cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פנלופה אן מילר
חיים אישיים
ב-28 במאי 2000 התחתנה מילר עם ג'יימס הגינס, ויש להם שתי בנות: אלואיסה מיי ומריה אדלה. ב-14 במרץ 2012, מילר הגישה בקשה לגירושין מהגינס לאחר 12 שנות נישואים. ב-15 ביוני 2012 חזרה בה מילר מבקשתה.
חרוט סוכר
חרוט סוכר או כיכר סוכר הוא הצורה בה יוצר ונמכר לצרכנים סוכר מזוקק לפני שפותחו מוצרי הסוכר המודרניים - קוביות סוכר וסוכר בגרגירים. חרוט הסוכר הגבוה, בעל הקצה המעוגל, היה מוצר-הקצה של תהליך זיקוק הסוכר הגולמי העשיר במולסה מקני סוכר שיובאו מאזורים כגון ברזיל והקריביים. החרוט נמכר עטוף בנייר.
באזורים שונים בעולם נמכרו חרוטי סוכר עד סוף המאה ה-19 או אמצע המאה ה-20. חרוטי סוכר היו מוצר מוכר בכל בית, עד כדי כך שהרים וגבעות ביבשות אירופה, אמריקה אסיה ואוקיאניה, המזכירים במראם צורת חרוט סוכר, נקראו בשם זה. ביניהם הר הסוכר בריו דה ז'ניירו בברזיל.
במקומות רבים נמכרו חרוטי סוכר עטופים בנייר צבוע באינדיגו - כחול עז. לאחר השימוש בסוכר היו שמיחזרו את הצבע מתוך הנייר על ידי טבילתו במים. בצבע שהופק צבעו חוטים ואריגים.
היסטוריה
באירופה יוצרו חרוטי סוכר באיטליה מ-1470, בבלגיה מ-1508, באנגליה מ-1544, בהולנד מ-1566, בגרמניה מ-1573 ובצרפת מ-1613. כאשר החלו לייצר באירופה סוכר מזוקק מסלק סוכר ב-1799 יצרו ממנו חרוטי סוכר באופן דומה. באזורים מסוימים עדיין מיוצרים חרוטים אלו, בעיקר בגרמניה בה הם משמשים למשקה הטיפוסי לעונת חג המולד - Feuerzangenbowle (מילולית - פונץ' לשונות אש).
עד אמצע המאה ה-19 השתמשה הממשלה הבריטית בשיטת מיסי עונשין כדי לא לאפשר ליצרנים מהקולוניות שלה בקריביים לזקק בעצמם את הסוכר שלהם ולספק לבריטניה חרוטי סוכר מוגמרים. גם התעשייה באמסטרדם הגנה על עצמה באופן דומה מיבוא סוכר לבן מהודו המזרחית. במקום זאת נשלח לאירופה (בשלב השלישי של הסחר המשולש) סוכר חום גולמי שיוצר במטעים באמצעות הרתחה ראשונית של עסיס הקנים המתוק.
הסוכר הגולמי זוקק בסדרת תהליכי הרתחה וסינון. כאשר בהרתחה האחרונה נמצא מתאים לגיבוש הוא נמזג לתוך תבניות חרס או ברזל בצורת חרוט הפוך, שהועמדו מעל קערות איסוף. במהלך מספר ימים הסירופ החום והחומר הבלתי מתגבש טפטפו דרך חור קטן בתחתית תבנית החרוט אל קערת האיסוף. כדי לשפר את לובן המוצר שפכו לראש התבנית תמיסת חימר לבן או תמיסה של חרוט סוכר שהומס במים חמים. תמיסה זו טפטפה דרך החרוט, אוספת בדרכה את כל המולסה שנותרה וחומרי צבע אחרים ומורידה אותם אל קערת האיסוף. עם סיום התהליך שוחררו החרוטים מהתבנית, יובשו בחדר תנורים שהכיל מאות חרוטים, שוייפו לצורתם הסופית ונעטפו לרוב בנייר כחול, כדי להאיץ את הלבנתם.
תבניות הגיבוש, ולפיכך גם החרוטים היו במגוון גדלים. ככל שהחרוט היה גדול, שיעור הסוכר בו קטן. שיעור הסוכר קבע את מחיר החרוט, לכן חרוטים נמכרו על פי משקלם ויצרן הסוכר שילם מס לפי משקל הסוכר שנמכר. כשאצוות סוכר גולמי חדשה זוקקה, הסוכר הטוב ביותר נבע מההרתחה הראשונה. לאחר מכן, הפסולת והשאריות של ההרתחה הראשונה הוחזרו לתחילת התהליך ועורבבו עם סוכר גולמי נוסף להרתחה שנייה, וככל שנמשך תהליך זה עד סיום האצווה, איכות הסוכר הלכה וירדה. ככל ששיעור הסוכר פחת קשה היה לגבשו ולכן נדרשו תבניות גדולות יותר. לפיכך, חרוטים קטנים (כ-13 ס"מ בקוטרם ובגובה 13 ס"מ) הכילו את הסוכר האיכותי ביותר, שהיה יקר מאוד. סוכר באיכות נמוכה גובש בחרוטים שקוטרם 25–36 ס"מ וגובהם כ-76 ס"מ ומשקלם עד כ-16 ק"ג.
זונדרקומנדו
זונדרקומנדו (בגרמנית: Sonderkommando – "יחידה מיוחדת"), ביטוי המתייחס ליחידות פעולה שונות תחת המשטר הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה. השימוש באותו מונח לקבוצות שונות בתכלית עלול לעיתים להטעות.
הזונדרקומנדו באושוויץ
אחרי שהפך האס.אס את אושוויץ למחנה השמדה, הוא הקצה אסירים ליחידות מיוחדות, הזונדרקומנדו, שנועדו לעבוד במשרפות ובתאי הגזים.
האסירים שנבחרו היו ברובם צעירים חסונים שלא הכירו את המחנה, ונבחרו לעבודה מיד ברדתם מהרכבת; בזונדרקומנדו עבדו גם אסירים שאינם יהודים, אך לעולם לא נמנו נשים עם צוות הזונדרקומנדו; בשיאה מנתה קבוצת העבודה כאלף איש.
אנשי הזונדרקומנדו הועסקו בתפקידים שונים:
ההיסטוריון הרמן לנגביין כתב כי "בפקודת אדולף אייכמן הוצאו להורג מרבית אנשי הזונדרקומנדו אחרי כל מבצע השמדה, שכן היו שותפים לסודות הנאציים. לפי עדותו של מפקד מחנה אושוויץ, רודולף פרנץ הס לפני בית הדין בוורשה, רק עובדים מיומנים, כמו מסיקים, מכונאים, ובעלי תפקידים מקרב האסירים הושארו בחיים".
האס.אס העלים עין מאנשי הזונדרקומנדו שלקחו מזון ומשקאות חריפים מחפצי הקורבנות שהושארו ב"מלתחה", לפני שהכניסום לתאי הגזים. בכלל, מצבם של אנשי הזונדרקומנדו היה טוב לאין ערוך מזה של שאר האסירים באושוויץ, וכמו שהעיד ניצול מחנה אושוויץ ואיש הזונדרקומנדו יוסף זקר: "לא ידענו מחסור – הן בלבוש, והן במזון ובשינה. לא סבלנו חרפת רעב או חוסר שינה, היו לנו בגדים ונעליים במשך כל אותה תקופה. כמובן שרק אנו, "הזונדרקומנדו", נהנינו מטובת הנאה אלו, לכל שאר האסירים לא נותר אלא לחלום על זה. התנאים בבלוק שלנו היו יוצאים מן הכלל. היו לנו אמבטיות במישרפות ובבלוקים שלנו במחנה. במישרפה הייתה לנו אמבטיה בקומת המגורים. בבלוק היו לנו גם בתי-שימוש".
מרד הזונדרקומנדו באושוויץ
עקב עבודתם במתחם המשרפות, ידעו אנשי הזונדרקומנדו את סודם הגדול של הנאצים בדבר השמדת היהודים. הנאצים, שחששו שהידיעה תדלוף החוצה על ידי אחד העובדים, היו מוציאים להורג את כל אנשי היחידה כל ארבעה חודשים, על מנת שלא להשאיר אפילו עד ראייה אחד, למעט מעטים שהושארו בחיים כנזכר לעיל.
האסירים, שהבינו כי בכל מקרה דינם נחרץ, תכננו מרד שמתואר בספרים רבים: ב–7 באוקטובר 1944 התבצרו האסירים בבניין המשרפות, והפעילו כנגד הגרמנים נשק שהצליחו להסתיר. אנשי הזונדרקומנדו זרקו לכבשן המשרפה שלושה אנשי אס.אס חיים שהיו בסביבתם. חלקם ניסו להימלט אך ללא הועיל. לאחר מספר שעות של לחימה הצליחו הגרמנים להשתלט על המרד, ואחרוני המורדים נשארו בצורים בתוך מתחם המשרפה, כל זה התרחש כאשר הנאצים צבאו על הפתחים של המשרפה וחיכו להוראת הפתיחה באש כנגד המורדים. ובאותו מעמד כאשר השתרר שקט במתחם, התרחש אירוע מיוחד, שאותו תיאר עד הראיה ד"ר מיקלוש ניסלי:
במשך עשרות שנים הנהלת מוזיאון "אושוויץ", שמטעם ממשלת פולין, לא הקדישה מקום בשטחי המחנה לציין את המרד היחיד שנעשה אי-פעם בהיסטוריה של המחנה: מרד הזונדרקומנדו, שהתקומם ופוצץ את אחת המשרפות.
סרטים העוסקים בזונדרקומנדו של אסירים
בשנת 2001 יצא לאור סרטו של טים בלייק נלסון "האזור האפור", שעוסק בזונדרקומנדו שפעל באושוויץ, ובמרד שערכו בשנת 1944. בסרט השתתפו השחקנים הרווי קייטל, דייוויד ארקט ומירה סורבינו. ב-2015 יצא הסרט ההונגרי "הבן של שאול", העוסק אף הוא באותו נושא, ומשלב יחד עם המרד את סיפורו של אחד האסירים, איש זונדרקומנדו, שנתקל בגופת בנו ועושה הכל כדי לנסות להעניק לה קבורה הולמת במחנה ההשמדה. ספרו של גדעון גרייף: "בכינו בלי דמעות - עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ" שימש השראה לבמאי לאסלו נמש. גדעון גרייף אף היה יועץ מדעי לסרט. ב-2022 פורסם סרטם התיעודי של פרופ' גרייף ואיתי לב באותו השם, ובו צילומים שבוצעו בשנת 1993 (כחמישים שנה לאחר השואה) ממסע שערך פרופ' גרייף עם ניצולי הזונדרקומנדו לאושוויץ ובו מסרו את עדויותיהם וזכרונותיהם.
פיליפ מילר, ניצול מחנה אושוויץ ואיש הזונדרקומנדו, העניק ראיון מקיף ומעמיק לסרטו של קלוד לנצמן, "שואה".
זונדרקומנדו 1005
לשם ביצוע מבצע 1005, שמטרתו הייתה להעלים את ההוכחות לקיום ההשמדה ההמונית, הוקמה באס אס יחידה מיוחדת שנקראה "זונדרקומנדו 1005", בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל. החל בסתיו 1943 החלה היחידה לפעול בשטחי מזרח אירופה, המקום בו ארעה עיקר ההשמדה. לצורך העבודה גויסו אסירים יהודים מהמחנות.
מוצפי
מוצפי (במקורות שונים מצפי) הוא שם משפחה יהודי עיראקי. פירוש השם "מוצפי" בערבית (مصفي) הוא בעל מלאכה העוסק בזיקוק הזהב לתכשיטים, או תכשיטן. יש שזיהו אותו עם משפחת מוסאפיה הספרדית שהיגרה לעיראק לאחר גירוש ספרד. השם "מוספיה" קשור במונח בערבית שפירושו "הרמוניה" / "רצון טוב" / "כנות ".
תנא קמא
תַּנָּא קַמָּא בארמית, ובתרגום לעברית - התנא הראשון, הוא התנא שדבריו מוזכרים ראשונה במשנה שבה עוסקים.
בדרך כלל בתחילת משנה כתובה הלכה או מימרא ללא ציון שמו של התנא שאמר אותה, זו נקראת שיטת "תנא קמא". במידה ויש תנא נוסף אשר חולק על דברי התנא הראשון, מצוין שמו של התנא החולק, וכך לדוגמה נמצא בגמרא: "תנא קמא סבר... ורבי יוסי סבר..."..
לדוגמה:
החלק הראשון של המשנה הוא של "תנא-קמא" אנונימי, ורבי יהודה חולק עליו.
כמו כן בהרבה מן המשניות שסידר רבי יהודה הנשיא כתובים הלכות ומימרות ללא ציון שמו של התנא שאמר אותם וכן ללא אף תנא אחר שחולק, משניות אלו נקראות "סתם משנה" ובגמרא מפורטים כמה תנאים אשר ייתכן והם אלו שאמרו את דברי המשנה, בדרך כלל מדובר ברבי מאיר, תלמידו של רבי עקיבא, עליו אמר רבי יוחנן: "סתם משנה רבי מאיר", והוסיף כי "סתם תוספתא רבי נחמיה, סתם ספרא רבי יהודה, סתם ספרי רבי שמעון וכולהו אליבא דרבי עקיבא". התנא רבי מנחם סתימתאה כונה כך מפני שמשניות שונות נסתמו לפי שיטתו.
רומח
רומח הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת שהיה נפוץ בעת העתיקה אך בעיקר בימי הביניים והרנסאנס.
קיימים שני סוגי רמחים הנבדלים בתכונותיהם: רומח רגלים (Pike) ורומח פרשים (Lance).
רומח רגלים
רומח הרגלים (Pike) הוא נשק מוט דמוי חנית מוארכת אשר שימש את חילות הרגלים של העת העתיקה, ימי הביניים והרנסאנס. הרומח שימש גם ללוחמת רגלים ברגלים אולם היה בעל יעילות גבוהה במיוחד נגד התקפות רכובות, בשל רתיעת הסוס ממסך חודי הנשק המופנים מולו.
אורכו הממוצע של הרומח הוא 3–4 מטרים אך לעיתים הגיע עד כדי אורך של 6 או 7 מטרים. הקצה חד ועשוי פלדה, והוא מוארך למדי ביחס למוט (ידית) האחיזה. לכן, יעילותו מוגבלת לטווחים ארוכים בלבד. מסיבה זו צוידו הלוחמים בנוסף גם בחרב לשימוש בקרב פנים אל פנים. במהלך הרנסאנס, לוחמים חמושים ברומח היו עמוד התווך של מערכי ההגנה בצבאות, בעוד שחילות הפרשים היו עיקר המערך ההתקפי.
בשדה הקרב שימשו רמחים במערכים טקטיים ריבועיים מסוג פלנקס. הסקוטים, לדוגמה, השתמשו ביחידות מיומנות נושאות רמחים במבנים טקטיים מעגליים, אשר נקראו "סכילטרונים" (Schiltrons), כדי להביס את האבירים ואת הפרשים הכבדים הבריטים בקרב בנוקברן ב-1314. הספרדים פיתחו מערכי טרסיו (Tercio) שבהם לוחמים חמושים בארקבוס הגנו על שולי מערך הפלנקס. הלאנדסקנכט (Landsknecht) היו יחידות חיל רגלים של שכירי חרב. הללו התפרסמו בתקופה שבין המאה ה-15 והמאה ה-17 כלוחמים הטובים ביותר באירופה. יחידות הלאנדסקנכט השתמשו ברמחים ארוכים ביותר, אך עם זאת כללו גם לוחמים שצוידו בחרבות דו-ידניות ובהאלברד למקרים של קרבות צמודים עם פרשים.
במהלך המאה ה-17 נעשה שימוש במערכי רמחים נרחבים, אשר הגנו לעיתים על רובאי מוסקט. ברם, אלו התיישנו והוחלפו לבסוף ברובים מכודנים, במקביל להחלפת יחידות הפרשים ביחידות אשר צוידו אף הן בנשק חם. באירלנד השתמשו ברמחים במרד האירי של 1798 ואפילו עד תקופת המרד של אירלנד הצעירה ב-1848.
רומח פרשים
רומח פרשים (באנגלית: Lance) דומה לחנית כבדה וארוכה אשר נתמכת, לעיתים קרובות, תחת זרועו של הפרש. בפועל המושג משמש לכינוי מגוון רחב של נשקי מוט דמויי חנית המשמשים ללוחמה רכובת סוסים.
הרומח מפורסם בשימושיו הצבאיים והספורטיביים בקרב אבירי אירופה, אך מקום המצאתו של הרומח אינו ידוע מכיוון ששימוש רכוב בכלי נשק דמויי-חנית נעשה כבר בתקופות מוקדמות ביותר והיה, למעשה, נפוץ במידה זהה בכל מקום ברחבי העולם העתיק שבו רכבו על סוסים.
רומח בימי הביניים
ניתן להגדיר רומח כסוג של חנית, אולם בדרך כלל הוא גדול, ארוך ועבה יותר - ולפיכך כבד יותר ולא ניתן לזריקה או להנפות חוזרות ונשנות. לרמחים, בניגוד לחניתות וכידונים שנועדו להטלה, לא היו קצוות שנועדו להישבר או להתעקם, והם הותאמו לרכיבה. לעיתים קרובות צויד הרומח בלוחית מעוגלת כדי למנוע את היד האוחזת מלהחליק במעלה הידית בזמן הפגיעה במטרה. מכיוון שהרומח שימש בדרך כלל להסתערות חד-פעמית בכל קרב, נשא עמו כל לוחם גם כלי נשק משני המתאים יותר לקרב צמוד פנים, כגון חרב או אלה.
השימוש הצבאי המוכר ביותר ברמחים היה דהירה בשורה צפופה של קבוצת אבירים חמושה ברמחים תמוכי-חיק אל מול חילות רגלים, חטיבות קשתים, סוללות הגנה ופרשים אויבים. זו נהפכה לטקטיקה הצבאית המקובלת בקרב פרשים באירופה במאה ה-11 בעקבות המצאת הארכופים, אשר מנעו נפילה מגב הסוס, והתפתחות הדורבנות, שאפשרו שליטה טובה יותר בסוס. דהירה במבנה התקפי שכזה אפשרה כח צבאי רב שחילות רגליים רבים מהתקופה לא יכלו לו.
בזכות כח הבלימה האדיר שלהם זכו הרמחים לפופולריות רבה שהביאה לפיתוח רומח-רגלים (pike) - חנית ארוכה ביותר (4–6 מטר). אימוץ זה של נשק פרשים בידי חילות הרגלים נעשה, באופן אירוני, כטקטיקת הגנה מפני הפרשים החמושים ברמחים. במהלך המאות ה-15, ה-16 וה-17 נהפך השימוש בלוחמי רומח רכובים וברגלים חמושים ברמחים לנפוץ ביותר ולסימן היכר של כל צבא מערבי.
באירופה, שונה עיצובו של הרומח על מנת ליצור רומח-תחרויות. רמחים בתחרויות ההפלה היו מצוידים בקצוות קהים ולרוב מעוגלים על מנת לפזר את עוצמת הפגיעה על שטח רב יותר וכך - במקום לשפד את היריב - להפילו מסוסו. לעיתים, כאמצעי זהירות נוסף מפני פגיעה, יוצרו רומחי תחרויות חלולים מבפנים כדי שיישברו בעקבות החבטה. אורכם של רמחים אלו היה 4 מטרים או יותר, ולעיתים קרובות הם צוידו גם במגינים מיוחדים לידיים.
לאחר הבאתו של הסוס לעולם החדש החלו שבטי האינדיאנים של המישורים הגדולים להשתמש ברומח, כנראה פיתוח עצמאי, שכן חיל הפרשים האמריקאי היה מצויד בחרבות ואקדחים בלבד.
בקרבות הראשונים במלחמה האנגלו-בורית השתמשו האנגלים ברומח בהצלחה, אך הבורים אימצו טקטיקה של מלחמת חפירות, רובים ומקלעים אשר הביאה לבסוף את הבריטים להפוך את חילות הפרשים שלהם לכוחות חי"ר אשר התניידו על גבי סוסים אך לחמו על הקרקע.
הרומח במקורות
הרומח נזכר פעמים רבות בתנ"ך. המופע הראשון והמפורסם של המילה 'רומח', הוא בספר במדבר, כאשר פינחס בן אלעזר בן אהרן הכהן הרג את זמרי בן סלוא מנשיאי שבט שמעון, על ידי רומח, מפני שזנה עם מדינית לעיני כל העם, כאשר היו בני ישראל בשיטים.
פנרבחצ'ה (כדורסל)
פנרבחצ'ה (בטורקית: Fenerbahçe - פנרבאצ'ה) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר איסטנבול, המתמודדת בליגת העל הטורקית וביורוליג.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1913 ונחשב לאחד ממועדוני הספורט הוותיקים באירופה. הוא זכה ב-16 אליפויות ובשבעה גביעים. בנוסף על כך זכה ב-7 אליפויות איסטנבול בין השנים 1955–1966.
פנרבחצ'ה אולקר זכתה לראשונה באליפות טורקיה בעונת 1956/1957. הישגי השיא של הקבוצה באירופה היא הזכייה ביורוליג בשנת ומקום שני בעונות  ו-, והמקום הרביעי ביורופליג ב-2005.
בסיום עונת הבעלים של קבוצת הצמרת "אולקרספור" הכריז על פירוק המועדון ועבר לתמוך בקבוצת "פנרבחצ'ה", מאז ועד 2015 הקבוצה נקראה בשם "פנרבחצ'ה אולקר".
בעונת העפילה לראשונה בתולדותיה לפיינל פור היורוליג לאחר שהדיחה 3-0 בסדרת ההצלבה את מכבי תל אביב. בסיום אותה עונה פג ההסכם עם חברת "אולקר", והשם "אולקר" הושמט משמה של הקבוצה.
בעונת העפילה בפעם השנייה ברציפות לפיינל פור לאחר שהדיחה 3-0 בסדרת ההצלבה את ריאל מדריד.
במאי 2016 העפילה לגמר היורוליג לאחר ניצחון בחצי הגמר על קאחה לבורל ויטוריה והפכה בכך למועדון הטורקי הראשון שמגיע להישג זה. בגמר נוצחה הקבוצה על ידי צסק"א מוסקבה.
בעונת העפילה בפעם השנייה ברציפות לגמר היורוליג, בו נוצחה על ידי ריאל מדריד.
תארים והישגים
סגנית אלופת אירופה (2): 2016, 2018
ברוס דיקינסון
ברוס דיקינסון (באנגלית: Bruce Dickinson, נולד ב־7 באוגוסט 1958) הוא זמר מטאל אנגלי, סולנה של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן. דיקינסון ידוע בקול ה"רוק-אופראי" הגבוה והעמוק שלו, בצרחותיו הגבוהות הדקות המתגלגלות, בדגשים הליריים שלו ובמגוון מאסיבי של טונים ווקאליים. דיקינסון נחשב לאחד מגדולי זמרי המטאל בעולם, ולאחד ממעצבי סגנון ההבי מטאל הקלאסי.
לפני איירון מיידן
ברוס דיקינסון נולד בנוטינגהמשייר, אנגליה. בנעוריו העריץ דיקינסון את להקת הרוק הקלאסית האנגלית דיפ פרפל, ובמיוחד את סולנה. בשנים 1976–1979 היה הסולן של להקה בשם סטיקס, ובשנים 1980 ו-1981 הוציא שני אלבומים כסולן להקה בשם סאמסון.
דיקינסון באיירון מיידן
במהלך עשור, ביחד עם דיקינסון, הוציאה איירון מיידן את מיטב אלבומיה, החל ב-The Number of the Beast בשנת 1983 וכלה ב-Fear of the Dark בשנת 1992. בנוסף לעבודתו כזמר, דיקינסון גם כתב והלחין מספר שירים, בהם כאלה שהתפרסמו והביאו תהילה לאיירון: Revalations, Powerslave ו-Bring Your Daughter...to the Slaghter. כמו כן כתב דיקינסון שירים רבים ביחד עם הגיטריסט אדריאן סמית', ויותר מאוחר ביחד עם הגיטריסט יאניק גרס, אשר החליף את סמית'. במהלך עשור זה, איירון מיידן זכתה להצלחה אדירה (בין היתר, בשל קולו ושירתו רבת העוצמה של דיקינסון), אשר הגיעה לשיאה בהופעת הענק ליד טירת דונינגטון באנגליה.
קריירת הסולו
בשנת 1990 הוציא לראשונה דיקינסון אלבום סולו בשם Tattooed Millionaire. שיר הנושא של האלבום הוא אחד השירים המפורסמים ביותר של דיקינסון כסולן. מבחינת סגנונו, מהווה Tattooed Millionaire קריצה לשורשיה של איירון- סגנון ההארד רוק.
בשנת 1994 החליט דיקינסון לעזוב את איירון מיידן ולהתמקד בקריירת סולו. באלבומים הבאים של דיקינסון כזמר סולו, מטבע הדברים הוא שאב הרבה מסגנון ההבי מטאל הקלאסי הכבד של איירון, אך גם שינה אותו ונתן לו נופך הרבה יותר קודר, עצוב ומאופק (בניגוד ל- Tattooed Millionaire). באותה שנה השתתף דיקינסון באלבום המחווה "Nativity in Black" שנעשה ללהקת ההבי מטאל בלאק סבאת' בשיר "Sabbath Bloody Sabbath" יחד עם להקת "גודספיד".
את קריירת הסולו שלו ניהל דיקינסון ביחד עם הגיטריסט והמלחין רוי זי, אשר עזר לו בהלחנה, בכתיבה ובהפקה וגם ניגן בגיטרה. גיטריסטים נוספים אשר השתתפו בכתיבה ובביצוע של חלק משירי דיקינסון הם יאניק גרס, אשר השתתף ב-Tattooed Millionaire, ואדריאן סמית', אשר השתתף באלבומים Accident of Birth ו-Chemical Wedding.
בשנים 1994–1999 הוציא דיקינסון 6 אלבומים (אלבום כל שנה) במסגרת קריירת הסולו שלו, אשר זכו להצלחה פחותה בהרבה מהאלבומים שהוציא במסגרת איירון מיידן. למעשה, דיקינסון כמעט ולא התפרסם כסולואיסט. מצד שני, באותו הזמן גם איירון נחלה כישלון באלבומים שהוציאה בלעדיו. השיר המפורסם ביותר של דיקינסון מקריירת הסולו שלו הוא בלדת הרוק המרגשת Tears of a Dragon, אשר מיוחסת לפרידה מאיירון מיידן.
בחזרה לאיירון מיידן
בשנת 1999 חזר דיקינסון לאיירון מיידן ביחד עם סמית', ובהרכב החדש-ישן הוציאה איירון מיידן את Brave New World, המזכיר במידה רבה את סגנונו העצוב-קודר של דיקינסון בקריירת הסולו שלו. מאז ממשיך דיקינסון להקליט ולהוציא אלבומים הן במסגרת איירון והן במסגרת קריירת הסולו.
בסוף שנת 2014 נתגלה אצלו גידול סרטני בשלבים מוקדמים בלשון, בעקבות זאת עצרה הלהקה את ההקלטות והמופעים. במאי 2015, לאחר טיפולים, הודיע הצוות הרפואי על החלמתו המלאה.
עיסוקיו הנוספים של דיקינסון
מלבד עבודתו כזמר, דיקינסון עוסק במגוון רחב של תחומים, מהם חלקם באופן מקצועי. הוא למד היסטוריה בקולג' Queen Mary and Westfield ובאוניברסיטת לונדון, והיה פעיל במפלגה השמרנית הבריטית.
דיקינסון עוסק בספרות וכתיבה, בסיף, בבישול בירה מסחרית, בנגינה על גיטרה, בהנחיית תוכנית הרדיו השבועית "Rock Show", ובטייס. דיקינסון הוא בעל רשיון להטסת טיסות מסחריות, והטיס דרך קבע מטוס בואינג 757 עבור חברת התעופה הבריטית אסטראוס, בה הוא הועסק כקצין ראשון, ולאחר מכן כמנהל שיווק. לאחר סגירתה של אסטראוס ב-2011 ייסד דיקינסון את "קרדיף תעופה", חברה לאחזקת מטוסים המבוססת בוויילס. בעבר הוא הנחה תוכנית טלוויזיה על תולדות הטיס בשם "Flying Heavy Metal". ב-12 בפברואר 2007, דיקינסון קיבל אישור להטיס את שחקני קבוצת הכדורגל הסקוטית גלאזגו ריינג'רס לישראל, למשחקם נגד הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד.
דיקינסון נוהג להטיס מדי פעם גם את קבוצת הכדורגל האהודה עליו, ליברפול, למשחקי חוץ שלה במסגרות אירופאיות.
כמו כן, הסרט "חתונה כימית" (Chemical Wedding) מ-2008, המספר על פרופסור שמגלה שהוא גלגול נשמות של המיסטיקן האנגלי אליסטר קראולי, נכתב על ידי דיקינסון. פסקול הסרט מכיל מספר שירים שלו ושל איירון מיידן.
לב יודע מרת נפשו
לב יודע מרת נפשו הוא פסוק במשלי, המשמש ככלל הלכתי, לפיו אדם הוא סמכות רפואית מכריעה לגבי מצבו הבריאותי. על פי כלל זה הותר לעיתים לאדם לעבור על איסור מהתורה במצבי חולי, כאשר האדם חש כי נשקפת סכנה לחייו, אף כאשר רופא חולק על אבחנה עצמית זו.
הכלל
האחרונים חלוקים בדעתם, האם כלל זה, תקף לגבי שאר מצוות, כגון: חולה שסבור על פי תחושתו שאכילת מצה תסכן את חייו, או שמא דווקא לגבי תחושת רעבון, הרב יחיאל יעקב וינברג כתב בספרו שו"ת "שרידי אש", שההיתר נאמר רק לגבי תחושת רעבון, ולא לגבי שאר דברים, אולם הרב אליעזר יהודה ולדנברג בשו"ת ציץ אליעזר חלק עליו, וסבר שהכלל תקף בכל המצוות, ואלו דבריו: "ועניין לב יודע מרת נפשו הוא לא מכח מבינות אלא מכח רגשים עמוקים שהאדם חונן בהם לשם שמירת גופו... דהך (=שהכלל), "לב יודע" איננו מטעם מבינות, כי אם רק מכח דלבו אומר לו שצריך, עיין שם, ואם כן שייך זה בכל עניין שהוא, בין אם יאמר שאם יאכל דבר זה יועיל לו וגם לרבות אם יאמר להפך שאם יאכל דבר זה יזיק לו".
פירושים נוספים לפסוק
הפסוק המלא הוא, "לב יודע מרת נפשו, ובשמחתו לא יתערב זר". בנוסף על הפירוש הנגזר מהכלל האמור, נאמרו על ידי פרשני המקרא, פירושים נוספים על הפסוק, רש"י מביא שני פירושים אלו:
בספרות המוסר נעשה לעיתים שימוש בפסוק זה, כדי לעורר את האדם, לשוב מעוונותיו, הידועים רק לו עצמו.
גינאה
רפובליקת גִינֵאָה (בצרפתית: République de Guinée) היא מדינה במערב אפריקה. המדינה גובלת בגינאה ביסאו בצפון מערב, סנגל בצפון, מאלי בצפון מזרח, חוף השנהב במזרח וליבריה וסיירה לאון בדרום. המדינה מכונה לעיתים גינאה קונאקרי (Guinea-Conakry), על שם בירתה, כדי להבדילה מגינאה ביסאו ומגינאה המשוונית.
הרוב המכריע של אוכלוסיית גינאה הוא מוסלמי, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
מהמאה ה-9 עד תחילת המאה ה-12 נשלט השטח השייך בימינו לגינאה על ידי אימפריית גאנה, ובמהלך תקופת שלטונה הגיע האסלאם לאזור. לאחר מכן, נשלטה גינאה במהלך המאות ה-12 וה-13 על ידי ממלכת סוסו ואימפריית מאלי, אשר ירשה אותה.
לאחר שקיעת אימפריית מאלי בתחילת המאה ה-15, פרחה באזור גינאה אימפריית סונגהאי, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-15. האירופים הגיעו לאזור גינאה בראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית, תקופה בה החלו האירופים להקים מושבות מחוץ לאירופה ולסחור בעבדים מאפריקה, תוך ניסיונות למצוא דרך ימית מאירופה להודו. החל מאמצע המאה ה-19 חדרה צרפת לאזור והשטח הפך לפרוטקטורט ב-1881 ונכלל באופן רשמי כמושבה במערב אפריקה הצרפתית תחת השם גינאה הצרפתית ב-1891. גבולותיה של המושבה נקבעו במשא ומתן מול בריטניה בסיירה לאון, מול הפורטוגזים בגינאה ביסאו ומול ליבריה, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
במסגרת מעברה של צרפת מהרפובליקה הרביעית לרפובליקה החמישית, התקיים משאל עם בכל המושבות הצרפתיות בו יכלו תושבי המושבות לבחור בין קבלת החוקה החדשה והמשך מעמד כמושבה צרפתית או דחיית החוקה וקבלת עצמאות. גינאה הצרפתית הייתה היחידה שדחתה את החוקה וקיבלה את עצמאותה ב-1958, במחיר ניתוק כל הקשרים, כולל קשרי מסחר, עם צרפת.
בשנת 2001 מורדים מ"עצרת הכוחות הדמוקרטים של גינאה" בתמיכת ליבריה ערכו מספר מתקפות בשטח גינאה. כתגובה צבא גינאה תקף את בסיסי הארגון בשטח ליבריה והייתה סכנה למלחמה כוללת בין המדינות. בסופו של דבר הנושא סודר במפגש דיפלומטי בין המדינות.
לאחר מותו של קונטה ב-22 בדצמבר 2008 נשלטה המדינה על ידי חונטה צבאית בראשות מוסא דדיס קמארה (Moussa Dadis Camara). לאחר ניסיון התנקשות ב-3 בדצמבר 2009 שהסתיים בפציעתו, הוטס קמארה לטיפול רפואי במרוקו וההנהגה הועברה לידי סגנו סקובה קונטה (Sékouba Konaté). פגישה שנערכה בינואר 2010 בואגאדוגו בהשתתפות קמארה קונטה ונשיא בורקינה פאסו בלז קומפאורה, סוכם על הקמת ממשלת מעבר בראשות ז'ן-מארי דורה (Jean-Marie Doré) לקראת מעבר לשלטון אזרחי בתוך שישה חודשים וקיום הבחירות החופשיות הראשונות בתולדות גינאה.
ב-27 ביוני נערך סיבוב הבחירות הראשון, ולאחר סיבוב שני ב-7 בנובמבר זכה אלפה קונדה, שהפך רשמית לנשיא ב-21 בדצמבר 2010. קונדה נבחר שנית לנשיא בבחירות שנערכו ב-17 באוקטובר 2015. באוקטובר 2020 נבחר שלישית. בספטמבר 2021, התרחשה הפיכה צבאית שגרמה להדחתו.
פוליטיקה
המדינה היא רפובליקה.
הנ. והוא ראש המדינה וראש הממשלה. הנשיא הנוכחי, אלפה קונדה, נתמך בעיקר על בני הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במדינה – מנדינקה. הנשיא ממנה ממשלה בת 25 שרים, שמנהלת את המדינה.
האספה הלאומית מורכבת מבית אחד והיא הגוף המחוקק של המדינה, וחבריה נבחרים ישירות על ידי העם. האספה לא נפגשה מאז שנת 2008, ומאז מועד הבחירות נדחה פעמים רבות, בניגוד להבטחותיו של הנשיא. לבסוף, הבחירות התקיימו בספטמבר 2013, בהן מפלגתו של הנשיא זכתה לרוב, בעוד האופוזיציה גינתה את הבחירות בטענות של הונאה.
גינאה מחולקת ל-8 אזורים ו-33 מחוזות.
ב-20 ביולי 2016 חידשו ישראל וגינאה את היחסים ביניהן לאחר שאלה נותקו בשנת 1967, ושגריר ישראל בסנגל הופקד גם על גינאה.
כלכלה
גינאה סובלת מתשתית לקויה, שיעור נמוך של אוריינות, חוסר שקט בגבולות עם ליבריה וסיירה לאון ורמה גבוהה ביותר של שחיתות. היא אחת המדינות העניות בעולם, למרות הפוטנציאל הכלכלי הגדול של המחצבים הטבעיים בשטחה. המדינה היא מפיקת הבוקסיט השנייה בחשיבותה בעולם, וכן מצויות בה כמויות משמעותיות של עפרות ברזל, זהב ויהלומים וכמות לא ידועה של אורניום. תעשיית הכרייה מספקת 75% מהכנסות המדינה.
החקלאות מעסיקה כ-76% (הערכה מ-2006) מכוח העבודה במדינה. ענפי הגידול העיקריים הם אורז, קפה, אננס, לבבות דקל, קסאווה, בננות ובטטות, וכן בקר, עזים וצאן. גם הדיג הוא ענף חשוב.
שלא כמרבית המושבות הצרפתיות לשעבר ביבשת, לגינאה יש מטבע משלה, פרנק גינאי, והיא אינה שייכת לגוש המטבע של הפרנק CFA. רמות האינפלציה גבוהות - שער המטבע צנח מ-1,975 פרנק לדולר אמריקני ב-2002 ל-8684 פרנק לדולר ב-2022.
על הכלכלה מעיק חוב לאומי של מעל 3 מיליארד דולרים. הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית הפסיקו כמעט כליל את הסיוע למדינה ב-2003.
גאוגרפיה
לאורך החוף משתרעות ביצות אך אזוריה המזרחיים והפנימיים יותר של הארץ מיוערים או מכוסים בערבות דשא. מזרחה יותר מתנשאת רמה שגובהה בממוצע הוא 900 מטר ומעליה מתרומם הר נימבה לגובה של 1800 מטר.
מכאן מתחילים את דרכם שני נהרות מהגדולים ביבשת אפריקה, הניז'ר והסנגל, לכיוון צפון-מזרח וצפון-מערב בהתאמה.
האקלים במדינה טרופי: הטמפרטורות גבוהות ומגיעות בעונת הקיץ לכ 35 מעלות צלזיוס ואף יותר, הגשמים מרובים, במיוחד לאורך החוף בה יורדים כ-4,000 מ"מ בממוצע.
דמוגרפיה
אוכלוסיית גינאה מונה כ-13.5 מיליון תושבים. קצב גידול האוכלוסייה הוא מהיר, ב-1996, מנתה אוכלוסיית המדינה 7.1 מיליון תושבים וב-2005, על-פי הערכת האו"ם, מנתה האוכלוסייה כ-8.8 מיליון תושבים. תוחלת החיים עומדת על כ-62.3 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 4.4 ילדים לאישה.
אחוז הבערות במדינה עומד על 70.5%.
מוצא, דת ושפה
הקבוצה האתנית הגדולה במדינה נקראת בצרפתית פֶּאוּל, באנגלית פוּלה או פולאני, ובשפתה-היא Fulɓe. שיעורה מגיע ל-40% מן האוכלוסייה, והיא מתרכזת באזור ההררי של פוטה ג'אלון. אחריהם נמצאים המנדינקה (נקראים גם מנינקה, בצרפתית מֵלינקַה), המונים כ-30%, ומתרכזים בצפון-מזרח המדינה. קבוצה שלישית היא הסוּסוּ (או סוֹסוֹ) המונים כ-20% ומרוכזים במערב ובעיקר בסמוך לחוף ובמערב המדינה. בנוסף קיימות עוד קבוצות קטנות ששיעורן הכולל כעשרה אחוזים, בהן וולוף, וכן חיים במדינה כ-30,000 תושבים ממוצא לא-אפריקאי, ברובם צאצאי מהגרים מלבנון או מצרפת.
השפה הרשמית היא צרפתית, ולכל קבוצה אתנית שפה משלה.
מרבית הגינאים (85%) הם מוסלמים, 7% נוצרים, ברובם קתולים, 2.4% חסרי דת ו-1.6% מאמינים באמונות ילידיות.
קטן
{{פירושונים|
אישים ששמם קטן:
ראו גם
}}
אצות
אצות (Algae; ביחיד: Alga) הן קבוצה פוליפילטית של אורגניזמים, רובם איקריוטים, מבצעי פוטוסינתזה. האצות חסרות שורש ונבדלות מצמחי המים הרגילים בדרך הרבייה שלהן. רובן חיות מתחת למים ובמקומות לחים אחרים. אין הגדרה מוסכמת הגובלת באופן את קבוצת האצות, ואורגניזמים מסויימים עשויים להשתייך אליה לפי הגדרה מסויימות ולהעדר ממנה לפי הגדרה אחרת.
תכונות
האצות הן אחד ממיני האורגניזמים העתיקים ביותר (הופיעו בערך לפני כ-3 מיליארד שנים), והן נשמרו בצורתן הראשונית ללא שינוי מהותי. טווח הגדלים שלהן נע מאצות מיקרואורגניזמיות חד-תאיות הקרויות גם פרוטופיטה, עד אצות רב-תאיות גדולות העשויות להגיע לגודל של עשרות מטרים. האצות הן שייכות לקווי התפתחות אבולוציוניים שונים. כתוצאה מכך, האצות מוגדרות לרוב על פי תכונותיהן האקולוגיות.
פוטוסינתזה
האצות הן מעין "צמחי מים" החסרות מספר מאפיינים של צמחים אחרים - כגון שורש, פיוניות, עצה, ושיפה. הן נבדלות מצמחים רגילים גם במנגנון הרבייה שלהן, אך דומות להם ביכולת לבצע פוטוסינתזה. למעלה מ-70% מהפוטוסינתזה בעולם נעשית בידי אצות, וכמות גדולה מהחמצן באטמוספירה מיוצר על ידן. האצות חשובות ביותר לביוספירה, ובייחוד הכחוליות (המהוות חלק מהפלנקטון) בגלל חלקן העיקרי בפוטוסינתזה וכן בקיבוע חנקן.
רוב האצות הן פוטוטרופיות - מייצרות את המולקולות האורגניות שלהן על ידי תהליכי פוטסינתזה - חלק קטן מהן מיקסוטרופיות -  ומקבלות חלק ממזונן ממקורות חיצוניים, וחלק קטן נוסף מהן הטרוטרופיות וחייבות לקבל את רוב מזונן ממקור חיצוני, ותהליכי הפוטוסינתזה שלהן מוגבלים ביותר.
בתי הגידול
בתי הגידול של האצות הם מקווי מים ומקומות לחים, בעיקר ימים, מקווי מים מתוקים ובריכות. יש גם מיני אצות הגדלות על הקרקע ויש כאלה החיות בסימביוזה עם יצורים חיים אחרים, כמו על פרוות העצלן, אך אין להן מבנה הגוף ומנגנוני הרבייה של צמחי יבשה, שמייצגים התאמה לסביבה יבשתית.
דרכי רבייה
אצות מתרבות בדרכים שונות, הן ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית. ברבייה אל-מינית אין איחוי של תא רבייה או חלוקת הפחתה שהכרחיים ברבייה מינית. חלק מהאצות מתרבות רק ברבייה אל-מינית, אך רובן מתרבות הן ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית. לאפשרויות אלה יתרונות: רבייה מינית מאפשרת לאוכלוסיות להגדיל את השונות הגנטית, שמאפשרת לאצות להגיב לתנאי סביבה משתנים דרך תהליכים אבולוציוניים. בנוסף, מינים רבים של אצות משתמשים במבנים קשים ועמידים שנוצרו ברבייה המינית על מנת לשרוד בתקופות קשות לגידול.
בניגוד לרבייה מינית, ברבייה אל-מינית, בתנאי גידול מועדפים, האצות מתרבות בשכפול בקצב גבוה בעצמן ובלי גמטות, ולכן מתאפשר קצב גידול מהיר מאוד של האוכלוסייה שלהן.
האצות כמזון
האצות הכחוליות משמשות מזון דשן ושופע למגוון בעלי חיים אחרים בים. האצות הירוקיות הן "צמחי המים" הנראים בים ובמקווי מים עומדים. האצות שמרכיבות את הפלנקטון מכונות פיטופלנקטון - פלנקטון צמחי.
מיון
במהלך עשרות השנים האחרונות השתנה מיקומן של האצות בטקסונומיה כמה פעמים. הן היו שייכות לממלכת הצומח, וחלקן עדיין משויכות על ידי אחדים לממלכה זו. חלקן (כדוגמת הכחוליות) משויכות לעל-ממלכת החיידקים האמיתיים ואת בעלות הגרעין נהוג לשייך לממלכת הפרוטיסטה.
מיון האצות, נכון לשנת 2004:
ג'רלד נדלר
ג'רלד לואיס "ג'רי" נדלר (באנגלית: Jerrold Lewis "Jerry" Nadler; נולד ב-13 ביוני 1947) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית משנת 1992. נציג המחוז ה-12 של מדינת ניו יורק.
נדלר תומך בישראל וחבר באיפ"ק, השדולה למען ישראל בקונגרס (AIPAC).
ביוגרפיה
נדלר נולד בברוקלין וסיים את תיכון סטייביסנט ב-1965, שם שותפו לקבוצת הדיבייט היה אלכסנדר רוזנברג, לימים פילוסוף של המדע, ומנהל מסע הבחירות המוצלח שלו לנשיאות מועצת התלמידים היה דיק מוריס, שבעתיד יהפוך ליועץ הבחירות של ביל קלינטון ב-1992. נדלר סיים את אוניברסיטת קולומביה ואת בית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהם.
הוא עבד עבור הקמפיין לפריימריז של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות בשנת 1968 של המועמד יוג'ין מקארתי ונבחר לבית הנבחרים המדינתי של מדינת ניו יורק ב-1976. ב-1992, היהודי טד וייס היה צפוי לרוץ לבחירה מחדש במחוז ה-8, אשר מוספר מחדש מהמחוז ה-17 למחוז ה-8 אחרי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1990. מכל מקום, וייס מת יום לפני הפריימריז. נדלר מונה להיות המועמד במקום וייס. הוא נבחר בקלות בבחירות הכלליות באותו נובמבר בזכות עצמו, כשהוא מנצח תחילה בבחירות המיוחדות של שארית כהונת המושב עד לבחירות הכלליות בנובמבר (מושבים המתפנים עקב מוות או פרישה במהלך כהונת בית הנבחרים, דורשים בחירות מיוחדות על מנת לשוב ולאיישם), וכשהתקיימו הבחירות הכלליות בנובמבר, התאריך שהן תמיד מתקיימות, הוא ניצח שוב. הוא נבחר מחדש עם מעט מאוד תחרות רצינית באחד המחוזות הדמוקרטים ביותר במדינה; רפובליקני לא ייצג את המחוז הזה או את המחוזות בתיחום הקודם שלהם מזה למעלה ממאה שנה. ב-2013 מוספר המחוז מחדש כמספר 10 במקום מספר 8.
קריירה בבית הנבחרים
לנדלר יש רקורד הצבעה ליברלי קבוע בבית הנבחרים, והוא היה בין המתנגדים להצבעה להסמכה לנשיא לפלוש לעיראק. הוא הגיע לראשונה לתודעה ציבורית לאומית במהלך משפט ההדחה של ביל קלינטון, כאשר הוא תיאר את התהליך כ"עבודה של מסילת רכבת חד-מפלגתית".
אחרי פיגועי 11 בספטמבר סייע נדלר בקידום חקיקה המעניקה סיוע כלכלי למשפחות של הרוגים ועסקים קטנים שנפגעו עקב ההתקפות. כמו כן קודמה על ידו חקיקה להרחבת קצבאות ביטוח בריאות לאנשים פרטיים שסובלים מבעיות פיזיות או נפשיות כתוצאה מהתקפות הטרור ב-11 בספטמבר.
יחסו לישראל
ג'רלד נדלר הוא יהודי אוהד ישראל וחבר באיפ"ק, השדולה למען ישראל בקונגרס. נדלר חבר לשעבר במועצה האמריקנית לזיכרון השואה. הוא היה מבין התומכים הראשיים של החקיקה הפדרלית לפשעי שנאה וחיבר את הצעת החוק שמעניקה פטור ממס על פיצויים לניצולי שואה. נדלר תמך ביהודי הפלשמורה וב-2005, הוא שלח מכתב לראש הממשלה אריק שרון המפציר בו להגדיל את קליטתם של יהודי הפלשמורה ולקצר את לוח הזמנים ליישובם מחדש.
ב-4 בספטמבר 2001, הוא יצא בהודעת גינויי רשמית לוועידת האו"ם שהשוותה בין ציונות לגזענות, בתמיכה של מדינות ערב. באפריל, 2002 הוא הצביע בעד הצעת חוק בית הנבחרים 392 – המצדדת בישראל ובמלחמתה נגד הטרור וביוני של אותה שנה הוא קרא לבוש לזנוח את תוכניתו להקמת מדינה פלסטינית זמנית, בעקבות התקפות הטרור על אזרחי ישראל. ב-1 באוגוסט 2002, יום לאחר הפיגוע באוניברסיטה העברית, הוא גינה את המעשה ואמר לגבי הקבוצות הפלסטיניות החמושות, "רצח זה המשחק שלהם, חיסול ישראל זו מטרתם והלאומיות של אלו שנרצחו אינה משנה להם" והטיל את האחריות על יאסר ערפאת. ב-5 בפברואר 2003, בתגובה לפרסום של מועצת המוסלמים האמריקנים (AMC), אשר רמזה שהאסון שאירע למעבורת החלל קולומביה היה מעשה אלוהי כעונש וגמול כנגד ישראל, קרא נדלר במכתב, למנהל הכללי של ה-AMC, אריק ארפן ויקרס, להתנער מההצהרות שלו ולכבד את האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
ביולי 2003, הוא היה תומך מרכזי של תיקון חוק הוצאות מבצעי החוץ של בית הנבחרים, שיעצור מימון של ארצות הברית לערב הסעודית בשנת התקציב 2004, בשל היותה מקום מפלט לטרוריסטים ולכספים שמגיעים מתוכה לחמאס ולארגונים אחרים. נדלר תקף גם בחריפות את מחלקת המדינה על הכוונה לקצץ בסיוע לישראל, אם בניית הגדר לא תיפסק נדלר טען כי: "עדיף שמחלקת המדינה תתרכז במאמצים לעצירת הטרור הפלסטיני בישראל במקום לנסות ולהעניש את ממשלת ישראל על שהיא נוקטת באמצעי הזהירות ההכרחיים כנגד איום חמור ומתמשך של טרור מידי הרשות הפלסטינית". באוקטובר 2003, הוא תמך ב"חוק האחריות הסורית והשבת הריבונות הלבנונית". הוא האשים את סוריה בתמיכה בחמאס ובחזבאללה כנגד ישראל.
ב-22 בפברואר 2004, בעת ביקור בישראל הוא היה עד לפיגוע אוטובוס בקו 14, ליד גן הפעמון בירושלים של גדודי חללי אל אקצה, שגבה שמונה הרוגים, כולל שני תלמידי תיכון, כשעמד במרחק לא רב משם. במליאה כמה ימים אחר כך, הוא קרא לתמיכה אמריקנית בגדר ההפרדה ותיאר כיצד המחבל באותו פיגוע הסתנן דרך מקום בו הגדר לא נבנתה עוד. הוא השווה את ההתנגדות לבניית הגדר להאשמות כלפי צ'כיה ב-1938, שהיא מסכנת את שלום אירופה בכך שאינה נענית לדרישותו של אדולף היטלר על חבל הסודטים. באוגוסט של שנה זו, הוא הגיב לפיגוע התאבדות המשולב בשני אוטובוסים בבאר שבע עם 16 הרוגים, וקבע כי "המלחמה של אמריקה בטרור לא מתחילה ונגמרת בטליבאן או אל-קאעידה. אנחנו חייבים לעזור ללחימה של ממשלת ישראל בטרוריסטים שממשיכים במשימות הרצח שלהם כדי לפגוע באזרחים ישראלים חפים מפשע". נדלר גם הפציר במזכיר המדינה דאז קולין פאוול, בעקבות התבטאויותיו של פיטר הנסן, ראש אונר"א, כי ארגונו מעסיק ביודעין אנשי חמאס, להשהות את המימון של ארצות הברית לאו"ם, עד לסילוק חברי ארגוני הטרור שמשרתים במוסדותיו. עם מותו של ערפאת, נדלר קרא לו אחד מ"בני הבליעל הגדולים ביותר של המאה ה-20".
במאי 2005 יצא נדלר נגד הטענות לפיהן ישראל היא הסיבה להסתבכותה של אמריקה במלחמה בעיראק. הוא תקף את סינדי שיהאן, מנהיגת ההתנגדות למלחמת עיראק באמריקה, על כי האשימה את ישראל במות בנה, וקרא לנשיא בוש שלא להפגש עמה או עם כל אחד אחר המעורב בדמגוגיה שכזו. ב-28 באוקטובר, הוא תמך בהצעת החוק המגנה את דברי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד שיש "למחוק את ישראל מהמפה" בכנס "עולם ללא ציונות". "איומים ברצח עם אסור שיורשו להתבצע; אסור להרשות לאיראן נשק גרעיני" הוא אמר.
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית יחד עם חמאס, נדלר חתם על מכתב יחד עם 243 חברי קונגרס, ביוזמתו של חבר הקונגרס רוברט וקסלר, המפציר בחוויאר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים. ביולי של אותה שנה, הוא פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים - בהם חברי הקונגרס היהודיים, רוברט וקסלר ואנתוני ויינר, לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בגבעת הקפיטול. סמוך לאותה עת הוא תמך בהצהרת בית הנבחרים שהאשימה את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בהסתה לרצח עם וקראה למועצת הביטחון להאשים את אחמדיניז'אד בהפרה של העיקרון משנת 1948 של מניעה והענשה של פשע של רצח עם ומגילת הזכויות של האו"ם על ההתבטאויות שלו כי יש "למחוק את ישראל מהמפה".
לפי אתר J-STREET נדלר התנגד להחלטת הנשיא טראמפ להעביר את שגרירות ארצות הברית לירושלים בגלל עניינים של "עיתוי".
חיים אישיים
נדלר גר בחלק העילי של מנהטן (Upper West Side) עם אשתו ג'ויס מילר ובנו מייקל.
ב-2002, נדלר עבר ניתוח לפרוסקופיה, שעזר לו להוריד כ-50 ק"ג ממשקלו.
צבי ענבר (כדורסלן)
צבי (ציקי) ענבר (מלצר) (נולד ב-25 באוגוסט 1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומאמן כדורסל בגובה 1.94 מטר, ששיחק בהפועל קריית חיים, הפועל חיפה ונבחרת ישראל.
ביוגרפיה
ענבר גדל בקריית חיים, והצטרף לקבוצת הנוער של הפועל קריית חיים.
בעונת 1964/1965 עלה ענבר לקבוצה הבוגרת. באותן שנים עלתה הקבוצה מהליגה השנייה, והייתה קבוצת תחתית. למרות זאת, בנוסף לענבר, שיחקו בה מספר שחקנים בולטים, ובהם, אחיו דני, שהיה הקפטן ויואב אגם שהוא מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים. ענבר נחשב לשחקן גבוה יחסית לתקופתו, והיה שחקן מרכזי בקבוצה. המיקום הגבוה ביותר שהשיגה הקבוצה בתקופתו של ענבר הוא המקום השישי בעונת 1968/1969. בעונת 1972/1973 זכה ענבר בתואר מלך הסלים של הליגה עם 650 נקודות (29.5 נק' למשחק) ונבחר לחמישיית העונה. נקודות ציון מרכזיות נוספות להן היה שותף ענבר הן הניצחון בחוץ על בית"ר ירושלים, בפער של 20 נקודות הפרש, כאשר ענבר קלע 41 נקודות. כמו כן בלט ענבר עם 17 נקודות בניצחון על מכבי תל אביב הגדולה של שנות השבעים, שאותה אימן יהושע רוזין ושיחקו בה תנחום כהן-מינץ, טל ברודי ומיקי ברקוביץ'.
לאחר 11 עונות בקריית חיים, בעונת 1975/1976 עבר ענבר להפועל חיפה לעוד שלוש עונות שלאחריהן פרש מכדורסל.
בנבחרת ישראל רשם ענבר 28 הופעות, והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1971 ובאליפות אירופה בכדורסל 1973.
אחרי שפרש ממשחק פעיל, החל ענבר בקריירה אימון, והתמקד באימון קבוצות נוער וילדים. את תחילת דרכו כמאמן עשה בקיבוץ יפעת, שם אימן את קבוצת הבוגרים בליגה ב' ושתי קבוצות ממחלקת הנוער-ילדים וקט-סל, למשך 10 שנים. לאחר מכן עבר במחלקת הנוער של מכבי קריית מוצקין. נכון ל-2017, הוא חונך במתנ"ס בקריית ים חוגי כדורסל לילדים בכיתות א-ד.
מחקר הרעב בגטו ורשה
מחקר הרעב בגטו ורשה היה מחקר תצפיתי נרחב שנערך בגטו ורשה אשר עסק בהשפעותיהם הפיזיולוגיות של רעב ותת-תזונה. במחקר לקחו חלק כ-30 רופאים יהודים בתקופת השואה, בהובלתו של ראש השירות הרפואי בגטו, ישראל מילייקובסקי, והוא נחשב למחקר המקיף ביותר שנערך אי פעם בנושא השלכותיו של הרעב האנושי.
המחקר החל בפברואר 1942 ונמשך כחמישה חודשים עד להפסקתו עם תחילת שילוחי האקציה הגדולה ב-22 ביולי באותה שנה. ממצאי המחקר הוסתרו בכדים ונחשפו לאחר המלחמה. חלק ניכר מהחומר הוברח מהגטו אל הצד הפולני של ורשה לידי ויטולד אורלובסקי, מנהל המחלקה למחלות פנימיות באוניברסיטת ורשה, ופורסם בשנת 1946 בהוצאת הג'וינט תחת הקובץ Maladie de Famine (צרפתית: "מחלת הרעב").
האוכלוסייה שנבדקה במחקר נלקחה מתוך הגטו וחולקה ל-12 קבוצות לפי התחום הפיזיולוגי שנבדק. קבוצה אחת בראשות אנה בראודה-הלר בחנה את השפעת הרעב על התפתחותם של ילדים. קבוצה שנייה בראשות יוסף שטיין חקרה את האנטומיה הפתולוגית של מחלת הרעב. קבוצה נוספת בראשותו של יוליאן פלידרבאום חקרה את הביוכימיה והביטוי הקליני של הרעב. אמיל אפלבאום וחבריו בדקו את השפעתו של הרעב על מחזור הדם, ומיכאל שיינמן הוביל מחקר על הביטויים ההמטולוגיים של המחלה. הפרעות בראייה בהשפעת הרעב נבדקו על ידי שמעון פייגנבלאט.
מורים ותלמידים מבית הספר המחתרתי לרפואה בגטו היו שותפים לעריכת המחקר.
רקע היסטורי
גטו ורשה, אשר הוקם ב-12 באוקטובר 1940, ריכז בתחומו מעל ל-400,000 יהודים מהעיר ורשה וסביבותיה. שטחו של הגטו עמד על 3.4 קמ"ר, כ-2% משטח העיר ורשה, בעוד ששיעור יושבי הגטו עמד על 30% מאוכלוסיית העיר. הקצבת המזון היומית לתושבי הגטו היהודים עמדה על בין 184 קלוריות לכ-800 קלוריות, לפי מקורות שונים. מזון נוסף הוברח לגטו בדרכים שונות. מציאות זו של צפיפות ורעב, אשר הייתה מנת חלקם גם של הרופאים החוקרים, בנוסף על דלות בציוד רפואי ותרופות, הביאה להתפרצותן של מגפות בתחומי הגטו, ובראשן של טיפוס הבהרות.
אוכלוסיית המחקר
אוכלוסיית המחקר כללה אנשים שהגיעו להתאשפז באחד מבתי החולים שבגטו באבחנה ראשית של "מחלת הרעב", אשר הוגדרה כצריכה של מתחת ל-800 קלוריות ביום בהיעדר עדות למחלה אחרת. בילדים היה הסף נמוך יותר, בהתאם לגיל. מאלה נבחרו כעשרים אנשים אשר בהם נחקרו המטבוליזם ומחזור הדם. קבוצת הביקורת כללה מתנדבים מן העולם התחתון בגטו, אשר לא סבלו מתנאי רעב.
הביטוי הקליני של הרעב
בבדיקה גופנית, השרירים נמצאים כפופים, כפי שנמצא עובר ברחם אמו. משקל הגוף נמוך בכעד 50% ממשקל הגוף טרם הרעב. ראשונה נעלמת שכבת השומן התת-עורי. העור חיוור, ולעיתים ישנה התכהות המזכירה את ההתכהות המופיעה במחלת אדיסון. העור יבש וחלק, קר למגע, לא גמיש ורגיש לשינויי טמפרטורה. חום הגוף נמוך עד 35 מעלות צלזיוס, ובמחלות מידבקות החום נמוך מבאנשים עם מצב תזונתי תקין. תגובת העור לתבחין טוברקולין שלילית, וגם לחומרים מגרים אחרים התגובה הייתה ברובה שלילית.
בפנים אין מבע מיוחד, והעיניים נראות חסרות תנועה. לובן העין והקרנית נראים כחרסינה, ולא ניתן לעורר בהם אודם. הלחץ התוך-עיני נמוך. לא נצפו שינויים במערכת השמיעה. לעיתים בזווית השפתיים ישנה דלקת. השיניים מראות נטייה לעששת, ובני 20–25 מגיעים לעיתים ללא שיניים. החגורה הלימפטית על שם ולדייר מנוונת ובלוטת התריס מוגדלת עם זפקת.
בית החזה נראה חלוש. הריאות מורחבות כך שהן מכסות את שטח הלב ומגיעות עד לגובה הצלע ה-12. תנועת הריאות בנשימה מוגבלת, אוורור הריאה ירוד כמו גם הקיבולת החיונית של הריאות וקצב הנשימה נמוך. לא נצפה עמילואידוזיס באיברים הפנימיים.
השפעות הרעב על מחזור הדם
מבחינה קלינית הדופק איטי, גם לאחר מאמץ, וגם לחץ הדם נמוך. כיחלון ונשימת יתר מופיעים לעיתים רחוקות. האיברים הפנימיים מנוונים ואין בהם גודש דם (היפרמיה). נפח הדם מוגבר על רקע עודף נוזלים היוצאים מן התאים אל הדם. עבודת הלב כתוצאה מכך מוגברת. אין הבדל במדדים ההמודינמיים ובאלקטרוקרדיוגרם בין מנוחה למאמץ.
השפעות הרעב על הדם ומח העצמות
הרעב גורם לאנמיה, המתבטאת בירידה בכל הפרמטרים המורפולוגיים של תאי הדם האדומים ובעלייה במספר הרטיקולוציטים. האנמיה היא נורמוכרומית או היפרכרומית, ולעיתים רחוקות היפוכרומית. בשורה הלבנה השינויים הם בעיקר בגרנולוציטים ופחות בלימפוציטים. במח העצם יש ירידה בייצור הדם, אך במקרים מסוימים מח העצם מגיב לחומרים המעודדים ייצור תאי דם לבנים. במקרי רעב קשים יותר התמונה היא של אנמיה אפלסטית, ואין מדובר באנמיה בשל המוליזה או דילול הדם, אלא אנמיה הנובעת מחסר באבני בניין ליצירת תאי הדם. אנמיה זו אינה מתאוששת במתן ברזל או ויטמינים ובצריכת כבד, אלא בתזונה מתאימה.
השפעות הורמונליות של הרעב
הרעב מביא לירידה בתפקודן של כל הבלוטות האנדוקריניות. הוא גורם לירידה בקצב המטבוליזם בשל תת-פעילות של בלוטת התריס, וכן להתכהות, ירידה בלחץ הדם, ירידה בתפקוד מערכת החיסון נגד שחפת והזדכרות אצל נשים צעירות בשל ירידה בפעילות בלוטת יותרת הכליה. בקרב נשים נצפה אל-וסת וירידה בליבידו. מלבד זאת, נצפו התרככות והמסת הסידן בעצמות, כמו גם דלדול עצם, אשר שויכו למיעוט פעילות של בלוטת יותרת התריס. הבלוטה היחידה שלא נמצאה בה הפחתת פעילות הייתה הלבלב.
ביטוי הרעב בילדים
הרעב בילדים התבטא בירידה במשקל ובפיגור בגדילה. צבע העור היה חיוור-אפור, עם סימני צחיחות. בצקת ניכרה בילדים בגילאי 2–5, ולא בתינוקות צעירים מהם. הבצקת הייתה סימטרית לרוב. הבצקת לוותה גם בתפליט פלאורלי, שלעיתים קרובות היה שחפתי. תגובות העור לגירויים היו ירודות. בלוטת התריס הייתה תפוחה וקשה, ובלוטת מיצד האוזן ובלוטת הרוק התת-לסתית היו מוגדלות, עם הפרשת רוק מועטה. השרירים היו מדולדלים, עד כי נראה כי העור דבוק לעצמות. לא נמצאו סימנים של רככת או צפדינה.
לא נצפו מחלות אלרגיות ושיגרוניות בקרב הילדים. מחלות זיהומיות כאבעבועות רוח ואדמת היו שקטות.
הזנה מחדש
בעוד שהשינויים המטבוליים התרחשו עד מהרה לאחר הזנה של האדם הרעב, הסתגלות מחזור הדם להזנה אירעה מאוחר יותר, דבר שהעמיס עבודה על הלב החלש וגרם לאי-ספיקת לב. לפי מיירון ויניק, אשר פרסם בשנת 1979 תרגום אנגלי לקובץ המחקר, היה זה המחקר הראשון שהראה כי הזנה מחדש של אדם רעב צריכה להתבצע בהדרגה. אילו עובדה זו הייתה ידועה לכוחות בעלות הברית ששחררו את מחנות הריכוז, חיים של אסירים משוחררים רבים היו ניצלים. לימים נחקרה התופעה ונקראה תסמונת חידוש הזנה.
חשיבותו ההיסטורית של המחקר
מבחינה מדעית נחשב מחקר הרעב בגטו ורשה למחקר המקיף ביותר שהתבצע על הרעב האנושי. בנוסף, מבחינה היסטורית, עצם קיום המחקר ביטא התרסה אינטלקטואלית יוצאת דופן, מול כוונות ההשמדה הנאציות והתפקיד של הרופאים הנאצים בשואה, לרבות הניסויים בבני אדם שביצעו הנאצים. התרסה זו באה ביתר שאת במילים החותמות את ההקדמה למחקר מאת מילייקובסקי:
פוליפ (רפואה)
פוליפ (מלטינית: polypus - פוליפוס) הוא גדילה אבנורמלית (גידול) של רקמה מתוך ממברנה רירית. בחלק מן המקרים הגידול מחובר לפני השטח באמצעות כעין גבעול צר ומוארך (pedunculated), ובחלק מן המקרים לא (sessile).
מקור המילה הוא במילה הלטינית פוליפוס (polypus), שמשמעותה גידול באף. למילה זו גם משמעות של תמנון או דיונון ומקורה מהמילה היוונית העתיקה פולופוס (πολύπους) - רגליים רבות.
אליעזר שמואלי
אליעזר שמואלי (29 במרץ 1928 - 5 באוגוסט 2018) היה מורה, איש חינוך ומומחה למינהל חינוכי. כיהן כמנכ"ל משרד החינוך והתרבות בין השנים 1976–1987. יזם את העברת כיתות ז' ו-ח' מבית הספר היסודי אל חטיבת ביניים. תכנן וביצע את תוכנית האינטגרציה בחינוך בישראל, שהפכה את בתי הספר האזוריים לבתי ספר המשלבים תלמידים מעדות ושכונות שונות. יקיר ירושלים לשנת תש"ס (2000).
הכשרתו וראשית דרכו החינוכית
שמואלי עלה לארץ מלריסה ביוון בהיותו בן שבע. למד בבית הספר "תחכמוני". היה חניך ומדריך בתנועת גורדוניה. משזכה במלגה - עבר ללמוד בבית הספר התיכון בית הכרם (התיכון ליד האוניברסיטה) (1942), ומשם לבית המדרש למורים על שם דוד ילין (המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) בבית הכרם, שבו הוסמך כמורה (1948).
ערב הקמת המדינה, התמקד בפעילות חינוכית חלוצית בשכונת מזכרת משה בירושלים. היה זה למעשה המרכז הקהילתי הראשון בישראל, שנוהל כניסוי חינוכי על ידי ד"ר אברהם נדד ופרופ' קרל פרנקנשטיין. לבקשת מפקד מחוז ההגנה בירושלים הכין נערי שכונות בירושלים לקראת גיוסם ל"הגנה". לימים התגייסו נערים אלה לצה"ל והצטרפו לגדוד "הסלע" בגדנ"ע, ששמואלי היה מפקדו במלחמת העצמאות. שימש קריין בתחנת הרדיו של ההגנה קול המגן העברי.
עם החלת חוק לימוד חובה (1949), יזם הקמת בית ספר לנערים עובדים מילדי השכונות, בשכונת שייח' באדר בירושלים, ושימש כמנהלו מטעם "זרם העובדים"; וב-1951 נבחר להיות מנהל בית הספר "למל" לנערים עובדים בירושלים.
השלים לימודי פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית, ועם סיום לימודי התואר, הצטרף למחלקה לענייני המזרח התיכון בסוכנות היהודית, בה פעל בטיפוח החינוך הציוני במרכזי חינוך של המחלקה בארצות המזרח. מטעם המחלקה יצא לשליחות בתוניסיה – להכשרת יחידות המגן של הנוער היהודי באי ג'רבה, וארגון פעילות חינוכית – ציונית.
ב-1956 זכה במלגה של ארגון נשות אמריקה ויצא ללימודי תואר שני במינהל חינוכי באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ועם השלמת התואר ושובו ארצה ב-1957, נקרא על ידי שר החינוך, זלמן ארן, לשמש על ידו בלשכתו.
פעילותו במשרד החינוך
במשרד, יזם והקים את בתי הספר הדו-שנתיים בעיירות הפיתוח, במגמה חקלאית ומקצועית, תכנן והקים את מערכת בתי הספר המקיפים, שהחלו לפעול בערי הפיתוח ובישובים קולטי עליה, ואשר פעילים כיום כמוסדות חינוכיים מרכזיים בכל רחבי הארץ.
באמצע שנות ה-60 מונה לסמנכ"ל משרד החינוך – הממונה על מינהל החינוך העל-יסודי, ולימים, לראש מינהל החינוך, משנה למנכ"ל וראש מינהל הפיתוח העל-יסודי במדינה, והיה האחראי לביצוע חוק חינוך חובה לגילאי 14–16 (לרבות לימודי חינם לגילאי 16–18). בהיותו מיומן בנושאי החינוך לילדי "ישראל השנייה", הועמד בראש תוכנית הרווחה במשרד החינוך בעקבות המשבר החברתי (הפנתרים השחורים) באותה תקופה.
פעילותו כמנכ"ל
בשנת 1976, עם צאת אלעד פלד לחופשה של שנה, נתמנה על ידי השר אהרון ידלין למנכ"ל בפועל של משרד החינוך והתרבות, כאשר הוסכם מראש שפלד לא ישוב לתפקיד ושמואלי יקבל בהמשך גם את התואר. בהמשך מונה שמואלי למנכ"ל באופן רשמי, תפקיד שמילא בסך הכל במשך כ־12 שנים, ובמסגרתו הוציא אל הפועל את תוכנית האינטגרציה בחינוך, שעירבה תלמידים יהודים משכונות ועדות שונות באותם בתי ספר. עם זאת, הוא המשיך את ההפרדה בין החינוך הממלכתי החילוני לחינוך הממלכתי הדתי ובין בתי הספר של בני הדתות השונות. כיהן כמנכ"ל תחת השרים אהרון ידלין, זבולון המר ויצחק נבון. בתפקידו כמנכ"ל שימש גם כיו"ר הוועד הישראלי לאונסק"ו. נציג ממשלת ישראל בקרן החינוך לישראל, ומרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, שם הכשיר מאות מנהלים למערכת החינוך.
שמואלי התמקד במשך כל תקופת עבודתו במערכת החינוך בקידומם ובטיפוחם של ילדי משפחות מצוקה בשכונות העוני ובעיירות פיתוח, יזם הקמת בתי ספר תיכוניים באזורי פיתוח ומצוקה ודאג לבוגריהם להמשך לימודיהם ולרכישת השכלה, הקים את בתי הספר המקיפים, ונלחם להגברת השילוב הבין-עדתי לשם חיזוקה של החברה בישראל. שמואלי גם הפריד את כיתות ז' ו-ח' מבתי הספר היסודיים וצירף אותם כחטיבות ביניים אל בתי הספר התיכוניים, חולל שינויים בהכשרת המורים ובתוכניות הלימודים, והיה אחראי על תכנונו ובנייתו של בית הספר המקיף בישראל. במסגרת פעילות המשרד לקידום בני נוער מן הפריפריה, הגשים את רעיון פנימיות הטיפוח, כשעיקר המשימה היה לאתר תלמידים מבטיחים, בעלי כישרונות, ולרכז אותם בפנימיות ייחודיות שהוקמו לצורך זה (בתי הספר בויאר, עמליה, שטיינברג).
יזם והקים את היחידה לטיפוח "מורשת יהדות המזרח" ולשילובה בתוכנית הלימודים, וביצע קליטה ארגונית של המגזר הערבי במערכת החינוך הכללית.
לאחר פרישתו
עם פרישתו ממשרד החינוך בשנת 1987, בעקבות מחלוקות עם שר החינוך, יצחק נבון, התפנה לעבודה ציבורית: שימש כמנכ"ל בית התפוצות וכיו"ר העיתון דבר והוצאות הספרים עם עובד וספרי. בראשית שנות התשעים, התמסר לטיפוח המצוינות בחינוך, ובמסגרת זו יזם והקים בירושלים (בשיתוף עם הפילנתרופ בוב אשר) את בית הספר התיכון למדעים ולאמנויות, שנוסד על ידי העמותה למצוינות בחינוך, שבראשה עמד.
באותה תקופה פעל לקידום החינוך במגזר הערבי. הביא לצירוף בתי הספר של הכנסייה האורתודוקסית למערכת החינוך המוכר שאינו רשמי, ודאג לפיתוח המערכת החינוכית הערבית, בעיקר בגליל. בעקבות פעילותו זו, קיבל בהמלצת הארכיבישוף היווני את הוקרת הכס הקדוש, ואף הוזמן לאפיפיור יוחנן פאולוס השני – שהעניק לו אות הוקרה על כך.
היה פעיל בהתנדבות בתפקידים רבים נוספים, ובהם: יו"ר האגודה לקידום החינוך (מכינות אקדמיות, פנימיות יום, בתי ספר למדעים ביישובי פיתוח); יו"ר המפעל להכשרת ילדי ישראל; יו"ר מכון הנרייטה סאלד למחקר חינוכי צוות המכון; יו"ר המסלול האקדמי במכללה למינהל; יו"ר מפעל הסטיפנדיות לחינוך בע"מ; ועוד.
לבקשתה של רות אלון, עמד בראש קבוצת חברים שיזמו והקימו את "בית יגאל אלון" בגינוסר. שמואלי זכה מידי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן לתואר עמית מסדר המצוינות של ממשלת צרפת, כן הוענקו לו פרס החינוך של עיריית תל אביב על ידי שלמה להט ותואר "אביר הגליל" - על ידי הארכיבישוף סלום. בשנת 2000 זכה בתואר יקיר ירושלים.