cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיאנו באקוס
קריירת נבחרות
ב-25 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשעלה כמחליף במחצית השנייה בניצחון נבחרתו 2–0 על במשחק ידידות.
באקוס נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022 בקטר.
אווז לבן-מצח
אַוַּז לְבֶן-מֵצַח (שם מדעי: Anser albifrons) הוא מין אווז הקרוב לאווז הקטן (A. erythropus) הקטן ממנו. מצחו של האווז לבן המצח ניכר בפס לבן ברור ורחב. את גחונו של האווז חוצים מספר פסים שחורים ורחבים. מקורו של האווז ורוד. אורכם של אווזים אלו נע בין 65 ל-78 סנטימטרים, ומוטת כנפיהם היא 130 - 165 סנטימטרים. צבע רגליהם כתום בהיר. החלק העליון של כנפיהם הוא בצבע אפור - עכבר. האווז לבן המצח נבדל מהאווז הקטן בגודלו הגדול יותר, במקורו הכבד יותר ובהיעדר טבעת עין צהובה.
האווזים לבני המצח מתחלקים לחמישה תת-מינים. תת-המין A. a. albifrons מתרבה בצפון של אירופה ושל אסיה, וחורף באזורים דרומיים ומערביים יותר. להקות קטנות של תת-מין זה עשויות לעבור בישראל. במזרח הרחוק באזור סיביר ובאזורים הנמצאים מזרחית לקנדה הארקטית ניתן למצוא את תת-המין A. a. frontalis, שהוא מעט גדול יותר מתת-המין הראשון, ומקורו מעט ארוך יותר. תת-מין זה חורף בארצות הברית וביפן.
שני תת-מינים נוספים נפוצים דרומית יותר - בצפון אמריקה. תת-המין A. a. gambeli נפוץ בצפון-מערב קנדה. תת-מין זה גדול עוד יותר משני תת-המינים הקודמים, והוא חורף בגולף קואסט (Gulf Coast) שבארצות הברית. תת-מין נוסף אשר נבדלותו מתת-המין הקודם מוטלת בספק (Carboneras, 1992), הוא A. a. elgasi, אשר נפוץ בדרום-מערב אלסקה. תת-מין זה הוא הגדול ביותר מבין חמשת תת-המינים, מקורו הוא הארוך ביותר, והוא חורף בקליפורניה. כל תת-- המינים הללו דומים בנוצותיהם, והם נבדלים רק בגודלם.
תת-המין האחרון והמובחן בבירור מיתר תת-- המינים הוא A. a. flavirostris, אשר מתרבה במערב גרינלנד. נוצותיו של תת-מין זה כהות מאלו של תת-- המינים האחרים, ורק קצה זנבו הוא בעל נגיעה לבנה וצרה (נגיעה זו גדולה יותר אצל תת-- המינים האחרים). הפסים על בטנו כהים יותר ומקורו כתום, בשונה ממקורם הוורוד של יתר תת-המינים. הוא חורף באירלנד ובמערב סקוטלנד. מחקרים אקולוגיים שנערכו לאחרונה מצביעים כי האווזים לבני-המצח שחיים בגרינלנד הם תת-מין נפרד מה-A. albifrons (Fox & Stroud 2002).
תקופת הטיפול ההורי של תת-מין זה ארוכה במיוחד, ועשויה להימשך מספר שנים ולכלול יחסים בין אווזים מדורות שאינם קשורים בקשר ישיר (כמו "סבא" ו"נכד"). התנהגות זו כנראה ייחודית בקרב האווזאים.
איילת גלבוע
איילת גלבוע (נולדה בחיפה ב-1958) היא פרופסור בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
את תאריה (ראשון, שני ודוקטורט) בארכאולוגיה עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא הדוקטורט היה "החוף הפיניקי הדרומי בתקופת הברזל I-IIA". היא לימדה באוניברסיטה העברית וכיום מלמדת באוניברסיטת חיפה. במשך שנים רבות ערכה את עתיקות ואת פרסומי רשות העתיקות, וכן הייתה עורכת משנה של האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל. כיום היא מנהלת את חפירות תל דור יחד עם פרופ' אילן שרון מן האוניברסיטה העברית
מבחר מפרסומיה
גלבוע פרסמה עשרות מאמרים בכתבי עת מקצועיים. המאמרים עוסקים בנושאי מחקרה. על כתבי העת נמנים: "ארץ ישראל", "BASOR - Bulletin of the American Schools of Oriental Research", "Journal of Archaeological Science", "Radiocarbon  "Israel Exploration Journal" ועוד. בנוסף פרסמה מאמרים בפרסומי כנסים, ומאמרים בספרים. וכן הייתה שותפה לכתיבת 11 דוחות חפירה על תל דור.
המשובשים
המשובשים (באנגלית: The Imperfects) היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית שיצרו דניס היטון ושלי אריקסן. הסדרה עוקבת אחר שלושה מבוגרים צעירים הרודפים אחר המדען המטורף שהתעסק עם ה-DNA שלהם, וכתוצאה מכך סובלים מתופעות לוואי. הסדרה עלתה לאקרנים בנטפליקס ב-8 בספטמבר 2022.
אבי, טילדה וחואן סובלים מתוצאות לוואי מפלצתיות של ניסוי שהשתבש, ומשלבים כוחות כדי לנסות למצוא את המדען שאחראי לכך – ותרופה למצב.
עלילה
שלושה בני עשרים ומשהו, אבי, חואן וטילדה, הופכים למפלצות לאחר שעברו טיפול גנטי ניסיוני. השלישייה מחליטה לאחר מכן לרדוף אחר ד"ר אלכס סרקוב, המדען האחראי לשינוי הגנטי שלהם, ולהכריח אותו להפוך אותם שוב לאנושיים. אליהם מצטרפת ד"ר סידני בורק, מדענית שמסייעת להם בחיפושיהם.
הפקה
ב-16 באפריל 2021 אישר שירות הזרמת המדיה נטפליקס להפקה להפיק סדרה המורכבת מעשרה פרקים. התוכנית נוצרה על ידי דניס היטון ושלי אריקסן, שצפויות להפיק בפועל לצד צ'אד אוקס ומייקל פריסלב. "Nomadic Pictures" היא חברת ההפקה. הסדרה מבססת את כוחות הדמויות הראשיות על של יצורים אגדיים, כמו הבאנשי, הסוקובוס והצ'ופקברה.
ליהוק
עם ההכרזה על הזמנת הסדרה, לוהקו איטליה ריצ'י, מורגן טיילור קמפבל, ריאנה ג'פאל, אינאקי גודוי, ריס ניקולסון, סלינה מרטין וקירה זגורסקי לתפקידים בסדרה.
גברים אוכלי עשב (מונח יפני)
גברים אוכלי עשב (ביפנית: 草食系男子; באנגלית: Herbivore men) הוא מונח המשמש ביפן לתיאור גברים שאין להם שום עניין בנישואים או במציאת בת זוג. המונח הפך בהדרגה נפוץ ביפן גם לתיאור גברים צעירים שאיבדו את "גבריותם". המונח נטבע על ידי הסופר היפני מקי פוקאסאווה במאמר שפורסם ב-13 באוקטובר 2006. למונח יש גם קשרים הדוקים במשמעות למונח "אוויטוריסאמה" (ohitorisama), שמתייחס לאנשים שחיים לבד, ואין להם תלות כולשהי באנשים אחרים.
איה
איה (שם מדעי: Pernis) היא סוג עוף דורס ממשפחת הנציים.
הסוג כולל את המינים להלן:
איית צרעים ואיה מצויצת הן עופות נודדים.
גברים אוכלי עשב (מונח יפני)
על פי פוקאסאווה ל"גברים אוכלי עשב" יכולים להיות קשרים רומנטיים, אך יש להם "גישה לא אסרטיבית ואדישות לתשוקת הבשר". הפילוסוף מסהירו מוריוקה מגדיר "גברים אוכלי עשב" כגברים אדיבים ועדינים, אשר אינם מנהלים מערכות יחסים רומנטיות מתוך רעבתנות לכך, ואין להם רצון להיפגע או לפגוע באחרים.
גורמים פוטנציאליים
האדישות של גברים לנישואין ולמערכות יחסים מחויבות היא מגמה שקיימת בחברות מודרניות רבות ברחבי העולם. לעיתים רבות חלק מהגורמים לכך הם חברתיים או כלכליים. ביפן לעיתים רבות מצוין כי הדעיכה של הכלכלה היפנית תרמה לעלייה המהותית בכמות של "גברים אוכלי עשב", ואחת הסברות לכך היא שההתפכחות לאחר פיצוץ הבועה הכלכלית ביפן במהלך ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 גרמה לגברים יפנים רבים לבחור שלא לאמץ את המודל ה"גברי" המסורתי הטיפוסי או להפוך לגברים שמקדישים את מלוא זמן לקריירה בתאגיד. בעקבות הדעיכה הכלכלית ביפן ישנם כיום בהרבה פחות גברים יפניים עם עבודה קבועה או שנמצאים במסגרת לימודים, תעסוקה, או הכשרה, ונשים יפניות רבות נוטות לסרב להיות עם גברים שאין להם עבודה קבועה, או חשות שגברים יפנים המחשיבים עצמם ל"גברים אוכלי עשב" הם חלשים ולא גבריים, בעוד שמנגד ישנם גם לא מעט גברים יפנים שלא נמשכים לנשים "עצמאיות".
סיבה מרכזית נוספת להתרחקות גברים מנישואין היא שיעורי התעסוקה הנמוכים של נשים ביפן לאחר הנישואין שמייצרים עומס עבודה רב על גברים נשואים. עומס הידוע כמוביל למתח נפשי רב, בעיות בריאות ומוות פתאומי המכונה בשם קארושי ואף לאובדנות. כ-70 אחוז מהנשים מפסיקות לעבוד לאחר הולדת הילד הראשון למשך עשור ויותר. במחקר שנערך ביפן בקרב 2,263 עובדים מ-133 חברות שונות נמצא כי גברים יפנים עובדים בממוצע כ-60 אחוז יותר שעות נוספות מנשים.
בסקר שנערך בשנת 2011 בקרב נערים יפנים בגילאי 16 עד 19 כ-36% מהנשאלים תיארו את עצמם כאדישים או כנמנעים מלקיים יחסי מין. הנתון עבור בנות באותה קבוצת הגיל היה 59%.
הפילוסוף היפני מסאהירו מוריוקה טוען שגורם פוטנציאלי נוסף לכך שישנם גברים יפנים רבים יותר שנחשבים ל"גברים אוכל עשב" הוא שהתופעה היא תוצאה של תוקפת השלום ששוררת ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה. מאז תום מלחמת העולם השנייה, יפן לא השתתפה במישרין בשום מלחמה או סכסוך, לא בתחומה ולא במקומות אחרים ברחבי העולם. לפני מלחמת העולם השנייה יפנים רבים חשו שהתגייסות לצבא הייתה הדרך היחידה להפוך לגבר בחברה היפנית. נורמה חברתית זו נעלמה באופן הדרגתי במהלך התקופה שלאחר המלחמה. כתוצאה מכך, לטענתו, הגברים היפנים פחות תוקפניים והדבר עשוי להשפיע רבות גם על החיים הרומנטיים שלהם.
השפעות פוטנציאליות
שיעור הפריון ביפן היה 1.42 במהלך שנת 2014 - ירידה מהותית בהשוואה ל-1.84 באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. רבים מאשימים את הנפילה הדרסטית הזו בשל הגידול בכמות של "גברים אוכלי העשב" ביפן. הירידה בשיעור הילודה יוחס בין היתר לחוסר רצונם של גברים אוכלי עשב בנישואים.
במדיה
הסרט "גברים אוכלי עשב" היה סרט שיצא לראשונה לאקרנים במהלך 2010 בו לאחת מהדמויות הראשיות היו את תכונות האופי הטיפוסיות של גברים אוכלי עשב. לאורך הסרט הוא מתקשה להבין סיטואציות מיניות שונות, כמו למשל להבין שאישה מסוימת הזמינה אותו לשכב עימה.
במהלך 2010 הזמר היפני Gackt ערך מופע רוק לגברים בלבד, בניסיון לחזק את "רוח הגברים ... והמיניות" כנגד הגבריות של גברים אוכלי עשב אשר הפכה שכיחה בחברה היפנית.
שמואל לוי
ביוגרפיה
לוי נולד בסופיה שבבולגריה לאברהם ונעמה. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל בלימודי אמנות באקדמיה לאמנות של סופיה. עם ייסוד "בצלאל" בשנת 1906 עלה לוי לארץ ישראל והצטרף כתלמיד בכיר לבית הספר בהזמנתו של בוריס שץ. השם "אופל" הוסף על ידו כמעין שם עט, אולם לוי בחר לנטוש אותו בשלב מסוים.
תערוכה באימפריה הרוסית זכתה, על פי עדותו, בהצלחה כלכלית שאפשרה את לימודיו באקדמיה ז'וליאן שבפריז, החל משנת 1913. בתקופת שהותו בצרפת השתתף בתערוכת ה"אורינטליזם" הצרפתיים. לאחר שובו לארץ ישראל, בראשית מלחמת העולם הראשונה, היה לוי פעיל במסגרת האמנות המקומית. בשנת 1920 היה לוי ממקימי "אגודת אמנים עברית". ב-18 באפריל 1927 נפתחה תערוכה מעבודותיו בבית יוסף אליהו שלוש, ששכן בשדרות רוטשילד 9 פינת רח' הרצל בתל אביב. ב-1931 הציג תערוכה ב"Galerie Sélection" בצרפת.
בשנת 1960 נערכה רטרוספקטיבה מיצירותיו במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים. עבודותיו נמצאות באוספים שונים, ביניהם אוסף מוזיאון לוקסמבורג בפריז.
נפטר ב-1966. נקבר בהר המנוחות.
ז'אק דה ויטרי
ז'אק דה ויטרי (בצרפתית: Jacques de Vitry, בלטינית: Jacobus de Vitriaco; 1180–1240) היה תאולוג צרפתי.
ביוגרפיה
דה ויטרי למד באוניברסיטת פאריס והוסמך לכמורה בשנת 1210. תקופה מסוימת הוא התגורר בלייז'. באותן השנים הוא הכיר את כריסטינה המופלאה והתרשם ממנה. הוא מונה להגמון עכו בשנת 1216, וכעבור שלוש שנים החל לחבר את תולדותיה של ארץ ישראל מעליית האסלאם ועד מסעי הצלב, אך פרסם רק שני חלקים מספרו "Historia Hierosolymitana". לאירופה שב בשנת 1225 ומילא תפקידים שונים בכנסייה. בשנת 1239 הועלה שמו כמועמד לפטריארך ירושלים, אך הוא מת כעבור זמן קצר.
מתוך המסורת החיה של המזרח שאב סיפורים רבים, ושילב אותם בתוך דרשותיו, וכולם – גם אלה שאין ביסודם מן הרעיון המוסרי – היו בידיו לסיפורי מוסר. "סיפורי מופת" (Exempla) שלו, הוא אוסף של 404 מעשיות הכתובות לטינית, ובהן גם פרשיות הזורות אור על שחיתות אנשי הדת בתקופתו.
מטייה נסטאסיץ'
מטייה נסטאסיץ' (בסרבית: Матија Настасић; נולד ב-28 במרץ 1993) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
נסטאסיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו ולייבו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של פרטיזן בלגרד. בקיץ הושאל לטלאופטיק מהליגה הסרבית השנייה על מנת לצבור דקות משחק.
בקיץ חתם בפיורנטינה מהסרייה א' תמורת 4 מיליון אירו. תחילה התאמן עם קבוצת הנוער, אך עקב פציעות בקבוצה הבוגרת, הוא הצטרף אליה. ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד בולוניה.
בקיץ חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 24.4 מיליון אירו וכרטיס השחקן של סטפן סאביץ' שעשה את הדרך ההפוכה. ב-18 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד ריאל מדריד. ב-29 בספטמבר נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האנגלית בניצחון 1–2 נגד פולהאם. בנובמבר זכה בתואר שחקן החודש. במאי נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה. למרות זאת, בעונת חלה ירידה במעמדו ושיחק רק 13 משחקי ליגה.
ב-13 בינואר 2015 הושאל לשאלקה 04 מהבונדסליגה. שבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד הנובר 96. ב-11 במרץ 2015 שאלקה רכשה את כרטיס השחקן שלו תמורת 12 מיליון אירו ונסטאסיץ' חתם בקבוצה ל-4 עונות.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם במיורקה מליגת העל הספרדית.
קריירה בינלאומית
ב-29 בפברואר 2012 נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה.
עונת 1991/1992 בגביע האירופי
עונת 1991/1992 בגביע האירופי הייתה העונה ה-26 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה העונה הראשונה במתכונת החדשה.
במשחק הגמר של התחרות גברה ריאל מדריד על פאוק בתוצאה 63:65, וזכתה בגביע בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ. לשלב המוקדמות השלישי הצטרפו 8 קבוצות שנשרו בשלב 1/16 של הליגה האירופית של פיב"א. לקבוצות המנצחות של השלב השלישי הצטרפו פאוק (מחזיקת הגביע), ריאל מדריד ופו אורטז. 12 קבוצות אלו אורגנו בשני בתים. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת עד שני ניצחונות והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
שלב הבתים
בית א' בית ב'
ישראל בתחרות
העונה לישראל היו שלוש נציגות בתחרות:
אדוארדו דואלדה
אדוארדו אלברטו דוּאַלְדֶה (בספרדית: Eduardo Alberto Duhalde; נולד ב-5 באוקטובר 1941) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי, שכיהן כנשיא ארגנטינה בין השנים 2002–2003.
ביוגרפיה
ב-1999 רץ דואלדה לתפקיד נשיא ארגנטינה, אך הפסיד בבחירות לפרננדו דה לה רואה. ב-2001 התפטר דה לה רואה בשל המשבר הכלכלי הקשה שפקד את ארגנטינה. ההתפטרות עוררה משבר חוקתי שבמהלכו הוחלפו ארבעה נשיאים בתוך 15 יום, אשר בסופם מונה דואלדה לנשיא ארגנטינה על ידי הוועדה המחוקקת ב-2 בינואר 2002. מיד עם השבעתו התחוללו במדינה הפגנות ענק של מפגיני השמאל שהתנגדו לבחירתו. דואלדה הצליח לשכך את המהומה ותחת לחץ פוליטי קרא להקדמת הבחירות בשישה חודשים מהמועד המתוכנן. בבחירות, שנערכו ב-2003, ניצח נסטור קירשנר וב-25 במאי באותה שנה נתמנה קירשנר לנשיא. בדצמבר 2009 הכריז דואלדה על כוונתו להתמודד שוב על הנשיאות בבחירות שנערכו ב-2011.
קפוסלה
קַפוסֶלֶה (באיטלקית: Caposele) היא עיירת קומונה במחוז קמפניה, בנפת אבלינו שבאיטליה. העיירה ניזוקה קשות ברעידת האדמה שמוקדה היה באירפיניה בשנת 1980.
בקפוסלה קבור הקדוש הנוצרי ג'ראד מאיילה.
תאוריית הקשר על ממשלת הכיבוש הציונית
ממשלת הכיבוש הציונית, או ממשלה תחת כיבוש ציוני (באנגלית: Zionist Occupation Government או Zionist-Occupied Government, בראשי תיבות: Z.O.G) היא תאוריית קשר אנטישמית לפיה הממשלות הרשמיות ברוב ארצות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל או היהודים ככלל. התאוריה נפוצה מאוד בקרב ארגונים נאו-נאציים ולאומניים בארצות הברית ובאירופה. על אף השימוש במילה Zionist, תאוריית הקשר מתייחסת ליהודים בכלל, ולא רק לציונים.
המשתמשים במושג ZOG הם חלק מארגונים אנטישמיים המאמינים בעליונות הגזע הלבן בכל רחבי העולם ולא רק בארצות הברית, וביניהם: פמיאט (רוסיה), KKK, זהות נוצרית, וכדומה. בנוסף, חלק מן המשתמשים במושג הם פרו-פלסטינים המנסים להסית נגד ישראל בעקבות הסכסוך הישראלי-ערבי.
מקור השם ושימושו כיום
מטרתו של "המסדר" היא הקמת מדינה משלהם בצפון ארצות הברית, שתהיה "נקייה" לגמרי מיהודים, מבעלי עור כהה ומבני מיעוטים נוספים. ב-1983, כחלק ממעשי השוד, ירה חבר "המסדר" במרכז קהילתי יהודי בלוס אנג'לס כדי להדגיש את נקודת ראייתו ולצורכי הסתה.
הכינוי ZOG ("ממשלת הכיבוש הציונית") נפוץ בפרסומים אנטישמיים שונים. למשל, באתר "Jew Watch" נטען שכל מדינות המערב ומדינות נוספות נשלטות על ידי "ממשלות כיבוש ציוניות". נאו-נאצים בשוודיה טענו שהממשלה "מדללת את הגזע הלבן בשוודיה" וכינו אותה "ממשלת הכיבוש הציונית השוודית". פרסומו של המושג והשימוש הנרחב במושג זה כיום נובע מפוסט באתר אינטרנט של האומות האריות ב-1996 שבו הם תבעו את הכרזת עצמאותם. במאמר זה נאמר
מחנה הריכוז טרגו ז'יו
מחנה הריכוז טרגו ז'יו היה מחנה ריכוז שהוקם ברומניה, בסמוך לטרגו ז'יו, בהתאם להוראה של יון אנטונסקו מיום 12 בפברואר 1941 במטרה לבודד, להחזיק תחת השגחה ולהעביד בפרך אסירים הכלואים על רקע פוליטי. המחנה פעל עד 23 באוגוסט 1944, היום בו הופל משטרו של יון אנטונסקו.
מראשית יוני 1941 נכלאו במחנה זה כמאתיים פליטים יהודים שהגיעו מפולין, סלובקיה והונגריה וחיפשו מקלט ברומניה. בהמשך נכלאו במחנה הריכוז טרגו ז'יו כ-7,000 גברים יהודים שנאספו מאזור דורוחוי, מאזור וסלוי, מאזור יאשי, מאזור רומן וממקומות נוספים. בין כלואי המחנה היו גם 14 רבנים ומנהיגים של יהדות רומניה. באוגוסט 1941 הגיעה למחנה ועדה ברשותו של קולונל פטרוצוי, כדי לשחרר את אלה שצו הכליאה שלהם היה שגוי ובסיום עבודתה, בסוף השנה, נותרו במחנה כאלף כלואים והמשוחררים חזרו למשפחותיהם. בשנת 1942 הובאו כלואים נוספים בהם בחורות צעירות, נשים ומתבגרים. אישה אחת, שהייתה בחודש התשיעי, ילדה במחנה. בין הכלואים החדשים היו אברהם לייב זיסו, מישו בנבניסטי, התעשיין המומר מקס אאושניט, קבוצה של כעשרים צעירים ותלמידים יהודים שנידונו לעשרים עד עשרים וחמש שנות מאסר על הפצת כרוזים נגד המלחמה וגם פעילים יהודים ורבנים שמוצאם בבסרביה או בברית המועצות.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, ב-19 במרץ 1944, הגיעו דרך גבול הונגריה קבוצות של פליטים יהודים מפולין, סלובקיה והונגריה עצמה. חלק מהפליטים נתפסו ונשלחו חזרה, מעבר לגבול הונגריה, אך חלק אחר נכלא במחנה הריכוז טרגו ז'יו. במרץ 1944 הובאו לכאן גם 166 יהודים ממחנה הריכוז ואפניארקה ו-563 ממחנה גרוסולובו.
תנאי החיים במחנה
היהודים הכלואים הוצבו בצריפים שונים, לפי סכום הכסף ששילמו כשוחד - העשירים יותר שהו באזור שנקרא A. תנאי החיים השתנו לפי המצב בחזית המלחמה, כשהצבא הרומני והצבא הגרמני התקדמו בחזית הסובייטית, התנאים הפכו קשים יותר וכשהמצב התהפך הם הוקלו. המזון היה מועט והארוחות בלתי מספקות, כך שהכלואים אכלו גם עשבים שונים שליקטו. חבילות מזון ותרופות שנשלחו אל הכלואים על ידי המשפחות או הקהילה, הוחרמו על ידי מפקד המחנה גאורגה זלטסקו Gheorghe Zlătescu וסגנו גריגורה טרפדוש Grigore Trepăduş. בטרגו ז'יו הטמפרטורה נמוכה מאוד בחורף (עם טמפרטורה שנתית של 10°-2°), אך לכלואים אושר להסיק את תנורי החימום רק שעה עד שעה וחצי בלילה.
הכלואים, ללא שום התחשבות במצבם הבריאותי, הוצאו לעבודה קשה, לסלילת דרכים ומסילות ברזל, לכרייה במחצבות אבן ולפינוי שטחי יער והכשרת הקרקע לחקלאות. מי שלא עמד במשימה שהוטלה עליו נענש ב-25 מלקות על גוף חשוף או שנקשר לעץ ליותר מיממה במזג אוויר קר ביותר. המפקדים הטילו אימה על הכלואים והיו מספרים להם שקיבלו הוראות מאנטונסקו להרוג אחד מכל עשרה. מי שרצה לקבל שחרור מיום עבודה, היה צריך לשלם 10,000 לאי או יותר.
דיר ג'ריר
דיר ג'ריר (בערבית: دير جرير) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה וממוקם על כביש 449, במרחק של כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית מרמאללה. הוא ממוקם על גבעה המשקיפה על עמק הירדן בגובה של כ-900 מטר, צפונית לכפר טייבה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, דיר ג'ריר מנה כ-5,101 תושבים נכון לשנת 2016.
היסטוריה
בשנת 1596 תועד קיומו של הכפר ברישומי המס העות'מאני. החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר פעמיים - ב-1863 וב-1870 ודיווח שהתגוררו בו כ-200 תושבים. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמאללה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר ג'ריר 172 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 847 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה ב-1080 תושבים, כולם מוסלמים. הכפר השתרע על שטח של 33,161 דונמים (שטח בנוי ואדמות חקלאיות).
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, דיר ג'ריר נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בשנת 1975 הוקמה במחנה הצבאי הירדני הנטוש הסמוך לכפר ההתנחלות עפרה, שבהמשך התרחבה ומספר מבני מגורים בה נבנו על אדמות פרטיות של תושבי הכפר. באותה שנה גם ניתן על ידי צה"ל צו סגירה לכ-1,000 דונם של אדמה חקלאית בבעלות תושבי הכפר ממזרח לו. ביוני 1976 הוקמה במקום היאחזות נח"ל כוכב השחר. באפריל 1979 הוחלט "לאזרח״ את כוכב השחר ולהקים ישוב חדש במקום.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של דיר ג'ריר סווג כשטח B.
בשנת 1999, הוקם מדרום לכפר היישוב "מצפה כרמים". היישוב הוקם כמאחז שבו כמעט כל המבנים ממוקמים על אדמות פרטיות של תושבי הכפר לפי רישומי המנהל האזרחי. הוא הוגדר כמאחז בלתי-חוקי בחוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים (דו"ח ששון) מ-2005. בשנת 2011, החלו לבנות ביישוב כ-20 מבנים, חלקם בתי קבע וחלקם קרוואנים. המנהל האזרחי הוציא למבנים צווי הפסקת עבודה, אך זו נמשכה. תושבי דיר ג'ריר, עתרו לבג"ץ אך רק בשנת 2014 נערך הדיון בו הוציא נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, צו על תנאי המורה למדינה להסביר עד 4 בינואר 2015, מדוע לא יפונו המבנים "המצויים בחלקות האמורות, שנבנו שלא כדין". באוגוסט 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי יש להסדיר את ההתיישבות ביישוב מצפה כרמים, באמצעות החלת "תקנת השוק במקרקעין.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם על שלוחה דרומית של הר בעל חצור, שגובהו 1,016 מטר - ההר הגבוה ביותר בישראל והרשות הפלסטינית בין הר מירון להר חלחול. האקלים ביישוב הררי וקר בחורף, כולל כמה ימי שלג כמעט בכל שנה. השטחים הבנויים של הכפר, כ־17.2% מאדמותיו, נמצאים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית (שטח B), והשאר בשליטה ישראלית שטח C. באדמות החקלאיות גדלים גפנים, עצי תאנה, וזית. השטחים פתוחים מהווים כ-76% מאדמות הכפר.
הינו-רנו 4CV
הינו-רנו 4CV (באנגלית: Hino Renault 4CV) היא מכונית "סופרמיני", אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1953–1961.
היסטוריה‎
חברת הינו הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים. בשנת 1953 החלה החברה לייצר רכבים פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית.
דגם ה"הינו-רנו 4CV" היה מבוסס על הדגם הצרפתי קטר שבו של חברת רנו, לאחר שנחתם הסכם לשיתוף פעולה בין חברת "רנו" הצרפתית לחברת "הינו" היפנית.
במדינת ישראל, הורכבו 550 יחידות מדגם הקטר שבו, שהיה זהה לחלוטין לדגם ה"הינו-רנו 4CV", וזאת על ידי קייזר-אילין תעשיות בנשר בין החודשים אפריל 1956 לאוקטובר 1959.
JavaFX
JavaFX הוא שם כולל לחבילת תוכנה ליצירת יישומי אינטרנט עשירים, מערכות סלולריות, טלוויזיה ומערכות מולטימדיה לרכבים. החל מאוגוסט 2012 JavaFX נתמכת בלינוקס.
ג'וזף אידו
ג'וזף אידו (באנגלית: Joseph Aidoo; נולד ב-29 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הבלם בסלטה ויגו ובנבחרת גאנה.
JavaFX
JavaFX משולבת עם JRE כך שאפשר לכלול בתוך תוכנית JavaFX גם מחלקות שנכתבו ב-Java.
ג'וזף אידו
קריירה
אידו הלל את הקריירה שלו באינטר אלאייס מליגת העל הגאנאית, ובעונתו השנייה בקבוצה אף שימש כקפטן שלה.
JavaFX
JavaFX Mobile הייתה שכבת תוכנה שמיועדת למכשירים ניידים, שבה אפשר להריץ תוכניות שנכתבו ב-JavaFX. ב-JavaFX 2.0 בוטלה התמיכה בה. JavaFX כללה גם תמיכה ב-JavaFX Script, שפת סקריפט דקלרטיבית מונחית עצמים, המאפשרת בניית ממשקי משתמש עשירים המבוססים על Swing.
ג'וזף אידו
קריירה
באוגוסט 2015 הושאל להמארבי השוודית עד לתום העונה, ובתום ההשאלה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-24 ביולי 2017 נרכש על ידי ראסינג גנק הבלגית בסכום שנע בין 1.25 ל-2 מיליון אירו, וחתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-11 ביולי 2019 נרכש על ידי סלטה ויגו מהלה ליגה בסכום שהוערך ב-8 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
קריירת נבחרות
ב-2015 שיחק בנבחרת גאנה הצעירה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, והגיע עם נבחרתו עד לשלב רבע הגמר. באותה שנה שיחק גם בגביע אפריקה עד גיל 20, והגיע עם נבחרתו עד למקום השלישי.
ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
אידו היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019 ובמונדיאל 2022.
מקס כהן
נסים מקס כהן (נולד ב-1941) הוא מתאגרף עבר יהודי-מרוקאי. זכה בתואר אלוף מרוקו, אלוף המשחקים הפאן-ערביים ואלוף צרפת באיגרוף.
קורות חיים
נולד ב-1 בדצמבר 1941 בקזבלנקה שבמרוקו. בנערותו הרבה לשחק כדורגל, ובגיל 16 נרשם לראשונה לתחרות איגרוף שבה זכה במדליית זהב.
בגיל 18 זכה באליפות מרוקו באיגרוף, ולאחר הזכייה נבחר לייצג את מרוקו באולימפיאדת המשחקים הפאן-ערביים שנערכה בקזבלנקה. בתחרות, הביס כהן את מתחריו בשמונת הסיבובים המוקדמים, ועלה לגמר, להתחרות מול מתאגרף מצרי. האחרון הודיע כי הוא מסרב לעלות לזירה בשל יהדותו של מקס. לאחר הבהרה מצד שר הספורט של מרוקו לפיה אם לא יעלה לזירה, המתחרה כהן יוכרז כמנצח טכני, הסכים המתאגרף המצרי לעלות לזירה, והובס על ידי כהן. את מדליית הניצחון קיבל מחסן השני, מלך מרוקו.
לאחר הזכייה באליפות במשחקים הפאן-ערביים, החל לקבל הצעות ממפיקים שונים לעבור לזירה המקצוענית, והועמדו בפניו האפשרויות להגר לארצות הברית או לצרפת. לבסוף בחר להגר לצרפת, בעיקר בגלל השפה הצרפתית, שבה כבר שלט.
בגיל 20 הגיע לפריז שבצרפת, שם החל להתפרסם בתחומו, ולאחר תקופה זכה באליפות צרפת באיגרוף. בצרפת גם הפך לחברם של ידוענים כדוגמת ז'אן-פול בלמונדו, אלן דלון, אנריקו מסיאס ומוטל'ה שפיגלר. יחד עם ידוענים אלו היה עורך משחקי ראווה ברחבי צרפת. לאחר הזכייה באליפות צרפת יצא למסע בינלאומי כדי להתמודד בזירות נחשבות, בהן אצטדיון ומבלי הישן שבאנגליה ובמדיסון סקוור גארדן שבניו יורק בחודש יולי 1971 מול אמיל גריפית'.
ב-26 במרץ 1976 התמודד בפריז על תואר אלוף העולם במשקל בינוני מול המתאגרף הקולומביאני רודריגו ואלדס, אולם הובס בנוקאאוט בסיבוב הרביעי. לאחר ההפסד פרש מהאגרוף. סך הכל השתתף ב-53 קרבות מהם ניצח ב-34, סיים בתיקו בתשעה והפסיד בתשעה.
מעולם האיגרוף עבר לעולם העסקים, ופתח חברה מצליחה לעמילות מכס בפריז. בשנת 1995 עבר לענף המסעדנות, והקים בפריז שתי מסעדות גדולות.
כהן נשוי ליפה ואב לחמישה ילדים.
אלמה רוזה
אלמה רוֹזֶה (בגרמנית: Alma Rosé; 3 בנובמבר 1906, וינה - 5 באפריל 1944, אושוויץ) הייתה כנרת יהודיה-אוסטרית. גורשה בפקודת הנאצים למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שם הקימה וניצחה על תזמורת הנשים באושוויץ. מתה ככל הנראה מהרעלת מזון.
קורות חיים
אביה של אלמה רוזה היה הכנר ארנולד רוזה, שהיה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית של וינה במשך 50 שנה, משנת 1881 עד 1931, ובתזמורת האופרה של וינה וכנר ראשון ברביעיית המיתרים רוזה ידועת השם במשך 23 שנה. אמה, יוסטינה, הייתה אחותו של גוסטב מאהלר.
אלמה גדלה להיות כנרת. בשנת 1930 נישאה לכנר הצ'כי ואשה פז'יהודה, כנר וירטואוז שנחשב לאחד הגדולים במאה ה-20. בשנת 1935 בא הקץ על נישואיהם. היו שאמרו, כי הוא נפרד מאשתו משיקולים אופורטוניסטיים, בגלל יהדותה, אך אין ביסוס לטענה זו: לוח הזמנים סותר טענה זו, ואשתו השנייה הייתה אף היא יהודייה.
בינתיים הלכה הקריירה של אלמה רוזה מחיל אל חיל. בשנת 1932 הקימה את תזמורת הנשים "נערות הוואלס הווינאיות" (Die Wiener Walzermädeln), הרכב שניגן ברמה גבוהה מאוד ויצא למסעות קונצרטים ברחבי אירופה. כנגנית ראשית בתזמורת ניגנה אנני קוקס, חברתה הטובה של אלמה. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938, הצליחו רוזה ובני משפחתה להימלט ללונדון. אחיה, המוזיקאי אלפרד רוזה, נמלט לארצות הברית, ואלמה נותרה בלונדון עם אביה.
צ'אנזי
צ'אנזי או טיאנזי הוא כלי מיתר, כלי פריטה, סוג של לאוטה בעל שלושה מיתרים שמקורו ברפובליקת טובאן. הוא כלי זהה כמעט לחלוטין לשודרגה (Shudraga ) המערב מונגולי, מזכיר במראהו את הבנג'ו ארוך-צוואר, תיבת התהודה שלו עשויה מעטפת עור (עז או נחש) בצורת עיגול, דמוי תוף, המחושק בגוף עץ בצורת לב או כליות. צוואר הכלי, המחובר לגוף העץ, עשוי מעץ אורן ואורכו מגיע לכ־660 מ"מ.
היסטורית הכלי מעורפלת למדי, אך קיים בסיס סביר להניח שהוא גילגולו של הסנקסיאן (Sanxian) הסיני שהגיע למונגוליה בתקופת שושלת צ'ינג ששלטה באזור החל מ־1644. בצורתו ובמספר המיתרים הוא מזכיר גם את השנשין מאוקינווה שביפן.
בטובאן הכלי משמש בעיקר ככלי ליווי לביצועי יחיד של שירת גרון. קונגאר-אול בוריסוביץ' אונדר היה זמר גרון טובאני (סובייטי, רוסי), מפורסם שניגן גם בצ'אנזי.
עיצוב ומבנה
דגמים מסוימים מיוצרים עם שריגים, אחרים ללא שריגים כלל, או רק שריגים מצוירים על לוח האצבעות ומהווים קישוט. שני פתחי צליל קטנים מעטרים את תיבת התהודה (ברוב הכלים, אך לא בכולם), לצד קישוטי צבע. לעיתים קרובות, קצה צוואר הכלי, מעל לראש היתדות (מנגנון הכוונון), מעוטר בגילוף ראש סוס (נפוץ מאוד בכלים ברחבי מונגוליה). צלילו מזכיר את צלילי הבלוז המערביים, לא מאוד רחוקים מצלילי הבנג'ו וקרובים לגיטרה האקוסטית, הוא מייצר צליל חזק יותר מהדושפולור. הצ'אנזי נפוץ בכל מרכז אסיה.
תומאס סרון
תומאס סרון דה לוסיו (בספרדית: Tomás Zerón de Lucio) הוא מבוקש שהיה ראש סוכנות החקירות הפליליות של מקסיקו (AIC) בתקופת ממשלו של הנשיא אנריקה פניה נייטו ובכיר בממשל המקסיקני.
צ'אנזי
כוונון ומיתרים
בדומה לכוונון הדושפולור, גם את שלושת המיתרים (מיתרי המשי המסורתיים הוחלפו במיתרי גיטרה מניילון) של הצ'אנזי מכוונים באמצעות מפתחות כוונון (דומים לאלו של הגיטרה הקלאסית) חדשניים. יתדות הכוונון הארוכים במיוחד, אותן ניתן למצוא בחלק מהכלים, נועדו לקישוט בלבד.
תומאס סרון
משנת 2019, הוא מבוקש על ידי מערכת המשפט המקסיקנית בגין האשמות שונות הכוללות עינויים וסילוף ראיות בפרשת היעלמות 43 הסטודנטים מאיוצינאפה, מעילה בעשרות מיליוני דולרים, ורכישת תוכנת פגסוס של NSO Group.
צ'אנזי
כוונון ומיתרים
שלושת מיתרי הגיטרה, עוברים מעל גשר רפוי למדי, הממוקם מעל לעור התוף, אל תפס מיתרים עשוי מעץ, שנקשר בחבל לתפס יתד בתחתית מסגרת גוף העץ.
מיתרי הצ'אנזי עשויים ניילון וניתן לכוונם ל-F2, C3, F3 או D2, A2, D3, אוC2, G2, C3; סדר הכוונון מהמיתר העליון לתחתון. בין המיתר העליון והאמצעי - חמישית, בין מיתר האמצעי לתחתון - רבע, לכן, בין המיתר עליון והתחתון ישנה אוקטבה.
תומאס סרון
ב-2019 הוא ברח ממקסיקו לקנדה ומשם טס לישראל כדי להימנע ממעצר.
על פי דיווח מיולי 2021 "הניו יורק טיימס" נכון לאותו מועד ישראל לא טיפלה בבקשת ההסגרה של מקסיקו, או בבקשתו של סרון עצמו לקבלת מקלט מדיני. גורם ישראלי שצוטט בכתבה טען כי הסחבת בטיפול בנושא היא מכוונת שנועדה להתנקם במקסיקו על כך שנציגיה באו"ם תמכו בחקירת חשדות ל"פשעי מלחמה" של ישראל בשנת 2018.
הרשויות במקסיקו חוקרות גם אנשי עסקים ישראלים המקורבים לסרון, ובהם דוד אביטל, מחברת MTRX Technologies השייכת לחברת רייזון הישראלית, שלפי החשד סייע לסרון להסתתר בתל אביב.
בשנת 2022 דווח בעיתון "הארץ" שלנוכח סירוב ישראל להסגירו, מקסיקו פתחה במשא ומתן עם המבוקש עצמו.
הכשרה אקדמית
סרון למד מינהל תעשייתי במכון הפוליטכני הלאומי. הוא סיים לימודי מדעים פליליים.
קריירה בחברות פרטיות
בשנת 1993, סרון היה גזבר בחברת 'La Compañia de Parras, SA; ב-2002 הוא היה המנהל הפיננסי של Grupo Control de Riesgo, וב-2006 הוא שימש חודשיים כמנהל פיננסי ב-Contrusistem.
מנהל ציבורי
במהלך שש השנים של פליפה קלדרון, סרון היה אחראי על השליטה הפוליטית של ארגון La Policía Federal Preventiva (PFP), במזכירות לביטחון פנים, לשם הצטרף ב-2007 ופגש את ג'נרו גרסיה לונה. לסרון לא היה ניסיון קודם בשירות ציבורי או בעבודת ביטחון ציבורי לפני שהצטרף ל-Policía Federal Preventiva (משטרת מניעה פדרלית).
בן המלך והעני
בן המלך והעני (באנגלית: The Prince and the Pauper) הוא רומן שנכתב על ידי הסופר האמריקני מארק טוויין והתפרסם בשנת 1881.
עלילת הספר מתרחשת בעיר לונדון במחצית המאה ה-16. הספר זכה לעיבודים רבים לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
עלילה
טום קנטי הוא ילד החי עם משפחתו בשכונת עוני בלונדון בירת אנגליה בימי הנרי השמיני. את ימיו הוא מעביר בקיבוץ נדבות ובספיגת מהלומות מאביו ומסבתו. הוא לומד אצל כומר זקן ונדיב, האב אנדרו, שמלמד אותו קרוא וכתוב באנגלית ובלטינית. לאחר שטום שומע סיפורים על נסיכים הוא רוצה לפגוש בן מלוכה אמיתי.
יום אחד, בעודו הולך ליד הארמון, הוא פוגש בצירוף מקרים בנסיך אדוארד, יורש העצר, אשר נראה כמוהו, והלה ומזמין אותו לארמון. הנערים מגלים עד מהרה כי הדמיון החזותי ביניהם רב. מתוך סקרנות ושעשוע הם מחליפים תלבושות, וכך הופך אדוארד לקבצן לבוש סחבות, ואילו טום נכנס לנעליו של יורש העצר המלכותי. מכאן העלילה מסתבכת: אדוארד נזרק מהארמון, אביו של טום רוצח בכעס את האב אנדרו ונאלץ לברוח עם כנופיית גנבים וקבצנים, ואדוארד מנסה לומר לאנשים שהוא הנסיך יורש העצר, אך איש לא מאמין לו. לבסוף מוצא אדוארד אדם אחד שמאמין לו - מיילס הנדון, שומר חצר עני, אשר גורש מביתו ונאלץ להילחם בצבא. עם מיילס הנדון מרגיש אדוארד מוגן, וביחד הם הולכים לכפרו של מיילס, שם הם מגלים כי אחיו של מיילס הוא שליט הכפר במקומו של מיילס, והוא מגרש את מיילס הנדון ואת אדוארד ושולח אותם לכלא. בכלא מגלה אדוארד את אכזריות חוקיו ונשבע לשנות אותם.
חייו של טום אף הם אינם קלים. הוא מתקשה להסתגל לגינוני הארמון והתנהגותו מתפרשת בעיני הסובבים אותו כשיגעון. המצב מחמיר כאשר המלך הנרי השמיני מת וטום נאלץ לחבוש את כתר המלכות. טום המסכן מבולבל וקשה לו להתמודד עם המצב.
לאחר שאדוארד ומיילס הנדון יוצאים מהכלא, הם ממהרים ללונדון ומגיעים לטקס ההכתרה של אדוארד (טום), ואדוארד מוכיח כי הוא המלך החדש.
בסוף הסיפור מתואר כי אדוארד היה מלך טוב לב וישר, הוא עזר לעניים, החזיר למיילס הנדון את התואר שמגיע לו בתור שליט הכפר וכמובן לוקח את טום כבן חסותו.
תיאטרון
בשנת 1996 הופקה בישראל גרסת מחזמר מקורית לסיפור. בשנת 2005 ההצגה יצאה בגרסה חדשה. עלילתו של המחזמר החרדי "הנסיכה זו אני" של יעל לוינשטיין הוא וריאציה על הסיפור המקורי. בשנת 2017 עלה המחזמר "המלך והעני" שכתב וביים עופר הלוי בהפקת תיאטרון משמחי לב. הלוי גם גילם את התפקיד הראשי לצד דני שטג.
קולנוע
בהשראת הרומן הופקו מספר סרטים, ביניהם "בן המלך והעני" (1990), "ברבי הנסיכה ובת הכפר" (2004), "גארפילד 2" (2006), "הסיפור המודרני: בן המלך והעני" (2007) ו"ברבי הנסיכה וכוכבת הפופ" (2012).
פטריק גלואה
קורות חייו
גלואה נולד בלינסל אשר סמוכה לעיירה ליל שבצפון צרפת. בהיותו בן 17, החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז, בכיתתו של החלילן הידוע ז'אן-פייר רמפל. שנתיים מאוחר יותר אף זכה במקום הראשון בתחרות הנגינה של הקונסרבטואר. בגיל 21 התמנה להיות החלילן הראשי בתזמורת הלאומית של צרפת, אותה ניהל אז לורין מאזל. במשרה זו החזיק גלואה עד שנת 1984, ואחר כך ניגן באופן בלעדי כסולן, ומאוחר יותר, החל לעסוק בניצוח. גלואה ניגן כסולן תחת שרביטם של מנצחים ידועים וחשובים, ביניהם ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה, פייר בולז, קרל בהם, אויגן יוכום וסרג'יו צ'ליבידאקה. הוא שיתף פעולה עם נגנים מובילים, כגון יורי בשמט, נטליה גוטמן, פטר שרייר, ירג דמוס, רביעיית לינדסי, ועם נגנית הנבל אשר עבדה רבות עם רמפל, לילי לסקין. לגלואה חוזה בלעדי עם חברת ההקלטות דויטשה גרמופון, ולאחרונה התחיל להקליט גם בחברת נקסוס. הדיסקוגרפיה שלו כיום כוללת מעל ל-75 הקלטות.
החל משנת 2003 גלואה הוא המנהל המוזיקלי של תזמורת Jyväskylä בפינלנד. עם התזמורת הזו ערך סיורים באירופה וביפן, ואף הקליט עמם בחברת נקסוס. בין הקריירה הסולנית וקריירת הניצוח, מלמד גלואה בפריז ובטורונטו, ומדיי שנה מעביר קורס קיץ בסיינה שבאיטליה. גלואה נהג להגיע לישראל, ובמסגרת ביקוריו ניצח על תזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
פטריק גלואה מנגן כיום על חלילים מודרניים מעץ, ולטענתו, מכר את כל חלילי הזהב שברשותו, והוא מחליף את חלילי העץ שהוא מנגן עליהם בתדירות גבוהה יחסית. סגנון הנגינה של גלואה ידוע בתעוזתו ובכך שאינו מקדיש חשיבות למסורת הביצוע של העבר. זאת בעיקר בעקבות גישת הביצוע האותנטי, אשר עליה שם דגש רב, על אף שהוא מנגן על כלי מודרני. על-אף גישה שנויה במחלוקת זו, מרבה גלואה להסתמך על ניתוח מוזיקלי בבואו לתת אינטרפרטציה (לפרש) ליצירה אשר אותה הוא עומד לנגן. הוא שם דגש רב על לימוד של נשימה מחזורית, ומשתמש בטכניקת נשיפה זו בהזדמנויות רבות.
גלואה גרוש פעמיים, ולו ארבעה ילדים. אחיו, פסקל גלואה, הוא בסוניסט מפורסם.
ליאור נבוק
ליאור נבוק (נולד ב-6 בספטמבר 1971) הוא מלחין ופסנתרן ישראלי.
ביוגרפיה
נבוק נולד בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה נבוק בתחום המוזיקה. בהמשך, למד הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ולאחר מכן סיים את לימודי הדוקטורט שלו בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד שבבוסטון. היה תלמידו של ג'ון הרביסון.
יצירותיו של נבוק מבוצעות ומוזמנות על ידי תזמורות ומבצעים בישראל ובעולם. כך למשל, הן בוצעו על ידי בתי האופרה של פרנקפורט, סידני, ברלין ונירנברג.
בשנת 2023 הוציא נבוק לאור את "טימי אמיץ הלב" - ספר ילדים המבוסס על יצירה מוסיקלית מ-2019 הנושאת את אותו השם.
מוזיקה תזמורתית
סופרן, בסון (פגוט), קלרינט (2), כלי הקשה (1), נבל, צ'לסטה, מיתרים
מוזיקה קולית
טנור ופסנתר
מוזיקה קאמרית
שני כלים:
3-5 כלים:
+6 כלים
חליליות (3), קלרינט, חצוצרה, טרומבון, כינור, קונטרבאס, גיטרה, כלי הקשה (1)
ללא ליווי
שאמיל טרפישצ'ב
שאמיל טרפישצ'ב (בטטארית: Шамил Әнвәр улы Тарпищев; ברוסית: Шамиль Анвярович Тарпищев; נולד ב-7 במרץ 1948, מוסקבה) הוא שחקן טניס לשעבר, מאמן, פעיל ספורט ונשיא פדרציית הטניס של רוסיה.
ביוגרפיה
הוא נולד במוסקבה ב-7 במרץ 1948. הוריו היו אנוויאר בליאלוביץ' טרפישצ'ב (1913 - 1995) ומרים אלייבנה טרפישצ'בה (1922 - 2003) ,שגדלו בכפר טטרי במורדוביה. לשאמיל 2 בנים: אמיר (יליד 1987) ופיליפ (יליד 1994).
הוא התחנך במכון המרכזי הממלכתי לתרבות גוף והשתתף במספר טורנירי טניס לאומיים ובינלאומיים.
מאז 1974 הוא עוסק באימון טניסאים ועד 1991 אימן את נבחרות הגברים והנשים של ברית המועצות, חבר המדינות (1992) ורוסיה (עד 1997)
בעידן הסובייטי שחקני הטניס בהדרכתו זכו ב-26 מדליות זהב באליפויות אירופה בשנים 1974 - 1983 ובשנים 1974 ו-1876 הנבחרת הסובייטית זכתה בגביע דייוויס. בשנים 1978 ו-1979 נבחרת הנשים העפילה לחצי גמר גביע הפדרציה.
טרפישצ'ב היה יועץ לנשיא רוסיה לענייני ספורט בשנים 1992-1994 ועמד בראש קרן הספורט הלאומית (1992 - 1994) ובראש ועדת התיאום הנשיאותית לענייני ספורט (1993 - 1997) ובראש הוועדה הממשלתית לתיירות וספורט (1994 - 1996) והיה מיודד מאוד עם הנשיא, בוריס ילצין, שחיבב מאוד טניס ואף העניק חסות לטורניר הקרמלין קאפ, שטרפישצ'ב ניהל משנת 1996.
טרפישצ'ב גם ייעץ לראש עיריית מוסקבה לענייני ספורט. בשנת 2002 היה לחבר במועצה הנשיאותית לתרבות וספורט ועמד בראש הוועדה לפיתוח המדיניות הממשלתית בענייני ספורט וניסוח אסטרטגיית הפיתוח של ענפי ספורט ברוסיה.
טרפישצ'ב הוא גם חבר בוועד האולימפי הרוסי (מאז 1994) ובוועד האולימפי הבינלאומי מאז 1996.
מאז 2004 פועלת אקדמיית טרפישצ'ב לטניס שבקאזאן. הוא כיהן כקפטן נבחרת רוסיה לגביע הפדרציה והוחלף בשנת 2014 על ידי אנסטסיה מיסקינה
לאחר שרוסיה ניצחה את שוודיה בגביע דייוויס, שאמיל רשם הישג שיא של 55 ניצחונות במסגרת היותו קפטן הנבחרת.
מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש
מנזר כיפת הזהב של מיכאל הקדוש (באוקראינית: Михайлівський золотоверхий монастир) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי פעיל בקייב, בירת אוקראינה ומרכז הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית. בליבו של המנזר מצויה הקתדרלה של מיכאל הקדוש. המנזר ממוקם על גבעה ונשקף אל הדנייפר ואל הרובע ההיסטורי פודיל. המנזר הוקם בסביבות שנת 1100 בהוראת סוויאטופולק השני, נסיך קייב, סבל הרס בעת הפלישה המונגולית ב-1240 ושוקם במהלך מאות ה-15 וה-16. מבנה הקתדרלה המרכזית נהרס על ידי השלטון הסובייטי בשנות השלושים, אולם היא הוקמה מחדש ונחנכה מחדש בשנת 1999.
הקמת המבנים
על אף שהמסורת מייחסת את בניית המתחם לאיזיאסלאב הראשון, נסיך קייב כמי שהקים במקום מנזר בשם דמטריוס הקדוש, הרי שהעדויות הן שהיה זה בנו, סוויאטופולק השני, שהורה על הקמת המנזר והכנסייה לכבוד פטרונו האישי, המלאך מיכאל לציון ניצחונות על הקומנים. ככל הנראה כיפות המנזר היו הראשונות ברוס של קייב שצופו בזהב, ולפיכך זכה המנזר בכינוי "בעל כיפת הזהב" או "המחופה בזהב". בעת הפלישה המונגולית ב-1240 פירקו המונגולים את הציפוי המוזהב. ב-1496 נפתח המנזר מחדש ובמהלך המאה ה-16 שוקמה הקתדרלה והמנזר הורחב עד כי המקום הפך לאחר החשובים והמרכזיים באוקראינה. ב-1620 היה המקום למושבו של המטרופוליט של קייב וזכה למעמד מוגן על ידי ההטמאנים המקומיים. המקום היה אחוזת קבר של משפחת המלוכה, משפחת סוויאטופולקי. במנזר מאוחסנים גם שרידיה הקדושים של ברברה הקדושה, שהובאו מקונסטנטינופול ב-1108 והם היו נתונים בלי כסף שנתרם על ידי ההאטמן איוואן מזפה במאה ה-17. ב-1713 נוסף למנזר מבנה הרפקטוריום על שם יוחנן ומגדל הפעמונים התווסף בשנים 1716–1719. מאז 1800 הייתה הקתדרלה שבמקום מקום מושב הבישוף של צ'רניהיב.
על אף שחלק ניכר מאדמות המנזר נלקחו לצורך שימושים אחרים, הרי שהוא המשיך להיות אחד המנזרים הגדולים באוקראינה ובמאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נמנו בו 240 נזירים והתקיימו בו בית ספר וסמינר לכמרים.
הרס
ביוני 1934 החלה הריסת מבני המנזר על ידי השלטונות, כחלק ממבצע "הטיהור התרבותי" עליו הכריז יוסיף סטלין, על סמך מחקר אדריכלי שהוכיח שאיננו מבנה אותנטי מימי הביניים, כפי שנטען, אלא גיבוב מבנים מן המאה ה-16. התוכנית הייתה להרוס את מבני המנזר כולם ולפנות את השטח למבני ציבור וממשל, לאור העברת בירת אוקראינה הסובייטית מחרקוב לקייב. פריטים עתיקים, בעיקר פסיפסים, הועברו למוזיאון ארמיטאז', גלריית טרטיאקוב והמוזיאון הרוסי הממלכתי. חלקם נשדדו בהמשך על ידי הנאצים, נתפסו על ידי האמריקאים והושבו לאוקראינה. ב-1935 הוסרו כיפות הזהב, השערים המוזהבים, האיקונוסטאזיס וכלי הכסף לשרידי קדושים של מזפה ונמכרו כמתכת. שרידי הקדושה הועברו לקתדרלת ולדימיר הקדוש. מבנה הקתדרלה ומגדל הפעמונים פוצצו באמצעות דינמיט בקיץ 1936. המבנה היחיד ששרד מבין מבני המנזר הוא מבנה הרפקטוריום. הכיכר הפנויה נקראה "כיכר הממשלה" והשלטון פרסם תחרות אדריכלים לבניית קריית ממשל חדשה במקום. המבנה היחיד שהוקם ושרד מתוכנית זו הוא מושב משרד החוץ האוקראיני. פרוץ מלחמת העולם השנייה שם קץ לתוכנית ובמקום הפנוי התקיימו בעיקר אירועי ספורט.
ב-1973 הכריזה מועצת העיר של קייב על "פארק ארכאולוגי" בחלק מאזור המנזר. במקביל החלו להרקם תוכניות להקמתו מחדש, שלא יצאו לפועל עד לפירוק ברית המועצות.
הקמה מחדש
שיקום מבנה הרפקטוריום החל כבר באמצע שנות השמונים, עם סיומן בד בבד עם עצמאות אוקראינה ב-1991 החלו להשמע קולות לפיהם הרס המנזר היה פשע שהדרך היחידה לתקנו היא שחזור מוחלט ומלא של המנזר. הקמת המנזר לפי מתכונתו המקורית הסתיימה ב-1998. במסגרת השחזור בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות ושרידי יסודות המבנים העתיקים, כמו גם הקריפטה, שולבו במבנה הסופי.
במגדל הפעמונים הותקנה מערכת פעמונים חשמלית ובה 40 פעמונים, המנגנת 23 לחנים שונים על פני היממה. עבודות האמנות בפנים המבנה כוללות שחזורי איקונות עתיקות ויצירות אמנות מודרניות מקוריות.
המנזר החדש נחנך ב-30 במאי 1999, אך שיקום מלא וסופי של החלל הפנימי הסתיים רק ב-28 במאי 2000. עד 2005 הושבו מרוסיה 18 מתוך 29 פסיפסים ויערות אמנות שאוחסנו במוזיאוניה.
ב-15 בדצמבר 2018 הוכרז המנזר כמטה המרכזי של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית והמטרופוליט של קייב וכל אוקראינה.
רולדה
רולדה (מצרפתית: roulade, או גלילה) היא עוגת ספוג מגולגלת וממולאת, המוגשת קרה, בפרוסות עגולות. בצק עוגת הספוג מבוסס על קצף ביצים המעניק לו אווריריות ואינו מכיל שומן כדי שיהיה גמיש וניתן לגלגול.
עוגת הספוג נאפית בתבנית אפייה רדודה כדי שתאפה נמוכה. בגמר האפייה, בעודה חמה, מגלגלים אותה בעדינות בעזרת מגבת מטבח כדי לעצבה לצורת רולדה כל עוד המאפה גמיש מספיק. לאחר שהתקררה מעט, פורשים אותה שוב, ממלאים בדרך כלל במילוי מתוק כגון קצפת, קרם, פירות ומגלגלים. לעיתים גם מצפים את הרולדה מבחוץ. להגשה פורסים את הרולדה לפרוסות עגולות החושפות לעין את מילויה.
מקורה של הרולדה במטבחי מרכז אירופה, בפרט המטבח הגרמני והמטבח ההונגרי. במטבח ההונגרי נהוג למלאה בריבה או בקרם חמאה. במטבח הגרמני זורים עליה אבקת סוכר.
במטבח הצרפתי רולדת ביוש דה נואל, דמוית גזע חג המולד, משמשת כקינוח אופייני לחג המולד.
במטבח הבריטי ממלאים את הרולדה בריבה וזורים מעל אבקת סוכר. גרסה נוספת, המשותפת גם למטבח האמריקאי כוללת החלפת חלק מהקמח באבקת קקאו, ומילוי בקצפת או בקרם חמאה, לעיתים עם תוספי טעם כגון וניל, שוקולד וליקר שוקולד. גליל ארקטי הוא גרסה מסחרית של רולדה בה עוגת הספוג נאפית בנפרד, וממולאת לאחר מכן בגלידת וניל.
להונג קונג, שהייתה קולוניה בריטית במאה ה-19, הגיעה הרולדה בהשפעת המטבח הבריטי. הרולדה הייתה מהמאפים המערביים הראשונים שנמכרו במאפיות המקומיות לצד המאפים הסינים. הגרסאות הנפוצות שם הן רולדה מבוססת על ביצים ממולאת קצפת קלה, ורולדה המבוססת על ביצים בתוספת שוקולד, אף היא במילוי קצפת. ישנן מאפיות המציעות גיוונים נוספים כגון מילויי תות שדה, קפה ותפוז. במאפיות ברובעי צ'יינהטאון ברחבי העולם נמכרות רולדות זהות לאלו הנמכרות בהונג קונג.
בצ'ילה הרולדה ממולאת בריבת חלב.
במטבח האיטלקי ובמטבח הארגנטינאי מקובלים מילויים מלוחים כגון לבבות דקל במיונז, טונה, פרושוטו, ירקות ועוד. גם במתכונים אלו הבסיס הוא עוגת ספוג מתוקה. מנה זו, המשלבת מתיקות ומליחות, מוגשת לרוב כמתאבן.
גוף מארח (ספר)
"גוף מארח" (באנגלית: The Host) הוא רומן מדע בדיוני שכתבה הסופרת סטפני מאייר. הספר מציג גזע של חייזרים המכונים בספר "נפשות", המשתלט על כדור הארץ במטרה לאכלסו. החייזרים לא רואים את ההשתלטות על גזע בני האדם כפגיעה בהם ואף רואים את ההשתלטות כטובה, כיוון שהם מחזיקים באמונה כי בני האדם הם גזע אלים, רווי מלחמות שהורס את כדור הארץ בשיטתיות. הספר מתמקד בסיפורה של נפש אחת המכונה בספר 'נוודת', ועל מאבקה העיקש במחשבותיה של הדיירת הקודמת בגוף המארח הניתן לה, המסרבת לשתף פעולה. בארצות הברית ראה הספר אור לראשונה ב-6 במאי 2008 ומספר העותקים שהודפסו במהדורה הראשונה עומד על 750,000 ספרים. כחודש לפני כן שוחררה גרסה בינלאומית של הספר במדינות רבות כגון בריטניה, אירלנד, אינדונזיה, הפיליפינים, אוסטרליה והונג קונג. הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן איטלקית, ספרדית, צרפתית, שוודית ועברית, בתרגומה של ורד טוכטרמן, בהוצאת "אופוס".
הפרולוג והפרק הרביעי של הספר ניתנים לקריאה חופשית באתרה הרשמי של מאייר, בשפה האנגלית. הפרק הראשון ניתן לקריאה חופשית באתר ההוצאה, אופוס, בשפה העברית.
רקע
לדברי הסופרת, הרעיון לספר "גוף מארח" התחיל בזמן נסיעה מהעיר פיניקס לעיר סולט לייק סיטי. בהיותה משועממת, החלה מאייר לטוות לעצמה סיפורים על מנת לשעשע עצמה והיה זה רק כשהייתה כבר באמצע עלילת "גוף מארח" כאשר הבינה הסופרת שיש בידה עלילה טובה. בראיונות, אמרה הסופרת כי העלילה משכה את תשומת לבה והיא יכלה לדעת ש"יש משהו קוסם במשולש אוהבים מסובך". "גוף מארח", שנועד להיות פרויקט לשם השעשוע בזמן שערכה את הספר ליקוי חמה מסדרת דמדומים, הפך להיות במהרה בראש סדר העדיפויות.
דמותו של איאן הייתה אמורה להיות בתחילה קטנה מאוד ולמאייר לא היו בתחילה תוכניות לפתח את משולש האוהבים למרובע אך כפי שהיא ניסחה זאת, דמותו של ג'ארד "עלתה לי על העצבים" ודמותו של איאן "סירבה שאתעלם ממנה".
כותרת הספר "גוף מארח" מראה על נקודת המבט של הדמות הראשית, נוודת, וזאת כיוון שהגוף המארח שלה, מלאני, שינתה את חייה ואת הדרך בה היא רואה את העולם.
עלילה
ה"נפשות" הם גזע חייזרי עתיק החי לנצח. בשלב מוקדם בהיסטוריה שלהם, הם גילו שביכולתם להשתלט על גופי יצורים אחרים, מכוכבי לכת רבים בחלל. לפני כעשור, החלו הנפשות בהשתלטות על אנשי כדור הארץ. לאחר החדרתם לגוף האנושי, דרך ניתוח בצוואר, הם משתלטים על האדם ולמעשה מותירים אותו כלוא בגופו שלו, כאשר הם משתמשים בזכרונותיו וגופו הפיזי כרצונם. במצב זה, זהותם העצמאית של רבים מהאנשים פשוט אובדת ונעלמת, אנשים אלו "נמחקים".
מלאני סטריידר היא אחת מהאנושיים ה"פראיים", מורדים אשר סירבו להיכנע לגזע החייזרי שפלש לכדור הארץ. יחד עם אחיה הצעיר, ג'יימי ואהבת חייה, ג'ארד, מלאני עוסקת בבריחה מתמדת והסתתרות מה"נפשות". מלאני נתפסת על ידי החייזרים ומובאת לניתוח בו מוחדרת אליה הנפש "נוודת". כדור הארץ הוא הכוכב התשיעי עליו נוודת חיה ומלאני היא הגוף המארח התשיעי שלה. עם התעוררותה בגוף החדש, נוודת נדהמת לא רק מהרגשות החזקים והזיכרונות העזים אלא גם מכך שמלאני, הדיירת הקודמת של הגוף, עדיין נמצאת בגוף ומסרבת לעזוב אותו. על נוודת מוטלת החובה לנבור בזיכרונותיה של מלאני ולגלות לחייזרים מידע אודות הפראיים, אולם היא מצליחה לעשות זאת באופן חלקי בלבד, כיוון שמלאני חוסמת אותה.
מלאני מתקיפה את נוודת בזיכרונותיה אודות ג'יימי אחיה וג'ארד אהובה, ונוודת מוצאת עצמה מרגישה רגשות עזים כלפי בני האנוש אשר מוטל עליה לתפוס ולהסגיר. מלאני מספרת לנוודת על מקום מסתור שדודה, ג'ב, הקים ויחד הן יוצאות למצוא את אותו המקום. לאחר הליכה ארוכה במדבר והתייבשות מסוכנת, נוודת משלימה עם מותה הקרב, ואז כשהיא על סף מוות, היא נמצאת על ידי ג'ב. היא נלקחת למערות, שם ג'ב ועוד קבוצה של אנושיים "פראיים", חיים. נערך וויכוח על עתידה כאשר בני אדם רבים מאמינים כי היא "טפילה" שנשלחה להסגיר את כולם וזועמים על ג'ב אשר הביא אותה למחבואם. הם תומכים בהבאתה ל"דוק", הרופא, כדי שינסה להפריד בכוח בניתוח את גופה החייזרי של נוודת מגופה של מלאני. ניתוחים דומים אשר נעשו בעבר נכשלו, והגופות האנושים והחייזרים נהרגו במהלכם ולכן ג'ארד מתנגד. נוודת נכלאת במערה כאשר ג'ארד שומר עליה לילות כימים. הוא מתעב את נוודת אבל קשה לו לפגוע בגופה של אהובתו מלאני. לאחר מספר ימים מתוחים נאלץ ג'ארד לצאת לפשיטה על מנת להשיג לתושבי המערות מזון.
ג'ב מוציא בהדרגתיות את נוודת המפוחדת מהמערה, נותן לה שם חדש "וואנדה" (Wanda מהמילה Wanderer באנגלית, ובעברית זה נע ונד) ומשלב אותה בחברת בני האדם. תחילה היחס אליה מצד רוב בני אדם הוא עוין אולם לאחר זמן מה, כאשר הם מתרגלים אליה, היא הופכת לאדם פעיל ויצרני במערות. וואנדה לא רק עובדת יחד עם האנושיים אלא גם מלמדת אותם אודות ההיסטוריה של הנפשות. היא מפתחת קשר מיוחד עם ג'יימי ומתיידדת עד מהרה עם איאן ואנושיים אחרים, כולם מתחילים להשתמש בשמה אנושי - וואנדה. לאחר שג'יימי מתחנן אליה, וואנדה מתוודה שמלאני עדיין קיימת. ג'ב, איאן ואנושיים נוספים מבינים כי מלאני עדיין נמצאת בגופה של וואנדה. ג'ארד חוזר מהפשיטה וכשרואה איך וואנדה הסתדרה, החליט להרוג אותה, אבל נדהם לגלות את יחס החיבה אליו היא זוכה מאנשים רבים וג'יימי מסרב לתת לו להרוג את מלאני ווואנדה. ג'ארד נחוש בדעתו להוכיח שוואנדה משקרת ומנסה לנשק אותה, אבל מלאני, בסערת רגשות כתוצאה מנשיקתו לוואנדה, מצליחה להשתלט לשניות בודדות על גופה ומחטיפה לו אגרוף. ג'ארד מתחיל להבין שמלאני עדיין קיימת.
קייל אושיי, אחיו של איאן, מנסה לתקוף אותה ולזרוק אותה לנהר המוביל מי תהום אך כאשר הוא בעצמו נופל למים ומאבד את ההכרה, וואנדה מצילה את חייו ואף משקרת בנוגע למה שניסה לעשות כדי שלא יסולק. קבוצת האנשים החיה במערות עורכת משפט בו קייל נאשם בניסיון לרצוח את וואנדה והם דנים בשאלה אם יותר לו להישאר במערות או שהוא יסולק. לבסוף נקבע שיותר לקייל להישאר בתנאי, אבל אחיו איאן רוגז על כך וטוען שיש להורגו לאחר שתקף את וואנדה. באותו הזמן, איאן מתחיל להתאהב בוואנדה, אבל קשה לה לממש זאת כיוון שזיכרונותיה של מלאני גרמו לה לאהוב את ג'ארד וגופה של מלאני מגיב בעוצמה לג'ארד.
ברגע שאיאן ישן, חומקת וואנדה לחדרו של דוק על מנת להתחיל בהליך. היא מבינה שגם היא אוהבת את איאן ומצטערת על כך שתיאלץ לנטוש אותו. בדרכה לחדרו של דוק, היא נתפסת על ידי ג'ארד. הוא רוצה להודות לה, ווואנדה מבקשת שישקר לה ויאמר שהוא רוצה שהיא תישאר. הוא עושה זאת ואף מנשק אותה והיא הולכת לדוק ונפרדת ממלאני בראשה. היא בטוחה שדוק הולך להרוג אותה, כבקשתה.
בסוף הספר, וואנדה מתעוררת בגוף חדש, גופה של ללי. ללי היא אדם אשר השתלטו עליו בגיל כה צעיר שרוב הסיכויים שאישיותה העצמאית לא תחזור יותר. מלאני, איאן וג'יימי מסבירים לוואנדה ההמומה שלא יכלו להיפרד ממנה ודוק הסביר שלא היה יכול להיכנע ל"סחיטה שלה". הספר מסתיים במפגש של קבוצת ה"פראיים" של וואנדה ומלאני עם קבוצה אנושית, במסגרת פשיטה. הם מבינים שהם לא בני האדם האנושיים היחידים שנשארו וכן מגלים שבקבוצה האחרת גם כן חי נפש. גילוי זה מעיד על כך שאולי יש תקווה לחיים משותפים בעתיד בין הנפשות והאנושיים.
נושאים מרכזיים
בריאיון למגזין Vogue ציינה מאייר כי תדמית הגוף היא נושא מרכזי בספר. היא ציינה כי היא "מאוד ביקורתית" כלפי גופה שלה אך לא לגבי גופם של אחרים. בספר היא ניסתה להמחיש "כמה טוב זה שיש לך גוף ושאתה יכול לאהוב אותו באמת". זהו דבר אותו האנושיים בספר לקחו כמובן מאליו לפני שנתפסו ודבר אליו נהייתה מלאני מודעת מדי ברגע שאיבדה אותו.
אזכורים ליצירות אחרות
בתחילתו, מכיל הספר "גוף מארח" פואמה הנכתבה על ידי מאי סוואנסון ונקרא "שאלה" הבוחן את רעיון הקשר בין הגוף למחשבה. רעיון זה נבחן גם בספר.
הצלחת הספר
"גוף מארח" נבחר לאחד "הספרים הטובים ביותר של מאי 2009" על ידי אתר הקניות האינטרנטי אמזון וכמו כן קיבל הערכה לגבי סיומו כאשר נכתב "קוראים ישמחו לקרוא סוף המשאיר דלת פתוחה להמשך, או סדרה נוספת". "גוף מארח" הפך גם לרב המכר מספר 1 ברשימת רבי המכר של עיתון הניו יורק טיימס ונשאר ברשימה זו 26 שבועות. הספר הפך לרב המכר מס' 12 של מגזין מקלין בקנדה.
עיבוד קולנועי
בספטמבר 2009, השתמשו המפיקים ניק ווצ'לר, סטיב שוורץ ופאולה מיי שוורץ במימון עצמאי על מנת לקנות את הזכויות ל"גוף מארח" ולהפוך אותו לסרט קולנוע. אנדרו ניקל כתב את התסריט וביים. הסרט יצא לאקרנים במרץ 2013.
מעגילה (חקלאות)
מַעֲגֵילָה היא כלי עבודה חקלאי.
המעגילה מופעלת על ידי רתימתה לטרקטור, ומטרתה - לשטח את הערוגות כהכנה לקראת זריעה או שתילה.
המעגילה בנויה מתוף כבד שמונח בין שני מזלגים עם מיסבים המאפשרים לה להסתובב.