cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פדרציית הסחר (מלחמת הכוכבים)
סופה של הפדרציה
בימיה האחרונים של המלחמה, דארת' ויידר, חניכו של סידיוס, הגיע לכוכב מוסטאפר, בו התחבאה מועצת הבדלנים מפני כוחות הרפובליקה. ויידר רצח את מנהיגי הפדרציה, גונריי והאקו, ואת שאר חברי מועצת הבדלנים, מנהיגי קונפדרציית המערכות העצמאיות. הוא רצחם בדם קר תחת הוראותיו של סידיוס, אשר הקים את האימפריה הגלקטית בראשותו, ורצה להפטר מכל גוף אשר ייתכן ויתנגד לו. סידיוס הורה לכבות את צבאות דרואידי-הקרב הנותרים. לאחר מלחמת המשובטים השתמש סידיוס בשרידי פדרציית הסחר על מנת להעצים את כוחה של האימפריה. ארגוני סחר נחשבו לבלתי-חוקיים באותם הימים בהם שלטה האימפריה, ולפיכך היה זה סופה של הפדרציה.
הקרב הראשון על המארן
הקרב הראשון על המַארְן (ידוע גם בשם: הנֵּס על המארן) היה קרב שהתחולל במהלך מלחמת העולם הראשונה בין צבא הקיסרות הגרמנית לצבא צרפת וחיל המשלוח הבריטי על גדות נהר המארן בין 5 ל-12 בספטמבר בשנת 1914. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי-בריטי שהביא להדיפת הצבא הגרמני ומניעת כיבושה של פריז, ובכך חיסל את הסיכויים לניצחון גרמני מהיר במלחמה. לאחר נסיגתו של הצבא הגרמני החל המרוץ אל הים, שבסופו התבצרו הצדדים על קו "מלחמת החפירות" שנמשכה כארבע שנים.
רקע
תורת הלחימה הגרמנית למלחמה בשתי חזיתות: המזרחית והמערבית, אשר נוסחה בתוכנית שליפן, קבעה כי בשל ההיערכות האיטית של הצבא הרוסי למלחמה, על הקיסרות הגרמנית להביא להכנעה מהירה של צרפת תוך מגננה בחזית הרוסית, ולאחר מכן לעבור ללחימה בחזית הרוסית. לפי התוכנית, כדי להביא להכנעה מהירה של צרפת יש לכבוש את פריז, תוך לכידת הצבא הצרפתי בתנועת מלקחיים: הכנף השמאלית תבוא מגבול גרמניה-צרפת ותהיה בעלת מאפיינים מגננתיים, ואילו הכנף הימנית המאגפת תבוא מצפון – כיוון הולנד ובלגיה. שכן, איגוף מדרום יהיה הרבה יותר קשה, בגלל האלפים השווייצריים וצבאה החזק של שווייץ.
בפועל, תוכנית שליפן לא מומשה במלואה על ידי ראש המטה הכללי הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר. הכנף הימנית הגרמנית תקפה את בלגיה בלבד ונתקלה בהתנגדות בלגית עזה. כמו כן, פון מולטקה החליט להעביר כוחות מהכנף הימנית לכנף השמאלית שנלחמה בגבול גרמניה-צרפת. כתוצאה מההתנגדות הבלגית, התקדמות הכנף הימנית התעכבה.
מהלך הקרב
בפנייתה מערבה כדי לפגוש בכוחות הצרפתים-בריטיים פנים מול פנים, פתחה הארמייה הראשונה הגרמנית פער של 50 ק"מ בינה לבין הארמייה השנייה, בפיקודו של קרל פון בילוב. מטוסי ביון של מדינות ההסכמה הבחינו בפער זה, ודיווחו למפקדים בשטח. המפקדים הצרפתים ניצלו פער זה במהרה, וכתוצאה מכך נכנסה הארמייה החמישית הצרפתית, בצירוף חיילים מחיל המשלוח הבריטי, בין הארמיות הגרמניות הראשונה והשנייה, כאשר האגף הימני שלה (הדרום-מזרחי) תוקף את הארמייה השנייה.
הכוחות הגרמניים היו קרובים להשגת פריצת דרך נגד הארמייה השישית המכותרת בין 6 ל-8 בספטמבר, אך הארמייה השישית קיבלה ב-7 בספטמבר תגבורת של 6,000 חיילי מילואים רגליים צרפתים שהוסעו על ידי מוניות רנו צרפתיות מפריז. בליל 8 בספטמבר הנחיתה הארמייה החמישית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה מתקפת פתע נגד הארמייה הגרמנית השנייה, מתקפה שהרחיבה את הפער בינה לבין הארמייה הגרמנית הראשונה.
ב-9 בספטמבר היה נראה כי הארמיות הגרמניות עמדו בפני כיתור והשמדה. למשמע ידיעות אלה לקה הגנרל פון מולטקה בהתמוטטות עצבים ופקודיו הורו על נסיגה גרמנית לנהר האן לצורך התארגנות מחדש. הכוחות הצרפתיים-בריטיים רדפו אחר הכוחות הגרמנים הנסוגים, אך התקדמותם הייתה איטית יותר מהנסיגה הגרמנית. הדבר אפשר לגרמנים להתחפר צפונית לנהר האן.
המהפך בקרב נבע מתורתו של פרדיננד פוש, שהטיף בספריו טרום-המלחמה ובהרצאותיו באקדמיה הצבאית Écoles supérieures de guerre לרוח התקפית, לאמונה ברצון לנצח ולנקיטת יוזמה. לשאלה מדוע הורה להתקדם ולא לסגת ענה: "אינני יודע. בגלל אנשי, בגלל שהיה לי רצון. וחוץ מזה - אלוהים היה שם.".
בנוסף, דגמי המשאיות מסוג טרקטור פאנהארד שטילון תרמו למאמץ המלחמתי בקרב הראשון על המארן, בגלל תנאי השטח הקשים, הצבא הצרפתי לא היה מסוגל להשתמש בסוסים שיגררו תותחים. דגמים אלה היו מהדגמים הראשונים בעלי הנעה כפולה 4x4 אשר רכש הצבא הצרפתי, והם השתתפו בעיקר במשימות של גרירת תותחים
השלכות הקרב
לאחר הקרב על המארן החל מרוץ של הצדדים לכיוון צפון מערב בניסיון לתפוס עמדות ולאגף את היריב. מרוץ זה, אשר נקרא "המרוץ אל הים", יצר קו שנמשך מהאוקיינוס בצפון צרפת לכיוון דרום-מזרח שלאורכו התבצרו שני הצדדים בחפירות, מהן התנהלה מה שנודע כ"מלחמת החפירות" – מלחמת התשה ללא הכרעות צבאיות שנמשכה כארבע שנים וגבתה הרוגים רבים משני הצדדים. הנסיגה הגרמנית מנהר המארן סימנה למעשה את נטישתה של תוכנית שליפן, ואת כישלון הגרמנים לניצחון מהיר בחזית המערבית.
הצפון החדש
הצפון החדש הוא כינוי לחלקה של העיר תל אביב-יפו, המשתרע בין רחוב אבן גבירול ממערב, לנתיבי איילון ממזרח, ובין נחל הירקון מצפון לשדרות שאול המלך מדרום. חלק זה חופף לרובע 4 של העיר, ובשנת 2008 מנתה אוכלוסייתו 42,746 תושבים, שהיו 11.1% מכלל תושבי העיר.
כינוי זה לאזור אינו רווח למרות שהוא השם הרשמי של הרובע והוא מכונה לרוב "הצפון הישן" בטעות או נתפש כחלק ממרכז העיר. מקור שמו של האזור באבחנה בינו לבין הצפון הישן של תל אביב, המשתרע מצידו המערבי של רחוב אבן גבירול - רובע 3. במשך שנים רבות, החל משנות ה-30 של המאה ה-20, התפתחה העיר בהתאם לתוכנית גדס, בעיקר לכיוון צפון, היינו לאורך חופי הים התיכון, ועד למרחק של כקילומטר ממנו. תוכניות המתאר לצפון החדש הוכנו עוד קודם, בסוף שנות ה-40, בהשראת תוכנית גדס אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות איפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור. בתחום שטח הרובע שכנו הכפרים הערביים סומייל וג'מאסין אל ע'רבי, ובדרומו עובדו עד שנות ה-40 שדותיה של המושבה הטמפלרית שרונה. השכונה התל אביבית היחידה שהוקמה בשטח זה עוד לפני הקמת המדינה הייתה קריית מאיר, סמוך למקומה של כיכר רבין של היום.
הבנייה באזור זה החלה מ-1948 ונמשכה באופן אינטנסיבי עד שנות ה-80, אז מצאי הקרקעות הפנויות בה כבר הפך דל. עיקר הבנייה מאז שנות ה-80 ועד היום היא של מגדלי מגורים, שהאחרונים שבהם מתנשאים כבר מעל ל-30 קומות. במהלך שנות ה-50 גם נבנו לאורך הגבול המערבי של הצפון החדש בנייני רחוב אבן גבירול בעלי האכסדרה המסחרית הארוכה. החלק שממערב לרחוב זכה לשם "הצפון הישן" האזור החדש היה ל"צפון החדש" ואילו השכונות שמצפון לירקון, אשר ניצניהם החלו גם הם בשנות ה-50 כונו שכונות עבר הירקון. מסיבות אלו המושג "צפון תל אביב" השתנה עם השנים ונתון גם היום לפרשנות.
הבנייה בצפון החדש מיועדת בעיקרה למגורים והיא כוללת גם את השכונות שבין דרך נמיר לנתיבי איילון - שכונת בבלי, גבעת עמל ופארק צמרת. מגדלי מגורים ראשונים - מגדלי דוד נבנו במהלך שנות ה-70. דרומו של האזור, בסמוך למתחם הקריה בשדרות שאול המלך וברחוב ויצמן, הוא חלק מהמע"ר של תל אביב. באזור זה נמצאים גם מבני ציבור חשובים ופונקציות עירוניות נוספות, בהם המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב), מוזיאון תל אביב, המשכן לאמנויות הבמה, ספריית בית אריאלה ובתי המשפט. בחלקו המזרחי של אזור זה נמצאים תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000.
היקף השימוש המסחרי והציבורי באזור מצומצם. חזית מסחרית משמעותית קיימת רק בכיכר המדינה השוכן בסמוך למרכזו הגאוגרפי של האזור, ובחלקו המזרחי של רחוב יהודה המכבי; ואזור ובו מספר בניני משרדים שוכן בחלקו המערבי של רחוב ארלוזורוב. עם אלה נמנים מגדל המאה, בית הוועד הפועל של ההסתדרות, בניין קופת חולים כללית ומגדלי שקל.
אופי המבנים בצפון החדש מגוון, וככלל רחובותיו רחבים בהרבה מהצפון הקודם. רוב הבנייה היא בנייני דירות בני 4-5 קומות, בדומה לחלקים הוותיקים של העיר, אך על מגרשים גדולים בכ-50% מאלה של הצפון הישן וליבה של תל אביב: אולם מאז שנות ה-80 ובמידה רבה. גם כיום, הרבה שכונות קטנות ובחלק מהרחובות יש בנייה משמעותית של מגדלי מגורים וגם בתים צמודי קרקע. מאז שנת 2009 אזור זה מהווה את המיקום המועדף על תמ"א 38 על ידי יזמים בשל השווי הגבוה של נדל"ן באזור
פעמון הצאר
פעמון הצאר (רוסית: Царь–колокол, צאר-קולוקול) הוא פעמון ענק המוצב בחוצות הקרמלין במוסקבה. זהו הפעמון הגדול ביותר בעולם, משקלו 216 טון.
פעמון הצאר נבנה ביוזמת הקיסרית אנה. הוא נבנה על ידי איוון מוטורין ובנו מיכאיל, יצרני פעמונים ידועים ברוסיה, בשנים 1733-1735. מוטורין האב מת באוגוסט 1735, לפני יציקת הפעמון, ואת העבודה סיים בנו. על הפעמון עיטורים, דיוקנאות וכתובות מעשה ידיהם של אמנים שונים.
הפעמון עשוי ברונזה, גובהו 6.2 מטרים, קוטרו בחלקו התחתון 6.6 מטרים ועוביו המקסימלי כ-60 סנטימטרים. הפעמון לא צלצל מעולם - בשריפה שאחזה ב-1737 בבנייני העץ שבקרמלין נסדק הפעמון, בעודו מונח בבור היציקה, ושבר במשקל של 11.5 טונות נפרד ממנו.
לאחר שנשבר, נותר הפעמון באתר היציקה שלו במשך כ-100 שנים. ב-1812, לאחר כיבוש מוסקבה, חשב נפוליאון לקחת את הפעמון לצרפת כחלק ממסע ניצחון, אך עקב קשיים לוגיסטיים נשאר הפעמון במקומו. רק ב-1836 הוצב על בסיס מתומן ליד מגדל הפעמונים של איוואן הגדול בחצר הקרמלין, כשלצידו החלק השבור. הפעמון ושברו מונחים בפשטות ואינם מקובעים לקרקע, שכן לא ניתן להזיזם ללא מכשור מתאים.
אגם ויאריקה
ויאריקה (בספרדית: Lago Villarrica) הוא אגם במחוז אראוקניה בדרום צ'ילה, דרומית-מזרחית לטמוקו וצפונית-מזרחית לוולדיביה. האגם שואב את שמו מהר הגעש ויאריקה השוכן דרומית-מזרחית לאגם. בשפת המפוצ'ה שמו מיולפקן (Mallolafquén).
מכתש ברנט
מכתבש ברנט (באנגלית: Brent crater) הוא מכתש פגיעה בפרובינציית אונטריו, שבקנדה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 2 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (17 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,113 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (145 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (56 מ"מ גשם).
יאנוש בויאי
יאנוש בּוֹיַאִי (בהונגרית: Bolyai János; 15 בדצמבר 1802 - 27 בינואר 1860) היה מתמטיקאי הונגרי, הידוע בזכות עבודתו בתחום הגאומטריה הלא-אוקלידית.
תולדות חייו
בויאי נולד בקולוז'וואר, טרנסילבניה (כיום קלוז'-נאפוקה, רומניה) למתמטיקאי נודע בשם פרקש בויאי.
עד גיל 13, בויאי שלט בחשבון אינפיניטסימלי ובמכניקה אנליטית, בהדרכתו של אביו. בהיותו בן 14 פנה אביו אל ידידו, המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס, בבקשה שיקבל את יאנוש כתלמידו, אך גאוס דחה בקשה זו. אביו של בויאי התקשה לאפשר לו לימודים באוניברסיטה יוקרתית בחו"ל, שבה יוכל ללמוד מתמטיקה ברמה גבוהה, ובויאי נרשם במכללת ההנדסה המלכותית שבווינה, ובה למד הנדסה צבאית משנת 1818 ועד 1822.
בספטמבר 1823 הצטרף בויאי לחיל ההנדסה והוצב בטימישוארה. הוא שירת בצבא האוסטרי במשך 11 שנים.
בשנת 1820, בעת לימודיו בווינה, החל, בעקבות אביו, לעסוק באקסיומת המקבילים. הוא הפך כל כך אובססיבי בעניין זה, עד שאביו כתב לו: "למען השם, אני מתחנן בפניך, תניח לזה. תפחד מזה לא פחות מתשוקות תאוותניות כי זה גוזל ממך את כל זמנך ושולל ממך את בריאותך, שקט נפשך ואת השמחה בחייך". אולם, בויאי המשיך בחיפושו ובסופו של דבר הגיע למסקנה כי האקסיומה אינה תלויה בשאר אקסיומות הגאומטריה, ושניתן לבנות גאומטריה המתבססת על שלילתה של אקסיומת המקבילים. ב-3 בנובמבר 1823 כתב לאביו: "יצרתי עולם חדש, אחר, משום דבר". בין השנים 1820 ו-1823 בויאי הכין מסה העוסקת במערכת שלמה של גאומטריה לא-אוקלידית. בשנת 1825 הציג בויאי את עבודתו לאביו, אך זה לא התלהב ממנה. רק בשנת 1831 הבין פרקש בויאי את גודל הישגו של בנו, ובשנת 1832 פרסם אותה כנספח לספר לימוד במתמטיקה שכתב.
גאוס, לאחר שקרא את הנספח של בויאי, כתב לחבר: "אני רואה במתמטיקאי הצעיר בויאי גאון ממדרגה ראשונה". לפרקש בויאי, לעומת זאת, כתב גאוס: "לשבח את עבודתו של יאנוש יהיה למעשה לשבח את עצמי, משום שכל תוכנה של העבודה זהה כמעט לחלוטין עם מחשבות בנושא זה שהעסיקו אותי בשלושים השנים האחרונות". גאוס אכן פיתח גאומטריה לא-אוקלידית, כפי שאפשר ללמוד ממכתבו לטאורינוס בשנת 1824, אך הוא נמנע מלפרסם את עבודתו בתחום זה. בויאי התאכזב לשמוע שגאוס הגיע לתוצאות דומות לשלו. הוא הפך לעצבני ובריאותו התדרדרה. בשנת 1833 פרש מהצבא, לאחר שחש שאין בכוחו להמשיך ולשרת.
דירוג פיב"א
דירוג פיב"א הוא שיטת חישוב המדרגת את נבחרות הכדורסל המאוגדות תחת פיב"א. ישנם שלושה דירוגים: גברים, נשים ודירוג משולב.
יאנוש בויאי
תולדות חייו
בויאי עבר להתגורר באחוזה של משפחתו ב-Domáld. בשנת 1834 החל לחיות עם רוזליה קיבדי אורבן (הם לא נישאו מסיבות כספיות), ולזוג נולדו שני ילדים. בשנת 1846 עבר בויאי להתגורר בטרגו מורש, לא הרחק מאביו, אך היחסים בין השניים היו מתוחים, משום שהאב לא היה שבע רצון מהתנהלות בנו. בשנת 1849 נישא לרוזליה, אך כעבור שלוש שנים נפרדו השניים.
דירוג פיב"א
דירוג חדש מפורסם לאחר כל תחרות רשמית של פיב"א. הדירוג כולל את התוצאות של כל מדינה בתחרויות הרשמיות בשמונה השנים האחרונות.
יאנוש בויאי
תולדות חייו
בשנת 1848 התברר לבויאי שניקולאי לובצ'בסקי פרסם מאמר דומה לשלו בשנת 1829, ושהוא פרסם גם הכללה של תאוריה זו. בויאי ולובצ'בסקי לא הכירו זה את זה ולא האחד את עבודתו של השני.
דירוג פיב"א
שיטת חישוב
בדירוג מחושבות רק תוצאות שהושגו בתחרויות רשמיות שאורגנו על ידי פיב"א, כך שלמשחקי ידידות אין השפעה על הדירוג.
יאנוש בויאי
תולדות חייו
בגיל 57 נפטר בויאי מדלקת ריאות.
דירוג פיב"א
ערך התחרות
לכל תחרות של פיב"א יש ערך שונה, המבוסס על רמת הנבחרות המשתתפות בתחרות.
ניקוד לפי מיקום
בניגוד לתחרויות הכדורגל, בתחרויות פיב"א הנבחרות שהודחו ממשיכות לסדרה של משחקי דירוג על מנת לקבוע את מספר נקודות הדירוג שהן יקבלו.
יאנוש בויאי
תולדות חייו
בנוסף לעבודתו בגאומטריה, פיתח בויאי את ההצגה של מספרים מרוכבים כזוגות סדורים של מספרים ממשיים. הוא גם הוכיח שבעזרת חיתוכים והרכבות אפשר להפוך כל מצולע לכל מצולע אחר בעל אותו שטח. למרות שלא פרסם יותר מעשרים וארבעה הדפים שבנספח, הוא השאיר יותר מ-20,000 דפים של כתבי יד במותו. כתבי יד אלו נמצאים בספריית בויאי-טלקי (Bolyai-Teleki library) שבטרגו מורש, רומניה, מקום מותו של בויאי.
בויאי היה רב-לשוני מוכשר והוא דיבר תשע שפות זרות, כולל סינית וטיבטית.
אין תמונת דיוקן מקורית של בויאי ששרדה. תמונה לא אותנטית מופיעה בכמה אנציקלופדיות ועל בול דואר הונגרי.
מצר מאליגין
רוחבו של המצר נע בין 9 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 27 ק"מ. מימיו רדודים – עומקו המרבי הוא 19 מ', ואורכו 63 ק"מ. חופיו מתאפיינים בצמחיית טונדרה.
המצר שמכוסה קרח מרבית ימות השנה קרוי על שם סְטֵפָן מאליגין (Степан Гаврилович Малыгин; נפטר ב-1764), מגלה ארצות רוסי שחקר את האזור הארקטי, היה שותף פעיל במשלחת לחקר סיביר וקמצ'טקה (הידועה גם בשם "המשלחת הצפונית הגדולה", "Великая Северная экспедиция") וחצה את המצר בשנת 1737.
כרטיס ברכה
כרטיס ברכה הוא כרטיס מאויר שמכיל בדרך כלל איחולי ברכה או הבעת רגשות. כרטיסי ברכה נמסרים בדרך כלל לרגל אירועים מיוחדים כמו ימי הולדת, בר מצווה, חגים ומועדים אחרים, אך נשלחים גם כברכת 'שלום' או 'תודה'. כרטיסי ברכה נארזים בדרך כלל במעטפה, ומיוצרים במגוון סגנונות, באופן תעשייתי, או בעבודת יד, על ידי מאות חברות קטנות וגדולות.
בארצות הברית קיימת "התאחדות כרטיסי הברכה", המאגדת את יצרני כרטיסי הברכה.
היסטוריה
ככל הנראה, המנהג הקדום ביותר של משלוח כרטיסי ברכה היה בסין העתיקה, שם הוחלפו מסרי רצון טוב לציון ראש השנה; ובמצרים העתיקה, שם נשלחו פפירוסים עם ברכות.
עם המהפכה התעשייתית והייצור ההמוני, הפכו כרטיסי הברכה ממוצר מותרות יקר שנוצר בעבודת יד, למוצר עממי וזול. כרטיסי ברכה לרגל חג המולד הופיעו לראשונה בלונדון בשנת 1843 כשהפקיד הבכיר הנרי קול שכר את האמן ג'ון קלקוט הורסלי שיעצב בשבילו כרטיס ברכה לרגל החגים הנוצריים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הופיעו מספר חברות שייצרו כרטיסי ברכה. החברות העסיקו אמנים ומעצבים נודעים בזמנם, כמו קייט גרינווי ווולטר קריין.
לאחר המצאת גלויות הדואר ב-1869 נפוצו מאוד ברחבי אירופה גלויות מאיירות, חלקן עוצבו ככרטיסי ברכה, בין השאר כברכות "שנה טובה" עבור ראש השנה היהודי.
התפתחות נוספת הייתה בשנות ה-30, אז הופיעו כרטיסי ברכה מודפסים בהדפס אבן צבעוני, דבר אשר הוזיל את עלות ייצורם של כרטיסים צבעוניים וקידם את התעשייה.
כרטיסי ברכה בישראל
בשנות החמישים והשישים היה נפוץ מאוד בישראל המנהג של משלוח כרטיסי שנה טובה ובהם איחולי ברכה לכבוד ראש השנה. מנהג זה דעך, אך לא נמוג, במהלך שנות השבעים, והוחלף בברכות בטלפון. מסוף המאה ה-20 רבים משתמשים בדואר אלקטרוני וב-SMS למשלוח ברכות לראש השנה (וגם לחגים אחרים).
ארנסט טוך
ארנסט טוך (בגרמנית: Ernst Toch, 7 בדצמבר 1887 – 1 באוקטובר 1964) היה מלחין של מוזיקה קלאסית ומוזיקה לסרטי קולנוע.
ביוגרפיה
טוך נולד בווינה למשפחה יהודית, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת וינה ורפואה בהיידלברג, גרמניה. לימודי המוזיקה שלו התמקדו בפסנתר, שבו ניגן ברמה של פסנתרן קונצרטים. לכלי זה גם הקדיש חלק גדול מיצירותיו. בין מוריו היה ברנהרד זקלס. את הידע שלו בקומפוזיציה רכש בכוחות עצמו, ובאמריקה הקנה את הרעיונות והגישות החדשים שהגה לדורות של מלחינים צעירים. ביכורי יצירותיו נכתבו בסביבות 1900, קטעים שונים בסגנון מוצרט. הרביעייה הראשונה שלו בוצעה בלייפציג ב-1908, והשישית (אופוס 12, 1905) בוצעה בשנת 1909. בשנה זו זכתה הסימפוניה הקאמרית בפה מז'ור (שנכתבה ב-1906) בפרס מוצרט בפרנקפורט. מאז ואילך הקדיש טוך את כל זמנו להלחנה. הוא זכה בפרס פליקס מנדלסון ובעוד חמישה פרסים חשובים אחריו. בשנת 1910 ובשנת 1913 התמנה למרצה לפסנתר ולקומפוזיציה במכללה למוזיקה במנהיים, גרמניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת טוך בחזית האיטלקית במשך ארבע שנים. בשנת 1916 נשא לאישה את לילי צוואק ואחרי המלחמה חזר למנהיים, שם המשיך לעסוק בהלחנה ולפתח סגנון פוליפוניה חדש.
טוך נחשב לאחד החשובים במלחיני האוונגארד בתקופה שקדמה לעליית הנאצים וכמו הרבה אמנים ומוזיקאים אחרים, יצא לגלות עם עליית היטלר לשלטון והיגר לארצות הברית. בין 1934 ל-1958 המשיך לחבר מוזיקה בסגנונו החדשני. יצירותיו מציגות במקרים רבים היבט הומוריסטי (בונטה סוויטה, 1929). ב-1930 המציא "מוזיקה מדוברת" (Gesprochene Musik), הבאה לביטוי כ"מקהלה מדברת"; יצירתו המבוצעת ביותר היא "פוגה גאוגרפית", אם כי הוא ראה בה לא יותר משעשוע חסר חשיבות. טוך כתב מוזיקה לסרטי קולנוע, סימפוניות, מוזיקה קאמרית, אופרות קאמריות. כמו כן כתב ספרי לימוד לתאוריה של המוזיקה: "Melodielehre" (1923) ו- "The Shaping Forces in Music" (1948).
ארנסט טוך זכה בפרס פוליצר למוזיקה בשנת 1956 על הסימפוניה השלישית שלו, שבוצעה לראשונה בתזמורת פיטסבורג ב-2 בדצמבר 1955. הוא מת בלוס אנג'לס ונקבר בבית העלמין וסטווד.
אריתרוסוכוס
אריתרוסוכוס (שם מדעי: Erythrosuchus; מילולית: "תנין אדום") הוא סוג של זוחל נכחד הקרוב לקבוצת הארכוזאורים, אשר דמה במראהו לתנין וחי בדרום אפריקה ונמיביה של תור הטריאס בתחילת עידן המזוזואיקון לפני 250-230 מיליון שנה. הוא היה קרובם של הפוסטוסוכוס והזאורוסוכוס שקדמו לדינוזאורים ותפקדו כטורפי-העל היבשתיים המרכזיים באזורי תפוצתם.
מאפיינים
האריתרוסוכוס הגיע לאורך חמישה מטרים, לגובה של קרוב לשני מטרים ולמשקל של מעל טון. הוא היה בעל ראש מגודל ונוקשה באורך מטר ובעל לסתות חזקות מלאות שיניים חדות מעוקלות. בעבר לסתות אלה גרמו ליצור להצטייר כבעל ראש טירנוזאורוס אך המבנה של העצמות היה שונה מעט. היו לו גפיים קצרות יחסית ואולי הוא נע על ארבע אך יכל להזדקף כדי לנוע מהר. בניגוד לרוב הזוחלים בתקופתו הרגליים מוקמו מתחת לגופו.
טורף זה היה אולי ניזון ממארב מוסווה לזוחלים אחרים כמו ארכוזאורים או סינאפסידים אותם תפס בלסתותיו החזקות. למרות דמיונו לתנין היה קדום מאוד והיה בעל מאפיינים משותפים על ארכוזאורים דמויי-דינוזאורים. הדמיון לתנין נבע מאבולוציה מתכנסת דומה.
יואל קלופט
הרב יואל קלופט (1906, תרס"ו - 2 במרץ 1985, ט' באדר תשמ"ה) היה אב"ד בחיפה ומקובל.
תולדותיו
נולד לשניאור זלמן קלופט בריגה שבלטביה. בשנת תר"פ הלך ללמוד, בעצת החפץ חיים, בישיבת סלוצק ובהמשך בקלצק, אצל רבי איסר זלמן מלצר, רבי אהרן קוטלר והרב אלעזר מנחם מן שך. למד גם בישיבת מיר. עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, שם התקרב לחזון איש.
שימש כמשגיח רוחני בישיבת היישוב החדש - הרב עמיאל סמוך להקמתה. בשנות ה-40 כיהן כר"מ בישיבת קלצק-פרדס חנה. בתקופה זו שהה בפרדס חנה כל השבוע, וחזר לביתו בירושלים רק בשבת. בשנת תש"ז, עם מעברה של ישיבת קלצק לרחובות, עבר עמה, ומונה על ידי הרב צבי יהודה מלצר לכהן כרב "שיכון הפועל". בשנת תש"ח שימש כר"מ בישיבת אחי תמימים בי' בטבת תש"י התמנה להיות דיין בבית הדין ברחובות, שם גם לימד בישיבת קלצק. בשנת 1953 התיישב בעיר ונתגלעו בינו ובין רב העיר, הרב אלימלך בר שאול, חילוקי דעות, בין השאר בנוגע למינוי שוחטים והקמת בתי ספר דתיים. בשנת 1957 הודיע הרב בר שאול על התפטרותו ובעקבות זאת הורו הרבנים הראשיים על העברת הרב קלופט מתפקידו. לעומת זאת, מועצת גדולי התורה והרב יחזקאל סרנא התערבו למען הרב קלופט ודרשו שלא להעבירו מתפקידו. בסופו של דבר עבר הרב קלופט לכהן כאב בית דין באחד משלושת ההרכבים של בית הדין הרבני האזורי בחיפה. כן היה ראש כולל ורב בית הכנסת עדת ישראל בחיפה.
עמד בקשרים קרובים עם הרב אלעזר מנחם שך והשניים ניהלו חליפת מכתבי תורה.
עסק בקבלה, בעיקר בקבלת הגר"א. הרב שלמה וולבה למד אצלו תחום זה.
השתתף בעריכת האנציקלופדיה התלמודית. בשנת תשנ"א הוציאו בניו את ספרו "דעת יואל".
פבל קוהוט (נגן עוגב)
פבל קוהוט (בצ'כית: Pavel Kohout, נולד ב-1976 בפראג שבצ'כוסלובקיה) נגן עוגב צ'כי.
קוהוט הוא בוגר הקונסרבטוריון של פראג והפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבימה של פראג בהנחייתו של פרופסור יארוסלב טומה. בשנים 1999 - 2000 המשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של אמסטרדם בהולנד אצל הפרופסור המומחה הנודע יאקה ואן אורטמרסן.
אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר
אז'ן למורל, ובתוארו הרשמי אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר (בצרפתית: Eugène II Frédéric Marie Lamoral, 11e prince de Ligne, 10 באוגוסט 1893 – 26 ביוני 1960) היה אציל מבית לינייה, בית אצולה בלגי, וחסיד אומות העולם.
ראשית חייו
אז'ן השני נולד ב-10 באוגוסט 1893 בבראילפון, והיה בנם הבכור של ארנסט, נסיך לינייה העשירי ודיאן דה קוסה-בריסאק (de Cossé-Brissac). הוא למד פילוסופיה, הוכשר כדיפלומט וסיים את לימודיו בהצטיינות. הוא נשלח לבוקרשט, פריז, מדריד, לונדון ווושינגטון הבירה. בשנת 1917 נישא לפיליפין דה נואייה (de Noailles), ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
עם מות אביו בשנת 1937, הפך אז'ן לנסיך אז'ן השני, נסיך לינייה האחד עשר.
מעורבותו בפעילות הצלה בתקופת השואה
בעת כיבוש בלגיה בידי הגרמנים בשנת 1940 לחם אז'ן בצבא הבלגי. לאחר שפורקה בלגיה מנשקה עבדו אז'ן ואשתו בסיוע חומרי לנזקקים במדינה. הם הפכו את טירת בלל (Château de Belœil) שבמערב בלגיה למקום מקלט לילדים יהודים, בהם בלגים וכן זרים. איז'ן ואשתו דאגו לחינוכם של הילדים והקנו להם טיפול רפואי ככל שנדרש. אז'ן היה בן דודו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים, וכך התאפשר לו לזמן את רופאו האישי של המלך בכל עת שנדרשו לכך הילדים החולים שתחת חסותו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה אז'ן השני שגריר בלגיה בהודו ובספרד. ב-26 ביוני 1960 מת אז'ן בבלאיל, ובנו בודואן, נסיך לינייה השנים עשר ירש את תאריו.
בשנת 1975 העניק יד ושם לאז'ן השני לבית לינייה את אות חסידי אומות העולם.
משפחתו
ב-28 בפברואר 1917 התחתן אז'ן עם פיליפין דה נואייה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מכון המחקר המדעי המרכזי לאפידמיולוגיה
מכון המחקר המדעי המרכזי לאפידמיולוגיה של השירות הפדרלי לפיקוח על הגנת זכויות הצרכן ורווחת האדם (ברוסית: Центральный научно-исследовательский институт эпидемиологии Роспотребнадзора, בראשי תיבות: ЦНИИЭ) מבצע תיאום ובחינה של פרויקטים מחקריים ברוסיה על בעיות אפידמיולוגיות ופתולוגיה זיהומית. זהו המוסד הראשי של המועצה המדעית לאפידמיולוגיה, מחלות זיהומיות וטפיליות, שנוצר על ידי צו משותף של משרד הבריאות והאקדמיה הרוסית למדעי הרפואה.
על בסיס מכון המחקר המרכזי לאפידמיולוגיה ישנם 8 מרכזי עזר ברוסיה למעקב אחר זיהומים בעלי משמעות חברתית ו-11 מעבדות מחקר.
סויזאי, קיסר יפן
סוּיְזָאי או סוּיְסַאי (ביפנית: 綏靖天皇 - "סויזאי טאנו" - "סויזאי קיסר יפן") היה קיסר יפן השני, לפי המסורת היפנית. קיסר זה נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, מאחר שאין עדויות היסטוריות לשלטונות. על פי המסורות היפניות, הקיסר שלט משנת 549 לפנה"ס.
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של סויזאי ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
בקוג'יקי מצוינים רק שמו של הקיסר וייחוסו המשפחתי, וכן ישנו תיאור של נסיבות עלייתו לשלטון. בניהון שוקי מצוינים גם מעשיו של הקיסר, אולם אלה מעשים אגדתיים, שאינם מבוססים על תיעוד היסטורי נוסף, וישנה סברה כי תיאורים אלה הועתקו מאגדות סיניות.
על פי המשורר היפני ג'י-ין, סויזאי היה אחד מבניו של ג'ימו, אשר שלט מארמון טאקאוקה-נו-מייה, בקצוראגי (כיום פרובינציית יאמטו).
על פי הקוג'יקי, סויזאי היה בנו הצעיר של אשתו הראשית של ג'ימו, איסוקיוריהימי. קאמויאווימימי, בנם הבכור של ג'ימו ואיסוקיוריהימי היה יורש העצר ועתיד היה למלוך לאחר אביו; אולם לאחר מותו של ג'ימו, טאגישימימי, בנם של ג'ימו ואהירצושימה, רעיה נחותה יותר של ג'ימו, ניסה לתפוס את השלטון. סויזאי שכנע את קאמויאווימימי לרצוח את טאישימימי, אולם זה נכשל, וסויזאי נאלץ להרוג את אחיו החורג בעצמו. לאחר זאת קאמויאווימימי ויתר על השלטון והכריז שאחיו הצעיר סויזאי, בהיותו אמיץ יותר, צריך להיות הקיסר.
ישנה סברה לפיה סיפור אגדי זה מנסה להסביר את שינוי המנהג הקדום לפיו הבן הצעיר ביותר הוא היורש, למנהג מאוחר יותר לפיו הבן הבכור הוא היורש. האגדה מנסה להסביר מדוע דווקא הבן הצעיר ירש את אביו.
על פי המסורות סויזאי מלך 45 שנים.
צבי טסלר
כחלק ממסקנות הביניים של הועדה לחקר האסון במירון מונה טסלר כממונה האחראי על הילולת ל"ג בעומר במירון בשנת 2022 (תשפ"ב).
ביוגרפיה
צבי טסלר נולד וגדל בקבוצת יבנה, בנם של יוסף ושרה טסלר, ניצולי השואה, ואח לארבעה. הוא התגייס לצה"ל ב-1982 ושירת בחיל האוויר הישראלי כטייס מסוקי אנפה, יסעור ועטלף. ב-1996 מונה למפקד טייסת 193, לאחר שמפקדה הקודם נהרג בתאונה יחד עם שני קצינים נוספים. הוא פיקד על הטייסת עד 1998. פיקד על טייסת 118. ב-2004 מונה לראש מחלקת הגנה במטה חיל האוויר. ב-2006 מונה למפקד מחוז דן בפיקוד העורף ושימש במקביל מפקד קורס מפקדי גדודים. ב-2009 מונה לראש מטה פיקוד העורף ושירת בתפקיד עד 2013.
לאחר שחרורו מצה"ל שירת במילואים כמסביר מטעם פיקוד העורף. הוא נבחר למזכ"ל הקיבוץ הדתי והיה מתוכנן להיכנס לתפקידו בתחילת 2016, אולם בינואר 2016 התגייס למשטרת ישראל בדרגת ניצב ומונה לראש אגף תכנון וארגון. שירת בתפקיד עד פברואר 2019.
בסוף 2021 מינה אותו השר לשירותי דת מתן כהנא לממונה חגיגות ל"ג בעומר בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
טסלר הוא בן קבוצת יבנה ומתגורר בה עד היום. הוא נשוי ואב לחמישה ילדים.
בוגר תואר ראשון בניהול משאבי אנוש ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי היא מפעל אנציקלופדי אקדמי הממיין וממפה את הסיפורים שסופרו בתרבות היהודית לדורותיה, בלשונות היהודים: עברית, ארמית, יידיש, לאדינו וערבית יהודית, באמצעות מתודה חדשה, 'תימטולוגיה' (thematology), המגדירה מחדש את נושאיהם של הסיפורים.
המפעל
המחקר התמטולוגי הוצג בכנסים בינלאומיים וזכה להכרה נרחבת בקרב חוקרים בכירים מדיסציפלינות שונות. במסגרת המחקר הוקם מאגר ארכיוני של גרסאות-סיפור, המונה כיום (2011) כמאה תימות (מתוך כמאתיים צפויות), אשר כל אחת מהן מכילה בממוצע כמה עשרות גרסאות. התוצר העיקרי של מפעל זה הם כרכי סיפור עוקב סיפור: האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, שהכרך הראשון שלה הופיע בשנת תשס"ה (2005), הכרך השני בתשס"ט (2009), הכרך השלישי בתשע"ג (2013) והכרך הרביעי בתשע"ח (2018). בכרכים אלה נחקרו ומופו עשרות סיפורים (תימות), כאשר כל סיפור זוכה לערך אנציקלופדי משלו. מחציתו הראשונה של הכרך הראשון הוקדשה למאמרי-יסוד מתודולוגיים, שהחשובים שבהם הם המבוא ומאמר-הפתיחה מאת העורכים.
המתודה התימטולוגית
פרופ' יואב אלשטיין המציא את מתודת המחקר התימטולוגית בשנת 1982. בשנת 1985 חבר אליו פרופ' אבידב ליפסקר, עמיתו לסגל ההוראה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, והשלים עמו את הנוסח האחרון של המתודה. סיכום עיקריה של המתודה פורסם בכתב העת ביקורת ופרשנות בשנת תשנ"ד (ובהרחבה – בפתיחת כרך א של ה'אנציקלופדיה של הסיפור היהודי', תשס"ה) ובקובץ Thematics Reconsidered. מתודה זו נועדה לארגן תופעה מיוחדת לספרות היהודית לפיה כל סיפור מאז המקרא זוכה לעשרות עיבודים גירסאיים. עיבודים אלה חוצים תקופות שונות, קהילות בפזורה היהודית ושפות יהודיות שונות.
על פי המתודה החדשה כל סיפור – 'תימה' במונחי המתודה (Theme, כאן בשימוש שונה מן המושג 'תימה' המבטא את הרובד האידיאי של יצירה) – זוכה לניתוח עוקב היסטורי של התפתחות גרסאותיו, תוך הבחנה בין רמות שונות של תפקוד המצויות בטקסט. הסיפור היהודי הוא אפוא אוצר של תימות הזוכות לעיבודים גרסאיים, וכל תימה מייצגת מצב דינמי של תודעה מתפתחת בתוך התרבות היהודית. בכך נבדלת הגדרת ה'תימה' במתודה זו מהגדרתה במתודה פולקלורית בינלאומית, הרואה את כל מאגר הסיפורים שבכל התרבויות כמין מסה-ספרותית אחידה. עם זאת, גם המתודה החדשה מבקשת לאתר קווים מקבילים לטיפוסים סיפוריים בפולקלור הבינלאומי, תוך השוואתם אל גרסאות התימות היהודיות.
ה"חיים גרסאיים" של כל סיפור יהודי נתפסים אפוא כשרשרת של התבוננויות עצמיוֹת חוזרות של מסַפּרי הסיפורים וכותביהם במסורות שקיבלו מקודמיהם. פעילות זו לעיתים מעתיקה את הגרסה שקדמה לה, ולעיתים מחדירה ברמות שונות של חידוש והעזה גוונים משלה כדרך להשמעת קול תרבותי חדש. אף על פי כן, בתוך שפע הגרסאות של תימה סיפורית מסוימת (כגון: יוסף מוקיר שבת, מעשה בספר בראשית, מעשה ברוריה אשת רבי מאיר, ראשיתו של רבי עקיבא) אפשר תמיד לאתר פורמולה יציבה של פעולות או של עיצובים ספרותיים מרכזיים, ואלה הם תווי הזיהוי של 'התימה ההומוגנית' (כלומר הסיפור המזוהה), מעבר להשתנותה הגירסאית.
איסוף התימות הרווחות בספרות היהודית על גרסאותיהן בכתבי-יד, בדפוסים ובתיעודים של מסירה בעל-פה הוא פרויקט מרכזי של מקצוע התימטולוגיה שבמחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
מושגי יסוד
התופעה הנחקרת במחקר התימטולוגי היא כאמור ה'תימה' (Theme) – סיפור שסופר במרחב היהודי, אשר לו מופעים גירסאיים. המעקב השיטתי אחר השינויים הגירסאיים מתבצע באמצעות ניתוח הטקסט בארבע רמות של 'ביצועו', המיוצגות באמצעות סולם-המושגים הבא:
פרסומים נוספים
במסגרת המחקר התימטולוגי פורסמו עד כה מאמרי מחקר רבים ונכתבו למעלה מעשר עבודות מחקר לתואר שני ושלישי. מערכת האנציקלופדיה מקיימת גם במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה 'תימה' הכוללת מונוגרפיות מקיפות (חלקן תימטולוגיוֹת) על סיפורת יהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם 'מעשה סיפור'.
אזיקים אלקטרוניים
אזיקים אלקטרונים הם אמצעי למעקב אחרי עציר או אסיר, כדי לוודא שהוא עומד במגבלות תנועה שהוטלו עליו. אזיקים אלקטרוניים משמשים לרוב לווידוא עמידת חשודים בתנאים של מעצר בית, אך יכולים לשמש גם למעקב אחר אסירים בעת חופשה או אפילו בעת המצאם בבית סוהר.
אזיק אלקטרוני כולל צמיד המוצמד לרגלו או לידו של המפוקח, כשעליו משדר אותות תכופים המודיע על מיקום הצמיד, למשל בקריאות של GPS. לעיתים, יחד עם האזיק מותקן במקום המצאו של המפוקח מקלט המקבל את התשדורות מהמשדר ומעביר אותם באמצעות קו טלפון (רגיל או סלולרי) או באמצעות טכנולוגיות מתקדמות אחרות לגורמי האכיפה הרלוונטיים.
המטרות העיקריות בפיקוח אלקטרוני הן שימור עצירים ואסירים מתאימים, שאינם מסוכנים במיוחד, בתוך המעגל החברתי שאיננו עברייני ובהגדלת סיכויי חזרתם לחברה (צמצום תופעת הרצידיביזם). שימוש באמצעי זה מאפשר גם את יישומן של תוכניות עבודה או שיקום שונות, בתחום בית הסוהר ומחוץ לו, וכן טיפול בעברייני מין משוחררים ובנאשמים בעבירות אלימות במשפחה.
בישראל החלה לפעול בשנת 2005 תוכנית הפיקוח האלקטרוני של המשרד לביטחון פנים, בשיתוף חברה פרטית ("חברת השמירה" - כיום "G One"). כיום המערכות שנמצאות בשימוש בישראל מוודאות שהאסיר נמצא בביתו או יצא מביתו. נערך פיילוט על מערכות איזוק אלקטרוני באמצעות GPS.
קיימת ביקורת על השימוש באזיקים אלקטרוניים. הביקורת טוענת לפגיעות נפשיות שנגרמות למי שמפוקח באופן כה צמוד. כן קיימות טענות על עצם מעצר הבית, במיוחד לפני משפט.
ביולי 2022, ערב פיזור הכנסת ה-24 עבר בקריאה ראשונה חוק שעשוי לאפשר לבית המשפט לקבוע שבן משפחה מאיים, שנשקפת ממנו סכנה, יסתובב עם אזיק אלקטרוני. שנה לאחר מכן, ביולי 2023, עבר החוק בקריאה שניה ושלישית (עם כמה שינויי נוסחים, כפי שהגישו חבר הכנסת צביקה פוגל מעוצמה יהודית).
אדולף פניאש
אדולף פֶנִיאֶש (במקור פישמן, בהונגרית: Fényes Adolf; קצ'קמט, הונגריה 29 באפריל 1867 – בודפשט, 1945 . 14 במרץ) היה צייר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אדולף פישמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הרב שמעון פישמן בעיר קצ'קמט, ושל רגינה ורמן, נכדה של הרב ישראל ורמן, רבה הראשון של הקהילה היהודית בפשט. דודו מוריץ ורמן היה סיטונאי, מראשי הקהילה היהודית בהונגריה, החבר היהודי הראשון באספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי). לאחר מות אביו (1879) עבר אדולף פישמן לבודפשט ובשנת 1886 ושינה את שמו לפניאש. היה לו אח אחד בשם יוז'ף.
פניאש התחיל בלימודי משפטים, אותם זנח ובין השנים 1884 עד 1887 הפך לתלמיד בבית ספר לציור. הוא עבר לויימאר, שם למד בין 1887 ל־1890. התיישב בפריז בשנת 1891, והפך לסטודנט באקדמיה ז'וליאן. מורו שם היה ויליאם אדולף בוגרו. הוא חזר מפריז לוויימר לתקופה של שנתיים וחזר להונגריה, את שנת 1900 העביר באיטליה ובצרפת. משנת 1902 בילה כל קיץ במושבת האמנים של סולנוק ועבד שם. בתקופת הרפובליקה הסובייטית. ההונגרית בשנת 1919 הוא היה חבר בוועד המנהל האמנותי. אחרי 1936 הוא צייר פחות ופחות, בשל מחלתו.
למרות היות פניאש יהודי הוא קיבל הקלות ופטור ממשלתי עם כניסת הגרמנים להונגריה בשנת 1944 (מבצע מרגרטה) מהעוצר מיקלוש הורטי (כמו אדה טלץ' וכמה אומנים אחרים). בתקופת שלטון האימים של מפלגת צלב החץ הוא נאלץ לעבור לגטו בודפשט, ושרד את המצור ואת ההוצאות להורג. חודשיים לאחר שחרור הגטו הוא קיבל אירוע מוחי בדירת הסטודיו שלו ולא ניתן היה להצילו בבית החולים. לדברי מקור אחר הוא נפטר מרעב בגטו. הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני. בקצ'קמט, בסולנוק ובבודפשט (רובע 3) קראו רחוב על שמו.
פעילותו
בשנת 1898 החל לצייר את מחזור ציוריו בשם "חיי אדם עני". ציוריו מתקופה זו הם מהיצירות היפות ביותר של הריאליזם הביקורתי. לאחר סיום הסדרה חיפש דרכים חדשות ופנה למגמת ה"אן פלן אר". ציוריו התאפיינו בצבעים בהירים ובקומפוזיציה פשוטה. התקופה שלאחר מכן מאופיינת בציור בעל אופי מקראי, רומנטי. תקופה די ארוכה לימד במושבת האמנים של סולנוק.
בלוק
Bloc Blok Блок
אוסטין 7 HP
אוסטין 7 HP (באנגלית: Austin 7 hp) היא מכונית פתוחה בסגנון מכונית עידן פליז בתצורה "Runabout" שתוכננה ועוצבה על ידי יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company  (שם רשמי: The Austin Motor Company Limited) ויוצרה על ידי Swift Motor Company  בין השנים 1909 – 1911 בבריטניה.
יארוסלב טומה
יארוסלב טומה (בצ'כית: Jaroslav Tůma; נולד ב-1956) הוא נגן עוגב צ'כי.
קריירה
טומה, יליד פראג, הוא נגן עוגב, צ'מבליסט ופסנתרן. הוא סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של פראג ובפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג. הוא זכה בפרסים ראשונים בתחרויות לאלתור בעוגב בנירנברג שבגרמניה בשנת 1980 ובהארלם שבהולנד בשנת 1986. טומה גם זכה בהצטיינות יתרה במספר תחרויות פרשנות בעוגב, בשנת 1978 בלינץ שבגרמניה, בשנת 1979 בתחרות האביב הבינלאומית בפראג, ובשנת 1980 בתחרות יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג.
יארוסלב טומה הוא פרופסור בפקולטה למוזיקה של האקדמיה לאמנויות הבימה בפראג. בין תלמידיו שם היה נגן העוגב פבל קוהוט.
המוסד החינוכי גלבוע
המוסד החינוכי גלבוע על שם מורדי גטו ורשה היה בית הספר התיכון (כיתות ז' - יב') המשותף לקיבוצים בית אלפא, מסילות, ניר דוד (תל עמל) ורשפים. כולם קיבוצי "השומר הצעיר" במזרח עמק יזרעאל או במערב עמק בית שאן. המוסד ממוקם לרגלי הר הגלבוע בצמוד לקיבוץ בית אלפא. המוסד (ככל המוסדות החינוכיים של קיבוצי השומר הצעיר) התנהל בתנאי פנימייה.
השם "מוסד חינוכי" (להבדיל מבית ספר) לא נבחר במקרה - הדגש במוסד היה על קיום חברת נעורים פעילה המנהלת את חייה באוטונומיה גדולה יחסית ומכינה את בני הנוער לחיי יצירה, עמל ולימוד.
בסוף שנת 2003 "המוסד החינוכי גלבוע" כבית ספר נסגר, והתלמידים שלמדו בו עברו ללמוד בבית ספר "גאון הירדן" שבקיבוץ נווה איתן. למרות זאת המשיכה להתקיים המסגרת החברתית של פעילות הנוער מארבעת הקיבוצים דרך מסגרת קן השומר הצעיר "גלבוע". כיום מסגרת זו נקראת "חברת הנעורים האזורית 'גלבוע' של השומר הצעיר" ומקיימת את הווית חברת הנעורים אך ללא לינה בפנימייה.
כשנסגר בית הספר, המתחם שימש לקיום קורסים לימודיים שונים וכבית הארחה לפי הצורך (ואף אירח עשרות אנשים במהלך מלחמת לבנון השנייה). כיום ה"מוסד" משמש כמרכז קליטה לעולים מאתיופיה, ובו נמצאות משפחות רבות (בערך 600 איש).
רוטב אלמאנד
רוטב אלמאנד (בצרפתית: Sauce Allemande - שפירושו רוטב גרמני) הוא רוטב במטבח הצרפתי שמבוסס על רוטב ולוטה לו מוסיפים חלמוני ביצים, שמנת ומיץ לימון.
היסטוריה
במאה ה-19 סווג רוטב זה על ידי השף הצרפתי אנטונין קארם כאחד מארבעת "רוטבי האם". הרוטב פותח בראשית המאה ה-20 על ידי השף אסקופייה, אשר הסיר את סווגו של הרוטב כ"רוטב אם".
שמו של הרוטב ניתן לו בשל צבעו הצהוב. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל השנאה לגרמניה, שונה שמו של הרוטב ל"רוטב בלונד" (בצרפתית: Sauce Blonde) או ל"רוטב פריזיאן" (בצרפתית: Sauce Parisienne - רוטב פריזאי).
הרוטב מוגש כתיבול למאכלי ביצים, דגים מאודים וירקות.
פרוויה רדיו
פֵּירְווֹיֶה רדיו (ברוסית: Первое Радио - "הרדיו הראשון", כלומר הרדיו החוקי הראשון בישראל המשדר בשפה הרוסית) היא תחנת רדיו ישראלית המשדרת בשפה הרוסית בתדר 89.1FM, באזור המרכז והשפלה. משדר התחנה נמצא בראשון לציון, אך אולפני הרדיו נמצאים בבניין של רדיו לב המדינה בראשון לציון. מנהל התחנה הוא דוד בן בסט, שמנהל גם את רדיוס 100FM ואת רדיו לב המדינה.
התחנה מתמקדת במוזיקה רוסית ולועזית, ולעיתים אף במוזיקה ישראלית. בנוסף יש תוכניות אקטואליה ובידור. בתחנה מושמעים בדרך כלל להיטים, אך גם מוזיקה פחות מוכרת זוכה בו לבמה. תוכניות של הבי מטאל, מוזיקה אלקטרונית, אולדיס ועוד משודרות בתחנה מדי שבוע.
שדרני התחנה שידרו בעבר בתחנות רדיו רוסיות פיראטיות, אשר רובן נסגרו, כמו רדיו דום 93.3FM (שנסגר בפשיטה משטרתית ב-2001), ורדיו ספוטניק, ששידר לאזור אשדוד-אשקלון (גם הוא נסגר בערך באותו הזמן).
ב-2016 אושר חוק פיצול התדרים המאפשר להסדיר את פעילות התחנה המהווה תחנה-בת של רדיו לב המדינה.
הנג'אדה
ארגון הנג'אדה (בערבית النجادة - "המושיעים") היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי שפעל בארץ ישראל מתום מלחמת העולם השנייה והפך לכח לוחם בראשית מלחמת העצמאות.
הקמת הארגון
הארגון נוסד על ידי אנשי האופוזיציה למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, עם תום מלחמת העולם השנייה ב-1945 והיה הכח המאורגן הראשון של הערבים בארץ ישראל בתקופה זו. מקים הארגון והעומד בראשו היה עורך הדין מוחמד נימר אל-הווארי. הווארי, יליד נצרת ממוצא בדואי, שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו. הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעיניהן. הארגון הוקם על בסיס מועדון הספורט האסלאמי וחברי הצופים האורתודוקסים ביפו, ומרכזו נותר בעיר עד לשחרורה בידי ההגנה והאצ"ל במאי 1948. לשורותיו התקבלו נערים מגיל 16 ומעלה, ומטרתו המוצהרת הייתה נטיעת משמעת ורגש לאומי בנוער הערבי ומאבק בשאיפות העצמאות היהודיות בארץ ישראל.
מקור השם "נג'אדה" בארגון צבאי לבנוני בשם זהה, אך אופן הפעולה שלו הושפע מן המודל שהציב היישוב היהודי: תנועות הנוער הציונות, הגדנ"ע וההגנה, שהיו מוכרות היטב לציבור הערבי בארץ ישראל. סיסמת הארגון נקבעה כ"ארץ הערבים לערבים".
על רקע הרגשות הלאומיים הגואים בקרב ערביי ארץ ישראל גדל הארגון במהירות רבה, ותוך מספר חודשים התרחבו פעולותיו לכל חלקי הארץ והקיפו בין 2,000 ל-3,000 צעירים. ביולי 1946 ערך הארגון מצעד ביפו בהשתתפות כ-2,000 פעילים ובנוכחות מנהיגים בולטים ובראשם ג'מאל אל-חוסייני. לנוכח כוחו מונה אל-הווארי על ידי הוועד הערבי העליון למפקד יפו.
עמדות הארגון וקשריו עם מוסדות היישוב
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה החוסיינית. למרות שמטרותיו המוצהרות של הארגון היו מניעת עצמאות מדינית מן היהודים בארץ ישראל, הוא היה מתון ממפלגת החוסיינים. הוא שיתף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי, ומנהיגיו נשאו ונתנו עם אנשי היישוב על הרגעת הרוחות בעקבות אירועים אלימים כמו הרצח בגן הוואי. מנהיג הארגון, אל-הווארי, עמד בקשרים עם הש"י ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. מסמכים מציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית.
מאבק מול מפלגת החוסיינים
עם עליית כוחו של הנג'אדה ניסו הועד הערבי העליון והמפלגה החוסיינית להשתלט על הארגון. בספטמבר 1946 הם הקימו מחדש ארגון מתחרה, שפעל לזמן קצר במהלך המרד הערבי, בשם "אל-פותווה" ("הנעורים"). בראשו העמידו את כאמל עריקאת, לשעבר קצין בולשת במשטרת ירושלים הבריטית. כוחות הנג'אדה היו דומיננטיים בשפלת הנגב ובערים הערביות בגליל ובמישור החוף, ואילו אל-פותווה שלט בירושלים ובערי שדרת ההר. בשנים 1946–1947 הפעילו החוסיינים לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים, וארגנו פרובוקציות, כדוגמת הרצח בגן הוואי כדי לגרום לאנשי הנג'אדה להקצין ולחבור אליהם. ביוני 1947 הצליחו החוסיינים להביא לאיחוד הארגונים תחת שליטתם. הארגון המאוחד נקרא "ארגון הנוער הערבי" (מנט'מת א-שבאב אל-ערבי) ובראשו הועמד מחמוד לביב, קצין צבא מצרי. הווארי ועריקאת מונו לסגניו וסמכותו של הווארי עוקרה. הארגון המאוחד מנה כ-10,000 איש, עשירית מהם לוחמים לשעבר, אך בקרב הציבור היהודי כונה גם הארגון המאוחד "הנג'אדה".
הנג'אדה במלחמת העצמאות
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד. עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
עם חדירת צבא ההצלה לארץ, התגברות הפעילות של צבא מלחמת הקודש ופלישת צבאות ערב, ירדה חשיבותה של הנג'אדה ככוח ערבי לוחם, והוא התפרק סופית באוגוסט 1948.
ראו גם
אל-פותווה
קניש
קניש או קנישעס הוא מאפה אופייני למטבח היהודי המזרח אירופאי. יש שעושים אותו מבצק עלים מרודד ויש מבצק תפוחי אדמה, הממולא מחית תפוחי אדמה, בשר טחון, כוסמת, או גבינה. המאכל מזכיר במידת מה את הבורקס. נהוג לאפותו כמאפה אישי או כרולדה הנפרסת לפרוסות בעת ההגשה.
צ'רלטון את'לטיק
צ'רלטון אתלטיק (באנגלית: Charlton Athletic F.C) הוא מועדון כדורגל אנגלי שנוסד בשנת 1905. הקבוצה משחקת באצטדיון הוואלי, שנמצא בצ'רלטון, בדרום-מזרח לונדון. צ'רלטון מעולם לא זכתה באליפות הליגה הבכירה, אך הניפה את הגביע האנגלי בשנת 1947.
היסטוריה
עד לא מכבר שיחקה צ'רלטון בפרמייר ליג. בעונת 2000/2001 סיימה צ'רלטון במקום התשיעי במרחק של 9 נקודות מהעפלה היסטורית למפעלים האירופאים. בעונת 2003/2004 סיימה במקום השביעי, מיקום השיא בפרמייר ליג עד היום במרחק של 7 נקודות מהמקום הרביעי. בעונת 2005/2006 נפרדה ממאמנה ב-15 השנים האחרונות אלן קרבישלי שעזר לקבוצה להעפיל כמה פעמים לפרמייר ליג. בעונת 2006/07 נשרה צ'רלטון לליגת המשנה, הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ובחלוף שנתיים נשרה הקבוצה לליגת הפוטבול ליג הראשונה, הליגה השלישית באנגליה.
בסיום עונת 2011/12 שבה לליגת המשנה. בעונת 2013/14 הגיעה לרבע גמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת שפילד יונייטד. בתום עונת 2015/2016 נשרה לליגה השלישית. בעונת 2018/2019 ניצחה את סנדרלנד בפלייאוף הפוטבול ליג הראשונה ושבה לליגת המשנה אך נשרה כבר בתום עונה אחת חזרה לפוטבול ליג הראשונה.
יחסי ונואטו–קנדה
יחסי ונואטו–קנדה הם מערכת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין קנדה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין ונואטו לקנדה כוננו ב-30 ביולי 1980. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים. המסחר שבין שתי המדינות קיים, ומנוהל בידי לשכת המסחר וההשקעות הרשמית של קנדה בנציבות הגבוהה באוסטרליה, אך הוא זניח.
ביחסים שבין המדינות שימת דגש על שיתופי פעולה בנושא הדיג, ענף כלכלי חשוב בשתי המדינות. ונואטו חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תורמת למאמציה של ונואטו להילחם בשינויי האקלים, שעשויים להחריב את האיים, בדרכים שונות ומגוונות. היא תרמה 15 מיליון דולר אמריקאי לקרן מיוחדת שנועדה לפעול נגד שינויי האקלים וההתחממות הגלובלית, שעשויה להטביע איים רבים בעולם, כמו ונואטו.
קנדה הביעה תמיכה בתוכנית החמש-עשרה שנתית של ונואטו - "Vanutu 2030" שבתוכה ערכים רבים שקנדה גם כן מקדמת כגון העצמת נשים ומיגור ההתחממות הגלובלית. קנדה תומכת בזכות הנשים לשוויון בשוק העבודה ותורמת מדי שנה 3.5 מיליון דולר אמריקאי לקרן של האומות המאוחדות שמבטיחה סביבת עבודה בטוחה ושוויונית לנשים בוונואטו.
ויליאם נולס
ויליאם סטאנדיש נולס (באנגלית: William Standish Knowles) (1 ביוני 1917 – 13 ביוני 2012) היה כימאי אמריקאי וחתן פרס נובל לכימיה בשנת 2001 (במשותף עם ריוג'י נויורי ולצד קרל בארי שארפלס). הוא היה הראשון שהצליח ליצור במעבדה סינתזה אסימטרית מזורזת, כלומר תגובה סטריאוסלקטיבית בעזרת זרז כיראלי. פריצת דרך כימית זו מצאה יישום נרחב בתעשיית התרופות.
חייו ועבודתו
נולס נולד במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית. בשנת 1939 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת הרווארד, ומשם המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. הוא סיים את לימודיו ב-1942 ופנה לעבוד בחברה קטנה שבמהרה התמזגה עם חברת מונסנטו.
במהלך מלחמת העולם השנייה השקיעה התעשייה האמריקאית מאמץ רב בייצור אמצעי לחימה ועזרים אחרים לצבא. תחילה עסק נולס בסינתזה של חומר בשם הקסמתילנטטרמין המשמש לייצור חומר הנפץ RDX, ולאחר שנתיים הוא החל לעסוק בסינתזה של בנזיל בנזואט שנשלח לחיילים בחזית בתור חומר דוחה קרדיות. פרויקטים נוספים שבהם השתתף נולס בתקופה זו היו ייצור סינתטי של ונילין וייצור של האנטיביוטיקה כלורמפניקול.
לאחר המלחמה החלה חברת מונסנטו לנסות לשווק קורטיזון סינתטי כתרופה, ולשם כך נשלח נולס למספר חודשים, בשנת 1951, לעבוד במעבדתו של פרופ' וודוורד באוניברסיטת הרווארד. הוא הצליח לפשט את תהליך הסינתזה שפותח במעבדה זו מחמישים שלבים לשלושים ושישה, אולם מבחינה כלכלית הפרויקט כשל, ולא עמד בתחרות עם הפקת הסטרואיד מהצמח יאם מקסיקני.
בסוף שנות ה-50 היה נולס מעורב בפרויקט מוצלח שמטרתו הייתה שיפור תהליכי ייצור של חומרים כימיים. במסגרת פרויקט זה, ערך נולס מחקר קינטי שייעל את ייצורן של מולקולות ארומטיות פשוטות. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 החל נולס לעסוק בסינתזה אסימטרית, והמשיך לעבוד על אותו נושא במשך עשרים שנה. הוא פרש לגמלאות בשנת 1986, ובשנים שלאחר מכן המשיך לעסוק בייעוץ.
סינתזה אסימטרית מזורזת
בשנות ה-60, השיטות לסינתזה של חומרים כיראליים היו מסורבלות ויקרות. הן כללו שיטות ביוכימיות, או שיטות כימיות של יצירת תערובת רצמית והפרדה של האיזומר בדרך יקרה ומרובת שלבים. בתקופה זו, התעורר צורך כלכלי לפישוט ולהוזלת השיטות.
נולס, שעסק בסטריאוכימיה כבר בפרויקטים קודמים, למשל בסינתזה של קורטיזון, החליט לנסות להשתמש בזרז שיאפשר ייצור סלקטיבי של האננטיומר הרצוי. שיטה זו, הקרויה "סינתזה אסימטרית מזורזת" מדמה את פעולתם של האנזימים בטבע. הוא הראה בשנת 1968 שזרז כיראלי המבוסס על מתכת מעבר יכול להעביר את הכיראליות שלו לסובסטרט אכיראלי. בתגובה כימית כזו יכול להתקבל תוצר כיראלי עם אננטיומר אחד בעודף.
בעקבות מחקר של קבוצה אחרת שנערך בשנים אלו, ידע נולס שזרז המבוסס על רודיום ופוספינים יעיל בתגובות הידרוגנציה. כמו כן שמע נולס על מחקר נוסף שהראה כי ניתן להכין פוספינים כיראליים. הוא החליט להשתמש בשתי התוצאות ולהכין זרז המבוסס על רודיום ועל פוספינים כיראליים. התוצאות הראשוניות נתנו יעילות נמוכה, כלומר התקבלה כמות נמוכה מהתוצר הרצוי. בהמשך המחקר הוא שיפר את מולקולת הזרז, והצליח להגדיל את היעילות במידה ניכרת.
היישום התעשייתי הראשון של שיטת נולס, היה בסינתזה של החומצה האמינית הנדירה L-4,3-דיהידרוקסיפנילאלנין, המוכרת בשם L-DOPA. בתקופה זו התגלה שהחומר, הנדיר מאוד בטבע, מגביר את ייצור הדופמין אצל חולי מחלת פרקינסון, והייתה דרישה גדולה לייצורו. בשלב הראשון של הסינתזה מיוצר אננטיומר L בעודף אננטיומרי (enantiomeric excess) של 95% (מסומן כ-95%ee), בעזרת זרז כיראלי המכיל רודיום ופוספינים. השלב השני הוא שלב הידרוליזה פשוט. כיום, שיטתו של נולס, ושיטות נוספות המבוססות עליה משמשות לייצורן של תרופות שבהן רק אחד האננטיומרים מבצע את פעולת הריפוי.
רוטב ולוטה
רוטב ולוטה (בצרפתית: Sauce Velouté) הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - חמשת הרטבים הקלאסיים של המטבח הצרפתי לפי סיווגו של השף אוגוסט אסקופייה.
גרסאות ושימושים
רוטב זה משמש לתיבול מאכלי בשר עוף ומאכלי ים וכן כבסיס לרטבים אחרים כגון רוטב אלמאנד (רוטב ולוטה בתוספת חלמוני ביצים, שמנת ומיץ לימון), רוטב סופרם (רוטב ולוטה העשוי מציר עוף בתוספת פטריות וחמאה), ורוטב ברסי (רוטב ולוטה העשוי ציר דגים בתוספת שאלוטס ויין לבן).
גרסאות נוספות של רטבים כוללות:
עונה (ספורט)
בשיטת ליגה ייפגשו כלל הקבוצות המשחקות באותה הליגה במהלך עונת הספורט למשחק ביניהן לפחות פעם אחת ועל פי רוב לשני משחקים.
בעברית מקובל לקרוא ליום משחקים מסוים מחזור, שכן עונת המשחקים בליגות הישראליות השונות בדרך כלל שומרת על סדר משחקים מסוים בסיבוב הראשון של העונה ובסיבוב השני שלה. באנגלית לעומת זאת מקובל המינוח Week (שבוע), שכן לרוב מפריד כשבוע בין יום משחקים אחד למשנהו. עם זאת, בליגות במדינות דוברות האנגלית (ארצות הברית, אנגליה, סקוטלנד, קנדה, אוסטרליה וכו'), בענפי הספורט השונים, אין בהכרח סדר משחקים קבוע לאחר שעוברת חצי עונה, ולפעמים המפגש השני בין שתי קבוצות יכול להעשות זמן קצר (או זמן רב) לאחר שהן שיחקו אחת נגד השנייה.
במקרה של ה-NFL הקבוצות לא משחקות זו מול זו פעמיים (אלא אם הן נפגשות שוב בפלייאוף) והליגה עובדת בסגנון round robin, בו כל קבוצה פוגשת יריבה לליגה שלה (AFC או NFC) פעם אחת בלבד, לפעמים בזמנים קבועים מראש.
מפעלים בינלאומיים כמו גביע העולם בכדורגל או האולימפיאדה נערכים לרוב מחוץ לעונה הסדירה וזאת על מנת לאפשר לקבוצות ולנבחרות לאומיות להשתתף בהן מבלי לפגוע בהשתתפותן במשחקי הליגה ובמפעלים הלאומיים.
שם העונה
ברוב ענפי הספורט שם העונה יכלול את השנה (או השנים) בהם שוחקה העונה, עם לוכסן (/) המפריד בין השנים בהם שוחקה העונה (אם מדובר ביותר מאחת). כך למשל בליגת הכדורגל האמריקנית, המתפרשת על פני שנה גריגוריאנית בודדת, תיכתב העונה בצורה "עונת 1996 ב-MLS". בישראל, מכיוון שהליגה מתפרשת על פני שתי שנים גרגוריאניות (גם אם רק באופן חלקי), יכתב השם בצורה המביעה את שתי השנים בהן שוחקו המשחקים "עונת 2000/2001 בליגת העל בכדורגל".
יוצאת מן הכלל בהקשר זה היא ליגת הפוטבול האמריקנית, שכן מחזור המשחקים האחרון בה ("שבוע 18" של העונה הסדירה) מתקיים בחודש ינואר, ומשחק הסופרבול מתקיים בפברואר של השנה העוקבת. לפיכך, עונה של ה-NFL תיכתב כמו עונה ב-MLS.
מקרה נדיר בהרבה, הוא עונה המתפרשת על פני יותר משנתיים גריגוריאניות, דוגמת עונת 1966/1968 בליגה הלאומית. במקרה זה, הלוכסן מפריד בין השנה בה התחילה התחרות (משמאל ללוכסן) לשנה בה היא הסתיימה (מימין ללוכסן). מקרים אלה מאוד לא שכיחים בענפי הספורט השונים והם קורים, כמו במקרה של ישראל, עקב נסיבות פוליטיות או אחרות, אשר אינן קשורות לספורט באופן ישיר.
עונות הכדורגל באירופה
בליגות כדורגל רבות באירופה העונה מתחילה במהלך חודש אוגוסט ומסתיימת במהלך חודש מאי. עם זאת, כמו במקרה של ליגת העל הספרדית, העונה עשויה להתארך אף לתוך חודש יוני. תחילתה או סופה של עונת הכדורגל ברוב הליגות האירופיות הבכירות מושפעת מקיומו של טורניר בינלאומי (יורו או מונדיאל) בקיץ שלפני או אחרי תום העונה, על מנת לאפשר לשחקנים מנוחה מספקת בתום עונה מתישה. לרוב, בתקופת חג המולד ישנה "פגרת חורף" הנמשכת בין שבועיים (ליגת העל) ועד חודש וחצי (הבונדסליגה).
במדינות הקרות של אירופה, דוגמת נורווגיה, שוודיה, דנמרק או רוסיה, העונה מתחילה במרץ או אפריל ומסתיימת בסביבות נובמבר או דצמבר, עקב החורף הקשה במדינות אלה שלא מאפשר משחקים לאורך תקופה ארוכה (מה שלא נכון לגבי רוב הליגות האירופיות, בהן האקלים הוא ממוזג).
משחקים בינלאומיים
במפעלים אירופיים בינלאומיים (ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג), בהם יש טורניר מוקדמות, מתחיל שלב המוקדמות בראשית חודש יולי ולעיתים אף בסוף יוני, גם אם מתקיים טורניר בינלאומי במהלך הקיץ. הסיבה לכך היא שקבוצות רבות שצריכות לעבור את טורניר המוקדמות בשלביו הראשונים לא שולחות לרוב נציגים לנבחרות המשתתפות בטורנירי הגמר השונים ולכן אינן מושפעות עקב ריבוי פציעות או בשל מחסור בשחקני הרכב חשובים.
עונות הכדורגל באמריקה
במדינות אמריקה הלטינית (למשל במקסיקו) ישנם שני חלקים לעונה, אשר בסיומם מתקיים טורניר פלייאוף או משחק גמר בודד, בין אלופות שני חלקי העונה. בארגנטינה הופעלה שיטת משחקים דומה עד אשר הוחלט להפסיקה בשנת 2015.