cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווטאר: כשף האוויר האחרון – צפון ודרום
חלק ראשון
לאחר שקטרה מתעוררת מחלום על אמה שמתה ולאחר שהיא מצילה קבוצה של ילדים מפועלי בניין, היא וסוקה מגיעים לראשונה מזה חודשים לכפר בו גדלו ומתפלאים לגלות שבזמן היעדרם כפרם התפתח והפך לעיר של ממש. הם פוגשים את סבתא קאנה שהתחתנה עם המורה פאקו לפני כמה שבועות. לאחר מכן הם פוגשים את האקודה אביהם, שהפך בינתיים מצ'יף הכפר לצ'יף של כל שבט המים הדרומי. האקודה מציג בפניהם את מאלינה ומליקה בתור אלו שנשלחו משבט המים הצפוני על מנת לסייע בפיתוח זה הדרומי. מלינה אומרת כי פועלי הבניין שפגשו מקודם הם פועלים לבניית ארמון להאקודה, רעיון שקטרה לא מחבבת משום שלטענתה אינו מתאים לאופיו הצנוע של אביהם.
במהלך ארוחה משותפת חוטפים שני נערים את תיק התוכניות של מליקה מה שגורם לסוקה וקטרה לרדוף אחריהם, ולבסוף הם מובילים אותם לתוך ספינה נטושה של אומת האש. שם הם פוגשים בגילאק, שמציג את עצמו כמי שבעבר היה חברו לנשק של אביהם, אך כעת רואה בו כטועה באמונתו בשיתוף פעולה על פני צבירת כח. גילאק מצהיר כי שאר האומות מכבדים כוח וכבוד ומציג לאחים קבוצה של תומכים בו השוהים בספינה אשר מאמינים כי יש לגרש את אנשי שבט המים הצפוניים שהופכים אותם ל"חיקוי זול של השבט הצפוני". קטרה וסוקה מצליחים להימלט מהמקום ונכנסים לחדרו של אקודה שם הם רואים אותו לראשונה מתנשק עם מלינה.
חלק שני
לאחר שסוקה וקטרה דיווחו כי בספינה מסתתר צבא שלהם, יוצאים האקונה וצבאו למקום אך מגלים כי המקום ריק כשעל אחד הקירות נכתב:. בינתיים, מאלינה ומליקה מסבירים לסוקה וקטרה כי כחלק מפיתוח הדרום בכוונתם להפיק דלק ממאגר נפט שגילו מתחת לקרח, לטובת פיתוח התעשייה. מייד לאחר מכן, כחלק משיתוף הפעולה עם מפעל "אש האדמה" שבמושבות אומת האש מגיעה לשבט טוף בייפונג כנציגת המפעל. בלילה, במהלך פסטיבל שהתקיים לכבוד תחילתה של השותפות העסקית מביעה קטרה את חשדותיה כלפי מאלינה בפני אביה וחוששת כי הוא עיוור לרגשותיו. האקונה משיב:. תוך כדי שהם מדברים, מגיע אווטאר אנג, בן זוגה של קטרה. כשאקודה מברך את אנג קטרה תוהה כי אולי הגיע הזמן שהיא תנהג כך גם לבת זוגו שלו.
בעת נאומה של מאלינה, יוצאים גילאק וחבריו מתוך האדמה בעזרת דחפור ענק, גילאק חושף בפני אנשי השבט כי במסמכים של מליקה שהגיעו לידיו ישנם הוכחות כי בכוונתו להעביר את הנפט שבדרום לבעלות צפונים. מאלינה מזעזעת אך מליקה מכריז כי זו אכן כוונתו משום שלטענתו הדרומיים אינם מבינים את חשיבות הנפט שברשותם. מיד מתפתח קרב בין אנשי הדרום לאנשי הצפון שרומסים את קטרה. בינתיים, לאחר שהאקונה מונע מגילאק להוציא את מאלינה להורג, הוא אומר לו כי הוא זוכר את עברם המשותף וכי הם כמו אחים, גילאק בתגובה דוקר אותו בליבו. הוא נלקח במהרה לטיפולם הרפואי של קאנה ופאקו, וקטרה מונעת ממאלינה להיפרד ממנו לפני גירושה מהשבט.
חלק שלישי
פאקו מבקש את עזרת אנג וקטרה על מנת שיסייעו לו ללמד כשפות מים את שתי הילדות שאימץ. הילדות אומרות כי הוריהם נהגו להגיד כי אסור להן לספר את עובדת היותן כשפיות מחשש שמפלצות יחטפו אותן. בזמן שאנשי הכפר מפגינים ומכריזים "זרים החוצה", האקודה מכנס ועידה עם נציגים מכל האומות על מנת שידונו בשיתוף פעולה עם השבט הדרומי. ובעוד ששליט האש צוקו מסכים לסייע בפיתוח כלכלת השבט, מלך האדמה אומר כי יוכל לעשות זאת רק לאחר שהשבט יציג התקדמות ממשית. בינתיים, גילאק נמלט מהכלא ויחד עם חבריו הם מתפרצים לוועידה, ומתחיל עימות אלים בין הצדדים כשבסופו מלך האדמה קוי נלקח בשבי על ידי המורדים.
גילאק מוסר כי בתמורה להשבת מלך האדמה הוא מעוניין שהאקודה יחליפו כשבוי. כהקדמה לעסקה סוכם כי חוסמי הצ'י ינטרלו את יכולת הכשפות של צוות האווטאר. באמצע החילוף, כשמלך האדמה וצ'יף השבט נמצאים על גשר החבלים, מתכוון גילאק לחתוך את החבל אך נעצר בידי מאלינה. ומיד, צוות האווטאר גובר על חוסמי הצ'י שמגלים כי הם לבשו מגנים שניטרלו את החסימה האפקטיבית. גילאק רץ לגשר ושורף את החבל, אך אנג הצליח לתפוס בידי האקודה שאחז תחתיו במאלינה וגילאק. לאחר שגילאק נופל אומר אמר אנג כי הוא עדיין מתקשה להחזיק מעמד, מאלינה מפילה את עצמה ומקריבה את חייה למען האקודה אך חייה ניצלים על ידי קטרה. לאחר מכן, קטרה וסוקה מבקרים בקבר אמם, לאחר שאנג והילדות המאומצות מגיעים למקום, קטרה אומרת להן כי אמא שלהן, כמו שלה, ניסתה לשמור ולהגן על כוח הכשפות שלהן. והדבר משכנע אותן לראשונה לעשות כשפות מים. בביתם של קאנה ופאקו מודה מלך האדמה כי הציוויליזציה בשבט היא הגבוה ביותר שקיימת, שם הם מתיישבים לסעודה יחד עם צוות האווטאר והאקודה ומאלינה.
הפקה
כמו הקומיקסים הקודמים, הספר נכתב על ידי הקומיקסאי האמריקאי ג'ין לואן יאנג בשיתוף פעולה עם יוצרי הסדרה המקורית, מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו. האיורים נוצרו על ידי סטודיו גוריהירו וב-9 ביוני 2017, חשף הסטודיו כי זוהי הייתה העבודה האחרונה שלהם עם יוצרי האווטאר, ואף כתבו כי הסיבה שבקומיקס מופיעות כל הדמויות מאווטאר הייתה בין השאר כדי לאפשר להם לצייר כל אחת ואחת מהן בפעם האחרונה.
עיצוב דמויות השבט ומנהגיהם מבוסס רבות על תרבות האסקימואים ובמיוחד האינואיטים. בטיוטה הראשונית נכתבה דמותה של מאלינה כקודרת יותר אך על פי הכוונתו של מייקל דנטה שינה ג'ין לואן את אפיונה של הדמות כי שיהיה "בין חביב לבלתי חביב". בנוסף, ג'ין יאנג רצה כי הספר יתמקד בקטרה וסוקה משום שסבר כי "הגיע הזמן לתת לשני האחים את המגיע להם".
היסטורית יציאות לאור
ב-14 בספטמבר 2016 יצא לאור החלק הראשון של הספר לחנויות הקומיקס בארצות הברית על ידי דארק הורס קומיקס וב-27 בספטמבר לשאר החנויות. כמו כן, הספר השני יצא ב-25 בינואר 2017 לחנויות הקומיקס וב-7 בפברואר לשאר החנויות. ב-26 באפריל יצא החלק השלישי והאחרון של הספר לחנויות הקומיקס וב-9 במאי לשאר החנויות.
ב-17 במאי 2023 יצא לאור תרגומו של החלק הראשון לעברית של המתרגמת אורנה כץ על ידי כנרת זמורה-ביתן דביר.
ב-25 באוקטובר 2017 הוציאו דארק הורס קומיקס מהדורת ספרייה המאגדת את שלושת חוברות הקומיקס בכריכה אחת יחד עם תוספת הערות מהסופר ג'ין לואן יאנג ומצוות המאיירים של סטודיו גוריהירו. ב-22 בפברואר 2022 יצא הספר גם בכריכה רכה ללא ההערות.
קבלה
עם יציאתו זכה הספר לשבחים רבים ממעריצי הסדרה וממבקרים ואף היו שתיארו אותו כספר הטוב ביותר בטרילוגיית האווטאר. רבים שיבחו את הבחירה להתמקד בדמותה של קטרה לאחר שהספרים הקודמים התמקדו בעיקר באנג וצוקו וכן שיבחו את העיצוב היצירתי באיורי הספר.
עם זאת, היו שהצביעו על האירוניה שהמורדים המתנגדים לקידמה הזרה נראו משתמשים בציוד טכנולוגי כמו אופנועי שלג ודחפור חשמלי. כמו כן, היו שביקרו את יצירת דמותו של גילאק וטענו כי הוא לא הצליח להשתוות לנבלים האחרים מהזיכיון.
פליטים יהודים ממדינות ערב
פליטים יהודים ממדינות ערב הם כ-850,000 יהודים אשר עזבו את מדינות ערב בהן נולדו וחיו, ללא רכושם, והפכו לפליטים. מדובר בתהליך שהחל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם בהכוונתה של הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל. ב-16.5.1948 זעקה הכותרת הראשית של הניו יורק טיימס, "יהודים בסכנה חמורה בכל הארצות המוסלמיות". התהליך נמשך בשנות ה-50 וה-60 ובמהלכו חדלו מלהתקיים קהילות יהודיות בעלות היסטוריה של מאות ואלפי שנים.
הגדרת פליט יהודי ממדינות ערב
על פי החוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן פליט יהודי הוא מי שמתקיימים בו כל אלה:
אנשי ארגון "צדק ליהודים מארצות ערב" טוענים במסמך מ-2007 כי היהודים שנאלצו לעזוב את ארצות ערב כתוצאה מהפרת זכויות אדם ורדיפות בשנות ה-40, ה-50 וה-60 הם פליטים.
בין השאר, נסמך הארגון על הצהרתו של אוגוסט לינדט, נציב האו"ם לפליטים, שהכריז בשנת 1957, בשתי הזדמנויות שונות, שמעמדם של היהודים יוצאי מדינות ערב עולה בקנה אחד עם הגדרת "פליט" של הנציבות ועל כן יש לנציבות את ייפוי הכוח לטפל בעניינם.
שיח הפליטות בראי הממסד והציבוריות הישראלית
בשיח הציבורי שהתקיים בישראל הצעירה קולטת העלייה, בפרסומי מערכת החינוך ואף בעמדתה הרשמית של מדינת ישראל מול פורומים בין-לאומיים כונו היהודים שהגיעו מארצות ערב עולים. כינוי זה הדגיש את המניע הציוני, אידאולוגי להגעתם ארצה ורצונם לתרום לבניין מדינת ישראל. במקביל, כינוי זה רמז להסכמתם לקבלת מרות המדינה, תוך קבלת הצהרת כוונות מדינת ישראל על פי גישת "כור ההיתוך".
במאה ה-21 חל שינוי בעמדת ממשלת ישראל וגורמי חוץ כלפי שיח הפליטות: ממשלת ישראל בהחלטות מס' 1544 משנת 2002 ו־1250 משנת 2003 והקונגרס האמריקאי בהחלטה 185 משנת 2008 מכירים ביהודים שנעקרו ממדינות ערב כפליטים וממשלת ישראל הצהירה על נקיטת צעדים להערכת שווי הרכוש, הנאמד במיליארדי דולרים, והולאם על ידי מדינות ערב.
החוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן, התש"ע-2010, נחקק במטרה "לשמור על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן במסגרת משא ומתן להשגת שלום במזרח התיכון". החוק קובע כי "במסגרת משא ומתן להשגת שלום במזרח התיכון, תכלול הממשלה את נושא מתן פיצוי על אבדן רכוש לפליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן, לרבות רכוש שהיה בבעלות קהילה יהודית בארצות אלה".
בשנת 2012 הגישה המועצה לביטחון לאומי נייר עמדה שבו המליצה ליצור זיקה בין הפליטים הפלסטינים והפליטים היהודים מארצות ערב. ב-21 בספטמבר 2012 התקיים במרכז האו"ם בניו יורק כנס בשם "צדק לפליטים יהודים ממדינות ערב" שבו אמר סגן שר החוץ, דני אילון: "לא נגיע להסכם שלום בלי לפתור את סוגיית הפליטים – אבל סוגיה זו כוללת גם את הפליטים היהודים. הצדק אינו שוכן בצד אחד בלבד וצעדים זהים צריכים להינקט בשני המקרים".
בשנת 2014 אישרה הכנסת את החוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, התשע"ד-2014.
המשרד לשוויון חברתי מרכז ומנהל מאגר הצהרות של יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן וצאצאיהם, בישראל ומחוצה לה, על רכוש שהושאר בארצות המוצא, פרטי וקהילתי.
פרס ראש הממשלה לעידוד והעצמת חקר קהילות ישראל בארצות ערב ואיראן הוענק לראשונה ב-2017 ומוענק מדי שנה.
שיח הפליטות בראי העולם
גם גורמי ממשל בארצות הברית, מומחי זכויות אדם והיסטוריונים גורסים כי קיימת סימטריה בין שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב ובין שיח הפליטות הפלסטיני, ולכן יוצרים זיקה בין הכרה בינלאומית בשני הסיפרים לבין תוחלתו של כל פתרון צודק וכולל לסכסוך הערבי-ישראלי.
בכל ההסכמים הרב-צדדיים והדו-צדדיים הבינלאומיים הרלוונטיים, ובהם החלטה 242, מפת הדרכים ומסמכי ועידת מדריד השימוש במונח "פליט" הוא גנרי, ובכך מאפשר את ההכללה וההכרה של כל פליטי המזה"ת, יהודים, נוצרים ומיעוטים אחרים.
היחס אל יהודי מדינות ערב תחת שלטון מוסלמי
היווסדן של רוב הקהילות היהודיות באזורים בהם שוכנות כיום מדינות ערב מתוארכת, על פי מסורות, לאלף ה-1 לפנה"ס. חלק מהקהילות הוקמו בעקבות הגליות, כגון גלות בבל, וחלק עם הגעתם של סוחרים ומתיישבים יהודים.
לאחר התפשטות האסלאם במזרח התיכון במהלך המאה השביעית, הקהילות היהודיות שמרו על יהדותן ואורח חייהן כבני חסות תחת שלטון שהטיל עליהן מיסים, הגבלות ואיסורים. לפי חוקי האסלאם עמי הספר (בקוראן היהודים, הנוצרים ואף הזורואסטרים) זכאים לחיות במעמד של בני חסות הנקרא ד'ימי, שחובותיו ומגבלותיו הוגדרו במסמך אסלאמי קדום המכונה חוזה עומר. מעמד זה אינו מונע מהם מלשמר את דתם ומאפשר להם לחיות בארצות האסלאם, אך גם מהווה מעמד משפטי נחות שהמשתייכים אליו נתונים לשורה של הגבלות. רבות מההגבלות המוטלות על הד'ימי היו סמליות, ונועדו להבהיר את מעמדו העליון של האסלאם, המוסלמים ולעיתים אף הערבים.
אמנם לחוזה עומר הייתה חשיבות בקביעת היחס ללא-מוסלמים מצד השלטון המוסלמי, אולם שלטונות מוסלמים רבים סטו מהוראותיו. מעמד היהודים תחת שלטון מוסלמי היה מורכב ונתון לשינוי תמידי לאורך תקופות, אזורים ושליטים שונים. בעוד שליטים מסוימים ראו את היהודים כגורם יצרני שיכול לסייע לשלטון במטרותיו ולכן לא אכפו את הגבלות חוזה עומר באדיקות, היו שליטים שהפרו את חוזה עומר לרעה ורדפו את היהודים באלימות. כשלעיתים יהודים אף אולצו להתאסלם בכפייה, ונאלצו לתלות את תקוותם לחיים בטוחים ושלווים בשליטים שהתחלפו במהלך ההיסטוריה.
התנכלויות בעת החדשה
בעת החדשה, מסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, התגבר האיום על הקהילות היהודיות במזרח התיכון, והתגברו מספר הרדיפות כנגדן. כך למשל בין 1770 ל-1786 גורשו היהודים מג'דה ורובם ברחו לתימן, בשנים 1790–1792 חל רצף של מאורעות טבח נגד יהודי מרוקו בהוראת מולאי יזיד, ב-1828 נערך טבח ביהודי בגדאד. אירועים דומים נוספים התרחשו בקהילות אחרות ברחבי צפון אפריקה והמזרח התיכון. ההיסטוריון ברנרד לואיס מונה לגל ההתנכלויות זה מספר סיבות, הקשורות בעיקר להשלכות ההתערבות הגוברת של מעצמות אירופה במזרח התיכון, אך גם בהתפתחויות פנימיות.
גל ההתנכלויות המשיך ביתר שאת לתוך המאה ה-20, על רקע נסיבות רבות, מגוונות ומשולבות אחת בשנייה. צמיחת הציונות והתגובות העוינות לה בעולם הערבי, צמיחת הלאומיות הערבית, הקולוניאליזם האירופי, התפוררות האימפריה העות'מאנית ותעמולה פאשיסטית שימשו כדלק נוסף להסתת הציבור הערבי כנגד הקהילות היהודיות. לאלה התווספה אנטישמיות מסורתית כלפי יהודים, שמתוארים בקוראן בתור אלה שהפנו גב למוחמד בראשית דרכו וסילפו את התנ"ך כדי להקשות על מאמינים אחרים, ולעיתים הצליחו מבחינה כלכלית יותר מהאוכלוסייה המוסלמית המקומית. בין הפרעות כנגד קהילות יהודיות באמצע המאה ה-20, בשנים שבהן החל זרם העזיבה ההמוני של מדינות ערב, ניתן למנות את הפרהוד, פרעות טריפולי, פרעות עדן, פרעות חלב (1947), פרעות אוג'דה וג'ראדה, ועוד.
בנוסף למאורעות אלימים, בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 ואחרי הקמת מדינת ישראל הטילו השלטונות על הקהילות היהודיות עונשים ואיסורים שהקשו על חיי היומיום הפגנות המוניות נגד יהודים התקיימו במצרים, תימן ועיראק. לבנון, שחלק ניכר מאוכלוסייתה היו נוצרים, לא רדפה את היהודים למעט מאורעות אחדים, ואף חלק ניכר מיהודי סוריה ברחו אליה עם הקמת המדינה. למרות זאת עם שינוי האווירה בחלוף השנים, נותרו בלבנון רק כ-50 יהודים.
יהדות ארצות האסלאם היוותה חלק משמעותי מיהדות התפוצות. מספרם הכולל של היהודים שחיו במדינות מוסלמיות לפני התמוטטות הקהילות מוערך בכמעט מיליון נפש. מספרם הכולל של יהודי מדינות מוסלמיות שהגיעו לישראל בין 1948 ל־1951 היה כ-340,000. כשליש (כ-130,000) באו מקהילות שונות בטורקיה, איראן, סוריה לבנון, מצרים, מרוקו ותוניסיה, אך רובם (כ-210,000) באו מתימן, מלוב ומעיראק, שלוש קהילות שהתפנו כמעט בשלמותן לישראל במסגרת "עליית הצלה". העלייה צמצמה את מספר היהודים במדינות האסלאם והנותרים התרכזו בעיקר באיראן ובטורקיה, מדינות מוסלמיות לא ערביות. הרוב היהודי הגדול שחי במדינות ערב באותן שנים היה בצפון אפריקה: יותר מחצי מיליון יהודים חיו במרוקו, באלג'יריה ובתוניסיה. כ-30,000 נפש, עלו לישראל בשנותיה הראשונות.
לעימותים בין ישראל לשכנותיה הערביות הייתה השפעה על הקהילות שנותרו במדינות ערב לאחר גלי העלייה של שנות ה-50 וה-60. בעקבות מבצע קדש גירשו שלטונות מצרים יותר מ-30,000 יהודים. הקהילות היהודיות הקטנות בעיראק ובלוב שידעו שגשוג ופריחה סבלו לאחר מלחמת ששת הימים מהתנכלויות ונאלצו לברוח. יהודי איראן עזבו ברובם לאחר המהפכה האירנית ב-1979. בסוריה הוחזקה ההקהילה היהודית כבת ערובה ויציאתם הותרה רק בשנות ה-90. גם שארית יהודי תימן עזבו בשנות התשעים.
סקירה לפי מדינה
הנסיבות ליציאת הקהילות היהודיות מהמדינות המוסלמיות היו שונות בין ארץ לארץ, מרביתן לאו דווקא מסיבות ציוניות: היהודים בארצות שלקחו חלק בפלישה לארץ ישראל ולאחר מכן למדינת ישראל למחרת הקמתה, חששו מהתדרדרות פוליטית, בצפון אפריקה ובאיראן המניעים היו כלכליים, ובטורקיה הם נפגעו קשות מרדיפות כלכליות. כמעט בכל ארצות ערב התרחשו פרעות אלימות נגד יהודים, שגבו קורבנות בנפש, הביאו להתמוטטות כלכלית וחיזקו את מגמת בריחת היהודים. בארצות מסוימות, כגון מצרים, היהודים גורשו מהמדינה בהוראת הממשלה, ובמדינות אחרות הממשלות נקטו באמצעים שונים כדי לעודד את עזיבת היהודים. לעומת זאת במדינות כגון סוריה הוטלו מגבלות על עזיבת היהודים, ואלה נאלצו להימלט מהמדינה בחשאי או תמורת שלמונים. בארצות המגרב היהודים עזבו בעיקר על רקע האלימות וחוסר היציבות שליוו את המאבקים הלאומיים הצפון אפריקאים לעצמאות מצרפת, אך לעיתים גם בשל ההסתה שהובילה התקשורת המקומית כלפי מדינת ישראל שהופנתה כלפי האוכלוסייה היהודית המקומית, ומתוך חשש למעמדם העתידי במדינות צפון אפריקה העצמאיות.
על פי פרופ' נורמן סטילמן, חוקר תולדות יהדות ארצות האסלאם, מקובל בקרב היסטוריונים לחשוב ששילוב כוחות דחיפה (Push) ומשיכה (Pull) גרמו ליהודים לעזוב את ארצות ערב. כלומר, בזמן שגורמים כגון פרעות, סנקציות, מגבלות, פחד לגבי עתידם ויחס חברתי עוין גרמו ליהודים לרצות להימלט מארצות ערב, הקמת מדינת ישראל מצד שני עוררה את רצונם של רבים לעלות לארץ ישראל. השילוב בין הגורמים הוביל לתנועת ההגירה ההמונית של היהודים מארצות ערב לישראל.
סוריה
בשנת 1947 פרצו בחלב פרעות אלימות נגד יהודים (פרעות חלב (1947)), במהלכן הרובע היהודי בעיר הוצת ועלה בלהבות. 75 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, וכמחצית מהקהילה היהודית נמלטה מהעיר. במהלך הפרעות ניזוק קשות בית הכנסת המרכזי של חלב, ששימש כמקום פולחן יהודי לפחות מהמאה ה-5. בשנת 1948 יהדות סוריה מנתה כ-30,000 נפשות. בשנים לאחר מכן ממשלת סוריה הטילה מגבלות חמורות על היהודים במדינה, כולל מגבלות על הגירה. יהודי סוריה ניסו להימלט מהמדינה, ובעזרת סיוע מאישים כגון ג'ודי פלד קאר אלפים מהם הצליחו בכך. באוגוסט 1949 רימונים הושלכו על בית כנסת בדמשק, ו-11 יהודים נהרגו.
לאחר ועידת מדריד בשנת 1991 ממשלת ארצות הברית הטילה לחץ רב להקל את המגבלות ולאפשר למספר אלפי היהודים שנותרו במדינה לעזוב אותה. בפסח 1992 סוריה החלה לאפשר ליהודים להגר, בתנאי שיתחייבו לא לעלות לישראל. כתוצאה מכך רבים היגרו לארצות הברית, וחלק המשיכו בכל זאת לישראל.
לבנון
בשנות ה-50 המוקדמות התמעטו הפגיעות והפעולות כנגד היהודים בלבנון, שחיו ברובם באזור ביירות. עם זאת לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הראשונה של לבנון בשנת 1958 ועד 1967 מרבית יהודי לבנון היגרו ממנה, בעיקר לישראל, אירופה וארצות הברית. בשנת 1971 ראש הקהילה היהודית בלבנון בן ה-69, אלברט אליה, נחטף על ידי סוכנים סורים, נעצר ועונה בדמשק יחד עם יהודים סורים שניסו להימלט מהמדינה. בקשה אישית לשחררו מצד ראש סוכנות האו"ם למען פליטים נענתה בהתעלמות מצד סוריה. בשנות ה-80, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון ארגון חזבאללה חטף מספר אנשי עסקים יהודים לבנונים. שרידי הקהילה היהודית היגרו ברובם מאימת המלחמה.
מצרים
בשנת 1948 מספר יהודי מצרים עמד על כ-75,000 נפשות. האווירה הציבורית החלה להשתנות כנגד יהודי מצרים, כמו גם כנגד בני מיעוטים אחרים במדינה, עוד מימי מלחמת העולם השנייה. תעמולה פשיסטית איטלקית וגרמנית ענפה פעלה במצרים, ותנועות כגון האחים המוסלמים והמצרים הצעירים פסלו את היהודים אם מפני שאינם מוסלמים ואם מפני שלא ראו בהם כ"מצרים אמתיים". יהודי מצרים היו נתונים לסדרה קשה של מעשי אלימות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1945, במהומות אלימות בקהיר ואלכסנדריה 11 יהודים נהרגו ועשרות נפצעו. בשנת 1948 שורה של פרעות, פיגועים, מעצרים המוניים ומעשי אלימות והתנכלות כוונו כנגד יהודי מצרים. כך ביוני 1948 פצצה התפוצצה ברובע היהודי-קראי בקהיר והרגה 22 יהודים. חודש לאחר מכן נערכו התקפות דומות על בית כנסת בקהיר וחנויות יהודיות, ו-19 יהודים נהרגו. מספר היהודים שנרצחו או נחטפו ונעדרו לאורך כל אותה שנה הוערך בדיווח בן הזמן ב-150 נפשות. באותה שנה נעצרו מאות יהודים על ידי הרשויות של מצרים ורכוש יהודי רב הולאם. עד שנת 1950 כ-40 אחוז מיהודי מצרים נמלטו ללא רכושם מהמדינה.
הצעדים המשמעותיים ביותר נגד יהודי מצרים ננקטו בשנת 1956 לאחר פרוץ מלחמת סיני. כחלק מגירוש יהודי מצרים כ-1000 יהודים נעצרו על ידי הרשויות של מצרים, 500 בתי עסק וחשבונות בנק יהודיים הופקעו, ובעלי מקצוע יהודים רבים (כגון רופאים, עורכי דין ומורים) איבדו את הזכות לעסוק במשלח ידם. אלפי יהודים קיבלו הוראה מהרשויות לעזוב את מצרים תוך היתר לקחת איתם תיק-יד וסכום מזומנים קטן בלבד. יהודים רבים נאלצו לחתום על הצהרה שהם "תורמים" את רכושם לממשלת מצרים. כחלק מצעדים אלו למעלה מ-25,000 יהודים ברחו וגורשו ממצרים, והגיעו בעיקר לישראל, אירופה וארצות הברית. עד שנת 1957 מספר היהודים במצרים צנח ל-17,000 נפשות, ועד מלחמת ששת הימים הקהילה פסקה למעשה מלהתקיים, למעט מספר עשרות בודדות של יהודים.
עיראק
בשנת 1948 היו כ-150,000 יהודים בעיראק, בעיקר בבגדאד ובצרה. בשנת 1941, בעקבות ההפיכה הפרו-נאצית של רשיד עאלי אל-כילאני, התרחשו בבגדאד פרעות הידועות בשם הפרהוד. במהלך פרעות אלה 180 יהודים נהרגו, 240 נפצעו, 586 בתי עסק יהודיים נבזזו ו-99 בתים נהרסו. כמו רוב ארצות ערב, עיראק תחילה אסרה על עלייה לישראל מהחשש שזה יחזק את ישראל הצעירה. למרות האיסור, בשנת 1949 כ-1000 יהודים עזבו את עיראק כל חודש. בהמשך, בהובלת נורי א-סעיד, הממשלה העיראקית שינתה את מדיניותה ועברה לעודד את עזיבת היהודים. בשנת 1950 ממשלת עיראק העבירה חוק התקף לשנה שקבע שליהודים מותר להגר מהמדינה אם הם מוותרים על אזרחותם העיראקית, וכתוצאה מכך מותירים את רוב רכושם לממשלת עיראק. לפי החוקר איאן בלאק הסיבות לשינוי המדיניות היה הרצון של עיראק לקבל נתח מרכוש היהודים לקופת המדינה, וכן רצון להיפטר מהמיעוט היהודי שנתפש כמערער את היציבות במדינה. באוגוסט 1950 נורי א-סעיד איים על חברת התחבורה שהייתה אחראית להובלת היהודים אל מחוץ למדינה שאם אינה תעמוד במכסה של 500 יהודים שעוזבים את המדינה כל יום, רישיונה יישלל. בספטמבר הוא איים שאם קצב העזיבה לא יוגבר, הוא ייקח את כל היהודים לגבול ויגרשם. כחודשיים לפני שפג תוקפו של החוק, לאחר שכבר 85,000 יהודים נרשמו לעלייה, החלה סדרה של פיגועים נגד מטרות יהודיות בעיראק. ממשלת עיראק עצרה 28 יהודים בהאשמה שהם אחראים לפיגועים, והוציאה להורג 2 מהם.
החוק הוארך לתקופה נוספת, ובמהלכה כמעט כל יתר יהודי עיראק עלו לישראל. במחצית השנייה של 1951 הועברו חוקים שהוציאו את הציונות מחוץ לחוק, ומורים על גירוש של כל יהודי מעיראק שלא מסכים לחתום על הצהרה נגד הציונות.
מתוך היהודים המעטים שנותרו בעיראק, בשנת 1969 כ-11 יהודים הוצאו להורג בפומבי אחרי משפטי ראווה. הרדיו העיראקי קרא להמונים לצאת לרחובות, ואכן הגופות הוצגו בפני עשרות ומאות אלפי אנשים באווירת קרנבל.
לוב
בשנת 1948 יהדות לוב מנתה כ-38 אלף נפשות. סדרת פרעות בטריפולי בנובמבר 1945 הותירה 130 יהודים הרוגים (כולל 36 ילדים), מאות פצועים ו-4,000 שאיבדו את ביתם והפכו לחסרי קורת גג. חמישה בתי כנסת בטריפולי וארבעה נוספים בעיירות סמוכות נהרסו על ידי הפורעים. למעלה מ-1000 בתים וחנויות יהודיות נבזזו בטריפולי לבדה. הפרעות זעזעו את יהודי לוב. ביוני 1948 התרחש פוגרום נוסף, במהלכו נהרגו 15 יהודים ו-280 בתים נהרסו. בעקבות הישנותם של מקרי אלימות, וההתרגשות שעוררה הקמת מדינת ישראל, בשנים 1948–1951 עלו לישראל כ-30 אלף מיהודי לוב. בשנת 1967 נותרו עוד מספר אלפי יהודים במדינה, ועל רקע מלחמת ששת הימים התרחש פוגרום נוסף, שבמהלכו נהרגו 18 יהודים נוספים. ממשלת לוב הצהירה שעל היהודים "לעזוב את לוב באופן זמני", ואפשרה להם לעזוב עם רכוש בשווי 50$ בלבד, תוך הותרת רוב רכושם מאחוריהם. ביוני-יולי 1967, כ-4,000 יהודים מלוב הגיעו לאיטליה, מתוכם 1,300 המשיכו לישראל, 2,200 נותרו באיטליה והיתר היגרו לארצות הברית.
בשנת 1970 ממשלת לוב חוקקה חוקים חדשים שהפקיעו את הרכוש היהודי במדינה. שארית היהודים היגרו מלוב לאורך השנים לאחר מכן. בפברואר 2002 נפטרה היהודיה האחרונה בלוב, סמראלדה מגנאג'י.
תוניסיה
יהדות תוניסיה מנתה כ-105 אלף נפשות בשנת 1948. משקיבלה תוניסיה עצמאות ב-1956 החלה התנכלות של השלטון ליהודים. כך למשל נאסר קיומו של ועד הקהילה היהודי ונאסרה פעילותם של האגודות ומוסדות התרבות והספורט היהודיות. באותה שנה החל גל פיגועים כנגד מטרות יהודיות. ב-1958 התגברו ההתנכלויות, בוטלה פעילותו של בית הדין הרבני, הרובע היהודי בתוניס, כולל בתי כנסת עתיקים, נהרסו בידי השלטונות ובית העלמין היהודי הופקע עבור "חידוש עירוני" ו"לטובת הכלל". בעקבות צעדים אלה והחשש לגבי עתיד היהודים במדינה, עזבו את תוניסיה לאורך שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 כשמונים אלף יהודים. בשנת 1960 חולל בית הכנסת הגדול של תוניס. בשנת 1967 נערכו פרעות ברכוש היהודי ובבתי הכנסת שנותרו בתוניסיה. אף על פי שהשלטון הפרו-מערבי של תוניסיה בראשות חביב בורגיבה דיכא במהירות את האלימות נגד יהודים בשנת 1967, החל גל נוסף של הגירת יהודים מתוניסיה, וכ-7000 יהודים נוספים עזבו אותה, בעיקר לצרפת. קהילה יהודית קטנה נותרה במדינה גם לאחר מלחמת יום כיפור, בעיקר בג'רבה ובתוניס. למרות התפרצויות אלימות שונות לאורך השנים, כולל פיגוע בשנת 1985 בו חייל תוניסאי ירה למוות ב-5 מתפללים בבית כנסת בג'רבה, הקהילה הקטנה זכתה לרוב להגנה מצד הרשויות.
אלג'יריה
החל משנת 1870 היו יהודי אלג'יריה אזרחי צרפת. כתוצאה מכך היו היהודים בתווך שבין השלטון הצרפתי והפייה-נואר (המתיישבים האירופאים באלג'יריה), לבין האוכלוסייה המוסלמית המקומית שלא זכתה לאזרחות צרפתית. יהודי אלג'יריה הצרפתית זכו לרוב להגנה ונהנו מביטחון תחת הממשל הצרפתי, אך לעיתים נפגעו מהתפרצויות אנטי-יהודיות מקומיות. מקרה הטבח הזכור ביותר כנגדם הם הפרעות של אוגוסט 1934 שפרצו בעיר קונסטנטין לאחר שיהודי הואשם בהעלבת דת האסלאם, בהן נהרגו עשרות יהודים ובתי עסק יהודיים רבים נבזזו. מהומות אלה לא גרמו לגל עזיבה, אך נותרו בתודעת יהודי אלג'יריה וגרמו להידוק קשריהם עם צרפת. בזמן מלחמת העולם השנייה הורע מצב יהודי אלג'יריה, אך עם תום המלחמה זכויותיהם הושבו להם. במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1956-1962) מוסדות הקהילה היהודית נקטו בעמדה נייטרלית מוצהרת, אך למרות זאת יהודים רבים נפגעו במהלך המלחמה. כך למשל, בין ראש השנה ליום כיפור של שנת 1961 נערכו סדרה של מהומות אנטי-יהודיות באלג'יר ואוראן. כוחות הצבא הצרפתי הצליחו להדוף את הפורעים מהשכונות היהודיות, אך בכל זאת יהודי אחד נהרג ונער יהודי בן 15 נפצע קשות. התנקשויות בחייהם של מספר אישים יהודים מפורסמים, בהם הזמר הנודע רמונד לריס, גם כן זיעזעו את יהודי אלג'יריה. כמעט כל היהודים עזבו את המדינה בשנים 1960–1962, עם נסיגת צרפת מאלג'יריה, יחד עם למעלה ממיליון המתיישבים האירופאים שעזבו את המדינה.
לאחר עצמאות אלג'יריה בשנת 1962 חוקק חוק אזרחות חדש (1963) אשר מנע מלא-מוסלמים לקבל אזרחות. החוק קבע כי רק מי שאביו או סבו מצד האב הם מוסלמים, יכול לקבל אזרחות. מעמדם המורע של לא-מוסלמים באלג'יריה העצמאית, ופרוץ מלחמת האזרחים האלג'יראית, גרמה למרבית היהודים שנותרו במדינה לעזוב גם כן. מוסדות יהודיים רבים הולאמו והופקעו בידי השלטונות, ובשנת 1975 הוחרם אף בית הכנסת הגדול של אוראן על ידי הממשלה האלג'ירית ונהפך למסגד.
מרוקו
יהדות מרוקו הייתה הקהילה הגדולה שבקהילות היהודיות בארצות ערב, ומנתה בשנת 1948 כ-205 אלף נפשות. עד שנת 1956 מרוקו נותרה מדינת חסות של צרפת, סטטוס שלרוב הטיב עם היהודים. עם זאת, גם בתקופת הממשל הצרפתי התרחשו פגיעות בביטחון היהודים במרוקו. בשנת 1912, עם תחילת החסות הצרפתית, התרחש פוגרום ביהודי פאס (הידוע גם בשם התריתל) שמנו אז כ-12,000 נפשות. 52 יהודים נטבחו במהלך התריתל בפאס, וחלקים רבים מהמלאח (הרובע היהודי) נהרסו במהלך הביזה שנמשכה שלושה ימים ברציפות. ב-15 בנובמבר 1942, מעט לאחר שחרור קזבלנקה על ידי הכוחות האמריקאים כחלק ממבצע לפיד במלחמת העולם השנייה, התרחש פוגרום ביהודי העיר על ידי האוכלוסייה המוסלמית ובעידוד פקידים צרפתים אנטישמים.
העלייה ממרוקו התגברה במיוחד לאחר פרעות אוג'דה וג'ראדה של שנת 1948, במהלכם נהרגו 42 יהודים, כולל רב הקהילה של ג'ראדה ומשפחתו. בשנה לאחר הפרעות עלו לארץ כ-18 אלף יהודים ממרוקו. באוגוסט 1953 שבו ונערכו פרעות בעיר אוג'דה שבמהלכן 4 יהודים נהרגו, כולל ילדה בת 11. באותו חודש המשטרה הצרפתית מנעה מהמון מוסלמי לפרוץ גם למלאח של רבאט. בשנת 1954 בעיירה פטיז'אן (הידועה כיום בשם סידי קאסם) נערכו שוב פרעות נגד יהודים, במהלכן נהרגו 7 סוחרים וגופותיהם עברו התעללות אכזרית. בשנת 1955 המונים מוסלמים התפרצו לרובע היהודי בעיר מזאגאן ובזזו עשרות בתים. 1700 יהודים נמלטו ומצאו מחסה בחלק האירופאי שבעיר. מספר רב של בתים ברובע היהודי הוצתו ונשרפו עד יסוד ו-200 יהודים נותרו ללא קורת גג לחזור אליה. כחלק מאותו גל פרעות נערך טבח בעיר וואדי זם ) בו נהרגה משפחה בת חמש נפשות ושני יהודים נוספים. היציבות במרוקו כולה הייתה מעורערת בשנים אלה, עקב המאבק הלאומי המרוקאי לעצמאות מצרפת שהיה בחלקו גם מאבק חמוש.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956, הוטלו איסורים על הגירה יהודית ממרוקו ועל הוצאת רכוש יהודי. במשך שלוש שנים התקיימה עלייה חשאית לישראל שכחלק ממנה עלו כ-30,000 יהודים ממרוקו. אולם סופה של העלייה החשאית היה באסון מר, טביעתה של ספינת אגוז כשעל סיפונה עשרות עולים ממרוקו ואנשי צוות ישראלים. לאחר שנת 1961 השלטונות המרוקאים נקטו במדיניות של עצימת עין לנוכח עזיבת יהודי מרוקו, תמורת תשלום מישראל עבור כל עולה. אולם ההגבלות על הוצאת רכוש נמשכו, ומרוקו הגבילה את שיעור ההון שניתן להוציא מהמדינה לסכום זעיר בשווי כ-60 דולרים בלבד. בעקבות זאת רשתות הברחת הון פעלו בניסיון להוציא חלק מהרכוש היהודי מחוץ למדינה, אך לא בפני רבים עמדה אפשרות זו. שיטות מקובלות יותר להברחת כספים הייתה המרתו לתכשיטים או חפצים אישיים אחרים, שאותם כן היה ניתן להוציא מהמדינה. מלחמת ששת הימים הובילה לגל העזיבה האחרון של יהודים ממרוקו על רקע התגברות האיום על ביטחונם עקב המלחמה. רוב יהודי מרוקו עלו לישראל, וחלק ניכר היגרו לצרפת או לשאר מדינות אירופה וצפון אמריקה.
בחריין
בבחריין הייתה קהילה יהודית קטנה בת 600 נפשות נכון לשנת 1948. בעקבות החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 החל גל הפגנות בעולם הערבי שנמשך במהלך הימים הראשונים של דצמבר אותה שנה. בבחריין הפגנות אלו התבטאו תחילה בהשלכות אבנים על יהודים, וב-5 בדצמבר התרחש פוגרום בעיר מנאמה, עיר הבירה של בחריין. חנויות ובתים של יהודים נבזזו, בית הכנסת בעיר נהרס, יהודים רבים הוכו ואישה יהודית קשישה נהרגה.
רוב יהודי בחריין עזבו את המדינה, בעיקר לבריטניה. נכון לשנת 2006 נותרו בה 36 יהודים.
סודאן
הקהילה היהודית בסודאן, שנוסדה במאה ה-19, מנתה בשיאה כ-1,000 יהודים ממוצא ספרדי שחיו בעיקר בעיר הבירה ח'רטום. עד אמצע המאה ה-20 פעלו בעיר גם בית כנסת והתקיימו חיים קהילתיים ערים בהנהגת הרב שלמה מלכה. החל משנות ה-50 חברי הקהילה החלו להגר מסודאן, בעיקר לאחר עצמאות סודאן בשנת 1956, והקהילה חדלה להתקיים בשנות ה-60.
תימן
יהדות תימן, כולל עדן, מנתה בשנת 1948 כ-63 אלף יהודים. במהלך פרעות עדן של שנת 1947 נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו. בנוסף עשרות חנויות ושני בתי ספר יהודיים נבזזו, וארבעה בתי כנסת ולמעלה מ-200 בתים הוצתו.
המצב בתימן המשיך להיות קשה, ובמהלך שנת 1948 תימן ידעה מאבקי כוח שלטוניים ואי-יציבות, וכתוצאה מכך סבלו היהודים מפרעות ומהתנכלויות קשות. השילוב של תקופה קשה מלווה ברעב בתימן וחדשות על הקמת מדינת ישראל היה זרז מספק לפגיעות אלימות נוספות ביהודים. עם זאת, לאחר ניצחון ישראל במלחמת העצמאות, ועלייתו לשלטון של אחמד בן יחיא, תימן באופן מפתיע אפשרה ליהודים לעזוב את המדינה. המוני יהודים יצאו בדרכם לעדן והגיעו למחנה חאשד, נקודת האיסוף טרם העלייה לישראל. יהודים רבים נפטרו במהלך המסע הקשה לעדן, ורבים נוספים נפטרו במחנה עצמו עקב התנאים הקשים. בסך הכל במבצע על כנפי נשרים כ-44 אלף יהודי תימן עלו לישראל. יהודי תימן יכלו על פי רוב למכור את רכושם לפני עזיבתם, אך נאלצו לעשות זאת במחירים אפסיים עקב ידיעת הרוכשים המוסלמים שהיהודים ממהרים לעזוב. קהילה יהודית זעירה נותרה בתימן גם לאחר עלייתם של רוב בני הקהילה, וממנה המשיכו לצאת עולים לישראל במיוחד בזמנים של אי יציבות בתימן, כגון מלחמת האזרחים בצפון המדינה שהחלה בשנת 1962.
סוגיית הרכוש
המצב הכלכלי של חלק מהקהילות היהודיות לפני תחילת ההתנכלויות היה טוב. הקולוניאליזם האירופאי במדינות ערב הביא לביקוש גובר במקצועות עתירי ידע בהתאם לתקופה כגון תרגום, מסחר, עמילות מכס, בנקאות וניהול כספים, בהם היהודים שיחקו תפקיד מרכזי. הבריחה המהירה והמאולצת מארצות ערב לא הותירה לרובם ברירה ורוב רכושם נשאר מאחור. הרכוש שנותר מאחור כלל אדמות, בתים, עסקים וחנויות, סחורות, חשבונות בנק ועוד. רוב הרכוש הולאם על ידי שלטונות המדינות או נתפס על ידי אנשים פרטיים אחרים, ומעולם לא הושב לבעליו. שווי הרכוש הנטוש שהולאם מוערך במילארדי דולרים.
בשנת 2013 פרופ' מיכאל ר. פישבך (Michael R. Fischbach), היסטוריון שפרסם בעברו ספר לגבי תביעות הרכוש של הפליטים הפלסטינים, פרסם ספר בשם "תביעות רכוש יהודיות נגד מדינות ערב" (Jewish Property Claims Against Arab Countries) המנסה להציג סקירה מקיפה של הסוגיה. אולם הוא גם ציין שללא איסוף מידע שיטתי, שוויו הכולל של הרכוש היהודי שנותר במדינות ערב לעולם לא ייוודע במדויק. בנוסף, טרם נעשו מחקרים בניסיון להעריך את שווי ההפסד והרווח (דרך סיוע בנקודות מינימום ומקסימום) מאותו רכוש, ללא הופעת הגורמים המתסיסים שהובילו לבעיית הפליטות וגזילת-אובדן הרכוש.
גורל הפליטים היהודים והקהילות
חלק מהפליטים היגרו למדינות אמריקה ואירופה וחלקם הגיעו למדינת ישראל, נקלטו כעולים חדשים וזכו לסיוע ושירותי עזר מהמדינה. תהליך קליטת העולים יצר קשיים ומתחים עדתיים בחברה הישראלית אך אלו הלכו והתפוגגו לאורך השנים. לאחר כחמישים שנה רוב הפליטים שהגיעו מקהילה יהודית במדינות ערב לישראל, הצליחו, ממעמד של פליטים חסרי כל שנקלטו במעברות ומחנות אוהלים וסבלו מקשיי שפה, הלם תרבותי וקיפוח עדתי, להשתלב בהצלחה במרקם החברתי של מדינת ישראל. בשנים האחרונות עולות טענות בקרב חוקרים, נציגי וצאצאי קהילות יהודים ממדינות ערב על כך שממשלת ישראל אינה עושה די לתיעוד והפצת סיפורם של הפליטים היהודים ממדינות ערב לעומת מפעלי הנצחה ליהדות אירופה שמרביתה נספתה בשואה. בימינו, חלק מהקהילות היהודיות שנותרו במדינות ערב (למשל יהדות לוב, יהדות אלג'יריה ויהדות לבנון) התפוררו לחלוטין. חלק מהקהילות הקימו בישראל עמותות וארגונים שנועדו לתעד ולשמר את מסורת ומורשת תרבותם.
ביקורת
ההנהגה הפלסטינית ומדינות ערב שוללות מכל וכל את הסימטריה בין בעיית הפליטים היהודים ממדינות ערב ובין בעיית הפליטים הפלסטינים.
אנדרטות
האנדרטה הראשונה במדינת ישראל לזכר יציאתם וגירושם של יהודי ארצות ערב ואיראן הוקמה ב-9 במאי 2021. פסל הזיכרון ניצב בטיילת שרובר בשכונת ארמון הנציב בירושלים, תחת הכותרת "לציון היציאה והגירוש". הקמתו נעשתה במסגרת החוק שהועבר בכנסת לקיום יום זיכרון לאומי ב-30 בנובמבר לשם הגברת המודעות לפרק זה של ההיסטוריה בתולדות העם היהודי.
על האנדרטה נכתב: "עם הקמת מדינת ישראל למעלה מ-850,000 יהודים גורשו מארצות ערב ומאיראן. רבים מהפליטים עזבו את מולדתם חסרי כל ומצאו מקלט במדינת ישראל. 30 בנובמבר כל שנה נקבע כיום הזיכרון לאומי. האנדרטה הוקמה באדיבות החברה היהודית האמריקאית לשימור ההיסטוריה בשיתוף הפדרציה הספרדית העולמית, עיריית ירושלים והקרן לירושלים."
האנדרטה היא פרי יצירתו של הפסל והאומן הירושלמי סם פיליפ, דור חמישי בעיר.
ממלכת קרדיגיון
ממלכת קרדיגיון' (בוולשית: Teyrnas Ceredigion, בלטינית: Cereticiaun) הייתה ממלכה ולשית בימי הביניים אשר שכנה בדרום-מערב ויילס.
הממלכה התקיימה בין המאה ה-5 למאה ה-10, כאשר היא הורחבה לכדי ממלכת סייסל'וג במאה ה-7 ואוחדה לבסוף עם ממלכת דהייברת' בשנת 957. אזור הממלכה שהתפרס לאורך מפרץ קרדיגן, בין שפך נהר הדווי בצפון (באברדווי) ושפך נהר הטיווי (בקרדיגן), המשיך להיות מכונה קרדיגיון לאורך ההיסטוריה וכיום מהווה כמעט בדיוק את שטח מחוז קרדיגיון הקרוי על שם הממלכה ההיסטורית.
היסטוריה
בסביבות שנת 380 עזבו השלטונות הרומאים את אזור ויילס לאחר שלטון של כ-300 שנים, מה שהשאיר את ויילס ללא מבנה שלטוני וללא הגנה. כתוצאה מכך, בשנים שלאחר העזיבה הרומית, החלו להתבצע פשיטות ותקיפות של שבטים מהאי מאן ומאירלנד, כנגד יישובי צפון ויילס (אשר כונה בלטינית וונדוטיה - Venedotia). לפי המסורת הרווחת, קונד'ה שהיה שליט בריטוני מאזור מזרח סקוטלנד ("הצפון הקדום"), היגר עם משפחתו לצפון-מערב ויילס כדי להילחם בפשיטות האיריות, להשליט סדר ולהקים שלטון יציב בסגנון בריטנו-רומי. לאחר כיבושו של קונד'ה את האזור, הוא העניק לבנו החמישי קרדיג, את האזור הדרומי בשטחים שנכבשו והממלכה שהקים נקראה על שמו "קרדיגיון" (בני קרדיג).
ממלכת סייסל'ו
סביב שנת 680, מלך קרדיגיון סייסל'וג אפ קלידוג, כבש את אזור איסטרד טווי ושם הממלכה שונה לממלכת סייסל'וג על שמו. מתוך כך, הממלכה החדשה הייתה המשך של קרדיגיון כאשר בסיס הכוח ושושלת המלוכה המשיכה ודומה שרק שם הממלכה השתנה במקורות השונים בתקופה. סביב שנת 800 גם הממלכות הקטנות בווילת' וגוורת'יריניון ששכנו בין סווסל'ו לממלכת פוויס ממערב נכבשות ומתאחדות עם סייסל'ו. בשנת 872, המלך גוגן אפ מוריג נהרג ללא יורש והממלכה עוברת לידי רודרי הגדול, לאחר מותו ב-873 הממלכה הוולשית המאוחדת מתפצלת שוב וסייסל'ו ניתנת לאחד מבניו, קאד'ל אפ רודרי.
ממלכת דהייברת'
בשנת 920, הוול ד'ה, ייסד את ממלכת דהייברת' תוך שהוא מאחד את ממלכת סייסל'וג עם ממלכת דאווד. עם מותו ב-950, בנו רודרי ירש את דהייברת', בעוד שבניו האחרים ירשו חלקים בממלכה, בתקופה זו קרדיגיון נחשבה כנסיכות בתוך ממלכת דהייברת' ובראשה אווין אפ הוול ד'ה. ב-957 אולם, אווין ירש את כס הממלכה כולה וקרדיגיון התאחדה באופן מלא עם דהייברת'.
במהלך המאה ה-12, תחת שלטון נסיכות ויילס שבראשה ממלכת גוויניד', קרדיגיון הפכה לדוכסות שבראשה שימש אחד מבניו של נסיך ויילס כדוכס.
יחסי מלאווי–פקיסטן
יחסי מלאווי-פקיסטן הם יחסי החוץ שבין רפובליקת מלאווי לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. שתי המדינות הן חברות מלאות בחבר העמים הבריטי.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, פקיסטן ייצאה למלאווי סחורה בשווי 1.97 מיליון דולר אמריקאי וייבאה סחורה בשווי 208 אלף דולר אמריקאי. הייצוא הפקיסטני כולל בעיקר מוצרי טקסטיל, וזלין, מכונות, כלים רפואיים, נייר טואלט, מוצרי ספורט, אורז ותבלינים. הייבוא הפקיסטני כלל בעיקר תה, עור בקר ותנין, עץ מנוסר, מוצר טקסטיל ומקררים.
משה הירש (עסקן ספורט)
משה הירש (1944 – 24 בנובמבר 2002) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי, יושב ראש אגודת מכבי חיפה ויושב ראש איגוד השחייה בישראל.
ביוגרפיה
הירש עלה לארץ ב-15 בדצמבר 1948 מבולגריה. היה שחקן קבוצת הנוער של מכבי חיפה בכדורגל.
יזם והקים את גביע חיפה הבינלאומי בשחייה. כיו"ר מחלקת השחייה (איגוד השחייה בישראל) במכבי חיפה טיפח בין היתר את השחיינים: איתן אורבך ואניה גוסטומלסקי. בין השנים 1994–1999 היה יו"ר אגודת מכבי חיפה, במסגרת תפקיד זה היה אחראי על מעל עשר מחלקות ספורט של מכבי. בין השנים 1999–2002, שימש כגזבר ומ"מ יו"ר האגודה. בנובמבר 2000 הוא התמנה לתפקיד יו"ר איגוד השחייה בישראל.
בנו, ערן הירש, היה אלוף ושיאן ישראל בשחייה.
ב-24 בנובמבר 2002 נפטר מדום לב.
כד וספל
"כד וספל" היה מפעל לייצור קרמיקה אמנותית, שהוקם בראשון לציון בשנת 1934 ופעל עד שנת 1979. היה זה המפעל הראשון לייצור שיטתי של פריטים קרמיים ביישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-20, מחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל.
"כד וספל" הוקם בראשון לציון על ידי חוה סמואל ופאולה אהרונסון לאחר שהשתיים קיימו סדנה לייצור קרמיקה בירושלים בשם "היוצר". התנור הראשון של המפעל לא היה תקין ועל כן השתיים נעזרו במהנדס הייצור של מפעל הזכוכית "גביש" בראשון כדי לבנות תנור חדש, שפעל על בסיס סולר והיה בעל שני מבערים ומדחס אוויר.
בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל זכתה תוצרת המפעל להצלחה אמנותית שהתבטאה בהצגה של תוצרת המפעל בתערוכות שונות, כגון בבית הנכות בצלאל (1933), תערוכה בבית ורנר סנטור בירושלים וביריד המזרח (1936) ותערוכה ב"קבינט האומנויות- שלוסר-גלסברג" בירושלים (1944). תוצרת המפעל נמכרה באופן קבוע במקומות כגון חנויות של ויצו ובמשכית.
תוצרת המפעל כללה מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, שנעשו בטכניקות שונות שהמרכזיות בהן היו יציקה קרמית בתבנית ועיצוב ועיטור כלים העשויים באובניים. בעוד אהרונסון התמחתה בשימוש באובניים ויצרה כלים שונים, בהשפעת הפונקציונליות של תנועת הבאוהאוס, סמואל התמחתה בעיטורם בסצנות בעלות גוון מזרחי. בין העיטורים ניתן למצוא דמויות של חיות, נגנים ורקדניות, חלקן בהשפעת דגמים של ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בארץ ישראל. העיטור של סמואל עשה שימוש בזיגוגים מגוונים ושימוש בקווים חופשיים לתיאור הדימוי. דמויות הפסלונים מתוצרת המפעל עשויות בתבניות יציקה והן מאופיינות בצביעה חופשית ובחוסר בהבעה ותווי פנים.
אפרים בן-חיים
אפרים בן-חיים (לייבינזון) (20 בינואר 1895–1 בדצמבר 1981) היה מלחין ישראלי, ממייסדי קבוצת קרית-ענבים בהרי יהודה.
קורות חיים
נולד בעיירה ברנובקה (וואהלין, אוקראינה), לאביו חיים יעקב, ולאמו דינה בת יהודה. בגיל רך התייתם מאביו והמשפחה נאבקה קשות לפרנסתה.
קיבל חנוך מסורתי ב'חדר'. בגיל 12 נכנס לבית הספר העממי הרוסי בעיירה, וכ"אקסטרן" זכה בתעודת גמר של בית הספר המחוזי, בו השתלם בלימודי רוקחות.
מילדותו גילה נטיות מוזיקליות ושר במקהלת בית הכנסת בעיירה. כן נמשך לנגינת ה"כלעייזמערים" ושעות רבות היה מאזין לנגינתם בשמחות. בכינור שרכש למד לנגן על פי השמיעה את רוב הניגונים שקלט מה"כלי זמר''. כבר מראשית נגינתו גילה נטייה לאימפרוביזציות וחיבור מנגינות.
לפרנסתו נדד ממקום למקום לחפש עבודה כעוזר בבתי מרקחת. בפרוץ המהפכה ב-1917 חזר לעיירתו והיה בין מייסדי מפלגת "צעירי ציון". אחרי המהפכה הרוסית, והוא עוד בשירות צבאי בצבא הרוסי, הצטרף לקבוצת "ארץ ישראל" ויצא עם חבריו להכשרה בחוות "החלוץ" ליד אודסה. בימי שהותו שם נזדמן לו לשמוע כמה מגדולי החזנים: רוטמן, שטיינברג ומינקובסקי, שהשפיעו על יצירתו. הוא נהג ללכת ברגל לאודסה כדי להאזין לתפילתו של מינקובסקי בליווי העוגב והמקהלה בניצוחו של דוד נובקובסקי. מוזיקה זו השאירה בו רשמים עמוקים. בעת שהותו באודסה נזדמן לו, לראשונה בחייו לשמוע קונצרטים ואופרות.
בשנת 1921 נשא לאשה את סוניה (שרה) בת צבי גרשנוביץ, ובמרץ 1921 עלה הזוג ארצה עם קבוצה אחרונה של חברי "קואופרטיב ארץ ישראל" והשתתף ביסוד קריית ענבים.
הוא כתב: "אנחנו שלוש עשרות צעירים וצעירות, שהחלטנו לעשות מהפכה גמורה בחיינו, לההפך מבני חנוונים וסתם אינטליגנטים לעובדי אדמה בארץ-ישראל, ושלא הסתפקנו רק בחלום, אלא יצאנו להגשים את זה בחיים בפועל ממש."
אפרים בן חיים החל ללמוד את יסודות המוזיקה מפי י.ל. נאמן, איש ירושלים, מתלמידיו המובהקים של פרופ' שלמה רוזובסקי. בשנת 1935 נפגש עם הקומפוזיטור סטפן וולפה והמשיך להשתלם אצלו. וולפה התפעל מתלמידו זה והיה אומר את שבחו בפני מוזיקאים ותלמידים. לאחר שוולפה עזב את הארץ, המשיך בן חיים ללמוד אצל יוסף טל (גרינטל) בקונסרבטוריון בירושלים וכן למד גם אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ.
א. בן-חיים היה חבר פעיל מאוד בקבוצתו קרית-ענבים. הוא הקים גן-ירק לתצרוכת מקומית, ריכז את העבודה ב"קוביבה" - חלקת גידולי השדה של קריית ענבים שליד מושב בית-עובד, ועוד.
חשיבות רבה ראה בהקמת תשתית תרבותית בקבוצה הצעירה, שתהיה חלק מהתחדשות הווית החיים בארץ. וכך כתב שנתיים אחרי העלייה על הקרקע: "...עדיין לא יצרנו את הטרדיציה החדשה של חגיגת חגינו אחרי זה שהשתחררנו מהטרדיציה הישנה. זו בטח תיווצר במשך הזמן, ולא עוד, אלא ייווצרו חגים חדשים נוספים על אותם הישנים כי בלי זה אי אפשר". ואכן שנים רבות ריכז את פעילות ועדת-התרבות של הקיבוץ, וערך את העלון "פנתנו".
עם קום המדינה, העלייה הגדולה והקמת יישובים חדשים בהרי יהודה, כיהן א. בן-חיים כראש המועצה האזורית "הרי יהודה" בשנים 1950 - 1959.
כן שימש כמזכיר הקבוצה בהיותו בגיל 65 ופיתח קשרים הדוקים עם חברי כת "כרמל" מפינלנד.
בשנותיו האחרונות היה פעיל באיגוד הקומפוזיטורים ובאקו"ם.
אפרים בן חיים נפטר ב-1.12.1981 ונקבר בקרית-ענבים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו המוזיקלית
בשנת 1944, במלאת עשר שנים ליצירתו הוציא לאור בעזרת קיבוצו חוברת ראשונה של שירי העם שהלחין בשם "זאת ארצנו". הוא גם חיבר את העיבודים ליצירותיו. מנגינות רבות משלו נכללו בקבצים שהוצאו על ידי המרכז לתרבות: "שירי עבודה ומולדת", "צלילי הכפר", "שירי שבת" ועוד.
לחג הגדול שנערך במלאת 30 שנה לקריית ענבים ועמידתה בגבורה במלחמת העצמאות, (1950), הלחין בן חיים את מסכת ט"ו באב על-פי "שיר השירים" שבוצעה על ידי חברי וילדי המקום בלווי תזמורת קול ישראל. את העיבוד התזמורתי עשה שבתי פטרושקה, המנצח הקבוע של התזמורת. חגיגות ה-30 צולמו ל סרט תיעודי בשם "שורשים בסלע". פסקול הסרט היה כולו של אפרים בן-חיים. הוא כולל פתיחה חגיגית, וכן מוזיקה המלווה את חברי וילדי הקבוצה שרים ורוקדים לצליליה. חלקים ממסכת "שיר השירים" מושרים בחתונות בקיבוץ עד היום.
חוברות שירים ומסמכים
קובץ שירים בעשור לישראל
מסכת לט"ו באב - תווים: כתב היד המקורי
יצירתו של בן חיים - עבודה במוזיקולוגיה, מאת מירה שפיגל-בן חיים
מסכת "שיר השירים" - תווים: כתב היד המקורי
קטלוג יצירות
משירי א. בן חיים, קובץ ב' (חלק 1)
משירי א. בן חיים, קובץ ב' (חלק 2)
כתבות על בן חיים
זאת ארצנו - שירים לעם (חוברת תווים)
בן חיים כותב על עצמו
חוברת שירים לילדים
מקורות
2. באתר "שירה עובדת".
להמשיך ביצירתו משוררי הקיבוצים: לוי בן אמיתי, זרובבל גלעד, משה בסוק, פניה ברגשטיין, חנן שדמי ואחרים. וכמה משיריהם נתפרסמו הודות למנגינותיו (למשל: "שדות שבעמק").
בשנת 1944, במלאת עשר שנים ליצירתו הוציא לאור בעזרת קיבוצו חוברת ראשונה של שירי העם שלו בשם "זאת ארצנו". הוא גם חיבר את העיבודים ליצירותיו. מנגינות רבות משלו נכללו בקבצים שהוצאו על ידי המרכז לתרבות: "שירי עבודה ומולדת", "צלילי הכפר, "שירי שבת" ועוד.
סיליסטרה (מחוז)
היסטוריה
תחילת ההתיישבות האנושית במקום הייתה בתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית, בהמשך נשלטה על ידי האימפריה הרומית המערבית ואחר כך המזרחית. האזור הווה את בסיס הקמתה של האימפריה הבולגרית הראשונה במאה ה-7 ובמהלך ימי הביניים החליף ידיים בין נסיכות ולאכיה לאימפריה הבולגרית השנייה. בסוף המאה ה-14 נכבש המחוז על ידי האימפריה העות'מאנית ונשאר בחזקתה, כמעט 500 שנים, עד לשחרורו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עת הפך חלק מנסיכות בולגריה. לאחר מלחמת הבלקן השנייה והסכם בוקרשט, הועבר האזור לשליטת רומניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש זירת קרבות בין הרומנים לבולגרים אשר שאפו להחזיר את החבל לחזקתם. לאחר תבוסת הבולגרים במלחמה, אישר חוזה ניי את הבעלות הרומנית על החבל והוא נותר בחזקתה עד הסכם קראיובה בשנת 1940, עת הוחזר לבולגריה בלחצה של גרמניה הנאצית.
כלכלה ואקלים
האקלים במחוז הוא אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית הגורמת להבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף, להוציא רצועה לאורך הדנובה בה יש השפעה ממתנת. באזור קיימת חקלאות משגשגת בעיקר גידולי תבואה וגידולים עונתיים של ירקות. בשטח המחוז ישנם מפעלי תעשייה בתחום המזון, (עיבוד בשר, שימורי פירות ומחלבות), מתכת, מכונות, עיבוד עץ, גומי וטקסטיל. נמל הנהר על הדנובה, בעיר סיליסטרה משמש לייבוא וייצוא סחורות וחומרי גלם לכל אירופה. דרך המחוז עובר עורק התחבורה הפאן אירופאי, מסדרון מספר 7, המקשר את מערב ומזרח אירופה בואכה טורקיה. לאורך תוואי הדנובה העובר במחוז קיימים איים, המשמשים לתיירות נופש וצייד וכן באזור שתי שמורות טבע.
הפארק הלאומי טורס דל פיינה
הפארק הלאומי טורס דל פיינה (בספרדית: Parque Nacional Torres del Paine) הוא פארק לאומי בפטגוניה הצ'יליאנית, 112 ק"מ צפונית לפוארטו נטאלס ו-312 ק"מ צפונית לפונטה ארנס. הפארק משתרע על פני כ-2,400 קמ"ר, באזור הכולל צוקי גרניט, קרחונים ואגמים קרחוניים. מקור שמו של הפארק בשלושה צוקי גרניט הנראים כמגדלים (בספרדית "Torres"), המהווים את סממניו הבולטים ביותר.
ברחבי הפארק מסלולים מסומנים לטרקים, המושכים אליהם מטיילים מרחבי העולם. המסלולים הפופולריים הם מסלול בן יום אחד למגדלי הטורס, מסלול בן 5 ימים, המכונה "מסלול ה-W", בשל צורתו, והמסלול המעגלי, המכונה "מסלול O", שנמשך 8–9 ימים. הלינה היא בבקתות הרים או באתרי קמפינג ייעודיים.
היסטוריה
בני הטוולצ'ה הכירו את האזור וכינו אותו "פיינה", שמשמעותו בלשונם "כחול", כצבעם העז של האגמים. הטיילת הבריטית פלורנס דיקסי הייתה ככל הנראה התיירת הראשונה שהגיעה לאזור. היא דיווחה על המקום בספר שפרסמה ב-1880, בו כינתה את הצוקים "מחטי קלאופטרה" (Cleopatra's Needle), כינוי שהיה מקובל לאובליסקים שונים דוגמת אלה של לונדון ושל ניו יורק. בראשית המאה ה-20 חקרו את האזור חוקרים נוספים, בהם אוטו נורדנשלד שמיפה אותו בדרכו לקוטב הדרומי, קארל סקוטסברג ואלברטו מריה דה אגוסטיני. ב-1928 היה הטייס הגרמני גינתר פלושוב לראשון שטס מעל האזור.
גאוגרפיה
על הטופוגרפיה של הפארק חולש מסיב הפיינה (Paine), שהוא שלוחה של הרי האנדים, המתנשאת מעל למישורים הפטגוניים, ממזרח לקרחון גריי. מספר גאיות חוצים את הפארק: העמק הצרפתי (Valle del Francés), עמק באדר (Valle Bader), עמק אסנסיו (Valle Ascencio) והעמק השקט (Valle del Silencio).
במרומי העמק הצרפתי קרקס קרחוני. בצדו המערבי של הקרקס שני צוקים גבוהים הנקראים הר נקודת הגובה 2000 (Cerro Cota 2000), המתנשא לגובה של 2,000 מטר, והר הקתדרלה (Cerro Catedral), שמראהו כשל חזית קתדרלה. בצדו הצפוני של הקרקס Aleta de Tiburón ("רכס הכריש"), רכס מסוג גב חדיד, הקרוי כך משום שהוא מזכיר במראהו זנב כריש. בצדו המזרחי של הקרקס מספר פסגות: פורטלסה (Fortaleza, מילולית: מצודה), לה אספאדה (La Espada, "החרב"), לה אוחה (La Hoja, "הלהב"), לה מאסקרה (La Máscara, "המסכה"), קוארנו נורטה (Cuerno Norte, "הקרן הצפונית") וקוראנו פרינסיפל (Cuerno Principal, "הקרן הראשית"). העמק השקט נמצא מעברו השני של סרו פורטלסה, ומעליו מתנשאים גם הר אסקודו (Cerro Escudo, "הר המגן"), ומגדלי הטורס עצמם. עמק אסנסיו הוא העמק המוליך למגדלים.
חלק משדה הקרח הפטגוני הדרומי נמצא אף הוא בתחומי הפארק. הקרחונים דיקסון, גריי וטינדל, המהווים חלק ממנו, מצויים בשטח הפארק. כן כולל הפארק מספר אגמים, בהם אגם דיקסון, אגם גריי (שניהם אגמים קרחוניים שנוצרו מהקרחונים הנושאים את שמותיהם), אגם נורדנשלד, אגם סרמיינטו ואגם פאואה. גם חלק מאגם דל טורו, ששטחו 202 קמ"ר, מצוי בתחומי הפארק. נהר פיינה, שאורכו 15 ק"מ, זורם מאגם דיקסון לאגם דל טורו, וחוצה את הפארק. אחד מהאתרים הידועים בפארק הוא "המפל הגדול" (Salto Grande), שיוצר נהר זה. אגם דל טורו מנוקז במערבו על ידי הנהר סראנו שנשפך לפיורד אולטימה אספרנסה, חלק מהאוקיינוס השקט.
אף שההרים והצוקים אינם מתנשאים לגובה רב במיוחד (הגבוה שבהם, הפיינה גרנדה, מתנשא לגובה של 3,050 מ' מעל פני הים), הם נחשבים קשים לטיפוס, ופסגתו של הפיינה גרנדה נכבשה בידי שני מטפסים איטלקים רק ב-1957.
גאולוגיה
רוב הסלעים בפארק הם סלעי משקע, אליהם חדר לקולית מתקופת המיוקן בתהליך שהתרחש לפני כ-12 מיליון שנים. תהליכי אורוגנזה וסחיפה עיצבו את פני האזור במשך עשרות אלפי שנים וכתוצאה מכך נוצרו הצוקים המחודדים המתנשאים על פני השטח. בקרני הפיינה (Cuernos del Paine) ניתן לראות בבירור את תוצאותיהם של תהליכים אלה. צוקים אלה בהירים ברוב חלקיהם, בעוד שראשיהם עשויים סלע משקע כהה יותר. במגדלי הפיינה נשחקו סלעי המשקע לגמרי, ונותר רק הגרניט.
החי והצומח
עם היונקים הנפוצים בפארק נמנה הגואנקו. יונקים נפוצים פחות כוללים פומות, שועלים ואיילים צ'יליאנים. 15 מינים של עופות דורסים מקננים בפארק, ביניהם קונדור האנדים, עקב עיטי שחור חזה, עקב צהוב זנב, זרון סינראוס וינשוף מקורנן מגלני. 88 מיני עופות נוספים כוללים פלמינגו צ'יליאני, ברבור קוסקורובה, ברבור שחור-צוואר, ננדו הפונה, נקר מגלני, אווז קלקן ומגלן שחור פנים.
הפארק כולל ארבעה אזורי צמחייה שונים: המדבר הפטגוני, אזור שיחים תת-אנדי, יערות מגלניים ומדבר אנדי. אזור המדבר הפטגוני מאופיין בשיחי בן-אפר רבים, שהם בין הצמחים הבודדים שמסוגלים לעמוד ברוחות העזות ובמיעוט המשקעים. באזור היער גדלים מספר מינים של אשור דרומי, ומעל קו העצים, באזור המדבר האנדי, גדלים אברשיים וסביונים. בנוסף, גדלים בפארק 85 מינים שמקורם מחוץ לו, 31 מהם מוגדרים כמינים פולשים.