cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערן לאור
תולדות חייו
פסל לזכרו הוצב ב-2013 בכניסה הצפונית לפארק טדי ברחוב יצחק קריב, מול חניון קרתא ושער יפו. בבסיסו מפת התלתן, היא מפת בינטינג, ומעליה מבנה בצורת כדור הארץ. הפסל, "מרכז העולם", יצירת האמן דוד ברויר-וייל (David Breuer-Weil), נתרם על ידי אלמנתו של לאור, הלן סטון לאור, באמצעות "הקרן לירושלים".
אוסף המפות
עם שובו ארצה מאירופה בשנת 1974, הצטרף לחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית. בשנת 1975 תרם לאור את אוסף המפות שלו לספרייה הלאומית, שהקימה חדר מיוחד עבורו.
הרכב האוסף, לדברי לאור,.
באוסף מצויות 200 מפות שונות של ירושלים וכ-1,100 מפות של ארץ ישראל והוא אחד האוספים החשובים בעולם בתחומים אלה. כן כללה התרומה כ-4,500 מפות עתיקות נוספות, אטלסים, ספרי מסעות, בעיקר בארץ ישראל וסביבתה אך גם ברחבי העולם, מדריכי טיולים, דוחות של משלחות חקר לארץ ישראל מהמאה ה-19 וספרי תנ"ך והברית החדשה הכוללים מפות.
האוסף נקרא רשמית "אוסף הקרטוגרפיה על שם ערן לאור". הוא כולל בין היתר מפת תלמיד הגר"א ומפת ארץ ישראל של אברהם בר יעקב משנת 1695.
הגות
‫	 De la simplicité de Dieu'' (traduit par Albert Cavin et Raymond Geissmann), Paris: Editions de la Terre Retrouvée, 1963.
אוטוביוגרפיה, זיכרונות והיסטוריה
הטרילוגיה האוטוביוגרפית:
Autobiograpie:
יצחק גרינבוים
יצחק גִרִינְבּוֹיְם (בפולנית: Izaak Grünbaum; 24 בנובמבר 1879, ורשה – 7 בספטמבר 1970, גן שמואל) היה מנהיג ציוני, מראשי התנועה הציונית של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם ושר הפנים הראשון של ישראל.
קורות חיים
גרינבוים, בן יהושע, נולד בוורשה. התחנך בפלונסק, שם למד בחדר ובגימנסיה. סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ורשה. עוד בהיותו סטודנט החל לפעול למען הציונות ועסק בפעילות עיתונאית; ערך את העיתון העברי "הצפירה", השבועון העברי "העולם" והעיתון היידי "היינט", שביטאו בעריכתו עמדות פרו-ציוניות. נשא את מרים ולזוג נולדו שלושה ילדים.
גרינבוים עמד בפולין בראש פלג ציוני רדיקלי בשם "על המשמר". היה חבר הסיים (הפרלמנט) הפולני מאז שנת 1919. לקראת הבחירות לסיים ב-1922 ארגן את כל המיעוטים בפולין (גרמנים, אוקראינים, רוסים, יהודים ועוד) להתמודדות במסגרת גוש משותף, על מנת להתגבר על חוקת הבחירות הפולנית, שנועדה לנטרל, באמצעות יצירת מחוזי בחירה מורכבים, את כוחם של המיעוטים. במסגרת "ברית המיעוטים" השיגו המפלגות היהודיות בפולין הישג תקדימי וחד-פעמי, עם בחירתם של 35 צירים יהודיים לסיים. בבחירות לסיים של 1928, החרים גרינבוים את נציגי אגודת ישראל והביא לכך שאף אחד מנציגי האגודה לא נבחר לסיים בבחירות אלו. בבחירות של 1930 העמידו נציגי אגודת ישראל בתגובה את הרב אהרן לוין, שהיה פופולרי מאוד בקרב היהודים, לבחירה במחוז הבחירה של גרינבוים בוורשה, וגרינבוים הפסיד את מקומו בסיים לרב לוין.
גרינבוים היה ידוע בעמדותיו הלוחמניות כנגד האנטישמיות ובעד זכויות המיעוטים בפולין, והיה מתנגד חריף של אגודת ישראל. במסגרת זו האשים את החרדים מעל דוכן הסיים בכך שבעת מלחמת העולם הראשונה הם נותרו נאמנים לשלטונות הזרים בפולין (רוסיה, גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולא תמכו בתנועת העצמאות המקומית.
גרינבוים עלה לארץ ישראל בשנת 1933. היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ושימש גם כראש מוסד ביאליק. בזמן השואה היה חבר בוועדת ההצלה שנבחרה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כדי לקיים קשרים עם יהודי פולין ולסייע בהצלתם. בשנת 1942, כשהגיעו לארץ ישראל ידיעות על דבר ההשמדה ההמונית, הוא נבחר לעמוד בראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, גוף בן 12 אנשים מהמפלגות השונות, שנועד לפעול לשם הצלת יהודי אירופה מההשמדה, אולם בנסיבות אותם ימים לא צלחה פעולתו.
בתום המלחמה, בנו, ניצול השואה אליעזר גרינבוים הואשם בפריז על ידי שני ניצולים כי התאכזר לאסירים כקאפו במחנה בירקנאו. גרינבוים ליווה את בנו במהלך המעצר והחקירה בפריז, שנסגרה בסופו של דבר. בנו זה נהרג בקרב רמת רחל במלחמת העצמאות. בעקבות סיפורו הייחודי התפרסמו שני סרטים "הבן של גרינבוים" (2002) והסרט "הקאפו מירושלים" (2014).
בשבת השחורה (1946) היה גרינבוים אחד מחברי הנהלת הסוכנות שנאסרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה המעצר בלטרון.
לקראת הקמת מדינת ישראל היה גרינבוים לאחד מ-13 חברי מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות. ביום הכרזת המדינה היה בין הנצורים בירושלים, ולפיכך לא השתתף בטקס, אולם את חתימתו הוסיף למגילה במועד מאוחר יותר. היה חבר מועצת המדינה הזמנית ושר הפנים הראשון של מדינת ישראל בממשלה הזמנית, בין השנים 1948–1949. הוא התנגד אידאולוגית לכך שמשרד הפנים יהיה אחראי גם על המשטרה וסירב להיות גם שר המשטרה.
ביולי 1948 עמד בראש "ועדת החמישה", שכונסה בעקבות המחלוקת בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין הפיקוד העליון בצה"ל במהלך מלחמת העצמאות, לאחר פירוק הפלמ"ח וקרבות לטרון.
גרינבוים, שהגיע ארצה כאיש הציונים הכלליים, נטה במרוצת הזמן שמאלה: היה לתומך מפ"ם, ונודע כאיש בעל השקפת עולם חילונית מוצהרת. בשנת 1946 הוא לקח חלק באיחוד של הציונים הכלליים. בעת ניסוח המצע של הציונים הכלליים באוגוסט 1948 יצא נגד מה שקרא "המגמה להפוך את הציונות הכללית למפלגה של המעמד הבינוני" ובעקבות זאת פרש עם חברי סיעה א' מהציונים הכלליים ונעשו ניסיונות לגבש הסכמה סביב הקמת המפלגה הפרוגרסיבית. אולם בעוד שחברי סיעה א', בראשות אברהם גרנות חברו להקמת המפלגה הפרוגרסיבית, גרינבוים עמד בראש רשימה עצמאית בבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה), אשר לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
בשנים שלאחר מכן ערך גרינבוים מספר ספרים, בהם "האנציקלופדיה של הגלויות" ו"התנועה הציונית בהתפתחותה". היה אחד המועמדים לכהונת נשיא המדינה בבחירות הנשיאותיות ב-1952, אך הפסיד ליצחק בן-צבי. בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ גן שמואל לצד בנו בנימין, שם נקבר.
על שמו המוסד החינוכי אלוני יצחק ורחובות בערים שונות בישראל.
רילסקי ספורטיסט
רילסקי ספורטיסט (בבולגרית: Рилски спортист) היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר סמוקוב. המתמודדת בליגת העל הבולגרית וביורופקאפ.
היסטוריה
מועדון הכדורסל של רילסקי הוקם בשנת 1927, ובעונת 2003/04 החל את הקדנציה הנוכחית בליגה הבכירה בבולגריה. החל מעונת 2008/09, הקבוצה החלה להשתתף בליגה הבלקנית. ובעונתה הראשונה זכתה באליפות הליגה, לאחר ניצחון בגמר מול רבוטניצ'קי סקופיה המקדונית 77-84. בסיום עונת 2010/11 שוב הגיעה לגמר, אך נכנעה לקבוצת פני אינדוסטריס המקדונית 88-75. בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה ביורוצ'לנג' ולאחר עונה אחת חזרה לליגה הבלקנית. בעונת 2015/16 זכתה לראשונה בגביע הבולגרי בניצחון על אקדמיק סופיה.
אפרים אילני
אפרים אילני (1911–1978) היה איש מודיעין ישראלי, מאבותיה המייסדים של קהילת המודיעין הישראלית, סוכן שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. עסק בפעילות מודיעין מאז קום המדינה, ואחר כך כשליח המוסד בארגנטינה. היה חבר בצוות שלכד את אדולף אייכמן.
ילדות ונעורים
נולד כאפרים נוטרמן ב־1911 בפתח תקווה. בנם של אליעזר נוטרמן וחיה לבית קוריס. האח הבכור מבין שלושה. כשהיה בן 8 נפטר אביו, והמשפחה עברה לנווה צדק, וחיה בעוני רב. אמו של אילני התפרנסה כמחלקת חלב, ובעודו ילד, הצטרף אליה כדי לעזור בפרנסת המשפחה. מילדות התגלה אצלו כישרון הלימוד, ובפרט הכישרון ללימוד שפות.
השכלה
בוגר האוניברסיטה העברית בלימודי מזרחנות, ופילולוגיה. למד ערבית, ובהמשך שפות נוספות. שלט שליטה מלאה ב־13 שפות, דבר שסייע לו רבות בהמשך חייו כאיש מודיעין. בזמן לימודיו, התפרנס מעבודתו כמתרגם בקונסוליה הצ'כית.
פעילות ביטחונית
עם תום לימודיו, הצטרף להגנה, כמומחה לשפה ולתרבות הערבית. כמי שהיה בקיא בדיאלקטים השונים של הערבית שהיו בשימוש בארץ, הוא יצר קשר עם ההנהגה הערבית המקומית, לטובת האינטרסים של המדינה שבדרך. במקביל לשירותו בהגנה, הוא עבד כאזרח בצבא הבריטי, במפקדת חיל ההנדסה, בירושלים. הוא ניצל את עבודתו בצבא כדי להבריח אקדחים מהצבא הבריטי להגנה.
במלחמת השחרור גויס לחיל ההנדסה, עקב שירותו האזרחי בחיל ההנדסה הבריטי. בתום המלחמה עם קום המדינה הוחלט לעשות שימוש נרחב יותר בידיעותיו בערבית, והוא גויס לשִׁין-בֵּית (מאוחר יותר השב"כ). הוא שימש כמזכיר ועדת השירותים המיוחדים, שבראשה עמד חברו איסר הראל. בשנת 1955 נשלח לארגנטינה, כנציג המוסד, תחת כיסוי כמזכיר שני בשגרירות ישראל. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף 1958. בשנת 1960, שנה לאחר שסיים את שירותו בארגנטינה, היה הראשון שגויס על ידי איסר הראל לצוות החטיפה של אדולף אייכמן, הן כ"אנציקלופדיה אנושית" לענייני ארגנטינה ובואנוס איירס, והן כדי לשמש ככוח חלוץ בארגנטינה, לניהול כל העניינים הלוגיסטיים הנדרשים לחטיפה. נסיעתו הייתה בשמו האמיתי, כמזכיר משלחת משרד החוץ לחגיגות ה־150 לעצמאות ארגנטינה.
לאחר מכן עמד בראש מדור "מחקר אפריקה" במוסד.
חיים אישיים
הוא התחתן עם חמדה לבית סבירסקי (בתו של הפרדסן משה סבירסקי), ולזוג נולדו שני ילדים ו6 נכדים. אילני נפטר בתל אביב ב־1978.
ולינגטון פיניקס
מועדון הכדורגל ולינגטון פיניקס (באנגלית: Wellington Phoenix FC) הוא מועדון כדורגל ניו זילנדי מהעיר וולינגטון, המשתתף בליגה האוסטרלית והוא הקבוצה היחידה מניו זילנד בטורניר זה. הקבוצה החליפה את ניו זילנד נייטס שהשתתפה בטורניר קודם לכן.
היסטוריה
עד לשנת 2007 הייתה בליגה האוסטרלית קבוצה אחת מניו זילנד, ניו זילנד נייטס אך זו הושעתה בשנה זו מפעילות והקבוצה פורקה. בשל כך, נותר מקום אחד חסר בליגה והיה צורך למלאו על ידי קבוצה אחרת מאוסטרליה או ניו זילנד. תחילה, הוחלט כי תשחק בליגה קבוצת מטאונסוויל שבקווינסלנד אוסטרליה כדי לתת אורכה להתאחדות הכדורגל של ניו זילנד למצוא קבוצה חדשה כדי שיהיה לה ייצוג בליגה זו.
בעל הקבוצה כיום ומנהלה, טרי סריפיסוס, הוציא לצורך הקמת הקבוצה החדשה כמיליון דולרים ניו זילנדים כדי להבטיח קיומה של קבוצה ניו זילנדית בליגה. התאחדות הכדורגל האוסטרלית נתנה אישור להתאחדות הכדורגל של ניו זילנד שמאוחר יותר אישרה את הקמת הקבוצה בוולינגטון ב-19 במרץ 2007.
השם נבחר מתוך שישה שמות שנבחרו אף הם מתוך 250 שמות שונים שהוצעו על ידי תושבי ולינגטון. השם שנבחר, "פניקס", מציין, לדברי הבעלים, את ההתחלה החדשה, מאפר, והתמיכה הרבה שהחלה בעיר לקבוצה החדשה. בנובמבר 2007 הפכה סוני בסניף בניו זילנד לאחת הספונסריות הראשיות של הקבוצה.
במשחקה הראשון בליגה האוסטרלית, הקבוצה סיימה בתיקו 2-2 עם מלבורן ויקטורי כאשר לטובת ולינגטון כבשו לקראת סיום המשחק דניאל לינס קורטז הברזילאי ושיין שמלץ הגרמני-ניו זילנדי. בספטמבר 2007 היה אמור להיערך משחק ידידות עם קבוצת לוס אנג'לס גלאקסי האמריקאית כאשר בין הקבוצות היה הסכם כי כוכבם של האמריקאים, דייוויד בקהאם האנגלי ישחק לפחות 55 דקות במשחק זה. בסופו של דבר, נדחה המשחק לדצמבר באותה השנה ובמשחק ניצחו הגאלקסי 4-1 כאשר בקהאם שיחק את מלוא 90 הדקות ואף כבש שער, בפנדל במחצית השנייה.
שיילין וודלי
שיילין דיאן וודלי (באנגלית: Shailene Diann Woodley; נולדה ב-15 בנובמבר 1991) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מפיקת סרטים ואקטיביסטית אמריקאית. התפרסמה בעיקר עקב הופעתה בתפקיד ראשי בסרטי "מפוצלים" ובסרט "אשמת הכוכבים", אם כי התפרסמה גם קודם בתפקיד איימי יורגנס בסדרת הטלוויזיה "סודות ההתבגרות" ובסרט "היורשים" לצדו של ג'ורג' קלוני, בתפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
שיילין וודלי נולדה במחוז סן ברנרדינו, קליפורניה, אך גדלה והתחנכה בסימי ואלי. הוריה הם לורי (לבית ויקטור), יועצת בית ספר, ולוני וודלי, מנהל בית ספר. לשיילין אח אחד צעיר ממנה.
היא החלה לשחק ולדגמן בפרסומות כבר בגיל 4. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת 15, ובאותה שנה היא אובחנה עם עקמת.
קריירה
תפקיד הראשון היה בשנת 1999, בגיל 7 בסרט הטלוויזיה של ערוץ הולמרק "להחליף את אבא" בתפקיד של ילדה קטנה. היא החלה את דרכה בסדרות הטלוויזיה "המחוז" והעונה הראשונה של סדרת הנעורים "The O.C.", בתור הנערה קייתלין קופר, אחותה של מריסה קופר (מישה ברטון). וודלי זכתה לראשונה לתשומת לב בזכות הופעותיה בסרטי הטלוויזיה "מקום שנקרא בית" ו"פליסיטי: הרפתקאותיה של ילדה אמריקאית", שעליהן הייתה מועמדת לשני פרסי האומנים הצעירים.
משנת 2008 עד לשנת 2013 כיכבה וודלי במשך 5 עונות בתפקיד הנערה המתבגרת איימי יורגנס בסדרת דרמת ההתבגרות של רשת ABC Family - "סודות ההתבגרות", הנכנסת להריון בגיל 15 ונאלצת להתמודד עם ההשלכות. היא זכתה להערכה רבה בקרב המבקרים וקהל המעריצים על תפקידה הראשי בסדרה.
בשנת 2011 ביצעה את הופעתה הקולנועית הראשונה בסרט דרמה "היורשים", בתפקיד הנערה אלכסנדרה קינג לצידו של ג'ורג' קלוני. על תפקידה קצרה שבחים מהמבקרים, ואף זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט והועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-2013 נטלה חלק בצילומי "ספיידרמן המופלא 2" ונטען כי גילמה את מרי ג'יין, אך הסצנות בהשתתפותה נחתכו ודמותה הושמטה מהסרט לבסוף.
בשנת 2014 וודלי שיחקה בתפקיד ראשי (ביאטריס פריור) לצד ת'יאו ג'יימס בסרט "מפוצלים", אשר יצא לאקרנים במרץ 2014 וזכה לאהדה רבה. בנוסף, שיחקה בסרט "אשמת הכוכבים" בתפקיד הייזל, הדמות הראשית בסיפור.
בשנת 2015 שבה לגלם את דמותה של ביאטריס פריור בסרט ההמשך "מורדים" ובסרט השלישי "נאמנים" משנת 2016.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הדרמה "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO.
בשנת 2021 לוהקה וודלי לאחת משלוש הדמויות המרכזיות בסדרת הטלוויזיה "שלוש נשים" של רשת שואוטיים המבוסס על ספרה באותו שם מאת הסופרת והעיתונאית ליסה טדאו.
חיים אישיים
בשנת 2018, וודלי אישרה כי היא יוצאת עם שחקן הרוגבי האוסטרלי בן וולאבולה. בראיון להוליווד ריפורטר אמרה: "אני מתאהבת בבני אדם על סמך מי שהם, ולא על סמך מה שהם עושים או איזה מין הם ". באפריל 2020 דווח כי היחסים עם וולאבולה הסתיימו.
על פי הדיווחים וודלי הייתה בקשר עם שחקן הפוטבול ארון רוג'רס במחצית השנייה של 2020. בפברואר 2021 התייחס רודג'רס ל"ארוסתו" במהלך נאום שנשא, ואישר כי הוא מאורס, אך לא למי. וודלי אישרה כי היא מאורסת לרוג'רס.
בשנת 2016 נאסרה למשך זמן מה על מחאה שלקחה בה חלק למען מים נקיים. היא שוחררה ב-12 באוקטובר 2016.
המטה הכללי הרוסי
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Генеральный штаб Вооружённых Сил Российской Федерации) הוא מטה הפיקוד הצבאי הבכיר של רוסיה, האחראי על המדיניות והתכנון האסטרטגי הצבאי של רוסיה. בהתאם לחוק, ראש המטה הכללי מכהן גם כסגן ראשון של שר ההגנה של רוסיה.
בניין המטה הכללי הרוסי נמצא ברחוב זנאמנקה 14 במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי שבמוסקבה.
האימפריה הרוסית
המטה הכללי הרוסי הוקם ב-25 בינואר 1763 על פי צו קיסרי של יקתרינה השנייה, שמינתה את זכר צ'רנישב לנהל את הצבא באמצעות הקולגיה הצבאית (שם משרד ההגנה הרוסי לפני הרפורמות של שנת 1801).
לאחר מינוי פאבל לקיסר, הוא פירק את המטה הכללי והקים גוף עזר שתיפקד כמטה כללי. תחילה עמד בראשו איוואן גרמן ולאחר מכן בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה מונה אלכסיי ארקצ'ייב לשר המלחמה.
בשנת 1866 המטה הכללי אורגן מחדש כאשר מחלקת הפיקוח של משרד המלחמה אוגדה לתוכו.
עד 1905 היה המינהל הראשי של המטה הכללי (Главное управление Генерального штаба, ГУГШ) לגוף עצמאי מרכזי לניהול הצבא והופרד לראשונה מתוך משרד ההגנה. ב-1908 מוזגה חזרה לתוך משרד המלחמה וערב מלחמת העולם הראשונה 1914 הורכב מחמישה מחלקות ושני ועדות. בתקופת המלחמה הוקמה הסטאבקה שהתקיימה עד לפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה. המטה הכללי הקיסרי פורק ב-8 במרץ 1918.
ברית המועצות
לאחר הקמת הצבא האדום הוקם המטה הכללי הכל-רוסי (Всероссийский главный штаб). ב-6 בספטמבר 1918 המטה הפך למטה המועצה המהפכנית שהפך למטה השדה של הצבא האדום.
ב-10 בפברואר 1921 מטה השדה והמטה הכללי הכל-רוסי אוגדו לצורך הקמת מטה הצבא האדום והיה גוף הניהול המרכזי של הצבא הסובייטי.
בשנת 1924 מטה הצבא האדום אורגן מחדש והפך לגוף ניהול צבאי מרכזי. ב-12 ביולי 1926 הקומיסריון העממי לענייני צבא, המשרד הממשלתי האחראי על הצבא, אישר את מבנה המטה שכלל ארבע הנהלות ומחלקה אחת.
ב-22 בספטמבר 1935 מטה הצבא האדום שינה שמו למטה הכללי של הצבא האדום. בשנים שלאחר מכן המטה הכללי החל בחימוש הצבא והתחזקותו. ביוני 1941 הוקמו חטיבות שדה וחטיבות חזית. לאחר המתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 המטה הכללי הפך למטה לניהול המלחמה ונקרא סטאבקה.
בשנת 1946 המטה הכללי הפך למטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות עם הפיכת קומיסריון ההגנה העממי למשרד ההגנה. עד 1991 מבנה המטה הכללי כלל מינהל מבצעים ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מינהל ראשי לגיוס וארגון ועוד.
בדצמבר 1991 המטה הכללי של הכוחות המזוינים הסובייטיים חדל מלהתקיים.
הפדרציה הרוסית
במאי 1992 הוקם משרד ההגנה הרוסי ואיתו — המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מבנה
מבנה המטה הכללי הוא כדלהלן:
יעדים ומטרות
מטרותיו העיקריות של המטה הכללי הם:
ראש המטה הכללי
ראש המטה הכללי הוא המפקד הישיר על הצבא המכהן כסגן ראשון לשר ההגנה ויועץ הנשיא לענייני הצבא והכוחות המזוינים.
כיכר קים איל סונג
הכיכר מתוכננת בדומה לכיכר טיאננמן בבייג'ינג, ומשמשת למטרות דומות: עצרות, מצעדים צבאיים, ריקודים ואירועים ממלכתיים שונים המתקיימים בה לעיתים קרובות. שטחה של הכיכר הוא כ-75,000 מטרים רבועים, והיא הכיכר ה-37 בגודלה בעולם. שטחה הגדול מאפשר להכיל עצרת של 100,000 איש ויותר, והאירועים העצומים המתרחשים בה לעיתים קרובות נותנים לה את חשיבותה התרבותית הרבה.
הכיכר ממוקמת לרגלי גבעת נאמאסאן, על הגדה המערבית של נהר טאדונג. למרות שהכיכר תוכננה, כאמור, במתכונתה של כיכר טיין-אן-מן שבסין, מיקומה על גדת הנהר מעדן את עיצובה האדריכלי. הכיכר ממוקמת הישר ממול למגדל ג'וצ'ה המונומנטלי שבצידו השני של הנהר; מרכזה של הכיכר נמוך מעט מגדת הנהר, וכך נוצרת אשליה אופטית אצל העומד בכיכר כאילו המגדל צמוד לכיכר, בעוד שהוא נמצא, כאמור, מצידו השני של הנהר.
סביב הכיכר מספר מבני ממשל, שבעבר היו עליהם דיוקנאות של מרקס לנין, עד שהוחלפו באלו של קים איל-סונג ומאוחר יותר גם של קים ג'ונג-איל. ובצידה המזרחי והדומיננטי ביותר, "בית הלימוד העממי הגדול". מעל מדרגות הכניסה אל מבנה בית הלימוד נמצאת עמדת ישיבה וצפייה של מנהיגי צפון קוריאה בעת קיום מצעדים וחגיגות בכיכר.
כיכר קים איל-סונג היא נקודת ה"קילומטר אפס" של קוריאה הצפונית ממנה נמדדים כל מרחקי הכבישים הלאומיים.
דגל קונכט
דגל קונכט (אנגלית: Flag of Connacht) הוא דגלה ההיסטורי של הפרובינציה האירית קונכט. עיצובו הוא חלוקה בניצב של סמלי שני השבטים הגדולים אשר שכנו באזור הפרובינציה: לבן מוטען בחצי עיט לציון שבט או'קונור, וכחול מוטען ביד האוחזת חרב לציון שבט בראון.
הדגל משולב בדגל ארבע הפרובינציות ברבע השלישי (שמאלי תחתון) לשם ייצוגה של הפרובינציה כאחת מארבע הפרובינציות ההיסטוריות של אירלנד.
גרטרודה בבילינסקה
גרטרודה בבילינסקה (בפולנית: Gertruda Babilinska; 1902, סטארוגארד גדנסקי – 1995, ישראל) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.
קורות חיים
בבילינסקה הייתה בתו של דוור, הבכורה מבין שמונה ילדים. בשנת 1921 עברה לוורשה והחלה להיות מטפלת בביתה של משפחה יהודית.
מעשה ההצלה
עם פלישת הגרמנים לפולין ב-1939 היה אבי המשפחה בה הייתה בבילינסקה מטפלת, בפריז. בבילנסקה נותרה עם בעלת הבית ובנה של בעלת הבית, וליוותה אותם לווילנה. שם נפטרה מעסיקתה של בבילינסקה בשנת 1941, ובבילינסקה נותרה עם הילד מיכאל, שהיה בן חמש.
עם הקמת גטו וילנה בספטמבר 1941 השאירה בבילינסקה את מיכאל עמה בדירתה. היא השיגה מסמכי זהות מזויפים עבורו והוא נרשם בתור אחיינה. בנוסף לכך הייתה בבילינסקה נכנסת מעת לעת לגטו כדי לסייע למכרים יהודים. מדי פעם נעשו סריקות של הגסטפו בביתה אך היא לא הסגירה את מיכאל למרות הסכנה לחייה.
הגעה לישראל
בבילינסקה ביקשה לקיים את הבטחתה לאמו של מיכאל ולהביאו לארץ ישראל. היא נדדה עמו למחנות העקורים בגרמניה ועלתה עמו על אוניית המעפילים אקסודוס עם אנשי שארית הפלטה. בבילינסקה חלקה עם המעפילים את גורלם, כולל שהותם במחנה עקורים בהמבורג, וב-1948 הגיעה עם מיכאל לישראל.
גרטרודה בבילינסקה התגוררה בתל אביב וקיימה את מיכאל מעבודות ניקיון. היא נותרה קתולית אדוקה אך את מיכאל גידלה כיהודי.
הנצחה
בשנת 1963 הכיר יד ושם בגרטרודה בבילינסקה בתור חסידת אומות העולם.
אבי טנג'י
אבי טנג'י (נולד ב-3 בנובמבר 1969) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
אבי טנג'י נולד והתחנך בבית שאן, ויש לו שבעה אחים. בתיכון למד במגמת דרמה. בשנת 1987 התגייס לצה"ל, ולאחר שחרורו השתתף בפרסומות לטלוויזיה למוסד לביטוח לאומי, למשרד ההסברה, ל"ביתילי" ולחברות נוספות.
בשנת 1991 חזר לעיר מולדתו בית שאן, התחתן ונולדו לו ארבעה ילדים. טנג'י נטש את הבמה ועבד במרכז העתיקות.
לאחר כשנה השתתף בסדרות הטלוויזיה "סברי מרנן", "החיים זה לא הכל", "אלנבי", "עבודה ערבית", "טקסי דרייבר", "אחת אפס אפס", "כאן גרים בכיף", "30 ₪ לשעה" ו"שנות השמונים". בתור אלברט השוטר.
גילם את אלברט השוטר גם בסדרת ההמשך של "שנות השמונים" שנקראת "שנות ה-90".
בקולנוע השתתף בסרטים "איגור ומסע העגורים", "אינרציה", "התחנה" ו"לעבור את הקיר".
השתתף בהצגה "זוג בהפרעה", לצד אבנר דן והדר לוין, ובהצגה "תו מחיר", בבימויו של מוטי חובה.
כמו כן השתתף בקליפים "אבא" של רגב הוד, "ניו יורק" של דנה לפידות. ובקליפ "האיש מלמטה" של דקל שחרור, בו הוא התחפש לקבצן והופיע בכנסת לצד חברי כנסת שונים במטרה לבדוק את יחסם לעניים.
מיץ רוזל
מיץ רוזל הוא משקה קל המיוצר מעלי פרחי צמח הרוזל, אחד ממיני ההיביסקוס. המשקה נפוץ בארצות מערב אפריקה, באיים הקריביים ובמקסיקו.
המשקה
המשקה מופק על ידי השריית עלי הרוזל במים קרים (בהשרייה למשך לילה) או מים חמים. לאחר קירור וסינון העלים מהנוזל מוסף לו סוכר או מיץ אננס לשם המתקה. תוספות מקובלות אחרות הן מיץ תפוזים, ג'ינג'ר, וניל ועלי מנטה.
צבעו של המיץ הוא אדום-סגול עמוק וטעמו דומה לזה של מיץ ענבים ומיץ חמוציות. הוא מוגש לרוב קר, אך לעיתים הוא מוגש חם, למשל במצרים.
למשקה ממיץ הרוזל שמות רבים:
יתרונות בריאותיים המיוחסים למשקה
למיץ הרוזל השפעה משתנת והוא מוכר כמפחית לחץ דם. יש בו תכולה גבוהה של ויטמין C ועל כן הוא מנוצל לטיפול בהתקררות ולשם חיזוק מערכת החיסון. מחקרים מסוימים הראו שיש לו גם פעילות אנטי-חיידקית.
דוד רביבו
דוד רביבו (נולד ב-5 בדצמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום  מאמן הפועל אדומים אשדוד.
רביבו הוכתר לשיאן הבישולים של ליגת העל שלוש פעמים (2005/2006, 2008/2009, 2011/2012), והוא שיאן הבישולים בכל הזמנים עם 107 בישולים.
קריירה
רביבו נולד וגדל באשדוד, החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד וכרטיסו נרכש בשנת 1995 על ידי קבוצת מכבי תל אביב. בעונת 1996/1997 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ובמשחקו הראשון שיחק נגד מכבי חיפה. בעונת 1998/1999 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בתחילת עונת 2000/2001 עבר רביבו למועדון ספורט אשדוד, בה שיחק במשך תשע עונות רצופות. ב-2006 ניסה מזלו בלוס אנג'לס גלאקסי, אך בשל פיטורי מאמנה נאלץ לחזור לאשדוד. בקיץ 2009 עבר להפועל באר שבע, ולאחר שנתיים חזר לאשדוד.
לקראת עונת 2013/2014 חתם רביבו בקבוצת בית"ר ירושלים. ב-27 בינואר 2014, אחרי שלא קיבל דקות משחק רבות בבית"ר ירושלים, שוחרר מהקבוצה אחרי חצי שנה. ב-28 בינואר 2014 חתם רביבו בהפועל חיפה. ב-12 ביוני 2014 חתם רביבו במכבי יבנה מהליגה הלאומית.
ב-3 ביולי 2016 הודיע רביבו על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן הפועל בני לוד מהליגה הלאומית. עם תחילת העונה חזר בו מהפרישה והחל גם לשחק בקבוצה. ב-19 בדצמבר 2016 חתם רביבו בהפועל מרמורק מליגה א', עמה העפיל לליגה הלאומית בתום העונה. רביבו שימש כעוזרו של ניסן יחזקאל, מאמן הקבוצה, ובמקביל ב-11 ביולי 2017 חתם בהפועל בני אשדוד מליגה ג', במדיה ערך הופעה אחת בגביע וכבש שער אחד. ב-1 באוקטובר 2017 חתם בהפועל אדומים אשדוד מליגה ב', ובתום העונה העפיל עמה לליגה א'.
ב-4 ביולי 2019 רביבו חתם בקבוצת עירוני בית דגן מליגה ב', במדיה ערך שבע הופעות. ב-22 באוקטובר 2019 חתם במכבי השקמה/רמת חן מליגה ג'.
מחוץ למגרש
רביבו גרוש ואב לשניים. אחיו הגדולים הם כדורגלני העבר חיים רביבו ואלי רביבו, אחיו הצעיר הוא הכדורגלן שי רביבו ובן דודו הוא הכדורגלן אמיר לביא.
בשנת 2018 הצטרף רביבו לעונה השישית של תוכנית המציאות גולסטאר. בשנת 2020 שב להשתתף בתוכנית המציאות גולסטאר בעונת האולסטאר בברזיל כחלק משחקני החיזוק בגמר העונה. ב-6 ביולי 2022 מונה לעוזר מאמן הפועל אדומים אשדוד. אך לאחר פיטורי חיים לוי מונה למאמן הקבוצה.
סטנלי קלארק
סטנלי קלארק (Stanley Clarke, נולד ב-30 ביוני 1951) הוא מוזיקאי ג'אז ופיוז'ן, בסיסט אמריקאי. קלארק מנגן בגיטרה בס ובקונטרה בס. הוא נודע במיוחד בשל שיתוף הפעולה ארוך השנים שלו עם צ'יק קוריאה.
ביוגרפיה
קלארק נולד בפילדלפיה. בשנת 1972 הצטרף ללהקת הג'אז-פיוז'ן "Return to Forever" בה היו חברים צ'יק קוריאה ואל דימיולה.
בשנת 1984 הוא הופיע ביחד עם מירוסלאב ויטוס באוסטרליה.
לאדה טוליאטי (כדורגל)
"לאדה טוליאטי" (ברוסית: футбольный клуб «Ла́да-Толья́тти») הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר טוליאטי, שבמחוז סמרה. הקבוצה הוקמה בשנת 1970 תחת השם "טורפדו" כתוצאה ממיזוג קבוצות הכדורגל "חימיק" טוליאטי ומטאלורג קויביישב. בשנת 2015, מועדון "אקדמיה" התמזג עם הקבוצה.
הקבוצה מתמודדת בליגה הרוסית השנייה.
הקמת הקבוצה
הקבוצה התאמנה לראשונה ב-4 בינואר 1970, הנחשב לתאריך ההקמה הרשמי. ב-19 באפריל 1970, הקבוצה ערכה את המשחק הרשמי הראשון במסגרת גביע המדינה נגד "טומלס". "טורפדו" ניצחה בתוצאה 3:0. המאמן הראשון של המועדון, אלפרד פיודורוב, הוכתר ל"אמן הספורט של ברית המועצות", מי שהיה זמן רב קפטן קבוצת "קריליה סובייטוב".
אליפות ברית המועצות
מאז 1970 ועד לעונת 1991 המועדון שיחק בליגה השנייה. ב-1980, "טורפדו" סיימה ראשונה באזור שלה, עם זאת, בשל טורניר המעבר הקבוצה סיימה במקום השני בליגה ולא העפילה לליגת המשנה הסובייטית. לאורך ההיסטוריה שלה באליפות ברית המועצות, טורפדו טוליאטי ביססה את עצמה בתור הקבוצה החזקה ביותר בליגה השנייה. ב-1989, המועדון קיבל את השם "לאדה".
אליפות רוסיה
לאחר קריסת ברית המועצות "לאדה" זכתה להזדמנות לשחק בליגת המשנה הרוסית. ב-1993 הקבוצה זכתה באליפות "אזור המרכז" של הליגה הראשונה וסיימה במקום השני של טורניר המעבר ולמעשה הבטיחה את העפלתה לליגת העל הרוסית, תוך קביעת שיא של כמות ההפסדים הנמוכה ביותר בליגה. לאחר שסיימה את עונת 1994 במקום האחרון, "לאדה" ירדה חזרה לליגה הראשונה. הקבוצה הצליחה להעפיל חזרה לליגת העל כעבור שנה, עם זאת, הניסיון השני להשיג דריסת רגל בליגה העליונה נכשל: המועדון שוב סיים במקום האחרון ונשר חזרה לליגת המשנה.
למרות הנשירה מליגת העל, לאדה הפנתה אליה את תשומת לב המועדונים הבכירים במדינה ושני שחקני הקבוצה — אלכס בחארב ומקסים בוזניקין — שיחקן בעונה הבאה בספרטק מוסקבה שזכתה באליפות רוסיה 1997. מקסים דמנקו עבר אף הוא בחינה ב"ספרטק", אך המשיך לשחק עבור "לאדה" אם כי זה לא מנע ממנו מאוחר יותר, לשחק עבור "זניט" ולהפוך לשחקן בהרכב נבחרת רוסיה ובשנת 2003 גם לזכות בגביע רוסיה בהרכב ספרטק.
ייתכן ש"ספרטק" הבחינה בשחקני "לאדה" בשל העובדה שבמחזור ה-25 של אליפות 1996 המוסקבאים איבדו נקודות חשובות במשחק עם לאדה, שנחשבה לאאוטסיידרית וכתוצאה מכך "ספרטק" זכתה באליפות רק במשחק ההכרעה נגד "אלניה".
ב-1997, המועדון ספג נפילה מתמשכת כאשר מתוך מאזן של 17 משחקים הושג רק ניצחון אחד בלבד והקבוצה גרפה 8 נקודות. המצב תוקן באופן משמעותי עם החלפת המאמן: מיד לאחר הגעתו של ולדימיר דרגאץ' "לאדה" התחילה בסדרה מרשימה של 15 ניצחונות ושמרה על מקומה בליגת המשנה.
ב-1998 בשל השפעות משבר הרובל המועדון לא הצליח לתחזק את המגרש הבייתי וכתוצאה מכך איבדה שש נקודות ונשרה לליגה השנייה. כמה מחזורים לפני סיום העונה דרגאץ' עזב את הקבוצה, ובחמש השנים הבאות בעמדת המאמן ניצב אלכסנדר גרמאשוב, אז נשיא הקבוצה.
לאחר שזכתה בביטחון בטורניר "אזור הוולגה" של הליגה השנייה בעונת 1999, "לאדה" התמודדה במשחקי ההעפלה נגד "קובאן" והצליחה לחזור לליגת המשנה הרוסית, בה נשארה בשלוש העונות הבאות.
עונת 2002 הייתה אחת הזכורות בתולדות המועדון: ב-14 בספטמבר בשלב 16 האחרונות של גביע רוסיה היא גברה בתוצאה 6:0 על קבוצת "טורפדו-זיל" — שהיה לניצחון הגדול ביותר של קבוצה מהליגה הראשונה על קבוצת ליגת העל, בהיסטוריה של הגביע הרוסי. בנוסף, ב-18 בספטמבר "לאדה" ניצחה בתוצאה 11:1 נגד מטאלורג קרסנויארסק, במסגרת משחקי הליגה הראשונה.
נקודת מפנה בגורלו של המועדון הייתה עונת 2003. באוגוסט 2002, חברת אווטוואז צמצמה באופן משמעותי את מימון הקבוצה, מועדון כדורגל המשיך להתקיים בעיקר בשל מכירת שחקנים. באותו זמן הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע הרוסי, תוך שהיא מדיחה מהטורניר שלושה מועדונים מליגת העל והפסידה במשחק דרמטי למחזיקת הגביע המשך — ספרטק מוסקבה שניצחה בתוצאה 2:3 בתוספת הזמן. לאחר סיום העונה אלכסנדר גרמאשוב, ששיחק בקבוצה עוד משנת 1987 ומאז 1994 עבד בתפקידים בכירים במועדון, החליט לעזוב.
ההנהלה החדשה הגדירה את מטרות הקבוצה לחזור לליגה הראשונה, דבר שהיא הצליחה לעשות לאחר הניסיון השני. אמנם "לאדה" סיימה בעונת 2005 רק במקום השני ב"אזור אורל-וולגה", אך היא קיבלה את הזכות להעפיל לליגה, לאחר שקבוצות אחרות סירבו להעפיל בעצמן.
ב-2006 "לאדה", חזרה על הישגה שמונה שנים קודם: היא סיימה בליגה הראשונה במקום ה-17 שעדיין מזכה אותך בעונה הבאה בהישארות הליגה, אך המועדון נשר בכל זאת לליגה השנייה בשל בעיות רישוי. בסוף ינואר 2007 ועדה של התאחדות הכדורגל הרוסית סירבה להעניק ל"לאדה" תעודות הסמכה לצורך השתתפות בתחרויות הליגה הראשונה בשל העובדה שהמייסדים של המועדון — חברת "אווטוואז" ועיריית טוליאטי, לא סיפקו ערבויות מימון למועדון.
בתחילת עונת 2007 "לאדה" הצליחה לשמור על המקום השני לאחר עשרה מחזורים כאשר היא עם אותה כמות של נקודות, של מוליכת הטבלה "וולגה" אוליאנובסק. אבל אז, אחרי סדרה של כשלים שהובילו לכך שחמישה מחזורים לסיום היא כבר ניצבה במקום ה-11 בלבד. לאחר שניצחה בסיום שלושה משחקים ביתיים, "לאדה" טיפסה למקום השביעי.
במחצית הראשונה של אליפות 2008 הקבוצה שיחקה בחצי העליון של טבלת הליגה. אך ביוני "לאדה" ספגה 2 תבוסות רצופות — וב-2 ביולי, המאמן אלכסנדר בבאנוב התפטר ולממלא מקום מונה איגור קצא'ייב שקודם אימן את קבוצת הבת "לאדה-2". בשלהי הקיץ, הקבוצה התבססה במקום התשיעי, אבל עם תחילת הסתיו, המצב השתנה הודות ל-11 משחקים רצופים ללא הפסד שהזניקו את לאדה למקום החמישי בטבלה, באזור אורל-וולגה של הליגה השנייה. ההופעה המוצלחת תרמה הצטרפותו לקבוצה באמצע אוגוסט, של מלך השערים של הליגה, מיכאיל טויפיאקוב, שבמאזנו — 12 שערים ב-15 משחקים, שערך במדי טוליאטי.
העונה האחרונה שלפני הפירוק
שנת 2009 החלה מאוד קשה. בחורף השחקנים נאלצו להפחית את שכרם ב-40%, אף שמשכורתם לא שולמה מאז תחילת השנה. מצבת כוח האדם בקבוצה צומצם בשליש. הקבוצה לא קיבלה תמיכה ממהספונסרים — לא מעיריית טוליאטי ולא מחברת אווטוואז, למרות העובדה שנשלח מכתב המבטיח למנהלי התאחדות הכדורגל להבטחת תקציב יציב, מכתב שהיה חתום על ידי נציג של ענקית הרכב. תוצאות הספורט עמדו בקנה אחד עם העדר מימון — לאחר המחזור העשירי, מאזן הקבוצה עמד רק על חמישה שוויונות וחמש תבוסות, בעודה ניצבת בתחתית הטבלה. אבל אז, אחרי סדרה של שישה ניצחונות רצופים הקבוצה עלתה למקום 9.
ב-25 ביוני מנהלי הקבוצה חתמו על "הסכם לשיתוף פעולה אסטרטגי לפיתוח הכדורגל סמרה". הסכם שנחתם עם תאגיד "רוסטכנולוגיות" (החברה שבבעלותה נמצאה ענקית הרכב "אווטוואז"). בהסכם הוסכם: על פי ההסכם שנחתם ב-2010 בטוליאטי תפעל לקבוצה יחידה, אשר תכלול את האקדמיה הלאומית לכדורגל ותארח את משחקיה באצטדיון "טורפדו" ותהווה קבוצת בת ל"קריליה סובייטוב". השאלה בדבר שם הקבוצה נותר פתוח.
ב-22 בספטמבר באתר האינטרנט של קבוצת "קריליה סובייטוב", דווח כי כתוצאה ממשא ומתן, סגן מנהל תאגיד "רוסטכנולוגיות" ונשיא מועדון קריליה סובייטוב איגור זוויאלוב, מנכ"ל חברת "קאמאז" סרגיי קוגוגין ונשיא "אווטוואס", איגור קומרוב, הוחלט על הקמת מערכת אחידה לניהול הכדורגל ויכלול ארבע קבוצות — "קריליה סובייטוב", "קאמאז" (מהעיר נברז'ני צ'לני), קבוצת הנוער של "קריליה סובייטוב" ו"לאדה" וגם בית הספר לכדורגל לילדים של מחוז סמרה והעיר נברז'ניה צ'לני. המערכת תנוהל כשותפות.
ב-24 בספטמבר, העיתון "ספורט-אקספרס" דיווח כי למנהל הספורטיבי של "קריליה סובייטוב" ימונה יורי גזאייב, שכיהן כמנכ"ל ומאמן קבוצת הכדורגל "קאמאז". את עונת 2009 סיימה במקום השמיני.
אובדן המעמד המקצועני
ב-11 במרץ 2010 נודע שקבוצת "לאדה" לא תשתתף בליגה השנייה. על פי העיתון "ספורט-אקספרס", המועדון מאבד את מעמדו המקצועני, זמן קצר לפני יום השנה הארבעים להקמת הקבוצה. ב-19 במרץ הנהלת הוועדון הכדורגל "לאדה", הודיעה שבשנת 2010 הקבוצה תשחק בליגה החובבנית. לפני תחילת עונת 2010, נודע כי קבוצת "אקדמיה" נותרה למועדון המקצועני היחיד בעיר.
"SDYUSShOR-לאדה"
בעת התמודדותו בליגה החובבנית המועדון נקרא "SDYUSShOR-לאדה"ומומן על ידי העירייה. בסוף 2010 הקבוצה דורגה במקום ה-14. בעונה הבאה היא התמודדה באליפות סמרה.
עונת 2012/2013. הקמה מחדש
באביב 2012, לאחר בחירתו לראשות העיר טוליאטי, הביע סרגיי אנדרייב את רצונו בחידוש מועדון הכדורגל "לאדה". האקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב, כמו גם קבוצת יזמים שכללה את מאמן העבר איגור קצ'אייב, סרגיי קירדיאפקין ודמיטרי גרסימוב לקחו חלק בכך, וב-16 באפריל הקבוצה נרשמה מחדש כ"שותפות ללא כוונת רווח, מועדון הכדורגל לאדה".
עונת 2015/2016. מיזוג
בתחילת עונת 2015/2016, נודע כי "לאדה-טוליאטי" והאקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב יתמזגו. מושל סמרה ניקולאי מרקושקין אמר כי הכדורגל בטוליאטי יהפוך לחלק ממבנה הכדורגל האזורי ויזכה לתקצוב ממשלתי.
סיפור עם
סיפורי עם או אגדות, הם סיפורי פולקלור נפוצים, אשר דרך הפצתם היא לרוב מפה לאוזן. בדרך כלל, המחבר הוא אנונימי ואין מקום וזמן מוגדרים. סיפורי העם, ככל יצירת פולקלור, מהווים חלק בלתי נפרד מן ההיסטוריה של תרבות מסוימת.
סיפורי עם נהוגים ונפוצים בכל תרבות ידועה, ולרוב מכילים שילוב של מאפיינים כלל אנושיים ומאפיינים ייחודיים לתרבות בה מסופר הסיפור. דוגמה לשילוב כזה בין המקומי לכללי הם האויקוטיפים: סיפורים הקיימים בתרבויות רבות, אך מסופרים באופן שונה בכל תרבות, בהתאם למאפייניה.
הסיפור העממי הוא ביסודו שמיעתי, נמסר מדור לדור על ידי מסרנים. המסרנים הצטיינו בזיכרון מעולה ובכושר משחק. פעולת העברת הסיפור נקראת "היגוד", והיא נעשתה בפני קהל, בסיטואציה עממית (משפחה, בית-ספר, וכדומה). המסרנים היו גם יוצרים, שהתאימו את העלילה לרוח התקופה אך נשארו נאמנים לאמצעים האומנותיים של הסיפור העממי. משמעותם של סיפורי העם נובעת מהסיטואציה בה סיפרו אותם, לא פחות מאשר מתוכנם. חוקרים רבים חקרו את הספרות העממית ומצאו שיש חוקים (יסודות) החוזרים על עצמם בסיפורי העם. חקר סיפורי העם, יחד עם אלמנטים נוספים השייכים לפולקלור, נקרא אתנופואטיקה.
חלוקה מקובלת של סיפורי העם לסוגות:
מעשיה ואגדה
את הסוגה הסיפורית של הסיפור העממי ניתן לחלק לשני ז'אנרים: מעשיה ואגדה. ההבדל העיקרי ביניהם הוא ההקשר ההיסטורי: המעשיות אינן קשורות לזמן, מקום או אנשים מסוימים, לעומת האגדות, בהן מוגדר רקע מסוים להתרחשות.
מעשיה
מעשיות הן סיפורי עם שבהם מוטיבים רבים החורגים מההתנסות היומיומית, ומוטיבים על-טבעיים שאינם ניתנים לאישור אמפירי. כמו כן, מאופיינית המעשיה בעקרונות נוספים:
דוגמה למעשיות הן מעשיות האחים גרים וסיפורי חכמי חלם.
ממאפייני המעשייה:
אגדה
אגדה היא האנטיתזה של המעשיה. היא סיפור עממי ריאליסטי בו מוגדרים וידועים לקהל המרחב הגאוגרפי והזמן ההיסטורי. לרוב גם ידועות הדמויות הפועלות, ולעיתים הקהל משער דרכן את המיקום ומועד ההתרחשות. יסוד על-טבעי בסיפור יתפרש כנס.
בחברה בה מסופרת האגדה חשוב כי המאזינים יאמינו שהדברים קרו במציאות, וזאת כי לאגדה יש תפקיד דידקטי חשוב. אף על פי שאין באגדה בהכרח יסודות על-טבעיים, אם יש יסוד כזה הוא מוגדר כנס. הדמויות באגדה הן של גיבורים היסטוריים, כמו משה רבנו ורבי עקיבא. ביהדות התופעה נקראת "ספרות שבחים (הגיוגרפיה)". ההגיוגרפיה עוסקת לרוב בשבחים דתיים. לא פעם יש אגדות הקשורות באנשים פשוטים, האגדה היא סיפור חברתי ופחות סיפור משפחתי. המספרים באגדות נוטים להיות גברים באופן מסורתי: דרשנים, רבנים וכו'.
דוגמאות לאגדות הן אגדות המלך שלמה ואגדות הבעל שם-טוב.
צורה מודרנית שלבשה האגדה היא האגדה האורבנית, ממאפייניה: תיאור חוויה מודרנית, יסודות אימה לצד יסודות קומיים, נטייה "להישבע" לעדות אישית אף על פי שהאגדה לא באמת קרתה למספר. הסיפורים משקפים לרוב חרדות (סיפורי בייביסיטר לדוגמה).
מאפייני סיפורי העם וחוקי אולריק
האתנופואטיקן הדני אקסל אולריק שחקר אלפי סיפורי עם אירופאים, מצא כי לסיפורים אלה מאפיינים משותפים רבים המחולקים לשני סוגים: מאפיינים צורניים-שמיעתיים ומאפיינים תוכניים.
מאפיינים צורניים־שמיעתיים
כמה מן המאפיינים הצורניים-שמיעתיים המרכזיים הנהוגים בסיפורי עם הם: משחקי מילים, דו-שיח, שילוש, שאלות רטוריות, חזרות ופתגמים.
פתיחה
בסיפור עם הפתיחה קצרה, ללא תיאורים, ויש לה ביטויים ותבניות קבועות. הפתיחה בדרך כלל רגועה ושלווה כדי לתת פתח להפתעה בהמשך וליצור מתח באשר להמשך הסיפור. פתיחות אופייניות לסיפורי עם הן: 'היה היה…', 'יום אחד…', 'לפני שנים רבות…', 'מעשה באחד ש…', 'פעם אחת…', ועוד.
עם הסיום מצפה לקורא סוף טוב – כל הבעיות שהועלו בסיפור נפתרות, משאלות הלב מתגשמות, והדמות השלילית נענשת.
אחידות העלילה
הסיפור העממי מתרכז באירוע אחד, שסביבו נכתב הסיפור, לא יהיה מידע כלשהו על עלילה שלא קשורה/חשובה להתקיימות העלילה הראשית.
הדמויות
בסיפור העממי תופענה בדרך כלל שלוש דמויות (שלושה גיבורים). דמות אחת חיובית בתפקיד החכם, העני, הצדיק, הטוב וכדומה. הדמות שנייה – שלילית, בתפקיד הטיפש, העשיר, הרשע וכדומה. הדמות שלישית תהיה דמות נייטרלית, שתפקידה לפשר ולגשר בין שתי הדמויות או להכריע לטובת אחת מהן. במערכה מרכזית בסיפור תופענה שתי הדמויות המרכזיות, הטובה והרעה, כשהדמות השלישית תופיע מאוחר יותר, לעיתים כשהמצב נראה תקוע, ותניע את העלילה.
תאומים
פירושו פיצול אחד הגיבורים לשניים: שתי דמויות שאין הבדל מהותי ביניהן. מול שני הגיבורים הללו (שהם בעצם אחד) עומד היריב (לדוגמה: אם חורגת ומולה האחים עמי ותמי, שהם גיבור אחד).
חוק משחק המילים
גם חוק זה נועד למשוך את תשומת לבו של המאזין אל המספר וסיפורו. בסיפור העממי יש ריכוז רב יותר של משחקי מילים, חריזה וכדומה, מאשר בכל סיפור אחר.
חוק השאלה הרטורית
המספר העממי משתמש באמצעי זה כדי להביא לשינוי הטון, להגביר את המתח בהשהיה, ולשמש כרמז לבאות ("ומה, אתם חושבים, הוא עשה"?).
המספר חוזר על הדברים שאותם הוא רוצה להדגיש, לדוגמה: את הגיבור הטוב והחיובי ידגיש על ידי תכונות טובות – חכם, טוב לב, ועוד. המספר משתמש בחזרות רבות, על מילים, עובדות, מעשים וכו'. החזרות הרבות מארגנות את העלילה ותורמות לתחושת הזדהות והנאה של הקורא. החזרה משמשת גם כתבנית קבועה היוצרת רציף קוהרנטי של העלילה: "אבל העני לא הסתפק במה שיש לו".
חוק הדו-שיח
חוק הדו-שיח הוא אחד החוקים, הנובעים מהצורך להשפיע על המאזין. מכיוון שהמטרה היא לרתק את הקהל ולשתפו בעלילה – משנה המספר את קולו, ומשחק את שתי הדמויות הפועלות. לכן יהיו ביטויים כמו "אמר לה", "ענתה לו" ולא שימוש בדיבור עקיף כמו "היא סירבה לצאת".
מאפיינים תוכניים
כמה מן המאפיינים התוכניים המרכזיים הנהוגים בסיפורי עם הם מוטיבים אי-רציונליים ולרוב מאגיים, עימות ומשאלה כמוסה.
היסוד העל-טבעי
נקרא גם בשם מוטיב הפלא. בסיפור העממי קיימת התרחשות של נס או פלא, התרחשות של דברים מעל להיגיון ולטבע האנושי. לדוגמה: מפלצת, קוסם המגשים משאלות, פיות, חיות מדברות וכו'. מעניינת העובדה שסיפורים חסרי אחיזה במציאות לעיתים נשמרים בזיכרון הקולקטיבי טוב יותר מאשר סיפורים ריאליסטיים.
חוק העימות
נקרא גם בשם יסוד הניגוד, יסוד הקונפליקט. בכל סיפור עם ישנם ניגודים רבים וקיצוניים. הם יכולים להיות ניגודים גילאיים בין זקן לצעיר, ניגודים מעמדיים בין עשיר לעני או מלך לעבד. הניגודים יוצרים מאבקים ועימותים בין הדמויות, בין המצבים ובין האירועים המתרחשים בסיפור.
משאלה כמוסה
בכל סיפור עם עולה משאלת ליבו של אדם פשוט ושל החברה שבה הוא חי. המשאלה מייצגת ומדגישה את בעיותיו וכאביו של האדם הפשוט, ולכן הסיפור מביא להזדהות ולתחושת שייכות. את המשאלות המודחקות של הפרט ושל החברה אפשר להעלות מן התת-מודע על ידי השלכה על דמויות בעלי-חיים, על עמים זרים וכדומה. המשאלה היא בעצם המסר שלשמו ספרו את הסיפור. פעמים רבות בהגשמתה או אי הגשמתה של המשאלה יש משום הבעת דעה לגבי טיבה וערכה של המשאלה. משאלות אותן רוצה המספר לסמן כראויות יזכו להגשמה בעוד אלו שאינן ראויות לא יוגשמו בסוף הסיפור. וייתכן שהמביע אותן ילמד על כך שלא היו ראויות מלכתחילה. הגשמת המשאלות בסיפור נועדה לתת תקווה למאזינים. סיפורי העם מהווים מעיין תיקון לעוולות ולמצוקות של חיי היום יום. סיפור עממי הוא בדרך כלל סיפור שאין יודעים מי המחבר והוא בדרך כלל סיפור קצר שיודעים אותו בעל פה וקל לספרו בלי לתכנן.
ז'אנרים נוספים בספרות עממית
המיתוס: קיימת סברה שזהו הז'אנר הקדום ביותר. שני הסוגים העיקריים הם סיפורי האלים (מיתולוגיה) וסיפורים אטיולוגיים הנותנים סיבה לתופעות הטבע. המיתוס נותן מענה לצורך חשיבתי – הוא עוזר לתת הסברים לתופעות טבעיות. מענה לצורך פסיכולוגי ולצורך פולחני. המיתוסים מתרחשים בזמנים קדומים, ובמקומות שונים. יש ריבוי של יסודות על-טבעיים ובזמנים קדומים אנשים חשבו שכך הדברים קרו – הייתה אמונה במסופר.
הנובלה (אין לבלבל את הנובלה העממית עם הסוגה הספרותית הנושאת שם זה): בספרות עממית הנובלה לוקחת מן המאפיינים של המעשיה ושל האגדה, אך היא לא זו ולא זו. הנובלה דומה למעשיה בכך שמדובר בסיפור מורכב מיסודות רומנטיים/ארוטיים. היא משתמשת במרכיבים ריאליסטיים, כמעט ואין יסודות על-טבעיים. את מקומם של אלה תופסת תכונה אנושית בולטת. למשל במקום שתופיע פיה כמו במעשייה, בנובלה תכונת האנוש היא שתחלץ את הגיבור מן הבעיה. לנובלות תכונות בולטות ועל פיהן הן מחולקות – נובלת חכמה, נובלה רומנטית, נובלת תרמית, נובלת שוטים.
החידה: ז'אנר קטן בספרות העממית. החידה מכילה לרוב פרדוקס בולט שיש לפתרו. החידות לרוב משולבות בסיפור העממי ולהן תפקיד דרמטי. ישנם חידות סופרלטיביות, חידות מעשיות ומעשים חידתיים – מעשים אניגמטיים.
הסיפור האישי והממורט: שניהם מסופרים בגוף ראשון על ידי מספר שחווה את החוויה בעצמו. ממורט – סיפור אישי שחדר אליו יסוד על-טבעי. ישנם סיפורים של אנקדוטה, סיפור שמועה, סיפור חיים.
המשל: אנשי דת וחינוך הבינו את הפוטנציאל שבמשלים – יכולתם להכיל מוסר השכל. הסיפורים היו קיימים בתרבות והפכו למשל עם הוספת המרכיב הדידקטי. המשל הוא כלי חינוכי ממדרגה ראשונה עד היום. למשל שני חלקים, משל ונמשל. הוא לרוב מאוד קצר ותמציתי והדמויות מאוד סטראוטיפיות. ישנה האנשה של הדמויות אשר הם בעיקר בעלי חיים.
הבדיחה והסיפור ההומוריסטי: אין הבדל בין בדיחה לסיפור הומוריסטי, בדיחה היא פשוט קצרה יותר. הבדיחה היא הז'אנר הנפוץ ביותר של הסיפור העממי בימינו. זיגמונד פרויד העלה את המשמעויות הנסתרות של הבדיחה ומאז מתייחסים אל ז'אנר זה ברצינות. לבדיחה על פי פרויד שני רבדים, הגלוי-המשעשע, והסמוי – על מה בדיוק צוחקים. פרויד טען שההומור מאפשר לבטא את יצר התוקפנות ואת יצר המין. ישנה רמות שונות להומור, מהרמה הנחותה ביותר שהיא בדיחות סלפסטיק ו"בדיחות קרש", ועד להומור עצמי שנחשב הגבוה ביותר.
הפתגם: משפט תחבירי שלם המסכם חוכמת חיים של החברה בנושא מסוים. פופולריות הפתגם נובעת מכך שאנו יכולים לשלבו בהקשרים שונים. ממאפייני הפתגם: חריזה, משחקי מילים, מצלולים. הפתגם שומר על צורה יציבה, הוא מכיל פעמים רבות מילות ציווי או תנאי. הפתגם הופך לעממי כאשר אנו פוגשים בו בהקשרים שונים. יש פתגמים מטאפוריים ויש שאינם. כיום נוצרים פתגמים דרך אמצעי התקשורת, דרך שירים, ובמסגרות חברתיות.
פוסום זנב-טבעת
פוסום זנב-טבעת (שם מדעי: Pseudocheirus) הוא סוג של פוסום בינוני במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 2 מינים החיים באוסטרליה. הסוג הוקם בשנת 1837 על ידי הזואולוג האירי ויליאם אוגילבי, ובעבר נכללו בו פוסום הסלע, פוסום למורי, דאון ענק, פוסום זנב-טבעת דק ופוסום זנב-טבעת מדומה עד שהוקצו עבורם סוגים נפרדים. משמעות השם המדעי של הסוג היא "יונק בעל יד חמישית" בהתייחס לשימוש הרב שהפוסום עושה בזנבו הגמיש במהלך הטיפוס על עצים.
תיאור
לפוסום הטבעת מבנה גוף עגלגל וגוצי, ראש קטן ומעוגל עם חוטם חרוטי ואף גדול וריבועי. אוזניו השעירות גדולות ורחבות ביחס לסוגים אחרים, ועיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה. בכפות היד והרגל יש בהונות מנוגדות לשאר האצבעות (ביד שתיים וברגל אחת), והן מאפשרות לפוסום ללפות את הענף משני צדדיו; לפוסום הטבעת תכונות נוספות המסייעות לו בטיפוס על עצים: כריות הצמדה בכפות, טפרים חדים וזנב ארוך ומתפתל שבקצהו טבעת לפיתה. אורך הראש והגוף של המינים בסוג נע בין 29 ל-40 סנטימטרים, אורך זנבם: 41-29 סנטימטרים ומשקלם 1.3-0.7 קילוגרם.
הפרווה של פוסומי הטבעת צפופה ושעירה, וצבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין אפור-כסוף וכתום לערמון-שחרחר. הצד התחתון לבנבן בדרך כלל, האוזניים בהירות והגפיים חומות או כתומות. מספר אזורים בגוף חשופים וורודים: קצה הזנב, האצבעות, פנים האוזניים והאף.
תפוצה ואקולוגיה
פוסומי הטבעת הם יונקים ליליים; במהלך היום הם ישנים בקן שבנו מעלים, שרכים וקליפות, ולפעמים גם בשקעים וחללי עצים. הם מבלים את מרבית חייהם על העצים ויורדים לאדמה בתדירות נמוכה למדי. בניגוד לבני הסוג פוסום זנב-טבעת דק או פוסום זנב-טבעת מדומה שחיים בגפם, בני סוג זה חברתיים יותר וחיים בקבוצה שמורכבת משתי נקבות וצאצאיהן. תזונתם העיקרית היא מעלים, אך הם אוכלים לעיתים קרובות גם פרחים, ניצנים, פירות וצוף.
לנקבות יש כיס מפותח שבתוכו ארבע פטמות, לעומת נקבות הסוגים פוסום טבעת דק ופוסום טבעת מדומה שלהן רק שתי פטמות. הפוסומית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, ובכל המלטה גודל השגר נע בין צאצא אחד לשלושה. הגורים מבלים את החודשים הראשונים לחייהם בכיס ולאחר מכן רוכבים על גבה של האם. הם נגמלים בגיל 6–7 חודשים ומגיעים לבגרות בסביבות שנה.
המינים בסוג אנדמיים ליבשת אוסטרליה ומאכלסים אזורים נפרדים לחלוטין משני צידי היבשת. בית הגידול שלהם מורכב מיערות אקליפטוס, חורש ים-תיכוני יער גשם טרופי ואף בתה סבוכה, אך בדרך כלל נמנעים מבתי גידול יבשים מדי. המינים בסוג הסתגלו גם לחיים בסביבה עירונית; בניגוד לפוסום זנב-מברשת מצוי, המינים הללו נרתעים יחסית מן האדם, ואינם נחשבים למטרד סביבתי כמו האחרון. ההימצאות שלהם בקרבת מגורי אדם, גורמת לכך שרבים מהם נטרפים על ידי חתולי בית או נדרסים בעת חציית כבישים.
רקפת אמסלם
רקפת חנה אמסלם (נולדה ב-16 באוקטובר 1970) היא זמרת, פייטנית ויוצרת ישראלית. מאז תחילת פועלה, אמסלם שיתפה פעולה עם מוזיקאים רבים, אנשי דת ואנשי רוח. שרה בעברית, בערבית, בלאדינו ובמרוקאית ומופיעה ברחבי ישראל.
ילדות ותחילת הקריירה
רקפת אמסלם נולדה בחיפה להורים חיפאים ילידי ישראל ממוצא ספרדי ואשכנזי למשפחות בעלות שורשים מוזיקליים ענפים עם השפעות ממזרח וממערב: ספרד, מרוקו, פולין וצפת העתיקה. אמסלם היא נצר למשפחה מקובלת וידועה בצפת העתיקה - אשר עליה נמנית גם המשוררת והסופרת שושנה שבבו.
בגיל 12 החלה לימודי גיטרה ופיתוח קול וכנערה הופיעה כסולנית סופרן במסגרות בית ספר וחוגי דרמה ותיאטרון.
בשנת 2005 למדה אמסלם כלי הקשה אצל שלמה בר ובמקביל הצטרפה לפעילות מוזיקלית חברתית רוחנית הנקראת "קהילות שרות" בניהולו המוזיקלי של הכנר והמוזיקאי ניצן חן רזאל, הכללה מפגשים שבועיים ללימוד פיוטים ממגוון עדות ישראל.
מאז המשיכה להגיע בעקביות למפגשי "קהילות שרות" שם שרו וחקרו מוזיקה שורשית מצפון אפריקה ומספרד, דבר שחיבר אותה אל המקורות והזהות מבית אמה.
קריירה כזמרת ויוצרת
בשנת 2010 אמסלם זימנה את אחיה המוזיקאי אורן שחר למפגשי הפיוט וביחד חברו יחדיו להקליט בשיתוף פעולה את דיסק הבכורה של אמסלם, הנקרא "יחד שבטי ישראל" הכולל בתוכו שמונה פיוטים ממגוון עדות ישראל (ידיד נפש, אודה לאל, אל מאד נעלה, אגדלך, יה אלי וגואלי). הדיסק הוקלט באולפני שוהם בראש פינה.
עשייה מוזיקלית - חברתית
בשנים האחרונות עוסקת אמסלם בהבאת עולם הפיוט, הנגשתו וחשיפתו לקהל הרחב דרך הופעות מוזיקליות, קליפים ודרך סדנה אותה פיתחה הנקראת "צו פיוט - זהות ותרבות בחברה הישראלית", המעלה לסדר היום נושאים כמו רב תרבותיות וחיפוש זהות, מקומה של המוזיקה בחיבורים חברתיים אוניברסליים, שירת נשים, תרבות מהגרים ועוד. את הסדנה מעבירה אמסלם דרך סיפורה האישי כבת למשפחה המשלבת מזרח ומערב.
קוטיקולה
קוּטִיקוּלָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: כְּסוּתִית) היא שכבה שומנית, בלתי חדירה למים ולגזים, המצפה לרוב אזורים על-קרקעיים של צמחים רבים, וכן את גופם של פרוקי-רגליים ותולעים נימיות.
מטרת הקוטיקולה בצמחים ובפרוקי-רגליים יבשתיים היא שמירת סביבה רוויית מים באמצעות מניעת התנדפות, ובכך מניעת התייבשות הרקמה החיה. בתולעים טבעתיות, החיות בסביבות לחות, לעומת זאת, שכבת הקוטיקולה היא דקה וחדירה ובכך מאפשר חדירת מים מהסביבה ושמירה על מבנה גוף קשיח. בצמחים, הקוטיקולה משמשת לעיתים גם כהגנה מפני טפילים מסוימים. הקוטיקולה היא תערובת של שעוות וליפיד נוסף, הנקרא קוּטין. הרכב הקוטיקולה ועובייה שונה במינים שונים על פי אזור המחיה: בבתי גידול יבשים, הקוטיקולה עבה יותר מאשר בבתי גידול לחים.
באנטומיה האנושית, מתייחסת הקוטיקולה למספר מבנים: שכבות של תאי עור או קרטינוציטים המייצרים את הקרטין בציפורניים, ושכבת התאים העליונה המכסה את פתח זקיק השיער ומחזיקה אותו במקומו.
במבנה הציפורניים, הקוטיקולה היא שכבת רקמות מתות, שנוצרת באפוניקיום ותפקידה להשלים את ההגנה הקדמית של סביבת הציפורן.
קישורים חיצוניים
4 ההגנות של הציפורן הטבעית - מאת אבי שגיא
יחסי ארצות הברית–מאוריטניה
יחסי ארצות הברית–מאוריטניה הם היחסים ההדדיים, השיתופיים, המדיניים והפוליטיים המתנהלים בין מאוריטניה לבין ארצות הברית.
סקירה
לאחר שמאוריטניה זכתה בעצמאותה ב-28 בנובמבר 1960, ארצות הברית שמרה על יחסים לבביים עם מאוריטניה ואף סיפקה לה סיוע כלכלי מועט. במהלך מלחמת ששת הימים ביוני 1967, שברה מאוריטניה את היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם ארצות הברית, אך חידשה את הקשר כעבור שנתיים ושמרה על יחסים חיוביים יחסית עד סוף שנות השמונים, למרות המחלוקת על הסכסוך הישראלי-ערבי. מאז 1981, ארצות הברית סיפקה למאוריטניה סיוע כלכלי ומזון על סך 130 מיליון דולר.
הקרע ב-1989 בין מאוריטניה לסנגל ("אירועי 1989") שהביאו לגירושם של עשרות אזרחים מאוריטנים לסנגל, השפיעו לרעה על יחסי ארצות הברית-מאוריטניה. יתר על כן, התמיכה של מאוריטניה בעיראק לפני ובמהלך מלחמת המפרץ ב-1991 החלישה עוד יותר את הקשרים המתוחים.
היחסים בין ארצות הברית למאוריטניה הגיעו לשפל באביב 1991, עם גילוי הפרטים על תפקידו של הצבא המאוריטני בהפרות זכויות אדם נרחבות. ארצות הברית הגיבה בהפסיקה רשמית של פעולות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי וכל סיוע צבאי למאוריטניה. היחסים אף סבלו בשנות התשעים בעקבות דיווחים חוזרים ונשנים כי העבדות נמשכה בחלקים מסוימים של מאוריטניה למרות איסורים משפטיים. בסוף שנות ה-90, הממשלה המאוריטנית אימצה מדיניות המאפשרת את החזרתם של המגורשים או שנמלטו במהלך אירועי 1989 וכן יזמה אסטרטגיה להפחתת העוני תוך הבטחת הקלה בחובות במסגרת היוזמה של קבוצת HIPC. היחסים המשופרים עם ארצות הברית, כולל שיבת שיתוף פעולה צבאי ותוכניות הכשרה, ליוו את השינויים הללו. מאוריטניה כוננה באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בשנת 2000 והפכה לרק אחת משלוש המדינות היחידות החברות בליגה הערבית שעשו זאת.
ארצות הברית גינתה את ההפיכה באוגוסט 2005 ואת ההנחה הבלתי חוקתית של השלטון על ידי המועצה הצבאית למען צדק ודמוקרטיה, וקראה לחזור לממשלה חוקתית באמצעות בחירות חופשיות והוגנות בהקדם האפשרי. ממשלת ארצות הברית תומכת במעבר מאוריטניה לדמוקרטיה, ותמכה בבחירות לפרלמנט ב-2006 ובבחירות לנשיאות ב-2007. ארצות הברית סיפקה סיוע בבחירות לחינוך הבוחרים, להכשרת מפלגות פוליטיות ולבניית דמוקרטיה. ארצות הברית מתכוונת כעת לעבוד עם ממשלת מאוריטניה כדי להרחיב את שיתוף הפעולה הבילטרלי בתחומי הביטחון התזונתי, הבריאות, החינוך, הביטחון, חיזוק המוסדות הדמוקרטיים וסיכול הטרור.
טורנו מגורלה
טורנו מגורלה (ברומנית: Turnu Măgurele) היא עיר על הגדה הצפונית של הדנובה, במחוז טלאורמן בדרום רומניה, על הגבול עם בולגריה.
ב-1962 הוקם בעיר הקומפלקס לדשנים כימיים, שהוביל להפיכת העיר למרכז תעשייתי. האוכלוסייה גדלה בהדרגה והגיעה ב-1992 לכ-37.000 תושבים. לאחר המהפכה הרומנית (1989) צומצמה הפעילות התעשייתית והתמעטה האוכלוסייה, הייתה הגירת תושבים לערים הגדולות וגם לדינות אחרות. אוכלוסיית העיר, נכון ל-2011, מונה 24.772 תושבים.