cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אאודי סוג T
בשנת 1932, בתקופת ייצור הדגם, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר  לחברה אחת - AG Auto Union.
שלווה דדיאני
שַׁלווַה דַדיאני (בגאורגית: შალვა დადიანი; 21 במאי 1874 – 15 במרץ 1959) היה סופר, שחקן ומחזאי גאורגי.
ביוגרפיה
שלווה דדיאני נולד בזסטפוני שחבל אימרתי, בן למשפחת אצולה. אביו, ניקולוז דדיאני, אציל שמוצאו מחבל סמגרלו, היה משורר, סופר ומתרגם. אמו הייתה ממשפחת אצולה אימרית.
שלווה דדיאני קיבל את השכלתו על ידי מורים פרטיים, שהוזמנו לבית המשפחתי. למרות נאמנותה של האצולה הגאורגית לצארים, דדיאני נסחף מנעוריו על ידי רעיונות של שחרור לאומי וסוציאליזם; שני הרעיונות הללו בולטים בקובץ שיריו בשם "הניצוץ" (1892) ובסיפוריו הקצרים, שפורסמו בעיתון הגאורגי "איווריה" משנת 1896.
בשנת 1893, שלווה דדיאני החל להופיע כשחקן תיאטרון בכותאיסי; משנת 1897 הוא היה מעוזריו הקרובים של הבמאי לאדו אלכסי-מסחישווילי, שהדריך את להקות התיאטרון בעיר בשנים 1906-1897.
בהשפעת המהפכה שפרצה בשנת 1905, שלווה דדיאני כתב את המחזה הראשון שלו: "במעמקי האדמה"; ביצירה זו, הוא תיאר בצורה אלגורית את מאבקם של הגאורגים העובדים למען שוויון חברתי וזכויות לאומיות. במחזה משנת 1907, "בעת שחגגו", דדיאני הציג את שמחתם של תומכי הסדר הישן עם תבוסת המהפכה כזמנית - לאור נכונותם של כוחות מהפכניים להמשיך במאבק. כתיבתו המחזאית של דדיאני הושפעה רבות מיצירתו של מקסים גורקי.
בשנת 1908, שלווה דדיאני הקים את "הלהקה הניידת" - קבוצת שחקנים ואנשי תיאטרון שהציגה מחזות בעלי אופי פוליטי-מהפכני בערים ובעיירות התעשייתיות של גאורגיה (אך גם בבאקו שבאזרבייג'ן ובנובורוסיסק שבדרום רוסיה). "הלהקה הניידת" הציגה בין השאר את המחזה "האחרונים" מאת מקסים גורקי, שנאסר על ידי השלטונות.
במחזה משנת 1916, "אנשי האתמול", שלווה דדיאני ביטא את אמונתו בקריסה הקרבה של המשטר הצארי. למרות רעיונותיו הסוציאליסטיים, בעשור הראשון של השלטון הסובייטי בגאורגיה (החל מכיבושה ב-1921), דדיאני היה ביקורתי כלפי מנגנוני המפלגה הקומוניסטית והמדינה; הוא זיהה בהם בירוקרטיות, חנופה כלפי הדרגים הגבוהים ואחיזת עיני הציבור. כדי שהביקורת שלו לא תהיה ישירה, בשנת 1928 דדיאני כתב מחזה קומי ("באמצע הלב"), שבו לעג כביכול לקלקולי הסדר הישן, אך במרומז הפנה את האצבע כלפי השלטון החדש; היה זה המחזה הסאטירי הראשון בתולדות התיאטרון הגאורגי הסובייטי.
בשנים 1926-1916 שלווה דדיאני עמל בין השאר על כתיבת הרומן ההיסטורי "גיורגי הרוסי"; הרומן מתאר את עלילותיו של הרוזן הרוסי גאורגי (יורי) בוגוליובסקי (בעלה הראשון של המלכה תמר) על רקע הממלכה הפאודלית של גאורגיה בקרבת שיא כוחה. "גיורגי הרוסי" היה הרומן ההיסטורי הראשון בספרות הגאורגית הסובייטית.
במחזה משנת 1931, "תתנולדי", שלווה דדיאני הציג את המאבק המר והאלים בין המנהגים העתיקים למודרנה בחבל סוואנתי והציג את החדשנים כמנצחים ברורים. במחזה "מן הניצוץ", שכתב בשנת 1937, דדיאני תיאר את התאגדותם של פועלים גאורגיים במסגרת ארגונים מהפכניים בראשית המאה ה-20.
בתקופת שלטונו של סטלין, שלווה דדיאני היה שותף לטיפוח פולחן האישיות שלו - כמחזאי וכסופר הוא כתב מחזות ונובלות שהאדירו את דמות השליט.
בשנת 1954, שלווה דדיאני פרסם את הרומן "משפחת גוויגוויליאני"; ברומן זה הוא תיאר את ההידרדרות במצבה הכלכלי של האצולה הגאורגית על סף המאות ה-19 וה-20, את הניוון הערכי של המעמד השוקע ואת מאבקם של האיכרים הגאורגים למען צדק חברתי. בשנת חייו האחרונה, 1959, שלווה דדיאני פרסם את ספר זיכרונותיו: "דברים שנזכרתי בהם".
במהלך חייו, שלווה דדיאני כתב 50 מחזות וכמו כן עשרות סיפורים קצרים, נובלות ורומנים. בנוסף ליצירתו המקורית, שלווה דדיאני תרגם לגאורגית את שיריו של ג'ורג' גורדון ביירון ואת מחזותיהם של ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, גרהרט האופטמן, הוגו פון הופמנסתאל, אנטון צ'כוב, לאוניד אנדרייב ואחרים.
כשחקן תיאטרון, שלווה דדיאני גילם למעלה מ-200 דמויות על הבימה. בשנת 1923, הוא זכה בתואר "אמן העם של גאורגיה". בנוסף למשחק, דדיאני גם ביים בתיאטרון. מחוץ לתיאטרון, שלווה דדיאני שיחק בשישה סרטי קולנוע גאורגיים, כתב תסריטים לשבעה סרטים וביים סרט אחד.
במשך כשני עשורים (בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20) שלווה דדיאני היה יו"ר איגוד שחקני התיאטרון של גאורגיה. בשנים 1950-1938 דדיאני היה חבר המועצה העליונה של ברית המועצות במשך שתי קדנציות רצופות (הקדנציה הראשונה התארכה עד 1946, כי בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימו בחירות). למרות מוצאו האצילי, בשנת 1945 הוא התקבל למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בשנים 1959-1950 דדיאני שימש כיו"ר "החברה התיאטרלית" של גאורגיה. שלווה דדיאני זכה בעיטור לנין ובשני עיטורים נוספים.
שלווה דדיאני מת בשנת 1959 ונקבר בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי. הוא הונצח בזוגדידי שבחבל סמגרלו על ידי קריאת התיאטרון העירוני על שמו. (אביו של שלווה דדיאני היה במוצאו מסמגרלו, ואילו משפחת דדיאני היא משפחת האצולה המגרלית הבכירה ביותר - בימי הביניים ובראשית העת החדשה, בני המשפחה היו השליטים הפאודליים של סמגרלו).
טביעת רגל פחמנית
טביעת רגל פחמנית (באנגלית: Carbon Footprint) היא סך של פליטות גזי חממה (GHG) שנפלטים ממוצר, ארגון, אדם, מדינה או אירוע. לשם פשטות הדיווח ויכולת השוואה, לרוב, טביעת הרגל הפחמנית נמדדת ביחידות של כמות הפחמן דו-חמצני (CO2) וגז המתאן (CH4) הנפלטת, המאיצה את ההתחממות עולמית.
אלו כוללים בראש ובראשונה שריפת דלק מאובנים מפחם, נפט וגז טבעי לצורך יצירת אנרגיה, אך גם ייצור וצריכה של מזון ומוצרי צריכה, בדים, מוצרי עץ, כבישים, מבנים, תחבורה ושירותים נוספים, שימוש בכלי תחבורה המבוססים על שריפת דלק ועוד. גם לבירוא יערות טביעת רגל פחמנית משמעותית שכן כריתת עצים מצמצמת את תהליך הפוטוסינתזה, וריכוז הפחמן הדו-חמצני עולה.
הקטנת טביעת הרגל הפחמנית ברמה האישית, אפשרית באמצעות שינוי הרגלים אישיים בתחומים רבים, החשוב בהם הוא צמצום הרבייה ועל ידי כך הקטנה מיידית של הצריכה, לאחר מכן צמצום שטח המחייה - מגורים בדירות קטנות יותר ובצפיפות אוכלוסייה גבוהה יותר, הפחתה או ויתור על שימוש ברכב פרטי לטובת תחבורה ציבורית, אופניים או הליכה, הפחתת טיסות, הקטנת צריכה עודפת של מוצרים ושירותים, חסכון בחשמל. ברמה המסחרית והתעשייתית הקטנת טביעת רגל פחמנית תכלול התייעלות אנרגטית, מעבר לאנרגיות מתחדשות כגון אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, צמצום בזבוז של חומרי גלם ומזון, ועוד.
מקור השם "טביעת רגל פחמנית" נובע מהמושג טביעת רגל אקולוגית. טביעת רגל פחמנית היא חלק מהחישוב של טביעת הרגל האקולוגית וכן חלק מניתוח מחזור חיים של מוצרים ופעילויות.
מדידת טביעת רגל פחמנית
ב-2011 רייט, קמפ ויליאמס, הציעו לדייק את ההגדרה את טביעת הרגל הפחמנית: מדד לכמות הכוללת של פליטת פחמן דו-חמצני (CO2) ומתאן (CH4) שנפלטת על ידי אוכלוסייה, מערכת או פעילות מוגדרים, בהתחשב בכל המקורות, המשקעים והאחסון הרלוונטיים בתוך גבולות המרחב והזמן של האוכלוסייה, המערכת או הפעילות. טביעת רגל פחמנית מחושבת כשווה ערך לפחמן דו-חמצני ביחס לפוטנציאל ההתחממות הגלובלית הרלוונטי למשך 100 שנים (GWP100).
ניתן למדוד את טביעת הרגל של הפחמנית של אדם, מדינה או ארגון על ידי ביצוע הערכת פליטות של גזי חממה, הערכת מחזור חיים (של מוצר) או פעילויות חישוביות אחרות המכונות חשבונאות פחמן. בשעה שחושבה טביעת רגל פחמנית, ניתן לתכנן אסטרטגיה שתצמצם אותה, למשל על ידי התייעלות אנרגטית, ייעול תהליכים וניהול מוצרים בצורה חסכונית יותר, לכידה ואחסון של פחמן, קיזוז פחמן ועוד.
לצורך חישוב טביעות רגל פחמנית של אדם קיימים מספר מחשבונים מקוונים חינמיים. חלק מהמחשבונים מבוססים על נתונים וחישובים שנבדקו בביקורת עמיתים, למשל רשת CoolClimate של אוניברסיטת ברקלי ו-CarbonStory. אתרי אינטרנט אלו מבקשים מהמשתמש לענות על שאלות לגבי הרגלי התזונה, שימוש בתחבורה, גודל הבית, פעילויות קניות ופנאי, שימוש בחשמל, חימום ומכשירים כבדים כגון מייבשים ומקררים ועוד. על בסיס הנתונים, האתר מעריך את טביעת הרגל הפחמנית האישית. רוב המחשבונים משתמשים ב-13 עקרונות לחישוב טביעת הרגל הפחמנית. במאמר מ-2011 טוענים החוקרים כי אין עקביות בהגדרות ובחישובים של עקבות פחמן במחשבונים השונים. ישנם חילוקי דעות בבחירת הגזים, ומערך הפליטות שיש לכסות בחישובי טביעות הרגל. אולם, החוקרים לא מפקפקים בחשיבות המדידה וגורסים שיש לשכללה.
חישוב טביעת הרגל הפחמנית של מפעלי תעשייה, מוצרים או שירותים היא משימה מורכבת. אחת המתודולוגיות היא הערכת מחזור חיים (LCA), כמודל מוביל לכימות השפעות סביבתיות כאשר טביעת הרגל הפחמנית עשויה להיות אחד הגורמים הרבים שנלקחים בחשבון בעת הערכת מוצר או שירות. ארגון התקינה הבינלאומי קבע תקן ISO 14040: 2006 להערכת מחזור חיים וניהול סביבתי. שיטת מדידה נוספת היא באמצעות פרוטוקול גזי חממה, הקובע סטנדרטים למעקב אחר פליטות גזי חממה.
פליטות פחמן ישירות ועקיפות
פליטות גזי חממה מתחלקות לפליטות פחמן ישירות ועקיפות. הפליטות מחולקות לשלושה מכלולים:
חישוב פליטות עקיפות במכלול שתיים ושלוש מבוסס על חישוב של מקדמי פליטה. מקדם פליטה הוא ערך מייצג שמנסה לקשר את כמות המזהם המשתחרר לאטמוספירה עם פעילות הקשורה לשחרורו של אותו מזהם. מקדמי הפליטה מקלים על הערכת פליטות ממקורות שונים והשפעתם על זיהום הסביבה. ברוב המקרים, גורמים א\לה הם ממוצעים של כל הנתונים הזמינים ומייצגים את הממוצעים לטווח הארוך עבור כל המתקנים בקטגוריית המקור. המקדמים לתעשייה מחושבים על פי נתונים של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים.
הקטנת טביעת הרגל הפחמנית האישית
הקטנת טביעת הרגל הפחמנית כוללת שינוי הרגלים של פרטים בתחומים רבים, כגון העדפות מזון, אמצעי תחבורה למרחקים ארוכים וקצרים, שימוש באנרגיה בבית, צריכת סחורות ושירותים וגודל משפחה. הדוח החמישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים שהתפרסם בשנת 2014, קבע כי שינוי באורח החיים יש פוטנציאל להפחתה משמעותית בטביעת הרגל האישית, במגזרים מסוימים, ובמיוחד כאשר שינוי ההתנהגות כולל שינויים טכנולוגיים ומבניים. באופן כללי, לאורח חיים צרכני יש השפעה רבה יותר על הסביבה. מספר מחקרים מדעיים הראו כי ישנן ארבע פעולות מרכזיות "בעלות השפעה גבוהה" שאזרחים יכולים לנקוט על מנת להקטין את טביעת הרגל הפחמנית האישית. ההמלצות נוגעות בעיקר, אך לא רק, לאנשים החיים במדינות מפותחות:
הקטנת טביעת הרגל הפחמנית של התעשייה
טביעת רגל פחמנית של חברה מושפעת ממספר גורמים מרכזיים: מקורות אנרגיה וצריכתם וחומרי גלם. גורמים נוספים שיכולים להשפיע הם סוג התעשייה ומיקום המפעל. כן משפיעה הובלה ימית ואווירית ושינוע יבשתי. ישנן מספר פעולות להקטנת תביעת הרגל הפחמנית של התעשייה. חישוב ההפחתה בתעשייה הוא מצטבר לשנת 2050, ולא לשנה אחת, מכיוון שלפעולות להקטנת טביעת הרגל הפחמנית יש זמני פעילות ארוכים:
פעילות בינלאומית להפחתת טביעת הרגל הפחמנית
החל משנת 2019 כמעט כל המדינות בעולם הן חברות של האו"ם בנושא שינויי אקלים אמנת היסוד של האומות המאוחדות לשינויי אקלים (אמנת המסגרת של האו“ם בדבר שינויי האקלים, UNFCCC). מטרת האמנה היא למנוע התערבות אנושית המסכנת את מערכת האקלים. אמנת המסגרת מחייבת את המדינות החתומות לפעול להתייצבות ריכוזי גזי חממה באטמוספירה ברמה בה מערכות אקולוגיות יכולות להסתגל באופן טבעי לשינויי אקלים, למנוע איום על ייצור מזון ולאפשר להמשיך בפיתוח כלכלי. אמנת המסגרת נוסחה ב-1992, אולם מאז הפליטות הפחמניות גדול. בכל שנה תקיימת ועידת שינויי האקלים של האו"ם בה מתקיימת משא ומתן בין המדינות.
היילי לאו
היילי לאו (באנגלית: Hayley Law; נולדה ב-18 בנובמבר 1992) היא שחקנית וזמרת קנדית, הידועה בדמותה של ולרי בראון בסדרת הדרמה "ריברדייל", ליזי אליוט בסדרת המדע הבדיוני "פחמן משודרג" של נטפליקס, ובתור טס בסרט הקומדיה האפלה "תיכון פיצוץ".
ביוגרפיה
לאו נולדה ב-18 בנובמבר 1992 בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
קריירה
בשנת 2017, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה במשחק בתפקיד חוזר בתור ולרי בראון בסדרת הדרמה "ריברדייל". בהמשך למשחק שלה, היא זכתה בתפקידים בתוכניות טלוויזיה וסרטים כולל בסרטים "הרומנטיקנית החדשה", "כסף צעיר", "תיכון פיצוץ" ו"מארק, מרי וכמה אנשים אחרים". בטלוויזיה היא שיחקה בסדרות "יחסים בהסכמה" ו"פחמן משודרג" של נטפליקס.
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
אמסונאס
אמסונאס (בספרדית: Amazonas) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בדרום ונצואלה, גובלת באפורה בצפון, בבוליבר בצפון ובמזרח, בברזיל במזרח ובדרום ובקולומביה במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 177,617 קילומטרים רבועים, והיא המדינה השנייה בגודלה מבחינת שטח, אחרי בוליבר. במדינה מתגוררים 146,480 תושבים (נכון ל-2011), מה שהופך אותה למדינה הכי פחות מאוכלסת בוונצואלה (לא כולל הדפנדנסיות הפדרליות של ונצואלה). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא פוארטו אייקוצ'ו.
מקור השם
המדינה נקראת על שם נהר האמזונאס (אמסונאס היא ההגייה הספרדית של השם). נהר האמזונאס עצמו אמנם לא עובר במדינה, אך נהר ריו נגרו, יובל של האמזונאס, כן עובר באמסונאס.
היסטוריה
עם הקמתה של ונצואלה האזור היה חלק מפרובינציית גואיאנה (שמרכזה היה במדינת בוליבר של היום).
ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית ובשטחי המדינה של היום נוצרה הטריטוריה הפדרלית אמסונאס. ב-1881, בתקופת הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו, הוחלט לפרק את הטריטוריה לשתי טריטוריות: טריטוריית אמסונאס וטריטוריית אלטו אורינוקו. ב-1893 הוחלט לאחד מחדש את שתי הטריטוריות לטריטוריית אמסונאס שבירתה הייתה סן פרננדו דה אטבפו. ב-1928, בתקופת הנשיא חואן ויסנטה גומס, הוחלט להעביר את בירת הטריטוריה לפוארטו אייקוצ'ו.
ב-1992 הטריטוריה קיבלה מעמד של מדינה.
כלכלה
כלכלת אמסונאס היא נחשלת למדי. הכלכלה המקומית מבססת בעיקר על חקלאות וגידול מקנה אשר תוצריהם לא מיוצאים אל מחוץ לאמסונאס. יש תיירות אקולוגית באזור, אך אין במדינה תשתיות שיאפשרו לנצל את מלוא הפוטנציאל שלה.
אוליביה זמור
אוליביה זמור (נולדה ב-1948) היא פעילה חברתית צרפתייה, מייסדת ונשיאת עמותת CAPJO (Coordination des Appels pour une Paix Juste au Proche-Orient; קבוצת התיאום הקוראת לשלום צודק במזרח הקרוב), הקבוצה ידועה גם בשם "יורו-פלסטין" (EuroPalestine). זמור, שהיא ממוצא יהודי טורקי-אלג'יראי, טוענת שמדינת ישראל מבקשת את הכחדת העם הפלסטיני וכי היא שוללת מהפלסטינים את זכויות האדם שלהם.
ביוגרפיה
בשנים 1980 עד 1989 עבד זמור כעיתונאית בסוכנות הידיעות הצרפתית. בהמשך הקימה את APM אינטרנשיונל, סוכנות ידיעות שנרכשה על ידי רויטרס בשנת 1999.
בשנת 2002, הקימה יחד עם בעלה ניקלוס שאהשהני (אזרח ארצות הברית ממוצא איראני, שאמו יהודיה ואביו שיעי) את עמותת "יורו-פלסטין".
בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2004, השתתפה עמותת "יורו-פלסטין" בתור מפלגה והעמידה לבחירה 28 מועמדים במחוז בחירה אחד בצרפת, איל-דה-פראנס (הכולל את העיר פריס), מתוך שישה מחוזות בחירה של צרפת לפרלמנט האירופי. זמור הוצבה במקום ה-4 ברשימה. בראש הרשימה עומד פרופ' כריסטוף אוברלין, כירורג צרפתי, במקום השני הקומיקאי דיידונה מ'באלה. מתוך 28 המועמדים מחציתם היו נשים ומחציתם היו גברים, מרקע חברתי ואתני מגוון: מהגרים ערבים, צרפתים "ותיקים", צרפתים ממוצא ערבי או אפריקאי ולצדם מספר יהודים. הרשימה קיבלה תמיכה מפעילי שלום בישראל דוגמת טניה ריינהרט וסרבן הגיוס יוני בן-ארצי, ומהצד הפלסטיני מרואן ברגותי. הרשימה קיבלה כ-50,000 קולות בסך הכל (או 1.83 אחוזים), פחות מאחוז החסימה, אך היא הצליחה הרבה יותר באזורים מסוימים באיל-דה-פראנס, שבהם אף קיבלה יותר קולות ממפלגת הירוקים והמפלגה הקומוניסטית בשכונות עניות עם נוכחות ערבית חזקה.
לאחר שר החוץ הצרפתי הודיע ​​כי אריאל שרון יבקר בצרפת באפריל 2004, "יורו-פלסטין" פתחה בקמפיין במחאה על הביקור. נסיעתו של שרון בוטלה. אולם, לדעתו של זמור, "הממשלה הצרפתית המשיכה לוויתורים לישראל" וניקולה סרקוזי וז'אן-פייר רפרן היו "כנועים להפליא לישראל וראש הממשלה שרון, שלא החמיץ סיכוי להעליב את צרפת והצרפתים". היא האשימה את ממשלת צרפת בכך שיש לה "סטנדרט כפול" בכך שהיא "תומכת בהקמת מדינה פלסטינית ומקבלת בברכה ערפאת גוסס", אך גם "מעודדת את מדיניות הקולוניה והסיפוח של ישראל". לאחר מכן הזמין ז'אק שיראק את שרון להגיע לצרפת לחגיגות יום הבסטיליה בשנת 2005. זמור ארגננה הפגנה גדולה נגד הביקור שהתקיים בפריס ב־9 ביולי 2005. בראיון כמה ימים לפני המחאה, היא התלוננה כי התקשורת הצרפתית הייתה פרו-ישראלית, ואמרה כי אפילו "עיתונים המגדירים את עצמם כ-" פרוגרסיביים ', כמו לה מונד ולייברציה, ... מסרבים לתת מקום לישראלים כמו טניה ריינהרט, עמנואל פרג'ון ואילן פפה, שמתנגדים בגלוי למדיניות הקולוניאלית של ישראל". בשנת 2009, הייתה בין מארגני ההפגנה נגד ביקור שר החוץ אביגדור ליברמן בפריז.
ארתור רג'ינלד הוסקינס
מייג'ור גנרל סר ארתור רג'ינלד הוסקינס (באנגלית: Sir Arthur Reginald Hoskins; 30 במאי 1871 - 7 בפברואר 1942) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. השתתף במלחמה המהדית, במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית, במערכה במסופוטמיה ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
אוליביה זמור
ביוגרפיה
בדצמבר 2010 נלקח זמור למעצר עם נחיתתה בנמל התעופה בן-גוריון. לאחר שנחקרה ועוכבה נאמר לה כי תגורש מישראל בגלל ארגון ההפגנות שלה בצרפת. זמור מחתה ואמרה כי היא מגנה על "עקרונות השלום הצדק", היא הוסעה לבית המעצר בשדה התעופה, אחר כך נשלחה על מטוס לאיסטנבול. לפני כן ביקרה בישראל כמה פעמים, אך מעולם לא נעצרה.
ארתור רג'ינלד הוסקינס
ביוגרפיה
ארתור רג'ינלד הוסקינס נולד ב-1871 בלונדון לתומאס הוסקינס (Thomas Hoskins 1892-1825) וללואיז לבית קומפיין (Louisa Compigne 1886-1842). אח לתומס (1863), לואיזה (1864), הוראשיו (1867), אמי רוז (1868), הרברט (1869), אדית מוד (1874), אוקטביה (1875) ונינה (1877).
אוליביה זמור
ביוגרפיה
באפריל 2012 הייתה בין מארגני מטס המחאה הפרו-פלסטיני לישראל. בו השתתפו מאות פעילי שמאל מאירופה, חלקם ערבים המחזיקים בדרכונים אירופיים ואחרים, שקנו כרטיסי טיסה לישראל באופן מאורגן.
ב-28 ביוני 2012, הותקפה זמור בבית קפה ליד הבסטיליה, על ידי אנשי הליגה להגנה יהודית שהכו אותה בראשה וריססו את פניה בצבע שמן רעיל.
ארתור רג'ינלד הוסקינס
השנים הראשונות
ב-1896 נשלח לשרת בצבא מצרים והיה שותף במלחמה המהדית במהלכה נלחם צבא בריטניה בבני האנצאר בסודאן. שירותו במערכה זו נמשכה עד 1899 ובמהלכה אוזכר בשדרים וזכה באות מסדר המג'ידיה (דרגה 4).
בפברואר 1900 שוחרר מצבא מצרים, הצטרף לבטליון השני של רגימנט הרגלים של צפון סטפורדשייר ונשלח למלחמת הבורים בדרום אפריקה. זמן קצר לאחר הגיעו הועלה לדרגת קפטן ולמייג'ור (מינוי זמני) ומונה לעוזרו הצבאי של מייג'ור גנרל ג'ון מקסוול ששירת כמושל הצבאי של פרטוריה. הוסקינס המשיך לשרת בדרום אפריקה עד 1902 ואז חזר לאנגליה. על שירותו המסור במערכה זו זכה באות השירות המצוין.
ב-1903 נשלח הוסקינס למערכה שניהל צבא בריטניה בסומלילנד הבריטית שם אוזכר בשדרים.
אוליביה זמור
ביוגרפיה
ב-28 במאי 2015, זמור נדונה על ידי בית משפט גבוה בצרפת ( Cour d'appel de Paris ) כ"אשם בעורר שנאה נגד קבוצה, המפיקים הישראלים, בגלל שהם שייכים לאומה, מדינת ישראל".
ארתור רג'ינלד הוסקינס
השנים הראשונות
בשלהי אותה שנה החל ללמוד בבמכללת קימברלי לפיקוד ומטה שם למד עד 1905.
אוליביה זמור
ביוגרפיה
בשנת 2018, החליטה התביעה הצרפתית, בלחץ לובי פרו ישראלי, לתבוע את זמור באשמת קריאה לגזענות והסתה לשנאה. זאת על דברים שאמרה בהפגנה בשנת 2011 שקראה לשחקנית והזמרת ונסה פרדיס לא להופיע בישראל. לאחר שווידאו מההפגנה עלה לרשת.
ארתור רג'ינלד הוסקינס
השנים הראשונות
עם סיום לימודיו חזר לצבא מצרים שם שירת כקצין סגל עד 1913 ואז חזר לדרום אפריקה שם מונה למפקח של רגימנט רובאי המלך האפריקנים.
מלחמת העולם הראשונה
בספטמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הועבר לחזית המערבית שם מונה לשליש של הדיוויזיה השמינית. בנובמבר אותה שנה מונה לרמ"ט של מפקד הדיוויזיה השביעית, מייג'ור גנרל תומפסון קאפר.
במרץ 1915 הועלה הוסקינס לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד בריגדת הרגלים השמינית שפעלה תחת הדיוויזיה השלישית. כמפקד הבריגדה נלחם בקרבות החזית המערבית.
בתחילת 1916 הועבר הוסקינס למערכה במזרח אפריקה שם מונה למפקד דיוויזיית מזרח אפריקה הראשונה (1st East African Division). בינואר 1917 מונה למפקד כלל הכוחות הבריטים בזירת מזרח אפריקה כשהוא מחליף את יאן סמאטס בגלל כישלון בניהול המערכה שהביא לעצירת המתקפה האנגלית עקב חולים רבים וחוסר בתמיכה לוגיסטית. הוסקינס שיקם את המערך הלוגיסטי והרפואי והיל לטוות תוכנית לחידוש המערכה לאחר סיום הגשמים. למרבה צערו תרומתו לא הוערכה על ידי ראש המטה הכללי הקיסרי פילדמרשל ויליאם רוברטסון שהחליפו, באפריל 1917, על ידי הקצין הדרום אפריקאי לוטננט גנרל ג'ייקוב ואן דוונטר. בתקופת שירותו בדרום אפריקה זכה להצטרף כ"עמית" למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר הדחתו הועבר הוסקינס לזירת מסופוטמיה שם מונה למפקד הדיוויזיה השלישית "לאהור". דיוויזיה זו הגיעה לזירה זו מאירופה באפריל 1916 במקביל לנפילת כות והייתה חלק מתהליך הרה-ארגון של צבא בריטניה שהוביל גנרל פרדריק סטנלי מוד. עם הצטרפותו היה הוסקינס שותף למערכה המחודשת לכיבוש בגדאד שהתחוללה בתחילת 1918.
במרץ 1918, בעקבות ההצלחה של האופנסיבה הבריטית בזירת מסופוטמיה החליט הפיקוד הבריטי להעביר את הדיוויזיה השלישית "לאהור" לזירת ארץ ישראל. לאחר הגעתה היו הוסקינס והדיוויזיה שותפים להכנות של אדמונד אלנבי לקראת המערכה לכיבוש צפון ארץ ישראל. במסגרת זו הועמדה הדיוויזיה תחת הפיקוד של הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין. בספטמבר 1918 לקחה הדיוויזיה חלק בקרב מגידו במהלכו פעלה באזור טולכרם ושכם וכן בהרי שומרון אולם לא המשיכה צפונה לכיבוש צפון ארץ ישראל.
ב-1919, לאחר סיום המלחמה זכה בשלל אותות וביניהם "אביר מפקד" במסדר האמבט, מסדר הנילוס ומסדר סנט אנה. לאחר פירוק הדיוויזיה השלישית, מונה הוסקינס למפקד הדיוויזיה ה-46 תפקיד אותו מילא עד 1923. ב-1921 מונה לקולונל של כבוד ברגימנט הרגלים של צפון סטפורדשייר (בו החל את דרכו הצבאית) תפקיד אותו מילא עד 1936.
לאחר השירות הצבאי
הוסקינס פרש מהשירות ב-1923 ופנה לפעילות פוליטית במסגרת המפלגה השמרנית של בריטניה. במקביל מונה למנהל בית הספר "פיליפ סטוט" (Philip Stott College) ובהמשך מונה למנהל בית ספר בונר לאו ממוריאל קולג' (Bonar Law Memorial College), להכשרת פעילים שמרנים, תפקיד אותו מילא עד 1938.
נפטר ב-1942.
משפחתו
הוסקינס נישא ב-6 באוגוסאט 1914 למיפאנווי וויליאמס (Myfanwy Hoskins) ששירתה כאחות צבאית בצבא בריטניה. לאחר שלא ליוותה את בעלה בתקות שירותו באפריקה ובמזרח התיכון נכנסה מיפאנווי לדיכאון וחרדות.
מארי-לואיז שטיינבאואר
מארי-לואיז שטיינבאואר (בגרמנית: Marie-Louise Steinbauer; נולדה ב-3 בינואר 1934) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה גרמנייה.
ביוגרפיה
שטיינבאואר נולדה בקלן, היא למדה בבתי ספר בברלין ובבידגושץ' ולאחר מכן עברה ללמוד בפנימייה.
היא למדה בבית ספר למתורגמנים וקיבלה דיפלומה באנגלית ובצרפתית, היא עבדה תקופה בתחום התרגום במפעל המכוניות פורד בקלן.
לקחה חלק בכתיבת שלושה ספרים שיצאו לאור.
דוגמנות
בתחילת דרכה בדוגמנות שטיינבאואר עבדה כדוגמנית עבור צלם אופנה בקלן.
היא הצטלמה למגזין "Film und Frau" העוסק באופנה ובקולנוע.
לאחר מכן היא עבדה כדוגמנית בפריז, רומא ולונדון, היא התגוררה גם ארבע שנים בניו יורק ובמהלכן חתמה על חוזה עם סוכנת הדוגמניות איילין פורד.
הנחיית טלוויזיה
בהיותה בניו יורק הכירה שטיינבאואר עיתונאי העובד ב-"NDR", רשת שידור ציבורית גרמנית ודרכו נכנסה לתחום הטלוויזיה.
ב-1969 ו-1970 הנחתה את אירוע המוזיקה הבוחר את נציג גרמניה לאירוויזיון.
באירוויזיון 1970 הייתה גם הפרשנית של הטלוויזיה הגרמנית.
מ-1982 ועד 1991 לקחה חלק בהנחיית תוכנית האירוח "NDR Talk Show" שזכה לפופולריות בגרמניה.
חיים אישיים
נישאה להלמוט פרנקנברג, יזם בעסקי הקוסמטיקה וב-1957 נולדה בתם., לאחר שנה של נישואין הזוג התגרש.
בשורת הנער העמלקי
בשורת הנער העמלקי היא סיפור מקראי המתואר בספר שמואל. על פי המסופר, לאחר מות שאול במלחמה בגלבוע, הגיע אל דוד נער עמלקי והודה כי הרג את שאול. על כך, ציווה דוד להורגו.
על מות שאול ויהונתן בנו, קונן דוד את קינת דוד.
רקע
במהלך המלחמה בהר הגלבוע, החלו הפלשתים לרדוף אחר ישראל, ובתוך כך הרגו את שלושת בני שאול: יהונתן, אבינדב ומלכישוע. כשראה שאול שחיל הקשתים של הפלשתים עומדים להשיג אותו ולהתעלל בו, פנה לנושא כליו וצווה עליו לדקור אותו בחרב. אולם נושא הכלים חשש והיסס, ואז תחב שאול את חרבו באדמה, ונפל עליה. לאחר מכן גם נושא כליו נפל על חרבו.
בעקבות התבוסה, ברחו הישראלים מהערים שבבקעת בית שאן ובעבר הירדן, והפלשתים התיישבו בהן במקומם.
בשורת הנער העמלקי
בתחילת ספר שמואל ב', מסופר שהגיע אל דוד נער עמלקי, שלטענתו לאחר שנפל שאול על חרבו, ביקש ממנו להמית אותו, והוא עשה כבקשתו.
קינת דוד
בעקבות הבשורה על מות שאול ויהונתן, קונן עליהם דוד את קינת דוד, בה ספד להם וביכה את מותם ההרואי.
פרשנות
מעניין לשים לב, שהתיאור שמקבל דוד על מות שאול איננו תואם במדויק את התיאור של פרק ל"א על מותו של שאול. ההבדל המרכזי בין שני התיאורים הוא בשאלה כיצד בפועל מת שאול. לפי התיאור בפרק ל"א, שאול מת בנפילה על חרבו, והנער העמלקי אינו נזכר בו כלל. ואילו לפי התיאור של הנער העמלקי, שאול ביקש מהנער העמלקי להרוג אותו.
פרופ' יהודה אליצור ז"ל (במאמר בספרו 'ישראל והמקרא') טוען שהנער העמלקי היה מחופש לחייל ישראלי ושימש למעשה כמרגל פלישתי, וכל סיפורו היה בדייה, ולכן הוא הומת.
רבי יצחק במדרש פסיקתא דרב כהנא (זכור פסקא ג טז), מזהה את הנער העמלקי עם דואג האדומי, מי שהיה יד ימינו של שאול, המנסה כעת לשרת את האדון החדש ולזכות באמונו על ידי הגשת סממני המלוכה של האדון הקודם, ודוד הורג אותו מפני שמעשה ההריגה שלו היה רצח מתוך כוונה לקבל שכר מדוד ולא מתוך רחמים על שאול.
ארתור הראשון, דוכס בריטני
ארתור הראשון (ברטונית: Arzhur Iañ; 29 במרץ 1187 - כנראה 1203) היה הרוזן הרביעי של ריצ'מונד ודוכס בריטני בין 1196 ל-1203.
חייו
הוריו של ארתור היו ג'פרי, דוכס בריטני, בנו הרביעי של הנרי השני, מלך אנגליה, ואשתו קונסטנס, דוכסית בריטני. ג'פרי היה צעיר מאחיו ריצ'רד, ומבוגר מאחיו ג'ון.
כשבעה חודשים לפני לידתו של ארתור, ב-19 באוגוסט 1186 נהרג אביו בתאונת רכיבה. כשארתור נולד, הוא היה השני בסדר הירושה לכתר האנגלי, אחרי דודו ריצ'רד. המלך הנרי השני מת ביולי 1189, כשארתור היה בן שנתיים, וריצ'רד הפך למלך במקומו.
בשנת 1196, כאשר היה בן 9, נהיה דוכס בריטני בעזרת אמו. באותה השנה, ריצ'רד העמיד אותו שוב כיורש העצר וזימן אותו ואת אמו לנורמנדי, אבל אביו החורג של ארתור, רנדולף הבלונדוילי (Ranulf de Blondeville), הרוזן השישי של צ'סטר, חטף את קונסטנס. ריצ'רד הגיע לבריטני כדי להציל את ארתור, שהגיע בחשאי לצרפת להתחנך עם לואי.
בהיעדרו של ריצ'רד במסע הצלב, ג'ון היה אחד מהאנשים שקיבלו לשמור על חלקים מבריטניה. בתקופה זו ניסה ג'ון להדיח את ארתור, שהיה יורש העצר הממונה. כאשר ריצ'רד חזר לאנגליה ב-1194 הוא סלח לג'ון. ריצ'רד מת ב -6 באפריל 1199, בהיותו על ערש דווי הכריז על אחיו ג'ון כיורשו, מחשש שארתור היה צעיר מכדי להיות שליט, הוא היה בן 12 בלבד ובהשפעת מלך צרפת. עם מותו של ריצ'רד, אנשים מועטים ראו בארתור מבריטני כיורש חוקי. הוא וג'ון נאבקו על המלוכה, אך ג'ון לכד אותו ואת אחותו, אלינור מבריטני. אין תיעוד של ארתור לאחר מאסרו ברואן טירה בשנת 1203 וסיבת מותו אינה ידועה. מקובל לחשוב שג'ון הרג אותו בשנת 1203. אלינור נותרה שבויה למשך כל חייה.
יצחק קשתי
יצחק קשתי (נולד ב-10 באוקטובר 1933) הוא פרופסור אמריטוס לחינוך באוניברסיטת תל אביב; מכהן כיושב ראש הוועד המנהל של "משואה" – המכון ללימודי השואה בתל יצחק. פרסם מחקרים רבים בתחום הארגונים הפנימייתיים, מדיניות החינוך והיסטוריה חברתית של יהודי הונגריה. מיוזמי התוכנית לטיפוח אוכלוסיות מקופחות בעליית הנוער וממקימיה ויועץ לענייני חינוך לרשויות ומשרדים ממשלתיים.
ילדות בימי מלחמת העולם השנייה
בנם של לאה ויוסף אלבוגן מהודמזוושרהיי, הונגריה. ב-1942 גויס אביו ל"פלוגת עבודה" (כפייה) והוא נותר עם אמו ואחיו הבכור. קשתי השלים ארבע שנות לימוד בלבד כשהונגריה נכבשה על ידי הנאצים. בקיץ 1944 נשלח עם אמו ואחיו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. מסיבה שאינה ידועה הרכבת בה שולחו סטתה ממסלולה ומקץ חמישה ימי מסע עצרה במחנה המעבר שטרסהוף באוסטריה, משם הועברו לעבודות כפייה בחווה חקלאית באזור. לאחר שבועות אחדים קשתי חלה ונמצא לא כשיר לעבודה. מנהל העבודה בחווה העביר אותו לבית חולים בווינה שטיפל בילדי מישלינגה, אזרחים ממוצא מעורב (יהודים ואחרים), ובכך הציל את חייו. אחיו ואחר כך אמו מצאו מקלט בבית החולים כעבור מספר חודשים, עד שחרור וינה בידי הצבא האדום. במאי 1945 שב עם משפחתו להונגריה בניסיון להתחקות אחר גורל אביו. אז אושר סופית, שבדצמבר 1942 אביו נורה למוות על ידי מפקדיו יחד עם 28 יהודים מחבריו לפלוגת העבודה. המשפחה החליטה לעזוב את הונגריה ולעלות לארץ ישראל במסגרת תנועת "הנוער הציוני". באמצעות "הבריחה" עלו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", שכל מפליגיה גורשו למחנות המעצר בקפריסין. בתום חודשים של המתנה במחנה העצורים בקפריסין, שם שהה עם אחיו בכפר הנוער, עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין תנועתי ונקלט בקיבוץ כפר גליקסון. אחיו הבכור שהגיע חודשים מספר לפניו, התנדב לשירות צבאי, ונהרג במבצע דני, בקרבות מלחמת העצמאות.
קריירה אקדמית
בשנת 1950 יצא יצחק קשתי בהמלצת חברים בקיבוץ ללמוד בסמינר למורים וגננות בגבעת השלושה והוסמך להוראה. בתום הלימודים התגייס לצה"ל, בסיומו חזר לכפר הנוער אלוני יצחק ליד כפר גליקסון ועבד בהוראה. בגיל 25 מונה למנהלו השני של בית הספר בכפר הנוער, וכעבור חמש שנים התמנה למפקח חינוכי בעליית הנוער. בשנות השלושים לחייו השלים קשתי את לימודיו האקדמיים: הוא סיים תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בהצטיינות במדעי החינוך באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1970. בשנים אלו החל לעסוק בחקר פנימיות וכפרי נוער, בעקבותיו הוזמן ללימודי דוקטורט באוניברסיטת סאסקס בברייטון, אנגליה.
בשנת 1975 התקבל כמרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. במשך שלוש שנים עמד בראש "המערך המסייע" פרויקט שהוקם על ידי בית הספר לחינוך באוניברסיטה, במטרה לשפר את ההישגים הלימודיים בבתי ספר יסודיים ועל יסודיים בעיירות פיתוח נבחרות. שיטת "המערך המסייע" יושמה במשך 15 השנים הבאות ביישובים רבים.
בשנת 1985 קודם לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, ושלוש שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כראש היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה, תפקיד בו החזיק למעלה מעשור.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
קשתי היה נשוי לסופרת הילדים מטעמה קשתי עד לפטירתה בספטמבר 2019 ולהם שלושה ילדים, כולם עוסקים בחינוך; טל, מפקחת חינוכית במשרד החינוך, גיל, מורה ומחנך בתיכון, ובנם הצעיר אור קשתי הוא פרשן החינוך והחברה של עיתון הארץ.
חקר ארגונים פנימייתיים וקיפוח בחינוך
קשתי נמנה עם מייסדי תחום חקר החינוך הפנימייתי בישראל. השפעת מחקריו ופועלו הוטבעו במדיניות החינוך במסגרות פנימייתיות, וכן במערכות ארציות כגון "עליית הנוער" ו"האגף לחינוך התיישבותי" במשרד החינוך. מסגרת עבודת הדוקטור חקר קשתי את המנגנון הסוציו-פסיכולוגי המופעל בפנימיות ובכפרי נוער. הוא מצא שמסגרות אלו מבטיחות תוצאות חינוכיות רבות יותר עבור תלמידים מקופחים מאשר סביבה פתוחה של בית הספר היומי.
קשתי פיתח תאוריה סוציולוגית-חינוכית המבארת את השפעת בתי ספר הפנימייתיים ואת התאמתם המיוחדת לקידום תלמידים מקופחים. החידושים בגישתו ובאופן המחקר האמפירי בתחום החליפו במידה מסוימת את הדיון האידאולוגי בנושא שהיה נפוץ בעיקר בקרב עליית הנוער.
בראשית שנות השמונים התמסר קשתי לחקר הסוציולוגיה הפרשנית כמתודה ומתודולוגיה: באחד מפרקי הספר "חינוך כמיקוח חברתי" סימן את המסלול שהוביל לשורה ארוכה של מחקרים במיקרו-סוציולוגיה של בית הספר, לרבות מוסדות פנימייתיים. מחקרים אלה הזינו עבודות רבות בתחום מדיניות החינוך כמו גם ניירות עמדה שהוגשו למשרד החינוך על פי הזמנתו.
מחקריו בתחום המיקרו-סוציולוגיה של בתי הספר הפנימייתיים ואחרים, תרמו לגילוי מנגנוני הפעולה החברתיים במוסדות אלה. קשתי תיעד וחקר מהלכים אינטראקטיביים בכיתות הלימוד שהובילו להמשגה ולהכללה מחדשות בתחום המדיניות של בתי הספר. עבודתו האתנוגרפית בתחום הביוגרפיה והזהות סללו את הדרך לחיבורים פרשניים המתחקים אחר עיצוב זהות והגדרות מצב תרבותיות וחברתיות קולקטיביות.
קשתי נחשב למבקרה החריף של מדיניות ההפרטה והפרת שיוון ההזדמנויות בחינוך, כבר בשנת 1977 פרסם מאמר "על קיפאון ושינוי בחינוך", החושף את פעולתן של קבוצות אינטרס במערכת החינוך הבולמות שינוי מתוכנן במערכת.
מאמרו "לאומיות, מודרניות ומעמד בחינוך בישראל", שפורסם לראשונה ב-1998, נחשב כפורץ דרך בשל חשיפת הקשרים בין מעמד חברתי, לאומיות ואימוץ דפוסים מודרניים בישראל. המאמר זכה להכרה בינלאומית רחבה ותורגם למספר שפות.
חקר ההיסטוריה החברתית של יהודי הונגריה
ספרו האוטוביוגרפי הראשון "געגועים למיניון", שיצא בשנת 2001, מגולל את סיפור ילדותו בימי מלחמת העולם השנייה. הספר מכיל פרטים היסטוריים רבים על הקהילה היהודית בעיר הולדתו הודמזוושרהיי, מגורשי שטרסהוף ועל הקהילה היהודית בווינה. הספר אומנם נושא אופי משפחתי אישי, אך במסגרת המחקר המקדים גילה מסמכים נדירים אודות מוסדות הקהילה היהודית בווינה. בשנת 2008 פרסם את ספרו "קורותיו של בית ספר יהודי בעיר שדה בהונגריה", החושף את המקורות ואת שלבי ההתפתחות של החינוך היהודי המודרני בהונגריה. על היבטיו החברתיים והתרבותיים, מסוף המאה ה-18 ועד תום מלחמת העולם השנייה. ספרו האחרון בתחום, "הצלה כמחאה ומרי" שראה אור בשנת 2014, מתאר את בתי הילדים היהודיים בבודפשט בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.
פעילות ציבורית
יצחק קשתי פעל רבות בתחום החינוך הציבורי בישראל. בתפקידו הציבורי הראשון היה חבר בוועדה לקידום נוער במשרד העבודה, בין השנים 1984 - 1980.
בשנת 1981 הקים יחד עם עמיתיו למחקר הפנימייתי את האגודה הישראלית למחקר ופיתוח של החינוך הפנימייתי, ובמשך כחמש שנים שימש כיושב ראש האגודה. ביו השנים 1989 - 1986 קשתי השתתף בוועדות המשנה של המועצה להשכלה גבוהה וכן שימש בשנים 1993 - 1987, כיושב ראש הוועדה המדעית של הארכיון לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות.
ב-1990 התמנה קשתי על ידי שר החינוךיצחק נבון לעמוד בראש ועדה ציבורית לבחינת מעמדם של בתי הספר העל-אזוריים. מקץ שנתיים של פעילות הגישה הוועדה בראשותו את המלצותיה שעיקרן שמירה על המבנה הבסיסי של הרישום האזורי תוך מתן אפשרות, במקרים מיוחדים, לקיים מסגרות חינוך על-אזוריות בתנאיי הרשאה ופיקוח מיוחדים. המלצות הוועדה אומצו ויושמו במתכונות שונות במשך שני עשורים.
בין השנים 1999 - 1998 עמד קשתי בראש הוועדה לחקר בתי ספר בניהול עצמי במשרד החינוך.
בשנת 1999 נבחר לכהן כיושב ראש המועצה האקדמית של מכללת סמינר הקיבוצים, תפקיד בו החזיק במשך 15 שנים.
בשנת 2008 קשתי עמד בראש ועדת העשור לפיתוח כפרי הנוער בישראל. הוועדה פעלה במשך שנתיים מטעם המנהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך.
בקיץ 2011 עמד בראש ועדת החינוך, כחלק מוועדת ספיבק-יונה, שיעצה למחאה החברתית. המלצת הוועדה בראשותו, להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילאי שלוש, נכללה בדוח ועדת טרכטנברג ואף בוצעה באופן חלקי.
כהן כיושב ראש משואה, המכון הבינלאומי ללימודי השואה בתל יצחק.
זלמן וויט
זלמן וויט (כ' בתמוז תרנ"ו, 1896 - כ"ז בסיון תשכ"ג, 19 ביוני 1963) היה ממייסדי חברת "הסולל" ומו"ל העיתונים דאר היום, Palestine Weekly ובאריד אל-יום (בערבית), ממייסדי שכונת בן-ציון בחיפה, וממייסדי הסתדרות בני בנימין.
קורות חייו
וויט נולד בירושלים לאסתר (בת הרב ליפא מאיר ויגוליק) ויצחק וויט. למד בבית ספר של חברת עזרה, אך למרות זאת השתתף במלחמת השפות, בצד שתמך בעברית כשפת הלימוד, בעודו תלמיד בסמינר העברי.
במלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל, בגין היותו נתין אמריקאי, לדמשק. בדמשק עבד כקבלן וסיפק לבתי החולים האוסטרים והגרמנים. עם כיבוש דמשק חזר לארץ ישראל ויחד עם איתמר בן-אב"י, אלכסנדר אהרנסון ואחרים הקים את "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" שהוציאה בין השאר את עיתון דאר היום. השותפות פתחה בית דפוס ברחוב שנשא את שם חברתם. דאר היום הוקם כשופרם של בני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ובני הדור השני של העלייה הראשונה. זאת בניגוד להשפעה הרוסית על עיתון הארץ מצד אחד, והנטיות הסוציאליסטיות של הנהגת היישוב מצד שני.
ב-1929 נשא לאישה את שרה, בת ריקה ויחזקאל שימונוביץ (משפחותיהם במקור מברטיסלאבה).
כאיש כספים בהסתדרות בני בנימין קנה קרקעות רבות בארץ ישראל. בתוך כך חבר למרדכי בן-ציון (גם הוא בן ירושלים) לקניית שטח אדמה ליד כרמל מרכזי. על שטח זה הקימו וויט וחבריו את מלון "מעונות בן-ציון" (לימים לב הכרמל) ושכונה קטנה מסביב למלון.
נפילת בנו
לזוג וויט היו ארבעה ילדים: אמנון, רבקה, יצחק ועלי. בנו,, התנדב לבריגדה היהודית. אחרי מלחמת העולם השנייה התקבל ללימודים באוניברסיטת מיאמי אך החליט ללמוד באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות לחם בעיר מגוריו, ירושלים, ושם מצא את מותו. זלמן וויט לא מצא מנוח לנפשו. הוא שלח מכתבים לדוד בן-גוריון בדרישה למצות את הדין עם מפקדיו של בנו, בשל טענתו שרשלנות הביאה למותו. הוא פרסם ספר זיכרון ושמו "על מוּת לַבֵּן", שככל הנראה, היה ספר הזיכרון הראשון לנופלי תש"ח. כמו כן קרא אחר בנו לבית הדפוס שלו בירושלים. ב-1949 החליט לבנות בית חולים בנתניה ולקרוא לו על שם בנו. הבחירה בנתניה לא הייתה מקרית שכן העיר נוסדה על ידי הסתדרות בני בנימין, שזלמן וויט נמנה עם ראשיה. שנה אחר כך, ב-1950, נחנך בית החולים ואמנון, בנו הבכור של זלמן וויט, שהיה רוקח במקצועו, הועמד בראשו. בבית החולים נפתחו מחלקת יולדות ומחלקה כירורגית. בית החולים הקטן שלא היה משויך לאחת מקופות החלים נסגר לאחר כמה שנים ונפתח מחדש, הפעם בניהולו של ד"ר דב צל ציון. צל ציון שהיה רופא ילדים ופנימאי שינה את יעודו של בית החולים למוסד טבעוני. גם גלגול זה של בית החולים לא האיר פנים והוא נמכר והפך לבית "החלמה ונופש" - בית מרפא לפגועי נפש הקיים עד היום (נכון ל-2018).
טום וג'רי: הרעד לי את השפם
טום וג'רי: הרעד לי את השפם (באנגלית: Tom and Jerry: Shiver Me Whiskers) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה והרפתקאות. זה הסרט הרביעי של טום וג'רי שיצא ישירות לווידאו ששחזר את סרטוני טום וג'רי של ויליאם האנה וג'וזף ברברה. הסרט בוים על ידי סקוט ג'ראלדס ונכתב על ידי כריסטופר פיינטר. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-DVD ב-22 באוגוסט 2006, והפך לפיילוט של הסדרה "סיפורי טום וג'רי" אשר שודרה באותו חודש. הסרט יצא מאוחר יותר בבלו ריי ב-12 במרץ 2013.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל באוקיינוס גדול, אשר יש סערה ענקית עם רעם חזק. ספינה גדולה מפליגה באוקיינוס הזה. על הספינה, קבוצה של פיראטים מחזיקים את המפרש הראשי. כל הפיראטים מפחדים מסופת הרעמים. לאחר מכן, הוא ממשיך עם טום החתול וג'רי העכבר ישן בבקתה של הספינה. רון משתמש ברוגטקה כדי להעלות אותם לסיפון, מפליג כדי למצוא את האוצר האבוד של הרעמה הספרדית. גל מתרסק על ספינתו של רון ויחד איתו, בקבוק המכיל את המפה שרון חיפש. טום מסתיר את המפה לעצמו, אבל הגולגולת, שהיא במקרה רוח הרפאים של הקפטן הספרדי בעל הרעמה, דון דייגו דה קליפרשירס, מזהירה את תום שיש להחזיר את המפה לאוקיינוס בשקיעה הלילה או שהקללה תתחיל. לטום וג'רי יש גם היתקלות עם דיונון ענק. עם זאת, טום מצליח להימלט על ידי דחיפת תותח עליו.
בשלב זה, ספינתו של רון מותקפת על ידי ספינת פיראטים כחולה בפיקודו של אחיו של רון, בוב הפיראט הכחול. רון ובוב בקושי מדברים, אבל מתורגמים על ידי חבריהם התוכי, סטן (תוכי אדום) ובטי (תוכי כחול). קרב מתרחש בין צוותי פיראטים יריבים ובהם ספייק, הקמע של בוב. לאחר שרון משיג את המפה, הוא מתחיל לירות על ספינתו של בוב. רון וצוות הפיראטים שלו חוגגים כשרון בודק את המפה. ג'רי מחליט לשים עין על המפה ולהכין עותק שלה על הבנדנה שלו. לפתע, הגולגולת מופיעה ומתחילה את הקללה. רון כועס על טום שלא סיפר לו על הקללה (טום התכוון לספר לו על זה, אבל לא היה מסוגל לעשות זאת, בשל העובדה שהוא דמות אילמת). רוח הרפאים מופיעה בשלד צוות של פיראטים ומשתלטת על הספינה וגורמת לצוות של רון לנטוש את הספינה. סירת ההצלה מצליחה לנחות על אותו דיונון ענק שטום נתקל בו קודם לכן. רון מכעיס את תום ומכריח אותו לחתור עד לאי יו-הו, שם קבור האוצר של הספרדי בעל הרעמה. עם זאת, טום מחליט לנטוש את אנשיו של רון ומשתמש במשוט כדי להגיע לאי יו - הו. עם זאת, כריש מוצא טום וג'רי ויש להם בעיות לאורך הג' ונגל של אי יו-הו! ג'רי עולה על פרפר בזמן שטום רודף אחריו מעל בור החול הטובעני. אבל טום נלכד בחול הטובעני, אז ג'רי היה חייב להציל אותו. לאחר שהוציאו את טום, הם היו צריכים למצוא מקום בטוח מפני הפיראטים.
כשהגיעו לאי, טום וג'רי נתקלו בברנקל פול (הידוע גם כ "פיראט סגול פול") ובתוכי הסגול הלא פטפטן שלו צ'אק. לפול יש צוות של קופים על האי ומספר לטום וג'רי על איך הוא ואחיו רון ובוב עשו מפות למחייתם ובטעות גילו את מפת האוצר של הרעמה הספרדית. פול ראה מספיק מהמפה כדי להכיר את האי, אבל לא מספיק כדי לדעת איפה לחפש והוא מיואש מחפש אותו במשך 40 שנים. טום וג'רי יוצאים לדרכם כשרון מופיע ומספר לפול שהמפה אצל טום. טום וג'רי מצליחים להתחמק משודדי הים והקופים כדי להגיע להר געש, שם הם מוצאים לבסוף את הכניסה לקברו של דון דייגו דה קליפרשירס.
דון דייגו מחליט לבחון את טום וג'רי על ידי הפעלת מערכת הביטחון שלו כדי להרחיק גנבים מהקבר: שומר אבן הדומה לתרנגולת, הקמע של הרעמה הספרדית. תום וג ' רי מצליחים להביס את השומר ולפתוח את השער. טום מחליט להשאיר את ג'רי מאחור ונכנס פנימה (בשל אופיו החמדן וכועס חלקית על ג'רי כאשר האחרון משתמש בו כפיתיון חי כדי להביס את הגרדיאן), אך אינו מקשיב לדון דייגו מספר לו על חדר מדרגות ממולכד. ג'רי מחליט להשתמש בראשו על ידי שימוש בדון דייגו כמגן. בתחתית חדר המדרגות, טום מחיה את חייו ונכנס לחדר הסמוך מלא ברונות. ג'רי צריך למצוא רונה שדומה לדון דייגו שהראה לזמן קצר. אם ג'רי בחר ברונה לא נכונה, כליא ברק יחשמל אותו. ג'רי בוחר ברונה הלא נכונה, אבל הכליא ברק מכה בטום שעומד להתנפל על ג'רי.
ג'רי מגיע למערה שבה היה אוצר הרעמה הספרדית גלוי לעין. ג'רי יודע שצריך לשמור על אוצר כזה גדול. תום ממהר בכל מקרה אבל המום לראות את אותו דיונון ענק כמו השומר האולטימטיבי. עם זאת, הדיונון מזהה את טום וצורח מפחד, וגורם לסלע למחוץ אותו, למורת רוחו של דון דייגו (אשר, כועס על כישלונות מלכודות הקסם שלו, מאבד את רצונו להפוך קורבנות לאוצר שלו). לאחר שאחזר את האוצר, טום מחליט שהוא לא צריך את גרי וזורק אותו. עם זאת, רון עומד לצידו בזעם עם תום ומאשים אותו בתכנון לגנוב את האוצר לעצמו. רון ופול מתחילים להילחם על האוצר כאשר בוב מגיע לשייט עם ספינתו המתוקנת. כועס על עמיתיהם התוכי שלהם, שלושת האחים לגרש את התוכים ולהמשיך להילחם. לפני שנכנס לקרב פול צופה במאבק בין בוב ורון ומסיר את כובעו, מקונן איך זה בדיוק כמו בימים ההם. ג'רי, מנצל את ההזדמנות, מצליח להבריח את האוצר דרך הדולפין. תום הולך לרדוף אחרי סירת הצלה, אבל כל סירת הצלה על החוף חבולה. ספייק מבחין שספינתו של בוב מפליגה והפיראטים מבינים שכעת הם תקועים. תום עושה מאמץ אחרון לעלות על הספינה באמצעות בליסטרה מעץ דקל. ספייק תופס את טום ושניהם מותקפים על הספינה. ג'רי מציע לזנק עצם מוזהבת כאות לידידות ומחליט להתמודד עם תום.
בספינה, ג'רי וספייק שולטים בספינה בזמן שטום מטאטא את הסיפון. בינתיים, רון, בוב ופול ושאר אנשיהם נשארים על האי, בורחים מעוף האבן. כשג'רי העכבר, טום וספייק מפליגים באושר ועושר, סטן, בטי וצ'אק סוף סוף מוצאים מנהיג שהם יכולים להזדהות איתו.
הכחשת המוות (ספר)
הכחשת המוות הוא ספר פסיכולוגיה ופילוסופיה משנת 1973 מאת האנתרופולוג התרבותי ארנסט בקר, בו המחבר מסתמך על יצירותיהם של סרן קירקגור, זיגמונד פרויד, נורמן א. בראון ואוטו ראנק. הספר זכה בפרס פוליצר לספרות עיון בשנת 1974, חודשיים לאחר מותו של הסופר.
רקע כללי
הנחת היסוד של הכחשת המוות היא שהציוויליזציה האנושית היא בסופו של דבר מנגנון הגנה סמלי משוכלל כנגד ידיעתנו שאנו בני תמותה. מנגנון זה, בתורו משמש תגובה רגשית ואינטלקטואלית בסיסית המהווה את מנגנון ההישרדות שלנו. בקר טוען כי דואליות בסיסית בחיי האדם קיימת בין העולם הפיזי לבין העולם הסמלי של המשמעות האנושית. האנושות היא בעלת אופי דואליסטי המורכב מעצמי פיזי ומעצמי סמלי, ולכן אנו מסוגלים להתעלות מעל דילמת התמותה באמצעות גבורה, על ידי מיקוד תשומת לבנו בעיקר בעצמי הסמלי שלנו. התמקדות סימבולית זו בעצמי (self) לובשת את צורתו של "פרויקט האלמוות" של הפרט (או "פרויקט causa sui", כלומר הגורם המהווה את הסיבה של עצמו), שהוא למעשה מערכת אמונה סמלית המבטיחה שהמאמינים סבורים, או מאמינים, שהם עצמם עדיפים או עליונים על המציאות הפיזית. בכך שהם חיים בהצלחה תחת תנאי פרויקט האלמוות, אנשים מרגישים שהם יכולים להפוך להרואיים, ומכאן ואילך - לחלק ממשהו נצחי: משהו שלעולם לא ימות בהשוואה לגופם הפיזי. תחושה זו, בתורה, נותנת לאנשים את התחושה שלחייהם יש משמעות, מטרה ושהם בעלי משמעות בתוכנית הגדולה של הדברים - התכנית של האל, היקום או ההוויה, כל אחד לפי אמונתו.
פרויקטים של אלמוות הם דרך אחת בה אנשים מתמודדים עם חרדת המוות. עם זאת, אנשים מסוימים ישתכרו או ישתמשו בסמים כדי לברוח מחרדת המוות. אחרים ינסו להתמודד עם אימת המוות על ידי התעלמות מהבעיה ועל ידי "הרגעת עצמך עם הטריוויאלי" (מונח שאותו שאל בקר מקירקגור). בקר מתאר את ההצלחה של תמונת העולם הנוצרית שהייתה מסוגלת לקחת "עבדים, נכים ... ואת הפשוטים והאדירים כאחד", ולהפוך אותם לגיבורי סיפור משלהם על ידי התבוננות מעבר לעולם הזה אל הממלכה השמימית, שם יזכו לתגמול על גבורתם מאת אלוהים, תגמול בדמות חיים עמו לנצח.
בקר טוען כי השרירותיות של פרויקטי האלמוות שהומצאו על ידי האדם גורמת להם לנטות באופן טבעי לסכסוך. כאשר פרויקט אלמוות אחד מתנגש עם אחר, מדובר בהאשמה של הצד השני בגרימת 'עוולת חיים', לא פחות, וזהו הקשר שמוביל לחוסר אפשרות לפשרה, להתנהגות תוקפנית ומתגוננת כאחד. כל אחד מהצדדים ירצה להוכיח שמערכת האמונות שלו מעולה, דרך חיים טובה יותר. לפיכך פרויקטים של אלמוות אלה נחשבים כמניע בסיסי לסכסוך אנושי, כגון מלחמות, דעות קדומות, רצח עם וגזענות.
מחלת נפש
בקר מסיים את קטע המבוא של הפרק בו הוא מציע "מבט כללי על מחלת נפש" עם התצפית המסכמת לפיה "מחלת נפש מייצגת סגנונות של התעמקות בהכחשת היותנו בני תמותה, יצורי אנוש", הכחשה שמהווה צדדים שונים והתבטאויות שונות של פרויקט האלמוות.
דיכאון
בקצה האחד, לאנשים החווים דיכאון יש תחושה שפרויקט האלמוות שלהם נכשל. הם מתחילים לחשוב שפרויקט האלמוות הוא שקרי או מרגישים שהם לא מסוגלים להיות גיבורים בהקשר של אותו פרויקט אלמוות (דת, לאומיות, תפיסה פוליטית, כלכלית וכו'). כתוצאה מכך הם נזכרים בעקביות בהיותם בני תמותה, בעליונותו של גופם הביולוגי על כל רעיון או אידאולוגיה, וכתוצאנה מכך - בתחושות חוסר הערך שלהם.
יצירתיות
כמו הסכיזופרניים, גם אנשים יצירתיים ואמנים מכחישים הן את המציאות הפיזית והן פרויקטים של אלמוות שמקובלים בחברה ובתרבות השליטות (דת, לאום וכו'), ומביעים צורך ליצור מציאות משלהם. ההבדל העיקרי הוא שלפרטים יצירתיים יש כישרונות המאפשרים להם ליצור ולהביע מציאות שאחרים עשויים להעריך, במקום לבנות מציאות פנימית, נפשית, שעשויה להתבטא באופן שפוגע בעצמם או בסובביהם, ולכן עשויה להיתפס כשיגעון או דיכאון.
הערכה
"הכחשת המוות" זכה לשבחים על גישתו הפוסט-פרוידיאנית לפסיכואנליזה, אך ספג ביקורת על תיאוריהן הרדוקטיביים של בריאות הנפש והאנושיות.
הספר עזר לעורר תחיית העניין בעבודתו של הפסיכואנליטיקאי האוסטרי אוטו ראנק.
לספר הייתה השפעה תרבותית מעבר לתחומי הפסיכולוגיה והפילוסופיה. הספר הופיע בסרטו של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני", כאשר הדמות האובססיבית למוות, אלבי זינגר, קונה את הספר עבור חברתו אנני. ספאלדינג גריי התייחס אליו ביצירתו "זה מדרון חלקלק". נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ציטט את "הכחשת המוות" באוטוביוגרפיה "חיי" משנת 2004; הוא כלל אותו כאחד מ-21 הספרים המועדפים עליו. המחזאי איאד אכטאר הזכיר את הספר במחזהו זוכה פרס הפוליצר "מבוזה".
יוסטוס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בהלה בצוק השחור
בהלה בצוק השחור (באנגלית: Bad Day at Black Rock) הוא סרט פשע, מותחן ומערבון אמריקאי משנת 1955, עם ספנסר טרייסי ורוברט ראיין בתפקידים הראשיים.
הבמאי הוא ג'ון סטרג'ס שביים גם את דו-קרב באו. קיי. קוראל, שבעת המופלאים והבריחה הגדולה.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר "Bad Time at Honda" של הווארד ברסלין שהתפרסם בכתב העת "The American Magazine" והוא מתאר את הגזענות כלפי התושבים היפנים בארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2018 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס "על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
תקציר העלילה
הצוק השחור הוא יישוב קטן של כמה בניינים במדבר אריזונה. אמנם רכבת עוברת שם, אבל ברוב הזמן אינה עוצרת כי אין נוסעים לשם.
יום אחד נעצרת הרכבת, ומתוכה יוצא ג'ון מקרידי (ספנסר טרייסי) בעל יד משותקת. הוא מיד נתקל בעוינות מצד אנשי המקום, החוששים מבואו של אדם זר. בראש החוששים נמצא רינו סמית' (רוברט ראיין), בעל תחנת דלק ומוסך, שלפקודתו ניצבים הקטור (לי מרווין), קולי (ארנסט בורגנין) ופקיד המלון המקומי, פיט (ג'ון אריקסון), אשר מסרב בתחילה להשכיר לו חדר, לאחר שמקרידי שואל על אדם ממוצא יפני בשם קמוקו שהיה בעל חווה בקרבת מקום.
סמית' מודיע לו, כי קמוקו נכלא במחנה ריכוז לאזרחים יפנים, ומאז לא שמעו ממנו.
מקרידי הולך לשריף טים הורן (דין ג'אגר), אך הוא שתוי ואינו מוכן לספק מידע בקשר לקמוקו. גם מקרידי ירא מסמית', ומרגיש שמסתירים ממנו מידע. הוא שוכר ג'יפ מ-ליז (אן פרנסיס), אחותו של פיט, שמועסקת על ידי סמית', מגיע לחווה של קמוקו ומוצא אתה נטושה ושרופה. במקום אחד הוא מגלה פרחים והוא חושד שמתחתם יש קבר.
סמית' מבקש מקולי לחסל את מקרידי. קולי עוקב אחריו, ומנסה להתנגש בו אך לא מצליח.
לבסוף נפגשים כולם במסעדה הקטנה של המקום, קולי מתחיל להתעמת עם מקרידי בידיעה שלא יהיה קשה להתמודד עם אדם בעל יד מתפקדת אחת, אבל מקרידי מכניע אותו בקלות.
הוטרינר (וולטר ברנן) מנסה לשכנע את מקרידי לעזוב את המקום, כי חרד לגורלו. מקרידי שולח מברק למשטרה בעיר הקרובה, אך איש הטלגרף הייסטנגס (ראסל קולינס), גם הוא ירא מסמית', ולא שולח אותו. מקרידי מגלה לפיט כי נפצע קשה בקרבות באיטליה, וידו נשארה משותקת. בנו של קמוקו הציל אותו אך נהרג. הבן קיבל מדליה ומקרידי הגיע לצוק השחור כדי לתת את המדליה לקמוקו. מקרידי לומד מהאנשים כי קמוקו חכר את החווה מסמית' שוויתר עליה כי לא היו בה מים. קמוקו חפר עמוק ומצא מים, סמית' כעס על כך ולאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור הוא הגיע עם אנשיו והרג את קמוקו.
סמית' מחליט לחסל בעצמו את מקרידי. בהוראתו מסיעה אותו ליז מחוץ לצוק השחור לנקודה בה הוא מחכה להם. הוא הורג בתחילה את ליז כדי שלא תעיד נגדו ולאחר מכן הוא מתקרב למקרידי כדי לחסל אותו. מקרידי ממלא בקבוק בבנזין מהג'יפ, זורק על סמית' ומצית אותו למוות.
מקרידי חוזר לצוק השחור ורואה שהמשטרה הוזעקה למקום ועצרה את השותפים לרצח קמוקו. משימתו הושלמה והוא עולה לרכבת ועוזב את הצוק השחור.
אנה הדוויג בול
אנה הדוויג בול (בלעז: Anna Hedvig Büll, במקור: Anna Hedwig Buhl; 4 בפברואר [לפי לוח השנה היוליאני: 23 בינואר] 1887 — 3 באוקטובר 1981) הייתה מסיונרית אסטונית (ממוצא גרמני-בלטי) שסייעה להצלת חייהם של כמה אלפי ילדים יתומים ארמנים, בתקופת רצח העם הארמני.
ביוגרפיה
בול נולדה למשפחה נוצרית-לותרנית בשנת 1887 בהאפסלו, אסטוניה. בעיירת נופש זו, ניהל אביה אתר מרפא בבוץ שהיה בבעלותו. היא הייתה הילדה השישית מבין שמונה אחים ואחיות. בול למדה בבית ספר ציבורי באסטוניה עד גיל 15, לאחר מכן היא נשלחה לשם השלמת לימודיה לעיר סנט-פטרסבורג, שם למדה במשך שלוש שנים בבית ספר גרמני-פרוטסנטי. במהלך ביקורה בבית המשפחה בשנת 1903, אשר היה בעיירת הולדתה, היא קיבלה השראה מהרצאה שניתנה על ידי אוונגליסט ידוע בשם יוהאן קארגל. דבר זה השפיע על החלטתה להקדיש את חייה למאמץ הסיוע ההומניטרי.
לאחר שהשלימה את לימודי התואר הראשון בשנת 1903, בול בילתה את עיקר זמנה בבית המסיון "Malche", אשר בעיירה הגרמנית "Bad Freienwalde (Oder)". שם היא למדה על גורל הארמנים תחת האימפריה העות'מאנית. חדורת מטרה לסייע לבני העם הארמני, היא סיימה את לימודיה בבית הספר האוונגליסטי. במהרה היא הוזמנה לשרת בתחנת מסיון ארמנית במארש. עם זאת, בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה היא נאלצה תחילה לעבור התנדבות עם נשים וילדים בכפרים גרמניים ולאחר מספר חודשים להתנסות בסיוע לאביונים בסנט-פטרסבורג.