cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאק סניידר
זאקרי אדוורד "זאק" סניידר (באנגלית: Zachary Edward "Zack" Snyder; נולד ב-1 במרץ 1966) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי, המביים לרוב סרטי אקשן, פנטזיה, הרפתקאות, אימה, וגם מדע בדיוני. לסניידר חיבה גדולה לעולם הקומיקס מאז ילדותו, ולכן הוא נוטה לביים סרטי גיבורי-על וקומיקס.
הוא ידוע בסגנונו בסרטיו שמתאפיין בצילום איטי, אווירת צילום הדומה לקומיקס ושימוש נרחב באפקטים ויזואליים ובעיצוב הפקה גרנדיוזי. סרט הקולנוע הראשון שלו מ-2004 היה חידוש לסרט "שחר המתים" שהביא לו הצלחה רבה והביא אותו לביים סרטי אקשן, סרטי גיבורי על וסרטי אימה וזומבים נוספים.
לסניידר פרופיל רשמי ברשת החברתית Vero, שבה לא ניתן לשתף פרסומים ולכן המעריצים המסורים ביותר הם הראשונים לקבל בלעדיות על חומרים כשהוא מפרסם.
ביוגרפיה
סניידר נולד בגרין ביי, ויסקונסין שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-מדעית. הוא גדל בריברסייד, קונטיקט. אמו, מרשה ריבס הייתה ציירת ומורה לצילום בבית הספר דייקרופט שבו הוא למד. אביו, אדוורד היה מגייס בחברת כוח אדם. הוא השלים לימודים במכללה באמנות וציור אך החליט לסיים לימודי קולנוע.
הוא גר בפסדינה, קליפורניה, עם רעייתו השנייה, המפיקה דבורה (לבית ג'ונסון). הזוג נפגש לראשונה בשנת 1996 ונישא בספטמבר 2004 במנהטן, ניו יורק.
לסניידר 8 ילדים. מנישואיו הראשונים עם דניס ובר נולדו בת ובן (אלי ואוליביה) ואומצו שתי בנות (וילו ואוטום). ממערכת יחסים עם קריסטן אלן, מנהלת קו פרסום שעבדה איתו, נולדו שני בנים (איזיקיאל וג'ט). הוא ודבורה אימצו בת ובן (סייג' וקאש) בתקופה שעבדו על הסרט "איש הפלדה".
בנו אלי מופיע במספר סרטיו כמו "300", "השומרים" ו"סאקר פאנץ'".
בשנת 2017 בתו שמה קץ לחייה, ובעקבות זאת סניידר פרש מבימוי הסרט "ליגת הצדק" שהיה בשלבי הפקה מתקדמים, ובמאי אחר מילא את מקומו.
קריירה
סניידר החל את קריירת הבימוי בצילום פרסומות לטלוויזיה וכצלם עבור חברות הרכב אאודי, BMW, סובארו וניסאן.
ב-2004 ביים לראשונה את סרט הקולנוע הראשון שלו, שהיה חידוש לסרט הזומבים "שחר המתים" משנת 1978. לאחר מכן זכה להצלחה מסחרית רבה לאחר שביים את הסרט "300" משנת 2007. בשנת 2008 חברת האחים וורנר העניקה לו תמיכה כספית בהפקת הסרט "השומרים" שיצא במרץ 2009 והכניס למעלה מ-185 מיליון דולר. לאחר מכן הפיק סרט הנפשה ממוחשבת בשם "אגדה עם כנפיים" מ-2010. ובשנת 2011 הוא ביים, כתב והפיק את הסרט "סאקר פאנץ'" שלא זכה להצלחה רבה. הוא הפיק גם את סרט ההמשך ל"300", "300: עליית האימפריה", שזכה להצלחה מועטה ביחס לקודמו.
ביים שלושה סרטים ביקום הקולנועי של DC וליהק בעצמו את הנרי קאביל וגל גדות. את הסרט השלישי, "ליגת הצדק", ביים עד שלב מאוחר בהפקתו. במרץ 2021 יצא לצפייה דיגיטלית הגרסה המלאה המציגה את גרסתו המציגה את תוכניתו ליקום הקולנועי של DC, הסרט "ליגת הצדק: גרסת סניידר", באורך ארבע שעות ועם פסקול שונה מזה ששימש בגרסה הקולנועית, עם הנס צימר במקום דני אלפמן.
סגנון
סניידר משתמש לרוב בסגנון הילוך איטי בסצנות הקרב, סגנון שאפיין בעיקר את סרטו "300", וליווה אותו גם בסרטים הבאים.
אלכסנדר קוויץ
אלכסנדר קוויץ (באנגלית: Alexander Kevitz; 1 בספטמבר 1902, ברוקלין ניו יורק – 24 באוקטובר 1981) הוא שחמטאי אמריקאי. קויץ' שיחק גם שחמט בהתכתבות והיה תאורטיקאי ומנתח שחמט יצירתי. במקצועו היה רוקח.
קוויץ סיים את אוניברסיטת קורנל בשנת 1923. לאחר מכן המשיך ולמד גם משפטים ורוקחות בברוקלין.
הישגיו העיקריים בשחמט
קוויץ ניצח בשלושה עשר מסעים בלבד את אלוף העולם חוסה ראול קפבלנקה במשחק סימולטני בשנת 1924, ולאחר מכן ניצח גם את אלוף העולם בשחמט לשעבר, עמנואל לסקר במשחק סימולטני בשנת 1928. הוא זכה באליפות מועדון השחמט של מנהטן בשנים 1927-1927, 1935-1936 ו-1947. בתקופה זו רמת התחרות במועדון הייתה כבשל תחרות בינלאומית חזקה. קוויץ ייצג את המועדון גם במשחקי הליגה.
קוויץ החל את פעילותו הבינלאומית בברדלי ביץ' בשנת 1929, כאשר הגיע למקום השמיני עם 4/9. ניצח בתחרות אלכסנדר אלכין. בשנת 1931 הגיע קוויץ למקום השלישי בתחרות ניו יורק (ניצח: קפבלנקה).
באליפות ה-16 של מועדון השחמט מרשל בשנת 1932 הגיע קוויץ למקום השני עם 9/13 (ניצח: ראובן פיין). באליפות ה-17 של מועדון השחמט מרשל בשנת 1933 חלק קוויץ מקום שני-שלישי עם 8/11 (ניצח: ראובן פיין). באליפות ארצות הברית שהתקיימה בניו יורק בשנת 1936 הגיע קוויץ למקום השמיני עם 7.5/15 (ניצח: שמואל רשבסקי). בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה בשנת 1946, קוויץ קבע את התוצאה הטובה ביותר לאמריקאים עם 1.5/2 נגד איגור בונדרבסקי. קוויץ סיים בתיקו את שני משחקיו מול בוריסלב מיליץ' בהתמודדות ארצות הברית מול יוגוסלביה שנערכה על גלי הרדיו.
קוויץ הגיע למקום ה-13 באליפות ארצות הברית בשנת 1953, הפסיד בשני משחקיו מול פאול קרס בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה בניו יורק בשנת 1954 והפסיד בשני משחקיו מול אלכסנדר קוטוב בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה בשנת 1955.
באליפות מועדון השחמט של מנהטן בשנת 1955 קוויץ חלק מקום 6–7 עם 8.5/15 וניצח את תלמידו ארתור ביסגאייר שהיה באותה עת אלוף ארצות הברית.
ברשימת מד הכושר הראשונה שפורסמה בארצות הברית באופן רשמי, בשנת 1950, קוויץ דורג שלישי עם מד כושר 2610 אחרי ראובן פיין ושמואל רשבסקי.
בשנותיו המאוחרות היה קוויץ פעיל בשחמט בכתב, לעיתים קרובות שיחק בפסבדון 'Palmer Phar' משום שעבד בחברה שנקראהPalmer Pharmacy.
תרומות תאורטיות
קוויץ תרם תרומות חשובות למספר פתיחות שחמט.
בפתיחת רטי הוא פיתח את ההסתעפות 1. פו3 ד5 2. ג4 ד:ג4 3. ה4.
ההסתעפות של הפתיחה האנגלית הסימטרית המתקבלת לאחר 1. ג4 ג5 2. פו3 פו6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 ה5 5. פב5 ד5 נקראת לעיתים קרובות גמביט קוויץ.
בפתיחה האנגלית, ההסתעפות 1. ג4 פו6 2. פג3 ה6 3. ה4 פג6 נקראת הסתעפות קוויץ.
ההסתעפות 1. ד4 פו6 2. ג4 פג6 נקראת לעיתים הגנת קוויץ-טרגקוביץ'
בהגנת נימצוביץ' 1. ה4 פג6 הסתעפות קוויץ ממשיכה 2. ד4 ה5.
בשנת הארבעים חקר קוויץ רעיון חדש בגמביט מרשל בפתיחה הספרדית. לאחר המסעים 1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 א6 4. רא4 פו6 5. 0-0 רה7 6. צה1 ב5 7. רב3 0-0 8. ג3 ד5 9. ה:ד5 פ:ד5 10. פ:ה5 פ:ה5 11. צ:ה5 ג6 12. ר:ד5 ג:ד5 13. ד4 רד6 14. צה3 ומכין את המסע 15. ח3 במקרה של 14... מה-ח4.
יריביו של קוויץ העריכו אותו כשחקן מקורי, חושב ומנתח. קוויץ המשיך לשחק בתחרויות עד גיל 78, שנה לפני מותו.
אלכסנדר גרהם בל
אֲלֶכְּסַנְדֶּר גְרָהָם בֵּל (באנגלית: Alexander Graham Bell; 3 במרץ 1847 – 2 באוגוסט 1922) היה מדען וממציא סקוטי שייסד את חברת הטלפון בל, ונחשב בעיני רבים לממציא הטלפון. הפטנט של המצאת הטלפון נרשם על שמו של בל, אך סביב זכות הראשונים להמצאה זו התעוררה מחלוקת, ויש הרואים באנטוניו מאוצ'י את ממציא האבטיפוס הראשון של הטלפון המודרני. בנוסף, היה בל איש חינוך מיוחד לחירשים.
קורות חייו
אלכסנדר בל נולד באדינבורו שבסקוטלנד, דור שלישי במשפחה שעסקה בחקר הקול האנושי: סבו התמחה באמנות הדיבור בלונדון, ואביו, אלכסנדר מלוויל בל, קנה לו שם בהמצאת "הדיבור הנראה" (Visible Speech) - שיטה להוראת דיבור לחרשים באמצעות סמלים שציינו חלקים שונים של הלשון, השפתיים והגרון. בגיל 10 ביקש אלכסנדר בל מאביו שיוסיף לו שם אמצעי, בדומה לשני אחיו, והאב נעתר והוסיף את "גרהם" לשמו.
מגיל צעיר התבלט בדמיונו העשיר וביכולת ההמצאה שלו. עד גיל 15 הספיק בל הצעיר להמציא ספינת סנפיר המחליקה על המים; עפיפון בצורת פירמידה, המסוגל לשאת אדם; סביבון שבכה כשסובבו אותו, ומכשיר שצעק "הצילו!" כשסחררו אותו. על המצאות אלה אמר: "הממציא אינו יכול שלא להמציא, כשם שאין הוא יכול שלא לחשוב או לנשום". בהמשך הפנה בל את רוב מרצו לחקר ולהמצאת מכשירי עזר לחירשים, הן בשל העיסוק המשפחתי והן בשל העובדה שאמו החלה להתחרש בעת שבל היה בן 12, וחירשותה גברה בהדרגה.
בגיל 15 הפסיק את לימודיו, ועבר למשך שנה להתגורר בלונדון עם סבו, אלכסנדר בל. הסב לימד את בל לדבר באופן מהוקצע. בגיל 16 קיבל בל משרה של "תלמיד-מורה" לאומנות הדיבור ולמוזיקה במכללת וסטון האוס בסקוטלנד - הוא למד לטינית ויוונית ובמקביל עסק בהוראה. כעבור שנה נרשם בל לאוניברסיטת אדינבורו, בעקבות אחיו הבכור.
אביו עודד את העניין שגילה בל בדיבור, ובשנת 1863 לקח את בניו לתערוכה שבה הוצג רובוט שפותח על ידי צ'ארלס ויטסטון (בעקבות "הטורקי" של וולפגנג פון קמפלן), וידע לחקות קול אנושי. בל התלהב מהמכונה, ולאחר שהשיג את ספרו של פון קמפלן ותרגם אותו מגרמנית, הוא ואחיו מלוויל בנו את הראש האוטומטי שלהם. מלוויל התמקד בבניית הגרון ובית הקול, ובל עסק בבניית הגולגולת. פרי עמלם היה ראש ריאליסטי, שידע לדבר מילים ספורות. השניים כיווננו בקפדנות את השפתיים, וכאשר מפוח נשף אוויר דרך קנה הנשימה של הראש, נשמעה בירור המילה Mama. בעקבות זאת החל בל לערוך ניסויים בהולכת קול, והשתמש בקולן. בגיל 19 כתב דו"ח על מחקרו זה, ושלח לאלכסנדר אליס, עמית של אביו, וזה הגיב מיד שניסויים דומים נעשו כבר בגרמניה, על ידי הרמן פון הלמהולץ. בל התעמק בספרו של הלמהולץ, והגיע לתובנה שהשפיעה על כל עבודתו העתידית בעניין הולכת קול. "בלי לדעת יותר מדי על הנושא, נוצר אצלי הרושם שניתן ליצור באמצעים חשמליים קולות של עיצורים ואמות קריאה, לקבלת דיבור רהוט".
בשנת 1865 עברה משפחתו ללונדון, ובל חזר להורות במכללת וסטון האוס, בשעות הפנאי המשיך בניסויו בתחום הקול, עם ציוד מעבדה מזערי. לאחר מכן עבר להורות בסומרסט קולג' בבאת'. אחיו הצעיר חלה בשחפת ונפטר, וסמוך לכך, בשנת 1867 חזר בל אל הוריו והתכונן ללימודים באוניברסיטת לונדון. הוא החל ללמד בבית ספר לחירשים בלונדון, וזכה להישגים. בשנת 1870 נפטר אחיו הבכור, מסיבוכים של שחפת, והדבר גרם למשבר משפחתי, שבעקבותיו החליטה המשפחה (בל, הוריו ואלמנת אחיו) להגר לקנדה. הם השתקעו באחוזה בפרובינציית אונטריו.
בל המשיך ללמד חירשים ושמו יצא ברחבי קנדה וארצות הברית. הוא המשיך להתעניין בתחום התקשורת הטלפונית, ואף המציא פסנתר היכול לשדר את נגינתו למרחק בעזרת אותות חשמליים.
בשנת 1871 יצא בל לבוסטון, בהמלצת אביו, שהוזמן להורות את שיטת "הדיבור הנראה" שלו. הוא הורה שיטה זו למורים בבתי ספר אחדים לחירשים. לאחר חצי שנה חזר בל לאחוזת המשפחה בקנדה.
הוא חזר לבוסטון, שנחשבה למרכז המדע והטכנולוגיה של אמריקה. הוא פתח בית ספר לחירשים, שמשך תלמידים רבים, ובהם העיוורת-חרשת-אילמת הנודעת, הלן קלר. שנה לאחר מכן מונה בל לפרופסור לתורת הדיבור באוניברסיטת בוסטון.
המצאת הטלפון
בל החל להתעמק ב"טלגרף ההרמוני", המסוגל להעביר מספר רב של תשדורות במקביל דרך קו אחד, והבין כי עליו ליצור מערכת מורכבת של אלקטרומגנטים, רכיבי מעגל, מקלטים ומשדרים. באותה עת הצטרף אליו טום ווטסון, חשמלאי צעיר שעבד בחנות אביזרי חשמל בבוסטון, והגיב בתחילה בהססנות זהירה: "חשבתי אז שיש צורך בלפחות תריסר עובדים צעירים ונמרצים, כדי להגשים את כל רעיונותיו המסחררים של בל", התוודה לימים. השניים פנו למשקיעים ופטרונים, כדי לזכות בתמיכה כספית. במיוחד חיזר בל אחרי גָרְדִינֶר הָבָּרְד, מעשירי בוסטון, ששימש כעורך דין לפטנטים ופטרון לאמנות. הוא היה המורה של מֶייבֶּל, בתו של הָבָּרְד, שהתחרשה בילדותה. תחילה הגיב הברד בספקנות וכתב לו: "נטיית לבך היא לנהות אחר כל דבר חדש שאתה מוצא בו עניין, בלי להגשים כל דבר של ערך". בל לא ויתר, ובסופו של דבר, נמנה הברד עם מממניו העיקריים של בל. לאחר כמה שנים, ב-1877 בל אף נישא למֶייבֶּל.
בל נהנה מתמיכתם הכספית של הברד ושל תומאס סנדרס, אבי אחד מתלמידיו. הוא עמל יחד עם ווטסון במשך כשנתיים נוספות על יצירת מכשיר להעברת צלילים בצורת אותות חשמליים. עוד לפני שעבודתם צלחה הגיש הברד בשמו, ב-14 בפברואר 1876, בקשה לרשום פטנט העוסק ב"שיטה להעביר דיבור או כל צליל אחר בצורה טלגרפית... בעזרת יצירת אותות חשמליים, בדומה לתנודות האוויר המלוות את הדיבור או הצליל." ב-7 במרץ אושר הפטנט ומספרו 174,465.
ב-10 במרץ 1876 בנה בל מכשיר טלפון העובד לפי עקרונות שונים מאלה עליהם עבדו עד אז והיה מבוסס על העברת קול באמצעות מחט המרעידה מים ומשנה את התנגדות המעגל. המכשיר הצליח להעביר בפעם הראשונה צלילים מחדר לחדר, בדמות המשפט שאמר בל לווטסון: Mr. Watson, come here, I want to see you. משפט זה הפך למטבע לשון בקרב ממציאים. הטלפונים הבאים שבנה והדגים ברבים לא השתמשו בעיקרון זה וחזרו לשימוש בהתקן האלקטרומגנטי. באוגוסט אותה שנה הדגים בל שימוש בטלפון במרחק של מספר קילומטרים.
התפתחות הטלפון
שנה לאחר מכן הקימו בל ותומכיו את חברת הטלפונים "בל", לאחר שחברת הטלגרף "וסטרן יוניון" דחתה הצעה לקנות את הפטנט שלהם ב-100,000 דולר. החברה הציעה מערכת לניהול שיחה בין אנשים ממרחק של קילומטרים רבים זה מזה. ב-1883 הותקנה מערכת הטלפון הראשונה בין שתי ערים מרכזיות באמריקה - בוסטון וניו יורק. הדגמים הראשונים לא כללו חוגה או לחצנים, אלא המתקשר היה מרים את השפופרת, וסוגר בכך מעגל חשמלי שחיבר אותו למרכזיית טלפונים. המרכזנית קישרה אותו עם מנוי אחר איתו ביקש לשוחח, באמצעות כבל שחיבר בין השקע שלו לשקע רעהו.
הטלפון התפתח במהירות, והמצאת המרכזייה האוטומטית, שקישרה בין מנויים על פי מספרי טלפון, ללא תיווך מרכזניות, הביאה לזינוק בשימוש בטלפון, והפכה אותו לאחד המכשירים השימושיים ביותר. ב-1910 כבר היה לאחד מכל 13 אמריקנים טלפון בבית.
ב-1915 נחנך קו הטלפון הראשון מחוף לחוף בארצות הברית. בל וווטסון הוזמנו לטקס החגיגי של חנוכת הקו. בל הרים את השפופרת בחוף המערבי, וווטסון המתין לשיחתו בחוף המזרחי. קריאתו של בל, שעברה מרחק של יותר מ-5,000 ק"מ הייתה: "Watson, come here, I need you". הקהל פרץ בצחוק, וווטסון השיב: "בסדר, רק שהפעם זה ייקח לי יותר זמן...".
המצאות נוספות של בל
לאחר שזכה בל בפטנט, המשיך בניסויו וחקר את תחום העברת צלילים בעזרת אור. הוא המציא מכשיר הנקרא "פוטופון", אותו תיאר כהמצאה החשובה ביותר שלו. ניתן לראות בסיבים האופטיים של ימינו התפתחות של רעיון זה. בנוסף עסק גם במחקר רפואי; המציא אמצעים שונים ללימוד דיבור לחרשים. בסך בכל רשם בל במהלך חייו 18 פטנטים על שמו, ועוד מספר פטנטים שאותם חלק עם אחרים. הוא גם ייסד את האגודה הגאוגרפית הלאומית, הידועה בעיקר בזכות המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
המצאה אחרת המיוחסת לבל היא של גלאי מתכות. בעקבות ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד, בניסיון לגלות את מיקומו של הקליע שפילח את גופו של הנשיא, פיתח בל במהירות אבטיפוס של גלאי מתכות, אולם מסגרת המתכת של מיטתו של ג'יימס גרפילד גרמה למכשיר לתקלה. בסופו של דבר לא נמצא הקליע וגרפילד נפטר מזיהום. תחומים נוספים בהם עבד והמציא היו ספינות רחף: ספינות בתכנונו קבעו שיא עולם במהירות לכלי שיט, ובניית מטוסים: מטוס בתכנונו ביצע את הטיסה הראשונה בקנדה.
מותו, פרסים והנצחתו
ב-2 באוגוסט 1922 נפטר בל באחוזתו השקטה שבאי קייפ ברטון, בנובה סקוטיה שבקנדה ושם נקבר. בעת הלווייתו דממו כל מכשירי הטלפון בארצות הברית למשך דקה אחת. על שמו של בל קרויה יחידת המידה דציבל.
בל זכה בחייו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם פרס וולטה שקיבל מהאקדמיה הצרפתית ואביר לגיון הכבוד הצרפתי, מדליית אלברט שקיבל מהאגודה המלכותית הבריטית (RSA) ומדליית אדיסון מאגודת מהנדסי החשמל (IEEE). אותה אגודה הכריזה ב-1976 על מדליה על שמו של בל לאנשים שתרמו להתקדמות הטלקומוניקציה.
שלוש ארצות גאות בהיותו של בל אחד מתושביהן: סקוטלנד (בריטניה), בה גדל והתחנך, קנדה בה החל בעבודתו על הטלפון ובילה זמן רב וארצות הברית, בה התאזרח ופיתח את הטלפון. ליד האחוזה שלו בנובה סקוטיה, בה משתמשים עדיין בני משפחתו, הקימה קנדה אתר ומוזיאון להנצחתו.
מתחרים על המצאת הטלפון
במשך עשרות שנים, מאז רשם בל את הטלפון כפטנט, הוגשו יותר מ-600 תביעות משפטיות נגדו ונגד חברת הטלפונים שהקים, בטענה כי הפטנט כלל לא שלו, וכי את כל הידע שלו גנב או קנה במרמה מהממציאים האמיתיים. אין זה מקרה שדווקא באותם ימים הומצאו במקביל מערכות להעברת קול, שכן כבר אז היו ידועים שני עקרונות מדעיים חשובים: היכולת להפוך רטט מתכתי לתנודות חשמליות, וההבנה שזרם חשמלי יוצר שדה מגנטי - שני עקרונות שהניחו את היסודות לטכנולוגיה הטלפונית.
שנות התביעות הקשות והארוכות התישו את כוחו של בל, למרות שניצח בכולן ללא יוצא מן הכלל. הרמזים כאילו גנב את המצאתו מאחרים, העיקו עליו, עד שאמר: "נמאס לי מהטלפון! אין לי כל עניין בו, חוץ משעשוע לשעות הפנאי". לבסוף מכר בכסף רב את מניותיו בחברת הטלפונים שהקים, ופרש מעולם העסקים. בשנת 1893 פקע תוקף הפטנט בכל מקרה, והשאלה בדבר זהות הממציא "האמיתי" הפכה לחסרת חשיבות כלכלית. באחרית ימיו אמר: "כה התנתקתי ממכשיר הטלפון, עד כי לפעמים אני שואל את עצמי אם אמנם אני הוא שהמצאתי אותו, או שמא זה היה מישהו אחר שקראתי עליו?".
חרף ההשגות, נראה שבל ייזכר לנצח כממציא הטלפון וכמי שהביא לשימוש נרחב בו, אפילו שהתעקש כל ימיו שבכרטיס הביקור שלו יירשם רק "מורה לחירשים".
חברת הטלפון של בל ותאגיד AT&T
חברת הטלפון שהקים בל - Bell Telephone Company שהפכה לתאגיד AT&T (ראשי תיבות של American Telephone and Telegraph Company), ביחד עם חברות הבת שלו במערכת ה-Bell System נהיה למונופול ענק ששלט במשך מאה שנים על תחום הטלפוניה בארצות הברית וקנדה. בשנת 1975 פוצלה בל קנדה מ-AT&T. ב-1984 פוצלה AT&T לשמונה חברות נפרדות בהוראת הרשויות הממונות על הגבלים עסקיים בארצות הברית. בשיאה לפני הפיצול העסיקה ה-Bell System בארצות הברית כמיליון עובדים והחזיקה, בנוסף לרשת הטלפונים, גם מרכזי מחקר ופיתוח (מעבדות בל למשל) ומפעלים לייצור ציוד תקשורת. כיום, החברות שפוצלו מ-AT&T המקורית באמצע שנות השמונים (שבינתיים התמזגו מחדש לשלוש חברות נפרדות: AT&T, ורייזון, ולומן) עדיין שולטות בנתח נרחב משוק התקשורת הנייחת והניידת ותעבורת הנתונים והאינטרנט בארצות הברית.
בל וקהילת החירשים
בל נולד לאישה חירשת ונישא לאישה חירשת. הוא לימד במשך תקופה ממושכת בבית ספר לחירשים, קידם את הטכנולוגיה המסייעת ללקויי שמיעה ואת המוּדעוּת לצורכי החירשים. כאיש חינוך בעל השפעה, בל הנחיל את התפיסה, לפיה יש לשלול את המושג "חירש-אילם", בציינו שאיברי הדיבור של החירש תקינים לחלוטין, והוא יוכל לדבר אם יקבל הדרכה נאותה, ולהאזין לדוברים באמצעות קריאת שפתיים.
בל הנהיג גם מהלך להכחדת שפת הסימנים. הוא סבר שהשימוש בה, במקום בדיבור גורם לבידודם של החירשים ולכן פעל לקידום למידת הדיבור וקריאת שפתיים, במקום הוראת שפת הסימנים. גישה זו הייתה שנויה במחלוקת בקרבי מחנכי ילדים חירשים, ונותרה כזו עד ימינו. בל פעל כדי לשכנע את ראשי מערכת החינוך בארצות הברית להמעיט את השימוש בשפת הסימנים האמריקנית בבתי הספר ולהקדיש את רוב זמן ההוראה בבתי הספר לחירשים ללימוד קריאת שפתיים ודיבור קולי. בל ייסד את האגודה האמריקאית לקידום הוראת הדיבור בקרב החירשים ותרם לה רבע מיליון דולר.
בל הציג את שפת הסימנים כגורם שמבדל את החרשים מהחברה האמריקאית, בדומה להתבדלות של קבוצות אתניות של מהגרים. בהופעותיו לקדם את רעיונותיו בפני מועצות חינוך ובתי מחוקקים השתמש גם בטיעונים נייטיביסיטיים שנפוצו באותה תקופה, ואף נהג לציין ששפת הסימנים היא שפה שאולה מצרפת. בל דגל בתורת האאוגניקה, התומכת בהשבחת הדורות הבאים באמצעות התערבות ברבייה ובתורשה. הוא סבר שמניעת חתונות בין חירשים לבין עצמם ועידוד חתונות בין חירשים לשומעים יורידו משמעותית את מספר האנשים שיוולדו חירשים ויעודדו את התערות החירשים בחברה הכללית. אולם, הוא התנגד לחקיקה המתערבת בבחירת בני זוג.
על פי הסרט התיעודי Through Deaf Eyes מ-2007, יש לקהילת החירשים האמריקנית רגשות מעורבים כלפי בל, משום שלצד תרומתו הגדולה לשיפור מצבה, הוא דגל גם בצעדים קיצוניים שפגעו בקהילת החירשים שכמעט הביאו את שפת הסימנים האמריקנית להכחדה.
הנרי דרייפוס
הנרי דרייפוס (באנגלית: Henry Dreyfuss; 2 במרץ 1904 - 5 באוקטובר 1972), היה מעצב תעשייתי. עיצוב המוצרים שתכנן בהתייחס לכללי ארגונומיה מדעיים השפיע על עיצוב המוצר במאה ה-20. לזכותו נזקף, בין היתר, עיצוב מכשיר הטלפון השולחני הסטנדרטי, "מודל 500".
ביוגרפיה
דרייפוס נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא למד עיצוב אצל נורמן בל גדס, שיהפוך מאוחר יותר למתחרהו.
בשנת 1929 פתח את משרדו בניו יורק. עם לקוחותיו נמנו מעבדות בל, שמכשירי הטלפון שעיצב עבורה (דגם Western Electric 302 ו"דגם 500") היו לאבות-טיפוס למכשירי טלפון רבים, חברת שואבי האבק "הובר", חברת הציוד המכני-חקלאי ג'ון דיר עבורה עיצב את הטרקטורים "מודל A" ו"מודל B" הפופולריים, סדרת העטים הנובעים Wahl-Eversharp Skyline (1940) ועוד.
דרייפוס הקנה חשיבות לשימושיות המוצר, להתאמתו לאדם ולכללים הנדסיים ומדעיים. לפיכך עיצוביו מצטיינים בקו פשוט וצורה ברורה ופונקציונלית וללא קישוטים. עקב כך ספג ביקורת על כך שהוא "פרקטי מדי" וחסר סגנון. דוגמה לפרקטיות זו ולשימת הלב לפרטים ניתן למצוא בעיצוב הטלפון "דגם 500" (ב-1949), בו הוציא דרייפוס את הדפסת הספרות אל מחוץ לחוגה, על ההיקף. זאת בשל העובדה שכאשר הספרה הייתה מודפסת בתוך החוגה, היא נטתה להישחק לאחר חיוגים רבים. כך גם צמצם את טעויות החיוג שנגרמו בשל אצבע המחייג שהסתירה את הספרה בעת חיוג.
בשנת 1955 כתב דרייפוס את ספרו האוטוביוגרפי Designing for People ("עיצוב למען האנשים"), בו הציג את השימוש בפרסונות "ג'ו" ו"ג'וזפין" כדוגמאות טיפוסיות לקהל היעד לו מתוכנן המוצר. בשנת 1960 פרסם את המדריך הארגונומי The Measure of Man ("מידת אנוש"). הוא נבחר לנשיא הראשון של איגוד העיצוב התעשייתי האמריקאי (IDSA).
בשנת 1972 טרם מותו יצא לאור בהוצאת מקגרו ספרו המונומנטלי 'Symbol Sourcebook'. הספר מכיל 20,000 סמלים ופירושם.
בשנת 1972 אובחן כחולה סופני בסרטן הכבד. ב-5 באוקטובר התאבד יחד עם רעייתו, דוריס מרקס, שהייתה חולה סופנית אף היא, בשאיפת גזי הפליטה ממכוניתם במוסך ביתם בדרום פסדנה, קליפורניה.
החברה שהקים, Henry Dreyfuss Associates, המשיכה להתקיים לאחר מותו.
ריסאלפור
ריסאלפּוּר (באורדו/פשטו: رسالپور) היא עיר בפקיסטן, השוכנת בנפת נושרה (ضلع نوشہرہ) שבמחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה. העיר ממוקמת כ-45 ק"מ מפשאוור וכ-15 ק"מ ממרדאן, בתוך שקע הנמצא בגובה של כ-300 מטרים מעל פני הים. כ-90 ק"מ צפונית לריסאלפור שוכן מעבר ח'ייבר.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2017, התגוררו בריסאלפור 36,653 תושבים.
הבסיס הצבאי בריסאלפור, הידוע כ"ביתם של הנשרים" וכ"ביתם של הפלסים", שימש כמרכז אימונים חשוב עבור כוחות האימפריה הבריטית בתקופת שלטונה באזור. לאחר עצמאותה הפכה פקיסטן את הבסיס לאקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני. בנוסף, שוכנים בריסאלפור גם מספר מוסדות השכלה ומפעלי תעשייה, הכולל גם את "אזור העיבוד לייצוא של ריסאלפור" (The Risalpur Export Processing Zone), השוכן על הכביש הראשי שבין מרדאן לנושרה. הבסיס עצמו ממוקם על שטח גבוה יחסית לשאר חלקי העיר, והמבנים הישנים ביותר בו הוקמו בשנים 1913–1914.
שלטון בריטי
החל מ-1910 שימש המקום כבסיס ושדה תעופה עבור גיס התעופה המלכותי, אשר הפך מאוחר יותר לחיל האוויר המלכותי. במלחמת העולם הראשונה שימש הבסיס את הבריטים כמתקן להסבת טייסים למטוסי קרב. גם במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו הבסיס ושדה התעופה שבו לאימונים ולפעילות מבצעית של מטוסי חיל האוויר המלכותי. הבסיס הועבר לידי חיל האוויר הפקיסטני (שנקרא אז חיל האוויר המלכותי הפקיסטני) לאחר חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947.
ב-1919 התמקמה בבסיס ריסאלפור טייסת מס' 31 של חיל האוויר המלכותי, ויצאה ממנו לגיחות בשטח אפגניסטן ובאזור הגבול בינה לבין הודו הבריטית אשר נשלט בידי שבטים מקומיים, וכונה הגבול הצפון-מערבי (North-West Frontier). ציודה הראשוני של הטייסת כלל מטוסי B.E.2 ופארמן HF.20, והיחידה לקחה חלק במלחמה האנגלו-אפגנית השלישית, במסגרת המשחק הגדול, וביצעה הפצצות במטרה להבטיח את יציבותו של קו דוראנד (בפשטו: د ډیورنډ کرښه), אזור הגבול שבין הודו הבריטית לאפגניסטן עליו הוסכם בין הצדדים לאחר סיום המלחמה באוגוסט 1919. קו זה הפך למעשה לגבול הבינלאומי בין פקיסטן לאפגניסטן.
בספטמבר 1919 הוחלפו ה-B.E.2 של הטייסת במטוסי בריסטול F.2, אשר המשיכה בפעולות כנגד כוחות גרילה באזור הגבול. בין השנים 1936 ל-1939 פעלו מטוסי הטייסת, מסוג הוקר הארט, וסטלנד ואפיטי והוקר אודאקס מבסיס ריסאלפור במסגרת המערכה אשר התנהלה בווזיריסטן. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסבה הטייסת לתפקידי תובלה, הצטיידה במטוסי DC-2 ו-DC-3 דקוטה והטיסה אספקה עבור כוחות בעלות הברית שלחמו בבורמה.
במהלך שנות ה-30 הייתה ריסאלפור גם בסיס ליחידות של הצבא הבריטי, כגון הרגימנט הרכוב של הארטילריה המלכותית ורגימנט ההוסרים ה-14/20 של המלך.
לאחר עצמאות פקיסטן
עם קבלת פקיסטן את עצמאותה ב-15 באוגוסט 1947, הפך שדה התעופה של ריסאלפור לבסיס חיל האוויר הפקיסטני, ולאחר כחודש נוסד בו בית ספר לטיסה, בו שירתו בתחילה ההרווארד והטייגר מות' כמטוסי אימון. טיסת האימון הראשונה המריאה מהבסיס ב-22 בספטמבר 1947.
ב-13 באפריל 1948 ביקר במקום מוחמד עלי ג'ינה והעלה את בית הספר לטיסה לדרגה המקבילה למכללה. ב-21 בינואר 1967 שדרג נשיא פקיסטן איוב ח'אן את בסיס ריסאלפור למעמד האקדמיה של חיל האוויר הפקיסטני.
ב-2008 הועבר לריסאלפור גם בית הספר לנ"מ.
מוסדות חינוך
בשל מחסור במוסדות חינוך איכותי במחוזות הסמוכים, מגיעים מדי יום סטודנטים רבים לריסאלפור על מנת ללמוד בבתי הספר שבעיר, כשחלקם מנוהלים על ידי הכוחות המזוינים של פקיסטן. הסטודנטים המגיעים למוסדות אלה הם בדרך כלל ממעמד סוציו-אקונומי גבוה יותר ביחס לשאר תושבי המחוזות או שהוריהם מממנים בקושי רב את לימודיהם במקום.
הסכם לונדון (1827)
הסכם לונדון נחתם על ידי הממלכה המאוחדת, צרפת והאימפריה הרוסית ב-6 ביולי 1827. שלוש המעצמות האירופיות העיקריות, שקראו ללוחמי החופש היווניים והאימפריה העות'מאנית להפסיק את פעולות האיבה ההדדיות שהתרחשו מאז שהיוונים התמרדו נגד השלטון העות'מאני ב-6 במרץ 1821. האוסטרים לא הצטרפו להסכם כי טענו שמלחמת העצמאות היוונית אינה חוקית ומהווה למעשה מרידה בשלטון החוקי וכי הסכם מעין זה הוא התערבות בענייניה הפנימיים של האימפריה העות'מאנית.
ההסכם היה מלא סתירות. ההסכם למעשה תבע מהעות'מאנים להפסיק את פעולותיהם הצבאיות ביוון ולהסיג את כוחותיהם ממנה בשלב בו הניצחון היה בהשג ידם. הוא אף הציע את תיווכן של המעצמות במשא ומתן להשגת הסדר סופי לאחר הפסקת האש. סעיף סודי בהסכם קבע, כי אם השער הנשגב לא יסכים להפסקת אש בתוך חודש, ישגרו המעצמות החתומות עליו קונסולים מטעמן אל נאפפליו, בירת הרפובליקה ההלנית, וכך יעניקו לממשלת המורדים הכרה דה פקטו, דבר שאף מעצמה לא עשתה קודם לכן. אותו סעיף הסמיך את הממשלות החתומות עליו להורות במתואם למפקדי הציים שלהן בים התיכון "לנקוט בכל האמצעים בהתאם לנסיבות" (כלומר, גם פעולה צבאית) כדי לאכוף את דרישת בעלות הברית אם העות'מאנים לא ימלאו אחר תנאי ההסכם עד המועד שייקבע וכי לצורך כך יוקם פיקוד משותף לשלושת הציים. יחד עם זאת הוסיף הסעיף וקבע כי אל למפקדים הצבאיים של בעלות הברית ליטול צד בסכסוך.
האימפריה העות'מאנית, שהסתמכה בהחלטתה על הכח הימי שלה, שנחשב ככוח ימי חזק, סרבה לקבל את ההסכם וב-29 באוגוסט 1827 דחו העות'מאנים רשמית את תנאי הסכם לונדון. ההסכם נתפס בעיני שלוש המעצמות האירופיות החתומות עליו כהצדקה החוקית להתערבותן לטובת היוונים בקרב הימי של נאווארינו, מקום בו, ב-20 באוקטובר 1827, כוחות הברית מחצו את הצי המשולב העות'מאני-מצרי, בניצחון שלמעשה יצר את המדינה היוונית העצמאית.
אחד מסעיפי הסכם לונדון קשר את רוסיה להבטחה שלא תנסה כל האדרה טריטוריאלית על חשבון האימפריה העות'מאנית, וכן שלא תדרוש כל יתרון מסחרי בלעדי מהעות'מאנים כתוצאה מכל מלחמה שתפרוץ מול העות'מאנים. המלחמה אותה צפתה האמנה פרצה ביוני 1828 כאשר כוחות רוסים חצו את הדנובה למחוז העותמאני של דוברוג'ה. הסכם אדריאנופול שסיים את המלחמה נחתם על ידי רוסיה והאימפריה העות'מאנית ב -14 בספטמבר 1829, בנוסף להכרה בעצמאותן של יוון וסרביה, העות'מאנים ויתרו על שטחים רבים לטובת הרוסים. בגלל ההסדרים הטריטוריאליים החדשים וסעיפים אחרים המצויים בהסכם אדריאנופול, בריטניה ושאר המעצמות האירופיות התייחסו להסכם אדריאנופול כהפרה של הבטחותיה של רוסיה באמנת לונדון 1827.
צרטופסיים
צרטופסיים (שם מדעי: Ceratopsidae) היא משפחה של דינוזאורים מתת-סדרת הצרטופסים השייכת לסדרת בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה). פירוש השם הוא "פנים בעלות קרניים", ואכן כמעט כל בני משפחת הצרטופסיים בלטו בקרניהם המפותחות. המשפחה כללה מינים רבים של דינוזאורים בעלי מגוון רב של קרניים, זיזים, דוקרנים ועיטורים, בהם עטרה רחבה סביב העורף, וכן דינוזאורים ידועים כמו טריצרטופס, סטירקוזאורוס, פכיריינוזאורוס וטורוזאורוס שזכו להצלחה בשלהי הקרטיקון. למעשה, הטריצרטופס חי עד הכחדת הדינוזאורים בסוף הקרטיקון והיה הדינוזאור הנפוץ בזמנו באמריקה הצפונית.
תיאור ומאפיינים
הצרטופסיים היו המשפחה המתקדמת והמפותחת ביותר בתת-הסדרה צרטופסים. הם היו גם הצרטופסים הגדולים ביותר, כאשר רובם היו באורך של למעלה מ-4 מטר ומשקל של קרנף ומעלה. הצרטופסיים הגדולים ביותר היו בני השבט Triceratopsini שהגיעו לאורך של 9 מטר ושקלו כמו פיל אפריקני בוגר.
תזונה
כמו כל הצרטופסים, גם הצרטופסיים אופיינו בעצם ה-rostral שהפכה את החלק הקדמי של פיהם למקור דמוי תוכי או צב. הם היו אוכלי צמחים (הרביבורים). מאחורי המקור היו סוללות מפותחות וצפופות של שיניים חותכות חדות. המדענים סבורים שהצרטופסיים אכלו עלים קשים, כמו עלי דקל. הם חתכו אותם לחתיכות קטנות, ואז בלעו אותם.
הקרניים והעטרה
המאפיין הייחודי של המשפחה הוא הגולגולת הגדולה, עטורת הקרניים והעטרה הגדולה - גידול של עצמות העורף שהיווה מעין צווארון או ציצית קשיחה סביב הצוואר והחלק האחורי של הראש. ראשם הגדול והכבד של הצרטופסיים הוא הסיבה העיקרית להפיכתם להולכים על ארבע. כל הצרטופסיים היו בעלי שלוש קרניים, לפחות כתינוקות או כגורים. כאשר הם התבגרו הקרניים השתנו (וחלקן אף התנוונו) בצורה האופיינית לכל סוג.
כאשר התגלו הצרטופסיים לראשונה סברו אמצעי הגנה נגד טורפים כמו הטירנוזאוריים ששלטו בצפון אמריקה בקרטיקון העליון. כיום סברה זו מקובלת פחות מאחר שבמרבית המינים העטרה דקה למדי ובעלת שני "חלונות" גדולים בעצם, ולכן לא יכולה לשמש כמגן נגד נשיכות, וגם הקרניים עצמן קצרות או פונות הצידה ובנויות בצורה שהופכת אותן ללא יעילות ללחימה. במינים כמו הסטירקוזאורוס הזיזים על העטרה בעלת החלונות היו שבירים, וככל הנראה שימשו לתצוגה וקביעת מעמד בעדר ולא לקרב אמיתי. עם זאת, במינים כמו הטריצרטופס הקרניים חזקות וחדות במיוחד, והעטרה היא עצם קשה ללא חלונות וזיזים ארוכים, ולכן אצלו ככל הנראה הם כן היוו נשק יעיל נגד טורפים (וגם אמצעי להתגוששות תוך-מינית). מגוון צורות העטרה, הקרניים וה"קישוטים" הנלווים מעידים שמטרתם העיקרית של מבנים אלה הייתה חברתית: תקשורת, זיהוי תוך-מיני, חיזור וסמל מעמד. חיזוק נוסף לסברה זו היא העובדה שברוב המינים הצורה הייחודית של עטרה וקרניים האופיינית לכל מין מתפתחת רק כאשר הפרט מגיע לבגרות מינית. הפלאונטולוגים ראו במגוון טיפוסי העטרות והקרניים סימן לכך שהצרטופסיים היו חיות חברתיות שחיו בעדרים, דבר שזכה לחיזוק במציאת מאובנים שבהם ישנן קבוצות גדולות של שלדים ועצמות של צרטופסיים בני אותו מין באותו אזור.
תתי-משפחות ושבטים
המשפחה מחולקת לשתי תת-משפחות:
בעבר מוינו הצרטופסיים לשתי תת-משפחות אלה לפי מבנה העטרה והקרניים, אך גילויים חדשים במאה ה-21 - ובעיקר גילויי סוגים רבים חדשים - הראו שהחלוקה הפשטנית של "צנטרוזאורים הם בעלי קרני גבה קצרות וקרן אף ארוכה ואילו כסמוזאורים הם בעלי קרן אף קצרה וקרני גבה ארוכות" היא שגויה. כיום הסיווג וההבחנה בין שתי תת-משפחות אלה נעשה לפי הפרופורציות השונות של הגולגולת שהבדילו בין צנטרוזאורים לכסמוזאורים, ולפי המבנה הפנימי של האף ועצמות הנחיריים. בעוד שלהדיוט קשה להבחין בין השתיים לפי הקריטריונים החדשים פלאונטולוגים מומחים יכולים להבדיל ביניהם.
גודל
הצרטופסיים ברובם היו בגודל של קרנף מודרני: אורך של כ- ומשקל של. ואילו הגדולים שבהם (בני השבט Triceratopsini) היו בגודל של פיל סוואנה אפריקני: אורך של, ומשקל של 5–12 טון מטרי.
תפוצה
הצרטופסיים חיו בקרטיקון העליון (80-66 מיליון שנה לפני זמננו) בעיקר באמריקה הצפונית, אך גם במזרח אסיה (שם נתגלה סינוצרטופס). עד 2016 הצרטופסיים היו ידועים רק מהיבשת לרמידיה, החלק המערבי של אמריקה הצפונית, שנחצתה בתקופה זו על ידי הים הפנימי המערבי. בשל ים רחב זה, שיערו הפלאונטולוגים שהצרטופסיים לא הצליחו להתפשט ליבשת המזרחית אפלצ'יה. ב-2017 נתגלתה לראשונה שן של צרטופסיי בחלק המזרחי של אמריקה הצפונית. השן נתגלתה בתצורת נקיק הינשוף (Owl Creek Formation) שבמיסיסיפי ומהווה עדות ראשונה לצרטופסיים בתת-יבשת זו. הפלאונטולוגים מעריכים שמדובר בהתחלת התפשטות הצרטופסיים מזרחה עם נסיגת הים הפנימי המערבי בשלהי המאסטריכט, הגיל האחרון של הקרטיקון.
טקסונומיה
להלן הסוגים הידועים כיום במשפחה בצירוף מקום גילוי המאובנים. סימן שאלה מציין סוג שיש ספק בסיווגו/זיהויו. הסדר הוא לפי האלפבית האנגלי.
קליידוגרמה
הקליידוגרמה הבאה, שהיא עץ משפחה פילוגנטי של הצרטופסיים, מבוססת על מאמריו של סקוט סמפסון מ-2010 ו-2013:
בית החולים אל-מקאסד
בית החולים אל-מקאסד או בשמו המלא בית חולים אל-מקאסד אל-ח'ירייה אל-אסלאמיה (בערבית: مستشفى جمعية المقاصد الخيرية الإسلامية, בעברית: בית החולים של אגודת הצדקה האסלאמית אל-מקאצד) הוא בית חולים כללי בשכונת א-טור בהר הזיתים בצפון מזרח ירושלים, המשרת את האוכלוסייה הפלסטינית.
בית החולים נוסד על ידי אגודת הצדקה האסלאמית אל-מקאסד. אבן הפינה למבנה בית החולים הונחה בשנת 1964 בזמן שמזרח ירושלים הייתה בשליטה ירדנית. המבנה מומן, בין השאר, מתרומות של נסיכות הנפט כווית. הבנייה הושלמה בשנת 1967 ולאחר מלחמת ששת הימים עבר המבנה לשלטון ישראלי. בית החולים פתח את שעריו לקהל בשנת 1968 ומאז הוא משרת את האוכלוסייה הערבית – פלסטינית הן בירושלים והן ביהודה ושומרון, כחלק ממערך בתי חולים במזרח ירושלים הכולל גם את בית החולים שבמתחם אוגוסטה ויקטוריה, בית היולדות "הסהר האדום", ובית החולים אל-אמירה בסמה השוכנים על הר הצופים הסמוך.
בבית החולים פועל גם בית ספר לאחיות.
בולי מדינת ישראל - שנת 1951
בשנת 1951 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 15 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 525 פרוטות.
שיטת הדפוס
כל בולי מדינת ישראל שהונפקו בשנת 1951, הודפסו בשיטת פוטוליטו.
המעצבים
כל הבולים של שנת 1951 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות.
בולים מן המניין
בשנת 1951 לא הונפקו בישראל בולים מן המניין בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי סדרת מטבע שהונפקו לראשונה בשנת 1949.
בולי דואר אוויר
בשנת 1951 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת ציפורים ביצירות אמנות עתיקות שהונפקו בשנת 1950.
בולי דמי דואר
בשנת 1951 לא הונפקו בישראל בולי דמי דואר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי דמי דואר מן הסדרה הראשונה שהונפקו בשנת 1949.
בולי שרות
בשנת 1951 הונפקה בישראל סדרה של בולי שרות, אשר נועדו לשימוש משרדי הממשלה. הבולים עוצבו בידי אוטה וליש. מספר הלוח של הבולים:
יום העצמאות
הבול עוצב בידי אוטה וליש. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
בשנת 1951 הכריז השירות הבולאי על תחרות פומבית להגשת הצעות לנושא שיופיע על בולי סדרת "מועדים לשמחה" שתונפק לרגל חגי תשרי תשי"ב. שתיים מן ההצעות שהגיש המעצב וילי וולף וינד זכו במקום הראשון ובמקום השלישי. הצעתו של האמן מיכאל קארה זכתה במקום השני.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מילווה העצמאות
הבול עוצב בידי אברם גיימז. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
תל אביב
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הקרן הקיימת לישראל
בולי הסדרה עוצבו בידי מעצבים שונים: להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הקונגרס הציוני ה-כ"ג
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
חיל הים האיראני
חיל הים של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نیروی دریایی جمهوری اسلامی ایران) הוא הזרוע הימית של צבא איראן. הוא פועל לצד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית. במושגים של "מדינות מתפתחות" נחשב חיל הים האיראני כרחב היקף. החל מ-2008 מקבל חיל הים עדיפות, מתוך שאיפה להוות צי של מים-ירוקים .. גזרות האחריות שלו הן מפרץ עומאן והים הכספי. גזרת מצרי הורמוז משותפת לו לחיל הים של משמרות המהפכה.
ארל בלומנאוור
ארל פרנסיס בלומנאוור (באנגלית: Earl Francis Blumenauer; נולד ב-16 באוגוסט 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אורגון, ברציפות מאז מאי 1996. בלומנאוור, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז בצפון מערב אורגון, הכולל בתוכו את מרבית החלק של העיר פורטלנד הנמצא ממזרח לנהר וילאמט. בעבר הקדיש למעלה מעשרים שנה בשירות הציבורי בפורטלנד, בין היתר במועצת העיר של פורטלנד בשנים 1987–1996, עד אשר נבחר למלא את מקומו של רון ויידן בבית הנבחרים האמריקאי.
חיל הים האיראני
בשנת 2007 שירתו בחיל הים האיראני כ-20,000 חיילים שמתוכם כ-5,000 אנשי צוות-ים. שתי חטיבות נחתים כללו 2,600 איש וכוח אווירי של הצי כלל 2,000 איש.
משימותיו של חיל הים האיראני הן: הגנה על קו החוף של איראן, כולל איי המפרץ הפרסי וכולל מתקני נפט ותשתיות ימיות, במפרץ הפרסי, במפרץ עומאן ובים הכספי (יחד עם חיל הים של משמרות המהפכה). פיקוח ומעקב על התנועה הימית במפרץ הפרסי, במצרי הורמוז, מפרץ עומאן ובים הכספי. בעת מגננה, השגת יכולת בקרה על מצרי הורמוז בשיתוף פעולה עם משמרות המהפכה. מניעת הברחות והגירה לא חוקית במים הטריטוריאליים של איראן. הפגנת כוח בים, כולל יכולת פעולה בטווחים רחוקים. ביקור בנמלי מדינות בעלות ברית לצורכי דיפלומטיה, ושיתוף פעולה עם חילות הים שלהן.
ארל בלומנאוור
ביוגרפיה
בשנים 1969–1970 ארגן והוביל בלומנאוור את הקמפיין הציבורי "Go 19" באורגון. הקמפיין היה מאמץ להוריד את גיל ההצבעה במדינה; היוזמה אמנם לא הניבה פרי, אך תמכה במגמה הלאומית שהביאה במהרה אל התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית שהנמיך את גיל ההצבעה ל-18 שנים. בשנת 1972 הוא נבחר אל בית הנבחרים של אורגון כנציג מחוז הבחירה ה-11, בתוכו שוכן מחוז מולטנומה. בשנים 1974 ו-1976 נבחר מחדש אל בית המחוקקים, והמשיך לייצג את פורטלנד ומחוז מולטנומה עד למושב בית המחוקקים של 1979. בשנים 1975–1981 היה חבר במועצת המנהלים של מכללת פורטלנד. לאחר כהונתו בבית הנבחרים המדינתי, שירת בנציבות מחוז מולטנומה מ-1979 עד 1986. ב-1981 התמודד לראשונה אל מועצת העיר של פורטלנד, אך הפסיד למרגרט סטרצ'ן. במרץ 1986 עזב את נציבות המחוז כדי להתמודד בשנית אל מועצת העיר.
חיל הים האיראני
מבנה
מטה חיל הים נמצא בטהראן. חיל הים מחולק לארבעה מחוזות ימיים. שלושת המחוזות הדרומיים, הממוספרים 1,2 ו-3 הם תחת פיקוד השייטת הדרומית. המחוז הצפוני הוא תחת פיקוד השייטת הצפונית. כמו כן יש תחת פיקוד חיל הים שלוש זרועות שאינן משתייכות לפיקודים האזוריים: הזרוע האווירית של חיל הים, מפקדת חיל הנחתים של חיל הים ומפקדת הטילים של חיל הים.
ארל בלומנאוור
ביוגרפיה
בלומנאוור נבחר למועצת העיר פורטלנד במאי 1986. כהונתו הראשונה החלה בינואר 1987, וכהונתו תמה ב-1996. מראשית כהונתו הראשונה במועצה הוא מונה לנציב העבודות הציבוריות בעיר, תפקיד שהפך אותו לחבר מועצת העיר הממונה על לשכת התחבורה בפורטלנד (הידועה גם כ"נציב התחבורה"). בתקופת כהונתו במועצת העיר מונה בלומנאוור על ידי מושל אורגון ניל גולדשמידט אל המועצה המדינתית להשכלה גבוהה, והוא ישב במועצה זו ב-1990 וב-1991. בשנת 1992 הובס בלומנאוור על ידי ורה כץ בבחירות פתוחות לראשות העירייה — הפעם השנייה והאחרונה והאחרונה בה הפסיד בלומנאוור בבחירות כלשהן. באותה תקופה הוא תואר בידי העיתונות כ"איש שכנראה יודע הכי הרבה כיצד פועלת פורטלנד", אך עזב את הפוליטיקה המקומית במטרה להתמודד לקונגרס. לאחר שזכה בבחירות לקונגרס, התפטר ממועצת העיר במאי 1996, כדי להישבע לתפקידו החדש. בשנת 2010 זכה בלומנאוור ב"פרס ראלף לוול" על תרומות יוצאות דופן לטלוויזיה הציבורית.
חיל הים האיראני
מבנה
בסיס בנדר עבאס משמש כבסיס הראשי וכמפקדת השייטת הדרומית. כמו כן, הוא משמש כבסיס הראשי של שייטת 1. לשייטת 2 יש שני בסיסים: בבושהר שבמפרץ הפרסי ובג'אסק שבמפרץ עומאן. הבסיס הראשי של שייטת 3 נמצא בנמל צ'בהאר שבדרום מזרח איראן, בסמול לגבול עם פקיסטן. בסיס השייטת הצפונית, שתחת פיקודה נמצא המחוז הימי הצפוני (מספר 4), נמצא בבנדר אנזלי שלחוף הים הכספי.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בלומנאוור נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1996, לאחר בחירות מיוחדות שנערכו לאחר היבחרו של חבר הקונגרס רון ויידן אל הסנאט של ארצות הברית. בלומנאוור גרף 69% מקולות הבוחרים וגבר על מארק ברונל, מועמד המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים בנובמבר אותה שנה, ומאז נבחר מחדש כעשר פעמים נוספות ללא התנגדות רצינית במה שהיה זה מכבר מחוז הבחירה הדמוקרטי ביותר באורגון. בלומנאוור מעולם לא גרף פחות מ-66% מהקולות. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 היה יושב ראש מטה הבחירות הנשיאותי של המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי באורגון. בבחירות לנשיאות שלאחר מכן היה שוב יו"ר מטה הבחירות של המועמד הדמוקרטי ברק אובמה.
חיל הים האיראני
אסטרטגיה ודוקטרינת הפעלה
דוקטרינת הכוח הימי של איראן, כולל חיל הים האיראני, נגזרת מאסטרטגיית ההגנה הלאומית של איראן, המעמידה במרכז את שלמותה הטריטוריאלית של המדינה ואת שרידות המהפכה האסלאמית ושלטונה. מדיניות זו, שהושפעה מהתקפת הפתע שהונחתה על איראן במלחמת איראן-עיראק, נוקטת אסטרטגיה הגנתית המבוססת בעיקר על הרתעה ועושה שימוש בטקטיקות א-סימטריות ובלוחמת גרילה במטרה לערער את כוחו הצבאי העדיף של האויב תוך ניצול חולשותיו. בתווך הימי - מדובר בהפעלת כלים קטנים וזריזים מול כלי שיט גדולים ועתירי חימוש, תוך נכונות להקרבה עצמית.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בקונגרס ידע בלומנאוור בשל תמיכתו הבלתי-נלאית במיזמי תחבורה ציבורית, כגון הרכבת הקלה MAX בפורטלנד (MAX Light Rail) ומערכת החשמלית בפורטלנד, ובשל היותו תומך נלהב של חקיקה המקדמת רכיבה על אופניים. לראיה, מבית מגוריו בוושינגטון הבירה הוא רוכב אל הקפיטול ואף אל בית הלבן לפגישותיו השונות.
חיל הים האיראני
אסטרטגיה ודוקטרינת הפעלה
יחד עם זאת, אין לגזור גזירה שווה על הצי האיראני ועל צי משמרות המהפכה. מדובר בשני ארגונים נפרדים ועצמאיים מבחינת האסטרטגיה ודוקטרינת ההפעלה. על פי משרד המודיעין של הצי האמריקני, הלוחמה בטקטיקות א-סימטריות אופיינית יותר לחיל הים של משמרות המהפכה, בעוד שחיל הים האיראני נוקט בגישה קונבנציונלית.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בין הצעות החוק להן העניק בלומנאוור את חסותו ושבסופו של דבר נחתמו כחוקים, ניתן למנות את "חוק בנינג-בריוטר-בלומנאוור לרפורמה בביטוח נגד שיטפונות 2004" ואת חוק המים לעניים ע"ש הסנאטור פול סיימון 2005". בנוסף, "חוק הגנת העץ החוקי" עבר במסגרת החקיקה למשק החקלאות משנת 2008, ואילו חוק הנוסעים באופניים עבר במסגרת חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. במהלך רצח העם בדארפור לחץ בלומנאוור על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית לנקוט צעדים ממשיים למיגור הטבח.
חיל הים האיראני
אסטרטגיה ודוקטרינת הפעלה
הגישה ההגנתית של חיל הים האיראני כוללת תוכנית שמיועדת לצמצם את הפגיעוּת ואת יכולת השרידות של הכוח הימי ומבוססת על שימוש נרחב באמצעי אמנעה, הטעיה ולוחמת תודעה. גישה זו כוללת הצטיידות בכלי שיט קטנים יחסית ובעלי יכולת תמרון גבוהה, כגון סירות קרב החמושות במשגרי טילים ובארטילריה. וזאת, בסיוע של אמצעי הסוואה, הסתתרות ופיזור כוחות.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בלומנאואר הוא תומך בארגון הסחר העולמי והצביע בעד הסכמי הסחר החופשי עם ממשלות אוסטרליה, סינגפור, פרו, צ'ילה וכן עם האיחוד האפריקאי ומדינות הקריביים. תמיכתו של בלומנאוור בהסכמי סחר חופשי אלה הכעיסה את האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית, פעילים למען זכויות עובדים וסביבתנים. בשנת 2004 הוא הצביע נגד הסכם הסחר החופשי עם מרכז אמריקה (CAFTA). ב-24 בספטמבר 2007 נעצרו ארבעה פעילי זכויות האדם במשרדו של בלומנאוור במחאה על תמיכתו של חבר הקונגרס בהסכם הסחר החופשי עם פרו.
חיל הים האיראני
אסטרטגיה ודוקטרינת הפעלה
איראן תופסת את עצמה כמעצמה אזורית, וכנגזרת מכך שואפת להגמוניה ימית במפרץ הפרסי, במפרץ עומאן ובים הערבי מול יריבותיה בטווח הקרוב: ערב הסעודית והאמירויות. בנוסף היא שואפת לקיים זרוע ימית ארוכה שתוכל לבסס את השפעתה מול שכנותיה: עיראק, טורקיה, פקיסטן, והרפובליקות האסלאמיות במרכז אסיה. יחסי שכנות אלו כוללים גם חיזוק הקשרים הדיפלומטיים באמצעות ביקורים בנמלי מדינות כגון: סין, הודו, פקיסטן, עומאן ורוסיה ותרגילים ימיים משותפים איתן. אמצעי לחימה נוסף לטווחים ארוכים שאיראן בכלל, והכוח הימי בפרט, באמצעות פיקוד הטילים של חיל הים של איראן, עושים בו שימוש ומפתחים אותו הוא רקטות וטילים לטווח ארוך.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בפברואר 2009, לאחר תקרית בקונטיקט בה קוף שימפנזה מבוית הכה אישה ופצע אותה קשה, הגה בלומנאוור את "חוק בטיחות הפרימטים השבויים" כדי למנוע מכירה או רכישה של פרימטים שאינם בני אדם להחזקה אישית בין מדינות ומחוץ לארצות הברית. בשנה הקודמת, ביוני 2008, יזם בלומנאוור חקיקה לאיסור סחר בין-מדינתי של הומינידיים, אשר התקבלה בבית הנבחרים אך לא צלחה את הליך החקיקה בסנאט.
חיל הים האיראני
היסטוריה
הצי האיראני הקיסרי נהרס כמעט לחלוטין במהלך הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן, במלחמת העולם השנייה. השאה החדש, מוחמד רזא שאה פהלווי, שאף להפוך את הצי שלו לאחד הציים המתקדמים בעולם. לשם כך הזמין ארבע משחתות מארצות הברית, וכן שמונה פריגטות מדגם Kortenaer. עם פרוץ המהפכה האיראנית, בשנת 1979, בוטל החוזה על מכירת המשחתות, בעוד בניית הפריגטות טרם החלה. השאה גם ייבא עבור ציו כמה אלפי מסוקים חדישים, כאשר נשאל פעם מדוע הוא זקוק לכל כך הרבה מסוקים, הוא השיב שהוא עושה זאת כהגנה מפני ברית המועצות. אולם מרבית הצי נהרס במהלך המהפכה האיראנית, וחלקו האחר במהלך מלחמת איראן–עיראק. שלוש פריגטות מסדרת Alvand, נרכשו בבריטניה לפני המהפכה, והפגינו ביצועים מעולים מול הצי העיראקי. אולם במהלך אותה מלחמה, כאשר ספינה אמריקאית נפגעה מאש איראנית, יזם הצי האמריקאי ב-18 באפריל 1988, את "מבצע גמל שלמה" (Operation Praying Mantis), במהלכו הוכח שהצי האיראני לא בנוי להתמודד עם צי מודרני.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בלומנאואר זכה לתשומת לב תקשורתית במהלך הדיון הפוליטי סביב הרפורמה בבריאות הציבור בגין מתן תיקון ל"חוק בחירות הבריאות ברות-ההשגה של אמריקה", ששינה ההליכים כך שטיפולים לסיום חיים יכללו בכיסוי כחלק מתוכנית "מדיקר". התיקון, כפי שהוצג, התבסס על הצעה קודמת שנתמכה על ידי בלומנאוור וחבר בית הנבחרים הרפובליקני צ'ארלס בוסטאני מלואיזיאנה. התיקון עורר מחלוקת ציבורית ואת חמתם של אישים שמרניים שונים בהם מושלת אלסקה לשעבר שרה פיילין וטענה שהתיקון, אם ייחתם כחוק, יטייח את השימוש של הממשלה הפדרלית ב"פאנל המוות". בלומנאוור מתח ביקורת חריפה על דבריה של פיילין וכינה אותם כ"חסרי-עניין" ו"שפל של כל הזמנים". זעמו של בלומנאוור על דבריה של פיילין הודהדו בידי הסנאטור ג'וני אייזקסון מג'ורג'יה, שבז לטענת "פאנל המוות".
חיל הים האיראני
היסטוריה
בשנים שלאחר מכן, בעקבות הטלת האמברגו על איראן, נאלצה איראן למצוא מקורות חלופיים לקניית נשק וציוד, ובהם ברית המועצות, קוריאה הצפונית והרפובליקה העממית של סין, וכן הקימה תעשייה צבאית ימית מקומית. חיל הצוללות של איראן נחשב למפותח יחסית לשאר הצי, וכולל בין היתר שלוש צוללות קילו (מתוצרת רוסית), ועוד מספר צוללות מייצור עצמי שהן מעין שדרוג של צוללות סובייטיות מיושנות. איראן מייצרת גם סדרת צוללות ננסיות מדגם "גדיר". כיום יש בשירות הצי האיראני לפחות 14 צוללות מדגם זה. בנוסף על כך כולל הצי האיראני ספינות טילים, שולות מוקשים, ועשרות ספינות סיור. על חלק ניכר מהסירות הותקנו משגרי רקטות והן מהוות איום רציני על ציר הנפט שבמפרץ ועל הכלכלה העולמית (במהלך שנות השמונים האיראנים מימשו את האיומים שלהם כשסירות מהירות ירו רקטות על מכליות נפט). הצי האיראני מפעיל 20 ספינות נחיתה, וכולל בין היתר קומנדו ימי המכונה Takavaran.
ארל בלומנאוור
בבית הנבחרים של ארצות הברית
ב-24 ביולי 2014 הציג בלומנאוור את חוק החירום להארכת ברית האפגנים ב, הצעת חוק שתאשר עוד כ-1,000 אשרות הגירה מיוחדות לשעת חירום שממחלקת המדינה של ארצות הברית יוכל להנפיק למתרגמים אפגנים ששירתו לצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת אפגניסטן. בפברואר 2015 נמנה בלומנאוור בין חברי הקונגרס הדמוקרטים שהחרימו את נאומו של ראש ממשלת ישראל בפני הקונגרס של ארצות הברית.
בשנים 2018–2020 נעדר בלומנאוור במכוון מנאומי מצב האומה של הנשיא דונלד טראמפ. בשנת 2019 הוא היה אחד המחוקקים הראשונים שהביעו תמיכה פומבית ב"גרין ניו דיל". בנובמבר 2020 הוזכר לבומנאוור כמועמד אפשרי לתפקיד מזכיר התחבורה של ארצות הברית בממשל ג'ו ביידן.
התרבות הירמוכית
התרבות הירמוכּית היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית הקרמית שהתקיימה בערך בין השנים 6400 - 5800 לפנה"ס, לפי תאריכי פחמן 14 מכוילים. התרבות הוגדרה לראשונה באזור שדות שער הגולן, והיא קיבלה את שמה על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך. זוהי התרבות הראשונה שעשתה שימוש בכלי חרס בפרה-היסטוריה של ארץ ישראל בפרט ואחת מהעתיקות שעשו בהם שימוש באזור הלבנט בכלל. עוד ידועים באתרי תרבות זאת מבני חצר גדולים, באר, חפצי אמנות ועדויות לכלכלה חקלאית הנסמכת על גידול צמחי תרבות וחיות משק.
היסטוריית חפירות ארכאולוגיות בכפר הירמוכי בשער הגולן
בשנת 1941 במהלך חפירת בריכות דגים באדמות החרסית של שדות הקיבוץ בשער הגולן גילה יהודה רוֹת שברים של כלי חרס, כלי צור, עצמות בעלי חיים ומספר ממצאים נוספים. הממצאים שנתגלו הובילו להגעת משלחת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ברשות פרופ' משה שטקליס בשנת 1943 שזיהתה פוטנציאל מחקרי באזור. המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1952-1949. שטקליס וחברי המשלחת זיהו מאפיינים של תרבות ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים, וכינו אותה בשם "התרבות הירמוכית". גודל אתר החפירות, שכונה לאחר מכן "הכפר הירמוכי" הוא כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בשעתו, הייתה זו תגלית חשובה במיוחד, מכיוון שעד אז שרידים של תרבויות מהתקופה הנאוליתית נמצאו בכול המזרח התיכון אך לא בישראל, והתגלית העמידה את ישראל בשורה אחת עם המדינות המהוות את המרכזים החשובים של מחקר התקופה הנאוליתית, תקופת המעבר לחקלאות.
בפרסום מחקרו המקדמי על החפירות בשער הגולן ציין שטקליס כמה מהמאפיינים של התרבות החומרית הירמוכית:
על אף שנתגלו אתרים נוספים עם שרידי התרבות הירמוכית, הכפר הירמוכי בשער הגולן הוא הגדול והעשיר מכולם. לדעת חופר האתר יוסף גרפינקל, דבר זה מצביע על כך שככל הנראה האתר שימש כמרכזה של התרבות.
בחודש יוני 2022 התחדשו החפירות הארכאולוגיות באתר שער הגולן, מטעם המכון הצרפתי הלאומי של פריס ורשות העתיקות בניהולם של אנה אייריך רוז וג'וליאן ויגו.
ארכיטקטורה
שטקליס לא מצא עדויות משמעותיות לבנייה במקום ושיער שהירמוכים התגוררו בבקתות עגולות השקועות חלקית באדמה. עם זאת, ההנחה הראשונית של שטקליס נסתרה לאחר חפירות נוספות נערכו באתר בידי פרופ' יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1990-1989, 2004-1996. בתקופת החפירות נחשפו ממצאים רבים נוספים באתר ומאפיין נוסף של התרבות הירמוכית, בנייה בהיקף נרחב, שאין לו אח ורע באותה תקופה. המבנים שנחשפו היו בתי חצר בגדלים שונים, ששטחם נע בין 250–700 מ"ר. זהו הממצא המוקדם ביותר של בתי חצר, דבר המעניק למקום משמעות חשובה בפרה-היסטוריה של הארכיטקטורה. בניית בתי חצר היא תפישה ארכיטקטונית שעדיין מצויה בקרב חברות ים-תיכוניות.
במהלך החפירות נחשפה גם מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ שהפרידה בין המבנים, כאשר אלו הרחובות מעשי ידי אדם המוקדמים ביותר שנחשפו בישראל. הרחוב המרכזי שנחשף היה ברוחב של כ-3 מטרים, ונמצאו סממנים נוספים המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לתכנון עירוני מהם ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם.
מסחר ומלאכה
בין החפצים שנמצאו ברחובות היו קונכיות מהים התיכון, כלי אבן מלוטשים מאלבסטר או משיש ולהבים מזכוכית געשית אשר במקורם הם מטורקיה, שנוכחותם מצביעה על קיום יחסי מסחר באותה תקופה בין הכפר הירמוכי למרחקים של מעבר ל-700 ק"מ.
החידוש הטכנולוגי הגדול שנחשף בכפר הירמוכי הנאוליתי הוא ייצור כלי חרס. זוהי העדות הראשונה לקיומה של מלאכת הקדרות בארץ ישראל. כלי חרס במגוון צורות וגדלים אשר להם מגוון שימושיים ביתיים נמצאו ביישובים רבים בהם זוהתה התיישבות של התרבות הירמוכית. צבע הכלים כמעט תמיד הוא בגוונים של אדום. בשער הגולן נתגלו גם מספר חותמות, המגולפות באבן גיר.
מלבד כלי החרס נחשפו באתרים שנחפרו גם עשרות אלפי פריטים מאבני צור, ביניהם ראשי חץ מוארכים (בגודל 5–7 ס"מ), שנמצאו גם באתרים רבים מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית. עם זאת נחשפו גם שלושה סוגים של ראשי חץ קטנים (בגודל 2–3 ס"מ) שלא נמצאו באתרים מתקופות קודמות, וככל הנראה שימשו לתהליכים של ליטוש, יצירת כלי אבן, וככלי שחיקה. כמו כן נחשפו עשרות להבים משוננים בצד אחד וחלקים בצידם השני, ששימשו ככל הנראה לאותה מטרה.
כלים חקלאיים רבים בתהליכי עיבוד שונים העשויים חרס וצור נמצאו באתרים נוספים, ביניהם מעדרים, מגלים ומכתשים. כל אלו מעידים כי אנשי התרבות הירמוכית היו מראשוני עובדי האדמה.