cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המסע בדורך השחר
עלילה
הספינה נמצאת תחת פיקודם של הנסיך כספיאן, רב החובל דריניאן והעכבר האביר ריפיצ'יפ, ונמצאת במסע שמטרתו למצוא את שבעת האצילים, ידידיו של אביו של כספיאן, שנשלחו על ידי דודו מירז לתור את הים המזרחי ועקבותיהם נעלמו. כמו כן למסע מטרה נוספת - להגיע אל קצה העולם, או קרוב אליו ככל הניתן (עולמה של נרניה, כמסתבר בספר זה, בנוי כדסקית שטוחה, שניתן להגיע אל קצותיה).
יוסטס, המוצג בתחילת הסיפור כילד אנוכי, מפונק וגועלי, הנהנה להציק לבני דודיו, עובר שינויים בעקבות החוויות העוברות עליו במהלך המסע ופגישתו עם אסלן, ומשנה בהתאם את דרכיו.
שמות האצילים ומציאתם: האציל ברן-נמצא על ידי כספיאן כאשר הוא סוחר עבדים. כספיאן מגלה זאת וממנה את ברן לדוכס האיים הנידחים. האציל אוקטסין-נמצא על ידי יוסטס גוסס בשינוי צורה של דרקון אך מת דקות אחדות אחרי שיוסטס מצא אותו. האציל רסטימר-נמצא על ידי אדמונד ב"אי מי המוות" כנציב זהב בתוך "מי המוות". האציל רופ-נמצא על ידי חברי דורך השחר בתוך המים ליד אי העלטה כאשר הוא מצטרף לחברי "דורך השחר" להגיע אל סוף העולם שם נמצאים שלושת האצילים הנותרים (שלושת הישנים):האציל ארגוז, האציל מברמורן, האציל רביליאן. נמצאו ישנים ב"ראשיתו של סוף העולם" בידי קללה וכאשר יגיעו החברים לסוף העולם קללה זו תוסר.
פרשנויות
האלגוריה הנוצרית, המוצגת ברוב ספרי הסדרה באופן מרומז ומאופק בלבד, נעשית גלויה יותר בסוף ספר זה, כאשר אסלן פוגש את הילדים כאשר הוא לובש צורה של שה, אשר יותר מכל מזוהה עם דמותו של ישו. הוא פוגש אותם בשדה פרחים עצום בקצה העולם, שיכול להתפרש כעולם הבא או כמלכות השמים. כמו כן מספר אסלן לילדים שהוא קיים גם בעולמם שלהם, אלא ששם הוא נקרא בשם אחר.
תמנון כחול-טבעות
תמנון כחול-טבעות (שם מדעי: Hapalochlaena), הוא סוג בו 3 או 4 מיני תמנון, החיים באוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי ובחופי אוסטרליה ויפן. תמנון כחול-טבעות משתייך למערכת הרכיכות ולמחלקת הסילוניות, ומזוהה כאחד היצורים הימיים הארסיים בעולם.
מקום מחיה
התמנון חי במים הרדודים והעמוקים.
תכונות
צורתו של תמנון כחול-טבעות עגולה כמו כל התמנונים, וגודלו ככדור גולף. לתמנון 8 זרועות שמתפצלות מרגל אחת, והוא נושם בעזרת זימים. שמו של התמנון ניתן לו בשל 50 הטבעות הכחולות שעל גופו. שאר גופו בצבע אפור ובז'.
משקל ו גופו כ-30 גרם.
ארס
לתמנון ארס חזק ביותר, המשתק על ידי נשיכה את כל השרירים הרצוניים (לא כולל הריאות והלב). אדם הננשך ימות כעבור כ-90 דקות, במידה ולא יקבל טיפול. הארס של התמנון אגור בזרועותיו, וכאשר הוא תוקף הטבעות שעליו הופכות כחולות יותר.
ארס התמנון מכיל טטרודוטוקסין, היסטמין, טריפטמין, אוקטופמין, טאורין, אקסטילכולין ודופמין. לא נמצא נסיוב לארס זה. הרעל בגופו חזק פי 1,200 מציאניד, ועשוי להרוג מעל 20 בני אדם.
עוצמתו של ארס תמנון זה לפי מדד LD50 היא 0.3 מ"ג לקילוגרם מסת גוף.
תקנות בית השיכר
הרומן מתאר את קורותיו של הומר וולס, יתום שנולד ב-1922 בבית היתומים "סנט קלאודס" שבמדינת מיין, שם הוא מתבגר תחת השגחתו של ד"ר וילבור לארץ', הרופא המנהל את המוסד. במוסד מצויים בעיקר ילדים שננטשו אחרי הריונות לא רצויים. בבחרותו, הומר עובד בחווה לייצור סיידר, בבעלותם של זוג שעברו הפלה יזומה לא חוקית ולמרות היותו אדם לבן, הוא מתערה בחברת הפועלים השחורים.
הספר בוחן את העקרונות העומדים מאחורי חוקים ותקנות ואת מידת תקפותם של אלו, בעיקר על ידי בחינתם מנקודת המבט של האיסור הגורף על הפלות יזומות וההתנגדות המוסרית הנפוצה לאלו.
אירווינג כתב את התסריט לסרט בשם זה בשנת 1999 וזכה על כך בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
רקע כללי
העלילה משתרעת לאורך תקופה של 30 שנה, החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לשנות החמישים.
ראשית העלילה מתרחשת בבית יתומים ממשלתי הממוקם בסנט קלאודס, מיין - עיירת פועלים בתעשיית הנייר, נטושה ברובה, שהקשר העיקרי בינה לבין העולם הוא תחנת רכבת. בית היתומים הוקם ומנוהל על ידי ד"ר לארץ' וכולל מרפאה אזורית בה (בין השאר) מתבצעות לידות והפלות.
המיקום השני בו העלילה מתרחשת הוא חווה לגידול תפוחים (בעיקר לסיידר, אך לא רק) בשם "בוסתן אוֹשֶנוויוּ" (באנגלית: נוף אוקיינוס), הנמצאת בקרבת העיירות הרטס רוק והרטס הייבן, מיין. החווה, בבעלותו של וואלאס וורטינגטון, איש עסקים חובב חקלאות, מספקת עבודה רבה לתושבי שתי העיירות.
חייו של הומר וולס
עיקר הסיפור מתמקד בחייו של הומר, מיום לידתו ועד לשובו לבית היתומים כמנהל ורופא. הומר נולד ככל יתום בבית היתומים, שם ממתינים הילודים הלא רצויים לאימוצם. הומר אכן מאומץ מספר פעמים אולם בכל פעם האימוץ מסתיים בכישלון והוא נאלץ לשוב לבית היתומים: בהיותו תינוק, הוריו המאמצים הראשונים חזרו בהם מכוונת האימוץ מכיוון שלא בכה (התנהגות צפויה אצל מי שראשית חייו בבית יתומים) והם הסיקו מכך שהוא "פגום". המשפחה השנייה שאמצה אותו התמודדה עם בעיית הבכי על ידי התעללות פיזית בתינוק לשם הבאתו לידי בכי, מכשנודע הדבר לד"ר לארץ' הוא הוציא את הומר מידיהם. במשפחה הבאה ניסה אחד מילדי המשפחה לבצע בהומר מעשה סדום, ובתגובה נמלט הומר חזרה לבית היתומים. הזוג האחרון שאימץ את הומר נהרג במפולת עצים שנגרמה כתוצאה מרעידת אדמה, ובזאת הקיץ הקץ על סיכויי האימוץ שלו מכיוון שהגיע לגיל 12.
כאשר מבין ד"ר לארץ' כי הומר עומד להתבגר בסנט קלאודס, הוא מטיל עליו חובות ומשימות שבהדרגה הופכות אותו לאדם אחראי ולחלק מצוות בית היתומים. מכיוון שבסביבות בית היתומים אין אמצעים להמשך לימודיו של הומר, מלמד אותו ד"ר לארץ' את המקצוע שלו - להיות רופא מיילד, בשילוב של לימודים עיוניים והתנסות מעשית בהדרכתו. בטרם הגיעו לגיל 20 נאלץ הומר להתמודד עם מקרה חירום רפואי כאשר ד"ר לארץ' נעדר במפתיע מהמרפאה. הומר מציל את חייה של אישה שלקתה באקלמפסיה, וכאשר ד"ר לארץ' חוזר למרפאה ובוחן את עבודתו של הומר הוא מבין כי הכשרתו של הומר כרופא הצליחה.
במקביל, מתפתחת בין הומר למלוני מערכת יחסים זוגית, עקב היותם שני המתבגרים היחידים במוסד. מערכת היחסים מתחילה ביוזמת מלוני, והיא גם סוחטת מהומר הבטחה כי לא יעזוב אותה בבית היתומים. על אף שד"ר לארץ' חושב שמערכת היחסים הזאת מזיקה לשני הצדדים, הוא מבין שבנסיבות בהן הם נמצאים אין טעם להפריע לקשר בין הומר ומלוני.
במהלך הכשרתו כרופא מפתח הומר תובנות משלו בנושא ההפלות. בבוקר היום שקנדי מגיעה בלווית וואלי לבצע הפלה בסנט קלאודס, מתעמתים הומר וד"ר לארץ כשהאחרון מגלה כי הומר מתנגד לביצוע הפלות מטעמים מוסריים. במהלך העימות מסביר הומר לד"ר לארץ' כי כלל אינו רוצה להיות רופא.
עם הגעת קנדי למרפאה, מתאהב בה הומר ממבט ראשון. במהלך ההפלה הוא מטייל בחוץ עם וואלי, הם מתיידדים ווואלי מזמין אותו ליומיים לחווה. כשלארץ' שומע על ההצעה הוא דוחק בהומר לקבלה בטענה כי מדובר בהזדמנות לצאת מבית היתומים ולהתפתח בכיוונים חדשים, ושיהיה נכון להאריך את שהותו אם הדבר יתאפשר. הומר יוצא בבהילות ברכבם של קנדי ווואלי, מבלי להפרד לשלום ממלוני. מלוני, שרואה את המכונית מתרחקת עם הומר בתוכה, מבינה שההבטחה הופרה.
חייו של ווילבור לארץ
ווילבור לארץ' הוא הגיבור השני של הסיפור, אותו מלווה הסיפור מילדותו ועד מותו. לארץ' נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 בפורטלנד, מיין, למשפחה מהמעמד הבינוני-נמוך. אמו עבדה במשק הבית של ראש העיר, ואביו, שהיה אלכוהוליסט היה פועל בנמל. כנער מצא לארץ' מפלט מסביבתו בספרים, דבר שהפך אותו לתלמיד מצטיין והובילו ללימודי רפואה. לאחר לימודיו מצא עבודה בבית יולדות בדרום בוסטון, שם טיפל באוכלוסייה הענייה והגיע לתובנות בכל האמור בהבאת ילדים לעולם, בטיפול בהם ובעיקר בגורלם של ילדים לא רצויים.
במהלך עבודתו במרפאה מגיעה אליו מרת איימס, מטופלת שעסקה בזנות, איתה היה ללארץ' מגע בטרם החל את לימודיו. לארץ' לא מצליח להציל את חייה, ומתברר כי היא מתה מצפדינה. יום לאחר מותה, מגיעה בתה, שגם היא עוסקת בזנות וגם אותה הכיר לארץ' (אם כי לא השתמש בשירותיה) ומראה ללארץ' את החומר אותו לקחה אמה באופן קבוע על מנת להפיל עוברים, החומר שגרם למחלתה ולמותה. הבת, שמצויה בהריון, דורשת מלארץ' שיבצע בה הפלה, אך הוא מסרב מכיוון שהפלות אינן חוקיות. כעבור שבוע מופיעה הנערה במרפאה כשהיא גוססת כתוצאה מביצוע הפלה שלא על ידי רופא, ומתה. הטראומה שלארץ' חווה, ותחושתו כי הוא אחראי למות הנערה, מאלצת אותו לבחון את נושא ההפלות על כל היבטיו, והוא מחליט לבצע הפלות לא חוקיות. השמועה על רופא שמבצע הפלות מתפשטת והוא מוצא עצמו כ"מושיע" בדרום בוסטון, ובשל כובד האחריות מחליט לעזוב את בוסטון ולחזור לפורטלנד. אך גם בפורטלנד, העשירה יותר, נדרשים שירותיו הלא חוקיים.
בזמן שהותו בפורטלנד, כרופא מכובד, הוא מקבל הצעה לעבור למרפאה בסנט קלאודס. לארץ' מקבל את ההצעה, אך במקביל למרפאה הוא מייסד בית יתומים, בו שוהים הילדים הלא רצויים שנולדו והושארו במרפאה. במקביל, הוא ממשיך לבצע הפלות.
במלחמת העולם הראשונה מגויס לארץ' ויוצא לצרפת, שם חווה את מוראות המלחמה.
אושנוויו
חלקו השני של הספר מתחיל עם נסיעתו של הומר לאושנוויו, ועוקב אחרי שלושה קווי עלילה נפרדים - הומר, ד"ר לארץ' ומלוני.
הומר וקנדי
הומר מגיע עם וואלי וקנדי לאושנוויו בסוף אביב 1941, שם הוא מתוודע לשפע של חוויות אשר לא היו מוכרות כלל בסנט קלאודס, בהן שחייה, קולנוע, מוסכמות חברתיות, ועוד. הומר מועסק במספר עבודות ומצליח בכולן ומוערך מאוד על ידי כל הסובבים אותו, ומוזמן להישאר עד סוף הקיץ. הוא חולק עם וואלי את חדרו וזה הופך לחברו הטוב ביותר. עם תום הקיץ שב וואלי ללימודיו בקולג' מרוחק, ממנו הוא שב רק לחגים (ביקורו הראשון מתרחש בחג ההודיה). גם קנדי מתחילה לימודים בקולג', אך הוא קרוב יותר לביתה ולכן היא חוזרת בכל סוף שבוע. הומר, שהוזמן על ידי אוליב להישאר ולעבוד בחווה והופך ל"יד ימינה", מתראה עם קנדי בסופי שבוע, והם מתוודים על אהבתם ההדדית, אך מבינים כי שניהם גם אוהבים את וואלי ואינם רוצים לפגוע בו.
לאחר מתקפת הפתע על פרל הארבור, עוזב וואלי את הקולג' ומתגייס לחיל האוויר, למורת רוחן של אוליב וקנדי. לאחר תקופת הכשרתו כטייס מוצב וואלי במזרח הרחוק. הומר וקנדי תורמים למאמץ המלחמתי בהתנדבות בבית חולים, שם זוכה הומר מדי פעם, ולתדהמת הצוות, להפגין את יכולותיו הרפואיות. באביב 1942 מוצב וואלי בהודו. בתחילת הקיץ, מופל מטוסו מעל בורמה והוא נעדר. לאחר כחודש מגיע אות חיים מאנשי צוות המטוס שצנחו, ומעדויותיהם עולה תמונה קשה, לפיה סיכוייו של וואלי לשרוד היו נמוכים ביותר. הומר וקנדי, השותפים באהבתם ובצערם, מקבלים את מותו של וואלי כעובדה. קנדי נכנסת להריון לא מתוכנן מהומר.
כשהומר מגלה על הריונה של קנדי, הוא מסרב בכל תוקף כי תבצע הפלה. על מנת להסתיר את הריונה מסביבתם, הם יוצאים לסנט קלאודס ושם הם מבלים את תקופת ההריון בהתנדבות בבית היתומים. באמצע אפריל 1943 נולד בנם, אנג'ל. כשבוע לאחר לידתו, מתקבלת הידיעה כי וואלי נמצא חי אך הוא משותק ובמצב רפואי קשה ביותר. הומר וקנדי חוזרים לאושנוויו, ומציגים את אנג'ל כיתום שאומץ על ידי הומר.
לאחר החלמה ארוכה מאוד, חוזר וואלי לאושנוויו כנכה בכיסא גלגליו. אוליב, אמו, לא שורדת את ההמתנה לבואו ונפטרת מסרטן. עם חזרתו נישאים וואלי וקנדי, הומר מקבל עליו את ניהול החווה, וארבעתם - הומר, וואלי, קנדי ואנג'ל, מנהלים חיי משפחה בבית החווה, כאשר אנג'ל רואה בהומר ובוואלי את אבותיו, ובקנדי את אמו.
מלוני
זמן קצר אחרי עזיבתו של הומר נוטשת גם מלוני את בית היתומים ויוצאת למסע חיפוש אחריו, אך מוצאת בעיקר את עצמה. מלוני נודדת ממקום למקום כשהיא מקבלת על עצמה עבודות זמניות אותן היא מבצעת בהצלחה מרובה וזוכה להערכת מעסיקיה. לבסוף היא מגיעה לעיר באת', שם היא פוגשת את לורנה שהופכת להיות בת זוגה, ומועסקת כחשמלאית במספנות. מלוני מפסיקה את החיפוש אחרי הומר ובמשך 15 שנה חיה עם לורנה.
ד"ר לארץ'
לצוות של סנט קלאודס וד"ר לארץ' בראשו לוקח מספר שבועות להתאושש מעזיבתם המפתיעה של הומר ומלוני, כאשר צצה בעיה חדשה ולא צפויה: שינויים באיוש חבר הנאמנים של המוסד דוחפים לפיקוח על הנעשה בבית היתומים, וד"ר לארץ' חושש כי זה רק עניין של זמן עד אשר יתגלה כי הוא מבצע במוסד הפלות לא חוקיות. ד"ר לארץ' מכשיר את הקרקע לחזרתו של הומר כרופא במוסד, ביוצרו זהות בדויה בשם "פאזי סטון", יתום שכביכול יצא מהמוסד, למד רפואה, ועובד בבתי חולים בהודו. ד"ר לארץ' מזייף מסמכים המעידים על לימודיו וכן חליפת מכתבים בינו לבין "ד"ר סטון" המעידה על התנגדותו העזה של "ד"ר סטון" לביצוע הפלות.
בעוד הקשר של ד"ר לארץ' עם הומר נשמר לאורך כל תקופת שהותו באושנוויו, הרי שלאיש מהם אין מושג מה עלה בגורלה של מלוני.
שבירת הכללים
חלקו השלישי של הספר מתרחש לאחר כ-15 שנה (1958).
הומר מנהל את החווה באושנוויו, ויחד עם קנדי, וואלי ואנג'ל מקיים חיי משפחה מאושרים, אך על האושר מעיבים שני סודות - היותו של אנג'ל בנם הביולוגי של הומר וקנדי, והקשר המיני הנמשך בין הומר וקנדי. הומר וקנדי מניחים שוואלי מודע לשני הסודות, ומסכים בשתיקתו.
בבאת', מגלה לורנה למלוני כי היא הרה. מלוני מנתקת את הקשר הזוגי עם לורנה, ויוצאת לפגוש את הומר, מאחר שבמהלך הזמן למדה היכן נמצאת אושנוויו. מלוני, שאותה לא ניתן לרמות, מטיחה בו את האמת אודות התנהגותו: הוא שוכב עם אשתו של נכה ומעמיד פנים שהילד אינו שלו. "חרא רגיל של המעמד הבינוני. בגידה ואמירת שקרים לילדים". לדבריה, תמיד ציפתה שיהיה גיבור, אך גילתה כי הוא שרץ.
המפגש מזעזע עמוקות את הומר. הוא וקנדי מגיעים למסקנה כי אנג'ל בגר מספיק על מנת לדעת את האמת אודותיו, ומחליטים כי יחשפו את כל האמת, ביודעם כי משמעות ההחלטה היא ניתוק הקשר המיני ביניהם, וחוששים מתוצאות נוספות אותן אינם יכולים לחזות מראש.
בסנט קלאודס, מעורר ביקורה של מלוני אצל הומר חשש כבד כי היא תחשוף את הנעשה במקום, וד"ר לארץ', שכבר בשנות ה-90 לחייו, משלים את תוכניתו להבאת הומר חזרה בזהות בדויה, אך הומר מסרב לבקשתו של ד"ר לארץ'.
בינתיים, מתחילה שוב עונת הקטיף. צוות הקוטפים הוותיק בראשות מר רוז חוזר, ואליהם נלווית בתו של מר רוז (ששמה הפרטי רוז), נערה בגילו של אנג'ל, ובתה התינוקת. אנג'ל מתאהב נואשות בנערה, אך מוזהר על ידי צוות הקוטפים להתרחק ממנה. אנג'ל מגלה כי רוז מותקפת על בסיס קבוע וחושד כי מי שתוקף אותה הוא אביה, אך לא יכול להוכיח זאת. על אף האזהרות אנג'ל מהדק את הקשר עמה, והיא מגלה לו כי היא נאנסה ובהריון. היא מבקשת את עזרת אנג'ל במציאת רופא שיבצע בה הפלה. אנג'ל מבקש את עזרת משפחתו, והומר מתקשר לסנט קלאודס על מנת להודיע כי הוא שולח לשם את רוז לבצע הפלה, אך מגלה שד"ר לארץ' הלך לעולמו לפני שעות מספר, ואין מי שימלא את מקומו.
הומר מבין כי אם לא יבצע את ההפלה בעצמו הוא מעמיד את חייה של רוז בסכנה. קנדי נוסעת להביא את רוז בזמן שהומר עושה את ההכנות להפלה. כאשר קנדי מגיעה לבית השיכר, מגורי פועלי הקטיף, היא שומעת את מר רוז אונס את בתו, בזמן שיתר הפועלים מונעים ממנה להיכנס לבית, ומבינה שמי שפגע ברוז כל הזמן היה אביה, והוא אבי העובר שבבטנה. קנדי לוקחת את רוז לבית החווה. להומר, שעדיין מהסס בשל שיקולים מוסריים, היא מספרת מי האב על מנת "להקל" עליו לבצע את ההפלה.
לאחר שהומר מבצע את ההפלה, ולאור הנסיבות, הוא מבין שבהינתן שבכך שההפלות הוצאו מחוץ לחוק, נשללה מנשים זכות הבחירה, והוא אינו יכול לעמוד על זכות הבחירה של עצמו, כל עוד זו נשללה מאחרים. ואחר שהומר וקנדי חושפים בפני וואלי ואנג'ל את האמת, הוא מקבל על עצמו את הזהות הבדויה שיצר עבורו ד"ר לארץ', ומתקבל כמנהל החדש של סנט קלאודס.
ניתוח
עיקר הסיפור נסוב סביב העימות שנוצר בין הומר לד"ר לארץ בנושא ההפלות, וכפועל יוצא עצם עבודתו של הומר כרופא. הן הומר והן ד"ר לארץ יכולים להיחשב כפרוטגוניסט של הסיפור, וכאנטגוניסט זה של זה. למרות שניתן לקבל את הרושם כי הומר הוא הדמות הראשית בסיפור, הרי שחלק גדול מהעלילה מתמקד בד"ר לארץ', הן בחייו המוקדמים ובאופן בו עוצבה תפיסת עולמו, והן במעשיו בזמן שהומר נמצא מחוץ לסנט קלאודס. לפעולותיו של ד"ר לארץ' השפעה רבה על הומר - הן אלה שמצד אחד מאפשרות את חזרת הומר לסנט קלאודס, ומצד שני "סוגרות את המלכודת" על הומר ומותירות אותו ללא בסיס מוסרי להחלטותיו: בעצם מותו, אף שכבר אינו מודע לכך, מאלץ ד"ר לארץ' את הומר להפר את הכללים שקבע לעצמו ולבצע הפלה. אך גם לאורך כל שהותו של הומר באושנוויו משפיעה דמות האב שהיה עבורו ד"ר לארץ' על דרכי פעולתו.
ואולי האנטגוניסט האמיתי של הסיפור הוא סוגיית ההפלות, כמקור לעימות בין שני הגיבורים. ד"ר לארץ', התומך בזכותן של נשים להפיל, רוצה שהומר ילך בעקבותיו ויהיה לרופא מיילד ומפיל. הומר, התומך בזכותם של תינוקות להיוולד, אינו מסוגל לבצע הפלות ולפיכך אינו מעוניין להיות רופא.
נקודת השיא של הסיפור מתרחשת כאשר הומר מבין שאין לו ברירה אלא לבצע הפלה ברוז רוז. עובדת מותו של ד"ר לארץ' מכה אותו בהלם, ולכך מצטרפת הידיעה המזעזעת כי ההריון הוא תוצאה של אונס שנאנסה על ידי אביה. גם אז לא נוטש הומר את עמדתו המוסרית, אך מבין כי אינו יכול להרשות לעצמו בחירה חופשית כל עוד לנשים הרוצות בהפלה אין בחירה כזו.
כללים
התמה העיקרית של הסיפור היא שבסופו של דבר, כל אדם הוא שקובע את הכללים שמנחים את פעולותיו, וזאת גם כאשר התכתיבים החברתיים מצפים ממנו לפעול אחרת. הספר דן רבות ב"תכונות" של הכללים: הכללים לא תמיד מבוססים על הגיון, מוסר או על צדק, לאנשים יש נטייה להפר את כלליהם הם, ואל להם לצפות כי האחרים ינהגו על פי כלליהם.
דוגמאות בולטות למערכות כללים בסיפור הם הכללים של ד"ר לארץ', הן בכל האמור בניהול שגרת החיים בבית היתומים, והן ביחס לנשים המגיעות ללדת או להפיל. קנדי היא שקובעת את הכללים במשולש היחסים עם וואלי והומר. מר רוז קובע את הכללים לפיהם מתנהלת קבוצת הקוטפים שבראשותו. הומר מנסה לפענח את הכללים של הדרייב אין, והומר לבסוף גם קובע את הכללים של בית השיכר - כללים שאיש אינו מקיים, כולל הוא עצמו.
בחירה חופשית
להומר ולמלוני בחירה חופשית מועטה מאוד - בראשית חייהם היא מצומצמת להחלטה האם לקבל את מה שמציעים להם או לא. ההזדמנויות שלהם הן חד פעמיות וללא חלופות. וואלי וקנדי, לעומת זאת, נהנים ממגוון רחב מאוד של אפשרויות - לעבוד, ללמוד, להתגייס לצבא, להתחתן. אך הדוגמה העיקרית בסיפור היא הפער בנגישות להפלות בין נשים עניות לבין נשים עשירות, כשהאחרונות נהנות מאפשרות להיעזר בשרותיהם של רופאים מקצועיים, הראשונות מסכנות את חייהן בעצם ההחלטה לבצע הפלה.
משפחה
תמה משנית נוספת היא הרחבת מושג המשפחה. לאורך כל הסיפור אנשים מגדירים עבור עצמם מהי משפחה, ולא בהכרח בהתאם למוסכמות.
המשפחה החריגה הראשונה המוצגת היא בית היתומים עצמו, בו הצוות משמש כהורים ליתומים השוהים בו, ומקפיד מאוד על שגרת חיים "משפחתית" (למשל נוהג קבוע של סיפור לפני השינה). משפחות חריגות נוספות הן מלוני ולורנה החיות כזוג לסביות - תופעה חריגה מאוד בנוף של שנות ה-40 וה-50, והמשפחה אותה מקימים הומר, וואלי וקנדי. המסר המועבר בסיפור הוא כי משפחה היא "נורמלית" אם היא מתפקדת ככזו, ואין זה משנה ממי היא מורכבת. הספר מציג גם מספר דוגמאות הפוכות - כיצד משפחות שהרכבן הוא כמקובל בחברה, נכשלות בתפקודן כמשפחה.
סיירן
סיירן בע"מ (באנגלית CYREN Ltd) שעד תחילת 2014 נקראה קומטאץ' תוכנה בע"מ (באנגלית: Commtouch Software Ltd) היא חברת תוכנה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק פתרונות אבטחת רשת וסינון דואר אלקטרוני. סיירן היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק. בעבר נסחרה מניית החברה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והייתה כלולה במדד תל אביב בלוטק. בתחילת 2023 הודיעה החברה שהיא מפטרת כמעט את כל עובדיה בישראל ובעולם ושוקלת את המשך פעילותה.
היסטוריה
קומטאץ' נוסדה בשנת 1991 על ידי אמיר לב, גדעון מנטל ונחום שרפמן ועד שנת 1997 עסקה בפיתוח תוכנות לדואר אלקטרוני. לאחר מכן עברה לתת שירותי אחסון (הוסטינג) בדואר האלקטרוני. בשנת 1997 מונתה איזבל מקסוול (בתו של איש העסקים רוברט מקסוול ואחותה של גיליין מקסוול) לתפקיד נשיאת החברה. במהלך 1999 גייסה החברה כ-100 מיליון דולר בהנפקות פרטיות ובהנפקה ציבורית בנאסד"ק בשנת 1999. באחת ההנפקות השתתפה גם חברת מיקרוסופט. גיוסי ההון איפשרו לקומטאץ' לגדול בתוך שנה מ-40 ל-400 עובדים. בימי בועת הדוט-קום היו לקומטאץ' 500 עובדים ושווי של יותר ממיליארד דולר, והיא הפעילה למעלה מ-15 מיליון תאי דואר אלקטרוני. פעילות זאת התבררה כלא-רווחית, והחברה פיטרה את מרבית עובדיה במהלך 2001 ועברה לפעול בתחום חדש. איזבל מקסוול עזבה את החברה באותה עת.
בשנת 2002 עברה החברה לתחום פיתוח פתרונות אבטחה למניעת חדירת "דואר זבל" וספאם לתיבת הדואר האלקטרוני. קומטאץ' עשתה זאת בטכנולוגיה חדשה ומוגנת פטנט. החל משנת 2007 החלה פעילות פתרונות האבטחה להציג מכירות משמעותיות ורווחים.
בשנת 2009 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2010 רכשה קומטאץ' את חטיבת "Command Antivirus" של חברת Authentium תמורת כ-4.8 מיליון דולר. הטכנולוגיה שרכשה קומטאץ' כללה אמצעים להגנה מפני רוגלות, סוסים טרויאנים ואיומים נוספים.
בשנת 2012 רכשה קומטאץ' את חברת Eleven הגרמנית בתמורה ל-11 מיליון דולר. Eleven סיפקה פתרונות אבטחה כשירות (SecaaS) מבוססי דוא"ל, והחזיקה בנתח של יותר מ-36% מהשוק הגרמני לאבטחת דוא"ל.
בתחילת 2014 שינתה החברה את שמה ל"סיירן" (CYREN).
בשנת 2017 רכשה קרן ההשקעות ורבורג פינקוס כ-21% ממניות החברה – 10.6 מיליון מניות במחיר 1.85 דולר למניה. בשנת 2019 נמחקו מניות החברה מהבורסה למניות ערך בתל אביב.
בתחילת 2023 הודיעה החברה שבגלל בעיות נזילות וחוסר יכולת לגייס הון היא מפטרת את כלל 121 עובדים בעולם, ובכללם 50 עובדים בישראל. ולמעשה הגיעה לסוף דרכה.
יצחק רבין
רבין שימש כמפקד גדוד בפלמ"ח וכמח"ט "הראל" בצה"ל במלחמת תש"ח, ולאחריה המשיך לטפס בסולם הדרגות. בשנות השישים מונה לרמטכ"ל צה"ל, עליו פיקד בעת שפרצה מלחמת ששת הימים. לאחר שחרורו משירות צבאי מונה לשגריר ישראל בארצות הברית, ומששב ארצה שובץ ברשימת המערך השני לכנסת השמינית מטעם מפלגת העבודה, נבחר לכנסת וכיהן כשר העבודה בממשלת גולדה מאיר.
לאחר התפטרותה של מאיר התמודד על ראשות מפלגת העבודה, גבר על שמעון פרס ומונה לראש הממשלה בשנת 1974; הראשון מבין ראשי ממשלות ישראל שנולד בארץ-ישראל. ב-1977 התפטר מראשות הממשלה ומראשות המפלגה, ולאחר תבוסת מפלגות הפועלים בבחירות היה לחבר הכנסת באופוזיציה עד לכינונה של ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1984, שהחל ממנה כיהן כשר הביטחון בממשלות האחדות. היה מיוזמי התוכנית להפלת ממשלת האחדות ב-1990, ומשזו נכשלה - התפטר מתפקידו.
רבין התמודד על ראשות מפלגת העבודה ב-1992, ניצח בהתמודדות והוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות לכנסת השלוש עשרה. רבין מונה בשנית לראשות הממשלה והוביל את הסכם השלום עם ירדן ואת הסכמי אוסלו. על חלקו בתהליך אוסלו זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1994.
רבין נרצח ב-4 בנובמבר 1995, בתום עצרת "כן לשלום - לא לאלימות", על-ידי יגאל עמיר, מתנקש יהודי דתי שהתנגד לתהליך אוסלו ומצא הצדקה הלכתית למעשה הרצח. הוא נקבר בחלקת גדולי האומה.
ראשית חייו
יצחק רבין נולד בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. הוריו, רוזה כהן ונחמיה רבין, היו מחלוצי העלייה השלישית וחברי מפלגת אחדות העבודה.
אמו של רבין, רוזה לבית כהן (שכונתה "רוזה האדומה" על שם רוזה לוקסמבורג), נולדה בשנת 1890 במוהילב שבבלארוס. אביה, יצחק, היה רב ואיש חב"ד שהתנגד לציונות, אך רוזה ביקשה ללמוד לימודים כלליים, ולמדה בנעוריה בגימנסיה הנוצרית לבנות בהומל. מגיל צעיר נמשכה אחר חוגים מהפכניים והייתה פעילה חברתית ופוליטית. היא חברה למפלגת הבונד היהודית סוציאליסטית . בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל כנוסעת סמויה בספינה "רוסלאן", הנחשבת למבשרת העלייה השלישית. תחילה סירבו חברי המושבה כנרת לקבלה והיא פנתה ללא הועיל לברל כצנלסון. בהמשך פנתה למשה שֶרְתוֹק (שָרֵת), שהמליץ על קבלתה במכתב להנהלת המושבה. לאחר שהתיישבה במושבה כנרת עקרה לירושלים, ושם הכירה את נחמיה רבין במסגרת עבודת עזרה שלה לפצועים ממאורעות תר"פ, והשניים נישאו בשנת 1921. יצחק רבין קרוי על שם סבו, יצחק כהן. דרך אמו קשור יצחק רבין בקשרי משפחה גם לדוד הכהן (בן-דודה של אמו), ומכאן למשפחות רופין, סוקניק (ידין), ידלין ואחרים.
אביו של רבין, נחמיה רוביצוב, נולד בשנת 1886 בסידורוביצ'י שבאוקראינה. הוא התייתם מאביו כשהיה ילד וסייע לאמו בפרנסת המשפחה. בגיל שמונה עשרה נסע רוביצוב לארצות הברית, והצטרף לתנועת "פועלי ציון". שם גם שינה את שם משפחתו לרבין. בשנת 1917 התגייס לגדוד העברי, שהוקם בארצות הברית על ידי יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון. הוא לא שירת במערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה כיוון שזאת הסתיימה בעוד הגדוד שלו שהה במחנה אימונים בפלימות' שבממלכה המאוחדת. נחמיה הפליג עם הגדוד לארץ ישראל, התקבל למחלקת שירותי הטלגרף של המנדט הבריטי ועבד כטלפונאי. במהלך מאורעות תר"פ שירת ב"הגנה" תחת מפקד ראש 'ועד ההגנה' בירושלים, זאב ז'בוטינסקי. על פעילותו נחמיה נעצר בידי הרשויות הבריטיות בעוון שירות במחתרת בלתי חוקית ושוחרר כעבור שלושה שבועות.
כשהיה רבין כבן שנה עברה משפחתו לגור בחיפה, ובה נולדה אחותו רחל ב-1925, צעירה ממנו בשלוש שנים. הוריו היו מבוגרים יחסית לסביבתם בגיל שהתחתנו, נחמיה היה בן 35 ורוזה הייתה בת 31. עקב עבודתו של אביו בחברת החשמל עברה המשפחה לשכונת שבזי בתל אביב, שם החלה אמו לעבוד בסגל הקבע של ארגון "ההגנה", ולאחר מכן, נבחרה למועצת העיר תל אביב. בראיונות מאוחרים יותר, רבין תיאר את המשטר בביתו כ־"חצי צבאי", כאשר במרבית הזמן ההורים לא נמצאו בבית. במשך שעות ולעיתים ימים שלמים היו הילדים יצחק ורחל לבדם בבית ופיתחו מגיל צעיר אחריות אישית.
בשנת 1928 החל רבין ללמוד ב"בית החינוך לילדי עובדים א'" (ברחוב טשרניחובסקי), שהוקם ב-1924 בתל אביב כבית ספר ניסיוני שמטרתו לשלב סוציאליזם וחינוך עברי. הוא התקבל לבית הספר בגיל חמש, צעיר יחסית, ולמד בו במשך שמונה שנים. בגיל 15, כאשר אמו כבר הייתה חולה, עבר רבין ללמוד בקיבוץ גבעת השלושה (הישן), בבית ספר מחוזי חדש שהוקם ביוזמת אמו רוזה ולאחר מותה נקרא על שמה.
ב-1937 המשיך רבין ללימודים בבית הספר החקלאי כדורי, והוא בן המחזור הרביעי שלו. מלבדו היו עוד שלושה חברים שלמדו באותו המחזור גם בכדורי וגם בגבעת השלושה. לימודיו כללו בעיקר חקלאות (11 מקצועות בתחום) והנהלת חשבונות. בשנת הלימודים הראשונה שלו ב"כדורי" נפטרה אמו ממחלת הסרטן בגיל 48 בלבד. אביו הזעיק אותו על מצבה האנוש לבית החולים "הדסה", ורבין הספיק להגיע למיטת חוליה שעות ספורות טרם פטירתה. בקיץ 1938 נסגר בית הספר באופן זמני מחמת מאורעות המרד הערבי הגדול, ורבין שלא רצה לחזור לבית אביו, העסוק רוב הזמן, התארח בגינוסר אצל יגאל אלון, שהיה בוגר המחזור הראשון ב"כדורי". בינתיים למד רבין להפעיל כלי נשק בקורס בן עשרה ימים מטעם "ההגנה". בתקופה זו התחבר לאלון, שלימים היה למפקד הפלמ"ח. רבין שב ללימודיו וסיים אותם בהצטיינות בשנת 1940.
כפרס על כך שקיבל את הציונים הגבוהים ביותר מבין בני מחזורו בתעודת סוף שנתו האחרונה ב"כדורי", העניק לו הנציב העליון, הרולד מקמייקל, מלגת לימודים באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה בסך 7.5 לירות שטרלינג, סכום עתק נכון לאותה העת. רבין שאף ללמוד הנדסת מים, אולם עקב מלחמת העולם השנייה הדבר לא התאפשר. בהשפעת משה נצר, שהיה חברו ובן מחזורו בגן הילדים, בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב וב"כדורי", עבר רבין לקיבוץ רמת יוחנן והצטרף להכשרה מגויסת של הנוער העובד שפעלה במקום לקראת גיוסה לפלמ"ח.
הגנה ופלמ"ח
רבין הצטרף ל"הגנה" עוד כשהיה תלמיד בכדורי. ב-1941, בגיל 19, היה מראשוני המצטרפים לפלמ"ח, שהוקם במאי, לנוכח סכנת הפלישה של מדינות הציר לארץ ישראל. פעולתו הראשונה, ביוני אותה שנה, הייתה במסגרת שיתוף פעולה עם הצבא הבריטי להשתלטות על לבנון ועד סוריה, שהיו תחת שלטון צרפת של וישי, פעולה שבה איבד משה דיין את עינו. במהלך הפעולה רבין ועוד שלושה חברים בפלמ"ח הקדימו כוחות אוסטרלים פולשים וניתקו קווי תקשורת בדרום לבנון, כדי למנוע מן הצרפתים להחיש כוחות לבלימת הפלישה. היעד היה 45 קילומטרים מגבול ארץ ישראל (המנדט הבריטי)–לבנון (המנדט הצרפתי). במשך ארבע השנים הבאות היה רבין בשגרה לא מבצעית, והחליט להישאר בפלמ"ח במקום לפרוש ב-1944 ולהתחיל בקריירה אקדמית.
רבין סיים קורס מפקדים בכירים בג'וערה בשנת 1943, אך לא התבלט כמפקד מחלקה. יגאל אלון, שבהמשך ירש את יצחק שדה בפיקוד על הפלמ"ח, ניבא לו גדולות ותמך בקידומו. לאחר ניצחון בעלות הברית במערכה במדבר המערבי באותה השנה, התפרקה השותפות עם הצבא הבריטי, ורשויות המנדט קראו לפירוק הפלמ"ח. בעוד רבים מהמגויסים בפלמ"ח עברו לשירות הבריגדה היהודית במסגרת הצבא הבריטי, רבין התנגד לפירוק של הארגון. במהלך 1944 לקח חלק בפעולות סיור ושיטור צבאיות למחצה ביישובים ערבים כמו גם ב"סזון", שכוון נגד האצ"ל.
בשנת 1945, בגיל 23, התמנה לסגן מפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח. באותה שנה השתתף רבין, כסגנו של נחום שריג, בפריצת מחנה עתלית ושחרור המעפילים הכלואים בו מידי הבריטים. לנוכח מדיניותה האנטי-ציונית של הממשלה הבריטית לאחר המלחמה, רבין תמך במדיניות המרי נגד רשויות המנדט. בנובמבר, רבין, ביחד עם אביו, הסתווה לעובד חברת החשמל פלשתינה וחדר לתוך משטרת ג'נין. הוא אסף חומר מודיעיני לתכנון פעולה צבאית להרס הציוד הצבאי הרב שהיה בתחנת המשטרה. בדרכו חזרה לתיאום עם אלון ושריג בחיפה, נסע ללא רישיון על אופנוע ונפצע בתאונת דרכים שבעקבותיה רגלו רוסקה והיה עליו לעבור תקופת שיקום ארוכה . על אף שהחלים מהתאונה, נשאר מוגבל באחת מרגליו. אף על פי כן מינה אותו אלון למג"ד.
ב"שבת השחורה" (29 ביוני 1946) נעצר על ידי הבריטים ונשלח למחנה מעצר בלטרון, ממנו הועבר למחנה ברפיח, שממנו שוחרר כעבור חמישה חודשים. רבין, מדוכא מהשיקום שנדרש לעבור ברגלו ומן חוסר המעש שלו לנוכח הפציעה, ביקש לממש את תוכניתו לנסוע וללמוד הנדסת מים, אך מפקד הפלמ"ח אלון שכנע אותו לוותר על כך, ומינה אותו בשלהי 1946 למפקד הגדוד השני של החטיבה המגויסת בפלמ"ח. בתקופה זו מנה סדר הכוחות של הפלמ"ח ארבעה גדודים בלבד, והגדוד השני היה אחראי על השרון, ירושלים, תל אביב ודרום ארץ ישראל.
באוקטובר 1947 העבירו אלון לתפקיד קצין המבצעים של הפלמ"ח. בתקופת שירותו בפלמ"ח נודע רבין בשם הקוד "עמירם". דרך תפקיד זה היה רבין סגנו בפועל של אלון, והמינוי היה מפתיע. רבין נחשב לאדם בעל תפיסת עולם יוצאת דופן, ופשרנותו הפוליטית קירבה אותו למפא"י, לעומת הרוב של תומכי מפ"ם בקרב אנשי הפלמ"ח. יתרה מכך, הייתה לו תדמית של 'עירוני', בשונה מעיקר שדרת הפיקוד שהורכבה מ'קיבוצניקים'.
מלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות בראשית דצמבר 1947, מינה אלון את רבין לאחראי על גזרת ירושלים במטה הפלמ"ח, וכך פיקד רבין למעשה על חזית הדרך לירושלים, כשלרשותו עמדו שני גדודי פלמ"ח חדשים, שהורכבו מאנשי מילואים (רזרבה): הגדוד החמישי בפיקודו של שאול יפה והגדוד השישי בפיקודו של צבי זמיר. בסוף מרץ 1948 החליפו בתפקיד פקודו, שאול יפה. במרץ 1948, בפיקודו של רבין ובהנחיית המטה, בוצע ארגון מחדש של הפלמ"ח, שהתחלק לשלוש חטיבות: חטיבת הנגב בפיקודו של שריג, חטיבת יפתח בפיקודו של אלון וחטיבת הראל בפיקודו של רבין, שלמפקדה הוא התמנה כשהוא בן 26 בלבד.
החטיבה בפיקודו השתתפה בקרבות העזים על הדרך לירושלים ובתוך העיר, בקרבות שייח' ג'ראח, קטמון והר ציון. במהלך המערכה המוקדמת במלחמה נגד הארגונים המיליטנטיים הפלסטיניים, היה על חטיבתו של רבין לשמור על פרוזדור ירושלים וארבעת יישובי גוש עציון המבודדים בפרט. במרץ נעצרה התנועה לירושלים, לאחר אבדות קשות שנגרמו לשיירה שהתקדמה לעברה מקיבוץ חולדה. החלה התארגנות נרחבת למבצע פריצת הדרך לירושלים והסדר מצב בחזית שיאפשר מעבר בטוח של שיירות אספקה לעיר. רבין טען מאוחר יותר כי היו שני גורמים מקדימים שהביאו להצלחתו של מבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים: המתקפה של כוח חטיבת גבעתי על כוחות חסן סלאמה שגרמה להרתעה וריתקה כוחות אלו לאזור רמלה, וקרב הקסטל שבמהלכו נפל מנהיג המיליציה הערבית עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, החלה פלישה של צבאות מדינות ערב לשטחי ארץ ישראל, ובמסגרתה תקף הלגיון הערבי את ירושלים. חטיבת 'הראל' הייתה נתונה במחסור של כוח אדם ואספקה, ויתרה מזאת היה על רבין לפצל את כוחותיו ולשלוח תגבורת של חלק מאנשיו להגנת העיר העתיקה בירושלים. התגבורת לא הצליחה לשנות את מאזן הכוחות, והמצור על הרובע היהודי בעיר נמשך. לנוכח המצב בחזית, הועברו כוחות מחטיבת 'יפתח' מהגליל לתמוך ב'הראל'. רבין פיקד על כיבושה מחדש של רמת רחל מידי הכוח הירדני-מצרי, והיה מעורב בפריצת דרך בורמה. לימים כתב רבין על חוויותיו מאותה תקופה ב"מערכות". הפיקוד הכללי על גזרת ירושלים הוטל על דוד מרכוס (המכונה "מיקי סטון"), וחטיבת 'יפתח' כולה הועברה לחזית המרכז.
בתחילת יוני, לקראת ההפוגה הראשונה, נקרע הפיקוד בין אלון, שתמך במתקפה על רמאללה, לראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שטען כי כיבוש לטרון על פרשת הדרכים לירושלים הוא היעד המועדף. לנוכח כישלון המתקפה על לטרון והאבדות הקשות שהסבה, הגיעו מרכוס, רבין ואלון למסקנה כי ההשתלטות על לטרון בלתי אפשרית ללא התארגנות מחודשת של הכוחות. כאשר נשלח רבין להסביר את המצב לבן-גוריון, האחרון רתח והתפרץ, ואף איים כי "צריך לירות ביגאל אלון" (בו הוא ראה יריב פוליטי). לבסוף היה על בן-גוריון להסכים כיוון שהמפקדים למעשה קבעו עובדה בשטח.
בזמן ההפוגה הראשונה נקלע רבין במקרה למטה הפלמ"ח שנמצא במלון ריץ, מרחק קצר מחוף תל אביב, בעת שעלתה מולו הספינה אלטלנה על שרטון. כמפקד הבכיר בשטח קיבל רבין את הפיקוד על הגנת מטה הפלמ"ח. הוא ביצע את הוראתו של בן-גוריון לירות לעבר הספינה אם לא תיכנע, והורה לירות אש לעברה. הירי על האונייה המשיך גם לאחר שנפגעה על ידי פגז תותח, והוחל בפינוייה. כאשר אנשי האצ"ל תקפו את המלון הורה רבין לזרוק לעברם רימונים, ואף זרק בעצמו שישה. בשנת 1977 אמר רבין: "זה היה היום הכי שחור שלי. האמנתי בשליחות וגם קיבלתי פקודה מבן-גוריון לבצע – ופקודות צריך לבצע, מה גם שלא הייתה כל ברירה".
לאחר ההפוגה היה רבין סגן מפקד מבצע דני, שבמהלכו נכבשו הערים רמלה ולוד, וכן נמל התעופה לוד. מבצע זה היה הגדול ביותר עד אז, וכלל כוחות בסדר גודל של כארבע חטיבות. במהלך המבצע, בשעה שרבין ואלון נסעו מהמפקדה ביאזור להערכת מצב בשדה הקרב, עלתה המכונית על מוקש ישראלי שהופעל ורבין נפצע ונחבל ברגלו. המבצע נחל הצלחה חלקית, כיוון שהמטרה הראשונית הייתה השתלטות על ציר לוד-רמלה וציר לטרון-רמאללה. בסופו של המבצע שוחררו רק לוד ורמלה אך נפתחה דרך עקיפה לירושלים ("כביש הגבורה") שהפחיתה מחשיבות הלגיון הערבי שעיקר כוחותיו נסוגו צפון-מזרחה לעבר רמאללה והפחיתה גם מחשיבות לטרון כצומת דרכים מרכזית בחזית.
בהמשך המלחמה פעל כקצין המבצעים של חזית המרכז, ולאחר מכן כקצין המבצעים של חזית הדרום וכסגנו של מפקד החזית יגאל אלון. במסגרת זו השתתף בתכנון ובביצוע מבצעי התקיפה רחבי ההיקף של צה"ל בשלהי מלחמת העצמאות, ובהם מבצע יואב, שפתח את הדרך לנגב ובו נכבשה באר שבע, ומבצע חורב, שמטרתו הייתה להוציא את הצבא המצרי משטחי ארץ-ישראל ולשפר עמדות לקראת משא ומתן . במהלך מבצע חורב אלון ניסה להשתלט על עוג'ה אל-חפיר בדרך הפתעה לא צפויה, וחיפש אחר דרך נבטית עתיקה שהייתה מסומנת במפות שונות. אלון שלח את רבין ביחד עם אנשי חזית הדרום ואנשי חיל ההנדסה לסייר בדרך ולהעריך את המסוגלות לחצות אותה. רבין שב לאלון עם מסקנה כי בקושי רב אכן ניתן לחצות את הדרך. כוחות צה"ל נעו באיטיות והמתקפה הראשונית של גדוד חטיבה 8 נחלה כישלון בהנסת חיל המצב המצרי. רק בבוקר 7 בדצמבר ביצעו כוחות החטיבה מתקפה חוזרת והפילו את המוצב.
לקראת תום המלחמה השתתף בשיחות רודוס, שדנו בהסכמי שביתת נשק בין ישראל למצרים, מכיוון שאלון לא רצה לקחת חלק בשיחות. רבין שב לישראל לפני חתימת ההסכם, לקראת מבצע עובדה, בעקבות הסתייגות מתוכן ההסכמות. רבין ביקר את הנכונות הישראלית לפירוז אזור ניצנה. הוא טען שישראל ויתרה למצרים יתר על המידה וביקש שלא להיות חתום על ההסכם. באוגוסט 1949 מונה לממלא מקום ומפקד בפועל של חזית הדרום במקום אלון, אך לאחר חודשיים פינה את מקומו למשה דיין, שהתמנה לתפקיד קבע בעקבות היריבות הפוליטית בין אלון לבן-גוריון. רבין מונה למפקד חטיבת הנגב, אולם עד מהרה החטיבה פורקה כחלק מפירוק הפלמ"ח.
עלייה בסולם הדרגות
עם ההתארגנות שלאחר המלחמה ופרישת חלק גדול מהפיקוד הבכיר של צה"ל בעקבות פירוק הפלמ"ח, נשאר רבין בצבא, והיה בכיר יוצאי הפלמ"ח שהמשיכו את שירותם בצה"ל. בעיני הדרג המדיני היה חלק ממיעוט של יוצאי פלמ"ח שנחשבו לא-פוליטיים, כך שהשארתו נבעה בעיקר מטעמים מקצועיים . רבין קיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי לאחר שהשתתף, יחד עם רבים מיוצאי הפלמ"ח, בכנס הפלמ"ח בניגוד לפקודות. שאר משתתפי הכנס נענשו בדרגות חומרה שונות וחלקם אף הודחו מצה"ל.
תפקידו הראשון לאחר המלחמה היה מפקד קורס מג"דים של צה"ל אליו מונה בידי חיים לסקוב, ראש מחלקת ההדרכה, בנובמבר 1949. בין חניכיו בקורס היו דוד אלעזר, חיים בר-לב, ישראל טל, צבי זמיר, אסף שמחוני, עוזי נרקיס ואחרים. בתחילת 1951 התמנה לראש מחלקת מבצעים באגף המטה הכללי. באותה העת, הרמטכ"ל יגאל ידין וכמוהו גם יורשו מרדכי מקלף, ראו בארגון צבא המילואים של צה"ל ערך עליון ועסקו בעיקר בו, ומשום כך ניתנו לרבין סמכויות נוספות, והיה לאחראי בשטח על ביטחון שוטף יום-יומי. עוד בהוראת הרמטכ"ל ידין שקד רבין על כתיבת דוקטרינה צבאית לקראת המלחמה הבאה, שבמרכזה עמד עקרון המעבר בין שלב ראשון של הגנה עבור בלימה לשלב שני של מתקפה . לנוכח ריבוי ההסתננויות לתוך ישראל וביצוע פיגועי חבלה, לקח רבין חלק בתכנון מערך פעולה נגד התופעה. לאחר ששמירת גבולות הרמטית לא הובילה לעצירת ההסתננויות, הוחלט לפתח באופן שיטתי את פעולות התגמול.
בדצמבר 1952 יצא לשנת השתלמות בבית הספר לקציני מטה בקמברלי שבאנגליה, הממלכה המאוחדת. בזיכרונותיו ובמכתביו ראה רבין את בריטניה ושהותו בה לטובה, כמקום בו הפיג מתחים ופתח אופקים חדשים. בסוף 1953 נדרש לשוב ארצה בהוראת משה דיין שהתמנה לרמטכ"ל וירש בתפקיד את מקלף. דיין היה מועמדו הנבחר של בן-גוריון, שהבטיח את מינויו טרם פרש בעצמו לשדה בוקר בתחילת 1954. בין רבין לדיין היה דם רע ומתיחות רבה, שהתפתחה מאז שדיין החליף את אלון בתפקיד מפקד פיקוד הדרום על רקע פוליטי ולא על רקע מקצועי . עם שובו קודם, בדצמבר 1953, לתפקיד ראש אגף ההדרכה, ושנה אחר כך קיבל דרגת אלוף.
על אף המתיחות ביניהם, דיין אפשר לרבין חופש פעולה רחב יחסית בתפקידו כראש אגף ותמך בהעלאתו לדרגת אלוף בידי שר הביטחון פנחס לבון. בפברואר 1955, על רקע העסק הביש, שב בן-גוריון לתפקיד שר הביטחון (ובהמשך השנה גם לראשות הממשלה) והחליט ביחד עם דיין למנות את רבין לאלוף פיקוד הצפון.
בשנים 1956–1959 שירת כאלוף פיקוד הצפון. במהלך ההכנות למבצע קדש, רבין העריך כי המלחמה במצרים תגרור גם התערבות של סוריה וירדן ותפתח שתי חזיתות מלחמה נוספות. בפועל סוריה וירדן לא התערבו לצד מצרים במלחמה (אף כי עלתה האפשרות הזאת בדמשק ורבת-עמון), אך הגבול הצפוני לא שקט וכל תקופת כהונתו של רבין כמפקד פיקוד הצפון בוצעו הסתננויות ופעולות תגמול בתגובה אליהם. היו בנוסף לכך סדרת התכתשויות צבאיות מול סוריה על האזורים המפורזים בקו הירוק. הפגזות סוריות כוונו לא פעם נגד גורמים אזרחיים, לרבות חקלאים. משום כך, בעת העבודות על ניקוז מי אגמון חולה, הורה רבין על העברת כוחות לאזור הגבול בקנה מידה מופרז למען הרתעה. מלבד פעולות תגמול מינוריות בשטח ההפקר המפורז, עיקר פעילות צה"ל בצפון הייתה פסיבית. בקיץ 1959 יצא רבין עם משפחתו ללימודים באוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית. זמן קצר אחר כך, לנוכח פרשת ליל הברווזים הוחלט להדיח את ראש אג"ם מאיר זורע והרמטכ"ל חיים לסקוב החליט להחליפו ברבין . רבין ראה ביעדו המרכזי מודרניזציה מהירה של צה"ל ולימוד תורת המלחמה והדוקטרינה הצבאית של ברית המועצות, שהייתה ספקית הנשק העיקרית של הרפובליקה הערבית המאוחדת. כמו כן ביצע רבין שינוי בחלוקת התקציב של החילות, לפי עקרון "קודם כל אוויר, דבר שני שריון, ודבר שלישי צנחנים". רבין, מתוך חישובים כלכליים, התנגד לפיתוח של תוכנית הגרעין הישראלית, שקודמה והואצה בידי בן-גוריון ושמעון פרס, אז סגנו ויד ימינו של בן-גוריון במשרד הביטחון. כבר ב-1960 התפתחה יריבות בין פרס לבין לסקוב שנתמך בידי רבין, שנסובה סביב שאלת הרכש הצבאי: בין אם מצרפת ומארצות הברית, קנה המדינה שלו וסוגו בהתחשב בצורכי החילות.
עוד באותה השנה הניעו צבאות ערב את כוחותיהם לעבר הגבולות עם ישראל ("כוננות רותם"), במטרה לבדוק את הכוננות הצבאית של ישראל. לדברי רבין, "נתפסנו עם המכנסיים למטה ." בעקבות הניסיון הערבי התברר חוסר המוכנות הצבאי לעומקו והחל שינוי מעמיק בהסדר המוכנות הצבאית. בשנים 1959–1961 היה ראש אג"ם, ובין 1961 ל-1963 היה ראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל, תחת צבי צור. לאחר מינויו לרמטכ"ל, צור הסדיר ופתר את מחלוקת הרכישות והיריבות בין מפקד חיל האוויר (עזר ויצמן) למקבילו בשריון (חיים בר-לב) הגיעה לסיומה.
רמטכ"ל
השנים הראשונות לכהונתו כרמטכ"ל היו שנים שקטות יחסית, ובמהלכן התעצם צה"ל באופן ניכר ובהן גובשו ושופרו תוכניות מבצעיות למקרה של מלחמה. בוצעו סדרת רכישות צבאיות, שבמהלכן נע צה"ל לעבר אוריינטציה אמריקאית, לצד התקררות הדרגתית ביחסי ישראל–צרפת מאז עלייתו לשלטון של שארל דה גול, שפעל לחזק את יחסיה של צרפת עם מדינות העולם הערבי. במהלך שנות ה-60, צה"ל רכש לידיו מטוסי מיראז' 3 ודאסו אוראגן צרפתים ודאגלס A-4 סקייהוק אמריקאים, טנקי צנטוריון בריטים ו-M48 פטון (ידועים בתור "מגח" בגרסתם הישראלית המשודרגת) אמריקאים, כמו גם טילי MIM-23 הוק אמריקאים. מהלך הרכישות החל עוד בתקופת כהונתו של צור כרמטכ"ל, בתגובה לעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית מאמצע שנות ה-50 שהפרה את מאזן הכוחות האזורי. עיקר הדגש הופנה לפיתוח חיל השריון, שנכון לתחילת שנות השישים הורכב בעיקרו מטנקי M4 שרמן מיושנים. תמיכת ארצות הברית בישראל גברה במהלך כהונתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ובתמורה לרכש הצבאי הכור הגרעיני בדימונה נפתח למפקחים אמריקאים. רצח קנדי לא בלם את התחממות היחסים, ויורשו, לינדון ג'ונסון, המשיך בקו התמיכה בישראל והרכישות הצבאיות, בין היתר לנוכח הידרדרות יחסי ארצות הברית–מצרים.
רבין מינה את בר-לב לראש אג"ם ואת אהרן יריב לראש אמ"ן. בין המינויים הבכירים שלו מינה רבין את ישראל טל למפקד גיסות השריון, את קודמו בתפקיד דוד אלעזר לאלוף פיקוד הצפון ואת אריאל שרון, שקידומו הוקפא בידי שלושת הרמטכ"לים שקדמו לרבין, לראש מטה פיקוד הצפון ובהמשך לראש מחלקת ההדרכה במטה הכללי. יריבות בנוגע לסבב המינויים בין רבין לאשכול וויצמן הובילה בסופו של דבר למינויו של מרדכי הוד למח"א ומינויו של ויצמן לראש אג"ם ולסגן הרמטכ"ל. שני המינויים נעשו בידי אשכול על אפו ועל חמתו של רבין (אשכול אף רמז כי ויצמן הוא המועדף עליו לרשת את תפקיד הרמטכ"ל על אף התנגדותו של רבין) . רבין הרבה להשתתף בדיוני ממשלה, והתנגד נחרצות לקיצוץ בתקציב הביטחוני, שהועלה לדיון לנוכח השקט היחסי בגבולות. חששותיו ממלחמה מתואמת של מדינות ערב בישראל ובמטרתם של מדינות ערב להשמיד את ישראל גבר לנוכח המלחמה על המים בצפון . בשנת 1965 החלו ניסיונות חוזרים ונשנים של סוריה לבצע חבלה במוביל הארצי, ובחזית הסורית פרצו מפעם לפעם חילופי ירי של טנקים ותותחים, בשל סכסוכי גבול בשטח ההפקר וניסיון סורי שנבלם להטות את מקורות נהר הירדן. ב-28 במאי 1965 ביצע צה"ל פעולה רחבת היקף בשטחי ירדן, מבצע צוק סלע, שנועדה לאותת למדינות ערב כי ישראל לא תבליג על המשך פעולות החבלה ועל ניסיונותיהן להטות את מקורות נהר הירדן. בספטמבר 1966 התבטא רבין באופן חריף כלפי סוריה באופן שהסלים את העימות, וננזף על כך על ידי ראש הממשלה לוי אשכול, אשר חידש בעקבות זאת את ההוראה האוסרת על קציני צה"ל להצהיר הצהרות מדיניות. בין 1964 ל-1967 חלה הסלמה בתקריות הגבול של ישראל עם שכנותיה, בראש ובראשונה מול סוריה. פעולות גרילה בחסות ארצות ערב נמשכו, וב-1964 הקימה הליגה הערבית את אש"ף בהנהגתו של אחמד שוקיירי. ההוקעה והאיומים על ישראל מצידן של מצרים וסוריה הגיעו לשיא לאחר ההפיכה בסוריה ב-1966 ועלייתו לשלטון של הזרם הרדיקלי של מפלגת הבעת', בהנהגתו של סלאח ג'דיד. בעקבות ההפיכה, הסלימו תקריות הגבול הבלתי פוסקות והגיעו לשיא באוגוסט עם הפלת שני מטוסי מיג סורים בידי חיל האוויר. נכון לאותה העת, ב-1965, הערכת אמ"ן הייתה שלנוכח הפער ביכולת הצבאית לא תפרוץ מלחמה בין ישראל למדינות ערב עד שנות ה-70. על אף הערכות אלו, רבין העריך כי שנאת מדינות ערב לישראל תוביל אותם למלחמה בהקדם, והעריך שיש צורך בכוננות מלחמה גבוהה כמה שיותר.
ב-13 בנובמבר 1966 פשט צה"ל על הכפר א-סמוע שמדרום לחברון בפעולת תגמול גדולה (הפעולה הצבאית הגדולה ביותר של צה"ל מאז מבצע קדש עשור קודם לכן), שבאה בעקבות פעולות חבלה אחדות בישראל. ראש הממשלה ושר הביטחון אשכול נזף ברבין על הפעולה ועל קנה המידה שלה, שהיה רחב בהרבה מן המצופה. בדיעבד התברר כי פעולת סמוע השפיעה על הלך הרוח של חוסיין, מלך ירדן, שמתוך חשש מפני תוקפנות ישראלית התקרב לברית עם שכנותיו הערביות שהובילה להתערבות הירדנית במלחמת ששת הימים. ביום הקרבות שנערך ב-7 באפריל 1967 הופלו שישה מטוסי מיג 21 סוריים, חלקם הופלו בפאתי דמשק, והניצחון הישראלי הביא לפגיעה קשה ביוקרה הלאומית הסורית.
ב-15 במאי 1967, בעיצומו של יום העצמאות ה'תשכ"ז, צלחו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני, בניגוד להסדרי הנסיגה שנקבעו לאחר מלחמת סיני. רבין מיהר להיפגש עם אשכול, שטען כי מדובר בחזרה על "כוננות רותם". רבין נפגש עם ראש הממשלה למחרת, ושכנע אותו להעלות את רמת הכוננות בצה"ל לאחר שהתייחס ל"קיבעון מחשבתי" - קונספציה - שעלולה להביא למפלה של ישראל, בעודו מתכוון להישענות של אשכול על ההערכה שמדובר בכוננות רותם נוספת. ב-18 במאי נסוגו כוחות האו"ם מסיני לפי דרישת מצרים. ב-19 במאי הגיע אמ"ן למסקנה שהצעד הבא של מצרים יהיה סגירת מצרי טיראן, מהלך שנחשב לעילה למלחמה ואכן מומש כעבור ארבעה ימים. לנוכח הערכה זאת, אשכול נענה לקריאתו של רבין לגיוס כמעט מלא של מערך המילואים, כולל איוש 800 מתוך 1,000 הטנקים שהיו בשירות צה"ל. רבין עצמו היה משוכנע שיש לצאת למלחמת מנע . כך נכנסה ישראל למצב חירום שכונה תקופת ההמתנה, אשר הסתיים ביציאתהּ של ישראל למלחמת ששת הימים ב-5 ביוני. תקופת ההמתנה הייתה תקופה של חרדה גדולה בציבור הישראלי מפני המלחמה המתקרבת (מה שהתבטא בהקמתה של ממשלת אחדות ובלחץ למנות את משה דיין לתפקיד שר הביטחון, בחפירת שוחות הגנה או בפזמון "נאצר מחכה לרבין" לחיזוק המורל הלאומי).
עיקר המטכ"ל תמך בעמדתו של רבין בדבר מלחמת מנע. לעומת זאת אשכול ניסה להימנע ממלחמה, וכמוהו גם רוב של שרים בממשלתו. ראש הממשלה ידע כי ארצות הברית רואה לחיוב הימנעות ישראלית מהיענות לפרובוקציות של שכנותיה. חילוקי הדעות הובילו לקרע חלקי בין רבין לאשכול, שבעקבותיו פנה רבין להתייעצות עם יריביו הפוליטיים של אשכול, בן-גוריון ודיין. בן-גוריון העריך כי סיכויי הניצחון במלחמה אינם גבוהים וכי יש להימנע ממנה, בעוד לעומתו דיין תמך ביציאה למלחמת מנע. בעקבות מינויו של דיין לשר הביטחון, חוזקה עמדתו של רבין בדרג המדיני.
מנהיגים אחדים בישראל הטיחו ברבין האשמות כבדות על שהוא גורר את צה"ל למלחמה. בן-גוריון הזהיר אותו בפגישה לילית ביניהם כי הוא גורר את המדינה למצב חמור ולבידוד בינלאומי, והאשים אותו ואת אשכול באחריות למצב. מנהיג המפד"ל, חיים משה שפירא, הטיח ברבין: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו?" רבין היה עייף, מתוח ועישן סיגריות בשרשרת. הוא יצא לחופשת מחלה בת יום אחד ב-23 במאי 1967. באותו יום זימן אליו את עזר ויצמן, ראש אג"ם, לדברי ויצמן, רבין אמר לו שהוא סיבך את ישראל עקב טעויות שעשה, והציע לו להתמנות לרמטכ"ל במקומו. ויצמן, לטענתו, סירב ואמר לרבין: "יצחק, אתה יודע שאני רוצה להיות הרמטכ"ל, אבל לא אקבל את התפקיד בתנאים כאלה. אם תתפטר - זה שווה לנאצר כמה דיוויזיות. צה"ל לא יבין זאת. בנסיבות הנוכחיות הקשות - תהיה זו מהלומה למורל הצבא". רופאו נתן לו זריקת הרגעה שהרדימה אותו עד למחרת בצהרים. למחרת שב רבין לתפקוד מלא. בינתיים ממלא מקומו, ויצמן, הורה על כוננות צבאית למתקפה רבתי מיידית על מצרים, וזאת נגד קביעת הממשלה להמתנה בת 48 שעות לפני הערכת מצב מחודשת. רבין התאושש מוקדם מהצפוי ושב לפיקוד מלא. כעבור מספר ימים החליטו הוא ואשכול להעניש את ויצמן על פעילותו, דרך כך שהחליפו אותו בבר-לב בתפקיד סגן הרמטכ"ל והמיועד לרשת את התפקיד מרבין . באותה העת ציפו השרים היונים בממשלה לבשורה של פריצת דרך דיפלומטית מצידו של שר החוץ אבא אבן, שהיה במסע דיפלומטי. בהסכמתו של אשכול פנה רבין לאבן וקרא לו להביא התחייבות לתמיכה אמריקאית חד משמעית בישראל. בסופו של דבר העניק הממשל האמריקאי תשובה מעורפלת לבקשות שר החוץ, ורבין דרש פעם נוספת יציאה למלחמת מנע . לנוכח הפצרותיו של הנשיא ג'ונסון שישראל תמנע ממלחמה, רבים בממשלה המשיכו לאחוז בעמדות יוניות גם לאחר הקמת ממשלת האחדות הלאומית . ב-2 ביוני במהלך דיון הממשלה ומספר אלופים כולל הרמטכ"ל, התקבלה החלטה ליציאה למלחמה. השרים היחידים שהתנגדו ליציאה למלחמה בהצבעה היו חיים משה שפירא מהמפד"ל וזלמן ארן ממפא"י.
מלחמת ששת הימים
ב-5 ביוני יצא צה"ל, בפיקודו של רבין, למלחמת ששת הימים, שבה הכריע את צבאות מצרים, ירדן וסוריה, והגיע להישגו הצבאי הגדול מעולם. בתחילת המלחמה, בבוקר 5 ביוני, שהה במטה חיל האוויר עד לסיום מבצע מוקד שקרקע את חילות האוויר של ארצות ערב והעניק לישראל עליונות אווירית ישר עם תחילתה של המלחמה. בסיום מבצע מוקד עבר אל "הבור" לעקוב אחרי פלישת שלוש האוגדות לחצי האי סיני. למחרת נפגש בצפון סיני עם מפקדי האוגדות, ולנוכח הציפייה שברית המועצות תדרוש סיום מיידי למלחמה במועצת הביטחון של האו"ם, דיין הורה לרבין לקדם השתלטות מהירה על שארם א-שייח', ורבין עצמו הרחיב את הפקודה להשתלטות על כל חצי האי סיני. לאחר ויכוח בין רבין לדיין העניק דיין היתר להתקדם עד לגדה המזרחית של תעלת סואץ רק ב-9 ביוני.
במקור לא הייתה כוונה במטכ"ל לפתוח חזית ירדנית במלחמה, אך כניסתה של ירדן למלחמה וההשתלטות על ארמון הנציב הובילה לפתיחתו של הקרב על ירושלים ורבין הורה בצהרי 5 ביוני להניע את חטיבה הצנחנים 55 להשתלטות על הר הצופים. בליל אותו היום השתלטו כוחות צה"ל על לטרון וג'נין. ב-07:00 בבוקר 7 ביוני פגש רבין בדיין ב"בור" ושר הביטחון הורה לו לקדם את ההשתלטות על העיר העתיקה בהקדם, טרם כניסת הפסקת אש מטעם האו"ם לתוקפה בליל אותו היום (בחזית הירדנית). לאחר ההשתלטות על מזרח ירושלים נמשך הכיבוש של הגדה המערבית, שהושלם ב-8 ביוני והביא לסיומה של המערכה בחזית הירדנית. אלמלא יהירותו של חוסיין והצטרפותו למלחמה, כך טען רבין, היו הגדה המערבית ומזרח ירושלים נשארות בידיה של ירדן.
בהמשך ניסה רבין לשכנע את חברי הממשלה לפתוח בחזית נוספת מול סוריה. אשכול, שחשש מהאפשרות של פגיעה סורית במוביל הארצי, תמך ברבין, אך דיין התנגד לפתיחת חזית נוספת שעלולה לסבך את ישראל במתיחות גוברת מול ברית המועצות. ב-8 ביוני הורה רבין לאלוף פיקוד הצפון, אלעזר, להתכונן לקראת אפשרות של פלישה לגולן הסורי בהתרעה קצרה. בבוקר יום המחרת התהפכה עמדתו של דיין והוא הורה ישירות לאלעזר לפתוח במתקפה על החזית הסורית, ועשה זאת כשהוא עוקף את רבין ופועל ללא ידיעתו. ההשתלטות על רמת הגולן נמשכה יומיים של קרבות עקובים מדם במהלכם הופעל לחץ בינלאומי כבד על ישראל. תחילה התרכזה השתלטות על הציר הצפוני של הרמה, וקוניטרה, לב הנתח הארי של הגולן, נכבשה בידי כוחות צה"ל שעות ספורות לאחר כניסת הפסקת האש הרשמית ב-10 ביוני. רבין העניק לאלעזר גיבוי מלא וצה"ל הספיק להשתלט על כל דרום הרמה עד להסדר תיאום קווי הפסקת אש עם ראש משקיפי האו"ם.
צה"ל כבש במלחמה את סיני, רצועת עזה, יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ושטחים נרחבים ברמת הגולן. השטח הכולל שנכבש גדול פי שלושה משטחה של מדינת ישראל שלפני המלחמה. המטרה הראשונית של המטכ"ל בפרוץ המלחמה הייתה השגת עומק אסטרטגי מול מצרים וסוריה, אך התפתחויות המלחמה הובילו להתרחבות הכיבושים בכל החזיתות, כולל הוספת החזית הירדנית. על תפקודו במלחמה העיד לימים רבין: לאות הוקרה על הניצחון במלחמת ששת הימים העניקה האוניברסיטה העברית לרבין תואר דוקטור לשם כבוד. בטקס קבלת התואר, שנערך על הר הצופים, נשא רבין את "נאום הר הצופים", שביטא את רוח צה"ל, וזכה להד רב. במאמר שפרסם במלאת 10 שנים למלחמה הציג רבין את משמעות תוצאותיה:
במחצית השנה האחרונה לכהונתו כרמטכ"ל לאחר המלחמה תמך רבין בשימוש בשטחים שנכבשו בתור קלפי מיקוח פוליטיים, תוך כדי סיפוח ירושלים על חשיבותה הלאומית והסנטימנטלית וסיפוח של לכל הפחות חלק מרמת הגולן בעבור עומק אסטרטגי . מצרים בהנהגתו של נאצר החלה בסדרת תקיפות גבול והתכתשויות מכוונות שסימנו את תחילתה של מלחמת ההתשה. תקריות אלו הסלימו כאשר באוקטובר הוטבעה המשחתת אח"י אילת ונהרגו 47 חיילים. בתגובה צה"ל ביצע פעולת תגמול יזומה להבערת בתי הזיקוק בעיר סואץ . שר הביטחון דיין הרבה להתערב בהחלטותיו של רבין לגבי עוצמת הפגיעה בפעולות התגמול והסדר הפיקוד עליהן. רבין קיבל סדרת הצעות להצטרף לפוליטיקה, והוצעו לו אף תפקידי שרים זוטרים. הוא שלל זאת וביקש מראש הממשלה אשכול שעם סיום תפקידו כרמטכ"ל יתמנה לשגריר ישראל בארצות הברית. אשכול הופתע אך לנוכח התעקשותו של רבין הוא התרצה.
בסוף דצמבר 1967 פרש רבין מתפקיד הרמטכ"ל ופשט את מדיו, ירש אותו סגנו, חיים בר-לב, לפי מינויו של אשכול ולפי המלצתו של רבין עצמו.
שגריר ישראל בארצות הברית
עם פרישתו מצה"ל, ולפי בקשתו, מונה רבין, בפברואר 1968, לשגריר ישראל בארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה חמש שנים. בתקופה זו הפכה ארצות הברית לספק הנשק העיקרי של ישראל, ותהליך זה הואץ עקב הטלת האמברגו הצרפתי על ישראל בעקבות היות ישראל המדינה התוקפנית כביכול שפתחה במלחמת ששת הימים. בפרט, הצליח רבין להביא לביטול האמברגו על משלוח מטוסי F-4 פנטום לישראל, ובמהלך כהונתו גדלה נכונותה של ארצות הברית לסייע לישראל. ממשל ג'ונסון התנה את רכש המטוסים בהיתר ישראלי לביקור שנתי של מפקחים אמריקאים בכור בדימונה ובהבטחה שהמטוסים לא יישאו ראש נפץ גרעיני. רבין העריך כי הממשל האמריקאי לא ילחץ על ישראל בדרישות אלו וממשלת אשכול אימצה את הערכתו, שהתבררה כנכונה.
רבין שיער כי כל עוד ארצות הברית שקועה בבוץ של מלחמת וייטנאם, התערבותה במזרח התיכון ומכאן גם הלחץ שהיא עלולה להפעיל על ישראל יהיו מוגבלים בלבד. שנה לאחר מינויו לשגריר התחלף הממשל בוושינגטון עם יציאתו של הנשיא ג'ונסון הדמוקרטי וכניסתו של ריצ'רד ניקסון מהמפלגה הרפובליקנית, שהיה המועמד המועדף על רבין. רבין נחשב מקורב לרפובליקנים ובפרט ליועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, שהיה לעמוד התווך של מדיניות החוץ האמריקאית בממשל ניקסון.