cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צלאח א-דין
המאבק נגד הצלבנים
קרב קרני חיטין ונפילת ירושלים הביאו למסע הצלב השלישי, שמומן באנגליה על ידי מס מיוחד, שנקרא "מסע צלאח א-דין". במסע צלב זה כבשו הצלבנים את עכו, וצלאח א-דין נוצח בידי ריצ'רד הראשון (לב הארי) מאנגליה, בקרב ארסוף ב־1191. היחסים בין צלאח א-דין וריצ'רד התאפיינו בכבוד אבירי הדדי יחד עם יריבות צבאית; שניהם היו דמויות ראשיות ברומנסות החצריות שהתפתחו בצפון אירופה. כאשר ריצ'רד נפגע, צלאח א-דין אף הציע את שירותיו של הרופא האישי שלו, מחווה משמעותית, שכן הרפואה המוסלמית הייתה הטובה ביותר בעולם המערבי באותה התקופה. בארסוף, כשסוסו של ריצ'רד מת, צלאח א-דין שלח לו שני סוסים חדשים. היו אף תכנונים לחתן את אחותו של ריצ'רד לאחיו של צלאח א-דין. השניים הגיעו להסכמה לגבי ירושלים בהסכם רמלה משנת 1192, כשההסכמה הייתה כי היא תישאר בידיים מוסלמיות אך תיוותר פתוחה לעולי רגל נוצרים; ההסכם גם הקטין את הממלכה הצלבנית למישור החוף, מצור ועד יפו.
ב-1193, זמן קצר לאחר שריצ'רד עזב, נפטר צלאח א-דין בדמשק. כשפתחו את אוצרו, התברר כי אין שם מספיק כסף על מנת לשלם על ההלוויה; הוא נתן את כספו לעניים. קברו בדמשק, מאוזוליאום צלאח א-דין, הוא כיום אטרקציה תיירותית.
מעט מבנים שקשורים לצלאח א-דין עדיין קיימים בערים מודרניות. הוא ביצר את מצודת קהיר (1176–1183), שהיה בית תענוגות עם נוף יפה בזמנים שקטים יותר. בסוריה אפילו בערים הקטנות ביותר היה מבצר בר־הגנה, וצלאח א-דין הנהיג רעיון חשוב זה גם במצרים. המבצר שקיים שם היום הוא ברובו עות'מאני. אך החאן המבוצר שבנה, קלעת אל ג'ונדי, שבמערב סיני, עדיין עומד על תילו, בעיקר בשל הריחוק שלו מכל מרכז יישוב. הוא נסקר לראשונה ב־1909 על ידי צוות ארכאולוגי צרפתי בראשות ז'יל ברתו. צלאח א-דין ביצר את הגבעה השולטת על ואדי סודר, ששימש כאחד מנתיבי השיירות בין מצרים וים סוף. קירותיו וחדריו נחצבו מסלע. מחראב בסגנון פאטימי שולט על המבצר, שתיירים כמעט ואינם מגיעים אליו. צלאח א-דין החליף את האסכולה השיעית לאסכולה הסונית במצרים בכפייה.
זכרו והנצחתו
למרות התנגדותו העיקשת לכוחות הנוצריים, לצלאח א-דין יצא מוניטין חיובי באירופה, והוא נתפס כמנהיג המתנהג באבירות, עד כדי כך שעד המאה ה-14 עוד נכתבו שירים אפיים על הרפתקאותיו, ודנטה החשיב אותו מבין "הנשמות הפגניות הישרות בעולם הבא" (אף על פי שבעצם לא היה פוליתאיסט). צלאח א-דין 'האציל' מופיע באור סימפתי גם ב"הטליסמן" של סר וולטר סקוט.
בתקופה המודרנית מתייחסים הפלסטינים פעמים רבות אל צלאח א-דין כגיבורם בזכות הצלחתו לגרש את הצלבנים.
אלי גלמן
אלי גלמן (נולד ב-1958) הוא ממיסדי חברת אמדוקס וכיהן כמנכ"ל החברה מ-2010 ועד 2018, וכחבר דירקטוריון החברה משנת 2002 ויו"ר ריטליקס. מכהן מאז שנת 2018 כיושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
צלאח א-דין
זכרו והנצחתו
בארץ, רחובות על שמו נקראו בירושלים, בלוד, בעכו, בעזה ובמקומות נוספים.
אלי גלמן
ביוגרפיה
גלמן שירת בחיל הקשר ונמנה עם צוות שפיתח את אחת ממערכות הקשר המובילות בצה"ל. בהמשך דרכו עבד בנאס"א ובג'נרל דיינמיקס בפיתוח פתרונות טכנולוגיים שונים.
ב-1987 הגיע גלמן לארצות הברית בעקבות אשתו תהילה (תילי), בתו של צבי לוז ונכדתו של קדיש לוז, והצטרף לאמדוקס, בסניף החברה בסנט לואיס. בעת שהותו בארצות הברית מילא מגוון רחב של תפקידים ובהם ראש צוות טכנולוגי, ניהול פיתוח מוצרים וניהול לקוחות. בהמשך דרכו ניהל לקוחות בצפון אמריקה, באירופה, בדרום אמריקה ובאסיה. כמנהל אסטרטגיה באמדוקס, תפקיד בו החזיק כ-10 שנים, הוביל עסקאות רכש ומיזוגים רבים תוך הרחבת פעילות החברה. בין העסקאות הגדולות והידועות ניתן למנות את רכישת Clarify ומערכת ה-CRM שלה, Cramer ומערכת ה-OSS שלה, DST Cable TV.
בשנותיו האחרונות באמדוקס כיהן גלמן כמשנה למנכ"ל החברה דב בהרב וכן כ-COO, כאשר מרבית עובדי החברה כפופים לו ישירות.
ב-2008 פרש גלמן מאמדוקס וחבר לבכירי אמדוקס לשעבר, בהם המנכ"לים בועז דותן ואבי נאור, להקמת "קבוצת אלפא", שרכשה את השליטה בחברת ריטליקס. גלמן כיהן כיו"ר ריטליקס עד למכירתה לחברת NCR.
ב-15 בנובמבר 2010 החליף גלמן את בהרב כמנכ"ל ונשיא אמדוקס. פרש מתפקידו בסוף ספטמבר 2018 והוחלף על ידי שוקי שפר.
יחד עם עו"ד שמואל מיתר ופז ליטמן, פעיל גלמן ב"עת הדעת" - מיזם ישראלי לקידום למידה באמצעות טכנולוגית מחשוב.
מדצמבר 2018 משמש גלמן כיו״ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
גלמן בעל תואר בהנדסת חשמל מהטכניון ונשוי לתהילה (תילי) גלמן. לזוג שני ילדים.
הדסה מור
הדסה מור (1931 – אוגוסט 2022) הייתה סופרת, עורכת דין ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
הדסה מור נולדה בירושלים כצאצאית לשתי משפחות שורשיות מטבריה, משפחת בן קיקי ומשפחת טולדנו. את השם הדסה העניק לה בכור-שלום שטרית, שהיה חברו של אביה. בילדותה המוקדמת עברה משפחתה להתגורר בטבריה. בילדותה התייתמה מאביה שנפטר בשליחות חינוכית ונקבר בעדן. למדה בבית ספר יסודי בטבריה ולאחר מכן למדה במשך שלוש שנים בבית הספר החקלאי לבנות בנהלל בניהולה של חנה מייזל שוחט. בשנת 1947 עברה ללמוד בתיכון בית הכרם בירושלים ולאחר מכן בסמינר למורים על שם דוד ילין. בימי מלחמת העצמאות השתתפה בפעולות הגדנ"ע בירושלים.
שירות צבאי
לאחר שהוסמכה כמורה שבה לטבריה, שבה שימשה כמורה ולשם כך קיבלה דחיית שירות מצה"ל. לאחר שנתיים של הוראה לא הוארכה דחיית השירות שלה והיא גויסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת בדרגת סמל. בצה"ל שירתה במספר יחידות ולקראת סיום שירותה הוצבה לבסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין. למרות היותה מיועדת לשמש כמורה בחר בה מפקד הבסיס, סגן-אלוף דב ירמיה, להיות מזכירתו. ירמיה היה חבר נעורים של משה דיין. בין הדסה מור לדב ירמיה נקשר קשר רומנטי והדסה מור הפכה לבת זוגו, אף על פי שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנה והיו לו אישה ושתי בנות בקיבוץ בצפון הארץ. לאחר שהתגרש מאשתו נישאו השניים. דב ירמיה הכיר להדסה מור קצינים בכירים בצה"ל מאנשי "דור תש"ח", יצחק רבין, חיים לסקוב ורחבעם זאבי, וכן את ישראל בר שהסתופף בצלם.
לימודיה וקשריה עם משה דיין
דב ירמיה עבר להתגורר עם הבן בקיבוץ והדסה מור עברה לירושלים בה למדה חינוך מיוחד באוניברסיטה העברית והתגוררה במגורי הקצינים במחנה אלנבי. לאחר שמשה דיין סיים את כהונתו כרמטכ"ל, הוא למד באוניברסיטה העברית מזרחנות ומדע המדינה והתגורר אף הוא במגורי הקצינים במחנה אלנבי, בשכנות להדסה מור. בין השניים החלה מערכת יחסים רומנטית. הדבר היה בעת שכל אחד מהם היה נשוי לאחר, משה דיין לרות והדסה מור לדב ירמיה. הדסה מור ודב ירמיה התגרשו בשנת 1958. היחסים בין מור לדיין התקיימו לסירוגין עד ראשית שנות ה-60 והסתיימו בעת שמשה דיין כיהן כשר החקלאות.
בשנת 1961 קיבלה הדסה מור תואר ראשון בחינוך מיוחד ובשנת 1971 סיימה את לימודי המשפטים, שאותם החלה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע זה. בנוסף לכך נתקבלה כעיתונאית לאחד מעיתוני המדינה.
דרכים לוהטות
בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את ספרה הראשון, "דרכים לוהטות". הספר היה רומן מפתח, שגיבורתו היא בת דמותה של הדסה מור עצמה ואיש הצבא, האלוף הגידם "מתי יניב", שנהג עמה "בדרכים לוהטות", הוא בן דמותו של משה דיין. הספר עורר סערה בישראל, הן משום התיאורים המיניים, שישראל הפוריטנית של אותם ימים לא הורגלה בהם, והן משום החשיפה של דיין כאיש בעל יצרים לוהטים המתעלם ממוסכמות חברתיות. דיין היה אז, לאחר הניצחון במבצע סיני, לדמות של גיבור לאומי נערץ, והספר לא הזיק לתדמיתו, אלא העלה את קרנו כסמל של גבריות ללא מעצורים. לא כן משפחתו של דיין. בתו יעל דיין כתבה על כך בגילוי לב בספרה האוטוביוגרפי "אבי, בתו": -
קריירה כסופרת
בספרה "יערת הדבש", שראה אור בשנת 2005 היא סקרה את מהלך חייה ותיארה את האישים שבהם פגשה בדרכה, שרים (בהם שר החינוך זלמן ארן ששימשה כמזכירתו במרכז מפא"י במערכת הבחירות של שנת 1961), אלופים ושופטים. בספרה גוללה הדסה מור בהרחבה את מערכת היחסים המשולשת בינה לבין דב ירמיה ובינה לבין משה דיין. היא כתבה בספרה כי יחסיה עם דיין החלו בעת שחל משבר ביחסיה עם ירמיה והם התגוררו בנפרד, היא בירושלים והוא בקיבוץ. היא טענה שמכתביו של דב ירמיה לבן-גוריון ולרות דיין, נכתבו כתכסיס בלבד כדי להתגרש ממנה ולקבל חזקה על בנם המשותף, ולא כזעקת כאב אמיתית כפי שהתיימרו להיות.
ספרה הנוסף "מעמדים מאוד אישיים" הוא ספר עזר משפטי בענייני המעמד האישי.
בשנת 2011 במלאת לה שמונים שנה הוציאה הדסה מור ספר נוסף, "אהבות בצל האפר", רומן על רקע השואה.
נפטרה באוגוסט 2022.
מובי דיק (מיני-סדרה, 1998)
צוות השחקנים
פטריק סטיוארט קיבל את התפקיד זמן קצר אחרי שהתייחס אל הספר וציטט ממנו בסרט המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: המפגש".
גרגורי פק שיחק בסרט בתפקיד האב מייפל יותר מארבעים שנה אחרי שגילם את קפטן אחאב בעיבוד הקולנועי של הרומן משנת 1956 שביים ג'ון יוסטון.
פרסים
גרגורי פק זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. המיני-סדרה זכתה בפרסים על המוזיקה והייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריות אחדות.
התמרת Z
במתמטיקה ובעיבוד אותות, התמרת Z היא התמרה הממירה אות בדיד בתחום הזמן, שהוא סדרה של מספרים ממשיים או מרוכבים, לייצוג מרוכב במרחב התדר. זוהי למעשה ההתמרה המקבילה להתמרת לפלס הפועלת על אותות רציפים. היא מהווה הכללה של פיתוח לטורי פורייה המרוכבים לכל המישור המרוכב ולא רק למעגל היחידה. ישנם שימושים רבים להתמרה זו במערכות בקרה ומערכות משוב.
הגדרה
התמרת Z, בדומה להתמרות אינטגרליות אחרות, מחולקת לשתי התמרות - חד-צדדית ודו-צדדית.
התמרת Z דו-צדדית
התמרת Z דו-צדדית של אות בזמן בדיד \ x[n] היא הפונקציה \ X(z) המוגדרת כך:
כאשר \ n הוא מספר שלם, ו-\ z הוא מספר מרוכב.
התמרת Z חד-צדדית
באופן אלטרנטיבי, במקרים בהם \ x[n] מוגדר רק עבור ערכי n אי-שליליים, ניתן להשתמש בהתמרת Z החד-צדדית:
בעיבוד אותות, הגדרת ההתמרה החד-צדדית משמשת במקרים בהם האות הוא סיבתי.
דוגמה חשובה להתמרת Z החד-צדדית היא פונקציה יוצרת הסתברות, כאשר \ x[n] היא ההסתברות שמשתנה מקרי בדיד יקבל את הערך n, ו-\ X(z) נכתבת בדרך-כלל במונחי \ s=z^{-1}. מאפייניה של התמרת Z שימושיים בהקשר זה של תורת ההסתברות.
ההתמרה ההפוכה
התמרת Z ההפוכה היא:
כאשר \ C הוא קונטור סגור המקיף את ראשית הצירים שכל השטח הכלוא בו נמצא בתחום ההתכנסות של ההתמרה. האיטגרל מבוצע בכיוון הפוך לכיוון השעון. על הקונטור C להכיל את כל הקטבים של ההתמרה \ X(z).
בית ליסין
בית ליסין היה מבנה ששימש לאירועי תרבות ולמופעי תיאטרון. המבנה, בפינת הרחובות ויצמן וזכרון יעקב בתל אביב, תוכנן על ידי האדריכלים (לימים שניהם זוכי פרס ישראל) בנימין אידלסון ואריה שרון. על תכנון המבנה זכו האדריכלים בפרס רוקח.
התמרת Z
ההתמרה ההפוכה
מקרה מיוחד מתקבל כאשר הקונטור הוא מעגל היחידה (בו ניתן להשתמש רק כאשר תחום ההתכנסות כולל את מעגל היחידה). במקרה זה, התמרת Z ההפוכה מצטמצמת לכדי התמרת פורייה ההפוכה לאותות בדידים:
בית ליסין
היסטוריה
אבן פינה לבית ליסין הונח במאי 1949 ובדצמבר 1953 נחנך הבית כ"בית תרבות לפועלים" על שם מנהיג הפועלים וידיד הציונות, המשורר והעיתונאי היידי אברהם ליסין. הקמתו התאפשרה בעזרת תרומה בסך 100 אלף דולר שהרים ועד הפועלים היהודי באמריקה.
בבית ליסין פעל אולם בו התקיימו הרצאות, סימפוזיונים, רסיטלים והקרנות של סרטי קולנוע. בצדו השני של הבניין פעלו ארכיון העבודה, הספרייה על שם סירקין, מכון אבשלום, ספרייה מוניציפלית וספרייה פדגוגית. במקום שכנה מסעדת פועלים אשר הגישה אוכל מבושל במחיר מסובסד.
בין השנים 1980–2003 שכן בו תיאטרון בית ליסין. בקומה העליונה של המבנה שכן שנים רבות מועדון הופעות בשם "המרתף העליון", שאמנים רבים הופיעו בו לפני קהל מצומצם. המבנה היה בבעלותה של ההסתדרות הכללית, עד שמכרה אותו באוקטובר 2000 לקבוצת רחמים-ביתן תמורת 14.2 מיליון דולר. הרוכשים קיבלו אישור להקמת בניין בן שבע קומות מגורים על מגרש החניה של בית ליסין. בדצמבר 2006 נמכרו 52 אחוזים מהמתחם לחברת "אזורים".
ב-19 בפברואר 2018 נהרס "בית המלין" ובו ציור הקיר הענק (50 מ"ר) שיצר האמן שלום סבא לטובת הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין".
התמרת Z
תחום ההתכנסות
תחום ההתכנסות (Region of Convergence; ROC) של ההתמרה הוא קבוצת הנקודות במישור המרוכב בהן ההתמרה מתכנסת:
דוגמה 1
ממוזער|שמאל|230px|תחום ההתכנסות של האות שבדוגמה 1 מסומן בכחול. מעגל היחידה מסומן בקו אפור מקווקו, והמעגל \ |z|=0.5 משורטט בקו שחור מקווקו. תחום ההתכנסות של האות שבדוגמה 2 הוא התחום הלבן. נתבונן למשל באות. ההתמרה הדו-צדדית שלו אינה מתכנסת באף נקודה, מאחר שהאות מתבדר כאשר n שואף ל-\ -\infty. לעומת זאת, ההתמרה החד-צדדית שלו כן מתכנסת באזור מסוים. נבחן זאת:
השוויון האחרון נגזר מסכומו של טור גאומטרי, כאשר זה האחרון מתכנס רק כאשר, או בניסוח חלופי, כאשר \ |z|>0.5. לכן, תחום ההתכנסות של ההתמרה הוא כל המישור המרוכב, פרט לעיגול שמרכזו בראשית ורדיוסו 0.5.
דוגמה 2
כעת נבחן את האות (כאשר \ u היא פונקציית מדרגה). חישוב ההתמרה:
שוב, הטור הגאומטרי מתכנס (והשוויון שלעיל מתקיים) רק כאשר \ |2z|<1 או כאשר \ |z|<0.5. כלומר, תחום ההתכנסות במקרה זה הוא עיגול שמרכזו בראשית ורדיוסו 0.5 (זהו למעשה התחום המשלים של ההתמרה הקודמת).
דוגמה זו באה להדגיש כי אותות שונים עשויים להיות בעלי התמרות זהות, אך בעלי תחומי התכנסות שונים. ההתמרה לבדה אינה מספיקה אם כן, ויש צורך בידיעת תחום ההתכנסות גם כן.
מסקנה
שתי הדוגמאות ממחישות כי ההתמרה \ X(z) של האות \ x[n] היא ייחודית רק כאשר היא מלווה בתחום ההתכנסות המתאים. ציור מפת הקטבים והאפסים של שתי הדוגמאות עשוי להראות כי תחומי ההתכנסות בשני המקרים אינם כוללים את הקוטב של ההתמרה שנמצא ב-\ z=0.5. התכונה נכונה באופן כללי להתמרות בעלות מספר קטבים: תחום ההתכנסות לעולם לא יכיל בתוכו את קטבי ההתמרה.
יציבותה של מערכת יכולה להיקבע עם ידיעת תחום ההתכנסות לבדו. אם תחום ההתכנסות כולל את מעגל היחידה, אז המערכת יציבה. בדוגמאות שלעיל, הדוגמה הראשונה (בהתמרה החד-צדדית) עשויה לייצג מערכת יציבה, מאחר שתחום ההתכנסות (\ |z|>0.5) כולל את מעגל היחידה.
טבלת התמרות נפוצות
כאן:
התמרת Z והתמרות לפלס ופורייה
התמרת Z הדו-צדדית היא למעשה התמרת לפלס הדו-צדדית של דגימה אידיאלית של פונקציה: כאשר \ x_s(t) היא פונקציה בזמן רציף הדוגמת את האות \ x(t), האות הוא הדגימה ה-n-ית, ו-T הוא מחזור הדגימה. ההתמרות זהות ביחס להחלפה \ z=e^{sT}.
באופן דומה, התמרת Z החד-צדדית היא למעשה התמרת לפלס (החד-צדדית) של דגימה אידיאלית של פונקציה.
יתר על כן, התמרת Z היא הכללה של התמרת פורייה בזמן בדיד (DTFT). ניתן לעבור בין התמרת Z להתמרת פורייה על ידי ההחלפה \ z=e^{jw}, או במילים אחרות, לחשב את התמרת Z על מעגל היחידה. על מנת למצוא את תגובת התדר של המערכת, יש לחשב את התמרת Z על מעגל היחידה, כלומר תחום ההתכנסות של ההתמרה חייב להכיל את מעגל היחידה. אם הוא איננו מכיל את מעגל היחידה, אזי התמרת פורייה DTFT של המערכת אינה קיימת.
משוואת הפרשים ליניארית במקדמים קבועים
נתבונן במשוואת הפרשים ליניארית בעלת מקדמים קבועים:
או בצורה שקולה:
פונקציית תמסורת
נפעיל את התמרת Z על שני האגפים של המשוואה לעיל, ותוך שימוש בתכונות הליניאריות וההזזה בזמן נקבל:
נסדר את המשוואה ונקבל את פונקציית התמסורת המתאימה (היחס בין המוצא \ Y(z) לכניסה \ X(z)):
קטבים ואפסים
מתוך המשפט היסודי של האלגברה, למונה של פונקציית התמסורת יש M שורשים (שהם האפסים של התמסורת H), ולמכנה יש N שורשים (שהם קטבי התמסורת). נבטא את פונקציית התמסורת במונחי הקטבים והאפסים:
כאשר q_k\ הוא האפס ה-k-י ו-p_k\ הוא הקוטב ה-k-י. הקטבים והאפסים של פונקציית התמסורת הם לרוב מרוכבים, ותמונת המישור המרוכב שעליו הם משורטטים נקראת "מפת הקטבים והאפסים". מציאת השורשים של המכנה, כלומר קטבי התמסורת, עשויה לשמש שלב ביניים בפירוק התמסורת לשברים חלקיים והמרת הפונקציה בחזרה למישור הזמן (באמצעות התמרת Z ההפוכה). ההתמרה ההפוכה של פונקציית התמסורת נקראת תגובת ההלם של המערכת.
מוצא המערכת
אם מערכת בעלת פונקציית תמסורת \ H(z) מעוררת על ידי אות \ X(z), אזי תגובת המערכת תהא. את תגובת המערכת בזמן \ y[n] ניתן למצוא מתוך פירוק ההתמרה לשברים חלקיים ומציאת ההתמרה ההפוכה. בפועל, נוח לפרק לשברים חלקיים דווקא את לפני הכפלה ב-\ z על מנת למצוא ביטוי של \ Y(z) שנוח לחשב עבורו את ההתמרה ההפוכה.
חיים יקרים
חיים יקרים הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויו של שלומי אלדר, שיצא בשנת 2010. הסרט עוקב אחר המאמצים להציל את חייו של תינוק מרצועת עזה המאושפז בישראל לצורך השתלת מח עצם, על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר ובצל"ש בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
שמואל ישורון דה-מסקיטה
שמואל ישורון דה-מסקיטה (בהולנדית: Samuel Jessurun de Mesquita; 6 ביוני 1868 – 11 בפברואר 1944) היה אמן יהודי-הולנדי סוריאליסטי, שעסק באמנות דקורטיבית ותחריטים וסלל את הדרך לאמנות הגרפית של המאה ה-20. עם תלמידיו נמנה מאוריץ קורנליס אשר.
חיים יקרים
את הסרט מלווה פסקול מקורי שחיבר יהודה פוליקר.
שמואל ישורון דה-מסקיטה
ביוגרפיה
דה-מסקיטה נולד באמסטרדם שבהולנד היה הצעיר מבין שלושת ילדי משפחת ישורון דה-מסקיטה, משפחה יהודית ממוצא פורטוגזי. אביו היה מורה לשפות קלאסיות ולעברית, אחיו הבכור היה צלם והתאבד בגיל צעיר. אחותו, אנה למדה באקדמיה לאומנות.
חיים יקרים
עלילה
מוחמד אבו מוסטפא הוא תינוק פלסטיני בן מספר חודשים מח'אן יונס, המאושפז בבית חולים ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר. מוחמד סובל מכשל חיסוני מולד, מחלה ממנה נפטרו כבר שתיים מאחיותיו. תקוותו היחידה היא לעבור השתלת מח עצם, אך עלותה גבוהה מכדי שתתאפשר למשפחתו. ד"ר רז סומך, מומחה לאימונולוגית ילדים, פונה לכתב שלומי אלדר, בבקשה שיציג את המקרה בתקשורת ויסייע בגיוס 55,000 הדולרים הנדרשים. אלדר נרתם למשימה ומייד לאחר שידור הכתבה מתבשר על תורם אנונימי, יהודי, שהסכים לתרום את כל הסכום.
שלושת הילדים הנוספים של ראידה ופאוזי אבו מוסטפא עוברים בדיקות בבית החולים, אך לא נמצאים מתאימים לתרומת מח עצם לאחיהם. לאור קרבת המשפחה בין ראידה לבעלה קיימת סבירות כי תמצא התאמה במשפחה המורחבת, אך בשל הסגר על רצועת עזה אין אפשרות להביאם לישראל על מנת לערוך את הבדיקות הנדרשות. אלדר מציע לד"ר סומך לסייע בארגון לקיחת דגימות דם מהשוהים ברצועה והעברתן לבדיקות ההתאמה בתל השומר. אחת מבנות המשפחה נמצאת מתאימה אך כאשר מנסה להיכנס לישראל מתפוצצת משאית תופת במעבר הגבול והוא נסגר. לאחר שהיא מצליחה לבסוף להגיע לתל השומר ולתרום מח עצם, עובר מוחמד את ההשתלה, אך גופו דוחה שוב ושוב את השתל עד להתייצבות מערכת החיסון.
שמואל ישורון דה-מסקיטה
ביוגרפיה
בשנת 1884 נרשם דה-מסקיטה לבית הספר לעיצוב תעשייתי, שנפתח באותה השנה באמסטרדם. ב-1889 קיבל את תעודת הגמר של "שרטט וצייר פרספקטיבה". בשנים הבאות עסק דה-מסקיטה בציורי שמן עד שב 1892 נחשף לטכניקות תחריט חדשות. כדי ללמוד טכניקות אלה עבד דה-מסקיטה אצל האמן מוריץ ואן-דר-פאלק, ובשנים הבאות יצר תחריטי עץ רבים. במקביל פיתח דה מסקיטה טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי": ציורים מפותלים דמיוניים קריקטוריסטיים, אותם נהג לשרבט על כל פיסת נייר שנקלעה בדרכו. ב-1904 התפרסם ספר רפרודוקציות של ציורים אלה.
חיים יקרים
עלילה
בין הטיפולים, מנהל אלדר שיחות עם המשפחה. האם, ראידה, סירבה להתראיין לכתבה של אלדר, כיוון שסברה שמדובר בתעמולה ישראלית ושאין סיכוי שאכן תזכה לתרומה, כשהיא מתבשרת שהתורם הוא יהודי והוא אב ששכל את בנו החייל, היא מביעה פליאה על הסיוע ומציינת שהתנהגות הישראלים מוזרה בעיניה. בני המשפחה מביעים את חששם שהטיפול הצמוד והמסור לו זוכים, מעורר את חשדם של הפלסטינים, שהם משתפי פעולה עם ישראל. בסצנת השיא של הסרט, מתקיים דיאלוג בין אלדר לראידה ובו גולשת השיחה לדיון על ירושלים ועל קדושת החיים. ראידה מסבירה שבשבילה ובשביל סביבתה, אין בעיה לקבל ולהשלים עם המוות, בניגוד להשקפתם של הישראלים. היא מציינת שאינה מוכנה לפשרות בירושלים, שאין לה בעיה שבנה מוחמד יהיה שהיד ומציינת שהחיים אינם יקרים. אלדר המזועזע והמאוכזב, שוקל להפסיק את מעורבותו בפרויקט, הוא מתקשר לעמיתו, צלם עזתי עמו עובד, ומספר לו על תחושותיו. משם מגיעים הדברים לפאוזי שמתקשר לאלדר להתנצל ולהסביר על המצוקה בה נמצאת אשתו.
שמואל ישורון דה-מסקיטה
ביוגרפיה
בשנת 1904 נישא לבטסי פינדו וב-1906 נולד בנם יאפ, שהיה בבגרותו היסטוריון לאמנות. המשפחה גרה בבית מעל לאטלייה, כשאחד החדרים שימש את אשתו כחממה לגידול קקטוסים, שנחשבו לצמח אקזוטי נדיר באותה תקופה. קקטוסים אלו מככבים ברבים מיצירותיו של דה-מסקיטה.
חיים יקרים
עלילה
ב-2 ביולי 2008, יוצא מוחמד מבית החולים לאשפוז יום, כשבמקביל מתרחש פיגוע דריסה בו פוגע מחבל הנוהג בשופל באזרחים ברחוב יפו. אלדר מחליט להתעמת עם ראידה, ובין השאר מספר לה כי אפילו בנו של אסמאעיל הנייה, מנהיג החמאס בעזה, ששמע על הסיפור, חושב שהיא משוגעת. ראידה מסבירה לאלדר כי היא חייבת להתבטא כפי שהתבטאה בשביל לרצות את סביבתה, שהיא נמצאת בין הפטיש לסדן ושאין לה רצון אמיתי לשלוח את בנה להתפוצץ בירושלים.
מוחמד משוחרר מבית החולים וחוזר עם משפחתו לביתם בח'אן יונס בו שוהים בזמן שנפתח מבצע עופרת יצוקה, אלדר מנסה ליצור עימם קשר וכשזה מתאפשר הם מספרים לו שנמצאים בלב ההפגזות. ד"ר סומך מגויס למילואים כרופא קרבי בחטיבה שאמורה להיכנס לעזה, הוא מספר לאלדר כי הביע בפני מפקד החטיבה את מחאתו על כך שבמהלך התדרוך ציין כי צריכים לפעול באופן כזה שהפלסטינים יבינו שנשברו הכלים, משום שמשמעות הדבר עבור סומך, התנהגות שאינה תואמת את אמונותיו וערכיו.
לאחר שוך הקרבות מתברר שמצבו של מוחמד התדרדר, כיוון שהשתל פעל נגד גופו ופגע ברקמות ליבו. מוחמד מועבר לישראל לא לפני שעובר בדיקה ביטחונית קפדנית במעבר הגבול, כשאלדר מנסה להרגיע את בכיו. בנסיעה באמבולנס בדרך לבית החולים, מתחוור לאלדר כי ראידה שוב בהריון ושגם הפעם קיים חשש בקשר למחלה הגנטית שנושא העובר. מוחמד מוכנס לחדר ניתוח כשהוא במצב קריטי ובמקביל פועל אלדר להבטיח את אשפוזה של ראידה בתל השומר, על מנת שאם יתגלה שהתינוק אף הוא סובל מהכשל החיסוני, ניתן יהיה להכניסו לבידוד באופן מיידי. הלידה עוברת בהצלחה ובבדיקות שנעשו מתגלה כי התינוקת בריאה.
אלדר מחליט לקחת את ראידה לירושלים, מקום שציינה כי חלומה לבקר בו. הוא מתאכזב לגלות שהיא לא נכנסת למסגד אל-אקצא משום שיש מניעה דתית לאישה לאחר לידה להיכנס למסגד. בדיאלוג ביניהם חוזרת בה ראידה מאמירתה שהחיים אינם יקרים ואילו מוחמד התינוק מצליח להגיד "תודה" בעברית.
הפקה וצילום
אלדר, כתב ערוץ 10 לרצועת עזה, מציין כי בשל הגבלות הכניסה שלו לרצועה, התדלדלה יכולתו להביא חומרים לחדשות הערוץ ולכן ניאות לבקשתו של ד"ר רז סומך לצלם כתבה על מוחמד. בעקבות שידורה בחדשות 10, החליט לתעד את האירועים בסרט, אך לא הצליח לגייס צוות שיסייע לו בצילומים ומקוצר הזמן החליט לצלמו בעצמו, במצלמת כתף סוני 400. רוב הסרט צולם כאמור על ידי אלדר עצמו, כך שלמעט רגעים שהוא ברכבו ובקטעי ארכיון חדשות, רק קולו נשמע ללא שדמותו נגלית לצופים. חלקים נרחבים מהסרט צולמו בין כותלי ובחצר בית החולים ספרא, כולל כניסה לתוך חדר הבידוד בו מוחזק מוחמד. קטעי מעבר בהם מעלה אלדר את הגיגיו, מצולמים מתוך מכוניתו, ואילו הקטעים בתוך רצועת עזה, לקיחת דגימות הדם מבני המשפחה וקבלת הפנים למוחמד, צולמו על ידי צלמים פלסטינים. לאורך הסרט משולבים קטעי חדשות על המבצע בעזה ופגיעת הקסאמים בשדרות.
את הסרט הפיקו אהוד בלייברג ויואב זאבי והוא זכה לתמיכה מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ומרשת. את נעימת הנושא והפסקול של הסרט חיבר יהודה פוליקר.
ביקורות ופרסים
הסרט זכה לשבחי המבקרים, בפסטיבל הקולנוע ירושלים השתתף בתחרות ון ליר בה זכה לצל"ש, וזכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2010. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הקולנוע בטליורייד בקולורדו, בפסטיבל הסרטים בהמפטונס ונבחר לסרט הנעילה של פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים בלייפציג. זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית נרכשו על ידי רשת HBO, והוא נרכש להפצה בבתי קולנוע ביפן. הסרט שודר בערוץ 2 באפריל 2011 במסגרת רצועת הסרטים הדוקומנטריים של רשת.
הסרט נבחר כאחד מ-15 הסרטים ברשימת המועמדים המקוצרת לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי אך לא נכלל ברשימת המועמדים הסופית. וול סטריט ג'ורנל בחר בסרט לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר ב-2010.
שמואל ישורון דה-מסקיטה
יצירותיו של דה-מסקיטה
בתחילת דרכו צייר דה-מסקיטה ציורי שמן ריאליסטיים. במקביל פיתח טכניקה ייחודית של "ציור סנסיטיביסטי". אלו היו ציורים-שרבוטים גרוטסקיים וקריקטורות אותם פרסם לראשונה בספר בשנת 1904. בשנת 1925 הוקדש לשרבוטיו הגיליון הראשון של כתב העת Wendingen (בהולנדית- תפניות).
בתי הספר לעיצוב תעשייתית שהוקמו ברחבי הולנד בסוף המאה ה-19 עסקו בייצור עיטורים דו-ממדים חוזרים בדוגמאות פרחים ששימשו כעיטורים לריהוט ומבנים והודפסו אף על בדים. דה-מסקיטה שהוכשר לשרטט מוטיבים אלה השתמש בהם גם ברבים מציוריו ומאוחר יותר גם בתחריטים שהדפיס.
כארבעה שבועות לאחר שנלקח דה-מסקיטה על ידי הנאצים סיכנו חבריו, ובראשם מאוריץ קורנליס אשר, את נפשם ונכנסו לביתו של דה-מסקיטה כדי להציל את יצירותיו. למחרת פונתה הדירה על ידי הנאצים ורוב יצירותיו של דה-מסקיטה הושמדו. ב-1945 פנה אשר למוזיאון האומנות הלאומי של אמסטרדם והציע להם את היצירות שהצליח להציל.
באפריל 1946 נפתחה במוזיאון לאמנות באמסטרדם תערוכה לזכרם של שמואל ישורון דה-מסקיטה ובן דודו וגיסו האמן יוסף מנדס דה-קוסטה. מאוחר יותר אותרו יצירות נוספות של דה-מסקיטה, שהוחבאו אצל חבריו השונים. ב-1980 נמצא אוסף גדול של יצירותיו סנסיטיביסטיות שנמסר למוזיאון הלאומי לאמנות באמסטרדם.
כיום מוצגות יצירותיו של דה-מסקיטה במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם ובמוזיאון האמנות העירוני בהאג.
ביגוס
ביגוס (בפולנית: Bigos) הוא נזיד אופייני למטבח הפולני ולמטבח הליטאי המקובל על רבים כמאכל הלאומי של פולין.
ביגוס הוא נזיד מתובל של כרוב, כרוב כבוש ובשר. אין מתכון מקובל יחיד להכנת מאכל זה שכן המתכון משתנה מאוד בין אזור לאזור ואף בין משפחה למשפחה. המרכיבים הטיפוסיים כוללים: כרוב לבן טרי וכבוש (בפולנית: kapusta kiszona), נתחים שונים של בשר ונקניקים, לעיתים קרובות עגבניות שלמות או רסק עגבניות, דבש ופטריות. הבשרים כוללים בשר חזיר (לרוב מעושן), שינקן, בייקון, בשר בקר, בשר עגל, קילבסה (kielbasa - סוג של נקניק פולני), ומכיוון שביגוס נחשב כנזיד ציידים, בשר צבי או בשר ציד אחר, גם שיירי בשר מוצאים את דרכם לסיר. נוהגים לתבל את הנזיד בפלפל שחור, בקימל, בעלי דפנה, במיורן, בפימנטו (סוג של פלפל), בשזיפים מיובשים או מעושנים, ביין אדום ובמרכיבים נוספים.
נוהגים לאכול ביגוס יחד עם לחם שיפון ותפוחי אדמה, לרוב בלוויית וודקה או יין לבן יבש. כמו במרבית סוגי הנזיד ניתן לאחסן את הביגוס במקום קריר או מקורר ולחממו מחדש מאוחר יותר, לאמיתו של דבר טעמו מתחזק לאחר חימום מחדש. מנהג נפוץ הוא לשמור סיר ביגוס למשך שבוע ואף יותר, כשנוהגים להשלים מרכיבים לפי הצורך. הזמינות העונתית של הכרוב, ירק העשיר בוויטמין C, היא שעשתה את הביגוס לחלק מסורתי מהתזונה בחורף בפולין ובמקומות אחרים. בפולין הביגוס היה מנה מסורתית שהוגשה ביום השני של חג המולד.
היסטוריה
על פי מסורת פולנית, ולדיסלב השני יגיילו, נסיך ליטאי, הוא שהביא את הביגוס לפולין, כאשר הוכתר ב-1385 למלך פולין והגיש מנה זו לאורחי מסעות ציד שערך. עם זאת, בלשנים פולנים טוענים כי מקור המילה בגרמנית ולא בליטאית, על אף שלא קיימת כיום מילה דומה בגרמנית המודרנית. מילון המילים הזרות, PWN, משער כי מקור המילה בפועל הגרמני "begossen" – "להרטיב", "לטבול" שכן בתקופה הקדומה נהגו לטבול את הביגוס ביין.
המילה "ביגוס" בפולנית היא בהשאלה מילה נרדפת לביטוי "בלבול" או "צרה".
משערים כי מקורה של המנה המקורית שעליה מתבססים הכרוב הכבוש, הביגוס ומנות דומות הוא באסיה (למשל הקימצ'י הקוריאני), וממנה הוא הגיע לאירופה יחד עם פלישת השבטים האסיאתיים.
קיים מגוון רב של גרסאות למתכון המקורי. יש המעדיפים שכמות הבשר תהיה זהה לכמות הכרוב. יש המעדיפים להשתמש בכרוב כבוש בלבד כמקובל ב"זאורקראוט" הגרמני.
שלמה רביקוביץ'
שלמה רביקוביץ' (25 בפברואר 1899 - 17 במאי 2000) היה מראשוני חקר מדעי כדור הארץ בישראל.
חייו ומפעליו
רביקוביץ' נולד בבוברויסק שברוסיה. הוא למד לימודי חקלאות ברוסיה ובאוניברסיטת Tavrian בחצי האי קרים, אך קטע את לימודיו באמצע ועלה לארץ ישראל בראשית שנות העשרים. הוא שימש עוזר מחקר במחלקה לחקלאות כימית של התחנה לחקר החקלאות והיה ראש המחלקה לקרקע. בשנות השלושים נסע ללמוד בארצות הברית ובשנת 1938 סיים לימודי דוקטורט מאוניברסיטת רטגרס. בשנת 1942 הצטרף לסגל המורים הראשוני של המכון ללימודי החקלאות, במסגרת האוניברסיטה העברית בדרגת מרצה בכיר. בשנת 1949 היה לפרופסור חבר ובשנת 1957 היה לפרופסור מן המניין בתחום מדעי כדור הארץ. בשנים 1951–1954 הוא כיהן גם כמנהל התחנה לחקר החקלאות, אך ביקש להשתחרר מתפקיד זה כדי שיוכל להתרכז במחקר. בשנים 1955–1958 הוא שימש כדיקן הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. בשנת 1967 פרש לגמלאות.
רביקוביץ' התמחה בתחום הקרקע, נושא מרכזי בחקר החקלאי של ארץ ישראל בימי העלייה השלישית. מחקריו הראשונים בישראל עסקו בספיחת אניונים וקטיונים, אך תוך זמן קצר עבר לעסוק בבעיית מליחות הקרקעות, בעמק הירדן, עמק בית שאן והערבה, ובפתרונות אפשריים לבעיה. בשנים 1939–1940 הוא ליווה את פעולות אנשי בית הערבה בשטיפת הקרקע ממלחים והכשרתו לגידול ירקות. מחקריו אלו היוו זרז להקמת מפעלים לטיוב הקרקעות, ובהם מפעל הטיוב בעמק הקישון בשנת 1948.
בשנות ה-40 עסק במיפוי קרקעות הנגב הצפוני ובשנת 1953 הוא פרסם את תוצאות הסקר, על פיהם רוב קרקעות הנגב הצפוני אינם סובלים ממליחות וכי כרבע מהקרקעות סולים רק ממליחות קלה יחסית. הוא סיכם בדברים: "סקר קרקעות הנגב שנעשה לאחרונה סתר במידה רבה את ההנחות הפסימיות ... רוב קרקעות הנגב הצפוני, וזהו שטח עצום המצפה עדיין לגאולתו החקלאית, יכול לשמש מצע פורה לגידולים חקלאיים שונים אם יספקו את המים הדרושים לשם כך". בשנים 1953–1957 עסק במיפוי קרקעות הנגב הדרומי מבאר שבע עד אילת, לפי סוגם ותכונותיהם, בעזרתו של יואל דן ובסיוע קרן פורד. לצורך כך נערכו סיורים רבים ברחבי הנגב ונלקחו אלפי דגימות של אדמה שנותחו במעבדה. רמת פירוט טיב הקרקעות בסקר שלו הוא מהמפורטים ביותר בעולם המערבי. במקביל למיפוי הקרקעות פיתח רביקוביץ' טקסונומיה של טיפוסי קרקע. בשנת 1959 היה חבר בוועדה לבדיקת אפשרויות ההתיישבות החקלאית בנגב הדרומי שמליצה על הקמת יישובים רבים בנגב.
בנוסף לחקר סוגי הקרקעות עצמן, עסק רביקוביץ' בחקר גידול צמחייה בתנאי מליחות. מפת המליחות בקרקעות בישראל שערך הביאה להכרתו בחשיבות קיומה של מערכת הזנה מינרלית ובמחקריו נקבעו מידות היחס הרצויות ברמות הקורט והרעילים בסוגי קרקעות שונים. בשנת 1981 פורסמה על ידו, יחד עם צוות מחקר, מפת יסודות הקורט בקרקעות ישראל. עיסוקו בתחום הפדולוגיה הביא בשנות השלושים לפרסום מחקר על תנועת החרסית ברצועת החוף של ישראל, אשר התפתח בשנות החמישים לסדרת מחקרים בנוגע להכרת תנועת החרסית על ידי החדרת נתרן לקרקע וזירוז טיובם של החולות לצורך ניצולם לגידול חקלאות. מחקריו בעמק החולה החלו בפרסום ראשון בשנת 1936, שבו עסק בתיאור כימי של קרקעות האזור, ונמשכו בסדרת מחקרים לאורך תקופת מעקב אחר תהליכים כימיים בקרקעות. אלו היוו בסיס לספר הלימוד שחיבר "קרקעות ישראל".
הלגיון השלישי יוליה אלפינה
הלגיון השלישי יוליה אלפינה (בלטינית: Legio III Iulia Alpina) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון הראשון יוליה אלפינה והלגיון השני יוליה אלפינה. השם "אלפינה" עשוי להעיד על כך שחייליו גויסו מאזור הרי האלפים או הוצבו שם לראשונה. השם "יוליה" מתייחס כנראה לשמו של הקיסר שהקים אותו. שניים מבניו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול נשאו את השם "יוליוס" - קונסטנס וקריספוס, אולם לא ידוע על לגיונות שהוקמו בידי קריספוס כך שסביר להניח שמקים הלגיון היה קונסטנס. הלגיון עדיין היה קיים ב והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
10 בדצמבר
10 בדצמבר הוא היום ה-344 בשנה, (345 בשנה מעוברת), בשבוע ה-50 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 21 ימים.
קישורים חיצוניים
https://www.onthisday.com/events/december/10
מתן חודורוב
מתן חודורוב (נולד ב-10 ביוני 1985) הוא פרשן כלכלי ויו"ר ועד עובדי חדשות 13 בערוץ 13.
ביוגרפיה
מתן חודורוב גדל בתל אביב. בשנת 1992, כילד בן שבע, הופיע עם עוד תלמידים, במסגרת הלימודים בבית הספר לאומנויות, במופע מיוחד משירי היוצרת נעמי שמר ובהשתתפותה, לכבוד ראש השנה התשנ"ג. המופע, בו שר חודורוב קטע סולו, שודר בערוץ ראשון. שנה אחר כך, הוא השתתף בקלטת הווידאו של צבי שיסל "כמו גדולים 2". את שנות התיכון עשה ב"תלמה ילין" והוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים.
את דרכו העיתונאית החל ככתב לענייני תחבורה, עם גיוסו לגלי צה"ל בשנת 2003. במרוצת השנים סיקר עבור התחנה הצבאית גם את תחומי התעשייה והמסחר, ההסתדרות ושוק ההון. בשנת 2005, עם עזיבתה של קודמתו, נועה קולפ, לערוץ 10, מונה חודורוב לכתב הכלכלי הבכיר של גל"צ. בשנת 2006 החל לערוך אחת לשבוע את חדשות הבוקר בגלי צה"ל. עד לשנת 2008 הוא ערך אחת לשבוע את יומן הבוקר של התחנה הצבאית "בוקר טוב ישראל". חודורוב הגיש בגל"צ, כמחליף קבוע, רצועות שידור שונות ובהן "התוכנית הכלכלית" (בשעה 19:00); "יוצאים לאור" (בשעה 6:00); "24 היום שהיה" (ב-23:00) ו"מחשבות בע"מ" (שישי ב-8:00) יחד עם איתן ליפשיץ.
נוסף על תפקידו המקצועי בערוץ, שימש חודורוב משנת 2012 כיושב ראש ועד העובדים של ערוץ 10. במסגרת זו היה ממובילי המאבק הציבורי למניעת סגירתו של הערוץ, וחתם עם דירקטוריון החברה על הסכם הבראה הכולל הפחתה זמנית בשכר תמורת פתיחת קרנות השתלמות לכל העובדים. לאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, נבחר חודורוב לשמש כיושב ראש הוועד של עובדי חדשות 13.
במרץ 2015, בריאיון לידיעות אחרונות, יצא מהארון. חודורוב הוא אב לבת, אותה הביא לעולם בארצות הברית, בהליך פונדקאות שעבר יחד עם בן זוגו. הוא מתגורר ברמת גן.
קרול ריד
סר קרול ריד (באנגלית: Carol Reed; 30 בדצמבר 1906 – 25 באפריל 1976), במאי קולנוע בריטי, זוכה פרס אוסקר על העיבוד הקולנועי למחזמר הבימתי, "אוליבר!" (1968).
מתן חודורוב
פרסומים והישגים עיתונאיים
במסגרת עבודתו העיתונאית, פרסם חודורוב שורה של סיפורים בלעדיים, ובהם: תיעוד של ספינה בבעלות משפחת עופר עושה את דרכה לאיראן, זמן קצר לאחר שנטען כי אניותיה אינן מפליגות לשם (2012); תחקיר שהראה כיצד תקציב משרד השיכון למוסדות דת גדל פי 10 בתקופת כהונתו של השר אריאל אטיאס מש"ס (2012); מכתב "פורום ראשי המשק" לראש ממשלת ישראל ושר האוצר בעד הגברת הריכוזיות במשק הישראלי (2011); "שיטת הסטייקים" בנמל אשדוד שבמסגרתה תוגמלו עובדי הנמל בתלושים לסעודות יוקרה במסעדה בשרית סמוכה (2011); היעלמות מטבעות נדירים מכספות בנק ישראל בירושלים (2009); סירובו של ראש הממשלה אהוד אולמרט למסור עדות בפני מבקר המדינה (2007) והמלצת משטרת ישראל להעמיד לדין שלושה בכירים לשעבר בבנק ישראל (2007).
קרול ריד
ביוגרפיה
ריד נולד בלונדון כבנו מחוץ לנישואים של השחקן-מפיק סר הרברט בירהום תרי, ופילגשו מיי פיני ריד. ריד שירת בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, וחוויותיו מתקופה זו שימשו לו השראה כשנושא המלחמה הופיע בסרטיו העתידיים. הוא החל את קריירת המשחק שלו עוד כשהיה נער. תקופת חניכות כמנהל-הצגות ושחקן-במאי לצדו של סופר המתח אדגר וואלאס הכשירה אותו לעבודה פורייה בקולנוע. עד מהרה החל לביים ולהפיק סרטים.
את ראשית תהילתו קנה עם הסרטים "כוכבים מציצים מרום" (על-פי הרומן של קרונין) וסרט המלחמה "הדרך קדימה". בין הסרטים שביים והפיק: "Kipps", עיבוד לספרו של ה. ג'. ולס, "מר פיט הצעיר" (1942) ו"האדם השלישי" (1949), על פי ספרו של גרהם גרין. "האדם השלישי", סרט אפל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. ג'וזף קוטן גילם בסרט אמריקאי ישר וטוב הנאלץ להתעמת עם המציאות הקשה בווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה ופוגש בדמות אפלה שבשולי החוק, המגולמת על ידי אורסון ולס, ובאהובתו המגולמת על ידי אלידה ואלי.
מתן חודורוב
פרסומים והישגים עיתונאיים
בשנת 2013 ערך והגיש שלושה פרויקטים דוקומנטריים מיוחדים במסגרת המהדורה המרכזית. השלושה עסקו במצבם הכלכלי של הצעירים בישראל: "דור ללא פנסיה", אודות הסדרי הפרישה הירודים המצפים בעתיד לעובדים בני 50 ומטה; "היורדים החדשים", שתיעדה את תופעת ההגירה בקרב צעירים מישראל לאירופה ולארצות הברית בשל יוקר המחיה בישראל; "אדמה משוגעת", שבחנה האם למדינה יש אינטרס להעלות את מחירי הדיור לזוגות הצעירים. סדרת הכתבות "היורדים החדשים" זכתה ביוני 2014 בפרס התקשורת השנתי של הארגון "בני ברית".
קרול ריד
ביוגרפיה
עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-20 נחשב ריד לבכיר במאי הקולנוע הבריטי (לאחר שאלפרד היצ'קוק עבר לארצות הברית) וכאחד מהטובים בבמאי הקולנוע בעולם. ב-1956 ביים את הסרט טרפז עם טוני קרטיס וברט לנקסטר וב-1959 ביים את "האיש שלנו בהוואנה" לפי תסריט של גרהם גרין. מראשית שנות השישים חלה ירידה ברורה ביכולותיו ומרבית הסרטים שעשה עד מותו לא עמדו ברמת יצירות המופת שלו ודירדרו את המוניטין שלו.
כמו כן ביים ריד את הסרט "ייסורים והתלהבות" (1965), בו גילם צ'רלטון הסטון את דמותו של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ורקס הריסון את האפיפיור יוליוס השני, בדרמה היסטורית שנעה סביב עבודתו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית. הוא גם עיבד שתי יצירות נוספות של הסופר הבריטי גרהם גרין: "האיש שלנו בהאוואנה" ו-"The Fallen Idol", שהתבסס על סיפור קצר של הסופר. בשנת 1953 היה קרול ריד לבמאי הסרטים הראשון שקיבל תואר אבירות בזכות יצירותיו. נישואיו הראשונים היו עם השחקנית הבריטית דיאנה ויינראד, ולאחר שנפרדו נישא לשחקנית פנלופה וורד, אם בנו היחיד - מקס. הוא היה דודו של השחקן הנודע אוליבר ריד.
בשנת 1968 ביים קרול ריד את הסרט זוכה האוסקר "אוליבר!", מחזמר על פי הרומן אוליבר טוויסט של דיקנס. אחיינו, אוליבר ריד, שחקן קולנוע מצליח, השתתף בסרט בתפקיד ביל סייקס. הסרט שגרף חמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט ולבמאי, היה עיבוד קולנועי ראשון למחזמר המצליח מברודוויי, שמונה שנים קודם לכן. הצלחת "אוליבר", שזכה אף לביקורות מעולות, השיבה, לשעה, לריד את שמו ומעמדו. סרטו האחרון היה "העין הציבורית" (1972), עיבוד למחזהו של פיטר שאפר, בו כיכבו מיה פארו וחיים טופול הישראלי. ארבע שנים אחר כך נפטר מהתקף לב בביתו שבצ'לסי, לונדון, בגיל 69.
הצי המלכותי הקנדי
הצי הוקם ב-1910 כ"שירות הימי של קנדה" (Naval Service of Canada), קיבל את הקידומת "מלכותי" (Royal) ב-1911 וב-1923 הוכפף למשרד ההגנה. ב-1968 אוחד הצי יחד עם צבא קנדה ועם חיל האוויר המלכותי הקנדי ואז שונה שמו למפקדת הכוחות הימיים של קנדה עד 2011, עת נקרא מחדש הצי המלכותי הקנדי. לאורך ההיסטוריה שלו שרתו כוחות הצי בשתי מלחמות העולם, במלחמת קוריאה, במלחמת המפרץ הראשונה, במלחמת אפגניסטן ובמספר רב של משימות שמירת שלום של האו"ם ומבצעים משותפים עם כוחות נאט"ו.
1910-1968
הצי הוקם על פי "פקודת השירות הימי" (Naval Service Bill) על ידי מי שהיה אז ראש ממשלת קנדה וילפריד לורייה ונקרא בתחילה "השירות הימי של קנדה". המטרה הייתה להקים כוח צבאי ימי נפרד לדומיניון של קנדה שיהיה בעת הצורך תחת פיקודו של הצי המלכותי הבריטי. הפקודה קיבלה את ההסכמה המלכותית ב-4 במאי 1910. שתי ספינות לשעבר של הצי המלכותי נמסרו לצי המלכותי הקנדי, הספינה "ניאוב" (HMCS Niobe) והספינה "ריינבאו" (HMCS Rainbow) והיו לספינות הראשונות שלו. ב-29 באוגוסט 1911 הוענקה לצי הקידומת "מלכותי" (Royal) על ידי ג'ורג' החמישי, מלך בריטניה.
במהלך מלחמת קוריאה משחתות קנדיות הפגינו נוכחות במימי חצי האי הקוריאני, ביצעו הפגזות חופיות ופעולות מנע. במשך כל המלחמה הקרה, פיתח הצי יכולות ללוחמה נגד-צוללות כמענה לאיום הסובייטי. בשנות השישים הוציא הצי משירות את רוב הספינות שלו מתקופת מלחמת העולם השנייה והמשיך לפתח יכולות ללוחמה נגד צוללות, כשרכש את מסוק הסיקורסקי CH-124 סי קינג (Sikorsky CH-124 Sea King), שהיה המסוק הגדול הראשון שביצע נחיתות על סיפוניהן של הספינות. באותה תקופה, הפעילה קנדה נושאת מטוסים שממנה פעלו מטוסי F2H Banshee ומטוסים נוספים ללוחמה נגד צוללות.
1968 עד היום
ב-1968 ממשלתו הליברלית של לסטר פירסון איחדה את הצי המלכותי הקנדי, את חיל האוויר המלכותי הקנדי ואת צבא קנדה תחת מסגרת על משותפת, הכוחות הקנדיים, שכפופים למשרד ההגנה שהיה אז בראשותו של שר ההגנה פול הלייר (Paul Hellyer). מיזוג שנוי במחלוקת זה גרם לביטול עצמאותו החוקתית של הצי כיחידה נפרדת. כל הספינות, המטוסים וכוח האדם של הצי עברו להיות חלק מ"מפקדת הכוחות הימיים של קנדה" (MARCOM), מרכיב של כוחות ההגנה. המדים המסורתיים של הצי שונו וכל אנשי הזרועות (כולל הצי, חיל האוויר והצבא) חויבו ללבוש את המדים החדשים שהיו בצבע ירוק-זית. מטוסיה של נושאת המטוסים המשיכו להיות תחת פיקודה של מפקדת הכוחות הימיים וכן הועברה אליה האחריות על המטוסים שביצעו משימות סיור ימיות מבסיסים יבשתיים שקודם לכן היו שייכים לחיל האוויר המלכותי הקנדי. ב-1975 הוקם בצי פיקוד אווירי וכל המטוסים הימיים הועברו תחת פיקודו. איחוד הזרועות של שנת 1968 היה הפעם הראשונה שמדינה כל שהיא מאחדת את זרועות האוויר, הים והיבשה שלה תחת פיקוד מאוחד.
בשנות השבעים הצטרפו לצי המשחתות מסדרת "אירוקויס" (Iroquois-class), שמאוחר יותר הוסבו להיות משחתות להגנה אווירית ובסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים נבנו הפריגטות מסדרת "הליפקס" (Halifax-class). בשנת 1990 שלחה קנדה שלוש ספינות מלחמה שהשתתפו במלחמת המפרץ הראשונה. בהמשך העשור, נשלחו ספינות קנדיות לסייר בים האדריאטי במלחמות יוגוסלביה ובמלחמת קוסובו. לאחרונה נשלחו ספינות לטובת המלחמה באפגניסטן ולטובת המלחמה בשוד הימי לחופי סומליה.
ב-16 באוגוסט 2011 החליטה ממשלת קנדה להחזיר את שמו הישן של הצי "הצי המלכותי הקנדי" במקביל לשינוי דומה שנערך בחיל האוויר ובצבא.
מבנה הצי
מפקדת הצי המלכותי הקנדי שוכנת באוטווה. מאז 1968 הצי הוא חלק מהכוחות הקנדיים.
הכוחות הימיים האטלנטים
מפקדת הכוחות הימיים האטלנטים (MARLANT) ונמלה הבית שלהם ממוקמים ב בסיס הצי בהליפקס. בנוסף משמש אותם גם בסיס משנה ב סנט ג'ונס. למפקדה זו מסופחות כנפות מס' 12 ו-14 של חיל האוויר המלכותי הקנדי שמספקות שירותי אוויר ימיים לפיקוד. הכוחות הימיים האטלנטים מחזיקים 18 ספינות מלחמה וכמה ספינות עזר והם אחראים על שמירת האזור הכלכלי הבלעדי של קנדה בחוף המזרחי ועל השטחים שעליהם אחראית קנדה באוקיינוס האטלנטי ובחלק המזרחי של האוקיינוס הארקטי.
הכוחות הימיים באוקיינוס השקט
מפקדת הכוחות הימיים הפסיפיים (MARPAC) ונמל הבית שלהם ממוקמים בבסיס הצי באסקווימלט (Esquimalt) באי ונקובר. הכוחות הימיים הפסיפים מחזיקים 15 ספינות מלחמה וכמה ספינות עזר והם אחראים על שמירת האזור הכלכלי הבלעדי של קנדה בחוף המערבי ועל השטחים שעליהם אחראית קנדה באוקיינוס השקט ובחלק המערבי של האוקיינוס הארקטי. כנף מס' 19 של חיל האוויר המלכותי הקנדי יחד עם טייסת מס' 443 שכפופה לכנף 12 (מהחוף המזרחי) מספקות שירותי אוויר ימיים לפיקוד.
מילואים
מפקדת כוחות המילואים של הצי (NAVRESHQ) ממוקמת בבסיס הצי בקוויבק סיטי ואחראית על 24 דיוויזיות מילואים של הצי ברחבי קנדה. בסיס זה גם משמש אכסניה לבית הספר הימי של הצי. כוח האדם של מילואי הצי עומד על 4000 איש.
אבא שמעון
אַבָּא שִׁמְעוֹן הוא שיר בתימנית-יהודית, שבוצע בין היתר על ידי הזמר ציון גולן, מתוך התקליט "אבוס עיינכּ" שיצא לאור בשנת 1990. מילות השיר נכתבו על ידי נעמי עמרני, ומקורו שאוב מפיוט שנכתב על ידי הפייטן רבי שלום שבזי, המופיע ב"דיוואנים" - ספרים המאגדים שירה יהודית תימנית.
אַבָּא שִׁמְעוֹן השיר המקורי נכתב על ידי הפייטן רבי שלום שבזי, ופורסם לראשונה בהפקה מוזיקלית בביצועו של הזמר יאיר חדאד, ובליווי נגן עוד מתימן בשנת 2022, במסגרת פרויקט הנצחת שירת תימן הקדומה. השיר נכתב באקרוסטיכון אל"ף בי"ת עד האות ת'יו (מובא כאן מהאות א' עד ז'),ביצוע מוזיקלי לפיוט אבא שמעון המקורי נמצא בעמוד היוטיוב של יאיר חדאד.
"אבא שמעון" הוא רבי שלום שבזי, שהיה ידוע בכינויו "אבו שמעון", בגלל שמו של בנו הבכור, שמעון, כנהוג במדינות דוברות ערבית. לפי המסורת התימנית, הסיבה לכך הייתה ששמעון זה היה חכם וגאון בתורה, וכשאביו היה עובר ברחוב, היו אומרים הנה "אבו שמעון", אבי שמעון.
קישורים חיצוניים
"אבא שמעון השיר המקורי" בביצוע יאיר חדאד https://youtu.be/NIUDQOQXbk0
מוזיאון השואה (פריז)
מוזיאון השואה בפריז (Mémorial de la Shoah) הוא מוזיאון ואנדרטה להנצחת זכר שואת העם היהודי, הממוקם בפריז בירת צרפת. המוזיאון נמצא ברובע הרביעי של פריז, רובע המארה, שבו הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה עד מלחמת העולם השנייה.
המקום נפתח על ידי נשיא צרפת, ז'אק שיראק ב-27 בינואר 2005. יום זה נבחר במקביל ליום הזיכרון הבין-לאומי לשואה וליום השנה ה-60 לשחרור מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. המקום מורכב משני חלקים עיקריים. בחלק הפנימי נמצאים מרכז מולטימדיה, חדר קריאה וחללי תצוגה. מוצגים בו תצוגת קבע וכן תערוכות מתחלפות, שמתעדות את חיי הקהילות היהודיות בצרפת טרום ובמהלך מלחמת העולם השנייה עד לגירושם. בחלק החיצוני יש מספר אנדרטאות, העושות שימוש באור וצל, ביניהן "קיר השמות", ובו שמות רוב היהודים שהושמו על הרכבות ונשלחו למותם.
חצר קדמית
החצר הקדמית של האנדרטה מעל קריפטת הזיכרון כוללת אנדרטה מעגלית המפרטת את שמות מחנות המוות וגטו ורשה. יש גם חומה עם שבעה תבליטים מאת ארביט בלאטס המסמלים את המחנות ואת רדיפת היהודים. בחזית המבנה, מעל החצר הקדמית, שתי כתובות, בעברית ובצרפתית. בעברית, ציטוט משיר שכתב זלמן שניאור, משורר וסופר ביידיש ובעברית; ובצרפתית ציטוט מדבריו של ז'וסטן גודאר, ראש עיריית ליון, שר בממשלת צרפת וחסיד אומות העולם.
פרשת ת'ורפ
פרשת ת'ורפ הייתה שערורייה פוליטית ומינית בריטית שנחשפה בשנות ה-70 של המאה ה-20. פרשה זו סיימה את הקריירה הפוליטית של ג'רמי ת'ורפ, מנהיג המפלגה הליברלית וחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם צפון דבון. השערורייה הגיעו לאחר האשמותיו של נורמן ג'וסיף (נורמן סקוט) כי הוא ות'ורפ ניהלו מערכת יחסים הומוסקסואלית בתחילת שנות ה-60, וכי ת'ורפ ניסה לרצוח את ג'וסיף, שאיים לחשוף את הרומן ביניהם.
מוזיאון השואה (פריז)
קיר שמות
על גבי מספר קירות המוצבים במקביל, רשומים שמותיהם של כ-76,000 יהודי צרפת שגורשו ונרצחו על ידי הנאצים. הם רשומים בסדר אלפביתי לפי שנת הגירוש.
פרשת ת'ורפ
ת'ורפ, על אף שהודה שהשניים היו חברים, הכחיש כל מערכת יחסים כזו. בעזרת עמיתים פוליטיים ועיתונות צייתנית, העיתונות לא דיווחה על השערורייה הזו למעלה מעשור. ניסיונות להשתיק את סקוט לא צלחו, והבעיה העמיקה עד לניסיון רצח אפשרי של שכיר באוקטובר 1975. בעקבות ניסיון הרצח וגילויים נוספים שפורסמו בעיתונים, נאלץ ת'ורפ להתפטר מהנהגת המפלגה במאי 1976. מאוחר יותר, הוא הואשם, יחד עם שלושה אישים אחרים, בקשירת קשר לניסיון חיסול של סקוט. בבחירות הכלליות בבריטניה שהתקיימו ב-1979, איבד ת'ורפ את מושבו הפרלמנטרי.
מוזיאון השואה (פריז)
הקריפטה
הקריפטה, חדר אבן בנוי מתחת לאדמה, הוקמה עוד קודם למוזיאון השואה. בשנת 1957 נקבר בה אפר קורבנות ממחנות המוות השונים וגטו ורשה, בשילוב עם עפר מישראל. חלק מצריף מס' 6, שהובא ממחנה המעצר בון לה רולנד מוצב במקום ומשקיף אל מבנה הקבר.
פרשת ת'ורפ
ב-2015, נטען כי המשטרה הבריטית העלימה ראיות שקשורים לפרשה זו. עם זאת, ביוני 2018, דווי כי לא נמצאו ראיות חדשות והתיק יישאר סגור.
מוזיאון השואה (פריז)
חדרי תצוגה
תערוכת הקבע של האנדרטה מתעדת את ההיסטוריה של יהודי צרפת בתקופת השואה. החומרים המוצגים כוללים תצלומים, טקסט והקלטות וידאו ואודיו.
האנדרטה כוללת גם אודיטוריום, חנות ספרים, מרכז למידה מולטימדיה, מרכז תיעוד וחדר השמות (חדר מחקר).
קיר חסידי אומות העולם
מאז 1963 מעניק מוזיאון יד ושם בירושלים את התואר חסידי אומות העולם לאנשים לא יהודים שסייעו בהצלת יהודים במהלך המלחמה. בקיר הזה רשומים שמות 3,300 אנשים, צרפתים או ששהו בצרפת באותה תקופה, שהצילו יהודים תוך סיכון חייהם.
ג'וליאן בינג
פילדמרשל ג'וליאן הדוורת' ג'ורג' בינג, הוויקונט הראשון של וימי (באנגלית: Hedworth George Byng, 1st Viscount Byng of Vimy, 11 בספטמבר 1862 - 6 ביוני 1935) היה קצין בכיר בצבא הבריטי, בין 1916 ל-1917 היה מפקד הגיס הקנדי במלחמת העולם הראשונה ובין השנים 1921–1926 היה המושל הכללי של קנדה, ה-12 במניין מאז איחוד קנדה. בתפקידיו הצבאיים השיג הצטיינות שהקנתה לו תואר אבירות ב-1919 כלורד של וימי, לכבוד הניצחון המזהיר של הגיס הקנדי בקרב רכס וימי. בתפקידו כמושל הכללי של קנדה נודע במיוחד בשל פרשת קינג בינג, שגררה שינויים בהגדרת תפקידו של המושל הכללי. לאחר סיום תפקידו בקנדה חזר לבריטניה ומונה למפקד המשטרה המטרופוליטנית של לונדון, תפקיד אותו מילא בין השנים 1928 עד 1931.
איל גרינבוים
איל גרינבוים (נולד ב-8 בספטמבר 1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס בחיל האוויר הישראלי המכהן כראש מטה החיל. קודם לכן כיהן כראש להק מבצעי אוויר וכמפקד בסיס נבטים.
ג'וליאן בינג
שנים ראשונות והקריירה הצבאית עד מלחמת העולם הראשונה
בינג היה הילד ה-13 והבן השביעי למשפחת אצולה. הוא נולד בוורת'הם פארק, בית אחוזה כפרי שהוקם ב-1754 על ידי אחד מאבותיו, האדמירל ג'ון בינג, בפרברי לונדון (27 קילומטרים ממרבל ארץ'). בהיותו בן 12 נשלח ללמוד באיטון קולג'. בגיל 17 החל לשרת בגיס רובאי המלך (King's Royal Rifle Corps) כסגן משנה, כעבור שלוש שנים קודם לדרגת סגן (לוטננט). ב-1883 הוזמן להצטרף לגדוד הפרשים העשירי (10th Royal Hussars) שהיה גדודו הפרטי של נסיך ויילס, לימים אדוארד השביעי, שהיה ידיד אישי של אביו. הגדוד הוצב בלאקנאו שבהודו. כעבור שנה עבר הגדוד לסודאן שבה התחוללו קרבות מול מורדי ה"מהדי". לאחר שחזר הגדוד לאנגליה, בקיץ 1885, התיידד בינג עם הקצין החדש שהצטרף לגדודו, הנסיך אלברט ויקטור, בנו של הנסיך מוויילס ועם אחיו ג'ורג', שהיה מבקר תדיר במחנה (מי שיהיה המלך ג'ורג' החמישי).
איל גרינבוים
ביוגרפיה
גרינבוים התגייס ב-1991 וסיים קורס טיס מספר 127 במגמת קרב.
ג'וליאן בינג
שנים ראשונות והקריירה הצבאית עד מלחמת העולם הראשונה
ב-1888 הועבר הגדוד ליורק ובינג קיבל דרגת קפטן (מקביל לסרן). שנה מאוחר יותר עבר הגדוד לאירלנד ובינג נכנס ללימודים באקדמיה צבאית לפיקוד (Staff College at Camberley), שם פגש מספר מבני-גילו שיהפכו לחבריו ועמיתיו לאורך שנים רבות. ב-1894 השלים את לימודיו וב-1897 קיבל דרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן) ואת הפיקוד על פלוגת פרשים. באותה שנה פגש את מרי אוולין מורטון (1870 – 1949), שאותה נשא לאשה ב-1902, אביה של מרי אוולין היה באותה עת בכיר במשרד המושל הכללי של קנדה.
איל גרינבוים
ביוגרפיה
לאחר סיום קורס הטיס עבר הסבה למטוס ה-F-15 בטייסת 106. כיהן כסמ"ט ב' בטייסת 106 וסמ"ט א' (סגן מפקד טייסת ראשון) בטייסת 105 בבסיס חצור. ב-2007 מונה למפקד טייסת 106, טייסת מטוסי F-15. ב-2009 מונה למפקד טייסת 69, טייסת F-15I, "רעם". ב-2012 מונה לראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר. ב-2014 מונה למפקד בסיס חצור. בספטמבר 2016 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס נבטים. בתקופתו כמפקד הבסיס נקלטו בו מטוסי ה-F-35 "אדיר" הראשונים בחיל. ביולי 2019 סיים את תפקידו זה, והוחלף על ידי תא"ל עומר טישלר. בספטמבר באותה שנה נכנס לתפקיד כראש להק מבצעי אוויר והחליף את תא"ל ניר ברקן. כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2021. בנובמבר אותה שנה מונה לראש מטה חיל האוויר.
ג'וליאן בינג
שנים ראשונות והקריירה הצבאית עד מלחמת העולם הראשונה
בנובמבר 1899 נשלח לדרום אפריקה, קיבל דרגת לויטננט קולונל-קרבי (כלומר דרגה זמנית לעת המלחמה בלבד, מקביל לסגן-אלוף-קרבי) ואת הפיקוד על חיל הפרשים של דרום אפריקה, במסגרת מלחמת הבורים השנייה. הוא נלחם במספר קרבות וב-1902 קודם לדרגת  קולונל-קרבי (אלוף-משנה-קרבי). עם חזרתו לאנגליה זכה לאות מסדר ויקטוריה ולאחר חתונתו נשלח להודו לפקד על גדוד הפרשים העשירי, בדרגת לויטננט קולונל, הוא שהה שם עד 1904. ב-1906 קיבל דרגת קולונל, נכלל במסדר האמבט וקיבל פיקוד על בריגדת (חטיבת) הפרשים הראשונה.
איל גרינבוים
ביוגרפיה
גרינבוים בעל תואר ראשון בהנדסת ביו-מכניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. הוא נשוי ואב לשלושה.
ג'וליאן בינג
שנים ראשונות והקריירה הצבאית עד מלחמת העולם הראשונה
ב-1909 קיבל דרגת מייג'ור גנרל (אלוף). באוקטובר 1910 היה למפקד הכוחות הבריטיים במצריים.
למרות מספר ניסיונות, לא הצליחה אשתו מרי להרות ולזוג לא היו ילדים.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוזעק חזרה לבריטניה ומונה למפקד דיוויזיית (אוגדת) הפרשים השלישית בחיל המשלוח הבריטי לצרפת. במסגרת זו השתתף בקרב איפר הראשון. על תפקודו בקרב זה זכה במרץ 1915 לדרגת אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. במאי 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-9 ונשלח לגליפולי בדרגה קרבית של לוטננט גנרל. הוא פיקד על הנסיגה והצליח להציל את הכוח הבריטי הנסוג מהמערכה הכושלת. לאחר מכן נשלח לאבטח את תעלת סואץ וביוני 1915 קיבל לידיו את הפיקוד על הגיס הקנדי בדרגת לוטננט גנרל.
כמו כן זכה על שירותו בעיטורי צלב המלחמה, ואות לגיון הכבוד הצרפתיים.
מושל כללי של קנדה
ביולי 1921 הכריז המלך ג'ורג' החמישי שקיבל את המלצת ראש ממשלתו, לויד ג'ורג', למנות את בינג כנציג הכתר בקנדה. הגנרל זכה לפופולריות רבה בקנדה והיה מקובל על ראש הממשלה הקנדי ארתור מיין, למרות שזה העדיף מלכתחילה מועמד בעל רקע אזרחי.
בינג נסע רבות ברחבי קנדה ונפגש עם תושביה, הוא הפך גם לחובב הספורט הלאומי, הוקי קרח. הוא היה המושל הראשון שמינה לו שליש צבאי (בצרפתית: Aide-de-camp, מילולית: עוזר-מחנה) ממוצא קנדי, היה זה ז'ורז' ואניה שיהפוך בעצמו למושל ב-1959.
פרשת בינג קינג
בדרך כלל היו המושלים הכלליים מעל למערכת הפוליטית המקומית ולא נטו להתערב בה. אך עם הפיכתה של המערכת הפוליטית הקנדית לעצמאית יותר לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בינג למושל שהתערב לראשונה ישירות במערכת הפוליטית על מנת לכוונה לבשלות.
לפרשה היו השלכות לא רק על קנדה אלא אף על כל הדומיניונים של האימפריה הבריטית, והיא השפיעה על חוקותיהן של רבות מחברות חבר העמים הבריטי במגמת צמצום סמכויות המושל הכללי בפוליטיקה הפנימית. בינג הביע פליאה על כך שדווקא ראש ממשלה ליברלי ולאומי כקינג מצא לנכון לפנות אל הכתר כדי לפתור בעיה פוליטית.