cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדר בלשון
סגנון מגדרי
העברית בת ימינו היא שפה מחויבת-מגדר, וכך גם שפות רבות אחרות. ההתנסחות בשפות אלה מתאפיינת על פי רוב (אך לא בהכרח) בסגנון שבו מוענקת דומיננטיות-יתר לאחד משני המינים כברירת מחדל. סגנון כזה נקרא "מגדרי". למשל, בהתייחסות לקבוצת בני אדם הכוללת גברים ונשים - ברירת המחדל בעברית היא המין הדקדוקי הזכרי, ובדומה לכך ברוב השפות מחויבות-המגדר (להוציא כמה שפות אפריקניות מחויבות-מגדר שבהן הדומיננטיות מוענקת למין הנשי, ולהוציא כמה שפות מחויבות-מגדר שבהן אין שום ברירת מחדל לטובת אף מגדר). למשל, בכיתוב על תמרור בעברית מועדף הנוסח: "סע בזהירות" על פני "סעי בזהירות", וכדומה. גם חז"ל גרסו שככלל הושוו הנשים והגברים בכל ציווי התורה, כך שלדוגמה איסור לא תרצח חל על גברים ונשים כאחד.
עם זאת, כמה מפסוקי התנ"ך שכתובים בלשון זכר, נתפרשו כציוויים שנאמרו דווקא אל הזכר. למשל, את הציווי :דרשו בספרי "מלך - ולא מלכה". וכן, את הציווי דרשו חז"ל: "עמוני - ולא עמונית, מואבי - ולא מואבית", דרשה שנומקה בכך שנשים אין דרכן לצאת לקדם פני אורחים, או בדיוק אריכות נוסח הכתובים ("עמוני" ולא "עמון").
בנסיבות אלה של מאפייני השפה העברית, אין זה מפליא שרש"י הוטרד מהשאלה מדוע נכתב בספר שמות "מכשפה לא תחיה", ותשובתו: "אחד זכרים ואחד נקבות אלא שדיבר הכתוב בהווה" - כלומר, במציאות הרגילה היה הכישוף נוהג יותר אצל נשים מאשר אצל גברים, ולכן חרג הכתוב מברירת המחדל. כתיבה ברוח זו אפיינה את כתיבתם של ספרי בישול אחדים, שנכתבו בלשון נקבה - "קלפי, חתכי, טגני", אך לקראת סוף המילניום חל מעבר לכתיבה שוויונית יותר, שינוי וספרי הבישול בעברית כתובים בשפה נייטרלית - "מקלפים, חותכים, מטגנים".
הדומיננטיות של השימוש במגדר הזכרי בשפה העברית, הנובעת מההתנהלות החברתית המקובלת, מתבטאת גם בספר החוקים של מדינת ישראל. חוק הפרשנות, המפרש מונחים שונים בחוקי המדינה, קובע כי "האמור בלשון זכר — אף לשון נקבה במשמע, וכן להפך". בפועל, רוב רובם של החוקים מנוסחים בלשון זכר. במקרים הספורים שבהם החוק מנוסח בלשון נקבה, מדובר בעיקר בהתייחסות לתפקידים המזוהים יותר עם נשים. כך, למשל, שני חוקים המסדירים את העיסוק במקצועות רפואה האחד נקרא "פקודת האחיות", והאחר - "פקודת הרופאים". ניתן למצוא בספר החוקים יועץ מס, יועץ השקעות ויועץ משפטי, אולם רק יועצת אחת - לענייני מעמד האישה. בסעיפים המגדירים את עבירת הסרסרות בחוק העונשין נקט המחוקק גישה כפולה: בתחילה נקבע כי סרסור הוא "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות", אך בהמשך נקבע כי "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע [...] חזקה עליו שהוא חי על רווחיה". בחוק זכויות החולה ניכרת אבחנה בין שלוש רמות שונות של זיהוי מקצועות עם נשים: "מטפל" - "רופא, רופא שיניים, סטז'ר, אח או אחות, מיילדת...".
מגדר לשוני ואסוסיאציות למגדר
בניסוי בלשני שביקש לבדוק את הקשר בין חשיבה לשפה התבקשו דוברי גרמנית ודוברי ספרדית לתאר חפצים שמינם הדקדוקי בשתי השפות הפוך, כגון מפתח וגשר.
התוצאות היו חד-משמעיות: דוברי גרמנית (שעבורם מפתח הוא זכר) בחרו בתארים כגון "קשה", "כבד", "משונן", "מתכתי" ו"שימושי", בעוד דוברי ספרדית (שעבורם מפתח הוא נקבה) בחרו בתארים כמו "מוזהב", "קטן", "נוצץ", "יפהפה". ולהפך: הגרמנים (שעבורם גשר הוא נקבה) בחרו בתארים כגון "יפה", "אלגנטי", "שברירי", "שליו", "נאה", "דקיק"; והספרדים (שעבורם גשר הוא זכר) בחרו ב"גדול", "מסוכן", "ארוך", "חזק", "מוצק" וכדומה. במילים אחרות, למרות השרירותיות של מין החפצים, הדוברים נוטים להשליך עליהם תכונות "גבריות" או "נשיות" בהתאמה.
השלכות של סגנון מגדרי
בשנת 2015, נוסף בשוודיה כינוי גוף נייטרלי hen, שנועד להקטין את השימוש בסגנון מגדרי. בסדרת ניסויים, קראו שוודים ושוודיות טקסטים בסגנון מגדרי נשי, גברי או נייטרלי. נמצא שהשפה הנייטרלית הפחיתה את הבולטות המנטלית של גברים (בהשוואה לטקסט בסגנון מגדרי גברי) ושל נשים (בהשוואה לטקסט בסגנון מגדרי נשי). מי שקראו טקסטים בסגנון נייטרלי גם הפגינו יחס סובלני יותר כלפי להט"ב. בניסוי ישראלי שנערך בעברית, נבדקה השפעת הסגנון המגדרי על היחס ללימודים אקדמיים. בניסוי, נשים קיבלו שאלונים פסיכולוגיים שנוסחו בשפה מגדרית גברית או נייטרלית. אופן הניסוח השפיע על הציונים שנשים קיבלו במוטיבציה הפנימית למשימה, חשיבות המשימה ותחושת המסוגלות. מחקר שנערך על 111 מדינות מצא קשר מתאמי בין השימוש בסגנון מגדרי במדינה לבין אי השוויון המגדרי בה. במדינות בהן השפה היא בסגנון מגדרי, אי השוויון היה גדול יותר.
הביקורת נגד הסגנון המגדרי
הסגנון המגדרי החל למצוא את עצמו תחת ביקורת, במקביל לצמיחת הפמיניזם. עלתה דרישה לקיים שוויון זכויות לנשים גם בתחום זה, תוך הדגשה שאין לראות בפנייה בלשון זכר פנייה נייטרלית. דוגמה לכך מופיעה בוויכוח נודע (ולא יחיד) בין וינסטון צ'רצ'יל לננסי אסטור, האישה הראשונה בבית הנבחרים הבריטי. בעת נאום שנשא בבית הנבחרים, השתמש צ'רצ'יל שוב ושוב במילה "man", כשכוונתו הייתה לבני אדם. בכל פעם שעשה זאת, התערבה ליידי אסטור בקריאת ביניים: ("ואישה, אדוני היושב ראש... ואישה"). צ'רצ'יל הגיב: ("בהקשר הזה, אדוני היושב ראש, 'איש' כולל 'אישה'"; embraces באנגלית משמעו "כולל" אך גם "מחבק").
תשומת הלב שהופנתה לכתיבה בלשון זכר בלבד הובילה רבים לראות בכך חוסר שוויון ולניסיונות שונים להתמודד עמו. ההנחה הראשונית הייתה שישנה זיקה חזקה בין השפה המדוברת ובין תפיסת העולם של דובריה, זאת בצד מחקרים בבלשנות חברתית ובפרגמטיקה של הלשון המראים כי העדפת הפנייה הזכרית כברירת מחדל בשפה מחויבת מגדר - משקפת מצב חברתי של יתרון מעמדי גברי השורר (או לפחות כזה שפעם שרר) אצל דוברי שפה זו.
מוּדעוּת למצב, השלמה עם קיומו, ותגובות לביקורת המופנית נגדו
רבים מהדוברים בשפה מחויבת-מגדר כלל אינם רואים בכך בעיה. אחרים טוענים שמין דקדוקי אינו יוצר הפליה אלא הבחנה פורמלית, נייטרלית לחלוטין, שניתן להעניק לה פרשנות ערכית מכל סוג, מטוב ועד רע. בקרב החשים בקיומה של בעיה בשפה מחויבת-מגדר, יש הבוחרים להשלים עם קיומה. הם מציינים לעיתים במבואות או בהערות לחיבוריהם שהם מודעים לאפליה הנוצרת בכתיבה בלשון זכר, אך כדי לא להטריד את הקורא, נכתב הספר בלשון זו בכל זאת. הקורא מתבקש להבין כי בכל מקום בו מצוין המונח המקוצר he הכוונה היא למושג המסורבל-יחסית he, she or they. עוד יותר מאשר לכותב אנגלית, נוחה גישה מקוצרת זו - לכותב עברית, מפני שאם ינקוט בחלופה המסורבלת אז יתקל בבעיה חמורה אף יותר מזו שבה יתקלו דוברי האנגלית אם ינקטו בחלופה ההיא, משום שעדין לא יהיה די לו לכתוב (כבאנגלית) "הוא או היא (או הם)" - שהרי בעברית גם לפועל ולשם התואר יש מין (שלא כמו באנגלית) - ולכן כתיבת משפטים נטולי מין הופכת פעמים רבות למשימה כמעט בלתי אפשרית מחמת סירבולה שרק ילך ויתארך.
דוגמה להשלמה עם המצב מצויה בדבריו של מיכה חפרי בפתיחה לספרו "עקרונות מערכות הפעלה":
הד"ר קרן דובנוב, העומדת בראש החוג ללשון עברית במכללת דוד ילין, מרחיקה לכת יותר, כשהיא משיבה למבקרי המצב וטוענת: "לשון היא מערכת מורשת, היא יקרה לדובריה ויש ערך חינוכי ותרבותי לשימורה, ולא שווה להקריב את ייחודה, בהירותה ויופיה על מזבח שוויון פורמלי מדומה". "אין כל קשר שיטתי בין קיומו של מין דקדוקי בלשונות העולם ובין שוויון או אי שוויון בין גברים לנשים בחברת דובריהן". מוטב להשקיע בחיסון החברה אל מול דעות קדומות...כך ילכו וישתוו זכויותינו והזדמנויותינו."
תמיכה בסגנון עוקף מגדר, ושיטות לכתיבה שוויונית
אצל דוברי אותן שפות מחויבות-מגדר החל להתפתח זרם חברתי התומך ב"סגנון עוקף מגדר" (הרעיון אינו תקף בחברות הדוברות בשפות מנוּעות-מגדר), כחלק מעקרון התקינות הפוליטית. סגנון כתיבה זה עוקף - באופן נייטרלי מבחינה מגדרית - את הצורך להתייחס למינו הלא ידוע של אדם לא ספציפי, כלומר מבלי לייחס מגדר מסוים לאותו אדם.
כך קרה שכותבים בארצות הברית החלו לשנות את סגנון כתיבתם. בכל מקום שבו היה נהוג לכתוב man נכתב מעתה person. גם מילים מורכבות תוקנו: salesperson באה במקום salesman, ובמקום postman באה letter carrier. קל לעכל שינוי זה, אך שינוי נוסף שבא עמו אינו כה פשוט לעיכול. בכל מקום שבו היה כתוב he החלו כותבים he or she (ולעיתים אף she or he). בעברית יש הכותבים, באופן דומה, פנייה כפולה, למשל "קח/קחי" או "ראה/ראי", ובצורה מקוצרת "קח/י". שיטה זו יצרה משפטים מסורבלים והיא פוגמת בנוחות הקריאה, ולכן נשללה על ידי האקדמיה ללשון העברית. בעשור השני של המאה ה-21 החלה רווחת הסיומת "ים.ות" (למשל "קונים.ות") כצורת התייחסות לגברים ונשים, ויש שהגדילו לעשות ויצרו אותיות חדשות, המשלבות את הסיומת "ים" עם הסיומת "ות" וכדומה. האקדמיה ללשון העברית שללה גם צורות אלה.
המחשה לקושי שמעמידה העברית בפני דובריה ניתנת ביחס לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה: אף שסעיף 8 לחוק מחייב כתיבת מוֹדעוֹת "דרושים" בלשון זכר ובלשון נקבה, נמנעים חלק מהמפרסמים מלעשות זאת, עקב הסרבול הכרוך בהיענות לדרישות החוק: "דרוש/ה פקיד/ה בעל/ת ניסיון..." (יש הכותבים את המודעה בלשון זכר, ומוסיפים בשוליה הערה "המודעה מיועדת לנשים וגברים כאחד"). מעיון במדורי ה"דרושים" המתפרסמים כיום עולה כי מספר גדול של הצעות עבודה מנוסחות באופן הפונה גם לנשים וגם לגברים, אך יישומה של הדרישה החקיקתית רחוק מלהיות מושלם. עם כל זאת, אין ספק שתיקון החוק שינה משמעותית את הנוף הלשוני של דפי המודעות המציעות עבודה ותרם לשוויון בתחום התעסוקה. כפי שכותבת שולמית אלמוג, נראה שההסדר התחיקתי נובע מתוך הכרה בכך שמודעות העושות שימוש מפורש בלשון נקבה לצד השימוש בלשון זכר מעודדות נשים להציע את מועמדותן ולהתמודד על התפקידים המוצעים, בעוד שימוש בלעדי בלשון זכר עלול להרתיע אותן מהתמודדות כזו. הנחה זו רלוונטית לא רק כאשר עוסקים בשוויון תעסוקתי. היא רלוונטית לנושא השוויון בכללותו, ולכן ראוי היה לשאוף שמעתה ואילך ינוסח כל דבר-חקיקה באופן הנחזה לרלוונטי באותה מידה גם לגברים ולגם לנשים.
צעד שונה הוא שילוב שני המינים הדקדוקיים. כלומר במקום המצב השגרתי, שבו כל הדוגמאות הן בזכר, מופיעות הדוגמאות לעיתים בזכר ולעיתים בנקבה. בהקדמה לספרו "שפינוזה וכופרים אחרים" מסביר ירמיהו יובל מדוע בחר בשילוב כזה:
התייחסות פמיניסטית לבעיה זו מופיעה במאמרה של פנינה להב "יד הרוקם: יריעת חירויות הפרט על-פי השופט אגרנט". בהערת שוליים בפתח המאמר מסבירה הכותבת את גישתה:
דרך התייחסות נייטרלית מבחינה מינית ננקטה לעיתים באמצעות שימוש בשם הפועל במקום בפועל. לדוגמה: במקום "טול את האופניים" או "טלי את האופניים" נכתב "יש ליטול את האופניים".
דרך נוספת היא פנייה בצורת רבים משותפת לזכר ולנקבה במקום בצורת היחיד (למשל "ראו" במקום "ראה"). כך מציעה האקדמיה ללשון העברית. עמד על כך מיכאל ספרד בסקירת הספר "מכתבים לעורך דין צעיר":
האפשרות הרדיקלית ביותר היא שימוש בצורת הנקבה בלבד. כך למשל באתר הנשים "אסימון" נכתב בתנאי השימוש:
יש פמיניסטיות המאמינות כי צורת פנייה זו היא השוויונית ביותר מכמה סיבות: ראשית, רוב הטקסטים נכתבים בסגנון מגדרי, וכדי לאזן את התמונה יש לפנות תמיד בלשון נקבה. שנית, מכיוון שאפליית נשים נפוצה מאוד, נדרש מהלך רדיקלי כדי להתקרב ולו במעט לשוויון.
פשרה מסוימת ניסתה לצוץ, בהפצת שמועה בקרב דוברי עברית בתחילת המאה ה-21, שלפיה החליטה כביכול האקדמיה ללשון העברית שפנייה לקבוצה שרובה נשים ומיעוטה גברים תהיה בלשון רבות, ולא בלשון רבים. שמועה זו הוכחשה בתוקף על ידי האקדמיה:
עם זאת ציינה האקדמיה:
הוועדה לקידום מעמד האישה של הכנסת עסקה אף היא בסוגיה זו ופרסמה את עמדתה, לפיה:
גם חוקר הספרות מנחם פרי נקט גישה זו, כאשר עסק במאמרו בפסק דין שניתן על ידי שתי שופטות ושופט אחד, והתייחס אל כל השלושה בכינוי "השופטות", אם כי לא בהכרח משיקולי שוויון, כפי שמסבירה עדי שורק:
בתחום המשפט מציעה ד"ר שולמית אלמוג כמה אפשרויות לצורך ניסוח בלתי-מינני של דברי חקיקה. אפשרות אחת היא הימנעות משימוש בשמות גוף. למשל, סעיף 3 להצעת חוק דיני ממונות, שכותרתו המקורית (המופיעה כבר בתלמוד) היא: "אין חוטא יוצא נשכר", ינוסח: "אין חטא מזכה בשכר". אופציה שנייה היא שימוש בלשון רבים ("אין חוטאים יוצאים נשכרים"), אם כי השימוש בלשון רבים עשוי להיתפס כפתרון בעייתי, כיוון שגם לשון הרבים עשויה לעיתים להיתפס בימינו כלשון זכר, במיוחד בעברית שמבחינה בין לשון-רבים לבין לשון-רבות (אלא אם כן מדובר בפועל בזמן עבר - "פעלו", ולעיתים אפילו בצורת זמן העתיד "יפעלו" שבה היה ניתן להשתמש גם כלפי נשים בלבד אפילו בתקופת המקרא, כשאז ניתן היה להשתמש אפילו במילה/בסיומת "הם" - גם כלפי נשים בלבד - וכן כלפי קבוצת עצמים ממגדר נקבי בלבד, למשל בתורה: ב; וכן ב; וכן ב; ועוד), אבל למעשה פתרון שמשתמש בלשון רבים עשוי להיתפס כבעייתי אפילו באנגלית, משום שמחקרים המתייחסים אליה מעלים כי שימוש בלשון רבים הנעשה בה אינו נתפס כנייטרלי מבחינה מגדרית, אלא כמכוון לעבר תפיסה "גברית". אפשרות שלישית היא שימוש מקביל בלשון נקבה וזכר. יש שיסתייגו מפתרון זה משום שהכפילות הלשונית שהוא מגלם תיתפס בעיניהם כסרבול מיותר, מה עוד שהוא גם אינו מהווה פתרון הולם לאדם שזהותו המגדרית היא א-בינארית. מאידך, שוחרי שוויון יטענו כי אף על פי שהשימוש בלשון נקבה וזכר גם יחד מאריך את הטקסט ואולי מסרבל אותו, הרי שסרבול כזה הוא (עבורם) מחיר נמוך - או למצער סביר - תמורת השגת יעדם החברתי הפרו-שוויוני.
הפלישה ללאה-סלמאואה
הפלישה ללאה-סלמאואה הידועה בהיסטוריוגרפיה היפנית בשם מבצע SR, הייתה פעולה צבאית של האימפריה היפנית לכיבוש אזור לאה-סלמאואה (Salamaua-Lae) בטריטוריית גינאה החדשה, בין 8 ל-13 במרץ 1942, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. המטרה בכיבוש אזור זה הייתה הקמת שדה תעופה ממנו יוכלו מטוסים יפנים לספק סיוע אווירי לכוחות שפעלו במזרח גינאה החדשה ובים האלמוגים. חיל המצב האוסטרלי הקטן ששהה באזור נסוג מיד עם הגעת היפנים, ולא העמיד התנגדות לפלישה.
בתגובה לפלישה תקף כוח משימה של נושאות מטוסים של הצי האמריקאי את הכוחות היפנים ב-10 במרץ, טיבע שלוש ספינות תובלה והסב נזק לספינות נוספות. על אף הנזק הצליחו היפנים להשלים את כיבוש האזור והחלו בבניית שדה התעופה. טייסות משדה תעופה זה סייעו מאוחר יותר לביסוס העליונות האווירית היפנית במהלך הניסיון היפני לכבוש את פורט מורסבי, ובמהלך קרבות אחרים באזור.
הפלישה
צי הפלישה עזב את רבאול ב-5 במרץ 1942, ומלבד ארבע ספינות התובלה שהובילו את החיילים ליעדם, את הסיוע לפלישה סיפקו ארבע סיירות כבדות, שתי סיירות קלות, שבע משחתות ומספר ספינות עזר. הפלישה החלה ב-8 במרץ, ובעוד שבלאה לא נרשמה כל התנגדות, בסלמאואה השמידה יחידה של מתנדבים ואנשי קשר של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי תשתיות חיוניות ונסוגה להרים. ניסיון מוקדם של אמנעה אווירית מצד טייסות אוסטרליות מהאזור נכשל ונזנח.
הפשיטה על לאה-סלמאואה
בשעת בוקר מוקדמת ב-10 במרץ המריאו מטוסים אמריקאים מנושאות המטוסים לקסינגטון ויורקטאון שעגנו במפרץ פפואה שבדרום גינאה החדשה, כ-201 קילומטרים מאזור היעד. המטוסים האמריקאים הצליחו להימנע מגילוי ובשעה 09:22 פתחו מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס במתקפה על הספינות היפניות שעגנו בלאה. זמן קצר לאחר מכן, בשעה 09:38, תקפו מפציצי טורפדו מדגם TBD דבסטיטור ומפציצי דונטלס נוספים את הספינות בסלמאואה, בעוד מטוסי קרב ירו על החופים. כחצי שעה לאחר מכן הופיע גל תקיפה שני של מפציצים שתקפו בשני האתרים. יום לאחר מכן הגיעו לאזור חמישה מפציצים מדגם B-17 מבצר מעופף והמשיכו בהפגזת האזור.
המטוסים האמריקאים טיבעו שלוש ספינות תובלה. בנוסף נגרם נזק לסיירת קלה, לשתי משחתות, לספינת תובלה, למקשת, לשולת מוקשים ולספינת עזר נוספת. הפושטים איבדו את אחד ממפציצי הדונטלס שנפגע מאש נ"מ, ושניים נוספים ביצעו נחיתת חרום בפורט מורסבי בדרכם חזרה. שאר 101 המטוסים שנשלחו חזרו בבטחה לנושאות המטוסים.
הפשיטה הביאה לאובדן שני שלישים מצי התובלה של היפנים, אך אבדות נוספות נמנעו בשל העובדה שספינות התובלה עגנו בקרבת החוף והיו מסוגלות להחיף עצמן ולהימנע משקיעה. מעבר לנזק החומרי, הייתה לפשיטה זו השפעה פסיכולוגית על היפנים, שלאחריה העלו את רמת הכוננות והבינו שהאמריקאים מוכנים לסכן את נושאות המטוסים שלהם על מנת למנוע את התקדמותם באזור.
פרשת נערות הליווי
פרשת נערות הליווי הייתה פרשה העוסקת בשחקני נבחרת ישראל בכדורגל, במהלך משחקי מוקדמות יורו 2000, שאירחו נערות ליווי בחדרי המלון שבו שהו.
הפרשה
נבחרת ישראל, שלראשונה מאז השתייכה לאירופה עלתה לשלב הפלייאוף של המוקדמות, שיחקה במפגש כפול נגד נבחרת דנמרק, שבו הובטחה למנצחת העפלה ליורו 2000.
ערב המשחק הראשון, שנערך באצטדיון רמת גן ב-13 בנובמבר 1999, אירחו אחדים משחקני הנבחרת זונות בחדרי המלון שלהם. הפרשה נחשפה בתקשורת הספורט בישראל לאחר ההפסד של הנבחרת ועוררה סערה. אף שהשחקנים לא ביצעו עבירה פלילית, הוטחה בהם ביקורת רבה, הן מכיוון שחלקם היו נשואים, והן מכיוון שהועלו טענות כי הדבר הפריע להכנות למשחק. זאת, במיוחד לאור העובדה כי שחקני הנבחרת מייצגים את מדינת ישראל, ואמורים לשמש דוגמה. על פי טענתו של שאול אייזנברג בספרו "סדום ועמורה 2", היה זה מאמן הנבחרת, שלמה שרף, שאירח את הזונות ולא השחקנים, אך לא היה אימות לטענותיו ושרף הכחיש את הדברים.
תוצאות הפרשה
למרות הציפיות הגבוהות מהנבחרת, בעיקר לאחר הניצחון הביתי 5-0 על נבחרת אוסטריה, הובסה ישראל במשחק הביתי בפלייאוף 5-0, והובסה בגומלין 3-0. נבחרת דנמרק עלתה למשחקי היורו, שם נחלה 3 הפסדים ב-3 משחקים. לאחר הכישלון הוחלף שרף על ידי ריצ'רד מולר נילסן.
ועדת הקוד האתי שהוקמה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל בעקבות פרשת נערות הליווי, פרסמה את מסקנותיה, ובראשן המלצה להדיח ארבעה שחקנים עקב התנהגות לא נאותה. לא הוזכרו שמות המעורבים בפרשה. לפי דו"ח הוועדה, ארבעה שחקנים ניהלו קשר עם נערות ליווי במהלך מחנה האימונים לפני המשחק מול דנמרק, ואינם ראויים ללבוש את מדי הנבחרת הלאומית. עוד עולה מהדו"ח כי שני גופי החקירה, "מודיעין אזרחי" ו"ש.ח.מ.ט", הגיעו למסקנות דומות במהלך חקירתם את הפרשה. הוועדה קבעה כי לא נתגלו עדויות למעשים פליליים או שימוש בסמים. הוועדה. מסרה בדו"ח כי סביר להניח כי אירועים דומים קרו גם בעבר, במהלך מחנות האימונים של הנבחרת. שחקני הנבחרת בתגובה הכחישו את מעורבותם.
אברהם גרנט, שהחליף מאוחר יותר את נילסון בתפקיד, טען שלא היה מדובר במקרה יחיד, אלא חלק מדפוס התנהגות של שחקני נבחרת ישראל.
שמות השחקנים המעורבים בפרשה לא פורסמו מעולם.
חיים מנחם בקשט
הרב חיים מנחם בקשט (נולד בתרצ"ב 1932) היה סגן הרב הצבאי הראשי (בדרגת אלוף-משנה) ושירת ברבנות הצבאית במשך למעלה משלושים וחמש שנה. יקיר פתח תקווה.
תולדותיו
נולד בירושלים לאביו הרב משה דוד בקשט שהיה אחד מעשרת התלמידים הבולטים בישיבת מרכז הרב שבחר הרב אברהם יצחק הכהן קוק כדי שיהוו את הגרעין הראשון של "מכון הרי פישל" והשתתף בכתיבת ערכים במפעל האנציקלופדיה התלמודית בכרכים ה'-ח', במשך תקופה קצרה כיהן גם ככותב-תורני במערכת "אוצר הפוסקים". נישא לרבקה (לבית שפירא) שהייתה בתו היחידה של הרב יהודה זרחיה שפירא מ"הענף האשכנזי" של צאצאי החיד"א. הרב חיים בקשט הוא הבכור שבשלושת ילדיהם.
הרב חיים בקשט, התחנך בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון שם למד משנת תש"ז ועד לשנת תשי"ט. היה מקורב לראשי הישיבה ורואה אותם כרבותיו הן בדרכי הלימוד והמוסר והן כמי שעיצבו את השקפת עולמו. בחלק מתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב אברהם משה חברוני והכין עימו את השיעור הכללי שהיה הרב חברוני מוסר בפני כלל תלמידי הישיבה פעם בשבוע. כמו כן השתתף בקביעות בוועדי המוסר הדו-שבועיים שמסר בביתו המשגיח הנודע הרב אליהו לופיאן לקבוצת תלמידים מובחרים שוחרי מוסר שנשלחו אליו על ידי המנהל הרוחני של ישיבת "חברון" הרב מאיר חדש. בשנות ה-50 פעל במסגרת "חבר הפעילים" (מאוחר יותר: יד לאחים) שפעלו למען הענקת חינוך דתי לילדי העולים. בשנים אלו התקרב מאד אל הרב יחזקאל אברמסקי שהינחה את ראשי "חבר הפעילים" בפעילותם ונמנה עם מקורביו. לאחר נישואיו בשנת תשי"ט לרות רבקה, בתו של הרב ישראל אריה ספיר, אב"ד הרבני האזורי בפתח תקווה, עבר להתגורר בפתח תקווה ולמד במחזור הראשון של בית המדרש לדיינים 'שבט מיהודה' בתל אביב בנשיאותו של הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן ושל הרב אפרים בורודיאנסקי שכיהן כראש בית המדרש. לאחר מכן למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. הוסמך לרבנות על ידי מורו ורבו ראש ישיבת חברון הרב יחזקאל סרנא, שביחד עם חתנו הרב אברהם פרבשטין המליצו לרב הראשי לצה"ל אלוף הרב שלמה גורן לצרפו לסגל הרבנות הצבאית. בשנת תשכ"ה (1965) התגייס לצה"ל והחל לכהן כרב מחוזי למחוז דן ובו עשה את מלחמת ששת הימים שבמהלכה ריכז גם את פעילות הרבנות הצבאית בכל הקשור לפינוי זיהוי וקבורת חללי המלחמה בבית הקברות הצבאי בקרית-שאול בתל אביב.  בהמשך מונה לרב הפיקודי של פיקוד הדרום ובחלק מתקופה זאת אף עבר עם משפחתו להתגורר למשך כשנתיים בבאר שבע. בתפקיד רב פיקוד הדרום השתתף במלחמת יום הכיפורים ובמסגרת תפקידו זה היה מפקד יחידת הקבורה הפיקודית (יק"פ) וזכה לשבחים רבים בגין פעילותו בפינוי וזיהוי החללים, לעיתים תוך הקרבה  וסיכון אישי תחת אש. עם כניסת הפסקת האש לתוקף ניפגש בק"מ ה-101 עם קציני הצבא המצרי לשיחות תיאום באמצעות נציגי הצלב האדום  ועבר מספר פעמים עם חוליות יק"פ אל השטח המצרי בכדי לפקד ולעסוק בחיפוש זיהוי ופינוי חללי צה"ל שנותרו מעבר לקווי האויב המצרי והעברתם לקבורה בישראל. בתום המלחמה מונה על ידי שר הביטחון משה דיין לעמוד בראש מרכז הקשר למשפחות החללים, שהוקם  על ידי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון ובמשך כשנה עסק בהעברת חללי המלחמה מקבורה ארעית לקבורת קבע. מימין : אל"ם הרב חיים מנחם בקשט, סגן הרב הראשי לצה"ל, אלוף הרב גד נבון, הרב הראשי לצה"ל, (באזרחי) הרב מנחם הכהן, תא"ל מנחם מיארה, ראש מינהל הסגל, תא"ל אפרים לפיד, דובר צה"ל.
הרב בקשט שימש גם כרב החיילי של חיל הים, ובתקופה זאת ניפגש פעמים רבות עם ראשי ישיבות ההסדר בניסיון לשילוב בני ישיבות ההסדר לעשות בחיל הים את תקופות שירותם הצבאי. משנת תש"ם (1980) ועד לשחרורו מצה"ל כיהן כסגן הרב הראשי לצה"ל (תחת האלוף הרב גד נבון) וכראש המחלקה לכשרות ושבת במטה הכללי. בתפקידו זה פעל להעמקת המודעות בקרב מפקדי צה"ל בכל הרמות, להטמעת שמירת פקודות מטכ"ל בנושאי הכשרות והשבת במטבחי הבסיסים בדגש על מטבחי בסיסים קטנים ומרוחקים ויחידות השדה. יצר שיתוף פעולה הדוק עם כל גורמי הכשרות הן של הרבנות הראשית לישראל והן של הבדצי"ם החרדיים ובנוסף לפיקוח ותעודות הכשרות שהם העניקו לכל המישחטות המפעלים וספקי המזון לצה"ל, הקים מנגנון עצמאי של הרבנות הצבאית שפיקח בפועל על פסי היצור שנעשו בהם בימים מיוחדים עבור צה"ל וגופי הביטחון. כמו כן פיתח והעצים את מערך הפיקוח על הפרשת תרומות ומעשרות בבסיסי המזון הצהליי"ם שמהם מנופק המזון לכל יחידות צה"ל. במשך שנים רבות עמד בראש מטה "מבצע פסח" - מבצע שנתי מורכב שמהווה את "גולת הכותרת" של הרבנות הצבאית בנושא הכשרות ובמסגרתו מכשירים סגלי הדת הסדירים ומאות אנשי המילואים שלה את כל מטבחי ובסיסי צה"ל לקראת חג הפסח ומקיימים סדרי פסח בבסיסי הצבא ואף בקרב כל הכוחות הנמצאים בתעסוקה מבצעית ובט"ש בתנאי שטח באמצעות "מנות סדר אישיות" שניתנות להם על ידי הרבנות הצבאית, כך שכל חייל  שמעוניין יוכל לקיים את 'סדר פסח" כדת וכדין בכל מקום שבו הוא נמצא. במקביל לתפקידו בצה"ל שימש כל השנים כרב בית הכנסת 'העובד הדתי' ('היכל משה') בפתח תקווה שבו העביר שיעורי תורה והלכה מגוונים למבוגרים ולנוער. כיהן כחבר מועצה ויו"ר ועדת הביקורת של חברא קדישא גחש"א פתח תקווה וכחבר הנהלת בית אבות "מונטיפיורי" בפתח תקווה. כמו כן היה מראשי "ועדת המקוואות" שפעלה בראשית שנות ה-70 בפתח תקווה ויזמה את ה"מקוה" ובית המרחץ הגדול ברחוב המכבים בעיר שנחשב אז לאחד מהמקוואות הגדולים והמפוארים בישראל.
בשנת תש"ס (2000) סיים את שירותו בצה"ל ועבר לכהן כראש בית המדרש "למד דעת", ששמו כשם ספרו של אביו, שנוסד בשנת תש"ן (1990) על ידי בניו הרב שלמה והרב דב בקשט בשכונת בית וגן בירושלים ולו שלוחה גם בעיר פתח תקווה. בשנת תשס"ג (2003) הוכתר על ידי מועצת עיריית פתח תקווה כ'יקיר העיר פתח תקווה' על פועלו למען העם והמדינה בכלל ולעיר פתח תקווה בפרט.
משפחתו
גיסיו של הרב בקשט הם הרב דוד סלומון. רבה של כפר אברהם בפתח תקווה ומראשי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי והרב דוד חנזין זקן רבני חב"ד בישראל. בנו הרב שלמה הוא הרב הראשי של העיר אודסה שבאוקראינה וראש מוסדות החינוך ובתי היתומים "תקווה" באודסה. בנו הרב דב הוא ראש בית המדרש ׳למד דעת׳ בירושלים וחבר לשכת הרבנות האזורית - מטה יהודה.
ביואתיקה
ביואתיקה היא תחום משולב של אתיקה וביולוגיה, העוסק בהיבטים האתיים של הביולוגיה והרפואה.
הענף התפתח במהלך שנות ה־70 של המאה ה־20, במקביל לגל של פיתוחים, תגליות והמצאות חדשות בביולוגיה, בעלי פוטנציאל להשלכות מרחיקות לכת על האנושות ועתידה.
אתיקה רפואית וביואתיקה
רעיונות רבים הנחקרים במסגרת הביואתיקה משתייכים גם לתחום האתיקה הרפואית, אך לא תמיד קיימת חפיפה בין השניים. אחד התחומים בהם עוסקת האתיקה הרפואית ולא הביואתיקה הוא יחסי רופא-מטופל וסודיות רפואית.
סוגיות בביואתיקה
להלן כמה דוגמאות לנושאים בהם עוסקת הביואתיקה. לעיתים מדובר בתהליכים ותופעות אשר קיימים כבר מזה שנים רבות, מהם הפשוטים לאנושות, כמו חוק ההצלה, מהם מורכבים יותר, ומהם לעיתים גם בנושאים עתידיים:
שיבוט יצורים, ובעיקר בני אדם
השיבוט המוצלח הראשון של יונק הוא זה של הכבשה דולי, אשר נערך בשנת 1996. אף על פי שנראה כי שיבוט בני אדם אינו נמצא מעבר לפינה, חוששים רבים מהרגע בו יתאפשר הדבר. בין השאלות האתיות שהעניין מעורר ניתן למנות: אילו שימושים יהיו לשכפול בני אדם בעתיד, מה יקרה כאשר ישבטו אדם בעודו חי, מי מבין השיבוטים נחשב ל"אני" האמיתי, והאם ניתן יהיה לשבט גופות.
הנדסה גנטית
מזה שני עשורים קיימת האפשרות להתערב בגנוטיפים של יצורים שונים על-מנת ליצור יצורים בעלי תכונות שנקבעו מראש על ידי החוקר. ההתערבות נעשית בעיקר באמצעות השתלת גנים של יצור אחד בייצור אחר. התחום בו זוכה שיטה זו להצלחה הרבה ביותר הוא החקלאות. גידולים חקלאיים רבים כיום מהונדסים גנטית. השינויים הגנטיים גורמים בחלקם לפירות ולירקות להיות גדולים ועמידים יותר, להבשיל בזמן מסוים (ממניעים כלכליים של היצע וביקוש בשוק), לייצר חומרים הדוחים או הורגים מזיקים (ובכך לחסוך עלויות הדברת מזיקים) ולייצר ויטמינים, מינרלים וחומרים אחרים (ובכך לחסוך עלויות של תוספי מזון מלאכותיים).
מזון מהונדס גנטית זוכה להצלחה בעיקר בארצות הברית; באירופה קיימת התנגדות חריפה למדי למזון מהונדס גנטית, וקיימות תקנות מחמירות בנוגע לשיווק מזון זה וליידוע הציבור בדבר היותו של מזון מסוים מהונדס גנטית. אף על פי שלא קיימות הוכחות להשפעות בריאותיות שליליות של מזון מהונדס גנטית, הדאגה העיקרית היא מההיבט האקולוגי. לעיתים קורה שגידול מהונדס גנטית צומח באופן ספונטני מאות קילומטרים מהשדה המקורי בו הוא גודל, זאת עקב נדידת זרעים באמצעות הרוח ובעלי חיים. שינוי גנטי באורך החיים של יצורים שונים עלול להשפיע לרעה על שרשרת המזון בטבע. היות ששרשרת המזון וגנטיקה של אוכלוסיות הם תחומים כמעט כאוטיים, בהם קשה לחזות התפתחויות, רב הנסתר על הגלוי בתחום המזון המהונדס גנטית, ומכאן נובע חששם של רבים.
הנדסה גנטית של בני אדם יכולה לשמש בעתיד על מנת לשפר תכונות של בני אדם, באופן מלאכותי, ובין השאר לתקן פגמים גנטיים ולמנוע מחלות תורשתיות. תחום זה מעלה שאלות אתיות רבות: האם קיימת אפשרות (או סכנה) של ייצור "גזע עליון" של בני אדם מושלמים? האם קיימת סכנה של טשטוש ההבדלים בין בני האדם השונים? האם קיימת סכנה שהנדסה גנטית תביא ליצירת מפלצות וייצורים מעוותים עקב טעות בתכנון או בביצוע?
טשטוש הגבולות בין בני אדם ומכונות
כבר כיום נערכים ניסויים מתקדמים ברשתות נוירונים - מחשבי-על הכוללים רכיבים מעולם החי, ובמקרה זה - נוירונים. במקביל מושתלים בבני אדם (לצרכים רפואיים) תחליפים מלאכותיים לרקמות, עצמות ואיברים הכוללים רכיבים ביוניים.
הקפאה קריוגנית
בתהליך זה מוקפא גופו של אדם למטרת הארכת חייו והפשרתו בעתיד. רעיון זה (אשר טרם מומש בהצלחה) יכול לשמש אנשים החולים במחלות קשות וסופניות; הללו יוקפאו כעת ויופשרו בעתיד הרחוק, לאחר שיימצא טיפול למחלתם. אחת השאלות האתיות בעניין זה היא הנגישות לציבור. אין ספק שלפחות בתקופה הראשונית שלאחר הכנסת התהליך לשימוש תהיה ההקפאה הקריוגנית יקרה ביותר, ולפיכך נגישה רק לחלק מצומצם מהציבור; רבים מוצאים פגם אתי באפשרות שרק לעשירים תיפתח אופציה להצלת חייהם במקרה של מחלה קשה.
דחיית ההזדקנות וחיים נצחיים
בשנים האחרונות נחשפו פרטים רבים בנוגע לתהליך הזקנה ולגורמים לו, רעיון זה נידון גם בספרי מדע בדיוני רבים, הממחישים, ולו במעט, את הבעייתיות והקושי הרב הטומן נושא זה בחובו לחברה האנושית כפולמוס מרכזי בתחום הביואתיקה. הגרונטולוג אוברי דה גריי (Aubrey de Grey) טוען כי פריצת דרך בנושא עומדת מעבר לפינה וכי תוך שנים מעטות תצלח הגרונטולוגיה להאריך את תוחלת החיים של האדם לכאלף שנים. דה גריי הוא היוזם של "פרס העכבר מתושלח"; פרס זה יוענק למדענים שיביאו להתקדמות פורצת דרך במחקר הגרונטולוגי. נכון לאוגוסט 2005 עומד הפרס על מיליון וחצי דולר.
רבייה
תחת קטגוריה זו נכללים הפריה מלאכותית, הפלה מלאכותית ואמצעי מניעה. ההתנגדות לנושאים אלו היא ביואתית ודתית כאחד, כשהגבול לעיתים מיטשטש. רבים דוחים את ההתערבות הגסה בתהליכי הטבע. ההתנגדות להפלות עוסקת בהגדרה הבסיסית של יצור חי, ובשאלה האם עובר בן שבועות ספורים הוא יצור חי, וכן האם קיימת עדיפות לבחירתה של האם, אשר נובעת ברוב המקרים מטעמים של נוחות, איכות חיים וכלכלה, על-פני הזכות לחיים של העובר.
המועצה הלאומית לביואתיקה רפואית
בישראל פועלת מאז 2004 המועצה הלאומית לביואתיקה רפואית. המועצה קמה מכח החלטת ממשלה 1219 משנת 2002. בראשה עומדים פרופ' אפרת לוי-להד ופרופ' אברהם שטינברג וחברים בה 17 מומחים מתחומים שונים, בהם פרופ' נועם זוהר, פרופ' גיל סיגל, פרופ' יעל השילוני דולב ופרופ' שי לביא. תפקידה העיקרי הוא לתת המלצות לרשויות השלטון בנושאים אתיים הנגזרים מחידושי המחקר במדעי החיים.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל והתפרצות נגיף הקורונה באיטליה הוקמה ועדה בשיתוף המועצה לביואתיקה שקבעה סדרי עדיפויות למקרה ששיעור ההידבקות יהיה גבוה מיכולת ההתמודדות של בתי החולים. מסקנות הוועדה עוררו מחלוקת ודרישה של נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות לשנות את המלצות הוועדה.
ביואתיקה באמנות
סרט המדע הבדיוני "מה קרה בגטקה" עוסק בהשבחה גנטית. השם גטקה (Gattaca) מורכב מהאותיות המייצגות את ארבעת הנוקלאוטידים המרכיבים את ה-DNA (אדנין, A, ציטוזין, C, תימין, T, גואנין, G). בסרט, המתרחש בעתיד, מוצגים נושאים כגון אפליה בקבלה לעבודה, חיזוי עתידו הרפואי ותכונותיו הפיזיות והנפשיות של אדם על סמך מיפוי הגנוטיפ, וכן הנדסה גנטית בבני אדם - בסרט מוצגת טכנולוגיה המאפשרת להורים לקבוע תכונות רבות של תינוקם העתידי.
קבר פולינג
קבר פֿוּלִינְג (סינית 福陵, פין-יין Fúlíng), מכונה גם "הקבר המזרחי" (东陵, בפין-יין Dōngling, תעתיק דוֹנְגְלִינְג) הוא המאוזוליאום של נורהאצ'י, הקיסר מייסד שושלת צ'ינג ואשתו, הקיסרית שְׂיָאוצְה-גָאו, השוכן כ-10 קילומטרים ממזרח לעיר העתיקה של שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין. המקום שימש לאתר עיקרי לטקסי פולחן שנערכו על ידי המשפחה הקיסרית בכל תקופת שלטון שושלת צ'ינג.
ב-2004 הוסיף ארגון אונסק"ו את המאוזוליאום לאתר המורשת העולמית קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג שהוכר לראשונה בשנת 2000.
היסטוריה
את המאוזוליאום לכבודו החל לבנות בנו, חונְג טָאיְגִ'י, הקיסר השני בשושלת צ'ינג. השלב הראשון של הבנייה נמשך בין 1626 ל-1644 (השנה בה השתלטה שושלת צ'ינג על סין). שנה אחר כך החל שלב ההרחבה והוא הושלם ב-1688. מרבית המבנים העיקריים של המאוזוליאום הושלמו בתקופה זו. מכאן ואילך החלה תקופה ארוכה של שיפוצים של המבנים באתר, הן בתקופתם של כל קיסרי סין משושלת צ'ינג, הן אחרי שסין הפכה לרפובליקה ואחר-כך תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין. שיפוצים נרחבים נעשו בשנים 2000-1991 לקראת קבלת תואר אתר מורשת עולמית, אותו קיבל האתר ב-2004.
תיאור
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של 538.6 דונם, כשהוא נסמך על הר טְייֵנְג'וּ (天柱山) מצפון ועל הנהר חוּן (浑河), כ-800 מטרים דרומית לאתר, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 7 קמ"ר. באתר יש 32 מבנים על שטח שאורכו 773 מטרים מצפון לדרום ו-303 מטרים ממזרח למערב. לאורך כל המתחם החל מהשער הראשי ועד תל הקבורה מובילה דרך סלולה באורך של 566 מטרים המכונה נתיב הנשמות או גם הדרך הקדושה הדרך מחולקת לרוחבה לשלושה מסלולים, כשהמרכזי הוא גם רחב יותר וגם סלול תוך שימוש במרצפות רחבות יותר. רוחב הדרך בין שער הכניסה ועד שער לונְגאֶן הוא 7 מטרים ובהמשך היא מתרחבת ל-11 מטרים.
המבנים הבולטים (מדרום לצפון) הם:
סקיוואל D11
סקיוואל D11 (בשפות סיניות: 开沃D11, באנגלית: Skywell D11) היא מכונית מסחרית, המיוצרת בגרסה מנוע בנזין ובגרסה רכב חשמלי, מתוצרת חטיבת "Skywel" בבעלות Nanjing Golden Dragon Bus, בסינית: 南京金龙开沃客车, (קרויה גם: Nanjing Golden Dragon Skywell) אשר מיוצרת משנת 2015 בסין
מקהלת גבעול
ההרכב מעיד על עצמו כי מטרתו "לחקור דרכים ליצירת סאונד חדש", המבוסס בעיקרו על כלי הביטוי הראשוני ביותר – הקול האנושי. הרפרטואר של המקהלה מגוון ומורכב בעיקרו מיצירות חדשות (הנכתבות על ידי חברי ההרכב במיוחד למקהלה), מיצירות מבוססות אלתור, מיצירות שנכתבות על ידי מלחינים עכשוויים כגון קרן רוזנבאום, אלווין קוראן ואחרים, וכן מהרפרטואר הקלאסי (ליגטי, בארטוק, ואחרים).
מקהלת גבעול הוקמה בשנת 2003 על ידי הפסנתרנית, המלחינה והסולנית מאיה דוניץ והזמרת והמלחינה מיכל אופנהיים, אשר באו מרקע של מוזיקאי אוונגארד, המאלתרים, שרים ויוצרים מוזיקה אקספרימנטלית, שאינה מתיישבת תחת תוויות מוזיקליות מוגדרות מראש. הופעת הבכורה של ההרכב התקיימה במרכז ענב בתל אביב בשנת 2003 וגרפה שבחים רבים מהעיתונות, הקהל והמוסדות השונים. המקהלה נתמכה על ידי מפעל הפיס, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועיריית תל אביב, ובמשך חמש שנים יצרה חמש תוכניות חדשות ומקוריות לחלוטין והופיעה ברחבי הארץ. כמו כן שיתפה המקהלה פעולה עם אמנים ידועים כמו ברי סחרוף, רמי פורטיס, ארקדי דוכין ואריאל אשבל, והשתתפה בהפקות רב תחומיות בפסטיבלים שונים.
המקהלה הופיעה בהצגת התיאטרון "גרעינים" בבימויו של אריאל אפרים אשבל ובניהול מוזיקלי של מאיה דוניץ, במסגרת פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר מטעם חבר השופטים של פסטיבל עכו 2003, ובפרס המוזיקה המקורית, עיבוד מוזיקלי וניצוח. בשנת 2005 השתלב בניהול המוזיקלי של המופע המלחין והיוצר יוני סילבר. המופע הועלה במסגרת פסטיבל "קרב-רב" בתיאטרון תמונע, וזכה לביקורות נלהבות. המופע האחרון של המקהלה התקיים בתל אביב בנובמבר 2008, במתחם "בית העמודים", מבנה מיוחד במינו המיועד לשימור. המופע התקיים במהלך שלשה ימים ברציפות בהשתתפות המלחין ונגן כלי ההקשה האמריקאי, דייוויד מוס (David Moss) והורכב ממיצגים מוזיקליים שהתחוללו בו-זמנית באתרים שונים במבנה.
משחק השרוכים
משחק השרוכים הוא שמה של פרשה בכדורגל הישראלי, המתייחסת למשחק בין הפועל בית שאן לבין בית"ר ירושלים, שנערך באצטדיון קריית אליעזר ב-2 במאי 1998. משחק זה התקיים במחזור הלפני אחרון של העונה, והשפיע רבות על זהות האלופה לעונת . הטענה היא שבית שאן, ש-30 דקות לפני סוף המשחק הובטח מקומה מעל הקו האדום (וכפועל יוצא מכך הובטחה הישארותה בליגה הבכירה לעונה נוספת), הטתה את המשחק לטובתה של בית"ר באופן לא ספורטיבי, ובכך עזרה לה לזכות באליפות על חשבונה של הפועל תל אביב. אוהדים רבים של הפועל תל אביב נוטרים טינה עד היום לבית שאן ולשחקנה, איתן טייב, בעקבות המשחק, בטוענם כי זה היה משחק מכור.
מקור השם "משחק השרוכים" הוא בצילומי הטלוויזיה מהמשחק, בהם נצפה בלם בית שאן, איתן טייב, קושר את שרוכי הנעליים שלו, רגע לפני המהלך שהוביל לכיבוש שער הניצחון הדרמטי של בית"ר ירושלים - מעשה שהוכיח לכאורה את חוסר הרצינות וחוסר העניין של שחקני בית שאן במשחק.
סקירה כללית
בית"ר ירושלים התמודדה באותה עונה על אליפות הליגה הלאומית (כיום ליגת העל) מול הפועל תל אביב. ערב המחזור הלפני־אחרון של העונה הובילה בית"ר בנקודה אחת על פני הפועל. על מנת למנוע מקרים בלתי ספורטיביים, היו אמורים להפתח כל משחקי המחזור הרלוונטיים למאבק האליפות ומאבקי התחתית בשעה אחידה: אולם משחקה של בית"ר התחיל 10 דקות לאחר שאר המשחקים, בשל בקשה של צוות ערוץ 2 בראשות יורם ארבל, ששידר את המשחק, אשר אושרה על ידי השופט, אייל צור.
על פי המציאות שלעיל, הקבוצות היו זקוקות לתוצאות הבאות כדי להשיג את מטרתן:
השתלשלות האירועים
בדקה ה-76 במשחק המקביל בבלומפילד, כבש כפיר אודי, חלוץ הפועל תל אביב, מבישול של שלום תקווה והעלה את קבוצתו ליתרון 0–1 מול הפועל פתח תקווה. כך נשארה הפועל תל אביב במרחק נגיעה מהמקום הראשון.
בדקה ה-86 השוותה בית שאן ל-2-2 משער של אלמוג חזן, שחקן צעיר שהבקיע את שערו הראשון בליגה. במצב עניינים זה חזרה הפועל תל אביב אל המקום הראשון, היות שמשחקה כבר ננעל בניצחון 0–1 על הפועל פתח תקווה.
אוהדי הפועל, ששמעו על הבשורות מקריית אליעזר, החלו לחגוג את העפלת הקבוצה למקום הראשון, ואף פרצו למדשאות בלומפילד ונראו בתמונות פותחים שמפניות לחגיגות האליפות, זאת למרות שגם תוצאת תיקו במשחק של בית"ר לא הספיקה להפועל לזכות באליפות באופן רשמי. בדקה ה-93, בהתקפה האחרונה של המשחק, במהלך הוצאת כדור קרן, הבקיעה בית"ר שער לאחר הרחקה לא מוצלחת של הגנת בית שאן הישר לרגליו של שחקן בית"ר, אישטוון פישונט, שקבע מקרוב 2–3 לבית"ר.
אחרי כיבוש השער פרץ קהל של בית"ר למגרש ולא איפשר את חידוש המשחק. בהתערבותו של משה דדש, יושב ראש בית"ר שחשש שהמשחק יחשב ל"פיצוץ" ותוצאתו לא תחשב, פינה הקהל את כר הדשא, רק כדי לאפשר לשופט לחדש אותו ולשרוק מייד לסיום. המשחק הסתים לאחר 93 דקות ו-30 שניות, כאשר בית"ר ניצחה רשמית במשחק והייתה רחוקה ניצחון ביתי אחד מלקחת את תואר האליפות (נותר עוד משחק אחד עד תום העונה). בינתיים נראו אוהדי הפועל שכבר פרצו לחגוג במדשאות בלומפילד עצובים על השתלשלות האירועים הדרמטיים, בעוד אוהדי בית"ר חוגגים בקריית אליעזר על כר הדשא.
עקב הלחץ התקשורתי והרעש שנוצר ממשחק זה, יומיים לאחר המשחק, נחקרו שחקני הפועל בית שאן במודיעין אזרחי. בבדיקת פוליגרף שנעשתה לכלל שחקני הקבוצה ששיחקו במשחק זה - הם טענו שלא מכרו את המשחק - וכולם יצאו דוברי אמת.
הביקורת
הוטחה ביקורת רבה על משטרת ישראל אשר במקום לאפשר לבית שאן לשחק במגרשה הביתי תוך נקיטת הצעדים הדרושים להבטחת שלום האוהדים על ידי המשטרה בחרה להורות על העברת המשחק ובכך פגמה ביתרון הספורטיבי המוקנה לקבוצה במגרשה הביתי.
כמו כן הוטחה ביקורת על ההתאחדות לכדורגל שלא הקפידה כי משחקי הכרעה אלו ישוחקו בו-זמנית וימנעו מצב שבו קבוצה תאבד עניין ספורטיבי במשחק כיוון שהשיגה את מבוקשה (כפי שלכאורה איבדה בית שאן עניין במשחק לאחר שנודע לה כי נשארה בליגה בכל מקרה, והיא לא זקוקה לנקודות מהמשחק). זו אחת מן הסיבות שכיום במשחקי הכרעה בסיום העונה - כלל המשחקים הקריטיים משוחקים באותה השעה, ויתר על כך, מובטחת פתיחה סימולטנית של המשחקים והמחציות דרך אמצעי תקשורת שונים של שופטים בין המשחקים הקריטיים, על מנת למנוע מצב של אפילו הפרשי דקות בודדות בין המשחקים.
את המשחק בטלוויזיה שידרו יורם ארבל ואבי כהן. החל מהדקה ה-80 ביצעה בית שאן מהלכים רבים בהם שגתה בפעולותיה ובשיקוליה, והביקורת גורסת כי השגיאות נבעו מכך שבדקה זו נודע לבית שאן שהובטחה הישארותם בליגה, בעקבות הפסדה של הפועל באר שבע במשחק המקביל, אולם ייתכן כי הקבוצה התעייפה ושגתה מקצועית. בעוד יורם ארבל המשיך לשדר כרגיל, טען הפרשן אבי כהן שבית שאן רצתה להפסיד בכוונה, והיא עשתה סדרה של מהלכים שנועדו להשיג את ההפסד. בין השאר, הראו צילומי הטלוויזיה כי בהתקפה האחרונה, לפני הוצאת הקרן, איתן טייב קשר את שרוכיו ברחבה (מכאן שם הפרשה), בעוד ששני שחקנים של בית שאן עמדו על קו השער במהלך כל ההתקפה האחרונה. אבי כהן הסביר את עמידת השחקנים על קו השער כדי למנוע מצב שבו יישרק נבדל, שהיה מסיים את המשחק ומונע כל סיכוי של בית"ר לנצח. נוסף על כך, לאחר שנכבש שער השוויון של בית שאן בדקה ה-86, נראה חלוצה הזר של בית שאן סרג'ן צ'ולקוביץ' תופס את ראשו. יש המפרשים זאת כאילו הוא היה מאוכזב מכיבוש השער לטובת קבוצתו, אך ייתכן כי הוא הגיב כך משום שהופתע מהשער המרהיב. גם תמוהה העובדה שלאחר כיבוש השער על ידי אלמוג חזן, אף אחד משחקני קבוצתו לא ניגש לברך אותו - פעולה שאמורה להיות טבעית לכאורה במשחק כדורגל.
תאוריות אחרות מסבירות את פעולתה של בית שאן בכך שהיא העדיפה שבית"ר תזכה באליפות מכיוון שנמנעה מלהסתבך עם אוהדיה הפרועים של בית"ר, או כיוון ששחקני ואוהדי קבוצת בית שאן אהדו את בית"ר כ"קבוצה שנייה" והעדיפו את הצלחתה מאת הצלחת הפועל תל אביב שהייתה שנואה יותר עליהם. במהלך השנים אכן שחקנים שונים של בית שאן הודו בכך שהם פחדו מהקהל של בית"ר במשחק זה והעדיפו שהיא תנצח, ובמיוחד כאשר נודע להם כי קבוצתם כבר נשארה בליגה, והם איבדו עניין ספורטיבי במשחק לכאורה. איתן טייב טען 3 שנים לאחר מכן בריאיון כי קבוצתו הפסידה במשחק בכוונה, אם כי לא ציין סיבה. עם זאת, מנכ"ל בית שאן דאז, אבי לוי, הכחיש זאת וטען שקבוצתו רצתה לנצח. מאוחר יותר טען טייב כי "מעולם לא הייתה מכירת משחק, אף אחד לא הוכיח שהייתה מכירה"..
אחרית דבר
בעונה לאחר מכן החלה ההידרדרות של בית שאן, שירדה במשך שמונה שנים ארבע ליגות, עד לליגה ב', ולבסוף, באוגוסט 2006, פורקה הקבוצה סופית על ידי ראש עירית בית שאן, עקב חובות של שלושה מיליוני שקלים.
בשנת 2001, כשלוש שנים לאחר המשחק, הודה איתן טייב שקבוצתו "נתנה" את המשחק לבית"ר ירושלים. בין השאר אמר טייב בראיון: "הרגשתי שאנחנו צריכים לתת את המשחק. כל הקבוצה עמדה וחיכתה לגול. כל הקבוצה נתנה את המשחק. בקלטת של המשחק רואים את שחקני בית"ר מגיעים לשער ללא הפרעה.".
באפריל 2018, כחלק מפרויקט של ערוץ הספורט לציון 20 שנה למשחק השרוכים, התראיין טייב וטען כי נגרם לו עוול כיוון שהפך לסמל הפרשה למרות שלא התגלה שום דבר פלילי, ומוסרית - כלל הקבוצה טעתה בגישה הספורטיבית שלה אך הוא נמצא כאשם הכמעט בלעדי בעיני התקשורת ואוהדי הכדורגל..
מאמן הפועל בית שאן במשחק השרוכים היה אלישע לוי, ובנובמבר 2015, כשעלתה מועמדותו של לוי לאמן את הפועל תל אביב, פרסם ארגון אוהדי הפועל תל אביב (אולטראס הפועל) הודעה תקיפה לפסול את מינויו ולקבל תפקיד במועדון, בעקבות המשחק שהתרחש 17 שנים קודם לכן..
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2023 רץ איתן טייב לראשות העיר בית שאן.
הנריק הרינייבסקי
הנריק הרינייבסקי (בגאורגית: ჰენრიხ ჰრინევსკი, הֶנריך הרינֶבסקי, ברוסית: Генрих Викторович Гриневский; 22 בנובמבר 1869 – 4 במרץ 1938) היה צייר פולני-גאורגי, גרפיקאי, מאייר הידוע גם כאיש-אקדמיה בתחום האדריכלות הגאורגית המסורתית ומחנך. נעצר והוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין, ורוב יצירותיו המקוריות הושמדו.
ביוגרפיה
באותם ימים היה הרינייבסקי מעורב בכל פרויקט תרבותי גדול; הוא היה חלק ממקימי מוזיאון ההיסטוריה של טביליסי והיה חבר בוועדה מיוחדת שפעלה להגן על המורשת התרבותית הגאורגית. הוא לימד פולקלור ואדריכלות כנסייתית והפיק אלבום של אקוורלים בשם "אדריכלות עתיקה של גאורגיה", וניתוח כולל של הלבוש המסורתי הגאורגי וספר לימוד על נקודות המבט החד־ממדיות ותאוריות של הצללים.
איוריו של הרינייבסקי הופיעו בקביעות בעיתונות הגאורגית ובמהדורות של סופרים גאורגים מובילים, במיוחד איליה צ'בצ'בדזה. הוא גם יצר את הקיר עם ציורי הדמויות הדתיות שבכנסיית כשוותי. הוא היה מעורב בפרויקט משותף של הקמת מבנה בנק האצולה הגאורגי (כיום משמש המבנה את ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה). הוא התנגד לתוכנית הרפורמות האידאולוגיות באקדמיה לאומנויות שקידמו השלטונות הסובייטים. בשנת 1937, בתקופת הטיהורים הגדולים, הוא נעצר והוצא להורג בירייה. הסטודיו של נהרס בידי אנשי הנ.ק.ו.ד., וחלק גדול מעבודתו אבד ללא תקנה.
E=mc²
E=mc2 (לעיתים מכונה משוואת איינשטיין) היא משוואה נודעת מתחום הפיזיקה שניסח אלברט איינשטיין. המשוואה קובעת, לא רק עיקרון כללי של שקילות המסה והאנרגיה, אלא גם יחס המרה מדויק בין המסה (m) של עצם נתון לבין האנרגיה (E) שלו: האנרגיה שווה למסה כפול מהירות האור (c) בריבוע.
השלכות המשוואה נרחבות מאוד, בראש ובראשונה בגלל עצם ההגד אודות שקילות המסה והאנרגיה - שהוא בעל משמעות פילוסופית עצומה - שלמעשה ערערה לגמרי את תפיסת טיב קשר האנרגיה למסה במכניקה הקלאסית ששלטה עד אז במדע המקובל במשך מאות שנים, אבל גם בגלל יחס השקילות הפנטסטי הנחשף בנוסחה - שהנו למעשה יחס גבוה מאד (בהיות c המהירות הכי גבוהה בטבע) - ושמשליך אפוא מיידית על מידת הדרמטיות שצפונה בשימושיות של הנוסחה כולל בגילוי האמפירי של ההיתוך והביקוע הגרעיניים (שהתגלו כעשרים שנה אחרי הגילוי התיאורטי של הנוסחה עצמה). היא גם הובילה בסופו של דבר להגיית תורת היחסות הכללית.
המשוואה התפרסמה לציבור הרחב בעיקר משום שהובילה לפיתוח פצצת האטום. כיום היא נחשבת לאחת מן המשוואות החשובות והמפורסמות ביותר מתחום הפיזיקה, ומהווה סמל לתרבות ומדע.
המשמעות המעשית של המשוואה
בפיזיקה, הגודל "מסה" הוא גודל שמתאר שתי תכונות: כמה גוף מתנגד לתאוצה וכמה הוא מושך דברים אחרים אליו לפי כוח המשיכה. משמעות הנוסחה היא שככל שגוף צובר יותר אנרגיה, המסה שלו תשתנה בהתאם. לדוגמה, כדי לפרק אטום מימן לפרוטון ואלקטרון נפרדים זה מזה (לא קשורים), צריך להשקיע אנרגיה. לפי הנוסחה, ניתן להסיק שמערכת שמכילה פרוטון ואלקטרון שנפרדים זה מזה היא מסיבית יותר ממערכת שמכילה אטום מימן אחד, זאת על אף שבשתי המערכות יש אותם חלקיקים בדיוק. במקרה הזה, לפי הנוסחה, השינוי במסה יהיה בסדר גודל של 10^{-35} קילוגרם, קטן פי 100,000 ממסת האלקטרון – ולכן בחיי היום יום האפקט הזה זניח וקשה מאוד למדידה. עם זאת, במאיצי חלקיקים שבהם חלקיקים נהיים מאוד מהירים ואנרגטיים, העלייה במסה היא מובהקת.
ניתן לתאר זאת גם בכיוון ההפוך: כדי ליצור חומר במסה \mathbb{m}, צריך להשקיע אנרגיה בסך (דבר שניכר בתופעות כמו יצירת זוגות).
על פי המשוואה, כמות האנרגיה המקסימלית שניתן להפיק מעצם זהה למסת העצם כפול מהירות האור בריבוע. אפילו למסות קטנות יחסית, ערכה של אנרגיית המנוחה גבוה מאוד.
ישימות
את המשוואה E=mc² ניתן להחיל על כל העצמים בעלי מסה, שכן היא קובעת שמסה היא אנרגיה. ישימות הנוסחה לעצמים נעים תלויה בהגדרת המסה בה נעשה שימוש במשוואה.
בפיזיקה המודרנית, מסת המנוחה (כמו גם אנרגיית המנוחה) היא בעוד שהאנרגיה הכללית (כמו גם המסה הכללית) אינה כזו. לכן, הואיל ובדרך כלל משוואה זו מיושמת על עצם שנצפה נח מבעד למערכת הייחוס של הצופים בו - כשאז מסתו היא למעשה גם "מסת המנוחה" m_0 שלו (כלומר מסת העצם שנצפית מבעד למערכת היחוס שמבעדה הוא נצפה נייח), הרי שאז הסבת המשוואה הכללית E=mc² למסת המנוחה m_0 שלו תוכל לקבל את הצורה החלופית שבה שני הגורמים E_0,m_0 הם אינואריאנטיים. מנקודת המבט של נקודת ייחוס אחרת, העצם עשוי להיות בתנועה, כך שיחול שינוי - הן באנרגיה E של העצם - והן במסה m שלו שכבר לא תוכל יותר להתלכד עם מסת המנוחה m_0 שלו, ואז המשוואה E=m_0c^2 כבר לא תהיה ישימה לנקודת ייחוס שנייה זו, ואז הברירה היחידה שתישאר כדי לאפיין את האנרגיה הכללית E היא לשוב למשוואה המקורית: E=mc^2 שבה - לא המסה ולא האנרגיה - אינם אינווריאנטיים.
שימוש ב-m כמסמנת מסה יחסית
המאמרים המקוריים של איינשטיין התייחסו ל־m שנקראת היום "מסה יחסית", ושקשורה אל מסת המנוחה m_0 ביחס הבא:
כדי להגיע למשוואה ,E = mc^2 ניתן להשתמש למשל - בתכונה הנ"ל של מסת המנוחה - ובהגדרת התנע ,p=mv וכך להסיק אלגברית: לסיכום: ולכן  ולכן נכונה משוואת אינשטיין E = mc^2 אם ורק אם נכונה משוואת מינקובסקי  (שהיא למעשה ה"נורמה" היחסותית של וקטור ה־4־תנע במרחב מינקובסקי). במילים אחרות: שתי המשוואות שקולות זו לזו מבחינת המידע שהן מספקות. ואולם מבחינה היסטורית, משוואת אינשטיין - היותר פשוטה - קדמה: מינקובסקי עצמו יכל "להמציא" את וקטור ה־4־תנע בעל הנורמה הנ"ל, רק אחרי שמינקובסקי התוודע למשוואת אינשטיין, ולא קודם לכן. המשוואה הכללית ביותר, שתקפה לכל גוף - נע או נח, היא אפוא כאשר התנע p הוא אפס (ולכן גם המהירות v היא אפס), כלומר במקרה מיוחד שבו העצם נייח, E^2 שווה ל־m_0^2c^4, או E = m_0c^2. זהו המקרה היחידי בו קיימת המשוואה בצורה E = m_0c^2. בכל מהירות אחרת, אם לא נרצה להזכיר אותה במשוואה וגם לא את המסה הכללית m, אז עלינו להתחשב בגורם p^2c^2 שבנורמה של מינקובסקי.
אם נציב כעת v=0 במשוואה נקבל m=m_0, כך שבזמן מנוחה, כלומר במהירות v=0, הכמות של מסת מנוחה שווה לכמות המסה היחסית, וניתן לכתוב את המשוואה E = mc^2 כ־E = m_0c^2: אין הבדל מלבד שייתכן כי נצטרך לומר כי m_0 הוא עבור v=0. אזי, תוך שימוש במסה היחסית, המשוואה הכללית E = mc^2 תוכל להיכתב בצורה הפרטית E = m_0c^2 שאינה ישימה לעצמים הנעים במהירות כלשהי, אלא רק במהירות אפס, משום ש־m_0 שכאן הוא רק עבור v=0.
שימוש ב-m כמסמנת מסת מנוחה
פיזיקאים מודרניים כמעט שאינם עושים שימוש במסה יחסית, והם נוהגים להשתמש ב־m לציין מסת מנוחה כך ש־E = mc² היא "אנרגיית מנוחה", כלומר האנרגיה של העצם כשהוא במנוחה. במקרה זה המשוואה ישימה רק לעצמים נייחים. הצורה המודרנית של המשוואה עבור עצם בעל מהירות כלשהי היא:
כאשר הוא התנע היחסותי של העצם. עובדה זו מצמצמת את E = mc² למקרה של מהירות אפס. לצורך הבהירות, למרות צורת השימוש המודרנית, בהמשכו של ערך זה נעשה שימוש ב־m עבור מסה יחסית וב־m0 עבור מסת מנוחה.
קירוב במהירויות הנמוכות מאוד יחסית למהירות האור
מכיוון שאנרגיה המנוחה היא m0c², וסך האנרגיה היא אנרגיה קינטית ועוד אנרגיית המנוחה, אזי האנרגיה הקינטית היחסית מבוטאת על ידי
ובמהירויות הנמוכות מאוד יחסית למהירות האור (v \ll c) מתאים ביטוי זה לביטוי הקלאסי של אנרגיה קינטית.
ניתן להראות ש־ על ידי הרחבת \gamma תוך שימוש בטורי טיילור.
הצבה מחדש במשוואה המקורית תתן:
מכאן, שבאנרגיות נמוכות הביטוי הקלאסי לאנרגיה קינטית הוא קירוב של האנרגיה הקינטית היחסותית. אולם תורת היחסות מוסיפה עוד אנרגיה שלא הוגדרה קודם - אנרגיית המנוחה, שיש לגוף מעצם קיום המסה שלו. איינשטיין הראה כבר כי המכניקה הקלאסית שגויה במצבים של מהירויות גבוהות או של כבידה חזקה. אולם עבור המקרים שנדונו בעת פיתוח המכניקה הקלאסית, ושרלוונטיים ברוב המוחלט של חיי היום יום, המכניקה הקלאסית היא קירוב טוב של המכניקה היחסותית.
תרומות קודמות
איינשטיין פרסם את המאמר שבו הודיע על תגליתו בשנת 1905, אך שורשי התגלית נעוצים בהנחות שונות, שמקורן שנים רבות קודם לכן. איינשטיין לא היה היחיד שקשר אנרגיה למסה, אבל היה הראשון שהציג זאת כחלק מתאוריה רחבה ויותר מכך, הסיק את הנוסחה מתוך ההנחות של תאוריה זו.
ניתן לחלק את תיאור פיתוח המשוואה לפי גורמיה:
E – אנרגיה ו - m – מסה
אחת מהנחות הבסיס שעליהן נשענת המשוואה היא, שאנרגיה אינה יכולה להיווצר או להיעלם, אלא רק להחליף צורה – הנחה שמהווה את חוק שימור האנרגיה, הקובע שכמות האנרגיה במערכת סגורה היא קבועה ואינה מסוגלת להיעלם או להיווצר, ואת החוק הראשון של התרמודינמיקה שמרחיב את חוק שימור האנרגיה ומחיל אותו גם על אנרגיה בצורת חום. משום כך, האנרגיה העודפת - שתוזרם למערכת - ושלא תוכל להמשיך לתפקד כאנרגיה קינטית, לא תוכל להיעלם; לכן היא תיאלץ, בסופו של דבר, להפוך לדבר אחר: אינשטיין טען שהדבר האחר הוא מסה.
בדומה לאנרגיה, הנחת בסיס חשובה נוספת לתיאוריה היא חוק שימור החומר, הקובע שחומר אינו יכול להיווצר או להיעלם בתוך מערכת סגורה, אלא רק לשנות את צורתו. לפני מחקרו של איינשטיין, עמדו שני חוקי השימור הללו בפני עצמם. E=mc² חיברה ביניהם: לא רק שאנרגיה יכולה להפוך לאנרגיה בצורה אחרת וחומר יכול להפוך לחומר בצורה אחרת, אלא שאנרגיה יכולה להפוך לחומר, וחומר יכול להפוך לאנרגיה. תגלית זו הפכה את שני חוקי השימור הללו לבלתי מדויקים, ובמקומם נוסח חוק מאוחד שנקרא "חוק שימור האנרגיה-מסה", שקובע כי בכל תהליך שהוא סכום האנרגיות והמסות של הגופים והמערכות המשתתפים בתהליך נשאר קבוע.
c – מהירות האור
הנחת בסיס חשובה נוספת, שביסס איינשטיין בתורת היחסות הפרטית, היא שמהירות האור בריק היא הגבול העליון למהירות שבה יכולים חלקיק או אנרגיה לנוע. לכן, כאשר כמות האנרגיה שמוכנסת למערכת מאיצה את המהירות קרוב למהירות האור, היא אינה יכולה להמשיך בהאצת המהירות, ובהתאם לחוק שימור האנרגיה גם לא תוכל להיעלם, ולכן תהפוך למסה.
^2 – בריבוע
אייזק ניוטון טען, שהמושג הבסיסי במכניקה הוא תנע המערכת הנתונה, שהוגדר ע"י ניוטון בתור מכפלת מסת המערכת במהירותה, כלומר P=mv. לדוגמה, אם גוף במשקל 6 קילוגרמים ינוע במהירות של 10 קמ"ש, הוא יאצור 60 יחידות תנע. הפיזיקאי גוטפריד לייבניץ, לעומת זאת, התנגד לדעתו של ניוטון וסבר, שהמושג החשוב במכניקה הוא לא התנע P אלא האנרגיה הקינטית E, שמקיימת לדעת לייבניץ את המשוואה E=mv^2. אך מסקנותיו היו תאורטיות בלבד והוא לא הצליח להוכיחן.
בתחילת המאה השמונה עשרה חקרה המדענית אמילי די שאטלה, יחד עם הפילוסוף וולטר, את הנוסחאות של ניוטון ולייבניץ. די שאטלה הסכימה עם האופן שלפיו הגדיר לייבניץ את האנרגיה הקינטית, אך לא יכלה לקבל את ההגדרה ללא הוכחות מעשיות. לבסוף מצאה את ההוכחות בניסויים של החוקר ההולנדי וילם סחרווסנדה, שעסקו במדידת נפילה חופשית אל קרקע רכה. הניסויים תמכו באופן חד משמעי במשוואה של לייבניץ (אם כי בלי להתנגש עם משוואת ניוטון שכאמור לא עסקה באנרגיה אלא בתנע); לדוגמה, כאשר הופלו אל משטח רך שני כדורים באותו משקל שאחד מהם נע במהירות גדולה פי שלושה, הכדור שמהירותו גבוהה יותר שקע פי 9 עמוק יותר בקרקע, ולא פי 3.
כך הגיעה די שאטלה באופן אמפירי, אל דעתו התיאורטית של לייבניץ ש־E=mv^2. משוואה זו תאמה את הרעיון הכללי המונח במשוואת איינשטיין, משום שקבעה שהאנרגיה מתייחסת למהירות בריבוע, אך היא התייחסה לאנרגיה הקינטית בלבד ולא לאנרגיה שאצורה במסת החומר.