cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכרוניקה הרוסית הראשונה
שלוש המהדורות
לפי השערות חוקרים המתבססות על גישתו האוהדת של הטקסט כלפי הוורנגים ועל כך שנסטור עבד בחצרו של סוויאטופולק השני, קרוב לוודאי כי הוא היה שותף לגישתו הפרו-סקנדינבית.
בשנת 1116 ערך ההֶגוּמֵן (ראש מנזר אורתודוקסי) סילבסטר מקייב באופן מקיף את הטקסט של נסטור, והוסיף את שמו בסוף הכרוניקה. הואיל וולדימיר השני היה פטרון הכפר וִידוּבִּיצִ'י (Выдубичи), שבו שכן המנזר, היללה המהדורה החדשה את הנסיך ועשתה אותו לדמות מרכזית בנרטיב המאוחר יותר. הגרסה השנייה של חיבורו של נסטור נשתמרה בקודקס הלורנטי.
כעבור שנתיים יצאה מהדורה שלישית, אשר התמקדה בדמותו של בנו ויורשו של ולדימיר, מסטיסלאב הראשון ("הגדול"). ייתכן כי מחבר ההוצאה החדשה היה יווני, שכן הוא תיקן ועדכן נתונים רבים בנוגע לנושאים הקשורים לביזנטיון. מהדורה זו, אחרונה בסדר, נשתמרה בקודקס ההיפאטי.
שני כתבי היד
הואיל וכתב-היד המקורי של הכרוניקה, כמו גם ההעתקים המוקדמים של החיבור (הקודקס הלורנטי והקודקס ההיפאטי), אבדו, קשה לשחזר את התוכן המקורי של הכרוניקה, מילה במילה.
הקודקס הלברנטי הועתק בידי הנזיר הניז'גורודי לורנטיוס עבור הנסיך דמיטרי מסוזדל בשנת 1377. הטקסט המקורי שממנו העתיק הנזיר היה קודקס אשר נערך עבור מיכאיל מטבר ב-1305, אשר אבד בינתיים. הדוח מגיע עד שנת 1305, אך מסיבה שאינה ברורה חסרות בו השנים 898–922, 1263–1283 וכן 1288–1294. כתב היד נרכש על ידי הרוזן הנודע אלכסיי מוסין-פושקין (מגלה כתב היד של "משא מלחמת איגור") ב-1792, ובהמשך הוצג בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג.
הקודקס ההיפאטי נתגלה במנזר אִיפַּאטְיֶיב (Ипатьев) שבעיר קוסטרומה על ידי ההיסטוריון הרוסי ניקולאי קַרַמְזִין (Карамзин). כתב היד ההיפאטי מתוארך למאה ה-15, ומאגד בתוכו מידע רב על הכרוניקות האבודות מן המאות ה-12 וה-13. החיבור נכתב בשפה שהיא גרסה סלאבית-מזרחית לסלאבית כנסייתית, עם "שגיאות מזרחיות" רבות (בדומה לקודקסים סלאביים-מזרחיים אחרים מאותה העת).
במהלך השנים נערכו מספר מונוגרפיות והוצאות לאור של הכרוניקה – המוקדמת שבהן ב-1767. הפילולוג הנודע אלכסיי שחמטוב פרסם ב-1908 ניתוח טקסטואלי חלוצי של הנרטיב. מאוחר יותר הוסיפו דמיטרי ליכצ'וב וחוקרים סובייטים אחרים באופן חלקי על ממצאיו. גרסאותיהם היו ניסיון לשחזר את הכרוניקה הקדם-נסטורית, אשר קובצה בחצרו של יארוסלאב הראשון באמצע המאה ה-11.
יוסף הכהן הרופא
יוסף הכהן, (ה'רנ"ז, 20 בדצמבר 1496 – ~ה'של"ה, 1575) היה רופא והיסטוריון יהודי.
סינון
סינון הוא תהליך פיזיקלי של הפרדת תערובות, בדרך כלל בין מוצקים לנוזלים או בין מוצקים בעלי גודל שונה הנמצאים ביחד בתמיסה. התהליך מבוסס על מסנן (פילטר, ממברנה) בעל פתחים בגודל מסוים, כך שרק חלק מהמרכיבים בתמיסה מסוימת יכולים לעבור דרכם. בצד כניסת החומר יש להפעיל לחץ כדי להאיץ את תהליך הסינון וכדי להתגבר על הלחץ האוסמוטי שנוצר תוך כדי ההפרדה.
יוסף הכהן הרופא
קורות חיים
נולד בשנת 1496 (ה'רנ"ז) באביניון שבצרפת לאביו ר' יהושע, שבא לאביניון עם גולי ספרד. לאחר חמש שנים גורשו גם יהודי פרובנס, והם עברו לג'נובה שבאיטליה. שם למד ר' יוסף תורה והשכלה כללית. הוא שימש כרופא בערי איטליה השונות ונשא לאשה את בתו של רב העיר נובי. נולדו לו שלושה בנים שכולם נפטרו בחייו. תלאותיו נמשכו כאשר גורשו היהודים מג'נובה והוא עמהם. חיבר ספרים ושירים רבים, בתוכם ספרו "דברי הימים למלכי צרפת ולמלכי בית אוטומאן התוגר" אשר נדפס בסביונטה בשנת שי"ד. בהקדמה לספר הוא כותב כי מטרתו היא לתאר את צרות היהודים, אך בפועל הוא עוסק ברובו בענייני העמים, והוא למעשה הספר הראשון שנכתב בעברית ועניינו היסטוריה כללית.
סינון
מאקרו-סינון
מאקרו-סינון מתבצע תוך שימוש במסנן בעל חורים גדולים להפרדת מוצקים גדולים. לדוגמה, בשלב קדם-טיפול במי שפכים מסננים ברשתות מתכת בעלות חורים בקוטר של כ-5 עד 10 ס"מ, להפרדת אשפה גדולה כגון: פסולת פלסטיק, שברי קרשים וכדומה. סוג סינון זה נפוץ בכל תחומי החיים ותחת הגדרתו נכללים מסננים רבים, החל ממסננים במטבח הביתי (כגון: מסננת, פילטר לקפה) וכלה במסננים בתעשייה.
יוסף הכהן הרופא
קורות חיים
ספרו העיקרי הוא עמק הבכא, המתאר את קורות עם ישראל. ר' יוסף הכהן השלים חיבור זה בשנת 1575 (ה'של"ה) כשהוא בן 79. יש האומרים כי שנה זו הייתה גם שנת מותו, ויש המאחרים את מותו בשלוש שנים.
סינון
סוגי הפרדה באמצעות ממברנות
תהליכים אלו מאופיינים בלחצים גבוהים.
אולטרפילטרציה
הפרדה בין מולקולות שונות על פי גודלן. לדוגמה: הפרדה בין חלבונים (מולקולה גדולה) למלחים (מולקולה קטנה).
ננו-פילטרציה ואוסמוזה הפוכה
בעוד כאשר מסננים חלקיקים גדולים יחסית מה שקובע אם החלקיק יעבור או לא זה רק גודל הפתחים במסנן ואין השפעה לחומר ממנו עשוי המסנן (כגון בסינון עלים ממים אין הבדל אם הרשת עשויה פלדה או פולימר ככל שיורדים בגודל החלקיקים גדלה השפעת הכוחות הבין מולקולריים עד שניתן להכליל ולומר שמגודל חלקיקים של 100 ננומטר לא ניתן לדבר על מושג של "גודל חורים" אלא רק על התאמת כוחות אלקטרוסטטיים. לדוגמה אוסמוזה הפוכה - הפרדה בין יונים למולקולות מים היא תהליך של ננופילטרציה בה משתמשים בממברנה מפוליאמיד או מפוליסולפיד בדרך כלל, בו המולקולות של היונים הגדולות יותר אינן עוברות ואילו מולקולות המים הקטנות יותר עוברות את הממברנה.
דחיסות ה"עוגה"
כאשר מצטברים מוצקים על המסנן, התכונות הפיזיקליות של החומר המצטבר משפיעות על הפיזיקה של הסינון. המוצקים שמצטברים על המסנן נקראים "עוגה". דחיסות העוגה היא יכולת העוגה להשתנות בהתנגדות סגולית כפונקציה של לחץ (כאשר תחת לחץ ניתן לדחוס את העוגה).
עוגה לא דחיסה
במצב זה המוצקים המצטברים על המסנן אינם דחיסים ומניחים שעקב כך אינם משפיעים על הסינון. ניתן להניח שהחללים בין המוצקים גדולים מספיק כדי לא להצר את קוטר הסינון והם מאטים רק במעט את קצב הסינון.
בעת סינון-מגבש, כלומר כאשר המוצקים שמצטברים על המסנן מתגבשים עליו, עקב הגעה לנקודת רוויית המסיסות, ניתן בדרך כלל להניח שהעוגה לא דחיסה.
עוגה דחיסה
במצב זה המוצקים מצטברים ונדחסים כך שהם חוסמים גם את המולקולות שמעוניינים שיעברו את המסנן. במצב זה תהליך הסינון מואט משמעותית ויש להגביר את הלחץ מצד הכניסה. מצב זה גורם לדחיסה נוספת של העוגה, אך לא ניתן להימנע מכך. עלול אף להיווצר מצב שלא יתקבל התוצר שבו מעוניינים. בסינון אבקות או תאים ישנה בדרך כלל עוגה דחיסה.
בתעשיית התרופות והביוטכנולוגיה קיימים תהליכים בהם לפני הסינון מוסיפים מוצקים שיצרו עוגה דחיסה כדי להעלות את כושר הסינון.
קורות טום ג'ונס (סדרת טלוויזיה)
קורות טום ג'ונס (באנגלית: The History of Tom Jones – A Foundling) היא מיני-סדרה בת חמישה פרקים משנת 1997 בהפקת ה-BBC. בסדרה מככבים מקס ביזלי בדמות הגיבור, בריאן בלסד בתפקיד סקווייר וסטרן וסמנתה מורטון בדמות בתו היפה סופיה.
הסדרה מבוססת על הרומן הפיקרסקי בעל אותו השם מאת הנרי פילדינג.
תקציר העלילה
העלילה עוקבת אחרי חייו של הפרוטגוניסט, טום ג'ונס, פוחז רב קסם. הוא נולד לבחורה משרתת אבל גדל אצל אדון האחוזה סקווייר אולוורת'י. טום מתאהב בבתו היפה של בעל האחוזה הסמוכה, סופיה וסטרן. סיפור העלילה עוקב אחר הרפתקאותיו של טום בלונדון ובדרכו לשם.
שרלין האריס
שרלין האריס (באנגלית: Charlaine Harris נולדה ב-25 בנובמבר 1951) היא סופרת אמריקאית, הכותבת בעיקר ספרי פנטזיה, בעיקר לבני נוער. סדרת תעלומות הערפדים הדרומיים שלה הייתה הבסיס לסדרת הטלוויזיה המצליחה דם אמיתי. הניו יורק טיימס הגדיר אותה כסופרת המסתורין הנמכרת ביותר.
קורות חיים
האריס נולדה וגודלה במיסיסיפי, ארצות הברית. לאחר שכתבה שני ספרים החלה בתחילת שנות התשעים לכתוב את הספרים שבסדרת אורורה טיגארדן (באנגלית: Aurora Teagarden). ב-1996 יצא הספר הראשון בסדרת שייקספיר (באנגלית: Shakespeare). ב-2001 ציינה באתר האינטרנט שלה שסיימה עם הסדרה. לאחר מכן החלה לכתוב את סדרת הספרים של תעלומות הערפדים הדרומיים (באנגלית: The Southern Vampire Mysteries). הסדרה מדברת על טלפתית בשם סוקי שעובדת בבר בלואיזיאנה. הספר הראשון בסדרה זכה ב-2001 בפרס אנתוני. הסדרה זכתה להצלחה והתפרסמה בהרבה מדינות. הסדרה הוכיחה את הפופולריות שלה בכך שאלן בול מפיק בחברת HBO החליט להפיק סדרה שמבוססת על סדרת הספרים ותיקרא דם אמיתי. הסדרה עלתה לאוויר ב-7 בספטמבר 2008 והיא כללה שבע עונות. ב-2005 החלה האריס לכתוב את סדרת תעלומות הארפר קונלי (באנגלית: The Harper Connelly Mysteries). הסדרה מספרת על אישה שהוכתה על ידי ברק וכעת יכולה לאתר גופות. האריס חברה במועדון סופרי ספרי הבלשות באמריקה.
חיים אישיים
האריס נשואה ואמא לשלושה ילדים. כעת הם גרים בארקנסו.
פאטמה זוהרה זאמון
פאטמה זוהרה זאמון (בצרפתית: Fatma Zohra Zamoun; נולדה ב-19 בינואר 1967) היא סופרת, יוצרת סרטים ומחנכת פרנקו-אלג'יראית.
ביוגרפיה
זאמון נולדה בבורג' מנאייל בצפון אלג'יריה. לאחר שסיימה תואר ראשון באמנות באלג'יר (1985-1988), היא נסעה לפריז, שם היא סיימה תואר בקולנוע בסורבון בשנת 1995. היא מחלקת את זמנה בין אלג'יר לפריז, ועוסקת בכתיבה יצירתית, ציור וקולנוע.
Z'har, משנת 2009, הוא סרטה העלילתי הראשון של זאמון, והוא עוסק באלימות שהתרחשה באלג'יר בשנות ה-1990. ב-2005 היא הופקה את הסרט התיעודי הקצר La Pelote de Laine, וגם חיברה מספר ספרים, ביניהם Comment j'ai fumé tous mes livres (2006). ב-2011, היא הפיקה שני סרטים, Combien tu m'aimes, סיפורו של עאדל הקטן המתמודד עם הגירושים של הוריו, וחי עם סבתו.
ג'רמי שאדה
ג'רמי שאדה (באנגלית: Jeremy Shada נולד ב-21 בינואר 1997) הוא שחקן, מוזיקאי, מדבב וזמר אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות דיבובו את קולו של פין בסדרה הרפתקאות פין וג'ייק וכן את קולו של לאנס בסדרה וולטרון: המגן האגדי.
חיים וקריירה
שאדה החל לשחק בגיל שבע, זמן קצר לאחר שעבר ללוס אנג'לס עם משפחתו. הוא קיבל השראה לפעול על ידי אחיו הגדול, השחקן זאק שאדה.
שאדה הופיעה לראשונה בפרסומות. בהמשך, הוא החל להיבחן למשחק קול ולהצגות תיאטרליות, כשהוא מקבל עצות מסוכן קריינות. תפקידו הראשון בלייב אקשן תיאטרלי היה כקורט דיאמונד הצעיר ב"אין חוקים".
מאז הוא הופיע בתפקידי לייב אקשן ומדבבים נוספים, כגון גילום דמותו של צ'ארלי פייס הצעיר בפלאשבקים ילדותיים ב"אבודים"
בשנת 2009, הסוכן של ג'רמי שאדה פנה אליו עם הרעיון של אודישן לתפקיד פין בהרפתקאות פין וג'ייק; אחיו זאק היה הקול המקורי של פין בפרק הפיילוט של "הרפתקאות פין וג'ייק" שלוש שנים קודם לכן. לאחר שצפה בפיילוט ביוטיוב, שאדה התאים את קולו לקולו של אחיו באודישנים עם יוצר Adventure Time פנדלטון וורד ומפיקי הסדרה, מה שזיכה אותו בתפקיד.
בשנת 2012, שאדה הצטרף לצוות השחקנים של סדרת המערכונים-קומדיה של ניק קנון, Incredible Crew. ביוני 2012, כדי לקדם את הקרנת הבכורה של Incredible Crew ב-2013, Cartoon Network שחררה קליפ ראפ בשם "Running Errands with My Mom" ובו שאדה מבצעת ועושה ראפ למילים. הסרטון זכה מאז ליותר ממיליון צפיות. בגלל לוח המשחקים שלו, שאדה עבר חינוך ביתי. בתשובה לשאלות המעריצים בדף הפייסבוק שלו, שאדה ציין כי הוא סיים את לימודיו בתיכון בתחילת מאי 2013.
יחד עם אחיו זאק, שאדה הוא חבר בלהקת הפופ-פאנק Make Out Monday, שהוקמה בשנת 2014. הלהקה הופיעה בקומיק-קון בסן דייגו בשנת 2014.
ב-8 במרץ 2020 התחתן שאדה עם קרולין רולנד, רקדנית להקה בבלט לוס אנג'לס.
מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון
מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון שנוי במחלוקת מאז כיבושם בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967.
רקע היסטורי
הגבול הבינלאומי המודרני הראשון בישראל נקבע ב-1906, הגבול בין מצרים הבריטית לבין האימפריה העות'מאנית, ונודע גם כקו עקבה - רפיח. הקו שימש גם כגבולה של פלסטינה א"י המנדטורית והיום כגבול בין ישראל למצרים.
הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה וצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה לחלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה פרסמה ממשלת בריטניה את הצהרת בלפור, שקבעה כי "ממשלת הוד מלכותו רואה בעין יפה את הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
לאחר המלחמה והשתלטות האימפריה הבריטית על הארץ, בהסכמי השלום שלאחר המלחמה, נקבעה לבריטניה מנדט על הארץ על מנת להקים בה בית לאומי לעם היהודי, הגבול הצפון של המדינה נקבע בין המנדטורית לבין סוריה ולבנון בנות החסות הצרפתיות. בהמשך קרעה ממשלת בריטניה את עבר הירדן המזרחי מהבית הלאומי היהודי, וקבעה את קו הגבול הישראלי ירדני העתידי.
ב-1947 קבלה עצרת האו"ם בהחלטה 181 את תוכנית החלוקה, שקראה לחלק את שטח המנדט לשתי יחידות מדיניות, ערבית ויהודית, ונתנתה את האות לפריצת מלחמת העצמאות, שבסיומה לא נשאר דבר דבר מהחלטת האו״ם, ונוצר קו הפסקת האש בהסכמי רודוס, קו שעתיד להקראות ״הקו הירוק״ ויתווה את גבול ישראל עד 1967.
ב-1950 סיפחה ירדן את שטחים שכבשה במהלך המלחמה.
במלחמת ששת הימים ב-1967 כבשה ישראל את כל שטח המנדט, יחד עם שטחים מעבר לגבול הלאומי בסיני ורמת הגולן. מיד לאחר המלחמה סיפחה ישראל את מזרח ירושלים, בצעד שלא זכה להכרה בקרב הקהילה הבין-לאומית.
במהלך הסכמי קמפ דייוויד ב-1979 הסכימה מדינת ישראל להעניק לפלסטינים אוטונומיה, אף על פי שהתנגדה להעיק להם עצמאות, והכירה לראשונה בזכויות הפלסטינים על יהודה ושומרון.
ביולי 1988 הודיעה ירדן על ניתוק הזיקה, וביטול התביעה הירדנית ליהודה ושומרון, על מנת להעניק לפלסטינים את האפשרות לניהולם, ובנובמבר הציג האש"ף את מגילת העצמאות הפלסטינית, אשר משתמעת ממנה תביעה לשטחי יהודה ושומרון, אך ניתנת להתפרש כתביעה על כלל שטחי ישראל.
במהלך הסכמי אוסלו, בשנים 95–1992, העבירה ישראל את השלטון בחלקים מיהודה ושומרון לידי הרשות הפלסטינית, כנציגת העם הפלסטיני.
החלטות והסכמים בינלאומיים
כתב המנדט - אמנה בינלאומית, שאושרה על ידי מועצת חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922, הקובעת את מעמדה של הממלכה המאוחדת כמעצמה השלטת בשטחי ארץ ישראל, לשם ביצוע הצהרת בלפור - הקמת בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה.
החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם - ידועה גם כ"תוכנית החלוקה", היא החלטה בה קיבל האו"ם את תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ לחלוקת שטחי המנדט לשתי מדינות, יהודית וערבית. ההחלטה נדחתה על ידי ערביי ארץ ישראל.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם - החלטה שהתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-22 בנובמבר 1967, שקראה להשתת שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון. בהחלטה נאמר כי מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון, דבר שנתפס כקריאה לנסיגה ישראלית מכלל שטחי יהודה ושומרון.
החלטה 446 של מועצת הביטחון, החלטה 452 והחלטה 465 - שלושה החלטות של מועצת הביטחון של האו״ם בשנים 80–1979 בהם נאמר כי הבניה הישראלית בהתנחלויות מנוגדת לחוק הבינלאומי, והגדירו את מעמדה של ישראל בהם ככוח כובש.
החלטה 2334 של מועצת הביטחון - החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם ב-2016, בה נאמר כי ההתנחלויות שהקימה ישראל ב״שטחים הפלסטינים הכבושים״ ("occupied Palestinian territories") אינן בעלות תוקף חוקי, מהוות הפרה בוטה של המשפט הבינלאומי ומהוות מכשול מרכזי בניסיון להשיג שלום בר-קיימא על בסיס פתרון שתי המדינות.
רקע משפטי
החוק הבינלאומי, אשר התפתח במהלך המאה ה-19 ונקבע באמנות ז'נבה, עוסק בעיקר בדיני לוחמה ומלחמה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה התברר הצורך בדאגה לזכויות האוכלוסייה האזרחית המצויה בשטח לוחמה או בשטח הנתון לתפיסה לוחמתית, שהוסדר באמנת ז'נבה הרביעית, שנקבעה ב-1949. הדיון העיקרי בסוגיה הוא מי הוא בעל הזכויות העיקריות ביהודה ושומרון (ישראל, הפלסטינים, פלסטין או אינו קיים), והאם יש לדבר חשיבות.
דבר נוסף השנוי במחלוקת היא השאלה האם לממשל צבאי יש מעמד של כיבוש אף אם אין טענה אחרת לבעלות.
עמדת ישראל
ישראל טוענת כי מכיוון שיהודה ושומרון ורצועת עזה לא היו בריבונות מדינה אחרת קודם כיבושם בידי ישראל, לא ניתן לראות בהם שטח כבוש, וכיוון שכך ראתה ישראל עצמה כראויה להחיל את ריבונותה על מזרח ירושלים בסמוך לכיבושה בידי ישראל ב-1967.
ישראל מגדירה את יהודה ושומרון שטחים בתפיסה לוחמתית, וטוענת כי אף על פי שהם נתונים לממשל צבאי, הם אינם נחשבים לשטח כבוש, ואין חלים עליו כללים הנוגעים לשטחים כבושים.
הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון בראשות השופט אדמונד לוי ב-2012 קבעה כי אין מעמדם של יהודה ושומרון כשטח כבוש, בעקבות ההכרה בו כחלק ממדינה יהודית עתידית בועידת סן רמו ב-1920.
הקהילה הבינלאומית
בקהילה הבינלאומית מקובל לראות ביהודה ושומרון שטח כבוש, וזו הדעה המקובלת בקרב מומחים למשפט בינלאומי, ביניהם גם מומחים ישראליים כגון פרופ' ארנה בן-נפתלי וד"ר אייל גרוס.
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים את החלטה 242, שקראה ל"נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים (או: מהשטחים) שנכבשו בעימות האחרון", משפט עמום שניתן לפרשנויות שונות, כאשר יש הטוענים שהוא קורא לנסיגה ישראלית מכלל השטחים הנכבשים ויש הרואים בו הסמכה לשליטה ישראלית בהם, אך נמנע מלהגדירם בפירוש ככיבוש. בהחלטות מאוחרות יותר של מועצת הביטחון, כגון החלטות 446, 452, 465 ו-2334 שניתנו לגבי ההתנחלויות, נאמר כהנחת יסוד שמעמדה של ישראל בשטחי יהודה ושומרון הוא של כוח כובש.
ב-5 בפברואר 2021, החליט בית הדין הפלילי הבין-לאומי ברוב קולות כי גבולות "מדינת פלסטין", שהתקבלה כחברה בבית הדין, כוללים את כלל השטחים שכבשה ישראל מעבר לקו הירוק, דהיינו יהודה ושומרון ורצועת עזה.
מדינות שונות
מדינות שאינן מכירות בישראל מכירות ברובן בישות חילופית בשם פלסטין, אשר היא הריבון בכלל שטחי ישראל, יהודה ושומרון, ורצועת עזה. אף מדינות המכירות בישראל ומכירות בקיומה של פלסטין לצדה, אותה הם רואות ברובן כריבון על יהודה ושומרון ורצועת עזה. מדינות שאינן מכירות פלסטין רואות ברובן ביהודה ושומרון שטח שעתידו צריך להקבע במשא ומתן, ואינן מכירות בזכות של אף ישות עליהן.
טיעונים
יש הרואים ביהודה ושומרון "שטחים שנויים במחלוקת", כשהם טוענים שאין ההחזקה הישראלית בהם מנוגדת לחוק הבינלאומי, כיוון שישראל כבשה אותם במסגרת הגנה עצמית, זכותה להחזיק בהם עד השגת הסדר מדיני עם בעלי הזכויות האחרים. כך הייתה עמדתם של סטיבן שוובל, יועץ משפטי למחלקת המדינה האמריקנית ולאחר מכן נשיא בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, פרופ' יוליוס סטון פרופ' יוג'ין רוסטוב, ממנסחי החלטה 242 ,, וכן משפטנים ישראלים, כגון פרופ' טליה איינהורן ונשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, אשר שוללים את הראייה של יהודה ושומרון כשטח כבוש, ואף רואים בישראל את בעלת הזכויות החזקות ביותר בשטחים אלה: יותר מירדן, שסיפוחה את יהודה ושומרון לא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, ויותר מהפלסטינים, שמעולם לא הייתה להם ריבונות בהם.
טיעונים בזכות ישראל
טענה נוספת לזכותה הישירה של ישראל בשטחי יהודה ושומרון מתבססת על עיקרון השימוש בזכות הקניין החוקי, הקובע כי למדינות הקמות בשטח שעמד תחת שלטון קולוניאלי נחשבות יורשות של הרשות המדינית הקודמת, וזכאיות לריבונות טריטוריאלית בשטח שיחפוף את הגבולות המנהליים שלהן טרם עצמאותן. מכיוון שהגבולות המנהליים של ארץ ישראל המנדטורית הם אלה עליהם החליטו בריטניה וצרפת בהסכם ניוקומב-פולה ב-1923, והם שאושרו על ידי ועדת המנדטים של חבר הלאומים וארצות הברית ומכיוון שמדינת ישראל היא המדינה היחידה שנוצרה ('היורשת') בתחומי ארץ ישראל המנדטורית, שזהותה תאמה את משימת הפיקדון הבין-לאומי - המנדט הבריטי על ארץ ישראל - הקמת הבית הלאומי, למימוש התביעה היהודית לממשל עצמי בשטחי המנדט, כפי שהונחה בפני ועידת השלום בפריז, בהתאמה להצהרת בלפור, החלטות ועידת סן רמו וסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, הרי שבזכותה לטול את השטחים הללו.
פרשנות אחרת מורכבת יותר, שכן לפי כללי המשפט הבינלאומי הפומבי השטחים נמצאים בשליטת ישראל, לפי פרשנות אחת מכוח תפיסה לוחמתית. מאז תום מלחמת העולם השנייה וקבלת אמנת האו"ם, מקובל העיקרון שעל-פיו מדינה אינה רשאית להחיל את ריבונותה על שטח שנכבש בכוח (בין אם הייתה הצדקה להפעלת הכוח ובין אם לאו). לפי עיקרון זה, שטח יכול לעבור לריבונותה של מדינה רק על-פי הסכם בין המדינות הטוענות לזכויות עליו, או בהסכמת הקהילה הבינלאומית. כיוון שישראל כבשה את שטחי יהודה ושומרון במהלך מלחמה, הרי הם "שטחים כבושים" שישראל רשאית להחזיק בהם על-פי כללי אמנת ז'נבה הרביעית עד תום הסכסוך. ומאחר וירדן הביאה ריבונות על שטחים אלה לפני המלחמה הרי שאחרי וויתורה של ירדן על כל תביעה טריטוריאלית מצדה בשטחי "הגדה המערבית" והסכם השלום בין הצדדים השטחים הם בריבונות חוקית של ישראל. השקפה זו באה לידי ביטוי בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם הקובעת כי על הצדדים להגיע ל"שלום צודק".
בנוסף, רבים מהתומכים בזכות ישראל על יהודה ושומרון מדגישים את העובדה שביהודה ושומרון ישבו יהודים במשך ההיסטוריה עד לגירושם במלחמת העצמאות, בצעד שהיווה למעשה טיהור אתני, ושיבתם אליו היא בזכות.
טיעונים בזכות הפלסטינים
הטענה העיקרית לזכותם של הפלסטינים הוא תוכנית החלוקה, שהתקבלה על ידי עצרת האו"ם ב-1947, והחלטות קודמות, וקראה לחלוקת הארץ בין היהודים והערבים, כשלפי פרשנות זו, אף אם ההחלטה לא ישימה באופן מלא, רוחה הכללי מחייב. טיעון נוסף הוא הטיעון כי מכיוון שגבולות ישראל המוכרים נתחמים מחוץ לשטח זה, ואין לו תובע ישיר, הזכות למשול שייכת לתושבי המקום.
מעמדה של רצועת עזה
נכון ל-2022, רצועת עזה נמצאת בשליטה פלסטינית מלאה, וישראל אינה תובעת עליו בעלות, אף על פי שהיא מנהלת את המרחב האווירי ואת המים הטריטוריאליים שלו. עד ההתנתקות ב-2005, מעמד הרצועה דמה למעמדם של יהודה ושומרון.
מעמדה של מזרח ירושלים
נגזרת ישירה מהדיון בבעל הזיקה העיקרית ליהודה ושומרון, הוא הדיון בריבונותה של ישראל במזרח ירושלים, שסופח על ידי ישראל מיד לאחר מלחמת ששת הימים. הטוענים כי לישראל הזכויות העיקריות ביהודה ושומרון, רואים בסיפוח מזרח ירושלים על ידי ישראל מעשה קביל, ואין מניעה להכיר בו. אך לדעת הטוענים כי לישראל זכות ישירה בו, הסיפוח הוא בעייתי, ובייחוד לדעת הסבורים כי הזכות העיקרית היא הפלסטינית, הרי שהסיפוח מנוגד לחוק הבינלאומי. למעשה הקהילה הבינלאומית ברובה אינה מכירה בריבונות ישראל על מערב ירושלים, אך רואה במזרח ירושלים שטח כבוש.
אגלדס
אַגֶלַדַס (ביוונית: Αγελάδας) היה פסל יווני מהעיר ארגוס, שפעל בסוף המאה ה-6 לפנה"ס ותחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
הוא לימד פסלים מפורסמים בתקופה הקלאסית, כמו מירון, פוליקליטוס ופידיאס, אך עבודתו שלו לא נשתמרה עד היום. הוא עבד בעיקר בברונזה. נראה שדמות זאוס הנמצאת על מטבעות מסוימים, עוצבה לפי פסל של זאוס אותו עיצב אגלדס למקדש שעל הר מתונה.
אתל קתרווד
אתל מרי קתרווד (באנגלית: Ethel Mary Catherwood; 28 באפריל 1908 – 26 בספטמבר 1987) הייתה אתלטית קנדית, האלופה האולימפית הראשונה (אמסטרדם 1928) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
קתרווד נולדה באנה, שבדקוטה הצפונית וגדלה בססקאטון שבססקצ'ואן. היא הצטיינה בענפי ספורט שונים ביניהם בייסבול, כדורסל ואתלטיקה.
שיאנית עולם
באליפות ססקצ'ואן באתלטיקה שנערכה בשנת 1926 השוותה קתרווד בקפיצה לגובה את השיא הקנדי, בתוצאה של 1.51 מטר ושבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברג'יינה ב-6 בספטמבר, במסגרת יום העבודה אותה שנה היא שברה את השיא העולמי בקפיצה לגובה והעמידה אותו על 1.58 מטר, שיפור לשיא של פיליס גרין מבריטניה (1.552 מטר).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים. קתרווד זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.595 מטר, לפני חביבת הצופים ושיאנית העולם לין כיסולף מהולנד (1.56 מטר) ומילדרד ויילי מארצות הברית (1.56 מטר). לצערה לא נערכה תחרות בהטלת כידון במשחקים אלו.
באליפות קנדה שנערכה בשנת 1930 זכתה קתרווד בשתי מדליות זהב קפיצה לגובה ובהטלת כידון. שנה לאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון ובמדליית ארד בקפיצה לגובה. עקב פציעות רבות היא פרשה מספורט תחרותי.
חייה האישיים
לאחר המשחקים האולימפיים ב-1929 נישאה קתרווד בחשאי לג'יימס מק'לארן. נישואים אלו נמשכו זמן קצר עד לגירושיהם ברינו ביולי 1932. מספר חודשים לאחר מכן, היא עברה עם אחותה לסן פרנסיסקו, קליפורניה ושם נישאה בשנית לביירון מיטשל ממנו התגרשה בשנת 1960.
בשנת 1987 נפטרה קתרווד בגראס ואלי שבקליפורניה.
הרוצחים (סרט, 1946)
הרוצחים (באנגלית: The Killers) הוא סרט פשע אפל אמריקאי משנת 1946, בבימויו של רוברט סיודמק, עם ברט לנקסטר, אדמונד או'בראיין ואווה גרדנר בתפקידים הראשיים.
התסריט מתבסס על סיפור קצר בשם "הרוצחים" שפרסם ארנסט המינגוויי בשנת 1927. הסיפור הוא על שני רוצחים הנכנסים למסעדה ואומרים שהם הולכים לרצוח אדם מסוים. אותו אדם מוזהר, אך אינו נוקט שום אמצעי הגנה, אינו בורח ומחכה שיבואו לרצוח אותו.
ב-1964 הופק רימייק באותו שם. שני הסרטים מתארים בפלשבק את הסיבה שהביאה לרצח הזה. הסיפורים שונים אבל המשותף הוא שוד גדול שבעקבותיו יש בגידה בין המשתתפים ובעיקר אישה פאם פאטאל שמשתפת פעולה עם העבריין הראשי ובוגדת באחרים.
ב-2008 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית".
תקציר העלילה
שני רוצחים שכירים נכנסים למסעדה בעיירה ברנטווד בניו ג'רזי ומכריחים את העובדים ואחד הלקוחות לגלות היכן נמצא "סוויד" אנדרסון (ברט לנקסטר). הלקוח ניק אדמס (פיל בראון) שעובד עם סוויד בתחנת דלק, ממהר להזהיר אותו אך סוויד לא מגיב לאיום, נשאר במיטתו עד שמגיעים השניים ומחסלים אותו ביריות אקדח.
לסוויד היה ביטוח חיים והחוקר גיים רירדון (אדמונד או'בראיין) נשלח מטעם חברת הביטוח לחקור את המקרה. בעזרת השוטר סאם לובינסקי (סאם לוין) שהיה חברו של סוויד, הוא מחבר את כל קצוות הסיפור שמופיעים כפלשבק).
סוויד היה מתאגרף מצליח שנאלץ להפסיק את עיסוקו לאחריו שאצבעותיו נשברו בתחרות איגרוף. ידידו סאם הציע לו להצטרף למשטרה אך הוא סירב. במסעדה, אליה הגיע סוויד עם חברתו לילי (וירג'יניה כריסטין), הוא פוגש את קיטי (אווה גרדנר) שמשכה את ליבו. הוא החליף את לילי בקיטי ולילי נישאה לבסוף לסאם.
סוויד נכלא לאחר הודאה בגניבת תכשיטים ובכלא הוא מתיידד עם העבריין צ'מברלין (וינס ברנט) שמסדר לו לאחר השחרור להכיר את ידידיו העבריינים המתכננים שוד גדול. מתכנן השוד הוא ג'ים קולפקס המכונה "ג'ים הגדול" (אלברט דקר), "דום-דום קלארק (ג'ק למברט) ובלינקי פרנקלין (ג'ף קורי). סוויד נפגש איתם ומסכים להצטרף לשוד. איתם נמצאת קיטי שהיא כעת בת זוגו של קולפקס.
הם נכנסים כפועלים למפעל גדול לכובעים ביום חלוקת משכורות ושודדים באיומים 254,912 דולר. הם קובעים להיפגש בחווה כדי לחלק את השלל. קיטי מגיעה לסוויד ומגלה לו כי חבריו בגדו בו והעבירו את מקום הפגישה לאחר שהחווה "נשרפה". סוויד מגיע למקום עם קיטי, מפתיע את העבריינים, לוקח את כל הכסף ונוסע עם קיטי לאטלנטיק סיטי. בלילה בורחת ממנו קיטי עם כל הכסף.
רירדון מגיע לדירה של סוויד לחפש אחר הכסף ונתקל שם בדום-דום שגם הוא מחפש לאחר שהרג את "בלינקי". שוטרים מוזעקים למקום אך דום-דום מצליח להימלט.
רירדון נפגש עם קולפקס שהוא כעת קבלן ישר ומצליח ומוסר לו כל מה שידוע לו על קיטי והשוד. קיטי כעת היא אשתו של קולפקס ולפי הצעתו היא מזמינה את רירדון ל"פגישה" במסעדה בו תגלה לו הכל על השוד. רירדון מגיע למקום עם סאם לובינסקי כמאבטח סמוי. קיטי מבקשת לצאת לפדר את פניה ואז מתקיפים שני רוצחים שכירים של קולפקס את רירדון אך סאם מחסל אותם.
רירדון וסאם ממהרים לביתו של קולפקס ושומעים יריות. הם מוצאים את דום-דום הרוג מאקדחו של קולפקס ששוכב פצוע קשה. קיטי יורדת אליו ומבקשת שיאמר שאינה אשמה אך הוא מת בזרועותיה.
ניקולאיה יורגה
ניקוֹלאַיֶה יוֹרְגָה (ברומנית: Nicolae Iorga ; שמו בתעודת הלידה Nicu N.Iorga- ניקוּ נ. יורגה, לפעמים חתם Niculae Iorga ;17 בינואר 1871 - 27 בנובמבר 1940) היה היסטוריון, פוליטיקאי, פובליציסט, מבקר ספרות, מחזאי ומשורר רומני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוקרשט. כיהן כראש ממשלת רומניה בשנים 1932-1931, בו זמנית גם כשר החינוך, הדתות והאמנויות.
ניקולאיה יורגה נולד בבוטושאן כבנם של ניקו יורגה, עורך דין ושל זולניה יורגה מבית ארגירופול, שניהם בעלי שורשים יוונים. יורגה למד בבתי ספר בבוטושאן וביאשי, שם סיים את בית הספר התיכון בשנת 1888. בשנת 1889 התחיל וסיים את התואר הראשון באוניברסיטת יאשי בהצטינות יתרה. הוא המשיך את לימודיו בפריז, ברלין ולייפציג ובשנת 1893, בגיל 23, הוכתר בתואר דוקטור.
היקף יצירתו של יורגה ברומנית חסר תקדים, הוא פרסם 1,003 ספרים (1,250 כרכים) וכ-25,000 מאמרים. בין הכתבים החשובים יותר של יורגה נמנים "מחקרים ומסמכים על ההיסטוריה הרומנית" שפורסם בין השנים 1901–1913 ב-25 כרכים, "ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית" ב-5 כרכים ו"היסטוריה של הרומנים" ב-10 כרכים. גם יצירתו הספרותית, השירה והמחזות מבוססים בעיקר על רקע היסטורי.
החל משנת 1903 ניהל את השבועון הספרותי "סמנטורול" (הזורע). הוא ייסד (1920) וניהל את בית הספר הרומני בפריז.
הפעילות הפוליטית
ב-1895 חבר יורגה לאלכסנדרו קונסטנטין קוזה ב-1895 בייסוד הברית האנטישמית האוניברסלית ובכך עשה את הצעדים הראשונים בקריירה ארוכה של תועמלן אנטישמי.
יורגה היה בין מייסדי המפלגה הלאומנית-דמוקרטית של רומניה, חבר פרלמנט לאורך מספר קדנציות ובין השנים 1931–1932 ראש ממשלה ושר חינוך. ליורגה היו מוניטין של נואם מוכשר ויריביו חששו מפניו.
ב-27 בנובמבר 1940 לקחו אותו הלגיונרים מהווילה שלו בסינאיה ובהמשך נמצאה גופתו מחוררת בכדורים. הלגיונרים האשימו אותו שהיה לו חלק בהחלטת המלך לרצוח את קורנליו זליה קודריאנו.
עם ההודעה על מותו, 47 אוניברסיטאות ברחבי העולם הורידו את דגלן לאות אבל.
קורות חייו
ניקולאיה יורגה נולד בעיר בוטושאן בצפון חבל מולדובה בממלכת רומניה ובדרך כלל נהוג לחשוב שנולד ב-5/17 בינואר 1871 אף-על-פי שבתעודת לידתו נכתב 6 ביוני 1871. אביו, ניקו יורגה Nicu Iorga, שעבר כעורך דין והאם, זולניה לבית ארגירופול, חשבו עצמם לרומנים, מאמינים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית. אולם פרטים על שורשי המשפחה נותרו לא ודאים. יורגה נחשב לפחות חלקית ממוצא יווני. השמועה, שנתמכה על ידי פרשנים אחדים, נדחתה על ידי יורגה עצמו. . לדברי ההיסטוריון עצמו "אבי היה בן למשפחה של סוחרים רומניםמבוטושאן, שתהקבלו לימים בקרב מעמד הבויארים, בעוד אמי הייתה בת של הסופרת הרומנייה אלנה דרגיץ', אחיינית הכרוניקן מנולאקה דרגיץ'.... על אף השם היווני ארגירופול, סבי מצד האם הצאצא למשפחה שבאה....  מבסרביה במקומות אחרים קיבל את ההשערה כי ייתכן שבני אריגופולוס היו יוונים ביזנטים ויורגה האמין שהיותו בן לדור חמישי של בויארים, מצד אביו, ולמעמד הבויארים הוותיקים מצד אמו, השפיע על הפיכתו לפוליטקיאי.. טענתו על ייחוסו באמצעות קשר גנאלוגי למשפחת קנטקוזינו או קראיובסקו עוררה ספקות בקרב החוקרים
לקריאה נוספת
Mihai Sorin Rădulescu, "Sur l'aristocratie roumaine de l'entre-deux-guerres", in The New Europe College Yearbook 1996–1997, New Europe College, Bucharest, 2000, pp. 339–365. ISBN 973-98624-4-6
קישורים חיצוניים
דומיטרו חנקו - מכתבים מנ.יורגה, אאוג'ן לובינסקו, ג'.מ.זמפירסקו, בנימין פונדויאנו, קמיל בלטזר, פטרו קומרנסקו - במגזין "רומניה ליטרארה"]
סעדיה אזנקוט
רבי סעדיה אזנקוט היה פילולוג, משורר, מתרגם ומזרחן מיהדות מרוקו. פעל במרקש שבמרוקו ובאמסטרדם שבהולנד, במחצית הראשונה של המאה ה-17.
כיכרות בבאר שבע
בבאר שבע קיים ריבוי של מעגלי תנועה או בלשון העם כיכרות. רבות מהכיכרות מטופחות ומעוצבות על ידי ארכיטקטים ובעלות כספית גבוהה. לחלק מהכיכרות יש שמות מיוחדים, חלק מנציחות אנשים ידועים וארגונים וחלק מציינות ומפארות אירועים חשובים ומשמשות כאנדרטה. חלק מהכיכרות הן מיזמי מים כמו מזרקה והן חלק ממיזם נווה מדבר עירוני.
סעדיה אזנקוט
חייו ופועלו
רבי סעדיה נולד לאביו רבי לוי בעיר מרקש שבמרוקו. בשלב מסוים בחייו הוא היגר להולנד והתיישב בעיר אמסטרדם. הוא היה למורו של המזרחן יוהאן היינריך הוטינגר לספרות עברית. הוטינגר העיד כי על ידי מכתביו של רבי סעדיה הוא התעורר ללמוד שפות שמיות. מתשרי ועד סוף טבת ה'ת"ה (1645) הוא שקד בישיבה הגדולה בליידן על תמלול הספר "מורה הנבוכים" שבשפה ערבית לכתב ערבי, עבור המזרחן יעקובוס גוליוס . בסיום החיבור הוא כתב לכבוד המלאכה שיר בעברית עם אקרוסטיכון של שמו. הוא תרגם לערבית בכתב ערבי את הספרים בראשית, תהילים ודניאל, עבור חכם בשם ג'ון פאגר. עבור חכם בשם הארן פאג'ט הוא תרגם מספר יצירות של סופרים ערבים לעברית, אותן כלל בקובץ אחד ולו הוא נתן את השם "עץ המוסר מדבר הערבים". בשנת ה'ת"ז (1646/1647) הוא הדפיס באמסטרדם פרפרזה לסיפור מגילת אסתר בשיר וחרוז עם אקרוסטיכון, תחת השם "אגרת הפורים".
כיכרות בבאר שבע
בבאר שבע ישנם למעלה מ-250 מעגלי תנועה, מרביתם כוללים פיתוח כשמתוכם לכ-50 מהם יש שם ייחודי והם מקושטים באלמנטים מעוצבים: פסל, מזרקה או גינון מושקע.
רשימת הכיכרות
הכיכרות מסודרות בטבלה לפי השם שלהן, בסדר אלפבית. כיכרות על שמות הערים התאומות של באר שבע כיכרות שהן חלק ממיזם נווה מדבר עירוני כיכרות שאינן קיימות עוד
כפר הנוער ויצו נהלל
כפר הנוער ויצו נהלל ע"ש חנה מייזל שוחט (בעבר "בית הספר החקלאי המקיף ויצו קנדה נהלל") הוא בית ספר חקלאי הנמצא בנהלל.
היסטוריה
בית הספר הוקם בשנת 1923 בתור "בית ספר חקלאי לנערות" על ידי חנה מַיְזֶל שוחט, אגרונומית במקצועה, שהייתה ממייסדי המושב נהלל. על הוועדה המכוננת של בית הספר נמנתה גם הדסה סמואל. לאחר הקמתו היא ניהלה את בית הספר וכיום בית הספר נקרא על שמה. רעיונה של מַיְזֶל היה להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות. מַיְזֶל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות כל שכן חסרות הכשרה חקלאית. היא הגיעה למסקנה שהמשק החקלאי יוכל להחזיק מעמד רק אם הבנות יכנסו גם הן למשק וידעו לעבוד בו.
לשם הקמת בית הספר הוקצו 500 דונם של הקרן הקיימת במימון תורמים פרטיים ובמימון ויצו.
תקופת הלימודים נקבעה לשנה אחת. לבית הספר היה תנאי אחד לקבלה: "שתהיינה בעלות כשרון ורצון לעבודה". צעירות רבות ניסו להתקבל לבית הספר, אך נאלצו לחכות זמן רב, שנה-שנתיים ויותר, עד שיתפנה מקום. בקשות רבות נדחו מדי שנה מפאת חוסר מקום בפנימיה, והלחץ להתקבל רק הלך וגבר. עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נקלטו בבית הספר גם צעירות מעליית הנוער. חלה התרחבות בענפי החקלאות, בקבלת עובדים ותלמידות, ובמבני מגורים וכיתות לימוד.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוחלט לקבל בנים לבית הספר, בעיקר עקב צורך השעה לקליטת עלייה. לגבי עלייה זו, של ניצולים מן המלחמה ועולים אחרים, הוחלט כי אי אפשר עוד להפריד באופן מלאכותי בין בנים לבנות. הייתה הבנה כי חברה מעורבת מבטיחה יציבות חברתית גבוהה יותר וכן סיכויים גבוהים להתיישבות משותפת בעתיד. שיקול נוסף לצרף בנים לבית הספר היה הצורך ליישר קו עם מסגרות חינוכיות אחרות בארץ, שהפכו למעורבות.
שנות ה-60
כפר הנוער עבר תהליך נוסף של גידול ושינוי בשנות ניהולו של אהרן אהרנסון, אגרונום ואיש חינוך, אשר מונה במקום חנה מייזל. בשנים אלו (1968-1960) הורחבו מסלולי ההוראה והועמקה המערכת הפדגוגית, תוך הסבת המוסד לבית ספר עיוני אזורי מחד וקליטת עולים חדשים לצד ילדים מרקע סוציו-אקונומי בעייתי (בעיקר בשל תפישה חינוכית חדשה שלפיה יש לתרום לחינוך בארץ באמצעות קליטת נוער עם בעיות חברתיות) מאידך. כמו כן התפתחו אז התשתיות הפיזיות של הכפר לאגפיו השונים, החל מבניית לולים חדשים ועד תוספת מבני לימוד ואולם ספורט. אהרנסון השאיר אחריו מורשת חינוכית כפולה: מצד אחד, היחס הערכי לכל תלמיד כאל אדם שווה ערך, או כהוראתו "דבר לנער בגובה העיניים"; מצד שני, הדרישה לשמור על המרכיב החקלאי ועל הקשר לעבודת האדמה בכל תמורות העתים.
מחוויות בית הספר בשנים הראשונות
הצעירות הראשונות נאלצו להתמודד עם תנאי עבודה קשים ביותר, וכן עם מחסור קשה במים. אף על פי כן, חנה סנש, שהייתה תלמידה בבית הספר בנהלל משנת 1939, כתבה בהתרגשות כי אין אפשרות לתאר את בית הספר על כל משמעויותיו בגלל קוצר היריעה. היא מתארת את העבודה העיונית והמעשית כקשה אך מספקת ואף מהנה. באשר לעבודה במטבח היא התבטאה כי "אני עובדת שם ברצון, אף בשל האווירה הנעימה והשקטה הנוצרת...". הזמן הפנוי, כפי שהעידה סנש, היה מהנה ביותר. ערבי שבת עם תוכנית "עונג שבת" לפני הארוחה, סרט קולנוע, הצגה של "הבימה" ומשחקי ספורט שונים.
הסופר משה סמילנסקי מספר על החוויות שלו מיום השבת בה הוא שהה במושב נהלל וביקר בבית הספר. הוא מצא במשק בית הספר מחלבה אשר לדעת מומחה בריטי הוא "מפעל מפותח למופת". ברפת למדו מאות "נערות עבריות עירוניות להכיר את הפרה ולחלוב אותה. אף היא פשוטה מאוד ומסודרת יפה. הרפת הזאת מפיצה את "תורתה" (ההדגשה במקור) על ידי מאות תלמידותיה בכל היישוב".
בית הספר כיום
בבית הספר לומדים היום למעלה מ-1,500 תלמידים. 400 תלמידים מתחנכים בפנימייה ובאקדמיה (מבנה לספורטאים צעירים) וביניהם חניכי נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), חניכים יוצאי אתיופיה, דרוזים, צ'רקסים וצברים. כ-1,100 מתלמידי בית הספר הם תלמידים אקסטרניים מיישובי האזור.
יאניס ליפקה
יאניס (ז'אניס) ליפקה (בלטבית: Žanis Lipke; 1 בפברואר 1900, ילגבה – 14 במאי 1987, ריגה) היה חסיד אומות העולם.
ראשית דרכו
יאניס ליפקה נולד ב-1 בפברואר 1900 בעיר ילגבה (Jelgava) שבלטביה. לא הרבה ידוע על הוריו. אביו, היה מנהל חשבונות שנהרג במלחמת העולם הראשונה כשלחם בשביל הצבא הלטבי. אימו, פאולינה, הייתה עקרת בית ונפטרה בשנת 1920.
בשנת 1919, שירת בחיל התותחנים הלטבי. בריגה פגש ביוהאנה נוביקה. ב-3 באוקטובר 1920, התחתנו בריגה ולזוג נולדו בת ושני בנים.
הצלת יהודים
בדצמבר 1941, לאחר כיבוש לטביה על ידי גרמניה הנאצית היה ליפקה עד לרצח יהודים בריגה.
בשביל למצוא עבודה בעיר תחת שלטון נאצי, שתעזור לו לממש את תוכניות החילוץ שלו, יאניס עבר קורס בהגנה אווירית בשביל הצבא הגרמני. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעבוד במחסנים של חיל האוויר הגרמני, הנקראים גם המחסנים האדומים שממוקמים לא רחוק מגטו ריגה. אסירי הגטו גם הועסקו במחסנים. יאניס במהירות הצליח להשיג את האמון של הממונים עליו, ומונה להיות אחראי לארגן את הסעות היהודים אל העבודה וממנה. המצב הנוח שנוצר, עזר לו לממש את משימתו שאחת ממטרותיה היא גם להציל יהודים.
כעובד יחידה אזרחית בחיל האוויר הגרמני הוסמך ליפקה להיכנס לגטו ריגה ולהוציא יהודים לעבודה. כמו כן סייע לבריחת יהודים ממחנות עבודה באזור ריגה והסתיר יהודים בחווה שקנה ליד דובלה. ליפקה הציל כ-400 יהודים במשך שלוש שנות פעילותו, מסוף 1941 ועד אוקטובר 1944, עת שוחררה לטביה בידי הצבא האדום. מתוך קהילה גדולה של יהודי לטביה, ניצלו 200 יהודים בידי 136 חסידי אומות עולם לטבים. ז'אן- יאניס ליפקה ואשתו ג'והאנה הצילו לבד 55 יהודים. בשל גבורתו הרבה, נחשב בלטביה כגיבור לאומי. העם הלטבי מעדיף שיזכרו את אנשיו בתקופת השואה כמי שביצעו פעולות גבורה כגון הצלת יהודים ולא כמי ששיתפו פעולה עם הנאצים. בטבח יער רומבולה. מדובר בטבח שאירע בתקופת השואה ביער רומבולה הסמוך לריגה. (בלטבית:  Rumbulā). זאן החביא את היהודים שהציל בתוך בונקר שחפר מתחת לביתו. בשנת 2012 נחנך מוזיאון הנצחה בצורת תיבת נוח. . המוזיאון הוקם בסמוך לבית של זאניס ובו מתואר סיפור ההצלה. Žanis Lipke Memorial
האדם הראשון אותו הציל היה חיים סמוליאנסקי, חבר של המשפחה שחי עם אשתו וילדיו בטריטוריית הגטו. משפחתו של חיים, גרה כיום בחיפה. היות שחלק מתפקידו כלל גם הסעת פועלים יהודים, בסוף יום העבודה בחזרה אל הגטו ולשים את חתימתו תחת מספר הפועלים החוזרים בדף הרישומים של שומר הגטו. בשל האבטחה החלשה, התאפשר לו בחודשים הראשונים לקיום הגטו, לממש חלק קטן ממשימתו והיא: להציל מספר יהודים מחזרה אל הגטו. מאוחר יותר זה, פעולות הצלה אלו נעשו קשות ומסוכנות יותר מחילוץ אסירים ממחנות ריכוז ומחנות עבודה. זה היה מאוד מסוכן ודרש אפילו יותר אומץ מאשר קודם לכן. לכל אחד מהניצולים היה סיפור מיוחד לספר. אחדים מהחברים של יאניס והמכרים שלו לקחו חלק בהצלות, על ידי הענקת הסעות, מזון, ביגוד ומחסה זמני. לעיתים קרובות השתמש בחולשות של אנשים, על ידי מתן שוחד לשומרים או שוטרים בכסף, סיגריות, אלכוהול או למשוך את תשומת לבם על ידי שיחות ידידותיות. בתקשורת שלו עם הגרמנים, השתמש ביכולתו לדבר בגרמנית ולא לאבד את עשתונותיו גם במצבים מסובכים ומסוכנים.
הנצחה
ב-1966 העניק יד ושם לליפקה ולרעייתו יוהנה את התואר "חסיד אומות העולם".
עץ שניטע לכבוד ליפקה ואשתו ניצב ליד הכניסה למוזיאון לתולדות השואה ביד ושם.
על שמו של ליפקה קרוי רחוב בריגה.
בשנת 2000 הופק סרט תיעודי אודות ליפקה, בשם "יאניס ואחרים".
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "The Mover" ("המוביל") מספר את סיפור חייו. הסרט זכה בשנת 2018 במקום הראשון בפסטיבל חיפה לסרטים זרים וקטף פרסים רבים ברחבי העולם.
באי קיפסלה (Ķīpsala) שבריגה, שם התגורר לפני השואה, הוקמו אתר הנצחה ומוזיאון לתיעוד מעשיו של ליפקה. האתר נחנך ביולי 2013 בנוכחות נשיא המדינה לשעבר, שמעון פרס
אוסטרלופיתקוס אפרנסיס
אוסטרלופיתקוס אפרנסיס (שם מדעי: Australopithecus afarensis; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, "אפרנסיס" - מחבל עפר), המשתייך למשפחת ההומינידיים, הוא אחד המינים הקדומים של הסוג הנכחד אוסטרלופיתקוס. מאובני אפרנסיס רבים נמצאו באתיופיה ובקניה שבמזרח אפריקה, והם מתוארכים בשיטות רדיומטריות לתקופה של 3.6 עד 2.9 מיליון שנה לפני זמננו. הממצא הראשון שהוגדר כאפרנסיס התגלה באתיופיה על ידי הפלאואנתרופולוג דונלד ג'והנסון, והוא אחד המאובנים המפורסמים בחקר האבולוציה של האדם: שלד של נקבה שקיבל את הכינוי הפופולרי "לוסי".
מורפולוגיה
אפרנסיס הוא קרוב לוודאי המין המוכר ביותר למדע מתוך מיני הסוג אוסטרלופיתקוס, הודות למספר גדול של מאובנים שנמצאו ולאיכותם. בוגרים ממין זה התנשאו לגובה של 100 עד 140 ס"מ ומשקלם מוערך ב-30 עד 55 ק"ג. הסיבה לשונות הגדולה בנתונים הנ"ל היא שהזכרים היו גדולים משמעותית מהנקבות (דו-צורתיות זוויגית) בדומה להבדלי גודל אצל שימפנזים. חזותו של מין זה הייתה כשל קוף, קוף המהלך זקוף. האנטומיה היא שעטנז בין קוף לאדם, בדיוק כפי שניתן היה לצפות מיצור שמבחינת לוח הזמנים חיי במחצית הדרך שבין האב המשותף לאדם ולשימפנזה בהווה, אשר לפי ההערכות הנוכחיות נפרדו לפני 6 מיליון שנה. מבנה השלד של אפרנסיס, המוכר מלוסי כמו גם מפרטים אחרים פחות מושלמים, מעיד בבירור על התאמה להליכה על שתיים בקומה זקופה: עמדה תחתית של חיבור הגולגולת לעמוד השדרה (בניגוד לעמדה עורפית בקופי אדם), כף רגל כמעט אנושית בצורתה עם קשת כף-רגל ובוהן סמוך לשאר האצבעות, זווית בין עצם הירך והשוק הדומה לזו של בני אדם, ואגן צר ב"צורת קערה" כמו אגן אנושי אך רחב מעט יותר. ואולם מספר סימנים רומזים שבמקביל להליכה על שתיים אפרנסיס היטיב לטפס על עצים: עצם הירך קצרה יחסית לבני אדם בעוד שעצמות אמת היד ארוכות יותר, האצבעות מקושתות בהתאמה לתפיסת ענפים ומורפולוגית עצם השכם, בדומה לזו של שימפנזים, מאפשרת חופש תנועה גדול לזרועות.
עד לאחרונה הוערך נפח המוח של אפרנסיס ב-350 עד 485 סמ"ק, אבל הגילוי של גולגולת זכר גדול במיוחד (סימון קטלוגי AL 444-2) הקפיצה את הגבול העליון ל-600 סמ"ק, קרוב מאוד לגבול התחתון של מיני האדם הקדומים ביותר כמו הומו הביליס והומו ארקטוס. זכר זה גם מתאפיין ברכסי גבות מודגשים, לסתות גדולות וניבים ארוכים יחסית. גולגולת הנקבה, המוכרת בעיקר ממחקרו של יואל רק במאובן AL 417-1, קטנה בהרבה ומתאפיינת בלסתות וניבים פחות מודגשים. הגולגולת של אפרנסיס חולקת מאפיינים רבים עם גולגולות קופי אדם וגם נפח המוח שלה הוא כשל קוף אדם, אבל המתווה הפנימי שלה מראה שמוח זה היה שונה בארגונו: האונה הקודקודית (parietal) מוגדלת באופן משמעותי ובעלות צורה הדומה יותר לצורה בסוג האדם. לא ידוע אם שינוי זה הופיע לראשונה באפרנסיס, בשל המחסור בגולגולות שלמות במינים שקדמו לו כמו אנמנסיס וארדיפיתקוס. לאפרנסיס מערכת שיניו כמעט אנושית בפעולתה, כלומר כל השיניים כמעט סדורות על מפלס אחד, זאת בניגוד לשיניים של כלב, שימפנזה וגורילה המשולבות אלו (העליונות) באלו (התחתונות).
שביל עקבות ההומינידים בלייטולי
לייטולי (Laetoli) הוא אתר בטנזניה, כ- 45 ק"מ מדרום לערוץ אולדובאי. ב-1976 חשפה מרי ליקי במקום שביל של עקבות הומינידים שנטבעו באפר געשי רך אשר ככל הנראה התקשה (בדומה לבטון) וכוסה בשכבות נוספות במשך זמן קצר לאחר מכן. האפר תוארך באמצעות תיארוך רדיומטרי אשלגן-ארגון לגיל של 3.6 מיליון שנה, התואם את גילו הידוע של המין אפרנסיס. מצורת העקבות ניתן להסיק שהם נטבעו על ידי שלושה פרטים שונים, שהקטן בהם הלך אחרי אחד מן השניים האחרים כשהוא דורך בתוך טביעות הרגל שלו. כל הטביעות מובילות לאותו כיוון ונראה כי נטבעו באותו הזמן.
הטביעות מראות בבירור שההומינידים היו הולכי-על-שתיים (אין סימנים להליכה על פרקי אצבעות הידיים כמו אצל קופי-אדם). טביעות הרגל אנושיות למדי עם בוהן סמוכה לשאר האצבעות, בניגוד לבוהן לופתת נפרדת כמו בגפיים האחוריות של קופי אדם. על פי סימולציות מחשב מעריכים שההומינידים הלכו בקצב נינוח של בערך 1 ק"מ לשעה. לפרט הגדול מבין השלושה נמדדו אורך כף רגל של 21.5 ס"מ, אורך צעד של כ- 47 ס"מ, וגובהו הוערך ב 134 עד 156 ס"מ. לפרט השני בגודלו נמדדו אורך כף רגל של 18.5 ס"מ, אורך צעד של כ- 29 ס"מ, וגובהו הוערך ב 115 עד 134 ס"מ. מידות אלו מתאימות יפה לטווח הגדלים של מאובני אפרנסיס. שברי מאובנים ממספר פרטים שנמצאו סמוך לאתר דומים מאוד לשלד של לוסי ומסווגים היום על ידי רוב הפליאואנתרופולוגים כמאובני אפרנסיס.
אבולוציה
למין אפרנסיס היה מעמד מרכזי בתפיסה השלטת באבולוציה של האדם מאז גילויו בשנות השבעים, בשל היותו ההומיניד הקדום ביותר שהיה ידוע בביטחון כי הלך על שתיים בקומה זקופה. כיום ברור שאוסטרלופיתקוס אנמנסיס קדם לו בכך, וייתכן שאף הומינידים קדומים אף יותר. ואולם מין זה עדיין נחשב כאב קדמון או קרוב מאוד לשושלת הישירה המובילה לסוג אדם כולל המין האנושי המודרני. במקביל אפרנסיס נחשב לאב הקדמון (או קרוב מאוד לכך) של מיני האוסטרלופיתקנים הצעירים ממנו ובעיקר הענף הנכחד (המקביל לענף האדם) של האוסטרלופיתקנים ה"חסונים", המסווגים לעיתים לסוג פראנתרופוס.
ב-2007 פרסמו יואל רק ועמיתים מאמר המטיל ספק במיקומו של אפרנסיס על השושלת הישירה המובילה לאדם, וממקם אותו על הענף המוביל לסוג פאראנתרופוס זמן קצר אחרי ההתפצלות בינו ובין ענף האדם. מאמר זה התבסס על מחקר בגולגולת AL 444-2 (שיואל רק היה שותף לגילוייה) והשוואתה למאות גולגולות של הומינידים מתקופות שונות. הטיעון של רק מבוסס על צורת החלק האנכי בלסת של AL 444-2, אשר שונה גם מזו של בני האדם מודרניים וגם מזו של שימפנזים, ולעומת זאת דומה לשל פראנתרופוס רובוסטוס. מכאן שאם אפרנסיס היה חוליה מקשרת בין האב הקדום של השימפנזה והאדם לבין בני האדם המודרניים, על צורת הלסת היה להשתנות מן האב הקדמון לצורה שנמצאה באפרנסיס ואחר כך לחזור לקדמותה בבני האדם מודרניים, או לחלופין להתקיים באב הקדמון ואז להיעלם פעמיים באופן בלתי-תלוי, גם בענף המוביל לבני-אדם וגם בענף המוביל לשימפנזה. שני הסברים אלו הם בעלי סבירות נמוכה, והסבר "חסכוני" (parsimonious) וסביר יותר הוא שאפרנסיס נמצא על הענף הצדדי המוביל לסוג פראנתרופוס, ורק בו התרחש השינוי הנ"ל.
תולדות המחקר
מחקר האפרנסיס החל במציאה באתיופיה של השלד לוסי על ידי הפליאואנתרופולוג דונלד ג'והנסון בשנת 1974. בשל העדר רוב הגולגולת, ביקשו חוקרים לצאת לאתיופיה בניסיון למצוא פריטים נוספים של האפרנסיס. במשך שנים, בשל המלחמות והרעב באתיופיה, לא יצאו משלחות לאתיופיה לחדש את חיפוש המאובנים. המחקר התחדש ב-1990, כשיואל רק הצטרף כאנטומיסט למשלחת שכללה גם גאולוגים, ארכאולוגים ומומחים מתחומים שונים. ב-1992 נמצאה גולגולת של פרט מבוגר, זכר השייך למין הזה. הגולגולת מכונה "444 AL". התגלית זכתה לפרסום רב בעולם המדע ואף לכותרת בעמוד הראשון בניו יורק טיימס, לתמונת השער בנייצ'ר ולכתבה נרחבת בנשיונל ג'יאוגרפיק.
מאז שנמצאה גולגולת הזכר (444 AL), נמצאו גם גולגולתיהם של נקבה ושל תינוק. נתגלו גם הרבה לסתות.
נג'וורשאן
נג'וורשאן (בהונגרית: Nagyvarsány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית נג'וורשאן קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,465 תושבים בשנת 1991 עד 1,406 תושבים בשנת 2020.
יהודי נג'וורשאן
יהודים חיו בנג'וורשאן בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי. החל משנת 1867 הייתה הקהילה תחת קהילת מאנדוק, היא פעלה עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואת יהודי אירופה.
הליוטרופ (מכשיר)
גאוס פיתח את הטכניקה של שימוש בקרני אור שמש מוחזרות כסיגנל במהלך המיפוי של ממלכת הנובר; על בסיס חישובי ניחות של אור השמש באטמוספירה הוא מצא שמראה קטנה בעלת קוטר של לא יותר משניים או שלוש אינץ' תתאים כדי לשקף את דמות השמש למרחק של עשרה מיילים או יותר. אחרי שפיתח את התאוריה האופטית המתאימה ונבנה הדגם הראשון של המכשיר, הצלחת השימוש בהליוטרופ אף עלתה על ציפיותיו; הוא הוכיח את עצמו כשימושי במיוחד והיה בעל בהירות נראית של כוכב מדרגה 1.
בהליוטרופים נעשה שימוש בסקרים גיאודזיים מאז הסקר שהוביל גאוס בגרמניה בשנת 1821 ועד לשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-20, במהלכן החליפו מדידות GPS את השימוש בהליוטרופ בסקרים לטווחים ארוכים. סר ג'ורג' איוורסט הכניס לראשונה את השימוש בהליוטרופים במהלך המיפוי הטריגונומטרי הגדול של הודו בשנת 1831, בעוד בסקר גאוגרפי מקביל של חופי ארצות הברית נעשה שימוש בהליוטרופים. מודדים עשו שימוש בהליוטרופ כצורה מיוחדת של נקודת ציון; טכניקה זאת יושמה במהלך טריאנגולציות בגלל המרחקים הגדולים בין תחנות (בדרך כלל 20 מיילים או יותר), שבעטיים מטרות רגילות יהיו בלתי ניתנות להבחנה או בלתי נראות. בהליוטרופים נעשה שימוש לעיתים קרובות כמטרות ציון במרחקים שאף עלו 100 מיילים. בקליפורניה, בשנת 1878, הליוטרופ שהוצב על הר סנט הלנה נצפה מהר שסטה, במרחק של 192 מיילים (309 קילומטר).
השימוש בהליוטרופ היה מוגבל בעיקר לימים בהירים ולבקרים ואחרי הצהריים כאשר השבירה האטמוספירית השפיעה במידה מינימלית על קו הראייה של הצופה. מפעיל ההליוטרופ כונה "הליוטרופר" או "נצנץ" והיה עושה לעיתים קרובות שימוש במראה שנייה כדי לתקשר עם התחנה של המכשיר באמצעות הליוגרפיה. ממציא ההליוגרף, מכשיר דומה המיועד במיוחד לאיתות, קיבל את ההשראה להמצאתו מצפייה בהליוטרופים בסקר שנערך בהודו.
אגיס הרביעי
אגיס הרביעי (Agis IV), היה מלך ספרטה מלך בין השנים 244 לפנה"ס ל-241 לפנה"ס. בתקופת מלכותו הקצרה יחסית, ניסה להחזיר לספרטה את תהילתה שאבדה לה עשרות שנים לפני כן בקרב לאוקטרה, וזאת באמצעות רפורמות מקיפות שאותן ניסה ליישם בצורה לא אלימה. ניסיונותיו נכשלו והוא הוצא להורג, אולם הם שימשן כהשראה לרפורמטור הבא אחריו קלאומנס השלישי.
שנים ראשונות כמלך
אגיס היה בנו של אאודמידס השני מהשושלת האאוריפונטידית. הוא ירש את אביו כמלך בשנת 244 לפנה"ס בטרם מלאו לו 20 שנה. אותו זמן הוא גילה שירש עיר חלשה ומנוונת. הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה התדלדלות גוף האזרחים שלה. על פי החוקים הספרטנים אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא. עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך בגלל שינויים כלכליים מפליגים בספרטה. החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם. איבוד הנחלה הביא בהכרח גם לאיבוד האזרחות. כך התמעט מספר האזרחים הספרטנים מכמה אלפים בתקופה הקלאסית לכמה מאות בלבד בתקופה ההלניסטית. לדבר זה הייתה השפעה מכרעת על חולשתה הצבאית של ספרטה. בעיה נוספת הייתה העובדה שמרבית הכוח היה מרוכז בידי מועצת האפורים ולא בידי המלכים כפי שאגיס ציפה.
הרפורמות
אגיס רצה לתקן מצב זה, הוא לא רצה לצאת כראש סיעת הנחותים משוללי הזכויות, ושאף לתקן את ספרטה בדרכי נועם באמצעות שיבה למשטר האבות של ליקורגוס. בין תוכניותיו נמנו חידוש ה"אגוגה" החינוך הספרטני, ו"סיסיטיה" הסעודה המשותפת, וה"דיאטה" פשטות החיים והצניעות שאפיינו את ספרטה בעבר. פלוטרכוס המשמש כמקור עיקרי לחייו של אגיס, טוען שכבר בגיל צעיר אגיס זנח את הפאר וההדר שאפיינו את חצר המלכות הספרטנית מאז ימי אראוס הראשון. הוא נהג ללבוש בגד ספרטני מסורתי פשוט. אולם תוכניותיו לא התקבלו בעין יפה בעיני האפורים והאוכלוסייה בספרטה. אולם אחד מידידיו ליסנדרוס דווקא התלהב מהרעיון, הוא התקבל למשרת האפורוס והציע בפני הגרוסיה את תוכניתו של אגיס, ביטול החובות וחלוקה מחדש של אדמות הפולייס. ההצעה זכתה להתנגדות חריפה, ראש המתנגדים היה המלך השני לאונידס השני שטען שמטרתו האמיתית של אגיס אינה הוספת אזרחים לפולייס, כי אם להפוך לטיראן באמצעות רכישת שומרי ראש נאמנים על ידי חלוקת אדמות העשירים לעניים.
אולם ליסנדרוס הנמרץ לא התייאש, הוא האשים את לאונידס בכך שנשא אשה בת אסיה ובעוד האשמות שונות והצליח להביא לגירושו. לאונידס נמלט לטגאה מרחק יום מספרטה, חתנו קלאומברוטוס השני הוכתר למלך במקומו. אולם האפורים הצליחו למנוע את בחירת תומכי אגיס למשרת האפוראט לשנה הבאה. והאפורים החדשים האשימו את ליסנדרוס בבוגדנות. אולם הא הצליח לגרום לפיטורם בטענה של אי חוקיות, ובמקומם מונו חדשים. בראש ועד האפורים מונה אגסילאוס, דודו של אגיס שסמך עליו במאה אחוזים. אולם אגסילאוס החל להכשיל את הרפורמות על ידי מתן עצות כושלות לאגיס.