cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זה
עלילת הספר
קו העלילה השני שמסופר במקביל, מתחיל כשאחד מהם, מייק הנלון, שנשאר בעיירה ועובד בה בתור ספרן, קורא להם לחזור בשנת 1985. מייק נשאר בדרי, ולא נותן לעצמו לשכוח את האירועים. כשמתחיל גל נוסף של רציחות, הוא מתקשר לחבריו ומזכיר להם את השבועה שנשבעו. כל אחד מהשישה זוכר את השבועה, ואת האימה שעמדה מאחוריה, אך בלי לזכור בדיוק את פרטי האירועים שהתרחשו. חמישה מחבריו של מייק עוזבים את הכל, וחוזרים על מנת לסיים את הריגת המפלצת. השישי, סטאנלי יוריס, נמצא מת באמבטיה שלו באטלנטה. הוא התאבד רגעים ספורים לאחר שהרים את שפופרת הטלפון. חמשת החברים מגיעים לדרי, ולאט מתחילים להיזכר בקסם, ובאימה ששוררים בדרי. "זה" יודע כי מדובר בחבורה חזקה, ומנסה לתקוף אותם לפני שזיכרונם יחזור אליהם לגמרי. החבורה מצליחה לברוח, מלבד מייק שנפגע והובהל לבית החולים. חמשת החברים הנותרים, יורדים למערכת הביוב, ונלחמים ב"זה". על אף שהיו חמישה במקום שבעה (המספר שבע הוא בעל משמעות בספר), ועל אף ש"זה" הצליח לפצוע ולהרוג חלק מהם, בסוף הם מצליחים להתגבר על המפלצת ולהכניע אותה סופית.
הבחנה
במהדורה המחודשת משנת 2017 שיצאה לכבוד הסרט נעשה שימוש בשני סוגי גופנים שונים כדי להבחין בעלילה הנעה בין הזמנים. הגופן דוד משמש לרוב כדי לתאר את ציר הזמן של 1986 או כאשר יש מעבר חד בין שני צירי הזמן והגופן טיימס ניו רומן משמש לציר הזמן של 1957. כמו כן, ישנה הבחנה בין המפלצת "זה" לבין המילית עצמה. "זה" מסומן גם כן בגופן דוד.
ביקורת
הספר זכה בפרסים רבים, ונחשב במרוצת השנים לאחד מספריו החשובים והמוערכים ביותר של קינג. "זה" היה ספר הבדיון הנמכר ביותר בארצות הברית ב-1986 יחד עם ההצלחה המסחרית והביקורות המהללות, ישנם גם ביקורות על מוטיבים מסוימים בספר, ובפרט על הסצנה החותמת את התמודדות מועדון הלוזרים עם "זה" בילדותם, אשר מתארת מין קבוצתי של ששת הנערים והילדה היחידה בחבורה.
אסד
אסד (أسد) היא מילה בערבית שפירושה "אריה". {{פירושונים| מקומות:
אישים:
ראו גם
}}
דרי
{{פירושונים|* דרי (ניו המפשייר) – עיר בניו המפשייר
אישים ששמם דרי:
ראו גם
}}
המועצה המחוקקת הפלסטינית
המועצה המחוקקת הפלסטינית (בערבית: المجلس التشريعي الفلسطيني; תעתיק מדויק: אלמג'לס אלתשריעי אלפלסטיני) הוא בית המחוקקים של הרשות הפלסטינית. במועצה המחוקקת יש 132 מושבים, שנבחרים ב-16 מחוזות בחירה בגדה המערבית וברצועת עזה. שיטת הבחירות למועצה המחוקקת היא שיטה מעורבת בה חצי מהמועצה נבחר בבחירות אזוריות והחצי השני בבחירות יחסיות. בבחירות הראשונות למועצה ב-1996 נבחרו למועצה 88 מושבים בשיטה האזורית. המועצה הפסיקה להתקיים הלכה למעשה ולא התכנסה מ-2007, לאחר הקרע בין חמאס לפת"ח בעזה.
היסטוריה
בבחירות 1996 התמודדו הרשימות השונות על 88 מושבים. חלוקת המושבים הייתה כדלקמן:
מאז 7 באוקטובר 2003 הפך יו"ר המועצה המחוקקת אחמד קריע לראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
A1 (להקה)
חברי הלהקה היו מארק ריד (נגן קלידים ומתופף), פול מראזי, בן אדמס (נגן קלידים) והנורווגי כריסטיאן אינגבריגסטן (נגן קלידים וגיטרה).
המועצה המחוקקת הפלסטינית
היסטוריה
ביוני 2005 חוקקה המועצה המחוקקת חוק שהגדיל את מספר המושבים מ-88 ל-132, וקבע כי חצי מהמושבים יבחרו בבחירות יחסיות והחצי השני בבחירות אזוריות (כפי שהיה לפני כן).
A1 (להקה)
ב-8 באוקטובר 2002 חבר הלהקה פול מראזי הודיע על פרישתו, ושאר חברי הלהקה החליטו על פירוקה.
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש (St. Martin's Episcopal Church) היא כנסייה אפיסקופלית השוכנת ביוסטון שבטקסס, ארצות הברית, והקהילה שהיא משרתת היא בין הקהילות האפיסקופליות הגדולות בעולם. הכנסייה נבנתה מחדש ב-2004 בסגנון נאו-גותי.
המועצה המחוקקת הפלסטינית
היסטוריה
ב-25 בינואר 2006 נערכו שוב בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. הפעם השתתף החמאס בבחירות. בבחירות אלו זכה החמאס ברוב סוחף של 42.9% מהקולות שהתבטא ב-76 מושבים במועצה (כ-58% מסך המושבים), הפת"ח ב-43 (כ-33% מסך המושבים) ומספר רשימות עצמאיות נוספות זכו במספר בודד של מושבים. האיחוד האירופי שלח משלחת של 260 משקיפים ברשות חברת הפרלמנט הבלגית ורוניק דה קייזר לפקח על תקינות הבחירות. המשקיפים אישרו שהבחירות התנהלו בצורה תקינה.
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש
הקהילה
הכנסייה נוסדה בידי הכומר ג'. תומאס באגבי ב-1 בספטמבר 1952. בתפילה הראשונה נכחו 125 אנשים. ב-1954 נרכשו בידי ועד הכנסייה 4 אקר בדרך סייג' ושם נבנה המבנה הראשון של הכנסייה, המכונה כיום "היכל המייסדים". ב-1959 הורחב המבנה ונוספו לו קפלה חדשה, טרקלין, משרדים וכיתות.
המועצה המחוקקת הפלסטינית
היסטוריה
חלוקת המושבים הייתה כדלקמן (בסוגריים - החלוקה בין מושבים בבחירות היחסיות והאזוריות ואחוז הקולות בבחירות היחסיות):
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש
הקהילה
ב-1983, בגיל 72, פרש באגבי מהנהגת הכנסייה והוחלף בידי הכומר קלוד אי. פיין, שמונה לרקטור ב-28 באוגוסט 1983. פיין עמד בראש הכנסייה עד 1993, אז נבחר לבישוף הדיוקסיה האפיסקופלית של טקסס.
המועצה המחוקקת הפלסטינית
אזורי הבחירה למועצה המחוקקת
מחצית מחברי המועצה המחוקקת (שישים ושישה מושבים) נבחרים בבחירות אזוריות, על פי חלוקת נפות הרשות הפלסטינית כדלקמן:
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש
הקהילה
מספר המבקרים הממוצע בכנסייה בדרשות ימי ראשון עמד ב-2006 על 1,925 נפשות, שהוא הממוצע הגבוה ביותר בין הקהילות האפיסקופליות. מספר המבקרים נחשב על ידי רוב החוקרים למדד אמין לגודלה וחיוּתה של קהילה. במספר החברים הרשומים, הקהילה הייתה באותה שנה השנייה בגודלה בכנסייה האפיסקופלית.
המועצה המחוקקת הפלסטינית
אזורי הבחירה למועצה המחוקקת
סך הכול 66 מושבים (שישה שמורים לנוצרים).
הכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש
הקהילה
בכנסייה היו חברים, בין השאר, נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש ואשתו ברברה בוש. ב-5 בדצמבר 2018, לאחר מותו של בוש, נערך בכנסייה טקס האשכבה שלו.
אדריכלות
המבנה הנוכחי, שהחליף את המבנה הישן שבו שכנה הקהילה מ-1959, תוכנן על ידי משרד האדריכלים ג'קסון וראיין (Jackson & Ryan Architects) בסגנון נאו-גותי. הבנייה, שנמשכה ארבע שנים, הסתיימה ב-2004.
המבנה מבוסס על כנסיית אליזבתקירכה במארבורג שבגרמניה, הבנויה בסגנון גותי. הכנסייה בנויה מאבן אדומה. בחזית שני צריחים מחודדים פשוטים בעלי מבנה של פירמידה ריבועית, המתנשאים לגובה 57.3 מטר. בסמוך לכנסייה ישנו קלויסטר ובמרכזו גן . בתוך הכנסייה כ-36 חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית ועוגב.
תוכנית המבנה של האדריכלים ג'קסון וראיין זכתה במספר פרסים ואף הופיעה על שערם של מספר כתבי-עת מקומיים בנושא הנדסה..
מבנה הכנסייה עולה בקנה אחד עם סגנון הבנייה האמריקאי, החל ממבני השלטון (הבית הלבן), שיאו בגני שעשועים (דיסנילנד ודיסניוורלד) והמשכו במבני ציבור ומגורים ברחבי ארצות הברית. בעקבות זאת, מבנה הכנסייה האפיסקופלית מבקש להחיות ולהוות המשך רציף לתקופת השיא שבה שלטה הכנסייה בסוף ימי הביניים באירופה. ייבוא זה מימי הביניים האירופאים אל העת החדשה בארצות הברית מהווה דוגמה מובהקת לסגנון הבנייה המאפיין את ארצות הברית מאז ימי הקמתה.
מארק בריסקר
מארק בריסקר (באנגלית: Mark Brisker; נולד בדטרויט ב-22 בספטמבר 1969) הוא כדורסלן עבר אמריקאי שהתאזרח בישראל. גובהו 1.95 מטר, שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
ביוגרפיה
לאחר מכן עבר בריסקר למכבי רמת גן, שממנה חזר ל-CBA לאחר עונה אחת בישראל לקבוצת הרטפורד שבה חתם לעונת.
הוא חזר לישראל למכבי רעננה שבה שימש כקפטן הקבוצה ועזר לה לעלות ליגה מלאומית ב' לליגת העל.
הוא המשיך ברעננה במשך 4 שנים, עד לשנת 1999. עם רעננה הוא הגיע פעמיים למקום השני בתום הליגה הסדירה, אך רעננה הודחה בחצי גמר הפלייאוף על ידי הפועל ירושלים בעונת ועל ידי הפועל אילת בעונת. במהלך תקופה זו עלה שמו לכותרות בנסיבות לא מחמיאות, של חשד לתקיפת אשתו, האירוע הוביל לחקירה פלילית שבסיומה נחתמה עסקת טיעון שמסגרתה הודה בריסקר באישומים נגדו.
בעונת עבר בריסקר למכבי תל אביב שאיתה זכה בדאבל, שכלל אליפות וגביע מדינה, והגיע איתה לגמר הליגה האירופית שבו הפסידה. בעונת המשיך במכבי, וזכה איתה שוב בדאבל ובסופרוליג, ובעונה שלאחר מכן זכה בפעם השלישית בדאבל. עונת הייתה עונתו האחרונה במכבי, ולקראת סיומה נפצע פציעה קשה וחוזהו לא חודש.
בעונת עבר לשחק במדי הפועל גליל עליון, ובמהלך העונה עבר לשחק ביוון בקבוצת איוניקוס, אך בהמשך העונה חתם בהפועל ירושלים.
בעונת שב לגליל עליון והגיע איתה לרבע גמר הפלייאוף, ובעונה שלאחר מכן עבר למכבי פתח תקווה.
בריסקר גרוש עם שני ילדים, בהם מייקל בריסקר, שחקן נבחרת הקדטים, נבחרת הנוער ונבחרת העתודה בעבר ומכבי עירוני רעננה בהווה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה לעוזר המאמן בקבוצת הפועל גליל עליון-קריית שמונה. בהמשך, עבר לאמן את קבוצת מכבי כרמיאל מן הליגה הארצית.
החל משנת 2012 הוא גר בקיבוץ נאות מרדכי.
אפליית נשים
אפליית נשים היא מצב חברתי ופוליטי, הקיים בתרבויות רבות, ובו נשים נחשבות לבעלות סטטוס חברתי, פוליטי וכלכלי נמוך בהשוואה לגברים, ומידת שליטתן בחייהן ובסביבתן פחותה מזו של הגברים ומוגבלת בעזרת נורמות וגם באופן חוקי (ראה זכות הבחירה לנשים). חוקרים פמיניסטים (למשל, מרילין פרנץ') ואף פילוסופים (ראה מישל פוקו) מציעים הסתכלות היסטורית הקושרת את התרבות הפטריאכלית בה הכוח והשליטה נמצאים בידי הגברים אל התפתחות האמונה המונותאיסטית באל זכר. לאורך חמשת אלפי שנות התרבות הפטריאכלית היו תקופות רבות בהן לנשים היה כוח כלכלי וחברתי רב (כגון בזמן מלחמות הצלבנים ומלחמת העולם הראשונה) אך עיון בהיסטוריה מראה שכאשר הגברים שבו משדות הקרב, הם תבעו מחדש את השליטה במוקדי הכוח בעזרת חוקים ואף בדרכים אלימות (ראה שריפת המכשפות בתקופת הרנסאנס). בתרבויות מסוימות נאסרו על נשים לימודים ברמות שונות, החל מהרמה הבסיסית של קרוא וכתוב. איסור זה מנע מנשים את הגישה למידע ולהתפתחות רוחנית. איסור מקובל אחר היה האיסור על עבודה מחוץ לבית, שמנע מנשים חירות כלכלית, וחייב אותן לחבור לגבר מפרנס (אב, אח או בן-זוג מנישואין לדוגמה). ברוב מדינות העולם, עד לתחילת המאה ה-20, נשים לא הורשו לקחת חלק בחיים הפוליטיים (כגון הזכות להצביע והזכות להיבחר שנאסרה על נשים עד שנות ה-70 בשווייץ, לדוגמה), ובכך נמנעה מהן יכולת ההשפעה על החברה שבה חיו. זכות הירושה של הרכוש המשפחתי נשללה ואף זכות ההורות העיסוק בריפוי, לדוגמה. איסורים כאלה ודומיהם, ברמות שונות, נהוגים עד היום במידה מסוימת בחברות מערביות (ראה פערים ברמת השכר בתפקידים זהים) ובאופן נרחב יותר בעולם השלישי ובתרבויות מסורתיות וישנם זרמים פמיניסטים שעדיין רואים צורך בהמשך המאבק לשוויון מגדרי.
בתחילת המאה ה-20 התעוררה תנועה, שהציבה את המאבק למען שוויון זכויות ושוויון הזדמנויות על מנת למנוע את אפליית הנשים בראש מעייניה. תנועה זו נקראת התנועה הפמיניסטית, ולזכותה נרשמו במהלך ההיסטוריה הישגים רבים בתחום שוויון הזכויות לנשים. בזכותה, זכויות כגון הזכות ללימודים, לעבודה, לאימהות, לרכוש ולחיים פוליטיים, ניתנות לנשים בכל מדינה דמוקרטית. שווייץ הייתה האחרונה במדינות אירופה, שהעניקה את זכות הבחירה לנשים, בשנת 1971. בעקבות התעוררות המודעות הפמיניסטית, סוציולוגים החלו להפנות מאמצים מחקריים לנושא מעמד הנשים בתרבויות שונות ובתקופות שונות. בין היתר נחקרים הגורמים והתהליכים החברתיים שהובילו למצבי האפליה, כמו גם אלה שהביאו להתעוררות הפמיניסטית כולל הניסיון לנתח את הסיבות המורכבות להיווצרות האפליה והפטריארכיה מלכתחילה.
רקע
באירופה של ימי הביניים, חוקים רשמיים שללו מנשים זכות להחזיק ברכוש, ללמוד, לעבוד במרבית המקצועות או להשתתף בחיים הציבוריים. במקומות שונים בעולם לבעל הייתה זכות למכור את אשתו, ובתרבויות שונות נורמות חברתיות הכתיבו שלנשים אסור לבצע עסקים ללא השגחתו של גבר, או אף לקבל החלטות משמעותיות עבור ילדיהן ללא אישור מדמות סמכות גברית.
במדינות רבות נחקקו חוקים האוסרים על אפליה תעסוקתית על בסיס מגדר, והוסרו מגבלות שונות על נשים - הן בחקיקה והן בנורמות החברתיות.
בתרבות היהודית
על פי ההלכה היהודית האורתודוקסית, הגבר הוא האקטיבי בנישואים ובגירושים. חובות הבעל בנישואים מרובים מחובות האישה, אך מדין תורה (לפני חרם דרבנו גרשום) האיסור על פוליגמיה הוא רק על נישואי אישה למספר גברים. נשים פסולות לשפיטה, לתפקידי הנהגה דתית ולפעמים לעדות, ואינן מורשות להשתתף באופן פעיל בטקסים דתיים בבתי הכנסת, כמו להיות גבאיות, חזניות, עולות לתורה או דרשניות. לפי דעות מסוימות, נשים אינן מורשות להשתתף בפעילות צבאית, לקבל תפקידי הנהגה ציבורית, כמו ראשות עירייה, חברות בכנסת או בממשלה, או אף להתמנות לתפקיד מנהלתי דתי, כמו להיות יושבת ראש מועצה דתית.
הטענה על אפליית מעמדן של נשים בתרבות היהודית מתייחסת לשני סוגים:
עם זאת, כבר בתנ"ך מופיעות נשים שמילאו תפקידי מפתח. דבורה הנביאה שהייתה שופטת; יעל אשת חבר הקיני שהרגה את ראש הצבא סיסרא; חולדה הנביאה שהייתה יועצת יאשיהו המלך; עתליה שמלכה ביהודה ואסתר המלכה שהצילה את עם ישראל מהשמדה המונית. במקורות מאוחרים יותר מסופר על יהודית, שהרגה את ראש הצבא הולופרנס, שלומציון המלכה, שמלכה לאחר מות בעלה וברוריה, שהייתה "תלמידה חכמה" (הגרסה הנשית של "תלמיד חכם") בתקופת התנאים, אשר השתתפה בדיוני בית המדרש.
ההבדל בין המינים, המוטמע ביהדות ונובע משני מקורות אלה, מצומצם ברמות שונות ביהדות של ימינו, בעיקר בזרמים לא אורתודוקסיים, כגון היהדות הקונסרבטיבית והרפורמית. בנוסף, כמו בהקשרים אחרים, בהם נטען שישנה אפליה, יש הטוענים שביהדות אין מדובר כלל באפליה (יחס שונה למי שהם שווים ביסודם), אלא בהבחנה (יחס שונה למי שהם שונים ביסודם).
בתרבות המוסלמית
חוקרי האסלאם חלוקים בשאלה האם התפשטות האסלאם ברחבי חצי האי ערב שיפרה את מעמדן של הנשים, ברור כי חוקי האסלאם יצרו האחדה במעמד הנשים. חוקרים בולטים הראו כי לפני תקופת האסלאם התקיימו רציחות נשים רבות, נישואי פוליגיניה בלתי מוגבלים ועוד. החוקר ויליאם מונטגמרי ואט טען כי עם התפשטות האסלאם נוצרו חוקים שהסדירו גירושין, השכלה לנשים, ירושה והחזקת רכוש ובכך שופר מעמד האישה. לצד אלו קיימים גם חוקרים המצביעים על כך שבתקופה הקדם-אסלאם היו אלות ממין נשי וטוענים כי היה קיים שוויון במעמדם של נשים וגברים.
ישנם מגזרים מוסלמים, כמעט כולם באפריקה, שבהם מקובל לבצע בגיל הילדות מילת נשים בצורות שונות. ניתוח זה פוגע ביכולת האישה ליהנות מיחסי מין. המנהג אינו מוסלמי במקורו, אינו מקובל (ובמקרים רבים אף מגונה) בפסיקה המוסלמית ואינו נהוג ברוב העולם המוסלמי.
הדת המוסלמית מתירה פוליגיניה, אך רוב המוסלמים מונוגמיים. על פי האסלאם, נשים אינן יכולות לכהן בתפקידי מפתח ותפקידי מנהיגות וניהול ומוטלות עליהן הגבלות שונות. כיום הלכה זו במחלוקת בתרבות המוסלמית, וישנן חברות מוסלמיות המתירות לנשים לכהן בתפקידים רמי דרג. האסלאם מטיל מגבלות על לבושן של נשים, על חופש התנועה שלהן, ועל יכולתן ליצור קשר עם גברים שאינם בני משפחה. טיבן המדויק של המגבלות משתנה בין חברות מוסלמיות שונות ובין פוסקי הלכה שונים. במספר מדינות מוסלמיות, כמו איראן וערב הסעודית, ההבדל בין מעמד האישה למעמד הגבר ניכר. בערב הסעודית למשל, אין לנשים זכות בחירה, הן זקוקות לאישור מגבר (בעל או קרוב משפחה) כדי ללמוד, לעבוד או אף לקנות כרטיס טיסה. רק בראשית 2008, לאחר ויכוח ממושך, הוחלט להתיר להן לנהוג במכונית.
בתרבות הנוצרית
בנצרות הקתולית והאורתודוקסית, קיימת מידה של אפליה בין נשים לגברים, אמנם בין קדושי הנצרות קיימות גם מספר נשים. אולם, אישה יכולה לשמש לכל היותר "אם מנזר" של נשים ומעבר לכך נחסמת דרכה בהיררכיה ואין לה אפשרות לעלות לדרגת איש דת או מטיף, עבור ציבור גברי. אם כי בטקסי הכנסייה לא חל איסור על ישיבה מעורבת של נשים וגברים.
המקור לכך נובע מהחטא הקדמון של חוה, התופס מקום חשוב בחשיבה הדתית הנוצרית. בתאולוגיה הנוצרית נעשתה דה-הומניזציה של נשים, והן נחשבו לשטניות וטמאות, שעיקר מטרת בריאתן היא להיות שליח השטן בפיתוי הגבר והסטתו מדרך הישר. זאת מאחר שכבר מראשיתה מתאפיינת הנצרות ביחס שלילי באופן כללי למיניות, כשהנישואים הנוצריים הם הרע במיעוטו. המודל הנשי הבסיסי הוא זה של חוה, כאשר גופה הנשי אחראי על החטא הקדמון, מיניותה יצרה חטא שרובץ על האנושות כולה. המודל האלטרנטיבי הקתולי הוא זה של מריה הקדושה, אישה שגופה אינו קשור למיניות, בתוליה הם המקור לכוח ועוצמה מאגית. קיום יחסים עם אישה אף במסגרת חיי משפחה, נחשב לחטא הפוגם בשלמותו של הגבר. הגבר האידיאלי היה הנזיר שמתגבר על יצרו ואינו נזקק לקיים קשר עם נשים, ואילו מי שנזקק אף אם הדבר נעשה באופן ממוסד, נחשב לאדם מסוג ב'. לפיכך נאסר, על כל מי שמקדיש את חייו לכנסייה לשאת אישה כל ימי חייו. חוקרים רבים טוענים, כי הסיבה ליצירת אלוהותו של ישו ולאמונה כי אמו הייתה בתולה, נובעת גם היא מהאפליה הנשית וכי לא ייתכן שישו ייוולד כתוצאה מחטא.
נשים הועלו על המוקד על ידי הכנסייה, מסיבות שונות. בין אם הואשמו בכישוף ובין אם הואשמו באי קבלת מרות הכנסייה ובלבישת מכנסים כז'אן ד'ארק. נטען כי ציד המכשפות שנערך באירופה בימי הביניים, היה לא יותר ממזימה של הכנסייה הקתולית, לחיסולן של נשים משכילות ודעתניות.
הכנסייה הפרוטסטנטית שראשיתה ברפורמציה של הנצרות, יצרה בעיה עבור נשים. מחד, היא סילקה את פולחן הקדושים, המנזרים והכרח הפרישות לאנשי הדת והכמורה, והתירה את הנישואין באופן גורף. אך עם זאת, נעלם ממנה המודל הנשי ה"טהור". נשים דתיות נותרו מקושרות אך ורק לחטא הקדמון ונחשבו עדיין כנוצריות וכיצורים מסוג ב'. הביטוי הגרמני ילדים, מטבח, כנסייה (בגרמנית "Kinder, Küche, Kirche") מסכם היטב גישה "מסורתית" זו.
בתרבות המזרח
בסין היה נהוג לקשור את כפות רגליהן של הנשים ולנוונן לבל יגדלו ויצמחו, כדי לשמור על "חינניותן" ושבריריותן, וגם כדי שישמשו כאובייקט אירוטי במהלך האקט המיני. הדבר היה כרוך בכאבי תופת, ולפעמים בשבירת האצבעות וקיפולן, דבר שהגביל מאוד את יכולת התנועה של הנשים ועשאן לבעלות מום לכל ימי חייהן.
ביפן מעמדו של הגבר לעומת האישה היה רם. אישה בוגדת ניתן היה להוציא להורג בידי בעלה ואנשיו ללא כל משפט, בעוד שהגבר היה יכול ל"השתעשע" עם גיישות חביבות כדבר שבשגרה מבלי שיואשם בדבר.
אפליית נשים באקדמיה ובמחקר המדעי
במשך שנים רבות, נשים לא הורשו ללמוד במוסדות אקדמיים, וכאשר הורשו ללמוד – לא קיבלו תעודות על לימודיהן, אף על פי שהיו זהים ללימודיהם של גברים. כאשר הן הצליחו לקבל תפקידים אקדמיים, הן אולצו להתפטר ברגע שנישאו "למען כבוד מקומה של האישה בבית" וכך בעצם לא הורשו להמשיך ולעסוק במדע.
דרכן של מדעניות רבות באקדמיה נחסמה עקב היותן נשים. דוגמה בולטת הייתה כאשר מועמדותה של המדענית הנודעת, מארי קירי (זוכת פרס נובל פעמיים; ב-1903 על גילוי הקרינה הרדיואקטיבית וב-1911 בכימיה), לחברות באקדמיה הצרפתית למדעים, נדחתה בהצבעה על חודו של קול.
בנוסף, היו מקרים בהם תגליותיהן ועבודתן של נשים נוכסו על ידי עמיתיהן הגברים, או שהן לא הורשו לפרסם בשמן, או שתרומתן נמחקה על ידי הממסד המדעי או האקדמי. תופעה זו נקראת אפקט מטילדה, על שם מטילדה ג'וסלין גייג', סופרג'יסטית ופעילה למען זכויות ילידים אמריקאים מהמאה ה-19 שהייתה הראשונה לתאר את התופעה במאסה "האישה כממציאה". דוגמאות בולטות שמדגימות את התופעה מהמאה ה-20 כוללות את מארי קירי, נטי סטיבנס, ליזה מייטנר, רוזלינד פרנקלין וג'וסלין בל.
תאוריית ההון האנושי
את אחד מההסברים המקובלים להשפעה של היסטוריית התעסוקה של נשים ומעמדן בשוק העבודה על רמת התגמולים שלהן, מספקת תורת ההון האנושי. על פי גישה זו, מאחר שנשים קוטעות את פעילותן בשוק העבודה, לעיתים למספר שנים עם לידת ילדיהן, הן צוברות פחות ניסיון תעסוקתי מהגברים העובדים באופן רצוף. לפי תורה זו, מיומנויותיהן של הנשים מדלדלות ומאבדות מערכן בזמן היותן מחוץ לכוח העבודה, מה שמוביל לירידה בפריון עבודתן. כתוצאה מכך, כשהן חוזרות לשוק העבודה, הן נאלצות להסתפק בשכר נמוך. בנוסף לכך, תורת ההון האנושי טוענת כי עצם הפסקת העבודה מעידה גם על המחויבות הפחותה שלהן לשוק העבודה.
לפי השקפה זו, מעסיקים רבים רואים נשים עובדות כלא יציבות וכבעלות מחויבות נמוכה יותר לשוק העבודה. לכן אינם ששים להשקיע בהן מבחינה מקצועית או לקדם אותן למשרות שיש בהן אחריות ושכר גבוהים.
המעבר למשרה חלקית הוא אחת הדרכים לשמירה על מיומנויות מקצועיות ועל הקשר עם שוק העבודה גם בתקופות שבהן המשפחה תופסת נתח נכבד מזמנן של הנשים. אומנם פתרון זה בעייתי כיוון שנשים שבחרו באפשרות זו על מנת לשמר את המיומנויות שלהן, מתקשות, בשובן לעבודה במשרה מלאה, להגיע לרמות שכר גבוהות. המעבר למשרה חלקית מלווה בניעות כלפי מטה בסולם התעסוקתי. כמו כן העובדות במשרה חלקית נתפסות כפחות מסורות מאלו הממשיכות לעבודה במשרה מלאה ברציפות. השפעות התעסוקה החלקית ימשכו אפוא לכל אורך מעגל החיים.
קיימת טענה אחרת, גם היא נגזרת מתאוריית ההון האנושי, המדגישה את הקשר שבין המחויבויות המשפחתיות של נשים ודפוס העבודה הנגזר מהן לבין הבחירה המקצועית שהן עושות. מכיוון שנשים מביאות בחשבון את המחויבות שלהן למשפחה, הן מצפות שיהיה להן דפוס תעסוקתי מקוטע, ובהתאם לכך הן בוחרות במקצועות שהמחיר הכרוך בתעסוקה לא רציפה בהם אינו גבוה. לפי טענה זו, הציפייה החברתית מגברים היא להשתתף בכוח העבודה באופן רצוף במהלך חייהם, כך שהשתלבותם במקצועות שהכישורים הנרכשים בהם כתוצאה מניסיון מצטבר במקצוע, משפרת את שכרם לאורך זמן; מנשים, לעומת זאת, מצפים להיעדר משוק העבודה בתקופות שונות בחייהן, לפיכך השתלבותן במקצועות שאינם דורשים הכשרה ואימון של שנים, קלה יותר. ניתן לטעון, שכך הן ממזערות את הנזק הכלכלי הכרוך בהפסקת עבודה. משמע, שדפוס עבודה זה שאינו רציף, עשוי להשפיע פחות על רמת שכרן בשלב מאוחר יותר (שממילא נמוך ביחס לגברים). לא נמצאה תמיכה לטענה זו, והמסקנה המקובלת מצביעה על כך שהמגדר, ולא דפוסים מסוימים של התקשרות לכוח העבודה, הוא האחראי לשכיחות הגבוהה של נשים במקצועות משניים ולהכנסה הנמוכה יחסית שלהן.
לטענת המתנגדים, הטענות נסמכות על הנחות יסוד שוביניסטיות טיפוסיות, כגון שגברים אינם נעדרים מעבודה (כיוון שאין להם מחויבות לילדים שהם מולידים); שערכי משפחה, מחויבות חברתית לילדים וזקנים, או מיומנויות הקשורות בחיי משפחה אינם כישורים ראויים לתגמול בעבודה; ועוד. המודל אף אינו מסביר מדוע בתפקידים זהים לחלוטין, עם כישורים כמו ותק, דירוג מקצועי, או תארים, זהים או אף גבוהים יותר, עדיין נשים מקבלות משכורות נמוכות בשליש בממוצע.
ייחוס סיבתי
על פי גישה זו, תפיסותיהם של בני האדם לגבי הסיבות שהובילו להצלחה או לכישלון בביצוע משימות הישגיות יכולות לספק מידע חשוב שיסייע בזיהוי התנהגות הישגית. אפשר להבחין בין סיבות פנימיות להצלחה (יכולת או מאמץ) לבין סיבות חיצוניות (עזרה, מזל או קושי התפקיד); בין סיבות יציבות (יכולת) לבין סיבות משתנות (מאמץ או מזל); בין סיבות שהן בשליטת הפרט (מאמץ) לבין סיבות שאינן בשליטת הפרט (קושי משימה).
על פי פריז, ההבדל בין המינים בדפוסי הנמקות להצלחה מקורו ב"מעגל" הציפיות הנמוכות של נשים. מכיוון שלנשים יש מלכתחילה ציפיות נמוכות, הצלחה וכישלון כאחד אינם מולידים אצלן ציפיות גבוהות יותר לעתיד: את ההצלחה הן מנמקות בסיבות חיצוניות לא יציבות ואת הכישלון בסיבות פנימיות יציבות. כמו כן קיימים גורמים נוספים כמו חשש שהצלחה, למשל שכר גבוה, תיתפס בעיני הבעלים או הגברים בכלל כאיום, והחשש שאל ההצלחה יתלוו בעיות הטיפול בבית ובמשפחה ועימותים פנימיים.
חוקרים שונים במדעי החברה טוענים כי לנשים עקב תהליכי החיברות שעברו, יש "פחד מהצלחה". כך שגם אם נשים מגיעות לנקודות מפנה שיכולות להוביל אותן להצלחה (נניח עבודה חדשה ומתגמלת יותר, לימודים גבוהים וכדומה) הן לא יעשו זאת, כיוון שמראש הן מניחות שיכשלו. פחד זה עשוי לגרום לנשים לפספס הזדמנויות שייתכן ויכלו להביא לשיפור מצבן הכלכלי ולשוויון רב יותר בין המינים.
למידה חברתית
על פי דוד לין, מקורם של ההבדלים בין המינים הוא חברתי והם תוצאה ישירה של דרכי חינוך נבדלות של בנים ובנות כלומר, תפקידי המין הם נרכשים.
הילד נוהג על פי תרשים כללי של התפקיד הגברי ולאו דווקא על פי דגם חיקוי שנוכחותו קבועה ועקיבה כמו האם. למעשה לומד הילד בהדרגה להזדהות עם דימוי של תפקיד מין סטריאוטיפי השכיח בחברה שבה הוא גדל, ולא עם אביו. חרדתם של הבנים מפני הענישה המוטלת עליהם בנוקשות רבה מזו המוטלת על הבנות – מובילה הן לאימוץ קפדני של תפקיד המין הגברי והן להתפתחות של עוינות וזלזול כלפי הנשים. לעומת זאת אצל הבנות – התנהגות החורגת מן המקובל אינה נתקלת בלחצים חברתיים תכופים. עם זאת, סבור לין שנטייתן לחוש נחותות מן הגברים מקורה ביחס שלילי של החברה כלפיהן ולאו דווקא במבנה האנטומי שלהן או "קנאת הפין" שלהן, כפי שסבר זיגמונד פרויד.
נראה, כי תהליך החיברות של נשים וגברים שונה מרגע לידתם. למשל, נהוג להלביש לבנים כחול לעומת ורוד לבנות. או לקנות צעצועי נשק לבנים ובובות לבנות. תהליכים אלו ורבים אחרים יוצרים קונפורמיות מגדרית של נשים וגברים לנורמות המצופות מהם.
תאוריית הציפיות
תאוריה זו (Expectation States Theory) מציעה כי הפרט משתמש במאפייני סטטוס, כגון: מין, גזע וגיל, כדי ליצור ציפיות ראשוניות לגבי יכולתו לפעול בחברה. לדוגמה: מצפים מגברים לאייש מקומות בעבודה בעלי כוח רב יותר מאשר המשרות בהן מחזיקות נשים, ולהשתמש בכוח הניתן להם מתוקף תפקידם, כלומר להיות יותר אגרסיביים ותחרותיים מאשר נשים. דוגמה נוספת, ייתכן למשל שאישה בתפקיד ניהול תוכל להיתפס כאמהית ורחמנית, בהתאם לציפיות המגדריות ממנה. ואילו מנהל לעומתה יתפס כיוזם וביצועיסט. זאת, אף על פי שלשניהם אותו סגנון ניהול, אך תגובת הסביבה אליהם לוקה בתפיסות מגדריות הנותנות להם ייצוג שונה בעיני המתבונן.
פרקטיקות של אפליית נשים
מאז שנות ה-70 וההצלחות של הפמיניזם הליברלי, המסגרת החוקית ברוב הדמוקרטיות המערביות היא נייטרלית מבחינת מגדר, אך על פי טענותיהן של מרבית הארגונים הפמיניסטים מצבן של נשים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינות אחרות, נשאר פחות טוב מזה של גברים. מספר תאוריות מנסות להסביר תופעה זו:
התאוריה המבנית
תאוריה זו (Structural Theory) טוענת כי אחת הסיבות למעמדן הנמוך של הנשים בחברה היא נגישות פחותה למשאבים אשר משפיעים על החברה. לכן אף כאשר הן נמצאות בעמדות כוח הזהות לאלו של הגברים (למשל במקום העבודה), נראה כי הן נופלות מהם במידת יכולתן להפעיל סמכות. המבנה ההיררכי של האנשים בסיטואציה משפיע על הדרך בה הם יתנהגו ויתפסו את התנהגותו של הזולת.
למרות חשיבותה של התאוריה המבנית, עקב הביקורת הרבה עליה היא אינה זרם מקובל כיום בסוציולוגיה להסבר תופעות חברתיות.
תאוריית הזהות המצבית
תאוריה זו (Situated Identity Theory) מאחדת שתי תאוריות: תאוריית האינטראקציה הסימבולית ותאוריית הייחוס. טענתה של תאוריה זו היא כי בכל סיטואציה בה נתקל הפרט, הוא מפרש את התנהגותו של האחר על-פי הסטראוטיפים בהם הוא מחזיק, ובמקביל האחר מנסה להתנהג על פי הציפיות של החברה אשר נובעות מהסטראוטיפים שיש לאנשים.
לדוגמה: כאשר גבר ואישה ממלאים תפקיד זהה בעבודה, הציפיות של הארגון והחברה מכל אחד מהם שונות, וזאת בשל הסטריאוטיפים המקובלים בחברה בקשר לכישורים השונים שיש לגבר ולאישה. כתוצאה מכך הגבר והאישה נוהגים באופן שונה בסיטואציה דומה, עקב הציפיות השונות של החברה מהם בתפקיד המסוים.
תקרת הזכוכית
סינדרום "תקרת הזכוכית" משקף אפליה בין גברים לנשים שאינה ניתנת למדידה כמותית. אמנם למראית עין נשים וגברים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ותפקידים בכירים, אבל קיימת "תקרת זכוכית" שקופה אשר עוצרת את הנשים בעלייתן אל מוקדי הכוח והכסף ורק בודדות מצליחות לעבור תקרה בלתי נראית זאת. למעשה תקרת הזכוכית שמעליה שוכנות עמדות הניהול הגבוהות לא הוסרה גם לאחר ההצלחה של נשים בכיבוש מקצועות שבעבר היו מבצרים גבריים כגון: רפואה, משפטים, מדעי המחשב, פסיכולוגיה, חשבונאות, אדריכלות ועוד. ניסיונות לשבור את תקרת הזכוכית אירעו למשל בפוליטיקה, שם הוקצו ("שוריינו") לנשים מספר מסוים של מקומות ריאליים במפלגות כדי לנסות לנתץ את אותה תקרת זכוכית.
תקרת הזכוכית, בהגדרתה, סמויה מן העין, ולכן קשה להוכיחה על סמך חוקים מפלים או אמירות מפלות, שהרי אלה הם בגדר אפליה גלויה. זיהוי קיומה של תקרת הזכוכית נעשה על-פי ממצאים סטטיסטיים, שמראים הבדל בקידומן של אוכלוסיות שונות, מבלי שניתן יהיה להסביר הבדל זה בקיומו של הבדל מהותי בין האוכלוסיות. סקרים המצביעים על דעה קדומה בקרב מקבלי ההחלטות, או על נטייה שלהם להעדיף אוכלוסייה מסוימת (מבלי שייתנו פומבי לכך) עשויים גם הם להצביע על קיומה של תקרת הזכוכית.
הדרה על בסיס מין
תאוריות רבות המתייחסות להדרה של נשים ויחסי מגדר טוענות כי יחידים בחברה מפלים על בסיס של מין או מוצא. הסיבה לכך לדעת סוציולוגים שונים היא הדרה על בסיס שוני. משמע, מעסיקים יעדיפו להעסיק אנשים הדומים להם, אלו שנמצאים בשכבה החברתית שלהם, אנשים שבאו מרקע או מוצא דומה, וממין זהה. מעשים אלו לא תמיד נעשים באופן מודע, אלא מובלעת בהם הנחה חברתית כי אנשים ידעו להסתדר טוב יותר עם אלו המכירים את הקודים החברתיים בהם הם פועלים. כך יוצא, שאם בפועל גברים רבים הגיעו לעמדות מפתח, הדרך לנשים, שוב, תהיה קשה יותר מבחינת המסלול לראש המדרג ההיררכי. ולהפך, ניתן יהיה למצוא גברים המופלים לרעה על ידי נשים בעמדות כוח על בסיס מינם. כתבות שונות בעיתונות הישראלית והעולמית על יחסים בין המינים במקום העבודה, מציינים כי גברים רבים מאוימים מסמכות נשית ומתקשים לקבל מהן הוראות. טענות מסוג אלו, אף הן גוררות אפליה, מאחר שהן מצמצמות פוטנציאלית את היכולת של נשים להתברג לתפקידים בעלי סמכות, עקב טענות מסוג זה.
פולקסווגן פולו
פולקסווגן פולו (בגרמנית: Volkswagen Polo) היא מכונית סופרמיני של הקונצרן הגרמני פולקסווגן. היא נמכרת ברחבי העולם במרכבי האצ'בק, סדאן וסטיישן אך הפופולרי ביותר הוא מרכב ההאצ'בק. מיוצרת בספרד במפעל של סיאט, שם מיוצרת גם האיביזה שחולקת פלטפורמה עם הפולו.
היסטוריה
הפולו הוצגה לראשונה בשנת 1975 כאשר היא נבנתה על אותה פלטפורמה כמו של אאודי 50 והייתה זהה כמעט לגמרי (עם הבדלים מינוריים) אך נמכרה במחיר זול יותר. שלוש שנים לאחר מכן אאודי הפסיקה לייצר את האאודי 50 היות שהוחלט שאאודי תתמקד בייצור מכוניות יוקרה. מאז ועד היום הפולו עברה חמישה דורות. בכל אחד מהדורות שונתה מעט בצורה החיצונית והפנימית כאשר התווספו תוספות שונות ורכבים שונים. הדור החמישי של הפולו אשר יצא לשוק בשנת 2009 חולק את אותה הפלטפורמה עם סקודה פאביה, סיאט איביזה ואאודי A1 (כולן שייכות לקבוצת פולקסווגן).
הדור הראשון של פולו הוצע במרכב האצ'בק, אליו הצטרף מרכב סדאן אך פולקסוואגן החליטו לשווק את דגם הסדאן בשם "פולקסוואגן דרבי". כאשר יצא הדור השני של פולו הוחלט לקרוא לו "פולו קופה" ודגם הסדאן נקרא "פולו קלאסיק". מאז הדור הראשון ועד היום מרכב האצ'בק תמיד היה יותר פופולרי מהשאר.
הדור הראשון הגיע עם מנוע בנזין בעל ארבעה צילינדרים עם מנועי 0.8 ליטר, 0.9 ליטר, 1.1 ליטר ו-1.3 ליטר ותיבת הילוכים ידנית בעלת ארבעה הילוכים.
בשנת 1979 הוחלט לשנות במעט את צורתה. פגוש הניקל הוחלף על ידי פגוש מפלסטיק, הגריל הקדמי שונה במעט וכך גם הדשבורד.
הדור השני הוצג לראשונה בשנת 1981 ויוצר עד שנת 1990. לראשונה לצד מנוע בנזין, הוצע גם מנוע דיזל. במקומות רבים הרכב שווק כ"פולו דרבי". במהלך שנות ה-80 פולקסווגן רכשה את סיאט הספרדית והעבירה חלק מייצור הפולו לספרד. הרכב זכה להצלחה גדולה והתחרה מול סיטרואן AX, אוסטין מטרו ופורד פיאסטה. עד שנת 1986 נמכרו שני מיליון רכבי פולו מהדור השני. הרכב הוצע עם מנועי בנזין ודיזל 1.0 ליטר, 1.1 ליטר ו-1.3 ליטר עם הזרקת דלק אוטומטית וממיר קטליטי. החל משנת 1986 פולקסווגן הציעה גם את דגם ה"פולו GT40" הספורטיבי עם מנוע 1.3 ליטר המספק 116 כוחות סוס.
הדור השלישי היה דגם חדש לגמרי, בנוי על מרכב חדש (אותו מרכב שימש גם את סיאט איביזה-דור שני). הדגם המוחדש הוצע עם מנועי בנזין ודיזל. בשנת 1999 הדור השלישי עבר מתיחת פנים משמעותית מאוד. הוא גדל בממדים שלו וכמעט כל מכלולי הרכב שודרגו. לראשונה הרכב הוצע עם שתי כריות כבר בגרסה הבסיסית. גם המנועים הוחלפו. הרכב הוצע עם מנוע 1.4 ליטר בעל 3 צילינדרים במרכב האצ'בק ומנוע 1.6 ליטר. בארגנטינה הדגם המשודרג נמכר לצד הדגם הקודם שנקרא "פולו קלאסיק". בין השנים 1996–2002 פולקסוואגן ייצרה את "פולו פלאיה" שהייתה מבוססת על המרכב של פולו דור שלישי אך הייתה מיועדת אך ורק לשוק של דרום אפריקה.
בשנת 2001 הוצג לראשונה הדור הרביעי של הפולו ושנה לאחר מכן הוא כבר החל להימכר. גם הדור הזה שונה מקודמו החל מהפלטפורמה, דרך פנים הרכב ועד הקוסמטיקה. לראשונה מאז 1990 פולו חזרה לפנסים העגולים שאפיינו אותה בתחילת שנותיה. הרכב הוצא בגרסאות האצ'בק וסדאן (אשר יועד בעיקר למדינות מתפתחות). בשנת 2005 הוחלט לעשות מתיחת פנים בסגנון של פולקסווגן פאסאט.
גם הדגם החמישי זכה לתצורת סדאן, אך בדומה לדור הקודם גם היא יועדה לשווקים מתפתחים בעיקר. הפולו סדאן מיוצרת ברוסיה, ושלדתה ומתליה מותאמים למזג האוויר המקומי.
בשנת 2015 החל שיווקה של גרסת ה-GTI הספורטיבית של הסופרמיני הגרמנית לאחר מתיחת הפנים - הרכב משווק עם מנוע טורבו בנזין 1,800 סמ"ק המספק 192 כוח-סוס, וגיר אוטומט (DSG) כסטנדרט. בהתאם לבקשת הלקוחות החל ייבוא הגרסה הידנית בהזמנות מיוחדות לקראת סוף השנה, אך גרסה זו נמכרת במספרים נמוכים ועל כן נדירה יחסית בארץ.
בסתיו 2020 עוצבה הפולו מחדש באופן חזותי עם המעבר לשנת דגם 2021. מאז סופקו לרכב הלוגו החדש של פולקסווגן וכיתוב פולו על הדלת האחורית, שהייתה פעם בצד שמאל תחתון, יש כעת הוצב בגופן חדש באמצע, תחת הסמליל VW. מבחינה טכנית, היה עדכון ל"ערכת ערכת מידע 3 מודולרית" (MIB3).
841 נוסע צפונה צפונה
841 נוסע צפונה צפונה (קרי: "שמונה-ארבע-אחת נוסע צפונה-צפונה") הוא רומן רדיופוני (תסכית) ששודר בגלי צה"ל בשנים 1987-1986. התוכנית הורכבה מ-52 פרקים בני שעה, פרי עטו של הסופר איתמר לוי. כל פרק גולל סיפור מנקודת מבטו של נוסע אחר במהלך נסיעה בקו האוטובוס המאסף של אגד מספר 841 שנסע מתל אביב לקריית שמונה דרך כביש 40, עפולה, טבריה, צומת גולני דאז וראש פינה.
זמן קצר לאחר פרסום ספר הביכורים של לוי, "זליג מיינץ וגעגועיו אל המוות" (1985) פנה אליו פנחס עידן, מנהל מחלקת האומר בתחנה הצבאית והציע שיפרסם "רומן רדיופוני" בהמשכים, רעיון אליו נחשף מפקד התחנה, נחמן שי, בעת שהותו בארצות הברית. התוכנית שודרה במתכונת של פרק שבועי במהלך שנה.
זיטי
זיטי היא סוג של פסטה שמקורה בקמפניה. היא מעוצבת כצינור רחב וארוך, באורך כ-25 סנטימטרים. לפני הבישול, יש לשבור את הפסטה לחתיכות קטנות יותר. זיטי דומה לבוקטיני אך היא עבה יותר.
זיטי ממולאת ונאפית לעיתים קרובות, כאשר פנה, פסטה צינורית נוספת אך כזו שקצרה יותר, נאכלת עם רוטב או משומשת בסלטי פסטה.
זיטי בארצות הברית מקושרת לרוב למאכל האיטלקי-אמריקאי של זיטי אפויה, למרות שמשתמשים בה גם בפסטה אלה נורמה.
בסיציליה, הזיטי מוגשת באופן מסורתי בסעודת חתונה. מקור המילה זיטי, Ziti, היא צורת הרבים של המילה zito, שפירושה "כלה" או "חתן" בדיאלקט סיציליאני.
הביטוי "קופסת זיטי" משמש כמטאפורה לאלף דולר. המונח הזה התפשט והפך לסלנג בניו יורק בסדרת דרמת הפשע 'The Sopranos'.
סטפני פראפר
סטפני פראפר (בצרפתית: Stéphanie Frappart; נולדה ב-14 בדצמבר 1983) היא שופטת כדורגל צרפתייה. משמשת כשופטת במשחקים מקומיים בצרפת, וכן במסגרות משחקים של אופ"א ופיפ"א. נמצאת ברשימת שופטי פיפ"א משנת 2009, שפטה בגמר גביע העולם בכדורגל נשים 2019 וכן במספר משחקים חשובים נוספים. פראפר היא האישה הראשונה ששפטה משחקי כדורגל גברים בליגות הבכירות בצרפת, ואף הייתה לאישה הראשונה ששפטה משחק כדורגל גברים בעל חשיבות גבוהה במסגרת אופ"א, כאשר שימשה כשופטת הראשית במשחק הסופר קאפ האירופי לשנת 2019.
בשנת 2011 החלה לשפוט לראשונה במשחקי כדורגל גברים, כאשר ניהלה משחקים בליגה הצרפתית השלישית. בשנת 2014 נהפכה לאישה הראשונה ששופטת במשחקי ליגת המשנה הצרפתית. שפטה לראשונה במשחקי גביע העולם בכדורגל נשים בשנת 2015.
באפריל 2019 הוכרז כי פראפר תהיה לאישה הראשונה שתשפוט במשחקי ליגת העל הצרפתית. ב-28 באפריל שפטה במשחק בין אמיין לשטרסבורג.
פראפר נבחרה לסגל השופטים בגביע העולם בכדורגל נשים 2019 שנערך בצרפת, ואף שפטה במשחק הגמר, בו גברה נבחרת ארצות הברית על נבחרת הולנד.
ב-14 באוגוסט 2019 שפטה פראפר במשחק הסופר קאפ האירופי בו התמודדו ליברפול וצ'לסי.
ב-2020 הייתה פראפר האישה הראשונה ששפטה משחק בליגת האלופות (בין יובנטוס ודינמו קייב). ב-2021 הייתה האישה הראשונה ששפטה משחק במוקדמות המונדיאל, וב-2022 הייתה האישה הראשונה ששפטה משחק בטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל, בין נבחרות גרמניה וקוסטה ריקה (מוקדם יותר שימשה גם כשופטת רביעית במשחקים בין מקסיקו לפולין ובין פורטוגל וגאנה).
מרד אן לושאן
מרד אן לושאן (בסינית: 安祿山之亂, בפין-יין: Ān Lùshān zhī luàn), מכונה לעיתים גם מרד אן-שי (בסינית: 安史之亂, בפין-יין: Ān Shǐ Zhīluàn), הוא מרד שהתעורר כנגד שושלת טאנג הסינית באמצע המאה השמינית לספירה. המרד החל כאשר אן לושאן, ממצביאיה הבכירים של השושלת, החליט לפנות כנגדה ולהקים שושלת חדשה - שושלת יאן; והסתיים בהתפוררות הדרגתית של המרד לאחר שהמורדים ספגו תבוסות. למרד היו השלכות משמעותיות: הוא גרם לנזק עצום בצפון סין וערער את היציבות של השושלת ואת האמון בין ההנהגה לבין הצבא. בנוסף, המרד אפשר לאויביה של סין לנצל את חולשתה ולכבוש ממנה שטחים משמעותיים. מרד אן לושאן נחשב לקו פרשת מים בתולדות שושלת טאנג, ומסמן את תחילת דעיכתה של השושלת, שנמשכה עד לנפילתה הסופית, כ-150 שנים מאוחר יותר.
יחסית לאוכלוסיית העולם, מרד לושאן היה האירוע הקטלני ביותר בהיסטוריה. כשני שלישים מאוכלוסיית סין, שישית מאוכלוסיית העולם, נהרגו במרד ובעקבות האנרכיה והרעב שפשו בעקבותיו.
מצב פוליטי, צבאי, חברתי וכלכלי לפני המרד
באמצע המאה השמינית הגיעה סין הקיסרית של שושלת טאנג לשיא זוהרה. הייתה זו תקופה של התפשטות טריטוריאלית מסיבית, טאנג השתלטה על אגן הטארים במערב וזכתה גם לניצחונות גם כנגד הטיבטים, הח'יתאנים וממלכת נאן ג'או. הייתה זו גם תקופה של פריחה כלכלית, עם התפתחות המסחר הבינלאומי בדרך המשי והצלחתה הגדולה של שיטת השדות השווים בחקלאות הסינית. סין כרתה בריתות עם שכניה, כמו האויגורים ומיקמה את עצמה כמעצמה הגדולה במזרח אסיה, ללא מתחרים של ממש.
עם זאת, כבר בשנות הארבעים של המאה השמינית ניתן היה לראות סדקים בכוחה של השושלת. שיטת הבחינות הקיסריות העניקה אז עדיפות לתושבי הבירה הקיסרית, צ'אנג אן (כיום שיאן), הללו העדיפו להישאר בבירה ובכך התרופפה השליטה של הקיסרים במחוזות המרוחקים. לעיתים הקיסר היה ממנה פקיד שסרח לתפקיד במחוז מרוחק כעונש. דבר זה סייע בהמשך לצמיחתו של המרד בפריפריה הקיסרית.
כמו כן, שיטת השדות השווים, לפיה האדמה היא של הקיסר ולפיכך לא ניתנת להורשה, הקיסר הוא המעניק אדמה באופן שוויוני לאיכרים והם חייבים בתשלום מס על אדמה זו, התבססה על כך שיש מספיק אדמה הניתנת לעיבוד בסין. עם הפריחה הכלכלית והעלייה בכמות האוכלוסין הצטמצמה האדמה הפנויה ורבים, שלא הייתה להם אדמה לעבד הפכו לנוודים ומובטלים. בבירה היה עושר רב, אך באזורים החקלאיים היו עוני רב שסייע בצמיחת המרד.
בשנות הארבעים נערכה בסין אף רפורמה צבאית. שושלת טאנג בתחילת דרכה, הסתמכה על שיטת חיילי המפקדות. לפיה ישנן משפחות של חיילים, החייבים באימונים צבאיים לעיתים ובשירות לפי הצורך, החיים ומנהלים משקים חקלאיים בקצוות של הקיסרות ובתמורה הם פטורים ממסים. עם התרחבות האימפריה שיטה זו לא הספיקה שכן נדרש כוח צבאי לתקופות שירות ארוכות. הוחלט להקים עשרה פיקודים אסטרטגיים בסין, להם מפקד קבוע לתקופה ארוכה וצבא קבוע המגויס מדלת העם הסינית, ומן הנוכרים, בעיקר הטורקים המזרחיים, ששולבו בסין בסוף המאה השביעית. חיילי הצבא החדש כונו "ג'יין-אר" שפירושו: "ברנשים איתנים". הרפורמה הביאה לנאמנות של החיילים למפקדיהם יותר מאשר לשושלת ולמפקדים עצמאיים וחזקים, הנמצאים עם צבא גדול במקומות מרוחקים שהחצר מיעטה להתערב בענייניהם.
בתחילה, השיטה הצבאית החדשה זכתה להצלחות. מסעי מלחמה של מצביאים מוכשרים הביאו את שטחה של השושלת לשיא, כאמור, אולם בשנת 751 ספגו הכוחות הסיניים תבוסות כמעט בכל החזיתות, בדרום כנגד נאן ג'או; בצפון המערב המצביא הוותיק והמוערך, גאו סיין-גה, הפסיד לערבים בקרב טלאס, המסמל את שיא ההתפשטות הסינית מערבה; ובצפון המערב הפסיד המצביא אן לושאן בקרב כנגד הח'יתאנים.
הקיסר הסיני משנת 712 עד למרד, שואן-דזונג, שבתחילת דרכו היה פעלתן ונמרץ, עם הזדקנותו החל להזניח את ענייני הממשל. הוא הפקיד עוד ועוד תפקידים בידי ראש ממשלתו, לי לין-פו, ובעצמו פנה לעיסוק בבודהיזם טנטרי ובאמנות. פילגשו האהובה של הקיסר, יאנג גוי-פ'יי, שעל יופייה וסיפור אהבת הקיסר אליה ישנן אגדות, שלטה בקיסר למעשה, ומינתה את מקורביה לתפקידים בכירים. כשהזדקן לי לין פו, מינתה יאנג את מקורבה יאנג גו-ג'ונג, שהיה פחות מוכשר, אך יותר יהיר ומושחת. במצב פוליטי וחברתי זה הכל היה מוכן למרד שיזעזע את השושלת.
המצביא אן לושאן
אן לושאן היה מצביא מוכשר, ממוצא טורקי מעורב. ההיסטוריה המסורתית, העוינת כלפיו מסיבות מובנות, מציגות אותו באופן נלעג ושלילי. הוא מתואר כאדם שמן במידה חריגה, כשקרן שהצלחותיו הצבאיות היו קטנות יחסית ורק דיווחיו השקריים לחצר הביאו אותו למעמד נכבד. עם זאת אין חולק על העובדה שהוא הצליח להגן על צפונה של השושלת במשך שנים ולזכות בניצחונות. אן היה חביבו של הקיסר והיה גם מקושר ליאנג גו-פ'יי, בביקוריו בבירה היה נפגש עם הקיסר רבות והיה נחשב לאחד הגנרלים המקושרים ביותר לקיסר. אן היה המפקד של שלושה פיקודים אסטרטגיים חשובים בצפון מערב המדינה, והיה אחראי למלחמה בח'יתאנים. תחת פיקודו היו למעלה מ-160,000 חיילים. הוא היה המפקד בזירה זו במשך 12 שנים, וזכה להצלחות.
לא ברור אם אן פתח במרד בשל אילוץ או שהוא תכנן את המרד מראש. בכל מקרה, מתנגדיו בחצר הקיסר טענו שהוא חותר תחת השלטון ומעוניין בהפיכה. לי לין-פו נתן בו אמון לכן תפיסות אלו לא קנו מהלכים בחצר בתחילה, אולם לאחר מותו של לי, בשנת 752, ומינויו של יאנג גו-ג'ונג, החלו להישמע קולות המאשימים אותו בבגידה. תבוסתו של אן בקרב כנגד החית'אנים בשנת 751 סייעה לסיעת מתנגדיו. ההתנגדות לאן הלכה והחריפה, והלה הבין שבקרוב הוא יודח ויוצא להורג באשמת בגידה. בשנת 755 החליט לצאת למסע עונשין כנגד יאנג, ויצא בראש כוחותיו לכיוון הבירה.
ההתקפה על צ'אנג אן
באביב 756 חידש אן את התקפתו לכיוון הבירה צ'אנג אן, וההתנגדות של נאמני הקיסר לא הצליחה לבלום אותו. המצביא גאו סיין-ג'ה, שנחשב לאחד המצביאים המוערכים בסין בעקבות ניצחונותיו על הערבים והטיבטים, הוצא להורג בשל תבוסה שספג בקרב כנגד אן. המצביא גה-שו חאן החזיק במעבר טונג גואן האסטרטגי, אך בניגוד לדעתו קיבל פקודה לעזוב את עמדותיו ולהתקיף, לאחר שגה-שו הובס לא נשארו כוחות שהיה באפשרותם לעצור את המורדים מלהגיע לצ'אנג אן. בשלב זה של המלחמה המצביא היחיד שהצליח להגיע להישגים היה ג'אנג סון, שהצליח להגן על העיר שאנג צ'יו, ובכך למנוע מהמורדים לבצע התקפה גדולה דרומה.
הייתה זו נקודת השפל של שושלת טאנג. הקיסר וכמה ממקורביו ברחו מצ'אנג אן לכיוון סצ'ואן ובדרך רצחו כמה משומרי הראש שלו את הפילגש יאנג גו-פיי ואת ראש הממשלה יאנג גו-ג'ונג, שהיו שנואים במיוחד. יורש העצר, לי חנג, סירב להצטרף אל אביו בבריחתו, נשאר בצ'אנג אן והכריז על עצמו כקיסר החדש, סו-דזונג. אביו, הקיסר שואן-דזונג, נאלץ לוותר על שלטונו מרצון לטובת בנו, שכן בשל המצב החמור הוא איבד את אמונם של רבים בחצרו, הוא התגורר בצ'נגדו עד לפטירתו בשנת 762. בקיץ 756 נכנס אן לושאן לצ'אנג אן, השתלט עליה ובזז אותה, בשלב זה היה נראה ששושלת טאנג הגיעה אל קיצה.
הדיפת המורדים
ההצלה של שושלת טאנג לא הגיעה בעקבות מתקפה גדולה ויזומה, אלא בעקבות מלחמת התשה שניהלו נאמניה בעורף המורדים. בשנה שלאחר כיבוש צ'אנג אן נאלצו המורדים להילחם על נקודות מפתח רבות בשטחם שלהם, אותן תפסו נאמני השושלת. האירוע המפורסם ביותר בהקשר זה הוא קרב סוי-יאנג, שנערך בין כוחות גדולים של המורדים לבין כוח קטן יחסית הנאמן לטאנג, בפיקודו של ג'אנג סון. במהלך קרב זה הצליחו נאמני טאנג להחזיק בעיר סוי יאנג במשך עשרה חודשים, למרות מצור והתקפות קשות של המורדים. קרב זה התפרסם בשל מעשי הקניבליזם שהתרחשו בו, בשל המחסור במזון, ג'אנג וצבאו הרגו ואכלו את תושבי העיר (על פי מקורות מסורתיים: כ-20,000 איש). לבסוף הצליחו המורדים לכבוש את העיר, ימים ספורים לפני שהגיעו תגבורות של טאנג. עמידתם של ג'אנג ואנשיו בלמה את כוחות המורדים מלפלוש לעמק היאנגצה.
לטובת נאמני טאנג פעל גם חוסר הסדר במחנה המורדים. בשנת 757 חלה אן לושאן במחלת עור קשה וכנראה גם לקה בנפשו, הוא נרצח באותה השנה בידי בנו, אן צ'ינג סו', שהכתיר את עצמו לקיסר החדש של שושלת יאן. הוא היה חסר את היוקרה ואת הכישורים של אביו, ולא הצליח ללכד את מחנהו. מציאות זו נוצלה על ידי נאמני טאנג, שארגנו התקפת נגד גדולה, בפיקוד המצביאים פו-גו חואי-אן וגו דזה-יי. ההתקפה הייתה מוצלחת תוך זמן קצר הצליחו נאמני טאנג לכבוש את צ'אנג אן, ולאחר מכן את לוו יאנג.
ההצלחה של שה סה-מינג ודיכוי המרד
המורדים הצליחו להשיג הצלחות נוספות לאחר שאחד מבכירי מצביאיו של אן לושאן, שה סה-מינג, רצח את אן צ'ינג סו' ומינה את עצמו לקיסר. הוא הצליח לאחד סביבו את מחנה המורדים, ובשנת 759 להתקיף את לוו יאנג ולכבוש אותה שוב. הצלחתו של שה הביאה אותו להתארגן למתקפה נוספת בכיוון צ'אנג אן, אלא שאז נרצח על ידי בנו שלו, שה סה-אוי, ומחנה המורדים התפורר שוב.
השפעות
למרד אן לו שאן היו השלכות מרחיקות לכת. מספר ההרוגים היה עצום: מוערך בכ-36 מיליון, מה שעושה את המרד לאירוע הרצחני ביותר בתולדות האנושות ביחס לאוכלוסייה העולמית, כ-15%. להשוואה, יחס דומה בזמן מלחמות העולם של המאה ה-20 היה מביא לכ-300 מיליון קורבנות. רוב הקורבנות לא מתו כתוצאה ישירה מהמלחמה, אלא במגפות וברעב שהתפרץ בעקבות הפגיעה בתעלות ההשקיה בסין, שבלעדיהן לא היה ניתן לעבד את כל חלקות האדמה. הנזק של המלחמה היה רב גם בתחום התשתיות, בפגיעה, כאמור, בתעלות, ובערים המרכזיות שנכבשו ונבזזו שוב ושוב. החבלים הצפון מזרחיים העשירים של סין: חביי וחנאן, נפגעו קשות והיה בהם הרס רב. בתקופת המרד השליטה המרכזית על סין התרופפה, ובמקומות רבים ניצלו עובדה זו פורעי חוק וגרמו לאי סדר. על נזקי המרד ניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין, בו ירד מספר משקי הבית מ-9,000,000 לפני המרד ל-2,000,000 אחריו, עובדה זאת מבטאת גם את כמות ההרוגים וגם את חוסר היכולת של הקיסרות לפקוד את כל התושבים לאחר המרד.
את חולשתה של שושלת טאנג, בעקבות המרד, ניצלו אויביה. הטיבטים פלשו לסין בשנת 763, והצליחו אף לכבוש לזמן קצר את הבירה צ'אנג אן. הם גם ניתקו את פרוזדור גאן סו המוביל אל אגן הטארים, ובכך איבדה סין את השליטה באזור זה למשך 1000 שנים כמעט. יוקרתה של שושלת טאנג נפגעה אנושות, והשושלת לא הצליחה לשחזר את תקופת הזוהר שלה מאז המרד ועד לנפילתה במאה העשירית.
המרד גרם גם לחוסר אמון בין השלטון המרכזי הסיני לבין מפקדי הצבא וראשי החבלים. לאורך כל המשך תקופת טאנג הייתה מתיחות בין החצר לבין השלטון המקומי.
בשל כל התוצאות האלו, מרד אן לושאן מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה של שושלת טאנג ומסמל את המעבר מתקופת הזוהר של תחילת ימי השושלת לדעיכתה בשלהי ימיה.
לאו שאין בו מעשה
בהלכה, לאו שאין בו מעשה הוא מצוות לא תעשה שעבירה עליה אינה כרוכה במעשה פיזי. העובר על לאו שאין בו מעשה אינו לוקה עליו.
מצוות לא תעשה, המכונה גם לאו, היא מצווה המתחילה במילה "לא". על מנת לעבור על חלק מהלאווים, נדרשת עשיית מעשה, כגון: "לא תרצח". אך קיימות מצוות לא תעשה, שהעבירה עליהן אינה כרוכה במעשה, כגון הנודר נדר להקריב קורבן לאלוהים אם יעברו שלושה רגלים, והנודר לא יקריב את הקורבן, הרי הוא עבר על מצוות לא תעשה של בל תאחר, מבלי לעשות מעשה באופן פיזי.
הפטור ממלקות
בניגוד לשאר הלאווים, על לאו שאין בו מעשה על פי רוב לא נענשים במלקות, כיוון שעונש מלקות נלמד מפסוק שהוקש לאיסור של חסימת שור, ובו יש מעשה. ישנם מקרים יוצאים מהכלל, בהם מושת עונש מלקות על העובר על לאו שאין בו מעשה:
איסור לאו בדיבור
בתלמוד מובאת מחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש, האם דיבור נחשב מעשה. לדעת רבי יוחנן, דיבור נחשב למעשה, בעוד לדעת ריש לקיש, דיבור לא נחשב למעשה. לדעת התוספות, רבי יוחנן סובר שדיבור נחשב למעשה רק אם הדיבור גורם למשהו לקרות, אבל אם הדיבור עצמו הוא החטא אז גם רבי יוחנן מסכים שזה לא נחשב מעשה. להלכה נפסק כדעת רבי יוחנן.
איסורים שניתן לעבור עליהם במעשה ובלא מעשה
דעתו של הרמב"ם היא שאם אדם עבר את האיסור על ידי עשייה הגם שהלאו אינו מורה על אי עשיית מעשה, חייב מלקות. לדוגמה, הקונה חמץ בפסח לוקה משום האיסור של "לא יראה" ו"לא ימצא" למרות שאיסורים אלו אינם מורים על אי עשיית מעשה.
בספר החינוך כתוב שלאו שניתן לעבור עליו ללא עשיית מעשה, גם כאשר אדם עובר עליו על ידי עשיית מעשה הוא לא לוקה, כיוון שהלאו נחשב ללאו שאין בו מעשה.
במגיד משנה מובא הסבר לפיו לאו שיש אפשרות לעבור עליו במעשה נחשב כלאו שיש בו מעשה, גם אם האדם עבר עליו ללא מעשה.
מקהלות
בני ישראל הגיעו אל מקהלות מחרדה, לאחר מכן המשיכו במסעם וחנו בתחת.
יש הטוענים כי מקהלות היא קהלתה, אחת התחנות הקודמות של בני ישראל במסע, המוזכרת מעט קודם לכן – ב. בתרגום השבעים ובתרגום המיוחס ליונתן נקראת גם קהלתה "מקהלת".
חבורה חופשית
חבורה חופשית היא חבורה שקבוצת היוצרים שלה X אינה מקיימת אף יחס. בחבורה כזו כל איבר הוא מילה סופית ב'שפה' שהאותיות שלה הן הסימנים x, x^{-1} עבור x\in X, ואין בה שתי אותיות רצופות מן הצורה xx^{-1} או x^{-1}x. הכפל בחבורה מוגדר על ידי הדבקת שתי המילים זו לזו, ומחיקת הצירופים האסורים אם יש כאלה. את החבורה המתקבלת מבניה זו מסמנים ב-. ראו גם מונואיד חופשי.
בחבורה חופשית קל לערוך חישובים, משום שכל איבר מוצג על ידי מילה אחת ויחידה. בפרט, בחבורה כזו יש פתרון פשוט לבעיית המילה ובעיית הצמידות.
אם שתי קבוצות X ו-Y הן בעלות אותה עוצמה, אז החבורות ו- איזומורפיות זו לזו. בפרט, את החבורה הנוצרת על ידי קבוצה (כלשהי) בגודל n מקובל לסמן ב-. מספר היוצרים של חבורה חופשית מוגדר היטב (כלומר, בחבורה חופשית לא יכולות להיות שתי קבוצות יוצרים חופשיות בגודל שונה), והוא נקרא הדרגה של החבורה. את הדרגה של חבורה חופשית F מסמנים ב-rank(F). כך למשל.
הראשון להגדיר חבורה חופשית (נוצרת סופית) היה Walther von Dyck, ב-1882, שביקש לתת תיאור אלגברי מדויק למושג הפעולה הגאומטרית של חבורה על המרחב. הוא הראה שכל חבורה נוצרת סופית היא מנה של חבורה חופשית. המשפט המשמעותי הראשון בתחום הנקרא היום תורת החבורות הקומבינטורית הוא משפט נילסן-שרייר, הקובע שתת-חבורה של חבורה חופשית גם היא חבורה חופשית. אולי במפתיע, הדרגה של תת-חבורה מאינדקס סופי תמיד גדולה מזו של החבורה: אם F חופשית ו-H \leq F תת-חבורה מאינדקס סופי, אז. אם F חבורה חופשית נוצרת סופית, אז לכל אנדומורפיזם, תת-החבורה הקבועה היא נוצרת סופית. אם \sigma אוטומורפיזם, הדרגה של F^{\sigma} אינה עולה על זו של F. החיתוך של שתי תת-חבורות נוצרות סופית של F הוא תת-חבורה נוצרת סופית.
חבורה חופשית היא אובייקט חופשי בקטגוריה של החבורות. בניסוח אחר, חבורה חופשית F עם קבוצת יוצרים X מקיימת את התכונה הבאה, הנקראת אוניברסליות: לכל חבורה G ופונקציה קיים הומומורפיזם יחיד המקיים, כאשר הוא השיכון של X ב-F. בפרט נובע מזה שעבור כל חבורה G הנוצרת על ידי הקבוצה X, קיים אפימורפיזם, ובמילים אחרות כל חבורה אפשר להציג כחבורת מנה של חבורה חופשית. אם G \cong F/N כאשר חופשית, אז  חופשית (לפי משפט שרייר), והיוצרים שלה, איברי R, נקראים יחסים של G. המנה  מסומנת ב- ונקראת הצגה של G על ידי יוצרים ויחסים (זוהי presentation, להבדיל מ-representation).
חבורת האוטומורפיזמים
חבורת האוטומורפיזמים של חבורה חופשית נוצרת על ידי פעולות טבעיות על היוצרים, מן הצורה, והיחסים בין היוצרים האלה מוכרים וידועים. מחבורת האוטומורפיזמים החיצונית יש הטלה טבעית על החבורה הליניארית, המוגדרת על ידי ההטלה. כאשר n=2, חבורת האוטומורפיזמים החיצונית איזומורפית ל- (Nielsen, 1917).
תורה מסדר ראשון
ב-1945 שיער אלפרד טרסקי שלכל החבורות החופשיות עם יותר מיוצר אחד יש אותה תורה מסדר ראשון. כלומר בדיוק אותם משפטים מסדר ראשון נכונים בכל חבורה חופשית מלבד \mathbb Z (שהיא החבורה החופשית היחידה שהיא אבלית). ההשערה הוכחה באופן בלתי תלוי על ידי צליל סלע ועל ידי Kharlampovich ו-Myasnikov, שבנוסף הוכיחו שתורה זו כריעה.
צלקת
רקמת צלקת איננה זהה לרקמה אותה היא מחליפה, והיא בדרך כלל בעלת איכות תפקודית נמוכה יותר. צלקות בעור למשל פחות חסינות מול קרינה אולטרה-סגולה (UV). בנוסף, בלוטות זיעה, מלנוציטים וזקיקי שיער אינם מתפתחים ברקמה התחליפית. התקפי לב גורמים ליצירת צלקות בשריר הלב, אשר בתורן מביאות להיחלשותו של השריר ולאפשרות לכישלונו (המתבטא באי-ספיקת לב). מצד שני, ישנן רקמות תאים המסוגלות להתאחות ללא כל הידרדרות מבנית או תפקודית. רקמת עצמות, למשל, עשויה להיות חזקה יותר מבחינה מבנית לאחר איחוי שבר.
צלקת בעור
צלקות בעור נגרמות כאשר השכבה העמוקה העבה של העור, הדרמיס, נפגעת. רוב צלקות העור הן שטחיות והסימן שנשאר הוא קל. האדמומיות הנשארת לאחר ריפוי פצע שטחי איננה נחשבת לצלקת, והיא בדרך כלל נעלמת לאחר מספר שבועות.
על מנת לתקן את הנזק שנגרם, הגוף מניח סיבי קולגן חדשים. תהליך זה מוביל ליצירת צלקת. כיוון שהגוף לא יכול לשחזר את הרקמה כפי שהייתה, הרקמה החדשה תהיה בעלת מרקם ואיכות שונה מהרקמה שמסביב.
צלקות אבנורמליות
ישנם שני סוגים של צלקות הנוצרות כתוצאה מכך שהגוף מייצר עודף קולגן:
לחלופין, צלקת יכולה להיות בצורת גומחה שקועה בעור. גומחות אלו נוצרות כאשר מבני הייסוד התומכים בעור, כגון רקמות שומן או שריר, אבדו.
הטיפול בצלקת
לא ניתן להיפטר לגמרי מצלקת, היות שתמיד יישארו עקבות במקום. לעומת זאת, ניתן לשפר את המראה של האזור בעזרת מספר סוגים של טיפולים:
ג'ון דרמאני מהאמה
ג'ון דרמאני מהאמה (John Dramani Mahama; נולד ב-29 בנובמבר 1958) הוא פוליטיקאי גאנאי, שכיהן כנשיא גאנה מיולי 2012 עד ינואר 2017.