cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יד דוד בן-גוריון
פעילויות העמותה
מדרשת שדה בוקר בנגב (חל"צ) היא חברה ממשלתית לתועלת הציבור, המפעילה אשכול של מוסדות חינוך, תיירות, תרבות ומחקר העוסקים בחינוך למנהיגות, הכרת הארץ ושמירת הסביבה. המוסדות עוסקים בהוראה בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי, בהדרכת טיולים וסיורים בנגב, במחקר בשדה ובכנסים וימי עיון בנושאים הקשורים לנגב, למדבר ולסביבה. המדרשה מהווה מוקד חינוכי ותיירותי של ידע, פעילויות תרבות, לימוד וחוויה לציבור הרחב, לאנשי הסביבה ולאלפי אנשי חינוך, תלמידים ותיירים מרחבי הארץ. מוסדות חינוך, המהווים את המערך החינוכי של החברה, כוללים את: בית הספר התיכון לחינוך סביבתי הכולל בתוכו פנימייה איכותית, מרכז למנהיגות צעירה הכולל מכינה קדם צבאית, הקולטת חניכים מכל רחבי הארץ ותוכנית 'קו הזינוק‘ הקולטת חניכים, מרחבי הנגב, בי"ס שדה הכולל הדרכה, אירוח וכנסים וספרייה אזורית. לצד מוסדות החינוך קיימות יחידות מנהליות הנותנות שירותים ליחידות החינוך ולמערך התיירותי.
השייטת הבריטית בים הכספי
השייטת הבריטית בים הכספי (באנגלית: British Caspian Flotilla) הייתה כוח של הצי המלכותי הבריטי שהוקם בים הכספי ב-1918. השייטת הייתה חלק מכוחות התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת הכוח התקבלה ב-11 ביולי 1918 על ידי המפקדה הצבאית הבריטית בבגדאד. מטרותיו של הכוח היו: השייטת הוקמה תחת פיקודו של קומודור דייוויד נוריס בספטמבר 1918. נוריס נסע דרך היבשה מבגדאד לעיר הנמל אנזאלי שבצפון איראן בראש שיירת משאיות שהובילה את תותחי השייטת. בינואר 1919 תוגבר הכוח ב-12 סירות מנוע שנשלחו באמצעות רכבות מעיר הנמל בתומי שעל חוף הים השחור. לאחר מכן חומשו כלי שיט אלו בתותחים, מונו להם מפקדים מהצי הבריטי והם אובטחו על ידי חיילים מחיל הנחתים המלכותי.
השייטת החזיקה בסיסים באנזאלי ובקרסנובודסק ובנוסף סייעה לפעולת קווי האספקה שנעו בין היחידות הקרקעיות הבריטיות בבאקו, פטרובסק שעל החוף המערבי של הים הכספי ופורט אלכסנדרובסק שעל חופו המזרחי. על כלי השיט של השייטת נמנו:
ספינות השייטת סייעו ל במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לואי פאן
לואי פאן (באנגלית, Louis Fan; נולד כפאן שויי ומכונה גם לואיג'י פאן; 13 ביוני 1682 - 28 בפברואר 1753 ) היה האדם הסיני הידוע הראשון שנסע לאירופה, חזר וכתב דיווח ממסעותיו. עם זאת, קדמו לו מייקל שן פו-טונג, ארקדיו הואנג ורבן בר צומה, אבל כולם מתו בניכר במקום לחזור לסין.
ביוגרפיה
פאן נולד בפינגיאו, שאנשי, בשנת 1682. מעט ידוע על חייו ומשפחתו המוקדמים, אך נראה כי בשלב מסוים הוא פגש את המיסיונר הישועי של פיימונטה, אנטוניו פרנצ'סקו ג'וזפה פרובנה, שהמיר אותו לנצרות הקתולית הרומי והטביל אותו כ"לואיג'י" או "לואי".
באותה תקופה, המסדרים הקתוליים השונים בסין היו מעורבים במחלוקת על הלגיטימיות של הפולחן הקונפוציוניזם או פולחן האבות. בינואר 1707 הציג נציג האפיפיור צ'ארלס-תומאס מילארד דה טורנון את הצו של האפיפיור קלמנט ה- X, "סם דעוס אופטימוס" ... לקיסר קנגקסי, האוסר על מתנצרים קתולים להשתתף בטקסים כאלה.
הם הגיעו לליסבון בספטמבר 1708, ופאן פגש את המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל זמן קצר אחר כך. נואל אולי נסע הלאה, אבל פרובנה ופאן נשארו בפורטוגל במשך חודשים ארוכים, והגיעו לרומא רק בפברואר של השנה שלאחר מכן. הוא לא הצליח לשנות את דעתו של קלמנט בנושא הטקסים הסיניים. פאן סייר באיטליה, למד לטינית ותאולוגיה, והצליח לערוך תצפיות רבות ממקור ראשון על היבטים של אירופה מהמאה ה -18, שרק מעט אסייתים קיבלו הזדמנות לעשות לפניו. בשנת 1717 הוסמך ככומר.
בשנת 1718 החליט האפיפיור קלמנט ה- XI להחזיר את פרובנה לסין, ולכן ב־19 במאי 1719 עלו פרובנה ופאן ל"פרנסיסקו חאבייר" בליסבון והפליגו שוב. פרובנה נפטר במהלך ההפלגה, ופאן חזר למקאו לבדו. ממקאו הוא נסע צפונה לבייג'ינג להפגש עם הקיסר קנגשי, פגישה שנערכה ב־11 באוקטובר 1720. שום דיווח על פגישתו עם הקיסר לא שרד, אך פאן כתב דיווח קצר על חוויותיו באירופה, אשר אולי נוצר כדי להשלים את המידע שהעביר לקיסר באופן אישי.
פאן נפטר בבייג'ינג ב־28 בפברואר 1753.
זכויות להט"ב בוייטנאם
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בווייטנאם מתמודדים עם אתגרים משפטיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים היא חוקית בווייטנאם בעוד היסטוריונים מאמינים כי מעולם לא הופללה בהיסטוריה הווייטנאמית. עם זאת, זוגות חד מיניים ומשקי בית שבראשם זוגות חד מיניים אינם זכאים להכרות המשפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים. ב-24 בנובמבר 2015, התאמה מגדרית הוסמכה רשמית בווייטנאם לאחר שהחוק האזרחי משנת 2015 אושר על ידי האספה הלאומית ונכנס לתוקף בינואר 2017.
מצעד הגאווה הראשון של וייטנאם התקיים בהצלחה בבירה האנוי ב-5 באוגוסט 2012. בשנת 2017, מספר ציוני המצעדים במדינה התפרס לכ-35 ערים ומחוזות נוספים במדינה.
בנובמבר 2016, וייטנאם, קוריאה הדרומית, יפן, הפיליפינים, ישראל, תאילנד, מזרח טימור, נפאל, גאורגיה, טורקיה, סרי לנקה ומונגוליה היו למדינות היחידות ביבשת אסיה באו"ם שהצביעו בעד מינוי עצמאי של מומחה להגברת "המודעות לאפליה העומדת בפני קהילת הלהט"ב בעולם ומציאת דרכים להגן על חבריה כראוי".
היסטוריה
בעוד שרוב הדיווחים ההיסטוריים הווייטנאמיים עד לעידן המודרני עוסקים ברעיונות הפטריארכליים של הקונפוציאניזם, נוכחותן של פעילויות הומוסקסואליות בווייטנאם נרשמה במשך זמן רב. טקסט משלים לקוד של לה תאן טונג (דוכס בית המלוכה החמישי של שושלת לי) מהמאה ה-15 הזכיר את משפטן של שתי נשים שחיו באותו בית וקיימו יחסים הומוסקסואלים זו עם זו בזמן שבעלה של אחת הנשים נעדר. עם זאת, בזמן משפטן, לא היה אזכור למעשיהן ההומוסקסואלים בעודן הואשמו רק בניאוף. היעדר ביקורת זו תואם את אמונתם של היסטוריונים רבים כי מעשים חד מיניים מעולם לא הופללו בווייטנאם. גיל ההסכמה שווה ל-16 שנים ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
ב-29 בנובמבר 2010, החתונה החד-מינית הזרה הראשונה בווייטנאם נערכה בהאנוי בין אזרח יפני לאירי בעודה עוררה תשומת לב רבה בקהילה הלהט"ב המקומית. חתונה טקסית חד-מינית נוספת בין שני אזרחים וייטנאמים נערכה בהייפונג שבצפון וייטנאם ביוני 2018.
ביולי 2012 הודיע שר המשפטים כי ממשלת וייטנאם החלה בהתייעצות בשאלת הכשרת נישואים חד מיניים. ביוני 2013 הגיש משרד המשפטים הצעת חוק שתסיר את האיסור על נישואים חד מיניים מחוק הנישואין והמשפחה ותעניק זכויות מסוימות לזוגות חד מיניים שחיים יחדיו. האספה הלאומית דנה בכך באוקטובר 2013. ב-24 בספטמבר 2013 הוציאה הממשלה צו המבטל קנסות על קיום נישואים חד מיניים. הצו נכנס לתוקף ב-11 בנובמבר.
עם זאת, בנובמבר 2013 אישרה האספה הלאומית חוקה חדשה בה סעיף 64 בוטל והוחלף בסעיף 36 המגביל הכרה בנישואים עבור זוגות הטרוסקסואלים בלבד באומרו: "לגברים ולנשים יש את הזכות להינשא ולהתגרש. נישואים חייבים לדבוק בעקרונות של התנדבות, פרוגרסיביות, מונוגמיה, שוויון וכבוד הדדי בין בעל ואישה".
ב-27 במאי 2014 הסירה הוועדה לעניינים חברתיים של האספה הלאומית את הצעת החוק שהוגשה על ידי משרד המשפטים בה נכללו הוראות הנותנות מעמד חוקי וחלק מזכויות הכרה עבור זוגות חד מיניים. ב-19 ביוני 2014 אושרה הצעת החוק על ידי האספה הלאומית אשר נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015 בעודה קובעת כי אף על פי שווייטנאם מתירה חתונות חד מיניות סמליות, זוגות חד מיניים אינם מוכרים ואינם מוגנים במסגרת החוק. ההצעה אינה מאפשרת בנוסף הכרה בשותפויות חד מיניות, אף על פי שהנושא היה פתוח לדיון במהלך ישיבות רבות. למרות ביטולה של וייטנאם על איסורם של נישואים חד מיניים, לחוק ישנה השפעה מוגבלת מאוד דה פקטו בעוד אם לא יוכרו הנישואים על ידי המדינה, לא יהיו מוגנים בחוק בנושאים כגון זכויות אישיות וזכויות רכוש. ג'יימי גילן, חוקר סוציולוגיה של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, הצהיר כי הרפיית העמדה של וייטנאם בנושא, "מנוגדת לשכנותיה של כגון סינגפור" בעוד כי הערכתו היא שמדיניות רגועה זו, "תמשוך הכנסות מתיירות כיוון שווייטנאם מנסה לקדם את עצמה כחברה סובלנית וידידותית".
זהות מגדרית
בשנת 2009, פאם לה קיון טרם הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שהוכרה באופן חוקי על ידי הרשויות בווייטנאם כאישה. ככזו, היא הורשה להגדיר מחדש את מינה מזכר לנקבה ולשנות את שמה באופן חוקי. עם זאת, על פי דיווח מעיתון ההפינגטון פוסט, הכרתה הרשמית בוטלה בסוף ינואר 2013.
ב-24 בנובמבר 2015, וייטנאם העבירה חוק לראשונה בנושאי טרנסג'נדריות ברוב של 282–84, המעגן זכויות עבור אזרחים טרנסג'נדרים בעודו מתיר הכרה בהעברת ניתוח להתאמה מגדרית. פעולות אלה היו בעבר בלתי חוקיות במדינה, מה שאילץ וייטנאמים טרנסג'נדרים לנסוע לתאילנד הסמוכה להעברת ניתוח. החוק מאפשר למי שעבר התאמה מגדרית להירשם במין המועדף עליו. החוק נכנס לתוקף בינואר 2017. עבור אכיפת החוק במלואו בפועל, נדרשת העברת הצעת חוק נוספת. הצעת חוק זו מכסה את הדרישות למועמדים להתאמה מגדרית ואת הדרישות למבצעים זאת. בנובמבר 2018, בהרצאה באירוע זכויות טרנסג'נדרים, הודיעו איגוד וייטנאם למדע וטכנולוגיה וראש מחלקת החקיקה במשרד הבריאות, כי האספה הלאומית צפויה לדון בהצעת החוק ב-2020. עם זאת, לאחר השפעות התפשטותה של מגפת הקורונה בווייטנאם באותה שנה, הצעת החוק לא נידונה באספה.
בשנת 2017, משרד הבריאות העריך שאוכלוסיית הטרנסג'נדרים של וייטנאם מונה 270,000-300,000 איש. במרץ 2019, סקר שנערך על ידי עמותות טרנסג'נדריות מקומיות מצא כי ישנם כמעט כ-500,000 טרנסג'נדרים במדינה. מחקר משנת 2018 מצא כי 67.5% מהטרנסג'נדרים שנשאלו סבלו מבעיות פסיכולוגיות, 60% ניסו להתאבד, 23% "נאלצו לקיים יחסי מין עם אחרים", 16% סבלו מאלימות מינית ו-83% חוו השפלה.
שירות צבאי
כל אדם רשאי לשרת בכוחות העממים של וייטנאם ללא קשר לנטייתו המינית, בעוד השירות הצבאי מוגדר כהתנדבותי הן לגברים והן לנשים מגיל 18.
תנאי מחיה
בשנת 2000, הרומן "עולם ללא נשים" של העיתונאי בואי אן טאן היה הספר הווייטנאמי הבדיוני הראשון שעסק בהרחבה במערכות יחסים הומוסקסואליות. ב-2007, הפך הסיפור לסדרת טלוויזיה.
בשנת 2002, התקשורת הממשלתית הכריזה כי הומוסקסואליות היא "רוע חברתי" הדומה לזנות, הימורים ושימוש בסמים בלתי חוקיים והבטיחה שתעביר חקיקה שתאפשר לממשלה להילחם בהומוסקסואליות ולעצור זוגות חד מיניים בעוד פרסומים שונים הצהירו על הומוסקסואליות כמחלה ו-"התנהגות סוטה שאינה עולה בקנה אחד עם המוסר הטוב והמנהגים הוותיקים של וייטנאם". עם זאת, בנובמבר 2002, עיתון הנוער הקומוניסטי "Newspaper" נשא סיפור על הומוסקסואליות שהצהיר כי "ישנם אנשים שנולדו הומוסקסואלים, בדיוק כמו שיש אנשים שנולדו שמאליים".
בספטמבר 2010, "Tuoi Tre Online", מהדורת האינטרנט של העיתון "Tuoi Tre", פרסמה מכתב של קורא בן 18 המתאר את תקופתו הנוקשה להתמודדות עם משפחתו לאחר שגילתה כי הוא הומוסקסואל. המכתב קיבל מאות תגובות תומכות מקוראים אחרים שהובילו את האתר לסיים אותו בראיון עם ד"ר הוין ואן סון, דקאן הפסיכולוגיה באוניברסיטה הפדגוגית של הו צ'י מין סיטי. לאחר קיום האירוע לראשונה, תקשורת ממלכתית גדולה הסכימה כי "הומוסקסואליות היא נורמלית".
בשנת 2013, יוצר הסרטים הווייטנאמי דאנג קואה, הפיק קומדיית מצבים בשם "My Best Gay Friends". הסדרה התפרסמה לאחר מכן באתר יוטיוב שכן שדרנים וייטנאמים לא התכוונו לשדר את הפרקים בשל תוכנם ההומוסקסואלי. קואה הצהיר כי התכוון את התוכנית כדי "להפריך את הסטריאוטיפים הקריקטוריים על הומוסקסואליות". שנה לאחר מכן, הוצא לאור הסרט "המסע האחרון של מאדאם פונג" אשר סיפר על להקה טרנסג'נדרית וייטנאמית בבימויו של ת'אם נגוין ת'י. סרט להט"ב וייטנאמי נוסף אשר הוצא לאור במשך השנים הוא "מציאת פונג" בשנת 2017, דרמת ילדים בבימויו של טראן פוונג טאו וסוואן דובוס.
מחקר משנת 2015 גילה שכ-44% מסטודנטי הלהט"ב הווייטנאמים בגילאי 14–22 התמודדו עם סטיגמה, אפליה ואלימות בשל זהותם. מחקר נוסף משנת 2015 שנערך על ידי ארגון החינוך אונסק"ו מצא כי 19% מהתלמידים תפסו בריונות נגד סטודנטי להט"ב כ-"בלתי מזיקה", 70% מהורי האנוי הצהירו כי לא יאפשרו לילדיהם לדבר עם סטודנטים הומוסקסואלים, וחלקם האמינו כי טיפול המרה יכול לעזור "לרפאם". דו"ח של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) משנת 2014 הראה כי 54% מתלמידי הלהט"ב הצהירו כי בית הספר שלהם אינו מקום בטוח בעבורם בעוד רובם הוגדרו כנושרים. התלמידים הצהירו כי חוו אלימות ושליש חושבים להתאבד, בעוד כמחצית מתוכם ניסו זאת. 85% מהסטודנטים הטרנסג'נדרים הצהירו כי הם נשרו מלימודיהם בגלל תקיפה ובריונות.
שגריר ארצות הברית לשעבר בווייטנאם, טד אוסיוס, היה הומוסקסואל מוצהר וידוע בתמיכתו בזכויות להט"ב בווייטנאם, בעודו השתתף באירועי גאווה מקומיים עם בעלו.
בין 18 בספטמבר 2017 ל-24 בספטמבר התקיים מצעד הגאווה החמישי של הבירה האנוי. האירוע אירח אלפי אנשים, לעומת כ-100 בלבד בציוני הראשון ב-2012 וכלל את מופעה של מלכת הדראג האירית פנטי. ציונו שנה לאחר מכן התקיים בנובמבר 2018, בו השתתפו מעל 1,000 איש. המצעד כולל באופן ייחודי תומכים ומשתתפים הרוכבים על אופניהם עבור קידום זכויות טרנסג'נדרים ונישואים חד מיניים במדינה. מאז, נרשמו למעלה מ-35 אירועים דומים המתקיימים מדי שנה ברחבי וייטנאם בהם בערים הייפונג, תאן הואה, דה נאנג, קווי נהן, נאצ'אנג, ונג טאו, הו צ'י מין סיטי וקאנטחו בעודם משודרים על ידי מספר ערוצי טלוויזיה בבעלות ממשלתית בהם: "VTV4", "VTV6" ו-"VTV9".
רצח הימאים הישראלים בברצלונה
רצח הימאים הישראלים בברצלונה הוא פיגוע חטיפה ורצח אשר התרחש ב-5 באוקטובר 1985. שני ימאים ששירתו באונייה ישראלית שעגנה בנמל ברצלונה שבספרד ירדו לחוף והתפתו להצטרף אל אנשים שהתברר כי היו מחבלים. הם נחטפו, עונו ונרצחו.
הרצח היה חלק משרשרת של פיגועים נגד ישראלים ויהודים בסתיו 1985 (ביום הרצח התרחש גם הפיגוע בראס בורקה). מקצתם נערכו לאחר הפצצת חיל האוויר הישראלי על מפקדות המחבלים בתוניס.
הרצח
ציון אבו, בן 33 מקריית ים ויעקב אבו, בן 32 מחיפה (לא היו קרובי משפחה) שירתו כימאים באוניית המכולות "צים קליפורניה". האונייה נבנתה באיטליה בשנת 1971 ושירתה את חברת צים מ-1976 ועד 1992.
האונייה הפליגה ב-26 בספטמבר 1985 מנמל חיפה בדרכה לארצות הברית. היא עגנה בנמל ברצלונה ב-4 באוקטובר. מספר ימאים מצוות האוניה ובהם ציון אבו ויעקב אבו ירדו לחוף. השניים לא שבו לאונייה. לאחר עיכוב של מספר שעות ממועד ההפלגה המיועד לה הפליגה האונייה לדרכה בלעדיהם. רב-החובל דיווח לפני כן למשטרה המקומית על היעדרותם של השניים.
ב-9 באוקטובר נקראה משטרת ברצלונה לדירה ברחוב ולנסיה מס' 474. השוטרים מצאו בה שתי גופות של גברים שנרצחו ביריות ובדקירות סכין. הגופות זוהו כגופות הימאים. התברר כי הם הוחזקו בדירה, ושם עונו במשך שעות לפני שנרצחו.
יום לפני מציאת הנרצחים צלצל אלמוני בטלפון למשרד סוכנות הידיעות UPA בברצלונה והודיע כי כוח 17 "חיסל מלחים מהספינה הציונית קליפורניה".
לאחר הרצח
חקירת הרצח מצאה שהדירה נשכרה על ידי ירדני בעל אזרחות ספרדית, בשם אוסאמה א-זהיר. הוא העיד כי השכיר את הדירה לירדני אחר. נמצאו ראיות למעורבותו ברצח של אדם שלישי, שהיה מוכר לאינטרפול כטרוריסט. אף נמצאה תמונה שבה נראו הוא ושני הימאים שותים יחד בירה בדירה שבה נרצחו.
העיתון הספרדי "אל פאיס" טען ששלטונות ספרד קבעו כי שני הימאים שנרצחו היו אנשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, כי הם הפליגו במסווה של מלחים כדי להקל על מעברם בין מדינה למדינה, וכי הם יצאו לברצלונה כדי להיפגש עם האנשים שלבסוף רצחו אותם. עוד הועלתה הטענה כי שני הימאים היו אלו ששכרו את הדירה שבה נרצחו.
החקירה שלאחר המוות שניהלו שלטונות ספרד הביאה לעיכוב בהחזרת גופות הנרצחים לישראל. לעיכוב תרמה גם העובדה שבאותה עת לא התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
ב-18 באוקטובר הובאו ארונות שני הנרצחים לישראל בטיסה במטוס ששכרה חברת צים. הם הובאו לקבורה באותו יום בבית הקברות שדה יהושע בחיפה בהלוויה ממלכתית, זה לצד זה. לפני ההלוויה הוצבו ארונותיהם במשך כשעה ברחבת כיכר מאירהוף בעיר. בהלוויה השתתף שר התחבורה חיים קורפו.
ריצוף SOLiD
ריצוף SOLiD (באנגלית: Sequencing by Oligonucleotide Ligation and Detection; ריצוף באמצעות קשירה וזיהוי של אוליגונוקלאוטידים) היא טכנולוגיית Next Generation לריצוף DNA שפותחה על ידי Applied Biosystems והייתה זמינה מסחרית מאז 2008. טכנולוגיה זו משתמשת בקידוד דו בסיסי (2 base encoding) על מנת לרצף ולא על ידי סינתיזה ומאפשרת הפקה של כ-100 ריצופים בקריאה אחת.
שיטה זו, יחד עם שיטות דומות אחרות (כגון Roche-454 pyrosequencing ו-Solexa system), הוזילה משמעותית את עלויות הריצוף. העלות ירדה מ־0.01 דולר לבסיס בשנת 2004 לכמעט פי 100 פחות בשנת 2006. יתרה מזאת, קיבולת הריצוף גדלה
מ-1,000,000 בסיסים למכונה ליום בשנת 2004 ליותר מ-5,000,000,000 בסיסים למכונה ליום בשנת 2009.
בנוסף, קיימים למעלה מ-30 פרסומים שמתארים את השימוש בה לראשונה: בהצבת נוקלאוזום מפרסום של Valouev et al, אנליזת ביטוי גנים ברמת השעתוק של תאי גזע מפרסום של Cloonan et al , אנליזה של תעתיק שלם של תא בודד מפרסום של Tang et al ולבסוף ריצוף מחדש של גנים אנושיים מפרסום של McKernan et al.
אולם שיטה זו ושיטות דומות לה (כלומר שמבוססות על ריצוף על ידי ליגציה) דווחו כבעלי בעיות בריצוף של רצפים פלינדרומים.
כימיה
הרעיון מאחורי השיטה הוא שבהינתן רצף נוקליאוטידים שברצוננו לרצף, תתבצע היברידיזציה בינו לבין אוליגונוקליאוטיד (פרוב) בעל תבנית ידועה באורך 8 בסיסים כך שבכל פעם ירוצפו 2 נוקליאוטידים (למשל: *-AANNNZZZ, כאשר N= יכול להיות כל אחד מ-4 הבסיסים, Z= מייצג בסיס לא ספציפי וה* מייצגת פלואורסצנציה). התבנית מאפשרת למעשה את ההיברידיזציה של בדיוק 2 בסיסים באופן הבא - חלק הNNN מאפשר את הליגציה של 2 הבסיסים ב-256 קומבינציות אפשריות של אותם 2 בסיסים ואחריהם 3 בסיסים כלשהם (4*4*4*4 = NN*N*N*N, כאשר אנו לא מתייחסים לפרמוטציה הפנימית של 2 הבסיסים). חלק ה-ZZZ הם נוקליאוטידים לא ספציפיים, כך שהם יעזרו להתחברות אבל הם לא ספציפיים לנוקליאוטידים כלשהם, וגם הם אילו שקשורים למולקולת הפלואורסצנציה. כפי שניתן לראות בשני האיורים המצורפים משמאל, ישנן 16 פרמוטציות אפשריות של זוג בסיסים לריצוף, ולכל פרמוטציה יש צבע פלואורסצנטי תואם (אדום, כחול, ירוק או צהוב) או במילים אחרות - לכל צבע יש 4 פרובים מתאימים.
התהליך של שיטה זו מחולק לארבעה שלבים:
הכנת ספריית מקטעי דנ"א
בהינתן דגימת דנ"א שהיא רצף המטרה שברצוננו לרצף, מכינים ספריית מקטעים בעזרת פרגמנטציה (יצירת מקטעי דנ"א מדגימת הדנ"א) על ידי שיטות שונות כמו: Nebulization, Sonication או Digestion. הטכנולוגיה מאפשרת שני סוגי ספריות - ספריות רצף יחיד (Single Fragment Library) וספריות דו-רצפים (Mate-Paired Library). כל מקטע דנ"א יהיה מחובר לאדפטורים,P1 וP2, הראשון בתחילת המקטע והשני בסוף המקטע, והם למעשה רצפי נוקליאוטידים ידועים שבהמשך יעזרו להבין מה היא נקודת ההתחלה והסוף של רצף המטרה. הכוונה בMate-Paired Library היא שיש אפשרות למקבל את הריצוף כך ששני מקטעי רצפים באורכים ידועים יהיו מחוברים לשלושה אדפטרים. לבסוף, בספריה משתמשים כדי להכין אוכלוסיות בידיים משובטים בשלב הבא.
הגברה ב-PCR
כל ביד מורכב מהרבה מקטעי דנ"א שמשלימים לאדפטור P1 מה שכמובן מאפשר את ההיברידיזציה בין הביד לבין מקטעי הדנ"א שהכנו בשלב הקודם. כמות הבידים גדולה בהרבה מכמות מקטעי הדנ"א - מה שמאפשר ברמה הסטטיסטית שכל מקטע דנ"א יקשר לביד משלו. לאחר מכן, מתבצע PCR על כל ביד, כך שכל ביד יהיה משובט באותו מקטע דנ"א. מתוך כל הבידים מסננים החוצה את הבידים הריקים שלא נקשרו למקטע דנ"א כך שנשאר רק עם הבידים שכן התחברו למקטע דנ"א ועברו הכפלה בPCR. מהלך זה נעשה על ידי הוספה של בידיים שעשויים מפוליסטרין שנקשרים לאדפטר P2 (כך אוספים את הבידים הנחוצים) ובצנטריפוגה מסננים את הבידים הריקים.
ניתוח הנתונים
ניתוח רצף המטרה מתבצע על ידי קידוד דו-בסיסי. בעזרת הטבלה של צבעי הבסיסים והידיעה של רצף האדפטור P1 ניתן לנתח את רצף המטרה בסיס אחרי בסיס. כדי לוודא שאכן זהו רצף המטרה, ניתן לנתח באותו אופן גם מהצד של האדפטור P2.
חסרונות
אחד החסרונות הידועים של השיטה הוא ברצפים פלינדרומים. הדבר מתבטא כאשר הרצף הפלינדרומי הוא חד גדילי ואז יש לו נטייה להתחבר לעצמו וליצור לולאות, Stem-loops. כך הפרובים לא יוכלו להקשר למקטעי רצפים אילו ולא יהיה ניתן לרצף אותם.
יישומים של השיטה
ההבדלים היחידים בתהליך ריצוף SOLiD עבור כל יישום הם בשלב הראשון של הכנת ספריית קטעי הדנ"א ובשלב האחרון של ניתוח הנתונים.
קנז בן אליפז
קנז הוא דמות מקראית, בנו של אליפז ונכדם של עשו ועדה. לקנז היו ארבעה אחים: תימן, אומר, צפו וגעתם ואח חורג אחד, מפילגשו של אביו, תמנע: עמלק, שהיה אבי העם הראשון שנלחם בעם ישראל.
קנז, ככל הנראה, התגורר בצפון ארץ אדום.
מרגלית עקביא
מרגלית ספיר עקביא (2 בפברואר 1918 – 21 באפריל 2001) הייתה אתלטית, מחנכת, מורה לחינוך גופני, ממציאת ומלקטת משחקים ישראלית. אלופה ושיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה וחברת המשלחת הארצישראלית למשחקים העולמיים לנשים (לונדון 1934).
ביוגרפיה
מרגלית ספיר, בת דב, נולדה ב-2 בפברואר 1918, וב-1924, כשהייתה בת שש, עלתה לארץ ישראל מפולין (באונייה שבה הפליגה הגיע גם המשורר חיים נחמן ביאליק). כבר מילדותה אהבה משחקים וספורט, התחרתה בירושלים והתאמנה בקבוצת מכבי רחובות.
ספיר זכתה לצעוד בטקס הפתיחה של המשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 כחברה במשלחת הארץ ישראלית, אך לבסוף לא השתתפה בשום תחרות.
אלופת ארץ ישראל הראשונה
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה ספיר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, לפני עדה יהודאית ממכבי עתיד תל אביב (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר). מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 30.8 שניות, אחרי רחל סלונימסקי ממכבי עתיד תל אביב (30.5 שניות) ולפני עדה עבוד ממכבי עתיד תל אביב ובהטלת כידון בתוצאה של 19.85 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולאה לדרמן ממכבי תל אביב (23.38 מטר).
שיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה
בתחרות שנערכה ב-4 בינואר 1936 קבעה ספיר שיא ארץ ישראל בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.36 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אסתר חכם (1.41 מטר).
משנות ה-30 פעלה כמורה להתעמלות. לימדה בבתי ספר, בסמינר לוינסקי ובמכללה לחינוך גופני בתל אביב. היא ביקשה להשתמש בשיעוריה במשחקים, ומאחר שלא היו ספרים בעברית בנושא, החליטה לכתוב אותם בעצמה. ספרה הראשון, "משחקים לתלמידים", ובו כ-60 משחקי קריאה וכתיבה, חשבון, ידיעת הארץ, טבע, היסטוריה ועברית, הופיע בהוצאת יזרעאל בשנת תש"א-1941.
המשחקים והלימוד באמצעותם היו לעניין המרכזי בחייה. במרוצת חצי מאה פרסמה 18 ספרים בנושא משחקים, שניים מהם עם בעלה אוריאל עקביא. בהקדמה לספרה השני, "ילקוט משחקים", כתב יוסף מיוחס, מנהל לשכת הנוער במחלקת החינוך של הוועד הלאומי, כי ראוי שילדים ישחקו במשחקיה של עקביא, היודעת "ליצור מצב רוח מרומם ולהפוך את המוני הילדים המשתתפים במשחק לחברה מלוכדת, שמחה, מתפרצת, ואף על פי כן מרוסנת". עקביא הציעה משחקים בתחומים לימודיים שונים – ובספריה ובמספר עיתונים. בין ספריה: "הבה נשחקה", שתורגם לערבית על ידי מחמוד עבאסי (תרגום ששלחה לנשיא מצרים אנוור סאדאת). בשנות ה-60 כתבה להזמנת צה"ל ספר ובו משחקי חברה לגיבוש יחידתי. באותה תקופה שידרה ב"קול ישראל" תוכניות של משחקים, חידונים ובילוי חברתי. ב-1972 הציעה משחקי חברה בתוכנית "למשפחה" בטלוויזיה הישראלית בערבית.
בשנת תשי"ד-1954 זכתה בפרס הוז לספורט על חוברותיה למשחקי תנועה לילדים, בהן "אחת! שתים! שלום!" ו"הבה נשחקה".
עקביא הרבתה להנחות קורסים במשחקים ובפעילות גופנית במסגרת שונות, בהן אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן, בית הספר למדריכי תיירות, אקי"ם והסתדרות המורים.
בנוסף לפרסום משחקים, היא עסקה גם ברקע העיוני של המשחק, כתבה בנושא זה ("המישחק: ערכיו ובעיותיו", תשכ"ז) והשתתפה בסימפוזיונים בחו"ל. על פי אורי דרומי, "גאוותה הייתה על כך שהצליחה לשכנע את עמיתיה בישראל ומחוצה לה לא להוציא אף פעם ילד ממשחק".
מרגלית עקביא הייתה נשואה לפסיכולוג והמחנך אוריאל עקביא, עד למותו ב-1997. בני הזוג היו הורים לשלושה: רני, נעמן ועדן. היא נפטרה ב-21 באפריל 2001, בגיל 83.
קישורים חיצוניים
ממשחקיה:
מינוניים
מינוניים (שם מדעי: Emmelichthyidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים. הם נפוצים באוקיינוסים טרופיים בעיקר סביב האזור האינדו-פסיפי, דרום האוקיינוס השקט ומערב האוקיינוס האטלנטי לרבות הים הקריבי בעומק 100-400 מטרים.
דגים אלה קטנים עד בינוניים באורך 8-72 סנטימטרים. הם בעלי מפרש גבי גדול, סנפירי זנב קטנים ולסתות בשרניות וכמעט חסרות שיניים. מרביתם ניזונים מזואופלנקטון.
בעבר סוגים רבים שויכו למשפחה אך הם נחשבים לבעלי אבולוציה מתכנסת ואינם קרובים אליהם, לרבות הסוג מינון (Spicara) שמשויך כיום לספרוסיים.
משבר תקופת הברונזה המאוחרת
משבר תקופת הברונזה המאוחרת (אנגלית: Late Bronze Age Crisis) או הקריסה של תקופת הברונזה המאוחרת (Late Bronze Age Collapse) הוא מונח במחקר היסטורי וארכאולוגי, המתייחס לתקופת מעבר מתקופת הברונזה המאוחרת לתקופת הברזל, משלהי המאה ה-13 לפנה"ס ועד כמחצית המאה ה-12 לפנה"ס, במזרח התיכון ובאגן הים התיכון. במהלך תקופה זו חרבו אימפריות, ממלכות וערי מדינה רבות, התחוללו בצורות, רעב המוני, נדידת עמים, מלחמות ומהפכות חברתיות, וחלה נסיגה חמורה בסחר בינלאומי, בתרבות החומרית ובכתיבה. ארכאולוגים והיסטוריונים השוו את חומרת המשבר לזו של נפילת האימפריה הרומית במאה החמישית לספירה, שסיימה את העת העתיקה ופתחה את ימי הביניים בהיסטוריה של תרבות המערב.
המשבר מוטט את הסדר החברתי האופייני לתקופת הברונזה, שהתבסס בעיקר על אימפריות גדולות וערי מדינה המקושרות זו לזו בסחר גלובלי. התאוששות מלאה מן המשבר ארכה כמה מאות שנים בראשית תקופת הברזל, ובמהלכה קם במזרח התיכון סדר שונה, המבוסס יותר על ממלכות מקומיות, ביניהן ממלכות ישראל ויהודה בכנען.
הרקע למשבר
לאחר תקופת חורבן חלקי קודמת בסופה של תקופת הברונזה התיכונה, במאה ה-16 לפנה"ס, החלה תקופה של שגשוג בסהר הפורה ובאגן המזרחי של הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת. המשבר בסוף תקופה זו בולט ומפתיע במיוחד על רקע שגשוג זה. ההיסטוריון והארכאולוג הימי האמריקאי כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל כתב על תקופת הברונזה המאוחרת כי הייתה "יוצאת דופן בבריתות, בחקיקה, בדיפלומטיה ובסחר, אשר יצרו את העידן הבינלאומי הראשון בהיסטוריה של העולם".
כתב יתדות על לוחות חרס בלשון האכדית שימש כלינגואה פרנקה לקשרי דיפלומטיה וסחר גלובלי, לא רק במסופוטמיה אלא גם בין שאר ישובי הסהר הפורה. דוגמה מפורסמת היא אוסף המכתבים המכונה מכתבי אל-עמארנה, מן המאה ה-14 לפנה"ס, הכתובים באכדית אף-על-פי שרבים מהם נשלחו ממלכים בכנען אל מלכי מצרים. במכתבים בין שליטים דומים בחשיבותם, הם נהגו לפנות זה אל זה בתוארי קרבה כמו "אחי", "אבי" או "בני". בכמה מקרים הם אכן היו קרובי משפחה באמצעות קשרי נישואין, למשל תושרתה מלך מיתני השיא את אחותו קלו-חיפה לפרעה אמנחותפ השלישי, ולאחריה גם את בתו טאדו-חיפה, שלאחר מות אמנחותפ נישאה לבנו אחנתון. לתכתובת בין המלכים התלוו בדרך-כלל מתנות יקרות ערך, בעיקר זהב, כסף, ארד ונחושת, תכשיטים וחפצי נוי, קערות אבן וקופסאות הובנה, בגדי פשתן, כלי שמן ממותק ובשמים, וכן מרכבות וסוסים. אחד ממכתבי אל עמארנה כולל פירוט בן 241 שורות של מתנות שנשלחו. במכתב שהתגלה בבבל כתוב "זוג אחד של נעלי עור בסגנון הכפתורי, שנשלחו מזמרי-לים מלך מארי לארמון חמורבי מלך בבל... אך הוחזרו לשולח". התעודות מגלות שהשליטים שלחו זה לזה גם מומחים ואומנים, כמו רופאים, פסלים, וסתתי אבן. ציורי פרסקו בסגנון המינואי, שכנראה נעשו על ידי אומנים מכרתים, נמצאו בין השאר באתרי תל אל-דבע במצרים, תל כברי בישראל, אללח' בטורקיה וקטנה בסוריה.
המתנות המתועדות במכתבים היו רק חלק זעיר מנפח הסחר הבינלאומי בים וביבשה, שיצר רשת גלובלית על פני כל הסהר הפורה והאגן המזרחי של הים התיכון עד הים האגאי, ואף ממזרח וממערב להם. עדויות לסחר הימי נמצאו בחפירות תת-ימיות של ספינות טבועות, מהן מפורסמת הספינה הטבועה שנחפרה מול אולו-בורון בחוף הדרומי של טורקיה. טביעת הספינה תוארכה במספר שיטות תיארוך שונות ל-1300 לפנה"ס לערך. אורך הספינה היה כ-15 מטר והיא הייתה מסוגלת לשאת כ-20 טון של מטען. המטען שהתגלה בחפירה היה בעיקר 10 טונות מטילי נחושת; טונה אחת של בדיל (היחס בין כמויות הנחושת והבדיל הוא בקירוב היחס הדרוש לייצור ארד); זכוכית גולמית; עץ הובנה; שנהב פילים והיפופוטמים; ענבר; זהב; ביצי יען; שרף אלה ארצישראלית בקערות כנעניות; פרי מסוגים שונים: בלוטים, שקדים, תאנים, זיתים ורימונים; וכן כלים, כלי-נשק ותכשיטים מוגמרים, ביניהם חרפושית עם שמה של נפרטיטי אשת אחנתון, שסייעה בתיארוך הטביעה. מגוון הסחורות מעיד על מקורותיהן הרבים ועל מגוון היישובים וערי-הנמל שהספינה עגנה בהם: הנחושת מקורה בקפריסין, הזכוכית ממסופוטמיה, ההובנה, הזהב והשנהב ממצרים, השרף מכנען, וכלי הנשק מיוון. הבדיל, כמו גם לפיס לזולי בצורות שונות, הגיעו במקורם ממרחק של אלפי קילומטרים, מאזור בדח'שאן שבאפגניסטן של היום. הם הובלו בשיירות על גב חמורים למסופוטמיה, משם בעיקר במעלה נהר הפרת לעיר אמר, משם שוב דרך היבשה מערבה לעיר הנמל אוגרית, וממנה לשאר ערי הנמל של הים התיכון.
מכרות הבדיל, החיוני לייצור ארד, היו מעטים ומרוחקים במיוחד. הארכאולוג וההיסטוריון האמריקאי אריק ה. קליין, בספרו על המשבר, מסתמך על הארכאולוגיות הבריטיות סוזאן שראט מאוניברסיטת שפילד וקרול בל בטענה כי חשיבותו הכלכלית והמדינית של הבדיל בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה דומה לחשיבות הנפט במאות ה-20 וה-21 לספירה. מטרתה העיקרית של התפשטות האימפריה החתית דרומה לסוריה הייתה ככל הנראה ההשתלטות על נתיב הסחר בבדיל האפגניסטני מאמר לאוגרית. באשור הפך הבדיל לאמצעי תשלום בנוסף על סחורה, בדומה למתכות יקרות כמו כסף וזהב, ולמנגנון עיקרי של מימון ונטילת הלוואות. השאלה מניין הגיע הבדיל נשאלת פעמים רבות במחקר הארכאולוגי של תקופת הברונזה, עד כי זכתה לכינוי "שאלת הבדיל" ("the tin question"). שיטות מודרניות מנסות לאמת מקורות עתיקים של בדיל באמצעות הרכב איזוטופים של המתכת, ואולם עד כה לא אותר מקור משמעותי יותר מאלו שבאפגניסטן, ובאזורים סמוכים במרכז אסיה.
עדויות לחורבן
שכבות חורבן הן שכבות ארכאולוגיות אשר בדרך-כלל קלות לזיהוי באתרים ארכאולוגים, למשל לפי ההצטברות של בניינים חרבים ושרופים. ואולם לעיתים קרובות קשה לתארך את שכבת החורבן בשולי הדיוק הדרושים, וקשה אף יותר לברר מי היו האחראים לחורבן. לפיכך נדרש לפעמים מחקר רב על-מנת להראות שחורבן מסוים אכן אירע בתקופת משבר קצרה יחסית במאה ה-12 לפנה"ס. בשל אותה בעיה, וכן עקב ההבדלים בין אתרים ארכאולוגיים שונים, קשה גם להשתמש בתיארוך כדי לשחזר את סדרם הכרונולוגי של החורבנות במהלכה של תקופת המשבר. לאחר המשבר עצמו, אובדן ידע הכתיבה וחורבן ארכיונים וספריות פגעו אף הם בתיעוד המאורעות.
באנטוליה
האימפריה החתית הייתה בשיא כוחה במאה ה-13 לפנה"ס, סיפחה את מלכויות ארזווה במערב אנטוליה ומיתני בצפון מסופוטמיה, ובשנת 1259 לפנה"ס חתמה על הסכם שלום עם האימפריה המצרית, לאחר שהקרב ביניהן בקדש הסתיים ללא הכרעה. עוד בסוף המאה ה-13 ואף בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, נראה כי המלך החתי האחרון שופילוליומש השני ניצח בקרב ימי את ממלכת אלשיה העשירה, והצליח להפוך אותה לוסאלית של האימפריה.
ואולם שכבת חורבן המתוארכת לראשית המאה ה-12 לפנה"ס באתר הארכאולוגי של חתושש, עיר הבירה של האימפריה, מראה כי היא חרבה בשרפה גדולה, ולא יושבה שוב. לא ברור אם האחראים לחורבן היו הקאסקים או, לפי טענת רעמסס השלישי, אחד מגויי הים, אולי הפריגים, או אף התקוממות מקומית. אחת הכתובות האחרונות שנמצאו בחתושש מאזכרת שלושה מסעות מלחמה שערך שופילוליומש השני לחוף הים התיכון לעצירת גויי הים, אך ניתן להסיק שהם לא צלחו. האימפריה לא התאוששה מחורבן זה ונעלמה מעל במת ההיסטוריה. בתקופת הברזל קמו באזור ממלכות שנקראו במחקר ניאו חתיות עקב שימושן בגרסה לווית של כתב ההירוגליפים החתי, אף שמבחינה אתנית הן כנראה לא היו חתיות, ועוצמתן מעולם לא השתוותה לזו של האימפריה החתית של תקופת הברונזה.
שכבות חורבן המתוארכות לתקופת המשבר נמצאו גם באלג'הויוק, מרסין, טרסוס, טרויה וערים נוספות באנטוליה. באתר תל היסרליק המזוהה כיום עם טרויה בסיפורי האיליאדה והאודיסיאה, השכבה המסומנת VI חרבה בסביבות שנת 1300 לפנה"ס, ככל הנראה ברעידת אדמה. היא נבנתה מיד שוב כשכבה VIIa, המזוהה כיום כעיר הנזכרת במקורות החתיים בני-זמנה בשם ווילושה, והיא גם המקושרת בדרך-כלל עם סיפור מלחמת טרויה. לפי הממצאים בתל חרבה שכבה זאת בשרפה כתוצאה ממלחמה, ב-1190 או ב-1183 לפנה"ס, ונשארה חרבה במשך למעלה מחצי מאה, עד אשר הוקמה שוב בשנת 1120 לפנה"ס לערך כשכבה VIIb1 על ידי מתיישבים מיוון. אך גם גורל שכבה זו והשכבה שמעליה VIIb2 לא שפר עליהן, והן חרבו, ככל הנראה בשרפות, במאה ה-11 לפנה"ס.
ביוון העתיקה
יוון של התקופה המיקנית התבססה על "כלכלת ארמונות", שבמסגרתה ישב כל מלך או שליט מקומי בארמון, תכופות מבוצר, קיבל לידיו את מרבית התוצרת החקלאית וההכנסה של האזור, וחילק אותה מחדש בין אצולת הלוחמים שלו.
גם בעיר טירינס הסמוכה נמצאו עדויות לחורבן ברעידת אדמה במאה ה-13 לפנה"ס, שלאחריה אמנם נבנתה העיר מחדש, אך אוכלוסייתה קטנה מאוד, אולי כתוצאה ממחסור במזון או פגיעה במסחר. בעיר תבאי נבזז הארמון מספר פעמים במהלך המאה ה-12 לפנה"ס, ולבסוף חרב בשרפה. העיר פילוס חרבה לחלוטין בשנת 1180 לערך בשרפה כה קשה, שגרמה להתכת תכשיטי זהב. נמצאו בה לוחות כתב המדווחים על הצבת שומרים לאורך החוף, אך הארכאולוגים חלוקים ביניהם אם יש בכך עדות להתקפה מן הים על ידי גויי הים. פלישת היוונים הדורים מצפון אף היא הוצעה כגורמת לחורבן. ארמונות מיקנים שחרבו בתקופת המשבר נמצאו גם במידאה, דימיני , קריסה , אורכומנוס , מנלאיון , ובאתרים ארכאולוגיים נוספים. באתרים אחרים לא נמצאו סימני חורבן, אך היישוב בהם פסק בתקופת המשבר.
שכבות חורבן מתקופת המשבר נמצאו גם בשתי ערים באי כרתים: קנוסוס וקידוניה. גם בכמה איים נוספים במרחב האגאי, כמו מילוס, סיפנוס, נקסוס וסלמיס נמצאו סימני חורבן ונטישה.
ביוון נמשכה ההתאוששות מן המשבר תקופה ארוכה יותר: כ-400 שנה של עוני ובערות שכיום נקראים תקופת החושך או "ימי הביניים" של יוון העתיקה. השימוש בכתב ליניארי ב', הכתב היווני של תקופת הברונזה המאוחרת, נעלם מן הממצא הארכאולוגי, ונראה שהוא נשכח לחלוטין. במשך תקופת החושך כונו חומות הארמונות החרבים "קיקלופיות", שכן אנשים סברו שרק ענקים היו מסוגלים להציב אבנים כה גדולות.
בקפריסין
ממלכת אלשיה, הנזכרת בתעודות רבות מתקופת הברונזה המאוחרת כמעצמת סחר ימי ויצואנית חשובה של נחושת, שכנה לדעת מרבית הארכאולוגים כיום באי קפריסין. משלוחים גדולים וסדירים של מטילי נחושת בספינות מאלשיה למצרים מדווחים בתעודות מצריות. למשל, באחד ממכתבי אל-עמארנה מן המאה ה-14 לפנה"ס מתנצל מלך אלשיה בפני המלך המצרי, על ששלח לו הפעם "רק" 500 כיכרות נחושת, מחמת מגפה הפוקדת את ממלכתו.
שכבות חורבן מתקופת המשבר נמצאו בקפריסין באתרים הארכאולוגיים של כתיון, אנקומי וסינטה. המוקדמות שבהן מיוחסות על ידי כמה ארכאולוגים להשתלטות האימפריה החתית על הממלכה בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ואולי לפשיטות מיקניות, אך נראה שאלו מן המאה ה-12 וראשית המאה ה-11 לפנה"ס נגרמו על ידי גויי הים. כתובת רעמסס השלישי במקדש במדינת האבו מייחסת את חורבן אלשיה לגויי הים.
באתרים אחרים באי לא נמצאו שכבות חורבן, אך היישוב בהם ננטש בתקופת המשבר. באחד האתרים נמצאו מטמונים שהסתירו ככל הנראה חרשי מתכת באזור, ולא שבו לקחת אותם. אין עדויות מאוחרות יותר לקיומה של אלשיה, ונראה שהיא נפלה. בארכאולוגיה של האי, המשבר מפריד בין שכבה LCII (קפריסאית מאוחרת 2) לשכבה LCIII (קפריסאית מאוחרת 3), המתאפיינת בקדרות בסגנון מיקני וקרוב לוודאי מייצגת השתלטות פליטים מיוון על האי.
בסוריה
בתקופת הברונזה המאוחרת היה האזור, שכיום הוא אזור החוף הצפוני של סוריה, נתון במאבק טריטוריאלי בין האימפריה המצרית, האימפריה החתית ומספר מדינות מסופוטמיות. שכנו בו בעיקר עמים שמיים כמו האמורים והסותו, והיו בו ערים חשובות דוגמת אמר, אוגרית, חלב, אללח', כרכמיש, גבל, קדש, חמה וקטנה.
העיר אוגרית, לחופי הים התיכון, הייתה במשך אלפי שנים עיר נמל משגשגת. בתקופת הברונזה התיכונה הייתה וסאלית של האימפריה המצרית, ובתקופת הברונזה המאוחרת וסאלית של האימפריה החתית, אך תמיד צומת מרכזית של סחר ודיפלומטיה בינלאומית. העיר הייתה גם מרכז תרבות חשוב, והתגלו בה שלוש ספריות שונות, שבהן לוחות חרס רבים הכתובים במספר סוגי כתב שונים, בכללם האלפבית האוגריתי, שבהם נכתבה גם שירה אוגריתית כמו האפוס עלילות בעל וענת. ואולם בראשית המאה ה-12 לפנה"ס חרבה העיר לחלוטין וקיומה נשכח עד גילויה המקרי והחפירות הארכאולוגיות בה במאה ה-20. חופרי אוגרית מצאו בה שכבת חורבן המגיעה לגובה של כשני מטרים בכמה מקומות, עם אפר שרפה וראשי-חץ רבים בין ההריסות. בהתאם לכך נמצאו מספר מכתבים שנשלחו ממנה בתקופת המשבר (ראו פרק התעודות הכתובות), ובהם מכתב המודיע כי היא נבזזה, נשרפה ושארית האוכלוסייה בה סבלה מרעב. ואולם אין במכתבים זיהוי ברור של מחריבי העיר.
העיר אמר הייתה גם היא צומת מסחר חשוב בתקופת הברונזה המאוחרת, תודות למיקומה על העיקול בנהר הפרת. נתיב סחר מרכזי ניקז סחורות ממסופוטמיה במעלה הפרת לאמר, שממנה דרך היבשה לאוגרית על חוף הים התיכון היא הקצרה ביותר. בשנים שלפני המשבר הייתה אמר, בדומה לאוגרית, חלק מן המרחב החתי, ונשלטה על ידי מלכי כרכמיש, וסאלים של האימפריה החתית. אמר חרבה ככל הנראה באותו זמן כמו אוגרית, בשנת 1187 לפנה"ס לערך, ומוערך שהאוכלוסייה סבלה מרעב. הערכה אחרת מתארכת את החורבן כחצי מאה מוקדם יותר, במאה ה-13. זהות המחריבים איננה ברורה, בייחוד אם התאריך המוקדם יותר הוא הנכון, וסביר יותר שהיו מקומיים או אזוריים, למשל חורים או אשורים, ולאו-דווקא גויי הים.
החורבן באללח' מתוארך כיום ל-1300 לפנה"ס בקירוב, וגרם לנטישה כמעט מוחלטת של העיר.
במסופוטמיה
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה מסופוטמיה זירת עימותים בין שלושה כוחות עיקריים: בדרום האימפריה של בבל בשליטת השושלת הכשית, בצפון אימפריית מיתני החזקה, ובמרכז כוחה העולה של אשור. אשור הייתה בתחילה וסאלית של מיתני, אבל בסוף המאה ה-14 לפנה"ס מרדה נגדה, בו-זמנית עם פלישת האימפריה החתית למיתני. מיתני לא הצליחה לעמוד בלחץ הכפול ונעלמה מעל במת ההיסטוריה, אך העלמות זו קודמת בכמה עשרות שנים לתקופה שבדרך-כלל נחשבת לתקופת המשבר.
במאה ה-13 לפנה"ס פנו האשורים דרומה נגד בבל, כבשו אותה, וסיימו את שליטת השושלת הכשית בה. ואולם האשורים סבלו קשות מתככים וממרידות פנימיות. בשנת 1207 לפנה"ס לערך נרצח המלך החזק תוכולתי-נינורתה הראשון בידי בנו, והאשורים נאלצו לסגת מבבל. על בבל הפרוצה השתלטו עילמים, שחיסלו את אחרוני השושלת הכשית, ואף עלו שוב על אשור וכבשו מחדש ערים בנחלתה. אשור הצליחה להימנע מכיבוש עם עלייתו לשלטון בשנת 1115 לפנה"ס של מלך חזק נוסף, תגלת-פלאסר הראשון. אך גם לאחר תקופת שלטונו המשיכה אשור לסבול מתככים פנימיים, ממלחמות אזרחים וממלכים חלשים. רק לאחר תום תקופת המשבר והשלכותיו, במאה ה-8 לפנה"ס עם עלייתו למלוכה של תגלת-פלאסר השלישי, הפכה אשור לאימפריה גלובלית שהשתלטה גם על סוריה ועל ארץ-ישראל.
אזור מסופוטמיה, הרחוק מן הים התיכון, לא סבל ככל הנראה מהתקפות גויי הים בתקופת המשבר, ולא נמצא בו מספר חריג של אירועי חורבן. ואולם מספר עמי נוודים היגרו למקומות רבים במסופוטמיה, והשתלטו על חלק מעריה. מבין עמי מהגרים אלו בולטים הארמים והסותו, והחל מן המאה ה-10 לפנה"ס גם הכשדים, אשר לחמו באשור על השליטה בבבל ובאזורים אחרים במשך שתי מאות. במאה ה-7 לפנה"ס, מלך בבל נבופלאסר ממוצא כשדי, היה זה שכבש לבסוף את נינוה והחריב את האימפריה האשורית.
בכנען
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה כנען, ובכלל זה האזור שכיום שייך ללבנון, תחת שליטת האימפריה המצרית. מלכי ערי המדינה הכנעניות העלו מס לשלטון המצרי, וביקשו את תמיכתו בסכסוכים שביניהן, כמתועד בפירוט במכתבי אל-עמארנה. כנופיות של עפירו פורעי חוק, בעיקר באזורי ההר, ושבטי שסו באזורי המדבר, לא היו בדרך-כלל איום על דרכי הסחר הבינלאומי שעברו במישור החוף, בעמקים ובשפלה. באתר תל אפק, החולש על מעבר אפק בדרך הים, חשפו הארכאולוגים הישראלים משה כוכבי ופרחיה בק את ארמון המושל המצרי שבו נמצא ארכיון מסמכים דיפלומטיים, בכללם מכתב כתוב באכדית מאוגרית משנת 1230 לפנה"ס לערך. שרידי שרפה וראשי חץ שנמצאו תקועים בקירות הארמון רומזים שהוא חרב במהלך קרב, ככל הנראה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, אך זהות המחריבים אינה ידועה.
במספר אתרים ארכאולוגיים נוספים בכנען נמצאו שכבות חורבן מתקופת המשבר, ביניהם תל עכו, בית שאן, מגידו, לכיש, חצור, עקרון, אשדוד, אשקלון, ותל דיר עלא בעבר הירדן. כמו בשאר אתרים במזרח התיכון הקדום, גם באתרי כנען לא ברור בדרך-כלל מהו התאריך המדויק של החורבן, ומי היו המחריבים. כמה מן החורבנות יוחסו להתנחלות השבטים של בני-ישראל בראשות יהושע בן-נון כמתואר בספר יהושע במקרא. ואולם מסע הכיבושים של יהושע שנוי כיום במחלוקת בין הארכאולוגים, גם משום שדווקא את שני החורבנות הבולטים ביותר בסיפור המקראי, ביריחו ובעי, לא ניתן לקשר לאתרים במאה ה-12 לפנה"ס. שכבות החורבן בלכיש ובמגידו מתוארכות כיום ל-1130 לפנה"ס לערך, למעלה ממאה שנה לאחר חורבן חצור ב-1250 לפנה"ס לערך, ולפיכך לא אירעו במהלך שנות חייו של מצביא יחיד. באשדוד, בעקרון ובאשקלון, וכן בגת, השכבות שלאחר תקופת המשבר משויכות להתיישבות הפלשתים, ראייה נסיבתית כי הם האחראים לחורבן. בית שאן, עכו ותל דיר-עלא היו מרכזים של השלטון המצרי בכנען, שלטון שאינו נזכר כלל במקרא.
מאותה תקופה, בעיקר באזורי ההר בארץ-ישראל ובעבר הירדן, מופיעים בסקרים ארכאולוגים מאות יישובים זעירים ופרוזים ("כפרירים"), דוגמת האתר הארכאולוגי בעזבת צרטה. תרבותם החומרית גסה ודלה יחסית, והיא נראית כשלב מעבר הדרגתי מרעייה נוודית להתיישבות קבע חקלאית. בחלקם מופיעים לראשונה המאפיינים המזוהים בתקופה מאוחרת יותר עם תושבי ממלכות ישראל ויהודה, כמו בית ארבעת המרחבים וקנקני שפת צווארון. לפי השערות עדכניות בתחום הארכאולוגיה, היו תושבי כפרים אלו נוודים מקומיים או מעבר הירדן, או פליטי הערים החרבות, שהתיישבו והפכו לחקלאים. מכיוון שלא נמצאה עדיין ראייה ארכאולוגית ישירה שאוכלוסיית כפרים אלו הייתה זהה עם בני ישראל של תקופת השופטים במקרא, הם נקראים לעיתים במחקר "פרוטו-ישראלים". להצעת הארכאולוג המקראי ישראל פינקלשטיין, יובש ובצורת בתקופת המשבר הרחיבו את האזורים שמתחת לקו הצחיחות, ואילצו רועים מאזורי המדבר והערבה להתיישב באזורי ההר, שבהם היו עדיין די משקעים לגידולים חקלאיים.
במצרים
בשנת 1571 לפנה"ס גירש המלך יעחמס הראשון את החיקסוס ממצרים, ונפתח עידן "הממלכה החדשה", שכללה את השושלות ה-18–20. הייתה זו תקופת עושר ועוצמה צבאית אימפריאליסטית, שבחלקה השתרע השלטון המצרי ממסופוטמיה ועד מקורות הנילוס במרכז אפריקה. אחדים מן הפרעונים היו רבי עוצמה במיוחד: חתשפסות פיתחה את סחר החוץ; תחותמס השלישי הביס את ברית מלכי כנען במגידו; אמנחותפ השלישי השתלט על שטחים גדולים בסוריה וכרת בריתות עם ממלכות מיתני, אשור ובבל; רעמסס השני כרת הסכם שלום עם האימפריה החתית, ותקופת שלטונו הצטיינה בשגשוג כלכלי ובמיזמי בנייה גרנדיוזיים. במכתבים שהתגלו מבני הברית של האימפריה, הם תכופות מבקשים מן הפרעונים לשלוח להם זהב, בטענה שהוא נפוץ וזול מאוד במצרים.
ואולם בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, עם תום תקופת מלכותו הארוכה של רעמסס השני, החל להתגבר האיום של גויי הים, הקופה הציבורית התרוקנה, והמסחר הבינלאומי דעך. המרכז השלטוני הוחזר מפר-רעמסס, בירתו המפוארת של רעמסס השני, לממפיס. פרעה מרנפתח, יורשו של רעמסס השני, מתפאר במצבתו כי עצר פלישה למצרים ממערבה, של הלובים ביחד עם השרדנה מגויי הים, ואף פלש בתגובה ללוב. לאחר מות מרנפתח בשנת 1203 לערך, נאבקו מספר פרעונים חלשים על כס המלוכה, עד עלייתו לשלטון של רעמסס השלישי בשנת 1186 לפנה"ס לערך. בשיאו של המשבר, בשנת 1177 לפנה"ס, נחלץ רעמסס השלישי לעצור את פלישה שנייה ומסוכנת יותר של גויי הים למצרים, במקביל בספינות מן הים ומן היבשה, ככל הנראה ממזרח.
מצרים עצמה היא בין האזורים המעטים במזרח התיכון שבהם לא התגלו שכבות חורבן מתקופת המשבר באתרים ארכאולוגיים. עם זאת, מצרים איבדה לחלוטין את כל אזורי השליטה המסורתיים שלה בסוריה ובכנען. לפי תיארוך החורבנות, נראה שלאחר החורבנות הגדולים באנטוליה, בסוריה ובקפריסין בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, הצליחו רעמסס השלישי ורעמסס הרביעי להמשיך ולשלוט לפחות על חלקים מכנען במשך כמה עשרות שנים. ממצאים ארכאולוגיים מתל מגידו רומזים שהם ניסו להסתגל למצב החדש. ואולם עד סופה של המאה ה-12 לפנה"ס הם איבדו את שארית שליטתם גם על אזורים אלו. רעמסס השלישי נרצח ככל הנראה בהפיכת חצר, המלכים שירשו אותו היו ברובם חלשים, שלטונם הוגבל לאזור הנילוס, ואף התרכז במצרים התחתונה. במאה ה-11 לפנה"ס גווע סופית שלטון השושלת ה-20, והשושלת ה-21 שעלתה אחריה שלטה מטאניס. האגיפטולוג האוסטרי מנפרד ביטאק מצא כי לצורך בניית טאניס עשו שימוש משני במבנים של פר-רעמסס הנטושה. מבחינה זו פסקה האימפריה המצרית מלהתקיים, ולא קמה עוד מחדש. במשך תקופת הברזל ערכו שושנק הראשון במאה ה-10 לפנה"ס ונכו השני במאה ה-7 לפנה"ס מסעות מלחמה לכנען, שאף נזכרים במקרא, אך לא הצליחו לשמור על שלטונם שם למשך תקופת זמן כלשהי.
עדות התעודות הכתובות
כתובות רעמסס השלישי במדינת האבו מתארות את מלחמתו בגויי הים שניסו לפלוש למצרים בשנת 1177 לפנה"ס. שמות גויי הים הנזכרים בכתובות הם פלשת, תֶ'כֱּר, שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש. לפי הכתובות, לפני שפלשו גויי הים למצרים הם בזזו את האימפריה החתית, את ארזווה, את קודי, את ממלכת אלשיה, את ממלכת אמורו ואת כרכמיש. כמה מגויי הים מן הכתובת מוזכרים גם בתעודות קודמות ומאוחרות יותר ממצרים, מאוגרית ועוד, וכן מוזכרים בהן עמים נוספים כגון השרדנים והלוקה. לפיכך ישנה מידה מסוימת של קונצנזוס מדעי בין החוקרים שעמים אלו אכן פלשו למספר אזורים של המרחב האגאי, קפריסין, אנטוליה, המזרח התיכון ומצרים, בזמנים שונים במהלך המאות ה-14 עד ה-11 לפנה"ס. ואולם רבים מן החוקרים מעריכים שהכתובות המצריות הגזימו בתיאור עוצמתם ומעלליהם של גויי הים, כדי לפאר עוד יותר את ניצחון רעמסס השלישי עליהם.
התעודות מאוגרית מציירות תמונה שונה במקצת, מעורפלת יותר בתיארוך שלה ובזיהוי המחריבים. באחד המכתבים שנמצא בארמון החרב של אוגרית כותב מלך אוגרית למלך אלשיה שצבאו נשלח אל החתים והצי שלו בלוקה, ובהיעדרם הגיעו שבע ספינות של "האויב", שרפו את עריו וזרעו הרס בארץ. במכתב אחר דורש מלך החתים ממושל אוגרית מידע על האויב "עם הסיקילה, החי בספינות". במכתב המפורסם מכולם מאוגרית נכתב בדרמטיות:.
תכתובות קדומות יותר מסוף המאה ה-13 ומראשית המאה ה-12 לפנה"ס מעידות על משלוחי תבואה ומזון ממצרים ומאוגרית לאימפריה החתית הסובלת מרעב (ראו לעיל: "תמורות באקלים ורעב המוני"). מתעודות אלו מצטייר ששליטי אוגרית, האימפריה החתית, אלשיה, כרכמיש ועוד היו בקשר זה עם זה, וניסו לתאם ביניהם את המאבק ברעב ואת המלחמה בפולשים, אך נכשלו. ואולם הניסיון לחבר את כל המכתבים שהתגלו לתסריט עקבי אחד הוא בעייתי, בעיקר משום שהתיארוך המוחלט שלהם איננו מדויק דיו כדי להבהיר מי מהם מאוחר או מוקדם ממשנהו.
בפפירוס האריס א, שנכתב בתקופת שלטונו של רעמסס הרביעי, ומסכם את תקופת שלטונו של רעמסס השלישי, מתפאר האחרון כי השמיד את גויי הים, שבה אותם, הפכם לחייליו וסיפק להם מזון. ייתכן שסתירות אלו נועדו לתרץ מצב שבו נאלצו הפרעונים להשלים עם התיישבות גויי הים בחלקים רבים של תחום השלטון המצרי, כמו מישור החוף בכנען, ואף לקנות במזון את השלום עמם.
גורמים אפשריים למשבר
היסטוריונים וארכאולוגים מחפשים אחר גורמים למשבר לפחות מאז ראשית המאה ה-20. ואולם במשך מרבית המאה, המחקר התנהל בתחומים נפרדים לפי אזורים שונים. למשל, חתיתולוגים חיפשו אחר גורמים לנפילת האימפריה החתית; חוקרי יוון העתיקה חיפשו גורמים לתקופת המעבר ביוון; ארכאולוגים מקראיים חקרו את התנחלות בני-ישראל באזורי ההר בארץ ישראל, ואת השתלטות הפלשתים על מישור החוף; אגיפטולוגים חקרו את מלחמות מרנפתח ורעמסס השלישי בגויי הים. רק בעשרות השנים האחרונות, ההתקדמות בתחומי הכרונולוגיה ושיטות תיארוך הבהירו שאירועים אלו ורבים אחרים התרחשו כולם באותה תקופה, והם ככל הנראה חלק מאותו תהליך היסטורי. בעקבות התפתחות זאת מקובל כיום לחפש הסברים כלל-אזוריים למשבר.
רעידות אדמה
הארכאולוג הצרפתי קלוד פרדריק-ארמאן שפר, חופר ראשי של אוגרית בשנות ה-30, כבר הציע שרעידות אדמה אחראיות לשכבות החורבן הרבות באגן המזרחי של הים התיכון ובמזרח התיכון הקדום, בפרק הזמן שבין 1225 ל-1175 לפנה"ס. ההיסטוריון האמריקאי רוברט דרוס הציג רשימה של 47 אתרים ארכאולוגיים שחרבו בתקופה זו. אתרים אלו נמצאים באזור פעיל מבחינה סייסמית, וסבלו מרעידות אדמה במשך כל ההיסטוריה שלהם. בנוסף על אוגרית, אתרים אשר לפחות חלק מחוקריהם אבחנו רעידות אדמה כסיבה לפחות לכמה מן החורבנות הם: טרויה, מיקנה, טירינס, מידאה, תבאי, תל מגידו, תל עכו, ותל אשדוד.
עם זאת, באתר עצמו לעיתים קרובות קשה להבדיל בין חורבן כתוצאה מרעידת אדמה לגורמים אחרים, כמו שיטפונות, סחיפה, בנייה גרועה, או פלישה. הגאולוג הישראלי עמוס נור מאוניברסיטת סטנפורד והארכאולוג האמריקני אריק ה. קליין ניתחו את הראיות לרעידות אדמה באתרים שחרבו בפרק זמן זה, ועימתו אותן עם מה שלהערכתם עשוי להיות ראיות לפלישה. מסקנתם היא שכל אחוז מן החורבנות, שלמים או חלקיים, ניתן לייחס ל"סופת רעידות אדמה": תופעה שבה כל רעידת אדמה מגדילה את הסיכוי לרעידות אדמה נוספות לאורך אותו קו העתק פעיל סייסמית. ואולם הם הדגישו שסופת רעידות אדמה כזו, כשלעצמה, לא תגרום להרס החברה, ובוודאי שלא למשבר בכללו.
תמורות באקלים ורעב המוני
בתחילת המאה ה-21 נערכו באגן המזרחי של הים התיכון מספר מחקרים שמדדו את האקלים הקדום של האזור בתקופת הברונזה והברזל, והצביעו על אפשרות של שינוי אקלים בתקופת המשבר, בעיקר יובש ובצורת. אחד מהם הוא מחקר פלינולוגי של דפנה לנגוט, ישראל פינקלשטיין ותומאס ליט בגרגרי אבקת צמחים ששקעו בקרקעית אגם הכנרת וים המלח, אשר תיארך את התקופה היבשה ביותר באקלים של ארץ ישראל באלפי השנים האחרונות לשנים 1250-1100 לפנה"ס, המקבילות לתקופת המשבר. מחקר זה גם איזכר תעודות ארכאולוגיות המספרות על בצורת ורעב המוני מרחבי המזרח התיכון הקדום באותה תקופה (ראו לעיל). מחקר דומה נערך בקפריסין על ידי קבוצת גאולוגים ואקולוגים צרפתיים מן המרכז הלאומי למחקר מדעי, אשר דיווחו על שינוי אקלים ורעב באי בתקופת המשבר. הם דיווחו על תופעה דומה במחקר נוסף בקפריסין ובאתר תל טווייני, מדרום לאוגרית במישור החוף הסורי. השערת השינוי באקלים האזורי גם מסבירה מדוע מצרים סבלה מן הרעב פחות מאשר תרבויות אחרות: החקלאות בה לא הסתמכה על כמות המשקעים במזרח התיכון, אלא על מי הנילוס, שגאותו מושפעת בעיקר מן המשקעים במקורות הנילוס שבמזרח אפריקה.
הארכאולוג הבריטי א. ברנארד קנאפ מאוניברסיטת גלאזגו, והארכאולוג האמריקאי סטראט מאנינג מאוניברסיטת קורנל, במאמר סקירה על הסיבות למשבר שפורסם בשנת 2016, טענו שכל המחקרים שנערכו בנושא, ובכללם גם המחקר של לנגוט ועמיתיה, נערכו ברזולוצית זמן גסה מכדי להסיק מהם מסקנה ספציפית לגבי תקופת המשבר. מחקרי אקלים קדום בעלי רזולוציית זמן מספקת לדעתם אמנם נערכו, אך לא באזור המזרח התיכון ובאגן הים התיכון. אך ב-2023 פרסם צוות בראשות מאנינג, בכתב העת היוקרתי Nature, כי טבעות עץ ערער עתיק מאנטוליה מתארכות בצורת רצופה וקשה במיוחד לשנים 1198 עד 1196 לפנה"ס, בשולי טעות של ±3 שנים. מאנינג ועמיתיו שיערו שבצורת זו עשויה להיות המאורע שמוטט סופית את האימפריה החתית.
מספר תעודות עתיקות שהתגלו מתקופת המשבר או בסמוך לה מדווחות במפורש על מחסור במזון ורעב המוני: באמצע המאה ה-13 לפנה"ס, מלכה חתית כתבה לפרעה רעמסס השני כי "אין עוד תבואה בארצותי", וזמן קצר לאחר מכן שלחו החתים משלחת דיפלומטית למצרים לקנות משלוחי חיטה ושעורה לאנטוליה. מצב זה נמשך גם בסופה של המאה, לפי כתובת של פרעה מרנפתח "ציוויתי לשלוח תבואה באוניות, כדי לשמור בחיים את ארץ החתים", וכן כמה עשורים נוספים לתוך המאה ה-12, לפי תכתובת נוספת שנשלחה מבירת החתים, בכלל זה תעודה אחת השואלת רטורית: "האם לא תדע שיש רעב בארצותי?".
גם מכתבים שנמצאו באוגרית עוסקים במשלוחים דחופים של כמויות גדולות של תבואה לארץ החתים, ובאחד מהם מסיים המלך החתי בהצהרה דרמטית "זהו עניין של חיים ומוות". מלכה האחרון של אוגרית, עמורפי, עוד קיבל מספר מכתבים בנושא משופילוליומש השני, המלך האחרון של האימפריה החתית, בכללם אחד הנוזף בו על איחורו במשלוח הדחוף של מזון, שנים ספורות לפני חורבן שתיהן. מכתב נוסף מאותן שנים שהתגלה באוגרית נשלח מן העיר אמר, ככל הנראה ליליד אמר השוהה באוגרית, ובו נכתב: "יש רעב בביתך. כולנו נמות ברעב. אם לא תחזור במהירות הנה, כולנו נמות ברעב. לא תראה נפש חיה מארצך.".