cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באבא נובק
פשיטות לתוך בולגריה
אחרי חתימת ההסכם בין מיכאי אמיץ ובין הקיסר רודולף השני, כשהטורקים פתחו מחדש בלחימה, שוב חצה השליט הוולאכי את הדנובה בספטמבר 1598 ופשט בראש שלוש יחידות צבאיות על הערים בשליטה טורקית שבבולגריה. בלחימה השתתפו אלפי סרבים, וגם בולגרים ואלבנים, שיחד עם הלוחמים הוולאכים גרשו זמנית את הטורקים מן הערים פלבן, רחובו, וראצה, וידין ופלורנטין.
במאבק של מיכאי על השליטה במולדובה, בטרנסילבניה ובוולאכיה
לאחר מכן ליווה באבא נובק את השליט הרומני במסע בן 8 ימים מולדובה באפריל - מאי 1600. ב8 - 9 במאי הם הבריחו את השליט ירמיה מובילה לפולין. באבא נובק השתלט על שטח מולדובה וארגן בה חיל מצב בעיר יאש. בהמשך התקדם באבא נובק צפונה וכבש את השטח עד לקמניצה וחוטין. בדו"חות ששיגרו לחצר בווינד העריכו שליחי הקיסר רודולף השני את נובק כאיש צבא מעולה.
באבא נובק השתתף לצידו של מיכאי האמיץ בקרב מירסלאו בטרנסילבניה, קרב שבו הם נחלו תבוסה מידי קואליציה של שליט טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי ושל הצבא ההבסבורגי בפיקודו של ג'ורג'ו באסטה. אחר כך, ביישוב נאיין (Năieni) על ידי פלוישט, בוולאכיה ב-9 - 19 בספטמבר, הצליח יחד עם מיכאי, עם גדוד של 2500 לוחמים בלבד לעכב במשך עשרה ימים את התקדמות הצבא הפולני-מולדבי שבפיקודו של יאן זמויסקי. הקרבות העיקריים התנהלו בסראטה, שוב בנאיין, וב-20 באוקטובר 1600 על נחל בוקובל, אחר כל על נחל טליאז'ן,(שם לחם נובק לצידו של אודריה) ובסוף נובמבר (25 בנובמבר 1600) בקורטיה דה ארג'ש, כשיד הפולנים והמולדבים הייתה על העליונה. אחרי שמיכאי וודה איבד את כס המלכות גם בנסיכות וולאכיה (לטובת מועמד הפולנים, סימיון מובילה), ליווה אותו נובק עד לחצר הקיסר בפראג.
סופו
אחרי תבוסתו של מיכאי האמיץ בקרב מירסלאו מידי צבא האצילים ההונגרים הטרנסילבנים, הוא ייעץ ככל הנראה לבאבא נובק שיצטרף לצבא האימפריאלי ההבסבורגי. הגנרל ג'ורג'ו באסטה שבגד בשליט הרומני, שלח את נובק לליפובה שעברה בינתיים לידי האצילים ההונגרים. כאן הוא נעצר על ידי אנשי המצביא ההונגרי אישטוואן צ'אקי ובפקודת הדיאטה (הפרלמנט) ההונגרית בקלוז' נשפט באשמת שוד ובגידה. נובק נידון למוות והועלה על הגרדום ב-5 בפברואר 1601 .בנוכחות נכבדי העיר עונה קשות ונפשט מעורו על ידי צוענים, ואחר כך נשרף. בהמשך גופתו שופדה לראווה על מוט על יד חומות העיר, בקרבת מצודת החייטים. יחד איתו הוצאו להורג עוד שני קצינים ושני כמרים שליוו אותו, אחד מהם - ידידו הוותיק סאסקה.
אחרי הניצחון בגורוסלאו (בברית עם הגנרל באסטה) על צבאו של ז'יגמונד באטורי, הגיע מיכאי האמיץ לקלוז' בין 15- 11 באוגוסט 1601 וציווה לארגן תפילה ולהרים דגל לזכרו של באבא נובק ממש במקום שבו הוצא להורג. כעונש הוא קנס את תושבי העיר ב-100,000 פלורינים. בניו של באבא נובק קיבלו מידי מיכאי חלקת אדמה על יד העיר קראיובה במקום שבו נמצאת כעת השכונה הקרויה "בראזדה לוּי נובק" (הניר של נובק)
צאצאיו
בניו של באבא נובק, שהצטיינו גם כן במאבק נגד הטורקים ובהגנה על העם הפשוט, ידועים במסורת הרומנית כ"נובצ'שט" ("Novăcești" - "בני נובאק"). דמות בנו הבכור, ההיידוק גרויה נובאק, הפכה לגבורן של בלדות ואגדות עממיות רבות. אחד האחים של באבא נובק נקרא רדובן.
ביבליוגרפיה
Istoria Românilor vol.II, Editura ştiinţifică şi enciclopedică 1976' (קונסטנטין ק. ג'ורסקו, דינו ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים, כרך ב, 1976) Histoire du peuple serbe, L'Age d'homme, Lausanne, 2005 (דושאן בטאקוביץ' - תולדות העם הסרבי, 2005)
קישורים חיצוניים
R Păiuşan, C. Sav Lupta antiotomană în Banat şi Mihai Viteazul Studii de istoria Banatului, IX, Universitatea de Vest, Timişoara 1983, pp. 29-43
הארמייה ה-21 (ברית המועצות)
הארמייה ה-21 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, והשתתפה במערכה הצבאית בחזית המזרחית נגד צבאות מדינות הציר.
היסטוריה
הארמייה ה-21 הוקמה במאי 1941 מכוחות שהשתייכו ל"מחוז הצבאי של הוולגה", וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות רגלים. ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות היא הוצבה מדרום להומל, כחלק מכוחות הדרג השני של החזית המערבית, ותוגברה בקורפוס ממוכן. במחצית הראשונה של יולי ניהלה הארמייה שורת מתקפות נגד הכוחות הגרמניים המתקדמים, ואף זכתה למספר הצלחות מקומיות. במהלך אוגוסט נאלצה הארמייה לסגת לקו נהר דסנה תחת לחץ גרמני כבד, וחלק מכוחותיה כותרו. הארמייה ה-21 סופחה לחזית בריאנסק החדשה, ולאחר זמן קצר הועברה תחת פיקוד החזית הדרום-מערבית. בראשית ספטמבר נאלצה הארמייה לסגת דרומה תחת לחצה של ארמיית הפאנצר השנייה הגרמנית, ונדחקה לתוך כיס גדול שנוצר כתוצאה מכיתור הכוחות הסובייטיים באזור קייב. חלק קטן מכוחות הארמייה הצליחו לחמוק מהכיתור הגרמני, אך מרבית יחידותיה נלכדו בטבעת הכיתור הגרמנית והושמדו במהלך קרב קייב.
בראשית אוקטובר הוקמה הארמייה ה-21 מחדש, לאחר שתוגברה בכוחות מעתודת הסטאבקה, והוצבה להגן על אזור חרקוב-בלגורוד. היא נאלצה לסגת בהדרגה מזרחה תחת לחץ הארמייה השישית הגרמנית, אך בראשית נובמבר הצליחה לייצב קו הגנה חדש מעבר לנהר דונייץ העליון. במסגרת מתקפת החורף של הצבא האדום השתתפה הארמייה בינואר 1942 במתקפה כושלת באזור אגן הדונבאס. לאחר זמן קצר היא נאלצה לעבור למגננה, ועמדותיה נותרו ללא שינוי עד לתום החורף. במחצית השנייה של חודש מאי השתתפה הארמייה במתקפה סובייטית גדולה באזור חרקוב. היא היוותה חלק מהזרוע הצפונית של המתקפה הסובייטית, אך התקדמותה נבלמה לאחר שהגרמנים הזרימו עתודות חזקות לאזור המותקף. רוב היחידות הסובייטיות האחרות שהשתתפו בקרב חרקוב השני כותרו והושמדו, לאחר שהגרמנים עברו להתקפת נגד.
בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בחזית הדרומית (סוף יוני-ראשית יולי 1942) ספגה הארמייה ה-21 אבדות כבדות ונאלצה לסגת במהירות מזרחה כדי להינצל מכיתור. היא ביצעה מספר פעולות מאסף, שהצליחו להאט במקצת את ההתקדמות הגרמנית, ורוב יחידותיה הצליחו לסגת לגדה הימנית (המזרחית) של נהר הדון העליון. באמצע יולי הועברה הארמייה דרומה, והוצבה מצפון לברך הגדולה של נהר דון. החל מסוף החודש ביצעה הארמייה שורה של התקפות על האגף השמאלי של הארמייה השישית הגרמנית, במטרה להקל את הלחץ הגרמני על הארמייה ה-62, ולעכב את ההתקדמות הגרמנית לכיוון העיר סטלינגרד. המתקפה לא הצליחה להשיג את יעדיה העיקריים, אך הארמייה ה-21 הצליחה לכבוש ראש גשר גדול בגדה הדרומית של הדון, באזור סרפימוביץ-קלצ'קאיה, ולהחזיק בו. באוגוסט וספטמבר 1942 המשיכה הארמייה להפעיל לחץ על עמדות הארמייה השישית ממערב לברך נהר דון, כדי להסיח כוחות גרמניים מהמערכה בתוך העיר סטלינגרד, והצליחה להגדיל את שטח ראש הגשר שלה מדרום לנהר. במהלך אוקטובר החליפה הארמייה הרומנית ה-3 את הכוחות הגרמנים שניצבו מול הארמייה ה-21, והפיקוד הסובייטי העליון החליט להשתמש בראש הגשר שהוחזק על ידי כוחותיה, כבסיס למתקפה גדולה של החזית הדרום-מערבית (שהוקמה מחדש), שנועדה לכתר את כוחות הציר באזור סטלינגרד.
ערב מתקפת הנגד הסובייטית (מבצע אורנוס) כללה הארמייה 6 דיוויזיות חי"ר (ה-63, ה-76, ה-96, ה-277, ה-293 וה-333) ו-3 גדודי טנקים עצמאיים, תחת פיקוד גנרל י.מ. צ'יסטיאקוב. ב-19 בנובמבר תקפה הארמייה ה-21, ביחד עם ארמיית הטנקים ה-5 את עמדות הארמייה הרומנית ה-3. תוך זמן קצר הצליחה הארמייה להבקיע את החזית הרומנית, והכוחות הניידים שסופחו אליה (קורפוס טנקים וקורפוס פרשים) התקדמו במהירות אל העורף הגרמני. עד ה-23 בחודש הושלם כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד, וחלק גדול מיחידות הארמייה הרומנית ה-3 כותרו והושמדו. הארמייה ה-21 השתתפה בהקמת טבעת הכיתור הסובייטית סביב "כיס סטלינגרד", ולאחר מספר ניסיונות כושלים לחסל את הכיס הגרמני בחודש דצמבר, היא השתתפה בינואר 1943 במבצע לחיסול כוחות הציר המכותרים, תחת פיקוד חזית הדון.
לאחר מנוחה והתאוששות הועברה הארמייה ה-21 באמצע מרץ 1943 לאזור קורסק. התקפת הנגד המוצלחת שביצעה קבוצת ארמיות דרום הגרמנית באזור חרקוב איימה לכבוש מחדש גם את קורסק, אך הארמייה ה-21 הצליחה לבלום את ההתקדמות הגרמנית מצפון לבלגורוד ולייצב את החזית באזור בליטת קורסק. בעקבות הצטיינותה בקרבות קיבלה הארמייה בראשית מאי את תואר ה"משמר", ושמה שונה לארמיית המשמר השישית. תחת שמה החדש מילאה הארמייה, בראשית יולי 1943, תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של הכוחות הסובייטיים שהחזיקו במבלט קורסק, וספגה אבדות כבדות ביותר במסגרת המערכה על בליטת קורסק.
ביולי 1943 הוקמה ארמייה חדשה שקיבלה את השם "הארמייה ה-21", על בסיס כוחות מעתודת הפיקוד העליון של הצבא האדום. הארמייה ה-21 החדשה השתתפה בקרבות לשחרור העיר סמולנסק בספטמבר 1943 ולאחר מכן בלחימה בקרליה ביוני 1944. בינואר 1945 הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית האוקראינית הראשונה. במסגרת החזית היא השתתפה במתקפה הסובייטית בדרום פולין ובכיבוש שלזיה וסיימה את המלחמה בשחרור פראג.
ילנה איסינבייבה
ילנה גדז'ייבנה איסינבייבה (ברוסית: Елена Гаджиевна Исинбаева; נולדה ב-3 ביוני 1982) היא אתלטית רוסייה לשעבר. הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), 3 פעמים אלופת העולם (הלסינקי 2005, אוסקה 2007 ומוסקבה 2013) ושיאנית העולם הנוכחית (2021) בקפיצה במוט (5.06 מטר). היא זכתה 3 פעמים בתואר אתלטית השנה בעולם (2004, 2005 ו-2008). באוגוסט 2016 פרשה מהספורט.
איסינבייבה, הייתה לאישה הראשונה שקפצה מעל לגבול 5 מטרים באצטדיון.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בגייטשיד שבאנגליה ב-13 ביולי 2003 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט את שיא העולם הראשון שלה לאחר שעברה גובה של 4.82 מטר, שיפור לשיא בן השנתיים של סטייסי דרגילה מארצות הברית (4.81 מטר). חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 4.65 מטר, אחרי בת ארצה סווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ואניקה בקר מגרמניה (4.70 מטר).
שיא עולם מעל 5 מטר
בתחרות שנערכה בלונדון ב-22 ביולי 2005 הייתה איסינבייבה לאישה הראשונה והיחידה עד כה (2013) שקפצה מעל לגבול 5 מטר.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 2005 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.01 מטר, לפני מוניקה פירק מפולין (4.60 מטר) ופוולה המצ'קובה מצ'כיה (4.50 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.05 מטר, לפני ג'ן שור מארצות הברית (4.80 מטר) וסווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 סיימה איסינבייבה אחרונה בשלב הגמר, מקום 11 כללי לאחר שלא הצליחה לעבור את הגובה ההתחלתי שבו בחרה 4.75 מטר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך שבשווייץ ב-28 באוגוסט היא קבעה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.06 מטר (הנוכחי, 2017).
באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 סיימה איסינבייבה במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.65 מטר.
בתחרות שנערכה באולם ב-25 בפברואר 2012 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.01 מטר (הנוכחי, 2013).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה איסינבייבה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.70 מטר, אחרי ג'ן שור (4.75 מטר) ויאריסלי סילבה מקובה (4.75 מטר).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.89 מטר לפני ג'ן שור (4.82 מטר) ויאריסלי סילבה (4.82 מטר).
לאחר ניצחונה הודיעה איסינבייבה כי היא לוקחת הפסקה מספורט תחרותי. היא ניסתה להתחרות לקראת השתתפות במשחקים האולימפיים בריו אך לאחר שנבחרת האתלטיקה הרוסית הושעתה מהשתתפות בהם הודיעה על פרישתה הסופית מהספורט.
חייה האישיים
ב-28 ביוני 2014 נולדה בתה הבכורה, אווה.
קינג'יקיטילה
ביוגרפיה
קינג'יקטילה נולד בתאריך לא ידוע באזור מטומבי אשר השתייך למזרח אפריקה הגרמנית - קולוניה של הקיסרות הגרמנית באזור טנזניה המודרנית. ב-1904 נעלם קינג'יקיטילה מביתו, וחזר כעבור מספר ימים כשהוא טוען כי שוכנת בתוכו רוח בשם הונגו (Hongo) הלובשת צורה של נחש. קינג'יקיטילה טען כי באמצעות הונגו הוא הצליח ליצור קשר עם אלוהות בשם "בוקרו" (Bokero), וכי הוא ציווה עליו לסלק את הגרמנים מאפריקה. קינג'יקיטילה דרש מהשבטים להפסיק את המלחמות הפנימיות ביניהם, ולהתאחד למלחמה באויב הלבן. הוא שכנע את מאמיניו כי הקשר שלו עם הונגו מקנה לו כוחות על-טבעיים שאותה הוא יכול להעביר גם אליהם עזרת שיקוי קסמים שהכין, אותו היה עליהם למרוח על גופם, או בעזרת שתיית "מים קדושים" מהרי אולוגורו (Uluguru). השיקוי לא היה אלא תערובת של מים עם גרגרי דוחן ושמן אבל ההמונים האמינו כי משיחת החומר הנוזלי על גופם תהפוך אותם לבני אלמוות ותגרום לכדורי הגרמנים להתמוסס ולהפוך לטיפות מים. בשל כך זכתה עדת מאמיניו של קינג'יקיטליה בכינוי "מאג'י" - מים בסוואהילי.
ב-20 ביולי 1905 הניפה כת המאג'י את נס המרד, והמונים נזעמים עקרו שדה כותנה שלם. בעקבות פשיטה על ביתו של פקיד גרמני, לכדו הגרמנים את קינג'יקיטילה ותלו אותו ב-4 באוגוסט בעוון בגידה. אחיו, יחד עם רופאי אליל מקומיים נוספים, המשיך להוביל את המרד, אשר כונה מרד המאג'י מאג'י. לאחר שב-21 באוקטובר הניסו קומץ גרמנים צבא של המוני מורדים באמצעות מכונות ירייה, השליכו מאמיניו של קינגיקיטילה את בקבוקי השיקוי שנתן להם כשהם בוכים "המאג'י הוא שקר!". הגרמנים סיימו לדכא את המרד רק ב-1907, ובמהלכו נהרגו מאות אלפי מקומיים בקרבות ובמעשי טבח שנערכו בידי הגרמנים. כיום נחשב קינג'יקיטילה לגיבור לאומי בטנזניה המודרנית.
דיור ציבורי
דיור ציבורי או דיור סוציאלי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי הבית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי. המונח מתייחס לבניה, לאכלוס ולניהול הנכסים הללו וכן למגזר הנדל"ן ולמדיניות החברתית כלכלית הקובעת את ניהולו. דיור ציבורי הוא מונח המאגד אופנים שונים בהם יחידות דיור להשכרה עשויות להיות בבעלות ובניהול המדינה, מוסדות ללא כוונת רווח או שילוב של השניים ומטרתו לספק דיור בר השגה למעוטי הכנסה.
כל המדינות המפותחות מתערבות באופן כלשהו בשוק הדיור לטובת שכבות חלשות ותוכניות דיור ציבורי מופעלות ברבות ממדינות העולם, כך למשל כמחצית אוכלוסיית הונג קונג מתגוררת בדירות ציבוריות או בסבסוד שכר הדירה. ניתן להבחין בשני מודלים של דיור ציבורי:
הגישה הראשונה, האוניברסלית, רואה בדיור שרות ציבורי כמו חינוך או בריאות שהמדינה מחויבת לספק לאזרחיה אלא שמאז שנות ה-70 הפך הדיור הציבורי, גם במדינות סוציאל-דמוקרטיות מובהקות לאפשרות המיועדת לשכבות חלשות בלבד, תחום הדיור כונה "העמוד המתנודד של מדינת הרווחה" (wobbly pillar of the welfare state) משום שבהשוואה לשירותים האחרים הדיור הוא הנוח ביותר להפוך למצרך שהשוק הפרטי מוכן לספק ואנשים מעדיפים לרכוש אותו לעצמם. כך למשל העלה סקר בבריטניה בה נבנו יחידות דיור ציבוריות בהיקף נרחב לפי המודל האוניברסלי כי כ-90% מהאזרחים מקווים שבניהם יהיו בעלי הבתים בהם יגורו. Michael Harloe טוען כי במשטר קפיטליסטי בתקופת יציבות הדיור יהיה תמיד ממוסחר ולכן המודל האוניברסלי בו המדינה, ולא השוק הפרטי, לוקחת אחריות על אספקת שרותי דיור יתקיים רק בתנאי חוסר יציבות או כשיש אינטרס חזק של השלטון בפתרון דיור המוני: מצבים שהתקיימו במדינות המתועשות רק לאחר מלחמות העולם.
דיור בר השגה
ככלל; דיור בר השגה מוגדר כ"יחידת מגורים שעלויותיה הכוללות עבור רכישה או השכרה נחשבות כניתנות להשגה עבור הכנסת משק בית חציונית". באוסטרליה הוגדר דיור בר השגה ככזה ש"מתאים בסטנדרטים ובמיקום למשקי בית בעלי הכנסה בינונית או נמוכה ועלותו אינה גבוהה עד שמשק הבית לא יוכל לספק צרכים חיוניים אחרים באופן קבוע" ובבריטניה הוא מוגדר כ"דיור בשכירות סוציאלית או דיור זמני המסופק למשקי בית שהוגדרו כזכאים, שלצרכיהם אין מענה בשוק הפרטי", כיוון שהגדרת "בר השגה" תלויה בהכנסת משק הבית הרי, שפתרונות דיור בר השגה יכולים להמצא על רצף שבין מקלטי חירום, דרך דיור ציבורי, סיוע בשכר דירה ועד לרכישת יחידת דיור במחיר שניתן לעמוד בו. בארצות הברית ובקנדה מקובל להגדיר "בר השגה" פתרון דיור שעלותו עד 30% מההכנסה הכוללת של משק הבית. קביעת הגבול בין דיור בר השגה לכזה, שאינו בר השגה נתונה בוויכוח ונתונה לשינויים: בקנדה, למשל, שונה בשנות ה-50 הקריטריון מ-20% מההכנסה ל-25% ובשנות ה-80 ל-30% ובהודו מקובלת הגדרת עלות של 40% מההכנסה כ"בת השגה".
חלופות לדיור ציבורי
פרט לדיור ציבורי קיימים מנגנונים אלטרנטיביים לסיוע בדיור למעוטי הכנסה כגון הוזלת מחירי הדירות לצרכן על ידי סיבסוד הקרקע, סיבסוד למשכירי דירות או סיוע כספי למשכיר בשוק הפרטי בצורת קצבה לחסרי דיור או סיוע בשכר דירה. אופי הסיוע שונה במדינות שונות על פי שיקולים כלכליים, חברתיים ופוליטיים. כך למשל ב-2001 הייתה ההוצאה לסיוע בדיור בארצות הברית 1.5% מהתמ"ג שרובו הוצא על סבסוד במזומן של שכר דירה לכ 2% ממשקי הבית ובצרפת הייתה ההוצאה 1.7% מהתמ"ג שברובה הושקעה בדיור ציבורי שאכלס כ-17% ממשקי הבית.
קצבאות דיור
קצבה כספית המשולמת לנזקקים לצורך שכירת דירה בשוק הפרטי השיטה מיושמת באופן נרחב בבריטניה (housing benefit) ובגרמניה (Wohngeld). התשלום מועבר לנזקק שיכול להחליט על ניצול ההטבה כרצונו. מצדדי השיטה מונים כמה יתרונות על דיור ציבורי בבעלות ציבורי: מאידך, לשיטת קצבאות הדיור כמה חסרונות המגבילים את יכולתה לפתור מצוקת דיור:
סיוע בשכר דירה
סיוע הניתן לשכירת דירה מסוימת העומדת בקריטריונים מנהליים: גובה שכר הדירה הכולל, איכות ומיקום. הפיקוח על ההוצאה עשוי לסייע במניעת ריכוז אוכלוסייה ענייה בסביבה מסוימת אך בפועל מעבר מדיור ציבורי לסיוע בשכר דירה כרוך בכמה בעיות קשות:
אירופה
על אף ההבדלים הניכרים בין מדינות אירופה השונות ניתן להבחין בכמה שלבים בהתפתחותו של הדיור הציבורי ביבשת כשהמדיניות עוברת מהמודל האוניברסלי (דיור לכל) למודל התמיכה בשכבות מוחלשות.
מהמהפכה התעשייתית עד מלחמת העולם הראשונה
עד שנת 1914 היה הדיור הצבורי יוזמה וולונטרית, פילנתרופית שכוונה לפועלים העניים שנהרו לערים בעקבות המהפכה התעשייתית וחיו בתנאים קשים ובצפיפות. התארגנויות וולונטריות אלו היו מפותחות בעיקר במדינות בעלות מסורת של מחויבות חברתית- דתית חזקה כמו הולנד ובריטניה. אף על פי שרק מיעוט קטן מהפועלים זכו לתנאי דיור משופרים ושהיוזמות הפרטיות כוונו במידה רבה לתועלתם של בעלי המפעלים הרעיון מאחוריהם סלל את הדרך לתפיסות מתקדמות יותר של דיור ציבורי. לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו הרשויות לעסוק בתחום הדיור לפועלים שבערים הגדולות. הדחף לפתרון בא מסיבות חברתיות (אי הצדק הבולט שבתנאי המחיה הירודים בשכונות הפועלים), הכלכלי (שמירת רווחי התעשייה מפני תחלואה של הפועלים), חשש מהתפשטות מגיפות ופחד מהתקוממות על רקע מצוקת הדיור. בלגיה הייתה המדינה הראשונה בה נקבע חוק המסדיר בנייה ציבורית בשנת 1889 ובבריטניה נחקק ב-1890 "חוק הדיור למעמד העובדים" (Housing of the Working-class Act) שאפשר לראשונה התערבות של המדינה בשוק הדיור ועודד בנייה ציבורית של רשויות מקומיות כך נבנו בבריטניה עד 1914 24,000 יחידות דיור, רובן בלונדון (כ-10,000), בליברפול ובגלאזגו. בצרפת העבירה ממשלת ז'ורז' קלמנסו בשנת 1908 חוק שנועד לקבע את האוכלוסייה הכפרית למקומה על ידי סיוע לרכישת בתיהם וב-1912 נוסד משרד לדיור עבור מעוטי היכולת שלאחר מלחמת העולם הראשונה יזם בנייה ציבורית נרחבת בפריס. באוסטריה נחקק חוק המאפשר סיוע ממשלתי למיזמי דיור ציבורי בשנת 1910. כך, ערב מלחמת העולם הראשונה, כבר נוצרה תשתית חוקית וארגונית לבניה ציבורית בצורת ארגוני דיור וקונצנזוס רחב בדבר הצורך בהגנת דיירים, ובכלים חוקיים ומנהליים להקלת מצוקת הדיור בערים. אם כי דיור ציבורי בהיקפים גדולים לא נבנה עדיין.
מתום מלחמת העולם הראשונה ועד לשפל הגדול
מ-1918 (עם תום מלחמת העולם הראשונה) ועד לסוף שנות ה-20 שלט מודל הבניה ההמונית כחלק מההתאוששות שלאחר המלחמה. לאחר ההכרה בצורך שבדיור המותאם למעמד הפועלים והחקיקה המאפשרת בנייה לצורך כך בסוף המאה ה-19, רק לאחר מלחמת העולם הראשונה - התפוררות האימפריות האירופאיות הישנות וההרס הנרחב שנגרם במלחמה - הבשילו התנאים לבניה ציבורית המונית. במצב זה רשויות ציבוריות ובפרט השלטון המוניציפלי וקבוצות פוליטיות וחברתיות החלו לפעול בתחום הדיור הציבורי. אלה כללו אגודים מקצועיים, מפלגות, התאחדויות וקואופרטיבים שכמה מהם הוקמו לפני המלחמה אך לא מלאו תפקיד משמעותי אלא לאחריה. כך, למשל, לאחר הקמת הרפובליקה האוסטרית ב-1918 התחוללה תנופה גדולה של בנייה ציבורית בווינה שנשלטה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך מחוץ ל"וינה האדומה" הוקם דיור ציבורי בהיקף שולי בלבד. בהולנד, ששמרה על נייטרליות במלחמה החלה תנופת הבניה הציבורית כבר ב-1916 ונמשכה עד 1930. תקופה זו אופיינה בהקמת דירות ציבוריות מרווחות (במושגי התקופה) בסטנדרט בנייה גבוה ובשכונות בסגנון "עיר גנים".
ככלל באירופה של אותה תקופה היה הדיור הציבורי חלק ממגמה כוללת של יצירת מנגנוני רווחה ברמה העירונית והמקומית, הופעל בידי גורמים מפלגתיים, אידאולוגים או דתיים וכלל בתוכו מרכיב של פיקוח חברתי: עובדי חברות הדיור שגבו את שכר הדירה גם פיקחו על אחזקת הדירה ועל ההיגיינה הסביבתית. הדיירים נבחרו על סמך השתייכותם לארגוני עובדים או מפלגות וכך נוצרו רחובות ושכונות הומוגניות מבחינה פוליטית בהן המפלגה (סוציאל-דמוקרטית או קומוניסטית) או אגודה דתית (קתולית או פרוטסטנטית) הפעילה גם מערכת חינוך ומוסדות קהילתיים.
השפל הגדול
המשבר הכלכלי עצר את תנופת הפיתוח של הדיור הציבורי, באוסטריה ובהולנד פסקה למעשה הבניה לדיור ציבורי וכך גם בגרמניה. השלטון הנאצי הקים אמנם כמה פרויקטים שנוהלו ופורסמו בהתאם לאידאולוגיה הפשיסטית אך אלו היו קטנים בהיקפם. בצרפת היה הדיור הציבורי מצומצם יחסית עוד קודם למשבר ועיקר הבניה בשנות השלושים הייתה של בתי דירות להשכרה פרטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
העשורים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה היו תור הזהב של הדיור הציבורי באירופה. המחסור בדיור שנגרם עקב ההרס, הפסקת הבניה בשנות המלחמה וה"בייבי בום" שאחריה הביא לתנופת בנייה והדיור הציבורי נחשב פתרון אטרקטיבי לא רק למעמד הפועלים אלא גם למעמד הבינוני ולעובדי מדינה. הביקוש הרב לדיור הציבורי הביאה להגבלתו לאזרחי המדינה (כך באוסטריה, בצרפת ובהולנד כשהיוצאים מהכלל היו מהגרים מהמושבות לשעבר). בניגוד לתקופה שלפני המלחמה בתקופה זו היזמה להקמת מערך הדיור הציבורי הייתה של השלטון המרכזי כחלק מתפיסת מדינת הרווחה ולא של גופים וולונטריים או רשויות מקומיות. בשנים אלו נבנו קומפלקסים גדולים של אלפי דירות בסגנון המודרניסטי. 3 עשורי הפריחה של הדיור הציבורי לאחר המלחמה הקנו למעמד הנמוך אפשרות למוביליות חברתית וביססו את מעמד הביניים. הדיור הציבורי אפשר לשכבות רחבות לחלוק בעושר שיצרה הפריחה הכלכלית באירופה באותם עשורים.
משנות ה-70
מאמצע שנות השבעים ניכרת נסיגה של הסקטור הממשלתי מתחום הדיור בכל מדינות אירופה. דיור (בדומה למרכיבים אחרים של מדינת הרווחה) מכוון יותר ויותר לצרכים ספציפיים של חוגים שונים. הדיור הציבורי נתפש כנטל על הממשלות: גם מגמת ההפרטה של שירותים ממשלתיים לידי גורמים מקומיים ופרטיים וגם התחזקות האידאולוגיה האינדיבידאוליסטית (לפיה על כל אדם אחראי לדאוג לצרכיו) חברו להרחבה של הבעלות הפרטית על דירות על חשבון הדיור הציבורי (יוצאות דופן במגמה זו היו אוסטריה ומדינות סקנדינביה). תקנות של האיחוד האירופי דרשו פיקוח הדוק שיאפשר רק לעניים ביותר נגישות לדיור ציבורי בהנחה שנגישות אוניברסלית לדיור כזה היא אנטי-תחרותית. מי שלקח על עצמו את הדיור הציבורי לאחר נסיגת הממשלות היו ארגונים לא ממשלתיים.
המצב במאה ה-21
למרות עליה רציפה בשיעור הבעלות על דירות באירופה מאז 1945 (אז רק מיעוט מיחידות הדיור היו בבעלות הדיירים) שהגיעה לכ 65% במדינות האיחוד האירופי בתחילת המאה ה-21שומרות כמעט כל מדינות האיחוד על מלאי של דירות ציבוריות בשיעורים משתנים: מפחות מ-2% ביוון, ספרד ואסטוניה ועד ל-35% בהולנד.
בריטניה
בבריטניה מכונה יחידת דיור ציבורי "בית מועצה" (council house) או "בית רשות מקומית" (local authority house) בתים אלו נבנים ומנוהלים בידי הרשויות המקומיות או עמותות הקשורות להן. מטרתם לספק דיור הולם וללא צפיפות יתר במחירים המותאמים למעמד העובדים. בניית בתי מועצה החלה בסוף המאה ה-19 והגיעה שיאה במחצית המאה ה-20, אז כלל הדיור הציבורי שכונות פרבריות גדולות ומספר רב של מגדלי דירות עירוניים. רבים משיכונים אלו לא מילאו אחר ציפיות המתכננים וסבלו מבליה עירונית. מאז תקופת שלטונה של מרגרט תאצ'ר שהחלה ב-1979 ירד משקלו של הדיור הציבורי בבריטניה. הדיור הציבורי צמח ברציפות מ-1919 עד 1980 והתכווץ מאז וירד מ-6.5 מיליון יחידות דיור בשנת 1979 שהיוו 31% מכלל הדירות ל-4.8 מיליון (18.5%) בשנת 2006. בכל זאת ב-2012 כ-20% מהאוכלוסייה מתגוררת בדיור כזה, שיעור ניכר בהשוואה בינלאומית. כ-45% מהדירות הציבוריות נמצאות בבעלות התאחדויות דיור (housing associations) והרוב בבעלות רשויות מקומיות בניהולן הישיר או דרך עמותות דיור הנקראות arm's length management organisations. בסקוטלנד נקראים בתי הדיור הציבורי schemes. ישנן קריאות בבריטניה לרפורמה בדיור הציבורי, הן מצד תומכי התוכנית והן מצד מתנגדיה, שכן מוסכם כי הוא יצר גטאות עוני ופגע בסיכויי ההעסקה של הדרים בו. נכון לשנת 2011 יותר מ-5 מיליון אנשים נמצאים ברשימת ההמתנה לדיור ציבורי, וראש מועצת הדיור הציבורי טענה כי יש בו מחסור.
עד מלחמת העולם השנייה
ראשית ההיסטוריה המתועדת של דיור ציבורי בבריטניה היא בהקמת בתי מחסה (Almshouses) במאה העשירית שנועדו לספק מגורים "אנשים עניים, זקנים או במצוקה" בית המחסה הראשון נוסד ביורק על ידי המלך אתלסטאן. צורך דחוף בדיור ראוי הורגש בערים הגדולות בזמן המהפכה התעשייתית, פרשנים חברתיים רבים דיווחו על הזוהמה והעליבות ששררה בשכונות הפועלים. כמענה למצוקה החלו פילנתרופים לבנות שיכונים וכמה בעלי מפעלים בנו כפרים שלמים סביב בתי החרושת (Model village). בעקבות מסקנות ועדת חקירה ב-1885 החלה הממשלה לגלות עניין בדיור הציבורי וב-1890 נחקק "חוק דיור למעמדות העובדים" (Housing of the Working Classes Act) שעודד רשויות מקומיות לשפר את תנאי הדיור. בעקבות החוק נחנך ב-1900 שיכון באונדרי ( Boundary Estate) בלונדון, אחד המיזמים הראשונים של דיור ציבורי בבריטניה ומועצות מקומיות אחרות הקימו אף הן שיכונים לדיור ציבורי. הגיוס למלחמת העולם הראשונה חשף את הבריאות הלקויה של מגויסים עירוניים וסיפק תמריץ לשיפור התנאים. כך נוצר מסע תעמולה למען "בתים הראויים לגיבורים" ( Homes fit for heroes). ב-1919, בהשפעת כוחה הגובר של מפלגת הלייבור ושביתות נרחבות חייבה הממשלה לראשונה את המועצות המקומיות לספק דיור וסייעה להן באמצעות סובסידיות. ב-1930 חויבו הרשויות להכין תוכניות פנוי לשכונות העוני והתקדמות מסוימת הושגה עד להפסקת הטיפול עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
היצע הדיור בבריטניה היה דל ערב המלחמה והפגיעה ב־4 מיליון בתים בהפצצות הגרמניות החמיר את המצב ודחף לבניה נרחבת לדיור ציבורי ופנוי שכונות עוני. תוכניות הבניה היו מרחיקות לכת בערים שנפגעו קשות בבליץ דוגמת לונדון וקנטרברי.
לקראת סוף שנת ה50 החלו ממשלות שמרניות לכוון את תוכניות הבניה מ"צורכי הכלל" לפנוי שכונות עוני במרכזי הערים. באותו זמן השפעת האדריכלות המודרניסטית ושיטות בנייה חדשות והרצון של ערים לשמור בתוכם אוכלוסייה ולא לייצא אותה לפרברים הביא להפסקת סוג זה של בנייה בערים. במקום הבניה צמודת הקרקע מגדלי דירות הפכו למודל המועדף. נטען כי בשיטה זו ניתן לספק דירות מרווחות יותר ובקרבה גדולה יותר למקומות העבודה. כך עלה שיעור הדירות בבניינים בני 6 קומות ומעלה מ-3% ב-1953 ל 26% בשנת 1966. שנת השיא בבניית יחידות דיור ציבוריות הייתה 1969 בה נבנו למעלה מ-200,000דירות. מתחילת שנות ה-70 חלה ירידה בבניה חדשה לדיור ציבורי על ידי הרשויות (עד להפסקה מוחלטת של בנייה חדשה כזו באמצע שנות ה-90), הבניה הציבורית על ידי התאחדויות דיור לא יכלה לפצות על ירידה גדולה זו בהשקעה הציבורית
דעיכה
הדיור הציבורי שקע בשנות ה-80 עקב מדיניות ממשלת תאצ'ר שעודדה בעלות פרטית על בתים. בתקופה זו הוגבלו השקעות בדיור ציבורי ונאסר על רשויות מקומיות לסבסד את הדיור הציבורי ממסים; לדיירים הוצע לרכוש את הבתים בהנחה של עד 60% ממחיר השוק עבור בתים ועד 70% עבור דירות. שיעור ההנחה נקבע על פי משך זמן המגורים בנכס. נאסר על הרשויות המקומיות לנצל את כספי המכירה לבניה ציבורית חדשה ומלאי הדירות הציבוריות ירד. ממשלת הלייבור של טוני בלייר שמדיניות הרכישה המוזלת הייתה פופולרית בקרב קהל מצביעיה לא ביטלה את המדיניות אלא ריככה אותה בכך שהקטינה את ההנחה באזורי ביקוש והקלה את התקנות הנוגעות לשימוש בתקבולי המכירה. מועצות מקומיות העבירו את מלאי הדירות הציבוריות לחברות שלא למטרת רווח לספק העיקרי של דיור ציבורי. כיום הדיור הציבורי מבוסס על שרידי הבניה בתקופות קודמות מתויג ו"בית מועצה" הופך לכינוי גנאי. מה שהיה בעבר אופציה מקובלת לאוכלוסייה מגוונת הופך לאפשרות מגורים רק למי שמתקיים על קצבאות הביטוח הלאומי. זהו היפוך המצב ששרר מייסודו של הדיור הציבורי ב-1919 ועד תחילת שנות השבעים אז דווקא השכבה המבוססת יותר של מעמד הפועלים ידעה לנצל את המנגנון הפוליטי של הדיור הציבורי ואילו העניים נסוגו לשכירות פרטית. בכמה אזורים הפך הדיור הציבורי לפתרון עבור פליטים ומבקשי מקלט שאין להם כל פתרון אחר. אם ב-1970 רק ל-11% מדיירי הדיור הציבורי לא הייתה הכנסה ממשכורת הרי שב-2008 שיעורם עלה ל-65%.
ביקורת
כיוון שהדיור הסוציאלי ניתן במסגרת מקומית הוא מגביל את יכולת התנועה של מעוטי הכנסה. דיירים מנועים מלחפש עבודה טובה יותר באזורים אחרים שם ימצאו עצמם בתחתית רשימת הממתינים להקצאת דירה ציבורית. בזמן ההגירה ההמונית לבריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה המהגרים החדשים לא ענו על דרישות הזכאות לדיור ציבורי ונוצרה הפרדה אתנית; המצב השתנה עם הזמן ובערים יש שכונות דיור ציבורי המאוכלסות במהגרים מאסיה ובשחורים. ביקורת אחרת נוגעת להעדפת הדיירים המוגנים בדירות גם אם מצבם הכלכלי טוב יחסית לממתינים למימוש זכאותם. בפרט אין תמריץ למשפחות שילדיהן בגרו ועזבו את הבית לעבור לדירה קטנה יותר בזמן שמשפחות גדולות מחכות ללא פתרון הולם.
פינלנד
בהלסינקי יש 60,000 דירות בבעלות העירייה, אחד מכל 7 תושבים בעיר גר בהם. בנוסף יזמה הממשלה תוכנית לחיסול בעיית דרי הרחוב שלכולם מובטח מקום בדיור ציבורי.
אוסטריה
דיור ציבורי באוסטריה נקרא "Gemeindebau" (בניין עירייה) והוא מוקם ומוחזק על ידי רשויות מקומיות. ראשיתו של הדיור הציבורי באוסטריה בשנות ה-20 אז שלטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעיריית וינה והקימה בתקופת שלטונה (עד 1934) 64,000 יחידות דיור ציבורי שאכלסו בסוף התקופה כ-220,000 דיירים. בשנת 2008 היו 27% מיחידות הדיור באוסטריה מושכרות כדיור ציבורי או סוציאלי ובווינה עמד שיעורן על 40%.
צרפת
מטרתו של הדיור הציבורי הצרפתי הוא לספק דיור לאנשים שבגלל הכנסתם הנמוכה הם אינם יכולים לרכוש או לשכור דירה בשוק הדיור החופשי. בצרפת הדיור הציבורי מעוגן בחוק הסולידריות וההתחדשות העירונית (Loi relative à la solidarité et au renouvellement urbains) שהתקבל בשנת 2000. סעיף 140 לחוק זה קובע כי "כל אדם או משפחה הנתקלת בקושי מסוים להשיג דיור" זכאית להיעזר בדיור הציבורי "בפרט בשל מחסור במשאבים או תנאי מחיה לא נאותים". תקרת שכר הדירה וההכנסה המקנה זכאות נקבעים בכל שנה בצו ומשתנה בהתאם לאזור, להסכם השכירות ולהרכב המשפחה. סעיף 55 בחוק קובע כי כל עיר מעל 3,500 תושבים (1,500 בחבל איל-דה-פראנס) נדרשת להקצות 20% מיחידות הדיור לטובת דיור ציבורי. בנוסף לחוק זה, קיים חוק משנת 2007 אשר קובע את הזכות לדיור. בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008 הואצה הבניה הציבורית ובשנת 2010 שהייתה שנת שיא נבנו בצרפת 131,500 דירות ציבוריותבתחילת 2011 היו בצרפת 4,576,100 יחידות דיור ציבורי שאכלסו כ-7% מכלל האוכלוסייה.
גרמניה
הוויכוח הציבורי בסוגיית הפרטת הדירות הציבוריות נסוב סביב שני מוקדי מחלוקת:
פרט לדיור ציבורי קיים גם מנגנון מפותח של עזרה כספית בשכר דירה, אבל גם הוא בנסיגה מאז 2005.
ספרד
גישה שלילית לשכירת דירות וקיצוץ בהוצאות הממשלה בשנות ה-80 הביאו לירידה חדה בדיור הציבורי. דיור ציבורי היה נפוץ בתקופת שלטונו של פרנקו, עם המעבר לדמוקרטיה וקבלת החוקה ב-1978 עבר ניהול הדיור הציבורי למחוזות האוטונומיים ומצב הדיור הציבורי משתנה מאזור לאזור. ברשויות מקומיות רבות מקובל להקצות קרקע ציבורית או להעניק הלוואות לקבלנים בנאי שאחוז מסוים מהדירות יוקצה לשכירות מסובסדת בפיקוח הרשות המקומית. ממשלת ספאטרו יזמה תוכנית שמטרתה העמדת מיליון דירות לרשות הדיור הציבורי בהתבסס הן על בנייה חדשה ועל שיפוץ מבנים קיימים.
קנדה
בקנדה הדיור הציבורי מרוכז במבנים ייעודיים ומסובסדים ומנוהל בידי רשות ממשלתית ומכונה "דיור קהילתי" (community housing). קנדה, בעיקר בטורונטו, מפעילה עדיין מבנים גבוהים וצפופים בשכונות של מעמד העובדים, שיטה שזכתה למוניטין גרועים בבריטניה ובארצות הברית. עם זאת הדיור הקהילתי בטורונטו, אחד המפעילים הגדולים של דיור ציבורי בצפון אמריקה, כולל מגוון פתרונות דיור כולל בתים פרטיים ובנייני דירות נמוכים וגבוהים הן בשכונות עוני והן באזורי מגורים של המעמד הבינוני. הדיור הציבורי בקנדה מבוזר ומופעל בידי רשויות מוניציפליות, בשנת 2002 נוסד תאגיד השירותים לדיור חברתי (Social Housing Services Corporation -SHSC) חברה שלא למטרת רווח המספקת שרותי רכש, ביטוח, השקעה ומידע למפעילי דיור ציבורי מקומיים באונטריו.
ארצות הברית
בארצות הברית הדיור הציבורי מופעל בידי רשויות פדרליות, מדינתיות או מקומיות המספקות דיור מסובסד למעוטי הכנסה. במקורו היה הדיור הציבורי באזור מסוים מרוכז בבניין דירות או קבוצת בניינים המנוהלים בידי סוכנות ממשלתית. דירות מסובסדות בארצות הברית מכונות לרוב "פרויקט דיור" ובסלנג נקראים בניינים כאלו "הפרויקטים" (the projects). בשנת 2011 חיו כמיליון משפחות בארצות הברית בדיור ציבורי, 2.1 מיליון משפחות קיבלו סיוע בשכר דירה באמצעות שוברים שנועדו לשכירת דירה בשכונות מתאימות (פרויקט שנועד למנוע ריכוז דיירים עניים בשכונות מצוקה) ועוד 1.4 מיליון קיבלו סיוע בשכר דירה בפרויקטים אחרים. ההכנסה הממוצעת של דיירי דיור ציבורי בארצות הברית עמדה בשנת 2009 על כ-12,000 דולרים לשנה וההכנסה החציונית על כ-9,200 דולרים בשנה. שכר הדירה שמשלמים רוב דיירי הדיור הציבורי הוא 30% מהכנסתם ורק כ-3% מהדיירים מוציאים על שכר דירה חלק יחסי גדול יותר (לעומת 31% ממי שמקבלים סיוע בשכר דירה במקום דיור ציבורי).
עד תחילת המאה ה-20 הייתה מעורבות הממשל בתחום הדיור מוגבלת לאכיפת סטנדרטים של איכות חיי הדיירים כדוגמת אוורור נאות. משנות ה-30 של המאה ה-20 התפתחה בנייה לדיור ציבורי בחסות מחלקת הדיור שבמנהל לעבודות ציבוריות. פרויקט הדיור הציבורי הראשון בארצות הברית הוקם ב-1936 באטלנטה בשנת 1937 נחקק חוק הדיור הקרוי חוק ווגנר-סטיגל (Wagner-Steagall Act) על שם יוזמיו הסנטורים הדמוקרטים הנרי סטיגל ורוברט ווגנר. החוק אפשר העברת כספים מהממשל לסוכנויות דיור מקומיות לצורך שיפור תנאי מגורים למעוטי יכולת ויצר את רשות הדיור הפדרלית (United States Housing Authority) במשרד הפנים. רוב הפרויקטים הראשונים של דיור ציבורי היו למעשה פינוי שכונות עוני (סלאמס) ולא יזמו בנייה חדשה כך שמלאי הדירות לעניים לא גדל. בנייה זו הקלה את החשש לבריאות הציבור משכונות שנחשבו כמטרד תברואי. הופעת מאהלים מאולתרים של חסרי דיור עקב השפל הגדול הדאיגה את הממשל והנשיא רוזוולט כתב ב-1938 "אנו פותחים היום במתקפה על משכנות העוני בארץ הזו". במסגרת הניו דיל השני נבנו בשנים 1940–1942 בתים מסובסדים עבור המעמד הבינוני. 8 הפרויקטים הללו נרכשו בידי הדיירים לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 2009 7 מהם פעלו עדיין כחברות דיור שיתופיות בבעלות הדיירים. מיזמים אלו הם בין סיפורי ההצלחה המועטים בתולדות הדיור הציבורי בארצות הברית.
תקדים גוטרו
בשנת 1976 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת Dorothy Gautreaux, דיירת פרויקט דיור ציבורי בשיקגו שעתרה נגד קרלה אנדרסון הילס, שרת השיכון והפיתוח העירוני. בפסק דין זה (Hills v. Gautreaux) נקבע כי הרשויות הפלו חסרי דיור שחורים בכך שריכזו אותם בשיכונים גדולים בתוך שכונות עוני שחורות. בעקבות הפסיקה ניתנה לדיירי שכונת דיור ציבורי שכמעט כל דייריה שחורים אפשרות לקבל במקום הדירה הציבורית סיוע בשכר דירה בפרברים שפחות מ-30% מאוכלוסייתם שחורה. מחקר העלה כי נשים שעברו לפרברים המעורבים שיפרו את סיכויי ההעסקה ואת הכנסתן בהשוואה לאלו שנשארו בשכונות הדיור הציבורי. הפסיקה נחשבת כאבן דרך במעבר משיכוני דיור ציבורי לפתרונות מפוזרים.
דיור ציבורי מפוזר
חוסר שביעות הרצון מהדיור הציבורי התגבר בשנות ה-60 ומתכנני ערים החלו לחפש צורות אחרות של דיור בר השגה למעוטי יכולת. המתכננים ביקשו בעדיפות עליונה למנוע היווצרות ריכוזים גבוהים של עניים בשכונות דיור ציבורי. מכאן צמחו תוכניות לדיור ציבורי מפוזר כלומר בנייה של דירות בודדות או מקבצים קטנים של דירות ציבוריות המשולבות בשכונות מעמד בינוני רבות בעיר. בנייה ציבורית מפוזרת הייתה פופולרית בשנות ה-70 וה-80 ומאז יישמו ערים רבות תוכניות של דיור ציבורי מפוזר במידות שונות של הצלחה. בשנת 1993 אושרו הקצאות תקציב להרס פרויקטים ישנים של דיור ציבורי ובניה של דיור ציבורי מפוזר ועד שנת 1996 הושקעו 2 מיליארד דולרים בחידוש הדיור הציבורי במסגרת תוכנית זו. דיור ציבורי מפוזר יכול להתנהל גם על ידי גופים פרטיים שלא למטרת רווח. הדיור המפוזר מנוהל בידי רשויות דיור עירוניות או מדינתיות, לעיתים קרובות יחידות הדיור הציבורי נבנות בסגנון דומה לזה של הבתים ה"רגילים" בשכונה כדי למנוע יצירת סטיגמה של הדיירים ולהסוות את הסטטוס שלהם. ניתוח מאפיינים של פרויקטים של דיור ציבורי מעורב העלה כי להצלחת דיור ציבורי כזה נדרש מיקום וניהול טוב מספיק למשוך "מסה קריטית" של שוכרים בעלי הכנסה גבוהה וכאשר אין הבדל בין יחידות הדיור הציבוריות לפרטיות בעיצוב ובאיכות הבנייה.
HOPE VI
תוכנית HOPE VI (Housing Opportunities for People Everywhere) שהושקה ב-1992 וקיבלה הכרה חוקית ב-1998 נועדה להחליף פרויקטים של דיור ציבורי שהפכו לשכונות מצוקה בסיוע לדיירים לשכור דירות בשכונות אחרות. במסגרת תוכנית HOPE ניתנת לדיירי דיור ציבורי בשיכונים בעייתיים הברירה לעבור לדיור ציבורי אחר או לקבל סיוע כספי לשכירת דירה בשוק הפרטי בשכונה אחרת. שתי הנחות עמדו בבסיס התוכנית: הראשונה הייתה שהמשפחות יבחרו לעבור לשכונות המציעות הזדמנויות טובות יותר והשנייה שבשכונות מעורבות ייווצרו קשרים חברתיים שיאפשרו למשפחות במצוקה להגיע לעצמאות כלכלית. עד 2005 הושקעו במיזמי HOPE כמעט 6 מיליארד דולר והיא הקיפה 446 מתחמי דיור ציבורי. מעקב אחר הדיירים להם הוצעו חלופות התוכנית העלה כי רוב מי שהעדיפו להישאר בדיור ציבורי נימקו זאת באי אמונם בהמשכיות הסיוע לשכירות בשוק הפרטי ולא יכלו לעמוד בעלות השירותים הנוספים הנדרשים בדיור פרטי. אלו שהעדיפו להשתמש בסיוע לשכר דירה היו משכילים יותר ועשו זאת כדי לספק סביבה טובה יותר למשפחותיהם ובפרט ביטחון למשפחה בהשוואה לשיכוני הדיור הציבורי בהם שיעורי הפשיעה גבוהים. עם זאת, על פי רוב, דיירי הדיור הציבורי לא הצליחו ליצור קשרים חברתיים בשכונותיהם החדשות. תחת ממשל הנשיא ג'ורג' בוש שהתנגד לתוכנית הוקטן תקציבה ובשנת 2010 לא הוקצו לה כספים כלל. לאורך 15 שנותיה נהרסו במסגרת תוכנית זו 96,200 דירות ציבוריות ישנות והוחלפו ב-107,800 יחידות דיור חדשות או משופצות שמתוכן הוקצו 56,800 למשפחות מעוטות הכנסה.
הונג קונג
בשנת 2006 חיו 31% מאוכלוסיית הונג קונג (כ-2.2 מיליון נפש) בבניינים בבעלות ציבורית השייכים לסוכנות הממשלתית לדיור (Hong Kong Housing Authority" ,香港房屋委員會") או ל"חברת הדיור" (Housing Society" ,房屋協會, 房協") שהוא ארגון חוץ ממשלתי ללא כוונת רווח. שני הגופים מציעים גם סבסוד עמוק של שכר הדירה עבור כ-18% נוספים מהאוכלוסייה ויוזמים פרויקטים נרחבים של בנייה למגורים.
סינגפור
הדיור הציבורי בסינגפור מנוהל על ידי המועצה לדיור ופיתוח (Housing and Development Board" ,建屋发展局") וכ-85% מהאוכלוסייה חיה ב-900,000 המבנים המנוהלים על ידי גוף זה. הדירות הציבוריות נבנות כשכונות הכוללות בתי ספר, מרפאות, סופרמרקטים ומתקני ספורט משלהן. הבתים נבנים כדי לספק דיור בר השגה והדיירים יכולים לרכוש את דירותיהם בסיוע קרן סיוע מרכזית. בסינגפור דיור ציבורי אינו סימן לעוני או תנאי מחיה ירודים כמו במדינות אחרות ורק מיעוט מהדיירים בדיור הציבורי נמצאים מתחת לקו העוני. הדירות לדיור ציבורי אמנם זולות מדירות פרטיות אך נבנות במגוון גדלים וסגנונות המותאמים גם למעמד הבינוני. בנייה לדיור ציבורי בסינגפור החלה כבר ב-1929 בתקופת השלטון הבריטי; עם זאת רק 23,000 דירות נבנו עד 1959. מצב הדיור החמיר עוד בעקבות נזקי מלחמת העולם השנייה והביא ליצירת משכנות עוני שוועדה בריטית הגדירה ב-1947 כ"חרפה לחברה האזרחית". ב-1960 הוקמה המועצה לדיור ופיתוח שהקימה עד 1965 54,430 דירות עבור מחוסרי אמצעים. החל מאמצע שנות ה-70 החלה המועצה לבנות גם דירות המותאמות למעמד הבינוני.
ישראל
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות ה-50. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ. בסוף שנות ה-60 היו 23% מהדירות בישראל, 206,000 דירות, מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר. מאז שנות ה-70 חלה ירידה באחוז היחסי של הדיור הציבורי ומאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998 לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד מ-108,000 בשנת 1999 ל-75,500 בשנת 2011 כלומר פחות מ-2% בלבד ממלאי הדירות. בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי. 2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להמשך 6–7 שנים. בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים)– 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.
חברות דיור ציבורי בישראל
עד שנת 2012 פעלה גם חברת פרזות באזור ירושלים עד שפורקה ו-750 הדירות שבניהולה הועברו לחברות עמידר ועמיגור.
זכאות לדיור ציבורי בישראל
עקב המחסור בדירות ציבוריות הקריטריונים לזכאות הוקשחו ובשנת 2012 זכאים לדיור ציבורי רק משפחות (ובכלל זה משפחות חד-הוריות) שיש בהן שלושה ילדים לפחות אשר ממצות את כושר ההשתכרות ומקבלות קצבת הבטחת הכנסה או שהכנסתן אינה עולה על "הכנסה מזכה", המתעדכנת מעת לעת או נכים רתוקים לכיסאות גלגלים ששכרם אינו עולה על השכר הממוצע במשק
אוסטרליה
דיור ציבורי באוסטרליה נמצא באחריות ממשלות המדינות השונות המרכיבות את הפדרציה האוסטרלית והמימון מגיע בחלקו מהממשל הפדרלי. בשנת 2006 היו 304,000 יחידות דיור ציבוריות מתוך 7.1 מיליון יחידות דיור בסך הכל.
מרגרט דונלדסון
מרגרט דונלדסון (באנגלית: Margaret Donaldson; 1926 - 16 בספטמבר 2020) היא פסיכולוגית בריטית, פרופסור לפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת אדינבורו. ידועה בשל עבודתה בתחום החשיבה של ילדים.
ביוגרפיה
דונלדסון למדה באוניברסיטת אדינבורו ולאחר סיום לימודיה החלה ללמד באוניברסיטה כמורה. בשנת 1980, היא התמנתה כפרופסור לפסיכולוגיה התפתחותית. תחום ההתעניינות המחקרי העיקרי שלה היה מחקר של המחשבה והשפה האנושיות.
בשלב מוקדם בקריירה שלה בילתה תקופה במכון למדעי החינוך (Institut Des Sciences L'Education) של ז'אן פיאז'ה בז'נבה, והושפעה רבות מניסיונה שם. מאוחר יותר הביאו אותה מחקריה לתהייה אודות כמה היבטים חשובים של התאוריה של פיאז'ה, שאותם דחתה מאוחר יותר בספרה "חשיבתם של ילדים". לאחר מכן יצאה ללימודים בארצות הברית באמצעות מלגת לימודים על שם ג'ון היי ויטני, ועבדה עם ג'רום ברונר בפרויקטים לפיתוח תוכניות לימודים.
ברונר תיאר את ספרה של דונלדסון "חשיבתם של ילדים" כאחד הספרים החזקים, החכמים והאינפורמטיביים ביותר על התפתחות מוחו וחשיבתו של הילד, והעריך שהשלכותיו של הספר על החינוך הן עצומות.
ולדימיר צ'לומיי
ולדימיר ניקולאייביץ צ'לומיי (ברוסית: Влади́мир Никола́евич Челоме́й; 30 ביוני 1914 - 8 בדצמבר 1984) היה מחשובי המתכננים של חלליות, מנועים רקטיים וטילים בברית המועצות.
פעילות מוקדמת
בשנת 1932 החל ללמוד במכון הפוליטכני של קייב. בשנת 1936 פרסם את ספרו הראשון, "אנליזה וקטורית". צ'לומיי למד תחומים מגוונים של מתמטיקה, פיזיקה ומכניקה. סיים בהצטיינות את לימודיו במכון בשנת 1937 ובילה בו זמן קצר כמרצה.
פעילות בעת מלחמת העולם השנייה
צ'לומיי עסק בפיתוח מנוע סילון פועם (Pulse Jet) דומה לזה שהניע את טיל השיוט הגרמני וי 1. בנוסף לפעילות זו קיבל אחריות על מפעל המטוסים פוליקארפוב. צ'לומיי פיתח את טיל השיוט הסובייטי הראשון, שכונה 10X, אשר שוגר בדצמבר 1944.
ראש משרד התכנון 52
בעקבות הצלחתו ופעילותו בשנות מלחמת העולם השנייה, הועמד צ'לומיי בראש משרד התכנון 52, שהיה אחראי על פיתוח מטוסים ללא טייס, על בסיס הידע של טיל השיוט הגרמני וי 1. בשלב מוקדם למדי (1952) הוכנה על ידי משרד תכנון זה הצעה לפיתוח טיל בליסטי בעל טווח בין יבשתי. הצעה זו אמנם לא התקבלה, אך חיזקה את מעמדו של צ'לומיי בממסד הטכנולוגי צבאי של ברית המועצות. לימים שונה שמו של משרד התכנון למשינוסטרויניה (NPO Mashinostroeniya), הפעיל עד היום ומוכר במערב כ-NPO MASH. משרד זה ממשיך בתכנון וייצור לוויינים מסוגים שונים.
תכנון חלליות
צ'לומיי החל בפיתוח חלליות בשנת 1962, והתחרה עם משרד התכנון של סרגיי קורוליוב, במיוחד בתכנון חללית המאוישת לירח. צ'לומיי פיתח את משגר הלוויינים הכבד "פרוטון", וייעד אותו בין היתר לשיגור חלליות מאוישות מסביב לירח. קורוליוב התנגד לתכנון זה, בעיקר בשל האמינות של המשגר, שלא הייתה גבוהה בראשיתו, וכן התנגד לסוג הדלק והמחמצן שנבחרו למשגר (ראו המחלוקת עם ולנטין גלושקו בנושא זה).
משרד התכנון של צ'לומיי היה אחראי על פיתוח שורה של לווייני מחקר למסלול נמוך סביב כדור הארץ, ובהם "פוליוט", הלוויין הראשון של ברית המועצות שיכול היה לשנות את מסלולו בחלל באמצעות מערכת ההנעה שהותקנה בו.
צ'לומיי הופקד על תכנון תחנות החלל הצבאיות מסדרת "אלמאז", תחנות החלל של תוכנית סאליוט וכן חללית מיוחדת בעלת כושר חזרה לכדור הארץ, שכונתה TKS. חלק מעבודת התכנון של תחנת החלל מיר בוצע אף הוא במשרד התכנון של צ'לומיי. לאחר התפרקות ברית המועצות היו תוכניות להחיות שיגורי TKS במסגרת חברה פרטית אקסקליבר-אלמאז.
עיטורים, פרסים והוקרות
צ'לומיי עוטר בעיטורים רבים של ברית המועצות. החשובים והבולטים ביניהם:
אמיליה קוראן
אמיליה קוראן, באנגלית: Amelia Curran (1775–1847) הייתה ציירת דיוקנאות אירית.
ביוגרפיה
אמיליה קוראן הייתה הילדה הבכורה של עורך הדין ג'ון פילפוט קוראן ואשתו שרה קריג. אחותה שרה קוראן הייתה ארוסתו של רוברט אמט. אמיליה הייתה חברה בכנסיית אירלנד בנעוריה. ב-1810, דרך אביה, היא הכירה את הסופר ויליאם גודווין ואת אהרון בר, הפוליטיקאי האמריקאי. זמן קצר לאחר מכן, היא הכירה את חברה לכל החיים המשורר פרסי ביש שלי.
בשנת 1812 נסע פרסי שלי לאירלנד כדי למחות נגד העוולות שנעשו שם תחת השלטון הבריטי והוצג בפני אביה.
קוראן גם ציירה דיוקן של בנו של שלי, ויליאם בן השלוש וחצי ברומא, זמן קצר לפני מותו ממלריה ב-1819.
מאוחר יותר היא נסעה לרומא ב-1821 עברה קוראן לנאפולי, שם המירה את דתה לקתוליות. כשעברה לפריז בשנה שלאחר מכן, היו שמועות שווא שהיא התחתנה ונפרדה מגבר. קוראן חזרה לרומא ב-1824 כדי לבלות את שארית חייה.
קוראן גם ציירה דיוקן של קלייר קליירמונט ועשתה עותקים של כמה מדונות מתקופת הרנסאנס. במהלך אותו אביב של 1819 ציירה את ויליאם שלי. היא הכירה את מרי וקלייר בתור בנותיו החורגות של ויליאם גודווין מאז ילדותן, מביקור בביתם בלונדון עם אביה.
אמיליה קוראן מתה ב-1847 ברומא, ונשרפה בכנסיית איזידור הקדוש.
סטפן אקה
סטפן גיסליאן אקה (בצרפתית: Stephane Acka; נולד ב-11 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן איווארי, המשחק בעמדת הבלם בזירה מליגת העל האזרית.
קריירת מועדונים
אקה נולד באביג'אן שבחוף השנהב, אך גדל בוורונה שבאיטליה. את הקריירה שלו החל אקה במחלקת הנוער של הלאס ורונה. בקיץ חתם אקה בלנאגנו סאלוס מהליגות החובבניות של איטליה. בקיץ חתם בבלונו, במדיה שיחק שנה.
בקיץ חתם אקה באוניברסיטת קראיובה מהליגה הרומנית השנייה. בפברואר שוחרר מהמועדון, שסבל מבעיות כלכליות. בקיץ חתם ביריבה העירונית, CSU קראיובה מליגת העל הרומנית. ב-31 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–2 נגד בוטושאן.
בקיץ חתם אקה בארזורומספור מהליגה הטורקית השנייה בכדורגל, וסייע לה לעלות לליגת העל הטורקית, אך כעבור כחצי שנה שוחרר מהמועדון וחזר לקראיובה.
ב-18 ביוני 2021 חתם אקה בעירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית. ב-18 בדצמבר שוחרר מהקבוצה. בספטמבר 2022 חתם בסקציה נס ציונה עם עלייתה לליגת העל.
ב-1 באוגוסט 2023 אקה חתם בזירה מליגת העל האזרית.
הבחירות לנשיאות ישראל (2007)
תום כהונת קצב
ב-8 ביולי 2006 נודע על פגישה שקיים הנשיא קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ובה התלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית, אך עד מהרה הפך הנשיא ממאשים לנאשם. סערה תקשורתית פרצה, ובעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו. ב-23 באוגוסט החלה חקירתו האישית של הנשיא קצב.
ב-25 בינואר אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, ויושבת ראש הכנסת דליה איציק החלה לכהן כממלאת מקומו. ב-21 באפריל אושרה לו תקופת נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו כנשיא, עם תום שבע שנות כהונה (על פי הלוח העברי) ב-15 ביולי 2007.
ב-28 ביוני נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה ובו סוכם כי קצב יודה ויורשע בסעיפים של ביצוע מעשה מגונה, הטרדה מינית והטרדת עד. במסגרת ההסכם התחייב קצב להתפטר מתפקידו. ואכן, למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007, שבועיים לפני המועד המקורי של סיום כהונתו.
המועמדים
הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר וחתן פרס ישראל, שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך.
הבחירה
עד כשבועיים לפני הבחירות, עת הכריז פרס על מועמדותו לתפקיד, היו רק אביטל וריבלין המועמדים. על אף היות הבחירות חשאיות, נראה היה כי ריבלין הוא המועמד המוביל.
בתום הסיבוב הראשון נספרו 116 קולות כשרים: 21 חברי כנסת בעד קולט אביטל, 37 בעד ראובן ריבלין ו-58 בעד שמעון פרס. כיוון שאף אחד מהמתמודדים לא זכה לרוב של 61 חברי כנסת, נדרש לערוך לפי חוק היסוד סיבוב הצבעה שני. הישיבה נפסקה וחודשה לאחר כשעה. בהפסקה שבין ההצבעות הכריזה אביטל על פרישתה, ולאחר זמן מה גם ריבלין, באומרו דומע: "יחי נשיא המדינה, תחי מדינת ישראל". ריבלין קרא לחברי הכנסת לתמוך בשמעון פרס פה אחד.
בסיבוב השני התמודד פרס לבדו, כשהפעם ההצבעה הייתה בעדו או נגדו. בתום ההצבעה נספרו 109 קולות כשרים. פרס זכה בהצבעה עם 86 חברי כנסת תומכים, אל מול 23 מתנגדים. למרות התפטרותו של קצב, לא הוקדמה השבעתו המתוכננת של פרס, ואיציק שכיהנה מזה מספר חודשים כממלאת מקום הנשיא, מאז יציאתו של קצב לנבצרות ב-25 בינואר 2007, החלה לכהן כנשיאה בפועל.
ב-15 ביולי 2007, כ"ט בתמוז ה'תשס"ז הצהיר פרס אמונים במליאת הכנסת והחל לכהן בתפקיד.
מרדכי רוקח
הרב מרדכי רוקח (ה'תרס"א, 1901 – כ"ה בחשוון ה'תש"י, 17 בנובמבר 1949), היה הרב של בילגוריי שבפולין משנת ה'תרפ"ו (1926) עד פרוץ השואה ואביו של האדמו"ר הנוכחי מבעלז.
ביוגרפיה
נולד בעיר בעלז לרבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות בעלז, ולחיה דבורה נכדת רבי מרדכי גולדמן מזוויהל. בצעירותו למד מדי יום בחברותא עם אביו. נישא לבתו של רבי משה אהרן בן רבי דוד שלמה מקוברין ונולדו לו ממנה שני ילדים. בגיל 25 הוכתר לרב העיר בילגוריי. הקים בעיר תלמוד תורה, וכן התנהג באדמו"רות, ניהל חצר חסידית וערך שולחנות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שלח את אשתו שהייתה בעלת אזרחות רוסית וילדיו אל בית הוריה שהתגוררו ברוסיה. הוא עצמו נדד ממקום למקום ולבסוף הצטרף אל אחיו רבי אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא ששהה אז כפליט בפרמישלן.
בפסח שני, ט"ו באייר ה'תש"ג (1943) הגיע עם אחיו להונגריה אחרי שהוברחו מגטו בוכניה על ידי קצין הונגרי לשעבר תמורת ממון רב, ושהה בבודפשט עד כ"ד בטבת ה'תש"ד (1944), אז הוברחו הוא ואחיו הרבי מבעלזא לארץ ישראל אחרי שנודע להם שהגסטאפו עוקב אחריהם ודורש מממשלת הונגריה את החזרתם לידי השלטונות הגרמניים. הדרשה שנשא לפני שעזבו הוא ואחיו את הונגריה עוררה פולמוס מאוחר יותר.
בט' בשבט ה'תש"ד (1944) הגיע לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. סייע לאחיו בשיקום חסידות בעלזא. אחרי שנודע לו שאשתו וילדיו נרצחו, נישא בשנת ה'תש"ו (1946) למרים בת רבי צבי גליק (נפטרה אור לי"ט טבת ה'תשע"ז) ונכדת רבי יעקב יחזקיה גרינוולד. בח' בשבט ה'תש"ח (1948) נולד להם בנם היחיד רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלזא הנוכחי.
ייסד את החדר החסידי הראשון בתל אביב, ברחוב אחד העם (המרכז של חסידות בעלזא באותם ימים), וכיהן כנשיא מוסדות החינוך של חסידות בעלזא בתל אביב ובירושלים.
בסוף שנת ה'תש"ט, בעודו במסע בקרב יהודים באירופה, הורע מצבו והוא חזר לישראל. נפטר בכ"ה בחשוון ה'תש"י בגיל 49. בהלווייתו הספידו אחיו האדמו"ר מבעלז, ועל פי הוראת אחיו נקבר בבית הקברות בטבריה ליד כמה מתלמידי הבעל שם טוב. על שמו נקראים רחובות "תכלת מרדכי" בקריית בעלז בירושלים ובבית שמש.
חיבוריו
כתב סדרת ספרי "פרשת מרדכי" על תנ"ך, הלכה וחסידות. הסדרה עדיין לא ראתה אור בשלמותה. קטעים ממנה מתפרסמים מדי פעם בעלון השבועי "עלים לתרופה" של מכון אור הצפון.
ערביה (פרובינקיה רומית)
פרובינקיה ערביה הוא השם שניתן לשטח שהיה בעבר הממלכה הנבטית, לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 106 לספירה.
כיבוש הממלכה הנבטית והפיכתה לפרובינקיה
הקיסר טראיאנוס ניצל את מותו של המלך הנבטי רבאל השני בשנת 106 לספירה, ושלח שני לגיונות לכבוש את הממלכה. הלגיון השלישי קירנאיקה נע ממצרים לפטרה, והלגיון השישי פראטה נע מסוריה דרומה, וכבש את העיר בצרה (בוסרה בדרום סוריה). הכיבוש לא נתקל בהתנגדות חזקה מצד הנבטים. כיבוש הממלכה הנבטית היה הצעד הראשון של טראיאנוס בהשתלטות על השטחים במסופוטמיה. על מנת לחזק את שליטתו בפרובינקיה סלל טראיאנוס דרך שנקראה 'ויה נובה טראיאנה'. הדרך החלה בעיר בצרה, והגיעה עד מפרץ אילת. כיבוש ערביה צוין על גבי מטבעות שמצד אחד מופיע טראיאנוס ומהצד השני גמל. המטבעות הוטבעו עד שנת 115 לספירה. טראיאנוס הכריז על בצרה כעיר הבירה של הפרובינקיה. לאחר הכיבוש אומץ השימוש ביוונית כשפת הממשל, בניגוד לעבר שנהגו לכתוב בנבטית וארמית.