cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סן אנטוניו ספרס
מדי הקבוצה וסמלה
מאז הפכה לסן אנטוניו ספרס ב-1973 צבעי הקבוצה נקבעו לשחור, כסף ולבן. הלוגו המובהק עם המילה "Spurs" בפונט מיוחד עם הלוגו של הדורבן (התרגום של המילה דורבן באנגלית הוא "spur") הפך לסימן ההיכר של הקבוצה במשך שנים רבות. הלוגו ששילב את הצבעים ורוד, כתום וירוק-כחול היה בשימוש עד 2002 ובתחילת עונת צורת הכתב שונתה מכיתוב ישר לקשתי.
הספרס תמיד לבשו מדים שחורים במשחקי החוץ ולבן במשחקי הבית מלבד השנים 1973–1975 בליגת ה-ABA כאשר המדים הביתיים היו תמיד בצבע כסף. עד עונת מדי החוץ הכילו את הכיתוב "San Antonio" בחזית הגופייה בעוד במדים הביתיים הכיתוב אומץ ישירות מלוגו הקבוצה. בין השנים 1973–1982 הכיתוב במדי החוץ היה שחור עם עיטור כסוף. החל מוענת מדי הקבוצה בבית ובחוץ הפכו לזהים כאשר הכיתוב נלקח גם במדי החוץ מהלוגו. שינוי זעיר שכלל תוספת של עיטור שחור למדי החוץ ולבן למדי הבית מעבר לעיטור הכסוף הקיים החל בעונת.
הספרס משתמשים בנעליים ובגרביים שחורים במשחקי החוץ ולבנים בבית. לעיתים במהלך העונה הקבוצה בדומה לקבוצות אחרות ב-NBA משתמשת במדים עם הכיתוב "Los Spurs" כמחווה לקהילה הלטינית בארצות הברית.
שיאים למשחק בודד
נקודות: 71, דייוויד רובינסון מול לוס אנג'לס קליפרס, 24 באפריל 1994.
ריבאונדים: 32, דניס רודמן מול דאלאס מאבריקס, 22 בינואר 1994.
חטיפות: 11, לארי קינון מול קנזס סיטי קינגס, 26 בדצמבר 1976.
חסימות: 12, דייוויד רובינסון מול מינסוטה טימברוולבס, 23 בפברואר 1990.
יחסי אלבניה–הונגריה
יחסי אלבניה–הונגריה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים של אלבניה והונגריה. ההיסטוריה של היחסים הדיפלומטיים של אלבניה והונגריה החלה בשנת 1912, כאשר אלבניה הכריזה על עצמאותה ב-28 בנובמבר 1912.
היסטוריה
מבחינה היסטורית יחסי אלבניה והונגריה היו חזקים בימי הביניים עקב קשרים שושלתיים (ממשל משותף של בית אנז'ו במאה ה-14 ולאחר מכן נישואיהם של אצילים אלבניים רבים אחרים להונגרים), קשרי דת ואינטרסים משותפים, במיוחד מניעת שליטה ונציאנית בחוף הים האדריאטי. להונגריה היה תפקיד משמעותי בהתפתחותה והתפשטותה של הקתוליות באלבניה במאות ה-13 עד ה-15.
שתי המדינות היו תחת שלטון עות'מאני, כאשר הונגרים ואלבנים לחמו כנגד העות'מאנים בנקודות רבות, כולל הברית בין יאנוש הוניאדי לסקנדרבג. במלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, מנהיגי אלבניה הקתולים פיג'ר בוגדני ותומא ראספאסני גייסו את הקתולים והמוסלמים האלבניים בקוסובו למען העניין האוסטרי. לאחר המלחמה הטורקית הגדולה, הונגריה עברה לשליטת בית הבסבורג, ואילו אזורים מיושבים באלבנים נותרו חלק מהאימפריה העות'מאנית וחוו תקופה של התמוטטות כלכלית וחברתית, שבה מספר גדול של קתולים מקוסובו ברחו צפונה כדי להגיע לבודפשט, והאסלאמיזציה הנרחבת עקב העלאות תלולות ביותר במס הסקרים מצד הרשויות העות'מאניות וכן מקרים של המרת דת בכפייה. הקתוליות האלבנית שרדה בהרים בצפון מערב אלבניה בסיוע משמעותי של אנשי דת אוסטרו-הונגרים. בתי ספר קתוליים במימון אוסטרו-הונגרי היו בתי הספר היחידים שבהם האלבנים הצליחו ללמוד בשפת האם שלהם בתקופת השלטון העות'מאני, וכתוצאה מכך רבים מתלמידיהם תרמו להופעת הלאומיות האלבנית, וכך גם כמה אינטלקטואלים הונגרים כמו פרנץ נופצ'ה.
אוסטרו-הונגריה הייתה תומכת מפתח בעצמאות אלבנית והתנגדה לניסיונות של מדינות סלאביות לשלוט בארצות אלבניות. הסיוע הדיפלומטי האוסטרו-הונגרי היה קריטי לגירוש הצבאות הסרבים והמונטנגרים מדורש ושקודר בשנת 1912. לאחר עצמאות אלבניה התחתן זוגו הראשון, מלך אלבניה עם אישה הונגרית. בתחילת המאה ה-20 חלקו אלבניה והונגריה מצב בו מספר רב של אלבנים והונגרים התגוררו מחוץ לגבולותיהם החדשים, ושתי המדינות חוו את עלייתם של תנועות בלתי-רדנטיסטיות שמטרתן להקים את הונגריה הגדולה ואלבניה הגדולה, אך נתקלו בהתנגדותן של מדינות הסביבה. במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי המדינות היו חלק ממדינות הציר, ואחרי המלחמה היו בשליטת המפלגות הקומוניסטיות ובעלות ברית למוסקבה. יחסי אלבניה–הונגריה נותקו לאחר הפיצול הסובייטי-אלבני, אך חודשו לאחר נפילת הקומוניזם.
גרגוריוס החמישה עשר
גרגוריוס החמישה עשר (בלטינית: Gregorio PP. XV) היה אפיפיור מ-9 בפברואר 1621 עד ליום מותו ב-8 ביולי 1623.
חייו
נולד בבולוניה (אז במדינת האפיפיור) כאלסנדרו לודוביסי (Alessandro Ludovisi), אחד משבעת ילדיהם של פומפאו לודוביסי (Pompeo Ludovisi), רוזן סמוג'ה (Samoggia), כיום סאווינו (Savigno) בנפת בולוניה וקמילה ביאנקיני (Camilla Bianchini). הוא למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא שנוהלה בידי הישועים והשלים את לימודיו לתואר במשפט הקאנוני ובמשפט הרומי באוניברסיטת בולוניה ביוני 1576. תחילה עסק כמשפטן בשירות האפיפיור ברומא, ואין כל עדות שהוא עבר הסמכה לכהונה. אבל מכיוון שבמרץ 1612 מינה אותו האפיפיור פאולוס החמישי כארכיבישוף של בולוניה, יש להניח כי הוסמך לכמורה, וב-1 במאי של אותה שנה הוא הוסמך כבישוף.
באוגוסט 1616 שלח אותו האפיפיור כנונציו לדוכסות סבויה על מנת לתווך במחלוקת שבין קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה לפליפה השלישי, מלך ספרד בנושא מרקיזות מונפראטו (Marchesato di Monferrato) שבשליטת בית גונזגה ממנטובה. ב-19 בספטמבר 1616 מינה אותו פאולוס לכומר קרדינלי. ב-3 בדצמבר 1618 קיבל את כובע החשמן, והכנסייה ברומא שיועדה לו בתוקף תפקיד זה הייתה סנטה מריה אין טרנספונטינה (Santa Maria in Traspontina). החשמן לודוביסי נשאר במקום מושבו בבולוניה עד מותו של האפיפיור פאולוס החמישי כשנסע לרומא להשתתף בקונקלאווה שבה נבחר כאפיפיור.
כבר שנבחר, ובעיקר תחת השפעתו של החשמן בורגזה, הוא הבין שבגילו המתקדם (הוא היה אז בן 67), ובמצב בריאותו המעורער, הוא יהיה זקוק לאדם נמרץ שבו יוכל לשים את מבטחו שיסייע לו בניהול הכנסייה. אחיינו, לודוביקו לודוביסי, צעיר בן 25, נראה לו כאדם המתאים, ולמרות הסיכון שיואשם בנפוטיזם, הוא מינה אותו לחשמן שלושה ימים לאחר שנבחר כאפיפיור. באותו יום הוא גם מינה את אחיו הצעיר אורציו, אביו של לודוביקו, למפקד צבא האפיפיור (Capitano generale della Chiesa).
האחיין לודוביקו לא אכזב את דודו האפיפיור. האנציקלופדיה הקתולית מודה ש. גם גרגוריוס לא טמן את ידו בצלחת וסידר למשפחת לודוביסי שתי דוכסויות, אחת עבור אחיו אורציו, שקיבל תואר "אציל רומאי" (Nobile Romano) ודוכס פיאנו רומאנו (Fiano Romano) ב-1621, והשנייה דוכסות צגארולו (Zagarolo) שנקנתה ממשפחת קולונה על ידי אחיינו לודוביקו לודוביסי ב-1622. אחיין נוסף ניקולו הוכתר כנסיך פיומבינו (Principe di Piombino) ואדון (Signore) של האי אלבה ב-1634, לאחר שנשא לאישה את יורשת העצר ב-30 במרץ 1632.
גרגוריוס מיעט להתערב בפוליטיקה האירופית, מעבר לסיוע הכספי בסך מיליון דוקטים של זהב שנתן לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולליגה הקתולית הגרמנית כנגד הפרוטסטנטים, כמו גם לזיגמונד השלישי ואזה, מלך האיחוד הפולני-ליטאי כנגד האימפריה העות'מאנית.
בין הפעולות הבולטות של גרגוריוס כאפיפיור היו:
נובלו
{{פירושונים|
גרגוריוס החמישה עשר
חייו
גרגוריוס החמישה עשר מת בארמון קווירינאלה ב-8 ביולי 1623, ונקבר בכנסיית סנט'איגנציו. יורשו היה האפיפיור אורבנוס השביעי.
נובלו
ראו גם
}}
מיליציה
מיליציה היא כוח צבאי או כוח צבאי למחצה (Paramilitary) המורכב מקבוצת אזרחים שאינם משתייכים לצבא ולכוחות הביטחון הסדירים. מיליציות עשויות לפעול באופן מוסדר ולקבל את הכרת מוסדות המדינה שבה הן פועלות, אך הן עשויות גם לפעול ללא הכרתן וללא פיקוח והסדרה. לרוב מיליציות אינן נלחמות מול כוחות צבאיים סדירים אלא מנהלות התנגשויות ולוחמה לא סדירה.
בעת החדשה – עם צמיחתה של מדינת הלאום אשר בידיה נתון "המונופולין לשימוש באלימות על פי הדין" כפי שתיאר זאת הסוציולוג מקס ובר – הופקדה הלחימה בידי צבאותיהן של מדינות ואלה השתמשו לעיתים במיליציות כמעין כוחות מילואים. אימפריות קולוניאליסטיות כגון ספרד, פורטוגל ובריטניה, עשו שימוש במיליציות מקומיות על מנת לשלוט בשטחים שכבשו שכן השלטון לא יכול היה לפרוש כוחות סדירים בכל רחבי האימפריה.
בתקופה המודרנית נחשב קיומן של מיליציות חמושות ברוב המקרים כסימן להתפוררותה של המדינה. כך למשל קמו מיליציות רבות עם התערערות השלטון בלבנון והדבר הוביל למלחמת האזרחים במדינה.
למושג כמה פרשנויות שונות:
אטימולוגיה
מקור המושג מגיע מלטינית:
מיליציות בישראל
אחת מהמליציות הראשונות שהוקמו בארץ ישראל היה ארגון השומר שפעל לשמירה על המושבות שהוקמו בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
לאחר קום המדינה פעלו בישראל מספר מיליציות כגון "פלוגות הפועל", מיליציה הסתדרותית בחסות הפועל שקמה בראשית שנות ה-30 ופעלה עד שנות ה-60 כזרוע ביצועית־פוליטית של ההסתדרות; "ברית הקנאים", מיליציה יהודית דתית שפעלה להקמת מדינת הלכה לאחר קום המדינה; "מלכות ישראל" (מחתרת צריפין) שהוקמה על ידי יוצאי לח"י ופעלה בראשית שנות ה-50; ו"החזית לשחרור לבנון מזרים" שהוקמה בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן בראשית שנות ה-80. בשנות ה-90 הוקמו כיתות הכוננות – כוחות אזרחיים הפועלים בהתנחלויות שמעבר לקו הירוק ותפקידם לתת מענה ראשוני לאירוע ביטחוני עד להגעת כוחות הביטחון.
בשנים האחרונות יזמו מספר ארגוני ימין הקמה של מיליציות אזרחיות: "הוועד להצלת הנגב" ומי שעמד אז בראשו – ח"כ אלמוג כהן – יזמו את הקמת המיליציה האזרחית "סיירת בראל" על אף שמשטרת ישראל משכה את תמיכתה בה; פעילי עוצמה יהודית בעיר בת ים השיקו יוזמה נוספת להקמת "סיירת בראל" בעירם; הגרעין התורני לוד נמנה עם יוזמיהן של שתי התארגנויות שקמו בעיר: כיתת כוננות אזרחית המורכבת מאזרחים יהודים ופועלת בשכונת רמת אשכול בעיר, ו"ארגון שמירה לוד", יוזמה של תנועת חב"ד ושל הגרעין התורני בעיר.
מיליציות בארצות הברית
פרק 1 לחוקת ארצות הברית קובע בחלקו השמיני כי הסמכות לארגן, לחמש ולאמן מיליציות מדינתיות בארצות הברית נתונה לקונגרס האמריקאי. התיקון השני לחוקת ארצות הברית קובע כי "מאחר שמיליציה ערוכה היטב נחוצה לביטחונה של מדינה חופשית, אין להגביל זכותם של בני-אדם להחזיק נשק ולשאתו". הפרשנות לחוק קובעת כי התיקון מעגן את זכותו של כל אדם לשאת נשק וכך מאפשרת למעשה את הקמתן של מיליציות צבאיות וצבאיות למחצה. לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית קמו מיליציות מקומיות רבות, שהיו מעורבות עוד מימי מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים בארצות הברית באירועי פנים במדינות ובאירועים שבין המדינות לבין הממשל הפדרלי.
במאה ה-19, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, קמו בדרום ארצות הברית מיליציות צללים כמו הקו קלוקס קלן, "אבירי הקמליה הלבנה" וארגוני לאומנות לבנה סודיים נוספים אשר דגלו בעליונות לבנה, קראו ל"טיהור" החברה האמריקאית, התנגדו לשחרור העבדים ופעלו למנוע מהם זכויות פוליטיות וחברתיות – ובראשן הזכות להצביע – באמצעות הפעלת טרור נגדם ונגד תומכיהם שכלל תקיפות אלימות ומעשי רצח. השפעה ניכרת הייתה למיליציות פרטיות, צבאיות למחצה, שהוקמו החל מ-1874 ופעלו באופן דומה אך גלוי, ובהן "הליגה הלבנה" בלואיזיאנה, "החולצות האדומות" במיסיסיפי ועוד מיליציות ומועדוני נשק שדגלו בעליונות "האדם הלבן".
במאה ה-20 חלה עליה במספרן המיליציות הפרטיות שאינן כפופות לשלטונות והן פרחו בשנות ה-90. מיליציות אלה מזוהות עם הימין האלטרנטיבי ומובילות לעיתים קרובות קו אנטי ממשלתי, לרבות תפיסת עולם המבוססת על קיצוניות דתית או פוליטית, וחלקן מוגדרות כקבוצות שנאה הדוגלות בגזענות, שנאת זרים, שוביניזם, להט"בופוביה וריאקציונריות. מיליציות רבות פועלות ברמה המקומית אך לחלקן ישנה תפוצה ארצית – כגון "שומרי השבועה" (Oath Keepers), מיליציית ימין קיצוני הפועלת נגד הממשל ומרבית חבריה הם יוצאי כוחות הביטחון. מיליציות אחדות פועלות אף מחוץ לגבולות ארצות הברית, כגון מיליצית "שלושת האחוזים" (Three Percenters) הפועלת בארצות הברית ובקנדה ו"הנערים הגאים" (Proud Boys) שהוגדרו כארגון טרור בקנדה וחבריו פועלים גם בבריטניה ובאוסטרליה. שלושת הקבוצות הואשמו כי לקחו חלק בהסתערות על הקפילטול בינואר 2021. נגד כמה עשרות מחבריהן הוגשו כתבי אישום בגין מעורבותם באירועים ו-15 הואשמו בקשירת קשר להמרדה.
מיליציות בצרפת
בצרפת המושג "מיליציה" הוא בעל משמעות וקונוטציה שלילית ומתייחס לרוב למיליציה הצרפתית – כוח משטרה צבאי למחצה של ממשלת וישי, ממשלת הבובות הצרפתית שהוקמה תחת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה ושיתפה עימו פעולה. חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית, "הרזיסטאנס" (La Résistance), אשר ניהלו מלחמת גרילה נגד הכוחות הגרמנים ונגד ממשלת וישי, ואשר הכינו את הדרך לפלישת בעלות הברית ולשחרור צרפת, פעלו גם הם כמיליציות.
מיליציות בלבנון
מיליציות חמושות אשר קמו בלבנון מאז שנות ה-50 מילאו את החלל שנותר בעקבות התפוררות הממשל וכשלונו להחזיק במונופול על הכוחות המזוינים במדינה במהלך שנות ה-60. מצב זה הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים אשר התחוללה בין השנים 1975–1990. המיליציות בלבנון התגבשו ברובן על פי קווים עדתיים וקהילתיים: "החזית הלבנונית" – איחוד המיליציות הנוצריות המארוניות (הפלנגות של מפלגת הכתאיב, הנמרים של המפלגה הליברלית הלאומית, שומרי הארזים ועוד מיליציות קטנות נוספות); "התנועה הלבנונית הלאומית" – קואליציה של כוחות חילוניים ומוסלמים סונים (מיליציות של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של הדרוזים, מפלגת הבעת', ארגון הימין הקיצוני א-תנזים, ומיליציות של נאצריסטים ושל נציונל-סוציאליסטים לבנוניים); ומיליציות שיעיות שפעלו בדרך כלל בהתאם לעמדת דמשק אשר השתנתה מספר פעמים במהלך המלחמה (אמל, החזבאללה, והמיליצה הפלסטינית א-סאעקה). צבא לבנון אשר שמר תחילה על נייטרליות (למעט מקרים חריגים) ואיפשר ללחימה בין הצדדים להימשך, התפצל גם הוא לבסוף לפי קווי ההשתייכות עדתית.
מיליציות בינלאומיות
ישנם כוחות צבאיים פרטיים או מיליציות המורכבות משכירי חרב שפעילותם בינלאומית והם נשכרים לפעול במקומות שונים בעולם. דוגמה אחת היא אקזקיוטיב אאוטקמס (Executive Outcomes), חברה המתוארת לרוב כראשיתה של התעשייה הצבאית הפרטית אשר נוסדה בשנת 1989 בדרום אפריקה וגייסה לשורותיה יוצאי כוחות הביטחון של משטר האפרטהייד. החברה הייתה מעורבת בלחימה ברחבי אפריקה בתמורה לרישיונות כריית יהלומים ומחצבים נוספים והואשמה בהתערבות בפוליטיקה הפנימית למטרות רווח ובפעילות בלתי חוקית. החברה פורקה בשנת 1998 אך הוקמה מחדש בשנת 2020.
ארגון נוסף שפעילותו בינלאומית הוא קבוצת וגנר, מיליציה רוסית המוצגת גם כחברה צבאית פרטית ויש הטוענים כי מדובר ביחידה לא רשמית של משרד ההגנה הרוסי, טענה שרוסיה הכחישה בהתחלה. הארגון החל את פעילותו במלחמה בחבל דונבאס בשנת 2014 והוא מעורב בפעילות צבאית ובקרבות באזורי מלחמה וסכסוך באוקראינה, סוריה, לוב, סודן, מאלי, רפובליקת מרכז אפריקה, מוזמביק וונצואלה והואשם בביצוע פשעי מלחמה.
האומה
האומה, במה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות, הוא כתב עת, רבעון, הרואה אור אחת לשלושה חודשים על ידי מסדר ז'בוטינסקי בישראל מאז 1962. עד כה יצאו 228 גיליונות. מאז גיליון 220 נכנסה עמותת שלטון בית"ר לשותפות בהוצאת כתב העת, והוקמה מועצת מערכת חדשה.
היסטוריה
העורך הראשון היה דוד ניב, ההיסטוריון של האצ"ל ועורך דברי הכנסת. אחריו ערכו: חיים מילקוב, משה גולד, אברהם הלר, משה בלע, יוסף כרוסט ואפרים אבן. מאז 1999 עורך אותו יוסי אחימאיר, שהוא גם ראש מכון ז'בוטינסקי.
"האומה" עוסק במנעד שאלות עיוניות ואידאולוגיות, במורשת זאב ז'בוטינסקי, הגות, עיון, מחקר, תיעוד, ביקורת וספרות. מאמרים ואיגרות רבים של ז'בוטינסקי פורסמו ומתפרסמים לראשונה בעברית ב"האומה".
בדצמבר 2012, צוין 50 שנה להופעתו הרצופה של "האומה". כתב העת מופץ למנויים, לספריות, לחוקרים ולאנשי אקדמיה ותקשורת. הוא נתמך במיוחד על ידי קרן הכט, הנושאת את שמו של ד"ר ראובן הכט ז"ל.
בכל גיליון משתתפים בין 20 ל-30 כותבים - חוקרים, מדינאים, פובליציסטים, אנשי רוח ועיתונאים, וכן נכללים מדורים קבועים: "בפתח הגיליון" הכולל ענייני אקטואליה ובעיות שעל סדר יומה של הציבוריות היהודית ומדינת ישראל, בימת קוראים, שירים, ביקורת ספרים חדשים, וספרים שנתקבלו במערכת. כל גיליון כולל כ-152-128 עמודים. ואולם הגיליון ה-150 והגיליון ה-200 היו מוגדלים במיוחד.
המאה ה-21
בריאיון לערוץ 7, בשנת 2012, לציון יובל שנים להופעת "האומה", אמר העורך יוסי אחימאיר: "יש עיתונות ליומה ויש עיתונות כמו 'האומה', שהיא עיתונות המופיעה אחת לשלושה חודשים עם מאמרי עומק ואיכות, אלה הם מאמרים שלא קיימים רק ליומם, אלא מנתחים מצבים עקרוניים חשובים ומביאים את העמדות הלאומיות הנכונות. הם נותנים לקורא להתעמק במשהו עמוק יותר וממשי יותר".
שמשון מפלייזא
רבי שמשון בן יוסף הזקן מפלייזא (Falaise), מבעלי התוספות, גיסו של רבנו תם (אחותו מרים נישאה לרבנו תם).
במקומות נוספים בתוספות לאורך התלמוד הוא מוזכר כמי שהביע דעה וחידש חידושים שהוכנסו בשל חשיבותם לתוספות. כתב גם חיבור קצר ובו סיכום של הלכות מזוזה, אשר עותק ממנו נשתמר ונדפס מכתב יד. סבם של רבי שמשון משאנץ ושל הריצב"א.
נהרג על קידוש השם.
דלונטה וסט
דלונטה מוריס וסט (באנגלית: Delonte Maurice West; נולד ב-26 ביולי 1983 בוושינגטון די. סי.) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והרכז. גובהו 1.91 מטר.
חיים אישיים
וסט, נולד בוושינגטון (הבירה) ותיאר את ילדותו כ"ענייה אך מאושרת" וחי עם קרובי משפחה רבים. כבר במהלך שנות העשרה שלו, וסט העיד כי התנסה בסמים, היה מעורב בתקריות של פגיעה עצמית ובילה בבתי חולים לילדים.
בשנת 2008, וסט אובחן עם הפרעה דו קוטבית. תחילה קיבל את אבחנתו ובהמשך ערער עליה. וסט טען כי קשייו נבעו משילוב של דיכאון קליני ואורח החיים המלחיץ של שחקן כדורסל.
ב-17 בספטמבר 2009 נעצר וסט בגין עבירת תנועה. במהלך בדיקת הרכב נמצא כי וסט נשא 3 נשקים ונעצר בגינם. במשפט טען כי הוא מעביר את כלי הנשק למקום אחר אך לבסוף הודה באשמה ונידון למעקב אלקטרוני ומאסר על תנאי ועבודות שירות.
במהלך חייו, למרות העובדה כי הרוויח סכומי כסף רבים ככדורסלן בליגת ה-NBA, וסט מצא את עצמו פעמים רבות בקשיים כלכליים. בפברואר 2016 צולם וסט במקום ציבורי ביוסטון, טקסס כשהוא יחף ולובש חלוק בית חולים. כמה חודשים לאחר מכן, תמונה נוספת של וסט, הפעם בטמפל הילס, מרילנד, התפרסמה והפכה ויראלית. התמונה עוררה תהיות כי וסט הוא חסר בית אך וסט מיד הכחיש את השמועות וציין כי על אף שהתמונה אמיתית למעשה הוא רק עזר למחוסר בית אחר.
בספטמבר 2020, לאחר שהופצו תמונות נוספות בהן נראה וסט משוטט, בעלי הקבוצה "דאלאס מאבריקס" מארק קיובן נחלץ לעזרתו של וסט ושלח אותו למוסד גמילה. קיובן שילם עבור טיפוליו ובינואר 2021 הופצו דיווחים כי וסט החל לעבוד במתקן הגמילה שבו עבר גמילה בעצמו.
במקביל לפרסומים הנוגעים בקשייו של וסט, החלו שחקנים פעילים נוספים לשתף בעצמם בכל הנוגע לקשיים הנפשיים אשר הם חווים במהלך הקריירה המקצועית שלהם ולאחריה, וזאת מתוך מטרה להעלות את המודעות לנושא הבריאות הנפשית בקרב שחקני הליגה ומנהלת הליגה. כתוצאה מכך, ליגת הNBA החלה ברפורמה חדשה אשר שמה לה למטרה לדאוג לרווחתם ולבריאותם הנפשית של שחקניה.
קריירה מקצוענית
במהלך דראפט 2007 הועבר וסט בעסקה לסיאטל סופרסוניקס, אך כבר כחצי שנה לאחר מכן שוב הועבר בעסקה, הפעם לקליבלנד קאבלירס. לאחר שלברון ג'יימס עזב את הקאבלירס הועבר וסט בטרייד למינסוטה טימברוולבס; הקבוצה ניפתה אותו מעט לאחר שהגיע לקבוצה. בשנת חזר לקדנציה שנייה בבוסטון סלטיקס.
הוא המשיך בקבוצות הליגה הסינית כשחתם בשנגחאי שארקס בספטמבר 2014, ולאחר ארבעה משחקים עזב אותה, למרות הופעה מרשימה של 29 נקודות בהופעת הבכורה שלו בקבוצה. ב-2015 חתם בגוארוס דה לארה מוונצואלה, אך עזב אותה לפני ששיחק משחק אחד במדיה. ב-12 במרץ 2015 חתם בטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח, אך עזב אותה לאחר שסבל מפציעה לאורך סיום העונה.
במרץ 2022, פורסם סרטון באינסטגרם של שחקן העבר וסט, בו הוא נראה מחיך ובמצב טוב. בהמשך החודש דווח כי וסט נבחן לליגת הBIG 3 בניסיון לעשות קאמבק אל המגרשים.
פאולוס הדיאקון
פאולוס הדיאקון (סביבות 720 – 13 באפריל, ככל הנראה בשנת 799), הידוע גם כפאולוס דיאקונוס (Paulus Diaconus), ורנפרד (Warnefred), בארנפרידוס (Barnefridus), וקאסינסיס (הנזיר ממונטה קאסינו, Cassinensis), היה היסטוריון, משורר ונזיר בנדיקטיני בן המאה ה-8 שהתפרסם בחיבורו בנושא ההיסטוריה של הלומברדים. נחשב בעיני חלק מן החוקרים ל"אבי ההיסטוריוגרפיה האיטלקית".
פאולוס נולד בפריולי למשפחת אצולה שהייתה מצאצאי הלומברדים שהגיעו עם אלבוין לאזור. המשפחה גורשה חלקית על ידי האווארים אבל סבו של פאולוס נותר באזור צ'יבידלה דה פריולי של ימינו והקים שם משפחה. פאולוס התחנך בחצר המלך רטכיס בפאביה ולאחר מכן הפך עצמו למחנך והיה למחנכה של הנסיכה אדלפרגה. לפני 774 נכנס למנזר מונטה קאסינו, ככל הנראה עם הכיבוש הקרולינגי.
לבקשת אדלפרגה ובעלה, אריכיס השני, החל בכתיבת ספר המתאר את ההיסטוריה של רומי, שהגיעה עד ימי יוסטיניאנוס הראשון והשלימה עם 16 כרכיה את עבודתו של ההיסטוריון הרומי אוטרופיוס. ב-782 נסע לחצרו של קרל הגדול על מנת לסייע לאחיו, שנקלע לצרה לאחר שסייע להתקוממות. לבקשת קרל הגדול, תמורת המחילה לאח, נשאר פאולוס בחצר המלך ולימד שם. בחצר חיבר כמה מעבודותיו, כולל ספר היסטוריה פרו-קרולינגי, ה-Gesta episcoporum Mettensium. פאולוס פנה למונטה קאסינו ב-787 וכתב שם את עבודותיו, כולל "תולדות הלומברדים" (Historia gentis Langobardorum). מת במונטה קאסינו.
בקר
בקר (שם מדעי: Bovini) הוא שבט בתת-משפחת הפרים, שלו חשיבות גדולה ביותר לאדם מבחינת המשק, מאחר שכמה מינים בו בויתו. זהו שבט צעיר יחסית, אשר התפתח מאמצע המיוקן. רוב המינים חיים באירואסיה. ביזון אמריקני מצוי באמריקה הצפונית ותאו אפריקני חי ברחבי אפריקה.
סוגי הבקר הם הגדולים והמגושמים במשפחת הפריים. ראשם אינו מתרומם מעל הכתפיים. שני הזוויגים נושאים קרניים המורכבות מציפוי קרטין על בסיס עצם מלאה. הזנב ארוך ובקצהו ציצית שיער. לנקבה יש עטין בעל ארבע פטמות והריונה נמשך תשעה חודשים.
מיון הבקר
בנוסף מינים רבים מהשבט נכחדו.
גזה, שליט הונגריה
גזה (נולד לערך 940–945, מת בשנת 997) היה הנסיך השליט (פיידלם - fejedelem) של העם המדיארי בהונגריה בין 970 ל 997.
ביוגרפיה
גזה היה נינו של ארפאד השליט אשר הוביל את המדיארים מערבות אוקראינה אל מישורי הונגריה. במשך כשבעים שנה מאז הכיבוש המדיארי של הונגריה בשנת 896 המשיכו המדיארים בפשיטות על ארצות אירופה, עד לתבוסתם בידי הקיסר הגרמני אוטו הראשון בקרב ליד העיר אוגסבורג בשנת 955.
גזה הפך לשליטם של המדיארים בשנת 970 לערך. כאשר הפך לשליט היה עדיין עובד אלילים, אך על מנת לשמור על שלום עם הארצות הנוצריות הסמוכות, המיר גזה את דתו לנצרות. הוא פנה אל הקיסר אוטו הראשון, והלה שלח נזיר בנדיקטיני בשם ברונו מסנט גאלן, כבישוף להונגריה. ברונו הטביל את גזה לנצרות, אך גזה המשיך במנהגים פגאניים עד מותו, והטבלתו הייתה חיצונית בלבד.
סכר המלך טלאל
סכר המלך טלאל (בערבית: سد الملك طلال) הוא סכר גדול בצפון ירדן, על נחל יבוק (נחל זרקא). הסכר אוגר את מימיו של הנחל, בצירוף מי גשמים ושיטפונות, במאגר המכיל עד 86 מיליון מ"ק.
ממשלת ירדן החלה לבנות את הסכר ב-1971 וסיימה את בנייתו ב-1977. ב-1984 נעשו עבודות להרחבת הסכר, בשל הגידול בצריכת המים בירדן. פרויקט זה הסתיים בשנת 1988 בעלות של 90 מיליון דולר. היבוק מנקז את השטח המאוכלס ביותר במדינה ומימיו מזוהמים במידה שאינה מאפשרת שימוש בהם לצורכי שתייה. בסמוך לסכר הוקמו כמה מפעלי טיהור מים, המטהרים את המים כך שיוכלו לשמש כמי קולחין להשקיה. לאחר הטיהור מספקים מי המאגר את צורכי החקלאות בעמק הירדן הירדני.
בסכר מותקנת תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה ובה שתי טורבינות, בעלת כושר ייצור חשמל של 4 מגוואט.
יעקב פנחס שיר
הרב יעקב פנחס שיר (י"ז בסיוון תרפ"ג, 1 ביוני 1923 - כ"ו באדר תש"ע, 12 במרץ 2010) היה רבה הראשי האשכנזי של כפר סבא במשך למעלה משלושים שנה.
תולדותיו
בשנת 1949 מונה לרבו של חוואסה, לימים שכונת בן דור של נשר, שהתפנה מתושביו הערבים ואוכלס בעולים חדשים. הוא כיהן בתפקידו זה כעשרים שנה. בשנת 1952 הוא התמודד בראש הרשימה הדתית למועצת נשר.
בשנת 1970 התמנה לרבה של כפר סבא וכיהן בתפקידו עד לשנת 2007, אז פרש לגמלאות עקב בעיות בריאות. הקים בית דין לגיור, שעסק בעיקר בגיור ילדים שאומצו על ידי משפחות ישראליות בחו"ל.
א' בניסן
ראש חודש ניסן שימש בתקופת התנ"ך ובתקופת התלמוד, כראש השנה למלכים, ובו התחילו למנות את שנות מלכי יהודה. פרשת בר המצווה של ילד שנולד בא' ניסן היא פרשת ויקרא, אם בר המצווה בשנה פשוטה. אם בר המצווה בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה היא לרוב פרשת תזריע, אך אם בר המצווה בשנה מעוברת המתחילה ביום חמישי, הפרשה היא פרשת מצורע.
יעקב פנחס שיר
תולדותיו
נפטר בכניסת השבת בכ"ו באדר תש"ע, והלווייתו נערכה במוצאי השבת. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בנו הרב חיים אריה שיר משמש משגיח בישיבת מיר מודיעין עילית, בעבר שימש בתפקיד זה בישיבת מאור התלמוד ברחובות. בנו הרב נחום שיר משמש כרב המושב בית יצחק הסמוך לנתניה. חתנו הרב רזיאל מינקה משמש כראש ישיבה לבחורים בעלי תשובה מיוצאי ברית המועצות.
אלברכט גצה
אלברכט גֶצֶה (בגרמנית: Albrecht Goetze; 11 בינואר 1897 – 15 באוגוסט 1971) היה חִתיתולוג ואשורולוג גרמני-אמריקאי.
ביוגרפיה
אלברכט גצה נולד ב-11 בינואר 1897 בלייפציג שבגרמניה, וגדל בדרמשטאדט. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ונפצע שלוש פעמים בקרב. החל בלימודי בלשנות באוניברסיטת היידלברג בשנת 1918, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור על דיסרטציה שכותרתה "הכרונולוגיה היחסית של אפקטים קוליים". הוא החל להרצות שם בשנת 1927, ובשנת 1930 התמנה לפרופסור לשפות שמיות עתיקות וללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מרבורג, עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
בשנת 1933 הושם גצה תחת השגחה של המשטר ופוטר מן האוניברסיטה מפני שנחשב "בלתי מהימן מבחינה פוליטית", מכיוון שהפיץ עלונים נגד הנאצים בטרם עלייתם לשלטון. לאחר מכן הוא עבד בהוראה בקופנהגן ואוסלו, בעוד משפחתו נשארה בגרמניה. בשנת 1934 הוזמן לאוניברסיטת ייל, שם פיתח את המחקר החתיתולוגי והאשורולוגי. בשנת 1951 הוא זכה במלגת גוגנהיים. הוא פרש כפרופסור אמריטוס בשנת 1965.
גצה שילב את ידיעותיו בשפות השמיות ושפות הודו-אירופיות כדי להכיל את מקצוע החתיתולוגיה שהחל להתפתח לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
נפטר בגרמיש שבבוואריה בשנת 1971.
צפיפות מטען
צפיפות המטען הקווית, המשטחית או הנפחית היא גודל פיזיקלי המציין את כמות המטען החשמלי ליחידת אורך, שטח או נפח, בהתאמה. במערכת היחידות הבינלאומית SI צפיפות המטען נמדדת ביחידות של קולון למטר (C/m), למטר רבוע (C/m2) או למטר מעוקב (C/m3), בהתאמה. צפיפות המטען כמו כל צפיפות יכולה להיות תלויה במיקום. מאחר שקיימים מטענים חיוביים ושליליים, גם צפיפות המטען יכולה לקבל ערכים חיוביים, שליליים או אפס. יש להבדיל צפיפות זו מצפיפות נושאי המטען.
מטען רציף
האינטגרל של צפיפות המטען, , על פני קו l, משטח S או נפח V שווה לסך המטען Q באותו אזור. בהתאמה:
, ,
צפיפות מטען אחידה
במקרה המיוחד בו צפיפות המטען מפולגת באופן הומוגני, כלומר בלתי תלויה במיקום ושווה ל-\rho_{q,0}, המשוואה מצטמצמת ל-, במקרה של צפיפות מטען נפחית. במקרים של צפיפות מטען משטחית או קווית מתקבלות תוצאות דומות בהתאמה.
מטען בדיד
אם המטען באזור מסוים מכיל N נושאי מטען נקודתיים כמו אלקטרונים, ניתן לבטא את צפיפות המטען בעזרת פונקציית הדלתא של דיראק. לדוגמה, צפיפות המטען הנפחית: כאשר q_i הוא המטען ו-\mathbf r_i הוא המיקום של נושא המטען ה-i. גם כאן במקרים של צפיפות מטען משטחית או קווית מתקבלות תוצאות דומות.
צפיפות מטען קוונטית
במכניקת הקוונטים, צפיפות מטען קשורה לפונקציית גל דרך המשוואה:
כאשר פונקציית הגל מנורמלת על ידי:
יישום
צפיפות המטען מופיעה בחוק גאוס ובמשוואת הרציפות לזרם חשמלי.
ראו גם
Carga eléctrica
צ'ורנומורסק
צ'ורנומורסק (באוקראינית: Чорномо́рськ) היא עיר במרכז מחוז אודסה שבדרום אוקראינה, כעשרים קילומטרים דרומית לעיר אודסה, שוכנת לחופי הים השחור.
היסטוריה
באזור בו שוכנת העיר היו כפרים קטנים שראשיתם במאה ה-18. בשנת 1950 בנו הסובייטים מפעל צבאי במקום, ובשנת 1952 הוגדרה כעיר. שם העיר, איליצ'יבסק, ניתן לה על שם ולדימיר איליץ' לנין, מייסד ברית המועצות.
העיר היא עיר מתוכננת שנבנתה על מנת לשמש בסיס לחברת הספנות "Black Sea Shipping Company", אז חברת הספנות הגדולה בעולם.
ב־2016 הראדה העליונה של אוקראינה שינתה את שם העיר לצ'ורנומרסק, על שם הים השחור, במסגרת שינוי כל שמות המקומות באוקראינה שנקראו על שם אישים ואירועים קומוניסטיים.
נמל
הנמל הימי בעיר, שהוא אחד הנמלים החדשים בים השחור, נבנה בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים בתקופת אוקראינה הסובייטית.
ערים תאומות
לצ'ורנומורסק חמש ערים תאומות:
הוצ'קיס M201
דגמי "הוצ'קיס M201" יוצרו לשימוש אזרחי ולשימוש צבאי עבור צבא צרפת.
אשכול נבו
אשכול נבוֹ (נולד ב-28 בפברואר 1971, תשל"א בירושלים) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
נבו הוא נכדו של ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל לוי אשכול, וקרוי על שמו, בנם של פרופ' עפרה נבו-אשכול ופרופ' ברוך נבו, נשיא מכללת צפת.
קריירה
בשנת 2011 כתב שני שירים לאלבום האולפן החמישי של להקת סינרגיה, "חתום באש". "אחכה לך", אחד השירים שכתב לאלבום, יצא כסינגל לתחנות הרדיו בפברואר אותה שנה. במהלך השנים שיתף פעולה עם אמנים רבים נוספים, כגון נפתלי אלטר, משה בן יוחנה, דוד ד'אור ודנה ברגר.
ב-2014 השתתף בכתיבת התסריט לסרטו של דני מנקין, "האם זה אתה?".
ספרו הרביעי, "משאלה אחת ימינה", הומחז על ידי דפנה אנגל-מחרז והוצג ב-2012 על ידי תיאטרון בית ליסין. גם הסיפור "הקומה השלישית" מתוך ספרו "שלוש קומות" הומחז על ידיה והוצג ב-2017 על ידי תיאטרון בית ליסין. באוקטובר 2017 הועלה בתיאטרון הבימה המחזה "ספינינג" שנכתב על ידי אשכול נבו, עירית הורביץ לוז ואמנון וולף בהשראת "הקומה הראשונה" מהספר "שלוש קומות".
נבו מנחה סדנאות כתיבה עם המשוררת אורית גידלי והרצה בעבר ב"בצלאל".
הקמת בית הספר לכתיבה
בשנת 2014 הקים נבו, יחד עם המשוררת אורית גידלי את בית הספר לכתיבה "סדנאות הבית" ביפו, אשר תלמידיו הוציאו כבר יותר מארבעים ספרים בעידודו ובתמיכתו של נבו. בין היוצרים הבולטים שעברו בשורות בית הספר: ענת לב-אדלר, זוכת פרס ספיר לספרי ביכורים איילת גונדר-גושן, רוני ברודצקי, שרי שביט, עידן גרינברג ועוד. בבית הספר מלמדים מורים מן השורה הראשונה של הכותבים בישראל, ובהם רענן שקד, עומר ברק, רוני גלבפיש, דנה ברגר ועוד רבים.
חיים אישיים
נבו נשוי לענת, ואב לשלוש בנות. מתגורר ברעננה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
ברצלונה (כדורסל)
מחלקת הכדורסל של מועדון כדורגל ברצלונה (בספרדית: FC Barcelona Bàsquet) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר ברצלונה, המתמודדת בליגת העל הספרדית וביורוליג.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1926 לאחר שהוחלט בקבוצת הכדורגל להרחיב את הפעילות גם לענפי ספורט אחרים, ותוך זמן קצר היא הצטרפה לליגת העל הספרדית. עד לשנות ה-80 הקבוצה זכתה באליפות אחת בלבד (עונת 1958/1959), כאשר הקבוצה הדומיננטית הייתה ריאל מדריד שזכתה ברוב התארים המקומיים והיבשתיים. בשנות ה-80 התהפכה המגמה, והקבוצה הצליחה לזכות מאז ב-13 אליפויות נוספות וב-11 גביעים (עד לשנות ה-80 הקבוצה זכתה ב-9 גביעים).
לקראת עונת הוחלט כי משחקי פיינל פור היורוליג ייערכו בברצלונה. באותה עונה הצליחה הקבוצה לזכות בכתר משולש - אליפות הליגה, הגביע הספרדי ואליפות היורוליג.
אולמה הביתי של הקבוצה הוא פלאו בלאוגרנה, המכיל 7,585 מקומות ישיבה.
ללכת עד הסוף (סרט)
ללכת עד הסוף (באנגלית: The Full Monty) הוא סרט קומי בריטי שהוקרן לראשונה ב-1997. עלילת הסרט עוסקת בשישה גברים מובטלים, מתוכם ארבעה שעבדו בתעשיית הפלדה, המחליטים להפיק מופע חשפנות גברי על מנת להתפרנס, ועל מנת שגאז (הדמות הראשית) יוכל לראות את בנו. למרות העלילה הקומית הסרט עוסק בנושאים יותר מורכבים כגון אבטלה, זכויות אב, דיכוי, אין-אונות והתאבדות. בגלל תכניו נאסר הסרט לצפייה לילדים מתחת לגיל 15.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעיר האנגלית שפילד, שבעבר הייתה עיר משגשגת ששיגשוגה נבנה על תעשיית הפלדה, אך עם דעיכתה נסגרו מפעלי הפלדה והעיר הפכה מוכת אבטלה.
שני עובדים לשעבר במפעל שנסגר, גארי "גאז" סקופילד (רוברט קרלייל) ודייב הורספול (מארק אדי) מתפרנסים בקושי מגנבת שאריות מתכת מהמפעל הנטוש שהיה מקום עבודתם. גאז הוא גרוש ונתון ללחץ מגרושתו, מנדי, והחבר שלה בארי, כיוון שהוא לא עומד בתשלומי המזונות על בנו, ניית'ן (ויליאם סנייפ), מאז שפוטר. ניית'ן אוהב את אביו, אבל לאחר שהוא מתלווה אל אביו ואל דייב בניסיון גנבת מתכת שנכשל הוא מתלונן על כך שהם אינם עושים "דברים נורמלים" ביחד.
גאז רואה יום אחד תור של נשים מחוץ למועדון בעיר כדי לראות מופע של חשפני "צ'יפנדיילס". עולה בו רעיון להקים להקת חשפנות משל עצמו, עם גברים מקומיים, כדי להשיג כסף ולעמוד בתשלומי המזונות לפני שיאבד את חלקו במשמורת המשותפת על בנו. הוא משתף את דייב ברעיון.
ברחוב נתקלים השניים בלומפר (סטיב הייסון), שעבד כקצין ביטחון במפעל בו עבדו גם גאז ודייב. לומפר יושב במכוניתו ומנסה להתאבד באמצעות שאיפת גזי הפליטה שלה. דייב מציל אותו, והם מגייסים אותו ללהקתם. אחריו מגויס ג'רלד קופר (טום וילקינסון) שהיה מנהל העבודה במפעל; למרות שפוטר כבר שישה חודשים קודם לכן, ג'רלד מסתיר את פיטוריו מאשתו, כך שהיא ממשיכה להוציא כסף בהתאם לרמת חייהם הקודמת. ג'רלד ואשתו רוקדים בחוג ריקוד באופן קבוע, כך שגאז ודייב רוצים מאוד לגייס אותו ללהקה ולהנות מהדרכתו; ג'רלד, שרואה ברעיון פחיתות כבוד ומפקפק ביכולות הריקוד ובמראה של עובדיו לשעבר, מזלזל ונרתע בתחילה, אך לבסוף מתרצה ומצטרף.
הארבעה עורכים מבחני במה פתוחים כדי למצוא חברים נוספים, ומגייסים את בארינגטון "הורס" מיצ'ל (פול ברבר), אדם מבוגר אך מתגלה כרקדן טוב (במיוחד בריקודי שנות ה-60), ואת גאי (הוגו ספיר), שיפוצניק צעיר שאינו יודע לרקוד או לבצע בתחום אמנותי כלשהו, אך מגויס בכל זאת כיוון שהוא "מצויד היטב".
השישה מתאמנים על המופע שלהם ולמעשה רובם מתחילים ללמוד ריקוד מאפס. בתוך כך הם מנסים למצוא מקום להעלות בו את המופע שלהם, אך גאז מגלה שעליהם להפקיד 100 לירות שטרלינג כדי לשריין את המקום, ואין להם את הכסף. ניית'ן בא לעזרתם ונותן להם כסף מקופת החסכון שלו.
כשהם תולים מודעות בעיר על המופע שלהם, נתקלים השישה בשתי נשים מקומיות שנכחו במופע הצ'יפנדיילס. השתיים לועגות להם, אך גאז עומד על כך שהם יותר טובים מהצ'יפנדיילס, כיוון שהם "הולכים עד הסוף" - לתדהמתם של חבריו ללהקה.
זמן קצר אחר כך פורש דייב, שבהיותו שמן הוא חסר ביטחון בגופו - דבר הגורם לו גם בעיית אין אונות עם אשתו, ג'ין - ומוצא עבודה כאיש ביטחון ברשת מרכולים גדולה. האחרים ממשיכים בחזרות על המופע, אך בעת חזרה ראשונה מול "קהל" - שלוש קרובות משפחתו של הורס - נתפסים החמישה בשעת מעשה על ידי שוטר שעבר במקום במקרה. לומפר וגאי מצליחים להימלט, ומגלים שהם נמשכים זה לזה. גאז, ג'רלד והורס נעצרים בידי המשטרה - דבר העולה לגאז באיבוד המשמורת על ניית'ן. ג'רלד נזרק על ידי אשתו כאשר תכולת ביתם מעוקלת בשל החובות שצבר ג'רלד כדי להסתיר ממנה את פיטוריו, והיא מגלה ששיקר לה שישה חודשים.
בערב המופע מחכים השישה, כולל דייב שהצטרף ברגע האחרון, מאחורי הקלעים, כשהמועדון מלא בקהל שמצפה לראותם. בקהל יושבים גם השוטרים שהשתתפו במעצרם וצפו בהם רוקדים בסרטים ממצלמות הביטחון במקום המעצר, כיוון שבניגוד לדעת החבורה ולמודעות הפרסום, שציינו שמדובר במופע לנשים בלבד, בעל המקום איפשר גם לגברים להיכנס. גאז הנבוך מסרב לעלות לבמה, וחמשת האחרים עולים ומתחילים בלעדיו. לאחר שיחת שכנוע מניית'ן, משתכנע גאז ועולה גם הוא לבמה, והשישה מבצעים מופע חשפנות לצלילי השיר "You Can Leave Your Hat On". בקהל המשולהב יושבות גם ג'ין, אשתו של דייב, ומנדי, גרושתו של גאז, הרואות את הגברים באור חדש.
הסרט מסתיים כאשר השישה עומדים בהבטחתם "ללכת עד הסוף", משליכים את פריט הלבוש האחרון, ונותרים מול הקהל המריע עירומים כביום היוולדם.
קבלה ביקורתית, קבלה מסחרית ופרסים
הסרט זכה בשבחי הביקורת, כולל ציון 96% באתר "Rotten Tomatoes". הוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (בו התחרה, עם תקציבו הזעום, מול סרטים שנעשו בתקציבים גדולים פי כמה עשרות), פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ופרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מחזמר או קומדיה, הפרס היחיד בו זכה לבסוף.
ב-1997 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר מטעם אקדמיית הסרטים האירופית ובפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר. רוברט קרלייל זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי וטום וילקינסון זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה כשהוא גובר בין השאר על מארק אדי, שהיה אף הוא מועמד לפרס. תפקידיהם של וילקינסון ואדי נחשבים לפריצת הדרך האמנותית של שניהם.
סדרת המשך
ב-2023 החלו שידוריה של עונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "ללכת עד הסוף" שחוזרת אל גיבורי הסדרה בעיירה שפילד, 26 שנה לאחר אירועי הסרט.
עיבודים תיאטרוניים
בשנת 2000 עלה לראשונה בברודוויי עיבוד תיאטרוני של הסרט למחזמר (שנכתב בידי טרנס מקנאלי). בעקבות ההצלחה של המחזמר, הוא הועלה גם בישראל, עם תומר שרון בתפקיד הראשי.
עיבוד תיאטרוני נוסף של הסרט, הפעם למחזה, הועלה בשנת 2013 בשפילד.
פרק 3 לחוקת ארצות הברית
החלק הראשון של הפרק מאציל את סמכויות השיפוט לבית משפט עליון יחיד וקובע שערכאות פדרליות נמוכות יותר יוקמו על פי שיקול הדעת של הקונגרס. הוא קובע גם שלשופטים פדרליים תהיה קביעות בתפקידם, כל עוד התנהגותם הולמת, ושהם יקבלו שכר, שלא ניתן להפחיתו במהלך כהונתם.
החלק השני של הפרק קובע את תחום המקרים שבהם יש לרשות השופטת הפדרלית סמכות להתערב. חלק זה פורש ככולל מגבלה המאפשרת לבתי המשפט לעסוק רק ב"תיקים ומחלוקות" ממשיים, ולא במקרים היפותטיים, כאלו שנוגעים למחלוקות עתידיות, בקשה לחוות דעה מייעצת וכדומה. מגבלה זו היא הבסיס לדין לגבי זכות העמידה בבתי משפט פדרליים ועקרונות השפיטות במשפט האמריקאי, והיא פורשה כחיונית עבור השמירה על האיזונים והבלמים בממשל של ארצות הברית. חלק זה כולל גם רשימה של תחומים ספציפיים שבהם יש לבתי המשפט הפדרליים סמכות, בין השאר בכל התיקים שנוגעים לחוקה עצמה, חוקים פדרליים, אמנות, תיקים בהם ארצות הברית עצמה היא בעלת דין ותיקים הנוגעים לאזרחים ממדינות שונות. בחלק זה מוגדר גם תחום מצומצם יותר של מקרים שבהם לבית המשפט העליון יש "סמכות שיפוט מקורית", כלומר שניתן לפנות בהם ישירות לבית המשפט העליון כערכאה ראשונה, ושבמקרים אחרים בית המשפט העליון ישמש כסמכות העליונה לערעורים. החלק השני קובע גם שהליכים הנוגעים לעבירות פליליות ייערכו בפני מושבעים, וכן שהליכים אלו יערכו במדינה שבה נעשתה העבירה.
החלק השלישי של הפרק מגדיר מהי "בגידה בארצות הברית" באופן מצומצם וקובע מגבלות על ענישה של בוגדים, וזאת במטרה למנוע שימוש לרעה בחקיקה נגד בגידה ורדיפה של צדדים למחלוקת תחת הגדרה רחבה יותר.
רקע
לפני אשרור החוקה לא הייתה רשות שופטת פדרלית עצמאית, ורשות כזו אינה מוזכרת בתקנון הקונפדרציה. במחלוקות מסוימות, בעיקר אלו שנגעו למשפט ימי ולתפיסת שלל בלב ים, הקונגרס הקונטיננטלי שימש כערכאה עליונה לערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינות, ולשם כך הוקמו ועדות מיוחדות של הקונגרס. בשלוש עשרה המושבות, ולאחר מכן במדינות שנאבקו על עצמאותן מול בריטניה, אי-עצמאותם של שופטים ושל מערכת המשפט מהשלטון הייתה אחת מהתלונות הבולטות נגד הכתר הבריטי, ותלונה זו אף מופיעה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. עם זאת, עצמאותה של מערכת המשפט מהעם ונציגיו לא הייתה בראש מעייניהם של המהפכנים. ג'ון אדמס כתב ב-1776 ש"על הסמכות השיפוטית להיות נפרדת הן מהרשות המחוקקת והן מהרשות המבצעת, ועצמאית משתיהן, על מנת שתוכל להוות מגבלה על שתיהן, כפי ששתיהן צריכות להוות מגבלה על זו", אך דעה זו לא הייתה רווחת, ורוב המתיישבים העדיפו חיזוק של התלות של הרשויות השופטות של המושבות במחוקקים, נציגי העם, בד בבד עם החלשת תלותן ברשות המבצעת. ההיסטוריון גורדון ס. ווד כתב ש"למהפכנים לא הייתה כוונה להפחית מההתערבות המחוקקים במבנה ובפעולות של בתי המשפט, ולמעשה הם התכוונו להגבירה". נטייה זו השתנתה בשנים שבין הכרזת העצמאות לכינוסה של ועידת החוקה, כאשר גברו הקולות שקראו להבטחת העצמאות של השופטים הן מהמחוקקים והן מהממשלה, בעיקר על ידי הבטחת קביעות לכל החיים והבטחת שכרם.
הצירים בוועידת החוקה הסכימו שנחוצה רשות שופטת פדרלית ושעל החוקה לקבוע את עצמאותה של רשות זו על ידי הבטחת הקביעות של משרות השופטים לכל החיים ועל ידי הבטחת שכרם. עבור חלק מהצירים, בראשם ג'יימס מדיסון, הבעיה העיקרית במצב שקדם לחוקה הייתה חוסר היכולת להבטיח שהמדינות יקיימו את החוקים הפדרליים. בנוסף, מדיסון חשב שחוקי המדינות, המשתנים תכופות, לוקים בהרבה מקרים באי-צדק ובפגיעה בזכויות האזרחים. טענות אלה הובילו אותו לנסח מספר הצעות שתכליתן שמירה על העליונות של החוק הפדרלי, בכללן הצעה לכינון של רשות שופטת לאומית, שבסמכותה לכל הפחות לשמוע ערעורים בנושאים הקשורים לאינטרס הלאומי. הצעה זו הוצגה לראשונה בוועידת החוקה, יחד עם סעיפים רבים נוספים, כחלק מתוכנית וירג'יניה. באותו היום שבו הציג אדמונד רנדולף את התוכנית הזו, הציע צ'ארלס קוטוורת' פינקני תוכנית מתחרה, שהסכימה לגבי הצורך בבית משפט פדרלי עם הגנות על עצמאות שופטיו ויכולת לבקר את חוקי המדינות במקרים מסוימים, אך הותירה את הכוח להקים בית משפט כזה בידי הקונגרס.
על אף שהצירים הסכימו על נחיצותו של בית משפט פדרלי, הם לא הסכימו על גבולות סמכותו, וחלקם, בייחוד נציגי המדינות הקטנות יותר, חששו שסמכות שיפוטית רחבה מידי תביא לפגיעה בריבונות של המדינות ולהפקדת כוח רב מידי בידי השלטון הפדרלי. חלק ניכר מהדיונים נסב על שאלת קיומן של ערכאות נוספות מלבד בית המשפט הפדרלי העליון, רעיון שנתפס על ידי חלק מהצירים כאיום על סמכות בתי המשפט של המדינות. כך למשל, ג'ון ראטלדג' ורוג'ר שרמן סברו שעל החוקה לאסור את הקמתן של ערכאות נמוכות והעדיפו הקמה של בית משפט עליון יחיד שידון בערעורים בלבד. תוכנית ניו ג'רזי, שנוסחה על ידי ויליאם פטרסון ושיקפה את עמדתן של המדינות הקטנות, כללה רשות שופטת מצומצמת בהרבה מזו שהוצגה בתוכנית וירג'יניה, עם בית משפט פדרלי יחיד שסמכותו מוגבלת. תוכנית זו נדחתה, אך ההשגות של חלק מהצירים לגבי הקף הסמכות של הרשות השופטת נותרו, והנוסח הסופי של הפרק משקף פשרה בין הצדדים, שמכונה לעיתים קרובות "הפשרה המדיסונית" (The Madisonian Compromise), על שם ג'יימס מדיסון.
בדיונים על אשרור החוקה התקיים פולמוס לגבי סמכותם של בתי המשפט הפדרליים בכלל והסמכות לביקורת שיפוטית בפרט. אנטי-פדרליסטים העלו מספר טענות נגד מערכת המשפט המוצעת בחוקה, שהמרכזיות ביניהן הן שהמערכת הפדרלית תפגע בזכות למשפט בפני מושבעים ושהסמכות הרחבה של בתי המשפט הפדרליים תפגע בסמכות מערכת של המדינות. הכותב האנטי-פדרליסט ברוטוס התנגד לחוקה, בין השאר בטענה שבית המשפט יהיה ערכאת ערעור עליונה שאינה נתונה בעצמה לכל ביקורת, שהשופטים יפרשו את החוקה והחוק, לא רק על פי פירושם המילולי, אלא על פי שיקוליהם והבנתם את הרוח והכוונה של החוקה, ושבתוך כך הם יטו להעצים את הממשל הפדרלי ולפגוע בכוחן של המדינות. אלכסנדר המילטון (תחת הפסבדונים "פובליוס") ענה לטענות אלה בכתבי הפדרליסט מס' 78 – טקסט שנחשב למכונן בהיסטוריה של הפרשנות החוקתית בארצות הברית, ואשר צוטט על ידי שופטי בית המשפט העליון יותר מכל חלק בכתבי הפדרליסט. בהשראת מונטסקייה, הסביר המילטון שהרשות השופטת, מעצם טבעה, היא החלשה ביותר מבין שלוש הרשויות ולכן הפחות מסוכנת מביניהן:
הדיונים על מקומה של מערכת המשפט האמריקאית בהסדרים החוקתיים בארצות הברית ובמערכת הפרדת הרשויות נמשכים גם כיום, והפרשנות שניתנת לפרק זה מהווה נדבך מרכזי בדיונים אלה. שופט בית המשפט העליון פליקס פרנקפורטר כתב באחת מחוות דעותיו על פרק 3, שההוראות המצויות בו הן מהברורות והספציפיות ביותר בחוקה, ושבניגוד לחלקים אחרים בחוקה שבהם נוקטת החוקה במושגים כלליים, שמשמעותם מעומעמת במכוון והתבררה עם הזמן והניסיון, החוקה מגדירה בדיוק רב את מה שנוגע לסמכות השיפוטית. דעה זו אינה מקובלת על כולם, והמשפטן רוברט קלינטון אף כתב עליה ש"דבר אינו רחוק יותר מהאמת". במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית, יצקו פרשנים ובתי המשפט משמעויות לסעיפים השונים בפרק, וחלקים ממנו הפכו בסיס לדוקטרינות משפטיות רחבות הקף, שלהן משמעות רבה במשפט החוקתי והפרדצדורלי באיחוד.
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית
החלק הראשון מכיל סעיף יחיד, ומקובל לחלקו לשלושה חלקים (פסוקיות): הראשון מאציל את הסמכות השיפוטית על בית המשפט העליון ועל ערכאות הכפופות לו, שאותן בסמכות הקונגרס לכונן; השני קובע ששופטים פדרליים יהנו מקביעות לכל החיים, כל עוד התנהגותם ראויה; והשלישי קובע שהשופטים הפדרליים יקבלו שכר, אשר לא יופחת במהלך כהונתם.
הסמכות השיפוטית הפדרלית בידי בית המשפט העליון והערכאות הנמוכות
חלק זה מכונה "vesting clause" (פסוקית ההסמכה או ההאצלה). יחד עם סעיפים דומים בפרק הראשון ובפרק השני של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המחוקקת לקונגרס ואת סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית, פסוקית זו מגדירה את מערכת הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית. ההכרה ברשות השופטת כרשות עצמאית ונפרדת היוותה חידוש הן ביחס למערכת המשפט האנגלית, שבה מערכת המשפט הייתה חלק מהרשות המבצעת, אף שפעולות השיפוט הוכרו כתפקוד נפרד בתוך רשות זו, והן ביחס לתקנון הקונפדרציה, שלא כלל רשות שופטת פדרלית עצמאית.
באשר להגדרת המושג "הכוח השיפוטי" או "הסמכות השיפוטית" (The judicial Power), כתב השופט סמואל מילר, שזהו הכוח של בית משפט להחליט ולהכריז את הדין באשר לתיק שהובא בפניו להכרעה על ידי שני צדדים. הגדרה זו אומצה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין מסקרט נגד ארצות הברית (Muskrat v. United States) משנת 1911. באותו פסק דין ביאר בית המשפט את המושג לאור החלק השני של פרק זה כ"זכות להכריע מחלוקות ממשיות שעולות בין בעלי דין שונים, כפי שהיא מוסדה בבתי משפט עם סמכות שיפוט [jurisdiction] מתאימה".
בוועידת החוקה נחלקו הצירים בשאלה האם החוקה תכונן בית משפט פדרלי עליון אחד או תכונן מערכת שיפוטית ענפה. הצירים הסכימו שדרוש בית משפט פדרלי כלשהו ושלא ניתן להסתפק רק בבתי המשפט של המדינות. הם הסכימו גם שיש לספק הגנות לעצמאות של בית משפט זה. אולם, בעוד שהנציגים שנטו יותר לפדרליזם, עם ממשל מרכזי חזק יחסית, תמכו בהקמה של מערכת שיפוטית ענפה ובעלת סמכות רחבה יחסית, אחרים חששו שכוח זה יצמצם את עצמאותן וריבונותן של המדינות השונות באופן לא ראוי. הפשרה שעליה הוסכם בוועידת החוקה היא שיוקם בית משפט עליון אחד ובו שופטים הממונים על ידי הנשיא בהסכמת הסנאט (ראו פרק 2, חלק שני, סעיף 3) ושבמקום להכריע לגבי הקף הרשות השופטת הפדרלית מעבר לכך, תינתן לקונגרס הסמכות להקים בחוק ערכאות נוספות, שיהיו כפופות לבית המשפט העליון. מנסחי החוקה השאירו בידי הקונגרס החלטות נוספות, כגון מספר השופטים שמכהנים בבית המשפט העליון, מלבד נשיא בית המשפט שמוזכר במפורש בפרק 1 לחוקה (חלק שלישי, סעיף 6), דרכי הערעור על החלטות והכללים שמאפשרים גישה של עותרים לבתי המשפט.
ישנה מידה של אי-הסכמה בשאלה האם הסמכות של הקונגרס לכונן את הערכאות הפדרליות הנמוכות מהווה משקל נגד לעצמאות של מערכת המשפט, האם הקונגרס יכול לנתב מחלוקות שנמצאים בסמכות השיפוט של המערכת הפדרלית למדינות על ידי כך שימנע הקמה של ערכאות נמוכות והאם הפשרה שהושגה בוועידת החוקה מאפשרת לקונגרס "להפשיט" את בית המשפט מחלק מסמכויותיו (ראו גם פסוקית החריגים למטה). לפי פרשנות מקובלת, משמעות "הפשרה המדיסונית" שהושגה היא שהקונגרס רשאי, אך לא חייב לכונן ערכאות נמוכות, ולכן רשאי גם לעצב את מערכת המשפט הפדרלית באופן שמשפיע על יכולתה להפעיל את הסמכות השיפוטית. מנגד, היסטוריונים ומשפטנים הראו שמנסחי החוקה, מאשרריה ורבים מחברי הקונגרס שדנו בחוק מערכת המשפט של 1789, הבינו את פרק 3 בכללו כמחייב האצלה של הסמכות השיפוטית על המערכת הפדרלית ולכן מחייב גם את הקונגרס לנקוט באמצעים הדרושים לכך. מבחינה מילולית, טענה זו נסמכת על ההבדל בין המילה "shall", שסדרך כלל מבטאת חובה, למילה "may", שמבטאת רשות. החוקה נותנת לקונגרס את הרשות לכונן ערכאות נמוכות, אך היא מחייבת את ההאצלה של כל הסמכויות השיפוטיות שמוזכרות בהמשך הפרק על הרשות השופטת וכן היא מחייבת את הממשל לשמור על העליונות של החוק הפדרלי; יוצא מכך שכאשר יצירת ערכאות נמוכות היא חיונית לצורך מימוש החובה החוקתית, הרשות שניתנה לקונגרס עשויה להפוך לחובה. חלק גדול מהנציגים שכיהנו בקונגרס הראשון (אם כי לא כולם) הבינו כך את הסעיף, אולם במרוצת השנים גברה הפרשנות לפיה יצירת ערכאות נמוכות נתונה לשיקול הדעת הבלעדי של הקונגרס.
קביעות ושכר השופטים
משפט זה מבטא את שאיפת מנסחי החוקה להבטיח את העצמאות של השופטים במערכת המשפט הפדרלית, ותפיסתם שעצמאות זו חיונית עבור שלטון החוק. מקובל לחלקו לשתיים: "פסוקית ההתנהגות הטובה" (Good behaviour clause), שעוסקת בקביעות של משרת השופטים לכל זמן של התנהגות טובה; ו"פסוקית הפיצוי" (Compensation clause), שעוסקת בשכר השופטים.
המשמעות המעשית של הקביעה שהשופטים יכהנו "בזמן התנהגות טובה" (during good behaviour) היא שיש להם קביעות לכל החיים. פרשנים הראו שמשמעות זו הייתה מקובלת על מנסחי החוקה, וטקסטים מהתקופה מראים על שימוש בביטוי זה במשמעות זהה. כך למשל, בחיבורו מ-1776, "מחשבות על ממשל", כתב ג'ון אדמס, ש"שכלם של השופטים לא צריך להיות מוסך על ידי אינטרסים מטלטלים; אל להם להיות תלויים באף אדם או גוף של אנשים. לתכליות אלה, עליהם לאחוז במעמדם לכל החיים במשרותיהם, או במילים אחרות, כתבי המינוי שלהם צריכים להיות לכל זמן שהתנהגותם טובה, ועל משכורתיהם להיות בטוחות וקבועות בחוק". אלכסנדר המילטון אישר, בכתבי הפדרליסט מספר 79, שזוהי המשמעות של הביטוי ושהמטרה היא הבטחת עצמאות השופטים.
הרעיון שניתן להגן על עצמאות השופטים על ידי קביעות לכל החיים היה מוכר למנסחי החוקה מהחוק האנגלי, שם על אף שבתי המשפט נחשבו לחלק מהרשות המבצעת, חוק ההסדר של 1701 קבע שלשופטים תהיה קביעות לכל החיים ומשנת 1760 חוק זה נאכף. עם זאת, בחוקות של שלוש עשרה המושבות שופטים לא נהנו מאותה העצמאות, וכך גם באלו של חלק מהמדינות לפני ואחרי אשרור החוקה. בהכרזת העצמאות של ארצות הברית, אחת התלונות כלפי מלך בריטניה היא ש"הוא גרם לשופטים שיהיו תלויים ברצונו בלבד לצורך קביעת משך כהונתם, גובה משכורתם ותשלומה".
הדרך היחידה להדיח שופט מכהן היא באמצעות הליך ההדחה הקבוע בפרקים 1 ו-2 לחוקה, לפיו נדרש רוב רגיל בבית הנבחרים על מנת להאשים בעל משרה ורוב של שני שלישים מחברי הסנאט. קיימת מחלוקת בלתי-פתורה בין פרשנים של החוקה בשאלה האם הביטוי "בזמן התנהגות טובה" מבטא סטנדרט שונה להדחה מזה המוכתב בפרק 2 לחוקה לגבי נושאי משרות אחרים ("פשעים ועוונות חמורים" – high crimes and misdemeanors). מספר שופטים פדרליים הודחו על ידי הקונגרס. נכון ל-2022, 15 שופטים הואשמו בבית הנבחרים ו-8 מתוכם הורשעו בסנאט.
החלק השני של המשפט מבסס את ההגנה על עצמאותם של השופטים באמצעות הקביעה ששכרם לא יופחת במהלך כהונתם. החוקה לא מתייחסת ישירות לשאלות לגבי מיסוי ופגיעה לא ישירה במשכורת של שופטים. ב-1862 עבר לראשונה חוק שאיפשר למסות שופטים, ונשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני כתב מכתב מחאה למזכיר האוצר סלמון צ'ייס, בו הוא טען שהלשון של החוקה אינה משתמעת לשני פנים ואוסרת על כך. השאלה עלתה ביתר שאת לאחר שעבר התיקון ה-16 לחוקה, שאיפשר לממשל הפדרלי להנהיג מס הכנסה. בשתי עתירות שהגיעו לבית המשפט העליון בשנות ה-20 של המאה העשרים, קבע בית המשפט שלקונגרס אין סמכות למסות שופטים פדרליים. בפסק דין אוונס נגד גור (1920), כתב ויליס ואן דוונטר עבור רוב של השופטים, שמטרת הסעיף העיקרית היא "לא להיטיב עם השופטים, אלא... למשוך אנשים טובים ומוכשרים לכיסאות השופטים ולקדם את עצמאותם במעשיהם ושיפוטם". הוא סיכם שמיסוי שופטים פדרליים אינו חוקתי. השופטים הולמס וברנדייס התנגדו להחלטה, בטענה שהחוקה אינה דורשת לפטור שופטים ממיסים שמוטלים באופן שווה על כולם. בפסק דין מיילס נגד גרהאם חזר בית המשפט על קביעה זו. בהמשך המאה העשרים הפך בית המשפט את ההחלטות האלו. בפסק הדין האחרון בנושא, "ארצות הברית נגד הטר", כתב סטיבן ברייר עבור הרוב, שחוק המטיל מס, בין השאר, על שופטים פדרליים, אינו חוקתי רק אם הוא מפלה את השופטים לרעה. הפסיקה פסלה חוק אחד, משום שהוא החריג שופטים מהאפשרות לפטור שניתנה לרוב העובדים הפדרליים האחרים, ואישרה חוק אחר שתחולתו לגבי שופטים זהה לתחולתו לגבי עובדים אחרים.
בית המשפט העליון
החוקה מציינת במפורש שיהיה בית משפט עליון אחד. במשתמע, החוקה גם קובעת שיהיה לבית המשפט העליון נשיא אחד, שכן היא מזכירה בפרק 1 שנשיא בית המשפט העליון יכהן כיושב ראש במשפטי הדחה של נשיא מתפקידו. כתוצאה מכך, בית המשפט העליון שואב את סמכותו להתקיים ישירות מהחוקה, ולקונגרס אין סמכות לפרקו. עם זאת, החוקה לא מציינת דבר בנוגע להרכב של בית המשפט העליון או בנוגע למועדי המושבים של בית המשפט העליון ומקום כינוסם, ולקונגרס יש סמכות להחליט בעניינים אלו. חוק מערכת המשפט של 1789 קבע שבבית המשפט יהיו חמישה שופטים (Associate Justices) בנוסף לנשיא בית המשפט. ב-1801 הפחית הקונגרס את מספר השופטים בבית המשפט העליון (כולל הנשיא) לחמישה, אך החוק בוטל באותה שנה, לפני שהספיק מספר השופטים להשתנות. מאז שינה הקונגרס מדי פעם את מספר השופטים, כאשר מספר השופטים הרב ביותר היה עשרה, בזמן מלחמת האזרחים. ב-1866 שונה המספר לשבעה שופטים, וב-1869 הוא שונה לתשעה. מאז ועד היום עמד מספר השופטים על תשע, ללא שינוי, למרות ניסיונות שונים לשנות את הרכבו (הניסיון הבולט ביותר היה ב-1937, בתקופת כהונתו של פרנקלין דלנו רוזוולט). ניסיונות לשנות את הרכב בית המשפט העליון, בעיקר כשהם מונעים משיקולים פוליטיים, נקראים בשיח הציבורי "court-packing".