה מעיד על הקשר ההדוק בין הארגונים. חרכת אל-צאברין ניכסה את לעצמה את אותם דימויים איראניים של "אליף" הנראית כזרוע מושטת מעלה אוחזת ברובה, המתנוסס מעל שמו של הארגון. כמו גם את העולם, המוצג גם בדגל חזבאללה, ומשקף את האידאולוגיה האסלאמית המהפכנית של איראן כאוניברסלית, לפיה את המהפכה יש לייצא לעולם כולו.
בשונה מדגלים אלו, הדגל מציג את תחומי המדינה הפלסטינית בראות הארגון: מדינת ישראל, יהודה ושומרון וחבל עזה, אך ללא רמת הגולן. כמו כן הוא מצויר על רקע כתום. תחת הדגל של צבארין נכתב "תנועת הסבלניים לניצחון פלסטין - חצ"ן". לראשי תיבות גם משמעות סמלית: מבצר.
דגל צאברין, כמו דגל חזבאללה, מציג את העולם בימין הדגל, ולא במרכזו כמו בדגל משמרות המהפכה. זאת במעין האמירה לפיה לא הם המרכז, השמור למשמרות המהפכה, אלא רק ה"לוויינים" של איראן.
עם זאת, בתור ארגון קטן בעל זיקה שיעית בתוך הגמוניה סונית, אל-צאברין ניסה להצניע את זהותו השיעית. דובר הארגון אבו יוסף, טען באל-אח'באר כי הדמיון בין הסמלים הוא מקרי, וכי הם נבחרו בזכות שכיחותם בקרב כלל תנועות ההתנגדות. כך אלמנטים כמו הנשק המונף מעלה ומפת פלסטין בדגש על ירושלים. כדור הארץ לדבריו, משקף את ערכי "השלום וההומניזם" שלכאורה הארגון מייצג.
אמברולאורי
אמבּרוֹלאוּרי (בגאורגית: ამბროლაური) היא עיירה בנפת אמברולאורי שבמחוז ההיסטורי רצ'ה בגאורגיה. היא משמשת כבירת מחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית גאורגיה. העיירה ממוקמת בגובה 550 מטר (לפי גרסה אחרת 654) מעל פני הים, במפגש שבין נהר הריוני ונהר קריחולי. היא הוכרזה לעיר בשנת 1966 ובשנת 2014 אוכלוסייתה מנתה 2,047 איש.
העיירה נזכרת לראשונה במאה השבע עשרה כחלק מממלכת אימרתי. בעיירה היה ארמון מלוכה ששרידיו עדיין קיימים. בשנת 1991 ניזוקה העיירה קשות ברעידת האדמה ברצ'ה.
עקיפה
עֲקִיפָה (בלועזית: דִּיפְרַקְצְיָה) היא תופעה פיזיקלית המתרחשת כל אימת שגל פוגע בעצם כלשהו. אם העצם קטן (יחסית לאורך הגל) הגל מתקדם סביבו, ואם מדובר במחסום בעל מפתח קטן, הגל מתפזר בעברו השני של המחסום. ניתן לתאר את התופעה כיצירת גל חדש על שפת המחסום שעוצמתו תלויה במידת ההחזרה או ההעברה של המחסום. כתוצאה מכך מגיע הגל גם לאזורים שמעבר למחסום, אזורים שבהם לפי אופטיקה גאומטרית לא מגיעות קרניים הנעות בקווים ישרים.
דוגמאות
תופעת העקיפה מאפיינת כל גל, אך היא בולטת רק במקרה שסדר הגודל שמאפיין את המחסום דומה לאורך הגל. אם אורך הגל קטן מאוד, התבנית שנוצרת דומה לצורת המחסום עצמו.
כדורגלן השנה ברוסיה (מגזין פוטבול)
כדורגלן השנה ברוסיה (ברוסית: Футболист года в России) היה פרס שנתי שחולק על ידי השבועון הרוסי "כדורגל" (Футбол) לכדורגלן המצטיין במהלך העונה בליגת העל הרוסית. הענקת התואר נקבעת לפי ספירת הקולות בהצבעה שהונהגה על ידי העיתון וחולקה בשנים 1991–2018.
מלבד תואר כדורגלן השנה, דורגו שלושת השחקנים הטובים ביותר בעמדות השונות.
ב-2001 הפרס הוענק לראשונה לשוער רוסלן ניגמטולין מלוקומוטיב מוסקבה. ב-2005, דניאל קראבליו הברזילאי הפך לשחקן הזר הראשון שזוכה בפרס. בנוסף מוענק פרס כדורגלן השנה גם מטעם היומון "ספורט אקספרס" (Спорт-Экспресс).
השמאל החדש
השמאל החדש הוא כינוי שהוצמד לתנועות חברתיות ופוליטיות, בעיקר בארצות המערב, שהחלו לפעול בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. התנועה היוותה שמאל מתון יחסית במערב ביחס לשמאל הפרו-סובייטי.
תנועות השמאל החדש הן תנועות שמאל שהתפתחו בשנות השבעים והשמונים והן מבוססות על ערכי תרבות הנגד ותרבות ילדי הפרחים ועל דעות של מגוון סוציולוגים, אנשי רוח, פילוסופים, אמנים ועוד שעלו משנות השישים ואילך. תרבות ההיפים בשנות השישים מרדה למעשה בפוליטיקה בת זמנה, היא בקרה את המערכת הקפיטליסטית ואת המערכת הדתית הרפובליקנית, ופסלה מצד שני את השמאל המרקסיסטי. בניגוד לתנועות מרקסיסטיות מן הדור הקודם, שהיו ממוקדות במעמד חברתי ובניסיון לשבור את החלוקה למעמדות חברתיים, תוך פסילה מוחלטת של השיטה הקפיטליסטית, תנועות השמאל החדש מנסות לפעול בתוך המערכת הקיימת, מנסות לשנות את אופייה ולהחדיר לה בהדרגה מערכת מחודשת של ערכים. במהלך שנות החמישים והשישים החלו להתרחש אירועים שונים כמו "הנאום הסודי" בברית המועצות, מלחמת וייטנאם, מלחמת קוריאה, האביב של פראג והמרד ההונגרי והחלו להגיע ידיעות על הדיקטטורות שהתפתחו במדינות הקומוניסטיות. כל אלה הביאו לירידת קרנו של המרקסיזם במערב ובמקביל החלה הפנמה של ערכי שנות השישים, שהחלו להיאבק בארצות הברית במערב וגם מחוצה לה למען ערכים חדשים.
בישראל
בישראל קמה ב-1968 תנועת "שמאל ישראלי חדש" (שי"ח), שהושפעה ממרד הסטודנטים באירופה ומן השמאל החדש במדינות המערב. ב-1973 התפרקה התנועה לאור ויכוח האם להשתתף בבחירות לכנסת השמינית. הפלג התל אביבי של התנועה, שתמך בתרגום הפעילות החברתית-פוליטית למישור הפרלמנטרי, הקים ביחד עם מק"י את מפלגת מוקד, שהצליחה לזכות במנדט אחד ולהכניס לכנסת את מאיר פעיל. תנועות חברתיות ישראליות רבות הושפעו משיח הזכויות של השמאל החדש, והתמקדו לא רק בשאלת הפער בין המעמדות בישראל, אלא גם בשאלות של מידור מזרחיים, נשים, פלסטינים, עובדים זרים, הומוסקסואלים ואחרים.
שובר גלים
שובר גלים הוא מבנה, נייח או צף, המוצב בים ומיועד לרכך את אנרגיית הגלים. בכך שובר הגלים יוצר השקטה (רגיעה) של פני המים המצויים מעברו.
מבנה שובר הגלים
לרוב, בייחוד כאשר מדובר בשוברי גלים גדולים (לנמלים, מרינות וכיוצא בזה), בנוי שובר הגלים כמערום אבנים שכבתי ומדורג. בבסיס שובר הגלים מונחים סלעים גדולים ("בולדרים") במשקלים גדולים של עד 20 טון, והסלעים במעלה השובר יקטנו בגודלם. על מנת למנוע מכוחות המים הנסוגים לפגוע ביציבות שובר הגלים, מתוכנן שובר גלים מודרני על מנת לאפשר זרימה מוגבלת של המים.
שכבת שריון
על גבי שובר הגלים מונחים אלמנטים בעלי גאומטריה מיוחדת הפונים לחזית הים ומקנים למערכת מאפיינים של שריון. גלי הים המתנפצים על גבי שובר הגלים נתקלים בשכבת השריון ובכך מומרת אנרגיית הגל לאנרגיות אחרות (קול, רסיס מים, חום וכיוצא בזה). בעולם קיימות טכנולוגיות רבות לשכבת השריון הנ"ל. בין השיטות הבולטות בשנים האחרונות (החל מ-1950 ואילך) ניתן למצוא:
היבטי סביבה בבניית שוברי גלים נייחים
לשוברי גלים יש השפעה על אופן זרימת החול. במזרח ים התיכון כיוון זרימת החול הוא מדרום לצפון לאורך חופי ישראל. בניית שובר גלים ליד חופיה של ישראל מביאה להצטברות חול מדרום לשובר הגלים ולהיעדר חול מצפון לו.
שוברי גלים מנותקים
שובר גלים מנותק הוא מבנה ימי הנבנה במקביל לקו החוף, במטרה לבלום או להקטין את אנרגיית גלי הים הנעים אל עבר החוף. לשוברי גלים אלו חסרונות סביבתיים רבים: עצירת גלי הים מלהגיע לחוף יוצרת בין שובר הגלים לחוף אזור בו החול לא נע ונלכד, וכך נוצרת לשונית חול (טומבולו, שרטום). החול הנצבר בלשונית נגרע מחופים סמוכים וכך נגרם להם נזק. בדומה לשוברי גלים הניצבים לחוף גם שובר גלים מנותק גורם לשיבוש בזרימת החול, שכאמור בישראל הוא בדרך כלל מדרום לצפון. נזקים נוספים של שוברי גלים מנותקים הם פגיעה בנוף וחסימה של מבטים מן החוף אל האופק, הגברת זיהום הים בשל הפחתה משמעותית של תנועת המים, זרמים מאוד חזקים בקצוות שמגבירים מאוד את מקרי הטביעה. בנוסף שוברי גלים מנותקים מונעים שימוש בחוף לפעילות ספורט ימי כמו גלישת גלים. בניית שוברי גלים מנותקים מקובלת מאוד במדינות הים התיכון כגון איטליה, והם נבנו גם במקומות רבים בחופי הים התיכון של ישראל: מנהריה בצפון ועד אשקלון בדרום והמוכרים ביותר הם לאורך חופי הטיילת של ת"א, מצפון למרינה הרצליה ובמרכז חוף נתניה.
יחסים כמותיים בין אורך שובר הגלים למרחקו מהחוף שיביאו להיווצרות חיבור שרטון החול לשובר הגלים או ימנעו זאת
כאשר היחס בין אורך שובר הגלים למרחקו מקו המים בחוף קטן מ-0.6 עד 0.7 (כלומר אורך שובר הגלים חלקֵי המרחק מן החוף מביא ליחס הזה), לא ייווצר חיבור, כי אם רצועת שרטון חולי מכיוון קו המים לשובר הגלים שאינה מגיעה עדיו.
כאשר היחס האמור, עולה על 0.9 או 1.0 (כלומר אורך שובר הגלים דומה באורכו, או אפילו ארוך יותר, ממרחקו לקו המים בחוף), הרי שייווצר חיבור הסרטון החולי אל שובר הגלים. חיבור כזה נקרא בשפה המקצועית טומבולו.
עם זאת, ייתכנו משתנים נוספים שישפיעו על הנ"ל . השקעת החול שיוצרת את השרטון החולי, ולעיתים את ה"טומבולו", באה על חשבון השקעת החול לאורך קו החוף שהייתה נמשכת לולא בנו את שוברי הגלים. יש על כן גופים המתנגדים להקמת שוברי גלים בחופי הרחצה, גם מהסיבה הזו.
אדוארד נגירנטה
ביוגרפיה
נגירנטה מונה ליורשו של אנסטסה מורקזי ב-30 באוגוסט 2017. הוא הפך לראש הממשלה ה-11 של רואנדה והשישי מאז רצח העם ב-1994 שבוצע נגד הטוטסי. הוא היה בין כמה לא פוליטיקאים שהושבעו על ידי פול קגאמה לאחר הבחירות לנשיאות רואנדה ב-2017.
נגירנטה נשוי ואב לשניים.
מדיניות
נגירנטה קידם פרויקטים של מחקר ופיתוח בכלכלה בתשתיות, בתחבורה ובחינוך. בנוסף על כך, נגירנטה קידם גם קמפיינים לעידוד תשלום מיסים ושמירת הסביבה. נגירנטה נדד ברחבי העולם בקמפיין למען הגדלת ההשקעות הזרות במדינה.
אורי מרטינוביץ
אורי מרטינוביץ הוא המטולוג ישראלי, מומחה לקרישת דם.
אורי מרטינוביץ' נולד ב 27.03.1946 בסלובקיה. הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב. התמחה בהמטואונקולוגיה בבית החולים שיבא, ובהמופיליה וקרישה בבית החולים קינגס קולג' בלונדון.
עמד במשך יותר משלושים שנה (1980 עד 2013) בראש המרכז הארצי להמופיליה ומכון הקרישה בבית החולים שיבא. הוא הפך את המרכז בתל השומר למרכז רב מקצועי לטיפול בחולי המופיליה. במהלך עבודתו פיתח את הדבק הביולוגי, המסייע לצמצום הדימום בהליכים כירורגיים שונים, בבעלי מחלות דמם ובחולים אחרים. בעניין הדבק הביולוגי הגישה מדינת ישראל תביעה נגד חברת אומריקס, ששווקה את התכשיר. המדינה טענה שיש לה זכויות קניין רוחני על הפיתוח, כי מרטינוביץ היה עובד שלה בעת פיתוח התכשיר. הפרשה הסתיימה בהסכם פשרה בין מדינת ישראל לחברת אומריקס, שקיבל תוקף של פסק דין בשנת 2016. מרטינוביץ מצא גם התוויה חדשה לפקטור 7 משופעל, ובכך הציל מאות נפגעי פיגועים, חיילים, יולדות ועוד, שסבלו מדימום מאסיבי והיו על סף מוות. על הישגיו אלה זכה, בין היתר, במגן הוקרה של הצבא האמריקאי, כיוון שחיילים רבים שלו ניצלו הודות לשימוש החדש שמצא מרטינוביץ לתרופה.
הוא זכה בפרס יושב ראש הכנסת למפעל חיים, בפרס מטעם הפדרציה העולמית להמופיליה (WFH) ובפרסים נוספים.
מרטינוביץ שרת 17 שנה בחיל הרפואה בסדיר ובמילואים, ופרש בדרגת סגן אלוף.
חיים אישיים
נשוי ואב לארבע בנות ובן, מתגורר ברמת גן, אחיו הוא קצין הרפואה הראשי לשעבר, גיורא מרטונוביץ'.
IS-3
IS-3 (יוסיף סטלין, ИС-3) היה טנק סובייטי כבד, אשר תוכנן ויוצר בשלהי מלחמת העולם השנייה. טנק כבד זה היה למעשה דגם משופר של קודמו - טנק IS-2.
פיתוח וייצור
פיתוח הטנק החל בסוף שנת 1944 והתבסס על לקחים שהופקו מהפעלתו הקרבית של הטנק IS-2. לטנק החדש היה שריון משופר וצריח יצוק בצורת חצי כדור. הצריח היה נמוך בכ-40 ס"מ לעומת הצריח של IS-2. השריון הקדמי עובה ל-200 מ"מ לעומת 120 ב-IS-2. עיבוי השריון לא הביא להעלאת משקל הטנק (לעומת IS-2) - הקטנת גובה הצריח פיצתה על עיבוי השריון.
הייצור של טנקי IS-3 נמשך תקופה קצרה יחסית ונפסק כבר בסוף 1946. בסך הכול יוצרו כ-2,300 טנקים.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחזרו מרבית הטנקים למפעלים, שם עברו הסבה לדגם משופר יותר, אשר נקרא IS-3M. מטרת ההסבה הייתה התאמת טנקים אלו לרמתם של הטנקים החדישים (דאז) כמו T-54. בדגם החדש המקלעים הוחלפו בדגמים משופרים, הותקן מכשיר לראיית לילה לנהג, הוחלף סוג מנוע (אך הספק המנוע לא השתנה), הוכנסו שינויים במערכת סינון אוויר, משאבת שמן ידנית הוחלפה במשאבה חשמלית ועוד.
על בסיס טנק זה פותח טנק IS-7 שממנו נבנו מספר טנקים אך הוא לא הגיע לייצור סדרתי.
שימוש
טנקי IS-3 לא הספיקו להשתתף בקרבות של מלחמת העולם השנייה, כיוון שסדרת הייצור הראשונה הסתיימה במאי 1945, כאשר פסקה הלחימה באירופה. לפי מספר מקורות גדוד אחד של טנקי IS-3 השתתף במלחמה עם יפן. הטנק התגלה לראשונה לעיניים מערביות ב-7 בספטמבר 1945 במצעד המשותף של בעלות הברית שנערך בברלין, לרגל סיום מלחמת העולם השנייה. הטנקים הללו הותירו רושם רב על הקצינים האמריקאים והבריטים שנכחו במצעד.
בצבא האדום שירתו טנקים אלו עד סוף שנות ה-60. ביחידות שריון קדמיות הם הוחלפו בטנקי T-54. טנקי IS-3 הועברו ליחדות דרג שני ולאחר מכן הועברו לשימושן של יחידות מילואים במקרה של מלחמה כוללת.
השימוש הקרבי היחיד בטנקי IS-3 היה במהלך מלחמת ששת הימים. כ-40 טנקים מסוג זה היו ברשותה של הדיוויזיה המצרית השביעית שנלחמה באזור רפיח. למרות השריון העבה שלהם והתותח האימתני לא הצליחו טנקים אלו להוות יריב של ממש לכוחות השריון הישראלים. טנקי פטון של חטיבה 7 הצליחו לפגוע ולהוציא משימוש כ-15 טנקי IS-3, שאר הטנקים נפלו לידי צה"ל בשלמותם לאחר שננטשו על ידי אנשי צוותיהם.
לאחר המלחמה השתמש צה"ל בכמה טנקי IS-3 כגררים לפינוי כלי הרכב המצריים שהושארו בסיני. עם פרוץ מלחמת ההתשה נמצא שימוש מקורי ל-4 טנקי IS-3. מטנקים אלו פורק המנוע ותיבת ההילוכים והם הוצבו במעוזי קו בר-לב כעמדות ירי נייחות. הטנקים הוצבו על משטחי בטון משופעים על מנת לאפשר הרמת תותח הטנק בזווית של 45 מעלות (במצב מאונך ניתן היה להרים את התותח של IS-3 בזווית של 22 מעלות בלבד). 2 מהטנקים הוצבו במעוז "אורקל" ושניים נוספים - במעוז בודפשט. הטנקים השתתפו בירי על הצד המצרי של התעלה במהלך המלחמה. במלחמת יום הכיפורים לא השתתפו הטנקים בעמדות אלו בשל היעדר תחמושת. התחמושת של הטנקים מקורה בשלל שנלקח במהלך מלחמת ששת הימים ולא היה מקור נוסף להספקת התחמושת.
סורת אל-כות'ר
סורת אל-כַּוּתְ'ר (בערבית: سورة الكوثر ), או סורת השפע, היא סורה מספר 108 בקוראן. סורה קצרה זו, הקצרה ביותר בקוראן, מונה שלושה פסוקים (אַיַא֫ת) בלבד, ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל ( جبريل ) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-אעדיאת ולפני סורת א-תכאת'ר.
פירוט
ישנן גרסאות שונות לגבי נסיבות ירידת הסורה. לפי ההיסטוריון המוסלמי אבן אִסְחאק ירדה סורה זו למוחמד במכה זמן קצר לפני המסע הלילי של מוחמד, כאשר אעץ אבן ואיל, ממנהיגי עובדי האלילים בתקופה שלפני מדינה, עלב במוחמד על מותו של בנו אל-קאסם בינקותו ועל שאין לו בנים שישאו את שמו וזכרו, ועל כן יישכח עקב היותו ערירי. התומכים בפרשנות זו טוענים כי אעץ אבן ואיל הוא זה שימות ערירי, ולא הנביא מוחמד. פרשנים אחרים מייחסים את העלבון לאבו להב ( أبولهب ), שהיה דודו של מוחמד וחתנו, או לכעב אבן אל-אשרף, משורר בן שבט בני נדיר היהודי אשר עיין את מחמד וכתב נגדו.
המילה "אל-כַוּתְ'ר" היא מילה יחידאית בקוראן, המתארת את אשר ניתן למוחמד. תפסירים (פירוש לקוראן) מפרשים כי מדובר בשמו של נהר בגן עדן אליו יובלו כל המאמינים האמיתיים באללה ביום אלקיאמה, הוא יום הדין באסלאם, ממנו ישתו פעם אחת ויחידה, ולעולם לא יצמאו עוד. התפסירים גם מאמינים כי אל-כַוּתְ'ר מתאר את כל הטוב שהוענק למוחמד, ובכלל זאת ההתגלויות האלוהיות שיצרו את הקוראן.
איגרות חוב ממשלתיות בישראל
איגרות חוב ממשלתיות בישראל מונפקות על ידי היחידה לניהול החוב הממשלתי במשרד האוצר (בשונה ממלווה קצר מועד, המהווה גם הוא לקיחת הלוואה של המדינה מציבור האזרחים, ומונפק על ידי בנק ישראל).
דירוג אשראי
בתוך ישראל, לא מקובל לדרג את האג"ח הממשלתי, אך משרד האוצר מנפיק אג"ח ממשלתי ישראלי גם בשווקים זרים, ועבור משקיעים זרים, קיימים גופי דירוג המדרגים את יכולת החזר החובות של המדינות השונות, וביניהן ישראל.
מלווה קצר מועד
מלווה קצר מועד (ר"ת: מק"מ), בשונה משאר איגרות החוב, מונפק על ידי בנק ישראל, ולא על ידי משרד האוצר, ככלי לניהול המדיניות המוניטרית של ישראל.
כפי ששמו מרמז, המק"מ מהווה הלוואה לטווח קצר, של שנה לכל היותר (לעומתו, קיימות איגרות חוב אשר נפרעות במלואן רק לאחר 30 ו-40 שנים. נכון לאפריל 2022 החוב הרחוק ביותר מועד פרעונו למעלה מ-98 שנים, בשנת 2120).
מדי חודש מוציא בנק ישראל מכרז להנפקת מק"מ, ומגביל את הריבית המרבית המותרת להצעה במכרז על ידי ריבית בנק ישראל. (אשר מתעדכנת מדי סוף חודש על ידי הוועדה המוניטרית של בנק ישראל, ברשות נגיד בנק ישראל)
המק"מ הוא נייר ערך סחיר, והמסחר בו נעשה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
איגרות חוב סחירות
בעבר ניתנו לאיגרות החוב הסחירות שמות המציינים את סוגן (שחר, גליל, כפיר, גילון וגלבוע), והוצמדו להן מספרים סודרים חסרי משמעות. החשב הכללי, ירון זליכה, הוביל רפורמה לשינוי שמות סדרות האג"ח שמנפיקה הממשלה לשמות המקובלים בעולם. כיום, סדרות האג"ח מגלמות בשמן פרטים כגון סוג אג"ח (ממשלתי) הצמדה (צמוד מדד / שקלי / משתנה) ותאריך פדיון (שתי ספרות לחודש ושתי ספרות לשנה).
הרפורמה הובילה להנפקת אג"ח בשמות המאפיינים אותן:
המסחר באג"חים אלה נעשה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מעורבות המדינה במסחר באג"חים נמשכת לכל אורך חייהן, והיא קונה אותן מהציבור כאשר היא מעוניינת לייצר הרחבה מוניטרית (הגדלת היצע הכסף בידי הציבור) ומוכרת איגרות לציבור כאשר היא מעוניינת לייצר צמצום מוניטרי. (הקטנת היצע הכסף בידי הציבור)
מיסוי
מיסוי על רווחים מאיגרות חוב (הן רווח הנובע מפירעונן על ידי המנפיק, והן רווח הנובע מהמסחר בהן) מוגדר במסגרת חלק ה' של פקודת מס הכנסה, וקובע מס של 25% על רווח הון ריאלי הנובע מהן. עם זאת, מסייג איגרות חוב בלתי צמודות (לרבות מלווה קצר מועד), וקובע שהן ימוסו ב-15% בלבד:
איגרות חוב בלתי סחירות
בנוסף לאיגרות הסחירות, מנפיקה המדינה גם איגרות חוב בלתי סחירות לטובת ביטוחים פנסיוניים, לסבסוד והבטחת תשואת החיסכון הפנסיוני של האזרחים.
סבסוד פנסיה - איגרות מירון וערד
נכון לשנת 2015, קניית אג"ח מיועדות מוגבלת ל-30% מההפקדה לפנסיה, וההפקדה המרבית לפנסיה מסובסדת היא בסכום של עד 41% מהשכר הממוצע במשק.
סבסוד ביטוחי חיים - איגרות חיים-צמוד (ח"ץ) 1965-1990
משנת 1965 ועד לשנת 1990 הונפקו איגרות חוב בלתי סחירות בשם ח"ץ (ר"ת חיים-צמוד) עבור פוליסות בעלות "תשואה מובטחת" (כגון פנסיה וביטוח מנהלים) בחברות הביטוח, אשר נשאה ריבית קבועה של בין 4% ל-6.2% (כתלות בשנת ההנפקה) והצמדה למדד. מאחר שמדובר היה בתשואה גבוהה מתשואת שוק ההון באותה העת, השימוש באיגרות אלה היה פופולרי כל כך עד שמרבית התיקים כללו אג"ח זו בלבד. בתגובה, הוגבלה בשנת 1975 ההשקעה באפיק זה ל-86% מתיק ההשקעות על פי חוק, ובתחילת שנות ה-90 בוטלה הנפקת איגרות חוב אלה כליל, במטרה להזרים כספים אלה לשוק ההון.
חוב חיצוני
החוב החיצוני של ישראל כולל את כלל חובות המדינה כלפי אנשים שאינם תושבי המדינה (במט"ח ובשקלים).
החוב החיצוני של ישראל מתחלק לכמה סוגים:
היקף החוב הממשלתי
החוב הממשלתי הישראלי המבוסס על איגרות חוב עומד על מעל ל-630 מיליארד שקלים (0.6 טריליון), אשר כשני שלישים ממנו מקורם בחוב מקומי (חוב לאזרחי המדינה, נקוב בשקלים) סחיר, כשישית ממנו בחוב מקומי לא סחיר (מירון, ערד וחץ), והשישית הנותרת בחוב חיצוני. עם זאת, חוב זה מהווה רק כשתי חמישיות מהחוב הממשלתי הכולל, העובר את ה-1.5 טריליון שקלים. שאר החוב בהתחייבויות שאינן מבוססות איגרות חוב, ועיקרו בפנסיות תקציביות לעובדי וגמלאי המדינה אליהן מחויבים הארגונים הממשלתיים השונים ועומדות על כ-600 מיליארד שקלים.
דריס מרטנס
דריס מרטנס (בפלמית: Dries Mertens; נולד ב-6 במאי 1987 בלוון, בלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני בגלאטסראיי ובנבחרת בלגיה. מרטנס הוא מלך שערי נאפולי בכל הזמנים.
קריירה
דריס מרטנס החל לשחק בנוער של אנדרלכט אולם בגלל גובהו ומבנה גופו הצנום הוא עבר לגנט. בגנט הוא לא שיחק אלא הושאל לעונה אחת לקבוצת אנדרלכט אלסט מהליגה הבלגית השלישית. ב-2006 עבר לאפולדורן מהליגה ההולנדית השנייה. בה שיחק שלוש עונות. בעונתו השלישית מונה מרטנס לקפטן הקבוצה ואף זכה בתואר שחקן השנה של הליגה השנייה. בעקבות כך הוא חוזר על ידי קבוצות מליגת העל ההולנדית וחתם לשלוש עונות באוטרכט. הוא המשיך להציג יכולות גבוהות ובשנת 2010 הוא זכה לתואר סגן כדורגלן השנה בהולנד לאחר לואיס אלברטו סוארס. ב-2011 עבר לאיינדהובן ובעונת 2012/13 הוא זכה בתואר מבשל השנה עם 17 בישולים, בנוסף ל-16 שערים שהבקיע.
ביוני 2013 הוא חתם בקבוצת נאפולי. כבר בעונתו הראשונה בסרייה א' היה מרטנס שחקן הרכב חשוב עבור נאפולי. הוא השתתף ב-47 ממשחקי הקבוצה, כבש אחד עשר שערי ליגה ושניים נוספים בגביע בדרך לזכייתה של קבוצתו בגביע האיטלקי.
באוגוסט 2022 חתם בגלאטסראיי.
בנבחרת בלגיה
מרטנס לא שיחק בקבוצות הצעירות של בלגיה ואת משחקו הראשון בנבחרת הבוגרת של בלגיה עשה בשנת 2011 במסגרת מוקדמות יורו 2012. הוא נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2014 ובמשחקה הראשון של הנבחרת בטורניר, נגד, כבש שער ניצחון לאחר שעלה כמחליף.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
שירלי טמפל
שירלי ג'יין טמפל (באנגלית: Shirley Jane Temple; 23 באפריל 1928 – 10 בפברואר 2014) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת פרס גילדת שחקני המסך ופרס אוסקר לשם כבוד ואחת מילדות הפלא המפורסמות ביותר בתולדות הקולנוע. בבגרותה הייתה פעילה פוליטית ושגרירה.
לאסלו דיאק
לאסלו דיאק (בהונגרית: Deák László; 1 ביולי 1891, אגר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, ז'אבאלי, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה קולונל בצבא ממלכת הונגריה ובהמשך אוֹברפיהרר בוואפן אס אס, ממובילי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר המלחמה נשפט דיאק, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
שירלי טמפל
ביוגרפיה
שירלי ג'יין טמפל נולדה בסנטה מוניקה שבקליפורניה. היו לה שני אחים בוגרים: ג'ון וג'ורג'. אביה היה עובד בנק ואמה עקרת בית. אמה עודדה אותה לפתח את יכולות המשחק, שירה וריקוד שלה וב-1931, כאשר הייתה בת שלוש, טמפל החלה לקחת שיעורי ריקוד בבית הספר "מגלין" בהוליווד.
לאסלו דיאק
ראשית הקריירה
לאסלו דיאק נולד ב-1891 בעיר אגר שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. בין 1906–1909, למד דיאק בבית הספר התיכון הצבאי בשופרון ובהמשך סיים את האקדמיה הצבאית לודוויקה שבבודפשט. ב-1912 הוצב ברגימנט הרגלים ה-19 של הצבא האוסטרו-הונגרי ועימו לחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה המשיך בשירות בצבא ממלכת הונגריה והתקדם לתפקיד מפקד רגימנט בדרגת קולונל.
שירלי טמפל
קריירת משחק
הקריירה הקולנועית שלה החלה כאשר במאי מלהק של "Educational Pictures" ביקר אותה באחד השיעורים. אף על פי שהתחבאה מאחורי הפסנתר בסטודיו, היא הוזמנה על ידי הבמאי לאודישן, וחתמה על חוזה עם Educational. טמפל עבדה איתם מ-1932 עד 1933. היא השתתפה בתפקיד קטן בסרט "אליבי אדמונית השיער". במאי 1934, עם יציאת הסרט "קומו והריעו!", פרצה טמפל לתודעה. היא הופיעה לצידו של ג'יימס דאן רוקדת ושרה. הסצנה שלהם הפכה לסצנה הבולטת בסרט וחברת פוקס החליטה להוציא שני סרטים נוספים בכיכובם: "עיניים מבריקות" ותינוקת השתחווי".
לאסלו דיאק
הטבח בדרום באצ'קה
בינואר 1942, פיקד לאסלו דיאק על חיילי הרגימנט במהלך הטבח בדרום באצ'קה, הן באזור הכפרי והן בנובי סאד. גם לאחר שהגיעה ההנחיה מהממשל בבודפשט לחדול מהפעולה, טבחו חיילי הרגימנט בסיוע פולקסדויטשה בתושבי בצ'יי ורצחו 102 סרבים ו-110 מבני הקהילה היהודית במקום. במרץ 1942, לאחר מינויו של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה ולאור לחץ בינלאומי כבד, הוחל בהליכים פליליים נגד מבצעי הטבח. לאסלו דיאק נשפט והורשע על ידי בית דין צבאי. לפני מתן גזר הדין נמלט דיאק לווינה וביקש וקיבל שם מקלט מדיני.
שירלי טמפל
קריירת משחק
טמפל נחלה הצלחה גדולה, ונאמר כי הדבר נבע מיופיה, כושר המשחק הגבוה שלה, כשרונה בריקוד וחביבותה. לאחר הצלחת שלושת הסרטים, הבינו הוריה של טמפל כי היא מרוויחה מעט מדי. דמותה החלה להופיע על מוצרים פרסומיים ללא אישור ותגמול כספי. הוריה שכרו עורך דין שפנה לחברת פוקס וביולי 1934 שכרה הועלה והוריה הסכימו לצילום ארבעה סרטים בשנה. באותה שנה, כשהייתה בת שש בלבד, זכתה טמפל בפרס אוסקר לשם כבוד, והייתה לזוכה הצעירה ביותר אי פעם בפרס אוסקר, בקטגוריה זו.
לאסלו דיאק
שלהי הקריירה ואחריתו
דיאק הצטרף לוואפן אס אס בדרגת אוֹברפיהרר ופיקד על יחידה צבאית שפעלה באזור וויבודינה. בשלהי 1944, לאחר הפיכת צלב החץ, שב לאסלו דיאק להונגריה, ושמו טוהר על ידי המערכת השלטונית הפרו-נאצית. בנובמבר 1944 מונה למפקד הרגימנט ה-61 בדיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-25 והשתתף בקרבות מול הצבא האדום באזור נובי סאד. בינואר 1945 מונה למפקד דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-26 ופיקד עליה לזמן קצר. בראשית מאי 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית באזור בוואריה. הוא הוסגר להונגריה וממנה ב-31 באוקטובר 1946 הוסגר ליוגוסלביה. דיאק הועמד לדין, הורשע ונידון למוות. ב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בז'אבאלי בתלייה.
שירלי טמפל
קריירת משחק
בשנת 1935, הופיעה בסרט "קולונל קטן" לצידו של הרקדן המפורסם ביל "בוג'נגלס" רובינסון. לאחר מכן, צילמו שלושה סרטים נוספים יחדיו.
בשנת 1939, כיכבה בסרט הדרמה "הנסיכה הקטנה". באותה שנה, כאשר הייתה בת 11, פרסם הצייר הסוריאליסטי סלבדור דאלי, את הציור שירלי טמפל, המפלצת הצעירה והקדושה ביותר של הקולנוע בזמנה. היצירה מהווה ביקורת על ניצולה של הילדה, על ידי תעשיית הסרטים האמריקאית, והסקסואליזציה שלה. ב-1940 כיכבה בשני סרטים: "אנשים צעירים" ו"הציפור הכחולה".
בשנת 1941 חתמה טמפל בחברת הסרטים "מטרו גולדווין מאייר". שלא כמו בתחילת הקריירה שלה, סרטיה של טמפל בימי נערותה לא נחלו הצלחה מיוחדת. ב-1944 החתים אותה המפיק דייוויד או. סלזניק על חוזה לארבע שנים. היא הופיעה בסרט "מאז שהלכת".
באוגוסט 1950 נבחנה להצגה "פיטר פן" בברוודווי ולא התקבלה. בדצמבר אותה שנה הודיעה על פרישה מעולם הקולנוע.
בין השנים 1958–1961 הנחתה את הסדרה "הסיפורים של שירלי טמפל".
קריירה פוליטית
טמפל החלה להיות פעילה במפלגה הרפובליקנית של קליפורניה. היא החלה לעבוד בשירות הציבורי של ארצות הברית. ב-1967 הייתה מועמדת מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס האמריקני, אך לא נבחרה. היא ייצגה את ארצות הברית בגופים מדיניים רבים, וב-1974 מונתה לשגרירת ארצות הברית בגאנה. ב-1984, שימשה כנשיאה של הארגון החינוכי "מועדון חבר העמים של קליפורניה".
ב-1989 מונתה לשגרירה בצ'כוסלובקיה, בעת מהפכת הקטיפה, עד יולי 1992.
טמפל הייתה חברה במספר דירקטוריונים: חברת וולט דיסני, בנק אוף אמריקה, בנק אוף קליפורניה ועוד.
חייה האישיים
ב-1943, בגיל 15, הכירה טמפל את ג'ון אגר. הם נישאו כאשר הייתה בת 17 בספטמבר 1945. ב-30 בינואר 1948, נולדה בתם, לינדה סוזן. בדצמבר 1949, התגרשו השניים. בינואר 1950, היא הכירה את צ'ארלס אלדן בלאק. ב-16 בדצמבר אותה שנה הם נישאו בבית הוריו. המשפחה עברה לוושינגטון הבירה בעקבות תפקיד שבלאק קיבל בחיל הים. ב-28 באפריל 1952, נולד בנם. המשפחה שבה לקליפורניה במאי 1953. טמפל הפכה לעקרת בית וב-9 באפריל 1954, נולדה בתם.
ב-1972, בגיל 44, חלתה טמפל בסרטן השד ועברה ניתוח לכריתת שד. טמפל קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד, מאוניברסיטת סנטה קלרה ומאוניברסיטת ליהיי.
הקוקטייל הלא אלכוהולי שירלי טמפל, הומצא לכבודה בילדותה, ונקרא על שמה.
ב-10 בפברואר 2014, בגיל 85, נפטרה טמפל ממחלת ריאות חסימתית כרונית בביתה בקליפורניה.
עתליה
עֲתַלְיָה היא דמות מקראית, מלכה על יהודה בשנים 842 עד 836 לפנה"ס. המלכה היחידה ששלטה על ממלכת יהודה בתקופת התנ"ך, והשליטה היחידה אי פעם ביהודה שלא הייתה מבית דוד. על עתליה מסופר ב וכן ב –.
עתליה החדירה לירושלים את פולחן הבעל הצורי שרווח בבית אחאב ובנתה בירושלים בית בעל.
רקע
השם עתליה או עתליהו מורכב משתי המילים 'עתל', גיבור ואדון באכדית ו-יהו. פירושו: "ה' הוא אדוני".
עתליה מוזכרת במקרא הן כבתו של עמרי מלך ישראל והן כבת בנו אחאב; יש הרואים אותה כבת עמרי ומבארים שנקראה על שם אחאב כיוון שהוא השיאה וכדומה, ואחרים פירשו שהייתה בת אחאב ונקראה על שם עמרי שהיה סבה (ו"בני בנים הרי הם כבנים") ומייסד השושלת (ואפילו יהוא, שנטל את כס המלוכה מבית עמרי, נזכר באובליסק השחור כ'בן עמרי', כלומר: מלך לממלכת עמרי).
עתליה נישאה ליורם מלך יהודה.
מלכות עתליה
בנה של עתליה, אחזיהו, שהיה מלך יהודה, נהרג בממלכת ישראל על ידי יהוא שביצע הפיכה נגד בית אחאב. לאחר מותו תפסה עתליה את השלטון והשמידה את כל זרע המלוכה כדי להבטיח את שלטונה. אך יְהוֹאָשׁ, בנם של אחזיהו מלך יהודה וצִבְיָה, שרד.
במחקר מקובלת הסברה כי ייחוס הרג צאצאי בית דוד לעתליה נעשה כחלק ממהלך תועמלתי, ולא בהתבסס על עובדות. ליוורני הראה שסיפור המרד בעתליה (מל"ב יא-יב) חולק דגם משותף עם סיפורי אוזורפציה מהמזרח הקדום, ותפקידו להצדיק את שלטונו של האוזורפטור, במקרה זה יהוידע/יואש, שנתפס כלא-לגיטימי. כך למשל, אידרימי, הנסיך הצעיר, נמלט מהטבח שבוצע על ידי האוזורפטור. מאוחר יותר הוא הוכר מחדש על ידי העם, ביצע הפיכה נגד האוזורפטור והחזיר את שושלתו לכס השלטון. לדברי ליוורני, עלייתו לשלטון של האוזורפטור השני, אידרימי, נתפסת כהשבת הסדר הנכון לקדמותו, מעשה המצדיק את האוזורפציה. דגם זה מופיע בפרשת מרד יהוידע והוא חושף את המגמה התעמולתית של הסיפור, שתכליתה להצדיק את שלטונו הבעייתי של יהוידע/יואש, תוך ניצול זרותה של האישה, עתליה, והעולם הפגאני המזוהה איתה. הדגם מוכיח שהשלטון שקדם למלך הנוכחי (יואש) הוא שלטון מושחת, ודמותו של המלך הנוכחי מוצגת כדמות של מושיע, המחזיר עטרה ליושנה.
המרד נגד עתליה מתואר ביתר פירוט: יהושבע, שהייתה אחות המלך אחזיהו מצד אביה ואשתו של יהוידע הכהן, החביאה את יהואש מפני עתליה. בהגיע שנתו השביעית, נקשר קשר נגד עתליה ובראש הקשר עמד יהוידע הכהן. אל יהוידע הצטרפו שרי המאות והרצים, ולפי ספר מלכים גם ראשי בתי האבות. בהמלכתו של יהואש הופיע גם עם הארץ שהיה שותף במעשה ההפיכה ובהשמדת פולחן הבעל. זו הפעם הראשונה שעם הארץ נזכר במקורות במפורש כגוף פעיל במדיניות ההמלכה ובמדיניות הדתית. ככל הנראה הכוונה להשתתפות רחבה של הציבור, במיוחד של נציגים מתושבי ארץ יהודה ולאו דווקא מאנשי ירושלים או מהחצר המלכותית.
את עתליה המיתו בחרב במצוות יהוידע הכהן.
בתרבות
מחזהו האחרון של ז'אן רסין 'עתליה', הוצג ב-5 בינואר 1691 על ידי להקת המנזר סנט סיר בפריז.
הנדל חיבר אורטוריה העוסקת במלכותה הנקראת "עתליה".
האסטרואיד 515 עתליה, שהתגלה בשנת 1903 על ידי האסטרונום מקס וולף, נקרא על שמה.
קישורים חיצוניים
המלכה עתליה: סיפורה של המלכה הנשכחת אשר שלטה בממלכת יהודה, בפודקאסט "עושים תנ"ך", 30 ביולי 2018
גאיה שליטא-כץ
ביוגרפיה
שליטא-כץ נולדה וגדלה בתל אביב. למדה במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב, ולא סיימה את לימודי התיכון.
בשנים 2012–2016 גילמה את דמותה של אלה-לי רשף בסדרת הנוער המצליחה "החממה" ששודרה בערוץ ניקלודיאון של Yes, ואף לוותה במופע "החממה לייב" שהוצג בהיכל נוקיה. כשסיימה את לימודי התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע בירושלים, הצטרפה שליטא-כץ לצוות הכתיבה של "החממה" והייתה שותפה לכתיבת העונה השלישית שלה.
תיאטרון
"כשהאוניה שוקעת" בבימויה של דניאלה מיכאלי; "האיש שאהב מספרים" בבימויו של אסטבן גוטפריד; "החולה המדומה" בבימויו של אודי בן-משה בתיאטרון החאן בתפקיד לואיזון שעליו זכתה בפרס השחקנית המבטיחה לשנת 2012; "השחף" בבימויו של עירא אבנרי בתיאטרון תמונע בתפקיד נינה, לצד דודו ניב, שירי גולן, אבי אוריה מיכל ווינברג ובני אלדר; "שרופים" בבימויו של מיכאל רונן; "קילר גו" בבימויו של אלירן כספי – שעליה זכתה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר; "אמא אמרה שאסור" מאת שרלוט קיטלי בבימויה של אתי רזניק בתיאטרון הבימה.
בשנת 2015 השתתפה במופע "החממה על הבמה" לצד שיר מורנו, דניאל ליטמן ותמיר גינזבורג. בנוסף, השתתפה גם במחזמר לילדים "הדינוזאורים" בתפקיד המרשעת לילה.
בספטמבר 2016 עלתה ב־HOT הסדרה "מטומטמת" בה שליטא-כץ שיחקה את נופר, תלמידת תיכון שלכאורה מנהלת רומן עם מנהל בית הספר ומאושפזת בבית חולים עקב שימוש בסמים. באותה שנה שיחקה בסדרת הרשת "קונפס" שביימו משה רוזנטל ועדי קוטנר.
ב־2017 הנחתה את תוכנית הראיונות "סנאפטוק" בערוץ KidZ. באותה שנה שיחקה בתפקיד ליאור בסדרה הקומית "ויקי ואני" בערוץ עשר.
בין השנים 2017–2020 שיחקה את דודה רונה בסיטקום "צפוף" בערוץ זום לצד אלי פיניש, יעל שרוני ודניאל ליטמן. בנוסף, הייתה שותפה לכתיבת שתי העונות הראשונות.
ב־2019 שיחקה בסדרת הדרמה "גיבור אמיתי" בערוץ KidZ ב-yes. באותה שנה השתתפה בסדרה "אבא משתדל" בערוץ כאן 11 בתפקיד אדווה, המטפלת.
בדצמבר 2020 השתתפה במערכון בתוכנית פעם בשבוע עם תם אהרון בתפקיד בתו העתידית של תל.
כתסריטאית
בפברואר 2015 השתתפה בכתיבת העונה השלישית של "החממה", יחד עם גיורא חמיצר.
בין השנים 2016–2018 שימשה שליטא-כץ כתסריטאית בטלנובלה של HOT בידור ישראלי "פולמון".
בין השנים 2017–2018 השתתפה בכתיבת שתי העונות הראשונות של קומדיית המצבים "צפוף" ששודרה בערוץ זום, ובה גם הופיעה בתור "דודה רונה".
אריאקס
דוּאוּלְקֶט אָרִיאַקָס הוא אחד מהדמויות הזדוניות בעולם הפנטזיה רומח הדרקון. אריאקס היה איש מלחמה עוצמתי וגם אחז בידע בכישוף אפל, אשר ניתן לו על ידי מלכת האופל. טאקיזיס ראתה באריאקס את האלוף הנבחר שלה, ומינתה אותו לפקד על צבאות הדרקונים שלה בזמן מלחמת הרומח. אריאקס (352-312 אחה"ח) מתואר כאדם בעל שיעור קומה גבוה ומבנה גוף שרירי מרשים במיוחד, שיערו שחור וארוך ועיניים שחורות מוצללות. הוא היה חביבה של מלכת האופל וגם של בתהּ, אלת הים זבואים. בנוסף, הוא אחז בחרב אגדית אפלה בשם דְרַאקַמַאתָה.
נעוריו
דואולקט אריאקס נולד בארצות הפרא של ארץ כור, בנו של קוֹרְטֶל אריאקס, אשר היה כוהן רב עוצמה של טאקיזיס. בגיל שנתיים, צפה אריאקס באביו רוצח את אימו (כאשר אביו מודע לכך שבנו צופה במעשה הנפשע) בהתקף של זעם. דואולקט הצעיר גדל בעיר הבירה ח'וּרִי חַ'אן והתחנך בדרכי לחימה שונים. כאשר גדל והיה בידו הכוח, דואולקט נקם את מותה של אימו, ורצח את אביו. מעשה זה לכד את תשומת לבה של אלת הזדון, טאקיזיס. כדי להסיט את האשמה ממנו, דואולקט תרם להפצת שמועה בה אביו נרצח בעת שירותו בצבא העוגים על ידי עוג בשם שנהב אדום.
פיתויה של מלכת האופל
בשנת 332 אחה"ח, מסר סוחר בשם הַבָּאר-אַקוּק תליון לדואולקט, המכיל דמות אישה יפה, אשר לטענתו הייתה גבירה בעיר סאנקשיין. הלוחם החליט לשים פעמיו אל העיר, ומצא עצמו נע בשטחם של העוגים בדרכו לשם. במסעו, נגלה לעיניו מגדלו של אוֹבֶּרוֹן, אליו הסתנן אריאקס והתיידד עם גמד משבט ההילאר בשם פֶרוֹס אזמל-רוח. הוא אף גילה כי הגבירה אשר דמותה מופיעה בתליונו כלואה במגדל. בעזרת ידידו הגמד (אשר שימש כפתיון), הצליח דואולקט לעקור את נוכחות העוגים במגדל ולהצילהּ. היא חלקה עמו הנאות רבות, ולאחר מכן ביקשה ממנו להרוג אותה. לאחר שהשתמש בחרב מכושפת כדי להרוג את האישה על פי בקשתה, גופתה נעלמה ובמקומה הופיעה אלת הזדון, טאקיזיס. מלכת האופל אמרה לאריאקס כי תעניק לו עוצמה ותהילה בתמורה לנאמנותו, אך כל אישה עימה יתנה אהבים תמות בתוך שנה (כאשר יוצאת הדופן היחידה הייתה קיטיארה). וכך החל אריאקס בעלייתו בסולם הדרגות כאלופהּ הראשון של טאקיזיס והחל בתכנון בניית צבאות הדרקונים עבורה.
השחתת ביצי דרקוני הטוב
בשנת 333 אחה"ח, הגיע אריאקס לסאנקשיין, שם פגש בכוהן העליון של טאקיזיס, אשר הודיע לו על תגלית חדשה אותה גילה במקרה גמד אפל משבט הזקאר - חדר סודי המלא בביצי דרקונים. הוא סיפר לו כי הביצים החלו להתעוות ולשנות צורה לשיקוצים שונים ומשונים. הוא ביקש מאריאקס לפגוש בגמד זה וללמוד ממנו יותר אודות התגלית. מאוחר יותר התגלה לאריאקס כי ברשות הגמד סוג מיוחד של עובש הצומח בממלכת גמדי הזקאר ותורם לתהליך השחתת ביצי הדרקונים, וכי מלכת האופל העניקה לו את מתנת הכישוף. בשובו למקדש לוּרְקִיזִיס (בו התגורר הכוהן העליון) לספר על ממצאיו, המשיכו הכוהן העליון ומכשף שחור גלימות בשם דְרַאקַארְט בשכלול תהליך עיוות הביצים כדי ליצור מהן לוחמים אימתניים (דבר שקרה מאוחר יותר, בעזרתו של הדרקון האדום הַרקִיאֵל המכופף אשר יתרום לטיוב ושכלול התהליך עד סופו - בו נוצרו הדרגונים).
על מנת להשיג עוד מן העובש כדי לסייע בתהליך יצירת הדרגונים, אריאקס נסע אל ממלכת הגמדים האפלה, שם ביקש את עזרתו של המלך רַקָאס שן-ברזל ברכישת עובש נוסף. רקאס אפשר לאריאקס להגיע לשטח בו צמח העובש, שם תכנן המלך להתנקש בחיי אריאקס ולהשיג את חרבו. מלך שבט הזקאר טמן לו מארב והצליח ללכוד את בני לווייתו של אריאקס, כוהנת מלכת האופל וידידו גמד ההרים - בעוד אריאקס עצמו נמלט. במהלך מנוסתו, אריאקס גילה את הדרקון האדום אש-קבר אשר היה שבוי בשבי הגמדים ושיחרר אותו משביו. בעודו רוכב על הדרקון, המטיר אריאקס גשם אש קטלני על המלך רקאס וגמדי הזקאר. דבר זה רכש את אמונו של המלך החדש של שבט הזקאר, וּוֶז אבן-לבה אשר הציע לאריאקס כל דבר שיחפוץ בו בתמורה.
יצירת צבאות הדרקונים
במשך השנים הבאות, המשיך אריאקס לבנות ולחזק את צבאותיו בשמה של טאקיזיס, והמשיך לגייס שכירי חרב ולוחמים אפלים, אשר היוו השלמה לעוצמת דרקוני הזדון שהצטרפו לצבא. בשנת 337 אחה"ח, הוחלט לפצל את הצבא לחמישה אגפים נפרדים ועצמאיים ולהשליט על כל אחד מהם שר דרקונים, במקום לתת לאריאקס לנהל את כל הצבא לבדו. נבחרו חמישה שרי דרקונים למנהל כל צבא דרקונים כזה (האגפים חולקו על פי צבעם של דרקוני הזדון - לבן, כחול, שחור, ירוק ואדום) כאשר אריאקס היה מפקדם העליון וכינה את עצמו קיסר אנסאלון. אריאקס גייס צבאות מארצות כמו קֶרְן, ארץ כור, טַמָאן בּוּסוּק, ישימון המזרח ואיי ים הדם - דבר שגרם להגדלת מספרם של יחידות העוגים והמינוטאורים בצבאותיו.