cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סחף אורורה
הסחף של ספינת הקיטור "אורורה", ששימשה לחקר אנטארקטיקה, היה אירוע קשה ורב-תלאות שנמשך 312 ימים, במסגרת קבוצת ים רוס, פלג של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, בשנים 1917-1914. הסחף החל בהתנתקות הספינה מן העוגנים והכבלים שריתקו אותה במצר מקמרדו, במאי 1915, במהלך סערה קשה. "אורורה", שנתקעה בקרח ים דחוס, לא יכלה לתמרן ולהיחלץ מאחיזתו, וכך נסחפה אל המים הפתוחים של ים רוס והאוקיינוס הדרומי והותירה מאחור עשרה אנשים לכודים על החוף עם אספקה זעומה.
"אורורה", ספינת קיטור בת 40, ששימשה לפנים לציד לווייתנים בחוג הארקטי, הביאה את קבוצת ים רוס אל כף אוונס במצר מקמרדו בינואר 1915, במטרה להקים שם בסיס מוצא למסעות הנחת מצבורים, כסיוע לחצייה הטראנס-אנטארקטית המתוכננת של שקלטון. רב החובל של "אורורה", אניאס מקינטוש, התייצב בראש פעילויות החוף, והקצין הראשון ג'וזף סטנהאוז קיבל את הפיקוד על הספינה. ייתכן שחוסר הניסיון של סטנהאוז היה אחראי לבחירת מעגן חורף לא-נאות, אם כי האפשרויות שעמדו לפניו היו מוגבלות בהוראת הממונים עליו. אחרי שהספינה נעקרה ממעגנה ונסחפה, נגרם לה נזק חמור מקרח הים, שכלל בין השאר פגיעה בהגה ואיבוד העוגנים; בכמה הזדמנויות היה מצבה של "אורורה" חמור כל כך, שרב החובל סטנהאוז שקל אפשרות נטישה. מאמצים ליצור קשר אלחוט עם כף אוונס ובהמשך עם תחנות בניו זילנד ובאוסטרליה עלו בתוהו, והסחף נמשך לכל אורך החורף והאביב הדרומיים, עד לנקודה שמצפון לחוג האנטארקטי. בפברואר 1916 החל הקרח להישבר וכעבור חודש השתחררה הספינה מאחיזתו. בליל ה-23 במרץ 1916 קיבל האלחוטן אלפרד גודווין, מתחנת בלאף בניו זילנד, מסר מסטנהאוז, שנועד למלך ג'ורג' החמישי. במסר הדחוף הודיע סטנהאוז על מצבה הרעוע של אורורה, שאיבדה את מוט ההיגוי שלה וסבלה מעוד נזקים, ועל עשרת אנשי המשלחת, שנשארו תקועים על החוף בבסיס כף אוונס, ללא צידה מספקת ועם ביגוד שאיננו עונה על דרישות החורף האנטארקטי. במועד התשדורת נמצאה "אורורה" בקו רוחב 65° דרום ו-155° מזרח. סטנהאוז פנה אל המלך בבקשה, לשלוח מיד אונייה מצוידת כיאות לבסיס כף אוונס במצר מקמרדו. "אורורה" השתחררה לבסוף מן הקרח ב-12 בפברואר 1916 והצליחה להגיע לניו זילנד ב-2 באפריל. אז יכלה סוף סוף להגיע לניו זילנד לתיקונים ולחידוש האספקה, לפני ששבה לאנטארקטיקה לחלץ את חברי קבוצת החוף ששרדו בחיים.
על אף התפקיד שמילא בהצלת הספינה, הודח סטנהאוז מן הפיקוד על "אורורה" אחרי שהגיעה לפורט צ'אלמרס, על ידי מארגני משלחת החילוץ של קבוצת ים רוס, והספינה חזרה למצר מקמרדו עם רב חובל חדש ועם צוות שרוב אנשיו הוחלפו. כהוקרה על שירותו ב"אורורה" קיבל סטנהאוז תואר אבירות (OBE).
רקע
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית כללה שתי קבוצות. הראשונה, בראשות ארנסט שקלטון הפליגה לים ודל באנדיורנס, בכוונה להקים שם בסיס, שממנו תצא קבוצה לחצות את היבשת דרך הקוטב הדרומי אל מצר מקמרדו בצד של ים רוס. קבוצה שנייה בראשות אניאס מקינטוש תפליג באוניה "אורורה" אל בסיס ים רוס משם תצא להניח מצבורי צידה לאורך הנתיב המתוכנן של שקלטון, משימה ששקלטון לא צפה בה שום קשיים מיוחדים לקבוצתו של מקינטוש. בכל מקרה, שקלטון לא השקיע זמן רב ומחשבה לפרטים של מבצע ים רוס. כתוצאה מכך, עם הגיעו לאוסטרליה, מצא עצמו מקינטוש רדוף בעיות מבעיות שונות, כספיות וארגוניות גם יחד, שהחמורה בהן נגעה ל"אורורה". ספינת ציידי הלווייתנים הוותיקה מן החוג הארקטי אומנם הייתה חזקה, אך הייתה בת 40 ולאחר המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון, נזקקה לתיקונים מקיפים. בעקבות התערבותו של המדען וחוקר הקטבים האוסטרלי הנודע, אדג'וורת דייוויד, הקצתה ממשלת אוסטרליה כסף ומתקני מבדוק להכשרת "אורורה" להמשך שירותה באנטארקטיקה.
מבין חברי הקבוצה של ים רוס, שהפליגו בדצמבר 1914, רק למקינטוש, לארנסט ג'ויס, הממונה על הכלבים, ולרב המלחים של הספינה ג'יימס "סקוטי" פאטון היה ניסיון של ממש בתנאים האנטארקטיים. כמה אנשים בקבוצה היו תוספות של הרגע האחרון: אדריאן דונלי, מכונאי רכבות שמעולם לא הפליג בים, היה לקצין מכונות שני ב"אורורה", וליונל הוק, קצין הרדיו, היה חשמלאי מתלמד בן 18 הקצין הראשון של "אורורה" היה ג'וזף סטנהאוז, מחברת אוניות הקיטור של הודו הבריטית. סטנהאוז, שהיה בן 26 כשהצטרף למשלחת, שהה באוסטרליה והחלים מתקופת דיכאון כששמע על תוכניותיו של שקלטון. הוא נסע מיד ללונדון כדי להבטיח לעצמו את התפקיד. בנעוריו הושפע סטנהאוז מסיפורי הגבורה בדרך לכיבוש הקטבים של פריטיוף ננסן, קפטן סקוט וויליאם ספירס ברוס, אך לא היה לו שום ניסיון אישי במימי אנטארקטיקה או בקרח שלה.
מעגן חורף
"אורורה" הגיעה אל מצר מקמרדו בינואר 1915, במועד מאוחר בעונה בגלל העיכוב ביציאתה מאוסטרליה. כיוון שהקבוצה הייתה בפיגור של שלושה שבועות בלוח הזמנים שלה, החליט מקינטוש שהעבודה להנחת המצבורים תתחיל תיכף ומיד, ולקח על עצמו את הטיפול בנושא. ב-25 בינואר כבר יצא בראש אחת מקבוצות המזחלות המוקדמות, והשאיר את סטנהאוז כמפקד הספינה. בשבועות הספורים לפני שהמצר קפא כולו למשך החורף, היה על סטנהאוז לפקח על פריקת יתר קבוצות החוף ומחסני האספקה אל החוף. כמו כן נדרש למצוא מעגן קבע בטוח לספינה לחודשי החורף; לפני צאתו לדרך הורה מקינטוש במילים מפורשות לסטנהאוז, שזו היא חובתו הראשונה במעלה. המעגן היחיד הבטוח לחורף במצר מקמרדו שהיה ידוע עליו היה הבסיס הישן של משלחת דיסקברי של סקוט בהאט פוינט, דרומית לבליטה הידועה כלשון הקרחון, שחילקה את המצר לשני חלקים. אלא שספינתו של סקוט קפאה בקרח למשך שנתיים, ונדרשו שתי אוניות חילוץ וכמה מטעני נפץ כדי לשחרר אותה. שקלטון היה נחוש בדעתו להימנע ממצב כזה, ונתן למקינטוש הוראות מפורשות, שאותן העביר כלשונן לסטנהאוז, להעגין את "אורורה" מצפון ללשון. שום ספינה לא חרפה קודם בחלקו הצפוני החשוף של המצר, והימאים המנוסים ארנסט ג'ויס וג'יימס פאטון הטילו ספק בתבונה שבכך ביומניהם הפרטיים. אחרי תום המשלחת, כתב ג'ון קינג דייוויס, שמונה להנהיג את משימת החילוץ של קבוצת ים רוס, כי מן הראוי היה להתעלם מהוראתו של שקלטון וכי סטנהאוז היה צריך לקחת את "אורורה" למעגן המבטחים של האט פוינט, על אף הסיכון שבקפיאה בקרח.
סטנהאוז ניסה תחילה להטיל עוגן בצד הצפוני של לשון הקרחון עצמה. אסון נמנע בדוחק כאשר שינוי בכיוון הרוח איים לכלוא את "אורורה" בין הלשון לקרח הדחוס, שהתקדם בכיוונה. לאחר שבחן אפשרויות אחרות ופסל אותן, החליט סטנהאוז לבסוף להטיל עוגן בכף אוונס, שם הקים סקוט את בסיס משלחת טרה נובה, כ-11 ק"מ צפונית ללשון הקרחון. ב-14 במרץ, לאחר כמה ניסיונות כושלים, תמרן סטנהאוז את "אורורה" בירכתיה תחילה אל עבר החוף בכף אוונס, שם הוטלו שני עוגנים גדולים ושוקעו בבטון בקרקע. כבלים ועוגנים נוספים הוטלו בעקבותיהם. ב-14 במרץ הייתה הספינה צמודה לקרח החוף ומחוברת אליו, במילים של הקצין השני לזלי תומסון, "במספר מספיק של כבלים ועוגנים להחזיק משחתת".
עקירה
המעגן הלא-מוגן של כף אוונס חשף את "אורורה" לפגעי החורף בכל עוצמתם. באמצע אפריל נראתה האונייה כ"שלד ספינה טרופה", בנטייה חדה ימינה וטרף לזעזועים אלימים ולרעידות ככל שהלך הקרח וסגר עליה סביב. כל אימת שמזג האוויר נרגע במידת מה, נעשו מאמצים להזקיף ולחבר את אנטנות הרדיו, כדי לאפשר תקשורת עם קבוצות החוף ובהמשך, כך קיוו, עם אוסטרליה וניו זילנד. שארית המטען שנועד להעברה אל המצבורים באמצעות מזחלות נפרקה אל החוף. אבל חלק גדול מן האספקה האישית של קבוצות החוף, דלק וציוד, נשארו על הספינה, לאור ההנחה, שהאונייה תישאר במקומה למשך כל החורף.
שמונה-עשר איש היו על סיפון ה"אורורה" כשזו נעקרה ממעגנה, ועשרה אנשים נשארו תקועים על החוף. ארבעה מדענים התגוררו בצריף שבכף אוונס; שישה חברים בקבוצות הראשונות להנחת מצבורים, בהם מקינטוש וג'ויס, נשארו מנותקים בהאט פוינט, מצפים להזדמנות לחצות את קרח הים כדי להגיע לכף אוונס.
נסחפים בקרח
עד 8 במאי הדפה סופה דרומית מתמשכת את האונייה, עדיין בצבת הקרח, צפונה, החוצה ממצר מקמרדו ואל ים רוס הפתוח. ברשימה ביומנו מיום 9 במאי תמצת סטנהאוז את מצבה של "אורורה": "תקועה בקרח ונסחפת אלוהים יודע לאן [...] כולנו בריאים ושלמים [...] מצב רוחנו טוב ואנו נצא מזה." הוא הכיר בכך, שבכך כלתה כל תקווה לחרוף עם האונייה במצר מקמרדו, והביע את דאגתו לשלום האנשים בכף אוונס: "זה צפי עגום בשבילם [...] שאר המעילים האטומים למים, הביגוד וכן הלאה, המיועדים למסעות המזחלות בשנה הבאה עודם בספינה." במשך היומיים הבאים התחזקו הרוחות במידה כזאת, שהאנשים לא יכלו לעבוד על הסיפון, אבל ב-12 במאי התמתן מזג האוויר לאפשר הצבת אנטנת רדיו זמנית, והוק התחיל לנסות ליצור קשר עם האנשים שעל החוף. הודעות המורס שלו לא הצליחו להגיע אל כף אוונס. אף כי טווח השידור לא עלה בדרך כלל על 480 ק"מ, ניסה הוק להעלות לשידור את תחנת הרדיו באי מקוארי, במרחק יותר מ-2,340 ק"מ, גם הפעם ללא הצלחה.
ב-14 במאי הועלו שרידיהם השבורים של שני עוגני החרטום, שאיימו להפוך את האונייה, אל סיפונה. במהלך הימים הבאים התעבה קרח הים הדחוס, ובסערה הגוברת והולכת כובו הדוודים, משום שניסיון לתמרן בכוח המנוע בתנאים כאלה היה מבזבז פחם. עוד קושי היה חידוש מלאי המים החיים של האונייה. גוש קרח גדול היה בטווח ראייה, אך רחוק מכדי להגיע אליו בתנאי מזג האוויר הקיימים. על כן, כדי להשיג מי שתייה, נאלצו האנשים לאסוף שלג. השגת מזון הייתה בעיה פחותה בערכה; הם יכלו להגדיל את מלאי המזון של "אורורה" בצייד הפינגווינים וכלבי-הים שהתקהלו סביב הספינה. כדי להעלות את המוראל קיבלו אנשי הצוות הקצבה של רום לחגוג את "יום האימפריה" ב-24 במאי. ב-25 במאי, בעוד "אורורה נסחפת לעבר חוף ארץ ויקטוריה, תיאר סטנהאוז חיזיון ש"מזכיר בית קברות", גושי קרח כבדים מפותלים וניצבים זקופים. "אורורה" הייתה נתונה בסכנה מתמדת כאשר גושי הקרח הללו נעו וחגו סביבה. סטנהאוז הורה לצוות להכין ציוד מזחלות ומצרכי מזון לאפשרות שייאלצו לצאת ברגל אל החוף, במקרה ש"אורורה" תילכד ותתנפץ, אבל הסכנה המיידית הזאת לא התממשה. לאחר זאת באו שבועות של חוסר-פעילות יחסי, וסטנהאוז שקל את האפשרויות. אם האונייה תישאר כבולה בקרח אך קבועה במקום אחד, יוכל, אם קרח הים יאפשר זאת, לשלוח קבוצת מזחלת חזרה אל כף אוונס עם ציוד ומצרכי מזון. אם, לעומת זאת, יימשך הסחף צפונה, הרי בו ברגע שהספינה תשתחרר מכבלי הקרח ישים סטנהאוז פעמיו לניו זילנד ומשם, לאחר תיקונים וציוד מחדש, יחזור לכף אוונס בספטמבר או אוקטובר לעונה השנייה של הנחת מצבורים.
ב-9 ביולי התגברה מהירות הסחף, והיו סימנים של הגברת הלחץ בקרח הדחוס. ב-21 ביולי הייתה הספינה לכודה במצב, שאיפשר לקרח ללחוץ עליה משני קצותיה, לפיתה שניפצה את מוט ההיגוי במידה שלא ניתן לתקנו. לפי יומנו של הוק: "כל הימאים היו מוכנים לקפוץ מעבר למעקה אל הקרח. נראה ודאי, שהספינה לא תחזיק מעמד." למחרת היום התכונן סטנהאוז לנטישת הספינה, אבל תנועות חדשות בקרח הקלו על הלחץ ובסופו של דבר הביאו את "אורורה" לעמדה בטוחה יותר. התוכניות לנטישת הספינה בוטלו; הוק תיקן את אנטנות הרדיו שלו וחידש את מאמציו להגיע לאי מקווארי, ב-6 באוגוסט הופיעה השמש לראשונה מאז תחילת הסחף. "אורורה", עדיין תקועה ללא תזוזה, נמצאה עכשיו 648 ק"מ צפונית לכף אוונס, סמוך לכף אדייר בקצה הצפוני של ארץ ויקטוריה, שם מתמזג ים רוס באוקיינוס הדרומי.
שלב האוקיינוס הדרומי
כשהספינה עברה את כף אדייר, השתנה כיוון הסחף לצפוני-מערבי. ב-10 באוגוסט העריך סטנהאוז, שהם נמצאים 81 ק"מ צפונית-מזרחית לכף, וכי שיעור הסחף של הספינה הוא בממוצע קצת יותר מ-36 ק"מ ליום. כמה ימים לאחר זאת רשם סטנהאוז ביומנו, שהספינה "הולכת וחוזרת", כלומר, נסחפת אחורה וקדימה בלי להתקדם. "מכל מקום, איננו צריכים להתלונן ואנו חייבים להיות סבלנים", כתב, והוסיף, כי מראש התורן יש רושם ברור של מים פתוחים במרחק. לאור האפשרות שקצה הקרח הדחוס נמצא בקרבת מקום, החלה עבודה על בניית מוט היגוי זמני. לשם כך היה צורך להרחיק את שברי מוט ההיגוי המנופץ, משימה שבוצעה ברובה על ידי המהנדס דונלי. מוט ההיגוי הזמני נבנה מתחליפים כל הבא ליד, וב-26 באוגוסט היה מוכן לשימוש ברגע ש"אורורה" תשתחרר מן הקרח. אז יונמך מעבר לירכתי הספינה ויופעל ידנית, "כמו משוט ענקי". ב-25 באוגוסט התחיל הוק לקלוט פה ושם אותות רדיו מזדמנים מחילופי שדרים בין האי מקוארי לניו זילנד. בסוף אוגוסט החלו תעלות מים להתגלות בתוך הקרח, ולפעמים אפשר היה להבחין בגל מתגבע מתחת לספינה. עם זאת, מזג אוויר סוער חזר בספטמבר, כשרוח בעוצמה של הוריקן הפילה את אנטנת הרדיו ועיכבה זמנית את מאמציו של הוק. ב-22 בספטמבר, כשאורורה הייתה כמטחווי עין מאיי באלני הלא-מיושבים, העריך סטנהאוז שהם שייטו יותר מ-1260 ק"מ מכף אוונס, במה שכינה "סחף מופלא". עוד הוסיף וציין, שבמשך כל הזמן מתנהלים תצפיות ורישומים סדירים של טבע הקרח וכיוונו: "הסחף לא יצא לריק, ו[...] הכרת המיצב והסחף של הקרח הדחוס תהווה תוספת יקרת-ערך לסך הידע האנושי".
שחרור
בימים הראשונים של ינואר 1916 התחיל מצוף הקרח שלפת את הספינה להישבר בשמש. לפי השערתו של סטנהאוז, לאחר התיקונים בניו זילנד: "אם נוכל להפליג מליטלטון בסוף פברואר ואם ישחק לנו המזל ונזכה למעבר מהיר דרומה, יש לנו סיכוי להגיע להאט פוינט לפני שהמצר יקפא כולו." במרחק קצר מן הספינה נראה קרח נע במהירות, אבל "אורורה" נשארה תקועה ללא ניע במשך כל חודש ינואר.
ככל שהקיץ האנטארקטי קרב אל קצו, נאלץ סטנהאוז לשקול את האפשרות ש"אורורה" תישאר לכודה לעוד שנה, ואחרי שסקר את מלאי הדלק והמזון, הורה לצוד עוד כלבי-ים ופינגווינים. המשימה הייתה קשה, כיוון שהקרח שהתרכך עשה את ההתרחקות מן הספינה למסוכנת. עם התמוססות קליפת הקרח שעטפה את הספינה, נפתחו חיבורי הקורות ומים בגובה מטר בערך חלחלו אל הספינה מדי יום וחייבו עבודה מתמדת במשאבות. ב-12 בפברואר, כשהצוות היה עסוק בפעילות זו, החל סוף סוף הקרח שהקיף את הספינה להישבר. תוך דקות נסדק כל המצוף והתרסק לחתיכות, בריכת מים נפתחה לפניהם וה"אורורה" צפה חופשית ומשוחררת. בבוקר הבא פקד סטנהאוז להעלות את המפרשים, אבל ב-15 בפברואר נבלמה הספינה במצבור קרח ונשארה לבלי נוע למשך עוד שבועיים. סטנהאוז לא רצה להפעיל את המנועים משום שעתודות הפחם שלו היו מעטות, אבל ב-1 במרץ הגיע להחלטה, שאין עוד ברירה; הוא הורה להגביר את הקיטור, ולמחרת היום נעה הספינה קדימה בכוח מנועיה. אחרי סדרה של עצירות וזינוקים, התגלה ב-6 במרץ, מרום התורן, קצה הקרח. ב-14 במרץ יצאה סוף סוף אורורה מן הקרח הדחוס, אחרי שנסחפה כלואה בתוכו במשך 312 ימים ולאורך 2,880 ק"מ. סטנהאוז קבע את מיקום הספינה בהגיעה לים הפתוח בקו רוחב '27 64° דרום וקו אורך '32, 157° מזרח.
חזרה לציוויליזציה
העיכובים בהיחלצות מן הקרח הדחוס שמו קץ לתקוותיו של סטנהאוז להביא סיוע מהיר לכף אוונס. בעדיפות ראשונה במעלה הציב עכשיו את הצורך להגיע לניו זילנד ולשוב לאנטארקטיקה באביב הבא. במשך השבועות האחרונים המתסכלים בשבי הקרח, עמל הוק על מכשיר הרדיו והתחיל שוב לשדר. הוא ושאר אנשי הצוות לא היו מודעים לכך, שתחנת השידור באי מרקוארי, הקרובה ביותר לאזור הסחף שלהם, נסגרה בזמן האחרון על ידי ממשלת אוסטרליה מטעמי חיסכון. ב-23 במרץ, בשימוש באנטנה מרובעת שהורכבה במיוחד בגובה 24 מטרים, שידר הוק מסר, שהגיע, הודות לתנאי אטמוספירה חריגים, אל תחנת השונית בניו זילנד. למחרת היום נקלטו האותות שלו בהובארט, טסמניה, ובמהלך הימים הבאים שידר פרטים על מיקומה של "אורורה", מצבה הכללי ומצוקת הקבוצה התקועה על החוף. השדרים האלה, והתנאים החריגים שאיפשרו את העברתם למרחק גדול בהרבה מן הטווח הרגיל של הציוד, דווחו לעולם כולו. מסעה של "אורורה" מן הקרח לאזור מבטחים היה איטי והרה סכנות. ההכרח לחסוך בעתודות הפחם המתמעטות והולכות איפשר שימוש מוגבל במנועים, ומוט ההיגוי המאולתר היקשה על ההיגוי; הספינה התנודדה לעיתים חסרת-ישע, נתונה בסכנת התהפכות. אפילו לאחר יצירת הקשר עם העולם החיצון נרתע סטנהאוז מבקשת סיוע ישיר, מחשש שתביעת הצלה עלולה להעמיד את המשלחת במבוכה נוספת. אף על פי כן, הוא נאלץ לבקש עזרה כש"אורורה" התקרבה לניו זילנד ב-31 במרץ, במזג אוויר סוער שאיים להדוף אותה אל הסלעים. כעבור יומיים הגיעה הגוררת "דאנדין" אל הספינה והתחברה אליה בכבל גרירה. בבוקר המחרת, 3 באפריל 1916, הובאה "אורורה" אל הנמל בפורט צ'אלמרס.
לאחר מעשה
עם הגיעו לניו זילנד נודע לסטנהאוז, שאין כל ידיעות משקלטון ומקבוצת ים ודל מאז הפליגו מג'ורג'יה הדרומית בדצמבר 1914; התגבר הרושם, ששני חלקיה של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית זקוקים לחילוץ. משרדי המשלחת בלונדון הודיעו לסטנהאוז, שמקורות המימון נוצלו עד תום ואת הכסף לעבודות התיקון והציוד של "אורורה" צריך יהיה למצוא במקום אחר. עוד התברר, שבעלי הדעה סבורים שהצלת הקבוצה של שקלטון קודמת לזו של האנשים הלכודים בכף אוונס.
תקופה זו של חוסר ודאות עמדה בעינה עד להופעתו הפתאומית של שקלטון באיי פוקלנד, בראשית חודש יוני. עכשיו, כשמשימת חילוץ יחידה עמדה לפניהם, הסכימו ממשלות בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד לממן במשותף את משלחת החילוץ לים רוס, וב-28 ביוני החלה העבודה על "אורורה". סטנהאוז הניח עדיין, שכרב חובל בפועל של האונייה יהיה זה הוא שינהיג את קבוצת החילוץ, אבל התברר, שהוועדה שמונתה לפקח על שיפוץ ה"אורורה" והחזרתה לפעולה מתחה ביקורת על שקלטון כמי שארגן את משלחת ים רוס מלכתחילה. הוועדה רצתה למנות מפקד מטעמה על משלחת החילוץ וסטנהאוז, כאיש אמונו של שקלטון, לא היה מקובל עליה. התעורר גם ספק בשאלה, אם סטנהאוז מנוסה דיו לפקד על משלחת, לאור בחירתו האומללה במעגן חורף. לאחר חודשים של חוסר ודאות נודע לסטנהאוז, באמצעות ידיעה בעיתון מיום 4 באוקטובר, שג'ון קינג דייוויס מונה לרב החובל החדש של "אורורה". לדייוויס היה ניסיון רב באנטארקטיקה, כמי שהיה קצין ראשון ובהמשך רב-חובל של "נמרוד" במשלחת של 1907–1909 ורב החובל של "אורורה" במהלך המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה. בהמרצתו של שקלטון, שלא לשתף פעולה עם החלטה זו, דחה סטנהאוז את ההצעה להצטרף להפלגה כקצין ראשון ושוחרר מתפקידו, יחד עם תומסון, דונלי והוק. שקלטון הגיע לניו זילנד מאוחר מכדי להשפיע על מהלך העניינים, מעבר לארגון מינויו הוא לקצין מחוץ למניין על "אורורה" לפני הפלגתה לכף אוונס ב-20 בדצמבר 1916. ב-1920 העניק המלך ג'ורג' החמישי תואר אבירות לג'וזף סטנהאוז לאות הוקרה לשירותו על ה"אורורה". ב-10 בינואר 1917, עם צוות שכמעט כולו חדש, הגיעה "אורורה" לכף אוונס ואספה את שבעת הניצולים ששרדו מקבוצת החוף לאחר שמקינטוש, ויקטור היוורד וארנולד ספנסר-סמית נספו. היה זה ביקורה האחרון של האונייה במימי אנטארקטיקה; עם שובו לניו זילנד מכר אותה שקלטון לחברה להובלת פחם. "אורורה" הפליגה מניו קאסל, ניו סאות' וויילס, ב-20 ביוני 1917 לכיוון צ'ילה, ולא נראתה עוד. חברת הביטוח לויד'ס דיווחה עליה באופן רשמי ב-2 בינואר 1918. בין הימאים שאבדו עם האונייה היה ג'יימס פאטון, שהיה רב מלחים ב"אורורה" בכל תקופת המשלחת לים רוס ובמשך הסחף, וכן במשימת החילוץ שאחריה.
מופע צדקה
מופע צדקה הוא קונצרט שבו מתאספים ומשתפים פעולה אמנים נודעים באופן חד-פעמי על מנת להופיע בפני קהל רב בחינם או עבור תשלום זעום, במטרה לגייס כספים למטרה נשגבת (כגון סיוע לחסרי ישע, לפליטים, למוכי פגעי מלחמה או מזג אוויר וכדומה) או למען העלאת מודעות עולמית לנושא ערכי כגון מצבה של יבשת אפריקה, זכויות אדם ומצב כדור הארץ.
מופעי צדקה ידועים מן העבר, למשל ב-28 בדצמבר 1791 נערך קונצרט לגיוס כסף עבור משפחתו של וולפגנג אמדאוס מוצארט שנפטר ב-5 באותו חודש והותיר את משפחתו בחוסר-כל.
בעת החדשה מאופיינים מופעי צדקה בהופעת כוכבי רוק מול קהל עשרות-אלפים, כאשר הגדולים שבמופעים משתרעים על פני מספר ערים ברחבי העולם, בעת ובעונה אחת. האירוע הראשון מסוג זה, שתפקידו הבלעדי הוא גיוס כספים, היה הקונצרט למען בנגלדש מאוגוסט 1971, שאורגן על ידי יוצא הביטלס ג'ורג' האריסון והמוזיקאי ההודי ראווי שנקר. אמנם קדם לו פסטיבל מונטריי בקיץ 1967, אך תפקידו העיקרי לא היה גיוס כספים.
מופעי צדקה מפורסמים נוספים הם:
מושיקו צדקה
משה "מושיקו" צדקה (נולד בשנת 1982), הוא ספורטאי ישראלי, המתחרה בסקי מים בכבלים. הוא אלוף העולם בקרב רב לשנת 2010.
ביוגרפיה
צדקה מתגורר בכפר שלם והחל להתאמן בסקי מים בכבלים בהיותו בן 8 בפארק מנחם בגין.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בסקי מים בכבלים שנערכה בשנת 2005 זכה צדקה במדליית זהב.
סגן אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה בשלוס דרנקרן בגרמניה בשנת 2006 זכה צדקה במדליית כסף.
2007
באליפות אירופה שנערכה בגרמניה בספטמבר 2007 זכה צדקה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בקרב רב ומדליית ארד בסלאלום. באליפות הוא שיפר את השיא האירופי בפעלולים (טריקס), קבע שיא אישי בסלאלום ושיא אישי בקפיצות בלא פחות מ-8 מטר תוצאה שהביאה אותו למרחק של 2 מטר מהשיא העולמי.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בתל אביב באוקטובר 2010 זכה צדקה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג: בנוסף סיים במקום שביעי בפעלולים.
2011
במהלך אימון שנערך באוגוסט 2011 נפצע צדקה בברכו וקרע את הרצועה הצולבת האחורית. בעקבות הפציעה הוא החמיץ את אליפות אירופה.
האווי דאלמאר
הווארד "האווי" דאלמאר (באנגלית: Howard "Howie" Dallmar; 4 במאי 1922 – 19 בדצמבר 1991) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-BAA בין השנים 1946–1949.
קריירת מכללות
דאלמאר נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1941–1943 למד באוניברסיטת סטנפורד. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לגמר טורניר אליפות המכללות, ובהיעדרו של כוכב הקבוצה ג'ים פולארד שנפצע, הוביל דאלמאר את קבוצתו לניצחון מול דארטמות' קולג' ולזכייה באליפות המכללות. דאלמאר היה הקלעי הבולט במשחק, עם 15 נקודות. בשנת 1944 עבר ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה, ובסיום עונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
קריירת משחק
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת פילדלפיה ווריורס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA). בעונתו הראשונה בפילדלפיה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה, לאחר שגברה על שיקגו סטאגס בסדרת הגמר (4–1). בעונה העוקבת קלע דאלמאר 12.2 נקודות וחילק 2.5 אסיסטים בממוצע למשחק (מקום שני בליגה), ובסיומה נבחר לחמישיית העונה לצד חברו לקבוצה ג'ו פולקס. בפלייאוף 1928 הפסידו הווריורס בגמר ה-BAA מול בולטימור בולטס (2–4). בסיום עונת פרש דאלמאר ממשחק, בגיל 26 בלבד. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.6 נקודות ו-2.3 אסיסטים למשחק.
קריירת אימון
ב-19 בדצמבר 1991 נפטר דאלמאר כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 69.
פרשת במדבר
פרשת בְּמִדְבַּר היא פרשת השבוע הראשונה בספר במדבר. היא מתחילה בראש הספר ומסתיימת, לפי חלוקת הפרקים, ב.
בפרשת במדבר יש 159 פסוקים, והיא השלישית באורכה מבין פרשות התורה מבחינת מספר הפסוקים. היא מחולקת ל-30 פרשיות (מיקום 4), מתוכן 23 פרשיות פתוחות ו-7 סתומות. בפרשה אין כלל מצוות.
זו הפרשה האחרונה, או האחת לפני האחרונה, הנקראת במהלך ספירת העומר. לרוב נקראת הפרשה סמוך לראש חודש סיוון.
נושאים בפרשה
הפרשה עוסקת בעיקר במניינים ובמִפקדים של בני ישראל ושבטיו, שנקרה בחודש השני, אייר, בשנה השנית לצאתם מארץ מצרים. הפרשה היא חלק מרצף הפרשות בתחילת ספר במדבר העוסקות בהקמת מחנה ישראל ובהכנות לנסיעה מהר סיני אל ארץ ישראל.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת במדבר יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
הפטרה
ההפטרה היא ב. ההפטרה נפתחת בפסוק "וְהָיָה מִסְפַּר בְּנֵי-יִשְׂרָאֵל, כְּחוֹל הַיָּם, אֲשֶׁר לֹא-יִמַּד, וְלֹא יִסָּפֵר", המתקשר למניין בני ישראל בפרשה.
בשנה בה ראש חודש סיוון חל ביום ראשון, נוהגים לקרוא את הפטרת 'מחר חודש'.
צינור הגז איסטמד
צינור מזרח הים התיכון או EastMed היה צינור גז טבעי שתוכנן על מנת לחבר ישירות את משאבי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון היבשתית דרך קפריסין וכרתים. הפרויקט היה אמור להעביר גז טבעי ממאגרי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון, ובשיתוף צינורות פוסיידון ו-IGB לאיטליה וחלקים נוספים באירופה<ref name="edison.it". אורכו של הצינור המתוכנן היה כ-1,900 ק"מ, בעלות משוערת של 7 מיליארד דולר. את הצינור פיתחה IGI Poseidon SA, במיזם משותף בין שירות הגז היווני DEPA לבין שירות הגז האיטלקי אדיסון.
ב-2 בינואר 2020 נחתם באתונה הסכם צינור איסט-מד על ידי שרי האנרגיה של ישראל, יוון וקפריסין, ביולי של אותה שנה אישרה ממשלת ישראל את ההסכם.
פרויקט צינור הגז איסטמד היה אמור לקום לצד פרויקט מגשר אירו-אסיה, כבל חשמל תת-ימי המתוכנן באותו מסלול של צינור הגז.
הפרויקט בוטל לאחר שארצות הברית פרשה ממנו בינואר 2022. הפרויקט קם לתחיה ביולי 2022, לאחר שאירופה נכנסה למצוקת אנרגיה בשל השלכותיה של מלחמת אוקראינה–רוסיה.
היסטוריה
בשנת 2013 הועלתה יוזמת הקמת צינור איסט-מד במסגרת תקנה 347/2013 של הנציבות האירופית כפרויקט בעל עניין רב ובתקופה בין 2015–2018 תרמה הנציבות למעלה מ-34.5 מיליון אירו להשלמת ההכנות הטכניות, הכלכליות והסביבתיות לפרויקט.
משולש האנרגיה של יוון, קפריסין וישראל חתמו על הסכם בין ממשלתי עבור צינור הגז איסט-מד בתל אביב ב-20 במרץ 2019 בנוכחות מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו, צעד שמבטא תמיכה מצד וושינגטון בפרויקט. העניין האמריקני בצינור מוסבר על ידי דרישת וושינגטון כי האירופאים ישמרו על מדיניות גיוון של יבוא האנרגיה שלהם. הצינור יגוון את אספקת הגז האירופית ויפחית את התלות ברוסיה.
ב-18 בינואר 2020 אמר שר החוץ האיטלקי לואיג'י די מאיו כי הצינור "לא יכול להוות פתרון לטווח הבינוני והארוך מבחינת העלות שלו ותהליך הבנייה".
נתיב
הצינור נועד לחבר את שדות הגז לווייתן (ישראל) ואפרודיטה (קפריסין) במזרח הים התיכון לאירופה. הצינור תוכנן להתחיל באגן הים הלבנטיני, להמשיך לקפריסין, שם תוקם תחנת דחיסה. מקפריסין הצינור תוכנן להמשיך מערבה לאורך כ-700 ק"מ, לחצות את פלופונס בכיוון צפון-מערב, לאחר מכן לחצות את מפרץ פטרס, להמשיך לאורך יוון מערב היבשת, ולהסתיים באזור תספרוטיה. משם, צינור פוסיידון המתוכנן היה אמור לחברו לאיטליה.
פורום הגז איסטמד
בינואר 2019 חתמו שבעה שרי אנרגיה באזור על הסכם להקמת פורום הגז במזרח הים התיכון. טורקיה אוזכרה כיוצאת מן הכלל בשלווה האזורית. המדינות החברות כיום הן: מצרים, קפריסין, ישראל ויוון. נציגי הרשות הפלסטינית וירדן השתתפו בישיבות פורום הגז המזרחי של הים התיכון. בינואר 2020 ביקשו צרפת וארצות הברית להצטרף לפורום, כחברה וכמשקיפה קבועה, בהתאמה.
ביטול הפרויקט
בינואר 2022 דווח כי הממשל האמריקאי שלח לממשלת יוון מכתב שבו הביע חשש מהפרויקט בגלל סיבות כלכליות וסביבתיות.
במכתב נאמר כי ארצות הברית מחויבת לפרויקט, אך תעדיף לעת עתה מיזמים אחרים, ולכן הוא נתפס כהצהרת פרישה מהפרויקט, ולמעשה מבטלת אותו. בין הסיבות לפרישה נאמר שהפרויקט איננו נחשב לאנרגיה ירוקה, וכמו כן צוין היעדר כדאיות כלכלית ומסחרית של הפרויקט, ושהוא יוצר מתחים מיותרים עם טורקיה.
מדבר
מִדְבָּר (ברבים: מִדְבָּרוֹת או מִדְבָּרִיּוֹת; נקרא גם אזור צחיח) הוא אזור נרחב שהאקלים בו יבש ביותר ולעיתים קרובות גם חם במשך היום. בשל כך, ובעיקר בשל המחסור במים, התנאים בו מאפשרים מחיה לאוכלוסייה קטנה מאוד של צמחים וחיות, אם בכלל. במרבית המדבריות יורדים משקעים מעטים. אזור מוגדר כמדברי אם יורדים בו פחות מ-200 מילימטר משקעים בשנה, מה שנכון גם בקטבים משני צידי הכדור, שם ישנם מדבריות קרח בשממות הקרובות לקטבים בהם לא יורדים ממטרים. כמות משקעים זו אינה מאפשרת חקלאות בעל – חקלאות המסתמכת על גשמים בלבד. המדבריות מכסים כרבע משטח היבשה בכדור הארץ.
הגבול בין המדבר לאזור בעל אקלים אחר הוא קו דמיוני הקרוי קו הצחיחות.
"יְשֻׂשׂוּם מִדְבָּר וְצִיָּה, וְתָגֵל עֲרָבָה"
לפי פירוש מלבי"ם (ישעיהו לה, א), קרקע המדבר איננה טובה לצמחים (בעיקר לצמחים בעלי תועלת לאדם) – בניגוד לצייה, אשר איננה פורייה מפאת השמש היוקדת, ולערבה, אשר מאפשרת צומח פראי כקוצים אך לא גידולים חקלאיים.
החי והצומח במדבר
עקב מיעוט המים, המביא להפחתת מסת הצמחים, ברוב המדבריות גם אוכלוסיית בעלי החיים קטנה יחסית לזו שבאזורים אחרים. מיעוט הצמחים מביא להפחתת האנרגיה הניתנת לניצול על ידי המערכת האקולוגית כולה. מעבר לזאת, אוכלוסיות הצמחים ובעלי החיים שכן מצויות במדבריות הן בעיקר מינים טקסונומיים בעלי התאמות ייחודיות לחיים במדבר. לנוף המדברי מאפיינים ברורים. בדרך כלל הקרקע היא חולית, סלע חשוף או דיונות, אך במדבריות קרים (למשל אנטארקטיקה) הנוף כולל רק קרח ושלג. במדבר קר – הצמחייה מסתכמת בטחב וחזזיות, ובמדבר חם – הצמחייה מתרכזת בנחלים ונאות מדבר. לצמחי מדבר (חם) אסטרטגיות שונות כדי לשרוד במדבר, ובהן –
גם לחיות מדבר אסטרטגיות הישרדות רבות, ובהן –
ה"א הידיעה
בדקדוק של השפה העברית, ה"א הידיעה או ה"א היידוע היא האות ה' כאשר היא משמשת כתווית יידוע לשם עצם או לשם תואר.
מהות
הוספת המורפמה התחילית הַ־ לפני שם עצם היא הדרך העיקרית לציין ששם העצם הוא מיודע, כלומר, שבהקשר שבו מדברים הוא מובחן מעצמים אחרים הדומים לו. למשל, במשפט "השולחן שלפנינו איננו סתם שולחן" מיודעת המילה הראשונה "השולחן" בה"א הידיעה, ומבחינה את השולחן שבו מדובר משאר השולחנות (הצורה "סתם שולחן" מציגה שימוש בתווית אי־יידוע, או תווית סיתום, שהיא היפוכה של תווית היידוע). דרכים נוספות ליידוע בעברית הן שימוש בשם עצם פרטי ("משה איננו ככל הילדים"), שימוש בכינוי קניין ("ביתי הוא היפה שבבתים") או שימוש בכינוי רומז ("ילד זה"). חלק מן הדרכים הללו מוציאות זו את זו, במובן זה שאי אפשר להשתמש בשתיים מהן בו־זמנית, למשל אי אפשר לצרף ה"א הידיעה לשם עם כינוי קניין ("הביתי") או לשם עצם פרטי ("המשה", למעט חלק משמות המקומות: "הירקון", "האוורסט").
משערים שהשימוש בתווית יידוע הוא חדש יחסית בתולדות השפות השמיות. הראיה העיקרית לכך היא שתווית היידוע שונה משפה לשפה: למשל, בעברית מושג היידוע באמצעות התחילית הַ־, בערבית באמצעות התחילית ال־, בארמית באמצעות הסופית ־ָא, ואילו באכדית לא קיים כלל יידוע. לפיכך סבורים שבפרוטושמית לא היה קיים כלל יידוע. בתוך תולדות העברית המקראית עצמה מתברר שבלשון השירה המקראית, המשמרת סימנים רבים של קדמות, מועט מאוד השימוש בה"א היידוע לעומת לשון הפרוזה הרגילה (למשל, בשירת הים "אמר אויב... אחלק שלל" - ולא "אמר האויב... אחלק השלל"), ועל פי זה משייכים החוקרים את הופעתה של ה"א הידיעה בעברית לתקופת בית ראשון.
הביטוי "בה"א הידיעה" משמש בעברית של ימינו כהמחשה להצטיינות מיוחדת, למשל "מילון זה הוא המילון בה"א הידיעה לשפה העברית".
העצם הספציפי שאליו רומזת ה"א הידיעה תלוי לעיתים בסביבה שבה נמצא הדובר. הכינוי "הרב", ללא ציון של שם לאחריו, מרמז לרבו המובהק של הציבור שאליו משתייך הדובר. בציבורים מסוימים של הזרם הדתי לאומי "הרב" הוא הרב קוק, ובציבורים מסוימים של הזרם החרדי זהו הרב סולובייצ'יק. באופן דומה, כאשר חייל בפיקוד הצפון מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הצפון, וכאשר חייל בפיקוד הדרום מדבר על "האלוף", כוונתו למפקד פיקוד הדרום.
התפתחות
ה"א הידיעה שימשה בתחילה לשימוש דאיקטי – ככינוי רומז. שימוש זה נשתמר בצורות זמן אחדות כמו "היום", "השבוע" וכדומה שמשמעם היום הזה, השבוע הזה. מאוחר יותר קיבלה ה"א הידיעה גם תפקיד אנאפורי כמצביע לאחור. למשל במשפט "אכלתי תפוח, התפוח היה טעים". ה"א הידיעה ממלאת תפקיד של הביטוי "הזה" או "ההוא". רק בשלב האחרון של ההתפתחות הפכה ה"א הידיעה לתווית שמציאותה במשפט מחויבת: למשל במשפט הקודם, לא ניתן לומר "אכלתי תפוח, תפוח היה טעים" ללא ה"א הידיעה. (תהליך דומה אירע גם בלשונות הלטיניות, שבהן היידוע התפתח ממילות רמז בלטינית, שפה שבה לא היה יידוע).
תפקוד
משום שה"א הידיעה היא אות שימוש המצטרפת לתחילתה של מילה שלמה, הסרתה תשאיר מילה שלמה באותה משמעות ורק לא מיודעת. אך אם האות ה' הייתה חלק מהמילה עצמה ולא מוספית לא תישאר מילה שלמה לאחר הסרתה. לדוגמה - הסרת האות ה' במילה "הבלון" תשאיר מילה שלמה "בלון" ולכן מדובר בה"א הידיעה.
ניקוד ה"א הידיעה
בצורתה היסודית מנוקדת ה"א הידיעה בפתח ובעיצור שאחריה מופיע דגש. כאשר העיצור התוכף הוא אחד מן העיצורים א, ה, ח, ע, ר שאינם מקבלים דגש חזק, לא מופיע הדגש, ובמקום זאת משתנה במקרים מסוימים תנועת ה"א הידיעה:
לדגש החזק שאחרי ה"א הידיעה יש נטייה להישמט כשהוא בא באות שוואית, בעיקר באותיות י', מ', ל' ואחרות (הַיְלָדִים, הַמְדַבְּרִים, הַלְוִיִּם).
כאשר באה לפני ה"א הידיעה אחת מאותיות השימוש בכ"ל, נבלעת ה"א הידיעה: בַּבַּיִת. היבלעות זו אינה מתרחשת ליד ו"ו החיבור: וְהַבַּיִת, מ"ם השימוש: מֵהַבַּיִת ושי"ן הזיקה: שֶהַבַּיִת.
טבלת סיכום לניקוד ה"א הידיעה:
כל הכללים האלה נכונים בדרך כלל בעברית מקראית, אף כי גם בה יש להם חריגים. בעברית הישראלית המדוברת מוּבעת בדרך כלל ה"א הידיעה בתנועת a גם כאשר לפי הכללים היא מנוקדת בסגול.
ה"א הידיעה בצירופים
הכלל בעברית הקלאסית הוא שבצירוף שם שאיננו סמיכות הבא ביידוע, מצורפת ה"א הידיעה לשני חלקי הצירוף, למשל "הבית הגדול", ולעומת זאת בצירוף סמיכות באה ה"א הידיעה בסומך ולא בנסמך, למשל "בית האיש". אולם לשני חלקיו של כלל זה יש חריגים: בעיקר בלשון חז"ל מצויים צירופי שם שאינם סמיכות המיודעים רק ברכיב השני, כמו "שער העליון" או "כנסת הגדולה", וכן מצויים במקרא צירופי סמיכות שבהם מיודע גם הנסמך, כמו "הָעֲבֹתֹת הַזָּהָב" (שמות ל"ט), "הַסֵּפֶר הַמִּקְנָה" (ירמיהו ל"ב). בעברית הישראלית המדוברת יש נטייה ליידע את הסמיכות כולה בבת אחת, כגון "הבית־ספר". האקדמיה ללשון העברית מכירה במקרים מסוימים בכשרותה של צורה זו, והיא מתירה ליידע צירוף של פועל בצורת בינוני עם תיאור פועל בתחילת הצירוף: היושב־ראש, העורך־דין.
ב' בתשרי
בר מצווה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בב' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה חל ביום חמישי או בשבת בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.
לודוויג יורק פון וארטנבורג
יוהאן דוד לודוויג, גראף יורק פון וארטנבורג (בגרמנית: Johann David Ludwig Graf Yorck von Wartenburg; 26 בספטמבר 1759 – 4 באוקטובר 1830) היה פילדמרשל פרוסי שלקח חלק פעיל במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה
וארטנבורג נולד בפוטסדאם, שבממלכת פרוסיה (כיום בגרמניה). הוא התגייס לצבא הפרוסי, אולם הוא היה עצמאי מדי ולא פעם מתח ביקורת על הממונים עליו ועקב כך סולק מן הצבא. וארטנבורג התגייס לצבא הולנד ושירת במושבות ההולנדיות באמריקה. לאחר מותו של פרידריך הגדול הותר לו לחזור לצבא. הוא טיפס בסולם הדרגות ונודע כאסטרטג מבריק. וארטנבורג גילה אומץ לב כאשר פיקד על כוח פרוסי, שהשתתף בדיכויו של המרד שהצית תדיאוש קושצ'ושקו בפולין.
עם פרוץ המלחמות הנפוליאוניות השתתף וארטנבורג בקרבות רבים ולאחר השפלתה של פרוסיה בחוזה טילזיט חבר לשרנהורסט וגנייזנאו, שבדקו את סיבות הכישלון וחיזקו מחדש את הצבא הפרוסי. כאשר נפוליאון פלש לרוסיה, נשלח כוח פרוסי לסייע לו. בראש הכוח עמדו וארטנבורג וגנרל בשם גראוורט. השניים לא היו תמימי דעים ושונים באידאולוגיה. גראוורט העריץ את נפוליאון בעוד שווארטנבורג, כפטריוט פרוסי, תיעב אותו וסייע לו בעל כורחו. במהלך המסע נפל גראוורט מסוסו ושבר את רגלו, ווארטנבורג נותר המפקד היחיד של כוח המתנדבים הפרוסי. אולם הוא כמו גם המצביא האוסטרי קרל פיליפ שוורצנברג לא עודד את חייליו לא נתן דוגמה אישית ולא עשה יותר ממה שנדרש ממנו.
לאחר שהצרפתים נסוגו ממוסקבה מיהר וארטנבורג וחזר לפרוסיה, הוא התקבל בכבוד רב בברלין והמלך הציע לו לחזור לשירות. הוא קיבל את ההצעה ויחד עם הגנרלים פון בילוב ופון בליכר הנחילו לנפוליאון תבוסה אחר תבוסה. וארטנבורג לקח חלק פעיל בקרב לייפציג ואחר כך בכיבוש פריז. לאחר מכן פרש וחי את שארית חייו בשלזיה.
לימים אחד מצאצאיו פטר יורק פון וארטנבורג היה ממנהיגי קשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר.
דברה ראפין
דברה איונה ראפין (באנגלית: Deborah Iona Raffin; 13 במרץ 1953 - 21 בנובמבר 2012) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודיה אמריקאית. הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "סומכת על האהבה".
ביוגרפיה
ראפין נולדה בלוס אנג'לס לשחקנית הקולנוע היהודייה טרודי מארשל ולמסעדן פיליפ גורדן ראפין. התפרסמה לראשונה ב-1976 בסין, בסרט הטלוויזיה "Nightmare in Badham County", שזכה שם להצלחה; בעקבות ההצלחה היא הייתה לשחקנית המערבית הראשונה שיצאה למסע השקה של סרט בסין. בארצות הברית היא התפרסמה לראשונה במותחן האימה "אלוהים אמר לי".
בשנת 1980 שיחקה ראפין לצידה של דיאן ליין בהפקתו של בעלה, המפיק מייקל וינר, "סומכת על האהבה". הופעתה זכתה לתגובות מעורבות, ובעקבותיה הייתה ראפין מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, ומנגד גם לפרס ראזי לשחקנית הגרועה ביותר.
ב-1985 הופיעה לצידו צ'ארלס ברונסון בסרט הפשע של מנחם גולן ויורם גלובוס, "משאלת מוות 3", בתפקיד עורכת הדין הפלילית קת'רין דייוויס. התפרסמה בנוסף ב-1991 במותחן האימה הקנדי "שלטון המוח 2: הסדר החדש", ובסוף שנות ה-90 בסדרת הדרמה "הרקיע השביעי", בתור ג'ולי הסטינגס, אחותו של הדמות הראשית, הכומר אריק קאמדן.
ראפין הייתה נשואה במשך למעלה מ-30 שנה למפיק ולמוציא לאור מייקל וינר. הזוג פרסם ביחד ספרים מוקלטים, והם היו הבעלים של חברה מסחרית. בעקבות קשיים כלכליים נאלצו בני הזוג למכור את החברה בשנת 1997. הם הקימו מחדש חברת הפצה אחרת, אולם זו פשטה את הרגל בשל תביעה על סך למעלה משני מיליון דולרים שהוגשה על ידי המוציא לאור אוטו פנזלר. בני הזוג התגרשו ב-2005.
נפטרה מלוקמיה בלוס אנג'לס ב-21 בנובמבר 2012.
היום השלישי
היום השלישי (במקור באנגלית: Independence Day, יום העצמאות) הוא סרט פעולה בדיוני המתאר פלישת חייזרים לכדור הארץ. הסרט רווי באווירה פטריוטית אמריקנית והוא יצא להקרנה ב-3 ביולי 1996, יום לפני יום העצמאות האמריקאי. הסרט ידוע בסצינות הפיצוץ המרשימות בהן ספינות החייזרים מפוצצות מספר מונומנטים אמריקאיים. בשנת 2016 יצא לאקרנים סרט המשך - "היום השלישי: התחדשות".
עלילת הסרט
עלילת הסרט עוקבת אחר מספר דמויות בצירי עלילה מקבילים, אשר דרכיהן מצטלבות בעוד שהן מנסות להציל את כדור הארץ מפלישת חיזרים. עלילת הסרט נפתחת ב-2 ביולי, עת חלליות חודרות לאטמוספירת כדור הארץ ומתמקמות מעל ערי בירה וערים מרכזיות אחרות בעולם. נשיא ארצות הברית מנסה להרגיע את הציבור, אשר חצוי בין המברכים על התגלית המדהימה לבין החוששים מפלישה הממהרים לפנות את הערים הגדולות.
דייוויד, מדען ומהנדס אלקטרוניקה יהודי מבריק אך לא מוצלח, מגלה כי החייזרים השתלטו על מערכת הלוויינים של כדור הארץ ומשתמשים בהם כדי לשדר ספירה לאחור. הוא מסיק כי כאשר השעון יגיע ל-0 - החייזרים יפתחו במתקפה על הערים הגדולות בכדור הארץ והאנושות כולה. יחד עם אביו ממהר דייוויד לוושינגטון הבירה, שם אשתו לשעבר עובדת, בתקווה שיצליח בעזרתה להגיע לנשיא. לנוכח העדויות של דייוויד, ולאחר שמסוק שנשלח לאותת לחללית מופל על ידה - מורה הנשיא על פינוי הערים הגדולות בארצות הברית. ההוראה באה מאוחר מדי והספירה לאחור מגיעה לסופה זמן קצר לאחר מכן. עם תומה החלליות משמידות את הערים בעזרת כלי נשק אימתניים ומתחילות לנוע לעבר הערים הבאות.
הנשיא, פמלייתו, דייוויד ואביו נמלטים באייר פורס 1 לאזור 51, בסיס סודי בנבדה. הנשיא מגלה כי חללית קטנה יותר התרסקה בקרבת הבסיס (תקרית רוזוול) ובה החייזרים התוקפים, ככל הנראה במשימת סיור מקדימה. במקביל ממריאים מטוסי קרב מחיל האוויר האמריקאי וחיל הנחתים למתקפה על החללית שהשמידה את לוס אנג'לס. הטייסים מגלים כי הספינות מצוידות בשדה כוח המגן עליהן מכל נזק, וכי הן מסוגלות לשגר חלליות קרב משלהן, בעלות נשק רב עוצמה ומגן משלהן.
הטייסת מושמדת כולה לבד ממטוסו של סרן סטיב הילר מחיל הנחתים (ויל סמית'), אשר לאחר מרדף בקניון מצליח לגרום לחללית הרודפת אחריו להתרסק וללכוד את החיזר הטייס. בעזרת שיירת קרוואנים אשר נמלטת מהערים הגדולות הוא מצליח להגיע לאזור 51, שם מדעני המקום לוקחים את החייזר השבוי לנתיחה. החייזר מתעורר במהלך הנתיחה ומשתלט על אחד המדענים. לפני שזה נהרג על ידי השירות החשאי, החייזר מגלה לנשיא כי הגזע העוין עובר מפלנטה לפלנטה בחיפוש אחר משאבים וכי בכוונתם להשמיד את המין האנושי.
הנשיא מבין שאין כל ברירה מלבד להילחם בחייזרים, אך גם התקפה גרעינית לא גורמת לכל נזק לספינות הענק. לבסוף מציע דייוויד להשתמש בחללית שהתרסקה ברוזוול כדי לטוס אל חללית האם השוכנת במסלול היקפי מסביב לכדור הארץ ולהשתיל בעזרתה וירוס מחשבים למערכת החייזרים.
למחרת, היום השלישי להופעת החייזרים, הוא 4 ביולי, יום העצמאות של ארצות הברית, דייוויד וסרן הילר יוצאים למשימה בעוד שארצות הברית מתאמת מתקפה גלובלית עם צבאות העולם. בשעה היעודה מחדירים הילר ודייוויד את הווירוס למערכות החייזרים ושדה הכוח המגן על כלל ספינותיהם נעלם. לאחר מכן הם משחררים פצצה תרמו-גרעינית לחלל ספינת האם, ובורחים בחלליתם בטרם ספינת האם מתפוצצת. במקביל צבאות העולם עטים על החלליות שבשמי כדור הארץ, ומשמידים אותן.
הכנסות וביקורות
הסרט עלה לאקרנים, בהתאם לרוח הפטריוטית שבו, ב-3 ביולי 1996, ערב יום העצמאות של ארצות הברית. היה זה יום רביעי בשבוע, ומאחר ויום העצמאות הוא יום שבתון, זכה הסרט לסוף שבוע מוארך במיוחד עד ליום ראשון - ובתוך חמישה ימים הכניס בסך 85 מיליון דולר. כעבור 3 שבועות בלבד עבר את רף ה-200 מיליון דולר והצלחתו הרבה הביאה להקרנתו באולמות הקולנוע האמריקאים משך חצי שנה. סך הכנסות הסרט מהקרנותיו בארצות הברית הוא 306 מיליון דולר.
הסרט הצליח גם מחוץ לארצות הברית והוקרן בעשרות מדינות ברחבי העולם, אשר הוסיפו להכנסותיו עוד כחצי מיליארד דולר, ובכך אלו הגיעו לכ-817 מיליון דולר. בישראל הכניס הסרט כ-4 מיליון דולר.
באתר הביקורת Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון 63%.
סרטי ההמשך
לאחר שהסרט הפך לשובר קופות, הודיעו רולנד אמרייך ודין דבלין על רצונם להפוך את הסרט לטרילוגיה, אך הפרויקט התעכב לאחר שאמרייך עבד על "היום שאחרי מחר" ולבסוף בוטל. לאחר מספר שנים נודע כי הסרט השני ייצא לאקרנים בקיץ 2016 עם הכותרת "היום השלישי: התחדשות".
מורגן לואיס
מורגן לואיס (אנגלית: Morgan Lewis; 16 באוקטובר 1754 – 7 באפריל 1844) היה משפטן וגנרל אמריקני שכיהן כמושל הרביעי של ניו יורק.
לואיס נולד בניו יורק. אביו, פרנסיס לואיס, נמנה בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. בשנת 1773 הוא סיים את לימודיו האקדמיים בניו ג'רזי קולג' והחל בלימודי משפטים. לימודיו הופסקו עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית וגיוסו לשורות הצבא. בספטמבר 1776 מונה לואיס למפקד בכיר בחזית הצפון בדרגת קולונל. בשנת 1779 הוא נישא לגרטרוד ליווינגסטון, אחותו של אדוארד ליווינגסטון.
בתום המלחמה השלים לואיס את לימודי המשפטים. באותה עת הוא נבחר לבית הנבחרים של מדינת ניו יורק ולסנאט המדינה. מאוחר יותר הוא מונה לתפקיד שר המשפטים של ניו יורק וכיהן כשופט וכנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק. בשנת 1804 התמודד למשרת מושל המדינה וניצח את יריבו, סגן נשיא ארצות הברית ארון בר. בשנת 1807 הסתיימה כהונתו לאחר שהפסיד בבחירות לדניאל תומפקינס.
מדליית תומאס קלר
מדליית תומאס קלר (באנגלית: Thomas Keller Medal) ניתנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA) על קריירה יוצאת דופן בענף ספורט החתירה. זהו הכבוד הגבוה ביותר בחתירה הניתנת לכל אתלט אחרי חמש שנים מתאריך פרישתו מהספורט. היא מציינת קריירת חתירה יוצאת מן הכלל וספורטיביות מופתית.
מורגן לואיס
במלחמת 1812 חזר לואיס לשירות צבאי ושירת במערב ניו יורק. לאחר מכן הוא מונה למפקד הכוחות הצבאיים בצפון המדינה.
פעילותו הציבורית בניו יורק נמשכה שנים רבות, מהן בייסוד אוניברסיטת ניו יורק ובשנים 1832–1835 כנשיא האגודה ההיסטורית של ניו יורק.
מדליית תומאס קלר
היא נקראת על שמו של תומאס קלר שהיה הנשיא של FISA משנת 1958 עד מותו בשנת 1989.
ברנהרד ארסמוס פון דרואה
ברנהַרד ארסמוס פון דֶרוּאָה (בגרמנית: Bernhard Erasmus von Deroy; 11 בדצמבר 1743, מנהיים – 23 באוגוסט 1812, פולוצק) היה גנרל בווארי שלחם לצד נפוליאון בונפרטה במהלך המלחמות הנפוליאוניות. הוא לקח חלק חשוב בקרבות מול האוסטרים והפרוסים בגרמניה ובדיכוי ההתקוממות בטירול. דרואה שימש ביחד עם קרל פון ורדה כמפקד על הכוח הבווארי שלחם במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) במסגרת הגרנד ארמה. דרואה מצא את מותו מיריית רובה בבטן במהלך קרב על העיר פולוצק שברוסיה הלבנה.
טונה (נהר)
נהר טוֹנֶה (ביפנית: 利根川) הוא נהר בחבל קאנטו ביפן. אורכו 322 קילומטרים, דבר אשר הופך אותו לנהר השני באורכו ביפן, אחרי נהר שינאנו, והוא מנקז אזור בשטח של 16,840 קילומטרים רבועים, אגן הניקוז הגדול ביותר במדינה. הנהר מכונה גם "בּנדוֹ טארוֹ" (ביפנית: 坂東太郎), כאשר "בּנדוֹ" הוא כינוי מיושן לחבל קאנטו ו"טארו" הוא שם פופולרי לבן הבכור.
לעיתים מתייחסים אליו כאל אחד משלושת הנהרות הגדולים של יפן (השניים האחרים הם נהר יושינו בשיקוקו ונהר צ'יקוגו בקיושו).
גאוגרפיה
מקור הנהר הוא בהר אומינקמי (大水上山), המשתרע על הגבול בין מחוזות גונמה וניאיגטה. במהלכו נשפכים אליו יובלים והוא נשפך לאוקיינוס השקט בעיר צ'ושי שבמחוז צ'יבה. הנהר אדו מתפצל מהנהר ונשפך למפרץ טוקיו. היובלים הראשיים של הנהר כוללים את הנהרות אגצומה, ואטרסה, קינוּ, אומוי וקוקאי.
היסטוריה
הנהר היה ידוע פעם באופיו ההפכפך, ונתיבו השתנה בכל פעם שהתרחשו שיטפונות. כיום קשה לשרטט את נתיבו הקדום של הנהר.
במקור זרם הנהר למפרץ טוקיו, ויובלים כדוגמת הנהרות ואטרסה וקינוּ היו פעם מערכות נהרות עצמאיות. על מנת לאפשר תעבורה בנהר, ועל מנת למנוע שיטפונות, החל מפעל בנייה נרחב במאה ה-17, כשאזור קאנטו הפך למרכז הפוליטי של יפן. מסלולו הנוכחי של הנהר נקבע במהלך תקופת מייג'י. אגן הניקוז הרחב שלו הוא לכן בעיקר מלאכותי.
שימושי האדם
הנהר היה אמצעי תחבורה חשוב עד להופעת מסילת הברזל במאה ה-19. בנהר נעשה שימוש להובלת מוצרים מקומיים כמו רוטב סויה מצושי, אבל גם מוצרים מאזור טוהוקו, במטרה לחסוך זמן ולהימנע מהסיכון של שיט בים הפתוח.
כיום יש על הנהר מספר סכרים שנועדו לספק מים ליותר מ-30 מיליון התושבים באזור המטרופוליטני של טוקיו.
מינאקמי אונסן במחוז גונמה הוא מוצא הנהר טונה. במהלך תקופת הפשרת השלגים באביב, אפריל עד יוני, יש קטע בן 12 קילומטרים, הקרוי מומיג'יקיו, ובו שבעה אשדות בדרגה 3-4 (על פי סולם קושי הנהר הבינלאומי). הנהר הוא אחד האתרים הטובים ביותר ביפן לשיט קיאקים ורפטינג, והוא אירח את גביע העולם ברפטינג באביב 2007. הפשרת השלגים באביב מגבירה את כמות המים עד לדרגה קושי 4, אבל בקיץ הנהר שקט הרבה יותר ודרגת הקושי שלו יורדת ל-2.
אולריקה מייפארת
אולריקה נאסה-מייפארת (בגרמנית: Ulrike Nasse-Meyfarth; נולדה ב-4 במאי 1956) היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, פעמיים אלופה אולימפית (מינכן 1972 ולוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת העולם (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. הייתה לאלופה האולימפית הצעירה ביותר באתלטיקה (בת 16) עד כה (2011).
ביוגרפיה
מייפארת נולדה בפרנקפורט. כבר בשנת 1971 בהיותה בת 15 זכתה מייפארת במדליית כסף באליפות גרמניה המערבית בקפיצה לגובה.
במבחנים לאולימפיאדת מינכן (1972) סיימה מייפארת במקום שלישי והצטרפה לנבחרת. במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בהיותה רק בת ה-16 לאחר שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר, לפני יורדנקה בלגובה מבולגריה (1.88 מטר) ושיאנית העולם אילונה גוזנבאוואר מאוסטריה (1.85 מטר).
לאחר ניצחון זה מייפארת קפאה על שמריה ולא הצליחה להתקדם ולהגיע לשיאה האישי במשך שנים רבות, עד שנת 1978, ולא הצליחה לזכות בשום תואר כלשהו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 סיימה מייפארת במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.83 מטר. המנצחת הייתה רוזמרי אקרמן ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 1.95 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה מייפארת במקום 22 בלבד בתוצאה חלשה עבורה של 1.78 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה. המנצחת הייתה שיאנית העולם אקרמן שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.93 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 סיימה מייפארת במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר. המנצחת הייתה שרה סימיוני מאיטליה שקבעה שיא עולם חדש של 2.01 מטר.
בגלל החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא לא השתתפה בה.
הקאמבק
הקאמבק של מייפארת החל בשנת 1982. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1.99 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון שנערכה בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.02 מטר, לפני טמרה ביקובה מברית המועצות (1.97 מטר) והאלופה האולימפית סימיוני (1.97 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה מייפארת במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.99 מטר, אחרי ביקובה (2.01 מטר) ולפני לואיז רייטר מארצות הברית (1.95 מטר)
בתחרות שנערכה בלונדון, בריטניה ב-21 באוגוסט אותה שנה קבעה מייפארת בצוותא עם ביקובה שיא עולם חדש של 2.02 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 ימים בלבד עד שביקובה שיפרה אותו והעמידה אותו על 2.04 מטר, בתחרות בפיזה, איטליה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה מייפארת במדליית זהב בתוצאה של 1.95 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מייפארת במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.02 מטר, 12 שנים לאחר הזכייה הקודמת שלה במינכן 1972, לפני האלופה האולימפית היוצאת סימיוני (2.00 מטר) וג'וני הנטלי מארצות הברית (1.97 מטר) ובכך הייתה לאלופה האולימפית המבוגרת ביותר שניצחה מקצוע זה עד אז.
היא נשואה לעורך דין ולהם שתי בנות.
ג'ונתן ליקי
ג'ונתן הארי ארסקין ליקי (באנגלית Jonathan Harry Erskine Leakey; נולד ב-4 בנובמבר 1940 בקניה) הוא איש עסקים ופלאונטולוג בעברו. הוא בנם הראשון של האנתרופולוגים המפורסמים לואיס ומרי ליקי.
ג'ונתן לא המשיך במקצוע של הוריו ומעולם לא היה פעיל במיוחד בתחום של הפליאואנתרופולוגיה, עם זאת, אחיו הצעיר, ריצ'רד, היה אנתרופולוג ופעיל שימור טבע. ליקי מפעיל את חברת "ג'ונתן ליקי בע"מ" בנאקורו, המספקת ארס של נחשי מזרח אפריקה וצמחי מרפא עבור יצרני נסיוב, מתקני מחקר רפואיים וחברות תרופות.
שירות הביון האפידמיולוגי
שירות הביון האפידמיולוגי (באנגלית: Epidemic Intelligence Service, בראשי תיבות: EIS) הוא תוכנית של המרכזים האמריקניים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC). היא הוקמה בשנת 1951 על ידי אלכסנדר לנגמור והיא נבעה מדאגות להתפרצות לוחמה ביולוגית הנוגעות למלחמת קוריאה. התוכנית המודרנית היא תוכנית השתלמות שנתית, המתקיימת בהתמחות פוסט-דוקטורט באפידמיולוגיה, תוך התמקדות בעבודת שדה.
התוכנית מופעלת על ידי המרכז לשירותי מעקב, אפידמיולוגיה ושירותי מעבדה של ה-CDC, במשרד לשירותים מדעיים לבריאות הציבור (OPHSS). אנשים שמשתתפים בתוכנית, מכונים "בלשי מחלות" ונקראים רשמית "קציני שירות הביון האפידמיולוגי" (או עמיתי שירות הביון האפידמיולוגי) על ידי ה-CDC והם נשלחים לחקור מאות מגפות אפשריות שנוצרו בגלל גורמים טבעיים ומלאכותיים. מאז שנת 1951, יותר מ-3,000 קציני EIS היו מעורבים במאמצי תגובה מקומיים ובינלאומיים, כולל מאבק באנתרקס, האנטהווירוס, נגיף מערב הנילוס בארצות הברית ומגפת האבולה 2014 - 16 במערב אפריקה.
קציני שירות הביון האפידמיולוגי מתחילים עם תוכנית הכשרה של חודש במטה CDC באטלנטה, ג'ורג'יה; עם זאת, 95% מתקופת השנתיים שלהם מורכבת מאימונים חווייתיים ולא מהשתתפות בכיתות לימוד. בהמשך שירותם, קציני שירות הביון האפידמיולוגי מוקצים לסניפים מבצעיים ב-CDC או במחלקות הבריאות המקומיות ברחבי ארצות הברית. המיקום נקבע בתהליך התאמה תחרותי ביותר. ה-CDC מצרף אל קציני שירות הביון האפידמיולוגי יועץ לבריאות הציבור או "PHA" מדען (קצין EIS) וצוות מבצעים (PHA). EIS הוא מסלול גיוס נפוץ לחיל הממונה על שירות בריאות הציבור בארצות הברית.
שירות הביון האפידמיולוגי הוא אב-הטיפוס לתוכניות הכשרה לאפידמיולוגיה בשטח (FETP) הפועלות במדינות רבות בעזרת סיוע טכני הניתן על ידי ה-CDC.
היסטוריה של תגובות
מאז הקמת שירות הביון האפידמיולוגי, הקצינים עוסקים במאמצים לטיפול, מיגור ובקרת מחלות במגוון משברים הקשורים לרפואה. להלן ציר זמן מקוצר של עבודותיהם.
בתרבות הפופולרית
בסרט Contagion משנת 2011, הדמות דוקטור ארין מורס (שגולמה על ידי קייט ווינסלט) היא רופאה וחוקרת בשירות הביון האפידמיולוגי שנשלחה על ידי ה-CDC לגלות את מקורו של נגיף מדבק וקטלני ביותר המכונה MEV-1 אשר התפשט במהירות ברחבי העולם בעקבות התפרצויות ראשוניות בקאולון, הונג קונג ומיניאפוליס, מינסוטה.
מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ
מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ (בצרפתית: Abbaye de Saint-Savin-sur-Gartempe) שוכן ביישוב, 40 קילומטרים מזרחית לפואטייה. המנזר הרומנסקי נבנה במחצית המאה ה-11, והוא המבנה המקומר העתיק ביותר בחבל פואטו. בשנת 1983 נוסף מנזר סן-סאבן-סיר-גרטאמפ לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "המנזר-כנסייה של סן-סאבן, המכונה "הקפלה הסיסטינית הרומנסקית", מכיל ציורי קיר רבים ויפים מהמאה ה-11 וה-12 שנמצאים עדיין במצב שימור מצוין".
היסטוריה
המסמכים שתיארו את המנזר אבדו בשנת 1598 במהלך מלחמות ההוגנוטים. מה שבטוח, עם זאת, הוא שהמנזר הוקם תחת קרל הגדול בראשית המאה ה-9. הוא הוקדש לקדושים המעונים סן סאבן דה סריזייה (Saint Savin de Cerisier) ואחיו סן סיפריאן (Saint Cyprien), עליהם מעט ידוע כיום. "הפסיון של סן סאבן וסן סיפריאן" (La passion de saint Savin et saint Cyprien) נכתב במאה ה-11 ומסווג כשירה אפית.
על פי המסורת, שני אחים, סביניוס וסיפריאנוס, שברחו בנפרד ממקדוניה, שם נרדפו בגלל אמונתם, התאחדו לבסוף על גדות הנהר במאה החמישית. הם עונו ונערפו כאן. סביניוס נקבר על ידי כמרים לא רחוק מהיישוב של היום במקום שנקרא סריזייה (Cerisier, "עץ דובדבן").
שלוש מאות שנים אחר כך נמצאו שרידי שני המרטירים בזירת הטבח שלהם. בדילוס (Badillus), איש דת בחצרו של קרל הגדול, החליט להקים שם מנזר כדי לשמור על שרידי הקדושים היקרים. בנדיקטוס מאניאן הורה לקהילה לאמץ את תקנון בנדיקטוס בשנת 821 והיו בו עשרים נזירים. הוא מינה את אב המנזר אודס הראשון (Eudes I), שהקים את הכנסייה הראשונה.
בשנת 1010, קיבל המנזר תרומה גדולה מאוד מאלמודי מלימוז' (Almodis de Limoges), רוזנת פואטייה, אשתו של הרוזן, לישועת נפשה ונפשות משפחתה. בעזרת הכסף ניתן היה לבנות את כנסיית המנזר של ימינו במחצית השנייה של המאה ה-11. במהלך עבודה זו התגלו מחדש כל שרידי הקדושים של המנזר שהוסתרו מאה או מאתים שנים קודם לכן, אולי בגלל האיום מצד הנורמנים. כלי לשימור שרידי קדושים מזכוכית כחולה קובלט יוצאת דופן, התגלה במהלך החלפת מזבח בשנת 1866, ותוארך גם הוא לתקופה זו. כלי זה מוצג כיום במוזיאון סנט-קרואה (Musée Sainte-Croix) בפואטייה.