cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאיוס סוסיוס
תולדות חייו
סוסיוס שימש כמפקד בצבאו של אנטוניוס בעת שזה פלש ליוון, פיקד על שייטת בצי של אנטוניוס, נלחם וכמעט שהצליח להביס את לוקיוס ארונטיוס אולם הקרב נכשל עם הופעתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהצליח להביס את סוסיוס. בקרב אקטיום פיקד סוסיוס על האגף הימני של אנטוניוס.
אחרי התבוסה בקרב נמלט סוסיוס משדה המערכה אולם אנשיו של אוקטביוס לכדוהו והוא נלקח בשבי. כתוצאה מהתערבותו של לוקיוס ארונטיוס חנן אותו אוקטביוס. עם שיחרורו השלים סוסיוס את שיקומו של מקדש אפולו בשדה מרס והקדיש אותו לאוקטביוס.
גיסט
גידולי סטרומה במערכת העיכול (גידולי GIST; קיצור של Gastrointestinal stromal tumor) הם הגידולים המזנכימליים הנדירים ביותר במערכת העיכול, ומייצגים 1-3% מכלל הממאירויות של מערכת העיכול. הם מוגדרים לרוב כגידולים שהתנהגותם מוכתבת על ידי מוטציות בגן ל-Kit או בגן ל-PDGFRA, והם עשויים להדגים או לא להדגים צביעה חיובית ל-Kit.
רקע
GIST הוכנס לשימוש כמונח דיאגנוסטי ב-1983. עד שנות ה-90 המאוחרות של המאה ה-20, רבים מבין גידולי מערכת העיכול שלא ממקור אפיתליאלי כונו בשם "גידולי GIST". מומחי היסטופתולוגיה לא הצליחו להבחין באופן ספציפי בין סוגי הגידולים, אשר היום ידועים לנו כשונים מבחינה מולקולרית. לאחר מכן CD34, ומאוחר יותר CD117, זוהו כסמנים העשויים להבחין בין סוגי הגידולים השונים. בנוסף לכך, בהיעדר טיפול ספציפי, הסיווג הדיאגנוסטי היה בעל השפעה מוגבלת בלבד על פרוגנוזה וטיפול. הבנת הביולוגיה של גידולי GIST השתנתה באופן משמעותי עם זיהוי הבסיס המולקולרי של GIST, במיוחד זיהויו של c-KIT. מבחינה היסטורית, סקירות הספרות שפורסמו טרם ההגדרה הביולוגית של GIST, ובמשך זמן קצר לאחר מכן, טענו כי 70-80% מגידולי GIST הם שפירים. זיהוי הבסיס המולקולרי של GIST הוביל לשלילת רבים מהגידולים שנחשבו בעבר כ-GIST, וכן להכללת מספר גדול יותר באופן משמעותי של גידולים אשר סווגו כסוגים אחרים של גידולי סרקומה וקרצינומה בלתי ממוינת. לדוגמה, חלק מהאבחנות הקודמות של גידולי ליומיוסרקומה (גידול ממאיר של שריר חלק) בקיבה ובמעי הדק ניתנים לסיווג מחדש כ-GIST על סמך צביעה אימונוהיסטוכימית. כיום כל גידולי GIST נחשבים כגידולים בעלי פוטנציאל ממאיר, ואף גידול GIST אינו יכול להיות מסווג כשפיר באופן חד משמעי. לפיכך, כל גידולי GIST מתאימים לקביעת שלב הסרטן לפי AJCC (מהדורה 7)/ UICC. עם זאת, גידולי GIST שונים דורשים הערכות סיכון שונות לגבי נטייתם להישנות או לשליחת גרורות, בהתאם למיקום המקורי, גודל ומספר המיטוזות. המידע הידוע כיום אודות מסלולי הטיפול הקליני טרם שנת 2000 הוא דל ביותר.
פתופיזיולוגיה
גידולי GIST הם גידולים של רקמת חיבור, דהיינו גידולי סרקומה; בניגוד למרבית גידולי מערכת העיכול, הם אינם ממקור אפיתליאלי. כ-70% מהגידולים מתפתחים בקיבה, 20% - במעי הדק ופחות מ-10% - בוושט. גידולים קטנים הם בדרך כלל שפירים, במיוחד כאשר קצב חלוקת התאים הוא איטי, אך גידולים גדולים מתפשטים לכבד, לאומנטום ולחלל הצפק. במקרים נדירים הם מתפתחים באברי בטן אחרים. הסברה היא כי גידולי GIST מתפתחים מתאים אינטרסטיציאליים ע"ש Cajal (interstitial cells of Cajal - ICC), שהם חלק ממערכת העצבים האוטונומית של המעי. תאים אלה הם בעלי תפקיד של קוצב בבקרת תנועת המעיים.
מוטציות ב-PDGFRA
מרבית תאי GIST עם c-kit מסוג זן בר (ללא מוטציות) נושאים במקום זאת מוטציה בגן אחר, PDGFR-α (platelet derived growth factor receptor alpha), שהוא טירוזין קינאז דומה. מוטציות ב-c-kit וב - PDGFrA שוללות זו את זו (דהיינו, המוטציה תתגלה באחד משני הגנים בלבד). [4,5]
גידולי זן בר
גידולי GIST מעטים יותר אינם כרוכים במוטציות ב-c-kit או ב-PDGFR-α. כ-10-15% מגידולי GIST נושאים רצפים תקינים בכל הנקודות החמות של KIT ו-PDGFRA.
אפידמיולוגיה
גידולי GIST מתפתחים ב-10–20 למיליון בני אדם. השכיחות האמיתית עשויה להיות גבוהה יותר, מאחר ששיטות מעבדה חדשניות הן רגישות הרבה יותר באבחון גידולי GIST. השכיחות המשוערת של GIST בארצות הברית היא כ-5000 מקרים מדי שנה. שכיחות זו הופכת את GIST לצורה הנפוצה ביותר של סרקומה, המכסה למעלה מ-70 סוגי סרטן. מרבית גידולי GIST מתגלים בגילאי 50–70 שנה. במרבית קבוצות הגיל, שכיחותם של גידולי GIST דומה בין גברים לנשים. גידולי GIST במבוגרים מתחת לגיל 40 הם נדירים. גידולי GIST בילדים נחשבים כקבוצה ביולוגית נפרדת. בניגוד לגידולי GIST בגילאים אחרים, גידולי GIST בילדים הם שכיחים יותר בקרב ילדות ונשים צעירות. נראה כי בגידולים אלה אין מוטציות אונקוגניות המשפעלות טירוזין קינאז ב-KIT וב - PDGFRA. גידולי GIST בילדים מטופלים באופן השונה מאופן הטיפול במבוגרים. אף על פי שההגדרה המקובלת של גידול GIST בילדים היא גידול המאובחן בגיל 18 שנים ומטה, גידולים מסוג "גידולי GIST בילדים" עשויים להתגלות במבוגרים, דבר המשפיע על הערכת הסיכון, חשיבותה של כריתת בלוטות הלימפה ובחירת הטיפול.
נטייה תורשתית
מרבית גידולי GIST הם ספורדיים. פחות מ-5% מהם מתפתחים כתסמונות רב - גידוליות משפחתיות תורשתיות או אידיופטיות. תסמונות אלו כוללות, לפי שכיחות בסדר יורד, נוירופיברומטוזיס ע"ש Recklinghausen (NF-1), טריאדה ע"ש Carney (GIST בקיבה, כונדרומה ריאתית ופארה-גנגליומה מחוץ לבלוטות אדרנל), מוטציות המגבירות את התפקוד של c-kit/ PDGFRA בתאי הנבט ותסמונת על שם Carney-Stratakis. תסמונת ע"ש Carney - Stratakis היא דיאדה של GIST תורשתי ופארה-גנגליומה, אשר נגרמת על ידי מוטציות תאי הנבט במסלול של גן מדכא גידול מיטוכונדריאלי המערב את תת-היחידות של succinate dehydrogenase SDHD, SDHC ו-SDHB טריאדה ע"ש Carney אינה כרוכה במוטציות SDH.
אבחנה ותסמינים
גידולי GIST עלולים לגרום לקשיי בליעה, לדימום במערכת העיכול או לגרורות (בעיקר בכבד). חסימת מעיים היא נדירה לאור דפוס הצמיחה כלפי חוץ של הגידול. לעיתים תכופות קיימת היסטוריה של כאב בטן עמום או אי נוחות בבטן, והגידול מגיע לממדים גדולים למדי במועד האבחנה. האבחנה הוודאית מבוססת על ביופסיה, אשר יכולה להתבצע באופן אנדוסקופי, מלעורי לצד הנחיית CT או אולטרסאונד, או במהלך ניתוח. דגימת הביופסיה תיבדק מתחת למיקרוסקופ על ידי רופא פתולוג. הפתולוג בוחן את ההיסטופתולוגיה על מנת לזהות את מאפייני GIST (תאי כישור (spindle cells) ב-70-80%, היבט אפיתלואידי ב-20-30%). גידולים קטנים יותר עשויים להיות מוגבלים לשכבת השריר (muscularis propria) של דופן המעי. הגידולים הגדולים צומחים בעיקר כלפי חוץ מדופן המעי, עד אשר הם חוסמים את אספקת הדם שלהם ועוברים נמק (מתים), תוך יצירת חלל העשוי בסופו של דבר להתחבר עם חלל המעי. כאשר קיים חשד לGIST – בניגוד לסיבות אחרות לגידולים דומים – הפתולוג יכול להשתמש באימונוהיסטוכימיה (נוגדנים ספציפיים הצובעים את המולקולה 117CD [הידועה גם כ-c-kit). 95% מכלל גידולי GIST הם חיוביים ל-117CD (סמנים אפשריים נוספים כוללים 34CD, 1-DOG, דסמין ווימנטין). תאים אחרים המראים צביעה חיובית ל-117CD הם תאי פיטום. אם הצביעה ל-117CD היא שלילית ונותר חשד לכך כי הגידול הוא GIST, ניתן להשתמש בנוגדן החדש יותר 1-DOG (התגלה ב-1-GIST). כמו כן, ניתן להשתמש בריצוף הגנים ל-Kit ו-PDGFRA להוכחת האבחנה.
רדיולוגיה
מטרת הדימות הרדיולוגי היא לאתר את הנגע, להעריך אותו לסימני חדירה ולגלות גרורות. מאפייני GIST משתנים בהתאם לגודל הגידול ואבר המוצא. הקוטר עשוי לנוע ממספר מילימטרים עד יותר מ-30 ס"מ. גידולים גדולים יותר בדרך כלל גורמים לתסמינים בניגוד לאלה המתגלים באופן מקרי, אשר נוטים להיות קטנים יותר וקשורים בפרוגנוזה טובה יותר. גידולים גדולים נוטים להדגים התנהגות ממאירה, אך גידולי GIST קטנים עלולים אף הם להדגים התנהגות אגרסיבית מבחינה קלינית. גידולי GIST קטנים: מאחר שגידולי GIST מתפתחים משכבת השריר של המעי (שהיא עמוקה יותר מהשכבה הרירית והתת-רירית ממבט לומינלי (מתוך החלל)), הדמיה של גידול GIST קטן מעידה לרוב על תהליך תת-רירי או גוש בתוך דופן המעי. בבדיקות בליעת בריום, גידולי GIST אלה בדרך כלל מדגימים גבולות חלקים היוצרים זווית ישרה או קהה עם דופן המעי הסמוכה, כפי שמודגם על ידי כל גוש תוך דופני. שטח פני הרירית הוא בדרך כלל שמור, למעט אזורי התכייבות, המתגלים ב-50% מגידולי GIST. אזורי התכייבות מתמלאים בבריום, תוך יצירת מראה המזכיר עין של שור או נגע מטרה. בסריקת CT עם חומר ניגוד, גידולי GIST קטנים נראים כגושים תוך-דופניים חלקים ומוגדרים היטב עם טשטוש הומוגני. גידולי GIST גדולים: ככל שהגידול גדל, הוא עשוי לבלוט מחוץ למעי (צמיחה אקזופיטית) ו/או לתוך המעי (צמיחה לתוך החלל), אך במרביתם נצפית צמיחה אקזופיטית, כך שחלקו הגדול של הגידול בולט לתוך חלל הבטן. אם הגידול חוסם את אספקת הדם שלו, הוא עשוי לעבור נמק פנימי תוך יצירת חלל מרכזי המתמלא בנוזל עם דימום וקוויטציות (חללי אדים), אשר בסופו של דבר מתכייבות ומתחברות לחלל המעי. במקרה זה, בליעת בריום עשויה להראות אוויר, פלסי אוויר-נוזל או הצטברות של חומר ניגוד באזורים אלה. כמו כן, התכייבויות ריריות עשויות להיות נוכחות. בהדמיות CT עם חומר ניגוד, גידולי GIST גדולים נראים כגושים הטרוגניים בשל אזורים של תאי גידול חיים סביב אזורי דמם, נמק או ציסטות, ומבחינה רדיוגרפית מתקבל דפוס של האדרה היקפית עם מרכז טשטוש נמוך. בבדיקות MRI, מידת הנמק והדמם משפיעה על דפוס עוצמת הסיגנל. אזורי דמם בתוך הגידול ישנו את עוצמת הסיגנל בהתאם למשך הדימום. בדרך כלל החלקים המוצקים של הגידול מראים עוצמת סיגנל נמוכה בהדמיות משוקללות ב-1T ועוצמת סיגנל גבוהה בהדמיות משוקללות ב-2T, ו עוברים האדרה לאחר מתן גדוליניום. חללים בעוצמת הסיגנל נצפים כאשר קיים גז בתוך אזורי גידול נמקי.
מאפייני ממאירות
ממאירות מתאפיינת בחדירה מקומית ושליחת גרורות, בדרך כלל לכבד, לאומנטום ולצפק. עם זאת, נצפו מקרים של גרורות לעצמות, לפלאורה, לריאות ולרטרופריטונאום. בניגוד לאדנוקרצינומה בקיבה או לימפומה בקיבה/ במעי הדק, הגדלה ממאירה של בלוטות הלימפה אינה שכיחה (< 10%), ובדיקות הדימות מראות לרוב היעדר של הגדלת בלוטות לימפה. בהיעדר גרורות, מאפיינים רדיולוגיים אחרים המעידים על ממאירות כוללים: גודל (> 5 ס"מ), האדרה הטרוגנית לאחר מתן חומר ניגוד והתכייבויות. כמו כן, התנהגות ממאירה גלויה (בניגוד לפוטנציאל לממאירות מדרגה נמוכה יותר) נצפית בשכיחות נמוכה יותר בגידולי קיבה, כאשר היחס בין התנהגות שפירה לממאירות גלויה הוא 3-5:1. אף בנוכחות מאפייני ממאירות רדיוגרפיים, ממצאים אלה עשויים לייצג גידולים אחרים, והאבחנה החד-משמעית חייבת להיות מבוססת על אימונוהיסטוכימיה.
דימות
צילום פשוט אינו מסייע באופן משמעותי בהערכת גידולי GIST. אם נצפה ממצא חריג, יהיה זה סמן עקיף בשל אפקט מסה של הגידול על איברים סמוכים. בצילום בטן, גידול GIST בקיבה עשוי להופיע כגוש אטום לקרינה המשנה את צורת הצל של אוויר הקיבה. גידולי GIST במעיים עשויים להסיט את לולאות המעי וגידולים גדולים יותר עלולים לחסום את המעי, והצילומים יראו דפוס חסימתי. בנוכחות קוויטציות, צילום פשוט יראה הצטברויות אוויר בתוך הגידול. הסתיידות היא מאפיין חריג של GIST, אך אם היא קיימת, ניתן להבחין בה בצילומים פשוטים. בדיקות בריום פלואורוסקופית וסריקות CT נמצאות בשימוש נפוץ להערכת חולה עם תלונות בטניות. צילומי בליעת בריום מראים ממצאים חריגים ב-80% ממקרי GIST.עם זאת, חלק מגידולי GIST עשויים להיות ממוקמים מחוץ לחלל המעי לחלוטין, ולא יתגלו באמצעות בליעת בריום. אף במקרים בהם התוצאות של בליעת בריום הן חריגות, חובה לבצע סריקת MRI או CT מאחר שאין אפשרות להעריך את חלל הבטן ואברי בטן אחרים באמצעות בליעת בריום בלבד. בסריקת CT, ייתכן כי יתגלו ממצאים חריגים ב-87% מהחולים, והן חייבות להתבצע עם חומר ניגוד פומי ותוך-ורידי כאחד. מבין שיטות הדימות, סריקת MRI מציעה את ניגוד הרקמה הטוב ביותר, דבר המסייע בזיהוי גושים בתוך מערכת העיכול (גושים תוך-דופניים). חומר ניגוד תוך-ורידי נדרש להערכת הווסקולריות של הנגע. שיטות דימות מועדפות להערכת גידולי GIST הן CT ו-MRI, ובמצבים נבחרים, אולטרסאונד אנדוסקופי. יתרונות סריקת ה-CT כוללים את יכולתה להדגים עדות לחדירה לאברים סמוכים, מיימת וגרורות. יכולתה של סריקת MRI ליצור תמונות במספר מישורים מסייעת בזיהוי המעי כאבר המוצא (דבר הכרוך בקושי בגידולים גדולים מאוד), תוך קידום האבחנה.
ניתוח גידול גיסט
במקרה של גידולי GIST ממוקמים הניתנים לכריתה, אם הדבר ישים מבחינה אנטומית ופיזיולוגית, ניתוח הוא טיפול הבחירה העיקרי. ניתוח עשוי להוביל לריפוי באופן פוטנציאלי, אך במקרים של גידולים קטנים, במצבים הנבחרים בקפידה, ניתן לשקול המתנה זהירה. ייתכן כי יומלץ על טיפול משלים (אדג'ובנטי) לאחר הניתוח. גרורות לבלוטות לימפה הן נדירות, והסרה שגרתית של בלוטות הלימפה אינה הכרחית לרוב. ניתוח לפרוסקופי, ניתוח בטן זעיר פולשני, תוך שימוש בטלסקופים וכלים מיוחדים, הוכח כיעיל בהסרת גידולים אלה ללא צורך בחתכים גדולים. הסוגיות הקליניות המתייחסות להתוויות כירורגיות מדויקות לפי גודל הגידול עדיין שנויות במחלוקת. ההחלטה לגבי ניתוח לפרוסקופי מתאים מושפעת על ידי גודל הגידול, מיקומו ודפוס הצמיחה מבחינה היסטורית, טיפול קרינה לא היה יעיל בטיפול בגידולי GIST וגידולי GIST אינם מגיבים למרבית התרופות הכימותרפיות, עם שיעורי תגובה מתחת ל-5%. עם זאת, שלוש תרופות זוהו כתרופות המעניקות תועלת קלינית בטיפול ב-GIST: אימטיניב (imatinib), סוניטיניב (sunitinib) ורגורפניב (regorafenib).
אימטיניב
(Glivec/Gleevec), תרופה פומית, אשר שווקה תחילה לטיפול בלוקמיה מיאלוגנית כרונית (CML) בהסתמך על עיכוב של bcr-abl, מעכבת טירוזין קינאז c-kit עם מוטציות ו-PDGFRA עם מוטציות שונות מלבד D842V; היא שימושית בטיפול בגידולי GIST במספר מצבים: במסגרת טיפול נאו-אדג'ובנטי במצבים נבחרים במסגרת הטיפול האדג'ובנטי, מרבית גידולי GIST ניתנים לריפוי על ידי ניתוח, ואינם דורשים טיפול אדג'ובנטי עם זאת, אחוז נכבד מגידולי GIST כרוך בסיכון גבוה להישנות כפי שהוערך על ידי מספר סכימות תקפות לסיווג הסיכון, וניתן לשקול טיפול אדג'ובנטי עבור גידולים מסוימים. הקריטריונים התומכים בקבלת ההחלטה בדבר שימוש אפשרי באימטיניב במצבים אלה כוללים הערכת סיכון על סמך גורמים פתולוגיים כגון גודל הגידול, הקצב המיטוטי ומיקום הגידול, זאת על מנת לנבא את הסיכון להישנות בחולי GIST. גידולים הקטנים מ-2 ס"מ עם קצב מיטוטי של <5/50 HPF הדגימו סיכון נמוך יותר להישנות לעומת גידולים גדולים יותר ואגרסיביים יותר. לאחר כריתה כירורגית של גידול GIST, טיפול משלים באימטיניב מפחית את הסיכון להישנות המחלה בקבוצות סיכון גבוה יותר. במצבים נבחרים של סיכון גבוה יותר המצדיקים טיפול משלים, מומלץ מתן אימטיניב במשך 3 שנים. אימטיניב אושר לטיפול ב-GIST גרורתי ובלתי ניתן לכריתה על ידי ה-FDA האמריקאי ב-1 בפברואר 2002. שיעור ההישרדות לשנתיים בקרב חולים עם מחלה מתקדמת עלה ל-75-80% בעקבות הטיפול באימטיניב. במקרה של עמידות לאימטיניב, ניתן לשקול מתן סוניטיניב, מעכב של אנזימי טירוזין קינאז מרובים (משווק כ-Sutent). יעילותם של אימטיניב וסוניטיניב תלויה בגנוטיפ. גידולי GIST ללא מוטציות ב-cKIT ו-PDGFRA הם בדרך כלל עמידים לטיפול באימטיניב בדומה ל-GIST זן בר הקשור בנוירופיברומטוזיס 1. גידול הנושא תת-סוג ספציפי של מוטציה ב-PDGFRA, D842V, אף הוא אינו רגיש לאימטיניב.
סטיוורגה
סטיוורגה (רגורפניב) היא תרופה אונקולוגית המאושרת ורשומה לטיפול בגיסט. זוהי תרופה ביולוגית שפוגעת באופן ממוקד ביכולתם של התאים הסרטניים להתרבות ולשגשג. סטיוורגה ניטלת בבליעה, וכלולה בסל הבריאות להתוויה של טיפול בסרטן GIST. מנגנון הפעולה של סטיברגה: סטיוורגה היא התרופה הראשונה שהצליחה להראות במחקר קליני גדול הארכת הישרדות ללא התקדמות מחלה של חולי GIST שמיצו את כל קווי הטיפול המקובלים. התרופה הוכיחה הארכת משך הזמן ללא התקדמות מחלה (progression-free survival) בחולי GIST שמחלתם התקדמה לאחר מיצוי כל קווי הטיפול המקובלים. במחקר קליני בשם GRID שנערך ב-199 חולים אשר טופלו ברגורפניב, הושגה האטה בצמיחת הגידול (הישרדות ללא התקדמות המחלה) ותוצאותיו פורסמו. התרופה אושרה במסגרת המסלול המהיר וזכתה לעדיפות מה-FDA בסרטן גיסט גרורתי או בלתי נתיח. ב-2015 קיבלה התרופה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) להתוויה זו ובישראל את אישור משרד הבריאות להתוויה זו. מ-2016 סטיברגה ניתנת לחולי GIST במסגרת סל התרופות.
דוכסות מקלנבורג-שטארגארד
דוכסות מקלנבורג-שטארגארד (בגרמנית: Herzogtum Mecklenburg-Stargard), הידועה גם בשם מקלנבורג-שטארגארד, וגם כדוכסות שטארגארד הייתה דוכסות מחוז פיאודלית במקלנבורג בתוך האימפריה הרומית הקדושה. בירתה הייתה בורג שטארגארד. היא נשלטה על ידי בית מקלנבורג.
היסטוריה
המדינה הוקמה ב-1352 מחלק מדוכסות מקלנבורג-שוורין, והתקיימה עד 1471, אז שולבה בדוכסות מקלנבורג.
החלק העיקרי של דוכסות מקלנבורג-שטארגארד כלל את הלורדות של שטארגארד באזור כיום של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, באזור הגבול בין ברנדנבורג, פומרניה ומקלנבורג. הלורדות נקראה על שם הטירה מימי הביניים בשטארגארד. אזורים קטנים יותר היו שטרנברג והאלדנבורג עם הארץ ההיסטורית Ture.
אירווין
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
זוברובקה
זוברובקה היא וודקה מתוצרת פולין המיוצרת משיפון. המשקה מיוצר מהמאה ה-16. וודקה זו היא בעלת 40% אלכוהול בנפח. הוודקה מתובלת על ידי השריה ב"עשב הביזון" (בלטינית: Hierochloe odorata, בפולנית: זוברוב) הנפוץ מאוד בפולין, כמו כן, בכל בקבוק ישנו גבעול זוברוב יחיד. בעקבות זאת, צבעה של הזוברובקה הוא צהבהב והיא בעלת ניחוחות וטעמי וניל, קינמון, קוקוס ושקדים, להבדיל מהגישה הקלאסית כי לוודקה לא אמור להיות צבע, ריח וטעם. על תווית הבקבוק מופיע ציור של ביזון אירופי.
אטימולוגיה
השם Zubrowka מגיע מן המילה Zubr בשפות פולנית ובלארוסית (כמו גם אוקראינית ורוסית), שהוא ביזון האירופי, שניזון במיוחד מעשב הביזון.
היסטוריה
על פי טענת היצרנית, אצילים פולנים השתמשו בגבעולי זוברוב כדי לתבל וודקה עוד מהמאה ה-14. ייצור הוודקה זוברובקה החלה מהמאה ה-16 עוד בימי האיחוד הפולני-ליטאי ובין המאה ה-16 ועד המאה ה-18 הייתה זוברובקה המשקה המועדף על האצולה והאיכרים הפולנים כאחד.
בשנת 1926, החברה הפולנית בעיר ברסט ליטובסק (כיום ברסט, בלארוס) המציאה דרך לייצור המוני של המשקה, שלאחר מכן לווה הרבה חברות ברחבי העולם.
משרדי החברה נמצאים בביאליסטוק שבפולין.
אזכורים בסרטים
הזוברובקה מופיעה רבות בסרט הסיני Suzhou River וגם בסדרת האנימה Najica Blitz Tactics כמו כן בסרט " חוד התער " משנת 1984 בכיכובו של ביל מוריי.
מדפים (אלבום)
מדפים הוא אלבום הבכורה של בית הבובות שיצא בינואר 2005.
הפקה
מקורו של האלבום הוא בדרום אמריקה, שם עברו השירים ממטייל למטייל. חברי הלהקה הקליטו בישראל סקיצות MP3 והעבירו למטיילים שפגשו במסעם, ואלה נתבקשו לצרוב לחבריהם. השירים זכו לפופולריות גבוהה והגיעו אף למטיילים בהודו, אוסטרליה ויפן. כאשר הלהקה החלה להופיע בארץ נוכחה להם הפופולריות לה זכו שיריהם. סוכני חברות התקליטים נענע דיסק ובארבי רקורדס שהיו בהופעה של הלהקה החליטו להחתים את הלהקה על אלבום.
האלבום קיבל מעמד זהב בנובמבר 2005, ואף זיכה את בית הבובות בפרסי "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" בטקס פרסי עמ"י ב־2006. במרץ אותה שנה קיבל האלבום מעמד פלטינה. ללהקה לא היה שם קבוע במשך זמן רב, ורק זמן קצר לפני הדפסת עטיפת האלבום נבחר השם "בית הבובות", על שם השיר. כסינגלים יצאו גם "למעני", "שיר בעפרון" ו"סיגפו", שהפך ללהיט.
פיטר ברגמן
פיטר ברגמן (Peter Bergman; נולד ב-11 ביוני 1953) הוא שחקן אופרות סבון אמריקני.
ביוגרפיה
ברגמן נולד במפרץ גואנטנמו, טריטוריה אמריקנית בקובה, שם שירת אביו כקצין בצי האמריקני ולו שלושה אחים. בילדותו עברה משפחתו ממקום מגורים אחד למשנהו, דבר שהביא את ברגמן לשפר את כישוריו החברתיים, אך גם לסלוד מהרעיון של קריירה צבאית. בעת לימודיו בתיכון הוא שאף להשיג נערה שנבחנה לתפקיד במחזה "פיטר פן". ברגמן שרצה להרשימה נבחן גם הוא לתפקיד במחזה ונבחר לגלם את דמותו של קפטן הוק. החוויה הביאה אותו לנהות אחר קריירת משחק.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ושנת לימודים אחת במכללה, העתיק את מקום מגוריו לניו יורק ולאחר שנה שבמהלכה חסך כסף לשכר לימוד החל ברגמן ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה שבעיר (AADA). באותם ימים הופיע במחזות אוף-ברודוויי ופגש את אשתו הראשונה, השחקנית קריסטין אברסול, לה נישא ב-1976. באותה שנה הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "Kojak". ב-1979 זכה לתפנית בקריירה כאשר נבחר לגלם את דמותו של ד"ר קליף וורנר באופרת הסבון המצליחה "כל ילדיי". ברגמן גילם את דמותו של וורנר בשנים 1979-87 ובשנים 1988-89 לצדה של השחקנית טיילור מילר שגילמה את אהובתו המפורסמת, נינה קורטלנד. ב-1982 גילם ברגמן דמות משנה בסרט הטלוויזיה "Fantasies". ב-1986 כיכב בסרטון פרסומת לסירופ שיעול, עם המשפט שהפך מפורסם: "אינני רופא, אבל אני משחק אחד כזה בטלוויזיה". ב-1989 הצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח" והחל לגלם את דמותו של ג'ק אבוט (בנו הבכור של ג'ון אבוט, בגילומו של ג'רי דאגלס) במקום השחקן טרי לסטר שגילם את אבוט במשך כעשר שנים. ברגמן מגלם את דמותו של אבוט עד היום (2021) והוא גילם אותו כתפקיד אורח גם בקומדיית המצבים "נני" (1997) ובאופרת הסבון "היפים והאמיצים" (1998). הופיע גם בסרטי הטלוויזיה: "Money, Power, Murder" (1989) ו-"Palomino" (1991).
היה מועמד לפרס אמי לסדרות יומיות על משחק משובח באופרת הסבון "כל ילדיי" ו-15 פעמים על משחק משובח באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח". הוא זכה בפרס שלוש פעמים (1991, 1992 ו-2002). כן זכה בפרס סופ אופרה דייג'סט ב-1993, גם כן על גילום דמותו של ג'ק אבוט. הוא היה מועמד לפרס זה גם ב-1994.
ברגמן נשוי בשנית. ב-1976 נישא לשחקנית קריסטין אברסול. השניים התגרשו ב-1981. ב-1985 נישא למרילן ולזוג בן ובת. הם מתגוררים בקליפורניה.
פרדיקס
פרדיקס בן אורונטס (ביוונית: Περδίκκας ,Perdikkas; נולד ככל הנראה סביב שנת 360 לפנה"ס, נפטר ב-320/321 לפנה"ס), היה אחד המפקדים הבכירים בצבאו של אלכסנדר הגדול. פרדיקס החל את דרכו הצבאית תחת שלטונו של המלך פיליפוס השני, וטיפס בסולם הדרגות תחת פיקודו של אלכסנדר בעת מסעו הגדול למזרח. בתחילה הוא פיקד על פלנקס, ובעת המסע להודו מונה למפקד יחידת פרשים. לאחר מותו של הפאיסטיון ב-324 לפנה"ס, מונה פרדיקס למפקד יחידת הפרשים העילית, ההטיירוי, ולמשרה הפוליטית והצבאית הבכירה של כיליארך.
מוצא וראשית חייו
שנת לידתו המדויקת של פרדיקס איננה ידועה, אך ההערכה היא שהוא היה בן גילו של אלכסנדר הגדול. פרדיקס היה בנו של אורונטס, אריסטוקרט מוקדוני רם מעלה וצאצא לשושלת נסיכים עצמאיים באורסטיס. אזור הררי זה בצפון מערב מוקדון גבל באפירוס ואוכלס באילירים רבים. האזור צורף למוקדון בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס ונטמע בה באופן סופי רק באמצע המאה ה-4 בעת שלטונו של פיליפוס השני.
בהמשך שירת תחת פיקודו הישיר של פיליפוס ואף התמנה לשומר ראשו. הוא קיבל ניסיון צבאי ופיקודי ראשון במערכות הרבות שהנהיג פיליפוס. פרדיקס וקבוצה נוספת של חיילים, רדפו והרגו את רוצחו של המלך פיליפוס, מיד לאחר ההתנקשות הפומבית בו בשנת 336 לפנה"ס.
דיכוי המרידות בתראקיה ויוון
פעולתו המתועדת הראשונה של פרדיקס בצבאו של אלכסנדר הגדול הייתה כשכבר היה בדרגה בכירה של מפקד טקסיס (יחידה בסדר גודל של חטיבה ובה כ-1,500 חיילים) של פלנקס, בזמן המערכה בתראקיה ב-336 לפנה"ס, כאשר הטקסיס שלו והטקסיס של קוֹינוֹס יצאו למתקפת פתע לילית על מחנה מורדים אילירים. בנוסף, מוזכר שמו של פרדיקס מספר פעמים בעת המערכה הבלקנית של אלכסנדר הגדול. אריאנוס, המביא את דברי תלמי בן לאגוס, מזכיר את פרדיקס כמי שהוביל מתקפה על תבאי כאשר זו מרדה נגד ההגמוניה המוקדונית. המרידה פרצה בעקבות שמועה על מותו של אלכסנדר בתראקיה, ולדברי אריאנוס פרדיקס החל במתקפה על העיר על דעת עצמו וגרר אחריו מספר מפקדים אחרים של הפלנקס. בעקבות המצב שנוצר החליט אלכסנדר להכניס כוחות נוספים כדי לסייע לפרדיקס, מחשש שהיחידה שלו תובס ללא תמיכתם. בזמן הסתערותו פגעו קשתי העיר בפרדיקס והוא נפצע. לעומת זאת, אצל דיודורוס קיימת גרסה שונה לסיפור ההסתערות, שאומרת שפרדיקס אכן הסתער על שערי תבאי, אך עשה זאת בעקבות הוראה של אלכסנדר הגדול שהבחין שאחד משערי העיר נותר לא מוגן, וכך נפלה הגנת העיר. ייתכן כי גרסת הקרב על תבאי של אריאנוס מוטה נגד פרדיקס מאחר שהיא נסמכת על ספר ההיסטוריה שכתב תלמי הראשון, יריבו הפוליטי של פרדיקס, בעת היותו מלך מצרים ושנים רבות לאחר שהביס את פרדיקס שניסה כעוצר הממלכה לחצות את הנילוס ולהפיל את שלטונו.
המלחמה נגד האימפריה הפרסית
כמו כן ידוע על השתתפותו בקרב איסוס. פזיזותו לכאורה של פרדיקס בעת המצור על תבאי ועל הליקרנסוס לא מנעה מאלכסנדר להפקיד בידיו ובידי קרטרוס את הפיקוד על החיל שהטיל את המצור על צור בשנת 332 לפנה"ס, כשאלכסנדר עצמו יצא למסעות מלחמה באזור. אמון זה שניתן לפרדיקס בידי אלכסנדר מדגיש שוב את אפשרות ההטיה במקורות העתיקים שהיו עוינים לפרדיקס, במיוחד המקורות שהגיעו מידיו של תלמי. תפקידו בעת המצור על צור מוצנע במקורות, ייתכן בגלל ההטייה שקיימת אצל אריאנוס. לא ידוע האם התלווה לאלכסנדר במסע למצרים שכן לא קיים כל אזכור במקורות העתיקים לנוכחותן של יחידות פלנקס. בקרב גאוגמלה מוזכר פרדיקס פעם נוספת כמפקד של אחד מהטקסיסים של הפלנקס, וכן כי נפצע.
לאחר הקרב, צבאו של אלכסנדר היה צריך לעבור במעבר הרים אשר היה ידוע בשם "השערים הפרסיים". זהו מעבר צר בהרים שקל לטמון בו מארבים וחסימות ולכן החצייה הייתה קשה ומסוכנת. ולפי אריאנוס לטקסיס של פרדיקס היה תפקיד חשוב באבטחת המעבר. לאחר מכן פרדיקס לא מוזכר במקורות לתקופה הקרובה לשנתיים, ככל הנראה מאחר שלפלנקס לא היה תפקיד ברדיפה אחר המלך הפרסי דריווש השלישי ובתקופה זו לא התקיימה פעילות לוחמה צבאית גדולת ממדים המצריכה את שיתוף הפלנקס.
פרדיקס מונה לתפקיד היוקרתי של סומאטופילקס (ביוונית - Σωματοφύλακες - שומר ראש) לאחר קרב גאוגמלה, אם כי המשיך לפקד על הטקסיס שלו בפלנקס במשך שנתיים נוספות לפחות. אין מדובר באדם השומר על חייו של המלך, אלא אחד מתוך שבעה קצינים בכירים שמקבלים פיקוד עצמאי על חלקים גדולים מהצבא. מדובר למעשה בדרגה פיקודית בכירה. בכתביו של אתנאיוס נחשף בפנינו פן אחר של פרדיקס וחיי היומיום במחנה הצבאי של אלכסנדר. הוא מספר שפרדיקס היה חובב תרגילי אתלטיקה ונהג להתעמל במחנה הצבאי של אלכסנדר יחד עם המצביא קרטרוס. לשם כך היו בוחרים אזור באורך אחת בתוך המחנה, מצילים אותו על ידי חיילים שנשאו עמם יריעות עור מהודקות, ומתאמנים תחת הסוכך בתרגילי גימנסטיקה. כמו כן, בהמות היו נושאות חול לשם הכנת הפלאיסטרה, זירת ההיאבקות. פרדיקס היה בין חושפי הקשר של פילוטאס בשנת 330 לפנה"ס, אם כי תפקידו בפרשה זו עלום. הוא זה שנכנס, בליווי קצינים בכירים נוספים, לאוהלו של אלכסנדר ודיווח על הבגידה כביכול של פילוטאס. ואולם, בהתחשב בנסיבות, ייתכן שהקשר כוון נגד פילוטאס עצמו. בשנת 328 לפנה"ס, על פי קווינטוס קורטיוס רופוס, ניסה ללא הצלחה יחד עם תלמי בן לאגוס למנוע מאלכסנדר השיכור להרוג בהתקף זעם את ידידו הקרוב קלייטוס השחור במהלך משתה.
המערכה בבאקטריה ובסוגדיאנה
הביוגרפיה שלו בעת המערכה באסיה התיכונה לוטה בערפל, בין היתר כי המקורות מתמקדים בעת זו בעלילותיהם של קצינים אחרים בצבאו של אלכסנדר. בעת המערכה באסיה הקטנה פיקד על הכוחות שצרו על אחד המבצרים שנבנו עוד במאה ה-6 לפנה"ס בפיקודו של כורש הגדול על גדות יאקסארטס (סיר דריה המודרני). בשנת 327 לפנה"ס קודם לדרגת היפרכוס (מפקד חיל הפרשים), תוך שהוא שומר על תפקידו כסומטופילקס.
המערכה בהודו
בזמן שאלכסנדר תקף את ערי המדינות בעמק הסוואט ואת סלע אַאוֹרְנוֹס בפלישה לממלכת גנדהרה בשנת 326 לפנה"ס, פרדיקס והפאיסטיון הופקדו על העברת הכוח המרכזי לאורך נהר קבול אל נהר האינדוס שם בנו גשר ימי. אף על פי שהפאיסטיון הוא זה שקיבל להלכה את הפיקוד, בהיותו בן החסות של אלכסנדר, נראה שפרדיקס, הקצין המנוסה, הוא זה שפיקד על הכוחות בפועל. תחת פיקודם המשותף, הצליח הצבא המוקדוני לנצח את אסטיס, שליט פאוקלאטוס (Peukelaotis; אשר נקראת פושקאלאווטי (Pushkalavati) בפקיסטן המודרנית). כמו כן, ניהלו השניים מסעות מלחמה נוספים באזור, ביצרו חלק מהמאחזים ואספו אספקה.
לאחר מכן, לקח חלק פעיל בקרב הידספס ובמצור על סאנגלה. פרדיקס המשיך לפקד על יחידותיו, אך אריאנוס מתמקד בתיאור מעשיו של אלכסנדר ולא מזכיר את פרדיקס ומעשיו בשלב זה של המלחמה לוטים בערפל, אם כי ידוע שצבאו של אלכסנדר נתקל בהתנגדות עזה באזור זה ופרדיקס הצטיין בקרבות.
אריאנוס מספר כי אחת הגרסאות לסיפור פציעתו של אלכסנדר במצור על עיר המאלים, היא שבזמן הפציעה לא נכח אף רופא סביבו ופרדיקס נאלץ לחתוך בחרבו בבשר אלכסנדר ולהסיר את החץ שפגע בו. אלכסנדר התעלף בשל כמות הדם הרבה שנשפכה ממנו וכתוצאה מכך נפסק איבוד הדם. תיאור הקריירה של פרדיקס נקטע באופן פתאומי בשלב זה והוא מוזכר שוב רק שנתיים לאחר מכן כשהצבא סיים כבר את מסע המלחמה בהודו.
ימיו האחרונים של אלכסנדר
לאחר חזרתם של כוחות אלכסנדר לשושן במרץ 324 לפנה"ס, הורה אלכסנדר על עריכת טקסי נישואים בין הקצינים המוקדוניים ונשים מקרב האליטה של האצולה הפרסית. במסגרת תוכנית זו נשא פרדיקס את בתו של אטרופטס, הסטראפ של מדי. טקס הנישואין מעיד על כך שמעמדו של פרדיקס היה בשלב זה גבוה, אך עדיין לא השתווה למעמדם של הפאיסטיון וקרטרוס, שהיו היחידים מלבד אלכסנדר לשאת נשים מבית האצולה האחמני. עם זאת, לאחר שקרטרוס נשלח עם למעלה מ-10,000 וֵטֵרנים בחזרה למוקדון, והפאיסטיון מת באופן מפתיע, הופקד הטיפול בגופתו של הפאיסטיון בידי פרדיקס. כמו כן הפך פרדיקס לדמות הבכירה ביותר בקרבת אלכסנדר ומונה למפקד יחידת הפרשים העילית הטיירוי ולכיליארך.
בעודו על ערש דווי בבבל באמצע יוני 323 לפנה"ס, העניק אלכסנדר את טבעת החותם, הסמל לשלטונו, לפרדיקס, אך לא נקב בשמו כיורש או בשמו של מישהו אחר. במקום, אמר לסובביו שהוא מוריש את האימפריה לחזק ביותר, אמירה שפגעה בתוקף הטענה של פרדיקס לפיה אלכסנדר הוריש לו את הבכורה.
הסכמי בבל וצוואת אלכסנדר
עם מותו של אלכסנדר התכנסה אספת הגנרלים המוקדונים הבכירים בבבל ונתגלו חילוקי דעות בין המשתתפים לגבי עתיד הממלכה ויורשהּ. בין משתתפי הכינוס היו האישים החזקים ביותר של האימפריה: הסומטופילקאי (שומרי הראש) פרדיקס, תלמי, אריסטונואוס, לאונטוס, ליסימכוס פאיתון, פאוקסטס ורבים אחרים. שלושה אחרים, חשובים אף הם נעדרו: אנטיפטרוס הקשיש, שנותר במוקדון ושימש שם בתפקיד המשנה למלך; קרטרוס, שיצא עוד בחייו של אלכסנדר למוקדון כדי להחליף את אנטיפטרוס בתפקידו והתעכב בדרך למוקדון כדי להדביר מרידות מקומיות בקיליקיה; ואולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול. רובם הגדול רצו נתח מהירושה שהותיר אלכסנדר לעצמם, אך פרדיקס, שרצה להתמנות למלך או לכל הפחות לעוצר, שאף לשמור על אחדות הממלכה.
שאיפתו של פרדיקס הייתה לשמור על אחדותה של הממלכה. אתגר זה הורכב משני גורמים עיקריים: מחד, רצונם של עמים וחבלי ארץ כבושים להשתחרר מעול הכיבוש המוקדוני, כפי שבא לידי ביטוי במרידות ובאי-ציות לשלטון המרכזי, ומאידך בשאיפותיהם של הדיאדוכים להשיג להם נתח מהאימפריה הגדולה של אלכסנדר.
המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון. הרגלים, שהורכבו מפשוטי העם וקצו במסעות מלחמה שלא נגמרים ביקשו לחזור לשגרה. הם התעקשו על בחירתו למלך של ארהידאיוס בנו של פיליפוס השני, ואחיו למחצה של אלכסנדר, שסבל ממוגבלויות מנטליות ופיזיות.
פרדיקס, שהיה בראש ובראשונה חייל ולא פוליטיקאי, לא הצליח לבסס את אחיזתו בשלטון. התמרון הפוליטי שנדרש היה מורכב ודרש התחשבות הן ברצון המוני המוקדונים ששרתו בפלנקס והן את תמיכת האריסטוקרטיה הבכירה, שלטשה בשלב זה את עיניה לעבר הירושה של אלכסנדר וביקשה לקרוע לעצמה חלקים נאים ממנה. נראה שסומטופילקס אחד לפחות, אריסטונואוס (Aristonous), תמך בו.
תחת השפעתו של אריסטונאוס ביקש פרדיקס להתמנות למלך, אך פרדיקס ניצב בפני בעיה חוקתית - הוא לא יכול היה להכריז על עצמו מלך כי רוקסנה אלמנתו של אלכסנדר, הייתה הרה עם בנו, יורש העצר החוקי. התנגדות לא אחרה לבוא, בטענה שאם יש מישהו שיש להכתירו זה רק את יורש העצר המיועד. פרקידס בכל זאת טיפח תקוות משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים. בשלב זה פרצה מרידה של החיילים הרגליים שדרשו להכתיר את ארהידאיוס למלך. פרדיקס שלח את מלאגרוס, טקסיארך ותיק בצבאו של אלכסנדר יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם. אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס חשב שבמעשה זה הבטיח את המלוכה לעצמו, אך לא כך היה. אספת החיילים התכנסה והכתירה את ארהידאיוס למלך תחת השם פיליפוס השלישי, אך במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה. בפעם הראשונה בכך שהתעלמו בבחירתם מן הכוחות המוקדוניים שנותרו במוקדון ובשנייה בכך שלא עירבו כלל את הפרשים (הטיירוי) בהכתרה. יתרה מכך, לא ברורה די הצורך חוקיות הכינוס. ייתכן, אמנם, שלאסיפת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות. כך או כך, תמיכת החיילים במלך החדש הייתה קצרת מועד, במיוחד נוכח השאיפות של מלאגרוס שלא הוסתרו על ידו. אז ילדה רוקסנה בן, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס הצליחו להשכין שלום בין הצדדים. סוכם שארהידאוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף. פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של ארהידאיוס בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, אך קיבל את תפקיד העוצר.
גם מצביאים אחרים לא יצאו עם ידיים ריקות. על פי דיודורוס, פרדיקס העניק בין היתר את מצרים לתלמי, פמפיליה, ליקיה ופריגיה הגדולה לאנטיגונוס מונופתלמוס ומוקדון לאנטיפטרוס. בנוסף, סלאוקוס מונה למפקד ההטיירוי, חיל הפרשים המובחר. פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, כדי להוציא להורג כשלושים ממתנגדיו, ביניהם גם מלאגרוס. עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, הוא ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך. מעבר לכך, פרדיקס לא היסס להראות לכל הנוכחים שהוא היה המפקד האהוב והמוערך ביותר על ידי אלכסנדר, כאשר לבש את הגלימה המלכותית, ישב על כס המלוכה וענד את טבעתו של אלכסנדר. פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה ודאג להריגתה של סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאשה.
דיכוי המרד אסיה הקטנה
היוונים אשר יושבו באסיה הקטנה לאחר כיבושי אלכסנדר הגדול שאפו לחזור למולדתם באירופה, אך לא התנגדו לשלטון המוקדוני כל עוד היה אלכסנדר בחיים. עם זאת, מיד עם הישמע דבר מותו פרץ מרד. המתיישבים מינו מטעמם אדם בשם פילון להנהיג כוח צבאי גדול שמנה למעלה מעשרים אלף חיילים רגליים וכשלושת אלפים פרשים. כאשר הגיע דבר המרד לאוזניו של פרדיקס, החליט להרכיב כוח שימנה כשלושת אלפים חיילים רגליים וכשמונה מאות פרשים על ידי הגרלה בתוך הצבא.
בראשם העמיד פרדיקס כמפקד את פאיתון, ששימש בעבר כאחד מהסומאטופילקס של אלכסנדר הגדול ובהסכמי בבל מונה לסאטרפ של דרום מדי. במקביל, שלח פרדיקס אגרות לסאטרפים, שהורו להם להקצות עשרת אלפים חיילים רגליים ושמונת אלפים פרשים לכוח החדש בראשותו של פאיתון. ברם, פאיתון, שנענה לפרדיקס בשמחה, תכנן לנצל את הכוח האדיר שיעמוד לראשותו על מנת לכרות ברית עם המורדים ולהפוך לשליטן של הסטרפיות העליונות. עם זאת, ייתכן שפרדיקס צפה שפאיתון עלול לנקוט בקו פעולה מעין זה, ואולי אף הורה לו מראש להרוג את כל המורדים ולחלק את השלל בין החיילים. פאיתון, על ידי הגעה להסכם עם אחד ממנהיגי המורדים, ניצח בקרב והורה למורדים לחזור לבתיהם לאחר שיישבעו לו אמונים. עם זאת, חייליו של פאיתון, שזכרו את הוראותיו המפורשות של פרדיקס, הרגו את כל המורדים וסיכלו את מזימתו.
המערכה בקפדוקיה
בעזרת סכומי כסף גדולים הצליח אריארתס להקים צבא גדול שמנה כשלושים אלף חיילים רגלים וכחמישה עשר אלף פרשים, והתבסס על חיילים מקומיים ושכירי חרב כאחד. עם זאת, צבאו הובס על ידי פרדיקס אשר, על פי דיודורוס, הצליח להרוג כארבעת אלפים מחייליו של אריארתס ולקחת בשבי למעלה מחמשת אלפים, ביניהם אריארתס עצמו.
פרדיקס החליט לענות את המלך וקרוביו, אך עם זאת שאר החיילים אשר נלקחו בשבי שוחררו, וקפדוקיה הוענקה לאאומנס. בנוסף לכך, ניצל פרדיקס את ניצחונו המוחץ על מנת לבסס את מעמדו הפוליטי על ידי הכרזה בדיעבד של הצבא עליו כעוצרם של פיליפוס הרביעי ואלכסנדר הרביעי, שעתה הוכתר גם הוא למלך. מהלך זה הבהיר לדיאדוכים האחרים את שאיפותיו של פרדיקס, ועורר נגדו התנגדות עזה. אף על פי כן, אנטיפטרוס, שחש מאוים על ידי מהלך זה, המשיך עדיין בשלב זה לנסות לחתן את בתו עם פרדיקס.
לניצחון בקפדוקיה התלוותה הזדמנות דיפלומטית חשובה: אנטיפטרוס, שיצא מנצח ממלחמת לאמיה, ביקש לבצר את מעמדו וחיתן כבר את בתו פילה לקרטרוס. כעת שלח את בתו, ניקאיה (Nikaia) לאסיה הקטנה במטרה לחתן אותה עם פרדיקס. גם אולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול, לא טמנה ידה בצלחת ושלחה את קלאופטרה, אחותו של אלכסנדר עם מטרה זהה. עם זאת, המצב הגאופוליטי היה מורכב. אנטיפטרוס היה בעל בריתו של אנטיגונוס מונופתלמוס, שהיה יריב של פרדיקס וההחלטה לא הייתה קלה.
המערכה כנגד הלרנדיאנים והאיסוריאנים
לאחר כיבוש קפדוקיה, החליט פרדיקס לצעוד לפיסידיה במטרה להחריב את עריהם של הלרנדיאנים ואיסוריאנים, אשר בימי שלטונו של אלכסנדר הוציאו להורג את בלקרוס, בנו של ניקנור, מפקד וסאטרפ. עירם של הלרנדיאנים נפלה תוך זמן קצר, ופרדיקס החליט להרוג את הגברים הכשירים להילחם, לשעבד את יתר האוכלוסייה ולהחריב את עירם. עם זאת, כאשר צר צבאו של פרדיקס על עירם של האיסוריאנים, ספג זה אבדות קשות ונאלץ לסגת לאחר יומיים, עקב נחישותם ואומץ לבם של בני העיר. עם זאת, ביום השלישי, כאשר הבחינו בני העיר שגורלם להיות מובסים ושהם אינם יכולים לשנות את גזר דינם, החליטו להעלות באש את כל נכסיהם. לבסוף, זרקו עצמם לתוך האש. לפרדיקס לא נותר אלא להורות לצבאו לבזוז את העיר המשגשגת, אשר הייתה עשירה בכסף ובזהב. חורבנה של איסוריה מוזכר גם בכתביו של פליניוס הזקן, יחד עם אזכור לחורבן נוסף, מאוחר יותר, על ידי הרומאים.
מלחמת הדיאדוכים הראשונה
פרדיקס התמנה, אמנם, לתפקיד העוצר וניסה להשליט את מרותו על המצביאים האחרים, אך לאלה היו תוכניות משלהם. במקום לשמור על שלמות האימפריה של אלכסנדר הגדול, העדיפו רבים מהם לקרוע לעצמם נתח ממנה במקרה הטוב או להדיח את שארי בשרו של אלכסנדר ולהשתלט על האימפריה שלו במקרה האחר.
במהלך מלחמת הדיאדוכים חבר פרדיקס, עוצר הממלכה, לאאומנס, מזכירו של אלכסנדר. ברית זו קרמה עור וגידים כאשר אאומנס, אשר חשש לחייו, ברח והצטרף לפרדיקס, כדי לזכות בחסותו והגנתו. ברית זו החזיקה מעמד עד מותו של פרדיקס. כאשר חבר אאומנס לפרדיקס, גילה לו על תוכניותיו של לאונטוס, בן בריתו של אנטיגונוס. פרדיקס נתן באאומנס אמון כה מלא, עד שכאשר צעד עם צבאו כנגד תלמי למצרים, הוא הפקיד בידיו את המשימה לשמור על השליטה במיצר ההלספונטוס החיוני מפני צבאותיהם של הדיאדוכים האחרים, אנטיפטרוס ואנטיגונוס. בנוסף, לאאומנס הייתה השפעה רבה על פרדיקס, אשר אף החשיב אותו כחלק ממועצתו.
המאבק עם אנטיגונוס ואנטיפטרוס
אנטיגונוס מונופתלמוס לא התבלט בעת מסע המלחמה של אלכסנדר. בשלב מוקדם יחסית של הפלישה לאימפריה הפרסית הוא הושאר מאחור באסיה הקטנה בתפקיד מושל אחד המחוזות והתבסס בו.
פרדיקס, בתפקידו כעוצר הממלכה, ניסה להכניע את אלו אשר שאפו להשתלט על חלקים ממנה, במסגרת ניסיונו לאחדה תחת שלטונו. תומכו הנלהב ביותר היו אאומנס, מושל קפדוקיה ופאפלגוניה - טריטוריות אשר המוקדונים לא הצליחו לבסס בהן את שלטונם עקב התנגדות מורדים מקומיים. פרדיקס ציווה על אנטיגונוס מונופתלמוס לכבוש שטחים אלו אך אנטיגונוס סירב. פרדיקס, בתגובה, ציווה עליו להתייצב למשפט על אי צייתנות זו, אך אנטיגונוס החליט בתגובה להימלט למוקדון וכרת ברית עם אנטיפטרוס, קרטרוס ותלמי כנגד פרדיקס. בנוסף, כאשר הבחין פרדיקס שכוחו של תלמי, אשר מונה למושל מצרים, עולה, מחליט לצעוד נגדו בראש צבאו.
לאחר שהשלים את השתלטותו על שני המחוזות הסוררים, פרדיקס התלבט האם לשאת את בתו של אנטיפטרוס, ניקיאה, או את קלאופטרה, אחותו של אלכסנדר. כל החלטה טמנה בחובה יתרון אחר, שכן לקיחת ניקיאה לאישה הייתה מביאה ליחסי ידידות עם אנטיפטרוס, בעוד שנשיאת קלאופטרה לאישה יכלה הייתה לשפר את מעמדו בעיניהם של המוקדונים, ובתוך כך לבסס עצמו כשליט יחיד על האימפריה. גם לאנטיפטרוס היה עניין בשידוך בתו לפרדיקס, שכן באותו הזמן עדיין לא היה מוכן להתמודד כנגדו, ולכן ביקש להרוויח זמן באמצעות "הקרבת" בתו.
פרדיקס, תחילה, בחר לשאת את ניקיאה, על מנת שלא לגלות לאנטיפטרוס את תוכניותיו, אך אנטיגונוס, ידיד קרוב של אנטיפטרוס, החליט לחשוף בפניו את מזימתו של פרדיקס. משום כך שם לעצמו פרדיקס מטרה להסיר את אנטיגונוס מדרכו, אך האחרון הצליח להימלט יחד עם חבריו הקרובים ובנו דמטריוס. מאוחר יותר החליט פרדיקס לנסות ולהפוך לשליטה של הממלכה כולה על ידי נשיאת קלאופטרה לאישה. מזימה זו לא חמקה מעיניו של אנטיפטרוס, והאחרון החליט לכונן ברית יחד עם אנטיגונוס ותלמי כנגד פרדיקס. בנוגע לנישואיו עם ניקאיה, פרדיקס אכן נשא אותה לאישה, אך זמן קצר לאחר מכן החל לחזר אחר אישה בשם קיננה (ביוונית Kynane). קיננה הייתה נסיכה, אחותו של פיליפוס השני ואלמנתו של אמינטס, אשר שימש למשך זמן קצר כיורשו של פרדיקס השני. בקיץ 322 חמקה משומריו של אנטיפטרוס, אך נרצחה על ידי אלקטס, אחיו של פרדיקס, תחת נסיבות מסתוריות. פרדיקס, אשר חשש שקרנו תרד עקב המאורעות, חיתן את בתה אורידיקה עם פיליפוס, אחד משני המלכים.
המאבק עם תלמי
אחד מאותם דיאדוכים אשר שאף לפרק את הממלכה על מנת לזכות בנתח משלו, היה תלמי הראשון. תלמי דרש וקיבל במסגרת הסכמי בבל, לידיו את השליטה על מצרים, האזור החשוב ביותר והעשיר ביותר בכל האימפריה שהקים אלכסנדר. תלמי היה דיאדוך ערמומי שנמנע פעמים רבות מקרבות הכרעה ישירים ובחר במקום בדיפלומטיה או שלח אחרים להילחם את מלחמותיו. תלמי לא שקט על שמריו, אלא ביצר במשך השנתיים שחלפו מאז הסכמי בבל את נחלתו החדשה.
את חלקו במאבק פתח תלמי בכך שלקח את גופתו של אלכסנדר למצרים. לגופתו של אלכסנדר היה ערך תעמולתי רב והמחזיק בה זכה בעמדת יתרון. לא ברור אם אלכסנדר עצמו ביקש להקבר במוקדון או לא, אך ברור לחלוטין שפרדיקס הורה להעביר את גופתו למוקדון לקבורה במולדת. העברת הגופה למצרים נעשתה בניגוד מפורש להוראותיו של פרדיקס והייתה התרסה חמורה נגד סמכותו. בלית ברירה נאלץ פרדיקס לצאת נגד תלמי, בלי שניצח באופן סופי את יתר המורדים ונאלץ לפזר את כוחותיו.
מלכי הערים הקפריסאיות סַלַמיס, סולי ופאפוס, ובמקביל אנדרוקלס מאמטוס, כרתו ברית עם תלמי והחלו לצור על העיר מאריום בעזרת קרוב למאתיים ספינות מלחמה. לפיכך קיבץ פרידקס צי של תלת חתריות מפיניקיה וגם ספינות סוחר על מנת לשבור את המצור. סממן נוסף למאבק בין פרדיקס לתלמי היה הוצאתו להורג של קלאומנס, אשר כונה "עינו של המלך", בידי תלמי, ב-321 לפנה"ס, כאשר מערכת היחסים בין תלמי ופרדיקס התדרדרה למאבק גלוי. סביר להניח שקלאומנס הוצא להורג עקב נאמנותו חסרת הסייג לפרדיקס.
לאחר התבצרות תלמי במצרים, התייעץ פרדיקס עם חבריו ומפקדיו האם לפנות תחילה למוקדון או כנגד תלמי. מאחר שכל חבריו יעצו לו לטפל קודם כל בתלמי, על מנת לסלק את המכשול הגדול ביותר בדרך למוקדון, החליט להפקיד בידיו של אאומנס צבא למען שמירה על ההלספונטוס ולצעוד בראש צבאו למצרים.
אלעזר גלילי מעריך שצבאו של פרדיקס, שהיה מוקדוני בעיקרו, והיה מתוגבר בפילי מלחמה, לא מנה יותר מכמה רבבות חיילים. אחת הסיבות לכך, לפי גלילי, הייתה הקושי הלוגיסטי בהעברת כוחות גדולים דרך צפון חצי האי סיני: תנאי השטח וחוסר מעגנים בצפון סיני בעת העתיקה יצרו קטע של כ-90 ק"מ לאורך המסלול המדברי, שמנע קשר בין כוחות יבשתיים לכוחות ימיים. בנוסף, באזור לא היו מקורות מזון ומים מקומיים שיכלו לתמוך במספרים גדולים של אנשים. גורמים אלה הגבילו את גודל הצבאות החוצים את המדבר, והכריח אותם להוביל אספקת מים ומזון שתספיק לפחות לשלושה ימים.
כאשר הגיע לנילוס עם צבאו, החליט לחכות לשעת ערביים ואז לחצות, על מנת לנסות ולהפתיע את תלמי. עם זאת, על פי פּוֹליאָינוס, תלמי היה מוכן לקראת בואו של פרדיקס, וכאשר האחרון הופיע בראש צבא על גדות הנהר הסמוך לממפיס, החליט תלמי לקשור עיזים, חזירים ושוורים יחדיו והורה לרועי הצאן להנהיגם בעודם רכובים על סוסים על מנת להטעות את פרדיקס בנוגע לצבאו של תלמי. תחבולה זו הצליחה, וצבאו של פרדיקס נתקף בהלה, נסוג וחלקו נלקח בשבי. דיודורוס מספק תיאור נוסף למאבק ועל פיו כוחותיו של תלמי הופיעו באמצע צליחת הנהר ומנעו מצבאו של פרדיקס לבסס ראש גשר בצדו השני של הנהר. כך, על אף מאמצים הירואיים מצד חייליו של פרדיקס, הצליח תלמי להדוף את פרדיקס בחזרה לצדו השני של הנילוס, ופרדיקס נאלץ להורות על נסיגה כללית. כתוצאה מכך נכשל ניסיון חציית הנילוס תוך כדי ספיגת אבדות כבדות.
רצח פרדיקס על ידי קציניו
על פי דיודורוס, האבדות הקשות במחנה פרדיקס, ובכללם כמה ממפקדיו הבולטים, הביאו זעם כלפי פרדיקס. במקביל החליט תלמי לנהוג בכבוד כלפי גופות החיילים ממחנה פרדיקס שנותרו בשטחו והורה לשרוף אותן, כמנהג הקבורה היווני, ואף שלח את עצמותיהם לקרוביהם, דבר אשר הגביר את האהדה אליו על חשבון פרדיקס. עם לילה פרץ מרד במחנה שבראשו עמדו כמאה קצינים בהנהגת פאיתון, וקבוצה של פרשים פרצה לאוהלו של פרדיקס ודקרה אותו למוות. לאחר מותו התגלתה תחלופת מכתבים בין דמאדס, שליחם של האתונאים לאנטיפטרוס למען הסדר כניעה, לפרדיקס, אשר בה ביקש דמאדס מפרדיקס לצעוד עם צבאו כנגד אנטיפטרוס.
כלל יום הדין
כלל יום הדין (באנגלית: Doomsday rule) או אלגוריתם יום הדין (באנגלית: Doomsday algorithm) הוא אלגוריתם המאפשר לחשב את היום בשבוע שבו חל תאריך נתון בלוח הגרגוריאני. הוא נעזר בכך שללוח הגרגוריאני יש מחזוריות בת ארבע מאות שנה וכך האלגוריתם מוגדר לתמיד.
האלגוריתם, שמאפשר חישוב בראש, הומצא על ידי ג'ון הורטון קונוויי שקיבל השראה מעבודתו של לואיס קרול על אלגוריתם ללוח שנה נצחי.
עקרונות האלגוריתם
האלגוריתם מתבסס על כך שבכל שנה יש יום מסוים בשבוע (יום הדין) שכמה תאריכים קלים לזכירה חלים בו; לדוגמה, 4/4, 6/6, 8/8, 10/10, 12/12 והיום האחרון של חודש פברואר (28/2; וכאשר השנה מתחלקת ב-4, 29/2). יישום אלגוריתם יום הדין כרוך בשלושה שלבים:
ניתן להשתמש בטבלת ימי דין, כמפורט בהמשך, כדי לדלג על שלבים 1 ו-2.
הטכניקה חלה הן על לוח השנה הגרגוריאני והן על הלוח היוליאני, אף על פי שימי הדין שלהם יהיו בדרך כלל ימים שונים.
האלגוריתם פשוט דיו לחישוב בראש, לכל אחד עם יכולות אריתמטיות בסיסיות. קונוויי יכול היה בדרך כלל לעשות את החישוב תוך פחות משתי שניות. כדי לשפר את מהירותו, הוא תירגל את החישובים בעזרת מחשב, שמתוכנת לשאול אותו לגבי תאריך אקראי בכל פעם בו הוא נכנס אליו.
טבלת ימי דין
כדי למצוא את יום הדין של השנה (לפי הלוח הגרגוריאני), ניתן להיעזר בטבלה הבאה. בהמשך הערך מופיעה שיטה למציאת יום הדין בלא טבלה. ניתן לראות כי לפני שנה שאינה מעוברת יום הדין זז ליום הבא - זאת משום שמספר הימים בשנה שאינה מעוברת (365) מודולו 7 יוצא 1. לעומת זאת, לפני שנה מעוברת יום הדין זז ביומיים משום שמספר הימים בשנה מעוברת (366) מודולו 7 יוצא 2, ומכאן שתהא תזוזה של יומיים.
תאריכים קלים לזכירה שיוצאים תמיד ביום הדין
בכל שנה, תאריכים אלו (על פי הלוח הגרגוריאני) חלים ביום הדין.
מציאת יום הדין בלא טבלה
ישנם מספר אלגוריתמים למציאת יום הדין של השנה ללא טבלת שנים, כמו זו שמופיעה לעיל. השיטה מתבססת על חישוב התזוזות של הימים החל מ"יום העוגן" של המאה.
מציאת "יום העוגן" של המאה
לצורכי מציאת יום הדין נאמר כי מאה מתחילה בשנה המסתיימת בספרות 00' ונגמרת בשנה המסתיימת בספרות 99'.
כאשר
עבור הלוח הגרגוריאני: עבור הלוח היוליאני:
כאשר 0=ראשון, 1=שני וכן הלאה עד 6=שבת.
מכאן ש:
דוגמה א'
נניח שנרצה למצוא את היום בשבוע בו חל ה-18 בספטמבר 1985. יום העוגן של המאה הוא רביעי (אינדקס 3), ועליו לפי האלגוריתם נוסיף את a, b, c. חיבור של a,b,c ויום העוגן יוצא 11. 11 מודולו 7 הוא 4, ומכאן שיום הדין של 1985 הוא חמישי (אינדקס 4). כעת נשווה את התאריך ליום דין קרוב, נניח ה-5/9. ההפרש בין שני התאריכים הוא 13 יום. נוסיף למספר זה את ערכו של יום הדין השנתי, ונגיע ל-17. 17 מודולו 7 הוא 3, ומכאן שה-18 בספטמבר 1985 חל ביום רביעי (אינדקס 3).
דוגמה ב'
נניח שנרצה למצוא את היום בשבוע בו פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית בפורט סאמטר, שהיה ב-12 באפריל 1861. נוכל למצוא את יום העוגן באמצעות הטבלה שלעיל או לחשבו - 18 מודולו 4 הוא 2, כפול 5 הוא 10, ועוד 2 הוא 12, מודולו 7 הוא 5 (יום שישי). באמצעות חישוב a,b,c בדומה לדוגמה לעיל, סיכומם והוספת 5, נקבל 11. 11 מודולו 7 הוא 4, ומכאן שיום הדין היה בחמישי (אינדקס 4). נשתמש ביום הדין 4/4 שחל 8 ימים קודם לפני ה-12 באפריל. 8+4 הם 12. 12 מודולו 7 הוא 5 (יום שישי). מכאן שה-12 באפריל 1861 חל בשישי.
אדוארדס פיירפונט
אדוארדס פיירפונט (באנגלית: Edwards Pierrepont; ) היה עורך דין, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית וכשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
באפריל 1875 מינה הנשיא גרנט את פיירפונט כתובע הכללי של ארצות הברית. יחד מזכיר האוצר, בנג'מין בריסטו הוא פעל ללא ליאות להעמדתם לדין של אנשי רשת, שהייתה רשת ארצית להעלמת הכנסות בה היו מעורבים יצרני ויסקי, מתווכים ופקידי ממשל, כולל מזכירו האישי של גרנט, אורוויל בבקוק. עם כניסתו לתפקיד, דאג פיירפונט למיגור השחיתות בדרום ארצות הברית. הוא המשיך את פעילותו של קודמו, ג'ורג' הנרי ויליאמס, להעמדה לדין של חברי הקו קלוקס קלאן. בשנים 1871–1873 פעלו ויליאמס וקודמו בתפקיד איימוס טפן אקרמן להעמדתם לדין של חברי הארגון על פגיעה בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים בדרום. פיירפונט קבע שבנו של מהגר פרוסי, שנולד בארצות הברית לא היה מחויב לשרת בצבא הפרוסי. בקביעתו בתביעות צ'ורפנינג, ציטט פיירפונט את פסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "ג'ורדן נגד ארצות הברית", והסכים שהמנהל הכללי של הדואר ומזכיר המלחמה שירתו כשרים ולא כבוררים שפסיקתם מחייבת כלפי אזרחים פרטיים. לאחר תום כהונתו כתובע הכללי מונה פיירפונט על ידי הנשיא גרנט כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת ובתפקיד זה הוא שירת בשנים 1876–1877. לאחר ביקורים רבים שערך בצרפת, היה פיירפונט לתומך בהנפקת מטבעות הן מזהב והן מכסף. לאחר שובו מבריטניה הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין עד למותו ב-1892.
ראשית חייו
אדוארדס פיירפונט נולד בנורת' הייבן שבקונטיקט. הוא היה בנם של גילס פיירפונט ושל יוניס מנסון פיירפונט. גילס פיירפונט היה צאצא מניו אינגלנד של ג'יימס פיירפונט, ממייסדי אוניברסיטת ייל. אדוארדס פיירפונט הוטבל בשם מנסון אדוארדס פיירפונט, אך הוא שינה את שמו לאדוארדס, השמיט את השם מנסון והוסיף r נוספת לשם משפחתו. שם זה היה גרסה מוקדמת של שם משפחתו.
פיירפונט התחנך בכמה בתי ספר באזור נורת' הייבן. לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת ייל, וב-1837 הוא סיים שם את לימודיו. לאחר מכן הוא נסע לחקור את המערב, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של ניו הייבן. ב-1840 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן ועד 1841 הוא לימד באוניברסיטת ייל, ולאחר מכן עבר לקולומבוס, אוהיו, שם הוא עסק בעריכת דין בשותפות עם פיניאס ב. וילקוקס עד 1845. ב-1846 הוא עבר לניו יורק, שם הוא הקים משרד משל עצמו.
נישואין ומשפחה
ב-27 במאי 1876 נשא פיירפונט לאישה את מרגרטה וילוובי מברוקלין, בתו של סמואל וילוובי. לזוג נולדו בן ובת. הבן, אדווין, נפטר ב-1885 ברומא, כאשר שירת שם כממונה על היחסים, לאחר שהחליף את ויליאם אסטור, שגריר ארצות הברית שפרש. בתו, מרגרטה, נישאה ללאונרד פ. בקווית' מניו יורק.
ב-1852 השלים פיירפונט את בניית ביתו בשדרה החמישית בניו יורק. בית זה יהיה מעונו הקבוע במשך ארבעים השנים הבאות. ב-1867 הוא בנה מעון כפרי בכפר גריסון הסמוך לעיר, שתוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ג'קסון דייוויס. בית זה נרשם ב-1982 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כ"אחוזת הרסט-פיירפונט".
ראשית הקריירה הפוליטית
עם הגעתו לניו יורק נעשה פיירפונט לפעיל בפוליטיקה וב-1846 הצטרף למפלגה הדמוקרטית. בשנים 1857–1860 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ניו יורק.
פיירפונט שימש כיועצו האישי של אברהם לינקולן לפני בחירתו של זה האחרון לנשיאות וגם אחריה. ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים, מינה הנשיא לינקולן את פיירפונט כחבר הוועדה הצבאית לשפיטת עצורים שהיו במשמורת רשויות הצבא הפדרלי. במהלך הבחירות לנשיאות של 1864, תמך פיירפונט בלינקולן בנאום פוליטי שנשא בקולג' קופר יוניון בניו יורק, בהאמינו שהנשיא יוביל לשיקומו של האיחוד. בנאומו הכריז פיירפונט שלינקולן ניצב במערכה למען החופש, החירות והתהילה הלאומית.
משפט ג'ון סוראט
ב-1867 ניהל פיירפונט את התביעה נגד ג'ון סוראט, שזוהה כשותף לקשר לרצח לינקולן. סוראט, שהיה מרגל בשירות הקונפדרציה, היה האדם האחרון שנשפט על ידי בית דין צבאי על רצח הנשיא. לאחר הרצח נמלט סוראט מארצו הברית למונטריאול, ומשם לליברפול, רומא, ולבסוף נלכד במצרים ב-2 בדצמבר 1866, שם הוגש נגדו כתב אישום והוא הוחזר לארצות הברית כדי לעמוד בפני משפט צבאי. המשפט נפתח ב-10 ביוני 1867 בניהולו של השופט ג'ורג' פ. פישר ומשך תשומת לב ציבורית רחבה בארצות הברית. פיירפונט טען שסוראט היה מעורב בקשר להפלת ממשלת ארצות הברית והיה בקשר עם ג'ון וילקס בות' בנוגע לרצח לינקולן. פיירפונט טען שהמשפט הצבאי תואם למקרה של סוראט וציטט פסוקים מכתבי הקודש כחיזוק לתפקיד הממשלה בחסדי האל למצוא את האשמים. הוא טען שבשל העובדה שסוראט עשה שימוש בשם מזויף, ג'ון הריסון, כאשר התאכסן במלון, ונמלט מארצות הברית, ניתן להוכיח את אשמתו. המשפט נמשך עד 10 באוגוסט והסתיים כאשר לאחר דיון שארך 70 שעות, לא עלה בידי חבר המושבעים להגיע לידי החלטה. כתוצאה מכך שוחרר סוראט.
נציג לוועידה החוקתית של ניו יורק
באפריל 1867 נבחר פיירפונט כנציג לוועידה החוקתית של מדינת ניו יורק, שם הוא שימש כחבר בוועדת המשפט. 19 ועדות הוקמו כדי לחקור את כל אחד מהתיקונים לחוקה כשוועדת המשפט בה היה פיירפונט מנתה 15 חברים. הוועידה החוקתית הפכה לתהליך ארוך למדי שנמשך עד יוני אותה שנה ושמטרתה הייתה לשרש את כל הפגמים החוקתיים שהיו בנוסח החוקה של 1846. אחת הסוגיות השנויות המחלוקת הייתה אם לתת זכות בחירה לנשים ולמחוק את המילה "זכר" בהגדרת ציבור המצביעים של המדינה.
תובע פדרלי בניו יורק
מאפריל 1869 ועד יולי 1870 שימש פיירפונט כתובע פדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט. בתפקיד זה הוא ניהל את התביעה נגד המהפכנים הקובנים שהפרו את חוק הנייטרליות. ב-15 ביוני אותה שנה נעצרו והואשמו חברים של "החונטה הקובנית", ארגון שסייע למרד הקובני. בין העצורים נכללו נשיא החונטה וחברים נוספים. החונטה התארגנה במאי כמשלחת צבאית שהתארגנה ללחום במסגרת המרד נגד ספרד. לאחר תום שירותו כתובע הפדרלי שב פיירפונט לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.