cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אז'נקור
מהלך הקרב
הנרי פקד על הוצאתם להורג של כל השבויים. לאחר שחלק מהחיילים מחו על כך (מטעמי אבירות, אך ככל הנראה בעיקר מטעמי כופר), ביצעו זאת הקשתים שלא היו כבולים בשבועות אבירות. כ-200 קשתים רצחו אלפי צרפתים בזמן קצר. הטבח הופסק כאשר התברר שהקו השלישי הצרפתי נסוג ונוטש את המערכה.
אומצה
יישון הבשר
סטייקים בסגנון הקלאסי (כמוהם ניתן לפגוש כיום רק במסעדות יוקרה או באיטליזים מובחרים) מיושנים בחדרי קירור, בטמפרטורה קרובה לקיפאון ובלחות יחסית גבוהה. במשך זמן היישון מאבד הבשר נוזלים. שיטה זו קרויה "יישון יבש" (dry aging). בשל איבוד המשקל, הזמן הארוך הנדרש ושטח האחסנה הגדול בטמפרטורה נמוכה (נדרש שטח גדול משום שכדי להבטיח תנועת אוויר מסביב לבשר אין לצופף את הנתחים), הבשר הזה יקר יותר. רוב הבשר כיום מיושן באריזות ואקום אטומות, השומרות על הלחות - בשיטה זו, המכונה "יישון רטוב" (wet aging), הטעם עדין יותר. בשיטת יישון זו האנזימים מפרקים ביתר יעילות את רקמות החיבור, ולכן הבשר רך יותר.
קרב אז'נקור
סיום הקרב
הצרפתים איבדו כ-8,000 חיילים בקרב, וזאת מול כ-400 אבדות לאנגלים אשר כללו גם את אדוארד דוכס יורק. מעבר לכך, כמחצית האצולה הצרפתית הושמדה בקרב, דבר ששבר את חוט השדרה של הצבא הצרפתי למשך זמן רב. הנרי לא יכול היה לנצל את הצלחתו ולהמשיך את מסע הכיבוש מול צרפת נטולת ההגנה מפאת מצבו הרע של צבאו שלו. האנגלים הגיעו לקאלה ב-29 באוקטובר וחזרו לאנגליה ועמם כאלף אצילים צרפתים שבויים. מאחר שלא נשאר בצרפת מי שישלם כופר בעבור אותם שבויים, הם מעולם לא חזרו לצרפת.
אומצה
יישון הבשר
אמצעים נוספים לריכוך האומצה טרם הכנתה הם אנזים שמקורו בפרי האננס, וחבטות חוזרות באומצה, בדומה לחבטת שניצל. להבדיל מיישון, שיטות ריכוך אלו אינן מעשירות את טעם הנתח, אלא מרככות אותו בלבד. עם זאת הן מאפשרות לנהוג בנתחים זולים יותר, למשל כתף, כבאומצות.
קרב אז'נקור
סיום הקרב
מעבר לכיבוש עיר הנמל ארפלאר, לא יכול היה הנרי להציג הישגים מידיים, אך שבירת הצבא הצרפתי החלישה את צרפת באופן שאפשר למלך הנרי לפלוש לצרפת בעתיד ולנחול ניצחונות. בין 1417 ו-1420 ערך הנרי מספר מסעות מלחמה באזורי קן ונורמנדי.
אומצה
דרגות צלייה
איכותה וטעמה של האומצה הנצלית נגזרים הן מאיכות הבשר, הן מצורת הצלייה (גריל פחמים, גריל גז, תנור) והן מזמן הצלייה.
קרב אז'נקור
סיום הקרב
חוזה טרואה, אשר נחתם ב-1420, היה תוצאה ישירה של ההפסד המוחץ שנחלו הצרפתים בקרב אז'נקור. בהסכם זה הכיר מלך צרפת שארל השישי במלך הנרי כיורש לכתרו, וכעוצר בימי חייו. כן נתן לו לאישה את בתו קאתרין. היה זה שיא שאליו לא הגיע עוד אף מלך אנגלי. שתי הממלכות הגדולות באירופה אוחדו תחת שלטונו, ונראה כי האיחוד שבין הנרי וקאתרין ייצור שושלת שתמלוך על הממלכה המאוחדת, וכתוצאה מכך תהיה לכוח החזק באירופה במשך זמן רב.
אומצה
דרגות צלייה
מאכלי בשר מועטים נאכלים ללא צלייה (raw). המפורסם בהם הוא סטייק טרטר, אך אין זו אומצה כי אם בשר שנקצץ עד דק, ומוגש קר.
קרב אז'נקור
סיום הקרב
בשנת 1422 נפטר הנרי ממחלה פתאומית, כשהוא משאיר על הכס המאוחד את בנו הנרי השישי, שהיה אז תינוק. על אף תהילת אז'נקור יהיה זה גורלה של אנגליה לאבד את כל נחלותיה בצרפת, ולהסתבך במלחמת שושלות רצחנית, שתכלה את כוחותיה, בעוד שגורלה של צרפת יהיה להתאחד תחת הנהגתה של ז'אן ד'ארק, ולפתוח בפרק חדש ומזהיר בתולדותיה.
אומצה
דרגות צלייה
קיימות שש דרגות צלייה באומצות (ייתכנו שינויים קלים בדרגות הצלייה בין אזורים גאוגרפיים שונים):
קרב אז'נקור
סיום הקרב
כיום נלמד קרב אז'נקור באקדמיות צבאיות וכן בצה"ל. הקרב מכיל אלמנטים טקטיים כמיצוי הכוח, תחבולה ועוד. מעבר לכך, ההשפעה של מנהיג כריזמטי על חייליו ועל תוצאות קרב הנראה אבוד מראש מובאת בצורה מובהקת בקרב זה.
הקרב בתרבות ובאמנות
קרב אז'נקור הוא נושאו של מחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי החמישי", שנתן השראה ללוחמים האנגלים מאז נכתב. מחזה זה זכה לשלושה עיבודים קולנועיים מרשימים.
איגנץ בוביס
מתוקף היותו ידוע ומשפיע הן בעיר פרנקפורט שבה חי את רוב חייו הבוגרים והן בגרמניה כולה, לקח חלק בשיח הציבורי ובמספר דיונים כלל-לאומיים בגרמניה.
חייו
בוביס נולד ב-12 בינואר 1927 כילד השביעי לאביו יהושע יוזף לבית בוביס ולאימו חנה לבית ברונשפיגל. ילדותו עברה עליו בעיר הגרמנית ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין). בשנת 1935, בהיותו בן 8, עברה משפחתו לעיר דמבלין (Dęblin) שבפולין, ולאחר כיבוש העיר על ידי הנאצים בפברואר 1941 עבר להתגורר עם אביו בגטו העיר; אמו מתה לפני כן מסרטן. כעבור זמן מה, בשנת 1944, נשלח בוביס מהגטו אל מחנה עבודה בעיר הפולנית צ'נסטוחובה, ואילו אביו נשלח בשנת 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצח שם; במהלך השואה נרצחו גם אחיו ואחותו של בוביס.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945, עבר להתגורר בדרזדן (אז בגרמניה המזרחית) ועסק שם בעסקים, ומאוחר יותר, עקב רדיפה מצד המשטרה החשאית הסובייטית בגרמניה המזרחית שהאשימה אותו בסחר בקפה בשוק השחור, עקר למערב גרמניה. הוא ביסס עצמו בתעשיית המתכות היקרות המערב-גרמנית ובשנת 1956 עבר להתגורר בפרנקפורט, שם עבד במקרקעין וצבר הון רב (בעיקר במהלך שנות החמישים), ונשאר בה עד יום מותו.
בפרנקפורט גם לקח בוביס חלק בפוליטיקה של הקהילה היהודית המקומית; בשנת 1965 הוא נבחר לקחת חלק בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט, ושירת כיושב ראש הקהילה בין השנים 1978 ל-1981 ו-1983 ל-1999. בשנת 1977 הוא הצטרף לוועד המנהל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, ונעשה לסגן-נשיא הארגון משנת 1989 ונשיאו משנת 1992 ועד יום מותו. בהיותו יהודי העוסק במקרקעין ונדל"ן, משך אליו ביקורת מהשמאל הפוליטי ומארגוני סטודנטים ופולשים לדירות בסוף שנות השישים ובמשך שנות השבעים.
כאחד ממנהיגי קהילת היהודים בגרמניה, תפס בוביס אט אט נוכחות בחיים הציבוריים ובשיח האינטלקטואלי בגרמניה שאחרי העידן הנאצי. בשנת 1994 פרסם השבועון הגרמני "Die Woche" (בתרגום מילולי: "השבוע") כי בוביס שוקל לרוץ לנשיאות גרמניה מטעם מפלגת הימין הליברלית Freie Demokratische Partei (FDP; המפלגה החופשית-דמוקרטית) בה היה חבר, אף לבסוף החליט בוביס לא להתמודד באומרו כי גרמניה לא בשלה עדיין לראש מדינה יהודי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו היה בוביס חבר במפלגת הימין הליברלית FDP. איגנץ בוביס היה פעיל בפוליטיקה של פרנקפורט בפרט ובמדינת הסה בכלל; בשנת 1997 הוא נכנס מטעם המפלגה החופשית-דמוקרטית למועצת העיר של פרנקפורט. בוביס היה חבר גם במועצה המנהלת של הרדיו של הסה במהלך שנות השמונים והתשעים. במסגרת תפקידו כנשיא הארגון המרכזי של יהודי גרמניה עסק בין השאר במלחמה באנטישמיות ובחיזוק הקשרים הפנימיים בין הקהילות היהודיות דוברות הגרמנית וביניהן לבין קהילות יהודיות אחרות.
בשנת 1992 הוענק לו אות צלב הכבוד מדרגה ראשונה (Bundesverdienstkreuz 1. Klasse), אות ההוקרה הגרמני הפדרלי, ובשנת 1996 קיבל את אות ה-Große Verdienstkreuz. בשנת 1999 העניקה לו העיר דרמשטט את פרס ריקארדה הוך.
עלילת הדם בטרנטו
עלילת הדם בטרנטו הייתה עלילת דם שאירעה בשנת 1475 בעיר טְרֶנְטוֹ (Trento) שבצפון איטליה, על רקע רציחתו של ילד נוצרי בן שנתיים בשם סימונינו (סימון).
אריה לודוויג שטראוס
אריה לודוויג שטראוס (בגרמנית: Ludwig Strauss; 28 באוקטובר 1892, אאכן – 11 באוגוסט 1953, ירושלים) היה סופר, משורר וחוקר ספרות יהודי יליד גרמניה, אשר ישב בארץ ישראל מעלייתו אליה בשנת 1935 ועד למותו. כתב בעברית ובגרמנית.
עלילת הדם בטרנטו
היסטוריה
ב-23 במרץ 1475 נעלם סימון מבית הוריו. ב-26 במרץ 1475, ערב יום שישי הטוב, התגלתה גופתו של סימון בסמוך לביתו (ולפי גרסאות אחרות, במרתפו או בבארו) של יהודי תושב העיר, מלווה בריבית בשם שמואל. באותה עת הייתה טרנטו בישופות ובראשה יוהנס הינדרבך (Johannes Hinderbach), תחת השפעת האימפריה הרומית הקדושה, בשליטת פרידריך השלישי.
אריה לודוויג שטראוס
ביוגרפיה
שטראוס, בנו של סוחר, פרסם מיצירתו בכתבי עת כבר בהיותו תלמיד והיה פעיל בארגונים ציוניים. באוניברסיטה למד ספרות גרמנית, היסטוריה של הספרות ופילוסופיה, בברלין ובמינכן. שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ועם תום המלחמה ב-1919 פרש מן הלימודים בגלל מחלה. בשנים 1925/6 עבד כדרמטורג בתיאטרון בדיסלדורף. בשנת 1928 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "חלקו של הלדרלין במערכת המוקדמת של שלינג" באוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1929 השלים את ההביליטציה באאכן שעסקה ב"בעיית הקולקטיב בהיפריון של הלדרלין" (נדפסה ב-1933). אחר כך עבד כמרצה זוטר (פריווט-דוצנט) באאכן, והמשיך בפרסומיו על הלדרלין.
ב-1924 ביקר בארץ, בשנים 1929–1933 פעל כמרצה לספרות בטכניון של אאכן, שם גם קיים ארכיון לזכרו.
עלילת הדם בטרנטו
היסטוריה
מיד לאחר שהתגלתה הגופה הכריז הבישוף כי קהילת טרנטו היהודית כולה, כולל מספר מומרים לדת הנוצרית, אשמים ברצח הילד. יהודי העיר כולם נעצרו, עונו וחלקם הוצאו להורג במוקד או בעריפת ראשם. פרוטוקול מלא של משפטם תועד בלטינית ונחתם על ידי נוטריון. עותקים מן הפרוטוקול תורגמו לשפות שונות והופצו ברחבי אירופה. הבישוף הינדרבך פנה לאפיפיור סיקסטוס הרביעי בבקשה להעלאתו של סימון לדרגת קדוש בכנסייה. הינדרבך הציב מצבת שיש לזכרו של הילד בכנסייה בעיר טרנטו, אשר הפכה למוקד עלייה לרגל במשך מאות שנים. הינדרבך אף עודד אנשי ספרות מקומיים לכתוב שירה, סיפורים וחיבורים אחרים לכבודו של סימון ונגד היהודים והבאים עימם במגע. כתבים אלה היו בין הראשונים שנדפסו בעיר טרנטו. כמאה שנים לאחר המקרה הועלה סימון לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר וזכרו צוין, ב-24 במרץ מדי שנה, עד לביטול קדושתו.
אריה לודוויג שטראוס
ביוגרפיה
היה מקורב למרטין בובר ונשא את בתו אווה (חוה) בובר לאשה. ב-1986 יצא לאור בגרמנית כרך של חליפות המכתבים בינו ובין בובר.
ב-1935 עלה לארץ. עם עלייתו ארצה עם אשתו ובניו עמנואל ומיכאל שטראוס, עשה שנתיים בקיבוץ הזורע כשהוא נוטל חלק בנטיעת "יער הזורע" ובסלילת כביש-העמק. היה איש "הפועל הצעיר". לימד ספרות בבית הספר החקלאי בבן שמן ולאחר מכן בשני הסמינריונים שמטעם עליית-הנער, בחילוני ובדתי, בירושלים. הקים את החוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים. לימים עמד בראש החוג וזכה להיות מורה נערץ בקרב רבים ממשוררי דור קום המדינה שהיו מתלמידיו, ביניהם נתן זך, ט. כרמי, יהודה עמיחי, דן פגיס, חיים גורי וטוביה ריבנר, שפעל רבות להוצאת ותרגום ספריו ואחרים. נחמה לייבוביץ' שלימדה יחד איתו בסמינרים של עליית הנוער העידה כי למדה רבות משיטת הניתוח הספרותי שלו לפרקי מקרא.
ב-1953, עת נאלץ לפרוש מפאת מחלה, ביקש מלאה גולדברג, ידידתו הקרובה, להחליפו. באותה שנה, בשיאה של הקריירה הספרותית והאקדמית שלו, נפטר. עמנואל שטראוס, היה מפקח ארצי במשרדי החינוך והעבודה. הפילוסוף והמורה פרופ' מיכאל שטראוס, הוא ממייסדי חוג אורנים ומנסחי תורת המחנות. בנו של עמנואל הוא הפסנתרן והמלחין אריק שטראוס. בנו של מיכאל הוא היוצר והמשורר אבנר שטראוס.
עלילת הדם בטרנטו
היסטוריה
בשנת 2007 פרסם החוקר הישראלי פרופ' אריאל טואף את ספרו "פסח של דם", בו טוען שלא ניתן לפסול את האפשרות שההאשמות נגד כמה מהיהודים היו מבוססות. הטענות, שהתפרשו כעלילת דם חדשה, עוררו זעם רב בקהילה היהודית ברחבי העולם. בתגובה הודיע טואף על הפסקת הפצת הספר עד לבדיקה מחודשת. לדבריו, התכוון רק להצביע על סגנון דיבור שהיה רווח באותה עת, ושהיה עשוי לעורר את החשדות על היהודים ולהביא לעלילות מסוג זה. לאחר פרסום הספר יצא טואף לאיטליה, שם הוציא לאור בתחילת 2008 מהדורה מחודשת של הספר ובה חזר בו מטענותיו וקבע שאין יסוד לטענה שיהודים הרגו נוצרים לצורך שימוש בדמם.
אריה לודוויג שטראוס
ביוגרפיה
ארכיונו האישי של אריה לודוויג שטראוס מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים
ציטוטים על האדם ויצירתו
עדה ברודסקי:.
טוביה ריבנר:.
"ללודוויג - שיר ידידות (סונטה קצוצה שהיא במספר שורותיה: שיר אהב"ה): ידעתי: כאן אני אוכל לנוח/ מנוחת רעות באמונה שלמה,/ מוארת אור-תמיד של החכמה/ נוגהת בנגוהות שאר הרוח,// אל מול מבט-עיניך הפקוח,/ אִם בשיחה שקטה של הסכמה/ אם, לפרקים, בלהט הוויכוח,/ מצאה הנפש אור בעולמה.// מה שם נקרא לפלא שקרה?/ מה שם נקרא לַגבול אשר נמחָה/ בין וידויֵי-שתיקה ובין שיחה?// עת יתלכדו הפרי והפריחה/ וקול-הידידות כקול שירה?/ לאה" (שיר שחיברה לאה גולדברג לרגל יום הולדתו השישים שחל ב-28 באוקטובר 1952. פורסם לראשונה בידי איטה שדלצקי בהארץ.
לקריאה נוספת
מאמרים על הסופר ויצירתו בעברית
Beauty Behind the Madness
Beauty Behind the Madness הוא אלבום האולפן השני של הזמר הקנדי דה ויקנד. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2015. האלבום מכיל את השיר "Earned It" שבוצע על ידי דה וויקנד כחלק מהסרט "חמישים גוונים של אפור". באופן כללי האלבום קיבל ביקורות חיוביות.
רקע
ב-21 ביולי 2014 יצא השיר "King Of The Fall" וב-31 ביולי יצא הסינגל "Often". במקור, שני השירים היו אמורים להיות סינגלים מהאלבום, אך לאחר שחשף מספר שירים נוספים באינסטגרם ובטוויטר וקיבל עליהם ביקורות שליליות, דה ויקנד דחה את יציאת האלבום, החליף את רוב שירי האלבום בשירים חדשים ושינה את שם האלבום. ככל הנראה, הסינגל "Often" נשאר באלבום, ובנוסף גם השיר "Tell Your Friends" לאחר שעבר שינויים קלים. הקליפ הרשמי לשיר "King Of The Fall" זמין לצפייה בערוץ היוטיוב הרשמי של הזמר, והוא אינו חלק משום אלבום.
UTC−05:00
UTC−05:00 הוא מזהה זמן אוניברסלי מתואם של 05:00−. במקומות שבהם חל היסט הזמן הזה, השעה היא 5 שעות לפני הזמן האוניברסלי המתואם (UTC).
כזמן סטנדרטי (חורף בחצי הכדור הצפוני)
ערים עיקריות: ניו יורק, וושינגטון די. סי., פילדלפיה, בוסטון, מיאמי, אוטווה, טורונטו, מונטריאול, הוואנה, נסאו, פורט-או-פרנס, קוקבורן טאון.
כזמן סטנדרטי (כל השנה)
ערים עיקריות: בוגוטה, לימה, קינגסטון, קיטו, פנמה סיטי, ג'ורג' טאון.
אמברואז תומא
אמברואז תומא (בצרפתית: Ambroise Thomas; 5 באוגוסט 1811 – 12 בפברואר 1896) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו
תומא נולד בעיר מץ. הוריו היו מורים למוזיקה והכינו אותו מגיל צעיר להיות מוזיקאי. כבר בגיל 10 שלט בנגינה בכינור ובפסנתר. בשנת 1828 נתקבל לקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היה ז'אן פרנסואה לסואר. בשנת 1832 זכה בפרס רומא על הקנטטה שלו "הרמן וקטי". פרס זה איפשר לו נסיעה ולימודים ברומא. בתקופה זו חיבר מספר יצירות קאמריות- שלישיית פסנתר, רביעייה וחמישיית כלי קשת.
בשובו לפריז החל לחבר אופרות. האופרה הראשונה שלו הייתה la Double Echelle ב-1837. לאחר מכן חיבר עוד מספר אופרות שלא שרדו את מבחן הזמן פרט לפתיחה לאופרה "ריימונד" (1851).
בשנת 1856 נתמנה תומא לפרופסור בקונסרבטואר בפריז, ובשנת 1871 החליף את דניאל אובר כמנהל הקוסבטוריון, משרה שהחזיק עד סוף ימיו. בין תלמידיו היה תאודור דובואה.
מעבורת 2.03
מעבורת 2.03 היא מעבורת החלל החמישית שנבנתה על ידי ברית המועצות.
כמו מעבורת 2.02 גם למעבורת זו לא נבחר מעולם שם.
מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר (ספר)
"מלחמת האזרחים" (בלטינית: Commentarii de Bello Civili או Bellum Civile) הוא השם שניתן לספר שכתב יוליוס קיסר, בו הוא מתאר את מלחמתו בגנאיוס פומפיוס והסנאט הרומי. אורכו של החיבור שלושה ספרים בלבד ואפשר שהוא בלתי גמור. הוא מתאר את אירועי השנים 49-48 לפנה"ס, מלאחר פלישת קיסר לאיטליה (חציית הרוביקון) ועד תבוסת פומפיוס בקרב פרסלוס ומנוסתו אל מצרים כשיוליוס קיסר וחייליו בעקבותיו. הספר מסתיים בהריגת פומפיוס, בנסיונותיו של קיסר לתווך במאבק על כס המלוכה במצרים ובראשיתה של מלחמת אלכסנדריה.
אין מחלוקת כי הספר "מלחמת האזרחים" נכתב על ידי יוליוס קיסר, שלא כמו הספרים שנכתבו בעקבותיו - "מלחמת אלכסנדריה", "מלחמת אפריקה" ו"מלחמת היספניה", שנתחברו ככל הנראה על ידי אחרים. סווטוניוס, ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-2, סבור כי החיבורים הללו נכתבו על ידי אולוס הירטיוס או על ידי גאיוס אופיוס.
שאול אבן דנאן
רבי שאול אבן דנאן (חשוון ה'תרמ"ב, 1882 – כ"ב ניסן ה'תשל"ב, 6 באפריל 1972) היה דיין, אב בית דין, והרב הראשי למרוקו (ה'תש"ט 1949 - ה'תשכ"ה 1965). יקיר ירושלים לשנת 1968.
ביוגרפיה
נולד לרבי שלמה אבן דנאן בחודש חשוון ה'תרמ"ב (1882) בפאס שבמרוקו, ואת ראשית תורתו למד מאביו.
בגיל ארבע עשרה נשא את אסתר בת ר' יהונתן מימרן. לבני הזוג נולדו ארבע בנות ובן. לפרנסתו עסק כסופר שטרות בעיר. לאחר פרעות התריתל מונה רבי שאול לאחד מחברי הוועדה (שמנתה חמישה עשר חברים) שתפקידה היה לשקם את הקהילה ולדרוש פיצויים מממשלת צרפת על הפגיעה ביהודי העיר.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נתמנה לדיין בבית הדין במרקש שהיה בנשיאות הרב משה זריהן. בשנת ה'תרצ"ט (1939) התמנה לראש אבות בתי הדין בעיר מוגאדור, ובשנת ה'תש"א (1941) נתמנה לחבר בית הדין הגבוה בעיר הבירה רבאט בנשיאות הרב יהושע ברדוגו.
בשנת ה'תש"ח (1948) נתמנה לראש בית הדין לערעורים, ולאחר פרישת הרב יהושע ברדוגו מתפקידו כרבה הראשי של מרוקו בשל גילו המבוגר, בשנת ה'תש"ט (1949) נתמנה הרב אבן דנאן למחליפו בתפקיד.
בשנת ה'תשכ"ה (1965) עלה לארץ ישראל. נפטר ביום כ"ב ניסן ה'תשל"ב (1972) בירושלים ונקבר בבית הקברות בגבעת שאול בחלקת משפחת דנאן.
סדזן
סדזן או אבחזיה הקטנה הוא מחוז היסטורי של אבחזיה, שגבולותיו לא ברורים לגמרי, אשר היה מיושב ב"סאדזים" ומכאן שמו. האזור ידוע מאמצע המאה התשע-עשרה כ"אבחזיה הקטנה".
"אבחזיה הקטנה" היה המונח בו השתמשו לתאר את אדמות אבחזיה שלא היו בשליטת שושלת צ'אצ'בה. לאחר המלחמה הרוסית-צ'רקסית, שנמשכה עד 1864, הועבר חלק הארי של ההרריים לאימפריה העות'מאנית, מספר תושבי קו החוף צומצם בהדרגה, והתיישבו בו מתיישבים נוצרים מלאומים שונים.
החלק הצפוני של סדזן כולל כיום חלק מסוצ'י רבתי, וחלקו הדרומי נכלל בתוך מחוז גגרה שבתחומי אבחזיה. אירועי סכסוך סוצ'י (1918–1920) התרחשו בסדזן.
כיום מתייחס מונח זה לאדמות שמצפון לנהר הבזיב או רכס גגרה. הגבול הצפוני של האזור שנוי במחלוקת ונמצא בין חוסטה, סוצ'י ונצ'פסוחו לכיף קודוש וחצי האי טאמאן (כיום במחוז קרסנודר).
רעם היופי
רעם היופי הוא ספר הכולל חמישה סיפורים של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
חמשת הסיפורים המופיעים בספר נכתבו על ידי ברדיצ'בסקי בשנים 1900–1920. את הספר ערך אבנר הולצמן, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, שגם כתב את אחרית הדבר לספר. הולצמן עוסק במשך שנים ביצירתו של ברדיצ'בסקי. הולצמן ערך את כתבי יוסף מיכה ברדיצ'בסקי, וב-1995 פרסם את "אל הקרע שבלב: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – שנות הצמיחה".
הספר יצא לאור בסדרת הספרייה הקטנה של הספריה החדשה, ב-2009. הספר כולל את הסיפור קלוֹנימוֹס ונעמי, מיצירותיו הבולטות של ברדיצ'בסקי.
גסט (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
שבתאי קלמנוביץ'
שבתאי קלמנוביץ' (ברוסית: Шабтай Калманович; בליטאית: Šabtajus Henrikovičius Kalmanovičius; 18 בדצמבר 1947 – 2 בנובמבר 2009) היה איש עסקים יהודי-סובייטי, שריגל בישראל למען ברית המועצות והקג"ב.
ביוגרפיה
שבתאי קלמנוביץ' נולד להורים יהודים בקובנה שבברית המועצות (כיום בליטא). למד הנדסת כימיה וגויס לצבא האדום בתום לימודיו. בעקבות הפיכתם של הוריו למסורבי עלייה, הציע לו הקג"ב לשמש כסוכן בתמורה לקבל אישורי הגירה מברית המועצות. הוא נאות להצעה ועלה עם משפחתו לישראל ב-1971.
משהגיע קלמנוביץ' לישראל השתלב בפעילות במחלקה לעולים של מפלגת העבודה. כך התאפשר לו להשיג מידע על פעילות לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות שלימים תהפוך לנתיב. גם כשפרש ממפלגת העבודה המשיך במגוון פעילויות פוליטיות ועסקיות. בין השאר היה יד ימינו ועוזרו הפרלמנטרי של שמואל פלאטו-שרון, שנבחר לכנסת ב-1977.
באותה תקופה, התעשר מעסקים שונים, לאו דווקא כאלו הקשורים למלאכת הריגול. קלמנוביץ' הצליח לרקום קשרים עם דמויות פוליטיות באפריקה, והיטיב עם עצמו ועם מקורביו. התמחותו הייתה בעסקאות חליפין בין ברית המועצות לבין ארצות אפריקה. קלמנוביץ' הסכים לסייע לשב"כ ולמסור מידע על המתרחש מאחורי מסך הברזל, אולם השב"כ לא ידע שבו בזמן מוסר המסייע שלהם מידע לסובייטים.
באמצע שנות ה-80, החלו עסקיו לקרוס. הוא נעצר מחוץ לישראל באשמות כלכליות שונות. באותה תקופה, הגיע מידע לשירות הביטחון הכללי מאיש קג"ב שערק לארצות הברית על שיתוף פעולה לא כשר שלו עם ברית המועצות.
בסוף 1987 קלמנוביץ' נעצר, נחקר והודה. הוא הורשע במגעים עם סוכן זר על סמך הודאתו, שכן לא היו ראיות רבות לאשמה. הוא נידון לתשע שנות מאסר, אך שוחרר אחרי חמש שנים וחצי, בשל תלונותיו על מצב בריאות רופף, וגם בזכות העובדה שעשה שימוש בקשריו כדי לסייע לרון ארד, בזמן שזה היה מוחזק בידי ארגון אמל.
בשנת 1999 זכה לאות הוקרה מנשיא ליטא, על זכיית קבוצת הכדורסל שמימן, ז'לגיריס קובנה, באליפות היורוליג. במהלך שנות האלפיים, הגיע קלמנוביץ' לרמלה ושימש בתחילה כספונסר של קבוצת אליצור רמלה, ולאחר תקופה מסוימת עבר להחזיק בבעלות על הקבוצה. כמו כן, כיהן קלמנוביץ' כנשיא קבוצת הנשים של ספרטק מוסקבה.
בתחילת 2008 הופיע בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "פעם בחיים" המשודרת בלוויין כמארחן של השחקנית מיטל דוהן והדוגמנית ומגישת הטלוויזיה, מורן אטיאס, בעולם האלפיון העליון ברוסיה.
חיים אישיים
בשנים האחרונות לחייו התגורר במוסקבה והיה איש עסקים אמיד. ב-2 בנובמבר 2009 קלמנוביץ' נורה למוות במרכז מוסקבה על ידי אלמונים שפתחו באש מנשק אוטומטי בעת שהיה במכוניתו.הוא נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. ביוני 2019, קרוב ל-10 שנים לאחר שנרצח, נעצר "המוח" מאחורי הרצח.
היה נשוי שלוש פעמים. מרעייתו הראשונה, טטיאנה, נולדה הבת ליאת. מרעייתו השנייה, אנסטסיה, נולדה הבת דניאלה ומרעייתו השלישית, אנה ארחיפובה, נולדו שני בנים.
אלף אפס
(אָלֶף אֶפֶס) הוא הסימון המקובל בתורת הקבוצות לעוצמה של קבוצת המספרים הטבעיים, שהיא העוצמה האינסופית הקטנה ביותר. כמו שמוכיח משפט קנטור, אף עוצמה אינה גדולה ביותר.
קבוצות שעוצמתן אלף אפס נקראות קבוצות בנות מנייה.
היסטוריה
תורת הקבוצות נוסדה על ידי המתמטיקאי הגרמני גאורג קנטור בסוף המאה ה-19. הוא השתמש לראשונה בסימון אָלֶף אֶפֶס במאמר שנכתב בשנת 1893, וראה אור בדפוס בשנת 1895, בכותרת Die kleinste transfinite Cardinalzahl Alef-null (המספר המונה האינסופי הקטן ביותר אלף אפס), שהופיע בכתב העת Mathematische Annalen. במאמר כותב קנטור: wir nennen die ihr zukommende Cardinalzahl, in Zeichen (נקרא למספר המונה הקשור בקבוצה זו בסימן ).
במכתב ששלח קנטור ב-30 באפריל 1895 הסביר את מניעיו לבחור באות א של האלפבית העברי: "נראה לי שלמטרה זו מערכות אלפבית אחרות כבר היו בשימוש נרחב מדי". פרשנים שונים ייחסו לקנטור כוונות עמוקות יותר, החל מהפירוש התמים שאלף, האות הראשונה באלפבית העברי, מציינת התחלה חדשה, המשך בפירושים שלפיהם קנטור, שהיה ממשפחה מתבוללת, ידע שאלף היא האות הראשונה של המילה העברית "אינסוף", וכלה בטענה שקנטור בחר באות אלף בשל משמעותה בקבלה.
בדומה לסימון \aleph_0 לעוצמה האינסופית הקטנה ביותר, מגדירים \aleph_1 כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מ-\aleph_0, \aleph_2 כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מ-\aleph_1, וכן הלאה. העוצמה מוגדרת כעוצמה הקטנה ביותר הגדולה מכל \aleph_n, וכך מוגדרת באינדוקציה טרנספיניטית העוצמה  לכל מספר סודר \alpha.
קנטור שיער ש-, כלומר, יש רק עוצמה אינסופית אחת הקטנה משל הממשיים, והיא זו של הטבעיים. השערה זו נודעה בשם "השערת הרצף". בשנת 1940 הוכיח קורט גדל שהשערת הרצף אינה עומדת בסתירה למערכת האקסיומות של תורת הקבוצות. בשנת 1963 הוכיח המתמטיקאי פול כהן שגם שלילת ההשערה אינה סותרת את מערכת האקסיומות של תורת הקבוצות. יחד, מראות התוצאות האלה שהשערת הרצף עצמאית.
ב
גם לאות ב' יש שימוש בתורת הקבוצות. הסימון \beth_1 מציין את עוצמת הרצף.
\beth_2 מציין את.
\beth_3 מציין את.
\beth_4 מציין את.
וכן הלאה ע"פ הנוסחה עבור סודרים עוקבים, ו- עבור סודרים גבוליים.
קישורים חיצוניים
Aleph number
שירה גרא
שירה גרא (נולדה ב-17 בנובמבר 1959) היא שדרנית רדיו, מגישה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
שירה גרא נולדה בשם שירה הררי, גדלה והתחנכה באשדוד. בנעוריה למדה ב"תיכון מקיף ג' אשדוד", שם החלה לשמש בקביעות כקריינית בטקסי בית הספר. החל מ-1978 שירתה בצבא ב"גלי צה"ל" ועד אמצע שנות ה-90' הגישה בתחנה הצבאית תוכניות רדיו. בין היתר השתתפה בתוכנית הרדיו הקומית של ארז טל, "מה יש", בתפקיד הילדה פזית. בראשית שנות ה-80 שימשה כמנחה בתוכנית "אות" ב"טלוויזיה החינוכית". באמצע שנות השמונים הייתה ממנחי השעשועון "אות ועוד" בטלוויזיה החינוכית. באמצע שנות ה-80 הנחתה תוכניות בערוץ הראשון של הטלוויזיה, כולל "משהו מהסרטים", פינות בתוכנית "שמיניות באוויר" עם דליק ווליניץ ובתוכנית "תוסס". בשנת 1987 הנחתה את חידון צה"ל ודיבבה בסדרה "קיד וידאו" את ניצנץ.
בשנת 1989 הנחתה את תחרות הקדם אירוויזיון ביחד עם משה בקר, ובשנת 1991 הנחתה את התחרות בשנית, עם דני רופ.
בשנת 1992 הנחתה את סדרת תוכניות הטבע "בריזה", ושימשה כמגישת התוכנית והייתה בין מגישי "בוקר טוב ישראל" (1993). בין השנים 1995 ל-2006 הייתה קולה של הילדה פזית בתוכנית פספוסים של יגאל שילון אשר שודרה בערוץ 2, ומ-2011, היא מנחה קבועה של התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין בתל אביב.
שירה גרא נשואה ליואב גרא, טכנאי קול, אותו הכירה בגלי צה"ל, ולהם חמישה ילדים.
קוזו אוקמוטו
קוזו אוקמוטו (ביפנית: 岡本公三; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא טרוריסט יפני חבר ארגון "הצבא האדום היפני", שעמד בראש חוליית מחבלים מתאבדים שביצעה את הטבח בנמל התעופה לוד ב-30 במאי 1972. אוקמוטו היה היחיד מחברי החוליה ששרד את הפיגוע. הוא הועמד למשפט צבאי בישראל ונידון לשלושה מאסרי עולם, אך שוחרר לאחר 13 שנה במסגרת עסקת ג'יבריל. כיום הוא אדם חופשי.
הצטרפות ל"צבא האדום היפני"
אוקמוטו נולד למשפחה בורגנית. אביו, יסואו אוקמוטו, היה מנהל בית ספר בעל מעמד נכבד. קוזו, צעיר בניו, היה סטודנט לביולוגיה של הצמחים. בפברואר 1970 גויס לארגון הטרור "הצבא האדום היפני" על ידי שני אחיו הגדולים, ובפרט על ידי אחיו טאקדיה אוקמוטו, שהיה בין חוטפי מטוס נוסעים יפני לקוריאה הצפונית ב-1970, פעולה שהקנתה את הפרסום הראשון לארגון זה. עם גיוסו לשורות הארגון הפסיק אוקמוטו את לימודיו, ניתק מגע עם יתר בני משפחתו, ונחשף לאידאולוגיה של הארגון. בספטמבר 1971, כמו עשרות פעילים אחרים בארגון, יצא אוקמוטו ללבנון על מנת לקבל אימון צבאי במחנות מחבלים. שם התוודע וחבר לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש.
הכנות לפעולה
שבועות ארוכים לפני הפעולה ערכו חברי ארגון הצבא האדום היפני טיסות בקווי אל על בין אירופה לארצות הברית כדי ללמוד את סידורי הביטחון הישראלים. כחלק מאנשי ההתארגנות נצטווה אוקמוטו לעלות על מטוס אל על שטס על קו מונטריאול - פריז. כבחור צעיר בן 23 טעה אוקמוטו טעות חמורה בכך שקנה כרטיס טיסה במחלקה ראשונה, צעד שאינו אופייני לצעיר בן גילו. בכך עורר את חשדם של אנשי הביטחון הישראלים והללו תשאלו אותו על טיב נסיעתו, מי מימן את כרטיס הטיסה, והאם בכוונתו להמשיך מפריז לביירות. לבסוף טס מניו יורק לפריז במטוס בואינג 707 ועקב אחר סידורי הביטחון בו. משהגיע לפריז יצא לביירות, שבה יצר קשר עם שני סטודנטים יפנים נוספים: טאקשי אוקודיירה ויאסודה יאסוקו. שלושתם חברו יחדיו לחוליית טרור שתכננה לבצע פיגוע באחת הערים הגדולות בישראל. השלושה הגיעו למחנה אימונים של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין בבעלבכ, שם נפגשו עם ראשי הארגון, עברו אימוני כושר גופני, אימוני ירי ושימוש בחומרי נפץ. שמו המחתרתי היה "אחמד". ב-16 במאי 1972 נודע לחברי החוליה כי בניגוד לתוכניתם המקורית, הוטל עליהם לתקוף את נמל התעופה לוד. חברי הארגון חששו כי הם נתונים תחת מעקב של כוחות הביטחון הישראלים וניסו לצמצם את הסיכון שבחדירה לעומק המדינה. על-כן הוחלט על פעולה בנמל התעופה הבינלאומי מיד עם נחיתת החוליה בישראל.
הטבח בנמל התעופה
אוקודיירה ואוקמוטו המריאו מביירות לפרנקפורט ב-22 במאי 1972, שם צוידו בתעודות מזויפות. לאוקמוטו שכינויו הערבי היה אחמד, ניתן דרכון מזויף על שם נאמבה דייסוקה. ב-24 במאי הצטרף אל השניים יאסודה, והשלושה יצאו לרומא, שם שהו עד ה-30 במאי.
ביום הפעולה עלו לטיסה 132 של מטוס אייר פראנס שיצאה מפריז לתל אביב. בסביבות השעה 22:00 נחת המטוס בישראל. שלושת בעלי החזות האסייתית שהיו לבושים בחליפות עסקים משכו תשומת לב מועטה ביותר מצד אנשי הביטחון במקום. עם נחיתתם השמידו השלושה את דרכוניהם והתרכזו ליד מסוע מזוודות הנוסעים. כאשר זיהו את מזוודותיהם שלפו מתוכם רובי סער מסוג AK-47 (קלשניקוב), מחסניות ורימוני יד ופתחו בירי ללא הבחנה אל הקהל הרב ששהה באותה עת באולם הנוסעים. בין מחסנית למחסנית השליכו רימוני יד לעבר האנשים המוטלים על הארץ. ככל הנראה, כשאזלה התחמושת ליאסודה יאסוקו, ירה בו אחד מחבריו והרגו או שאנשי הביטחון הרגו אותו. אוקודיירה יצא אל אזור חניית המטוסים, שם ירה לעבר נוסעים שירדו באותה עת מן המטוסים. לאחר שאזלה גם לו התחמושת, הצמיד לחזהו רימון יד, שלף את הניצרה ופוצץ עצמו. קוזו אוקמוטו יצא גם הוא לרחבת חניית המטוסים, ירה מנשקו והשליך רימוני יד לעבר שני מטוסים שחנו בקרבת מקום. לאחר שנפצע באורח קשה וניסה להימלט מהמקום, נלכד אוקמוטו בידי עובד אל על, חנן זייתון, שהסתייע באנשי משמר הגבול.
במהלך האירוע ועד סופו הוסטו כל הטיסות הנכנסות לישראל לשדה תעופה בקפריסין. זמן קצר לאחר הטבח הגיעו למקום שר הביטחון משה דיין ושר התחבורה שמעון פרס, כדי לעמוד על טיבו מקרוב.
כתוצאה מהירי נהרגו 24 אנשים ונפצעו 78. ארבעה מהפצועים נפטרו מאוחר יותר מפצעיהם. 16 מההרוגים ו-27 מהפצועים לא היו יהודים או ישראלים, אלא צליינים מפוארטו ריקו שהגיעו לארץ באותה הטיסה יחד עם שלושת המחבלים והתכוננו לשהות בת עשרה ימים. בין קורבנות הטבח היה גם פרופסור אהרן קציר, אחיו של מי שהיה לימים לנשיא המדינה, אפרים קציר ומבכירי המדענים בישראל (עמד בראש המחלקה לפולימרים במכון ויצמן למדע).
תגובת משפחתו
מעשה הטבח עורר זעזוע בעולם כולו וביפן בפרט. בעיקר, הוכתה משפחתו של אוקמוטו בתדהמה, וביקשה לכפר על מעשיו של בנם. בחודש יוני 1972 שיגר אביו של אוקמוטו מכתב התנצלות לממשלת ישראל, וזה לשונו:
המשפט והמאסר
ב-10 ביולי 1972 הועמד אוקמוטו למשפט בפני בית המשפט הצבאי בלוד. מחשש לנקמה ברוצח, הונהגו במקום סידורי ביטחון קפדניים בכל באי המקום, כולל עיתונאים יפנים רבים. אב בית הדין היה המשפטן סא"ל אברהם פריש, ולצדו ישבו בדין השופטים סא"ל רם עברון וסא"ל ברוך ארבל. סניגורו של אוקמוטו היה עורך הדין מקס קריצמן, שבמהלך המשפט טען כי הנאשם לא היה שפוי בדעתו כאשר ביצע את הטבח.
כתב האישום כלל ארבעה סעיפים: בסעיף הראשון הואשם אוקמוטו כי היה חבר בקבוצת טרור אשר גרמה למותם של 24 אנשים ופציעתם של רבים אחרים. בסעיף השני הואשם כי ירה על הנוסעים ששהו בנמל התעופה. בסעיף השלישי הואשם כי השליך רימוני יד מתוך כוונה לגרום למותם של אנשים ולגרום נזק לרכוש. בסעיף הרביעי הואשם שביצע שירות עבור ארגון בלתי חוקי, קרי החזית העממית. אוקמוטו הודה בכל פרטי האישום, לא הביע חרטה על מעשיו, ומסר הצהרה מעל דוכן העדים כי "תיקון המצב יעשה על ידי רצח וחורבן של הכל".
באמצע חודש יולי 1972, הודיע בית המשפט על הרשעתו בכל סעיפי כתב האישום, ובגזר דינו נפסקו לו 3 מאסרי עולם ועוד 6 שנות מאסר. אוקמוטו נכלא בתא מבודד שאורכו שלושה מטרים ורוחבו פחות משניים, ב"אגף האיקסים" בכלא רמלה, אותו תא שעתיד לשכן בתוכו את הרוצחים שמעיה אנג'ל וצבי גור.
פגישה ראשונה בכלא
בתחילת מאסרו, ניסתה משפחתו של אוקמוטו לשכנעו להביע חרטה בפומבי על מעשיו, ובכך להחזיר את כבוד העם היפני ואת כבוד משפחתו, על פי כללי המסורת היפנית. כך ביקשה המשפחה להפגיש את פרופסור איקורו טשימה, מנהיג כת המקויה, כת שאוהדת את ישראל, עם בנם.
שירות בתי הסוהר אישר את הפגישה, והיא התקיימה ב-29 במרץ 1973 בחדרו של מנהל הכלא כשאוקמוטו חופשי מאזיקים. אל פרופסור טשימה התלוו בנו יעקב, שלמד מדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתנו ד"ר ג'יקנדו. לאחר הפגישה סיפר עליה פרופסור טשימה: "15 הדקות הראשונות היו הקשות מכל. ראיתי לפני צעיר מבולבל, אשר מבחינה פסיכולוגית אפשר לכנותו דמות מעוותה... בתחילה אני דיברתי והוא שתק". עוד סיפר כי השלושה עקבו אחרי מבטו התוהה בחלל של אוקמוטו, שנראה כאילו הוא מצוי בספרות אחרות ואינו מבין את הסובב אותו. רק לאחר שנמסרו לו מכתבים מבני משפחתו, שבהם ביקשו כי יחזור בתשובה ויביע חרטה על מעשיו כדי שתהיה לו זכות להמשיך את חייו בכלא כיצור אנוש, נשבר אוקמוטו והחל לבכות. שאלתו הראשונה של אוקמוטו הייתה - מדוע לא דנו אותו למיתה.
בין שפיות לאי-שפיות
מאז מעצרו התנהג אוקמוטו בצורה מוזרה, ומצבו החריף עם השנים עד שהגיע לסף טירוף ואובדן הדעת. פרופסור אמריקני לקרימינולוגיה שפגש את אוקמוטו ב-1976 אמר כי ייתכן שעוד לפני בואו של אוקמוטו לארץ לא היה שפוי לחלוטין. התנהגותו התמהונית של אוקמוטו כללה ניתוק מהסביבה, פרצי צחוק מוזרים, שתיקות ארוכות כשמדי פעם היה פורץ בנהמות ושאגות, דיבורים תמוהים שנטו לערבב בין מציאות ודמיון, ועוד. ההערכה הייתה שלקה בסכיזופרניה.
על פי עדותו של דוד פרי, מי שהיה במשך שנים מנהל כלא רמלה, התברר כי הוא היה מסוגל לעמוד במשך שעות על ארבע כמו כלב, וביקש שיגישו לו את ארוחותיו על הרצפה. כמו כן, לעיתים היה מציג עצמו כיהודי לאחר שניסה לבצע לעצמו ברית מילה, ודרש שיקראו לו יוסי על שם אשתו הדמיונית. בנוסף, הוא סירב להתרחץ ואנשי הסגל נאלצו לרחוץ אותו בכוח, לנקות את תאו משיירי המזון שהיה נוהג להשליך על הרצפה, ולהוציא אותו מדי פעם לטיולים קצרים בחצר האגף המיוחד.
לקראת סוף שנת 1982 ביקש פרופסור אידיו איושי, מרצה למשפטים באוניברסיטת קיוטו, להיפגש עם אוקמוטו. בקשתו של איושי נבדקה ואושרה, והשניים נפגשו. בתחילה הביט אוקמוטו סביבו בתימהון, אך לאחר מספר דקות פתח בשיחה ששמה קץ לשתיקתו ארוכת השנים. השיחה, שהתאפיינה בנימה ערנית וצלולה, הפתיעה את הסוהרים שנכחו במקום, שכן הם לא היו מורגלים להתנהגות מסוג זה מצידו של אוקמוטו. לאחר זמן מה החלו השניים לשיר שירים יפנים עממיים שהיו חביבים על בני גילו של אוקמוטו. בתחילה שרו השניים בשקט, אך אט-אט, שיר רדף שיר וקולות השירה גברו והחלו מהדהדים בין כותלי הכלא שכנראה מעולם לא זכה לשמוע קולות וצלילים מעין אלה. בטרם נפרדו השניים סעדו יחדיו ארוחה יפנית מסורתית. האירוע הזה היה אחת הפעמים הבודדות שבהן שב אוקמוטו וקיבל צלם אנוש.
בשנת 1985, לאחר כ-12 שנות שהות בתא מבודד, הועבר אוקמוטו לתא אותו חלק עם 12 אסירים ממוצא ערבי. ההלם הראשוני היה גדול, אך בעזרת אסירים מתאו שפרשו את חסותם עליו, החל אוקמוטו מסתגל לתנאיו החדשים.
במהלך שהותו של אוקמוטו בכלא הישראלי הועלו דרישות מצד ארגוני טרור לשחרורו. כך, בחודש יוני 1976, דרשו חוטפי מטוס אייר פראנס את שחרורו של אוקמוטו יחד עם 52 אסירים נוספים ש"לחמו למען העניין הפלסטיני" וכלואים בבתי-כלא במספר מדינות בעולם ובעיקר בישראל.
השחרור
לבסוף, ב-21 במאי 1985, לאחר כ-13 שנים בכלא הישראלי, שוחרר אוקמוטו במסגרת עסקת חילופי השבויים שכונתה עסקת ג'יבריל. במסגרת העסקה שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל תמורת חזי שי, ניסים סאלם ויוסף גרוף, שלושה שבויים שנלכדו בידי החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל. לאחר שחרורו עבר אוקמוטו לטריפולי, לוב. בין מקבלי פניו נמנתה גם פוסאקו שיגנובו, מייסדת ומפקדת הצבא האדום היפני ואלמנתו של אוקודיירה, חברו של אוקמוטו לטבח בלוד. הארגון פרש את חסותו על אוקמוטו ושם לו למטרה לטפל בו ולשקמו.
לאחר שהות מסוימת בלוב, עבר אוקמוטו לסוריה ואז בעזרת תעודות מזויפות הסתנן ללבנון יחד עם פעילים נוספים של הצבא האדום היפני. ב-15 בפברואר 1997 נעצר אוקמוטו יחד עם ארבעה פעילים בארגון באשמת שימוש בדרכונים מזויפים, וב־31 ביולי נגזרו עליהם שלוש שנות מאסר. במהלך שהותו של אוקמוטו בכלא הלבנוני דרשה ממשלת יפן את הסגרתו לידיה, דבר שלא עשתה כשאוקמוטו שהה בכלא הישראלי.
בתום ריצוי העונש גורשו פעילי "הצבא האדום היפני" ליפן ושם הועמדו לדין על מעשי טרור בינלאומיים, פרט לאוקמוטו שבמרץ 2000 קיבל מממשלת לבנון מקלט מדיני על "שהשתתף בפעולות התנגדות כנגד ישראל, ועונה על ידיהם במהלך כליאתו בכלא הישראלי".
במרץ 2003 התראיין אוקמוטו בביירות לעיתון Japan Times, והביע את כמיהתו לשוב ליפן, שם הוא עדיין בחזקת מבוקש. בראיון מסר כי הוא ציפה להיהרג במהלך ההתקפה בנמל התעופה, או לחלופין לקבל גזר דין מוות אם ישרוד את ההתקפה. בתשובה לשאלה אם הוא מתחרט על טבח חפים מפשע, ענה: "לא הייתה לי כל ברירה אלא לירות למען המאבק המזוין. כעת איני יכול, אלא להתפלל עבור הקרבנות". הוא גם סיפר כי הוא מתגורר בדירה בפרברי ביירות עם תומכים יפניים, ומנהל חיים שקטים.
Ester Rada
Ester Rada הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית אסתר רדא. האלבום כולל בתוכו גם את השירים שהיו במיני האלבום הקודם של רדא, שיצא להורדה חינמית ברשת בטרם יציאתו הרשמית להפצה מסחרית, זכה להצלחה מסחרית רבה לאחר ששיר הנושא מתוכו, "Life Happens", נכנס לפלייליסט גלגלצ.
סינגלים
ב-4 בדצמבר 2012, מעט לפני שחרור המיני אלבום, רדא שחררה את הסינגל הראשי מהאלבום, "Life Happens". הסינגל זכה להצלחה מפתיעה והשמעות רבות ברדיו, כולל התמקמות במקום הרביעי במצעד השבועי של גלגלצ ומקום שביעי במצעד השבועי של "מדיה פורסט", כחצי שנה לאחר שחרור המיני אלבום. הקליפ לשיר, בבימוי גל מוג'ה, שוחרר ב-28 באפריל 2013 וזכה גם הוא להצלחה. הוא זכה בתואר "קליפ השנה" לפי ערוץ המוזיקה, ואף שודר בתחנות MTV באירופה וVH-1 באנגליה.
ב-9 בינואר 2013 יצא הסינגל השני, "Anything From You". הסינגל לא שיחזר של הצלחת הסינגל הקודם ולא יצא לו קליפ.
ב-26 בפברואר 2013 יצא הסינגל השלישי, "Could it Be". גם סינגל הזה זכה להצלחה ולהשמעות רבות והתמקם במקום החמישי במצעד השבועי של גלגלצ ומקום תשיעי במצעד השבועי של "מדיה פורסט".
לפני הוצאת האלבום המלא הוציאה רדא עוד שני סינגלים נוספים: "No More" ו-"Sorries", הראשון לא זכה להצלחה רבה ולא נכנס למצעדים, אך הסינגל השני דווקא זכה להצלחה מעטה ונכנס לפלייליסט הלילה של גלגלצ.
לאחד יציאת האלבום המלא יצא הסינגל השישי "Nanu Ney" שזכה להצלחה רבה ונכנס לפלייליסט של גלגלצ (והיה לשיר הראשון באמהרית שעושה זאת), והוא אף הגיע למקום שביעי במצעד השבועי של התחנה ומקום רביעי במצעד היומי של "מדיה פורסט".
מהו מחבר?
מהו מחבר? (צרפתית: ?Qu'est-ce qu'un auteur) היא כותרת הרצאה שנשא הפילוסוף מישל פוקו בפני האגודה הצרפתית לפילוסופיה, ב-22 בפברואר 1969. ההרצאה היא הרחבה של נושא אותו מפתח פוקו בספרו הארכאולוגיה של הידע, שפורסם זמן קצר לאחר מכן. בהרצאה מבקש פוקו לבחון מהו תפקידה של פונקציית המחבר ביחס לטקסט, ומה תפקידה באופן ארגון, סיווג והערכה של טקסטים.
ראשית מראה פוקו עד כמה שברירית ונזילה מבחינה תאורטית וטכנית היא הקטגוריה של "מחבר" בתרבות המערבית; למי אנו מתכוונים, הוא שואל, כאשר אנו מדברים על "מחבר" כמרקס, פרויד או דרווין, למשל? לאדם? ליצירתו? ומהו היחס בין סיפור חייהם של "מחברים" ובין "יצירתם"? וכיצד נגדיר את יצירתם? האם כל מה שפרסם אדם בחייו הוא מכלול יצירתו? ומה בנוגע לכתבים שערך אך הוצאו לאור לאחר מותו? ומה מעמדם של דברים שנשא, אך לא פרסם (כמו, למשל, הטקסט החשוב "קורס בבלשנות כללית" שמיוחס לפרדינן דה-סוסיר [1857-1913], אך לא נכתב על ידו, אלא נערך מתוך מחברות של תלמידיו לאחר מותו)? וכיצד נסווג הערות שוליים, מכתבים פרטיים ורשימות מכולת? "מתוך מיליוני העקבות שאדם משאיר לאחר מותו", תוהה פוקו, "כיצד אפשר להגדיר יצירה?" (עמ' 29).
הפנייה למחבר, טוען פוקו, היא יותר מהפנייה אל אינדיבידואל פרטי; יש להבחין בין השֵם הפרטי לשם "המחבר", משום שהם ממוקמים בקטבים שונים ואינם מתפקדים באופן זהה. שם המחבר אינו מצביע לעבר האדם הממשי והחיצוני שיצר אותו, אלא נע לאורך גבולות הטקסטים, מיישר ומגדיר את קווי המתאר שלהם, ומאפיין את צורות הקיום שלהם: המחבר ממלא תפקיד ייחודי ביחס לטקסט - תפקיד מסווג; הוא מאפשר לאסוף ולקבץ יחד מספר טקסטים, מאפשר לתחום אותם (למשל, "כל כתבי פרויד"), להוציא מתוכם טקסטים (למשל, אם יוכח שהספר "אחותי ואני" לא נכתב על ידי ניטשה), לייצר מערכות יחסים בין טקסטים ("שייקספיר המוקדם לעומת שייקספיר המאוחר", למשל, או "יצירות בסגנון הרנסאנס האיטלקי"). לבסוף, שם המחבר מתפקד כמאפיין של צורת-קיום מסוימת של שיח: "העובדה שלשיח כלשהו יש שם של מחבר, שאפשר לומר 'זה נכתב בידי זה' או 'זה המחבר של זה', מצביעה על כך שהשיח הזה אינו דיבור יומיומי, זניח, דיבור שמסתלק, שצף ועובר, איננו דיבור שמתכלה מיד, אלא שהוא דיבור שחייב להיקלט ברמה מסוימת, וזכאי למעמד מסוים בתרבות נתונה" (מהו מחבר?, רסלינג, עמ' 36).
ההרצאה ניתנה כמה חודשים טרם נבחר פוקו (ב-30 בנובמבר 1969) להיות חבר מן המניין בקולז' דה פראנס, כראש הקתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה.
ספרן מנועי מסוקים
ספרן מנועי מסוקים (באנגלית: Safran Helicopter Engines; הייתה ידועה בעבר בשם הצרפתי: טורבומקה, Turbomeca) היא חברת בת של התאגיד הצרפתי "", המייצרת טורבינות גז ומנועי סילון למסוקים, מטוסים, טילים ולמגוון יישומים יבשתיים וימיים אחרים.
היסטוריה
טורבומקה נוסדה ב-1938 על ידי יוסף שידלובסקי, יהודי ממוצא פולני שהיגר לצרפת בעקבות עליית הנאצים. ב-1948 החלו הניסויים במנוע TT782, הראשון שפותח במלואו בטורבומקה. מנוע זה כונה "אורדאון", על שם אגם בפירנאים. מסורת שמות זו המשיכה גם למנועים הבאים שפותחו.
בשנת 1968 הקימה החברה שותפות עם רולס-רויס לייצור מנוע ה"אדור" של המטוס האנגלי-צרפתי SEPECAT "יגואר".
חיל האוויר הישראלי הפעיל מטוסים ומסוקים רבים שצוידו במנועי החברה, ודגמים מסוימים של מנועי טורבומקה וחלפים עבורם אף יוצרו בישראל ב"חברת מנועי בית שמש בע"מ" מיסודו של שידלובסקי.
במדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בחיפה ניתן לצפות במנוע סילון "" שהותקן במטוס הצוקית ולהתרשם מאופן פעולתו.
לואי, נסיך קונדה (1668–1710)
לואי דה בורבון, או לואי השלישי, נסיך קונדה (בצרפתית: Louis III de Bourbon-Condé; 10 בנובמבר 1668 - 4 במרץ 1710), היה נסיך קונדה משנת 1709 עד מותו.
ביוגרפיה
לואי דה בורבון, דוכס דה בורבון, דוכס מונמורנסי (1668–1689), דוכס ד'אנייה (1689–1709), הנסיך השישי של קונדה, הרוזן דה סאנסר (1709–1710), הרוזן דה שרולה (1709), נולד במלון דה קונדה בפריז ב-10 בנובמבר 1668 ומת בארמון ורסאי ב-4 במרץ 1710.
הוא היה בנם הבכור של אנרי ז'ול דה בורבון, נסיך קונדה ואנה הנרייטה מבוואריה, ונכדו של לה גרנד קונדה.
הוא היה אחד מתשעה ילדים, ובנם הבכור של הוריו שנותר בחיים. אחותו, מארי תרז דה בורבון, נישאה לפרנסואה לואי, נסיך קונטי ב-1688. אחות אחרת, לואיז בנדיקט דה בורבון, התחתנה עם לואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו של לואי ה-14, ב-1692. אחותו הצעירה, מארי אן דה בורבון, נישאה מאוחר יותר לגנרל המפורסם לואי ז'וזף דה בורבון.
הוא מונה ל-Chevalier du Saint-Esprit ב-1686, לקולונל של רגימנט הרגלים בורבון מאוחר יותר באותה שנה, למרשל דה מחנה ב-1690 וללוטננט גנרל ב-1692. עם מות אביו, הוא ירש את כל התארים והאחוזות של קונדה.
הורסט קלר
הורסט קלר (גרמנית: Horst Köhler, ; נולד ב-22 בפברואר 1943) הוא הנשיא התשיעי של גרמניה. שימש בתפקיד מה-1 ביולי 2004 עד ה-31 במאי 2010.
לואי, נסיך קונדה (1668–1710)
נישואים
כמו אביו, שהפך לנסיך קונדה ב-1687, לואי דה בורבון ניהל חיים טיפוסיים, חסרי ייחוד. בתקופה שבה מטר וחצי נחשב לגובה נורמלי לאישה, לואי, למרות שלא היה ממש גמד, נחשב לגבר נמוך. אחיותיו, למעשה, היו כל כך קטנות עד שכינו אותן "בובות הדם", או, באופן פחות מחמיא, "חיפושיות שחורות קטנות" מאחר שרבים מהם היו בעלי גוון עור כהה ובעלי גיבנת. למרות שלא סבל ממצב זה בעצמו, לואי היה מקרוצפלי. בנוסף, נאמר כי לגוון עורו היה גוון צהבהב-כתום מובהק. בצד החיובי, בעוד שלא היה מלומד, לואי היה משכיל בצורה מכובדת.
הורסט קלר
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
קלר נולד ב-22 בפברואר 1943 בסקיירביישוב שבפולין. הוריו היו חקלאים גרמנים שמוצאם בבסרביה הרומנית (היום שייכת למולדובה). קלר הוא השביעי מבין שמונה אחים.
לואי, נסיך קונדה (1668–1710)
נסיך קונדה
לואי היה הנסיך דה קונדה במשך קצת פחות משנה, שכן הוא מת רק אחד עשר חודשים לאחר אביו. כמו אביו, לואי היה מטורף ללא תקנה, והיה "עושה פרצופים איומים", כפי שציין היסטוריון אחד. לואי מת בשנת 1710 בגיל ארבעים ושתיים.
הורסט קלר
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
קלר מגיע מרקע כלכלי מובהק. הוא למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת טיבינגן, ולאחר מכן עבד בה עד לשנת 1976. ב-1977 עבר לבון, בירת גרמניה המערבית, ועבד במשרד הכלכלה. באותה העת הצטרף למפלגה הנוצרית דמוקרטית הגרמנית (CDU, מפלגת השמרנים). הוא שימש בשורה של תפקידים שונים במשרד האוצר, וכן כיועץ אישי לקנצלר גרמניה דאז, הלמוט קוהל.
בין 1993 ו-1998 שימש כנשיא איגוד הבנקים לחסכון בגרמניה, ולאחר מכן במשך שנתיים כנשיא הבנק האירופי לפיתוח. בשנת 2000, בעצתו ובתמיכתו של קנצלר גרמניה דאז, גרהרד שרדר, מונה קלר לראש קרן המטבע הבינלאומית, תפקיד בו שימש עד לבחירתו לנשיא גרמניה. במשך כהונתו רבו המחאות נגד הקרן; בעיקר הועלו טענות על מעורבותה בהגברת חוסר השוויון בין המדינות העשירות והעניות בעולם.
כנשיא גרמניה
קלר, שעד לבחירתו לנשיא לא שימש בתפקיד בכיר בפוליטיקה הגרמנית, היה אלמוני יחסית ערב הבחירות לנשיאות; סקר הראה שרק כחמישית מהגרמנים ידעו במי מדובר. בחירתו הייתה בקושי: הוא קיבל 604 קולות בפרלמנט הגרמני, כש-603 הוא הגבול המינימלי לבחירה.
בחירתו התקבלה בקולות מעורבים. בחוגים כלכליים הובעה שביעות רצון מרקעו הכלכלי של הנשיא החדש; בחוגים אחרים הובעה התנגדות, מאותה הסיבה בדיוק (כלומר, חוסר הגיוון בעשייתו הציבורית של קלר). אחרים דווקא ציינו לטובה את העובדה שאולי בפעם הראשונה נבחר נשיא לגרמניה יותר בשל כישוריו ופחות בשל עברו וקשריו הפוליטיים.
כבר חודשיים לאחר בחירתו יצר פרובוקציה, כשדיבר בראיון על ההבדלים הגדולים ברמת החיים בין מערב ומזרח גרמניה (לשעבר), עליהם מתקשה הממשלה להתגבר. דבריו של קלר בנושא התפרשו כ"הודעת כניעה" וכאמרת "אין ברירה, המצב לא ישתנה בקרוב". הדברים יצרו תסיסה, במיוחד במזרח גרמניה.
כחצי שנה לאחר בחירתו, הראו סקרים שקלר מהווה את אחת הדמויות האהובות ביותר בפוליטיקה הגרמנית. קלר הפרוטסטנטי נשוי לאווה, מורה לגרמנית, ואב לאולריקה וליוכן. קלר הוא נשיא גרמניה הראשון שנולד מחוץ לגבולות גרמניה.
הביקור בישראל
בשנת 2005 ביקרו הורסט קלר ורעייתו אווה בישראל, הוא החל את ביקורו בחיפה במפגש בבית הגפן עם ראשי עדות ודתות, שם גם נטע עץ זית מאוחר יותר באותו היום, יחד עם ילדים ערבים ויהודים ובנוכחות כל האורחים. בדבריו עמד הנשיא הגרמני על הקשרים המיוחדים שבין גרמניה לישראל ומחויבותם של מנהיגי גרמניה להמשיך ולשמור על קשרים אלו גם בעתיד. בהמשך הניח זר פרחים באנדרטת מוריה לזכרם של חללי הטרור. הביקור נחשב לציון דרך חשוב בקשר הידידות שבין ישראל וגרמניה.
ג'יליאן רובינשטיין
ג'יליאן רובינשטיין, (באנגלית: Gillian Rubinstein; ידועה בשם העט ליאן הרן; נולדה ב-1942), סופרת ילדים ומחזאית אוסטרלית.
ביוגרפיה
היא נולדה באנגליה, ובילתה את ילדותה באנגליה ובניגריה, עד שלבסוף, ב-1973, עברה לאוסטרליה.
בנוסף לשמונה מחזות, סיפורים קצרים ומאמרים רבים, כתבה רובינשטיין מעל ל-30 ספרים.
בין ספריה המפורסמים של רובינשטיין נמצאת סדרת הספרים המצליחה סיפורי האוטורי, שפורסמה תחת השם הספרותי ליאן הרן. הטרילוגיה היא פנייתה הראשונה לקהל מבוגר יותר.
קרל לגרפלד
קרל אוטו לגרפלד (בגרמנית: Karl Otto Lagerfeld; 10 בספטמבר 1933 – 19 בפברואר 2019) היה מעצב אופנה גרמני.
ביוגרפיה
לגרפלד נולד בהמבורג שבגרמניה, למשפחה קתולית. פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו לוטים בדיס-אינפורמציה, שלגרפלד הקפיד לפזר לאורך השנים. למשל שנת הלידה שלו (1938 לטענתו) או מקום לידתו של אביו, שנולד בוולדיווסטוק (שוודיה לטענת לגרפלד).
לגרפלד היגר לפריז שבצרפת בשנת 1953. בתחילה עבד ברישום בבתי אופנה, ובשנת 1955 התחיל לעבוד כשוליה אצל פייר בלמה, לאחר שהגיע שני בתחרות לעיצוב מעיל מטעם איגוד הצמר העולמי (במקום הראשון זכה איב סן-לורן).
בשנת 1958 עבר לעבוד אצל ז'אן פאטו, שם עיצב שתי קולקציות של אופנה עילית בשנה, במשך חמש שנים.
ב-1965 הגיע לעבוד בבית האופנה העילית האיטלקי פנדי, כמעצב הראשי של קו הפרווה וקו הנשים הראשי, תפקיד אותו הוא מילא עד מותו.
בשנת 2011 צילם את לוח השנה הוותיק של חברת הצמיגים האיטלקית "פירלי".
ב-2017 הועלו האשמות על התבטאויות אנטישמיות שלו לכאורה בזמן שניהל את בית האופנה הצרפתי "שאנל", מה שהזכיר את הסיוע לנאצים של מייסדת בית האופנה המקורית בה עמד, המעצבת הצרפתייה קוקו שאנל.
קרל לגרפלד מת ב-19 בפברואר 2019.
בנצור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מברק מזמר
מברק מזמר הוא הודעה המועברת על ידי מוזיקאי בצורת פזמון. אין קשר בין ההיסטוריה של המברק להיסטוריה של המברק המזמר. מדובר בצורת ביטוי מוזיקלית. מברקים מזמרים נשלחים לעיתים קרובות כמתנות, עם מסר מותאם אישית למצב או לאירוע.
בחזרה לשבלול
בחזרה לשבלול הוא אלבומה השלישי של להקת רוקפור שיצא לאור בשנת 1996. האלבום מהווה מחווה לאלבומם של אריק איינשטיין ושלום חנוך "שבלול", אם כי כלולים בו גם שירים מהאלבומים "פוזי" ו"פלסטלינה".
באלבום זה רוקפור מארחים את קרני פוסטל, ג'נגו וירמי קפלן.
בפברואר 2010 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
ישראל זנגוויל
ישראל זַנְגְוִויל (באנגלית: Israel Zangwill; 21 בינואר 1864 – 1 באוגוסט 1926) היה סופר יהודי-בריטי ופעיל ציוני. מייסד התנועה הטריטוריאליסטית היהודית.
קורות חיים
ישראל זנגוויל נולד בבריטניה למשפחה יהודית ענייה שהיגרה מהעיירה ריבנישקי שבלטביה, שהייתה אז חלק מרוסיה. התחנך בבית הספר היהודי ברובע המזרחי בלונדון, שם החינוך היה חינם, ולאחר מכן אף שימש כמורה באותו מוסד. לאורך תקופה זו נהג לרשום את אירועי היהודים ברובע זה, שישמש לו מאוחר יותר כחומר רקע ליצירותיו.
בשנת 1895 יצר בנימין זאב הרצל קשר עם זנגוויל וביקש את עזרתו בהעלאת המודעות לבניין בית לאומי-יהודי בקרב הקהילה היהודית בבריטניה. באביב 1897 היה חבר במשלחת של האגודה הספרותית המכבים, שבקרה בארץ ישראל. לאחר דחיית הקונגרס הציוני השביעי את תוכנית אוגנדה, עזב ישראל זנגוויל את התנועה הציונית וייסד את הארגון הטריטוריאלי, שחיפש בית לאומי לעם היהודי לא בהכרח בארץ ישראל. מבין האפשרויות שהציג וניסה ליישם היו קנדה ואוסטרליה. בין תומכיו בתנועת הטריטוריאלית ניתן למנות את הפעיל הציוני הצרפתי, המשורר אנדרה ספיר (שהעריץ את זנגוויל וכתב אודותיו ספר).
בנוסף לפעילותו בתנועה הציונית פעל ישראל זנגוויל, בעקבות אשתו, למען המאבק לשחרור האישה ולמען השאיפה להנהגת שלום עולמי. מיוחסת לזנגוויל האמירה שארץ ישראל היא "ארץ ללא עם, לעם ללא ארץ", המתייחסת למיעוט וחוסר הייחוד הלאומי של האוכלוסייה הערבית שחיה במקום, לעומת העם היהודי החי ללא ארצו בגלות. זנגוויל אכן השתמש באמירה, אך מקורותיה הם כנראה מאמצע המאה ה-19.
בנם, אוליבר זנגוויל, היה פסיכולוג בריטי נודע.
אחיו של ישראל זנגוויל, לואי זנגוויל, היה סופר אנגלי.
על שמו נקראו רחובות בישראל.
יצירתו הספרותית
יצירותיו, אשר תיעדו חיי היהודים בגטו שבלונדון, התאפיינו באמירה סימבולית על חיי היהודים בגולה, ששולבה בה מחאה על מצבו הקיומי של העם היהודי ודחף עז לתקן ולשנות אותם. הן נעשו מקובלות בקרב יהודים אוהבי ספרות יפה ושוחרי התנועה הציונית, גם לאחר שזנגוויל פרש ממנה.
ספרו "ילדי הגטו" (ראה אור ב-1892) מספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני. ספר זה זכה להצלחה בינלאומית. בספרו "חולמי הגטו" מתאר ישראל זנגוויל דמויות היסטוריות של יהודים מתבוללים.
בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שכתב בשנת (1899) תיאר זנגוויל את קורותיה של מדינת אררט על פי חזונו של מרדכי מנואל נח שביקש להקים מדינה ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.
מבין מחזותיו: "כור ההיתוך" (הוצג ב-1909), אשר דן בחיי היהודים המהגרים לאמריקה, "מלך השנוררים"(עובד למחזה בצרפת על ידי הסופר צרפתי-ישראלי מרקו קוסקס, בשם: "Le Roi des Schnorrers")
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
וידאל הצרפתי (השלישי)
רבי וידאל הצרפתי השלישי, (כ"ז באלול ה'שצ"א, 24 בספטמבר 1631 – י"ד בכסלו ה'תס"ד, 22 בנובמבר 1703) כיהן כרב ומורה צדק בעיר פאס, וכחבר בית הדין בעיר. בן למשפחת צרפתי, משפחת רבנים בפאס.
חייו
נולד לאביו רבי יצחק הצרפתי בפאס. ידוע כנין ונכד לרש"י ורבנו תם ודרכו לדוד המלך. הרב יוסף בן נאיים כתב בספרו "מלכי רבנן", שתיקן הרבה תקנות בעיר פאס, יחד עם הרבנים הרב שמואל סירירו, הרב סעדיה אבן דנאן, ואביו רבי יצחק הצרפתי, והרב עמנואל סירירו. עוד הביא הרב יוסף בן נאיים בשם היעב"ץ, שבשנת ה'תנ"ז הדיינים היחידים שהיו בפאס הם רבי וידאל הצרפתי, ורבי שמואל סירירו, ולאחר מכן (כעבור שנה) הוסיפו עוד דיינים. ובעוד תקופות לאחר מכן היו רבי וידאל ורבי סעדיה אבן דנאן הדיינים היחידים בעיר. חלק מתקנותיו התקבלו בפאס, מקנס, תטואן. היה אחד מרבותיו הגדולים של רבי יהודה בן עטר.
אלכסנדר דראגוביץ'
אלכסנדר דראגוביץ' (נולד ב-6 במרץ 1991) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בהכוכב האדום בלגרד ובנבחרת אוסטריה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
דראגוביץ' נולד באוסטריה למשפחת מהגרים מבלגרד. התחיל את הקריירה שלו באוסטריה וינה. ב-1 בפברואר 2011 חתם בפ.צ. בזל השווייצרית. דראגוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד סנט גאלן. בסיום עונתו הראשונה במועדון, זכה עמו באליפות. ב-1 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–3 נגד סרבט ז'נבה. דראגוביץ' הפך עד מהרה לשחקן מוביל בקבוצה וזכה עימה שתי אליפויות נוספות, גביע ואף הגיע עימה לחצי גמר הליגה האירופית.
ב-26 במאי 2021 חתם דרגוביץ' על חוזה לשלוש שנים עם הכוכב האדום בלגרד.
קריירה בינלאומית
דראגוביץ' שיחק בצעירותו בנבחרות הנוער של אוסטריה. בשנת זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד  אך לא נכלל בסגל למשחק בשל פציעה. ב-6 ביוני 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 ל. ב-18 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסדה 1–2 ל. דראגוביץ' השתתף עם נבחרת אוסטריה ביורו 2016, אך היה שותף מלא להדחתה המפתיעה בשלב הבתים, כאשר הורחק בכרטיס אדום במשחק הפתיחה בו הפסידה אוסטריה 0–2 לנבחרת הונגריה, והחמיץ פנדל בהפסד 1–2 לנבחרת איסלנד.