cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חלימה בהקיץ חריגה
גורמים ותפקידים נפשיים
נושאים שכיחים בחלימה בהקיץ חריגה כוללים חוויות מפצות, למשל: אנשים עם חרדה חברתית מדמיינים את עצמם כמנהיגים חברתיים, אנשים בודדים מקיפים עצמם בדמיונם בחברים אוהבים, אנשים שגדלו במשפחה פוגעת בונים לעצמם משפחה חלופית אוהבת, ואנשים בודדים מנהלים מערכות יחסים קרובות עם בני זוג דמיוניים. יש המדמיינים מעין אופרת סבון של חיי אנשים אחרים, ואילו אחרים בונים עולמות דמיון של קוסמים, מכשפים, מדע בדיוני או עלילות מתח ודרמה. נתוני מחקר על נושאי הפנטזיה בחלימה בהקיץ חריגה בקרב אנשים עם טראומות ילדות גילה העדפה לשחזור אירועי אלימות, מוות, בריחה, הצלה ונקמה.
העיסוק בתכנים אלה, בחלוף עשורים מאירועי הטראומה, מרמז על כך שהחלימה בהקיץ החריגה איננה פותרת את הכאב הנובע מחוויות הטראומה אלא מאפשרת אולי אשליה של שליטה בהן על ידי הרצתן הרצונית בדמיון.
שאלון דיווח עצמי
הסולם בן 16 הפריטים לחלימה בהקיץ חריגה (MDS-16) תורגם לשפות רבות. בנוסף לתיקוף הגרסה המקורית באנגלית תורגם השאלון לעברית ותוקף בישראל.
תוקפו גם גרסאות השאלון בשפה הערבית, הצרפתית, האיטלקית, וההונגרית. הציון בשאלון הוא ממוצע כל התשובות. ציון של 40 ומעלה מצביע על חשד להפרעה.
ריאיון אבחוני
כדי לבחון אם נבדקים מתאימים לקריטריונים המוצעים לאבחון ההפרעה יש לבצע ריאיון אבחוני. לצורך זה פותח ותוקף הריאיון הקליני המובנה לחלימה בהקיץ חריגה שאף תורגם לעברית.
רשימת ביקורת תצפיתית אצל ילדים
מאחר ששאלוני דיווח עצמי אינם מתאימים להערכת ילדים צעירים, פותחה התאמה מיוחדת, המתבססת על מילוי בידי הורים או מורים, ובה רשימת מצאי של תסמינים רלוונטיים המכונה "רשימת הביקורת לחלימה בהקיץ חריגה אצל ילדים".
תחלואה נלווית
המחקר על תחלואה הנלווית לחלימה בהקיץ חריגה מראה כי כ-77% מהאנשים שאובחנו בחלימה בהקיץ חריגה אובחנו גם בהפרעת קשב (לרוב ללא היפראקטיביות), כ-72% סובלים גם מהפרעת חרדה כלשהי, 67% מאובחנים בהפרעה דיכאונית כלשהי ולכ-53% יש הפרעה מהספקטרום הטורדני-כפייתי. הפרעה נפשית הקשורה בנטייה לחלימה בהקיץ מסוג זה היא ביישנות וחרדה חברתית.
תחלואה נלווית בשיעורים גבוהים כל כך מעידה כי חלימה בהקיץ מסוג זה איננה תופעה פסיכולוגית נורמלית, אלא שמדובר בדפוס פתולוגי הכרוך בקשיי ריכוז במשימות היומיום ובמצוקה נפשית ניכרת.
הקשר בין התחלואות הנלוות לחלימה בהקיץ חריגה איננו ברור עדיין. מצד אחד, סביר שאנשים עם מצוקה נפשית ייטו לפצות על מצוקתם בהִישָּׁקְעוּת בעולמות דמיון מתגמלים. מצד שני, הפרזה בחלימה בהקיץ עלולה להעמיק את הפער בין החוויות האידיאליות המדומיינות למציאות, ולתרום להתפתחות אכזבה, בדידות, כאב נפשי ובעיות נפשיות נלוות.
אבחנה מבדלת
יחד עם זאת, חשוב לזכור כי אדם עלול לסבול בו זמנית הן מאחת מהאבחנות הללו והן מחלימה בהקיץ חריגה (תחלואה נלווית).
תמיכת עמיתים מקוונת
עשרות אלפי אנשים המזהים את עצמם כסובלים מחלימה בהקיץ חריגה מחפשים תמיכה וייעוץ הדדי ברשת האינטרנט. אחת הסיבות המדווחות על ידי אנשים הסובלים מהבעיה להצטרפותם לקהילות תמיכה מקוונות היא שבעייתם איננה מאובחנת כלל, או שהיא מאובחנת שלא כראוי על ידי אנשי מקצוע.
מפני שחלימה בהקיץ חריגה איננה מסווגת עדיין בפסיכיאטריה, פונים אנשים המתמודדים עם הבעיה לקהילות המאפשרות להם לשתף בחוויותיהם ולהחליף רעיונות ביחס לדרכי התמודדות אפשריות. בפייסבוק אותרו 28 קבוצות כאלה, עם אלפי משתתפות ומשתתפים. אותרו גם קבוצות חלימה בהקיץ חריגה בפיליפינית, באיטלקית, בספרדית, בצרפתית, בפורטוגלית, בטורקית, ובהונגרית.
ברחבי הרשת אותרו כמה קהילות מקוונות ייעודיות לחלימה בהקיץ חריגה, המונות אלפי משתתפים כל אחת.
בין שאר הרשתות החברתיות שבהן יש ייצוג נרחב למתמודדים עם התופעה ניתן למצוא עדויות רבות ביוטיוב, ואין ספור בלוגים אישיים שבהם אנשים משתפים בחוויותיהם.
עדויות אישיות למכביר של מתמודדים עם חלימה בהקיץ חריגה מועלות גם ברשתות חברתיות ייעודיות למתבגרים ואנשים צעירים. למשל, באפליקצית טיק טוק נספרו בספטמבר 2021 למעלה מ-36 מיליון צפיות בהשטאג maladaptive daydreaming#.
טיפול תרופתי
אנשים המתמודדים עם התופעה מתייעצים אלה עם אלה ברשתות החברתיות בדבר היעילות של טיפול תרופתי. מאחר שהתופעה לא הוכרה עדיין כהפרעה פסיכיאטרית, ברור שעוד לא נערך כל מחקר מבוקר על יעילותו של טיפול תרופתי להקלה על התסמינים. יחד עם זאת, בשל התחלואה הנלווית המשמעותית, אנשים רבים המתמודדים עם חלימה בהקיץ חריגה קיבלו טיפול תרופתי עבור ההפרעה הנלווית. תיאור המקרה היחיד שפורסם בספרות המדעית בתחום, דיווח על טיפול תרופתי מוצלח באישה שסבלה מחלימה בהקיץ חריגה במשך שנים רבות באמצעות פלווקסמין (fluvoxamine), תרופה הנרשמת בדרך כלל לטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית. יחד עם זאת, סקר שימוש בתרופות וסמים שנערך בקרב 166 אנשים, שציון הממוצע שלהם בשאלון ה-MDS-16 הצביע על חשד להפרעה, לא הראה נתונים חד-משמעיים. המשיבים קיבלו מרשמים לתרופות פסיכיאטריות מסוגים שונים, אבל לרובם נרשמו תרופות אנטי-דיכאוניות. משיבים רבים השתמשו בסמים קלים, לרוב מריחואנה. אף אחת מהתרופות או החומרים שבהם השתמשו המשיבים לא יצר אפקט טיפולי או תופעות לוואי משמעותיים, אבל אף שהסקר לא כלל קבוצת ביקורת של תרופות פלצבו, מסקנתו הייתה שייתכן שיש מקום לבחינה מבוקרת של השפעת תרופות אנטי דיכאונית מעכבות ספיגת סרוטונין (SSRI), ושמומלץ לאנשים עם חלימה בהקיץ חריגה להימנע משימוש במריחואנה.
פסיכותרפיה
השלב הראשון בכל טיפול בהתמכרות הוא הגברת מוטיבציה לטיפול, תוך בחינת המחירים להמשך ההתמכרות, הרווחים הפוטנציאליים מהגמילה מההרגל והגברת הביטחון ביכולת לבצע את השינוי הדרוש. קיימת הכרה בקרב מומחים בתחום ההתמכרויות ההתנהגותיות, שההרגל נובע לא פעם מניסיון לריפוי עצמי של הבעיות הנלוות. על כן, מרכיב חשוב בטיפול בהתמכרות מכל סוג הוא איתור ההפרעות הנלוות וטיפול בהן. טיפול כזה עשוי לכלול טיפול בהשפעות של הזנחה או התעללות בילדות, התייחסות לבדידות של המטופל, שיפור מיומנויות חברתיות, טיפול בהפרעות דיכאון או חרדה והתייחסות לערך עצמי ירוד. טיפול התנהגותי לשינוי הרגלים והתמכרויות עשוי גם הוא להניב פרי, כשהדגש הוא על ניטור עצמי והגברת מודעות לגירויים המגבירים את ההסתברות לחלימה בהקיץ ופיתוח התנהגויות מתחרות, שאינן מתיישבות עם כניסה לעולם הפנטזיה ומקטינות את הכמיהה לחלימה בהקיץ. דוגמה למיומנות רלוונטית כזו היא מדיטציית קְשיבוּת (mindfulness meditation) המשפרת את יכולות הפרט להפנות קשב מכוון ובלתי שיפוטי לחוויות המנטליות, הגופניות והחושיות המתרחשות בעולם המציאותי.
סיקור בתקשורת
חלימה חריגה בהקיץ משכה את תשומת לבה של המדיה, וכתבות בנושא פורסמו בכלי תקשורת, וביניהם תחנות הרדיו הציבורי בארצות הברית (NPR), בקנדה (CBC), בגרמניה (Deutchlandfunk), וגם תחנות רדיו בישראל. הנושא סוקר גם בערוצי טלוויזיה, כמו CNN, BBC ו-Fox, ונכתב עליו בעיתונים בארץ ובעולם, כמו למשל הוול סטריט ג׳ורנל, ניו יורק מגזין, יו אס ניוז אנד וורלד ריפורט והארץ.
לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ
לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע מאיר אריאל. השיר נכתב מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים מתוך חוויותיו האישיות של אריאל, ויצא לאור בשנת 1984 באלבומו "...וגלוי עיניים".
רקע
מאיר אריאל היה לוחם בחטיבת הצנחנים. לאחר מלחמת ששת הימים כתב את השיר "ירושלים של ברזל" על בסיס השיר "ירושלים של זהב", לאחר שהשתתף בקרבות לכיבוש ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים שירת אריאל במילואים בסיני במסגרת גדוד 416 של חטיבת הצנחנים 247. בתקופה בה ישב הגדוד באזור העיר סואץ לאחר הפסקת האש, כתב את השיר. במהלך המלחמה הגיע דורי בן זאב, חברו של אריאל, לסואץ כדי להקליט תוכנית לגלי צה"ל. בהקלטה ביצע אריאל ארבעה שירים שכתב, וביניהם גם שיר זה. התוכנית לא שודרה לבסוף.
לדברי מאיר אריאל הוא קרא את הספר "איים בזרם" בעת שירות המילואים עד לנקודה מסוימת, עלה לשמירה, ולאחר מכן כתב את השירה והמשיך בקריאת הספר. לדבריו השיר הוא "צילום אותנטי של מצב שהייתי בו, היחיד אולי שאני יכול להצביע עליו מכל השירים שכתבתי". בשנת 1975 הוציא אריאל תקליט שדרים לשיר, אך השיר לא נכנס לתקליטו הראשון של אריאל "שירי חג ומועד ונופל".
בשנת 1984 נכלל השיר באלבום השני שהוציא אריאל "...וגלוי עיניים". בהקלטה זו נוספה בסוף השיר מספר שורות באנגלית בסוף השיר בו נקרא הנמען לחזור הביתה, וכן השורה "לילה שקט עבר על כוחותינו בצידון" המתייחסות למלחמת לבנון הראשונה.
השיר בוצע ברבים מערבי המחווה השנתיים שנערכו לזכרו של אריאל. במופע שנערך בשנת 2000 ותועד על גבי האלבום "עם הגב לים", שר אותו אהוד בנאי. במופע שנערך ב־2001 ותועד באלבום "ערב כחול עמוק" שרה את השיר מיקה קרני.
תוכן השיר
הדובר בשיר הוא חייל בשירות מילואים צבאי. הוא מספר על חוויותיו כחייל ובנוסף מספר את תמצית הספר "איים בזרם" שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בשנת 1970, ומהדורה עברית בתרגומו של אהרון אמיר יצאה בשנת 1972. ארבעת הבתים הראשונים של השיר מוקדשים לסיפור אודות תומאס האדסון שכתב המינגוויי. בהמשך עובר הדובר לדבר על עצמו: הוא מספר על המתרחש בשמירה, על מה שהוא רואה במשקפת ועל דיווח על חוליית אויב, עד שמגיע חייל אחר להחליף אותו. בסיום השיר חוזר הדובר אל הסיפור.
בשיר מוזכר השיר "לך לך" של הפרברים ("ולך לך שרים לי במצעד הפזמונים, הייתי טס לא רק הולך מכאן כעת")
בהופעות היה מספר מאיר אריאל בהקדמה לשיר את הרקע לשיר, הכולל את הווי החיילים בסיני.
בשנות מלחמת ההתשה נהג "קול ישראל" להשתמש לעיתים ביומני החדשות ובחדשות עצמן בצירוף המילים "לילה שקט עבר על כוחותינו ..."
סאקיב
סאקיב (בערבית: ساكب, תעתיק מדויק: סאכב) היא עיירה בירדן, השוכנת 8.6 ק"מ מערבית לג'רש, באזור הרי ג'רש. סאקיב שוכנת צפונית לבירה עמאן ודרומית לאירביד, ומשויכת למחוז ג'רש.
שֵׁם
משמעות השם היא בערבית: מים זורמים.. שמו בפי הצלבנים היה ‚סיסיפ’ (Seecip) ושם זה נשאר בשימוש גם במהלך התקופה הממלוכית.
התייחסויות
הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל וג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בעודו נסיך ביקרו באזור וכתבו ברשמיהם על העיר. ביומנם התייחסו ליופי הטבע, העצים והשיחים, ואף השוו את המקום לוויילס ולסקוטלנד. קלוד קונדר, חוקר ארצות וחייל בריטי ביקר במקום באפריל 1882 וכתב:
בחטיאר זיינודינוב
באחטיאר בטירז'אנולי זאינודינוב (בקזחית: Бақтияр Батыржанұлы Зайнутдинов; נולד ב-2 באפריל 1998) היא כדורגלן קזחי, המשחק בקבוצת בשיקטש ובנבחרת קזחסטן. זיינודינוב יכול לשחק במספר עמדות, קשר, קיצוני, חלוץ ומגן שמאלי.
קריירה
זיינודינוב גדל במועדון הכדורגל טארז. ב-2017 הוא נבחר לשחקן הכדורגל הצעיר הטוב ביותר בקזחסטן.
ב-25 בנובמבר 2017 חתם באסטנה. ב-11 במרץ 2018 ערך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–3 על פ.צ. אקז'ייק. ב-7 באפריל כבש שער בכורה בניצחון 1–6 על אירטיש.
ב-12 בינואר 2019 חתם בקבוצת רוסטוב מהליגה הרוסית. ב-3 במרץ ערך הופעת בכורה בליגה הרוסית בתיקו 1-1 עם יניסיי קרסנויארסק. הוא כבש שער בכורה ב-28 בספטמבר 2019 בניצחון 0–3 על דינמו מוסקבה.
ב-25 באוגוסט 2020 חתם על חוזה ל-5 בצסק"א מוסקבה. ב-3 בנובמבר כבש שער ליגה ראשון בניצחון 0–2 על אורל.
נבחרת קזחסטן
זיינודינוב ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת של קזחסטן ב-23 במרץ 2018 בניצחון 2–3 על נבחרת הונגריה, משחק בו כבש גם שער בכורה במדים הלאומיים.
תארים
אסטנה
נווה נאמן
נווה נאמן היא שכונה בעיר הוד השרון, הממוקמת בגבולו הדרומי של מושב ירקונה וממערב למושב עדנים, השכונה נוסדה בשנת 1951.
בחטיאר זיינודינוב
תארים
צסק"א מוסקבה
נווה נאמן
רקע
שטח האדמה עליו שוכנת השכונה הייתה בבעלות קאדי ערבי שהציע את אדמתו למכירה.
הקרן הקיימת לישראל הייתה מעוניינת בקנייתה, אך האדמה נמכרה לבסוף לגרמנים תושבי ארץ ישראל.
הגרמנים נטעו פרדס, חפרו באר מים ובנו בריכת מים.
אולם עם השנים נזנח הפרדס ושטחו עמד שומם, עד אשר החלו בבניית השכונה.
בחנוכה בשנת 1951. המתיישבים הראשונים היו עולים חדשים מפוני מעברת רמתיים.
בשטח השכונה ישנו בית ספר יסודי, תיכון, מכולת שכונתית, גני ילדים, סניף דואר, גינות ציבור, אזור תעשייה וקניון שרונים.
מקור השם
בתחילה נקראה השכונה "נווה תמר" על שם הנרצחת, אולם בהמשך שונה השם ביוזמת הסוכנות היהודית שהחליטה לקרוא לשכונה על שם הלורד נאמן מאנגליה, אשר תרם כספים לפיתוחה של השכונה.
שטח שיפוט
עיריית פתח תקווה קיבלה פנייה במסגרתה הוצע שהשכונה תצורף לשטח שיפוטה, אך היא סירבה.
המועצה המקומית רמתיים הסכימה לקבל את השכונה וזו צורפה לאזור שיפוטה, ולאחר איחודה יחד עם שאר המושבות, כפר הדר, רמת הדר ומגדיאל לכדי יצירת העיר הוד השרון, הפכה נווה נאמן אף היא לחלק מן העיר.
רחובות השכונה
שמות הרחובות בשכונה סמליים ומנציחים אישים מתקופת החשמונאים ייתכן ובהמשך להנחת אבן הפינה לשכונה בחג החנוכה.
שמות הרחובות בשכונה: אלכסנדר הגדול, אלעזר, אנשי הכנסת הגדולה, אפק, החשמונאים, המכבים, הרקון, התמר, יהודה, יהונתן, יוחנן, מודיעין, מרים החשמונאית, מתתיהו, שלומציון ושמעון הצדיק.
זורו המדהים
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-22 בדצמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-72 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה
הסרט מתרחש באלטה קליפורניה בשנת 1815, ועוקב אחר דייגו דה לה וגה, אריסטוקרט צעיר שפועל בסודיות תחת השם "זורו". חלק מפעולותיו הן עזרה למעמד הנמוך שסובל מדיכוי על ידי המשטר אליו הוא משויך.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי אלון שר, דניאל מגון ויהונתן מגון.
הפארק הלאומי טטרה (פולין)
הפארק הלאומי טטרה בפולין (בפולנית: Tatrzański Park Narodowy) הוא פארק לאומי הנמצא בהרי הטטרה במחוז טאטרה, בפולין קטן באזור -Małopolska, במרכז-דרום פולין. מטה הפארק נמצא בעיירה זקופנה. זהו הפארק הלאומי בעל מספר המבקרים הגבוה ביותר בפולין ובו מסלולי הליכה באורך של למעלה מ-270 ק"מ.
הרי הטטרה מהווים גבול טבעי בין פולין מצפון, לסלובקיה מדרום, ושתי המדינות שיתפו פעולה מאז תחילת המאה ה -20 במאמץ להגן על ערכי הטבע והנוף באזור. סלובקיה יצרה פארק לאומי בעל שם זהה מדרום לגבול. לאחר הקמת הפארקים קבעה אונסקו את שטח שני הפארקים כשמורה טבע חוצה גבולות, Natura 2000.
היסטוריית הפארק
בשנת 1954 החליטה ממשלת פולין על הקמת הפארק הלאומי טטרה. תחילה היה שטחו של הפארק 215.56 קמ"ר, אולם נכון לשנת 2021 שטחו קטן יותר, 211.97 קמ"ר. מכלל שטח הפארק 151.91 קמ"ר הם יער והשאר בעיקר כרי דשא. אזורים מוגנים ברמת הגנה קפדנית מהווים 115.14 קמ"ר, מתוכם 61.49 קמ"ר מהווים מערכות אקולוגיות מיוערות.
בשנת 1992 הוכרזו הפארקים הלאומיים הפולניים והסלובקיים בטטרה על ידי אונסק"ו כשמורת ביוספרה חוצה גבולות, במסגרת התוכנית "אדם וסביבתו האקולוגית".
הרים
הפארק הלאומי משתרע על אחד משני רכסי הרים באזור אקלים אלפיני בפולין. רכס הטטרה הפולני, המהווה חלק מהרי הקרפטים המערביים, מחולק לשניים: הטטרה הגבוהה (Tatry Wysokie) והטטרה המערבית (Tatry Zachodnie). הנוף מורכב מפסגות ובתרים חדים עם תצורות סלע רבות. הפסגה הגבוהה ביותר בפולין, ריסי ( מעל גובה פני הים), נמצאת בתחום הפארק.
מערות
בפארק יש כ־650 מערות, מהן מערכת המערות של Wielka Śnieżna היא הארוכה ביותר (18 קילומטר) והעמוקה ביותר (עומק מרבי 814 מטר). שש מערות במערכת זו פתוחות לציבור.
מים
בפארק מספר נחלים, הנחל הארוך ביותר אורכו 20 ק"מ. בפארק מספר מפלים בולטים, הגבוה שבהם הוא Wielka Siklawa בגובה 70 מטר.
בפארק מעל 30 אגמי הרים, הנקראים staw בפולנית. גופי מים אלה הם חלק חשוב בנוף הרי הטטרה הגבוהה. האגמים הגדולים ביותר הם: Morskie Oko בשטח של 349,000 מ"ר ועומק מרבי של 50.8 מטר; ו- Wielki Staw בשטח של 344,000 מ"ר ועומק מרבי של 79.3 מטר.
פלורה
עד לגובה של כ-1,250 מטר מעל פני הים צמחיית הפארק מאופיינת בעיקר בעצי אשוח כסוף (Abies alba) ואשור אירופי (Fagus sylvatica). באזורים גבוהים יותר, עד לגובה 1,550 מטר, גדלים יערות עצי אשוחית נורווגית ועד לגובה 1,800 מטר יש כרי דשא. בשטחים מעל לגובה 1,800 מטר קיימת צמחייה אלפינית.
צמחייה נוספת המצויה בפארק כוללת אורן שווייצרי, אדלווייס ודרדר. באביב נודע עמק קושיליסקה (Kościeliska) במרבד פרחי כרכום ענק (Crocus vernus).
הדיוקן
הדיוקן או הפורטרט (צרפתית: Le Portrait), הוא אחד מציוריו של רנה מגריט. זהו ציור שמן על בד, גודלו 73.3 × 50.2 ס"מ, צויר בשנת 1935.
הפארק הלאומי טטרה (פולין)
פאונה
בפארק מספר מיני פאונה אנדמיים ומספר רב של מינים מוגנים וכאלה הנמצאים בסכנת הכחדה. בין החיות בפארק נמצאים: צפיר האלפים של הטטרה ומרמיטה, שניהם מינים מוגנים מאז אמצע המאה ה-19. עוד מצויים בפארק דב חום, שונר צפוני, זאב אפור, לוטרה אירופית, עיט החורש ובז.
הדיוקן
ציור זה הוא דוגמה מאפיינת לטכניקה המבדילה את רנה מגריט מציירים סוריאליסטים אחרים. אמנים כדוגמת ארנסט או דאלי מציגים לרוב דימויים מעוותים ודמויי חלום של ייצוגים, המשולבים עם צורות מופשטות. בניגוד אליהם מגריט יוצר צורות ומצבים הנראים לכאורה פשוטים והגיוניים, שההקשר בו הם משולבים הוא היוצר מציאות חדשה והזויה, מציאות סוריאליסטית.
בניגוד לציירים אחרים המציירים "דיוקן", לא מתואר לכאורה ביצירתו של מגריט דיוקן של עצמו או של אחרים. כמו כן, אין בציור צבעים עזים במיוחד או צורות מופשטות או בלתי רגילות, כמקובל ביצירות רבות בזרם הסוריאליזם. למעשה, הציור מתאר בדיוק כמעט פוטו-ריאליסטי, שולחן ערוך, עליו מונחים בקבוק יין פתוח, כוס, סכין ומזלג, וצלחת, בה מונחת חביתית מקמח.
הדבר ההופך את התמונה להזויה וסוריאליסטית היא העין המביטה על הצופה ממרכז החביתית, ובכך משנה לחלוטין הקשרו של הציור התמים ויוצרת מציאות חדשה ומפתיעה.
הציור "דיוקן" היה חלק מאוסף פרטי של האספנית והציירת האמריקאית קיי סייג' (Kay Sage). בשנת 1956 תרמה סייג' את הציור למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
יוג'ין
ראו גם
}}
גשר המלך קרול הראשון
גשר המלך קרול הראשון, (ברומנית: Podul Regele Carol I) היה גשר מעל נהר הדנובה, שחיבר את חבל דוברוג'ה ליתר חבלי רומניה. ב-1878 קיבלה רומניה, בהנהגתו של קרול הראשון, מלך רומניה, עצמאות מלאה מהאימפריה העות'מאנית. בחוזה סן סטפנו נאלצה רומניה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה ובתמורה קיבלה את חבל דוברוג'ה. המלך קרול יזם בניית גשר ראשון מעל לדנובה מאז נהרס גשר טראיאנוס, גשר המלך קרול הראשון, כדי לחבר את דוברוג'ה ליתר חבלי רומניה. הגשר נבנה בין השנים 1890 - 1895 ונועד לקיים את תנועת הרכבות בין הבירה בוקרשט ובין הנמל הרומני בים השחור, קונסטנצה. בתקופה הקומוניסטית שונה שם הגשר ל"גשר אנגל סליגני", שמו של המהנדס הרומני, שעמד בראש קבוצת המתכננים והבונים של הגשר. השימוש בגשר זה נפסק ב-1987 לאחר שנבנה לצידו גשר חדש, גשר צ'רנוודה.
הגשרים נפגעו במהלך שתי מלחמות העולם, במלחמת העולם הראשונה הצבא הרומני, שנסוג מפני הצבא הגרמני, חיבל בגשרים - הם תוקנו לאחר המלחמה. במלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הגשרים הופצצו על ידי מטוסים סובייטים ונפגעו קשה - לקח ארבעה חודשים להשיב אותם לתפעול.
ואלדיביה
ואלדיביה (בספרדית: Valdivia) היא בירת מחוז לוס ריוס ופרובינציית ואלדיביה בצ'ילה. ואלדיביה נמצאת בדרום-מרכז צ'ילה, במפגש הנהרות ריו קרוסס, קאייה-קאייה, קאו-קאו וואלדיביה, במרחק של 15 קילומטרים מזרחית למפרץ קורל, המקום בו נשפך נהר ואלדיביה לאוקיינוס השקט. בעיר מתגוררים 166,080 תושבים (נכון ל-2017).
העיר נפגעה קשות ברעידת האדמה ב-1960 שפקדה את האזור, ואף על פי שהיא שוקמה ברובה עדיין ניתן לראות באזורה עיי חורבות.
היסטוריה
האזור היה מיושב במשך אלפי שנים לפני בואם של הספרדים אליו במאה ה-16. המתיישבים העיקריים בתקופה בה הם הגיעו לאזור הקונקיסטאדורים הספרדים היו אנשי הוויליצ'ה, חלק מקבוצת מפוצ'ה. במקום בו נמצאת העיר שכן כפר ילידי בשם אייניל (Ainil) שהיה מרכז מסחרי אזורי של הילידים.
התקופה הקולוניאלית
האירופאי הראשון שביקר באזור היה ג'ובאני באוטיסטה פסטנה מג'נובה ששירת את הכתר הספרדי. ב-1544 הוא הכריז על שלטון ספרד באזור בשם קרלוס הראשון, מלך ספרד, וקרא לנהר ששכן שם ואלדיביה, על שמו של פדרו דה ואלדיביה, שהיה מושל צ'ילה. ב-1552 דה ואלדיביה עצמו הגיע לאזור וייסד את העיר תחת השם "סנטה מריה לה בלנקה דה ואלדיביה". בעת הקמתה העיר הייתה ההתיישבות הדרומית ביותר של ספרד בדרום אמריקה והיא הפכה לאחת הערים החשובות בקפיטניה חנרל של צ'ילה.
בהמשך הוקמו בעיר מבצרים כדי להגן עליה מבני המפוצ'ה במהלך מלחמת האראוקו. ב-16 בדצמבר 1575 התרחשה רעידת אדמה גדולה שהחריבה חלקים רבים מהעיר.
בסוף המאה ה-16 פתחו בני הוויליצ'ה, שהיו עד אז ידידותיים יחסית לספרדים, במרד גדול. לאחר הניצחון בקרב קורלבה ב-1598, התקיפו הילידים והחריבו התיישבויות ספרדיות בדרום צ'ילה במה שנודע כהחרבת שבע הערים (Destrucción de las siete ciudades). ב-24 בנובמבר 1599 התקיפו בני הוויליצ'ה את ואלדיביה, העיר השנייה מבין השבע. הם טבחו בתושבים למעט כמה שהצליחו להימלט בספינות דרך הנמל של העיר. בעקבות תקיפות הילידים הגבול של הספרדים הצפין לנהר ביוביו.
כעבור זמן מה הגיעו כוחות הולנדים וכבשו את חורבות העיר, אך הם נטשו אותן כעבור כמה חודשים. ב-13 במרץ 1602 הגיע כוח ספרדי בהנהגת פרנסיסקו ארנאנדס אורטיס לחורבות ובנה שם מבצר, במטרה להפוך את המקום למובלעת ספרדית. ההתקפה הילידית על המבצר כשלה, אך הם שמו מצור על המבצר והספרדים נאלצו לנטוש אותו ב-3 בפברואר 1604.
הנדריק בראואר, המושל של השטחים ההולנדים באיי הודו המזרחית, התוודע למצב באזור והגה תוכנית להקים בו בסיס הולנדי שישמש להתקפות על מלכות המשנה של פרו. התוכנית התקבלה בהולנד על רקע המלחמה באותו זמן עם ספרד וההצלחה בכיבוש חלקים בצפון ברזיל מידי האיחוד האיברי. בראואר עזב את תפקידו והנהיג את המשלחת להקמת הבסיס ההולנדי. הצי ההולנדי החריב מבצרים של הספרדים באזור וכן את העיר קסטרו באי צ'ילואה בדרכו למפרץ קורל. בראואר מת במהלך המסע, אך הוא הושלם ב-1643. ההולנדים קראו למקום בראוארסהאבן (Brouwershaven). ההולנדים לא מצאו מכרות זהב באזור כפי שקיוו והם גם נתקלו בעוינות של הילידים מה שאילץ אותם לעזוב ב-28 באוקטובר באותה שנה.
המשנה למלך של מלכות המשנה של פרו באותו זמן, פדרו אלברס דה טולדו אי לייבה, הבין את החשיבות האסטרטגית של ואלדיביה והחליט להקים אותה מחדש ולבצר אותה. הוא שלח משלחת של 17 ספינות שהקימו את העיר מחדש ב-1645 והיא הפכה למובלעת ספרדית באזור. בהמשך נבנו במפרץ קורל 17 מבצרים.
מהמאה ה-18 ואלדיביה הפכה לבסיס לקולוניזציה של דרום צ'ילה. התהליך נבע גם מהשמועות על עיר הקיסרים (Ciudad de los Césares), עיר זהב אגדית שממוקמת כביכול בפטגוניה. בסוף המאה ה-18 הצליחו הספרדים להכניע סופית את בני הוויליצ'ה מדרום לעיר, מה שאפשר בנייה של דרך מוואלדיביה אל תעלת צ'קאו, המפרידה בין האי צ'ילואה ושאר צ'ילה. העיר חוברה סופית לחלקים הצפוניים של צ'ילה מבחינה יבשתית רק בשנות ה-80 של המאה ה-19, עם סיום כיבוש אראוקניה.
עצמאות צ'ילה ואילך
ב-1810 החלו הניסיונות להפיכת צ'ילה לעצמאית. הממשל המקומי הכריז על נאמנותו לכתר הספרדי, אך ב-1 בנובמבר 1811 ביצעה קבוצת תומכי עצמאות בעיר בהנהגת הכומר קמיליו אנריקס הפיכה והם הצטרפו לתומכי העצמאות בשאר צ'ילה. עם זאת כעבור ארבעה חודשים, ב-16 במרץ 1812, בוצעה הפיכה נגדית של הנאמנים לכתר הספרדי.
למרות מספר תבוסות של כוחות ספרד בשנים שלאחר מכן בקרבות מול תומכי העצמאות, אנשי ואלדיביה וצ'ילואה נותרו נאמנים לספרדים. ב-1820 הצליח הצי הצ'יליאני בפיקודו של תומאס קוקרן לכבוש את מבצרי מפרץ קורל והתקדם לעבר ואלדיביה. נאמני הספרדים שמעו על התקדמותם, בזזו את ואלדיביה ונסוגו דרומה כדי להגן על צ'ילואה. בהמשך הצ'יליאנים כבשו את העיר.
ב-7 בנובמבר 1837 העיר סבלה מרעידת אדמה גדולה נוספת, והיא הצליחה להשתקם תוך כמה עשורים.
לאחר שהכלכלה באזור התפתחה בעצלתיים במחצית הראשונה של המאה ה-19, הממשלה הצ'יליאנית הגתה תוכנית יישוב מהגרים גרמנים באזורי ואלדיביה ואוסורנו. חלק מהמהגרים התיישבו בערים ופיתחו את הכלכלה והתעשייה וחלק קנו אדמות באזור ושיפרו את החקלאות המקומית.
בעקבות ההתיישבות העיר שגשגה בשארית המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. העיר הפכה למרכז התעשייתי החשוב ביותר אחרי הבירה סנטיאגו דה צ'ילה ולעיר הנמל השנייה בחשיבותה אחרי ולפראיסו. נמל העיר, כמו יתר נמלי צ'ילה, ספג פגיעה בעקבות פתיחת תעלת פנמה שייתרה את הצורך לעבור במצר מגלן ובנמלי צ'ילה כדי לעבור בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי.
לאחר ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973 עלתה לשלטון בצ'ילה חונטה צבאית. כעבור שנה החונטה ארגנה מחדש את החלוקה המנהלית בצ'ילה וואלדיביה נכללה במחוז לוס לאגוס שבירתו הוכרזה כפוארטו מונט. אנשי ואלדיביה, שראו בעירם חשובה יותר מפוארטו מונט, התנגדו למהלך וסברו שעירם היא זו שצריכה להיות הבירה האזורית.
בסופו של דבר נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס הכריז ב-2005 על הקמת המחוז החדש לוס ריוס שבירתו תהיה ואלדיביה. המחוז הוקם באופן רשמי ב-2007.
כלכלה
כלכלת ואלדיביה מסתמכת בעיקר על יערנות וייצור נייר, ובמידה פחותה יותר גם על חקלאות, דיג, גידול מקנה, עיבוד מזון, תעשיות מטלורגיות ובניית ספינות. כמו כן, העיר היא יעד תיירותי חשוב בצ'ילה ויש בה מספר תעשיות סמליות, כמו ייצור בירה ונקניקים, המייצגות את האופי של המהגרים הגרמנים בעיר.
גאוגרפיה
העיר נמצאת במקום בו מתאחדים מספר נהרות ויוצרים את נהר ואלדיביה שזורם מערבה ונשפך לאוקיינוס השקט במפרץ קורל. העיר בנויה על הגדות של הנהרות האלו וכן על מספר איים הנמצאים במפגש הנהרות, כשהגדול ביניהם הוא איסלה טחה.
אקלים
העיר נמצאת באזור בו שורר אקלים ממוזג עם השפעות של אקלים ים-תיכוני. ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,800 מילימטרים.
חינוך
בעיר נמצאת האוניברסיטה הדרומית של צ'ילה (Universidad Austral de Chile) וכן מספר קמפוסים של אוניברסיטאות אחרות, כמו אוניברסיטת סן סבסטיאן.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה פיצ'וי, הנמצא במרחק של 32 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
העיר בנויה ממספר חלקים אשר הנהרות העוברים בה מפרידים ביניהם. חלקים אלו מקושרים זה לזה בעזרת גשרים, כמו גשר פדרו דה ואלדיביה וגשר קאייה-קאייה.
קורנטין (עיתון)
הדינשטאגישי קורנטין והפרייטאגישי קורנטין (מיוני 1687, דינשטאגישי קורנט ופרייטאגישי קורנט; מלועזית, "העיתון של יום שלישי" ו"העיתון של יום שישי") היה עיתון ביידיש שיצא לאור באמסטרדם ב-1686 ו-1687, קודם במתכונת של דו-שבועון ואחר כשבועון בלבד. היה זה כתב-העת היידי הראשון בהיסטוריה, והעיתון היהודי השני בכלל, לאחר ה"גזטה די אמסטרדם" שיצא בספרדית מ-1672.
לא הרבה ידוע על העיתון. המוציא לאור הראשון היה אורי פייבש בן אהרן הלוי (1715 – 1627), אשכנזי יליד אמסטרדם שסבו הגיע מאמדן כדי להורות לאנוסים מספרד ופורטוגל ששבו ליהדותם בעיר. הוא היה אחד המדפיסים החשובים בדורו באות עברית. העורך והכותב הראשי היה משה בר אברהם אבינו מניקלשבורג, גר צדק. אמסטרדם הייתה מרכז עיתונות גדול, והשלטונות התירו חופש ביטוי רחב יחסית. שני היזמים פרסמו את ה"קורנטין" לקהילה האשכנזית הגדלה, שהגיעה לקרוב ל-3,000 נפש בעת שהחל לצאת לאור, אולי גם בהשראת ה"גזטה". בתחילה הדפיסו את ה"קורנטין" כדו-שבועון: מהדורה אחת יצאה ביום שלישי, ועל כן נקראה "דינשטאגישי קורנטין", והשנייה ביום שישי, "פרייטאגישי קורנטין." לא ידוע מתי נדפס העותק הראשון, אך הישן ביותר שנמצא הוא מ-9 באוגוסט 1686. שמותיהם של הלוי ובר אברהם הופיעו בכל מהדורה בתארים "המחוקק" ו"המסדר". לא היו להם אמצעים לשכור כתבים משלהם והם עסקו כמעט אך ורק בתרגום ידיעות מהעיתונים הגדולים. רוב החדשות היו אודות ענייני העולם, אך גם בלווית דגשים יהודיים מדי פעם. כשדיווחו אודות העלאתם על המוקד של שלושה אנוסים בליסבון, צירפו לכך תפילות לנקמה.
ב-6 ביוני 1687 חדל פייבש הלוי להוציא את העיתון לאור עקב קשיים כספיים. דוד די קָסְטְרוֹ טַרְתָּס, מפרסם ה"גזטה" מן הקהילה הספרדית, רכש את השליטה. משה בר אברהם הוסיף לשמש כעורך וככותב בפועל. השם שונה מ"קורנטין" ל"קורנט" וטרתס הוסיף את סמל העיר אמסטרדם לכותרת. ב-5 באוגוסט נכתב ב"קורנט"  שמשם והלאה תתפרסם רק מהדורת יום שישי, עקב אי-רווחיותה של זו ביום שלישי. העותק האחרון שנמצא נדפס ב-5 בדצמבר, אם כי לא ברור מתי אכן חדל ה"קורנט" לצאת. כמאה מהדורות שלו שרדו בסך הכל ונתגלו על ידי חוקרים. היה זה עיתון היידיש הראשון, והאחרון לתקופה ארוכה: רק ב-1771 יצא שוב כתב-עת בשפה, ה"דירנפורטער פריפילגירטע צייטונג" בדירנפורט שליד ברסלאו.
Dance Like Nobody's Watching
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה אזליה לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר. כמו כן, האודיו מציג בתוכו את עטיפת הסינגל, ולאורכו ניתן חלקים מצילומי קליפ.
תגובת פרידל-קרפטס
תגובות פרידל-קרפטס הן קבוצת תגובות שפותחו על ידי שארל פרידל וג'יימס קרפטס בשנת 1877 המאפשרות לקשור מתמירים לטבעת ארומטית. שני הסוגים העיקריים של תגובות פרידל קרפטס: התגובות מלוות בהתמרה אלקטרופילית ארומטית. תרשים כללי של תגובת פרידל-קרפטס:
אלקילציית פרידל-קרפטס
אליקלצית פרידל-קרפטס היא אלקילציה של טבעת ארומטית באמצעות אלקיל-הליד ושימוש בחומצת לואיס חזקה כזרז. התגובה נעשית בנוכחות FeCl3, והקבוצה האלקילית נקשרת לטבעת הארומטית במקום שבו היה הכלור:
דוגמה לשימוש באלקילציית פרידל-קרפטס היא בייצור אתילבנזן, באמצעות בנזן ואתן בתגובות המבוססות על אלקיציה זו. לאתילבנזן חשיבות בתעשייה הפטרוכימית בהיותו תוצר ביניים בתהליך ייצור סטירן (Styrene), המשמש בהמשך לייצור פוליסטירן.
אצילציית פרידל-קרפטס
אצילציית פרידל-קרפטס היא אצילציה של טבעות ארומטיות עם אציל כלוריד ובעזרת חומצת לואיס חזקה כזרז. אצילציית פרידל-קרפטס אפשרית גם עם אנהידרידים. התנאים הדרושים לתגובה דומים לאלו של אלקילציית פרידל-קרפטס. לתגובה זו מספר יתרונות על אלקילציית פרידל-קרפטס: הודות לקבוצת הקרבוניל המושכת אלקטרונים, הקטון הנוצר הוא פחות ריאקטיבי מהמולקולה המקורית, ולכן לא קורות אצילציות נוספות. כמו כן אין שחלופים של קרבוקרטיון, הודות לייצוב רזונטיבי.
קיומה של אצילציית פרידל-קרפטס תלויה ביציבותו של האציל כלוריד המגיב. פורמיל כלוריד למשל לא יציב מספיק, ולפיכך ליצירה של בנזאלדהיד דרך פרידל-קרפטס נדרשת תגובת גטרמן קוך (Gattermann-Koch) שבה הפורמיל כלוריד יסונתז יחד עם פחמן חד-חמצני וחומצה הידרוכלורית (HCl) תחת תנאי לחץ גבוה, המזורזת על ידי אלומיניום כלוריד ו-CuCl.
מנגנון התגובה
השלב הראשון מורכב מניתוק יון כלוריד ליצירת קטיון של אציל:
בהמשך יון האציליום מותקף נוקלאופילית על ידי הטבעת הארומטית:
לבסוף אניון כלוריד (או AlCl4-) עושה דה-פרוטונציה לטבעת ליצירת HCl, והזרז AlCl3 נוצר מחדש:
את הקטון בסוף התגובה ניתן לחזר ולהפוך לאלקאן מתאים באמצעות חיזור וולף-קישנר (Wolff–Kishner) או חיזור קלמנסן (Clemmensen). התוצאה הסופית תהיה דומה לאלקילציית פרידל-קרפטס.
מנחם אקשטיין
מנחם אקשטיין (תר"נ, 1890 (בערך) – תש"ג, 1943 (בערך)) היה הוגה דעות חסידי ומחבר.
חייו
מנחם אקשטיין נולד כנראה בז'שוב (ריישא) שבגליציה לאביו מרדכי שהיה מראשי הקהילה. משפחתו נמנתה על חסידי חסידות דז'יקוב. והוא היה מחסידי רבי אלטר מדז'יקוב.
בשלב מסוים של חייו עבר לווינה. שם הדפיס בשנת 1921 את ספרו "תנאי הנפש להשגת החסידות".
נספה בשואה.
תנאי הנפש להשגת החסידות
ספר זה נכתב על ידי אקשטיין בעברית ונדפס ב-1921. לספר מצורפת בהקדמה מכתב מאביו, ממנו משתמע שהספר מיועד לציבור היהודי המתבולל "אשר לדאבונינו כבר נתרחק מאמונתינו ותורתינו". המחבר עצמו לא כתב הקדמה למהדורה הראשונה, אך כתב הקדמה למהדורה שיצאה ביידיש ב-1937. לפי הקדמה זו המחבר כתב את ספרו על מנת להראות את האור בתורת החסידות שאינה מוכרת ל"משכילים" מהעם שזלזלו בתנועת החסידות ולא ראו את האור הגדול של תורתה, לטענתו.
הרב הלל צייטלין כתב על ספרו "... לאור כל זאת ישנו ספר קטן שמאד מוצא חן בעיניי. ספר זה יצא לאור השתא בווינה ושמו: "תנאי הנפש להשגת החסידות" של עקשטיין. הספר נכתב בלשון קלה, כמעט הייתי אומר קלה יתר על המידה. מלבד זאת חלק גדול מתוכו אינו שייך ישירות לחסידות: הדרכים שבו נכונים גם לכל הכרה דתית. בשיטתו כיצד יפתח האדם בעצמו חוש להשגה חסידית - ניתן לחוש בצורה חזקה את השיטה התאוסופית של רודולף שטיינר, אף על פי שהמחבר נשען ובצדק גם על אוטוריטות חסידיים טהורים. ברם, זכה המחבר להישג גדול לחסידות, בכך שהוכיח שניתן להשיגה רק על ידי ההכרה ברוממות הבורא ושפלות עצמו".
בתוכן הספר המחבר כמעט ואינו מביא מקורות מהספרות היהודית. הוא משתמש בטכניקות הידועות לנו כיום כטכניקות של דמיון מודרך. בכך הוא דומה לספר "בני מחשבה טובה" שנכתב על ידי רבי קלונימוס קלמיש שפירא. המחבר משתמש במושג הקבלי של "עשר הספירות" וקורא להם "עשרת הכוחות הנפשיים".
מהדורות הספר
הספר יצא במספר מהדורות, תרגומים ועיבודים:
מהדורה שנייה בעברית יצאה בהוצאת נצח בשנת תש"ך (1960) בשם "מבוא לתורת החסידות". ממהדורה זו הושמטו מספר פרקים "ציונים" המתייחסים להצהרת בלפור וועידת סן רמו. למהדורה זו הוקדמה הקדמה מאת אהרן סורסקי.
מהדורה מקוצרת אף היא יצאה על ידי מכון "אבן שתייה" בשנת 2006. ספר זה נקרא "תנאי הנפש להשגת החסידות - מדריך להתבוננות יהודית".
הבלט האנגלי הלאומי
הבלט האנגלי הלאומי היא להקת בלט קלאסי, שהקימו אליסיה מרקובה ואנטון דולין בשם לונדון פסטיבל בלט בלונדון, אנגליה. יחד עם הבלט המלכותי, הבלט המלכותי של ברמינגהם, נורת'רן בלט והבלט הסקוטי, זו אחת מחמש הלהקות החשובות בבריטניה הגדולה. הבלט הלאומי האנגלי היא אחת הלהקות המסיירות הראשונות במעלה באירופה, המופיעה בתיאטראות ברחבי הממלכה המאוחדת, יוצאת לסיורי הופעות בינלאומיים ומשתתפפת באירועים מיוחדים. הלהקה מעסיקה כ-67 רקדנים ותזמורת סימפונית, (הפילהרמונית של הבלט הלאומי האנגלי). ב-1984 התמנה פיטר שאופוס למנהל הלהקה, שינה את שמה לבלט הלאומי האנגלי וייסד את בית הספר של הבלט הלאומי האנגלי, שהוא בית הספר הרשמי של הלהקה, אך פועל כישות נפרדת. ללהקה יש עונות סדירות בקוליסיאום של לונדון ונודעת בהופעות בבימוי מיוחד ברויאל אלברט הול. ב-2014 נעשתה "הבלט הלאומי האנגלי" ללהקה נלווית של סדלר'ס וולס.
היסטוריה
"הבלט האנגלי הלאומי" נוסד בשנת 1950 כהופעות גאלה של בלט עם זוג הרקדנים הבריטי, אליסיה מרקובה ואנטון דולין. בהמשך אימצה הלהקה את השם "פסטיבל בלט", ואחר "לונדון פסטיבל בלט", וביוני 1989, "הבלט האנגלי".
מרקובה ודולין היו כוכבים מן השורה הראשונה בבלט רוס, אחת מלהקות הבלט בעלות ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20. לאחר מות מנהלה, סרגיי דיאגילב ב-1929, התפזרה הלהקה וב-1931 ייסדה אחת מן הרקדניות שלה, נינט דה ולואה, את להקת ויק-ולס בלט בלונדון, עם מרקובה ודולין כרקדנים ראשיים; ב-1933 הייתה מרקובה לפרימה בלרינה. מרקובה ודולין עזבו את בלט ויק-ולס ב-1935 לצאת לסיורי הופעות כהלהקת מרקובה-דולין ובעקבות הצלחת הופעותיהם, החליטו להקים להקה משלהם שמטרתה אחת - לצאת למסעות הופעות הן בבריטניה והן בארצות העולם, ולהביא את הבלט לקהלים, שלא נחשפו לצורת אמנות זו.
"לונדון פסטיבל בלט" נוסד ב-1950 בתמיכה כספית של האמרגן הפולני יוליאן בראונשווג. ההשראה לשם באה מן "הפסטיבל של בריטניה", שהיה חשוב ומכובד באותם ימים. בהמשך, מכל מקום, נקראה הלהקה בשמה הנוכחי, "הבלט האנגלי הלאומי". דולין היה המנהל האמנותי הראשון של הלהקה ומיצב אותה כחהקה מסיירת, הן בבריטניה והן בעולם. מסעה הראשון אל מעבר לים היה ב-1951. דולין גם שילב בשנים הראשונות כמה וכמה תוכניות חינוכיות, שתכליתן להנגיש בלט לקהל צופים חדש. דולין המשיך בתפקידו כמנהל אמנותי עד 1962, אז החליף אותו ג'ון גילפין, שהיה גם רקדן ראשי עם הלהקה מ-1950 עד 1960 ומ-1962 עד 1971. הלהקה גדלה והתעצמה במעמדה, יצאה למסעות רחבי-היקף, הן בבריטניה והן בעולם והציגה דור חדש של רקדנים - וכל אותו זמן, עמדה בסכנה של פשיטת רגל. בראונשווג עזב ב-1965 ודונלד אלברי תפס את מקומו עד 1968 ואיזן את התקציב בתוכנית הופעות בטוחה יותר. רקדנית הבלט המלכותי לשעבר בריל גריי ניהלה את הלהקה (עכשיו בשם "לונדון פסטיבל בלט") מ-1968 עד 1979. בתקופת כהונתה עלתה הרמה הטכנית, התרחבו מסעות ההופעות והוזמנו כוכבים אורחים מפורסמים וכוריאוגרפים ידועי-שם, בהם לאוניד מאסין ורודולף נורייב, שבחר בבלרינה אווה אבדוקימובה לתפקיד "הנסיכה אורורה" הראשונה בהפקת היפהפייה הנרדמת שלו ב-1975. ב-1979 התמנה ג'ון פילד למנהל הלהקה עד 1984.
ב-1984 התמנה למנהל הלהקה פיטר שאופוס, שזכה בפרס אוליבייה ובפרס איבנינג סטנדרד, הן כרקדן והן על הפקת "הסילפידה" ללהקה. לאחר כניסתו לתפקיד, יצק חיים חדשים בחהקת הבלט; הוא הצליח לשנות את השם ל"בלט האנגלי הלאומי", ייסד את בית הספר, הזמין את הנסיכה דיאנה לתת את חסותה ללהקה והציג בלטים רבים מאת כוריאוגרפים חשובים, מהם לראשונה עם הלהקה, כגון פרדריק אשטון, קנת מקמילן, כריסטופר ברוס, מייקל קלארק, ג'ון נימאייר, ז'ורז' בלנשין, אלווין איילי, רולאן פטי, מוריס בז'אר וג'ון קראנקו. רבים רואים בתקופה זו את תור הזהב, שבו הגיעה הלהקה לרמה חדשה וגבוהה יותר.
בין 1990 ל-2006 כיהנו כמנהלי הלהקה איוואן נאגי (עד 1993), דרק דן (עד 2001) ומאץ סקוג (עד 2006), אז נכנס תפקיד ויין אגלינג, לשעבר ראש הבלט הלאומי ההולנדי. באפריל 2012, לאחר הודעתו הפתאומית של אגלינג על פרישתו בפברואר, יצאה הודעה על מינויה של תמרה רוחו, רקדנית ראשית בבלט המלכותי, לתפקיד מנהלת הלהקה החל בסוף העונה, באוגוסט 2012.
אסיף (פירושונים)
{{פירושונים|* אסיף – בחקלאות, תהליך האיסוף של יבול בשל מהשדות, לאחר שזה נקצר או נקטף
ראו גם
}}
מלון פקין
פקין (ברוסית: Пекин) הוא מלון בפרסננסקי ראיון שבעיר מוסקבה, רוסיה.
הבניין עצמו מוכר כאנדרטה היסטורית לאדריכלות הקלסיציזם הסטליניסטי. הוא ממוקם במרכז העיר בצומת שני כבישים מהירים מרכזיים - טבעת הגנים ורחוב טברסקאיה. הבניין נבנה בשנים 1939–1958 על פי פרויקט של האדריכל דמיטרי צ'צ'ולין.
גנבה (משפט עברי)
איסור גנבה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות לפיו אסור לקחת חפץ מבעליו בחשאי. בשונה מאיסור גזל שנעשה בגלוי בכוח הזרוע, גנבה נעשית בהיחבא ללא ידיעת דעת הבעלים.
דיני הגנבה והגזל שונים בפרטי דיניהם, כגון בתשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמישה שאינם נוהגים בגזל.
מקור האיסור
המקור לאיסור גנבה הוא מהנאמר בתורה:. למרות שגנב עבר איסור מהתורה אינו נענש במלקות, היות שבאפשרותו וחובתו להשיב לבעלים את אשר גנב - הרי הוא לאו הניתק לעשה.
תשלומי כפל
דין מיוחד שנאמר בגנבה ואינו קיים בגזילה, הוא חיוב כפל, לפיו אדם שגנב ונמצאה הגנבה בידו, חייב לשלם פי שניים משויי החפץ שגנב, דין זה נלמד מהכתוב:.
תשלומי ארבעה וחמישה
דין נוסף הנאמר בגנבה, שאם החפץ הגנוב היה שור או שה, והגנב מכר או שחט אותו, צריך הגנב לשלם לבעלים "תשלומי ארבעה וחמישה". פירוש הדבר, שאם גנב שה צריך לשלם פי ארבעה משוויו, ואם גנב שור פי חמישה. דין זה נאמר דווקא בגנבה, אך בגזילה לעומת זאת אין דין תשלומי כפל או תשלומי ארבעה וחמישה.
החילוק בין גנב לגזלן
בתלמוד מבואר שגנב הוא הלוקח ממון מאחר, אך מפחד מאנשים בשעה שעושה זאת, ולכך בדרך כלל יעשה את מעשיו בלילה, גזלן לעומת זאת יעשה את מעשיו לעין כל בכוח הזרוע.
וכך כתב הרמב"ם: "איזה הוא גנב? זה הלוקח ממון אדם בסתר ואין הבעלים יודעין, כגון הפושט ידו לתוך כיס חברו ולקח מעותיו, ואין הבעלים רואין, וכן כל כיוצא בזה. אבל, אם לקח בגלוי בפרהסיא בחוזק יד, אין זה גנב, אלא גזלן. לפיכך, ליסטים מזוין שגנב, אינו גזלן, אלא גנב, אף על פי שהבעלים יודעים בשעה שגנב".
חומרת הגנבה
בתלמוד נתנו טעם מדוע החמירה התורה בעונשו של הגנב יותר מהגזלן בחיוב כפל וארבעה וחמישה:
גנבת דעת
גנבה נוספת שאיסורה מוזכר בתלמוד, היא גנבת דעת, כגון להטעות את הזולת ולגרום לו לחשוב באופן מוטעה דבר מסוים, או לתת רושם מוטעה על הכוונות האמיתיות כלפיו.
איסור גנבת דעת הוא דווקא כאשר האדם גורם במעשיו לגנבת דעת ועושה מעשה מיוחד לשם כך, אבל אם השני טועה מדעתו וחושב שהלה עשה בשבילו מעשה מיוחד, ללא שהעושה עשה פעולה כדי שיחשוב כך, אין בכך איסור גנבת דעת.
גנבת דברים
ירמיהו הנביא הגדיר "גניבת דברים", את אלו שאומרים דברי אחרים בשם עצמם:
התלמוד הירושלמי מביא כדוגמה ל"גניבת דברים" את חנניה בן עזור שאמר את נבואת ירמיהו בשם עצמו. במשך לכך, המשפט העברי נוטה להגדיר פגיעה בקניין רוחני "גניבת דברים".
שקרן שקרנית
שקרן שקרנית (באנגלית: Liar) היא סדרת מתח בריטית שנוצרה על ידי הארי וג'ק ויליאמס, והופקה על ידי ITV ו-SundanceTV. בסדרה מככבים ג'ואן פרוגט ויואן גריפית' שמגלמים שני אנשים שהמשיכה הראשונית ביניהם מובילה לתוצאות מרחיקות לכת עבורם ועבור חבריהם ובני משפחתם. שידור הבכורה של הסדרה ב-ITV היה ב-11 בספטמבר 2017, והפרק האחרון שודר ב-16 באוקטובר 2017. ב-SundanceTV שודרה הסדרה החל מ-27 בספטמבר 2017. הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות, והמבקרים שבחו את הופעתם של פרוגט וגריפית'. שידורה של העונה שנייה של הסדרה החל ב-2020.
תקציר עלילה
לורה נילסון היא מורה חכמה ומוכשרת. היא בדיוק נפרדה מהחבר שלה, ויוצאת לדייט עם המנתח אנדרו ארלהאם שהתאלמן לא מזמן. ביום שאחרי הפגישה נראה שמשהו לא כשורה. אחר כך העניינים יוצאים מכלל שליטה במהירות, וחושפים את כוחם של האמת, הולכת שולל, ואמון.
הפקה
ב-15 באפריל 2016 הוכרז על הסדרה "שקרן שקרנית" כהפקה ראשונה של Two Brothers Pictures. ב-30 בספטמבר 2016 הוזמנה הסדרה על ידי חברת הכבלים האמריקאית SundanceTV ורשת השידור הבריטית ITV. הצילומים החלו בלונדון ובקנט בנובמבר 2016. צילומי הביצות נערכו בטולסברי שבאסקס. חוף הים צולם בדיל, בקינגסדאון ובוולמר. הצילומים בתוך העיר נערכו בברוקלי, נאנהד, שורטלנדס (פרק 3), סאות' אילינג ואדינבורו (פרק 4). צילומים נוספים בחוף הים נערכו בוולפול ביי שבמרגייט במחוז קנט.
אחרי סיום העונה הראשונה ב-16 באוקטובר 2017, פורסם שהסדרה תחזור לעונה שנייה. קו העלילה מתמקד בחקירת מקרה הרצח שבסיום העונה הראשונה. פרוגט וגריפית' חזרו לשחק בעונה זו.
לואיז ג'רמיין
טינה לואיז ג'רמיין (באנגלית: Tina Louise Germaine; נולד ב-1971) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד סילביה ברי במיני-סדרה "שפתון על צווארונך" של דניס פוטר משנת 1993. ב-1994 שיחקה בתפקיד קייט הרגריבס בסדרת הקומדיה "בית וינדזור".
ביוגרפיה
ג'רמיין נולדה במרגייט שבמחוז קנט באנגליה. אביה עזב את אימה ואת שני אחיה עוד לפני שנולדה. ב-14 בפברואר 1994 התחתנה עם לי קרטר על החוף של לוך לומונד. היא סיפרה שהוא היה החבר הטוב ביותר של אחיה, והיא הכירה אותו שנים רבות. לבני הזוג נולדה בת בשנת 1995.
לדברי ג'רמיין היא העניקה השראה לתסריט של "קריוקי" של דניס פוטר, אבל ההריון שלה מנע ממנה להצטרף להפקה.
רבי יוחנן בן גודגדא
רבי יוחנן בן גודגדא, היה תנא בדור השני. היה לוי מן הממונה של בית המקדש ומהשוערים (הלוויים שתפקידם היה לנעול את השערים) שבבית המקדש השני.
אודותיו מובא, מהלשון בו הוא קרא לרבי יהושע בן חנניה - "בני", מוכיח בערכי תנאים ואמוראים שהוא היה תלמידו של רבי יוחנן בן גודגדא. תוספתא מזכירה אותו שהיה אחד מהממונים בבית המקדש על נעילת השערים של בית המקדש:תוספתא מסכת שקלים פרק ב הלכה יד :"אילו הן הממונין שהיו במקדש יוחנן בן גודגדא על נעילת שערים"
סיפור זה על רבי יוחנן ורבי יהושע, מתבסס למעשה על מחלוקת הלכתית ששררה ביניהם לגבי לוי שתפקידו היה משורר בבית המקדש, והוא הולך ומגיף את השער, שזה תפקידו של הלוי השוער.
לפי דברי ערכי תנאים ואמוראים, הוא היה נחשב לחסיד גדול, דבר שהתבטא בכך שהוא היה אוכל כל ימיו חולין על טהרת הקודש.
נופלות על הרגליים
נופלות על הרגליים היא סדרת דרמת בילוש ישראלית ששודרה בשנת 2017 בערוץ 2 בהפקת ארצה הפקות במסגרת שידורי קשת. את הסדרה יצרה רותי רודנר, ביימה איילת מנחמי וכיכבו בה מילי אביטל ושני כהן.
תקציר העלילה
בוקר אחד דנה ברגר פיין (מילי אביטל) מגלה שבעלה, חוקר פרטי במקצועו, אברם "אבי" פיין נעלם. היא משתפת פעולה עם יד ימינו והחוקרת הראשית במשרד החקירות, חנית אברמוב (שני כהן) הקשוחה, הנמרצת והמעשית, אשר מנהלת עם אברם רומן בסתר מדנה. שתיהן יוצאות לחפש את אברם, אשר מתגלה במהלך הדרך כהפכפך, מסתורי ולא צפוי.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
יחסי אינדונזיה–אנגולה
יחסי אינדונזיה–אנגולה הם היחסים הבילטרליים בין אינדונזיה לבין אנגולה. שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ב-2001. אנגולה מיוצגת באינדונזיה על ידי השגרירות שלה בסינגפור. אינדונזיה מיוצגת באנגולה על ידי השגרירות שלה בווינדהוק, נמיביה.
יחסים כלכליים
אנגולה היא השותפה הכלכלית השלישית בגודלה של אינדונזיה בקרב המדינות האפריקאיות שמדרום לסהרה, אחרי דרום אפריקה וניגריה. ב-2016 עמד שווי הסחר בין שתי המדינות על 290 מיליון דולר אמריקאי. אינדונזיה ייצאה לאנגולה שמן דקלים, מרגרינה, מכשירי חשמל ביתיים, טקסטיל, ריהוט, כפפות, גפרורים וניירות. עם זאת, הסחר בין שתי המדינות הצטמצם ב-62% מ-2015, עקב ההאטה בכלכלה העולמית והצניחה במחירי הנפט. משום כך, הציעה אינדונזיה לאנגולה ב-2017 לחתום על הסכם לשם שיפור יחסיהן הכלכליים.
אינדונזיה ואנגולה העמיקו את שיתוף הפעולה ביניהם בתחומים שונים, כגון גז טבעי, תעשייה ובנייה. אינדונזיה הציעה לאנגולה עזרה בהפקת שמן דקלים. היא סייעה לה גם במפעלים שהיו בבעלות המדינה, כגון קרונות רכבת ופעילות באירוספייס.
מריו דה אנדרדה
מריו ראול דה מוראיס אנדרדה (בפורטוגזית: Mário Raul de Morais Andrade; 9 באוקטובר 1893 – 25 בפברואר 1945) היה משורר, סופר, מוזיקולוג, היסטוריון ומבקר אמנות, וצלם ברזילאי, וממייסדי המודרניזם הברזילאי. הוא נחשב למי שבפועל יצר את השירה הברזילאית המודרנית עם פרסום ספרו העיר ההזויה (Paulicéia Desvairada) בשנת 1922. הייתה לו השפעה עצומה על הספרות הברזילאית המודרנית, כמלומד ומסאיסט. בנוסף, אנדרדה הוא חלוץ תחום האתנומוזיקולוגיה - והשפעתו חרגה הרבה מעבר לברזיל.
אנדרדה היה הדמות המרכזית בתנועה האוונגרדית של סאו פאולו במשך עשרים שנה. כמי שהוכשר כמוזיקאי והיה ידוע בעיקר כמשורר וכסופר, היה אנדרדה מעורב באופן אישי כמעט בכל תחום שקשור למודרניזם של סאו פאולו, וככזה הפך לאיש האשכולות הלאומי של ברזיל. צילומיו ומאמריו במגוון רחב של נושאים, מהיסטוריה לספרות ולמוזיקה, התפרסמו באופן נרחב. הוא היה הכוח המניע מאחורי אירוע שבוע האמנות המודרנית, משנת 1922 שעיצב מחדש את הספרות ואת האמנות החזותית בברזיל, ולצד טרסילה דו אמארל חבר בקבוצת האמנים האוונגרדית "קבוצת החמישה" שהשפיעו על המודרניזם הברזילאי. הרעיונות שמאחורי שבוע האמנות המודרנית נחקרו עוד יותר בדברי ההקדמה לאוסף השירה שלו העיר ההזויה, ובשירים עצמם.
ראשית חייו
אנדרדה נולד בסאו פאולו וחי שם כמעט כל חייו. בילדותו למד נגינה בפסנתר ונחשב לילד פלא, ובהמשך למד בקונסרבטוריון המוזיקה והדרמה של סאו פאולו. השכלתו הרשמית התמקדה אך ורק במוזיקה, אך במקביל, כפי שמתעד אלברט ט. לופר, הוא למד בקורסים מגוונים בהיסטוריה, אמנות ובעיקר שירה. אנדרדה שלט היטב בצרפתית, וקרא את רימבו ואת הסימבוליסטים הגדולים. אף על פי שכתב שירה לאורך כל תקופת השכלתו המוזיקלית, הוא לא חשב לעסוק בכך באופן מקצועי עד שהקריירה אליה שאף, להיות פסנתרן מקצועי, התבררה כבלתי אפשרית.
בשנת 1913 נפטר לפתע אחיו רנאטו בן ה-14 במהלך משחק כדורגל ; אנדרדה עזב את הקונסרבטוריון כדי להישאר בארארקארה, שם הייתה למשפחתו חווה. עם חזרתו ללימודיו, התגלה אצלו לעיתים רעד בידיים בעת הנגינה. אף על פי שבסופו של דבר קיבל תואר בפסנתר, הוא לא הופיע בקונצרטים ותחת זאת החל ללמוד שירה ותורת המוזיקה מתוך כוונה להפוך לפרופסור למוזיקה. במקביל, הוא החל לכתוב ברצינות רבה יותר. בשנת 1917, שנת סיום לימודיו, הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו, "יש טיפת דם בכל שיר" (Há uma Gota de Sangue em Cada Poema), תחת שם העט מריו סובראל (Mário Sobral). הספר מכיל רמזים לתחושה ההולכת וגוברת של מובחנות שאנדרדה חש כלפי הזהות ברזילאית שלו, אך הוא עושה זאת במסגרת שירה שכמו רוב השירה הברזילאית של התקופה חבה חוב גדול לספרות האירופאית המוקדמת - ובמיוחד זו הצרפתית.
נראה כי לספרו הראשון לא הייתה השפעה עצומה, ואנדרדה הרחיב בעקבותיו את טווח כתיבתו. הוא עזב את סאו פאולו לטובת הכפר, והחל בפעילות שתמשך כל ימי חייו: תיעוד מוקפד של ההיסטוריה, האנשים, התרבות ובעיקר המוזיקה של אזורי הפנים הברזילאים, הן במדינת סאו פאולו והן באזורים הפראיים יותר של צפון-מזרח המדינה. הוא פרסם מאמרים במגזינים של סאו פאולו, אותם ליווה לעיתים בצילומים משלו, אך הוא בעיקר צבר כמויות אדירות של מידע על החיים והפולקלור הברזילאים. בין טיול אחד למשנהו ברחבי המדינה לימד אנדרדה פסנתר בקונסרבטוריון, והפך לאחד הפרופסורים שלו בשנת 1921.
שבוע האמנות המודרנית
תוך מסעות איסוף הפולקלור שלו, אנדרדה קיבץ סביבו קבוצת חברים מקרב האמנים והכותבים הצעירים של סאו פאולו, שכמותו היו מודעים לתנועה המודרניסטית ההולכת וגדלה באירופה. כמה מהם נודעו אחר כך כ"גרופו דוס סינקו " (קבוצת החמישה) שכללה את אנדרדה, המשוררים אוסוולד דה אנדרה (ללא קשר משפחתי) ומנוטי דל פיצ'יה, והאמנים טרסילה דו אמראל ואניטה מלפטי. מלפטי שהתה באירופה לפני מלחמת העולם הראשונה, והציגה בפני סאו פאולו את האקספרסיוניזם. ג'ק א. טומלינס, מתרגם ספרו השני של אנדרדה, מתאר בהקדמתו אירוע מכריע במיוחד בהתפתחות הפילוסופיה המודרניסטית של אנדרדה. בשנת 1920 הוא פגש את הפסל המודרניסטי ויקטור ברסרה, וקנה ממנו פסל בשם "דמותו של המשיח", שתיאר את ישו כברזילאי עם שיער קלוע. משפחתו הייתה המומה וזעמה על כך. אנדרדה, שהופתע מתגובתם, נסוג לחדרו והסתגר בו לבדו, ובהמשך, כפי שמופיע בהרצאה שתורגמה על ידי טומלינס, הוא נזכר כי - בעודו "נסער" מכך - הוא יצא למרפסת שלו ו"הביט למטה בכיכר שלמרגלותיו מבלי לראות אותה בפועל."
במשך שנתיים עבד אנדרדה על ספר שיריו השני שנשא את הכותרת העיר ההזויה - פאוליסיה דסוואריאדה ( Paulicéia Desvairada, בפורטוגזית). שהיה הקונטרוברסלי ובו זמנית המשפיע ביותר שלו. אותו ערך בהדרגה עד למחצית מגודלו המקורי.
שירים אלה היו שונים לחלוטין מיצירתו הפורמלית והמופשטת הקודמת. המשפטים השתנו מאוד באורכם ובמבנה התחבירי שלהם, והורכבו בעיקר מתיאורים אימפרסיוניסטים ומפוצלים, השזורים בקטעי דיבור הנשמעים מקוטעים בניב המקובל בסאו פאולו. נושא הדברים נראה לעיתים קרובות המום ממבוך הדיאלוג שקטע אותו ללא הרף. לאחר השלמת השירים, אנדרדה כתב את מה שכינה "הקדמה מעניינת במיוחד", בניסיון להסביר במבט לאחור את ההקשר התאורטי של השירים (אם כי חוקר הספרות ההשוואתית ברוס דין וויליס הציע כי התיאוריות של ההקדמה קשורות יותר לעבודותיו המאוחרות של אנדרדה מאשר לספר שיריו פאוליסיה דסוואריאדה ). ההקדמה היא מחאתית ("הקדמה זו - אמנם מעניינת - אולם חסרת תועלת") אך שאפתנית, ומציגה תיאוריה לא רק של שירה אלא של אסתטיקה של השפה, כדי להסביר את החידושים בשיריו החדשים. אנדרדה מסביר את סבך השפה במונחים מוזיקליים.
עם זאת, הוא מבחין בין שפה למוזיקה בכך ש"מילים אינן מתמזגות כמו תווים; אלא מתערבבות זו עם זו, והופכות לבלתי מובנות." עם זאת, כפי שציין וויליס, יש פסימיות בדברי ההקדמה הללו; באחד מקטעי המפתח שלה, משווה אנדרדה בין שירה לבין עושרה המוסתר של עיר הזהב האגדית אל דוראדו, שלעולם לא ניתן יהיה להשיבו.
קבוצת החמישה המשיכה לעבוד בשנות העשרים של המאה העשרים, ובמהלכה התגבש המוניטין שלהם והעוינות כלפי עבודתם פחתה, אך בסופו של דבר הקבוצה התפצלה; כשאנדרדה ואוסוולד דה אנדרדה חוו משבר רציני (וציבורי) ביניהם בשנת 1929. קבוצות חדשות נוצרו מתוך רסיסי המקור, ובסופו של דבר תנועות מודרניסטיות רבות ושונות יכלו ליחס את מקורותיהן לשבוע האמנות המודרנית.
"התייר המתלמד"
לאורך שנות העשרים המשיך אנדרדה לנסוע ברחבי ברזיל, ולמד את התרבות והפולקלור של פנים המדינה. הוא החל לנסח תיאוריה מתוחכמת על הממדים החברתיים של המוזיקה העממית, שהיא בו זמנית לאומנית ואישית מאוד. הנושא המפורש בו התעמק אנדרדה היה הקשר בין מוזיקה "אמנותית" למוזיקת הרחוב והכפר, כולל סגנונות אפרו-ברזילאיים ואלו שלהשבטים הילידים בברזיל. היצירה הייתה שנויה במחלוקת בגלל הדיונים הרשמיים שעסקו במוזיקת ריקוד ומוזיקה עממית; והוחמרה עקב הסגנון של אנדרדה, שהיה בעת ובעונה אחת פואטי (לופר מכנה אותו ג'יימס ג'ויסי" ) וכן פולמוסי.
מסעותיו לאורכה ולרוחבה של ברזיל הפכו ליותר מסתם טיולי מחקר; בשנת 1927 החל לכתוב לעיתון הטיולים "התייר המתלמד" עבור העיתון הלאומי (O Diario Nacional). הטור שימש כהכרות עם הקוסמופוליטיות של הילידים בברזיל. במקביל הוא שימש כפרסומת ליצירתו של אנדרדה עצמה. לצד הטור פורסמו תצלומים של אנדרדה, המציגים את הנוף ואת האנשים. לעיתים אנדרדה עצמו הופיע בהן, בדרך כלל מסונן דרך הנוף, כמו צל בפורטרט עצמי. תצלומיו שימשו אפוא לקידום הפרויקט המודרניסטי שלו ויצירתו שלו במקביל לתפקידם בתיעוד הפולקלור.
אף על פי שאנדרדה המשיך לצלם לאורך הקריירה שלו, תמונות אלה משנות העשרים מהוות את עיקר עבודתו הראויה לציון, והסדרה של 1927 בפרט. הוא התעניין במיוחד ביכולתם של צילומים לתפוס או לנסח מחדש את העבר, כוח שהוא ראה כאישי ביותר.
ברבות מהתמונות, הדמויות מוצללות, מטושטשות או כמעט בלתי נראות, סוג של דיוקנאות שעבור אנדרדה הפך למעין נשגב מודרניסטי.