cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמורת הר חורשן
הכניסה לגבעות השמורה ולהר היא מכביש 67. ההר מצטיין בצמחייה שבו, החורש הטבעי ודרכי המעבר המצויים בו. קרבתו לנתיבי התחבורה והעבירות הנוחה בתוכו עשתה אותו לאתר פופולרי. לנוחיות המסיירים בשמורה נקבע לדרכים הפנימיות "מיספור" כפי שמקובל לגבי כבישים.
ליד השמורה מצויות שתי שמורות נוספות, בעלות ייחודיות שאין לשמורת הר חורשן: שמורת אלונה ובה מערכת נקבות ופירים שהוליכו מים לקיסריה, ושמורת נחל דליה ויובליו ובה אחד עשר מעיינות, חלקם בזרימה כל השנה.
בשמורה עובר, כמו שבילי טיול רבים, גם שביל רמות מנשה.
תולדות החורשה
הערבים נהגו לקרוא להר וסביבתו "היטרי", שם שמקורו סלג'וקי, ופירושו "המפחיד" או "איום ונורא". תושבי הסביבה פחדו להיכנס לתחומי היער, ובייחוד בלילה. הם חששו מפני שודדים ויותר מכך פחדו מחיות טרף. החשש מפני זאבים, צבועים, חזירי בר ואף מנמרים היה מנת חלקם של רבים מהתושבים.
השטח הוכרז בתור שמורה בשנות המנדט הבריטי. לאחר חקיקת חוק הגנים הלאומיים, הוחל בקידום הליכים להכרזה על השמורה על פי החוק החדש. תוכנית השמורה הופקדה ב-30 ביוני 1966 וקיבלה תוקף ב-9 ביוני 1967. השמורה הוכרזה רשמית בשנים 1970 ו-1975. השטח הכלול בה 1,559 דונם.
צמחית היער
לשמורה מפנה דרומי ובו עצי אלון התבור ומפנה צפוני ובו האלון המצוי. היער כולו חורג משטח השמורה והוא משתרע על פני 19 קמ"ר.
בין עצי החורש הים תיכוני גדלים בני שיח כמו מרווה משולשת, אזוב מצוי ולוטם שעיר. במקומות פתוחים מצויה בתה של סירה קוצנית.
עתיקות
מדרום לשמורה, מחוצה לתחום הרשמי, מצויים על גבעה שרידי חווה חקלאית מהתקופה הביזנטית בשם "חרבת טאטא". מהגבעה נשקף נוף של יערות אלונה.
שמורת נחל דליה ויובליו
שמורת נחל דליה אף היא קרובה לשמורת הר חורשן. בשמורה אחד עשר מעיינות, חלקם נובעים כל השנה. סביבת המעיינות היא ירוקה ובה צמחים ובעלי חיים הגדלים בבתי גידול לחים. חברת הצמחים ערבה מחודדת והרדוף הנחלים נפוצה בשמורה. ריכוזי פריחה עשירים מצויים בגבעות הסמוכות לנחלים.
יחסי סין–צרפת
יחסי סין–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה הצרפתית.
ימי הביניים
רבן בר צומה הסיני ביקר בממלכת צרפת, ונפגש עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת. ויליאם מרוברוק נתקל בצורף הצרפתי גיום בושייה בעיר המונגולית קאראקורום.
המאות ה-17 וה-18
ישועים רבים מצרפת היו פעילים בסין במאות ה-17 וה-18, ביניהם: ניקולה טריגו (1577–1629), אלכסנדר דה רודס (1591–1660, פעיל בווייטנאם), ז'אן-בטיסט רגיס (1663–1738), ז'אן דניס אטירט (1702) –1768), מישל בנויסט (1715–1774), ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793).
הישועים הצרפתים לחצו על המלך הצרפתי לשלוח אותם לסין במטרה לאזן את השפעת האימפריה העות'מאנית באירופה. הישועים שנשלחו על ידי לואי ה-14 היו: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן פרנסואה גרבילון (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה ויסדלו (1656–1656) 1737). כשחזרו לצרפת הם הבחינו בדמיון בין לואי ה-14 מצרפת לקאנגשי, קיסר סין. שניהם אמרו שהם משרתים של אלוהים, ושולטים באזורים שלהם: צרפת היא המדינה החזקה ביותר באירופה, וסין היא הכוח החזק ביותר במזרח אסיה. גורמים ביוגרפיים אחרים הצהירו שלואי ה-14 והקיסר קאנגקשי מוגנים על ידי אותו מלאך. (בילדות, הם התגברו על אותה מחלה; שניהם שלטו במשך זמן רב, עם כיבושים רבים).
בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עבודתם של חוקרים צרפתים אלו שנשלחו על ידי המלך השפיעה באופן בולט על המדעים הסיניים, אך המשיכה להיות משחק אינטלקטואלי גרידא, ולא כלים לשיפור כוחו של האדם על פני הטבע. מנגד, התרבות והסגנון הסיני הפכו לאופנתיים בצרפת, שהדגימו אותה אופנת "Chinoiserie" - האופנה הסינית, ולואי ה-14 בנה את טריאנון דה פורצלן בסגנון סיני בשנת 1670. צרפת הפכה למרכז האירופי לחרסינות סיניות, משי ולכות וחיקויים אירופיים של סחורות אלה.
במקביל, הגיעו לצרפת הסינים הראשונים שנודעו אי פעם. מישל סין הגיע לרסיילה בשנת 1684 לפני שהמשיך משם לאנגליה. בולט יותר היה ארקדיו הואנג, שחצה את צרפת בשנת 1702, בילה זמן מה ברומא, וחזר לפריז בשנת 1704, שם היה "המתורגמן הסיני של המלך" לפני שמת ב-1716. הוא התחיל את המילון הסיני-צרפתי הראשון אי פעם, ודקדוק סיני שעזר לחוקרים צרפתים ואירופאים להבין וללמוד סינית, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו.
גאוגרפים שהיו מבוססים בפריז עיבדו דוחות וחומרים קרטוגרפיים שסופקו על ידי צוותים ישועים צרפתים ברובם, שנסעו ברחבי אימפריית צ'ינג, ופרסמו מספר עבודות באיכות גבוהה, שהחשובה שבהן הייתה תיאור דה לה צ'יין ודה לה טרטארי צ'ינוייז בעריכת ז'אן בפטיסט דו האלדה (1736), עם מפות מאת ז'אן בטיסט בורגיניון ד'אנוויל.
במאה ה-18 סייע הישועי הצרפתי מישל בנוויס, יחד עם ג'וזפה קסטיליונה, לצ'יינלונג, קיסר סין לבנות אזור בסגנון אירופאי בארמון הקיץ הישן (לרוב קשור לארמונות בסגנון אירופאי הבנויים מאבן), כדי לספק את טעמו האקזוטי בבניינים וחפצים. ז'אן דניס אטרט הפך לצייר לקיסר צ'יינלונג. ז'וזף-מארי אמיוט (1718–1793) זכה אף הוא בביטחון הקיסר ובילה את שארית חייו בבייג'ינג. הוא היה מתרגם רשמי של שפות המערב לקיסר, והמנהיג הרוחני של המשלחת הצרפתית בפקין.
המאה ה-19
מיסיונרים צרפתים קתוליים היו פעילים בסין. עמותת הילדות הקדושה (L'Oeuvre de la Sainte Enfance) הייתה ארגון צדקה קתולי שנוסד בשנת 1843, במטרה להציל ילדים סינים מפעולות הריגה. ארגון זה היה מטרה להפגנות אנטי-נוצרים סיניים, בעיקר בטבח טיאנג'ין בשנת 1870. מהומות שעוררו שמועות כוזבות על הרג תינוקות הובילו למותו של קונסול צרפתי ועוררו משבר דיפלומטי.
היחסים בין שושלת צ'ינג לצרפת התדרדרו בשל השאיפה האירופית לשווקים, וככל שהדעה האירופית על סין התדרדרה, האימפריה שהייתה נערצת פעם תהפוך לנושא של הסכמים וקולוניזציה לא שוויוניים. בשנת 1844, סין וצרפת סיכמו את האמנה המודרנית הראשונה שלה, חוזה וומפואה, שדרש לצרפת את אותן הרשאות שניתנו לבריטניה. בשנת 1860 נכבש ארמון הקיץ על ידי יחידות אנגלו-צרפתיות וחפצים יקרים רבים מצאו את דרכם למוזיאונים הצרפתיים בעקבות ביזה זו.
מאוחר יותר צרפת כבשה את גואנגז'ואן כנמל אמנה, וקיבלה ריבונות בנמל ההסכם של שאנגחאי. קוואנגשוב וואן, (גואנגז'ואן), הוחכרה על ידי סין לצרפת במשך 99 שנה (או עד 1997, כפי שעשו הבריטים בטריטוריות החדשות של הונג קונג), על פי הסכם ה-12 באפריל 1898, כדי להתמודד עם כוחה המסחרי ההולך וגובר של הונג קונג הבריטית, והוצבה בפועל תחת סמכותו של הממונה הצרפתי בטונקין (שהיה תחת המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, שהיה מוצב בהאנוי).
במהלך מלחמת האופיום השנייה לחמה צרפת לצד בריטניה וארצות הברית נגד שושלת צ'ינג, ובסיום המלחמה נחתם חוזה טיינג'ין, שבו נקבע כי הבריטים, הצרפתים האמריקאים והרוסים יהיו רשאים להציב נציגים בבייג'ינג (עד אז הייתה העיר סגורה בפני מערביים), פתיחת 11 נמלים נוספים לסחר מערבי, אישור לכלי שיט וספינות מלחמה לשייט באופן חפשי בנהר היאנג-צה, אישור לאזרחי המעצמות להיכנס אל תוך סין למטרות טיול, סחר או מיסיונריות, וחיוב הסינים בתשלום קנס של 2 מיליון מטבעות כסף על הוצאות המלחמה של בריטניה, 2 מיליון מטבעות על הפסדי סוחרים נתיני בריטניה ו-2 מיליון מטבעות לצרפת.
במשך מאות שנים סין טענה לריבונותה על שטחי הודו-סין מדרומה, אך צרפת החלה בסדרת פלישות, והפכה את הודו-סין הצרפתית למושבה משלה. צרפת וסין התעמתו על השליטה באנאם. התוצאה הייתה סכסוך מוגבל מאוגוסט 1884 עד אפריל 1885, כדי לתת גושפנקא לצרפת להחליף את סין בשליטה על אזור טונקין (צפון וייטנאם). הצבאות הסיניים היו טובים יותר מאשר במלחמות אחרות במאה ה-19. המלחמה הסתיימה בהפסד צרפתי בקרבות היבשה וניצחון בקרבות ימיים. אבל הצרפתים השיגו את רוב מטרותיהם המדיניות בהסכם סיום המלחמה. הם צירפו את אזור טונקין, שבמרכזו העיר האנוי, להודו סין הצרפתית שבחסותם. התוצאה הפוליטית העיקרית הייתה שהמלחמה חיזקה את שליטתה של צה שי, הקיסרית האלמנה על ממשלת סין, והעניקה לה את ההזדמנות לחסום תוכניות מודרניזציה הדרושות לצבא הסיני. המלחמה לא הייתה פופולרית בצרפת והיא הפילה את ממשלתו של ראש הממשלה ז'ול פרי. ההיסטוריון לויד איסטמן סיכם בשנת 1967:
הסינים, אף שהיו קשורים לטכניקות מיושנות ומחסור באספקה, לחמו בצרפתים עד קיפאון. סין אמנם הפסידה את טענתה לריבונות על וייטנאם, והמדינה ההיא נותרה תחת שליטה צרפתית עד 1954. אך הצרפתים לא קיבלו פיצויים; בניית הרכבות נמנעה; והשליטה הקיסרית בגבולות הדרום של משאבי הטבע העשירים השוכנים בגבולות אלה לא הופרה. בקיצור, סין לא השתנתה הרבה בגלל המלחמה.
המאה ה-20
בשנת 1900 הייתה צרפת משתתפת עיקרית בברית שמונה האומות שפלשה לסין למגר את מרד הבוקסרים. בתחילת המאה ה-20 החלו סטודנטים סינים להגיע לצרפת. בשנת 1907 צרפת ויפן חתמו על הסכם להכרה במדיניות הדלת הפתוחה בסין, ביחס לסחר.
הרפובליקה הצרפתית השלישית הכירה בהקמת הרפובליקה של סין ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 באוקטובר 1913. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ממשלת צרפת גייסה עובדים סינים לעבודה במפעלים צרפתים. סטודנטים עובדים רבים שהגיעו לצרפת לאחר המלחמה הפכו לחברים ברמה גבוהה במפלגה הקומוניסטית הסינית. אלה כללו את ז'ו אנלאי ודנג שיאופינג. המכון פרנקו שינוייז דה ליון (1921–1951) קידם חילופי תרבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צרפת וסין החופשית נלחמו כמעצמות בעלות הברית נגד מעצמות הציר של גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ויפן. לאחר הפלישה אל צרפת ב-1940, למרות שצרפת של וישי הייתה בעלת ברית של גרמניה, היא המשיכה להכיר בממשלת הקואומינטנג של צ'יאנג קאי שק, שנאלצה להימלט לצ'ונגצ'ינג בפנים הארץ לאחר הנפילה של ננג'ינג ב-1937 - ולא בממשלת וואנג ג'ינגווי תחת וואנג ג'ינגווי. דיפלומטים צרפתים בסין נותרו מוסמכים לממשלה בצ'ונגצ'ינג.
ב-18 באוגוסט 1945 בצ'ונגצ'ינג, בעוד היפנים עדיין שולטים בקוואנג'וב וואן בעקבות הכניעה, חתמו דיפלומט צרפתי וקו צ'אנג וו, סגן שר החוץ של הרפובליקה של סין, על האמנה בין הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית והממשלה הלאומית של סין לצורך עיבוד מחדש של השטח המוחכר של קואנג-טצ'ו-וואן. כמעט מייד לאחר שעזבו כוחות הכיבוש היפנים האחרונים את השטח בסוף ספטמבר, נציגי הצרפתים והממשלות הסיניות נסעו לפורט באיארד כדי להעביר את הסמכות; דגל צרפת הונמך בפעם האחרונה ב-20 בנובמבר 1945.
בתקופת המלחמה הקרה, 1947–1991, הייתה צרפת המעצמה המערבית הראשונה שהכירה ברפובליקה העממית של סין. צרפת מילאה תפקיד מינורי במלחמת קוריאה. בשנות ה-50 פלשו מורדים קומוניסטים שבסיסם בסין שוב ושוב ותקפו מתקנים צרפתיים בהודו-סין. לאחר תבוסה משמעותית של הצרפתים בקרב דיין ביין פו בשנת 1954, פרשה צרפת והעבירה את צפון וייטנאם לקומוניסטים. ביציאה מדרום-מזרח אסיה נמנעה צרפת מעימותים עם סין. עם זאת, מהפכת התרבות עוררה אלימות נגד דיפלומטים צרפתים בסין, והיחסים הצטננו. המפלגה הקומוניסטית הצרפתית החזקה בדרך כלל תמכה בברית המועצות במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, ולפיכך סין הייתה בסיס מאוד חלש של תמיכה בצרפת, מלבד כמה סטודנטים לוחמניים.
המלחמה הקרה
לאחר מלחמת האזרחים הסינית (1927–1950) והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949, ממשלת הרפובליקה הרביעית הצרפתית לא הכירה ב-PRC. במקום זאת, צרפת קיימה את היחסים עם הרפובליקה של סין עם טאיוואן. עם זאת, עד 1964 כוננו צרפת וה-PRC יחסים דיפלומטיים ברמת השגרירות. זה קרה בזכות ההכרה הרשמית של שארל דה גול ב-PRC. לפני מלחמת האזרחים הסינית סיים דנג שיאופ את לימודיו בפריז לפני עלייתו לשלטון בסין.
לאחר המלחמה הקרה
עם זאת, מצב היחסים הזה לא נמשך. במהלך שנות ה-90 התנגשו צרפת וה-PRC שוב ושוב כתוצאה ממדיניות סין אחת. צרפת מכרה לטאיוואן נשק והכעיסה את ממשלת בייג'ינג. זה הביא לסגירה זמנית של הקונסוליה הכללית הצרפתית בגואנגג'ואו. בסופו של דבר צרפת סיכמה לאסור על חברות מקומיות למכור נשק לטאיוואן, והיחסים הדיפלומטיים התחדשו בשנת 1994. מאז החליפו שתי המדינות מספר ביקורי מדינה. כיום יחסי סין-צרפת הם בעיקר כלכליים. הסחר הבילטרלי הגיע לרמות גבוהות חדשות בשנת 2000. קשרי התרבות בין המדינות מיוצגים פחות, אם כי צרפת עושה מאמץ לשפר את הפער הזה. צרפת הרחיבה את מתקני המחקר העוסקים בהיסטוריה, בתרבות ובאקטואליה הסינית.
הנתק ב-2008
בשנת 2008, היחסים בין סין וצרפת נחלשו בעקבות מסירת הלפיד של אולימפיאדת הקיץ 2008. כאשר עוברי הלפידים עברו בפריז, פעילים שנלחמו למען עצמאות טיבטית וזכויות אדם ניסו שוב ושוב לשבש, לעכב או לעצור את התהלוכה. הממשלה הסינית רמזה כי ידידות הצרפתייה-סינית עשויה להיות מושפעת, בעוד המפגינים הסיניים ארגנו חרמות של הרשת הקמעונאית בבעלות צרפתית קרפור בערים הגדולות הסיניות כולל קונמינג, חפיי וווהאן. מאות אנשים הצטרפו גם להפגנות אנטי-צרפתיות בערים ובבייג'ינג. שתי הממשלות ניסו להרגיע את היחסים לאחר ההפגנות. נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, כתב מכתב תמיכה ואהדה לג'ין ג'ינג, אתלט סיני שנשא את הלפיד האולימפי. בהמשך שלח נשיא סין הו ג'ינטאו שליח מיוחד לצרפת כדי לסייע בחיזוק היחסים.
עם זאת, היחסים הוחמצו שוב לאחר שהנשיא סרקוזי פגש את הדלאי לאמה בפולין בשנת 2009. ראש ממשלת סין, ון ג'יאבו, השמיט את צרפת בסיבוב הופעותיו באירופה בתגובה. עוזרו של שר החוץ אמר על השבר "מי שקשר את הקשר צריך להיות אחד שמתיר את זה." ראש ממשלת צרפת ז'אן-פייר רפרין צוטט בלה מונד, באומרו שלצרפת אין כוונה "לעודד את הבדלנות הטיבטית".
זכויות אדם
ביולי 2019 חתמו שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל צרפת, על מכתב משותף ל-UNHRC, המגנה את ההתעללות הסינית באויגורים, כמו גם את התייחסותה לקבוצות מיעוט אחרות, ודחקה בממשלת סין לסגור את מחנות החינוך מחדש של שינג'יאנג.
הסכמי סחר 2019
בתקופה בה קשרי הסחר בין ארצות הברית לסין מוטרדים עמוקות, עם מלחמת מכס בימים אלו, חתמו הנשיא עמנואל מקרון והנשיא שי ג'ינפינג בסוף מרץ 2019, על שורה של הסכמי סחר רחבי היקף המכסים מגזרים רבים לאורך תקופה של שנים. המרכזי היה רכישת מטוסים מ-איירבוס בסך 30 מיליארד יורו. זה הגיע בתקופה בה החברה האמריקנית המובילה, בואינג, ראתה את כל צי מטוסי הנוסעים החדשים שלהם 737 MAX נטועים ברחבי העולם. הסכם הסחר החדש, שחרג הרבה מעבר לתחום התעופה, כיסה את יצוא העוף הצרפתי, חוות רוח מיוצרת בצרפת בסין, וקרן שיתוף פעולה פרנקו-סינית, כמו גם מיליארדי אירו במימון משותף בין BNP Paribas לבנק של סין. תוכניות אחרות כוללות מיליארדי אירו שיושקעו על חידוש המפעלים הסיניים וכן בניית ספינות חדשות.
דעה ציבורית
סקר שפורסם בשנת 2019 על ידי מרכז המחקר פיו מצא כי 62% מהצרפתים היו בעלי השקפה שלילית על סין.
נציגויות דיפלומטיות
סין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-3 קונסוליות בליון, מרסיי ושטרסבורג. מאידך, צרפת מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-5 קונסוליות בצ'נגדו, גואנגג'ואו, שאנגחאי, שן-יאנג וווהאן.
גלעד שר
גלעד שר (נולד ב-2 ביוני 1953) הוא עורך דין וחוקר בתחומי הביטחון הלאומי ויישוב סכסוכים. כיהן כמנהל לשכתו של אהוד ברק בשלהי כהונתו כראש ממשלת ישראל ושר הביטחון, וכן עמד בראש צוות המשא ומתן המדיני. מכהן כיו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית ספיר. אלוף-משנה במילואים, פיקד על חטיבה 8.
ביוגרפיה
גלעד שר נולד בקיבוץ מחניים בגליל העליון. מצד אמו הוא צאצא למשפחה ירושלמית ותיקה - משפחת ברוך מזרחי, שהגיעה מספרד לירושלים ב-1620. סבו מצד אביו, אברהם שר, עלה ארצה מרוסיה כחלוץ צעיר בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נפצע בהגנה על תל-חי לצד יוסף טרומפלדור, ונהרג כלוחם ההגנה סמוך לקסטל בתחילת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. אביו הוא יואל שר, שגריר ישראל וחבר הנהלת משרד החוץ לשעבר. אחיו הוא איל שר, מנכ"ל פסטיבל ישראל. שר גדל והתחנך בקיבוץ, בפריז ובירושלים, וסיים את לימודיו בשנת 1971 בגימנסיה העברית רחביה. שר הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים במשפטים.
קריירה צבאית
בצה"ל, לאחר תקופה בקורס-טיס, עבר לשרת בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם. במלחמת יום הכיפורים לחם שר כתותחן בגדוד 46 של חטיבת השריון 401, עליה פיקד דן שומרון, בין היתר בקרב על מעוז "ליטוף" ובקרב ואדי מבעוק. לאחר המלחמה השלים קורס מפקדי טנקים (חניך מצטיין של הקורס) וכן קורס קציני שריון ולאחר מכן קורס קצינים בבה"ד 1 (חניך מצטיין של הקורס). שירת כמפקד פלוגה בגדוד 46, ובהמשך שירותו במילואים שימש שר כמפקד גדוד וכמח"ט חטיבה 8 בשנים 1993–1998. כמו כן כיהן כשופט צבאי בבית הדין הצבאי המיוחד, בין היתר במשפטם של שני הקצינים מסיירת מטכ"ל שנשפטו על חלקם באסון צאלים ב' ובמשפטו של אל"ם מוני חורב. היה חבר בוועדה השיפוטית שדנה את אלחנן טננבוים להורדה לדרגת טוראי. שר הוא אלוף-משנה במילואים. תפקידו האחרון היה סגן מפקד אוגדה 560.
מחקר
מאז 2012, שר הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי INSS, שם גם הקים את המרכז למשא-ומתן יישומי במכון (CAN) ב-2013 והוא עומד בראשו. המרכז עוסק במחקר היסטורי מדיני וביטחוני בתחום המשא ומתן תוך דגש ישומי. שימש מרצה אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד (2016), באוניברסיטת ג'ורג'טאון (2019), ובמוסדות אקדמיים נוספים, וכן כעמית מחקר.
עיתונאי ומגיש חדשות
במהלך לימודיו ולאחריהם בשנות ה-80 עבד כעורך חדשות וככתב משפטי ופרלמנטרי ב"קול ישראל", שימש במשך כשנה וחצי ככתב הרדיו בפריז, ובהמשך הגיש וערך את יומן חדשות הערב "היום הזה".
קריירה משפטית
שר הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים במשפטים. שותף מייסד במשרד עורכי הדין גלעד שר, תלחמי ושות' שהקים ב-1989. עוסק במשפט עסקי-מסחרי, לרבות דיני תאגידים, מסחר בינלאומי, מימון פרויקטים מורכבים ותשתיות, משפט חוקתי ומינהלי, וליטיגציה בתחומים אלה. עוסק ביישוב סכסוכים ומכהן כבורר ומגשר בסכסוכים עסקיים. מתמחה במשא-ומתן בינלאומי, עסקי ומדיני.
שר ייצג בוועדות חקירה ממלכתיות את המפכ"ל לשעבר רנ"צ שלמה אהרונישקי (בוועדת זיילר), ואת ראש אמ"ן האלוף עמוס ידלין (בוועדת וינוגרד). כן ייצג את מפקד חיל הים לשעבר, האלוף רם רוטברג, ב"פרשת הצוללות".
בסוף שנת 2004 מיזג את משרדו עם משרד "אהרונסון-אבולעפיה-אמודאי" ליצירת משרד ובו כ-50 עורכי דין. השותפות פורקה לאחר 5 שנות פעילות.
בשנת 2015 נבחר בין חמשת הבוררים המובילים בישראל בדירוג המומחים המובילים של המגזין Expert Guides בתחום הבוררות העסקית. הסקר נערך ב-71 מדינות ומבוסס על בחירה בידי קולגות ויועצים משפטיים.
קריירה אקדמית
שר שימש כמרצה-אורח במשך עשר שנים (2011-2001) בבית-הספר וורטון למינהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה. לימד כמורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב בתוכנית לתואר שני ביישוב סכסוכים ומדיניות ציבורית (2007–2013), וכן מרצה בפורומים בינלאומיים ובמוסדות אקדמיים וביטחוניים. בית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד (HLS) והתוכנית למשא ומתן של האוניברסיטה (PON) הזמינו את גלעד שר כמרצה אורח, והוא לימד והרצה בקמפוס בסמסטר הסתיו 2016. בשנת 2019 מונה כפרופסור-אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, ולימד שם בסמסטר האביב. במקביל שימש כעמית ב-Israel Institute. שר הוא עמית מחקר ע"ש יצחק רבין ב-Baker Institute for Public Policy של אוניברסיטת רייס ביוסטון שבטקסס.
פעילות פוליטית
שר היה חבר משלחת ישראל למשא ומתן על הסכמי אוסלו של ממשלת רבין בשנים 1993–1995, ריכז מטעם ראש אגף התכנון בצה"ל את הוועדה הביטחונית למשא ומתן עם הפלסטינים, עמד בראש ועדת חברון, וכן היה בין מנסחי הנספח הביטחוני להסכם.
בשנת 1999 מונה למנהל הלשכה ומתאם מדיניות ראש הממשלה אהוד ברק. כיהן כראש צוות המשא ומתן המדיני לקראת הסכם שארם, וכנושא-ונותן בכיר במשלחת ישראל בוועידת קמפ דייוויד ובשיחות טאבה (1999–2001), וכן כשליח בערוצי ההידברות החשאיים. ביולי 2001 פרסם העיתון "ניו יורק טיימס" תחקיר בו נטען כי גלעד שר וסאיב עריקאת אף גיבשו תוכנית השלום ברמה מפורטת. וניסחו באותה עת כבר שני פרקים של הסכם שלום.
תהליך השלום
לאחר שסיים את תפקידיו הרשמיים בממשלה ב-2001, היה מעורב במסגרות שונות העוסקות בעתיד ישראל והמזרח התיכון, בהכנת תוכניות והסדרים ליישוב הסכסוך באזור, ובהידברות לשם כך עם גורמים רשמיים ובלתי רשמיים בישראל ומחוצה לה. לאחר תקופת המשא ומתן הרשמי, כתב עליו שר החוץ לשעבר, שלמה בן-עמי: "מעולם לא פגשתי איש ששילב כמוהו תבונה וניסיון עם מקצועיות מושלמת ודיסקרטיות שאין גבוהה ממנה". הוא זכה להערכה ממדינאים ישראליים ועולמיים, ובהם הנשיא קלינטון, שהודה לו אישית "על עבודתך הקשה למען עתיד אחר לעמכם ולשכניכם". שר קיבל מנשיא צרפת ז'אק שיראק את אות ההוקרה "Chevalier de l’Ordre National du Merite", על פועלו למען השלום.
בחודש אוגוסט 2002 הכין, יחד עם ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא, במסגרת מכון ואן ליר, "נייר עמדה מדיני" שעיקרו תוכנית להיפרדות יזומה מהפלסטינים על ידי ישראל ולהגדרת גבולות המדינה.
פעילות בהתנדבות בחברה האזרחית
בשנת 2009 הקים ביחד עם אורני פטרושקה, עמי אילון ואבי גיל את ארגון עתיד כחול לבן - תנועה ציבורית הפועלת לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני על בסיס הסכם של שתי מדינות לשני עמים, ולהתכנסות אזרחי המדינה אל גבולות שיקיפו מדינת לאום יהודית-דמוקרטית. בשנת 2018 התמזג הארגון עם מכון החשיבה מולד. באוגוסט 2013 נבחר שר ליו"ר הוועד המנהל ויו"ר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית ספיר, ובשנת 2018 נבחר מחדש כיו"ר הוועד המנהל של המכללה. כיהן בשתי קדנציות כחבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, חבר המועצה לשלום ולביטחון וכן כיושב-ראש הוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. משרדו גם מייעץ ללא תמורה ליחידים ולארגונים.
דירקטור
שר משמש כיום ושימש בעבר כדירקטור בכמה חברות ציבוריות ופרטיות, ובהן ביטוח ישיר - השקעות פיננסיות בע"מ, אינטרנט גולד-קווי זהב בע"מ (עד פברואר 2019), אנימה ביוטק בע"מ, הלן מ. השקעות בע"מ ורקון אמנות בע"מ.
ספרים
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "במרחק נגיעה" בהוצאת ידיעות ספרים/עידנים. הספר עוסק במשא ומתן לשלום בשנים 1999–2001 ונכלל ברשימת רבי המכר במשך כמה שבועות. הספר תורגם לאנגלית (2006) ולערבית (2002).
בשנת 2015 יצא לאור הספר "Negotiating in Times of Conflict" בעריכתו ובעריכת ד"ר ענת קורץ בהוצאת המכון למחקרי ביטחון לאומי INSS.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו "הקרב על הבית" בהוצאת ידיעות ספרים בשיתוף עם המכון למחקרי ביטחון לאומי. על כריכת הספר נכתב "ספר חובה לכל ישראלי שחרד לעתידה של ישראל, ומוכן לחפש את הדרך הנכונה, המשותפת, להבטחת עתידנו ועתיד הדורות הבאים במדינה ציונית נאורה".
באוגוסט 2019 יצא לאור בהוצאת Indiana University Press ספר שערך שר במשותף עם פרופ' גליה גולן " Spoiling and Coping with Spoilers: Israeli Arab Negotiations".
חיים אישיים
גלעד שר נשוי, אב לארבעה ומתגורר בקיסריה. הוא בעל חגורה שחורה דאן 5 בקראטה, וכיהן בין השנים 2006–2008 כנשיא עמותת שוטוקאן קראטה-דו בישראל.
הארמון המלכותי של מדריד
הארמון המלכותי של מדריד (בספרדית: Palacio Real de Madrid) הוא מעונה הרשמי של משפחת המלוכה של ספרד בעיר הבירה מדריד, אך הוא משמש כיום בעיקר לטקסים לאומיים. מלך ספרד פליפה השישי ובני משפחתו בחרו להתגורר בארמון צנוע יותר בפרברי מדריד, ארמון סרסואלה.
הארמון הוא בבעלות המדינה, ומנוהל על ידי סוכנות ציבורית של משרד הנשיאות. הוא ממוקם ברחוב בלן, במערב המרכז העסקים הראשי של מדריד, ממזרח לנהר מנסנרס. מספר חדרים בארמון פתוחים בקביעות לקהל הרחב, מלבד במהלך פעילות ממשלתית.
בשנת 2023 ליד הארמון נפתחה גלריית האוסף המלכותי.
היסטוריה
הארמון הוקם באתר שבו ניצב במאה ה-9 אלקזאר (מצודה גדולה), ליד העיירה מג'ריט; המצודה נבנתה על ידי מוחמד הראשון מקורדובה. בשנת 1036 ירשה אותה הטאיפה המורית העצמאית של טולדו. לאחר נפילת מדריד לידי אלפונסו השישי מממלכת קסטיליה, מלכי קסטיליה כמעט לא השתמשו במצודה. ב-1329 כינס שם לראשונה המלך אלפונסו האחד עשר את ה"קורטס" של מדריד. פליפה השני העביר את חצר המלוכה שלו למדריד ב-1561.
במאה ה-16 נבנה באתר אלקזאר אחר ("המצודה הישנה"), אך הוא נשרף ב-24 בדצמבר 1734. פליפה החמישי הורה לבנות ארמון חדש באותו מיקום, והבנייה נמשכה בין השנים 1738–1755. המבנה עוצב בסגנון ברניני על ידי האדריכלים פיליפו יוברה וג'ובאני בטיסטה סצ'טי. המלך קרלוס השלישי היה הראשון שהתגורר בארמון זה לאחר סיום בנייתו.
המלך האחרון שהתגורר בארמון באופן רציף היה אלפונסו השלושה עשר, שמלך עד 1931. שליט נוסף שהתגורר לאחר מכן בארמון היה מנואל אסאניה, נשיא הרפובליקה הספרדית השנייה, שפעל עד 1939; בתקופה זו נודע הארמון בשם "הארמון הלאומי".
שטח רצפות הארמון הוא 135,000 מטר מרובע, והוא כולל 3,418 חדרים. הוא נחשב לארמון הגדול ביותר באירופה על פי שטח הרצפה. הבנייה ועיצוב החדרים כוללים שימוש בחומרים יוקרתיים, ובארמון מוצגות יצירות אמנות רבות של אמנים נודעים (כגון קראווג'ו, ולסקס, פרנסיסקו דה גויה). אוספים נוספים בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית השמורים בארמון הם אוסף כלי נשק, פורצלן, שעונים, רהיטים וכלי כסף. כן מוצג בו האוסף השלם היחיד בעולם של כלי קשת מסוג סטרדיוואריוס.
מחזיק מעמד
מחזיק מעמד הוא אלבום הסולו השלישי של המוזיקאי הישראלי יצחק קלפטר. את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים NMC בשנת 1988.
רקע והפקה
בשנת 1984 הוציא קלפטר את אלבום הסולו השני שלו, "לבד". האלבום ראה כישלון במכירות ואף בהשמעות בתחנות הרדיו, מה שהוביל את קלפטר למצב כלכלי ונפשי מורכב למשך תקופה ארוכה, במהלכה שקל לפרוש מהקריירה המוזיקלית שלו כאמן סולו. לאחר פעילות רבה של יצירה עבור אמנים אחרים ומופע איחוד של כוורת שהתרחש בקיץ 1984, תם המשבר אליו קלפטר נכנס בעקבות צאתו של "לבד" והוא החל לעבוד על האלבום. הוא בחר עבורו את השם "מחזיק מעמד", בעקבות כישלונו של האלבום הקודם והקשיים שחווה לאחר צאתו.
האלבום, בדומה לקודמו, לא זכה להצלחה מסחרית, אך בלט מתוכו הלהיט והשיר הפותח "דמיון חופשי", שזכה להשמעות רבות ברדיו והפך לאחד השירים המוכרים ביותר של קלפטר.
יחסי אוסטרליה–צ'ילה
יחסי אוסטרליה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה לצ'ילה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה הצ'יליאנית לאוסטרליה. בשנת 2016 התגוררו באוסטרליה למעלה מ 26,000 ילידי צ'ילה. שתי המדינות חברות בשיתוף הפעולה הכלכלי באסיה-פסיפיק, בקבוצת קיירנס וב-OECD.
היסטוריה
כבר במאה ה-19 קיימו אוסטרליה וצ'ילה קשרים בלתי פורמליים, שכן אוסטרליה הייתה עדיין חלק מהאימפריה הבריטית. הצ'יליאנים הידועים הראשונים שהגיעו לאוסטרליה היו הנשיא והגולה הפוליטי, הגנרל רמון פרייר, שהגיע בשנת 1838. ראש הממשלה השלישי של אוסטרליה, כריס ווטסון, נולד בוואלפאריסו, צ'ילה בשנת 1867, והיגר לאוסטרליה.
בשנת 1899 פתחה צ'ילה משרד קונסולרי בניוקאסל, ניו סאות' ויילס. יחסים דיפלומטיים רשמיים כונוו ב-27 בדצמבר 1945 וצ'ילה שדרגה את משרדה הקונסולרי לנציגות דיפלומטית. בשנת 1946 פתחה אוסטרליה נציגות דיפלומטית בסנטיאגו. בשנת 1968 שדרגה אוסטרליה את הנציגות הדיפלומטית שלה לשגרירות בצ'ילה, ובשנת 1969 שדרגה אף צ'ילה את נציגותה הדיפלומטית לשגרירות.
בראשית המאה ה-20 צ'יליאנים החלו להגר לאוסטרליה עם מפקד 1901 שהציג 90 מהגרים צ'יליאנים במדינה. ההגירה לאוסטרליה התגברה בשנות ה-70 לאחר ההפיכה הצ'יליאנית ב-1973, כאשר כמה אלפי צ'יליאנים עזבו את המדינה ונמלטו מרדיפות פוליטיות. בדצמבר 1989 צ'ילה חזרה לדמוקרטיה. בשנת 1993 הפך הנשיא פטריסיו איילווין לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שערך ביקור רשמי באוסטרליה. בשנת 2004 הפך ראש הממשלה ג'ון האוורד לראש הממשלה האוסטרלי הראשון שביקר בצ'ילה והשתתף בוועידת ה-APEC.
שתי המדינות רואות זו את זו כ"בעלות דעות דומות" בפורומים רב-צדדיים. בשנת 2015, אוסטרליה וצ'ילה ציינו 70 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רשמיים
ביקורים ברמה גבוהה מאוסטרליה לצ'ילה
ביקורי נשיאות מצ'ילה באוסטרליה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, כמו חוזה הסגרה (1996); הסכם לקידום הגנה והשקעות הדדיות (1999); הסכם לביטוח לאומי (2004); הסכם על תוכנית ויזת עבודה וחופשה (2005) והסכם למניעת מיסוי כפול (2013).
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין אוסטרליה לצ'ילה עם חברות התעופה הבאות: LATAM צ'ילה וקנטאס.
יחסי סחר
בשנת 2016 הסתכם המסחר הדו-צדדי בין אוסטרליה וצ'ילה ב-1.4 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של אוסטרליה לצ'ילה כולל: פחם, מכשירי מדידה וניתוח, מכונות וחלקים מיוחדים, וציוד וחלקים להנדסה אזרחית. הייצוא העיקרי של צ'ילה לאוסטרליה כולל: נחושת, פירות, עץ, עפרות ותרכיזים. בשנת 2017 אוסטרליה פתחה במשא ומתן על סחר חופשי עם צ'ילה. צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של אוסטרליה באמריקה הלטינית. אוסטרליה היא המשקיעה הזרה השישית בגודלה בצ'ילה, והשקעותיה הסתכמו בסכום של מעל 6.34 מיליארד דולר אוסטרלי.
נציגויות דיפלומטיות
אוסטרליה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה בלבד, ואילו צ'ילה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה ו-4 קונסוליות בבריסביין, מלבורן, פרת' וסידני.
ניתוח פלסטי
ניתוח פלסטי הוא מונח כללי להתערבות רפואית, בדרך כלל כירורגית, במטרה לשנות גודל, מראה או מבנה של איברים בגוף, שלא לצורך רפואי מציל חיים.
תיאור
קיימים חמישה אזורים עיקריים לביצוע ניתוח פלסטי והם:
פרו במשחקים האולימפיים
פרו השתתפה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900), ומאז אולימפיאדת ברלין (1936) היא משתתפת בהם בקביעות, למעט אולימפיאדת הלסינקי (1952) ממנה נעדרה. לאורך השנים צברו הספורטאים הפרואנים 4 מדליות אולימפיות, בהן מדליית זהב אחת.
במשחקי החורף משתתפת פרו מאז אולימפיאדת ונקובר (2010), אך הישגיה בהם היו זניחים.
היסטוריה
באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי פרואני אחד, הסייף קרלוס דה קנדמו, אם כי לא השתתף במשחקים כחלק ממשלחת פרואנית רשמית.
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתפה לראשונה משלחת פרואנית רשמית, אך השתתפותה לוותה במפח נפש. נבחרת הכדורגל התמודדה מול נבחרת אוסטריה בשלב רבע הגמר. לאחר שהאוסטרים הובילו 0–2, הצליחו הפרואנים להשוות את התוצאה ברבע השעה האחרונה של המשחק, ובסופו של דבר ניצחו לאחר הארכה 2–4 (שלושה שערים נוספים שהבקיעו נפסלו בידי השופט). לאחר המשחק, ערערו האוסטרים על תוצאת המשחק, בטענה שאוהדים פרואנים ירדו למגרש ותקפו שחקן אוסטרי. פיפ"א ערכה דיון בעניין, אך הוא התקיים בנוכחות האוסטרים בלבד. לא ידוע בוודאות מהן הסיבות לכך שהפרואנים לא נכחו בדיון, אך יש שתי סברות עיקריות: האחת היא שנציגי המשלחת הפרואנית התעכבו בשל מצעד צבאי ולא הצליחו להגיע בזמן, והשנייה היא שהנאצים לא יכלו לשאת הפסד של נבחרת ארית לנבחרת שכללה אינדיאנים ומסטיסוס, ודאגו לכך שתתקבל החלטה לרוחם. כך או אחרת, החליטה פיפ"א לקבל את עמדת האוסטרים, והורתה על משחק חוזר ללא קהל. ההחלטה נתפסה כזלזול של אירופה בכלל וגרמניה בפרט במדינות דרום אמריקה. המשלחת הפרואנית כולה פרשה במחאה מהמשחקים, ולאות הזדהות נהגה כך גם המשלחת הקולומביאנית. נשיא הוועד האולימפי הפרואני אמר כי אין לו עוד אמון בספורט האירופי, ונשיא פרו, אוסקר בנאווידס נשא דברים בפני קהל בלימה, בהם כינה את ההחלטה "החלטת ברלין הערמומית", וציין כי אורוגוואי, ארגנטינה, מקסיקו וצ'ילה הביעו את הזדהותן עם מחאתה של פרו. המון משולהב יידה אבנים בקונסוליה הגרמנית, ובמשך זמן מה סירבו פועלי הנמל בלימה לפרוק מטען מספינות גרמניות.
באולימפיאדת לונדון (1948) רוו הפרואנים יותר נחת, לאחר שהקלע אדווין ואסקס זכה במדליית הזהב בירי באקדח מ-50 מטר. זכייתו זו היא הזכייה היחידה עד כה של ספורטאי פרואני במדליית זהב אולימפית.
פרו נעדרה מאולימפיאדת הלסינקי, ובמשחקים שנערכו לאחר מכן לא הגיעה להישגים משמעותיים. נבחרת הנשים בכדורעף הייתה קרובה למדליה אולימפית באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), אך הפסידה לנבחרת פולין במשחק המכריע וסיימה במקום הרביעי.
המדליה בה זכה גיאה היא האחרונה עד כה בה זכה ספורטאי פרואני. במשחקים הבאים הישגיהם של מרבית הפרואנים היו זניחים, והקרוב ביותר לזכות במדליה היה לוחם הטאקוונדו פטר לופס סנטוס, שהעפיל לשלב חצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג (2008) והפסיד בקרב על מדליית הארד ליריב טורקי.
לפי ענף
בענפי הקיץ:
טרמפ על מטאטא (סרט)
טרמפ על מטאטא (באנגלית: Room on the Broom) הוא סרט טלוויזיה בריטי-גרמני באנימציית סטופ מושן לילדים מסוגת פנטזיה והרפתקאות, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר. הסרט בוים על ידי מקס לאנג ויאן לאכאוור, והופק על ידי Orange Eyes Limited, Magic Light Pictures ו-Studio Soi.
הסרט שודר לראשונה בבריטניה בערוץ BBC One ב-25 בדצמבר 2012, ולאחר מכן שודר בארצות הברית בערוץ Universal Kids ב-30 באוקטובר 2013 כחלק מספיישל לכבוד ליל כל הקדושים. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ לוגי בשנת 2013. אורך הסרט הוא כ-27 דקות, ושפות המקור שלו הן אנגלית וגרמנית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית וצרפתית).
בטקס פרסי אוסקר ה-86 שהתרחש בשנת 2014, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
תקציר העלילה
הסרט מספר את עלילת הספר "טרמפ על מטאטא" שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר. הסרט עוסק במכשפה וחתול היוצאים לטיול על המטאטא שלהם. במהלך הטיול רוח חזקה העיפה את הכובע של המכשפה, את הסרט משערה ואת שרביט הקסמים שלה. את כל הדברים האלה מצאו חיות שהחזירו את הפריטים למכשפה והצטרפו לטיול על המטאטא, דבר הגורם לתקלה איומה.
דמויות ומדבבים
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
מאונט גמבייר
מאונט גמבייר (באנגלית: Mount Gambier) היא העיר השנייה בגודלה במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה. אוכלוסיית העיר מנתה 25,199 תושבים במפקד 2011 ואוכלוסיית האזור המטרופוליני שלה מנתה 27,756 תושבים.
העיר שוכנת על מורדות הר הנושא את אותו שם והיא נמצאת במרחק 450 ק"מ מדרום-מזרח לבירת המדינה אדלייד ובמרחק 17 ק"מ מגבולה של אוסטרליה הדרומית עם ויקטוריה. זהו היישוב החשוב ביותר באזור חוף ליימסטואון שמשתרע בחלק הדרום-מזרחי של חופה של המדינה. העיר היא מקום מושבה של מועצת מחוז גראנט (Grant).
פסגתו של הר הגעש הרדום שעל מדרונותיו שוכנת העיר נראתה לראשונה ב-1800 והוא נקרא על שם לורד ג'יימס גמבייר, אדמירל בצי המלכותי הבריטי. גובה הפסגה 192 מטרים מעל פני הים וזוהי הנקודה הגבוהה ביותר בעיר.
העיר ידועה בעיקר בשל מאפייניה הגאוגרפיים הייחודיים, במיוחד בנופים הגעשיים ובסלעי הגיר שבה. הראויים לציון במיוחד הם האגם הכחול (Blue Lake), פארקים, גנים, מערות ובולענים.
היסטוריה
לפני הגעת המתיישבים האירופאים היה האזור מיושב על ידי עם הבונגדיג' (Bungandidj) שקראו לו ארנג בלם (ereng balam), שמשמעותו "ביתו של הנשר". האירופאים הראשונים לתבוע בעלות על השטח היו האחים הנטי (Henty) שהיו בעלי קרקעות בעיר פורטלנד שבוויקטוריה, אך הם אולצו לסגת מאחר שהאדמות נמסרו לאוולין סטרט (Evelyn Sturt). עד מהרה החלו לפעול מפעלי תעשייה. ב-1846 נפתח במקום סניף דואר, ב-1847 נפתח בית מלון וב-1849 נפתחה טחנת קמח. ב-1954 הוכרזה מאונט גמבייר כעיר וכיום היא מרכז תיירותי חשוב באזור של דרום-מזרח אוסטרליה הדרומית.
גאוגרפיה
האזור האורבני של מאונט גמבייר שוכן בעיקר לאורך המורדות הדרומיים של הר געש מסוג מאר הנושא את אותו השם והוא חלק משרשרת הרי געש הפזורים על פני שטח של 15,000 קמ"ר בעיקר בוויקטוריה ובחלק מאוסטרליה הדרומית. ההר כולל כמה לועות שאחד מהם הוא אגם גדול שמקור מימיו בבאר ארטזית והם באיכות שתייה. המים משנים את צבעם מירוק בחורף לכחול בקיץ, וכך ניתן לו שמו "האגם הכחול". מימי האגם שעומקם 70 מטרים מהווים בית גידול לעולם חי וצומח עשירים ולשטחים גדולים של סלעי סטרומטוליט. בנוסף נמצאים בעיר אגמים נוספים. האזור שמסביב למאונט גמבייר כולל נופים בעלי מאפיינים געשיים ומאפיינים קרסטים כמו מערות מלאות במים ובולענים.
כלכלה
הענף הכלכלי העיקרי של מאונט גמבייר הוא ענף השירותים כמו תיירות, בריאות, מסחר קמעונאי, מקצועות חופשיים, שירותים ציבוריים וחינוך. בנוסף ממשיכים הענפים מסורתיים של העיר, כמו כרייה, חקלאות וייעור, להיות חלק חשוב מכלכלתה, יחד עם היותה מרכז תחבורתי.
פלנסבורג
פְלֶנְסבּוּרג (בגרמנית: Flensburg; בדנית: Flensborg) היא עיר נמל והעיר השלישית בגודלה במדינה הפדרלית שלזוויג-הולשטיין (אחרי קיל וליבק). זו העיר הצפונית ביותר של גרמניה, שנמצאת פחות מעשרה ק"מ מהגבול הדני. מספר תושביה, נכון לשנת 2020, הוא כ-89,934.
היסטוריה
פלנסבורג נוסדה בסוף המאה ה-12, ובשנת 1284 הוכרה כעיר עצמאית וצמחה להיות אחת הערים החשובות בדוכסות שלזוויג, אז חלק מממלכת דנמרק. למרות שלא הייתה חלק מברית ערי הנזה, קיימה קשרים ענפים עם רשת המסחר הימי בצפון אירופה, ושימשה מרכז לסחר בהרינג. במאה ה-18 וה -19 כאשר פלנסבורג הייתה דנית, ייבאה העיר קני סוכר מהודו המערבית הדנית כדי לייצר רום. זה הפך לסחורה החשובה ביותר במשך שנים רבות. כיום עדיין ניתן למצוא כמה מפיקי רום בעיר. פלנסבורג ידועה גם בזכות הבירה שלה המיוצרת על ידי מבשלה פרטית. היא ידועה בכינויו "פלנס" ומגיעה בבקבוק נדנדה אייקוני. המבשלה של פלנסבורג (Flensburger Brauerei) מייצרת כיום עשרה סוגים שונים של בירה וששה משקאות שונים שאינם אלכוהוליים.
ב-1864 עברה לידי פרוסיה, אך נותר בה מיעוט דני גדול. כיום נחשבת פלנסבורג למרכז המיעוט הדני בגרמניה.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, התכנסה בפלנסבורג הממשלה הזמנית שכונתה ממשלת פלנסבורג, מ-30 באפריל 1945 עד 8 במאי 1945.
ציוני דרך מפורסמים נוספים בפלנסבורג הם: שער צפון (נורדרטור), שער עיר מהמאה ה -16, הרציף ההיסטורי והמוזיאון הימי, כנסיית סנט ניקולאס (ניקולאיקירצ'ה) בשוק "סודמרקט" והאקדמיה הימית מורוויקבפלנסבורג, מספר מוזיאונים, בהם המוזיאון לאמנות Museumsberg Flensburg וכמה מוזיאונים לשיט ובניית ספינות.
הספורט העיקרי והבולט בעיר הוא הכדוריד, שבו יש לעיר את קבוצת SG פלנסבורג, הנציגה בליגה הבכירה במדינה, שזכתה באליפות וגביעים ובשני גביעים אירופאים.
ריחן מצוי
רֵיחָן או בזיליקום (שם מדעי: Ocimum basilicum) הוא צמח תבלין ממשפחת השפתניים (Labiatae) מוצאו באזורים הטרופיים כולל דרום-מזרח אסיה ומרכז אפריקה.
מקור השם
מקור שמו של הבזיליקום במונח היווני בזילאוס (βασιλεύς – Basileus) שמשמעותו "מלך", "מלכותי", "שליט". היוונים הקדמונים העריכו כל כך את תכונותיו ואת ריחו של הצמח, שכינו אותו "מלך התבלינים".
בעברית נקרא הבזיליקום "רֵיחָן", בדומה לשמו בערבית "רַיְחַאן" (ريحان).
שימושים
הזן התאילנדי, המכונה בתאית "הוֹראפְּהַה" (תאית: โหระพา), בעברית "בזיליקום תאילנדי", מאופיין בעלים מוארכים ומחודדים, בעלי מרקם קשיח מעט וגבעול סגול. טעמו שונה למדי מטעם הריחן האיטלקי, ומזכיר אניס, קינמון ונענע. הריחן התאילנדי משמש למגוון רחב של מנות במטבחי דרום-מזרח אסיה, ובהם המטבח התאילנדי והמטבח הווייטנאמי, למשל מרק פו, מחית קארי ירוקה, וספרינג רול.
שני הזנים שונים מהזן המכונה "ריחן קדוש" המשמש לטקסים דתיים הינדואיסטים.
ברפואה העממית
במהלך ההיסטוריה שימש הריחן ברפואה העממית למטרות שונות. מאז המאה השישית משתמשים בו כדי לשפר את זרימת הדם והעיכול. באופן חיצוני משתמשים בו להרגעת עיניים אדומות ולהקל על גרד בעור.
הריחן, המכיל חומרים אנטי-בקטריאליים, שימש גם לטיפול בריח רע מהפה, להגנה מפני עששת וכמשחת שיניים, וכן לטיפול בכאבי ראש וגזים. הוא משמש מקור עשיר לנוגדי חמצון.
ריבוי וגידול ביתי
הריחן מתרבה בעזרת הפצת זרעיו. הזרעים מתפתחים בשחלת הפרח הלבן בראש עמודי תפרחת המתפצלים מהגבעול. כשהפרחים מתייבשים ניתן לחלץ את הזרעים מתוכם באופן ידני ולזרוע באדמה או במנבטה בעומק סנטימטר. הבזיליקום נחשב צמח קל לריבוי, גם על ידי גנן חובב, והנביטה מתרחשת לרוב בתוך כשבועיים.
ניתן להרבות את הריחן גם ברבייה וגטטיבית, באמצעות ייחורים: יש להניח גבעולים בריאים בעלי מספר מפרקים במים למשך ימים אחדים, עד שהם מפתחים שורשים, ואז לשתול אותם באדמה.
קל לגדל עציצי בזיליקום באופן ביתי מכיוון שהם צומחים מהר ולא דורשים התעסקות רבה. כדאי לשתול את הבזיליקום בעונת האביב מכיוון שהוא לא חובב קור, בהתאם, יש להניח אותו במקום שבו יש שמש בין 6–8 שעות ביממה. יש להשקות באופן תדיר כך שאדמתו תהיה רוב הזמן רטובה. דבר נוסף - אם רוצים להשתמש בעלים הבזיליקום לבישול, כדאי להסיר את הפרחים עם הופעתם מכיוון שהם גוזלים הרבה מהמים שהעציץ צורך. כאשר קוטפים מהצמח עלים, יש להשאיר עליו מספר עלים כדי שיוכל לחדש את עצמו.
הריחן בתרבות
ישנם טקסים ואמונות רבות הקשורות בריחן. בצרפתית הצמח מכונה לעיתים "העשב המלכותי" l'herble royale, באיטליה הריחן מסמל את האהבה, ובפורטוגל נהוג לתת לאדם אהוב סיר עם ריחן ושיר ביום הקדוש יוחנן וביום הקדוש אנטוניוס. לעומת זאת, ביוון העתיקה בפרט ובאירופה בכלל, קושר הריחן עם שנאה ואף כסמלו של השטן. אגדת עם אפריקאית טוענת שהריחן מגן מפני עקרבים. הבוטניקאי הבריטי ניקולס קולפפר (1616-1654), ציטט בכתביו "פיזיקאי צרפתי מבדר" שטען שהסנפת הריחן יתר על המידה תביא לגדילתם של עקרבים במוח.
באירופה נהוג לשים ריחן ביד המתים כדי להבטיח מסע בטוח לעולם הבא. בהודו הוא מונח בפה המתים, כדי להבטיח את הגעתם אל האל.
באיטליה נחשב הריחן סמל לאהבה. כך אדם שמיקם בשערו ענף של הצמח ביטא את כוונותיו להינשא לאהובת ליבו. אם האישה בחרה לקבל את המחזר, הייתה מניחה כלי עם בזיליקום במרפסת ביתה.
הצהרת הלסינקי
הצהרת הלסינקי היא מסמך הכולל מערכת של עקרונות אתיים, שמטרתם להנחות ביצוע מחקרים רפואיים הכוללים ניסוי קליני בבני אדם כך שיעמדו בסטנדרטים של אתיקה רפואית. עקרונות ההצהרה הותוו בעצרת ההסתדרות הרפואית העולמית (WHO) ה-18 שהתכנסה בהלסינקי בירת פינלנד ב-1964. מאז עברה ההצהרה מספר עדכונים, אך היא נחשבת עד היום אחד ממסמכי היסוד באתיקה הרפואית.
היסטוריה
משפט הרופאים שהתקיים במסגרת משפטי נירנברג, ובו הועמדו לדין רופאים נאצים על ביצוע ניסויים רפואיים בבני אדם בתקופת השואה, הסב את תשומת לבה של הקהילה הרפואית והמשפטית בעולם להיעדרם של תקינה, הנחיה וקוד אתי מוגדר בנושא. השופטים בנירנברג מצאו עצמם שופטים את הנאשמים שלא על סמך חוק ברור שהופר, כי אם על הפרת "העקרונות של חוקי האומות כפי שהם מתבטאים מההתנהגות המקובלת בין אנשים מתורבתים, מחוקי האנושיות ומצווי המצפון הציבורי". ממשפט הרופאים בנירנברג נגזר קוד אתי מחמיר שנודע כקוד נירנברג, והיה ניסיון מוצלח ראשון לגיבוש עקרונות אתיים שינחו מחקר רפואי הכולל ניסויים בבני אדם. עד 1964 היה זה הקוד המוגדר היחיד שהתייחס לניסויים בבני אדם, והוא נחשב כמקובל בקרב רופאים בעולם ובייחוד באומות המערב, אף שהופר לא אחת במדינות שונות ובכלל זה בעולם המערבי.
בעצרת ההסתדרות הרפואית העולמית ה-18 שהתכנסה בהלסינקי בירת פינלנד ביוני 1964, הוגדרו מחדש העקרונות שהותוו בקוד נירנברג, במערכת עקרונות חדשה שנודעה כ"הצהרת הלסינקי". עקרונותיה של הצהרת הלסינקי נשענים על אלה של קוד נירנברג, אך כוללים שינויים אחדים, מעניקים פירוט יתר בהנחיות לרופאים מבצעי המחקר, ואף מאפשרים הקלות מסוימות מהקוד הנוקשה של נירנברג.
בעצרות הבאות של ההסתדרות הרפואית העולמית הוכנסו מספר שינויים ותיקונים להצהרת הלסינקי, האחרון שבהם בעצרת בפורטלזה, ברזיל בשנת 2013.
עקרונות ההצהרה
ההצהרה, שנכתבה במקור בשפה הצרפתית, כוללת הקדמה ושלושה חלקים. בהקדמה עושה ההצהרה "הבחנה יסודית" (בשונה מקוד נירנברג) בין מחקר שמטרתו העיקרית אבחנה או ריפוי של החולה הנחקר, לבין מחקר שמטרתו מדעית טהורה, ללא ערך אבחנתי-טיפולי לנחקר.
החלק הראשון מתווה עקרונות כלליים למחקר ביו-רפואי הנשען על קודים של מוסר ואתיקה, ומתייחס לכל מחקר ביו-רפואי בבני אדם ללא קשר למטרתו. הוא מגדיר הקמתה של ועדה שתבדוק תוכניות למחקר ביו-רפואי, את הרשאים לעסוק במחקר כזה, את שקילת התועלת מול הסיכון במחקר, ואת צורת הדיווח על תוצאות המחקר. כמו כן דורשת ההצהרה מהרופא החוקר מסירת פרטים מלאים אודות המחקר לאדם הנחקר וקבלת הסכמתו המפורשת לביצוע המחקר עליו.
החלק השני מתייחס ספציפית למחקר המשולב בטיפול בחולה הנחקר, ומחייב את הרופא להעניק לחולה את מיטב הטיפול על פי שיפוטו המקצועי האובייקטיבי, גם כאשר זה לא עולה בקנה אחד עם מטרת המחקר. חלק זה גם עומד על זכות החולה לסרב להשתתף במחקר, מבלי שישפיע הדבר על יחסיו עם הרופא.
החלק השלישי עוסק במחקר הטהור שאין בו אפקט טיפולי, אשר בו הנחקרים אינם מטופלים של הרופא החוקר אלא מתנדבים חיצוניים. ההצהרה מטילה על הרופא את האחריות הבלעדית לחייהם ולבריאותם של נחקרים אלה, עומדת על זכותם להפסיק את הניסוי בכל עת, ואוסרת על הרופא החוקר העדפת "ענייני מדע וחברה" על פני רווחתו ושלומו של הנחקר.
יישום העקרונות
מערכות החקיקה והרפואה במדינות רבות בעולם אימצו את עקרונות הצהרת הלסינקי כתקן מחייב לביצוע מחקרים ביו-רפואיים הכוללים ניסויים קליניים, ואף שילבו את העקרונות בחקיקה הרלוונטית.
בישראל הוכנסו עקרונות הצהרת הלסינקי (בגרסת 1975, לאחר תיקונים שהוכנסו בעצרת WMA בטוקיו, יפן) לתוך "תקנות בריאות העם (ניסויים רפואיים בבני אדם) התשמ"א-1980" המהוות את הבסיס החוקי להסדרת ניסויים קליניים בישראל. משילוב הצהרת הלסינקי בתקנות, מתחייבת הקמת ועדה לבחינת בקשות לאישור מחקרים רפואיים הכוללים ניסויים בבני אדם בכל מוסדות הרפואה והמחקר בארץ. בוועדה כזו, הקרויה על שם ההצהרה ועדת הלסינקי, חברים רופאים בכירים ונציגי ציבור, ובאחריותה לבחון את ההיבטים האתיים במחקרים קליניים ולוודא עמידתם בעקרונות הצהרת הלסינקי ובתקנות.
בארצות הברית אין מתייחסים להצהרה כאל מסמך מחייב, אלא נקבעו כללים מקומיים עצמאיים, הדומים במהותם לעקרונות הצהרת הלסינקי אולם אינם זהים.
גביע הליגות הנמוכות
גביע הליגות הנמוכות או הגביע המחוזי הוא גביע אשר מוענק בסיבוב ד' של גביע המדינה בכדורגל למנצחת של אותו מחוז. שיטת הענקת הגביע המחוזי החלה מעונת 1984/1985 ומטרתה היא להקל על הקבוצות בליגות הנמוכות בנסיעות ארוכות כדי שכל קבוצה תשחק במחוז שלה, לפחות בשלבים המוקדמים של הגביע.
בסך הכל מוענקים 12 גביעים. ארבעה גביעים למנצחות של כל מחוז בליגה ב' ושמונה גביעים למנצחות של כל מחוז בליגה ג'. הגביע מוענק על ידי נציג מטעם ההתאחדות לכדורגל מיד בתום משחק הגמר.
במשחקי הגמר של ליגות ב', גם המנצחת וגם הפיינליסטית ממשיכות לסיבוב ו' של גביע המדינה. במשחקי הגמר של ליגות ג', רק המנצחת ממשיכה לסיבוב ו' של גביע המדינה.
מילטיאדס (אפיפיור)
האפיפיור מילטיאדס הקדוש (בלטינית: Miltiades; מת ב-10 בינואר 314), הנקרא גם מלכיאדס (Melchiades), כיהן מ-2 ביולי 311 עד מותו ב-10 בינואר 314.
משערים כי מוצאו מאפריקה, אך דבר לא ידוע אודותיו. מילטיאדס ויורשו סילבסטר הראשון, היו מתלמידיו של מרקלינוס. הוא נבחר לאחר סדה וקנטה (Sede vacante - תקופה שבה אין אפיפיור מכהן) של כעשרה חודשים בעקבות מות האפיפיור אוסביוס ב-17 באוגוסט 310, או אולי זמן קצר לאחר הגלייתו של אוסביוס לסיציליה בשנת 309.
מילטיאדס נבחר לאפיפיור לאחר שבאפריל 311 הקיסר הרומי גלריוס פרסם צו סובלנות, השם קץ לרדיפת הנוצרים. בשנת 313, במהלך כהונתו, פרסמו הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס את צו מילאנו, המתיר לנוצרים לקיים את פולחנם ומורה על השבת רכוש הכנסייה שהוחרם. קונסטנטינוס העניק לאפיפיור במתנה את ארמון הלטראנו, שהפך עם השנים למקום מגורי האפיפיורים ומושב הממשל הכנסייתי.
באותה שנה, ב-313, עמד מילטיאדס בראש סינוד לטראני ברומא, שזיכה את הבישוף קקיליאנוס מההאשמות נגדו והכריז על דונאטוס מגנוס ככופר. הוא הוזמן אחר כך לסינוד ארל, שהיה ההתוועדות הרשמית הראשונה של הבישופים הנוצרים בקיסרות הרומית המערבית, אך מת לפני שהסינוד נתכנס.
הליבר פונטיפיקליס (Liber Pontificalis), שנתחבר במאה ה-5 או אחריה, מייחס למילטיאדס את הנהגתם של כמה מנהגים.
במאה ה-13 נקבע בלוח הקדושים הקתולי, כי 10 בדצמבר יהיה יום חגו של הקדוש מלכיאדס (כפי שנקרא אז), ובטעות נוסף לשמו הציון מרטיר. ב-1969 נמחק יום זה מלוח החגיגות הליטורגיות המחייבות, והועבר ליום מותו, אל 10 בינואר, ללא הציון "מרטיר" ליד שמו.
ורח-אוסוגלי
ורח-אוסוגלי (רוסית: Верх-Усугли) הוא יישוב ראשי בנפת טונגוקוצ'ן שבמחוז צ'יטה שבדרום רוסיה. היישוב נמצא בדרום הנפה וממוקם על חוף נהר אוסוגלינקה.
ההיסטוריה של היישוב
בשנת 1936 תושב כפר אוסוגלי חשף את מרבצי הפלואוריט באזור. בין השנים 1959-1966 בנו את המכרה "אוסוגלי" והמפעל הצמוד לו. בשנות ה-90 המכרה נסגר כתוצאה משפל כלכלי. כל המכרות בנפה נרכשו על ידי חברת Highland Gold Mining שמנסה לשקם ולפתח את התעשייה המקורית. בערך שליש מהאוכלוסייה היגרה מהעיר עם פירוק השלטון הקומוניסטי בגלל אבטלה, אלכוהוליזם וכו'.
בעיר קיימים המוסדות הבאים:
אנקה (שרץ)
אֲנָקָה הוא אחד המינים המכונים בתורה "שרץ", אחד מאבות הטומאה. זהות האנקה אינה ידועה כיום, שכן מסורת הזיהוי אבדה כנראה כבר בשלב קדום. בין הצעות הזיהוי לאנקה בקרב התרגומים, פרשנים והמחקר המודרני הם: חולד, עכבר, חדף, קיפוד, שממית, עלוקה, כוח וחרדון צב.
האנקה במקרא
בתנ"ך נזכרת האנקה ברשימת השרצים בויקרא:
זיהוי האנקה
האנקה מוזכרת פעם אחת במקרא, רביעית ברשימת שמונה השרצים הטמאים שבספר ויקרא, בהם יש לאווים רבים יותר משאר בעלי החיים ושרצים האסורים באכילה. מסורת הזיהוי של בעל חיים זה אבדה כבר בתקופת התרגומים למקרא, בהם לא ברור לאיזה בעל חיים כיוון המתרגם. בעלי החיים המופיעים בתרגומים השונים ובפירושיהם הם זוחלים, יונקים קטנים וחסרי חוליות.
השממית הפכה לאחד הזיהויים היותר מקובלים של האנקה. זיהוי זה מופיע בתרגום השומרוני, ברד"ק ובקרב החוקרים המודרניים. שיטת זיהוי זו מבוססת על פירוש המילה 'אנקה' כגניחה או צעקה. השממית מצתיינת מבין הלטאות בהפקת קולות, וקולה נשמע כ"מעין אנחת חולה". ישנן לטאות נוספות כמו הזיקית והכוח שמשמיעות קולות נשיפה בעת מצוקה.
קשה למצוא מכנה משותף לכל בעלי החיים המזוהים עם האנקה. ניתן לראות שעל פי רוב, בעלי חיים אלו הם אוכלי חרקים, פעילים בשעות היום או בחלקן ונפוצים או מוכרים בארץ. יש הסכמה כללית בין החוקרים ופרשנים שמדובר בבעל חיים ממשפחת הזוחלים. רש"י, שזיהה את האנקה עם הקיפוד, והתרגומים ליוונית, שזיהו אותה עם החדף, הם יוצאי דופן.
בעלי חיים אפשריים:
הערות שוליים
.
נישואי הזוג ארנולפיני
נישואי הזוג ארנולפיני (בהולנדית: Portret van Giovanni Arnolfini en zijn vrouw) הוא ציור של יאן ואן אייק שנעשה בשנת 1434. זהו ציור שמן על עץ אלון שגודלו 69X82 ס"מ. הציור מציג דיוקן של זוג ממשפחת ארנולפיני שנישא לאחרונה. הציור מוצג כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
בתמונה נראה הבעל ג'ובאני, סוחר עשיר שחי בעיר ברוז', עומד בצד שמאל. הוא מחזיק בידה של ג'ואנה אשתו, שצדה השמאלי פונה אל המתבונן, ומרים את ידו השנייה לשבועה. הזוג מוצג כשהוא עומד בחדר השינה המפואר שלהם.
סגנון התמונה הוא ריאליסטי ונטורליסטי. תיאור הדמויות והפריטים יורד לפרטי פרטים, תוך דייקנות בהדגשת המרקמים השונים של העצמים.
הפרטים בציור
ג'ובאני, הבעל, נראה לבוש בגלימה חומה ויוקרתית שבשוליה פרווה, וחובש כובע צילינדר דבר המדגיש את מעמדו הגבוה. אשתו ג'ובאנה עטופה בבגד ירוק עשיר, עשוי קטיפה ומעוטר בפרווה. היא מרימה את שמלתה כך שנראה כאילו היא בהיריון. כלב עומד בין ג'ואנה לג'ובאני. באותה תקופה כלב היה סימן ההיכר של בני המעמד הגבוה. כלב הוא גם סימן לנאמנות ושלום בית, כמו זו המתבקשת בנישואים.
הנברשת היא מתכתית ומגיע אליה ברק מן האור הבוקע מהחלון שבימין. בנברשת דולק רק נר אחד, וייתכן כי זהו סמל לכך שהמשפחה רק הוקמה, ובעתיד יהיו יותר נרות ויותר חום. על הקיר מאחורי הזוג ישנה מראה ועליה ציורים של 12 הקדושים הנוצרים. למעשה, במראה מצוירת ההשתקפות של כל הציור, כלומר, ניתן לראות את הציור גם מאחור. דרך המראה ניתן לראות גם את יאן ואן אייק בעצמו.
נעליים מופיעות פעמיים ביצירה. ישנו זוג אחד משמאלו של ג'ובאני ואחד ליד הכורסה מאחורי הזוג. נעלי הבית מסמלות ביתיות, נוחיות וחמימות. נעלי הבית האדומות מסמלות זאת במיוחד משום שהצבע האדום מסמל גם את מעמד האצולה וגם חמימות. לצד החלון ועל השידה מונחים פירות שמסמלים פוריות ושפע.
מעל המראה נמצאת חתימתו של האמן. הוא מנציח את עצמו ורושם "אני ואן אייק, הייתי נוכח כאן בשנת 1434".
אמצעים אמנותיים
המראה מאפשרת לצופה לראות את החלקים שלא ניתן לראות בתיאור פרספקטיבי רגיל. היא יוצרת עומק ומראה את החלל הכולל של החדר. הפריטים ביצירה צוירו בדיוק כפי שנראו בעין האמן ולכן נוצר עומק ללא תכנון. לדוגמה, פרט אחד צויר קטן יותר מהאחר כי כך הוא באמת נראה, ולכן נראה כי הוא רחוק יותר (כפי שקרה במציאות). על הרצפה קווים המתנקזים אל נקודת מגוז, מה שיוצר בציור עומק.
מקור האור המרכזי מגיע מן החלון בשמאל התמונה. האור מעוצב בדייקנות והוא חודרני. הוא תורם לאווירה השקטה והרוגעת שבתמונה. בנוסף ישנו עוד מקור אור, חלוש יותר, מהנר בנברשת. טכניקת צבעי השמן ושליטתו של האמן בה אפשרה תיאור נאמן של החומרים השונים, כגון רצפת העץ והבדים. ישנו מיזוג מושלם של הגוונים. משיכות המכחול אטומות, שקופות למחצה או שקופות. משיכות עדינות ומלוטשות שלא ניתן להבחין בהן. נוצרת תחושה של תיעוד אמיתי.
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר
פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (באנגלית: British Academy Television Awards for Best Actress) מוענק החל משנת 1955 במסגרת פרסי באפט"א לטלוויזיה. בתחילה הוענק הפרס לשחקנית ללא קרדיט לתפקיד מסוים עד 1969, כשוונדי קרייג זכתה בפרס על הופעתה בסדרה "Not in Front of the Children". מאז 1970 פורסמו שמות המועמדות בנוסף לזוכות. ב-2010 פוצל הפרס לשחקנית בתפקיד ראשי ולשחקנית בתפקיד משנה.
שנות ה-2010
ב-2010 פוצל הפרס לשחקנית בתפקיד ראשי ולשחקנית בתפקיד משנה. זו רשימת הזוכות בפרס שחקנית בתפקיד ראשי.
לוצ'אנו מורפורגו
לוצ'אנו מורפורגו (באיטלקית: Luciano Morpurgo; 20 בפברואר 1886 – 21 בספטמבר 1971), צלם ומוציא לאור יהודי-איטלקי.
קורות חיים
מורפורגו נולד בספליט (אז אוסטרו-הונגריה) למשפחה יהודית עשירה. לאחר מות אימו בשנת 1899 שלח אותו אביו ללמוד בוונציה, שם רכש את מצלמתו הראשונה. במקביל ללימודיו סייר מורפורגו בתחילה איטליה ואחר כך גם במדינות הסמוכות, בצפון אפריקה, מזרח אירופה ובסקנדינביה. במסעותיו צילם את אשר ראה ופיתח את כישורי הצילום שלו. עם תום לימודיו עבר לרומא ונשא לאישה את מולי. לזוג נולדו שני ילדים.