cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
שינויים בין תרבותיים בדיכאון לאחר לידה
באופן כללי, מחקרים מראים תוצאות שונות לגבי דיכאון לאחר לידה בתרבויות שונות. במחקר מטא-אנליסטי שבדק 143 מחקרים בנושא מכל רחבי העולם, נמצא שהאחוזים של דיכאון אחרי לידה נעו מ־0% ל-60%. מחקרים שהשתמשו בשאלונים מצאו דיכאון לאחר לידה שנע בין 1.9% ל־82.1% במדינות מתפתחות ו-5.2% עד 74% במדינות מפותחות. כאשר היה שימוש בשאלונים באמצעות ראיונות אישיים האחוזים ירדו, אך עדיין נעו בין 0.1% בפינלנד ל־26.3% בהודו. מספרים אלו מרמזים על היקפים הרבה יותר רחבים במקומות מסוימים. הפערים הללו לא עד הסוף מובנים עדיין, אך סביר שהאחוזים המדווחים של 15% לא משקפים את האחוזים האמיתיים של היקף התופעה מסביב לעולם. הפערים יכולים להיות מוסברים בכלי האיבחון, משתנים סוציו אקונומיים, ומשתנים תרבותיים הקשורים להריון וללידה.
גישות אבולוציוניות לדיכאון אחרי לידה מציעות מדדים אינפורמטיביים לשינויים הבינתרבותיים הללו, מכיוון שהן בוחנות את הנושא מפרספקטיבה של ביולוגיה ופסיכולוגיה במקביל, הגישות הללו יכולות לעזור במציאת הגורמים ובמתן טיפול מתאים.
השריר מנגד הזרת
השריר מנגד הזרת (TA: Musculus opponens digiti minimi manus) הוא אחד השרירים בבליטת תת-כף היד (בליטה שרירית בבסיס הזרת) והעמוק שבהם. כיווץ השריר מניע את עצם המסרק החמישית (של הזרת) לכיוון כיפוף וסיבוב לכיוון מרכז כף היד. תנועה זו מציבה את הזרת אל מול האגודל.
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
תאוריה מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית
על פי תאוריות מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית, מכיוון שתינוקות אנושיים זקוקים לטיפול מתמיד, ובהיעדר תמיכה מספקת מהאב או חברי משפחה אחרים, אמהות קדמוניות לא יכלו לדאוג לילד בצורה טובה מבלי להזניח צאצאים אחרים או לפגוע בבריאותן (ולכן להפחית את הסיכוי להעמיד צאצאים בריאים בעתיד). תופעה זו מתועדת היטב במגוון רחב של בעלי חיים הנוטשים ולדים בתקופות בהן סיכויי ההישרדות של הולד נמוכים, בין אם כתוצאה ממחסור במזון או העדר תמיכה חברתית מספקת, על מנת לאגור כוחות לוולדים עתידיים להם יהיה סיכוי גבוה יותר לשרוד. לפי גישה זו, אמהות אחרי לידה אינן סובלות מהפרעה נפשית, אלא אינן יכולות לטפל בתינוק בצורה טובה ללא תמיכה חברתית רבה יותר או משאבים אחרים. תיאוריה זו אינה מסבירה את התופעה בצורה מספקת, מכיוון שמספר ההורים הנוטשים את ילדם הוא נמוך מאוד, גם בקרב הורים הלוקים בדיכאון לאחר לידה. לכן האנתרופולוג והביולוג האבולוציוני אדווארד ה. האגן מאוניברסיטת וושינגטון הציע שמטרת הדיכאון לסמן להורה השני ולחברי המשפחה המורחבת והקהילה שהתמיכה המתקבלת אינה מספיקה לגידול הילד. לפי גישות אלה, הגורם הטיפולי והמניעתי החשוב ביותר להפרעה זו הוא תמיכה חברתית בהורים, בין אם מההורה השני, מהמשפחה המורחבת, או ממוסדות הרווחה. הגברת התמיכה החברתית הוכחה כאחד מהגורמים הטובים ביותר להקלה בדיכאון לאחר לידה.
עמדה (כתב עת ספרותי)
בדבר העורכים של עמדה 14, לכבוד עשר שנים לקיומו, הם מצהירים:
השריר מנגד הזרת
תיאור
תחילתו של השריר מנגד הזרת ברצועת שורש היד הרוחבית (Retinaculum musculorum flexorum manus) ובאנקול של עצם האנקול. השריר נאחז בגבול התיכון של עצם המסרק החמישית.
עמדה (כתב עת ספרותי)
עם כותבי "עמדה" נמנים: אריק א., יוסי גרנובסקי, חן ישראל קלינמן, מקסים גילן, יהונדב פרלמן, עמוס אדלהייט, אלי אשד, נורית כהנא, עודד פלד, יחזקאל רחמים וגליה אבן-חן. המימון לכתב העת מגיע ממשרד החינוך, מפעל הפיס, תורמים פרטיים ומכירות.
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
תאוריית אי-התאמה אבולוציונית
המכניזם של הפסיכולוגיה האנושית נוצר בצורה אדפטיבית במשך מיליוני שנים על מנת להתאים את האדם לסביבתו, הפסיכולוגיה האנושית התפתחה באמצעות הסתגלות אבולוציונית והופכת את בני האדם לאדפטיביים לסביבתם ובכך מעלה את סיכויי ההישרדות שלהם וסיכויי העמדת צאצאים. החברה המודרנית שונה בצורה משמעותית מחברת הציידים-לקטים הפרה-היסטורית שיצרה את אותם מנגנונים פסיכולוגיים. שינויים אילו בחברה גורמים לשינויים פסיכולוגיים המשפיעים על בני האדם בצורות שונות.
אחת התיאוריות הנפוצות של אי ההתאמה האבולוציונית קושרת בין השינויים בטיפול בתינוק לבין דיכאון לאחר לידה. משפחות של ציידים-לקטים גרו לרוב בשבט יחד עם בני משפחה נוספים וחלקו את מטלות הטיפול בתינוק החדש, בעוד בעולם המערבי משפחות גרות רחוק מאוד אחת מהשניה, מה שגורם להורים לטפל בתינוקות לבד. דבר זה יכול לגרום למתח ולחרדה אצל הורים אשר לא גרים קרוב לבני משפחתם, תוך תחושת סכנה ודאגה כי הצאצא לא יוכל לשרוד ללא תמיכה משפחתית. תיאוריה זו קשה מאוד לבדיקה, אך נמצא קשר ישיר בין תמיכה משפחתית לבין דיכאון לאחר לידה.
השריר מנגד הזרת
עצבוב
השריר מנגד הזרת מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף העמוק של עצב הגומד.
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה
תאוריית אי-התאמה אבולוציונית
אך מחקר שבדק השפעה של נטילת אומגה 3 אצל נשים על דיכאון לאחר לידה לא מצא השפעה כזו, ובנוסף מחקר שבדק דיכאון לאחר לידה אצל נשים ביפן, שם אין צריכה מוגברת של אומגה 3, לא מצא את התופעה בכלל, אך הטענה היא כי היא לא נצפתה עקב שינויים תרבותיים. שינויים נוספים באורך החיים המודרני מתייחסים לקשר בין הנקה לבין דיכאון לאחר לידה. נמצא כי נשים שמניקות סובלות פחות מדיכאון אחרי לידה. אך הקשר לא מובהק ונטען כי נשים עם דיכאון לאחר לידה נוטות פחות להניק. לבסוף נבדקה התיאוריה שפחות פעילות גופנית ומעט חשיפה לשמש אשר מאפיינים נשים בעולם המודרני, גורמים לדיכאון לאחר לידה. העדויות לכך סותרות ולא חד משמעיות.
=== תאוריית התשישות הנפשית === דיכאון לאחר הלידה אשר משפיע על 10-15% מהאוכלוסייה של אמהות חדשות, יכול היה להתפתחת כאסטרטגית תגובה לחוסר בתמיכה חברתית מכיוון שזה עזר להעברת גנים בצורה מוצלחת. רופאים רבים ספורים שדיכאון אחרי לידה נובע משינויים הורמונליים אצל האם מיד לאחר הלידה, אבל מחקרים רבים לא מצאו את הקשר בין שינויים הורמונליים לדיכאון לאחר הלידה. העובדה שגם אבות, אשר אינם חווים שינויים הורמונליים יכולים לסבול מדיכאון לאחר הלידה מפריחה את הטענה הזו.
העובדה שדיכאון לאחר הלידה מופיע לרוב אצל הורים אשר יש להם בעיות בחיי הנישואין, וכן מעט או בכלל ללא תמיכה חברתית ומשפחתית בטיפול בתינוק, הביאו את הביולוגים רנדי תורנהיל ובריאנט פורלוא, מאוניברסיטת ניו מקסיקו וכן את החוקר האנתרופולוג אדוארד האגן, להציע שדיכאון לאחר הלידה התפתח כמנגנון פונקציונלי. בעלי חיים רבים משפרים את סיכוייהם להעביר גנים אם הם נוטשים את צאצאיהם כאשר אין מספיק אוכל או כאשר אין או לא קיימת עזרה חיצונית ומשקיעים יותר אנרגיה בצאצאים שסיכויי ההישרדות שלהם גבוהים יותר. ה"תיאוריה של השקעה הורים" יכולה להתאים במיוחד לבני אדם. ילדים של בני אדם הם מאוד "יקרים" מבחינת כמות ההשקעה שהם זקוקים לה מהוריהם, הם דורשים שנים ארוכות של השקעה הורית בה הם חסרי אונים וזקוקים לטיפול, לפני שהן גדולים מספיק על מנת לשרוד בעצמם. כאשר לאם חסרה תמיכה מהאב או מבני משפחה אחרים היא יכולה באופן בלתי מודע להסיק שהיא לא מסוגלת לגדל את צאצאיה בצורה האידיאלית. הכאב הרגשי שנובע מהדיכאון לאחר הלידה משמש כמנגנון הגנה הדומה לכאב פיזי בפציעה, וגורם לאם להפסיק לעשות את מה שהיא עושה, כלומר טיפול בתינוק, מכיוון שטיפול כזה פוגע בסיכויים של האם להביא צאצאים נוספים לעולם ולהמשיך להפיץ את הגנים שלה. מחקרים מראים שאמהות עם דיכאון אחרי לידה מורידות משמעותית את כמות הזמן שהן מטפלות בתינוק, והן אף סובלות ממחשבות על פגיעה בתינוק.
תאוריית התשישות הנפשית הזו אינה יכולה להסביר את כל הסיפור מכיוון שמעטים ההורים הסובלים מדיכאון ולמעשה נוטשים את תינוקם בפועל.
האגן הציע שדיכאון לאחר הלידה משמש כאסטרטגית מיקוח בה הורים אשר אינם מקבלים תמיכה מספקת מבני זוגם מורידים את כמות ההשקעה בצאצאים כדרך להפיק יותר תמיכה. כתמיכה לתיאוריה הזו מצא האגן שבמקרים של דיכאון אחרי לידה בן הזוג העלה את כמות ההשקעה. למעשה מתרחש מצב בו האם למעשה "שובתת" מעבודתה ובכך דורשת מהסביבה להגביר את ההשקעה בתינוק. ואכן מחקרים מראים שכאשר נשים סובלות מדיכאון אחרי לידה, האבות מעלים את כמות ההשקעה בתינוק, דבר שמוריד את רמת הדיכאון לאחר הלידה של האם.
האם דיכאון לאחר לידה הוא למעשה אדפטיבי והאם הוא קשור לירידה בפוריות
חוקרים מסוימים כגון מאיירס, האגן ותורנהיל בחנו את תיאוריה אשר טוענת כי דיכאון אחרי לידה קשור לשינוי בהחלטות הרבייה של בני האדם, אשר יש לה שתי פנים. מצד אחד בעבר אנרגיה רבה הייתה מושקעת בכל צאצא מה שגרם לרווחים גדולים בין לידות על מנת שההורים יוכלו להשקיע את כל האנרגיה שלהם בצאצא החדש על חשבון הצאצאים הקודמים. צד שני הוא שקיים קשר בין כמות ואיכות הצאצאים מכיוון שהרבייה הנשית מוגבלת יותר מזו הגברים בגלל מוגבלות באמצעים אנרגטיים, נשים הן אילו שמחליטות האם להשקיע או לא להשקיע בצאצא. משכך קיים מכניזם אשר סימן לנשים שעומדת בפניהם השקעה לא טובה, מכניזם כזה הוא הסתגלות אבולוציונית. לדוגמה בעולם המודרני חברות מתועשות אשר אחוזים של מוות מוקדם נמוכים ישקיעו יותר בכל צאצא כי סיכויי ההישרדות שלו גבוהים יותר.
אין ספק שקיים מחיר גופני לדיכאון אחרי לידה, שיכול להשפיע על אסטרטגיות רבייה עתידיות ורווח בין הצאצאים. מאיירס ואחרים מצאו שנשים שחוו דיכאון אחרי לידה עם הילד הראשון שלהן פחות נטו להתקדם לכיוון ילד שלישי, והראו ירידה בכמות הלידות באופן כללי. תיאוריות אדפטיביות יכולות להסביר דיכאון אחרי לידה כמנגנון שנועד להגביל ילודה על מנת להשקיע פחות אנרגיה בילדים כאשר קיימים מעט אמצעים לגידול אותם ילדים. האגן ותורנהיל מצאו עדויות שנשים שחוו בעיות בריאות קשות במהלך הלידה נטו ללדת פחות כך שאולי ההסבר הביולוגי הוא כזה. למעשה התיאוריה טוענת שאמהות שעלולות לסבול מנזקים שונים יסבלו מדיכאון לאחר הלידה כמכניזם שנועד למנוע מהן ללדת ילדים נוספים. ברגנזי ואחרים מצאו כי בהונגריה נשים עם תינוקות במשקל נמוך הראו רווח קצר יותר בין לידות של ילדים, מה שהעלה את תקופת הפוריות שלהן בעוד 2–4 שנים. לנשים אילו היו יותר ילדים באופן משמעותי מלנשים שילדיהן נולדו במשקל תקין, מה שמרמז על קשר הפוך בין כמות ואיכות הצאצאים.
גישות אבולוציוניות מסתכלות אחרת על התופעה של דיכאון לאחר הלידה, הן מסבירות אותו לא כמחלה נפשית של האם אלא כדרך של בני האדם להתגונן ולהגן על עצמם ועל צאצאיהם.
חמצן
חמצן (Oxygen) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי O ומספרו האטומי הוא 8. מקור השם בא מההשערה המוקדמת כי החמצן הוא מרכיב הכרחי בחומצות. לאיזוטופ השכיח ביותר שלו, 16O, יש 8 נייטרונים וצורתו השכיחה בטבע היא מולקולת "חמצן" O2 ואוזון O3. המקור העיקרי לחמצן בכדור הארץ הוא תהליך הפוטוסינתזה כחלק ממחזור החמצן. החמצן משתחרר לאוויר ונספג במים ובאדמה אך חלקו נשאר באטמוספירה, ונצרך על ידי יצורים נושמים או תהליכים כימיים כמו חמצון-חיזור.
תכונות
החמצן הוא יסוד אל-מתכתי המופיע בצורתו הטבעית כמולקולת O2, והוא גז בטמפרטורת החדר. שני אטומי החמצן שבמולקולה קשורים ביניהם בקשר קוולנטי כפול (O=O). האלוטרופ אוזון (O3) הוא גז רעיל, והאלוטרופ O4 הוא בעל צבע אדום כשהוא מוצק. O4 מתקבל בהפעלת לחץ של 20 ג'יגה-פסקל על O2. צורה זו של חמצן היא חומר מחמצן חזק יותר מאוזון או מחמצן אטמוספירי.
החמצן חסר טעם, צבע או ריח בטמפרטורת החדר.
שימושים
חמצן הוא היסוד האלקטרושלילי ביותר אחרי פלואור, ולכן הוא משמש לעיתים קרובות כחומר מחמצן. חמצן נוזלי משמש כחומר מחמצן בטילים.
החמצן משמש גם לתהליכים תעשייתיים שונים, בהם הוא משמש כדלק, כגון ריתוך, ייצור פלדה והפקת מתנול.
היסטוריה
החמצן הופק על ידי מיכאל סנדיבוג (Michał Sędziwój, Michael Sendivogius), כימאי ופילוסוף פולני, בשלהי המאה ה-16 באמצעות חימום של אשלגן חנקתי. סנדיבוג קרא לגז שהשתחרר "מזון החיים".
מאוחר יותר הופק שוב החמצן באופן דומה על ידי הכימאי השוודי קרל וילהלם שלה בשנת 1773. במקביל, ייצר האנגלי ג'וזף פריסטלי באופן עצמאי את החמצן ב-1 באוגוסט 1774 באמצעות חימום תחמוצת כספית. פריסטלי פרסם את ממצאיו ב-1775 ושלה ב-1777. לרוב, ספרי ההיסטוריה מעניקים את הזכות על גילוי החמצן לפריסטלי, כי פרסם את ממצאיו לפני שלה. גם שלה וגם פריסטלי לא זיהו את החמצן כיסוד כימי, כיוון שהחזיקו בתורת הפלוגיסטון ופירשו את ממצאיהם באמצעותה. פריסטלי פיתח שיטה לבדיקת "הטוהר היחסי" כלומר של כמות הפלוגיסטון של אוויר באמצעות תגובה עם הגז NO ומדידת נפח ה NO2 הנפלט. ב-1775 גילה פריסטלי כי ה"אוויר" הנפלט מחימום תחמוצת הכספית, מגיב עם יותר NO מאשר אוויר רגיל וקרא לו "אוויר נטול פלוגיסטון". מאוחר יותר גילה פריסטלי כי צמחים פולטים את אותו "אוויר נטול פלוגיסטון".
אנטואן לבואזיה ערך ניסויים רבים בחמצן והראה כי זהו המרכיב באוויר המתרכב עם גפרית לקבלת חומצה גופרתית ועם זרחן בתגובה הנתנת חומצה זרחתית. לבואזיה היה הראשון לזהות את החמצן כיסוד. זיהוי זה והבנת תפקיד החמצן בבעירה, הביאה לסופה את תורת הפלוגיסטון ששלטה בכימיה של המאה ה-18. לבואזיה קרא תחילה ליסוד בשם "אוויר אוויר טוב לנשימה" ובשנת 1779 הציע לקרוא לו Principe oxygine כלומר "היסוד יוצר החומצות".
רוי יקובסן
רוי יקובסן (בנורווגית: Roy Jacobsen; נולד ב-26 בדצמבר 1954) הוא סופר נורווגי.
חידה מתמטית
חידה מתמטית היא חידה שפתרונה מצריך יכולת מתמטית ושימוש בכלים מתמטיים.
רוי יקובסן
ביוגרפיה
יקובסן הוא יליד אוסלו וגדל באחד מפרבריה. בצעירותו היה חבר בכנופיה מקומית ואף הורשע בעבירות גנבה ואחזקת נשק ונידון למאסר על תנאי.
יקובסן החל לכתוב בשנת 1982 ועבר לכתיבה במשרה מלאה בשנת 1990. הוא חבר האקדמיה הנורווגית לשפה וספרות, וזכה בפרס המבקרים הנורווגים לספרות וכן בכמה פרסים נורווגיים אחרים.
יצירתו
יקובסן חיבר כ-20 ספרים, רובם קובצי סיפורים ורומנים. בשנת 1995 נבחר לכתוב את הביוגרפיה של ראש הממשלה הנורווגי לשעבר טריגבה בראטלי.
חידה מתמטית
הספר הידוע הראשון שנושאו חידות מתמטיות הוא ספרו של קלוד באשה, Problèmes plaisans et délectables, שיצא לאור בצרפת בשנת 1612. בעבר החידות המתמטיות, במובן בעיות מתמטיות שעוסקות במקרה פרטי במקום בעיקרון הכללי, היו מרכז המתמטיקה בתרבויות מסוימות.
הגבול בין חידה מתמטית לבין בעיה מתמטית אינו חד וברור, ולעיתים משמשת החידה להמחשה של בעיה כללית יותר. מאפיינים להבחנה בין חידה מתמטית לבעיה מתמטית:
חידה מתמטית נראית לעיתים כחידה רק עקב ניסוחה המיוחד או משום שהיא מתבססת על ידע שחסר לנשאל. החידה "בקבוק בלי פקק עולה 20 שקלים יותר מהפקק, ושניהם יחד (הבקבוק והפקק) עולים 21 שקלים - מה מחיר הבקבוק?", היא בפירוש חידה כאשר היא מוצגת לילד, אך מי שלמד אלגברה יזהה בה מיד בעיה פשוטה בנעלם אחד או בשני נעלמים.
חידות מתמטיות נודעות
כיום החידות משמשות ללימוד המתמטיקה, להדגמתה ולשעשוע, אולם בעבר הן הוצגו בספרי המתמטיקה החשובים ביותר. המתמטיקה המצרית העתיקה, הבבלית והסינית התבססו במידה רבה על חידות ופתרונן (ראו הרחבה בערך היסטוריה של המתמטיקה). לדוגמה, הספר תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה, אחד הספרים המשפיעים ביותר היסטוריה של המתמטיקה, מורכב כל כולו מחידות מעשיות, מהן ניתן ללמוד על עקרונות התחום. כדוגמה אפשר להביא את בעיה 26 מהפרק החמישי בספר, שחידות מסוגה נפוצות עד ימינו, אך רק כאתגר ללומדי מתמטיקה ברמת בית הספר:
חידה מפורסמת במיוחד מספרת על הגשרים של קניגסברג. תושביה של העיר קניגסברג האמינו שלא ניתן לחצות את כל שבעת הגשרים בעיר ולחצות לנקודת המוצא מבלי לחצות גשר כלשהו יותר מפעם אחת. לאונרד אוילר פתר את החידה העממית הזאת בעזרת תיאור סכמטי של הגשרים, והבין מהם המקרים (מבחינת מספר הגשרים ומיקומם) בהם משימה כזו תהיה אפשרית, דבר שהיווה פריצת דרך עצומה בתורת הגרפים.
חידות מפורסמות נוספות:
חמצן
היסטוריה
עד סוף המאה ה-19 הבינו מדענים שניתן להנזיל אוויר ולבודד את מרכיביו על ידי דחיסה וקירור שלו. בעזרת שיטת ה אידה הכימאי והפיזיקאי השווייצרי גופרית דו-חמצנית נוזלית על מנת להנזיל פחמן דו-חמצני, שבתורו התאדה כדי לקרר מספיק גז חמצן כדי להנזיל אותו. הוא שלח מברק ב-22 בדצמבר 1877 לאקדמיה הצרפתית למדעים בפריז והכריז על גילוי. יומיים בלבד לאחר מכן, הכריז הפיזיקאי הצרפתי לואי פול קייטה על שיטה משלו להנזלת חמצן מולקולרי. רק כמה טיפות מהנוזל הופקו בכל מקרה ולא ניתן היה לבצע אנליזה משמעותית. חמצן הונזל במצב יציב לראשונה ב-29 במרץ 1883, על ידי מדענים פולנים מהאוניברסיטה היגלונית, ו.
אטימולוגיה
המילה חמצן חודשה על ידי יחיאל מיכל פינס מהשורש ח.מ.צ לפי המילה הלועזית oxygen שמקורה במונח שטבע לבואזיה principe oxigine: "יסוד יוצר־חומצות" (ביוונית ὀξύς (אוקסיס) - חומצה); אליעזר בן-יהודה הציע את המילה "אבחמץ" שלא נקלטה בשפה.
איזוטופים
לחמצן 3 איזוטופים יציבים טבעיים (, ו-), ובנוסף התגלו עוד 14 רדיו-איזוטופים מ- ועד, אשר לכולם זמן מחצית החיים קצר. הוא הרדיו-איזוטופ של חמצן בעל זמן מחצית החיים הכי גדול - 122.24 שניות.
צורה בטבע ותפקיד ביולוגי
חמצן הוא אחד היסודות הנפוצים בטבע ומהווה 21% מהאוויר על פני כדור-הארץ. לחמצן חשיבות מכרעת לקיום החיים בכדור-הארץ, מסיבות רבות שחלקן:
באגמים, בנחלים ובימים, החמצן נפוץ הרבה פחות בשל מסיסותו הנמוכה במים. כ-6 מ"ל של חמצן נמסים בכל ליטר מים, כלומר ריכוז החמצן במים קטן פי 30 מריכוזו באוויר. החמצן מגיע למים מהאוויר על ידי המסה, וכן כתוצר הפוטוסינתזה המתרחשת באצות ובצמחים הגדלים במים.
תהליך ההתרכבות של חומר אורגני עם חמצן נקרא בעירה, וכתוצר שלו משתחרר פחמן דו-חמצני (ובבעירה בתנאים של מחסור בחמצן נוצר פחמן חד-חמצני). תהליך זה מאפשר המרת מזון לאנרגיה בתהליך הנקרא נשימה אווירנית (בניגוד לנשימה אל-אווירנית). ביצורים מורכבים המכילים מחזור דם, ישנם תאים מיוחדים שתפקידם לסייע בהעברת החמצן לכל חלקי הגוף, ונקראים תאי דם אדומים.
יחד עם נחיצותו של החמצן לחיים המוכרים לנו, מולקולת החמצן (O2), שהיא דו-רדיקל, מהווה רעלן לתאים. בכל תא אווירני קיימים מנגנונים מיוחדים שנועדו להגן על התא מפני הנזק. כיום משערים חוקרים כי הגורם העיקרי להזדקנות הוא הרס הדרגתי של החומר הגנטי בתא על ידי רדיקלים כמו חמצן (וראו נוגדי חמצון). למרות הנזק הרב שצורוני חמצן ריאקטיבים עלולים לגרום, יש לרדיקלים אלו תפקיד בתאי הגוף, כגון, מנגנון פירוק חיידקים בתאים לימפוציטים או על ידי תאי הזרע במהלך ההפריה.
תחמוצת היא תוצר תהליך התרכבות של חמצן עם חומר (לדוגמה: פחמן דו-חמצני, תחמוצת החנקן, תחמוצת הסידן וכדומה). תהליך זה בברזל נקרא קורוזיה (שיתוך), ונחשב לתהליך הפוגע בחוזקן של מתכות מעובדות.
מבנה מולקולת החמצן
למולקולות חמצן מבנה דו-אטומי, סדר הקשר 2 (קשר כפול).
הקשרים בין אטומי החמצן
לכל אחד מאטומי החמצן ארבעה אלקטרונים ברמה 2P. בשל הימצאות שני אלקטרונים שאינם מזווגים ובספינים מקבילים בחמצן האטמוספירי פרה-מגנטי במצב היסוד (טריפלט מגנטי), נמשך חמצן נוזלי למגנט.
מצבים מעוררים של מולקולת החמצן
מולקולת חמצן עשויה להימצא במצב מעורר בו הספינים של האלקטרונים האנטי-קושרים הפוכים, כלומר במצב של סינגלט מגנטי שבו המולקולה דיא-מגנטית. ייתכנו שני מצבים כאלו: כאשר 2 האלקטרונים מאכלסים אותו אורביטל אנטי קושר (המעבר למצב מעורר זה על ידי בליעה ב-1268nm) או (מצב גבוה יותר באנרגיה) כששני האלקטרונים בשני אורביטלים אנטי-קושרים מסתדרים בספינים הפוכים (המעבר למצב מעורר זה על ידי בליעה ב-762nm).
אמצעי זהירות
חשיפה לריכוזי חמצן הגבוהים מריכוזו באוויר מסוכנת ויכולה לגרום לעיוורון, למשל בפגים המקבלים אותו בריכוז גבוה מדי באינקובטור.
על אף שהחמצן עצמו אינו בוער, הוא מסייע ומאיץ בעירה קיימת, ותכונות אלו מחייבות נקיטת אמצעי בטיחות בשימוש בחמצן.
נגזרות מסוימות של חמצן, כמו אוזון (O3), מי חמצן (H2O2), על-תחמוצות שונות ועוד, מהוות חומרים מסוכנים.
נגזרות חמצן נוטות ליצור בגופנו רדיקלים חופשיים, בעיקר בתהליכים מטבוליים. רדיקלים חופשיים יכולים לגרום לנזק לתאי הגוף ול-DNA, ובכך הם עלולים לגרום להאצת תהליך ההזדקנות, ואף לסרטן.
קוזמו קריימר
קוזמו קריימר (באנגלית: Cosmo Kramer) הוא דמות בסדרה "סיינפלד" המגולמת על ידי מייקל ריצ'רדס (על תפקידו בסדרה זכה ריצ'רדס בשלושה פרסי אמי לבידור בפריים טיים). ההשראה לדמות היא שכנו של לארי דייוויד, מיוצרי הסדרה, אדם בשם קני קריימר.
קוזמו קריימר הוא אדם גבוה, בעל שיער פרוע, הנוהג ללבוש באופן כמעט קבוע מכנסיים הקטנים ממידותיו. קריימר מכונה בדרך כלל בשם משפחתו, ונחשב לדמות בעלת התנהגות מוזרה, בוטה אך משעשעת. באופן לא אופייני לסדרה, המבוססת ברובה על הומור מילולי, משתמש ריצ'רדס באופן קבוע גם בהומור סלפסטיק. מתוך קטעי הסלפסטיק, אחד המפורסמים הוא אופן כניסתו הקבוע של קריימר לדירתו של ג'רי, בה הוא פותח את דלת הדירה במהירות ומחליק לתוכה בעודו מחזיק בדלת.
עד לעונה השישית, שמו הפרטי של קריימר לא היה ידוע. ברגע ששמו המלא נחשף, בפרק "ההחלפה", על ידי אמו, באבס קריימר, דמויות שוליות החלו לקרוא לו "קוזמו", אך הקבוצה הראשית המשיכה לכנותו "קריימר".
מכיוון שנראה שהוא מובטל נצחי (מלבד כמה דוגמאות נדירות), הוא מעורב תכופות ברקיחת מזימות, לרוב מטופשות, שמטרתן להניב לו כסף, ורוב ההמצאות הן שלו. בהיותו אחד מהדמויות הכי פופולריות בסדרה, הוא לעיתים קרובות מכונה "דמות האקשן" שמושכת את תשומת לב הקהל באמצעות התנועות המצחיקות ויוצאות הדופן שלה. באחד הפרקים קריימר מכונה "דביל היפסטר" (Hipster Doofus). בניגוד לדמויות האחרות, מוזרותו הובילה אותו להיות זה שכמעט תמיד אומר את האמת בפרצוף. הוא חבר טוב של ניומן, בנוסף למגוון רחב (רובו אינו מופיע בסדרה) של מכרים ושותפים מפוקפקים, ביניהם לומז ובוב סקמנו.
מקור ההשראה
ההשראה לדמות הייתה שכנו של לארי דייוויד, קני קריימר. בפרק הפיילוט הדמות של קריימר נקראת "קסלר", מכיוון שלארי דייוויד חשש שקני קריימר ינצל את העובדה שהדמות מכונה על שמו. אך לאחר צילום הפיילוט ג'רי סיינפלד, שאהב את השם "קריימר", התעקש להחזיר לדמות את שמו המקורי של זה שעליו היא מבוססת. בהמשך התברר שחששותיו של לארי דייוויד היו מבוססים, וקני קריימר פתח סיורים ומופעים בהם הוא מספר את סיפורי הרקע לחלק מעלילותיו של קוזמו קריימר. "מסע המציאות של קריימר" שערך קריימר בחיים האמיתיים נכנס לסדרה כשבעונה השמינית בפרק "The Muffin Tops" קריימר מנהל סיור מקביל בשם "מסע המציאות של ג'יי פיטרמן".
בפרק "הבגידה" (The Betrayal), מוסבר כי שמו של קריימר מפרק הפיילוט היה רק טעות דפוס על תיבת הדואר שלו.
תכונות
לקריימר תכונות מנוגדות רבות. בדרך כלל הוא רדוד, קשוח ואדיש. מהצד השני, הוא לעיתים חברותי, אכפתי ויוצא מגדרו כדי לגרום לחבריו לעזור לאחרים ולעשות את הדבר הנכון גם אם אינם רוצים בכך. קריימר ידוע בשל כנותו הקיצונית וחוסר הטאקט שלו, בפרק The Nose Job הוא אומר לחברתו של ג'ורג' שהיא זקוקה לניתוח אף.
קריימר הוא כנראה האדם הכי חברותי בחבורה (ג'ורג', ג'רי ואיליין) ונראה כאילו יש לו הכי הרבה חברים, חלקם מאוד מוזרים, כמוהו אם לא יותר. אחד מהם הוא בוב סאקאמנו ולומז, דמויות שמוזכרות הרבה פעמים במהלך הסדרה אבל לא נראו לעולם. גם ניומן חבר של קריימר ולמרות שנראה שהם נכנסים לריבים רבים, ניומן לקח חלק ברבים מהרעיונות של קריימר לעשיית כסף.
קריימר חביב על הוריו של ג'רי: הוא מתקשר אליהם פעם בשבוע ואפילו גר איתם תקופה קצרה באותה קהילה בפלורידה. הוא לקח חלק בתוכנית של אבא של ג'ורג' לייצור חזיות לגברים (The Doorman).
קריימר ידוע באימוץ הצד הנגדי ופילוסופיות הפוכות ודחיית כל התנהגות חברתית מקובלת ועובדות מבוססות. לדוגמה, הוא פעם טען שחייבים לאכול לפני ניתוח כי "צריך כוח", למרות שאסור לאכול לפני ניתוח מסיבות רפואיות. הוא גם מתנגד נלהב לברית מילה.
בילדותו קריימר הוטרד מינית על ידי איש מבוגר (הטיול, עונה 4-פרק 2)
פעם, לאחר שג'ורג' שמע שקריימר הלך ל"מחנה פנטזיה", הוא טען שכל חייו של קריימר הם מחנה פנטזיה. "אנשים צריכים לשלם 2,000 דולר כדי לחיות כמוהו לשבוע. לא לעשות כלום, לטבוע בכסף, לגנוב אוכל מהשכנים שלך, ולעשות סקס מבלי לצאת לדייטים. זה מחנה פנטזיה".
התוכניות של קריימר
בפרק The Strike, מתברר שקריימר עובד בחברת ב-H&H Bagels, אך הוא עומד בראש איגוד עובדים ששבת במשך עשור. הארגון הפסיק את השביתה לאחר ששכר המינימום בניו-יורק הגיע להיות זה שדרש קריימר ממעסיקו (קריימר עדיין הרגיש שהשביתה הייתה הצלחה), וקריימר נאלץ לחזור לעבוד. הוא עבד שם בפרק זה בלבד ובמהלכו הוא פוטר. בזמן שעבד בחנות הבייגלה הוא שבת שוב בגלל שהכריחו אותו לעבוד ב"חגיגוס", חג שהומצא על ידי פרנק קוסטנזה אביו של ג'ורג' קוסטנזה. זאת העבודה המסודרת היחידה שהייתה לקריימר במהלך הסדרה.
בפרק "The Muffin Tops" הוא מזכיר שעבד פעם בתור מציל (כשהוא מסביר לג'רי מדוע גילח בעבר את חזהו). הוא גם עבד פעם אחת בחנות בתור סנטה קלאוס עד שפוטר כי הפיץ תעמולה קומוניסטית לילדים צעירים. בפרק The Bizarro Jerry הוא עובד במשרד, עד שהתגלה כי אין לו שום השכלה עסקית והדוחות שלו הם פשוט ג'יבריש.
לקריימר יש הרבה דרכים להרוויח כסף, כולל הימורים, עבודה במספר פרויקטים תיאטרליים, משחק חולה בבתי ספר לרפואה, הוא הוציא לפועל רעיון של "ספר שולחנות קפה" - ספר על שולחנות קפה של אנשים מפורסמים, שהופך בעצמו להיות שולחן קפה (רגליים נשלפות ממנו ויש תחתיות לכוסות על הכריכה). כמו כן, קריימר עשה קצת כסף גם כ"שחקן" במסדר זיהוי (ואף זוהה כפושע על ידי קבצן שאיתו נקלע לסכסוך).
קריימר היה שותף גם בכמה תביעות נגד אנשים וחברות. הוא זכה באחת התביעות נגד חברת קפה, אותה תבע על כך שהגישה לו קפה חם מדי, ובאחת נגד חברת טבק שמוצריה גרמו לו להזדקן בטרם עת (הפיצוי - שלט חוצות ענק עם תמונתו של קריימר מעשן).
באחד הפרקים, קריימר מבכה על כך שלא קיבל שום קרדיט על ספר מצליח שכתב ג'יי פיטרמן אודות ביש המזל של קריימר עצמו. אז הלך קריימר להתעמת עם פיטרמן באירוע חתימה על ספריו, אבל גורש מהחנות מיד. אז קריימר הכריז על עצמו כעל "פיטרמן האמיתי" והקים את The Real Peterman Reality Bus, אוטובוס שהסיע מעריצים לסיבוב במקומות שפגעו בפיטרמן האמיתי. הסיור עלה 37 דולרים וחצי וכלל פיצה, בייגלה וחטיף "שלושת המוסקטרים".
המצאותיו של קריימר
לקריימר רעיונות רבים להמצאות, רובם מופרכים, לדוגמה:
שמות בדויים
כמו לשלוש הדמויות האחרות, גם לקריימר יש שמות בדויים. ה. א. פניפקר, ד"ר מרטין ואן נוסטרנד ופיטר ואן נוסטרנד הם הנפוצים ביותר. תחת השם ה. א. פניפרקר הוא מתחזה לקונה פוטנציאלי של דירה, רק כדי להשתמש בשירותים שבה. הוא מופיע בשם זה גם כאשר הוא עוזר לאיליין להתנקם בחנות מסוימת על ידי החלפה של תגי מחיר על מוצרים באמצעות "אקדח מחירים".
כד"ר מרטין ואן נוסטרנד הוא מנסה להשיג לאיליין את תיקה הרפואי. הוא משתמש בשם מרטין ואן נוסטרנד גם כאשר הוא הולך להבחן לאודישנים לפיילוט של הסדרה ג'רי לתפקיד עצמו. כמו כן, גם כאשר הבוס של ג'ורג' בא להבדק אצל רופא העור, בפרק The Slicer, הוא מתחזה לרופא (כדי להשיג תמונה שלו ללא חולצה).
הוא משתמש בשם פיטר ואן נוסטרנד גם כדי להחזיר את המעיל שלו מביתו של מישהו אחר.
קריימר גם כונה Assman, לאחר שלקח לוחית רישוי שלא הוזמנה עבורו, עליה הוטבע - ASSMAN. היו לו גם כינויים שחלפו מהר כמו- K-Man ו-Krame. אחד הכינויים שקריימר לא סובל הוא - "טמבל עדכני" (Hipster Doofus), כינוי בו כינתה אותו אישה על כיסא גלגלים איתה יצא, ולפעמים משתמשת בו גם איליין.
חילוץ האוניה אלכסיה
"אלכסיה" הייתה אונית משא יוונית אשר בליל שבת סוער, 3 באפריל 1965, נסחפה והתנפצה אל סלעי אנדרומדה בכניסה לנמל יפו.
14 מלחיה חולצו במבצע משולב של חיל הים וחיל האוויר.
הסערה
"אלכסיה", אונית קיטור בת 2000 טון, נחכרה על ידי חברת "מ. דיזנגוף ושות' בע"מ" מידי החברה היוונית ליאודקנקוס.
ביום שישי 2 באפריל 1965 הגיעה "אלכסיה" מגנואה ובשעות אחר הצהרים עגנה מול נמל יפו. בבטן האוניה מטען הכולל 42 מכוניות "פיאט", 800 טון ברזל המיועדים לחברת "מקורות" ועוד 160 טון מטען כללי.
התחזית ניבאה סערה מתקרבת. שתי אוניות אחרות שהגיעו באותו היום אל הנמל התרחקו אל הים הפתוח.
מזג האוויר הלך והתקדר ובאחת אחר חצות פרצה סערה עזה. עוגני האוניה נתקו והיא התרסקה אל הסלעים.
קול הנפץ החריד את באי מועדוני הלילה הסמוכים. שומר הנמל, עזרא ניסים, נדהם לראות אונית משא מטלטלת על הגלים, מתקרבת במהירות ונוחתת על הסלעים תוך שאגת צופרים.
ניסיונות החילוץ
רב החובל קרא לעזרה לנמל חיפה וביקש גוררת שתוריד אותו מהסלעים. אך הסערה לא אפשרה זאת.
באותה שעה התכנס בנמל יפו צוות הצלה: המפקח הימי ליברמן ואנשי הנמל, נמירובסקי, פנחס כהן, יעקב גרינברג וזלמן בן אבי.
מחסני הנמל נפרצו וסירת מנוע הורדה אל המים הסוערים. חלק מצוות ההצלה התקרב עם הסירה לאניה וקרא למלחים לנטוש. רב החובל הודיע: "אנחנו לא נוטשים" ובאיתותי אור ביקש שתבאנה גוררות כדי לחלץ את האוניה מהסלעים.
צוות שחיינים של חיל הים הגיע אך לא יכול היה להיכנס למים.
עם אור ראשון נכנס חיל הים לפעולה. חבל נורה אל תורן האוניה וחובר אל גג מנהלת הנמל. סירת מנוע התקרבה כדי ללוות את המלחים שהיו אמורים לרדת בחבל כמו ב"אומגה". אבל המלחים סירבו לרדת כך. רק אחד מהם הסכים, היה זה רב המלחים. תוך כדי ירידה בחבל התנדנדה האוניה והוא טבל במים ונאסף על ידי הסירה המלווה. עשרות אנשים חיכו לו על החוף עם בקבוק ויסקי.
החילוץ מהאוויר
בשעה 9:30 בבוקר הגיע מסוק של חיל האוויר. המסוק חג מעל לאוניה פעם אחר פעם ואז נעלם לקול קריאות האכזבה של הצופים.
קברניט המסוק אליעזר כהן (צ'יטה) ביקש להוריד את החבל שנקשר מהאוניה אל החוף כי חשש להיתקל בו. לאחר שהוסר החבל שב והופיע המסוק והחל מבצע החילוץ.
הרוח נשבה במהירות 25-30 קשר, האוניה היטלטלה מצד לצד, וגלים שטפו את סיפונה מהחרטום ועד לירכתיים.
המכונאי המוטס אריק יהלומי הורד בכבל אל האוניה. הוא תיאר לרב החובל באנגלית איך להירתם אל הכבל וזה הסביר זאת למלחים בשפתם. אריק עזר לכל מלח להירתם. בסבב הראשון הועלו שלושה מלחים אל הגבעה מעל הנמל. קהל אלפים רץ לעבר המסוק. "סכנת נפשות" סיפר אחר כך קברניט המסוק. הסבב הבא הגיע למסגד "חסן בק". גם לשם הגיעו אלפים. עזר ויצמן, מפקד חיל האוויר ובנו, הגיעו למקום ועזרו לכוון את המסוק לנחיתה.
המלחים פונו בחמישה סבבים. אמבולנסים של מגן דוד אדום חיכו בכל סבב והעבירו את המלחים אל נמל יפו, שם קבלו אותם אנשי הנמל ובידיהם בקבוקי ברנדי. רב החובל הועלה אחרון. כאשר נקשר לכבל הוא החזיק בידיו את ספר האוניה. אריק לקח ממנו את הספר כדי שיוכל לעלות בבטחה. בריחוף האחרון כמעט וקרה אסון. הכבל נתפס באחת מסירות ההצלה. אבל, בתמרון אקרובטי הצליח הטייס להשתחרר ולהמשיך בחילוץ.
לבסוף הועלה אריק לאחר שהמתין עוד כחצי שעה באוניה המיטלטלת ובידו ספר האוניה.
במוצאי השבת נערכה מסיבה במועדון לילה ביפו. למועדון הגיעו מפקד חיל האוויר וצוות המסוק. היוונים, שהשאירו את חפציהם על האוניה הגיעו בבגדי עבודה, חלקם ללא נעלים. המלחים חזרו והודו לחיל האוויר ולחיל הים. תזמורת השמיעה שירים יווניים וזמרת יווניה שרה ורקדה עם הניצולים.
אריק יהלומי קבל מכתב הערכה ממפקד חיל האוויר על "יוזמה...התמדה...דיוק פעולה...אופן ביצוע מושלם...וסיכון עצמי".
כל העיתונים היומיים יצאו מגדרם בתיאור החילוץ הדרמטי, חלקם אף השוו אותו לאגדת אנדרומדה.
הסיפור הגיע גם אל מעבר לים. חברת סיקורסקי פרסמה את התמונה ובה המלח על חבל המסוק.
אחרית האוניה
שתי גוררות יוניות נשלחו למחרת, על ידי בעלי האוניה, מנמל פיראוס. לפני שניתן היה לגרור את האוניה היה צורך לפוצץ את הסלעים שעליהם הייתה תקועה. רק לאחר חודשיים נגררה האוניה לחיפה. שם, לאחר בדיקה, אמורה הייתה חברת הביטוח לויד'ס להחליט האם לתקנה או להפכה לגרוטאות.
איטליה במשחקים האולימפיים
איטליה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), ומאז נעדרה מהם פעם אחת בלבד (אולימפיאדת סנט לואיס (1904)). כן השתתפה איטליה בכל אולימפיאדות החורף.
במהלך השנים צברו הספורטאים האיטלקים במשחקי הקיץ 616 מדליות, מהן 215 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין. הענפים בהם הושגו המספר הרב ביותר של מדליות הם סיף (131 מדליות, מהן 49 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום הראשון בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה), רכיבת אופניים (63 מדליות, מהן 35 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום השני בטבלת המדליות המצטברת של ענף זה, אחרי צרפת) ואתלטיקה (62 מדליות, מהן 21 מדליות זהב). בקליעה מדורגת איטליה במקום הרביעי בטבלת המדליות עם 42 מדליות, אחרי ארצות הברית, סין וברית המועצות.
באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים האיטלקים 124 מדליות, מהן 40 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום ה-12 בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענפים הבולטים הם סקי אלפיני (32 מדליות, מהן 14 מדליות זהב; איטליה מדורגת במקום החמישי בענף, אחרי אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית וצרפת), סקי למרחקים (35 מדליות, מהן 9 מדליות זהב) ולוג' (17 מדליות, מהן 7 מדליות זהב; בענף זה מדורגת איטליה במקום השלישי, אחרי גרמניה וגרמניה המזרחית).
בספירה מצטברת של אולימפיאדות קיץ וחורף, צברו הספורטאים האיטלקים 701 מדליות, מהן 246 מדליות זהב, ואיטליה מדורגת במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה ובריטניה.
משחקי קיץ
איטליה אירחה את משחקי הקיץ פעם אחת, באולימפיאדת רומא (1960). רומא הועדפה אז על פני לוזאן, דטרויט, בודפשט, בריסל, מקסיקו סיטי וטוקיו. רומא הייתה אמורה לארח את המשחקים כבר ב-1908, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים, והם נערכו בסופו של דבר בלונדון.
רומא הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים 3 פעמים נוספות: ב-1924, אז נבחרה פריז; ב-1944, אז נבחרה לונדון, אך המשחקים בוטלו במילא בשל מלחמת העולם השנייה; ב-2004, אז דורגה במקום השני, אחרי אתונה. היא גם אחת המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים ב-2024
משחקי חורף
קורטינה ד'אמפצו הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים מספר פעמים נוספות. היא הייתה אמורה לארח את אולימפיאדת החורף כבר ב-1944, אך זו בוטלה בשל מלחמת העולם השנייה. היא הגישה את מועמדותה פעם נוספת, לאירוח המשחקים של 1952, אך אוסלו הועדפה על פניה. 32 שנה לאחר שאירחה את המשחקים, הגישה קורטינה ד'אמפצו את מועמדותה ברביעית, לאירוח המשחקים של 1988, אך דורגה במקום השלישי והאחרון, אחרי קלגרי ופאלון. ארבע שנים מאוחר יותר דורגה במקום הרביעי, אחרי אלברוויל, סופיה, פאלון ולילהאמר.
ב-1998 ניסתה את מזלה אאוסטה, אך היא דורגה במקום החמישי והאחרון, אחרי נאגנו, סולט לייק סיטי, אסטרסונד וחאקה.
אולימפיאדת אתונה (1896)
משתתף בודד ייצג את איטליה באולימפיאדת אתונה, הקלע ג'וזפה ריוואבלה, שלא העפיל לשלב הגמר, ואולם הספורטאי האיטלקי המפורסם ביותר במשחקים אלה היה דווקא ספורטאי שכלל לא השתתף בהם. רץ המרתון קרלו אירלודי שאף להשתתף במשחקים, אך התקשה במציאת מימון למסע. אירלודי החליט בסופו של דבר ללכת לאתונה ברגל, ואת עלויות המסע המועטות מימן כתב העת "לה ביצ'יקלטה", בתמורה לסיקורו הבלעדי. הוא צעד ברגל ממילאנו לאתונה במשך 28 ימים, במהלכם אף שבר את ידו, אך משהגיע לאתונה סירבו המארגנים לרשום אותו, בטענה שקיבל בעבר פרס כספי בעבור זכייתו במירוץ מילאנו-ברצלונה, ולכן אין הוא יכול להיחשב כספורטאי חובבני, כפי שנדרש בכללי המשחקים.
אולימפיאדת פריז (1900)
באולימפיאדת פריז (1900) ייצגו את איטליה 11 ספורטאים. רוכב הסוסים ג'ובאני ג'ורג'ו טריסינו היה לאיטלקי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בתחרות הקפיצה לגובה. טריסינו זכה באותה תחרות גם במקום הרביעי, לאחר שהתחרה עם סוס אחר, וכן זכה במדליית כסף בתחרות הקפיצה למרחק. הסייף אנטוניו קונטה זכה אף הוא במדליית זהב, בתחרות החרב, וסגנו היה איטלו סנטלי.
רוכב האופניים אנריקו ברוסוני ניצח במרוץ הנקודות, והוועד האולימפי האיטלקי רואה בהישגו של ברוסוני חלק מהישגי המשלחת, ואולם תחרות זו לא הוכרה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כתחרות רשמית שנערכה כחלק מהמשחקים.
אולימפיאדת לונדון (1908)
אולימפיאדת סנט לואיס (1904) הייתה האולימפיאדה היחידה ממנה נעדרה איטליה. היא שבה והשתתפה באולימפיאדת לונדון (1908), אותה הייתה אמורה לארח בעצמה, ושלחה 68 ספורטאים.
על אף שהמשלחת הייתה גדולה בהרבה, הישגי המשלחת היו דומים לאלה שהגיעו אליהם בפריז - 4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בהן זכו המתעמל אלברטו בראליה (בקרב-רב) והמתאבק אנריקו פורו. נבחרת הסיף בדקר זכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת הונגריה וגברה על נבחרות גרמניה ובוהמיה בבית הניחומים. במדליה הרביעית זכה אמיליו לונגי, בריצת 800 מטר.
ספורטאי איטלקי נוסף, רץ המרתון דורנדו פייטרי, נכנס ראשון לסבב הסיום באצטדיון וייט סיטי, אך התמוטט מספר פעמים, ואף רץ בכיוון הלא נכון. מרחק קצר לפני הסיום ניגשו שניים מהמארגנים לסייע לו. הוא חצה בעזרתם ראשון את קו הסיום, אך נפסל בשל כך, והאמריקני ג'וני הייס נקבע כמנצח. אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, רעייתו של מלך אנגליה אדוארד השביעי, העניקה לפייטרי גביע מיוחד.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ייצגו את איטליה 61 ספורטאים, שזכו ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. המתעמל אלברטו בראליה שמר על תוארו בקרב רב, ואף היה שותף לזכייתה של הנבחרת האיטלקית בתחרות הקבוצתית. מתעמל שלישי, אדולפו טונסי, שהיה אף הוא שותף לזכייה הקבוצתית, זכה במדליית הארד בקרב-רב. הסייף נדו נדי זכה במדליית הזהב השלישית, וסגנו היה פייטרו ספצ'אלה. במדליה השישית זכה פרננדו אלטימני, שזכה במקום השלישי בהליכה ל-10 ק"מ.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
מספר הספורטאים שייצגו את איטליה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זינק ל-162, ובהם לראשונה גם אישה אחת, הטניסאית רוזטה גליארדי. הספורטאים האיטלקים זכו ב-23 מדליות, בהן 13 מדליות זהב, ואיטליה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה הסיף (6 מדליות, בהן 5 מדליות זהב). המשלחת האיטלקית זכתה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, ונדו נדי, שנטל חלק בשלושתן, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, בתחרויות הדקר והחרב ובסך הכל ב-5 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו עד אז ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת, שיא שנשבר רק לאחר 52 שנים על ידי השחיין מארק ספיץ. אחיו הצעיר של נדי, אלדו, שאף הוא היה שותף לזכייה בשלוש התחרויות הקבוצתיות, זכה גם במדליית כסף בתחרות החרב.
ספורטאי בולט נוסף היה אוגו פריג'ריו, שזכה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-3 ול-10 ק"מ. שני אתלטים נוספים זכו במדליות ארד, ולריו ארי בריצת מרתון וארנסטו אמברוזיני בריצת 3000 מטר מכשולים. נבחרת ההתעמלות שמרה על תוארה, ואחד מחבריה, ג'ורג'ו זמפורי זכה גם במדליית זהב בקרב-רב האישי. הרוכב תומאזו לקיו די אסאבה זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצות, וסגנו היה אלסנדרו ולריו. אטורה קפארטי זכה בשתי מדליות ארד, בתחרות היחידים ובתחרות הקבוצתית בקפיצות. מרים המשקולות פיליפו בוטינו זכה במדליית זהב, ופייטרו ביאנקי זכה במדליית כסף. צמד החותרים עם הגאי זכה במדליית זהב, וצמד חותרים נוסף זכה במדליית כסף. במדליית הזהב האחרונה זכתה נבחרת רוכבי האופניים במרוץ מרדף. ספורטאי נוסף, המתאגרף אדוארדו גרציה זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת פריז (1924)
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו מאתיים ספורטאים איטלקים, בהם 3 נשים. הם זכו ב-16 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, פינלנד, צרפת ובריטניה.
בהיעדרו של נאדי, פחתו הישגיהם של הסייפים, אך בתחרות החרב שמרה הנבחרת על תוארה. את מקומו של הסיף כענף הבולט ביותר תפס ענף הרמת המשקולות, בו זכו האיטלקים ב-3 מדליות זהב (פיירינו גבטי, קרלו גלימברטי וג'וזפה טונאני). אוגו פריג'ריו שמר על תוארו בהליכה ל-10 ק"מ, ורץ המרתון זכה במדליית כסף בריצת מרתון. נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא פעם נוספת במדליית הזהב. פרנצ'סקו מרטינו, שהיה חבר בנבחרת ההתעמלות, זכה במדליית זהב נוספת, בתרגיל הטבעות ואילו ג'ורג'ו זמפורי זכה במדליית הארד בתרגיל המקבילים. במדליית הזהב השמינית זכתה נבחרת רוכבי האופניים, במרוץ מרדף. בחתירה זכו צמד החותרים עם הגאי במדליית כסף ושמיניית החותרים במדליית ארד. הרוכב די אסאבה איבד את תוארו בתחרות הקפיצות, אך זכה במדליית כסף, וכן במדליית ארד עם הנבחרת כולה. ספורטאי נוסף, הטניסאי אומברטו דה מורפורגו, זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928)
164 ספורטאים איטלקים נטלו חלק באולימפיאדת אמסטרדם (1928), ובהם 18 נשים. הם זכו ב-19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ושוב דורגו במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, גרמניה, פינלנד ושוודיה.
המתאגרפים היו אלו שבלטו במשחקים אלה בקרב המשלחת האיטלקית, עם 4 מדליות, בהן 3 מדליות זהב (ויטוריו טמניני, קרלו אורלנדי ופיירו טוסקני). הסייפים זכו ב-5 מדליות: נבחרות החרב והדקר זכו במדליות זהב, נבחרת הרומח במדליית כסף, וג'וליו גאודיני ובינו ביני זכו גם במדליית ארד. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב ורביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד. במדליית הזהב השביעית זכתה, בפעם השלישית ברציפות, נבחרת רוכבי האופניים במירוץ מרדף.
האיטלקיות הראשונות שזכו במדליה אולימפית היו חברות נבחרת ההתעמלות, שזכו במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי. עמיתיהם הגברים הגיעו להישג דומה. שניים ממרימי המשקולות שזכו במדליית זהב בפריז, פיירינו גבטי וקרלו גלימברטי, הסתפקו הפעם במדליית כסף, ושני מתאבקים, ג'ובאני גוצי וג'רולאמו קוואליה, זכו במדליות ארד. נבחרת הכדורגל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת אורוגוואי בחצי הגמר, והביסה את נבחרת מצרים במשחק על המקום השלישי, בתוצאה 3–11.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
מדינות רבות צמצמו את משלחותיהן לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), או ויתרו על השתתפותן לגמרי, בשל השפל הגדול. גם המשלחת האיטלקית הייתה קטנה יותר בהיקפה, וכללה 102 ספורטאים, כולם גברים. המשלחת צברה 36 מדליות, 12 מכל סוג, ודורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי המארחת, ארצות הברית. דירוג זה הוא דירוג השיא של האיטלקים במשחקים האולימפיים.
המתעמלים זכו ב-7 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, לרבות בתחרות הקבוצתית. המתעמל הבולט ביותר היה רומאו נרי, שזכה, מלבד המדליה הקבוצתית, גם בשתי מדליות זהב אישיות, בתרגיל הקרב-רב ובתרגיל המקבילים. מתעמל נוסף, סאווינו גוליילמטי, זכה במדליית זהב בתרגיל הקפיצות. אומרו בונדי זכה במדליית כסף בסוס הסמוכות, מריו לרטורה זכה במדליית ארד בתרגיל הקרקע וג'ובאני לטואדה בתרגיל הטבעות.
הסייפים זכו ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב - ג'אנקרלו קורנאג'ה-מדיצ'י בחרב וגוסטבו מרצי ברומח. כל שלוש נבחרות הסייפים האיטלקיות זכו במדליות כסף, ג'וליו גאודיני זכה במדליית כסף בחרב ובמדליית ארד ברומח, וקרלו אגוסטוני זכה במדליית ארד בדקר.
רוכבי האופניים זכו ב-5 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. במרוץ מרדף זכתה הנבחרת האיטלקית בפעם הרביעית ברציפות, הישג שאף נבחרת לא הצליחה לשחזר מעולם. גם במרוץ אופני כביש זכתה נבחרת איטליה במדליית הזהב, ושניים מחבריה, אטילו פאווזי וגיליילמו סגאטו, זכו בשני המקומות הראשונים בתחרות היחידים. רוכב אופניים נוסף, ברונו פליצארי, זכה במדליית ארד בספרינט.
האתלט לואיג'י בקאלי קבע שיא אולימפי בריצת 1500 מטר (3:51.2 דקות), אוגו פריג'ריו זכה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ, שהייתה המדליה האולימפית הרביעית שלו, ונבחרת השליחים ל-100X4 מטר זכתה אף היא במדליית ארד. המתאבק ג'ובאני גוצי זכה במדליית זהב, מרצ'לו ניצולה זכה במדליית כסף, וארקולה גלגאטי ומריו גרופיוני זכו במדליות ארד. החותרים זכו בשתי מדליות כסף (במקצה לשמיניות ובמקצה לרביעייה עם הגאי) ובמדליית ארד אחת (רביעייה ללא הגאי). שני מתאגרפים זכו במדליות כסף (ג'ינו רוסי ולואיג'י רובאטי), מרים המשקולות קרלו גלימברטי זכה במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלו, וגסטונה פייריני זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת ברלין (1936)
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתפו 182 ספורטאים איטלקים. הם זכו ב-22 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי גרמניה, ארצות הברית והונגריה.
הסייפים היו הבולטים ביותר במשלחת האיטלקית, לאחר שזכו ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב (מתוך 7 אפשריות). בשתיים מהתחרויות הקבוצתיות, בדקר וברומח, זכתה הנבחרת האיטלקית במדליית זהב, ובחרב זכתה במדליית כסף. ג'וליו גאודיני שהיה חבר בנבחרות הרומח והחרב, זכה גם במדליית זהב ברומח, ופרנקו ריקרדי זכה במדליית הזהב הרביעית, בחרב. סאווריו ראניו וגוסטבו מרצי זכו במדליות כסף וג'ורג'יו בוקינו וג'אנקרלו קורנאג'ה-מדיצ'י זכו במדליות ארד.
האתלטים זכו ב-5 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, בה זכתה טרביזונדה ואלה, בריצת 80 מטר משוכות. כך, הייתה לאישה האיטלקייה הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. נבחרת השליחים ב-100X4 מטרים הגיעה למקום השני, אחרי הנבחרת האמריקאית במסגרתה התחרה ג'סי אוונס, ולפני נבחרת גרמניה. מריו לנצי זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, ג'ורג'ו אוברווגר זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס, ולואיג'י בקאלי איבד את תוארו בריצת 1500, אך זכה במדליית ארד.
צוות שייטי ה-8 מטר זכה במדליית זהב ראשונה בענף זה. באיגרוף, זכה אולדריקו סרגו במדליית זהב וגאווינו מאטה במדליית כסף. רוכבי האופניים איבדו את תוארם במרוץ מרדף לאחר ארבע זכיות רצופות, והסתפקו במדליית כסף. גם החותרים במקצה השמיניות ובמרצה הרביעיות עם הגאי זכו במדליות כסף. ספורטאי נוסף, סילבנו אבה, זכה במדליית ארד בקרב חמש מודרני, והיה לאיטלקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית זהב לאחר שגברה על נבחרת נורווגיה בחצי הגמר, ועל נבחרת אוסטריה בגמר. שני המשחקים הסתיימו בתוצאה 1–2, לאחר הארכה. שחקן הנבחרת אניבאלה פרוסי, היה למלך השערים של הטורניר, לאחר שהבקיע שבעה שערים, ובהם שני השערים במשחק הגמר והשער המכריע בחצי הגמר.
אולימפיאדת לונדון (1948)
באולימפיאדה הראשונה שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה נאסרה השתתפותן שתיים מתוך שלוש מדינות הציר, גרמניה ויפן, אך איטליה, שנכנעה לבעלות הברית ב-1943, כשנתיים לפני תום המלחמה, השתתפה במשחקים. 182 ספורטאים איטלקים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-27 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. הישג זה הקנה לאיטליה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שוודיה, צרפת והונגריה.
הסייפים זכו ב-6 מדליות מהן מדליית זהב אחת, בה זכה לואיג'י קנטונה, בדקר. שלוש נבחרות הסיף זכו במדליות כסף, וינצ'נזו פינטון זכה במדליית כסף בחרב ואדוארדו מנג'רוטי זכה במדליית ארד בדקר.
האתלטים זכו ב-5 מדליות. אדולפו קונסוליני וג'וזפה טוזי דורגו בשני המקומות הראשונים בזריקת דיסקוס, אדרה קורדיאלה זכתה אף היא במדליית כסף בזריקת דיסקוס, אמליה פיצ'יני זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ונבחרת השליחים ב-100X4 מטרים זכתה במדליית ארד.
גם המתאגרפים זכו ב-5 מדליות: ארנסטו פורמנטי בזהב, ספרטקו בנדינלי וג'ובאני צודאס בכסף ואלסנדרו ד'אוטביו ואיוואנו פונטנה בארד. החותרים זכו ב-4 מדליות: רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית זהב, צמד החותרים עם הגאי במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו רומולו קטסטה וצמד החותרים ללא הגאי. רוכבי האופניים רנאטו פארונה ופרדיננדו טרוצי זכו במדליית זהב באופני טנדם, מריו גלה זכה במדליית זהב בספרינט, והנבחרת במרוץ מרדף זכתה במדליית כסף. המתאבק פייטרו לומברדי זכה במדליית זהב וחבריו גידו פנטוני וארקולה גלגאטי זכו במדליות ארד. לגלגאטי הייתה זו מדליית ארד שנייה, לאחר שרשם הישג דומה 16 שנים קודם לכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס.
נבחרת הכדורמים זכתה במקום הראשון, לאחר שניצחה בשלושת המשחקים בבית הגמר את נבחרות בלגיה, הולנד והונגריה. נבחרת הכדורגל הביסה בסיבוב הראשון את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 0–9, אך הפסידה לנבחרת דנמרק ברבע הגמר בתוצאה 3–5.
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
227 ספורטאים איטלקים השתתפו באולימפיאדת הלסינקי (1952). הם זכו ב-21 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, הונגריה ושוודיה.
הענף הבולט היה הסיף (8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב). בתחרויות הקבוצתיות זכו סייפי הדקר במדליית הזהב, וסייפי הרומח והחרב במדליית הכסף. אדוארדו מנג'רוטי, שהייתה לו זו האולימפיאדה השלישית, לאחר ש-16 שנה קודם לכן כבר השתתף, בגיל 17, באולימפיאדת ברלין, זכה גם במדליית זהב בדקר ובמדליית כסף ברומח. אירנה קמבר הייתה לסייפת האיטלקייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שניצחה בתחרות הרומח.
לאחר שתי זכיות רצופות במדליית כסף, שוב זכתה נבחרת איטליה במדליית הזהב במרוץ המרדף, וכן במדליית כסף במרוץ אופני כביש. אנצו סאקי זכה במדליית זהב במרוץ הספרינט, מרינו מורטיני זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון ואנטוניו מספס וצ'זארה פינרלו זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם. המתאגרף אאורליאנו בולונזי זכה במדליית זהב, סרג'ו קפרארי במדליית כסף וברונו ויזינטין במדליית ארד. באתלטיקה, קבע ג'וזפה דורדוני שיא אולימפי בהליכה ל-50 ק"מ (4:28.07.8 שעות), ואדולפו קונזוליני זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס. שייטי הסטאר ניקולו רודה ואגוסטינו סטרואלינו זכו במדליית זהב והמתאבק איגנציו פברה זכה במדליית כסף.
נבחרת הכדורמים איבדה את תוארה, אך זכתה במדליית ארד, לאחר שבבית הגמר הפסידה לנבחרות הונגריה ויוגוסלביה וגברה על נבחרת ארצות הברית.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
מספר הספורטאים האיטלקים שהשתתפו באולימפיאדת מלבורן (1956) ירד ל-134, אך ההישגים דווקא עלו, ל-25 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. בפעם השלישית ברציפות דורגה איטליה במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית, אוסטרליה והונגריה.
רוכבי האופניים זכו ב-5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. לאנדרו פאגין זכה הן במדליית זהב אישית במרוץ נגד השעון, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית בתחרות המקבילה לנבחרות. ארקולה בלדיני זכה במדליית הזהב השלישית, במרוץ אופני כביש, גיליילמו פזנטי זכה במדליית כסף בספרינט וצ'זארה פינארלו וג'וזפה אוניה זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם.
הקלע גליאנו רוסיני זכה במדליית הזהב בטראפ (ענף של ירי בצלחות חרס), ואלסנדרו צ'יצ'רי זכה במדליית הארד. במדליית הזהב השמינית זכתה רביעיית החותרים עם הגאי. נבחרת הרכיבה זכתה במדליית כסף בתחרות הקפיצות, ושניים מחבריה, האחים ריימונדו ופיירו ד'אינצאו, זכו במדליות הכסף והארד בתחרות היחידים. המתאגרף פרנקו ננצ'י זכה במדליית כסף, וג'אקומו בוצאנו זכה במדליית ארד. להישגים דומים הגיעו המתאבקים, לאחר שאיגנציו פברה זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואדלמו בולגרלי זכה במדליית ארד. צוות שייטי הסטאר, רודה וסטראולינו, איבדו את תוארם, אך זכו במדליית כסף, ושני מרימי משקולות, ארמנו פיניאטי ואלברטו פיגאיאני, זכו במדליות ארד. נבחרת הכדורמים סיימה במקום הרביעי, לאחר שדורגה בבית הגמר לאחר נבחרות הונגריה, יוגוסלביה וברית המועצות.
אולימפיאדת רומא (1960)
לאולימפיאדת הקיץ היחידה אותה אירחה, שלחה איטליה את המשלחת הגדולה בתולדותיה עד אז, בת 275 ספורטאים. הם זכו ב-36 מדליות, מהן 13 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וארצות הברית.
רוכבי האופניים הגיעו להישגים הרבים ביותר בקרב המשלחת האיטלקית - 7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב (מתוך 6 אפשריות). סנטה גאיארדוני זכה בשתיים ממדליות הזהב, במרוץ נגד השעון ובמרוץ הספרינט, שבו זכה ולנטינו גספרלה במדליית הארד. ג'וזפה בגטו וסרג'ו ביאנקטו זכו במדליית הזהב במרוץ אופני טנדם, וגם בשתי התחרויות הקבוצתיות, במרוץ נגד השעון ובמרוץ מרדף, ניצחו הרוכבים האיטלקים. בתחרות היחידה שבה לא ניצח רוכב אופניים איטלקי, מרוץ אופני כביש, זכה ליביו טראפה במדליית כסף.
מבין עשרת המתאגרפים האיטלקים שהתחרו ברומא, שבעה זכו במדליות: פרנצ'סקו מוסו, ג'ובאני בנוונוטי ופרנצ'סקו דה פיקולי זכו במדליות זהב, פרימו זמפריני, סנדרו לופופולו וכרמלו בוסי במדליות כסף, וג'וליו סראודי במדליית ארד.
הסייפים האיטלקים זכו בשש מדליות. ג'וזפה דלפינו זכה בשתי מדליות זהב, בתחרויות הדקר ליחידים ולנבחרות, נבחרת הגברים ברומח זכתה במדליית כסף ונבחרת הנשים ברומח ונבחרת הגברים בחרב זכו במדליות ארד. ולדימירו קלארזה זכה במדליית ארד נוספת, בתחרות החרב ליחידים. אדוארדו מנג'רוטי, שהתחרה במסגרת נבחרות הדקר והרומח, זכה במדליה האולימפית ה-13 והאחרונה שלו, בגיל 41 ובכך הפך באותה העת לספורטאי המעוטר ביותר בכל הזמנים במשחקים האולימפיים, לאחר ששבר את שיאו של האתלט פאבו נורמי מפינלנד, שצבר 12 מדליות עד אולימפיאדת אמסטרדם (1928).