cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכה ברורה ובירור הלכה
עבודת הראי"ה עצמו
הרב קוק הביא את המקורות על פי ציוני העין משפט, מלבד במקומות שחלק עליו או שסבר שהציון המודפס בו הוא טעות סופר. כמו כן הוסיף ציונים להלכות נוספות הקשורות לסוגיה, והביא גם את השגות הראב"ד על הרמב"ם ואת דברי נושאי כלי הרמב"ם העוסקים בבירור מחלוקתם.
בחיי הראי"ה
עוד בחייו של הראי"ה, קיבץ בעזרת אחיו, הרב דב בער הכהן קוק, צוות של תלמידי חכמים במכון הארי פישל שנוסד בעידודו, לשם מימוש החזון המדובר והוצאה לאור של גמרות על פי דרך זו. קבוצה זו חיברה יחד עם אחיו בירור הלכה למסכת ביצה. ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.
הקמת המכון
בשנת ה'תש"ל (1970) הקים הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה קוק וראש ישיבת מרכז הרב, את "מכון הלכה ברורה ובירור הלכה" על מנת להשלים את המפעל של אביו, למלאות את מטרותיו ולהפיצו. וקרא לתלמידים להרתם לחידוש מפעל זה. בשלב הראשון נענו לקריאתו הרב אריה שטרן, הרב יוחנן פריד, הרב יהושע רוזן, הרב משה גנץ, הרב נפתלי בר-אילן והרב אריה הורוביץ, שהחלו בהוצאת מסכת סוכה. במשך השנים הצטרפו תלמידי חכמים רבים. בייסוד המכון עמדו לצידם הרב שלמה יוסף זווין, הרב אליעזר רבינוביץ והרב אברהם שפירא.
בראש המכון העמיד הרצי"ה את הרב יוחנן פריד ואת הרב אריה שטרן (רב הראשי לירושלים לשעבר), וכמנהל המכון שימש ר' אביב רייך. עם התמנותו של הרב פריד לתפקיד מנהל האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך פרש ממשרתו. בהמשך פרש גם אביב רייך, והוחלף על ידי הרב דוד שלם. המכון היה ממוקם בעבר בבית הרב - ביתו של הראי"ה ברחוב הרב קוק בירושלים, עד שעבר למקומו הנוכחי במרתף ישיבת מרכז הרב.
מטרת המכון היא להוציא לאור את התלמוד באופן שיאפשר לימוד אחיד של כל סוגיה בגמרא יחד עם מסקנותיה להלכה, תוך עיון בהשתלשלות ההלכה מתוך הסוגיה ומפרשיה השונים והבנת ההקשר שבין המקורות להלכה הפסוקה.
בשנת תשל"ז זכה המכון בפרס כבוד מטעם פרס הרב קוק לספרות תורנית.
המכון כיום
כיום כולל המכון שלושים לומדים - חוקרים, ומהווה אחד מחמשת מכוני המחקר הגדולים בארץ. הוא מוכר על ידי משרד התרבות כ"מכון מחקר בעל חשיבות לאומית" ומתוקצב בהתאם. העורך הראשי הוא ראש המכון - הרב אריה שטרן.
עד שנת ה'תשפ"א יצאו לאור בידי המכון עשרים ושש מסכתות. בתוך פחות מעשר שנים מתוכננת השלמת התלמוד הבבלי כולו בהוצאת המכון. במקביל הוציא המכון מאגר ממוחשב של הגמרא עם הלכה ברורה ובירור הלכה, הכולל את כל עשרים ושש המסכתות שהודפסו על ידו, ומשלב יכולות חיפוש מתקדמות.
בעת סיומה של כל מסכת והדפסת הכרך שלה, נערכת במכון חגיגת סיום "לכבודה של תורה" בה משתתפים רבנים רבים ואישי ציבור. בין המשתתפים בסיומים אלו ניתן למנות את הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב יעקב אריאל, הרב חיים דרוקמן, הרב אליהו בקשי דורון, הרב יצחק יוסף, הרב שלמה משה עמאר ועוד.
המסכתות המבוארות שיצאו לאור
עד היום יצאו לאור הגמרות (המסכתות) הבאות עם ביאור "הלכה ברורה ובירור הלכה":
הלכה ברורה ובירור הלכה
חוקרי המכון מסדרים לדפוס את ה"הלכה ברורה" שנכתבה במלואה על ידי הרב קוק ומודפסת על דף הגמרא. ועוסקים במחקר מקיף על כל סוגיה, לשם כתיבת ה"בירור הלכה" (המופיע בסוף כל כרך) בו מובאת בתמצית השתלשלות ההלכה וסיכומה באופן עקבי ומסודר. החל מהסוגיה בגמרא, עבור בדברי הגאונים והראשונים, ועד דברי האחרונים והפסיקה בספרי ההלכה.
כתיבת ה"בירור הלכה" נעשתה לאחר עיון בסברות, השוואה לסוגיות מקבילות ובדיקת גרסאות שונות. גם בירורים אלו - כמו ה"הלכה ברורה" שכתב הרב קוק, מובאים לרוב על פי ציוני בעל ה"עין משפט". עם זאת, במקרים שדי בציונים אלו ואין תוספת משמעותית אחרת, לא נכתבו בירורים סביב הציונים. כמו כן, לעיתים נכתבו בירורים גם על הלכות שאינן מופיעות בציונים, כאשר מדובר בנושא משמעותי דיו. הלכות המסתעפות ממסקנות הסוגיה ואינן נוגעות באופן ישיר לסוגיה או לשיטות השונות בפירושה - אינן נכללות בעבודת הבירור הלכה.
הערות הרצי"ה
בסופו של כל כרך מודפסות בשנים האחרונות ההערות מכתב ידו של הרצי"ה קוק, שנכתבו על גליונות הש"ס האישי שלו. ההערות מובאות כלשונן ומצורף אליהן ביאור. כן מובאים מראי מקומות שציין אליהם - במלואם.
לקט ביאורי אגדות
בחלק מהמסכתות צורף בסוף הכרך "לקט ביאורי אגדות" שנועד לאפשר לימוד מעמיק ומקיף אף בחלקי האגדה שבמסכת. הלקט כולל מדברי ראשונים ואחרונים, תורת החסידות וקבלה, גימטריאות, הגותה של תנועת המוסר ועוד. וכן מובאים בו דבריהם של הראי"ה, הרצי"ה, והרב יעקב משה חרל"פ.
גם מפעל זה נסמך על קריאתו של הראי"ה בהרצאת הרב (אשר בה קרא לייסד את מפעל הלכה ברורה ובירור הלכה) בה קרא לחבר את העמל באגדה עם זה שבהלכה, באמרו שדווקא מתוך כך יאיר ביותר אף חלק ההלכה:
"ספריה וירטואלית"
קישורים לספרי קודש המופיעים באינטרנט בטקסט מלא.
Photograph (שיר)
Photograph (בעברית: תצלום) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, מתוך אלבום האולפן השני שלו, × (2014). שירן כתב את השיר עם חבר להקת סנואו פטרול, ג'וני מקדייד. לאחר הקלטת מספר גרסאות עם מפיקים אחרים, שירן בסופו של דבר ביקש סיוע מג'ף באסקר; משיתוף הפעולה נוצרה גרסה אשר באסקר המשיך לשפרה במשך כמה חודשים. לחן הבלדה נוסע בעיקר מגיטרה אקוסטית, פסנתר ותופים. תוכן השיר עוסק במערכת יחסים ארוכת טווח בהשראת הניסיון של שירן עצמו של להיות רחוק מחברה שלו, כאשר היה בסיבוב הופעות.
השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, אשר ציינו לטובה את המילים ואת השימוש של שירן בדימויים. "Photograph" פורסם בתור הסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. השיר הגיע לחמשת המקומות הראשונים ביותר מ-5 מדינות. בארצות הברית, נכנס השיר לעשירייה הפותחת של הבילבורד הוט 100 ובזאת הפך לסינגל השלישי שהגיע להישג זה מתוך האלבום. בבריטניה, השיר הגיע למקום ה-15 והוסמך בתואר פלטינה עבור מכירות של 600,000 עותקים. הסינגל אף הוסמך לפלטינה כפולה באוסטרליה, קנדה, ופלטינה אחת בניו זילנד ואיטליה.
הסינגל פורסם ב-11 במאי 2015 בעקבות הבכורה של הקליפ ב-9 במאי 2015. הווידאו מציג מונטאז' של צילומים ביתיים אמיתיים של שירן בהינקות, בילדות, ובגיל ההתבגרות, ונותן תובנות על חייו הפרטיים המוקדמים כגון הנטייה שלו לנגינה ואהבתו להרכבה בלגו. הסרטון היה מועמד לפרס הווידאו קלים הטוב ביותר בפרסי בריטניה 2016. שירן ביצע את השיר במספר תוכניות טלוויזיה וכן כחלק מסיבוב ההופעות שלו, x Tour, שנמשך בין השנים 2014–2015.
התביעה
ב-9 ביוני 2016, דווח כי שירן נתבע על ידי המלחינים מרטין הרינגטון ותומס לאונרד, כותבי הסינגל "Amazing" של מאט קארדי בסף 20 מיליון דולר על הפרת זכויות יוצרים. התביעה אומרת: "לאור הדמיון הבולט בין הפזמון של "Amazing" ו-"Photograph", הנאשמים ידעו בעת כתיבה, פרסום, הקלטה, שחרור והפצה של תמונות, כי הם מפרים זכויות של יצירה מוזיקלית קיימת. התביעה הוגשה באופן פרטי באפריל 2017, ללא הודאה באשמה.
קונסול כבוד
קונסול כבוד, המכונה לעיתים גם קונסול של כבוד, הוא תואר דיפלומטי המוענק מטעם מדינה זרה לאדם המתגורר במדינה אחרת כדי לייצג את האינטרסים שלה באותה מדינה. הנושא בתואר קונסול כבוד יכול לשמש כנציג יחיד של אותה מדינה, כאשר אין לה כל נציגות אחרת, או כנציג נוסף לצד נציג קיים אחר, כגון שגריר או קונסול כללי.
התואר אינו תואר רשמי ואינו דורש עמידה בכללים הרגילים לבחירה לשירות דיפלומטי.
בישראל
קונסול כבוד אינו מקבל שכר מהמדינה אותה הוא מייצג, וכל פעולותיו נעשות פרו בונו. הוא אינו נהנה מחסינות דיפלומטית, וזוכה להטבות ספורות, כמו: לוחית רישוי דיפלומטית או מקום חניה שמור. רבים רואים בתפקיד סמל סטטוס, אך מנגד יש כאלה היוצקים תוכן של ממש לתפקיד ויוזמים פעילויות בין המדינות, מנפיקים ויזות, מקדמים עסקי מסחר, מארחים את נציגי המדינה בביקורם בארץ, ובעיתות מצוקה אף מסייעים במישור הדיפלומטי בין המדינות.
על פי התקנון של משרד החוץ, כל מדינה יכולה למנות עד ארבעה קונסולים של כבוד. אדם יכול להתמנות לתפקיד לאחר שנשלחת בקשה מהמדינה הזרה למשרד החוץ. המועמד נדרש להציג תעודת יושר ולנמק את הסיבות מדוע הוא מעוניין בתפקיד. לאחר שוועדת מינויים מיוחדת מאשרת את התפקיד, מפרסמים הנשיא ושר החוץ את כתב ההסמכה.
בראש ארגון הסגל הדיפלומטי של הקונסולים של כבוד עמד, עד לפטירתו בספטמבר 2017, עורך הדין גד נשיץ, ששימש מאז 1956 כקונסול כבוד של איסלנד.
ישראלים בעולם
לישראל יש קונסולים של כבוד במדינות שונות בעולם, הפועלים גם במקביל לסגל הדיפלומטי של משרד החוץ וגם במקומות בהם אין לישראל נציגות אחרת. כך למשל במדינת גמביה שבאפריקה בה אין נציגות רשמית והאינטרסים של ישראל מיוצגים על ידי השגריר בסנגל המדינה השכנה, ובנוסף פועל בגמביה קונסול כבוד.
הקרב הימי על גוודלקנל
הקרב הימי על גוודלקנל (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האי סבו", ובמקורות יפניים בשם הקרב השלישי בים שלמה (第三次ソロモン海戦)) היה קרב ימי שהתרחש בין 12 בנובמבר ל-15 בנובמבר 1942 בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
כוחות בעלות הברית, ובראשן ארצות הברית, נחתו בגוודלקנל ב-7 באוגוסט 1942 וכבשו את שדה התעופה שדה הנדרסון מידי היפנים. מספר ניסיונות מצד הצבא היפני הקיסרי לכבוש בחזרה את שדה התעופה נכשלו, ובראשית נובמבר 1942 שלח הצי הקיסרי היפני כ-7,000 חיילים, ציוד ואספקה לגוודלקנל בניסיון נוסף לכבוש את שדה התעופה. מספר אוניות אחרות נשלחו להפגיז את שדה הנדרסון, במטרה להשמיד את המטוסים שחנו בו. משגילו בעלות הברית על התגבורת היפנית שעשתה דרכה לגוודלקנל, הן שלחו מטוסים ואוניות מלחמה כדי לעצור את השיירה ולמנוע את הפגזת שדה הנדרסון.
בתום הקרב, שהיה למעשה סדרה של קרבות מקומיים בהם השתתפו מאות כלי טיס וכלי שיט, הצליחו בעלות הברית לסכל את משימת הפגזת שדה התעופה ואת הנחתת התגבורות באי, לאחר שמטוסי בעלות הברית טיבעו את מרבית ספינות התובלה. בשל אובדן התגבורות לא יכלו היפנים לצאת למתקפה נוספת בגוודלקנל, והאמריקנים זכו בניצחון אסטרטגי בקרב זה ובקרב גוודלקנל כולו.
רקע
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה שדה הנדרסון. ב-20 באוגוסט נחתו בשדה המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל. על פני החודשיים הבאים שלחו בעלות הברית תגבורות לאי, ובחודש נובמבר היו באי מעל 20,000 נחתים.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והכח הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים יצאו לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים. היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו. אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון. מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נסוגו מערבית למטניקאו.
היפנים תכננו לכבוש את שדה הנדרסון בסוף אוקטובר, ולשם כך שלחו לגוודלקנל שיירת משחתות שהובילה 15,000 חיילים מהדיוויזיה השנייה. ב-14 באוקטובר הפגיזו שתי אוניות מערכה את שדה הנדרסון, והנזק הרב שגרמו למטוסים ולמתקני השדה אפשר לשיירה של אוניות תובלה איטיות שנשאו חיילים לגוודלקנל להשלים את משימתה ולהנחית חיילים נוספים. על אף הנזק הכבד שנגרם לשדה הנדרסון, חזר שדה התעופה לפעילות תוך זמן קצר, ותוך מספר שבועות חזרה מצבת המטוסים למצבה הקודם.
הניסיון הבא של הצבא היפני הקיסרי לכבוש מחדש את גוודלקנל אירע בקרב על שדה הנדרסון ב-23-26 באוקטובר 1942, וגם התקפה זו נהדפה במחיר אבדות רבות ליפנים. באותה עת התרחש קרב איי סנטה קרוז בו הביס צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני את נושאות המטוסים של צי ארצות הברית, אך היפנים נסוגו ולא נצלו את הצלחתם בשל נזקים ואבדות בנפש.
הצבא הקיסרי תכנן לערוך מתקפה נוספת על גוודלקנל בנובמבר, אך לשם כך היה נחוץ לשלוח חיילים נוספים לגוודלקנל. הצבא ביקש ממפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו, סיוע בהעברת הכוחות לאי, ויממוטו נענה. הוא סיפק לצבא 11 אוניות תובלה כדי שתוכלנה לשאת את 7,000 חיילי דיוויזיית הרגלים ה-38, וכן ציוד ואספקה מבסיס הצי ברבאול, ובנוסף שלח כוח אוניות מלחמה מלווה בפיקודו של תת-אדמירל הירואקי אבה, שכלל את אוניות המערכה קירישימה והיאיי, שתפקידו היה להפגיז את שדה הנדרסון ולחפות על נחיתת החיילים.
חיילי בעלות הברית שהיו מוצבים בגוודלקנל סבלו מהפצצות אווירות בימים, ומהפגזות ימיות בלילות. בשל השליטה היפנית במימי גוודלקנל, לא יכלו בעלות הברית לשלוח לאי אספקה ותגבורות באופן קבוע. בראשית נובמבר נודע לפיקוד בגוודלקנל שהיפנים מתכננים לתקוף את שדה הנדרסון פעם נוספת, והיו נחושים לסכל את התוכנית. לשם כך הגיע לגוודלקנל ב-11 בנובמבר "כוח משימה 67" בפיקודו של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר, שכלל קבוצת אוניות תובלה עמוסות אספקה, שעליהן הגנו שני כוחות משימה של אוניות מלחמה בפיקודם של אדמירל משנה דניאל קלאהן ואדמירל משנה נורמן סקוט. בזמן פריקת האספקה לחוף תקפו מטוסים יפנים מבסיסים באיי שלמה את אוניות התובלה, אך לא הסבו נזק רב, ומטוסים משדה הנדרסון הניסו אותם.
כוחות
אוניותיו של אבה התכנסו ליד איי שורטלנד והתחילו לשוט לעבר גוודלקנל ב-12 בנובמבר, וציפו להגיע ביום המחרת. אוניות האיטיות יותר, יחד עם כח משחתות הליווי, היה אמור להגיע בשעות הערב המאוחרות. כוח אוניות המלחמה של אבה כלל, בנוסף לאוניות המערכה קירישימה והיאיי, את הסיירת הקלה "נאגרה" ו-11 משחתות. שלוש משחתות נוספות הגנו על עורף הכוח בזמן ההסתערות לתוך המצר שבין חוף הצפוני של גוודלקנל לאיי פלורידה והאי סאבו.
מטוס סיור אמריקני איתר את תנועת הספינות היפניות ודיווח לפיקוד בעלות הברית. עם קבלת האזהרה הורה טרנר לספינות הקרב שלו להפליג לכיוון הכוח היפני ולמנוע את הגעתו לאי. בנוסף, הוא פקד על אוניות התובלה לעזוב את גוודלקנל בערב ב-12 בנובמבר, ומינה את קלאהן למפקד קבוצת הקרב.
קלאהן תכנן להיכנס לקרב שטח לילי עם היפנים באותו לילה. כוחו כלל את שתי הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"פורטלנד", את שלוש הסיירות הקלות "הלנה", "ג'ונו" ו"אטלנטה"ׂ, ושמונה משחתות.
עם התקרבן לגוודלקנל, יצאו חלק מהאוניות היפניות מהמבנה, וזאת בשל תנאי מזג אוויר קשים ופקודות מבלבלות של אבה. לעומתם התקדמו הכוחות האמריקנים בטור עורפי, עם משחתות בראש ובמאסף, והסיירות במרכזו. לחמש אוניות בכוח הייתה מערכת מכ"ם חדשנית, אך קלאהן הציב אף לא אחת מהן בראש הטור.
הקרב
בשעה 01:25 ב-13 בנובמבר הפליגו הכוחות היפניים בחושך מוחלט למצר צר שהפריד בין האי סאבו לגוודלקנל והתכוננו להפגיז את שדה הנדרסון. מספר ספינות אמריקניות זיהו במכ"ם את הספינות היפניות בשעה 01:24, אך המידע לא הגיע לקלאהן בזמן בגלל בעיות בתקשורת. מספר דקות לאחר מכן איתרו שני הצדדים זה את זה בעין, אך שני המפקדים היססו במתן הפקודות. אבה הופתע לנוכח הימצאות ספינות הקרב האמריקניות מולו, מכיוון שתותחי האוניות שלו היו חמושים בתחמושת להפגזת מתקני קרקע, ולא בתחמושת חודרת שריון המתאימה ללוחמה ימית. לאחר היסוס קל החליט אבה להמשיך. קלאהן ניסה לחצות את ה-T של היפנים, כפי שעשה סקוט בקרב כף אספרנס, אך בעיות בתקשורת ובמתן הפקודות ופיזור הכוח היפני שיבשו את התמרון, והספינות האמריקניות החלו לסטות ממבנה ההתקפה. שני הצדדים המשיכו להתקדם זה לעבר זה, והיו בטווח קרוב מאוד.
בשעה 01:48, האירו היאיי ואחת המשחתות באמצעות זרקוריהן הגדולים את הסיירת אטלנטה, שהייתה במרחק של 2.7 קילומטרים מהן, ומיד פתחו מספר ספינות משני הצדדים באש. קלאהן הורה לספינותיו לפתוח באש, ואלה שלא עשו כן עד אותו רגע עשו זאת כעת. בשל הקרבה בין הצדדים ובשל היעדר כל מבנה, החלו אוניות להלום זו בזו בתותחיהן מטווחים קרובים מאוד. היתרון היפני בלוחמת לילה בא לידי ביטוי בצורה ברורה מהלך הקרב.
לפחות שש ספינות אמריקניות, כולל המשחתות "לאפי", "או'באנון", והסיירות "אטלנטה", "סן פרנסיסקו", "פורטלנד" ו"הלנה", ירו על המשחתת אקאצוקי, שזרקוריה משכו אליה את האש. אקאצוקי התפוצצה וטבעה תוך מספר דקות, לא לפני ששיגרה טורפדו לעבר האטלנטה.
מכיוון שהפליגה בראש טור הסיירות, הייתה הסיירת אטלנטה מטרה עבור מספר ספינות יפניות שטיווחו אותו בתותחיהן ושיגרו לעברה טורפדו. הירי גרם לאטלנטה נזק כבד ופגיעת הטורפדו השמידה את יחידת ההנעה. היא נסחפה לתוך קו האש של סן פרנסיסקו, וספגה ממנה מספר פגזים שגרמו לה נזק כבד והרגו את סקוט ואת מרבית צוות הפיקוד. אטלנטה המשיכה להיסחף ללא שליטה, ונסחפה אל מחוץ לזירת קרב. המשחתת האמריקנית קושינג נקלעה גם היא לקו האש וספגה נזק כבד שגרם לה להיעצר במקום.
גם אוניית המערכה היפנית היאיי הפכה למטרה עבור ספינות אמריקניות רבות, וזאת בשל זרקוריה הדלוקים, גודלה ונתיב ההפלגה שלה, שהוביל אותה היישר אל לב כוח המשימה האמריקני. המשחתת "לאפי" נצמדה להיאיי עד כדי כך שאוניית המערכה לא יכלה לכוון את תותחיה נמוך מספיק בשביל לפגוע בה, אך לאפי יכלה לכוון את תותחיה לעבר הגשר של היאיי ולהפגיזו. נזק כבד נגרם למבנה העילי של האונייה ולגשר הפיקוד. אבה נפצע וראש המטה שלו נהרג. המשחתות "סטרט" ואו'באנון ירו גם הן מטחים מטווח קרוב לעבר המבנה העילי של היאיי, ולאחר מכן שיגרו מטח טורפדו ונסוגו.
במקום לירות במשחתות, ירתה היאיי על הסיירת סן פרנסיסקו, שחלפה על פניה במרחק של 2.3 ק"מ. אל היאיי הצטרפו קירישימה והמשחתות "אינזומה" ו"איקזוצ'י", וסן פרנסיסקו ספגה פגיעות רבות, שחלקן הרגו את קלאהן, את מפקד הסיירת ואת רוב צוות הפיקוד. למרות זאת, המטחים הראשונים של אוניות המערכה היפניות היו של פגזי רסס, ושריון הפלדה של הספינה ספג את מרבית הפיצוץ ומנע את טביעתה. על אף הנזק שספגה הצליחה סן פרנסיסקו להימלט מזירת הקרב. במהלך חילופי האש, הצליחה סן פרנסיסקו לשגר פגז אחד לעבר חדר ההיגוי של היאיי, ופגעה ביכולת ההיגוי שלה.
שתי משחתות אמריקניות טובעו. הנאגרה או המשחתות "טרוזוקי" ו"יוקיקאזה" התקדמו לעבר קושינג והפגיזו אותה עד שהשביתו את כל מערכותיה. צוותה נטש אותה, והמשחתת שקעה מספר שעות לאחר מכן. לאפי הצליחה להתרחק מהיאיי, אך נתקלה במשחתות "אסאגומו", "מורסמה", "סמידרה", ו"טרוזוקי", שהפגיזו אותה מטווח קצר, ופגעו בה עם טורפדו ששבר את השדרית שלה. מספר דקות לאחר מכן הציתו השריפות את מחסן התחמושת והמשחתת התפוצצה ושקעה.
יודצ'י ואמצוקזה תקפו עצמאית את חמש ספינות האחרונות במבנה האמריקני. שני טורפדו מאמצוקזה פגעו במשחתת "ברטון", והטביעו אותה יחד עם כל צוותה. לאחר מכן שיגרה אמצוקזה טורפדו נוסף לעבר הסיירת ג'ונו, פגעה בה והוציאה אותה מכלל פעולה. לאחר מכן הצליחה ג'ונו להפליג אל מחוץ לזירת הקרב.
המשחתת "מונסן" חמקה מהתנגשות בשרידי המשחתת ברטון, והמשיכה לחפש מטרות. המשחתות אסגומו, מורסמה וסמידרה, שבדיוק טיבעו את לאפי. איתרו אותה והחלו לירות לעברה עד שהוציאו אותה מכלל פעולה. הצוות נטש את הספינה, והיא שקעה מאוחר יותר.
אמצוקזה תקפה את סן פרנסיסקו אך לא הבחינה בסיירת הלנה, שסגרה את הטווח אליה ושיגרה לעברה מספר מטחים. אמצוקזה ספגה נזק כבד שהוציא אותה מכלל פעולה, והיא נסוגה בחסות מסך עשן.
"ארון וורד" וסטרט איתרו את יודצ'י וירו עליה בו-זמנית בתותחים וטורפדו, וגרמו לצוותה לנטוש אותה. סטרט המשיכה בדרכה ונפלה למארב של טרוזוקי, שהסבה לה נזק כבד שאילץ אותה לסגת מהקרב מזרחה.
ארון וורד נקלעה לחילופי אש עם קירישימה, והמשחתת ספגה נזק כבד, וכשניסתה לפרוש מהקרב, נזק למנועים אילץ אותה להיעצר במקום.
בשעה 02:26, לאחר 40 דקות של לחימה ברוטאלית בטווח קרוב, הורו אבה וקפטן גילברט הובר (המפקד הבכיר בשטח לאחר שסקוט וקלאהן נהרגו) על כוחותיהם לנתק מגע. בצד היפני ספגו אוניית מערכה אחת (קירישימה), סיירת קלה אחת (נגרה), וארבע משחתות (אסגומו, טרוזוקי, יוקיקזה וארוסמה) נזק קל בלבד ויכלו להמשיך בלחימה, ואילו המשחתות האחרות אינזומה, איקזוצ'י, מורסמה וסמידרה ספגו נזקים בינוניים אך יכלו לתרום ללחימה. לעומתן נותר בעלות הברית עם הסיירת הקלה הלנה והמשחתת "פלטשר", היחידות שהצליחו לחמוק מהקרב ללא פגע. אף על פי שהדבר לא היה ידוע לו, הדרך להפגזת שדה הנדרסון הייתה פתוחה בפני אבה, ובתוך כך דרכן של אוניות התובלה היפניות להנחתת הכוחות בגוודלקנל.
למרות זאת בחר אבה לבטל את המשימה ולעזוב את האזור. ישנן מספר השערות מדוע נטש אבה את הקרב. ראשית, התחמושת שהייתה מיועדת להפצצת שדה הנדרסון נורתה בקרב הימי. התחמושת חודרת השריון לא הייתה יעילה כנגד מתקני קרקע, ואם לא היו משמידים לחלוטין את שדה התעופה, היו אבה ואוניותיו חשופים למתקפות כוח אוויר קקטוס ביום המחרת. בנוסף סביר להניח שהפציעות שנגרמו לו, והעובדה שרבים מאנשי המטה שלו נהרגו או נפצעו במהלך הקרב השפיעה על שיקול דעתו. אבה אף לא ידע את מספר האוניות האמריקניות באזור, ובשל פיזור אוניותיו בשטח יידרש זמן רב להתארגנות מחדש ועריכת התקפה מחודשת. על כל פנים, אבה הורה על נסיגה צפונה.
תוצאות
בשעה 03:00 ב-13 בנובמבר, דחה אדמירל איסורוקו יממוטו את הנחתת התגבורות, והן חזרו כדי להמתין לפקודות נוספות. בשעות הבוקר צפו שלוש ספינות יפניות פגועות (היאיי, יודצ'י ואמצוקזה), ושלוש ספינות אמריקניות פגועות (פורטלנד, אטלנטה, וארון וורד) בסביבת האי סאבו. מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון תקפו את אמצוקזה, אך המשחתת הצליחה להימלט ולחזור לבסיסה. פורטלנד, שתותחיה עדיין היו פעילים למרות הנזק לספינה, טיבעה את יודצ'י הגוררת "בובולינק" שייטה במצר לאורך 13 בנובמבר, סייעה לספינות פגועות, וחילצה ניצולים מהמים.
מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר תקפו את היאיי מספר פעמים, ואליהם הצטרפו ממפציצי צלילה שהמריאו מנושאת המטוסים אנטרפרייז, ומפציצי B-17 מבצר מעופף של חיל האוויר האמריקני. אבה עבר למשחתת "יוקיקזה" בשעה 08:15, והורה לקירישימה לגרור את היאיי. הניסיון נכשל בגלל איום תקיפת צוללות, ולאחר שספגה נזק נוסף מתקיפות אוויריות, שקעה היאיי צפונית לאי סאבו, בערב 13 בנובמבר.
פורטלנד, סן פרנסיסקו, ארון וורד, סטרט ואו'באנון הצליחו לבסוף להגיע לנמל לתיקונים, אך הסיירת אטלנטה שקעה ליד גוודלקנל בשעה 20:00 ב-13 בנובמבר.
מאוחר יותר באותו היום ספגה הסיירת ג'ונו פגיעת טורפדו ששיגרה הצוללת היפנית "I-26", ושקעה. מעל מאה הניצולים נותרו באוקיינוס הפתוח במשך שמונה ימים עד שהגיע מטוס הצלה. בעת ההמתנה להצלה, מתו מרבית הניצולים מפציעות או מתקיפות כרישים.
בשל הבלבול ששרר בעת הקרב, האמינו האמריקנים שהצליחו להטביע שבע ספינות יפניות. הנחה שגויה זו, והנסיגה היפנית, גרמו לאמריקנים להאמין באותה עת שהם השיגו ניצחון משמעותי. רק לאחר המלחמה התברר שהאמריקנים ספגו בקרב זה תבוסה "טקטית" ניצחת.
אף על פי כן, רוב ההיסטוריונים נוטים להסכים שהחלטת אבה לסגת הפכה את ניצחונו הטקטי להפסד אסטרטגי. שדה הנדרסון נשאר פעיל ובו מטוסי תקיפה שמנעו מאוניות התובלה האיטיות מלהתקרב לגוודלקנל עם מטענם יקר הערך. בנוסף, היפנים החמיצו הזדמנות להשמיד את הכוח הימי של בעלות הברית באזור. אדמירל יממוטו שחרר את אבה מתפקידו, והורה לתת-אדמירל נובוטאקה קונדו לצאת ולהפגיז את שדה הנדרסון בליל 14 בנובמבר-15 בנובמבר עם קירישימה ואוניות חדשות.
סך כל האבדות האמריקניות בקרב היו 1,439 הרוגים, בהם חמישה אחים בני משפחה אחת - האחים סאליבן. ליפנים היו בין 550 ל-800 הרוגים.
פעולות אחרות, 13-14 בנובמבר
אף על פי שמאמצם להוביל תגבורת לגוודלקנל סוכל, לא ויתרו היפנים והמשיכו לנסות להשלים את המשימה, אף על פי שיום מאוחר ממה שתכננו במקור. בצהרי 13 בנובמבר יצאו אוניות התובלה פעם נוספת בדרכן לגוודלקנל. באותה עת יצא מבסיס הצי בלגונת טרוק כוח ימי בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שכלל את הסיירות הכבדות "צוקאי", "צ'ינוגוסה" ו"מאיה", את הסיירות הקלות "סוזויה" ו"טנריו", ושש משחתות, בדרכו להפגיז את שדה הנדרסון, ואוניית המערכה "קירישימה" הפליגה צפונה כדי לחבור אליו במשימת ההפגזה.
כוחו של מיקווה הצליח להתקרב לגוודלקנל ללא התנגדות משום שהכוחות הימיים האמריקנים נסוגו. סוזויה ומאיה הפגיזו את שדה הנדרסון בזמן ששאר הכוח סייר סביב סאבו בחיפוש אחר אוניות אויב.
ההפגזה נמשכה 35 דקות וגרמה לנזק למספר מטוסים ומתקנים, אך שדה התעופה המשיך לפעול. הכוח היפני סיים את ההפגזה בסביבות השעה 02:30 ב-14 בנובמבר והפליג צפונה, חזרה לרבאול.
כשעלה השחר, החלו מטוסים משדה הנדרסון, מאספיריטו סנטו, ומנושאת המטוסים אנטרפרייז, לתקוף את הכוחות היפנים. תחילה תקפו את ספינותיו של מיקווה שהתרחקו מגוודלקנל, ולאחר מכן תקפו את שיירת אוניות התובלה שהתקדמה אליו.
התקפות אוויריות נוספות על שיירת אוניות התובלה הביאו לטיבוע שש אוניות נוספות, ואילצו אונייה נוספת לשוב לאחור בשל הנזק הכבד שספגה. הניצולים מהספינות נאספו על ידי המשחתות המלוות, אך 450 חיילים נהרגו. ארבע אוניות התובלה שנותרו והמשחתות המלוות המשיכו לכיוון גוודלקנל עם רדת הלילה של 14 בנובמבר, אך עצרו מערבית לאי כדי להמתין סיום הקרב הימי שהתפתח.
כוח המשימה של קונדו נפגש באטול אונטונג ג'ווה בערב 13 בנובמבר, ואז שינה נתיב ההפלגה שלו כדי לתדלק מחוץ לטווח מפציצי שדה הנדרסון בבוקר 14 בנובמבר. הצוללת האמריקנית "טרוט" עקבה אחר קירישימה, אך לא הצליחה לתקוף אותה בזמן תדלוק. כוח המשימה המשיך דרומה, ומאוחר יותר לאחר צהרי היום תקפו אותו מפציצים אמריקנים. בזמן ההפצצה האווירית שיגרה הצוללת "פליינג פיש" מטח טורפדו שהחטיא את האוניות היפניות.
לפני הקרב
בליל 15-14 בנובמבר התקרב כוח המשימה של קונדו לגוודלקנל. כוח המשימה כלל את אוניית המערכה קירישימה, את הסיירות הכבדות "אטגו" ו"טקאו", הסיירות הקלות "נאגרה" ו"סנדאי", ותשע משחתות, חלקן ניצולות קרב הלילה הראשון, יומיים לפני כן.
בשלב זה נותר מפקד כוחות בעלות הברית בדרום מהאוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, עם מעט כלי שיט כשירים. כדי להגן על גוודלקנל ועל שדה הנדרסון, הוא הקים את "כוח משימה 64", שכלל את אוניות המערכה "וושינגטון" ו"דקוטה הדרומית" וארבע משחתות, ומסר את הפיקוד לאדמירל ויליס לי. כוח משימה זה היה מעשה טלאים, והאוניות שהרכיבו אותו היו מיחידות שונות ולא נהגו לפעול יחד בזמן מלחמה. הכוח האמריקני הגיע לחוף הצפוני של גוודלקנל עם ערב ה-14 בנובמבר והחל לסייר סביב האי סאבו. כוח המשימה הפליג בטור, עם ארבע משחתות מקדימה, ואוניית המערכה מאחוריהן. בשעה 22:55 ב-14 בנובמבר, החלו מכשירי המכ"ם בדקוטה הדרומית ובוושינגטון לאתר את הספינות היפניות ליד האי סאבו בטווח של כ-18,000 מטר.
הקרב
קונדו פיצל את כוחו למספר קבוצות: קבוצה אחת, שכללה את סנדאי והמשחתות "שיקינמי" ו"אורנמי ("C" במפה), הקיפה את סאבו מצדו המזרחי, והמשחתת "איאנמי" ("B" במפה) הקיפה את האי מכיוון דרום-מערב בניגוד לכיוון השעון הספינות היפניות איתרו את הכוח האמריקני בסביבות השעה 23:00, וקונדו הורה על קבוצת סנדאי, כולל נאגרה וארבע משחתות ("D" במפה), להפליג קדימה אל המצר. הספינות האמריקניות ("A" במפה) זיהו את קבוצת סנדאי במכ"ם אך לא זיהו את יתר הספינות היפניות. ב-23:17 פתחו שתי אוניות המערכה האמריקניות באש לעבר קבוצת סנדאי, אך לי פקד על הפסקת אש כחמש דקות לאחר מכן מכיוון שספינות היפניות נעלמו מצג המכ"ם. סנדאיי, אורנמי ושיקינמי לא נפגעו והצליחו לחמוק מאזור הסכנה.
ארבע המשחתות האמריקניות בראש הטור נתקלו באיאנמי ובנאגרה בשעה 23:22, והספינות היפניות פתחו באש תותחים ובירי וטורפדו. המשחתות "פרסטון" ו"וולקי" נפגעו וטבעו תוך 10 דקות, והמשחתת "בנהם" נפגעה בחרטומה מטורפדו ונסוגה (טבעה ביום למחרת). גם המשחתת "גווין" נפגעה ונטשה את הקרב. למרות זאת מילאו המשחתות האמריקניות את תפקידן כמסך הגנה לאוניות המערכה, וספגו את המכה הראשונית של האויב. בשעה 23:48 הורה לי על בנהם ועל גווין לסגת.
באותה עת הגיעה וושינגטון לאזור, ירתה על איאנמי והעלתה אותה באש. דקוטה הדרומית סבלה מבעיות במערכת החשמל שהותירה אותה ללא מכ"ם וללא מערכת בקרת אש, אך היא המשיכה להפליג בעקבות וושינגטון לעבר הצד המערבי של סאבו. בשעה 23:35 פנתה וושינגטון לשמאל כדי לעבור מדרומית לסאבו ולמשחתות האמריקניות הפגועות. דקוטה הדרומית פנתה ימינה כדי להימנע מפגיעה ב"בנהם" הבוערת, אך הדבר גרם לה להתבלט על רקע הלהבות ולהיחשף לפגיעה היפנית.
לאחר שקיבל את הדיווחים מהמשחתות שלו על טיבוע מספר כלי שיט אמריקנים, הורה קונדו לכוח ההפגזה להמשיך לגוודלקנל, מתוך אמונה שכוח ספינות הקרב האמריקני הוכנע. האוניות היפניות והאוניות האמריקניות התקדמו זו לעבר זו.
דקוטה הדרומית, שבשלב זה הייתה ללא מכ"ם או יכולת לירות בתותחיה הייתה למטרה הראשונה של כוח המשימה היפני. האוניות היפניות, וקירישימה בראשן, החלו להפגיז אותה ולשגר לעברה מטחי טורפדו. כל הטורפדו החטיאו את מטרתם, אך דקוטה הדרומית ספגה פגיעות פגזים רבות, ואבדות הצוות הגיעו ל-39 הרוגים ו-59 פצועים. הספינה נסוגה מהקרב בשעה 00:17 מבלי לידע את אדמירל לי.
הספינות היפניות המשיכו להתמקד בדקוטה הדרומית ולירות לעברה, בזמן שוושינגטון התקרבה למרחק ,8 קילומטרים. וושינגטון לא הצליחה לזהות את דקוטה הדרומית מבין הספינות שלפניה ולכן לא פתחה באש, אך כשירו היפנים על דקוטה הדרומית, התבהרה התמונה ווושינגטון פתחה באש מטווח קצר. קירישימה ספגה לפחות תשעה פגזים מהסוללה הראשית של וושינגטון, וכארבעים פגזים מהסוללות המשניות, שהעלו אותה באש. אוניית המערכה נפגעה מתחת לקו המים, וכן הגה הכיוון נפגע, דבר שגרם לה לשוט במעגלים לצד שמאל.
בשעה 00:25 פקד קונדו על כל ספינותיו הכשירות לשוב למבנה ולהשמיד כל ספינה אמריקנית שיאתרו. אולם הספינות היפניות עדיין לא ידעו היכן נמצאת וושינגטון, ושאר הספינות האמריקניות נסוגו בשלב זה מהקרב. וושינגטון הפליגה לכיוון צפון-מערב בניסיון למשוך את הכוח היפני הרחק מגוודלקנל ומדקוטה הדרומית. הספינות היפניות הבחינו בה ושיגרו מספר מטחי טורפדו, אך כולם החטיאו את מטרתם. קונדו הסיק שהדרך לגוודלקנל פנויה ושלח קדימה את אוניות התובלה, בעוד הוא מורה לכוח המשימה שלו לסגת מהאזור בשעה 01:04.
תוצאות
אורנמי טיבעה את איאנמי הפגועה בשעה 03:25, ה-15 בנובמבר, ושאר המשחתות אספו את הניצולים מאיאנמי ומקירישימה והפליגו חזרה צפונה. בחילופי האש נהרגו 242 מלחים אמריקנים ו-249 מלחים יפניים, והייתה זו אחת משתי הפעמים היחידות במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט שאוניות מערכה ירו זו על זו. הפעם השנייה ארעה במצר סוריגאו במהלך קרב מפרץ לייטה.
ארבע אוניות התובלה היפניות הגיעו לחוף טספרונגה בגוודלקנל בשעה 04:00 והחלו לפרוק חיילים וציוד, בעוד המשחתות המלוות עושות דרכן חזרה צפונה. בשעה 05:55, עם עלות השחר, תקפו את אוניות התובלה מטוסים משדה הנדרסון וסוללות הארטילריה של הנחתים, ומאוחר יותר, ירתה עליהן המשחתת מיד. התקפות אלו העלו באש את האוניות והשמידו את כל הציוד שהיה עליהן וטרם נפרק. רק 3,000-2,000 חיילים מהכוח שנשלח לגוודלקנל הצליחו להגיע לאי, ומרבית התחמושת והמזון שלהם הושמדה.
השלכות הקרב
כישלון הניסיון להביא לגוודלקנל כוחות ואספקה נוספים הותיר את היפנים ללא האמצעים שנדרשו כדי לערוך מתקפה נוספת על שדה הנדרסון, ולאחר מכן העביר הצי הקיסרי לאי רק אספקה מועטה ויחידות בודדות. השליטה האווירית של כוח אוויר קקטוס ונושאות המטוסים אמריקנים שעגנו בסמוך לגוודלקנל אילצו את היפנים להמשיך לערוך גיחות טוקיו אקספרס, אך כמות החיילים והציוד שיכלו להעביר הייתה מוגבלת ביותר. לפיכך, הציע פיקוד הצי הקיסרי היפני לנטוש את גוודלקנל ב-12 בדצמבר, ולאחר התנגדות ראשונית השתכנע גם פיקוד הצבא הקיסרי, ובאישורו של הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר התקבלה ההחלטה לפנות את כל הכוחות היפנים מהאי, ולהקים קו הגנה חדש במעלה איי שלמה.
לפיכך היה הקרב הימי על גוודלקנל הניסיון הרציני האחרון של היפנים להביא תגבורות לגוודלקנל במטרה לכבוש אותו מידי בעלות הברית. בניגוד לזאת, לאחר הקרב החלו בעלות הברית לשלוח שיירות אספקה ותגבורת ללא הפרעה, ועד סוף דצמבר נחתו באי שתי דיוויזיות חדשות. אי יכולתם להוציא את שדה הנדרסון מכלל פעולה חרצה את דין המאמץ היפני להילחם בכיבוש של בעלות הברית בגוודלקנל. היפנים נותרו באי עד ה-9 בפברואר 1943, אז הסתיים מבצע הפינוי של כל החיילים הנותרים באי במסגרת מבצע קה. בעלות הברית נבנו מניצחונן בגוודלקנל והמשיכו לכיבוש כל שרשרת איי שלמה, תוך בידוד וניטרול הבסיס היפני העיקרי ברבאול. לאחר מכן המשיכו בעלות הברית להילחם במעלה האוקיינוס השקט ומזרח אסיה, עד כניעת יפן באוגוסט 1945.
ההיסטוריון אריק אם. המל סיכם את האירועים המשמעותיים בקרב הימי על גוודלקנל בצורה הזו:
כולם כולם
כולם כולם הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק בהשתתפות הזמר הישראלי־קפריסאי טריפונס. את השיר הוציאה לאור בשנת 1986 חברת התקליטים NMC כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
על השיר
את השיר כתב, הלחין והפיק אולארצ'יק לכבוד סיבוב ההופעות של טריפונס בישראל בחודש מרץ 1988. יחד עם "סקפאו מקוס" ו"סימבוניה" נמנה "כולם כולם" עם השירים החדשים שהופקו לכבוד כך. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-1 באפריל 1986. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-22. ב-6 במאי עלה למקום השביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-3 ביוני יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך שישה שבועות רצופים.
How Would You Feel (Paean)
(How Would You Feel (Paean (בעברית: איך את היית מרגישה? [שיר תהילה]; ידוע גם כ-) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר-יוצר הבריטי אד שירן. הוא פורסם ב-17 בפברואר 2017 כסינגל השיווקי הראשון מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, ÷ (2017). השיר דורג במקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, על אף שהוא לא סינגל רשמי. השיר גם הגיע לעשירייה הפותחת בשש מדינות אחרות.
רקע ופרסום
שירן הודה כי "(How Would You Feel (Paean" כמעט ולא נכנס לאלבום כי הוא שכח מקיומו. בריאיון ב-"באוויר עם ריאן סיקרסט", אמר שירן, "סיימתי את האלבום, עברתי על ההערות ואז אמרתי לחברה שלי, 'מה השיר האהוב עלייך באלבום?' היא אמרה, 'אתה שוכח שהוא קיים, והוא נמצא באימייל שלי כי אני היחידה ששלחת לה אותו'. אז היא בחרה בו לפני כשנה וחצי ובסופו של דבר הקלטתי אותו".
שירן פרסם את השיר לכבוד יום הולדתו ה-26, על אף שהתעקש שלא יפורסם כסינגל רשמי. סולו הגיטרה נוגן על ידי ג'ון מאייר.
מיקומי שיא
אף על פי שהשיר הוא סינגל שיווקי בלבד, הוא זכה להצלחה רבה במצעדים (ובאירופה בפרט), יחסית לשיר שלא פורסם כסינגל רשמי.
פלטאיה
פלטאיה (ביוונית: Πλαταιές) הייתה עיר עתיקה ביוון. העיר שכנה בדרום בויאוטיה על הגבול בין אטיקה לתבאי.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה המוקדמת שלה. בשנת 519 לפנה"ס, החלו מנהיגי העיר לחשוש מפני כוחה העולה של העיר תבאי, ועל כן פנו אל מלך ספרטה קלאומנס הראשון, בבקשה לכרות ברית עמו. קלאומנס שלא שש להסתבך עם תבאי, הציע לפלטאים בתחכום פוליטי רב, לנסות לכרות ברית עם אתונה. הפלטאים קיבלו את ההצעה בהתלהבות והזיזו את אבני הגבול שלהם מהגבול האטי לגבול הבויאוטי, העיר היוותה מאז נקודת מחלוקת בין אתונה לתבאי.
הפלטאים היו נאמנים מאוד לאתונאים, לפני קרב מרתון כאשר כל בעלות בריתה של אתונה נטשו אותה, שלחה פלטאיה 1,000 לוחמים בפיקודו של ארימנסטוס. הפלטאים לחמו במהלך הקרב באגף השמאלי, האתונאים גמלו להם בכך שהרשו להם להשתתף בחגיגות הניצחון, שכללו משתאות קורבנות לאלים ומשחקים, שהיו לרוב מוגבלים לאתונאים בלבד. בשנת 479 לפנה"ס, נערך בעיר קרב ההכרעה בין המצביא הספרטני פאוסניאס לבין המצביא הפרסי מרדוניוס. הקרב הסתיים בניצחון יווני מכריע, וסילק למעשה באופן סופי את האיום הפרסי על יוון. כאות תודה קידשו נציגי הערים היווניות את פלטאיה, והתחייבו לא לפגוע בה.
ההבטחה לא קוימה, ובשנת 431 לפנה"ס, בתחילת המלחמה הפלופונסית, הטילה תבאי מצור על פלטאיה. אתונה ניסתה להגיש סיוע לעיר, אולם ללא הועיל. בקיץ של השנה הבאה, לאחר שאזל המזון, נכנע חיל המצב בעיר. האזרחים נמלטו לאתונה, והתבאים החריבו את העיר. בשנת 387 לפנה"ס, שוקמה העיר מחדש. אולם נכבשה שוב בידי תבאי בשנת 372 לפנה"ס. האזרחים נמלטו שוב לאתונה, ונותרו שם עד אחרי קרב כירונאה. לאחר הקרב, שוקמה העיר שוב, אולם הפסיקה למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה היוונית, ונגררה לרוב אחר שכנותיה.
מבחן הסקר
מבחן הסֶקֶר הוא שמו של מבחן ידע כללי שנערך לכל תלמידי כיתות ח' בישראל החל משנת 1955 ועד 1972 תחת הנהגתו של שר החינוך דאז זלמן ארן. המבחן עצמו היה חלק מתוך "סקר רמה כללית", שהנהיג משרד החינוך, אשר כלל גם את ציוני התלמיד באותה השנה. מטרות מבחן הסקר הייתה לייעד את התלמידים בין חינוך בבית ספר עיוני (גימנסיה) לחינוך בבית ספר מקצועי. חלוקה זו בין חינוך עיוני למקצועי חרצה את גורלם של מאות אלפי תלמידים בישראל והסלילה חלקם למקצועות מסוימים שהם או הוריהם לא בהכרח רצו בהם. החלוקה בין בתי הספר השונים יצרה פער גדול בין התלמידים. בעוד תלמיד שסיים בהצלחה תיכון בבית ספר עיוני זכה לתעודת בגרות, תלמיד אשר סיים בהצלחה בית ספר תחת החינוך המקצועי לא זכה לתעודת בגרות ולא לתעודה מקצועית מוכרת. תלמיד שרצה לקבל תעודה מקצועית היה צריך לגשת למבחן של משרד העבודה ולא משרד החינוך. רק מיעוט קטן של תלמידים ניגש לבחינות אלו.
בשנים בהן הונהג מבחן הסקר נבנו מאות כיתות ז', ח' "קדם מקצועיות" בעיקר בשכונות מצוקה ועיירות הפיתוח. החינוך הקדם מקצועי הכשיר במסגרת של 12 שעות שבועיות במקום למידה של מקצועות עיוניים. דבר זה השפיע על הישגי התלמידים בכיתות אלה במבחני הסקר.
מדיניות הרחבת המגמות המקצועיות שקידם משרד החינוך בהנהגתו של ארן הוליכו את הלומדים במקצועות אלו למבוי סתום מבחינה חברתית. מבחני הסקר ובניית עשרות בתי ספר מקיפים (בתי ספר מקצועיים) הולידה בעיקר תוצאה אחת, ניתוב רוב בני עדות המזרח (כמחצית הלומדים בערך) לחינוך מקצועי. הכוונה לחינוך מקצועי מנעה מרבים מהתלמידים להכשיר עצמם למקצועות מודרניים יותר ולחינוך גבוה יותר. במהלך זה הגביר משרד החינוך את הפערים החברתיים במדינת ישראל.
ב-1972 בוטל הסקר ונוסו מערכות הערכה ומדידה אחרות, כמו "המשוב". כיום משתמש משרד החינוך בבחינות המיצ"ב שמתפרסות לאורך כל תקופת הלימודים בבית הספר היסודי.
הנס פון פונק
גנרל הנס פון פונק (בגרמנית: Hans von Funck; 23 בדצמבר 1891 – 14 בפברואר 1979), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון פונק נולד ב-23 בדצמבר 1891 באאכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון פונק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-2 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נפצע כמה פעמים. ב-18 ביוני 1915 הועלה פון פונק לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לרגימנט הפרשים במילואים ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון פונק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון פונק למפקד פלוגה 11 ברגימנט הפרשים ה-1 (הפרוסי), וב-1 ביולי 1933 מונה לשלישו של מפקד הצבא. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בנובמבר 1936 מונה פון פונק לנספח צבאי בשגרירות הגרמנית בספרד, ובתפקידו זה סייע רבות לכוחות הלאומנים בראשות פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. ב-1 בדצמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 מונה גם לנספח צבאי גרמני בפורטוגל.
מלחמת העולם השנייה
ב-15 באוקטובר 1939 מונה פון פונק למפקד רגימנט הפאנצר ה-5, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-24. ב-13 בנובמבר 1940 מונה פון פונק למפקד חטיבת הפאנצר ה-3, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-5 בלוב. ב-15 בפברואר 1941 מונה פון פונק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-15 ביולי 1941 קיבל פון פונק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. בינואר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה התשיעית כחלק מהקורפוסים ה-56, ה-41, וה-27 לסירוגין. ביוני נשלחה הדיוויזיה לצרפת לצורך מנוחה והתארגנות, והוכפפה לקורפוס ה-80, שהיה חלק מהארמייה השביעית, ולאחר מכן חלק מהארמייה הראשונה. ב-1 בספטמבר 1942 הועלה פון פונק לדרגת גנרל לוטננט, ובינואר 1943 לחמה הדיוויזיה בקרבות סביב סטלינגרד, בתחילה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת פלגת הארמייה הולידט, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה פרטר-פיקו. בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הראשונה, ופעלה לסירוגין כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-3 וה-40, וב-14 במרץ קיבל פון פונק את עיטור הצלב הגרמני בזהב. באפריל הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה קמפף, כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3, ולחמה עימה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. ב-17 באוגוסט 1943 פרש פון פונק מתפקידו, וב-22 באוגוסט קיבל על פעולותיו בקרב קורסק תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר המלחמה
פון פונק שוחרר מהשבי רק בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פון פונק בעיר פירזן, עד למותו ב-14 בפברואר 1979, והוא בן 87 שנים.
עבירה לשמה
עֲבֵרָה לִשְׁמָהּ הוא מונח תלמודי, הקובע שעבירה שנעשתה ממניעים ולמטרה טובה, חשובה יותר ממצווה שנעשתה מתוך מניעים זרים. בתלמוד נאמר על כך "גדולה עבירה לשמה ממצווה שלא לשמה".
רקע
כל מעשה אנושי מורכב מגוף המעשה ומכוונת האדם בעשייתו, שמשניהם ביחד נגזרת איכותו המוסרית של המעשה. המעשה והכוונה בכל אחד מהם, יכול להיות מסווג על סולם הערכים שבין טוב לרע. לכוונתו של האדם ישנה השפעה מכרעת על איכותו של המעשה. כך למשל יש הבדל מהותי בין רצח בכוונה תחילה, לבין הריגה בשוגג ולבין הריגה ללא דעת (למשל במצב של שכרות ושינה), אף שבכולן התוצאה זהה וניטלו חייו של אדם. עבירה לשמה היא מעשה שנחשב לרע ובכוונה טובה שמניעה את המעשה, והוא נע בין הגישה של "המטרה מקדשת את האמצעים" לבין הגישה של "הדרך לגיהנום, רצופה בכוונות טובות". למעשה כלל זה מדגיש באופן בולט את עניין הכוונה והצמידות לרוח החוק מאשר הצמידות ללשון החוק. הגישה ההופכית ל"עבירה לשמה" היא "נבל ברשות התורה" – אדם המקיים את חוקי התורה מתוך סתירה גמורה לרוחה של התורה. גישה נוספת שנשללת היא קיום החוק התורני תוך כדי התעלמות מרוחו וכוונתו של המחוקק, שמכונה בתנ"ך "מצוות אנשים מלומדה".
כלל זה נחשב למהפכני, מפני שהגישה הרווחת ביהדות המסורתית קובעת כי ההגדרה של עבירה ומצווה מהותית לפעולה, ואילו הכוונה רק נלווית לה. ביהדות קיימת קשת רחבה של דעות לגבי תפיסה זו, החל מתפיסות שמכירות בלגיטימיות שלה, דרך סיוגה למצבים או אנשים מיוחדים, ועד שלילה החלטית וגורפת. למרות השימוש הקיצוני שעשו תנועות השבתאים והפרנקיסטים במושג זה, תנועת החסידות אימצה כלל זה כדרך הנחיה כללית, בהדגישה את כוונת הלב ועשייה לשם שמים כחשובה ומהותית יותר מהקפדה פורמלית ומדוקדקת של המצוות.
מקור
אמרה זו נמצאת בתלמוד הבבלי בשני מקומות משמו של רב נחמן בר יצחק. האמורא רב מסייג מעט אמירה זו, וטוען שעבירה לשמה לא גדולה ממצווה שלא לשמה, אלא שקולה לה. התלמוד מציין מספר אירועים תנ"כים, כולם יזומים בידי נשים, וכולם בהקשר מיני, כדי לאשש תפיסה זו: מעשה תמר, מעשה בנותיו של לוט ומעשה יעל אשת חבר הקיני.
על פי המסופר במקרא, לאחר שתמר נותרה אלמנה פעמיים משני בניו הגדולים של יהודה, ויהודה חמיה התמהמה לתת לשלה, בנו השלישי, לייבם אותה, כנהוג באותה תקופה, התחפשה תמר לזונה, ושכבה עם יהודה כדי להרות. יהודה אף הצדיק את מעשיה ואמר "צדקה ממני". בתלמוד מבחינים בין מעשה זמרי בן סלוא לבין מעשה תמר – שאף ששניהם חטאו חטא מיני, מתמר יצאו מלכים ונביאים ואילו זמרי הביא תקלה לישראל ונהרגו בעטיו רבבות – בכך שההבדל בין שניהם היה הכוונה, שתמר התכוונה לשם מצווה - להעמיד צאצאים מיהודה - ואילו זמרי התכוון למלא את תאוותו בלבד.
עוד שם בתלמוד מאוזכר בעניין "עבירה לשמה" מעשה בנות לוט ששכבו עם אביהן לאחר ששיכרו אותו, לאחר שחשבו שהעולם כולו נכחד, כדי להמשיך ממנו את קיום העולם, אף שהיה בדבר גילוי עריות ברור:. לפרשנות חז"ל מקרה תנ"כי נוסף שנכלל ב"עבירה לשמה" הוא סיפורה של יעל אשת חבר הקיני, שהייתה אשת איש, ושכבה בעת המלחמה עם סיסרא מצביא צבא האויב, כדי לגרום למותו ולהביא להצלת ישראל. בעקבות שהיא משובחת בשירת דבורה "תבורך מנשים, יעל אשת חבר הקני, מנשים באהל תבורך", חז"ל מפליגים בשבחה, ומפרשים שהיא מבורכת מאימהות האומה: שרה, רבקה, רחל ולאה.
ניתן לראות שבעשייה של עבירה לשמה ישנה הליכה על סף תהום. בשניים מהמקרים שהתלמוד מציין כאבות טיפוס לכלל, מדובר בנשים שסיכנו את עצמן בעשותן את העבירה: אצל תמר סופר כי היא הייתה כפסע מן המוות, וניצלה רק ברגע האחרון; יעל הייתה בסכנת נפשות, משום שסיסרא היה עלול לתופסה.
מקור נוסף לעניין קיים במסכת ברכות. על דרשת בר קפרא:, האמורא רבא מחדד "אפילו לדבר עבירה". כלומר, אפילו במקרה שהאדם עושה עבירה, עליו להתכוון לעשות זאת למען שם שמים ודעת בוראו. הרמב"ם שמקבל אמרה זו, מסייג אותה מעט ומפרש "לדבר עבירה - אף על פי שיש בו דבר עבירה מצד מה.".
למעשה, בתורה עצמה, לפרשנות חז"ל, קיים מושג זה של עשיית עבירה לשם קיום מצווה, והוא מחיקת השם (דבר שיש בו איסור מפורש מדאורייתא: בפרשת סוטה, כדי להטיל שלום בין איש לאשתו.
דוגמאות של עבירה לשמה במקרא
במקרא מובאים דוגמאות של עבירות לשמה, בהקשרים שונים ובדרגות חומרה שונות:
תפיסות שונות והגבלות וסייגים
בהקשר לתפיסה זו קיימים ביהדות קצוות מנוגדים. כאלו שהדגישו את עליונות כוונת האדם ובכללה עבירה לשמה לעומת כאלו שהדגישו את עליונות הדרכת התורה ומעשה המצוות ושללו לחלוטין עבירה לשמה.
בקצה אחד ניצבים רבי יצחק עראמה ("עקידת יצחק") ורבי יוסף אלבו ("ספר העיקרים"), המציינים את עליונות הכוונה. על פי עראמה – "התכלית העליון שבתכליות: "וכל מעשייך יהיו לשם שמים" (אבות ב)... עד שהוא קובע כי "משפט כל מעשה אשר יעשה האדם אותו ותוארו לא יוקח – כי אם מהתכלית אשר אליו יכוון בו." ואף כי כוונה טהורה תגרום לפעולות המוחזקות לפחיתויות להפוך להיות מעלות. בדומה לו קובע אלבו כי "כלל הדברים הוא, כי כל פעולה שיעשה העושה אותה לשם שמים – זוכה בה לחיי העולם הבא, ואף אם הפועל ההוא, יחשב בו שהוא רע".
בקצה השני עומדים הגר"א ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין, המציינים את עליונות מעשה המצווה על כוונת האדם, וסוברים שאין להתחכם כנגד הדרכת התורה ומעשי המצוות. ובהתאם קובע רבי חיים מוולוז'ין כי "שאסור לנו לשנות ח"ו משום אחת מהנה ממצות ה', אף אם תהיה הכוונה לשם שמים, ואף אם ישיג האדם שאם יקיים מצותו המוטלת עליו, יוכל למיפק מיניה חורבא [=לצאת מזה חורבן] באיזה עניין", ולמעשה מתיר מציאות של עבירה לשמה רק כאשר נביא מקבל משמים הוראה מפורשת כזאת – אפשרות תאורטית שלא קיימת כלל בתקופתנו.
עם זאת, נראה כי רוב חכמי ישראל שעסקו בנושא זה היו במקום מסוים שבין שני הקצוות הללו, ונתנו מקום מסוים לעבירה לשמה, אף שסברו כי לא ניתן להפוך דבר זה לנורמה ולשגרה, וכי הדבר עלול ליצור אנרכיה ואנדרלמוסיה בנורמות החברתיות ובקיום מצוות, אלא שישנם מצבים חורגים או יוצאים מגדר הרגיל, שבהם הדבר מותר על פי הדוגמאות שהובאו לעיל מבנות לוט, תמר ויעל. בהקשר לכלל זה מטילים חכמי ההלכה הגבלות וסייגים שונים.
בעלי התוספות והמהרי"ק קובעים לפי התקדים של מעשה יעל ואסתר, כי מותר לעבור עבירה כדי להציל את כלל ישראל. בדומה להם, לדעת הראי"ה קוק עבירה לשמה הוא סעיף מתקנת "מגדר מילתא" (=לסייג את הדבר. תקנה לסייג דבר בדור) ו"הוראת שעה", על פי בית דין או נביא, שהרי יש בסמכותם לשנות הלכה באופן קבוע או זמני. ורק כאשר לאדם ברור ללא כל צל ספק, כי מטרת העבירה מקובלת על בית דין, כמו הצלת כלל ישראל, הוא יכול לעשות כן, גם מבלי להתייעץ איתם. עוד הוא קובע כי עבירה לשמה יכולה להתקיים בכל העבירות, אפילו גילוי עריות ושפיכות דמים, אבל לא בעבודה זרה. הגבלה חזקה יותר מטיל רבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), הקובע כי עבירה לשמה מותרת לבעל רוח קודש בלבד.
לעומתם, הנצי"ב מוולוז'ין מרחיב עבירה לשמה לדברים נוספים, בשל גישתו כי העולם מעורב מרע וטוב, ולעיתים יש להשתמש ברע שבדרך כלל ממית, כשם שמשתמשים בסם ממית לריפוי אדם. עם זאת, הוא סובר שצריך להיות שיקול ושקלול זהיר ומדויק שלוקח בחשבון את כל הנסיבות והתוצאות בעניין, והוא קובע שלושה תנאים כדי לקיים עבירה לשמה: 1. שהאדם לא ייהנה מהעבירה (כי אם הוא נהנה הוא יענש על העבירה על אף ההיתר), 2. שהוא יהיה "מושקע בדעת תורה" כי אם לא הוא יכול להכשל בהחלטתו לבצע עבירה שבאמת המקרה לא מצדיק, 3. שהוא לא יחפש עבירה לשמה אלא רק אם הקרה בא לידו ואין ברירה אחרת אלא לבצע עבירה לשם מצווה. גישה דומה שעבירה לשמה קיימת בכל תחומי החיים קיימת גם אצל רבי ישראל ליפשיץ (בעל תפארת ישראל למשנה), הכותב כי דבר זה אינו שווה לכל נפש, אלא רק לאדם גדול שיודע לשקול את השפעת העבירה לעומת המצווה, והוא אף מציין פרדוקס בהפיכת הכלל לשגרה, שאם לא נאמר כן, אפשר להגיע מתפיסה זו לגנבה ורמאות לצורך נתינת צדקה, דבר שקשה להעלות על הדעת.
במסגרת רחבה וכללית יותר, הרב ארי יצחק שביט עומד על כך שאפשר לראות בדבריו של הראי"ה קוק על תהליך הגאולה שנעשה בידי חילונים, במאמר הדור ובמקומות נוספים פירוש חדשני למושג של עבירה לשמה. והוא מציין כי "קיימת תופעה, שבגלל מגבלות הלכתיות או השמרנות הכללית הנחוצה בציבור הדתי, השינוי המיוחל מופעל בעזרת שליחים פורצים ופרוצים".
חשיבות הכוונה ומעלתה
לעיתים הובאה תפיסה זו כדי לחדד את האבחנה שבין גוף המעשה לכוונה שטמונה בו. בדרך זו להדגיש את התפיסה של חשיבות הכוונה הראויה במעשה המצווה, עד שיש הסוברים כי בלעדי הכוונה המצווה ריקה מתוכן, כמו שכותב רבי יוסף אלבו (בספר העיקרים) שאף מצטט את חז"ל שמי שאכל פסח לשם אכילה גסה עליו הכתוב אומר "ופושעים יכשלו בם".
בהמשך לקו זה, המלבי"ם עושה שימוש בעבירה לשמה להדגיש את נושא טוהר המצפון והלב הטוב. בהסברו לפסוק במשלי "מכל משמר נצור לבך", על בסיס הפסוק "הֵיטִיבָה ה' לַטּוֹבִים וְלִישָׁרִים בְּלִבּוֹתָם" (תהילים קכ"ה ד') הוא סובר כי עיקר תיקונו של האדם הוא התיקון הפנימי, ולכן העיקר שהאדם יהיה ישר בלבו ובמצפונו, שהלב יהיה משומר מרע, והמעשה החיצוני אף שנראה מעוקל איננו רע, כי רחמנא ליבא בעי (=ה' רוצה את הלב).
ובדומה לכך גם סובר היעב"ץ בפירושו למסכת אבות, על כל מחלוקת שהיא לשם שמים - שסופה להתקיים, כותב כי שמי שמתכוון ללמוד לשם שמים, גם אם טעה, יחשב לו כאילו הגיע אל חקר האמת.
המהר"ל מפראג סובר שמי שעשה עבירה לשמה באמת, זוהי סיבה טובה לקולת עונשו, בהתייחסו לחטא עץ הדעת הוא סובר, כי אם חוה הייתה חוטאת בחטא זה בעיקר כדי להשכיל ולהחכים, ולא מפני שנתאוותה לדבר, היה החטא בגדר של עבירה לשמה, ועונשה לא היה גדול כל כך.
הרשב"ץ קובע שגם אדם חוטא יש לו לכוון לשם שמים, וכדוגמה הוא מביא את סיפור הגנב המתפלל לה' שיצליח בפריצה שלו, ואת השבועה שנשבע שאול בשם ה' כאשר ביקר אצל בעלת האוב בעין דור, שמדומה במדרש תנחומא לאישה נואפת שנשבעת בחיי בעלה.
מושגים קרובים
כלל זה שונה מהכלל של פיקוח נפש שדוחה שבת שמופיע במשנה. בעת פיקוח נפש העבירה נדחית ואיננה קיימת, שכן השבת נדחית בפני קיום הנפש כמו גם שאר מצוות, למעט שלש עבירות מיוחדות שיש בהן דין ייהרג ואל יעבור. במצב של עבירה לשמה, העבירה ממשיכה להיות קיימת ויש לה תוצאות. למשל במקרה של אשת איש שתקיים יחסים אסורים תאסר על בעלה, אף שעשתה דבר חשוב כמו הצלת עם ישראל כבמעשה אסתר ויעל. הבדל נוסף שקיים ביניהם הוא שבפיקוח נפש, גם אם מעורב שם שיקול זר, שבת תדחה מכל מקום, ואין כאן עבירה כלל, בגלל ההיתר הכללי הקיים בדבר, לעומת זאת בעבירה לשמה, חייבת להיות כוונה לשם שמים, ואם מעורב שיקול זר, נשארת רק עבירה.