cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וייקס
וייקס (בספרדית: Vieques) הוא שמם של אי ורשות מקומית הנמצאת עליו המהווים חלק מפוארטו ריקו. האי נמצא במרחק של 13 קילומטרים מזרחית לאי המרכזי פוארטו ריקו, אורכו 34 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים. היישוב באי מרוכז בשני חלקים- העיירות איסבל סגונדה, המהווה את המרכז השלטוני ונמצאת בצפון האי, ואספרנסה, הנמצאת בדרום האי. באי גרים בסביבות 10,000 תושבים.
היסטוריה
גילוי האי מיוחס לכריסטופר קולומבוס, אשר הגיע לפוארטו ריקו ב-1493. הספרדים השתלטו על האי זמן קצר לאחר מכן. בתחילת המאה ה-16 ריכוז של בני טאינו באי התמרד נגד השלטון האירופאי, אך הספרדים דיכאו את ההתמרדות והניצולים מקרב בני הטאינו שועבדו.
עם זאת, הספרדים לא באמת יישבו את האי והוא נותר במשך 300 שנים חסר פיקוח ושלטון. בקרבות בין המעצמות האירופיות באזור במאות ה-17 וה-18, הספרדים הדפו ניסיונות של צרפת, בריטניה ודנמרק להתיישב באי. היה אפילו ניסיון להפוך את האי למושבה סקוטית ב-1698, אך הם לא הצליחו לאכוף את ריבונותם שם.
בתחילת המאה ה-19 הספרדים החלו בניסיונות ליישב את האי ולאבטח אותו. ב-1832 החלו הניסיונות להפוך אותו לראוי ליישוב והוא סופח רשמית לפוארטו ריקו ב-1854. במחצית השנייה של המאה ה-19 אלפי מהגרים שחורים מאיים שונים באזור, בהם סנט תומאס, סנט קיטס, נוויס וסנט קרואה, באו לווייקס כדי לעבוד במטעי סוכר. חלקם באו כעבדים וחלקם כמהגרים עצמאיים. מאז הם מהווים חלק חשוב בחברה בווייקס.
לאחר תבוסת ספרד ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד וייקס ושאר פוארטו ריקו הועברו לשלטון ארצות הברית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, תעשיית גידול הסוכר, עליה התבססה כלכלת וייקס, החלה להידרדר בגלל נפילת מחירי הסוכר וחוסר-שקט תעשייתי. רבים מתושבי האי הוכרחו לעבור לפוארטו ריקו עצמה או לסנט קרואה כדי למצוא עבודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צי ארצות הברית רכש שני שלישים מהאי במטרה להרחיב את הבסיס הימי בפוארטו ריקו עצמה, שמטרתו הייתה לספק חוף מבטחים לספינות הבריטיות מפני הצוללות של גרמניה הנאצית. רבים מהתושבים בחלקים באי שנרכשו גורשו. למרות שלבסוף המטרה לא הוצאה לפועל, האי המשיך לשמש את הצי לאימונים צבאיים וכמטווח לפצצות וטילים.
תושבי האי מחו על כך וכעבור 60 שנים בערך, ב-2003 נסגר המטווח ורובו הפך למקלט לאומי לחיות בר. כעבור שנה נסגר גם הבסיס בפוארטו ריקו עצמה.
כלכלה
כלכלת האי התבססה בעיקר על גידול סוכר, אך הוא הצטמצם בעשורים הראשונים של המאה ה-20 וקרס סופית בשנות הארבעים לאחר שצי ארצות הברית קנה את שטחי רוב המטעים. האפשרויות המעטות שנותרו לפרנסה לאחר מכן היו חקלאות ודייג. משנות ה-70 ג'נרל אלקטריק העסיקה מאות עובדים המפעל שלה. האבטלה עדיין הייתה נרחבת ובמפקד בשנת אלפיים המשכורת החציונית באי עמדה על פחות מרבע מזו בכלל ארצות הברית.
לאחר סגירת בסיס הצי ב-2003 החלו עבודות לשיקום החקלאות באי, ניקוי האזורים המזוהמים ממטווח הפצצות, וניסיון לפתח את האי כיעד תיירותי.
תחבורה
נמל התעופה אנטוניו ריברה רודריגס משרת את האי ומציע טיסות ליעדים בפוארטו ריקו עצמה, בהם בירת פוארטו ריקו סן חואן.
בנוסף, יש מעבורת ששטה מספר פעמים ביום בין האי לעיר פחרדו.
בולי מדינת ישראל - שנת 1956
בשנת 1956 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 17 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 6070 פרוטות.
מידע על היקף מכירות
השירות הבולאי החל לפרסם את נתוני המכירה של הבולים שהונפקו מאז חודש אפריל 1956, והמשיך לעשות זאת עד ההנפקות של חודש אפריל 2003.
שיטת הדפוס
בשנת 1956 התחזקה המגמה של הדפסת בולים איכותיים בשיטת "שקע" במכונת הדפוס החדישה שהוכנסה לשימוש שלוש שנים קודם לכן במדפיס הממשלתי. שלוש מסדרות הבולים הודפסו בשיטה זו (בולי שבטי ישראל, בול איינשטיין, ובול הטכניון) וכן אחד מבולי מועדים לשמחה. יתר בולי מדינת ישראל שהונפקו בשנת 1956 הודפסו בשיטת פוטוליטו.
המעצבים
כל הבולים של שנת 1956 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות.
בולים מן המניין
בשנת 1956 לא הונפקו בישראל בולים מן המניין בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי סדרת שבטי ישראל שהונפקו לראשונה בשנת 1955, תוך שהוא מוסיף לה בשני מועדים שונים מספר ערכים נקובים חדשים. הבולים עוצבו בידי ג'ורג' המורי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:.
עקב העלאת תעריפי הדואר הודפס מחדש בול שבט יששכר (120 פרוטות), והפעם על נייר ללא סימן מים. השירות הבולאי עורר תרעומת בקרב אספני הבולים כיוון שלא הודיע על ביצוע ההדפסה הנוספת.
בולי דואר אוויר
בשנת 1956 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת נוף הארץ שהונפקו לראשונה בשנת 1953, תוך שהוא מוסיף לה, בשני מועדים שונים במהלך השנה, שני ערכים נקובים חדשים. הבולים עוצבו בידי ג'ורג' המורי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
בולי דמי דואר
בשנת 1956 לא הונפקו בישראל בולי דמי דואר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי דמי דואר מן הסדרה השנייה שהונפקו בשנת 1952.
יום העצמאות
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
הבולים עוצבו בידי מרים קרולי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הטכניון
הבול עוצב בידי ג'ורג' המורי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
איינשטיין
הבול עוצב בידי ג'ורג' המורי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הקונגרס הבין-לאומי של מגדלי הדרים
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
אומת חמשת האחוזים
אומת חמשת האחוזים או אומת האלים והאנשים היא תנועה חברתית-דתית אמריקאית - אפריקאית. התנועה נוסדה בהארלם בסוף שנות ה-60 על ידי קלרנס 13X, שחברי התנועה מכנים אללה האב (Allah the father). מנהיגים דתיים ופוליטיים ראו את הקבוצה כענף רדיקלי שצמח מאומת האסלאם. לדברי התנועה מטרתה היא להביא שלום, צדק, ושוויון מאי הצדק הכלכלי, הפוליטי והדתי בארצות הברית ובעולם כולו.
אומת האלים והאנשים מטיפה לאמונה שבני האדם השחורים הם בני האדם המקוריים של כדור הארץ ולכן הם האבות והאימהות של הציוויליזציה.
האומה מלמדת ערכים שנקראים "המתמטיקה העליונה" ו"האלפבית העליון" ( Supreme Mathematics ו-Supreme Alphabet) שחוברו על ידי אללה האב, והם המפתח להבנת הקשר בין האנושות ליקום.
כמו כן, הארגון מטיף לכך שהאדם השחור הוא בעצמו אלוהים, כך שהגזע השחור הוא בעצם גזע של אלים.
פז בית זיקוק אשדוד
פז בית זיקוק אשדוד בע"מ היא החברה המפעילה את בית הזיקוק באשדוד. שטחו הכולל של בית הזיקוק באשדוד כ-1,000 דונם, והוא בעלי כושר זיקוק של כ-4 מיליון טון נפט גולמי בשנה. בית הזיקוק מייצר 40% מהדלק הנצרך בישראל ושיעור דומה של גז בישול (גפ"מ), והוא מעסיק 400 עובדים.
היסטוריה
בשנת 1962 תכננה חברת פז להקים בית זיקוק באשדוד, אולם הדבר לא יצא אל הפועל בגלל שלבתי הזיקוק בחיפה היה כושר ייצור עודף.
בשנת 1966 הודיע יגאל אלון על תוכנית להקים בית זיקוק באשדוד לאור הגעת בתי הזיקוק בחיפה למיצוי כושר הייצור שלהם. בשנת 1967 חברת פז העלתה שוב את בקשתה להקים בית זיקוק חדש באשדוד.
בסוף 1969 החליטה ממשלת ישראל להקים בית זיקוק באשדוד בנוסף לבית הזיקוק הוותיק שבחיפה, וזאת הן לשם פיזור הסיכונים, ובעיקר בגלל הקרבה לחוות המכלים של קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א).
ב-1973 הופעלו המתקנים בבית הזיקוק באשדוד. בית זיקוק זה ובית הזיקוק בחיפה פעלו שניהם במסגרת חברת בתי זיקוק לנפט בע"מ.
ב-1 באוגוסט 2006 רכשה חברת פז מבתי זיקוק לנפט בע"מ (בזן) את בית הזיקוק באשדוד תמורת 3.25 מיליארד שקל, וזה הפך לחברה בשם פז בית זיקוק אשדוד בע"מ.
בינואר 2013 נהרגו שני עובדים באתר משאיפת גז רעיל.
על פי מדד ההשפעה הסביבתית של המשרד להגנת הסביבה, המתפרסם מדי שנה ומדרג את השפעתן הסביבתית של חברות ציבוריות וממשלתיות, בשנת 2016 דורג בית הזיקוק פז אשדוד במקום הראשון כמפעל המזהם ביותר בישראל. בשנת 2017 ירד בית הזיקוק למקום השלישי, אולם על פי המדד לשנת 2018 עלה אל המקום השני עם עליה של 19% בניקוד בהשוואה לשנה שלפניה. בשנת 2018 הוצא צו מנהלי למפעל עקב חריגות בפליטות חומרים מזהמים לאוויר ובוצע הליך אכיפה עקב אי עמידה בדרישות ביצוע הדיגומים. בנוסף תועדו הפרות בתחומי התשתית, תחזוקה לקויה וניטור שלא עומד בדרישות.
מבנה המפעל
המפעל מחולק לגזרות ותת הגזרות הבאות:
תפעול המפעל
בית הזקוק פועל ללא הפסקה (למעט תקופות שיפוץ). צוות התפעול נחלק בין מפעילי השטח ומפעילי חדר הבקרה. קיים חדר בקרה מרכזי המשרת את כל המפעל ובו מותקנת מערכת בקרה מרכזית של חברת האניוול וכן בקרים מתוכנתים מתוצרת חברות שונות המשמשים למערכות חירום והשמטה וכן לבקרת מערכות עצמאיות (למשל מערכת טיפול במים, בקרת מדחסים ועוד). צוות התפעול נתמך על ידי צוות תחזוקה של המפעל.
אנדראס הקדוש
אנדראס הקדוש או אנדריאס הקדוש (ביוונית: Ανδρέας) הוא אחד משנים עשר השליחים של ישו ואחיו הצעיר של פטרוס הקדוש. השם "אנדראס" נובע מן המונח היווני ל"גבריות" או "אומץ" והיה ככל הנראה נפוץ בתקופת המאה ה-2 לפנה"ס. לא ידוע מה היה שמו העברי או הארמי.
חייו
על פי הברית החדשה, אנדראס היה בנו של יהודי בשם יונה או יוחנן (מתי 16:17; יוחנן 1:42). הוא נולד בבית צידה ליד הכנרת. אנדראס ואחיו שמעון (פטרוס) היו דייגים, וישוע פנה אליהם בעת שהיו בסירתם, והבטיח להם כי אם ילכו אחריו יהיו "דייגי אנשים" (מתי, ד, 19). השניים אף חלקו עם ישוע בית בכפר נחום. לעומת זאת, אנדראס ותלמיד נוסף היו תלמידיו של יוחנן המטביל, והיו הראשונים ללכת אחר ישוע. על פי אוסביוס מקיסריה, שציטט את אוריגנס, אנדראס עבר להטיף באסיה הקטנה ובסקיתיה, והגיע בנדודיו עד לאיזור הים השחור; כך הפך לפטרונן של רוסיה ורומניה, שם הוא נקרא אנדריי. לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה התיישב בקייב והקים בה את הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. הוא אף מינה את איסטכיס לבישוף הראשון של ביזנטיון. אנדראס נצלב בעת שהותו בעיר פטרס שביוון.
אנדראס הקדוש נחשב לפטרון, בין היתר, גם של סקוטלנד - והעיירה הסקוטית סנט אנדרוס נקראת על שמו (שם הוא נקרא אנדרוס). צורת צליבתו של אנדראס הקדוש - צלב בצורת האות X, הביאה לקריאת הצלב בצורה זו על שמו - צלב אנדראס הקדוש. (בדגל סקוטלנד מופיעה תבנית צלב אנדראס). אנדראס נחשב גם לפטרון הקדוש של רוסיה, אוקראינה, רומניה, יוון, ספרד וסיציליה, של הערים האיטלקיות נאפולי, ראוונה, ברשה, אמלפי ומנטובה, ושל בורדו בצרפת, ברוז' בבלגיה ופטרס שביוון. במסכת סנהדרין דף מ"ג ע"א מוזכר "נצר" כאחד התלמידים שנצלבו עם ישו, וייתכן שמדובר באנדראס הקדוש (בשל דמיון פונטי כלשהו בין השמות).
אנה וינטור
דיים אנה וינטור (באנגלית: Dame Anna Wintour; נולדה ב-3 בנובמבר 1949) היא עורכת אופנה בריטית-אמריקאית ועורכת ראשית של ווג האמריקאי, משרה בה היא מחזיקה מאז שנת 1988. חברת מסדר האימפריה הבריטית. היא החלה להתעניין באופנה בהיותה נערה. אביה, צ'ארלס וינטור, שהיה העורך של ה-Evening Standard, נהג להיוועץ בה מדי פעם איך לעצב את עטיפות העיתון על מנת שיתאימו לנוער של שנות השישים בלונדון. לאחר שנשרה מבית הספר בגיל 16, היא החלה את הקריירה שלה ככתבת אופנה. במסגרת הקריירה היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי ועבדה בכתבי העת New York ו-House & Garden. היא שבה לארץ הולדתה למשך שנה ועבדה בווג הבריטי ואחרי כן מונתה לעורכת הווג האמריקאי, בסניף המגזין בניו יורק. היא הקימה עסק יציב, הצלחה שהביאה אותה למעמד נכבד בתעשיית האופנה. ב-2011 עוטרה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
בדומה לקודמתה, דיאנה פרילנד, הפכה וינטור לאייקון אופנה.
משפחתה
אנה וינטור נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה מרקע נוצרי. אביה, צ'ארלס ור וינטור (Charles Vere Wintour) (1917–1999), חבר מסדר האימפריה הבריטית, בנו של מייג'ור-גנרל פיצג'רלד וינטור, היה עורכו של העיתון Evening Standard, אמה הייתה אשתו הראשונה, אלינור (נוני) טרגו בייקר, בתו של פרופסור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, אותה נשא לאישה ב-1940, הם התגרשו ב-1979. היא נקראה על שם סבתה מצד אמה, אנה (גילקיסון) בייקר, בתו של סוחר מפנסילבניה. אמה החורגת היא אודרי סלוטר (Audrey Slaughter), עורכת כתב עת שיסדה מגזינים כמו Honey and Petticoat. ליידי אליזבט פוסטר, דוכסית דבונשיר, בת המאה ה-18, הייתה אמה של סבתה של סבתה וסר אוגוסטוס ור פוסטר, הברון הרביעי והאחרון (1873–1947) היה אב-דודה.
לווינטור שלושה אחים, שהם בין החיים כעת: מנהל מועצת Gravesham Borough Council; נורה הילרי וינטור, לשעבר סגן המזכ"ל של Public Services International בז'נבה שווייץ ופטריק וינטור, שהחל ככתב לענייני איגודים מקצועיים בגארדיאן ב-1983 והתקדם למשרת העורך הפוליטי, בתחילה ב-האובזרבר ואחרי כן בגארדיאן ב-2006. אחיה הבכור, ג'רלד ג'קסון וינטור, נפטר בהיותו ילד ב-1951 בתאונה, כשמכונית פגעה בו בזמן שרכב על אופניים לבית הספר.
שנותיה הראשונות
וינטור למדה בבית הספר לבנות North London Collegiate School, שם היא התמרדה נגד קוד הלבוש באוספה את החצאית שלה. בגיל 14 אימצה לה תסרוקת Bob, תספורת שהייתה מאז סימן ההיכר שלה. היא החלה להתעניין באופנה כצופה קבועה בתוכנית "Ready Steady Go!" של קתי מקגוון (Cathy McGowan) ואביה נועץ בה כששקל איך להגדיל את אחוז הקוראים בקרב בני הנוער. בגיל העשרה היא החלה לצאת עם גברים מבוגרים ובעלי קשרים. בגיל 15, היא ניהלה רומן קצר עם הסופר פיר פול ריד (Piers Paul Read), אז בן 24. בשנות העשרה המאוחרות שלה, היא החלה לצאת עם כתב הרכילויות נייג'ל דמפסטר (Nigel Dempste) והרבתה להסתובב עמו בחוגי החברה הלונדונית הגבוהה. חבר התלוצץ עליה ואמר: "היא תלך גם לאירוע ההשקה של מעטפה."
מאופנה לעיתונאות
צ'ארלס וינטור סידר לבתו את עבודתה הראשונה, בבוטיק Biba הידוע, בעת היותה בת 15. בשנה שלאחר מכן, היא נשרה מ-North London Collegiate. וינטור בחרה לא ללכת לקולג' ובמקום זאת נכנסה לתוכנית הדרכה בהרודס. לפי בקשת הוריה, היא גם למדה עיצוב אופנה בבית הספר הסמוך, אולם נשרה מהר מאוד, באומרה: "או שאתה יודע לעצב או שלא." היא המשיכה לצאת עם גברים מבוגרים ומקושרים, בעת ההיא עם פיטר גיטרמן (Peter Gitterman), בנו החורג של גאורג שולטי, מנצח התזמורת הפילהרמונית של לונדון. בן-זוג אחר שלה, הסופר ריצ'רד נוויל (Richard Neville), עורכו של כתב העת הפופולרי והשנוי במחלוקת Oz, הציג בפניה לראשונה הפקת מגזין והיא הרבתה להסתובב במשרדי המגזין.
היא נכנסה לתחום עיתונאות האופנה ב-1970 כשכתב העת Harper's Bazaar התמזג עם Queen והפך ל-Harper's & Queen, והמגזין החדש היה זקוק לעוזרי עורך. בעת היותה שם, היא דאגה שעמיתיה לעבודה ידעו שהיא מעוניינת להתמנות בסופו של דבר לעורכתו של ווג. היא גילתה את הדוגמנית אנאבל הודין, חברתה לשעבר מהכיתה בצפון לונדון, והשתמשה בקשרים שבנתה על מנת לבצע תצלומים מרשימים ונועזים, אותם צילם פעמים רבות הלמוט ניוטון וצלמים מובילים אחרים. צילום אחד, שקיבל השראה מעבודותיהם של פייר-אוגוסט רנואר ואדואר מאנה בהשתמשה בדוגמניות שנעלו מגפי גו-גו. היא עזבה את כתב העת ב-1975, אחרי שהיו לה חילוקי דעות מתמשכים עם העורך החדש מין הוג (Min Hogg), שהיא רצתה את משרתו לעצמה, ועברה לגור בניו יורק עם בן זוגה, העיתונאי הפרילאנסר ונער השעשועים ג'ון בראדשואו (Jon Bradshaw).
ניו יורק
וינטור מונתה לעורכת אופנה זוטרה במגזין Harper's Bazaar בעיר ניו יורק ב-1975. התצלומים החדשניים שהיא הכניסה לעיתון הביאו אותה לעימות עם העורך טוני מזולה, והיא פוטרה לאחר תשעה חודשים, אם כי היא טענה תכופות שהיא עבדה שם זמן רב יותר. במהלך התקופה הזו הציג בפניה אחד מידידיו של בראדשואו את בוב מארלי והיא נעלמה איתו למשך שבוע.
לאחר חודשים אחדים, בראדשואו סייע לה להשיג את המשרה הראשונה שלה כעורכת אופנה, בכתב העת Viva, מגזין למבוגרים אותו ייסדה קתי קיטון (Kathy Keeton), שהייתה אז אשתו של המוציא לאור של מגזין פנטהאוז בוב גוצ'יונה. נדיר שהיא הודתה שעבדה שם בשל הקשרים הללו. הייתה זו המשרה הראשונה שעלה בידה לשכור עוזר אישי, ובאותה משרה יצא לה שם של בוסית תובענית וקשוחה.
כשגוצ'יונה סגרה את המגזין הבלתי רווחי בשלהי 1978, אחרי שווינטור עבדה שם קרוב לשנתיים, היא החליטה לקחת פסק זמן מהענף. היא סבלה מפרידה קשה מבראדשואו, ויצאה לזמן קצר עם אריק איידל. לאחר מכן היא ניהלה רומן עם המפיק המוזיקלי הצרפתי מישל אסטבן, היא חילקה איתו את זמנה בין פריז לניו יורק.
השיבה להוצאה לאור
וינטור שבה לעבוד ב-1980, ירשה את אלזה קלנש (Elsa Klensch) כעורכת אופנה בכתב עת חדש לנשים בשם Savvy. הוא יועד לפנות לנשות קריירה שנוהגות לבזבז את כספן בעצמן, הקוראת וינטור תשים לעצמה למטרה מאוחר יותר להיות עורכתו של הווג.
בשנה שלאחר מכן, היא מונתה לעורכת אופנה של המגזין New York. כתב העת משופע באופנה וצילומי אופנה בהם היא השקיעה שנים רבות והללו סוף סוף לכדו את תשומת הלב של גורמים בתעשייה, היא נהפכה לחביבתו של העורך אדוארד קוזנר (Edward Kosner). הוא לפעמים שינה חוקים נוקשים מאוד עבורה, בהרגיזו את יתר הצוות. הוא פרסם את עבודתה על חלקים שונים של המגזין והיא למדה דרך עבודתה על העטיפה שבה כיכבה רייצ'ל וורד, באיזו קלות ידוענים מוכרים עיתונים.
עמית לשעבר ארגן לה ריאיון עם עורכת הווג גרייס מיראבלה (Grace Mirabella). הריאיון הסתיים מהר ווינטור החליטה שהיא מעוניינת להשיג את משרתה של מיראבלה.
קונדה נאסט
היא החלה לעבוד בווג כשאלכס ליברמן (Alex Liberman), עורך ההפקה של Condé Nast, המוציא לאור של ווג, הציע לווינטור משרה שם ב-1983. לבסוף היא קיבלה את ההצעה לאחר התמקחות שבמהלכה היא דאגה שתוכפל המשכורת שהוצעה לה.
ניתן לה התואר החדש שהומצא: "מנהלת יצירתית" (Creative director). מאחר שתחומי האחריות שלה לא הוגדרו בבירור, היא שינתה תכופות אלמנטים בכתב העת בלי ליידע את מיראבלה, מה שגרם לחיכוך בין וינטור לחברי המערכת האחרים. באותה תקופה היא החלה לצאת עם פסיכיאטר הילדים דייוויד שאפר (David Shaffer), מכר מלונדון, המבוגר ממנה ב-13 שנים. הוא העניק לה תמיכה רגשית רבה במהלך תקופה קשה ולחוצה של הקריירה שלה. הם נישאו בספטמבר 1984.
היא נכנסה להריון ממנו זמן קצר לאחר מכן, ושנה לאחר הנישואים בחרו בה קונדה נאסט להחליף את העורכת הוותיקה ביאטריקס מילר. היא נכנסה לתפקידה באפריל 1986, זמן קצר לאחר שילדה את בנה, צ'ארלי. בעלה נשאר בניו יורק, הוא עסק בפרויקט מחקר על התאבדות בני נוער, והחברה שילמה עבור ביתה בעיר, האומנת שלה, ועבור טיסות תכופות במטוס הקונקורד עבור השתיים.
היא שינתה באופן מהותי את הווג הבריטי, הובילה אותו ממסורת אקסצנטרית לכיוון שהיה מותאם יותר לאופי כתבי העת האמריקאיים, תוך שהיא שואלת את אידיאל הקורא שלה ממגזין ה-Savvy. "יש סוג חדש של אישה שם בחוץ," אמרה בריאיון לעיתון הוותיק של אביה, ה-Evening Standard. "היא מעוניינת בעסקים ובכסף. אין לה כבר זמן לעשות קניות. היא מעוניינת לדעת מה, למה, איפה ואיך." היא החליפה חברי מערכת רבים ושלטה ביד חזקה יותר על כתב העת מאשר עשתה זאת העורכת הקודמת, וזכתה בשל כך לכינוי: "וינטור הגרעינית". העורכים שנותרו בתפקידם החלו להתייחס לתקופה הזו כאל: "תקופת וינטור הבלתי מסופקת." "היו אלה חיים שונים לחלוטין מכפי שהיכרנו אותם," אמרה ליז טיבריס, שקיוותה שהמשרה תהיה שלה.
כעורכת המגזין החזירה וינטור את הדגש על העיסוק באופנה והשיבה אותו למקום הדומיננטי שהוא תפש תחת פרילנד. ווג הצליח יותר לא רק מ"Elle" אלא גם מ"הרפרס בזאר" שניסו להתחרות בו, וגם יותר מ"מיראבלה", מגזין שרופרט מרדוק ייסד עבור טילבריס, העורכת המפוטרת שקדמה לווינטור. היריבה הרצינית ביותר שלה הגיעה מתוככי חברת קונדה נאסט, הייתה זו טינה בראון, עורכת "ואניטי פייר" ואחרי כן עורכת הניו יורקר, שהתחרתה בה בניסיונה לגייס הכותבים והצלמים הטובים ביותר. נאמר שהשתיים תיעבו מאוד זו את זו, למרות ואולי בגלל, שהגיעו מרקע דומה והיו בעלי אישיות דומה.
המאה ה-21
גיליון ספטמבר 2004 כלל מספר שיא של 832 עמודים, הייתה זו המהדורה הגדולה ביותר של ירחון שהתפרסמה באותה עת (מאז עלתה מהדורה רחבה יותר שעלתה עליה מגיליון ספטמבר 2007). היא גם פיקחה על הפקתם של שלושה מגזינים שהם מיזמי בת של ווג: Teen Vogue, Vogue Living ו-Men's Vogue. Teen Vogue פרסם יותר מודעות פרסומת והרוויח יותר הכנסה מפרסום מאשר ELLE Girl ו-Cosmo Girl ו-164 עמודי פרסומת בגיליון הבכורה של Men's Vogue היו הרבים ביותר לגיליון הראשון של כתב עת כלשהו בהיסטוריה של קונדה נאסט. בשל הגיליון עתיר הפרסומות הזה הכתיר אותה מגזין תעשיית הפרסומות AdAge כ"עורכת השנה".
לפי מה שדווח, משכורתה היא 2 מיליון דולרים בשנה. בנוסף לכך היא מקבלת הטבות אחדות, כמו מרצדס מסוג Mercedes-Benz S-Class עם נהג (גם בניו יורק וגם בחו"ל) והקצבה לקניות בסך 200,000$, ואת סוויטת קוקו שאנל במלון ריץ שבפריז כשהיא נוכחת בתצוגות אופנה באירופה. היא גם רכשה בית בגריניץ' וילג' באמצעות הלוואה ללא ריבית של 1.6 מיליון דולרים מחברה הנמצאת בבעלותו של נשיא קונדה נאסט, סמואל אירוינג ניוהאוז הבן (Samuel Irving Newhouse, Jr), היא קיבלת תואר של מסדר האימפריה הבריטית Officer of the Order of the British Empire (OBE) בשנת 2008.
בשלהי שנת 2008 רווחו שמועות שהיא עומדת לפרוש. שמה של קארין רויטפלד, עורכת המהדורה הצרפתית של ווג (French Vogue), הוזכר פעמים רבות כמי שתחליף אותה. נמסר שהעורך של GQ הרוסי הציג את אליונה דולסקאיה (Alyona Doletskaya), העורכת של הווג הרוסי, כמי שתהיה העורכת הבאה של המגזין האמריקני. תגובתה של חברת קונדה נאסט הייתה בפרסום מודעה שהתפרסה על עמוד שלם בהניו יורק טיימס ושיבחה את הישגיה של וינטור. באותה עיתון, קאתי הורין (Cathy Horyn) כתבה מאוחר יותר שבעוד וינטור לא איבדה את המגע שלה, כתב העת נהיה "נדוש וצפוי." כפי שהתלוננו הקוראים במדור המכתבים למערכת. "לקרוא את ווג בשנים האחרונות זה לתהות על היחוד של 'סיפור וילה בטוסקנה', מוסיפה הורין. נדמה גם שעוברים על המגזין ימים קשים בהתמודדות עם המיתון העולמי, היא ציינה.
וינטור החלה להופיע יותר בכלי התקשורת בשנת 2009. במאי היא הייתה נושא תוכנית דיוקן של "60 דקות", שם נשאלה אם היא שוקלת פרישה. "כלל וכלל לא", היא ענתה "עבורי אלו הם זמנים מעניינים מאוד להיות במשרתי ואני חושבת שזה במידה מסוימת בלתי אחראי לא לצעוד קדימה ולהוביל אותנו לזמנים שונים."
בספטמבר יצא לאולמות הקולנוע הסרט התיעודי "The September Issu" אותו ביים קאטלר (R. J. Cutler), במאי הסרט "The War Room", על הפקת גיליון ספטמבר 2007. הוא התמקד במערכת היחסים הקשה לפרקים בין וינטור לקודינגטון. היא הופיעה בתוכנית לייט שואו, עם דייוויד לטרמן על מנת לקדם אותו. שם היא גם מגנה על הרלוונטיות של האופנה בזמנים כלכליים קשים.
האישה החזקה של עולם האופנה
אנה וינטור נהפכה במהלך השנים לאחת מהאנשים החזקים ביותר בתעשיית האופנה, היא ביססה מגמות והכתירה מעצבים חדשים. הגארדיאן כינה אותה "אשת ראש העיר הבלתי רשמית" של העיר ניו יורק. היא פעלה מאחורי הקלעים כדי לעודד בתי אופנה לשכור מעצבים צעירים כמו ג'ון גליאנו, שחב לה את משרתו בבית האופנה כריסטיאן דיור. היא שכנעה את דונלד טראמפ להתיר למארק ג'ייקובס להשתמש באולם הריקודים של מלון פלאזה לצורך תצוגת אופנה כשלו ולשותפו היה מחסור במזומנים. לאחרונה, היא שכנעה את האחים ברוקס (Brooks Brothers) לשכור את תום בראון (Thom Browne) שהיה ידוע אך מעט. בת טיפוחיה בווג, פלאם סקייס (Plum Sykes), נעשתה סופרת מצליחה, כשהיא מכניסה לעלילות ספריה את תעשיית האופנה בעיר ניו יורק.
בדרך כלל היא דואגת לנהל את ענייניה באמצעות תיווכם של הכפופים לה ולעיתים נדירות מתבצע מגע ישיר עימה. אנשי יחסי ציבור בתעשיית האופנה נוהגים לשאול: "אתה רוצה שאני אפנה לאנה עם זה?".
חייה האישיים
לווינטור שני ילדים משאפר: צ'ארלס (צ'ארלי) וקתרין (נודעת כבי), שכותבים בלוגים בדיילי טלגרף. הזוג התגרש ב-1999; בטורי הרכילויות בעיתונים סופר שהיה זה בשל רומן שהיה לה עם איל ההשקעות שלבי בריאן (Shelby Bryan). אולם וינטור סירבה להגיב על כך היא שומרת על קשרים ממושכים עם בריאן שחברים אומרים שמיטיבים עמה. "היא מחייכת עכשיו ונראית צוחקת," ציטט האובזרבר אחד מהם אומר.
וינטור גם עוסקת בפעילות נדבנית. היא יושבת בחבר הנאמנים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שם היא ארגנה קרנות שגייסו 50 מיליון דולרים עבור מכון התלבושות של המוזיאון. היא ייסדה ביחד עם Council of Fashion Designers of America (CFDA) קרן של המגזין ווג שתעודד, תתמוך ותדריך מעצבי אופנה בלתי ידועים. היא גם גייסה מעל 10 מיליון דולרים עבור תרומה למלחמה באיידס מאז 1990, בכך שהיא ארגנה תרומות שזכו לפרסום רב.
היא מתעוררת מדי יום לפני 6 בבוקר, משחקת טניס, מעצבת את שיערה, מתאפרת והולכת למשרדי ווג ב-8 בבוקר. היא תמיד מגיעה לתצוגות אופנה בדיוק בזמן שהן מתחילות. "אני מנצלת את זמן ההמתנה לטלפן ולעשות רשימות; אני מקבלת כמה מהרעיונות הטובים ביותר שלי בתצוגות," היא אומרת.
טעמה באופנה
בשל העמדה הרמה בה היא נמצאת, בוחנים בקפידה את מלתחתה של וינטור ומחקים אותה. בשלב מוקדם בקריירה שלה, היא ערבבה טי-שירטים אופנתיים עם וסטים וג'ינסים מעוצבים. כשהיא התחילה להיות המנהלת הקריאטיבית של הווג היא החליפה לחליפות שאנל וחצאיות מיני. היא המשיכה ללבוש אותם במהלך שני ההריונות שלה, תוך שהיא פותחת מעט את החצאיות מאחור ומושכת את הג'קט שלה קדימה לכיסוי.
מנהגה לחבוש משקפי שמש בהיותה במקומות סגורים היה נושא להסברים רבים. לפי הביוגרף שלה ג'רי אופנהיימר, היא חובשת אותם מכיוון שהיא סובלת מקשיים בראייה, בדומה לאלו שפגעו באביה. עמית שלה לשעבר שהוא ראיין, נזכר שהוא מצא את משקפי ה-ריי באן Wayfarer שלה במשרדה כשהיא נעדרה ממנו והוא חבש אותם, ומיד חטף סחרחורת, זאת בגלל עובי העדשות. "אני חושב שבשלב זה הם נהיו, אתה יודע, באמת שריון," וינטור בעצמה אמרה לכתב "60 דקות" מורלי סייפר (Morley Safer) והסבירה לו שהם איפשרו לה לשמור על פנים חתומות."
פוליטיקה
וינטור היא ליברלית שתמכה באל גור במירוץ לנשיאות. היא אירחה אירוע לגיוס כספים עבור מועמדותו של ברק אובמה, מה שגרם לה לשער, אחרי שהוא נעשה נשיא, שייתכן שהדבר גרם להרגיע עורכי דין של הגבלים עסקיים כך שהקמעונאים יוכלו להגביל את מכירותיהם לתקופה מסוימת במהלך השנה, כפי שהדבר נהוג באירופה. היא מאמינה שאופנה ופוליטיקה הן קשורות הדדית. "אם אתה מסתכל על כל צלם אופנה גדול מחוץ להקשר, הדבר יוכל להסביר לך מה מתרחש בעולם בדיוק כמו הכותרות בהניו יורק טיימס", היא אמרה.
בגיליון ווג של פברואר 2008 וינטור מתחה ביקורת חריפה על הילרי קלינטון על כך שהיא חזרה בה מצילום עטיפה בו היא נראתה יותר מדי נשית בבגדי המעצבים: "התפישה שאישה מודרנית חייבת להיראות גברית כדי שייקחו אותה ברצינות כמועמדת לתפקיד עם עוצמה היא פשוט מפחידה. זאת אמריקה, לא ערב הסעודית."
השטן לובשת פראדה
לורן וייסברגר, כותבת הספר "השטן לובשת פראדה", עבדה כעוזרתה של וינטור בשנות האלפיים. היא עזבה את ווג ועברה למגזין Departures, שם עבדה לצד ריצ'רד סטורי (Richard Story), וכתבה את הרומן "השטן לובשת פראדה" תחת חסותו. הייתה ציפייה גדולה לתיאור מבפנים של וינטור לפני פרסום הרומן. וינטור אמרה לניו יורק טיימס, "אני תמיד נהניתי מסיפורת טובה. עוד לא החלטתי אם אני רוצה לקרוא את הספר או לא." בעוד שהוצע שההווי המתואר בספר ומירנדה פריסטלי התבססו על ווג ועל אנה וינטור, וייסברגר טוענת שהיא הסתמכה לא רק על חוויותיה שלה אלא גם על אלו של חבריה. לווינטור עצמה הייתה הופעה קצרה סמוך לסיום הספר, שם נאמר שהיא ומיראנדה שנאו זו את זו.
ברומן יש למיראנדה קווי דמיון רבים עם וינטור - בהם, היא בריטית, יש לה שני ילדים, היא יושבת בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. פריסטלי מתוארת בידי הסופרת לורן וייסברגר כעריצה המעמידה דרישות בלתי אפשריות מהכפופים לה, וכמעט שאינה נותנת להם מידע או קובעת זמן הנחוץ להשלים את העבודה ואז היא גוערת בהם על כישלונותיהם לבצע את המשימה בהצלחה.
תיאורה בספר של וינטור/פריסטלי אינו שלילי לגמרי. אנדריאה מציינת שהיא מקבלת את כל ההחלטות החשובות בקשר לעריכת מגזין האופנה החשוב מדי חודש רק בעצמה, ושהיא בעלת רמה וסגנון איכותיים.
לא ווג ולא אף כתב עת אחר של חברת קונדה נאסט ביקרו את ספרה של וייסברגר. כשהסרט יצא לבתי הקולנוע, הניו יורקר יצא בביקורת שהמעיטה מערכו של הסרט לעומת הספר. ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס נמנעה מלהזכיר את שמה של וינטור באחת משתי הביקורות השליליות של הספר. בשני האזכורים החיוביים של הסרט לא אוזכרו לא ווג ולא וינטור.
הסרט
העיבוד של הרומן לסרט לא הייתה הפעם הראשונה שסרט שואב השראה מדמותה של וינטור. יש המציינים כדוגמה לכך את תספורתה של עדנה מוד (Edna Mode) ב"משפחת סופר-על". דוגמה אחרת לכך היא טים ברטון, שגילה בבדיחות, שג'וני דפ ביסס את התנהגותו של וילי וונקה בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד" באופן חלקי על דמותה של וינטור.
במהלך הפקת הסרט ב-2005, נמסר שווינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, שווג לא יפרסם אותם אם הם יופיעו בסרט בתפקיד עצמם. היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה שאמר שהיא הייתה מעוניינת בכל דבר ש"יתמוך באופנה." אולם, בעוד שמעצבים רבים מוזכרים בסרט, הרי שרק אחד, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), הופיע בסרט בתפקיד עצמו.
הסרט יצא לאולמות הקולנוע באמצע 2006 וזכה להצלחה כלכלית גדולה. וינטור הגיעה להקרנת הבכורה כשהיא לובשת פראדה מכף רגל ועד ראש. בסרט, השחקנית מריל סטריפ משחקת את פריסטלי בצורה שונה מהמתואר הספר במידה כזו שהיא זכתה לשבחים על הופעתה המקורית (והסימפתית יותר) דמותה (אף על פי שמשרדה של סטריפ בסרט דומה מאוד למשרדה של וינטור שנמסר שווינטור שיפצה אותו מאז).
לפי מה שנמסר וינטור אמרה שהסרט בוודאי יופץ מיד ב-DVD. הוא גרף הכנסות של מעל 300 מיליון דולרים ברחבי העולם. מאוחר יותר ב-2006 בריאיון לברברה וולטרס ששודר ביום הפצת ה-DVD, וינטור אמרה שלדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת... אני תמכתי בו במאה אחוזים."
ייתכן שאנה וינטור אינה נוטרת טינה כלפי הסרט וכלפי אלה שהיו מעורבים בו, אבל נמסר שהיא מעולם לא סלחה לווייסברגר. כשדווח שהעורכת של וייסברגר אמרה לה להתחיל לכתוב את הרומן השלישי שלה, דוברה של וינטור הציע שהיא צריכה להשיג עבודה כעוזרתו של מישהו אחר."
לדעתו של אופנהיימר ייתכן ש"השטן לובשת פראדה" עשה לווינטור טובה בכך שהוא פיאר את שמה ואת המוניטין שלה. "מלבד זה שהוא נתן לווייסברגר את 15 הדקות שלה," הוא אומר, "הוא הציב את אנה כפי שמגיע לה - בפנתאון הסלבריטאי השלט."
ביקורות נוספות
ב-2005, שנתיים לאחר פרסום הספר "השטן לובשת פראדה", פורסם ספרו של אופנהיימר "Front Row: The Cool Life and Hot Times of Vogue's Editor In Chief". הוא מסתמך על מקורות שונים שאינו נוקב בשמם כדי לשרטט דיוקן דומה לזה המוצג בספר "השטן לובשת פראדה" של האישה האמיתית. אופנהיימר כותב כי וינטור לא רק שסירבה לבקשתו להתראיין, אלא היא גם הורתה לאחרים לא לשתף עמו פעולה.
אישיותה
היא מתוארת פעמים רבות כקרה ומתנשאת, אפילו כלפי חבריה. "בשלב מסוים של הקריירה שלה, אנה וינטור חדלה להיות אנה וינטור, ונעשתה 'אנה וינטור', בנקודה זו היא סגרה חלקים גדולים מאישיותה בפני הציבור," כתב הגארדיאן. אני סבורה שהיא נהנית מהיותה בלתי נגישה, אתה יודע. אפילו המשרד שלה הוא מאוד מפחיד, נכון? אתה צריך ללכת כמייל לתוך המשרד לפני שאתה מגיע לשולחן שלה ואני בטוחה שאין הדבר בכוונת תחילה", אומרת קודינגטון.
היא אומרת שהיא מעריצה את אביה צ'ארלס, הנודע כ"צ'ארלס הקריר" בשל היותו "עמוק". רבים משותפיה לעבודה אמרו לג'רי אופנהיימר איך היא שמרה מרחק מרובם. אולם היא גם ידועה בשל היותה נוחה להתרגז, ובגלל הכינוי שניתן לה כתוצאה מכך "וינטור הגרעינית". למרות השימוש הרחב בו היא אינה אוהבת אותו ודרשה שהניו יורק טיימס לא ישתמש בו.
אני חושבת שהיא התנהגה בגסות כלפי הרבה אנשים בעבר, בדרכה למעלה - בקצרה, אמר אותו החבר, שהאובסרוובר ציטט על ההשפעה החיובית של מערכת יחסיה עם בריאן. "היא אינה מנהלת שיחת חולין. היא אף פעם לא נהפכת לחברה של עוזריה." עוזר שלה לשעבר אמר, "אסור לך לעלות למעלית ביחד איתה." אפילו אלה שמחבבים אותה מודים שהם חשים מתח מסוים בנוכחותה. "אנה היא חברה שלי," אומרת ברברה אמיאל "עובדה שאינה מסייעת לי להתמודד עם האימה שאוחזת בי כל פעם שאנחנו נפגשות."
היא תוארה פעמים רבות כפרפקציוניסטית שבאופן קבוע מעמידה דרישות בלתי אפשריות ושרירותיות בפני העובדים עבורה או תחתיה ומתייחסת אליהם בצורה לא אדיבה. "מספרי מטבח בעבודה," במילותיו של פרשן אחד. היא פעם הכריחה את אחד מחברי הסגל הזוטרים להסתכל באשפה כדי למצוא תמונה שהוא סירב לתת לה. "התפישה שאנה רוצה שמשהו ייעשה 'עכשיו' ולא 'עוד מעט' היא מדויקת, " אומרת אמיאל על "השטן לובשת פראדה". "אנה רוצה לקבל את מבוקשה מיד." עוזר שלה מזה זמן רב אומר, "היא זורקת אותך למים: או שתטבע או שתשחה."
פיטר בראונשטיין, כתב התקשורת לשעבר של המגזין Women's Wear Daily, שהורשע לאחר מכן בניצול מיני של עמיתתו לשעבר לעבודה, חטף התקף זעם אחרי תקרית שהייתה לו עם וינטור. לאחר שהוא קיבל רק כרטיס אחד לתצוגת האופנה של ווג בשנת 2002, מעשה שהוא ראה כסנוביות, הוא כעס כל כך עד שהעיתון פיטר אותו. במשפטו בשנת 2007, התובעים הציגו כהוכחה מגזין שהוא שמר כקובץ מחשב שבו הוא הצהיר על רצונו להרוג אותה. "היא פשוט לעולם לא מדברת עם אנשים פשוטים כמונו," הוא התלונן.
בגלל יחסה לעובדיה היא הפסידה כסף פעם אחת. ב-11 במאי 2004, בית משפט קבע שעליה ועל שאפר לשלם $104,403 ושעל וינטור בעצמה לשלם $32,639 נוספים, על מנת ליישב תביעה שהגישו נגדם במדינת ניו יורק חברת הביטוח Workers' compensation. הם לא שילמו סכום של $140,000 אחרי שאחד מעובדיהם נפגע בזמן עבודתו ולא היה ברשותו כיסוי ביטוחי מתאים.
עמדתה בעד פרווה
היא הייתה פעמים רבות מטרה להתקפה מצד ארגוני זכויות בעלי חיים כמו הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", שכעסו על כך שווג מציג נשים שלובשות בגדים מפרווה, על מאמרי המערכת שלה בעד פרווה ועל סירובה לפרסם מודעות בתשלום מטעם ארגונים למען זכויות בעלי חיים. בלי להירתע, היא המשיכה להשתמש בפרווה בתצלומים בעיתון. היא אמרה שאקטיביסטים תקפו אותה פיזית פעמים רבות כל כך עד שהיא "הפסיקה לספור." בביקורה בפריז באוקטובר 2005 נזרקה עליה פשטידת טופו כשהייתה בדרכה לתצוגת האופנה של קלואה (Chloé). היא ורון גאלוטי (Ron Galotti), המוציא לאור של ווג, הגיבו פעם על הפגנה שהייתה מחוץ למשרדי קונדה נאסט, בזמן מסיבת חג המולד השנתית, בכך ששלחו למפגינים צלחת של רוסטביף.
אחרים פרט ל"אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים", העלו את סוגיית הפרווה. בראונשטיין רמז לה בגילוי הדעת שלה, באומרו שהיא תלך לגיהנום וישמרו עליה חולדות גדולות, שם יהיה כל כך חם עד שהיא לא תצטרך ללבוש פרווה. פמלה אנדרסון, בריאיון בראשית 2008, בחרה באנה וינטור כאדם החי אותו היא מתעבת ביותר, ואמרה שזה מפני ש"היא מכריחה מעצבים ודוגמניות צעירים להשתמש בפרווה."
אליטיזם
ביקורת נפוצה אחרת על וינטור כעורכת היא שהיא משתמשת הרבה מאוד בידוענים על עטיפות ווג והתעקשותה על כך שהם יעמדו בסטנדרטים שלה. נמסר שהיא אמרה לאופרה וינפרי שהיא לא תצולם לעטיפת הווג עד שלא תוריד ממשקלה, ולהילרי קלינטון שהיא לא תופיע עד שהיא תחדל מללבוש חליפות צי כחולות. בחגיגות האנגלומאניה של 2005, ווג לקח תחת חסותו את תצוגת האופנה הבריטית בחגיגות, נמסר שווינטור בחרה באופן אישי את הבגדים בשביל משתתפים חשובים כמו ג'ניפר לופז, קייט מוס, דונלד טראמפ ודיאן פון פירסטנברג. "אני לא חושב שלפרילנד היה כזה סוג של ירידה לפרטים," אומר המוציא לאור של Women's Wear Daily פטריק מקארתי. "היא לא הלבישה את אשת החברה ברברה "בייב" פיילי (Babe Paley) וגם בייב פיילי לא הייתה מרשה לה." בכך שהיא משכנעת מעצבים להלוות בגדים לאנשי חברה וידוענים בולטים, שאחרי כן מצולמים לובשים את הבגדים לא רק בווג אלא גם במגזינים בעלי עניין כללי כמו פיפל ו-Us Weekly, שבזה אחר זה משפיעים על מה שקונים רוצים, כמה מהתעשייה מאמינים שבכך שלווינטור יש יותר מדי שליטה על יחסי הכוחות בתעשיית האופנה, במיוחד מאחר שהיא לא מעורבת בהפקת הבגדים בעצמה. "בשורה התחתונה אנה יכולה לשלוט על כל פס היצור על לחנות עצמה," אומר קנדי פראטס פרייס (Candy Pratts Price), מנהל האופנה של האתר Style.com.
כתבת ווג מסוימת התלוננה שהסגנון שווינטור מנהיגה בווג אינו נגיש לנשים עובדות רגילות, הרבה מהן מנויות קבועות. "היא אובססיבית רק על איך לשקף את האידיאלים של מעמד וקוראים מסוימים," היא אומרת. "פעם היה לנו גיליון על סרטן השד שהתחיל עם כתבה על דיילת אוויר, אולם וינטור לא הסכימה שדיילת תיכנס למגזין אז היה עלינו ללכת ולחפש אשת עסקים שהיה לה סרטן."
וינטור הואשמה בכך שהיא מרחיקה עצמה אפילו מבעלי מעמד מקצועי שווה לה. "אני לא חושבת שסיפורת יכולה לעלות על המציאות," אמרה עורכת מגזין אופנה בריטית על "השטן לובשת פראדה". "האומנות במקרה זה היא רק חיקוי עלוב של החיים." וינטור, אמרה העורכת, ביקשה באופן שיגרתי לשבת היכן שהעורכים האחרים לא יכולים לראות אותה או להיראות לידה. "במהלך עבודתנו אנחנו אומרים לאנשים איזה תיק לסחוב, אבל אנה היא כל כך מעל כולם שאפילו אין לה ארנק."
ניסיונה שהצליח, לקבוע מחדש את תאריך שבוע האופנה במילאנו של שנת 2008, לשלב מוקדם ביותר במהלך השבוע, על מנת שהיא והעורכים האחרים שמושבם בארצות הברית יוכלו לשוב הביתה לפני התצוגות בפריז, הובילו לתלונות. עורכים אחרים אמרו שהיה עליהם להיחפז ולהיות בתצוגות שהוקדמו ואילו ממעצבים פחות ידועים שהיה עליהם להציג בפרק זמן מאוחר יותר נמנע מקהל חשוב. דולצ'ה וגבאנה אמרו שהאופנה האיטלקית זכתה לחוסר תשומת לב ושמילאנו הפכה ל"קרקס חסר טעם."
הערותיה בנוגע לעודף משקל גרמו לתקריות ביותר מאירוע אחד. בשנת 2005 הסניף הניו יורקי של הארגון National Association to Advance Fat Acceptance, מתח ביקורת חריפה על וינטור לאחר שעורך התוכן של ווג, אנדרה לאון טאלי (André Leon Talley) הופיע בתוכניתה של אופרה וינפרי והתוודה, שבנקודה מסוימת, וינטור דרשה שהוא יוריד ממשקלו. טאלי אמר לווינטור, "רוב נערות ווג הן כל כך רזות, מאוד רזות, מפני שגברת אנה לא אוהבת אנשים שמנים." בשנת 2009, תושבים במיניאפוליס נפגעו מכך שהיא אמרה בריאיון לתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" שהיא יכולה "לתאר בעדינות את רוב האנשים שראיתי כבתים קטנים." הם ציינו שעירם נבחרה לעיר השלישית במשמניה באומה באותה שנה בידי המגזין Men's Fitness, בעוד שניו יורק נבחרה לעיר החמישית במשמניה.
תגובות לביקורות עליה
להגנתה של וינטור יוצאים בדרך כלל אחרים. אמנדה פורטיני אמרה לעיתון סלייט שהיא חשה בנוח עם האליטיזם של וינטור מכיוון שזה טבעו של עולם האופנה ובכללו של דבר הוא טוב בשביל קוראי המגזין: "רובנו קוראות את ווג לא כיוון שאנחנו מתכוונות לרכוש את הבגדים היקרים מאוד, אלא היות שבעשותנו כך אנו מחנכות את עינינו ומחדדות את טעמנו, בדומה לאכילת אוכל גורמה שמעדנת את החיך. זהו עונג שמתאפשר בגלל האסתטיקה הבלתי מתפשרת של וינטור וסירובה להשתתף בנטיות דמוקרטיות של רוב המתחרים שלנו. למנוע ממנה את הזכות הזאת היא למנוע מקוראינו את הזכות ליהנות מהפנטזיה של תצלומי עולם האופנה הפריזאיים."
אמה ברוקס (Emma Brockes) רואה כל זאת בווינטור עצמה: "ליכולתה הבלתי מעורערת להיראות כאילו היא חיה בתוך דפי המגזין שלה יש סוג של כנות כשלעצמה ומוכיחה, שלא משנה מה שאנחנו חושבים על כך, סגנון החיים שווג מוכר הוא לפחות אפשרי פיזית."
כמה מחבריה רואים בקרירות המיוחסת לה פשוט איפוק בריטי מסורתי. ברוקס ציינה מאוחר יותר שייתכן שזה הדדי: "...זהו באופן חלקי שיקוף של איך שאנשים מגושמים מתנהגים איתה, במיוחד נשים, שמתנהגות בגסות כאמצעי התגוננות כשהן עומדות בפני הסיכוי לפגוש את האישה שמסמלת יותר מכל את האופנה." וינטור מתארת את עצמה כביישנית, והארי קוניק ג'וניור, שליווה אותה ואת בתה בי לתצוגה ב-2007, מסכים עם כך. כשמורלי סיפר (Morley Safer) שאל את וינטור על התלונות בקשר לאישיותה, היא אמרה: "כל כך הרבה אנשים עבדו איתי לתקופות של 15, 20 שנים ואתה יודע, אם אני באמת כזאת כלבה, הם בטח מזוכיסטיים אם הם עדיין פה... אם מישהו רואה בי לפעמים קרירה או גסה, זה פשוט מפני שאני שואפת לבצע את העבודה על הצד הטוב ביותר."
היוצאים להגנתה האשימו את מבקריה באפליה מינית. "נשים חזקות בכלי התקשורת תמיד נבחנות בקפדנות רבה הרבה יותר מאשר מקביליהן הגברים." נכתב בבלוג בהניו יורק טיימס על וינטור זמן קצר שהסרט "השטן לובשת פראדה" יצא לבתי הקולנוע. כשהיא התמנתה לעורכת ווג האמריקאי, כתבת הרכילות ליז סמיט דיווחה על שמועות שלפיהן היא זכתה במשרתה מפני שהיא ניהלה רומן עם ניוהאוז. נמסר שווינטור רתחה וכעסה הורגש בישיבת הצוות הראשונה שלה. היא עדיין זעמה על כך והתלוננה על כך כשקיבלה את פרס המדיה בשנת 2002.
כינו אותה פמיניסטית ששינוייה בווג שיקפו, הכירו ודחפו לקידום מעמדן של הנשים. קריסטינה לארסון, מנהלת המערכת של העיתון The Washington Monthly, מציינת בסקירה לספרו של אופנהיימר, מציינת שהווג, שלא כמו הרבה מגזיני נשים אחרים, ..."אינו מפגין בפני קהל קוראיו תחושה של חולשה... במקום זאת, הוא מזכיר לנשים לדאוג לסיפוק מאווייהן, ועורך מפגן של מוצרי מותרות (בגדים, רהיטים, אתרי תיירות) שאישה מצליחה צריכה לרכוש, או לפחות להעריץ. בעוד שהוא בוודאי קיים על מנת למכור פרסומות.. הוא עושה זאת בעיקר על ידי קידום שאפתנות, לא חוסר ביטחון.
וינטור, שלא כמו פרילנד, "...הזיזה את המיקוד של ווג מפולחן היופי לפולחן יצירת היופי." עבורה, ההתמקדות בידוענים הוא התפתחות מבורכת כי זה אומר שנשים מעטרות את עטיפת הווג לפחות באופן חלקי בשל מה שהן השיגו, לא רק בשל איך שהן נראות.
תלונות על תפקידה כיועצת הסתרים של התעשייה נפטרות בידי אלו המכירים אותה בהסבירם איך באמת היא מתנהגת. "היא הוגנת. היא אומרת לך מה היא חושבת. כן הוא כן ולא הוא לא," אומר קרל לגרפלד. "היא אינה שתלטנית מדי" מסכים פרנסואה הנרי-פינו (François-Henri Pinault), מנכ"ל של חברת PPR, חברת האם של גוצ'י. "היא נותנת לך להבין שזו אינה בעיה אם אתה לא יכול למלא אחר רצונה." מקורות יודעי דבר מציינים שהיא המשיכה לתמוך בגוצ'י למרות אמונתה החזקה ש-PPR לא צריכה לאפשר לטום פורד ללכת. מעצבים כמו אליס רוי ואיזבל טולדו פרחו בלי שווינטור או ווג תמכו בהם.
נכונותה להטיל את מלוא כובד משקלה בהחלטות סייעה לשמור על עצמאותו של ווג למרות הסתמכות כבדה על הכנסות מפרסומות. וינטור הייתה עורכת מגזין האופנה היחידה שסירבה להיכנע לאולטימטום של ארמאני להציג יותר את הבגדים שלו על עמודי המערכת של המגזין.
אלכסנדר שור
אלכסנדר שוֹר (Schorr; 4 בפברואר 1881, תרמ"א – 6 במרץ 1943, כ"ט באדר א' תש"ג) היה מחנך עברי ציוני דתי בבוקובינה ובירושלים, מתרגם והיסטוריון ומראשוני המתרגמים לעברית של הספרות הרומית והיוונית הקלאסית.
קורות חיים
שור נולד בדורנה שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. אמו, אסתר לבית הירש הלוי, הייתה מצאצאי השל"ה. אביו, ר' יעקב שור, היה אב בית הדין של קיטוב (מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור), והמשפחה נדדה בעקבות מינוייו הרבניים.
קיבל חינוך יהודי מסורתי. כשהיה כבן 25 החל ללמוד בבירה, וינה, בבית המדרש לרבנים, שבו נסמך לרבנות, ושפות קלאסיות והיסטוריה באוניברסיטת וינה, שבה קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתקע בירושלים. עם עלייתו התמנה למורה בבית המדרש למורות של "המזרחי". בשנת תרפ"ט-1929 התמנה למנהלו של תלמוד תורה (בית ספר יסודי) "מזרחי" (במקום יעקב אנגל, שהיה למפקח בתי הספר של התנועה). הוא שימש בתפקיד זה במשך 13 שנה, עד יום מותו.
השכלתו הקלאסית המקיפה ובקיאותו התורנית השתלבו ובאו לידי ביטוי במפעל חייו: ספרי היסוד של ההיסטוריה הקלאסית (יוון ורומא), מתורגמים מהמקור עם מבואות, הערות ומפתחות. בחייו התפרסמו תרגומיו לכתבי הרודוטוס, "על החינוך" לפלוטרכוס, "גרמניה" לטקיטוס, ספר מקבים ד' (במהדורת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא) וכרך א' של "קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) – כולם בהוצאת ראובן מס. לאחר מותו ראה אור כרך ב' של "קדמוניות" וכן "חיי שנים-עשר הקיסרים" לסווטוניוס. באפרטוס שצירף לתרגומיו כלל השוואות עם מקורות היסטוריים, ובהם בפרט דברי חז"ל והספרות העברית העתיקה.
לימים, בחגיגת יובלו השישים, סיפר:
שור נודע כמתרגם דייקן וכאדם ענוותן. בשנת תרצ"ו-1936 זכה בפרס לתרגום ספרות מדעית מטעם מוסד ביאליק, על תרגומיו להרודוטוס וטקיטוס. ועדת השופטים קבעה בנימוקיה כי שור
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. הותיר תרגומים ועבודות מדעיות בכתב יד, שכמה מהם ראו אור לאחר מותו.
משפחתו
אלכסנדר שור נישא בפעם השנייה, לרחל, והיה אב לבן נוסף, יעקב שור, כימאי המתגורר בבוסטון.
קישורים חיצוניים
על תרגומיו:
הומוסקדסטיות
בסטטיסטיקה, סדרה של משתנים מקריים היא סדרה הומוסקדסטית, אם למשתנים המעורבים יש אותה שונות. במקרה ההפוך, הסדרה היא הטרוסקדסטית (סקדסטיות - שונות, ביוונית).
הומוסקדסטיות של המשתנים המעורבים היא הנחה מקובלת בטכניקות אמידה שונוֹת, כדוגמת חישוב קו רגרסיה. הנחה זו מסתברת אם השגיאות במודל, העשויות להיות מושפעות ממשתנים שלא נלקחו בחשבון במודל, הן בעלות אותה התפלגות. הנחה זו אינה תמיד נכונה. סטיית התקן עצמה עשויה להיות תלויה במשתנים המסבירים; לדוגמה, לא רק שההוצאה על מזון נוטה להיות גבוהה יותר בקרב בעלי הכנסה גבוהה - גם השונות של ההוצאה גדלה עם ההכנסה.
חוקר האקונומטריקה רוברט זנגל זכה ב-2003 בפרס נובל לכלכלה על מחקרו את ניתוח הרגרסיה בנוכחות הטרוסקדסטיות, מה שהוביל לניסוח מודל ה-"ARCH" (רגרסיה אוטומטית בהטרוסקדסטיות מותנית).
איתור הטרוסקדסטיות
בין השיטות לבדיקת הטרוסקדסטיות במאגר נתונים: מבחן וויט, מבחן בראוץ'-פגן ומבחן גולדפלד-קוואנדט.
השפעת הטרוסקדסטיות על קווי רגרסיה
הטרוסקדסטיות אינה גורמת לאומדי מקדמי הרגרסיה להיות מוטים, אם כי השונות (ולכן גם סטיית התקן) של המקדמים עלולה להיות בלתי ניתנת לאמידה מדויקת, ובכך להגדיל את ערכי ה-t של המבחנים המתאימים, ובכך להציג בטעות תוצאות בלתי מובהקות כאילו היו מובהקות.
התמודדות עם הטרוסקדסטיות
קיימות שתי דרכי פעולה עיקריות:
ישו בבית הוריו
ישו בבית הוריו (באנגלית: Christ in the House of His Parents) הוא ציור משנת 1850 מעשה ידי האמן ג'ון אוורט מיליי.
בציור מתוארת המשפחה הקדושה לנצרות: יוסף, מרים, ישו, יוחנן המטביל ואנה (אמה של מרים). בני המשפחה ניצבים בבית המלאכה של יוסף, שהיה נגר. כאשר הציור הוצג לראשונה הוא זכה לביקורות קשות בשל הריאליזם שלו.
תיאור היצירה
היצירה מתארת את ישו הצעיר המסייע ליוסף בנגריה שלו. יוסף מכין דלת המונחת אופקית על שולחן הנגריה. בציור, ישו נחתך בידו ממסמר בולט - חתך היוצר מראה של סטיגמטה כהֶרְמֵז לצליבתו העתידית. מרים, הלבושה בצבע כחול (צבעה המסורתי באמנות) מנשקת את לחיו ויוסף מביט בפצע. יוחנן המטביל כילד צעיר מביא מים לשטוף את הפצע (הרמז נוסף לטבילת ישו). אחד מעוזריו של יוסף מסייע לו בעבודה על הדלת (הרמז לשליחים שיסייעו לישו).
ברקע בית המלאכה ניתן לראות חפצים בעלי משמעות תאולוגית: סולם הבא לסמל את סולם יעקב, יונה המסמלת את רוח הקודש יושבת בראש הסולם.
כלים שונים בנגריה מסמלים את השילוש הקדוש - ככל הנראה הושפע מיליי מהדפסו של אלברכט דירר "מלנכוליה" בציורם.
הכבשה ברקע התמונה מסמלת את האנשים שיקבלו על עצמם את הנצרות.
ביקורת
הציור עורר ביקורת ותהודה ציבורית רבה כאשר הוצג לראשונה. הריאליזם הרב של הציור היה שונה מהתיאורים המקובלים עד אז של המשפחה הקדושה שתוארה לרוב בתנאים יותר אידיאליים (גם בציורים המתארים קשיים כמו תיאורי הבריחה למצרים). מיליי תיאר את רצפת הנגריה כמכוסה לכלוך רב, ישו ואחיו נחווים כפועלים פשוטים בחזה חשוף, ובגדי הדמויות אשר תוארו בצורה ריאליסטית היו שונים מתיאורים אופייניים קודמים שדמו יותר לתחפושות או לטוגות רומאיות.
צ'ארלס דיקנס האשים את מיליי שמרים בתיאורו נראית כאלכוהוליסטית:
ביקורת נוספת נגעה לתיאורו של ישו הצעיר ונאמר בה כי:
דיקנס תיאר את ישו ביצירה כ:
בעקבות המחלוקת ביקשה המלכה ויקטוריה כי היצירה תובא לארמון בקינגהאם על מנת שתוכל לבחון אותה בעיון בפרטיות.
דייוויד ברואר (שופט)
ראשית חייו
דייוויד ברואר נולד למיסיונרים האמריקאים אמיליה פילד ברואר והכומר ג'וזאיה ברואר, שבעת לידתו ניהלו בית ספר עבור האוכלוסייה היוונית באיזמיר שבאימפריה העות'מאנית. באותה עת חי עם בני הזוג ברואר אחיה של אמיליה, סטיבן פילד, לימים עמיתו של דייוויד ברואר על כס השיפוט בבית המשפט העליון. ב-1838 שבו הוריו של ברואר לארצות הברית והתיישבו בקונטיקט. ברואר למד בקולג' באוניברסיטת וסליאן, שם הוא היה חבר ב"חברת שבעת המיסטיקנים" ולאחר מכן הוא למד בייל קולג', שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ב-1856. בעת לימודיו בייל, היה ברואר חבר לספסל הלימודים של צ'ונסי דפיו, לימים סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, והנרי בראון, לימים גם הוא שופט בבית המשפט העליון לצדו של ברואר. הוא הושפע רבות מתאודור דווייט וולסי, הנשיא העשירי של ייל. לאחר סיום לימודיו למד ברואר משפטים בקריאה עצמית במשך שנה במשרד עורכי הדין של דודו, דייוויד דאדלי פילד, ולאחר מכן המשיך ללמוד בבית הספר למשפטים באולבני, שם הוא סיים את לימודיו ב-1858.
קריירה משפטית
עם סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר ברואר לקנזס סיטי, מיזורי, ולאחר שניסה להקים שם משרד עורכי דין, הוא עבר לקולורדו, שם ניסה לשלוח את ידו בחיפוש זהב, אך ב-1859 הוא חזר בידיים ריקות ושב לליוונוורת' שבקנזס. ב-1861 הוא מונה כנציב בית המשפט הפדרלי שבעיר זו. ב-1862 הוא עזב את תפקידו זה כדי להתמנות כשופט בבית משפט השלום הפלילי שבעיר וב-1865 הוא מונה כשופט במחוז השיפוטי הראשון של קנזס. ב-1869 התמנה ברואר כתובע העירוני של ליוונוורת'. ב-1870 נבחר ברואר כשופט בבית המשפט העליון של קנזס, החל לכהן בתפקיד זה בינואר 1871 וכיהן בו במשך 14 שנים.
שופט פדרלי
ב-25 במרץ 1884 מונה ברואר על ידי הנשיא צ'סטר ארתור לבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, במושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'ורג' מקרארי. ב-31 במרץ אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-4 בדצמבר 1889, לאחר שצבר וותר של 28 שנים כשופט, מונה ברואר על ידי הנשיא בנג'מין הריסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סטנלי מתיוס שנפטר. ב-18 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט וברואר הצטרף לצוות השופטים שעליו נמנה דודו סטיבן פילד ב-6 בינואר 1890, עת הושבע לתפקיד. הוא כיהן על כס השיפוט עשרים שנה, עד למותו ב-1910, והיה אחרון משופטי בית המשפט העליון המכהנים שמונו על ידי הנשיא הריסון. ההיסטוריון של בית המשפט העליון, הפרופסור לוקס פואו מאוניברסיטת טקסס באוסטין ציין: "ברואר היה אחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט באותה תקופה. הוא היה מגן נחוש של זכויות המיעוטים. באחד התיקים, הוא טען למען הגנות חזקות יותר בשוק העבודה לנשים, בעוד שבחוות דעת אחרות הוא טען בלהט למען זכויות המיעוטים הסינים והיפנים שבשולי החברה".
ברואר היה חבר פעיל בסגל השופטים של בית המשפט העליון, ולעיתים קרובות כתב חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט. הוא היה, ברוב המקרים, שמרן מתון. הוא היה התורם העיקרי לדוקטרינת ה"הליך הראוי המהותי", באומרו שפעילויות מסוימות הם לחלוטין מחוץ לשליטת הממשלה. בתקופתו הוא צידד לעיתים קרובות עם דעת הרוב בבית המשפט כאשר זה פסל מגבלות על זכות הקניין.
ברואר פרש לעיתים קרובות באופן זמני מתפקידו בבית המשפט העליון כדי לשמש כנשיא הוועדה לסכסוך הגבול בין ונצואלה לבין גיאנה הבריטית, שהוקמה על ידי הקונגרס כדי לגשר במשבר ונצואלה של 1895.
באפריל 1896, בשל מותה הפתאומי של בתו, עזב ברואר לביתו בליוונוורת' ביום בו הוצגו הטיעונים בפסק דין פלסי נגד פרגוסון בפני בית המשפט העליון, ולא השתתף בהחלטה בתיק, שהתקבלה ברוב של שבעה מול אחד. עם זאת, כשופט בתקופת השיקום בקנזס, הוא כתב את אחת מחוות הדעת השיפוטיות הראשונות שאישרו את זכויות האזרחים האפרו-אמריקאים להצביע בבחירות הכלליות, וכמפקח הכללי על בתי הספר בליוונוורת' הוא סייע להקים את בתי הספר הראשונים לשחורים במדינה.
פסיקות בולטות
ברואר כתב את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי בית המשפט בתיק "כנסיית השילוש הקדוש נגד ארצות הברית" מ-1892, שנגע לסכסוך בנוגע ליחסי עובד מעביד בין כומר אנגליקני לבין הכנסייה.
דייוויד בוראר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-28 במרץ 1910 ונטמן בבית הקברות מאונט מונסי שבלנסינג, הסמוכה לליוונוורת'.
עקיבא (פירושונים)
ראו גם
}}
ג'ון לילי
ג'ון לילי (1553/4 - נובמבר 1606) היה סופר, משורר, דרמטורג, מחזאי ופוליטיקאי באנגליה בתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה. לילי ידוע בעיקר בזכות יצירותיו "יופאוס: האנטומיה של השנינות" (1578) ו"יופאוס ואנגליה שלו" (1580). ונחשב ליוצרו של סגנון ספרותי חדש, שמקורו בספריו הראשונים וכונה לימים "יופואיזם". מדובר בסגנון מקושט ומעוטר המושתת על תקבולות, שהשפיע לא מעט גם על כתיבתו של שייקספיר, שהיה פחות או יותר בן זמנו של לילי.
חייו
ג'ון לילי נולד בקנט שבאנגליה ב-1553/4, הבכור מבין שמונה ילדיהם של פיטר לילי וג'יין בורג (Burgh or Brough). סבו היה הבלשן ההומניסט ויליאם לילי, הידוע בעיקר בזכות ספר הדקדוק הלטיני שכתב, שלימים זכה לכינוי "ספר הדקדוק של לילי". לפי אנטוני ווד, כשהיה בן 16 החל את לימודיו במודלן קולג' שבאוקספורד וסיים את תואר ה-BA שלו בשנת 1573 ואת תואר ה-MA בשנת 1575.
קריירה ספרותית
לילי פרסם לראשונה יצירה פרי עטו בשנת 1578, אז יצא לאור "יופאוס: האנטומיה של השנינות" וזכה לפופולריות מיידית, וכשנתיים לאחר מכן התפרסם הסיקוול "יופאוס ואנגליה שלו". לזמן מה היה לילי הסופר האנגלי המצליח והאופנתי ביותר, וזכה לשבחים כממציא של "אנגלית חדשה". כמו שכתב בשנת 1632 אדוארד בלאנט, העורך של מחזותיו של לילי: "גבירה בחצר המלכה שלא ידעה לדבר יופואיזם זכתה לאותה מידת זלזול שזכתה לה זו שאינה יודעת לדבר צרפתית". אחרי הפרסום של יופאוס, שזכה לחיקויים ולהמשכים רבים, נראה כי לילי זנח לגמרי את צורת הרומנסה ועבר לכתוב כמעט אך ורק מחזות, ככל הנראה בניסיון נוסף להתמנות לשר החגיגות בחצר המלוכה (master of the revels). סביר להניח כי שמונה ממחזותיו הוצגו בפני המלכה. המחזות שימרו את הפופולריות של לילי בחצר, שהוא זכה בה עם יופאוס.