cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיהוי דובר
מעמד חוקי
תקדים אחד בישראל אפשר למצוא בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה מ-22 בדצמבר 2014 העוסקת במערכת ששירות בתי הסוהר הטמיע הנקראת "שחף" ומאפשרת זיהוי קולי של אסירים באמצעות דוגמאות קול. היועמ"ש במקרה זה יצר מספר תקדימים הקשורים לאחסון המידע, כמו העובדה שמותר לשמור רק את המידע הביומטרי ולא את הדוגמיות שעל בסיסן הוא נעשה. כמו כן הוא קבע כי על המידע הביומטרי להמחק במידה והאסיר השתחרר. הקביעה המשמעותית ביותר היא שבמידה והמידע הביומטרי ניתן למטרת זיהוי קולי למערכת, לא ניתן להשתמש בו למטרות אחרות, גם למשפט פלילי.
על פי האסדרה האירופית הכללית להגנה על מידע (GDPR - General Data Protection Regulation) אחסון מידע ביומטרי על אדם נחשבת כאחסון מידע רגיש ולכן אחסון זה כפוף לכל ההסתייגויות והסטנדרטים של האבטחה במסגרת חוק זה.
יקב מסנדרה
"יקב מסנדרה" הוא יקב גדול הממוקם בחוף הדרומי של חצי האי קרים, בכפר מסנדרה סמוך לעיר יאלטה. אוסף יינות מסנדרה (כמיליון בקבוקים) הוא הגדול בעולם ונכנס בשנת 1998 לספר השיאים של גינס והוא אחד היקבים הגדולים בעולם. פעיל מאז 1894. "מסנדרה" היא אחד המפעלים הגדולים ביותר בחבר המדינות לגידול ענבים וייצור יינות וינטג' איכותיים, טבק, פירות ומוצרים חקלאיים אחרים.
החברה כוללת 9 מפעלים לייצור יין ראשוני ומשני ושלושה מפעלים עצמאיים. המיזם העיקרי של העמותה הוא מפעל יין וינטג' יאלטה.
טום רוטה
טום אלכסנדר רוטה (בגרמנית: Tom Alexander Rothe; נולד ב-29 באוקטובר 2004 ברנדסבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים
רוטה גדל במחלקת הנוער של זנקט פאולי, ובשנת 2021 עבר למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד. ב-16 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 6-1 על וולפסבורג במסגרת המחזור ה-30 בבונדסליגה לעונת עונת 2021/2022 בבונדסליגה. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. ב-6 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את רפאל גריירו בניצחון 3-0 על פ.צ. קופנהגן במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
מבצע אי-גו
מבצע אי-גו (I-Go sakusen い号作戦) הייתה מתקפת נגד אווירית שערכו כוחות האימפריה היפנית נגד כוחות בעלות הברית בין 1 ל-16 באפריל 1943, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. במבצע תקפו מטוסים יפניים - בעיקר מטוסי הצי הקיסרי היפני - ספינות, מטוסים ומתקני יבשה של בעלות הברית בדרום מזרח איי שלמה ובגינאה החדשה. מטרת המבצע הייתה לעצור את התקדמות בעלות הברית באזורים אלה ולאפשר ליפן להיערך מחדש לאחר התבוסות שנחלו מידי בעלות הברית בגוודלקנל, בבונה-גונה בוואו ובים ביסמרק.
המבצע כלל מספר גלי תקיפה של מפציצים ושל מטוסי קרב, שהמריאו מבסיסיהם ברבאול, בבוגנוויל ובאיי שורטלנד, ותקפו מטרות בגוודלקנל שבאיי שלמה, ובפורט מורסבי, במפרץ אורו ובמפרץ מילן שבגינאה החדשה. אף על פי שהיפנים טיבעו מספר ספינות, הם לא הצליחו להסב נזק רב למתקני בעלות הברית. בהתבססו על דוחות של צוותי האוויר שלקחו חלק במבצע - שהיו מוגזמים - החליט מפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו, לעצור את המתקפה ב-16 באפריל מתוך מחשבה שהמבצע נחל הצלחה. עם זאת, המבצע נכשל מכיוון שלא האט את התקדמות בעלות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן נהרג יממוטו בעת שטס בין העמדות היפניות על מנת לברך את החיילים שהשתתפו במבצע.
התקפות אוויריות
ב-1 באפריל 1943 יצאה טייסת בת 58 מטוסי A6M זירו לכיוון גוודלקנל וטולאגי. מטוסי הקרב של בעלות הברית ירטו את הטייסת מעל איי ראסל, ובקרב שהתפתח הפילו בעלות הברית 18 מטוסים יפניים לעומת אובדן שישה מטוסים משלהם.
ב-7 באפריל יצאה המתקפה השנייה, בה השתתפו 67 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל" בליווי 110 מטוסי זירו בדרכם לגוודלקנל. מולם המריאו 67 מטוסי בעלות הברית. בהתקפה זו טובעה המשחתת האמריקאית "ארון וורד", הקורבטה הניו זילנדית "מואה" והמכלית האמריקאית "קנאווה". בסופו של הקרב איבדו היפנים עשרים ואחד מטוסים, לעומת שבעה מטוסי בעלות הברית שאבדו.
ב-11 באפריל תקפה טייסת בת 22 מפציצי צלילה ו-72 מטוסי קרב יפניים ספינות סוחר במפרץ אורו שבגינאה החדשה. מטוסי בעלות הברית שהמריאו על מנת ליירט את הטייסת הצליחו להפיל שישה מטוסים יפניים מבלי לספוג אבדות.
ב-12 באפריל תקפו 131 מטוסי קרב מנושאות המטוסים זואיקאקו וזואיהו ו-43 מפציצים בינוניים מדגם מיצובישי G4M את פורט מורסבי. במתקפה הסבו היפנים נזק למספר כלי שיט קטנים ומספר מטוסים שלא הספיקו להמריא, אך איבדו בעצמם חמישה מטוסים, לעומת שני מטוסים לבעלות הברית.
ב-14 באפריל תקפו 188 מטוסים יפנים במפרץ מילן. עשרים וארבעה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק המריאו נגדם, ובקרב איבדו היפנים שבעה מטוסים לעומת שלושה שאיבדו בעלות הברית. ספינת המשא ההולנדית "ואן הימסקרק" ספגה מספר פגיעות, עלתה באש ואנשי צוותה נאלצו להחיף אותה על מנת להימנע מטביעה. ספינת המשא הבריטית "גורגון" ספגה מספר פגיעות גם היא ועלתה באש, אך אנשי צוותה הצליחו להשתלט על האש. מספר ספינות נוספות ספגו נזקים קלים בלבד. בהתקפה זו נהרגו ארבעה חיילי בעלות הברית ו-12 מלחים מאוניות הסוחר.
יחסי איסלנד–גרמניה
בין איסלנד לבין גרמניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים.
היסטוריה
היחסים בין גרמניה לאיסלנד החלו כבר במהלך המאה ה-10, כשמיסיונרים גרמנים החלו להגיע לאיסלנד, ובסופו של דבר הביאו לניצור התושבים האיסלנדיים. בשנת 1442 עלה לשלטון בדנמרק, ובעקבות כך אף באיסלנד, כריסטופר מבוואריה מבית ויטלסבאך, ששלט במדינה עד לשנת 1448. במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16 התנהל מסחר ער בין איסלנד לברית ערי ההנזה, ובעיקר עם המבורג. לאחר המלחמות הנפוליאוניות שלום קיל בין דנמרק לשוודיה, ובו הועברה נורווגיה לשוודיה, ואילו איסלנד נשארה תחת שלטון דני. במהלך מלחמת העולם הראשונה נשארה דנמרק נייטרלית, ובשנת 1918 הוקמה ממלכת איסלנד, שהייתה מאוגדת באוניה פרסונלית רופפת עם דנמרק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה איסלנד על ידי הצבא הבריטי בעקבות כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית, במטרה למנוע את נפילת איסלנד גם היא בידי כוחות גרמניים. ב-17 ביוני 1944 קיבלה איסלנד את עצמאותה כרפובליקה בעקבות משאל עם. מכיוון שדנמרק הייתה עדיין תחת כיבוש גרמני, חשו דנים רבים פגיעה מהצעד שנתפס כחד צדדי. למרות זאת שלח כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק מסר של ברכה לעם האיסלנדי.
בשנת 1949, למרות גל של מהומות והתנגדות עזה, הצטרפה איסלנד לנאט"ו, בתנאי שלעולם לא תיקח חלק בפעולות התקפיות כנגד מדינה זרה. בכך הייתה איסלנד למדינה היחידה בנאט"ו שזכאית להגנת הברית אף שאין לה צבא, זאת עקב מיקומה של המדינה בנקודת מפתח אסטרטגית. בשנת 1952 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים על פי בקשתו של קונראד אדנאואר, ונפתחה שגרירות איסלנדית בהמבורג. בשנת 1955 הועברה השגרירות האיסלנדית לבון, ובאותה שנה צורפה גם גרמניה המערבית לנאט"ו. בעקבות איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הועברה השגרירות האיסלנדית בשנת 1999 לברלין.
איסלנד וגרמניה חברות במועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת הים הבלטי. בנוסף, בשנת 2001 הצטרפה איסלנד לאמנת שנגן, ובעקבות כך ניתן לנסוע מגרמניה לאיסלנד ללא ביקורת גבולות.
יחסים כלכליים
במהלך מלחמת הבקלה נפגעה גרמניה מהרחבת אזור הדיג הימי סביב חופיה של איסלנד, אולם נאלצה לאשר את תביעותיה של איסלנד.
גרמניה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של איסלנד, ומייבאת ממנה בעיקר דגים ואלומיניום, מאידך, איסלנד מייבאת מגרמניה כלי רכב, מכונות ומוצרים מוגמרים.
המשבר הכלכלי באיסלנד בשנת 2008 היה סדרה של בעיות מתמשכות בכלכלתה ובמערכת הבנקאות של איסלנד, על רקע המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008. כל שלושת הבנקים הגדולים באיסלנד הולאמו בעקבות המשבר. בפרסומים שונים נאמר שאיסלנד הייתה על סף שמיטת חובות. הדבר פגע גם בלקוחות גרמניים שהפקידו את כספם בבנק קאופתינג שהיה לוסניף בפרנקפורט. בעקבות המשבר משכה איסלנד בשנת 2015 את בקשת הצטרפותה לאיחוד האירופי.
בשנת 2010 התפרץ הר הגעש אייאפיאטלאייקוטל, ובעקבות כך שותקה התנועה האווירית בגרמניה כמה ימים.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק, ו-2 קונסוליות בסייד'יספיירד'ור, איסאפיירד'ור. מאידך, איסלנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-10 קונסוליות בברמן, קלן, קוקסהאפן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מינכן, רוסטוק ושטוטגרט .
STS-53
STS-53 הייתה המשימה ה-15 של דיסקברי וה-52 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-2 בדצמבר 1992 ונמשכה קרוב לשבעה ימים. המשימה פעלה בעיקר לפי תוכנית מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
תיאור המשימה
המעבורת שוגרה ב-2 בדצמבר 1992 מכן שיגור 39A במרכז החלל קנדי. בנוסף למשימות שהיו סודיות ובוצעו לפי תוכנית מחלקת ההגנה של ארצות הברית בוצעו מספר פעילויות נוספות. שוחרר למסלול לוויין תקשורת USA-89 שהיה חלק של רשת תקשורת SDS. בנוסף לכך צוות שחרר מערכת ODERACS שהיית המיועדת לכיול מערכות מכ"ם לגילוי שרידי לוויינים ישנים. כמו כן בוצעו פעילויות בתחום חקר חוסר משקל וביולוגיה. צוות ביצע מספר צילומים בעזרת מצלמה דיגיטלית שנבנתה בנאס"א.
המעבורת נחתה ב-9 בדצמבר במסלול נחיתה 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
אנה דרזדן-פולק
אנה (אנס) דרזדן-פולק (בהולנדית: Anna Dresden-Polak; 24 בנובמבר 1906 – 23 ביולי 1943) הייתה מתעמלת אולימפית יהודייה-הולנדית, זוכת מדליית הזהב הקבוצתית בהתעמלות נשים באולימפיאדת אמסטרדם, שנרצחה ב.
קורות חיים
דרזדן-פולק נולדה באמסטרדם ב-1906. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה. הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי. אולימפיאדת אמסטרדם הייתה הראשונה בה נכלל מקצוע התעמלות הנשים. התחרות הייתה לקבוצות, ומדליות אישיות לא חולקו. דרזדן-פולק זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
דרזדן-פולק נספתה ביחד עם בני משפחתה, בעלה ובתה בת ה-6 במחנה סוביבור. מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שתי מתעמלות נוספות (קלוט-נורדהיים וטיימנס-סימונס), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור, בליץ-אחסטריבה נספתה באושוויץ. רק אחת, דה לוי שרדה את השואה. בשנת 1997 הונצחו בנות הנבחרת, ומאמנן קלירקופר, ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
עונת 2009/2010 בלה ליגה
עונת 2009/2010 הייתה העונה ה-79 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-29 באוגוסט 2009 והסתיימה ב-16 במאי 2010.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו חרס (בפעם הראשונה והיחידה בתולדות המועדון), ריאל סרגוסה וטנריפה.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-20 בתולדות המועדון. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על סביליה בסיכום מפגש כפול - 3:1, 0:4.
חרס, טנריפה וריאל ואיאדוליד ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק: ליונל מסי ( ארגנטינה), ברצלונה, שכבש 34 שערים. בנוסף לכך זכה מסי בפעם גם בנעל הזהב האירופית.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: ויקטור ואלדס ( ספרד), ברצלונה, שספג 24 שערים ב-28 משחקים. ואלדס זכה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון:
"פרס סארה" לכדורגלן ספרדי שכבש מספר מרבי של שערים במהלך העונה הוענק: דויד וייה ( ספרד), ולנסיה, שכבש 21 שערים. הוא זכה בתואר בפעם הרביעית והאחרונה.
פרסי LFP הוענקו ל:
מנגנון היציבות הפיננסית האירופית
מנגנון היציבות הפיננסית האירופית (באנגלית: European Financial Stability Facility (EFSF) הוא גוף שממומן על ידי מדינות גוש האירו על מנת להילחם במשבר החוב האירופי. הוסכם על הקמתו על ידי 27 המדינות החברות באיחוד האירופי ב-9 במאי 2010 במטרה לשמור על היציבות הפיננסית באירופה באמצעות אספקת סיוע פיננסי למדינות גוש האירו שנקלעו למצוקה כלכלית. מטהו של המנגנון נמצא בעיר לוקסמבורג ובנק ההשקעות האירופי מספק שירותים לניהול תזרים המזומנים ותמיכה אדמיניסטרטיבית באמצעות חוזה שירות. החל מ-1 ביולי 2010 עומד בראש המנגנון קלאוס רגלינג.
הלוואות
ה-EFSF יכול להנפיק איגרות חוב או מכשירי חוב אחרים באמצעות המשרד הגרמני לניהול החוב, כדי לגייס את הכספים הדרושים לגיוס הלוואות למדינות גוש האירו השקועות במצוקה פיננסית, להגדיל את הון הבנקים או לקנות את החוב הריבוני של אותן מדינות. הנפקת האג"ח תגובה על ידי ערבויות שיינתנו על ידי המדינות החברות בגוש האירו באופן יחסי להון הנפרע של המדינות בבנק המרכזי האירופי.
נפח הלוואות בסך 440 מיליארד אירו עשוי להיות משולב בהלוואות בסך 60 מיליארד אירו שיינתנו על ידי הקרן האירופית לייצוב פיננסי (European Financial Stabilisation Mechanism) (שנסמכות על כספים שגויסו על ידי הנציבות האירופית בהסתמך על תקציב האיחוד האירופי כעירבון) ועד 250 מיליארד אירו נוספים שמקורם בקרן המטבע הבינלאומית במטרה להשיג רשת ביטחון בסכום של עד כ-750 מיליארד אירו. הקרן תמשיך להתקיים עד שהחוב האחרון ייפרע במלואו.
בראש הקרן עומד כיום קלאוס רגלינג שבעברו היה בכיר בקרן המטבע הבינלאומית ובתפקידו האחרון בטרם מונה לעמוד בראש מנגנון החילוץ, שימש כמנהל הדירקטוריון לעניינים כלכליים ופיננסיים של הנציבות האירופית. ה-EFSF כולל נציגים רמי דרג של 17 מדינות גוש האירו, כולל שרים וסגני שרים או מנכ"לים של משרדי האוצר. הנציבות האירופית יכולה למנות משקיף מטעמה בדירקטוריון, וכך גם הבנק המרכזי האירופי. יו"ר הדירקטוריון הוא תומאס ווייזר המשמש גם כיו"ר ועדת הכספים והכלכלה של האיחוד האירופי.
אף על פי שאין דרישה משפטית ספציפית למתן דין וחשבון על ידי ה-EFSF בפני הפרלמנט האירופי, הרי שמצופה מהמנגנון שיעבוד בשיתוף פעולה קרוב עם הוועדות הרלוונטיות באיחוד האירופי.
התפתחויות ויישום
ב-7 ביוני 2010 המדינות החברות בגוש האירו הפקידו בידי הנציבות האירופית בתיאום עם הבנק המרכזי האירופי את המשימות הבאות:
המנגנון נכנס לפעילות מלאה ב-4 באוגוסט 2010.
חילוץ אירלנד
המדינות החברות באיחוד האירופי אשר אימצו את האירו כמטבע הלאומי שלהן, לצד מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית החליטו ב-28 בנובמבר 2010 להעניק לאירלנד סיוע פיננסי, לאור בקשת הרשויות המוסמכות של המדינה. חבילת הסיוע תענה על הצרכים הפיננסיים של אירלנד עד לסכום של 85 מיליארד אירו. מנגנון היציבות הפיננסית האירופית בחר שלושה בנקים, HSBC, סיטיבנק וסוסייטה ז'נרל לארגן את הנפקת איגרות החוב.
חילוץ פורטוגל
המדינה השנייה בגוש האירו אשר ביקשה וקיבלה סיוע הייתה פורטוגל, שהגישה את הבקשה הרשמית ב-7 באפריל 2011. התנאים של חבילת הסיוע סוכמו בידי מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי ובידי המדינות אשר אימצו את האירו כמטבע הרשמי שלהן ב-17 במאי 2011. חבילת הסיוע תכסה את צרכיה הפיננסיים של פורטוגל עד לסכום של 78 מיליארד אירו. ה-EFSF והקרן האירופית לייצוב פיננסי יספקו, כל אחד, 26 מיליארד אירו שיועברו תוך שלוש שנים. 26 מיליארד אירו נוספים יסופקו על ידי קרן המטבע הבינלאומית, כפי שאושר על ידי דירקטוריון הקרן ב-20 במאי 2011.
הרחבה
ב-21 ביולי 2011 הסכימו מנהיגי גוש האירו להגדיל את הון ה-EFSF ל-780 מיליארד אירו. המהלך דרש אשרור של הפרלמנטים של כל מדינות גוש האירו, דבר שהושג ב-13 באוקטובר 2011. ההרחבה שינתה גם את המבנה של ה-EFSF.
ב-27 באוקטובר 2011 הודיעה המועצה האירופית שהמדינות החברות באיחוד האירופי הגיעו להסכמה על הגדלת ההון של ה-EFSF לכדי טריליון אירו באמצעות מתן ביטחונות לרוכשי החוב של המדינות החברות בגוש האירו. כמו כן הגיעו מנהיגי אירופה להסכמה על יצירת קרן או מספר קרנות, שככל הנראה יהיו נתונות לאחריות קרן המטבע הבינלאומית. מקור הכסף שישמש את הקרן או הקרנות יהיה ב-EFSF ומימון ממקורות חיצוניים אחרים.
סוגיות השנויות במחלוקת
תהליך ההרחבה של ה-EFSF במהלך 2011 הציב אתגרים לא פשוטים לכמה מהמדינות החברות בגוש האירו שהתנגדו למהלך מתוך הנחה שהוא סותר את הוראות אמנת מאסטריכט. ב-13 באוקטובר 2011 אישרה סלובקיה את ההרחבה השנייה של הקרן, לאחר כישלון בהצבעה הראשונה על האישור. בתמורה, ממשלת סלובקיה אולצה להתפטר ולהכריז על בחירות.
ב-19 באוקטובר 2011 דיווח עיתון פיני, כי הפרלמנט הפיני אישר את תהליך ההרחבה של ה-EFSF מבלי שיכמת את האחריות הפוטנציאלית שעלולה לחול על פינלנד. מסיבה זו, התהליך בו אישר הפרלמנט ב-28 בספטמבר 2011 את ההרחבה היה מטעה וייתכן שיצריך הצעה ממשלתית חדשה.
Nvidia
חברת Nvidia (נהגה אנ-וידיה, נכתב לעיתים כאנבידיה ) היא חברה אמריקאית, ספקית גדולה של מיקרו-שבבים המשמשים לערכות שבבים של מחשבים אישיים, יחידות עיבוד גרפיות (GPU), כרטיסי מסך (מאיצים גרפיים), התקני מדיה ותקשורת וקונסולות משחק. החברה מוכרת בזכות סדרות כרטיסי המסך למחשב GeForce ו-Quadro, סדרת ערכות השבבים nForce, וסדרת השבבים טגרה לסמארטפונים ולטאבלטים.
החברה היא ספקית פלטפורמות לארבעה שווקים מרכזיים: משחקים, ויזואליזציות מקצועיות, מרכזי נתונים, וכלי רכב. בנוסף מפתחת החברה פלטפורמות לשוק הבינה המלאכותית והלמידה העמוקה.
היסטוריה
חברת Nvidia הוקמה בשנת 1993 על ידי שלושה מייסדים, המהנדסים האמריקאים כריס מלקווסקי וקרטיס פרים, ולצדם מעצב המעבדים האמריקאי-טאיווני ג'נסן הואנג.
המוצר הראשון מבית Nvidia היה כרטיס המולטימדיה NV1 שייצא בשנת 1995. מחירו היה 199$. אף על פי שהיה מאוד מתקדם לזמנו בשל השימוש בליבת 3D, הוא לא זכה להצלחה רבה. הסיבה - עם יציאת Windows 95 וטכנולוגיית ה-Direct3D, לא היה כדאי לייצר את המעבדים הגרפים של Nvidia.
בשנת 1997 הוציאה Nvidia את הכרטיס השני שלה, עם מעבד ה-RIVA 128. הכרטיס הצליח במיוחד והיווה תחרות ל-VooDoo Rush שנחשב להצלחה. Nvidia המשיכה לפרוץ באותה העת עם יתר סדרת כרטיסי RIVA וסדרת ההמשך, RIVA TNT, שנחשבה לסדרת הדגל של החברה באותה עת. כרטיסים אלו נועדו להתחרות ביתר כרטיסי Voodoo של 3dfx, וכן בכרטיסים נוספים: Rage של ATi, סדרת Savage של S3 Graphics, וכרטיסי המסך של PowerVR.
לאחר שחברת 3dfx, היצרנית של כרטיסי Voodoo ואחת החברות המובילות בשוק המעבדים הגרפים, פשטה רגל בשנת 2000, Nvidia קנתה אותה וכך גם הורידה את אחת מהיריבות הגדולות שלה וגם הוסיפה לעצמה הרבה עובדים עם ידע וטכנולוגיות שהיו ספציפיות ל-3dfx. בדצמבר של שנת 2000 נודע ש-Nvidia שילמה 186 מיליון דולר בשביל הרכישה הזאת.
משנת 1999 והלאה, שלטה Nvidia בחלק גדול מהשוק, כאשר הפכה את סדרת כרטיסי המסך GeForce לסדרה העיקרית שעליה היא עובדת.
בשנת 2003 פיתחה Nvidia והוציאה לשוק את סדרת מעבדי ה-FX, שגם נכללו במשפחת ה-GeForce. באותה השנה גם חברת ATi עלתה במכירות, בזכות הוצאת סדרת Radeon החדשה שהייתה מאוד מוצלחת. לאחר שמיקרוסופט החליטה לפעול ביחד עם ATi כדי לבנות את המודל של DirectX 9.0, הכרטיסים של Nvidia סבלו מקשיים עם פלטפורמת ה-DirectX 9.0. התברר כי Nvidia החליטה לרמות ולהעלות לכאורה את התוצאות שלה במבחני הביצועים, ללא עלייה מקבילה בביצוע עצמו. לאחר שנודע הדבר, ATi זכתה באמון הצרכנים, ומאז הפכה למתחרה אמיתית.
ב-2016 פתחה החברה מרכז פיתוח בישראל ובלונד שבשוודיה. באוקטובר 2018 פתחה החברה קבוצת מחקר נוספת בישראל, לבינה מלאכותית.
במרץ 2019 הגיעה להסכם על רכישת חברת רכיבי התקשורת הישראלית מלאנוקס בסכום של 6.9 מיליארד דולר, והרכישה הושלמה באפריל 2020.
בספטמבר 2020 הודיעה Nvidia על רכישת חברת ARM holdings, מפתחת מעבדי ARM, בכ-40 מיליארד דולר. הרגולטורים הארצות הברית ובבריטניה התנגדו לעסקה. העסקה בוטלה בפברואר 2022 עקב קשיי אסדרה, ו-Nvidia שילמה למוכרת, חברת סופטבנק, פיצוי בסך 1.25 מיליארד דולר.
במאי 2023 הכריזה החברה כי תקים בישראל מחשב-על בתחום הבינה המלאכותית. המחשב, ששמו Israel-1, צפוי להיכנס לשימוש עד סוף 2023. הוא צפוי לשמש תחילה את אנבידיה לצורכי מחקר ופיתוח ולשיתופי פעולה עם התעשייה, ובהמשך יהיה זמין כחלק משירות מחשוב-העל בענן של אנבידיה, Nvidia DGX Cloud, כך שארגונים וגופים נוספים יוכלו להשתמש בו.
ב-30 במאי 2023, הגיע שווי השוק של החברה ליותר מטריליון דולר.
כרטיסים ומעבדים גרפיים
אחד ממוצריה העיקריים הוא ייצור כרטיסים גרפיים. הכרטיסים מתחלקים לכמה סדרות שונות:
על מנת להקל על תהליך הייצור, אנוידיה מתרכזת במחקר, פיתוח וייצור של הליבות הגרפיות (המעבדים הגרפיים עצמם) והארכיטקטורה שלהן, אך מותירה את הליך הרכבת כרטיסי המסך לחברות צד שלישי, רובן טייוואניות (ASUS, ג'יגהבייט, Gainward, Leadtek ועוד). הארכיטקטורות ששימשו את אנוידיה לפיתוח המעבדים הגרפיים שלה הן:
קונסולות
החברה ייצרה מספר מעבדים גרפיים לקונסולות, להלן:
משבר המלאים
בשנת 2020, עם פרוץ מגפת הקורונה, מפעלי הייצור של Nvidia הושבתו בעקבות תחלואת העובדים ובידודם, בעיות בשרשרת האספקה ועוד. בעקבות כך נוצר מחסור במלאי כרטיסי המסך החדשים מסדרת RTX 3000. בנוסף לכך, לצד בעיות הייצור נוצר ביקוש גבוה בעקבות סגרים רבים שהעלו את הביקוש של אוכלוסיית העולם למשחקי מחשב, ולצד ביקוש גובר והולך מצד משקיעי מטבעות האתריום, וחברות רבות העוסקות בתחום הלמידה העמוקה, נוצר ביקוש גבוה מאוד ביחס להיצע לכרטיסי המסך של החברה. בעקבות כך חלה עליית מחירים חריגה, שבה עלתה רמת המחירים של כל סדרת כרטיסי המסך לפי 2 עד פי 4 מהמחיר המומלץ לצרכן.
ביקורת ציבורית
במהלך שנת 2021 הסתיים משבר הייצור שחוו חברות הטכנולוגיה, ולרבות חברת Nvidia. אך עם זאת נשארו מחירי כרטיסי המסך של החברה ברמת מחירים מופקעת. בעקבות השקת סדרת RTX 4000 ופרסום מחירי הכרטיסים החדשים, רבים יצאו נגד החברה בטענה שהיא תְּאֵבַת בצע ומנצלת את המשבר שחוותה על מנת לגרור עליית מחירים קבועה כנגד הלקוחות, וזאת על אף שהעלתה את המחירים בעשרות אחוזים בשנים שקדמו לפרוץ מגפת הקורונה. חלק גדול מהמבקרים ציינו כי סירובה של Nvidia להחזיר את המחירים לרמת המחיר המומלץ לצרכן כפי שהיה עם כרטיסי RTX 2000 ומטה יגרור חרם צרכני על החברה.
RTX 4070
לאחר השקת כרטיסי ה-High-End מסדרת 4000, החלה Nvidia בסבב השקות של כרטיסי הביניים, וביניהם RTX 4070 במחיר התחלתי של 599 דולר לגרסה הראשונית.
עם יציאת הכרטיס לשוק וביצוע Benchmarks מול יתר הכרטיסים בשוק, רבים יצאו בפומבי נגד החברה בכך שהכרטיס אינו שווה את מחירו והמליצו לא לרכוש אותו. לאחר שנתקלה Nvidia בביקורות רבות, נאלצה החברה להוריד את מחירו.
אברהם יעקב פרידמן (הראשון)
רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (כ' בחשוון ה'תק"פ – י"א באלול ה'תרמ"ג; 8 בנובמבר 1819 - 1 בספטמבר 1883), היה בנו השני של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ומייסד חסידות סדיגורה. נקרא גם 'האדמו"ר הזקן מסדיגורה'.
ביוגרפיה
נולד בכ' בחשוון תק"פ. נישא לבתו של רבי אהרן מקרלין מחבר הספר "בית אהרן". ר' יעקב החל לכהן כאדמו"ר בסדיגורה לאחר פטירת אביו ואחיו הגדול, ר' שלום יוסף ששימש זמן קצר כאדמו"ר ונפטר בתוך שנת האבל לאביו בי"א באלול תרי"א. המשיך את דרכו המלכותית של אביו והיה נחשב כמייצג הראשי של חסידות רוז'ין בתקופתו.
היה ידוע בחיבתו הגדולה לארץ ישראל ולתושביה. כמו אביו עמד גם הוא בראש "כולל וואהלין" שהיה אחראי על איסוף הכספים והעברתם לחסידים שהתגוררו בארץ ישראל. בהשתדלותו הסתיימה בניית בית הכנסת "תפארת ישראל" בירושלים שהתחילה בזמן אביו. קיימת מסורת בעל פה לפיה כאשר ביקש ממנו לורנס אוליפנט לתמוך בהקמת יישובים בארץ ישראל אמר לו: "אנו מקווים לגאולה נסית מן השמים ולא על ידי בשר ודם", אך עם זאת פרסם מכתב הקורא ליהודים לעלות ארצה ועודד את חסידיו לכך.
בעקבות הלשנה נעצר באשמת זיוף כספים וישב בכלא, מניסן תרט"ז עד כ"ג בתמוז תרי"ז. יום שחרורו הפך ליום חג בחסידות סדיגורה-בויאן.
בגלל הנהגתו המלכותית בדרכו של אביו, עורר עליו את ההתנגדות המרכזית מצד ר' חיים הלברשטאם מצאנז (בזמן "מחלוקת צאנז–סדיגורה"), שטען שדרך המלכות אינה ראויה לכל אחד.
נפטר ביום י"א באלול תרמ"ג 32 שנה בדיוק לאחר שהתחיל לכהן כאדמו"ר ונטמן בסדיגורה לצד אביו.
בין חסידיו המפורסמים היו הרב דוד אורטנברג, הרב יעקב מרגליות ראב"ד ברדיצ'ב והרב שעפטיל הורוויץ מברדיצ'ב.
ירוחם בן משולם
חייו
רבינו ירוחם נולד בפרובאנס ולאחר גירוש צרפת ב-1306, עבר לטולדו. שם למד תורה במשך זמן קצר אצל הרא"ש, ואחר פטירתו המשיך את לימודיו אצל רבי אברהם בן אסמעאל תלמיד הרשב"א. רבינו ירוחם ראה ברבי אברהם את רבו המובהק. בשנת ה'צ' החל לכתוב את ספרו מישרים וסיימו כעבור ארבע שנים, בהמשך ולקראת סוף חייו כתב את ספרו תולדות אדם וחוה.
פרטים שונים בחייו שנויים במחלוקת. חוקרים שונים (כגון ה' גראס) טוענים שמקום הולדתו היה בלנגדוק ולא בפרובנס, ואחרים טוענים שהוא גורש רק בשנת 1320.
תורתו
עיקר עיסוקו של רי"ו היה בתחום ההלכה, ותרומתו התבטאה אף בדורות מאוחרים. פסקיו מוזכרים פעמים רבות בספר בית יוסף, והשפיעו על פסיקתו של רבי יוסף קארו בשולחן ערוך, ומתוך כך על הלכות רבות הנהוגות גם בימינו.
ספריו
רי"ו חיבר שני ספרים. האחד הוא ספר מישרים שדן בדיני ממונות, והשני הוא ספר תולדות אדם וחוה על דינים מעשיים הנוהגים בזמננו. מגמה זו לעסוק רק בהלכות הנוהגות בגלות היה נפוץ ומקובל, ומתבטא בייחוד אצל הרי"ף. הספר מחולק לתולדות אדם העוסק בדינים שונים של האדם משעת לידתו עד שנושא אשה, ודיני ברכות, תפילות ומנהגים, ומחולק לעשרים ואחד נתיבים, ולחוה דינים משעת נשיאתו אשה עד ליום פטירתו (נתיב כב-כח).
אף שספריו נפוצים, שמותיהם לא נקלטו, ומכונים בשם כולל בשם מחברם רבנו ירוחם.
מתוך כתביו אנו יודעים שכתב אף "רמזים של ההגדות", ושעסק באיסוף אגדות התלמוד ובפרשנותן.
הספר יצא בכמה מהדורות (קושטנטינא רעו; קפוסט תקסח) אולם המהדורה הנפוצה היא מוויניציאה שנת שי"ג, שיצאה בדפוסי צילום נוספים. על הספר יצא אף ביאור בשם שנות חיים (למברג, תרל"א) מהרב ראובן חיים קליין. ספר זה יצא בדפוס צילום על ידי מכון ירושלים בשנת תשמ"ה.
כמו כן מיוחסים לספריו שיבושים והשמטות לרוב, דברים אלו הובילו למיעוט הלומדים בספריו. כיום ידוע על ניסיון מחודש להוציא את ספריו לאור בליווי ביאור ועל-פי כתבי יד שונים. בשנת תשנ"ז התפרסם בכתב-העת התורני מוריה חלק מספר מישרים, ותוכנית עבודה להוצאה מחודשת ומפורשת שלו, וכנראה שלא יצא עבודתם לפועל. אמנם בשנת 2007 הוציא לאור מכון 'יאיר נתיב' כרך ראשון ממהדורה חדשה לספר, הנקרא 'רבינו ירוחם השלם', ונשלמה עם כרך חמישי בשנת 2016. והם כוללים את כל הספר מישרים וספר אדם וחוה, בליווי הארות והערות ועל-פי כתבי יד שונים. חלקים ממהדורה זו התפרסם בכתב-העת התורני מוריה.
במשך השנים נהוג היה לייחס לרי"ו את כתיבת "ספר איסור והיתר", אף שיש טוענים שספר זה נכתב על ידי תלמיד רבינו פרץ.
פירושים לספריו
החיד"א טוען כי ספר העיטור וספרי רבינו ירוחם הם בבחינות סוד עלמא דאתכסיא שאין לחבר עליהם פירוש, וכי כל הפירושים שחוברו עליהם אבדו ומחבריהם ניזוקו או נפטרו בדמי ימיהם. כתוצאה מאגדות אלו נפוצו אך ורק דפוסי צילום ממהדורת ונציה שי"ג של הספר. במהלך השנים הודפסו מהדורות אחרות ומבוארות של ספרי רבינו ירוחם, מבלי שיאונה למהדיריהן כל נזק. גם גישתו של החיד"א, ביחס לבעייתיות בכתיבת פרושים, זכתה להתנגדות, בטענה שלימוד תורה צריך להעשות בצורה הטובה יותר ולכן קשה להניח שיוטלו עיכובים בידי כוחות עליונים על אינטרס זה. כהוכחה לכך ציינו את הפרוש שנות חיים, ואת שרידות החיבור והמחבר.
יש הרואים הד קדום לאגדה בדבר איסור ההדרת וביאור הספר בדברי המגיד מישרים לרבי יוסף קארו. לפי ספר זה כינה המגיד את רבינו ירוחם בכינוי הארמי "טמירי", כלומר שיושב בגן עדן בהסתר ולא בפרסום.
תחנת הרכבת בת ים – יוספטל
תחנת הרכבת בת ים – יוספטל היא תחנת רכבת על מסילת תל אביב – פלשת. התחנה ממוקמת במחלף יוספטל הנמצא במפגש שבין רחוב יוספטל בבת ים וחולון לנתיבי איילון, ומכאן שמה. זמן הנסיעה מהתחנה לתחנת הרכבת תל אביב – השלום הוא כ-12 דקות.
היסטוריה
בניית התחנה החלה בשנת 2006 במסגרת פרויקט הקמת הקו בין תל אביב למערב ראשון לציון. בתחילת 2008, עת הסתיימה בנייתה, הייתה התחנה הראשונה מבין התחנות החדשות שהוקמו על קו זה. לאחר סיום הבניה ניטש ויכוח בין הערים בת ים וחולון על שם העיר שיופיע בשם התחנה, ובמהלכו הוצנע שמה של בת ים על שלטיה. הסיבה לוויכוח היא שהתחנה ממוקמת בדיוק בגבול הערים, ומשמשת במידה שווה את תושביהן. בסופו של דבר שמה המקורי של התחנה "בת-ים יוספטל" נשאר על כנו ואילו שמה של חולון הופיע בשמן של תחנות אחרות בקו. בשנת 2009 הונחו מסילות בתחנה והיא נפתחה ב-25 בספטמבר 2011 יחד עם שאר תחנות קו תל אביב - ראשון לציון מערב שהושלם בינתיים. מאז פתיחתה התחנה זוכה להצלחה רבה והיא אחת התחנות המובילות מבחינת מספר הנוסעים שמשתמשים בה לאורך הקו, עם ממוצע של כ-70,000 עולים ויורדים בחודש.
אדריכלות ומבנה
התחנה תוכננה על ידי משרד האדריכלים "איזנברג שרמן אדריכלות" ובוצעה על ידי קבוצת מנרב. היא בנויה על שטח של 14,000 מטר רבוע וכוללת שני רציפי צד ואולם נוסעים עילי. לצורך חיפוי התחנה בוצע שימוש בקירות מסך שקופים וכן אריחי סיליקט אדמדמים אשר מבדלים אותה מסביבת הכביש האפורה, כך שעיצובה מנסה להיות "רגוע אך בעל נוכחות". בתחנת בת-ים יוספטל הוקם חניון לרכב דו-גלגלי בלבד ואין בה כלל חניה למכוניות, על אף שהיא ממוקמת באזור עירוני צפוף שבו מצוקת חניה, ועל אף הצפי לביקוש רב לשימוש בתחנה. עובדה זאת עוררה תרעומת בקרב תושבי הערים הסמוכות שתגובת הרשויות לה הייתה כי יש להגיע לתחנה בתחבורה ציבורית ואלה הרוצים להגיע ברכב יוכלו לחנות בתחנת קוממיות הנמצאת כשני קילומטר דרומית לה. לצורך נגישות נוחה לתחנה נבנה נתיב נוסף על גשר יוספטל המשמש לעצירת מספר קווי אוטובוס בסמוך לתחנה.
שירות הרכבות בתחנה
זוהי תחנה ביניים בקו אשקלון - הרצליה.
בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה בכל כיוון, כאשר שתיים מגיעות עד לאשקלון ואחת לראשון לציון משה דיין. בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה
בקרבת התחנה עוברים שישה קווי אוטובוס עירוניים המשרתים את חולון, בת ים, אזור ובקעת אונו.
בנוסף עוברים שלושה קווים בינעירוניים לירושלים ומחנה בן עמי אשר אינם משמשים כקווי הזנה לתחנה ולהם מגבלות איסוף והורדה בתוך חולון ובת ים.
יחסי דרום אפריקה–ישראל
יחסי דרום אפריקה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין דרום אפריקה וישראל. בין שנות ה-50 לשנות ה-60, ישראל, שיצרה קשר חזק עם מדינות אפריקה השחורות, הייתה למבקרת גלויה של שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה. ב־1973 רוב מדינות אפריקה ניתקו את יחסיהן עם ישראל בגלל מלחמת יום כיפור ולחץ מדינות הנפט. מצב זה הביא את ישראל לפתח את קשריה הדיפלומטים עם דרום אפריקה לאורך שנות ה-70 וה־80.
ישראל הייתה המדינה הדמוקרטית האחרונה להטיל הסנקציות על דרום אפריקה במשטר האפרטהייד, ורק בספטמבר 1987, לאחר לחץ בינלאומי ואיומים על הפסקת הסיוע מארצות הברית, החליטה ממשלת ישראל להטיל סנקציות על דרום אפריקה.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד הידרדרו היחסים בין המדינות, ומפלגת השלטון הקונגרס הלאומי האפריקני, מצהירה על סולידריות עם הפלסטינים,
המסחר בין שתי המדינות כיום הוא ער ועומד על כ-8.1 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי (קצת יותר ממיליארד דולר) נכון לשנת 2007.
יחסי התנועה הציונית עם המשטר שלפני שלטון האפרטהייד
עוד בשנת 1910, עם הקמת ממשלת דרום אפריקה, הביע ראש הממשלה לואי בותה את תמיכתו בציונות, ובשוויון זכויות מלא ליהודי דרום אפריקה. בשנות מלחמת העולם השנייה נחשבה ממשלת דרום אפריקה לאחת הממשלות הידידותיות ביותר לתנועה הציונית. ראש ממשלתה יאן סמאטס היה אוהד של הציונות (על שמו קיבוץ רמת יוחנן). קשריו הקרובים עם התנועה הציונית המקומית הביאו את הסוכנות היהודית לנסות לגייס את הממשלה הדרום אפריקאית לחילוץ יהודים מאזור הכיבוש הנאצי אולם ניסיונות אלו נכשלו בשל חשש של הממשלה מגזענות ומהתנגדות הגורמים שמאוחר יותר הקימו את שלטון האפרטהייד.
בשנת 1948 הכירה דרום אפריקה במדינת ישראל.
יחסי ישראל עם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה
ישראל פתחה קונסוליה בדרום אפריקה ב-1949, והעלתה אותה לצירות ב-1950.
בשנת 1950 ביקר בדרום אפריקה שר החוץ משה שרת. ב-1956 ביקר בה חבר הכנסת יגאל אלון. בשנות ה-50 וה־60 העדיפה ישראל לבנות את קשריה עם מדינות חדשות שהוקמו לא מזמן באזור שמדרום למדבר סהרה. עקב מדיניות זאת, הצביעה ישראל בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בעד החלטה 1598 שגינתה את הנאום של אריק לוא בעד שלטון האפרטהייד ב־11 באוקטובר 1961.
בקרב יהודי דרום אפריקה לא הייתה תמימות דעים. היו שסברו כי ישראל הצביעה באופן שגוי וכי לממשלת דרום אפריקה ולעומד בראשה יש סיבה מוצדקת לטרוניה. גם ה-Zionist Record של הפדרציה הציונית של דרום אפריקה ביקר את ישראל. עם זאת, נשמעו גם קולות אחרים. היו שטענו כי בדבריו של פרוורד יש רמז לכך שעתידה של יהדות דרום אפריקה תלוי במידת תמיכתה במדיניות השלטון, לרבות ניתוק מישראל. העיתון South African Jewish Times כתב כי התבטאותו של פרוורד הופכת את יהודי דרום אפריקה לבני ערובה המשמשים מכשיר לכיפוף ידה של ישראל באומות המאוחדות. המדיניות הרשמית של יהדות דרום אפריקה הייתה שלקהילה היהודית אין עמדה ביחס למדיניות האפרטהייד וכי אין בכוחה וגם אין לצפות ממנה להשפיע על מדיניות ישראל. עם זאת, מוטב היה לו נמנעה ישראל בהצבעות נגד דרום אפריקה בעצרת הכללית.
ב-1963 ישראל הודיעה לוועדה המיוחדת של האומות המאוחדות בנושא האפרטהייד כי ישראל תנקוט צעדים כדי לאשר את החרם הצבאי על מדיניות האפרטהייד וכי החזירה את הציר הישראלי מדרום אפריקה, כשבמקום שגריר, הותירה "ממונה על היחסים". לפי כריס מקגריל, הכתב בנושאי המזרח התיכון של עיתון הגארדיאן, "ישראל עקבית נגד האפרטהייד בשנות ה־50 וה־60 ובכך כרתה בריתות עם מדינות אפריקאיות שהיו מושבות וקיבלו עצמאות. בשנת 1971, ישראל הציעה לארגון אחדות אפריקה סיוע על סך 2,850 דולר אשר נדחה על ידי הארגון, אבל לא לפני שהתרומה גרמה למתח בין דרום אפריקה לבין היהודים וממשלת ישראל."
לאחר מלחמת יום הכיפורים
בעקבות מלחמת יום כיפור ב־1973 ניתקו רוב מדינות אפריקה את יחסיהם עם ישראל, וישראל חיזקה את יחסי עם דרום אפריקה המבודדת.
ב־1975 עלתה רמת שיתוף הפעולה הכלכלי בין ישראל ודרום אפריקה, שכללה בניית תחנת רכבת חדשה בישראל ובנייה של מתקן להתפלת מים בדרום אפריקה. באפריל 1976, הוזמן ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר לבקר במדינת ישראל ולפגוש את ראש הממשלה, יצחק רבין. שר החוץ יגאל אלון נפגש עם עמיתו, שר החוץ הילגרד מולר. במהלך הביקור, הבהיר אלון לתקשורת כי "ישראל מתנגד למדיניות האפרטהייד". מאוחר יותר באותה שנה, בכנס החמישי של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות שנערך בקולומבו שבסרי לנקה, הוחלט חרם נפט על צרפת וישראל משום שהן מכרו נשק לדרום אפריקה. ב־1977, שר החוץ הדרום אפריקאי פיק בותה ביקר בישראל כדי לשוחח על הבעיות של דרום אפריקה עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ועם שר החוץ הישראלי משה דיין. הקרבה בין שתי המדינות התבטאה גם דרך יחסי הספורט. מוסדות ישראליים וספורטאים ישראלים לא הצטרפו לחרם הספורטיבי הבינלאומי של דרום אפריקה בשל מטרות מקצועיות אישיות, ציוניות ולאומיות.
ב־1987 מצאה את עצמה ישראל יחידה בין מדינות המערב ששומרת על קשריה עם דרום אפריקה (עם כמה ממדינות אפריקה, כמו מלאווי וחוף השנהב שעדיין שמרו על יחסים דיפלומטים עם דרום אפריקה). ב־18 במרץ 1987 גינתה ממשלת ישראל את משטרת האפרטהייד בדרום אפריקה והגבילה את היחסים עמה. ב־16 בספטמבר באותה שנה אישרה הממשלה שורה של אמצעים להגבלת המסחר, התרבות והספורט בין שתי המדינות.
שיתוף הפעולה הגרעיני
קהילת המודיעין האמריקאית האמינה שישראל השתתפה עם דרום אפריקה במיזמי מחקר גרעינים מתקדמים וסיפקה לדרום אפריקה טכנולוגיה של נשק לא גרעיני מתקדם בשנות ה-70 בזמן שדרום אפריקה פיתחה פצצות אטום. דייוויד אלבריט מביטאון מדעני האטום אמר: "כדי להתמודד עם הסנקציות, דרום אפריקה החלה לרכוש בחשאי רשתות באירופה ובארצות הברית וזה היה שיתוף פעולה ארוך וסודי עם ישראל" וגם אמר כי "שאלה נפוצה היא אם ישראל סיפקה נשק לדרום אפריקה כסיוע אף על פי שהעדות טוענת שישראל הייתה נגד שיתוף פעולה משמעותי". לפי ה־NIT, ב־1977 ישראל מכרה לדרום אפריקה 30 גרם של טריטיום בתמורה ל־50 טונות של אורניום ובאמצע שנות ה-80 סייעה לה דרום אפריקה לפיתוח משגר הטילים שביט. בשנת 1977, היה חשש בקרב העולם שישראל חתמה על הסכם שכולל מעבר של טכנולוגיה צבאית ולפחות 6 פצצות אטום.
כריס מקגריל טען כי ישראל "סיפקה מומחים וטכנולוגיה שהיו הבסיס לפצצות האטום של דרום אפריקה". בשנת 2000, דיטר גרהארדט, מרגל סובייטי והמפקד הקודם של חיל הים הדרום אפריקאי, טען כי ישראל הסכימה ב-1974 לתת לדרום אפריקה 8 טילי יריחו 2 עם ראשי נפץ מיוחדים.
לאחר נפילת שלטון האפרטהייד
נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס הלאומי האפריקני, ביקר לראשונה בישראל ב-1999. מנדלה אמר "למספר הרב של האנשים ששאלו מדוע באתי, אני אומר: ישראל עבדה קרוב מאוד למשטר האפרטהייד אבל אני עושה שלום עם אנשים רבים ששחטו את אנשינו כמו חיות. ישראל שיתפה פעולה עם משטר האפרטהייד אך עדיין היא לא השתתפה בשום זוועה". כשאהוד אולמרט היה סגנו של ראש הממשלה הוא ביקר לראשונה בדרום אפריקה ב־2004, שם נפגש עם נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, זה היה הביקור הראשון של מנהיג ישראלי בדרום אפריקה אחרי ביטול משטר האפרטהייד.
הסתדרות האיגודים המקצועיים של דרום אפריקה (Congress of South African Trade Unions) שמייצגת 1.2 מיליון עובדים דרום אפריקאים ביקרה את ישראל, השווה אותה למדינת דרום אפריקה בעת שלטון האפרטהייד ואף תמך בחרם של "Canadian Union of Public Employees" כנגד כל המוצרים הישראלים.
המסחר בין דרום אפריקה וישראל בשנת 2003 עמד על כ־500 מיליון דולר.
בין שנת 2002 לשנת 2006 היקף היצוא לדרום אפריקה גדל בכ-113% מ-120 מיליון דולר לכ-256 מיליון דולר ולעומת זאת היקף היבוא ירד באופן חד של כ-49% מ-235 מיליון דולר לכ-119 מיליון דולר.
ב-24 באפריל 2009, יום לאחר הבחירות בדרום אפריקה בה נבחר ג'ייקוב זומה לשלטון, אמר שגריר דרום אפריקה בישראל כי "דרום אפריקה תמשיך לבסס את היחסים המצוינים השוררים בין המדינות". ב-23 בספטמבר 2009 שגן שר החוץ דני אילון נפגש עם ג'רי מג'ילה, אחד מבכירי משרד החוץ של דרום אפריקה. בפגישה הדגיש סגן שר החוץ את רצונה של ישראל בהידוק היחסים עם דרום אפריקה. מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בדרום אפריקה. הנספחות מקדמת יצוא מישראל למדינה והשקעות מדרום אפריקה בישראל, תוך ארגון משלחות ואירועים עסקיים. הנספח הכלכלי ביוהנסבורג הוא איתי מלכיאור.
לאחר תקופה של מתיחות בין שתי המדינות, ביקר בשנת 2016 מנכ"ל משרד החוץ דורי גולד עם בכירים בדרום אפריקה ובפגישה הוחלט לשפר את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
ב-14 במאי 2018, בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה שגברו על רקע העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, החזירה דרום אפריקה את השגריר הדרום אפריקאי בישראל להתייעצויות. באפריל 2019 הודיעה דרום אפריקה על החזרת שגרירה מישראל.
בפברואר 2022 בלחץ דרום אפריקה ואלג'יריה סולקה שרון בר-לי, סמנכ"לית אפריקה במשרד החוץ, מפסגת האיחוד האפריקאי באדיס אבבה. הממונה על השגרירות הזומן לשיחת נזיפה עם מנכ"ל משרד החוץ. במרץ 2023 קיבל הפרלמנט של דרום אפריקה החלטה הקוראת לסגירת השגרירות בפרטוריה.
היחס לסכסוך הישראלי-ערבי
בשנת 2001, על רקע אינתיפאדת אל אקצא, התקיימה בדרבן ועידת האו"ם נגד הגזענות. מדינות ערב הובילו קו קשה כנגד ישראל והוועידה הפכה למעין פסטיבל שנאה, אך ממשלת דרום אפריקה חתרה לפשרה המרמזת על תמיכה בזכות השיבה. בראייה לאחור, התייחסו לוועידה כאירוע משמעותי שהחל את מהלכי החרם על ישראל.
שורשי יחס זה נובעים, בין היתר, מקשרי ממשלת ישראל עם ממשלת דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. דמויות דרום אפריקאיות חשובות, כמו דזמונד טוטו ורוני קאסרילס ביקרו את יחסה של ישראל כלפי הפלסטינים, והשוו את ישראל המודרנית ויחסה לפלסטינים כמו ליחס של שלטון האפרטהייד כלפי האוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה.
מפלגת השלטון, הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), שומרת על קו אנטי ישראלי ואוהד כלפי הפלסטינים. כך למשל ב-2007 ארגנה מחאות כנגד ישראל במלאת 40 שנה למלחמת ששת הימים. כמו כן ב-2012 קיבלה החלטה להחרים את ישראל (לא התקבלה בפרלמנט) וב-2017, בעקבות ההחלטה על העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, הורידה את דרג השגרירות שלה בתל אביב, גם החלטה זו לא אושרה בפרלמנט.
ב-31 במאי 2010, לאחר עצירת המשט לעזה, שגריר דרום אפריקה בישראל נקרא חזרה לארצו, אולם ב-20 ביולי, הודיע על שובו. בכל אותה העת שגריר ישראל בפרטוריה נשאר על כנו ומשרד החוץ הישראלי לא נקט בצעדים מקבילים.
ב-2013 שרת החוץ של דרום אפריקה אמרה ששרי הממשלה לא יערכו יותר ביקורים רשמיים בישראל. בתגובה, שר החוץ של ישראל אביגדור ליברמן האשים את שרת החוץ של דרום אפריקה ב. מאוחר יותר הכריז סגן שר החוץ של דרום אפריקה איברהים איברהים, כי.
ב-2015 נמנעה כניסתו לרשות הפלסטינית דרך ישראל, של השר להשכלה גבוהה בלייד זימאנדה, חבר המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, עקב הזמנתו לרשות הפלסטינית ולא לישראל וכן בשל קריאתו להטיל חרם על ישראל. בתגובה קרא להחרים את ישראל ובכלל זה חרם על אוניברסיטאות.
באוקטובר 2015 דרום אפריקה אירחה את יושב-ראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, ובעקבות כך זומן שגריר דרום אפריקה בישראל לשיחת נזיפה.
ביקור הנשיא לשעבר שמעון פרס בדרום אפריקה, בפברואר 2016, לווה במחאות. במרץ הגיעה לדרום אפריקה משלחת בראשות מנכ"ל משרד החוץ דורי גולד, בעקבותיה הנציגים סיכמו על חימום הקשרים.
באמצע מאי 2017, 12 שרים וסגני שרים, בתוכם סגן הנשיא סיריל רמפוזה, אשר החל מפברואר 2018 מכהן כנשיא, פתחו בשביתת רעב בת 24 שעות, מתוך הזדהות עם שביתת הרעב של האסירים הפלסטיניים בישראל. הם השוו בינה לבין שביתת הרעב שנעשתה בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.
באוגוסט 2017, הודיעה מפלגת "הקונגרס הלאומי האפריקני" שלא תפגוש משלחת חברי כנסת ישראלים בראשות נחמן שי. המשלחת יצאה לדרום אפריקה כדי לפגוש את חברי הקהילה היהודית וגם הגיעה לפרלמנט ופגשה את נציגי האופוזיציה.
דרום אפריקה פעלה כנגד מאמציה של ישראל לחבור למדינות אפריקאיות אחרות.
בציבור הדרום אפריקאי
בניגוד להנהגה, בקרב אוכלוסיית המדינה יש תמיכה ניכרת בישראל, ומרבית הקהילות הנוצריות-שחורות תומכות בישראל. לפי מרכז המחקר פיו, ב־2007 האוכלוסייה הדרום אפריקאית אדישה לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בחלק הלא אדיש, הרוב היה בעד ישראל, (28%) ורק מיעוט בעד הפלסטינים (14%).
ראש "המפלגה הנוצרית הדמוקרטית בדרום אפריקה" קנת מישו, הוא פרו-ישראלי, וגינה את עוינות הממשל כלפי ישראל:. לדבריו הסיבה העיקרית לעוינות של הממשל נגד ישראל, היא בשל סיוע כלכלי שמפלגת השלטון קיבלה ומקבלת ממדינות ערב.
בקרב הציבור האפריקאנרי קיימת תמיכה גדולה בישראל ומפלגת חזית החירות פלוס, המפלגה שמייצגת את רוב הציבור האפריקאנרי, מביעה תמיכה חזקה בישראל.
מחאות ופעילות חרם
בדרום אפריקה יש פעילות ערה של תנועת ה-BDS.
ב-2014, בעקבות מבצע צוק איתן, קונגרס איגודי העובדים הדרום אפריקאי הכריז כי יצטרף לחרם על הרשת וולוורת'  המוכרת מוצרים מישראל. הם הפגינו נגד הזמר פארל ויליאמס, שקיים עם הרשת קשרים עסקיים.
בנובמבר 2015 הוציאה דרום אפריקה כ-4 צווי מעצר נגד בכירים בצה"ל בעקבות פרשת המשט לעזה, בניהם הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי, ראש אמ"ן עמוס ידלין, ראש להק מודיעין בחיל האוויר לשעבר אבישי לוי וכן מפקד חיל הים לשעבר אלי מרום.
ב-2018 החרים שר הספורט טולאס נקסי את טורניר הטניס גביע דייוויס בו השתתפה ישראל, בנימוק של התנגדות למדיניות ישראל ביהודה ושומרון, תמיכת ישראל במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה וסיוע הפלסטינים למתנגדי המשטר.
ל'אקווילה
ל'אקווילה היא עיר במרכז איטליה, בירתו של מחוז אברוצו ונפת ל'אקווילה. העיר נפגעה קשה ברעש האדמה שהכה אותה באפריל 2009.
ל'אקווילה נמצאת 100 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ומחוברת אליה בכביש מהיר, העובר בין ההרים. העיר שוכנת על גבעה בעמק של נהר אטרנו (Aterno), מוקפת בהרי האפנינים. הפסגות המושלגות של רכס גראן סאסו נשקפות אליה מצפון מזרח.
העיר מוקפת בחומה מתקופת ימי הביניים. בתיה של העיר בנוים על שיפוע גבעות. מצדי רחובות העיר מבנים וכנסיות הבנויים בסגנון הבארוק והרנסאנס. הרחובות מובילים למרכז העיר שם ממוקמת האוניברסיטה המפורסמת של העיר. העיר מוכרת בתור עיר של סטודנטים ויש בה מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, תזמורת, אקדמיה לאמנות ואולפן סרטים.
גאוגרפיה
העיר שוכנת בקרבת הפסגה הגבוהה של הרי האפנינים, גראן סאסו. היא מצויה בגובה של 721 מטר מעל פני הים בעמק אטרו-פסקרה. מסביבה ארבעה הרים בגובה של 2,000 מטר מעל פני הים. ההרים מונעים את כניסתו של אוויר לח וחם לעיר מהים התיכון ולכן שורר בה אקלים חם ויבש. נוהגים לומר כי מזג האוויר בעיר מניב 11 חודשי קור וחודש אחד קר במיוחד.
יחודה של העיר
שטח השיפוט של העירייה הוא גדול במיוחד: 467 קמ"ר. הוא נחשב לשטח השיפוט השישי בגודלו מבין ערי איטליה. לפניו באות, בין השאר, הערים: רומא (במקום הראשון), רוונה בצפון איטליה וסאסארי בסרדיניה. בגלל גודל שטחה, והיותו הררי ברובו, קיימים בה 59 רבעים ושכונות. בשטחה סלולים קרוב ל-3,000 ק"מ כבישים ובנויים אלפי קמ"ר של מבנים. לשירות תושביה עשרות בתי ספר, מרכזים מסחריים רבים, כמאה כנסיות ועשרה בתי קברות.
העיר ידועה בעיקר כמקום הכתרתו של האפיפיור סלסטינוס החמישי בשנת 1294, שכיהן בתפקיד חמישה חודשים בלבד ולאחר מכן פרש מתפקידו באופן תקדימי. סלסטינוס קבור בכנסייה המרכזית בעיר, ואת קברו פקדו האפיפיורים בנדיקטוס השישה עשר בשנת 2009 בעקבות רעידת האדמה (שפרש בהמשך בעצמו מתפקידו) והאפיפיור פרנציסקוס ה-1 בשנת 2022.
רעידות אדמה
לעיר היסטוריה של רעידות אדמה. נרשמו בה רעידות אדמה בשנים 1349, 1452, 1501, 1646 1703 ו-1706.. בחודש ינואר 2009 הורגשו בעיר אירועים סייסמיים בעוצמה שנעה בין 2.9 ל-6.3 בסולם ריכטר.
ב-6 באפריל 2009 בשעה 3:32, התרחשה רעידת אדמה שמוקדה היה במרכז הרי האפנינים. הרעידה הורגשה במחוזות נוספים: בלאציו שבמזרח, במוליזה שבדרום, באומבריה שבצפון-מערב ובקמפניה שבדרום איטליה. ברעידה זו נספו 289 בני אדם וכ-1,500 נפצעו. מחצית מהבתים בעיר העתיקה חרבו, ורוב בתי העיר ניזוקו. כתוצאה מכך נותרו עשרות אלפים ללא קורת גג.
קרב פולטבה
קרב פולטבה היה קרב שהתרחש ב-8 ביולי 1709 בקרבת העיר פולטבה כחלק של מלחמת הצפון הגדולה. הניצחון של הרוסים הביא לשינוי מהותי במהלך המלחמה. קרל השנים עשר, מלך שוודיה נמלט ביחד עם הטמאן איוואן מזפה לאימפריה העות'מאנית, אוקראינה חזרה לצד הרוסי במלחמה.
רקע
לאחר תבוסה בקרב נארווה פיוטר הגדול הצליח לשקם את צבאו. הוא כבש לרוסים מוצא לים, יסד את סנקט פטרבורג בשנת 1703 והשתלט על מספר ערים בליבוניה. קרל השנים עשר החליט לעזוב את חזית המלחמה בפולין ולחזור לרוסיה הצארית. ב-22 באוגוסט 1707 הצבא השוודי שכלל 44,000 חיילים החל לנוע מזרחה. לאחר חניית חורף שבמהלכה הצבא סבל קשה ממחלות, ביוני 1708 הצבא התחיל להתקדם לכיוון סמולנסק במטרה להגיע למוסקבה. במהלך התקדמות לכיוון מזרח קרל השנים עשר החליט לפנות לאוקראינה. זאת לאור כך שהטמאן איוואן מזפה עבר לצד השוודי אך היו לו בעיות פנימיות כי לא כל הקוזאקים תמכו בשינוי זה. בנוסף לכך, הצבא השוודי סבל מהעדר אספקה ותחמושת והיה קטן בכשליש לעומת הכוח שיצא מפולין. לאחר שלפיוטר הגדול נודע על מהלכי איוואן מזפה הוא החזיר מגלות את הקצין הקוזקי הפופולרי. כתוצאה מכך, למרות שהכוח הקוזאקי כלל עד כ-40 אלף לוחמים, למחנה של איוואן מזפה הצטרפו רק כ-10,000 לוחמים. עם הזמן היקפם פחת, לקראת קרב פולטבה הם כללו רק כ-2000 וגם אותם השוודים פחדו לשתף בקרב.
ב-30 באפריל 1709 השוודים החלו במצור על פולטבה. הכוח הרוסי המקומי שכלל כ-9,000 חיילים הצליח לעמוד במצור. בקרבות סביב העיר, השוודים איבדו כ-6,000 חיילים.
בסוף מאי הכוח העיקרי של הרוסים בראשות פיוטר הגדול בעצמו הגיע לקרבת העיר והתמקם בגדה השנייה של הנהר. לאחר קבלת החלטה גורלית על כניסה לקרב מכריע, הצבא הרוסי חצה את הנהר והתמקם כ-5 ק"מ דרומית לעיר ובנה מוצבים סביב המחנה. הכוח הרוסי כלל כ-60 אלף חיילים, לעומת כ-37 אלף שהיו לשוודים. בנוסף לכך, לשוודים הייתה נחיתות בכוח האש של התותחים - בידיהם היו רק 4 תותחים, לעומת 73 אצל הרוסים.
ב-17 ביוני קרל השנים עשר נפצע ברגל. כתוצאה מכך הוא העביר את הפיקוד על הכוחות ל-2 הגנרלים שהיחסים ביניהם לא היו טובים. לקרל השנים עשר היה ידוע שרוסים ממתינים להגעת תגבורות ולכן הוא החליט על תחילת הקרב בהקדם.
מהלך הקרב
עם שחר 27 ביוני השוודים התקרבו למוצבים הרוסים. כוח פרשים רוסי בפיקוד אלכסנדר מנשיקוב יצא לכיוון השוודים במטרה לעכב אותם ולתת לכוח העיקרי זמן להתארגנות. לאחר קרבות עזים השוודים הצליחו לכבוש רק 2 מוצבים הרוסים. בינתיים הכוח העיקרי של הרוסים התארגן ומגני המוצבים קיבלו פקודה לסגת. כתוצאה מנסיגת הרוסים וקידום לא מבוקר של חלק מהכוח השוודי, אבד קשר בין הכוח המתקדם לבין עיקר הכוח השוודי. הכוחות השוודים שאבדו את הקשר עם הכוח העיקרי כותרו והובסו.
בשלב זה המפקד השוודי נתן פקודה לכוח העיקרי לפרוץ את הקו של חיל הרגלים הרוסי. תוך כדי ביצוע פקודה, הכוח נכנס לשטח שהיה תחת ירי כבד של התותחים והחל לסגת ליער הסמוך.
לקראת שעה 9 בבוקר החל הקרב עיקרי. כוח רגלי שוודי שכלל כ-4,000 חיילים התחיל במתקפה על הכוח הרוסי של כ-22,000 חיילים. באגף השמאלי לשוודים היו הצלחות ורוסים החלו בנסיגה לא מאורגנת. פיוטר הגדול שם לב למצב ושלח למקום כוח עתודה בפיקודו. הרוסים הצליחו לייצב את המצב. יתרה מכך, השוודים התחילו להתעייף ולא היו בידיהם כוחות עתודה שיכולים לתמוך בכוח הלוחם. מירי תותחים נפגעו אנשים סביב המלך והחלה להתפשט שמועה לא נכונה שהוא בעצמו נהרג. כתוצאה מכך, התחילה פאניקה בין החיילים. בלחץ הרוסים, נסיגה לא מאורגנת הפכה לבריחה של ממש משדה הקרב.
לקראת הערב, כוח פרשים בפיקוד אלכסנדר מנשיקוב כיתר כוח שוודי באזור מעבר של דנייפר וכ-16,000 חיילים נשבו.
השלכות הקרב
לאחר תבוסה קשה, הצבא השוודי לא היה יכול לנהל פעולות התקפיות בשדה הקרב. קרל השנים עשר ואיוואן מזפה נמלטו לאימפריה העות'מאנית. רק לאחר 5 שנים קרל השנים עשר חזר לשוודיה.
במוסקבה הוקם שער ניצחון בשם: "השער האדום" לכבוד הניצחון בקרב פולטבה.
דוקטור דוליטל
דוקטור ג'ון דוליטל (באנגלית: Doctor John Dolittle) הוא הדמות המרכזית בסדרת ספרים שכתב הסופר האנגלי יו לופטינג. דוקטור דוליטל הוא רופא הנזנח על ידי לקוחותיו האנושיים בעקבות מנהגו לאסוף בעלי חיים חולים למרפאתו ולטפל בהם. הוא מגלה כי הוא בעל כישרון מיוחד לטיפול בבעלי חיים ואף מצליח ללמוד את שפתם ולדבר איתם.
במסגרת הרפתקאותיו הוא נתקל לעיתים קרובות בבעלי חיים כלואים: בחנויות חיות מחמד, בקרקסים וכדומה. הוא אף מוציא את פרוטותיו האחרונות כדי לרכוש את בעלי החיים מבעליהם ולשחררם, או על הקמת מקומות מרגוע ומחסה לבעלי חיים מזדקנים (למשל לסוסי כרכרה). דוליטל בז לחלוטין לכסף וטוען בכל הזדמנות כי "הכסף הוא מטרד בלבד". בספרי ההמשך שבסדרה אף הופך דוליטל לנטורליסט ומנצל את היכולת שלו לתקשר עם בעלי החיים לשם הבנת הטבע וההיסטוריה של העולם.
הספר הראשון בסדרה, "עלילות דוליטל הרופא", נכתב כמכתבים מאוירים על ידי לופטינג לילדיו בעת ששירת כקצין בחפירות בצרפת ובפלנדריה בזמן מלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר, ב-1923, אמר לופטינג כי שלח את המכתבים לילדיו בעת שהחדשות מהחזית היו נוראות מדי או משעממות מדי, וכי המקור לסיפור נולד מכך שהתרשם מהתנהגות הסוסים והפרדים תחת האש בחזית וכך חשב על דמותו של רופא דמיוני שיטפל בחיות, בניגוד לחוסר הטיפול המוחלט ממנו סבלו בהמות פצועות בשדה הקרב: "'סוסים למדו להשלים עם נפילתן התכופה של פצצות בקרבם. אבל הגורל שלהם היה שונה משל בני האדם. כשחייל נפצע אנושות, איש לא הפקיר אותו למוות. כל המשאבים שפותחו לטיפול רפואי במלחמות גויסו לעזרתו. סוס פצוע היה זוכה לכדור רובה בראשו… זה לא הוגן. אם אנחנו מכריחים בעלי חיים להסתכן כמונו, למה לא ניתן להם את אותו טיפול כשהם נפצעים?'"
רשימת ספרי דוליטל
שני הספרים האחרונים ברשימה יצאו לאור לאחר מותו של לופטינג מחומר שנמצא בעזבונו.