cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצע מנותק
עציצים מחומרים שונים
בדיני טומאת אוכלים נזכרה הבחנה דומה: עציצים שהשורשים יכולים לעבור דרכם, כגון עציצים העשויים מאדמה או מגללי-בקר, דינם כעציצים נקובים ש"אינם מכשירים את הזרעים". הסיבה היא, כיוון שהשורשים עתידים לחדור את העציץ, הוא נחשב כבר עכשיו כאילו אינו קיים, וכאילו הצמח גדל בתוך גוש עפר באויר.
אמנם, הרמב"ם לא הביא כלל את ההבחנה בין חומרים שונים, וכתב שאין מביאים כלל ביכורים מעץ הגדל בעציץ או בספינה. לפי פסיקה זו אין חשיבות לחומר שממנו נעשה העציץ, עציצים מכל חומר שהוא נחשבים כמחוברים לקרקע רק אם יש בהם נקב.
למעשה, בימינו מתירים מצע מנותק אם הוא עשוי מחומר שאינו סופג נוזלים ואינו מאפשר מעבר של שורשים, כגון פלסטיק או ניילון, או מתכות שונות.
עציץ נקוב על-גבי רצפה
עציץ נקוב המונח על-גבי רצפת אבן - לפי החזון איש נחשב כמנותק מהארץ כיוון שהאבן חוצצת ואינה מאפשרת יניקה, ולפי הרב שלמה זלמן אוירבך דינו כמחובר לארץ כיוון שהרצפה עצמה נחשבת כחלק מהאדמה (כדין כרם על גג הבית בדברי הרא"ש).
אולם עציץ המונח על רצפת בלטות - גם לפי החזון איש נחשב כמחובר לארץ, כי השורשים יכולים לעבור דרכן לאחר מספר שנים שהעציץ נמצא באותו מקום.
ענפים ועלים החורגים מגבולות העציץ
חכמי המשנה סברו, שהצמח יונק לא רק דרך האדמה והשורשים, אלא גם דרך האוויר והעלים. לכן פסקו, שקישוא שגדל בעציץ, ועליו חרגו מגבולות העציץ, נחשב כמחובר לארץ לעניין טהרה. והאחרונים התלבטו בשאלה, האם דין זה תקף גם לגבי מצוות התלויות בארץ. הרב יהודה רוזאניס ואגלי טל פסקו שכן, ומכאן פסק החזון איש, שכדי שהמצע ייחשב למנותק, "יש להיזהר שלא יצאו הנופות והעלים חוץ לעציץ, שאז דינו כמחובר". אולם הרב דוד טביל ממינסק פסק שהדין מיוחד להלכות טומאה.
למעשה, בימינו מתירים מלאכות שביעית בצמחים החורגים מגבולות העציץ, רק אם העציץ נמצא בתוך בית, ויש יריעות ניילון החוצצות בין העלים לבין האדמה.
משטח מנתק
יש שהתירו לגדל בעפר המונח ישירות על-גבי משטח מנתק ללא נקבים, כגון יריעות ניילון, כיוון שהוא מונע יניקה של הצמח מהקרקע. לעומת זאת, יש שהתירו רק בעפר המונח בתוך כלי, כשהכלי מונח על-גבי משטח מנתק. ויש מחמירים עוד יותר ודורשים שיהיו שני משטחים: אחד פרוס על האדמה, ועוד אחד מוגבה כמה סנטימטרים מעליו.
חממות
כאמור, אחת מדרישות ההיתר היא שהמצע המנותק יהיה בתוך "בית". נשאלת השאלה, האם גם חממה נחשבת לבית? במשנה נאמר. מכאן נראה לכאורה שאסור לעשות "בתים" לנטיעות בשנת השמיטה עצמה. זאת בניגוד לספק שנזכר בירושלמי בעניין "אילן שנטעו בתוך הבית". המפרשים הסבירו בכמה דרכים:
מכירת עציצים לנכרים
כיוון שיש כמה ספקות הלכתיים בגידול בעציצים, גם כשהעציצים מונחים על מצע מנתק בתוך חממה, נוהגים בימינו למכור את העציצים לנכרי. בניגוד להיתר המכירה, שבו מוכרים את אדמת ארץ ישראל עצמה לנכרי, כאן מוכרים רק את העציץ הנייד והעפר שבתוכו, ולכן יש יותר מקום להקל בזה משתי סיבות: (א) אין בזה איסור "לא תחנם", (ב) המכירה היא אמיתית ולא פיקטיבית - החקלאי אכן יסכים למכור את העציצים תמורת המחיר המלא שלהם.
אמנם, החזון איש התנגד למכירה זו, מחשש שמא הדבר יביא למכירת המטעים עצמם: "יש חשש גדול, שעל ידי היתר מכירה חלקית זו, של עציצים שאינם נקובים, היתר המכירה יחדור ויתרבה גם לשדות וכרמים, תחילה בגוש קטיף ואחר כך בכל ארץ ישראל... כן גם כאן יאמרו, הנה רבנן דארעא דישראל, כבר התירו פרושים את הדבר, למכור החממות לנכרי על ידי היתר המכירה... החזון איש לא רצה לשמוע בכל זה משום פירצה".
היישום בימינו
בעקבות הדיונים ההלכתיים והחקלאיים בנושא זה, מקובל היום להתיר פעולות חקלאיות במצעים מנותקים בתנאים הבאים: לדעת המתירים את השימוש בשביעית בגידול מצע מנותק, אופן הגידול המיוחד מתיר אפילו פעילות חקלאית האסורה בשנת השמיטה מן התורה, כגון זריעה, שתילה, גיזום ודילול הפרי. אולם ישנן דעות מחמירות הדורשות תנאים נוספים:
על יבול הגדל במצע מנותק לא חלה קדושת שביעית. לכן, מותר לקטוף, למכור ולייצא את היבול הגדל בשיטה זו בשנת השמיטה. ירקות הגדלים על גבי מצע מנותק חייבים בתרומות ומעשרות מספק, ללא ברכה, ומפרישים מהם מעשר עני ומעשר שני. יש לברך על היבול ברכת "בורא פרי האדמה".
גם לדעת המחמירים שלא לזרוע ולשתול על גבי מצע מנותק בשנת השמיטה, מותר במקום הצורך לבצע בו מלאכות המותרות מדרבנן על מנת לשמר את הגידול.
מישל אליו-מארי
מישל אליו-מארי (בצרפתית: Michèle Alliot-Marie; נולדה ב־10 בספטמבר 1946) היא פוליטיקאית צרפתית, ב־14 בנובמבר 2010 מונתה לשרת חוץ של צרפת במקום ברנאר קושנר וכיהנה בתפקיד עד 2011, כאשר התפטרה בשל ביקורת שהופנתה נגדה על קשריה האישיים עם נשיא תוניסיה המודח במהפכה באותה שנה. החליף אותה בתפקיד שר החוץ של צרפת אלן ג'וזפן, שכיהן עד אז כשר ההגנה, בעבר היה גם ראש ממשלת צרפת. משפטנית, אתנולוגית ופוליטולוגית בהכשרתה, מישל אליו-מארי מייצגת את זרם בעל המורשת הגוליסטית בפוליטיקה הצרפתית. כיהנה כשרת הפנים והטריטוריות שמעבר לים וכשרת המשפטים של צרפת בממשלות פיון הראשונות מזמן כהונתו של הנשיא סרקוזי. קודם לכן, כיהנה בימי הממשל של ז'אק שיראק כשרת ההגנה. היא הייתה האשה הראשונה שכיהנה כשרת הגנה. היא הייתה גם האשה הראשונה שכיהנה כשרת הפנים והטריטוריות שמעבר לים של צרפת.
ביוגרפיה
נולדה בוילנב לה רוי, פרבר דרומי של פריז הסמוך לנמל התעופה אורלי. אביה, ברנאר מארי, היה ידוע בזמנו כשופט רוגבי וכראש עיריית ביאריץ, עיר חוף השוכנת בחבל הבסקים הצרפתי בקרבת מפרץ ביסקיה, שבדרום-מערב צרפת.
בעלת שני תוארי דוקטור: במשפטים ובמדע המדינה, וכמו כן בעלת תואר ראשון באתנולוגיה. הייתה מרצה בכירה באוניברסיטה של פריז טרם כניסתה לפוליטיקה המקומית והארצית.
בין השנים 1983–1988 הייתה חברת המועצה העירונית של סיבור, שבאזור ביאריץ. כמו כן הייתה חברת המועצה העירונית של ביאריץ בין השנים 1989–1992. באותן שנים הייתה גם חברת הפרלמנט האירופי. בין השנים 1992–2002 כיהנה כראש עיריית סן-ז'אן-דה-לוז (Saint-Jean-de-Luz).
נבחרה כחברה באספה הלאומית מטעם המפלגה הגוליסטית "אספה למען הרפובליקה" (Rassemblement pour la République) בשנת 1986. בשנים 1993–1995 הייתה שרת הספורט בממשלתו של אדואר בלאדור. ב-1999 נבחרה לעמוד בראש מפלגת "אספה למען רפובליקה" ובכך הייתה לאישה הראשונה שעומדת בראש מפלגה בצרפת. היא הייתה ליושבת ראש המפלגה עד למיזוג בתוך "האיחוד למען תנועה עממית" בשנת 2002.
הייתה לשרת ההגנה הראשונה של צרפת החל מה-7 במאי 2002 ועד לבחירות 2007, אז ניצח ניקולא סרקוזי ואליו-מארי מונתה לשרת הפנים (והטריטוריות שמעבר לים) של צרפת.
זורם
זורם (באנגלית: Fluid) הוא כל חומר העובר מעוות רציף (שינוי צורה מתמשך) תחת מאמץ גזירה.
זורם ימשיך לשנות את צורתו (מעוות רציף) בהפעלת מאמץ גזירה עליו, ושינוי צורה זה מתבטא בתנועת החומר: ה"זרימה". זאת לעומת מוצק, שיהיה נתון לשינוי צורה סופי (מעוות זוויתי קבוע) עם הפעלת מאמץ הגזירה, בהתאם למודול הגזירה שלו.
שינוי הצורה המתמשך בזורם, הוא המהירות היחסית בין שכבות החומר- "גרדיינט המהירות", ומאמץ הגזירה, הוא למעשה החיכוך בין שכבות הזורם בתנועתם היחסית.
ההבחנה בין מוצק לנוזל נעשית בעזרת מספרים חסרי מימד: מספר דבורה או מספר ויסברג.
תחת הגדרת הזורמים נכללים מספר מצבי צבירה: נוזל, גז, פלזמה, ובמידה מסוימת, מוצקים פלסטיים.
תחום מכניקת הזורמים עוסק בתיאור התנהגותם של הזורמים, כתת-תחום במכניקת הרצף.
זורמים נבדלים ביניהם לפי התכונות הראולוגיות שלהם: הקשר בין מאמץ למעוות (דפורמציה). התנהגותו של זורם ניוטוני כפופה ל"חוק הצמיגות של ניוטון", הקובע יחס ישר בין המאמץ לקצב-המעוות, כאשר מקדם היחס (הפרופורציה) נקרא צמיגות. בזורם לא ניוטוני הקשר אינו ליניארי פשוט.
"זורם מושלם" הוא מודל לזורם ללא צמיגות ומקדם הולכה אינסופי. מודל הזורם המושלם מוביל לפיתוח מודל ה"זרימה הפוטנציאלית" המתאר את שדה הזרימה בצורה מתמטית פשוטה יחסית: משוואת לפלס בזרימה תמידית.
זורם סופר-קריטי (תרמודינמיקה)
זורם סופר-קריטי מוגדר כמצב בו החומר מצוי מעל לנקודה הקריטית, ובו אין הבחנה בין פאזות נוזל-גז. הזורם מצוי באזור ימני עליון בדיאגרמת פאזות.
יונה אליאן
יונה אליאן-קשת (נולדה ב-31 במרץ 1950) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית. כלת פרס התיאטרון הישראלי ופרס אמ"י על מפעל חיים.
אליאן, מהשחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי, הנחתה פעמים רבות טקסים רשמיים, לרבות טקס הענקת פרסי ישראל וטקסי יום הזיכרון.
ביוגרפיה
נולדה בשם יונה בלה גליצקי ביפו, בת להורים ניצולי שואה, שנפגשו במחנה עקורים בגרמניה. העידה על עצמה שהייתה שייכת לבני הדור השני שניסה בתחילה להתנער מהמורשת הגלותית:.
את תחילת דרכה בעולם התיאטרון עשתה בחוג הדרמה, בבית הספר עירוני ז' שבתל אביב. מאוחר יותר למדה תיאטרון ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיה, עבדה כדיילת קרקע בנמל תעופה. בשנות ה-70 המוקדמות, החליטה לשנות את שם משפחתה מגליצקי לאליאן, וזאת בהשראת ילדה בשם זה שפגשה במהלך עבודתה כדיילת.
קריירה מקצועית
כשנה לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה, ב-1971, שיחקה בהצגה "ביוגרפיה", שהועלתה בתיאטרון הקאמרי. הפריצה הגדולה שלה לקהל הרחב הייתה שנה אחר-כך, בסרט הקולנוע "נורית" של הבמאי ג'ורג' עובדיה, לצידו של ששי קשת, שלימים נישאה לו.
אליאן שיחקה בהצגות רבות בתיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע ובשנות האלפיים, היא נמנית עם סגל שחקני תיאטרון בית ליסין. היא הרבתה לשתף פעולה על הבמה עם השחקן ששון גבאי ועם המחזאית גורן אגמון. כמו כן העלתה עם בעלה, ששי קשת, את תוכנית הבידור "נוסטלגיה זה לא מה שהיה".
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 נחשבה אליאן גם ככוכבת בקולנוע הישראלי. היא שיחקה בסרטים "הצד השני" (בבימויו של ברוך דינר), "נורית", "The Jerusalem File", "קוראים לי שמיל", "שלושה ואחת", "יהיה טוב סלומוניקו", "יהלומים", "רחוב 60", "יופי של צרות!", "בוא נפוצץ מיליון", "החורף האחרון", "כאסח", "בובה", "תלווה לי את אשתך", "האיטלקים באים"' "כיכר החלומות" ועוד.
בטלוויזיה השתתפה אליאן בשנות השמונים בתוכנית הילדים "שלוש ארבע חמש וחצי" בערוץ הראשון לצד בעלה ששי קשת, והנחתה את המגזינים "משהו מהסרטים", "סטייל", וכן את תוכנית הבוקר בערוץ 2 של טלעד. כמו כן שיחקה בסדרות הטלוויזיה "קסטנר", "האישה האחרת", "דבר על מקום הימצאם", "מרחב ירקון", "זינזאנה" ו"ילדות רעות", ובשנת 2011 שיחקה בסדרה "סימני שאלה" בערוץ 2 של רשת.
מאז 2011 היא משחקת בקומדיית המצבים "סברי מרנן" בערוץ 2 של קשת (ולאחר מכן בקשת 12), כאם המשפחה הספרדית-מזרחית רחל חסון.
ב-2008 הוציאה אליאן יחד עם בעלה, ששי קשת, DVD לילדים בשם "יונה וששי ופנדה וחצי", אשר הוקדש כולו ליצירותיו של חיים נחמן ביאליק.
ב-2011 השתתפה בסרט הקולנוע "הערת שוליים".
מאז שלהי שנת 2017 מעלה מופע בידור עם בעלה ששי קשת, לרגל 45 שנות נישואיהם, בשם "עדיין נשואים?" בניהולו המוזיקלי של בנם אריאל.
בשנת 2023 השתתפה בסדרה "יהלומים" בנטפליקס.
חיים אישיים
בנה, אריאל קשת-אליאן, הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי שניגן במשך תקופה בקלידים בלהקת "בוטן מתוק בקרקס" והוא חבר להקת הבלוז "פול טראנק", והיה בן זוגה לשעבר של הזמרת גל דה פז. בתה, מאי קשת היא שחקנית, שנישאה באוקטובר 2021 לתסריטאי והבמאי טל רוזנטל, בנו של מיקי רוזנטל.
קישורים חיצוניים
כתבות
שעת שיא
שעת שיא היא פרק זמן במהלך היממה בו ערוצי תחבורה עמוסים במיוחד. מדובר בדרך כלל בזמן שבו מרבית האוכלוסייה נעה אל או ממקום העבודה/לימודים שלה.
בדרך כלל, מדובר ביותר משעה ביום: שעות שיא מתרחשות בין 6 ו-10 בבוקר, ובין 3 אחרי הצהריים ל-7 בערב. תחבורה ציבורית פועלת לעיתים קרובות בתדירות גבוהה יותר במהלך שעות השיא; ועם זאת, לעיתים קרובות התחבורה הציבורית סובלת מעומס יתר בשעות אלו.
להקלת העומס בשעת השיא, בדרך של פיזור התנועה על פני שעות רבות יותר, הונהג במקומות עבודה רבים זמן גמיש - החלפת שעת התחלה אחידה של יום העבודה בגמישות המאפשרת התחלה במשך טווח של שעות אחדות, כרצון העובד.
נבחרת ניגריה בכדורסל
נבחרת ניגריה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ניגריה.
נבחרת ניגריה היא מהנבחרות החזקות באפריקה בשנים האחרונות. בשנת 2015 היא זכתה לראשונה באליפות אפריקה בכדורסל. ארבע פעמים היא סיימה במקום השני בשנים 1997, 1999, 2003 ו-2017 ושלוש פעמים נוספות היא סיימה במקום השלישי.
נבחרת ניגריה לא הותירה חותם משמעותי ברמה העולמית והשתתפה שלוש פעמים באליפות העולם בכדורסל. הישג השיא שלה בטורניר זה הוא המקום ה-13 ב-1998. נבחרת ניגריה השתתפה 3 פעמים במשחקים האולימפיים. הישג השיא שלה הוא המקום העשירי בשנת 2012 ובשנת 2020.
סגל השחקנים
סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
גיל מרקו שני
גיל מרקו שני (נולד בשנת 1968) הוא צייר ואמן מיצב ישראלי.
ביוגרפיה
שני נולד וגדל בתל אביב, בוגר תיכון חדש בתל אביב, ושירת בצה"ל ביחידת ההסרטה. בוגר תואר ראשון (1994) באמנות מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, לימודי אמנות (1994) בית ספר סלייד ב לונדון, ולימודי עיצוב נעליים בבית ספר Afpic בפריז.
שני חבר סגל ומרצה בכיר במחלקה לאמנות בבצלאל. הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר (2008) ופרס סנדברג לאמנות ישראלית לשנת 2018. ציוריו מצויים בין השאר באוספים של מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ובאוספים פרטיים בארץ ומחוץ לישראל. הוא חי ועובד בתל אביב. ב-2017 נולד בנו לב, בהורות משותפת עם רנן מוסינזון. שני הוא אחיה של המעצבת שרית שני חי.
עבודותיו
ציוריו מתאפיינים בסגנון קווי ושטוח על רקע אחיד, ומיצביו משקפים מצבים יום-יומיים ובנאליים לכאורה, אך מייצרים חוויה המעוררת השתאות וחרדה בו זמנית. "יצירתו של שני נעה בין העבודות הציוריות, הדו-ממדיות, לבין המיצבים התלת־ממדים. הציורים מתאפיינים בקו רצוף וחסכני, מאופק ולא אישי. לעומתם, המיצבים עשירים בפרטים ואוירה, יוצרים סביבה טעונה. לכאורה אלה שני קטבים אך יחד הם בונים את "התיאטרון" המהפנט והמאיים, היפה והמכאיב, הסנטימנטלי והקר של גיל מרקו שני", ציין הצוות שהחליט על הענקת פרס גוטסדינר לשני.
ב-1994 השתתף בתערוכה "טרנזיט" במסגרת "ארט פוקוס", וב-1997 השתתף ב״סדרני נוי” במסגרת התערוכה ״סף” במוזיאון ישראל, אשר אצרה שרית שפירא (ז״ל) ומיזגה בין נוכחות אנושית לחפצי תצוגה.
ב-1999 הציג תערוכת יחיד ״חברות” בגלריית דביר.
ב-2001 שני בנה את המיצב ״ספארי”, במסגרת התערוכה ״הלנה” (עם אבנר בן־גל ואוהד מרומי) בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת־זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
המיצב "אוטובוסים" הוצג במוזיאון ישראל ב-2018. אצרה אותו איה מירון. בבצלאל מציינים כי "זה משיאי יצירתו של שני ומההישגים החשובים בגוף יצירתו העיקבי". בקצה המבואה הריקה של המיצב נמצאת דלת, המובילה אל חדר שמבעדו רואים חלל ובו חונים שני אוטובוסים של תיירים. האוטובוסים נראים שלמים, כאילו נלקחו מן המציאות, אך למעשה הם מלאכותיים, חלקיים ומותאמים לנקודת המבט שמכתיבה הדלת השקופה. ״שנתיים עבודה בשביל פריים אחד”, כך הגדיר שני את התערוכה.
בובה רוסית (סדרת טלוויזיה)
בובה רוסית (באנגלית: Russian Doll) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה שחורה, שנוצרה על ידי נטשה ליון, איימי פולר ולזלי הדלנד. הבכורה שודרה ב־1 בפברואר 2019 ב"נטפליקס".
העלילה עוסקת בנדיה, אישה בשנות השלושים לחייה, המוצאת עצמה לכודה בלולאת זמן, בה היא מתה בנסיבות משתנות ומיד חוזרת לאותה נקודה בדיוק, שוב ושוב. נדיה, המפקפקת בשפיותה, מחפשת הסבר למצבה ופתרון שיאפשר לה לצאת מן הלולאה, ותוך כדי כך עוברת מסע גילוי עצמי. לצד ליון, מככבים בסדרה גרטה לי, יול וסקז, אליזבת אשלי וצ'ארלי בארנט בתפקידים הראשיים.
העונה הראשונה שלה הייתה מועמדת לשלושה-עשר פרסי אמי, כולל פרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר ופרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר לליון. ב-11 ביוני 2019, "נטפליקס" הזמינה עונה שנייה, שעלתה לשידור ב-20 באפריל 2022.
תקציר העלילה
נדיה וולווקוב היא מהנדסת תוכנה ניו-יורקית צינית ומיזנתרופית. ביום הולדתה ה-36, היא עוזבת מסיבה הנערכת לכבודה, נדרסת על ידי מונית ומתה. היא חוזרת מיד לחדר השירותים במסיבה, כמה שעות קודם לכן. לאחר מכן היא חווה עוד מיתות משונות (בין היתר, היא מועדת במדרגות ושוברת את מפרקתה, נורית למוות בידי האם המאמצת שלה, נקלעת לפיצוץ הנגרם מדליפת גז ועוד) שלאחריהן היא שבה אל השירותים באותה השעה בדיוק. נדיה סבורה בתחילה שנטלה סמים מסוג שאיננו רגילה אליו. בייאושה, היא בוחנת השערות פרועות יותר ויותר לגבי המתרחש, הנעות מאובדן שפיותה ועד לאפשרות שהבניין בו נערכה המסיבה רדוף רוחות.
במחצית העונה היא נתקלת באלן זאברי, צעיר גמלוני ותמהוני הלכוד בלולאה דומה לשלה. ביחד הם מנסים לפענח את המתרחש. תוך כדי כך, כל אחד מהם נחשף לחיי השני: נדיה מבינה שאלן מכור לשליטה גמורה בחייו ומתקשה בהתנהגות חברתית מקובלת, בעוד שהוא רואה שהיא אנוכית, מנוכרת וסובלת מאובדנות. לבסוף, הם מבינים שבסיבוב הראשון של לולאת המיתות והתחיות שלהם, נתקלו זה בזו בחנות, ויכלו להציל איש את רעתו. לאחר מוות נוסף, הם מגיעים אל החנות, וכל אחד מהם נתקל בגרסה לא-מודעת של משנהו, כפי שהיו בליל יום ההולדת הראשון. נדיה המקורית גסה ואטומה, ואלן הישן הלום דיכאון. לבסוף, כל אחד מאלו שעברו את הלולאה מצליח להציל את האחר מבין אלו שלא נכנסו אליה. שני הזוגות, כל אחד ביקום מקביל אחר, נקלעים לאותה תהלוכת תחפושות, וקווי הזמן מתלכדים: שתי הנדיות נוטלות פנס, ואז מגיחה אחת בראש התהלוכה.
פיתוח
ב-20 בספטמבר 2017, הוכרז שנטפליקס נתנה להפקת הסדרה אור ירוק לעונה הראשונה שתכלול שמונה פרקים. הסדרה נוצרה על ידי נטשה ליון, איימי פולר ולסלי הדלנד, שגם שימשו כמפיקות בפועל של הסדרה. הדלנד כתבה את התסריט עבור הפרק הראשון, והיא וליון כתבו את שאר התסריטים של הסדרה. חברות ההפקה "Universal Television", "Paper Kite Productions", "Jax Media", ו-"3 Arts Entertainment" היו מעורבות בתהליך ההפקה. ב-14 בדצמבר 2018, הוכרז שבכורת הסדרה תתקיים ב-1 בפברואר 2019.
ליהוק
לצד ההכרזה הראשונית על הזמנת הפקת הסדרה, אושר שנטשה ליון תהיה כוכבת הסדרה הראשית. לצד ההכרזה על תאריך הבכורה, אושר שגרטה לי, יול וסקז, אליזבת אשלי וצ'ארלי בארנט הצטרפו לצוות השחקנים הראשי ושקלואי סביני, דאשה פולנקו, ברנדן סקסטון השלישי, רבקה הנדרסון, ג'רמי לואל בוב, ריטש ראג'אן וג'וסלין ביו יופיעו בהופעות אורח.
צילומים
צילומי העונה הראשונה התקיימו ב-22 בפברואר 2018 בניו יורק סיטי. צילומי העונה השנייה תוכננו למרץ 2020, אולם נדחו בעקבות מגפת הקורונה והחלו רק שנה לאחר מכן, במרץ 2021.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
צוות אוויר
תעופה אזרחית
בתעופה האזרחית מופעל המטוס על ידי צוות מטוס (flight crew).
תעופה צבאית
בעוד צוות האוויר חיוני להטסת כלי הטיס, ישנם בעלי מקצועות החיוניים למילוי משימות שונות הקשורות למטוס וייעודו. אלה מכונים בתעופה צבאית צוות עזר אווירי (בראשי תיבות: צע"א; באנגלית: Tactical Crew). הבחנה בין צוות אוויר לצע"א קיימת גם בדירוג שכר. בחיל האוויר הישראלי הונהגה במהלך שנות ה-80 הפרדה בולטת בין המקצועות התומכים לבין מקצועות ההטסה היוקרתיים שנרכשו בקורס הטיס. הפרדה זו נהגתה לצורכי קיצוץ תקציבי (שכן משכורות צ"א גבוהות משמעותית ממשכורות צע"א), ולצורכי הפרדת מעמד. בין ההטבות שנלקחו מאנשי צע"א הייתה הזכות לענוד כנפיים מבד והן הומרו לכנפי מתכת. כיום כנפיהם של כל אנשי צוות האוויר (טייסים ונווטים) הן אחידות, אך שונות משל הצע"א.
סדקית
סִדְקִית או גָּלַנְטֶרְיָה (מצרפתית: Galanterie) הם מוצרי עזר קטנים לתפירה ורקמה כגון חוטים, מחטים, מסרגות, כפתורים, טלאים, אצבעונים וכדומה.
מוצרים אלה נמכרים בחנויות קטנות המתמחות בכך ("חנויות סדקית") ולעיתים על ידי רוכלים. לעיתים נמכרים בחנויות הסדקית (בעיקר בגדולות שבהן) גם חוטי סריגה מצמר ובדים.
בחנויות סדקית נמכרים לעיתים גם אביזרי אופנה כגון גרביים, צעיפים וכפפות.
בעבר היו מצויים רוכלי סדקית שהציעו את סחורתם ללקוחותיהם בבתי הלקוחות. בקרב יהודי השטעטל היו סוחרי סדקית שסבבו עם מרכולתם בין העיירות.
סין (קרואטיה)
סין (בקרואטית: Sinj; באיטלקית: Signo) היא עיר במחוז ספליט-דלמטיה שבקרואטיה. העיר ממוקמת 33 קילומטרים צפונית-מזרחית מהעיר ספליט ו-20 קילומטרים מהגבול עם בוסניה והרצגובינה, בגובה 326 מטרים מעל פני הים. אוכלוסיית העיר מנתה 24,826 בשנת 2011.
היסטוריה
העיר הוקמה בזמן שלטון העות'מאנים בקרואטיה בשנת 1524, שלטון שנמשך עד 1686, התפתחותה הייתה סביב מבצר עתיק שהוקם על ידי העות'מאנים מהמאה ה-16 עד סוף המאה ה-17. כשנכבשה על ידי הוונציאנים, המנזר הפרנציסקני ו"כנסיית גוספא סינסקה" בעיר, הפכו למקום של עלייה לרגל. בשנת 1715 גורש העות'מאני האחרון מהעיר.
לאחר קונגרס וינה בשנת 1815 עד 1918, העיירה הייתה חלק מהמונרכיה האוסטרית (הצד האוסטרי לאחר הפשרה של 1867) בדלמטיה. שמה האיטלקי של העיר (סיןו-Signo) היה בשימוש שנת 1867.
חינוך
בעיר פועלת "הגימנסיה הפרנציסקנית לדקדוק", שהוקמה בשנת 1838 והיא מהראשונים המלמדים דקדוק בקרואטיה.
תרבות ופנאי
מאז שנת 1715 מתקיים בעיר בכל יום ראשון הראשון של חודש אוגוסט, פסטיבל "סינסקה אלקה" המושך אליו מבקרים רבים. הלהקה המקומית "קלאפה סין" (שהוקמה בשנת 1982) היא מהוותיקות בקרואטיה ומתאפיינת בשירה הדלמטית המקורית. הלהקה הופיעה במדינות רבות בשלוש יבשות. אירופה, אמריקה ואפריקה.
קישורים חיצוניים
תמונות מהעיר
יצרים בדם
יצרים בדם (באנגלית: Blood In Blood Out, מוכר גם בשם Bound by Honor) הוא סרט פשע משנת 1993 של הבמאי טיילור האקפורד. הסרט מספר את סיפורם של שלושה בני משפחה מקסיקנים, שגדלו כאחים וחיו בדרך של מסורת משפחתית מהדור הישן - "כוח יותר חזק מהחוק". ברגע אחד הכל נקרע לגזרים, מכריח אותם ללכת לשלוש דרכים שונות. אחד מחפש את האמת בחוק, אחד מבטא את עצמו דרך האומנות והאחר מוצא את הכוח בכלא.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתחילה בתחילת שנות ה-70 במזרח לוס אנג'לס. קרוז קנדלריה (חוסה ברג'ו) ופאקו אגילר (בנג'מין בראט) הם אחים למחצה ממוצא מקסיקני; קרוז הוא בחור עם כישרון יוצא דופן בציור ופאקו הוא מתאגרף שפרש והוא ידוע בכינויו "התרנגול השחור". מיקלו ולקה (דמיאן צ'פה) בן דודו של פאקו, נולד לאבא בהיר עור ממוצא אמריקאי ולאמא מקסיקנית שחומת עור, ולמרות שיש לו את כל הנתונים הפיזיים של המוצא הלבן שלו הוא מרגיש מקסיקני בגופו ובנשמתו. הנתונים הפיזיים של מיקלו, ששונה משל כל חבריו ומשפחתו המקסיקנים, גרמו לו מילדותו להרגיש נחות לידם על אף נסיונותיו להתקבל לחברתם ולהדגיש את מורשתו ההיספנית.
לאחר מריבה קשה עם אביו שחי איתו בלאס וגאס מפר מיקלו את תנאי השחרור על תנאי שלו וחוזר לשכונת נעוריו שם גדל עם אימו, חבריו ומשפחתו המקסיקנים. אמו של מיקלו, לופה, שהיא אחותה הקטנה של דולורס אמו של פאקו, עסוקה יותר בעצמה ובחבר שלה ולכן שולחת את מיקלו לגור בבית משפחתה של דולורס אחותה הגדולה, יחד עם פאקו וקרוז. פאקו וקרוז הם מנהיגי כנופיית הרחוב "ואטוס לוקוס", אליה מעוניין מיקלו להצטרף אבל בתחילה נדחה על ידי פאקו בשל מוצאו הלבן. ערב אחד עדים פאקו, קרוז ומיקלו לניסיון פרובוקציה בשכונתם מצד הכנופיה היריבה "טרס פונטוס", ומיקלו, מתוך ניסיון להוכיח לפאקו שהוא ראוי להצטרף לואטוס לוקוס, תוקף את חברי טרס פונטוס ומבריח אותם. בשל גבורתו הוא מצטרף לכנופיה וקרוז מקעקע על כף ידו את האותיות "VL"- סמלה של הכנופיה. אבל חברי טרס פונטוס מבצעים פעולת תגמול, תופסים את קרוז כשהוא לבדו, מכים אותו ופוגעים קשות בגבו לכל החיים. בתגובה על פעולתם של טרס פונטוס מארגנים מיקלו ופאקו מתקפה על מעוזם של טרס פונטוס, שמידרדרת במהירות לחילופי ירי בין מיקלו לבין מנהיג טרס פונטוס, ספיידר. מיקלו נפצע קשה אבל הורג את ספיידר. ניסיונם של פאקו ומיקלו להתחמק מהמשטרה נכשל והשניים נעצרים. מכאן נפרדות דרכם של השלושה: מיקלו נשלח לבית הכלא סאן קוונטין, פאקו מתגייס לנחתים כבחירה שהוצבה בפניו על פני כניסה לכלא וקרוז הופך להיות צייר שמכור להרואין בשל ניסיונותיו להתמודד עם הכאבים בגבו.
בינתיים בכלא, מיקלו מתקשה להסתגל לחיי היום יום האלימים ובשל חזותו הלבנה הופך למטרה בפני אסירים רבים שמנסים להפוך אותו לעבד מין. חיי היום יום אצל האסירים בכלא מנוהלים על ידי שלוש כנופיות שמייצגות את האינטרסים של כל גזע וגזע בכלא: מיקלו נפגש עם אחד ממנהיגי לה אונדה, אסיר בשם פופאי שמנהל עסקי זנות בתוך הכלא שזיהה אותו מהשכונה בשל הקעקוע שעל ידו. מיקלו מבקש להצטרף ללה אונדה. מונטנה מבהיר למיקלו שכדי להיכנס בתור חבר לכנופיה, הוא חייב להרוג אסיר אחר, ובמקרה שלו הוא ייאלץ להרוג מישהו מחברי המשמר הארי. לאסיר שמיקלו צריך לחסל קוראים אל, שבשל כוחו מצליח לפגוע קשה באסירים השחורים והמקסיקנים. מיקלו מצליח לרכוש את אמונו של אל כעבד מין ובסופו של דבר רוצח אותו. לאחר מכן מצטרף מיקלו ללה אונדה ומשתלט על עסקי ההימורים הבלתי חוקיים בכלא במקום אל. בינתיים, במזרח לוס אנג'לס, קרוז גורם בלי כוונה למותו של אחיו הקטן בן ה-13 חואניטו, שמתעסק עם ציוד ההרואין שלו ומת ממנת יתר. בעקבות המקרה מגורש קרוז מההלוויה של חואניטו ומשפחתו מתכחשת אליו.
כעבור תשע שנים, מצליח מיקלו לקבל שחרור על תנאי, עובר לגור ביחד עם פופאי ומקבל עבודה כפועל במפעל קטן לצמיגים. הוא מגלה שפאקו הפך להיות שוטר במחלק הסמים, ושקרוז נרקומן שאינו מקיים כל קשר עם משפחתו וחייב כספים לסוחרי סמים. ניסיונו של מיקלו להסתגל לחיים שמחוץ לכלא נכשל: המנהל שלו מתגלה כמכור להימורים שלו וגונב לו 1,200 דולר ממשכורתו כדי לכסות על הפסדיו בידיעה שמיקלו לא יכול להתלונן עליו כי הוא אסיר משוחרר על תנאי. כמו כן הוא משוחח עם פאקו ומנסה ולשכנע אותו לחדש את הקשר עם קרוז, אבל פאקו מבהיר לו שקרוז איכזב אותו ובזבז את כישרונו על הסמים ומבחינתו אינו בן משפחתו יותר. הוא מוצא את פופאי מארגן בדירתם פעולת מתקפה על משלוח מזומנים עם עבריין בשם קלאבו, ומתוך ייאוש על כישלונו להסתגל לחיים חוקיים הוא מזהה את ההזדמנות שלו ומצליח להיכנס כשותף בכיר לפעולה ומשאיר את פופאי בחוץ כנקמה על שהבטיח לו חיים טובים מחוץ לכלא אבל סידר אותו. פופאי לא נשאר חייב ומדווח לפאקו באנונימיות על המתקפה שעומדת להתבצע. פאקו, שאינו מודע למעורבותו של מיקלו בפעולה, אורבים לתוקפים וברגע הפעולה יורים לכיוונם. במהלך הפעולה מזהה פאקו את מיקלו מבין התוקפים ומבקש ממנו לעצור ולא לברוח. מיקלו מסרב להישמע לו ובלית ברירה יורה לו פאקו ברגלו ועוצר אותו. מיקלו חוזר לכלא לאחר שרגלו נכרתה ומנתק כל קשר עם פאקו. הוא מתקבל חזרה ללה אונדה כאחד ממנהיגיה הבכירים והופך לשותפו לתא של אחד ממנהיגיה, מג'יק מייק.
בשובו לכלא מבין מיקלו שחוקי המשחק שוב השתנו ובשל שליטתם בשוק הקוקאין בכלא חברי המשמר הארי שולטים בכלא. קרלוס, חבר בלה אונדה מודיע לחבריו בכנופיה שיש לו דרך לחדור לעסקי הקוקאין ולקחת אותם מידי המשמר הארי. מונטנה מסרב לעשות זאת בטענה ש"לה אונדה" נוצרה בשביל לעזור לאנשיה לשרוד בכלא ולא למכור סמים. קרלוס, שנפגע מהחלטתו של מונטנה להשאיר את "לה אונדה" מחוץ לעסקת הסמים, חובר למשמר הארי כנגד סוחרי הסמים של "צבא הגרילה השחור" וכצפוי נרצח על ידם כשמסיים את תפקידו. מונטנה ובונפייד נפגשים לשיחה על המצב ומסכימים ביניהם על שיתוף פעולה. מונטנה מקבל מבונפייד הבטחה להפסקת אש בת חמישה ימים ומקבל הזדמנות ללילה בתא מעצר מחוץ לכלא בו הוא יוכל להיפגש עם ביתו אותה לא ראה מעולם, והלכתו משאיר את מיקלו כאחראי על לה אונדה. בתא המעצר נרצח מונטנה על ידי אסיר שחור, חבר בכנופייתו של בונפייד, לאחר שזה קיבל העתק מזויף של מסרקו של בונפייד ובו הוראה לרצוח את מונטנה. מיקלו ושאר מנהיגי לה אונדה מאיימים בהכרזת מלחמה על צבא הגרילה השחור אבל בתיווכו של פאקו נפגשים לשיחת פיוס עם בונפייד, שמבטיח להם שמעולם לא הורה על רצח מונטנה וטוען כי המסר הגיע מאנשי "המשמר הארי", שביקשו על ידי כך להביא לפרוץ מלחמה בין האסירים השחורים לבין האסירים המקסיקנים. ללא ידיעתו של פאקו מיקלו ובונפייד חותמים על הכרזת מלחמה סמויה נגד חברי המשמר הארי: ערב החג המקסיקני יום המתים חברי לה אונדה וצבא הגרילה השחור פותחים ברצח שיטתי של כל מנהיגי המשמר הארי. מיד לאחר חיסול מנהיגי האסירים הלבנים, פותחים חברי לה אונדה בהנהגתו של מיקלו במהלך דומה כנגד מנהיגי צבא הגרילה השחור עצמם ורוצחים בין היתר את בונפייד. כתוצאה מהפעולות הללו קובעת הנהלת בתי הכלא כי מנהיגי לה אונדה יפוזרו בין בתי כלא שונים ברחבי ארצות הברית. בשיחת הסיכום בין מנהיגי לה אונדה הם קובעים כי הם ינצלו את הפיזור שנכפה עליהם כדי להקים סניפים אחרים של לה אונדה בבתי כלא אחרים ולחזק את כוחה. לאחר השיחה, כשהם נמצאים בתאם המשותף, משמידים ביחד מיקלו ומג'יק מייק סבון ששימש תבנית להכנת דגם המסרק המזויף שנשלח לרוצחו של מונטנה, ומתגלה כי הם אלה שעומדים מאחורי הרצח מתוך הבנה שזוהי הדרך היחידה לשמור על קיומה של לה הונדה- למרות אהבתם והערכתם למונטנה. פאקו, שמאוכזב ממיקלו על כך שניצל אותו ופעל מאחורי גבו, נפגש עמו ומודיע לו על סיום סופי של הקשר המשפחתי ביניהם. במקביל, קרוז מתאחד מחדש עם פאקו ועם משפחתו ומתנקה מהסמים. בסצנת הסיום הוא מראה לפאקו את יצירתו האחרונה: ציור קיר בו הוא הנציח את חייהם ביחד עם מיקלו בכנופיית הרחוב הישנה שלהם בעבר. פאקו מבין כיצד האירועים של אז והתנהגותו המתנשאת כלפי מיקלו הביאו לפעולתו של מיקלו כנגד "טרס פונטוס" ועל ידי כך לשינוי מוחלט של מסלולי חייהם.
פרטים נוספים
הסרט "יצרים בדם" מבוסס על סיפור אמיתי על המאפיה המקסיקנית בכלא "סאן קוונטין" בשלהי שנות ה-50.
יצחק לבני
יצחק לבני (17 באוקטובר 1934 - 12 בפברואר 2017) היה איש תקשורת וסופר ישראלי. שימש עורך "במחנה נח"ל" (בשנים 1956–1961) ועורך "במחנה" (1961–1971), מפקד גלי צה"ל (1968–1974), מנכ"ל רשות השידור (1974–1979), יועץ מיוחד ולאחר מכן יו"ר צוות ההיגוי של ערוץ 2 הניסיוני ויו"ר חברת החדשות של ערוץ 2.
ביוגרפיה
הוא התחיל לעבוד בעיתונות ככתב של במחנה נח"ל, ובשנת 1956 מונה לעורכו.
מפקד גלי צה"ל
באוגוסט 1967 מונה למפקד גלי צה"ל, בנוסף לתפקידו כעורך במחנה. לבני הפך את גלי צה"ל מתחנה שולית יחסית המשדרת מספר שעות קטן ונתונה לאיומי סגירה, לתחנה חיונית, מגוונת ותוססת, המשדרת 24 שעות. הוא שינה את אופייה והיתווה את דרכה. לסגנון של גל"צ, לתלכיד שיצרה ולאנשים שיצאו משורותיה היו במשך השנים השפעה על כלי תקשורת אחרים, ובמידה מסוימת הייתה לה תרומה לישראליות ולתרבותה. הכיוון והסגנון שהתווה לבני בגל"צ קיימים בה עד היום בווריאציות ושינויים שהתחייבו בחילופי השנים, דבר המבטא את חוזק האסכולה שיצר לבני בתחנה. התפישה הייתה שבתחנה צבאית יכול להיות ריבוי תוכניות אזרחיות, פלורליסטיות ומגוונות, ועם מחויבות תרבותית. בתקופתו הוכנסו תוכניות אקטואליה, חברה, תרבות, תעודה, דרמה, דיונים, ריאיונות, שעשועים ופופ. העיקרון היה שאין סתירה בין איכות ומחויבות תרבותית לבין פופולריות והגדלת מספר המאזינים. לבני יזם את מערכת החדשות האזרחית ויומני האקטואליה הארוכים ששודרו מספר פעמים ביום (עד אז כלל לוח השידורים רק יומן צבאי ומגזין אקטואליה). זאת נעשה תוך שמירת אי התלות, אף על פי שמדובר בתחנה צבאית. הוא יזם את ערבי שירי המשוררים (ביאליק, זך, עמיחי וכו') כדי לקרב את השירה הכתובה למושרת. בעקבות ערבים אלה הפכה הלחנת שירי המשוררים למגמה נפוצה. גל"צ הייתה לתחנה ייחודית בסוגה בנוף התקשורת בארץ ואף בעולם. כבר לאחר השלב הראשון בשינויים שהנהיג לבני, כתב העיתונאי דורון רוזנבלום בעיתון "דבר": בהמשך דבריו על לבני, כתב דורון רוזנבלום:
על תקופתו של לבני בגלי-צה"ל כתב פרופ' מנחם מאוטנר במחקר שפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרב-התחומי "פלילים", כי.
מנכ"ל רשות השידור ויו"ר חברת החדשות
ביוני 1970 התמודד לבני על תפקיד מנהל הרדיו והטלוויזיה ברשות השידור, אך לא זכה בתפקיד. בשנת 1974 מונה למנכ"ל רשות השידור. בתקופתו הושם דגש על ריבוי תוכניות בהפקה ישראלית (כ-70% מהתוכניות) ועל שילוב בין איכות לרייטינג. זאת בניגוד לתפישה שכדי להגיע לרייטינג חייבים לרדת למכנה המשותף הנמוך. שודרו תוכניות אקטואליה, דרמה, ריאיונות, סאטירה (כ"ניקוי ראש") ובידור. הודגשו עקרונות השידור הציבורי ונשמרו עצמאות מלחצים פוליטיים וחופש ביטוי. ברדיו יזם לבני את הקמת רשת ג' ובמקביל נערכו שינויים מקיפים, וחל גידול בתוכניות האומר והחדשות ברשת ב'.
ב-1987 ולמשך שש שנים, שימש לבני יועץ מיוחד ולאחר מכן יו"ר צוות ההיגוי של הערוץ השני הניסיוני, לקראת כינון ערוץ 2. בשנות ה-90 כיהן כיו"ר "ועדת לבני" – ועדה ציבורית שמינו שרת התקשורת שולמית אלוני ושר המשפטים דוד ליבאי במטרה לבחון את המבנה והתפקוד של השידור הציבורי. הייתה זאת הראשונה בשורת ועדות שקמו אחריה. המלצות הוועדה משמשות בסיס להצעות שעלו במשך השנים לרפורמה ברשות השידור.
ב-2004 נבחר לבני ליושב ראש הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ 2. ב-2007 הודח מהדירקטוריון, לאחר שניהל מאבק עקרוני בין האינטרס הציבורי לאינטרס הבעלים הפרטיים של זכייניות הערוץ. במסגרת זאת הביע התנגדות למינוי רפי גינת למנכ"ל חברת החדשות, ולאחר מאבק ממושך הצליח למנוע את המינוי. היועץ המשפטי לממשלה הודיע כי הדחתו לקתה בפגמים מהותיים.
מסוף שנות ה-70 הגיש את התוכנית האישית בת השעה "בין שישי לשבת - שיחה בשניים", בליל שבת ב־23:00 ברשת ב' של קול ישראל. התוכנית מוקדשת לשיחה עם דמות מתחומי התרבות, הספרות, הפוליטיקה, המדע ותחומים אחרים. התוכנית נוגעת במהותי, בתהליכי, באנושי, במה שאינו חולף מיד. השאלות יכולות להיות קשות, אך הנוסח והנעימה הם של שיחה נינוחה, עם הומור וחמימות. בשנות ה-90 הנחה בטלוויזיה החינוכית את סדרת התוכניות "אסכולה", שעסקה בלשון העברית.
תפקידים נוספים
לבני מילא שורה של תפקידים ציבוריים ובכלל זה נשיא המועצה לארץ ישראל יפה, יושב ראש חבר השופטים של פרס ספיר (2009-2005), ראש המכון לתרגום ספרות עברית וקידום ספרות עברית לשפות זרות ויו"ר "מילים ודמויות" – פרויקט שמקיים ראיונות עומק מצולמים באורך מספר שעות כל אחד, עם גדולי הסופרים וההוגים היהודיים בעולם, כפיליפ רות, סול בלו, עמוס עוז ואחרים.
כתיבה
בצעירותו היה חבר בקבוצה הספרותית "לקראת" שהייתה קבוצת המשוררים והסופרים הראשונה של דור המדינה, והוציאה את כתב העת הספרותי "לקראת", שבו פרסמו נתן זך, יהודה עמיחי ודוד אבידן את יצירותיהם הראשונות. לבני פרסם סיפורים ב"לקראת" ובמקומות אחרים.
בשנותיו האחרונות עסק בכתיבת רומן, חומר החיים, שקטעים ממנו ראו אור לראשונה במדור הספרות של "מעריב" בשנות השמונים, בעריכת אלאונורה לב, ובהמשך גם באכסניות ספרותיות אחרות, כגון ברבעון "סימן קריאה" ובמדור הספרות של "ידיעות אחרונות". בשנת 2015 התפרסם הספר "קטעים מתוך חומר החיים" אסופה של 29 קטעים קצרים, אשר זכה לביקורות חיוביות. איל מגד כינה את הספר "נס ספרותי שעולה מן האַין", בעוד שעמרי הרצוג כינה את לבני "אמן של פרופורציות, של משחק תקריב...התנועה בין הזעיר לבין הענק, בין הקרוב והאינטימי לבין העצום והמסתורי, הופכת קטעים רבים בקובץ למרהיבים, באופן שאמנות פלסטית יכולה להיות מרהיבה". לספר נוספה אחרית דבר מאת אלאונורה לב, שגם בחרה וערכה את הקטעים. הספר זיכה את לבני בפרס לסופרים בראשית דרכם.
חיים אישיים
בשנת 1958 נשא לבני לאישה את המשוררת דליה רביקוביץ, אך השניים נפרדו כעבור שלוש שנים. למרות זאת, לבני ורביקוביץ נותרו חברים קרובים במשך עשרות שנים, עד יומה האחרון של רביקוביץ. לאחר מכן התחתן עם אתי לבני, עורכת דין שהייתה חברת הכנסת ה-16, ולהם שלושה ילדים, בהם רמי לבני, פעיל חברתי ופוליטי ממייסדי התנועה הירוקה, והשופט יונתן לבני.
עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה בכניסה לביתו ברחוב בורוכוב 1.
איוואן קוז'דוב
איוואן ניקיטוביץ' קוֹזֶ'דוּבּ (רוסית: Иван Никитович Кожедуб; 8 ביוני 1920 - 12 באוגוסט 1991), טייס ואלוף הפלות סובייטי ממוצא אוקראיני שהפיל 62 מטוסי אויב. מגיבורי מלחמת העולם השנייה וגיבור ברית המועצות שלוש פעמים.
קורות חיים
קוז'דוב נולד בכפר אוברז'ייבקה שבאוקראינה, כבן הצעיר מבין חמישה אחים. ב-1940 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לכימיה "שוסטקה". לאחר שהתגייס לצבא האדום, אובחן כבעל כישורי טיסה מצוינים והושאר כמדריך בבית הספר הצבאי לטיסה "צ'וגוייב", שם אימן טייסים סובייטים צעירים רבים.
הוא חש כי כישרונו יבוא ליתר ביטוי בחזית, והגיש בקשה להעברה לטייסת קרב. בחודש מרץ 1943 הוצב לטייסת מטוסי לאבוצ'קין La-5 והחל משרת כטייס קרב בדיוויזיית מטוסי הקרב מס' 302.
הוא שירת בכוחות אוויר, אשר סיפקו סיוע למספר חזיתות סובייטיות - וורונז', הערבה, החזית האוקראינית השנייה והחזית הבלארוסית הראשונה - במהלך השלבים המאוחרים של המלחמה, ביצע מגוון של תפקידים, והגיע לדרגת סגן מפקד רגימנט מטוסי קרב.
ב-2 במאי 1944 קיבל קוז'דוב מטוס לאבוצ'קין La-5F (מס' גוף 14), שהכסף לבנייתו נתרם על ידי דבוראי בשם ב.ב. קונייב ממחוז סטלינגרד. המטוס נקרא על שם אחיינו של הדבוראי, גיבור ברית המועצות סגן-אלוף קונייב, שנהרג בתחילת המלחמה. קוז'דוב החשיב מטוס זה כבר מזל במיוחד ומתוך 8 ההפלות שלו במטוס זה, חמש היו של מטוסי פוקה-וולף Fw 190 שנחשבו ליריב קשה.
קוז'דוב נחשב לאלוף ההפלות הסובייטי הטוב ביותר במלחמה, והוא מזוהה בעיקר עם מטוס ה-La-7 שנהג להטיס. מטוס זה, מס' 27, שרד את המלחמה ומוצג במוזיאון מונינו. הוא מחזיק גם בשיא ההפלות המוכחות מבין כל טייסי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
באפריל 1951 מונה למפקד הדיוויזיה האווירית מס' 324 שנשלחה לסין להשתתף במלחמת קוריאה, בצד הצפון קוריאני. במלחמה זו הוא לא הורשה לטוס טיסות מבצעיות. לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד הכוחות האוויריים במחוז הצבאי של מוסקבה. בשנת 1971 הועבר לשרת במטה הכללי של חיל האוויר הסובייטי ובשנת 1978 פרש למעשה מהשירות הצבאי, למרות שבאופן רשמי נשאר רשום כחבר בצוות המפקחים הכללים של משרד ההגנה, וכהוקרה על פועלו במלחמה הועלה לדרגת מרשל של חיל האוויר בשנת 1985.
איוון קוז'דוב נפטר ב-8 באוגוסט 1991 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פרסים ודרגות כבוד
שמאל|ממוזער|180px|מבט צד של מטוס La-5F מס' 14 המפורסם של קוז'דוב
הפלות
להלן רשימת המטוסים שהפיל קוז'דוב:
מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל
מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria Francisca de Bragança; 22 באפריל 1800 - 4 בספטמבר 1834), הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
ביוגרפיה
מריה פרנסיסקה נולדה ב-22 באפריל 1800 בקואלוז', לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. עם כיבוש פורטוגל על ידי צבאות נפוליאון בשנת 1807 בעקבות סירובה להשתתף באמברגו על בריטניה, נמלטה המשפחה המלכותית וכל הממשלה הפורטוגלית למושבה ברזיל, שם התיישבו בריו דה ז'ניירו.
ב-22 בספטמבר 1816 התחתנה מריה פרנסיסקה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ממנו נולדו לה 3 בנים. בשנת 1830 נולדה לגיסה פרננדו השביעי, מלך ספרד בתו הבכורה איזבלה, ומכיוון שלא היו לו בנים, ביקש פרננדו להוריש לה את המלוכה. הקורטס המליץ על ויתור על החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה, אולם, הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, בעלה קרלוס. קרלוס לא פעל רבות למען זכותו לכתר, אולם מריה פרנסיסקה ואחותה מריה תרזה, נסיכת ביירה פעלו רבות לשם כך, ובעקבות כך נשלחו קרלוס ומשפחתו במרץ 1833 לפורטוגל.
מיקל לחרסה
מיקל לחרסה (בספרדית: Mikel Lejarza; נולד ב-1947) הוא סוכן בסקי לשעבר של סוכנות הריגול הספרדית. בתחילת שנות ה-70 הסתנן, מטעם סוכנות הריגול הספרדית, לארגון הטרור אט"א, שם תיפקד כסוכן כפול. לחרסה הגיע לדרגה בכירה בארגון והודות לכך נעצרו בשנת 1975 רבים מחברי אט"א, כולל המנהיגים הבכירים ונמנעה, ככל הנראה, סדרה של פיגועים מתוכננים וכן בריחה מסיבית של טרוריסטים מבית סוהר בעיר סגוביה.
מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל
ביוגרפיה
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכיו של קרלוס גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה. לאחר מפלתו של אחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1834 נמלטו קרלוס ומריה פרנסיסקה לאנגליה, שם הציעה הממשלה לקרלוס קצבה שנתית של 30 אלף לירות שטרלינג, אם יתכחש לטענותיו ולא יחזור לספרד או לפורטוגל, אך קרלוס סירב לכך בהחלטיות. ביולי הוא עבר לצרפת, וב-4 בספטמבר 1834 מתה מריה פרנסיסקה באלברסטוק, המפשייר, אנגליה.
מיקל לחרסה
אט"א הבטיח נקמה ואף נקבע מחיר על ראשו של מיקל לחרסה. בארץ הבסקים הופצו תמונותיו והוא נמנה ברשימת החיסול של הארגון עד 24 במרץ 2006 (התאריך שבו נכנסה לתוקף הפסקת האש הסופית של אט"א).
בשנת 2004 הופק סרט קולנוע בשם "El Lobo" (בספרדית: הזאב) על תולדות חייו.
מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל
משפחתה
ב-22 בספטמבר 1816 התחתנה מריה פרנסיסקה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, ממנו נולדו לה 3 בנים:
דוב בער צאמבער
הרב דב בער צאמבער (צוֹמְבֶּר; בגרמנית: Bernhard Zomber; תקפ"א-תרמ"ד 1821–1884) היה רב חוקר ודיין בעיר ברלין.
ביוגרפיה
בשנת תרל"א (1871) מונה למורה ראשי ללימודי התלמוד בבית המדרש לרבנים בברלין [אולם בפועל בית המדרש לא נפתח עד שנת תרל"ד (1874)].
כתביו
בשנת תר"כ הוציא לאור לראשונה [יחד עם אפרים הערץ] את ספר שיטה מקובצת על מסכת נדרים, הקדמתו והגהותיו לספר זה נדפסו גם במהדורות הבאות של הספר.
בשנת תרכ"ד (1864) הוציא לאור מכת"י הלכות פסחים לרבי יצחק אבן גיאת, עם ביאור דבר הלכה.
בשנת תרכ"ז (1867) הדפיס קונטרס בשם "מאמר על פירוש רש"י להמסכתות נדרים ומועד קטן" להוכיח כי פירוש רש"י למסכת מועד קטן הוא אכן מאת רש"י.
בשנת תר"ל (1870) הדפיס קונטרס בשם "מורה דרך" להוכיח את ייחוסו של פירוש רש"י על מסכת מועד קטן. הרב נתן נטע רבינוביץ השיב על דבריו בקונטרס "מורה המורה".
כתבים נוספים ממנו נדפסו בכתבי העת של אותה תקופה, כגון המגיד.
ג'קי רובינסון
ג'ק רוזוולט "ג'קי" רובינסון (באנגלית: Jack Roosevelt "Jackie" Robinson; 31 בינואר 1919 – 24 באוקטובר 1972) היה שחקן בייסבול אמריקאי. ב-1947 הפך רובינסון לשחקן השחור הראשון במייג'ור ליג בייסבול (MLB). הופעת הבכורה של רובינסון עבור קבוצת ברוקלין דודג'רס הביאה לסיום 60 שנות הפרדת שחקנים לפי צבע עורם וסימנה את הסרת "מחסום הגזע" בבייסבול.
ביוגרפיה
רובינסון נולד בקיירו שבג'ורג'יה אך ב-1920 המשפחה עברה לפסדינה שבקליפורניה אחרי שאביו נטש את המשפחה. לאחר סיום התיכון למד רובינסון בפסדינה ג'וניור קולג'. ב-1940 הוא עבר ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) והיה חבר בנבחרות הבייסבול, פוטבול, כדורסל ואתלטיקה קלה. ב-1942 גויס רובינסון לצבא. ב-1945 אחרי שהשתחרר מהצבא, הצטרף רובינסון לליגת השחורים ושיחק עבור הקנזס סיטי מונרכס בקנזס סיטי שבמיזורי.
בסוף השנה חתם על חוזה בברוקלין דודג'רס. את רובינסון החתים בראנץ' ריקי, המנג'ר של הדודג'רס לאחר ראיון ממושך וחילופי דברים שזכו לפרסום. ריקי שאל את רובינסון האם יוכל להישאר שליו לנוכח מתקפות גזעניות, רובינסון השיב בשאלה, "האם אתה מחפש כושי שיפחד להילחם חזרה?" וריקי ענה לו שהוא מחפש מישהו שיהיה אמיץ מספיק בשביל לא להחזיר מלחמה. לאחר שרובינסון הסכים לתנאים הוא צורף ב-1946 לקבוצת הבת של הדודג'רס מליגת המשנה, מונטריאול רויאלס. עונה לאחר מכן הצטרף לקבוצה הבכירה. ב-15 באפריל 1947 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת ה-MLB במשחק הביתי נגד בוסטון ברייבס.
במהלך קריירת הבייסבול שלו סבל רובינסון מהתקפות גזעניות מילוליות ופיזיות. הנהלת הדודג'רס ומאמנה נתנו גיבוי לרובינסון חרף מחאות שחקנים במועדון, כמו כן איימה הליגה להשעות שחקנים מקבוצות יריבות אם יחרימו את המשחקים מול רובינסון.
בשנתו הראשונה בליגה הוא נבחר לשחקן הטירון (רוקי) הטוב ביותר מטעם עיתון הספורט "ספורטינג ניוז" וגם זכה בפרס שחקן הטירון הטוב ביותר, שחילקה הליגה עצמה בפעם הראשונה. כעבור שנתיים, ב-1949 הוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של הנשיונל ליג. רובינסון השתתף שש פעמים בסדרת הגמר של הליגה, הוורלד סיריס, ושש שנים ברציפות הוא נבחר לקבוצת הכוכבים של הליגה (All Stars). ב-1962 צורף רובינסון להיכל התהילה של ה-MLB.
ב-15 באפריל 1997, 50 שנה אחרי הופעת הבכורה שלו, הוציאה ה-MLB את מספר חולצתו של רובינסון, 42, משימוש בכל הקבוצות כאות כבוד על הישגיו.
הסרט 42 מספר את סיפורו.
על שמו של רובינסון נקרא הכביש המחבר את הרבעים ברוקלין וקווינס בעיר ניו יורק.
לילי מייסקי
לילי מייסקי (באנגלית: Lily Maisky, נולדה ב-28 ביולי 1987) היא פסנתרנית צרפתייה.
ילדות ונעורים
בין 2001 ל-2005 הייתה תלמידה בבית הספר למוזיקה ע"ש פרסל, שם למדה גם נגינת ג'אז.
קריירה
מייסקי יצאה לסיורי קונצרטים ברחבי אירופה ובמזרח הרחוק והופיעה בפסטיבלי מוזיקה רבים, בהם פסטיבל ורבייה, "פרוג'טו מרתה ארחריץ'", "שלזוויג הולשטיין", "יוליאן רחלין וידידיו" והפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית באוטרכט, הולנד.
מייסקי הקליטה כמה תקליטורים לדויטשה גרמופון ול-EMT, וביצועיה משודרים לעיתים קרובות בתחנות רדיו באירופה ובאסיה. היא נהנית מנגינת מוזיקה קאמרית כמו גם מנגינת סולו ומופיעה בקביעות בנגינת דואו עם מישה מייסקי.
קבלה
ביקורת מוזיקה, פסטיבל אדינבורו
"הסקוטסמן"
"הסנדיי טיימס"
די ולט
"זוּדְדוֹיְטֶשה צֵייְטוּנְג"
"מדריך למוזיקה", בהתייחס לתקליטור EMI של פרוג'טו מרתה ארחריץ'.
תומאס שטרונץ
תומאס שטרונץ (בגרמנית: Thomas Strunz, נולד ב-25 באפריל 1968 בדיסבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בעמדת הקשר האחורי. שטרונץ שיחק 12 שנים בבונדסליגה, בעיקר בבאיירן מינכן ובשטוטגרט, והיה חלק מזכייתה של נבחרת גרמניה ביורו 1996.
קריירת מועדונים
שטרונץ שיחק בקבוצת הנוער של דיסבורג, וממנה עלה לבוגרים בשנת 1986. בדיסבורג צבר שטרונץ 94 הופעות והבקיע 30 שערים.
בשנת 1995 חזר שטרונץ לבאיירן מינכן, והחל לקצור הצלחות ותארים. כבר בעונתו הראשונה זכה בגביע אופ"א בשנת 1996, לאחר ניצחון כפול בגמר על בורדו. שטרונץ שיחק חמש עונות בקדנציה השנייה בבאיירן מינכן, בהן לבד מגביע אופ"א, זכה בארבע אליפויות, שני גביעים מקומיים וארבעה גביעי הליגה הגרמנית, והיה חלק מהקבוצה שהגיעה לגמר ליגת האלופות 1999 והפסידה למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, אך לא שיחק בגמר. בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה מיעט לשחק עקב פציעות טורדניות, ונאלץ לפרוש בסוף שנת 2000, בגיל 32.
קריירה בינלאומית
לשטרונץ 41 הופעות במדים הלאומיים. שטרונץ ייצג את גרמניה במונדיאל 1994, ולקח חלק בזכייה הגרמנית בטורניר יורו 1996, כאשר בדרך אל הזכייה הבקיע פנדל בבעיטות הכרעה נגד נבחרת אנגליה בחצי הגמר.
לאחר הפרישה
שטרונץ שימש כמנכ"ל בוולפסבורג בשנת 2005, פוטר מהתפקיד כעבור שנה. בהמשך הועסק באותו תפקיד על ידי רוט-וייס אסן, ופוטר גם משם. כיום שטרונץ מועסק בפרשנות כדורגל בערוץ ספורט 1 הגרמני.
חיים אישיים
אשתו של שטרונץ, קלאודיה, עזבה אותו לטובת שטפן אפנברג, חברו לבאיירן מינכן ולנבחרת גרמניה.
תארים
עם נבחרת גרמניה:
מטה גזפרום
מטה גזפרום הוא גורד שחקים במוסקבה (ברחוב נמטקינה 16). הבניין הוזמן בשנת 1992 ובנייתו הושלמה ב-1995. גורד השחקים, מהווה אובייקט אדריכלי דומיננטי במתחם הבניינים של גזפרום במוסקבה ומופיע לעיתים קרובות במסגרות הסיקור החדשותי כסמל של החברה.
הבניין תוכנן על ידי בית המלאכה מספר 12 (בהנהלת מ.י. בלניה) ובוצע על ידי חברת Mosproject. ראש הצוות הוא האדריכל ו.י. חאווין והמהנדס ו.ב. קרגנוב.
מלבד הבניין הראשי, במטה יש גם מבנה רפואי (משרת את עובדי החברה), מתחם ספורט (כולל גם מגרש טניס ובריכת שחייה), מתחם מסעדות, אולם קונצרטים וחנויות. בצמוד לו ממוקם בניין נפרד המשמש כמטה גזפרום בנק (משרד ראשי) ובתי מלון.
צסק"א מוסקבה במפעלים האירופיים
צסק"א מוסקבה הוא מועדון כדורגל רוסי, שמרבה להופיע במפעלים האירופיים והוא מועדון הכדורגל הראשון בפדרציה הרוסית שזכה בתואר אירופי, לאחר שזכה בגביע אופ"א בעונת 2005.
בעונת 2020/2021 צסק"א השתתפה בפעם ה־19 ברציפות במפעלים האירופיים, הישג שיא בקרב קבוצות כדורגל רוסיות.
היסטוריה
משחקה הראשון באירופה נערך ב-1971 נגד גלאטסראיי עליה גברה בתוצאה 0:3 ו-1:1 (3:1 בסיכום הכללי). היא לא הגיעה להישגים כלשהם בתקופת ברית המועצות והעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בעונת 1993 וחזרה על כך גם בעונת 2004/2005 שגם הייתה העונה המוצלחת ביותר בתולדותיה באירופה כשזכתה בגביע אופ"א.
בעונת 2018/19 אוהדים היו מעורבים בתקרית לא נעימה ברכבת התחתית של רומא, כשעשרה אוהדים נפצעו ואחד מהם איבד את רגלו, לקראת משחק חוץ נגד רומא במסגרת ליגת האלופות. בפתח עונת 2019/2020 צסק"א הגיעה למאזן של 3 הפסדים רצופים בשלב הבתים של הליגה האירופית, הקבוצה הרוסית הראשונה שמגיעה למאזן עגום כזה. גם בעונת 2020/2021 לא הצליחה העפיל לפלייאוף כשסיימה במקום האחרון בבית שלה בליגה האירופית, עם מאזן של 3 שוויוניות ו־3 הפסדים והייתה הקבוצה הרוסית הראשונה שלא ניצחה אף משחק בשלב הבתים בליגה האירופית. בכך לא העפילה לפלייאוף המפעלים האירופיים עונה שלישית ברציפות.
כובשים מצטיינים
להלן השחקנים הניצבים בראש טבלת כובשי השערים במדי צסק"א במפעלים האירופיים, נכון ל-3 בדצמבר 2020:
אסתרליין יקירתי
אסתרליין יקירתי הוא ספר, הכולל חליפת מכתבים שכתבו זה לזה שמואל יוסף עגנון ורעייתו אסתר מרכס-עגנון בשנים 1924–1931. המכתבים קובצו יחד בידי אמונה ירון, בתם של בני הזוג, שגם הוסיפה בתחילת הספר ביוגרפיה של משפחת עגנון בתקופת חליפת המכתבים. הספר יצא לאור בשנת 1983 בהוצאת שוקן.
במכתבים מתוארים אירועים רבים שחוו עגנון ומשפחתו, שריפת הבית וכתבי יד שטרם ראו אור בבאד הומבורג בשנת תרפ"ד, רעידת האדמה שפגעה בביתם בירושלים בשנת תרפ"ז, השוד שערכו פורעים ערבים בביתם בתלפיות במאורעות תרפ"ט וסיום כתיבת שלושה כרכים ראשונים של כתבי עגנון והוצאתם לאור בגרמניה.
המכתבים ששלח עגנון לאשתו מביעים את הגעגועים שחש אליה ואל משפחתו. חלק מהמכתבים היו ארוכים בעלי סגנון אופייני לכותב, "עברית עגנונית", וחלקם קצר ואישי
על מציאת המכתבים סיפרה אמונה ירון:
זווית הקבלה
בגאומטריה היפרבולית, זווית ההקבלה (באנגלית: Angle of parallelism), שסימונה המקובל הוא \Pi(a), היא הזווית בקודקוד אחד של משולש היפרבולי ישר-זווית ששתיים מצלעותיו הן מקבילים אסימפטוטיים. זווית זו תלויה באורך המקטע a שמחבר את הקודקוד של הזווית הישרה עם הקודקוד של זווית ההקבלה.
בהינתן נקודה מחוץ לישר, אם מורידים אנך לישר מהנקודה, אז a הוא המרחק לאורך המקטע האנכי הזה, ו-φ או \Pi(a) היא הזווית הקטנה ביותר בה הקו המשורטט מהקודקוד בזווית הזו אינו חותך את הישר הנתון. מכיוון ששתיים מצלעות המשולש הן מקבילים אסימפטוטיים, מתקיים:
כאשר sinh, cosh, tanh, ו-sech הן פונקציות היפרבוליות ו-gd היא פונקציית גודרמניאן.
היסטוריה
המונח זווית ההקבלה והנוסחאות המקושרות אליו הוצג ופותח בהרחבה ב-1840 בחיבור "חקירות גאומטריות על התאוריה של קווים מקבילים" של המתמטיקאי ניקולאי לובצ'בסקי, ממגלי הגאומטריה הלא-אוקלידית. יאנוש בולאי גילה בנייה גאומטרית אלגנטית ממנה ניתן לגזור את הנוסחה לזווית ההקבלה.
קרל פרידריך גאוס הציג בכתב לא מפורסם קצר "התאוריה של קווים מקבילים" הגדרה זהה; הוא הגדיר ישר מקביל גבולי דרך נקודה מחוץ לישר נתון כחתך בין הישרים שפוגשים את הישר הנתון לישרים שלא פוגשים אותו. באותו חיבור הוא הוכיח גם כי יחס ההקבלה הוא יחס שקילות מעל אוסף הישרים ההיפרבוליים - הווה אומר שהוא חילופי (סימטרית) וטרנזיטיבי. עובדות אלו הן טריוויאליות בגאומטריה אוקלידית, אולם מצריכות הוכחה דקדקנית בגאומטריה אחרת; פרטי ההוכחה טריקיים מאוד, ועשו שימוש ברעיונות המאוחרים יותר של מוריץ פש (Pasch).
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (באנגלית: French and Indian War, בצרפתית: Guerre de la Conquête; "מלחמת הכיבוש") היא מערכה שהתנהלה בצפון אמריקה במשך תשע שנים, מ-1754 עד 1763, במקביל למלחמת שבע השנים באירופה. העימות, שהיה המלחמה הקולוניאלית הרביעית בין ממלכות צרפת ובריטניה, הסתיים בכיבוש בריטי של כל שטחי צרפת החדשה מזרחית לנהר המיסיסיפי, וכן של פלורידה הספרדית. כדי לפצות את בעלת בריתה, ספרד, על אובדנה של פלורידה, ויתרה צרפת על שליטתה בלואיזיאנה הצרפתית בשטח שממערב למיסיסיפי.
מלחמה זו שמה קץ לנוכחות הצרפתית בצפון אמריקה.
שם המלחמה
המלחמה ידועה במספר שמות. בצפון אמריקה הבריטית נקראו המלחמות לרוב על שם המלך ששלט באותה התקופה. המלך המכהן היה אז ג'ורג' השני, ומלחמה אחת כבר נקראה על שמו (מלחמת המלך ג'ורג' בשנות הארבעים של המאה ה-18); כיוון שכך בחרו המתיישבים הבריטיים לקרוא למלחמה על שם אויביהם, ומכאן השם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים". שם זה מקובל בימינו בארצות הברית, אם כי הוא מטעה, משום ששבטים אינדיאנים לחמו בשורות שני הצדדים. היסטוריונים אמריקאים משתמשים בדרך כלל בשם המלחמה האירופאית שהתרחשה באותו הזמן, מלחמת שבע השנים. למלחמה יש עוד מספר שמות בהם משתמשים לעיתים רחוקות יותר, כמו "המלחמה הבין-קולוניאלית הרביעית" או "המלחמה הגדולה למען האימפריה".
בבריטניה ובצרפת אין שם מיוחד לעימות בצפון אמריקה והוא מוכלל בתוך מלחמת שבע השנים. "שבע השנים" מתייחסות לאירועים באירופה, מההכרזה הרשמית על המלחמה בשנת 1756 ועד לחתימת חוזה פריז בשנת 1763. אולם תאריכים אלו אינם מקבילים ללחימה בצפון אמריקה, שם הקרבות בין שתי המעצמות החלו ב-1754, בקרב ז'ומונוויל גלן, והסתיימו עם כיבוש מונטריאול ב-1760.
בקנדה מתייחסים הן דוברי האנגלית והן דוברי הצרפתית למלחמה כ"מלחמת שבע השנים" או "מלחמת הכיבוש" (צרפתית: Guerre de la Conquête), שם שנובע מהעובדה שזוהי המלחמה בה צרפת החדשה (או ליתר דיוק השטחים הצרפתיים בקנדה) נכבשה על ידי הבריטים והפכה לחלק מהאימפריה הבריטית.
צרפת החדשה
במשך למעלה ממאה שנה הקימו הצרפתים את מה שקראו "צרפת החדשה": מושבותיהם בקוויבק (קנדה) ובשפך המיסיסיפי (אזור ניו אורלינס של היום). הם החלו להקים שרשרת יישובים לאורך קו הרי האפלצ'ים, כדי לחבר את המושבות בצפון למושבה שבדרום.