cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האשליה 2
עלילה
הפרשים מגבשים תוכנית כיצד לנקום בארתור טרסלר ווולטר המתגלה כבנו הלא חוקי של טרסלר שנקמו בהם על כך שהם שדדו מארתור. הפרשים מגלים שהעובדים בחנות הקסמים הם מה"עין" ועוזרים להם. הם מעלים סרטון ובו הם אומרים שבלונדון, בערב השנה החדשה הם יעלו סדרת מופעים אשר תוביל לבסוף למופע הסיום שיתרחש באמצע נהר התמזה. כל אחד מהפרשים מלבד דילן הולך למקום אחר ושם הם עושים קסמים: ג'ק עושה את טריק שלושת הקלפים, בו הוא משתמש בכפילים לשחקנים ובפתחים ברצפה, לולה עושה קסמים עם יונים ודניאל גורם לגשם במקום לעצור, לעלות למעלה ולהשתגע בעזרת מכונות גשם, מאווררים ואורות. מריט נתקל באחיו צ'ייס שחושף בפניו שהוא יודע היכן יתרחש המופע הסופי. מריט דוחף את צ'ייס אל קבצן ברחוב.
כל הזמן הזה ה-FBI רודפים אחרי דילן והפרשים וכאשר ארתור ווולטר רואים במצלמות שדילן עדיין בחיים גם הם רודפים אחריו. תדאוס שנעלם מתגלה אצל ארתור שעשה איתו עסקה אך לאחר מכן תדאוס הולך לשוטרים ואומר להם היכן הפרשים. ה-FBI אוזקים את תדאוס אך הוא מצליח להשתחרר ונעלם. הפרשים צריכים לברוח, אך אנשיו של ארתור תופסים אותם ומעלים אותם למטוס וממריאים. ארתור מבקש מדילן את הצ'יפ ומאיים שאם הוא לא ייתן לו את הצ'יפ הוא יהרוג את הפרשים. דניאל נותן לו את הצ'יפ שהתגלה אצל הפרשים כמזויף אך אצל וולטר הצ'יפ מתגלה כאמיתי. ארתור רוצה להיפטר מהפרשים ושואל את צ'ייס מה לעשות איתם והוא מציע שיזרקו את הפרשים מהמטוס וכך קורה. ארתור ווולטר חוגגים את ניצחונם ושותים יין אך למשקה טעם לא של יין. ארתור מוריד את מדבקת השם ומתחתיו מתגלה קלף שבו כתוב "שוטה". השניים מסתכלים אל מחוץ לחלון שם הפרשים עומדים על הכנפיים של המטוס מנופפים אליהם בריאים ושלמים. האנשים שבתוך המטוס יוצאים החוצה ומגלים שהם בכלל לא המריאו ושכל המצלמות וכל העולם צופים בהם והפרשים מתחילים להסביר מה הם עשו: כמו המופע של ג'ק בו הוא השתמש בדלתות וכפילים, ככה הם החליפו את נהג המשאית שהוביל אותם להאנגר חלופי שם הם הסתמכו על העובדה שלוולטר אסור להתגלות. המטוס לא באמת המריא אלא רק נראה ככה בעזרת מכונות גשם, מאווררים ואורות. ה"קבצן" היה בעצם ג'ק אשר הצליח להפנט את צ'ייס ולהחליט לזרוק את הפרשים מהמטוס. הצ'יפ נלקח בחזרה לידי הפרשים וארתור ואנשיו נעצרים. דילן נותן לסוכנת FBI דיסק - און - קי בו לטענתו כל החומר על ארתור ווולטר. הפרשים מצליחים לברוח.
קוסטה חטאגורוב
גלות
בגלל התדרדרות מצב בריאותו הורשה קוסטה לחזור לביתו, בשנת 1901, והוא נפטר בשנת 1906.
האשליה 2
פיתוח
כבר ביולי 2013 מנכ"ל חברת Lionsgate, ג'ון פלטהיימר, הצהיר כי החברה תומכת בהפקת סרט המשך ל"האשליה", עקב הצלחתו המסחרית של הסרט. ההפקה תוכננה להתחיל בשנת 2014 אך בשל התנגשות עם לוחות זמנים של השחקנים הצילומים נדחו. הסרט צפוי היה להיקרא תחילה "Now You Don't" וקיבל את אישורו של לואי לטרייה שהביע התעניינות לשוב לכיסא הבמאי והודה שמרבית צוות השחקנים ישוב לסרט ההמשך.
צילומי הסרט החלו בלונדון בדצמבר 2014 ונודע כי שם הסרט באנגלית יהיה בעצם "Now You See Me: The Second Act" (כעת אתם רואים אותי: מערכה שנייה), אך לבסוף הסרט עלה לאקרנים בשם "Now You See Me 2".
צילומים
בנובמבר 2014 החלו צילומי הסרט בלונדון, אנגליה. במרץ 2015 הצילומים עברו לרפובליקה העממית של סין ונערכו גם במקאו.
סרט המשך
במאי 2015 הכריז מנכ"ל Lionsgate, ג'ון פלטהיימר, שהאולפנים עובדים על תכנון מוקדם לסרט שלישי בסדרה. בהמשך אושר ליהוקה של ליזי קפלן לגלם שוב את לולה, עם בנדיקט קאמברבאץ' שיצטרף לצוות השחקנים: איילה פישר, ג'סי אייזנברג, דייב פרנקו, וודי הרלסון, מורגן פרימן, מייקל קיין ומארק רופאלו, כאשר ג'ון מ. צ'ו יביים גם את הסרט השלישי בסדרה. חברת Lionsgate הודיעה באפריל 2020 שאריק וורן סינגר כותב את התסריט לסרט.
ביולי 2016 הוליווד ריפורטר טען כי Lionsgate עובדת על סרט ספין-אוף בכיכובו של ג'יי צ'ו, שיורכב מצוות שחקנים סיני.
גריינדר
גריינדר כוללת למעלה מ-4.5 מיליון משתמשים, ובכל רגע מחוברים אליה כ-50,000 איש.
הקמה ופיתוח
גריינדר הושקה ב-25 במרץ 2009 על ידי חברת "Nearby Buddy Finder". מנכ"ל ומייסד גריינדר הוא יואל שמחאי, יהודי אמריקאי יליד תל אביב. תוך זמן קצר החלו להתפתח סביב גריינדר דיונים בבלוגים מובילים של קהילת הלהט"ב כגון Queerty והבלוג Joe My God.
גריינדר מעסיקה כ-60 עובדים, שכמעט חצי מהם עוסקים בסינון תמונות המשתמשים וקובעים אילו תמונות כשירות להופיע באפליקציה ואילו נוגדות את הקווים המנחים של החברה והמדיניות של אפל. רווחי האפליקציה מגיעים מפרסומות המוצגות בתחתית העמוד למשתמשים בגרסה החינמית, ובאמצעות תשלום חלק מהמשתמשים עבור יישומים מתקדמים.
ב-2016 נמכרו 60% ממניות החברה לחברת המשחקים הסינית בייג'ינג קונלון טק תמורת סכום של 93 מיליון דולר, ובינואר 2018 רכשה החברה הסינית את יתר מניות החברה ב-152 מיליון דולר. במרץ 2019 החלה בייג'ינג קונלון טק לחפש אחר קונה לחברה, לאחר שהוועדה לבחינת השקעות זרות בארצות הברית (CFIUS) הודיעה לחברה שאפליקציה בהחזקה סינית מהווה סיכון ביטחוני. במרץ 2020 הגיעה החברה להסכמה על מכירת 99% מההחזקות לסן וינסנט אקוויזישן תמורת 608.5 מיליון דולר.
תפוצה
אף שגריינדר מבוססת בארצות הברית, זכתה האפליקציה בתוך זמן קצר לפופולריות בארצות רבות ברחבי העולם, בעיקר באמצעות מידע שעבר מפה לאוזן ובאזכורים בכלי תקשורת מקומיים. בבריטניה לבדה גדלה כמות המשתמשים באפליקציה ב-30,000 לאחר אזכור יחיד בסדרה טופ גיר של סטיבן פריי. המפתח הראשי של התוכנה דיווח על משתמשים גם בארצות רחוקות מארצות הברית כמו איראן, קזחסטן וישראל.
בספטמבר 2010, מספר המשתמשים הרב ביותר היה בארצות הברית, שם עמד מספרם על כחצי מיליון, ולאחר מכן בבריטניה, שם עשו שימוש באפליקציה כ-62,000 משתמשים.
הפרת פרטיות המשתמשים
בינואר 2021 הודיעה הסוכנות להגנת מידע בנורווגיה כי היא מתכוונת לקנוס את חברת גריינדר בסכום של 10 מיליון אירו עקב הפרת GDPR, הוראות השמירה על פרטיות המשתמשים של האיחוד האירופי. על פי הסוכנות, האפליקציה שיתפה בניגוד לחוק את נתוני המשתמשים עם מפרסמים.
אלטון ג'ון
סר אלטון הרקולס ג'ון CH CBE (באנגלית: Elton Hercules John; נולד ב־25 במרץ 1947 בשם רג'ינלד קנת' דווייט) הוא זמר, מלחין ופסנתרן בריטי, אחד הזמרים המצליחים ביותר במאה ה־20. אלבומיו נמכרו לאורך השנים בלמעלה מ־300 מיליון עותקים, מה שמעמיד אותו כאחד מארבעת המוזיקאים שיאני המכירות בכל הזמנים. הוא מחזיק בהישג הסינגל הנמכר ביותר בכל הזמנים, מאז החלו מצעדי דירוג הסינגלים "Candle in the Wind" (ההישג מצוין בספר השיאים של גינס). בנוסף, פסקול סרט האנימציה "מלך האריות" שהלחין הוא פסקול סרט האנימציה הנמכר ביותר בכל הזמנים. ג'ון זכה בשישה פרסי גראמי, בחמישה פרסי המוזיקה הבריטית, בשני פרסי אוסקר, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס טוני. הוא גם מחזיק בתואר אבירות. על פי דירוג בילבורד, ג'ון הוא אמן הסולו המצליח ביותר בכל הזמנים.
הקריירה שלו משתרעת על פני שישה עשורים, ועשרות מהשירים שכתב וביצע נכנסו לצמרות מצעדי המוזיקה ברחבי העולם. מלבד הצלחתו המסחרית, נחשב ג'ון לאחד היוצרים החשובים והמשפיעים במוזיקת הפופ והרוק. הוא נחשב כמי שהצליח לשמר, במידה רבה, את מקומו המרכזי של הפסנתר ברוק אנד רול. כמרכיבי מפתח בהצלחתו המוזיקלית ניתן למנות: כישרונו המלודי, המילים לשיריו (אותן כתב על פי רוב הפזמונאי ברני טופין), שירתו מלאת התשוקה בקול הטנור העשיר שלו ונגינתו בפסנתר המושפעת ממוזיקת הגוספל. בעיבודיו המוזיקליים בולט השימוש בכלי המיתר. ג'ון מפורסם גם בשל סגנון הלבוש שלו והתנהגותו מחוץ לבמה. ב־2011 דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה־49 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ילדות ותחילת הקריירה
אלטון ג'ון נולד בשם רג'ינלד קנט דווייט ב־25 במרץ 1947 ב, שכונה ברובע הארו שבלונדון רבתי, שנמצאת בתחומי המחוז ההיסטורי מידלסקס. הוא בנו הבכור של סטנלי דווייט (1925 – 1991), לוטננט טיסה בחיל האוויר המלכותי (שקודם לתפקיד מפקד טייסת והוצב בבסיס חיל האוויר המלכותי שייבה  שבמחוז בצרה שבעיראק), ובנהּ היחיד של שילה איילין (לבית האריס, 1925 – 2017). הוריו נישאו ב־1945, והמשפחה עברה לגור בביתם של סבו וסבתו מצד אמו, בית דו־משפחתי בדיור הציבורי. הוא למד בבתי ספר בפינר: פינר ווד ג'וניור, רדיפורד ולבסוף בית הספר לדקדוק פינר קאונטי שאותו עזב בגיל 17, כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level" ), כדי לעסוק במוזיקה.
ג'ון גדל בבית מוזיקלי. שני ההורים היו חובבי תקליטים נלהבים, ובבית נשמעה מוזיקה באופן תדיר, בתקליטים או ברדיו. האב העדיף ג'אז, והאם העדיפה מוזיקת פופ. אביו ניגן בחצוצרה בלהקה "Bob Miller and the Millermen". ג'ון למד לנגן בפסנתר בגיל צעיר מאוד. סבתו, איווי, הושיבה אותו כבר כפעוט על ברכיה, בעוד הוא מקיש על הקלידים. כשהיה בן 3, הדהים את הוריו כשרץ לפסנתר וניגן מנגינה שנשמעה ברדיו, "ואלס המחליקים על הקרח" מאת ולדטויפל. הדבר הפך להרגל, כשהילד רץ מהרדיו לפסנתר ובחזרה, ועד מהרה היה קשה לנתק אותו מהכלי. ההורים ניצלו את הכישרון שהפגין הילד כדי לבדר את האורחים שלהם:, סיפרה אמו. כשהיה בן 7, אמו מצאה לו מורה פרטית, שתרגלה אותו בעיקר במוזיקה קלאסית. הוא התאמן שלוש שעות ביום. כשהיה באותו גיל, התנסה ג'ון בהופעה ציבורית: הוא נכח בחתונתו של בן דודו רוי דווייט (כדורגלן מפורסם באותה תקופה), וכשהלהקה איחרה להגיע, ביקש ממנו בן דודו לנגן בפסנתר ולבדר את האורחים, עד להגעת הלהקה. ילדותו של ג'ון התאפיינה בוויכוחים קשים בין הוריו, שג'ון היה מוצא מהם מפלט בהסתגרות בחדרו והאזנה לתקליטים (ו"למידה" שלהם). הוא סבל מהתקפי זעם, שהנגינה עזרה לו להירגע מהם. לימים סיפרה אמו שהוא גדל כ"פקעת עצבים". עוד סיפרה שהיה "מכונס בעצמו ומאוד עצוב". ג'ון המשיך לנגן בפסנתר בביתו במשך שעות, עד שהופסק על ידי הוריו, גם בשל תלונות מהשכנים. החל מאמצע שנות ה־50 חלו שינויים במוזיקה, ומוזיקת הרוק אנד רול החלה להיות פופולרית. הדבר התבטא בתקליטים שרכשה האם (לדוגמה: של אלביס פרסלי ושל "Bill Haley & His Comets"), ועמם גם רג' התקרב לסוגה זו. מוזיקאים נוספים שספג מהם בצעירותו היו בין השאר ג'ורג' שירינג, נט קינג קול, ריי צ'ארלס, צ'אק ברי, ג'רי לי לואיס ובאדי הולי.
האקדמיה המלכותית למוזיקה
לאחר שהשתתפותו בתחרות מוזיקה מקומית הותירה רושם, קיבל ב־1958, כשהוא בגיל 11, מלגת לימודים חלקית לאקדמיה המלכותית למוזיקה, שם למד יום בשבוע, בבוקר יום שבת, במשך חמש שנים (במקביל ללימודיו בבית הספר לדקדוק פינר קאונטי, שגם בו החל ללמוד בגיל 11). לדברי אחת המרצות, הלן פיינה, ג'ון (אז "רג'") היה "תלמיד לדוגמה" לאורך רוב תקופת לימודיו – מנומס ומפגין רצון ויכולת לעמוד במטלות שהוטלו עליו. רק לקראת סוף לימודיו במקום התחיל להיות "טיפה רשלני". ג'ון העדיף לנגן משמיעה, ללא תווים: פיינה מספרת שהדהים אותה כשניגן "כמו תקליט גרמופון" יצירה בת ארבעה עמודים של הנדל, מיד לאחר שהאזין לה בפעם הראשונה (הוא אף אלתר על היצירות). ג'ון נהנה מאוד לשיר במקהלה של האקדמיה. תוך כדי לימודיו במוסד, אמו שכרה לו מורה פרטי חדש, שהדריך אותו במוזיקה פופולרית (כשג'ון למד במוסד, לימדו בו מוזיקה קלאסית בלבד). בשיעורי המוזיקה בבית הספר לדקדוק פינר קאונטי, ג'ון גילה יכולת הלחנה, ואף שר. הוא הרשים את התלמידים בחיקוי סגנון נגינתו של ג'רי לי לואיס: ג'ון נמשך למוזיקאים כמו לואיס, פרסלי ובהמשך גם ליטל ריצ'רד, לא רק בגלל המוזיקה שלהם, אלא גם בגלל סגנון הופעתם המוחצן, הצבעוני והתיאטרלי, שהיה לו להשראה בהמשך. בזמן הפנוי המועט שלו, עבד בחלוקת עיתונים, וכן בחנות יין, בשבת אחר הצהריים, לאחר הלימודים באקדמיה.
אף על פי שנמשך למוזיקה פופולרית, הכיר ג'ון לימים בחשיבותם של הלימודים הקלאסיים באקדמיה ליצירתו:, אמר. ג'ון השתלב במקום היטב גם מבחינה חברתית והכיר חברים רבים, בהם כמה מוזיקאים שאיתם שיתף פעולה באופן הדוק בהמשך דרכו: המעבד פול בקמסטר, המפיק כריס תומאס, והנבלאית סקיילה קנגה. ג'ון שמר על קשר עם המוסד גם בבגרותו, ומימן מלגות לתלמידים מעוטי יכולת כלכלית.
ג'ון הוטרד מאוד בילדותו ממראהו החיצוני:. משיכתו לאמני רוק אנד רול שהיו רועשים מדי לטעמה של אמו, כמו ליטל ריצ'רד, הטרידה אותה, והוא נאלץ להקשיב לתקליטים אלה בחדרו בלבד. משיכתו למוזיקה פופולרית בכלל הכעיסה את אביו, שהעדיף שיתרכז במוזיקה קלאסית. האב, שהרבה להיעדר מהבית עקב שירותו הצבאי, האמין ש"מה שמתחיל ברוק אנד רול, נגמר בחיי פשע". הוא כתב באחד ממכתביו לאשתו:. האב אף ניסה לשכנע את בנו לפנות לקריירה של בנקאי או עובד מדינה. עם זאת, כשג'ון נזקק לפסנתר חדש (מאוחר יותר, כשהוריו כבר נפרדו) אביו התקשר למורה באקדמיה המלכותית למוזיקה כדי להודיע שהוא מעמיד לרשותו את הפסנתר שלו.
נגן פאב
היחסים בין ג'ון לאביו החורג היו טובים (ג'ון כינה אותו בחיבה "דרף", בחילוף אותיות של שמו), ופרברדר סייע לג'ון למצוא עבודה בפאב מקומי במלון "Northwood Hills", שם ניגן ג'ון בלילות סופי שבוע, בימים חמישי עד ראשון, בתמורה לפאונד אחד ללילה. פרברדר הסתובב בין המבלים בסיום ההופעות כדי לאסוף טיפים לג'ון, שקנה באמצעותם פסנתר חשמלי ומגבר. ג'ון ניגן במקום שירים שהיו פופולריים באותה תקופה, של אמנים כמו ריי צ'ארלס ו, כמו גם לחנים משל עצמו. ג'ון התנסה במקום בהופעה מול קהל קשה: קטטות פרצו במקום באופן תדיר. מדי פעם היה אחד המבלים ניגש ושופך בירה לתוך הפסנתר שג'ון ניגן בו. עם זאת, לימים הדגיש ג'ון את החשיבות הרבה שהוא מייחס לצבירת ניסיון בכל סוג של הופעה חיה:
בלוזולוג'י
כחצי שנה לפני בחינות הגמר ("A-Level"), עזב ג'ון את בית הספר לדקדוק פינר קאונטי, כדי לעסוק במוזיקה – בעידודה של אימו, שעשתה זאת כדי להרגיז את אביו. כן עזב את האקדמיה המלכותית למוזיקה. בן דודו רוי דווייט סייע לו למצוא עבודה ב־"Mills Music", חברת הוצאה לאור מוזיקלית, שם עבד במחלקת האריזה ובעבודות כלליות כהגשת תה. "Mills Music" שכנה ברחוב דנמרק בלונדון, שבו שכנו כמה הוצאות לאור מוזיקליות, וג'ון הכיר שם אנשים מהתעשייה. יחד עם סטיוארט בראון, הוא הקים להקת בלוז בשם. ג'ון היה הקלידן, בראון היה הגיטריסט והזמר, ואליהם הצטרפו הבסיסט רקס בישוף והמתופף מיק אינקפן. ב־1962 הם החלו לנגן בפאבים מקומיים, וב־1963 קיבלו עבודה במועדון הלילה הלונדוני "The Establishment". ג'ון המשיך לעבוד בימים ב־"Mills Music", ואת הלילות חילק בין הופעות בפאב להופעות עם "בלוזולוג'י". ב־1965 הלהקה חתמה על חוזה עם הסוכנות של רוי טמפסט, שהעסיקה אותם כלהקת ליווי לזמרי והרכבי רית'ם אנד בלוז אמריקאיים שהגיעו להופעות באנגליה. אותם הרכבים היו מעבר לשיאם, ומשום כך טמפסט השיג אותם בעלות נמוכה יחסית. הפחתה נוספת בעלויות הושגה באמצעות שימוש בלהקת ליווי מקומית, ולשם כך נשכרה "בלוזולוג'י". ג'ון נקב באירוע הזה כשלב שבו הלהקה הפכה למקצוענית. אז גם עזב את העבודה ב־"Mills Music". בין הזמרים והלהקות שליוו היו, , , , סולומון ברק ופטי לבל ולהקתה. העבודה הייתה אינטנסיבית ומתישה: "בלוזולוג'י" הופיעה כל לילה, לעיתים שלוש–ארבע הופעות בלילה. הלהקה חתמה על חוזה עם "Fontana Records" (באותה תקופה, חברת בת של "פיליפס"), ופרסמה את הסינגל הראשון שלה, "Come Back Baby", שאותו כתב ושר ג'ון. ג'ון כתב ושר גם את הסינגל השני שהוציאה הלהקה, "Mr. Frantic", בתחילת 1966. שני הסינגלים לא זכו להצלחה. בהרכב מורחב, הלהקה החלה ללוות את זמר ה־R&B. בספטמבר 1966 הציע הזמר לחברי "בלוזולוג'י" להיות להקת הליווי שלו. רק ג'ון וסטיוארט הסכימו, ובמקום החברים שעזבו הצטרפו חדשים, בהם הסקסופוניסט אלטון דין. ג'ון סיפר שהוא למד הרבה מאוד מההרכבים שליווה: הוא למד על הופעת במה, איך להחזיק קהל ולדבר בין השירים, לשיר נכון בהופעה ולזוז תוך כדי כך, ולהתלבש על הבמה.
הופעה שג'ון מציין כמשמעותית נערכה בדצמבר 1966 ב־"Saville Theatre" בלונדון, כש"בלוזולוג'י" ערכה את מופע החימום לליטל ריצ'רד. אומנם מעריציו של ריצ'רד לא אהבו את הלהקה וצעקו לה לרדת מהבמה, אך ג'ון התרשם ממנו עמוקות: כשהחל לעבוד עם הלהקה, קבע באלדרי שמלבדו שני חברים נוספים בלהקה יהיו זמרים, וכשהחליט להחליף את אחד מהם, בחר בזמרת אמריקאית, ולא בג'ון. ג'ון אומנם היה הקלידן ולא יועד להיות זמר, אך נפגע – הוא רצה להיות זמר מוביל, אך היה משוכנע שהופעתו החיצונית השמנמנה תעמוד לו לרועץ בכך. הוא החל להרגיש תסכול רב והבין שלא יוכל להתפתח עוד בלהקה, אך היסס לעזוב אותה בשל אובדן ההכנסה. לימים תיאר את הלהקה במילים "להקה נוראית" ו"בינונית". ג'ון שקל מה לעשות. לימים סיפר שהיה חשוב לו רק להישאר בעבודה שקשורה למוזיקה, אפילו כעובד בחנות תקליטים. לבסוף החל לחשוב שעליו להתרכז בכתיבת שירים. הוא ענה למודעת "דרושים" שפרסמה חברת התקליטים "ליברטי רקורדס" בגיליון ה־17 ביוני 1967 של מגזין "NME": "ליברטי רקורדס מחפשת כישרון". למודעה ענה גם צעיר בן 17 בשם ברני טופין.
ההתקשרות עם ברני טופין ועם DJM
ג'ון הופיע למבחן בד אצל ריי ויליאמס, מנהל מחלקת A&R (האחראית לחיפוש כישרונות) ב"ליברטי רקורדס". ויליאמס התרשם וקבע לו הקלטת מבחן נוספת, שאותה העביר למנהליו, שהתרשמו באופן חיובי מהמוזיקה, אך טענו שהמילים חלשות ולכן לא קיבלו את ג'ון. בניסיון לרכך את הודעת הדחייה, הושיט ויליאמס יד לערימה שבה היו מעטפות עם שירים של פזמונאים, והושיט לג'ון אחת מהן – זו של ברני טופין. ג'ון החל להלחין מוזיקה לשירים של טופין (תוך שהשניים עבדו בהתכתבות בדואר כחצי שנה). ויליאמס, שהיה מרוצה מהתוצאות, קישר את ג'ון לחברה אחרת, שאחד השותפים בה היה המוציא לאור המוזיקלי היהודי בריטי דיק ג'יימס, ממייסדי חברת ההפצה לשירי "הביטלס" "נורת'רן סונגס" ובעל חברת התקליטים "DJM Records". ג'ון הקליט שירים ב"אולפני DJM" לאחר שעות העבודה באופן מחתרתי, מבלי לבקש רשות. הוא נעזר לשם כך ב: ג'ון וקוואי הכירו והתיידדו עוד מימיו של ג'ון ב־"Mills Music", כשקוואי עבד כשליח בחברה סמוכה. הם אף ניגנו יחד, כשקוואי היה הגיטריסט בהרכב האחרון של "בלוזולוג'י". ל־"DJM" התקבל קוואי לתפקיד משרדי, וכשדיק ג'יימס הקים אולפן חדש, קוואי יזם ועזר בהקמתו וקודם לתפקיד טכנאי הקול (כשהוא בן 16 בלבד). קוואי אף עסק ב־A&R עבור ג'יימס, כך שמוזיקאים רבים חילו את פניו בבקשות להקליט באולפן הנחשב, שהיה שייך למוציא לאור של שירי "הביטלס". מכיוון שהיה חסר ניסיון ורצה ללמוד את המקצוע, קוואי אפשר למוזיקאים להקליט לאחר שעות העבודה. בין המוזיקאים האלה היה ג'ון, שהקליט שם דמואים לשירים שהלחין למילותיו של טופין.
1967–1969: כותב שירים, מוזיקאי אולפן, תחילת קריירת הסולו
ג'ון עדיין היה חבר ב"בלוזולוג'י" באופן רשמי והופיע איתה פה ושם, אך החליט סופית לעזוב אותה לאחר שבאלדרי החל להופיע עם הלהקה במופעי קברט, שהיו שנואים על ג'ון באופן מיוחד. בדצמבר 1967, לאחר הופעה מתסכלת בסקוטלנד, הוא הודיע לבאלדרי שהוא עוזב את הלהקה. הוא המשיך לחפש שם במה, ובטיסה חזרה מסקוטלנד חווה מה שתיאר לימים כרגע של הארה: בתחילה ביקש רשות לשאול את שמו של סקסופוניסט הלהקה אלטון דין, אך לאחר שזה הביע הסתייגות, השתמש רק בשמו הפרטי, ולקח את השם "ג'ון" מג'ון באלדרי. מעתה היה ל"אלטון ג'ון". לימים סיפר שבשבילו, שכילד הרגיש לא בנוח עם עצמו ועם מראהו החיצוני, להקרא רג' היה "סוג של כמו סיוט כשהייתי צעיר. לא יכולתי לחכות להיות מישהו אחר". עוד סיפר ש"ממילא לא הייתי שלם עם השם רג'. [...שינוי השם היה] פסיכולוגית, דחיפה גדולה בשבילי" .
ג'ון ניגן כמה חודשים בסוף 1967 כקלידן מחליף בלהקה, בזמן שהקלידן שלהם החלים ממחלה. ג'ון התיידד במיוחד עם שניים מהמייסדים, דרק שולמן ואחיו ריי, והשניים סיפרו לו על כוונתם להקים להקה חדשה, שתקרא לימים "ג'נטל ג'ייאנט". הם שקלו לאייש אותו לתפקיד הקלידן, אך לאחר שהקשיבו לו מבצע שניים משיריו, החליטו שסגנונו אינו מתאים ללהקה שתכננו להקים.
כשנחתם החוזה בין "DJM" לג'ון וטופין, הציפיות של דיק ג'יימס מהצמד היו כתיבת מוזיקת (שירים נעימים להאזנה קלה) למכירה למבצעים אחרים. כך נהגו ג'ון וטופין במשך כשנתיים, ונחלו אכזבה אחרי אכזבה כשמבצעים מעטים בלבד הביעו עניין בשירים שכתבו: הבולט שבהם (באותה תקופה) היה השחקן אדוארד וודוורד, שרכש את שירם "The Tide Will Turn For Rebecca" עבור אלבומו "This Man Alone". מבצעים נוספים מעטים הקליטו משיריהם, בהם רוג'ר קוק ולולו. בנוסף לכתיבת שירים, חלקו של ג'ון בחוזה כלל עבודה באולפן. הוא ניגן כנגן אולפן עבור מוזיקאים אחרים והקליט עבורם דמואים. בין השאר ניגן – מבלי לקבל קרדיט – בלהיטם של "ההוליס", ושר כזמר רקע בלהיטיו של טום ג'ונס "Delilah" ו־"Daughter of Darkness". הוא גם הקליט גרסאות כיסוי ללהיטי התקופה, שנכללו בתקליטי אוסף שנמכרו בזול בסופרמרקטים (גרסאות הכיסוי שהקליט יצאו לימים באלבום אוסף מיוחד). לאחר חתימת החוזה, עבר טופין לגור בביתו של ג'ון, וחזר לביתו שבלינקולנשייר בסופי שבוע. ג'ון וטופין ישבו בחדרים נפרדים כשעבדו, דבר שאפיין את שיתוף הפעולה ביניהם לכל אורך הקריירה המשותפת. בסדר הפוך מהמקובל אצל צמדי כותבי שירים, בדרך כלל ג'ון היה מקבל מטופין שירים ואז מלחין להם מוזיקה. ג'ון גילה יכולת להלחין גם כשהשירים לא צייתו למבנה המקובל של בית־פזמון והיו בעלי שורות באורך לא שווה. סינגל הבכורה של ג'ון, "I've Been Loving You", יצא לאור ב־1 במרץ 1968. דיק ג'יימס הציע שיר של ג'ון, "I Can’t Go on Living Without You", עבור תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1969. הזמרת לולו נבחרה לייצג את בריטניה, וצריך היה לבחור לה שיר. נערך אירוע קדם טלוויזיוני, והצופים הצביעו באמצעות גלויות: כמה שירים בוצעו, בהם השיר של ג'ון, שהגיע למקום האחרון (השיר שנבחר היה "Boom Bang-a-Bang", שזכה באירוויזיון במשותף עם מדינות נוספות).
12 מהשירים שהקליטו ג'ון וטופין (בתחילה באופן מחתרתי, ואחר כך תחת חוזה) נצברו לאלבום שתוכנן לצאת בשם "Regimental Sgt. Zippo". מרבית החומר היה מוכן במרץ–אפריל 1968, ובמאי האלבום כבר היה מוכן להוצאה, אך לבסוף נגנז (האלבום יצא ב־2021). סטיב בראון, חבר ועובד ב"אולפני DJM", האזין לחומר ולא התרשם. הוא יעץ לג'ון להפסיק לנסות לכתוב להיטים מסחריים לאחרים ולהתחיל להתרכז בכתיבה על פי טעמו שלו. ג'ון וטופין שמעו לעצתו והחלו לכתוב שירים יותר מורכבים, ובאופן חופשי יותר מבעבר. ב־28 באוקטובר 1968 השתתף ג'ון במבחן בד לשידור הרדיו הראשון שלו. חברי הפאנל ב־BBC היו חלוקים בדעותיהם, אך ג'ון עבר (אף על פי שסבל מכאב ראש חזק במהלך המבחן), וההקלטה שודרה ב־3 בנובמבר בתוכניתו של הנרי סטיוארט. אחד מהשירים שג'ון ביצע במבחן היה. דיק ג'יימס התנגד בתחילה להוציא את השיר לאור, משום שחרג מוזיקלית מהחזון המסחרי שלו לגבי ג'ון וטופין, אך לאחר השידור ב־BBC הוא הסיר את התנגדותו, ובינואר 1969 השיר יצא כסינגל השני של ג'ון, בהפקתו של סטיב בראון (שהפיק גם את אלבום הבכורה של ג'ון). הסינגל זכה אומנם להשמעות רדיו, אך לא הצליח במכירות. חברי ההרכב האמריקאי (שהסולן שלהם התיידד עם ג'ון כשהופיעו בבריטניה) הקליטו את השיר וכללו אותו באלבומם השני,  (1969). ב־16 במאי של שנה זאת יצא הסינגל השלישי של ג'ון, "It's Me That You Need". הוא הצליח ביפן (שנתיים לאחר צאתו) ובאיטליה (בגרסת כיסוי איטלקית) בלבד. באותה השנה, השתתף ג'ון בנגינת פסנתר בסינגל היחיד שהוציא ההרכב קצר הימים "Argosy", "Mr. Boyd". חברים נוספים בהרכב היו קיילב קוואי ונייג'ל אולסון. הזמר היה רוג'ר הודג'סון.
קיילב קוואי הקים באותה השנה, יחד עם עוד מוזיקאי אולפן מ־"DJM", הרכב בשם, וג'ון ביקש ממנו להופיע איתם כדי "לנסות" את שיריו. ג'ון הופיע עם חברי ההרכב עד הקמת להקת הופעות משלו באפריל 1970.
ביוני 1969 יצא אלבום הבכורה של ג'ון, "Empty Sky". האלבום קיבל ביקורות לא רעות, אך לא זכה להצלחה מסחרית. מרבית השירים באלבום היו בעלי אופי ג'אזי. מן האלבום בלט במיוחד השיר "Skyline Pigeon", שזכה להשמעות רדיו רבות ותואר לימים על ידי ג'ון במילים "אחד השירים המשמעותיים הראשונים שאני וברני כתבנו". ב־1972 הקליט ג'ון שוב את השיר בגרסת פסנתר, ומאז ביצע אותו בהופעות מדי פעם לאורך הקריירה שלו.
ג'ון היה מיועד להשתתף כזמר מוביל באלבומה השני של להקת קינג קרימזון "In the Wake of Poseidon", אך השתתפותו בוטלה לאחר שמייסד הלהקה רוברט פריפ החליט שסגנונו אינו מתאים לה.
1970–1975: שנות השיא
אף על פי ש־"Empty Sky" נכשל מסחרית, דיק ג'יימס המשיך לתת אמון בצמד, ולאחר ששמע דמואים של השירים הבאים, הוא הסכים לתת סכום גדול של כסף למימון הקלטות האלבום הבא (כסף שנדרש למימון העיבודים התזמורתיים העשירים שלו), ובאפריל 1970 יצא אלבומו השני של ג'ון, "Elton John". באלבום זה החל שיתוף הפעולה עם המפיק (לו הייתה השפעה מכרעת על הצליל באלבומיו של ג'ון) ועם המעבד פול בקמסטר, שפעל באותה תקופה גם לצד הרולינג סטונז ודייוויד בואי (להיטו של בואי "Space Oddity" הופק על ידי דאג'ן; בקמסטר סיפק את העיבוד התזמורתי). האלבום היה לאלבום הפריצה של ג'ון, אך הצלחתו לא באה באופן מיידי. גם הוא עדיין לא הוקלט במטרה לקדם את ג'ון כאמן מבצע, אלא כ"אסופת דמואים מלוטשים", במטרה להציג את יכולות הצוות ג'ון־טופין ככותבים למבצעים אחרים. ג'ון, שלא הצליח להתפרנס מהמוזיקה שלו, המשיך בעבודת אולפן ובהקלטת גרסאות כיסוי לאלבומי אוסף זולים, ואף "עזר" בחנות תקליטים. הסינגל הראשון מהאלבום, "Border Song", יצא במרץ של שנה זאת ולא הצליח במצעד הבריטי. דיק ג'יימס כבר כמעט איבד את סבלנותו כשהסכים לממן את סדרת ההופעות הראשונה של ג'ון בארצות הברית – שמונה הופעות בשישה לילות, שנקבעו לו במועדון "הטרובדור" הנחשב בסוף אוגוסט של אותה שנה. החברה היחידה שהסכימה לייצג את ג'ון בארצות הברית הייתה חברת "UNI", שהנשיא שלה, ראס רייגן , הביע אמון בג'ון ובאלבומו החדש. רייגן, היחצן נורם וינטר ונציגי דיק ג'יימס בבריטניה הזמינו להופעות מוזיקאים מפורסמים, ידוענים ועיתונאים. ג'ון יצא אל ההופעות מלווה במתופף והבסיסט  (יוצאי ), שהחלו להופיע עמו כבר מאפריל, והמשיכו להופיע עמו עד אמצע שנות ה־70. ג'ון, אולסון ומארי הופיעו כטריו בהופעותיו החיות של ג'ון, דבר שהצריך התאמות: היה הכרח לעבד את השירים המתוזמרים שלו להרכב בסיסי של פסנתר, בס ותופים. ג'ון השקיע רבות בהופעות, הן מבחינה מוזיקלית הן מבחינת הופעת במה אטרקטיבית: הוא הופיע בלבוש ראוותני (לדוגמה אוזני מיקי מאוס) והלהיב את הקהל המופתע בנגינה אנרגטית ובאטרקציות שונות כעמידת ידיים על הפסנתר. הקהל קיבל כבר את ההופעה הראשונה בהתלהבות, ולאחר ביקורת נלהבת של מבקר "לוס אנג'לס טיימס" רוברט הילברן, שאר ההופעות נמכרו מראש. לימים סיפר ג'ון: ההופעות הביאו לפרסומו של ג'ון, ובעקבותיהן יצא באוקטובר של אותה שנה הסינגל השני מהאלבום, "Your Song" (יחד עם "Take Me to the Pilot"), שהפך ללהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי. גם האלבום היה במהרה לאלבום הלהיט הראשון של ג'ון, בהגיעו למקום הרביעי ב"בילבורד 200" ולמקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי. באוקטובר של שנה זאת יצא לאור אלבום האולפן השלישי שלו, "Tumbleweed Connection", אלבום קונספט בהשראת אמריקנה והמערב הישן של אמריקה. מהאלבום לא יצאו סינגלים בין־לאומיים, ולכן הוא לא כלל להיטים, אולם הוא קיבל ביקורות טובות ומדורג באופן עקבי בקרב המאזינים כאחד מאלבומיו האהובים ביותר. הוא הגיע למקום השני בבריטניה ולמקום החמישי בארצות הברית.
ב־1971 יצא "17-11-70", אלבום הופעה שתיעד הופעה חיה ששודרה והוקלטה ברדיו בניו יורק ב־17 בנובמבר 1970. ההקלטה כללה שירים חדשים וישנים של ג'ון, וכן ביצועי שירים של אומנים אחרים. באותה השנה יצא גם פסקול של ג'ון לסרט "Friends", בסגנון דומה לאלבומים הקודמים ובליווי התזמור של פול בקמסטר. פסקול זה לא יצא בנפרד על גבי תקליטור, אך הוא נכלל בשלמותו באלבום האוסף הכפול של ג'ון, "Rare Masters". שיר הנושא, "Friends", יצא כסינגל והגיע למקום ה־34 במצעד בילבורד הוט 100 ולטופ־20 במצעדים באיטליה, קנדה, צרפת וניו זילנד. אלבום נוסף שיצא ב־1971 היה "Madman Across the Water". גם אלבום זה, כמו אלבומיו הקודמים "Elton John" ו־"Tumbleweed Connection", הגיע לעשירייה העליונה של מצעד מכירות האלבומים בארצות הברית. האלבום כלל את הלהיטים "Levon" ו־"Tiny Dancer". הופעה ראשונה באלבום זה הייתה לנגן כלי ההקשה הידוע ריי קופר (שעבד עם אריק קלפטון וג'ורג' האריסון). קופר הצטרף ללהקתו של ג'ון כחבר קבוע ב־1974. "Madman Across the Water" סימן את נקודת השיא באלבומיו המתוזמרים מאוד של ג'ון, אלבומים שהצליל שלהם עוצב במידה רבה על ידי המעבד הדומיננטי פול בקמסטר. אלבום האולפן הבא, "Honky Château", שבקמטסר לא שותף בו, סימן מהפך בצליל. תזמוריו של בקמסטר הפכו נדירים יותר ויותר והאלבום "A Single Man" (1978) היה האחרון בו השתתף עד "Made in England" (1995).
בהמשך המחצית הראשונה של שנות ה־70 הוציא ג'ון עם טופין שבעה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי: ששת אלבומי האולפן החל מ־"Honky Château" ואלבום הלהיטים הראשון של ג'ון,. חמישה להיטים של ג'ון הגיעו למקום הראשון בארצות הברית: "Crocodile Rock", "Bennie and the Jets", "Don't Go Breaking My Heart", "Philadelphia Freedom" ו־"Lucy in the Sky with Diamonds" (שהוא חידוש לשיר של הביטלס, אותו שר ג'ון עם ג'ון לנון) ושלושה הגיעו למקום השני במצעד שם: "Daniel", "Goodbye Yellow Brick Road" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me".
התפוקה של ג'ון בשנים אלה, בהן היה מחויב בחוזה להוציא שני אלבומים בשנה, הייתה יוצאת דופן. באתר ההקלטות, ג'ון היה מקבל מטופין שיר ומלחין אותו בכ־20–30 דקות. באותו היום, השיר היה מוקלט. ג'ון לעיתים נדירות מאוד הנחה את הנגנים בקטעי הנגינה שלהם (משום כך אלבומיו מאותן שנים מכונים "אלבומי להקה"), ולרוב השירים הוקלטו בטייק ראשון או שני. ביום אחד הוקלטו 3–4 שירים. בתוך 2–3 שבועות כל הרצועות היו מוקלטות ורובן גם עם אוברדאבס. אחר כך גאס דאג'ן לקח את ההקלטות למיקסינג, ללא נוכחותו של ג'ון, שנתן אמון מוחלט בדאג'ן.
לאחר תקרית מביכה שאירעה לג'ון במהלך קניות בחנות בלונדון בתחילת דצמבר 1971, בה הקופאית, שזיהתה אותו ככוכב אלטון ג'ון, אך ראתה שם שונה (שם הלידה שלו) בפנקס השיקים, סירבה בתחילה לבצע את העסקה, החליט ג'ון לשנות את שמו באופן חוקי. ב־8 בדצמבר 1971 ארגן דיק ג'יימס פגישה עם עורך־דין כדי למלא טפסים לשינוי השם. באותו מעמד, בחר לעצמו ג'ון שם אמצעי: "הרקולס", כשמו של הסוס בסיטקום ה־BBC הפופולרי "Steptoe and Son". ב־7 בינואר 1972 שונה שמו חוקית ל"אלטון הרקולס ג'ון".
ב־19 במאי 1972 יצא האלבום "Honky Château", שכלל את הלהיטים "Rocket Man" ו־"Honky Cat". האלבום קרוי על שם המקום שבו הוקלט: "Château d'Hérouville" שמצפון לפריז. האלבום היה הראשון מבין שבעה אלבומים רצופים של ג'ון שהגיעו למקום הראשון במצעד האמריקני, ושהה בו במשך חמישה שבועות. הוא קיבל ביקורות חיוביות ביותר. ללהקה הקבועה שלו הצטרף באלבום זה הגיטריסט, שניגן במספר שירים באלבום הקודם, וג'ון ביקש לצרפו כחבר להקה קבוע. ג'ונסטון צורף על רקע אווירה לא טובה ובעיות שהתגלעו בין ג'ון לבין אולסון ומארי: "היינו כל כך עצבניים ומשועממים שחשבתי שאנחנו צריכים או להיפרד או לעשות משהו חדש. אז החלטתי להשתמש בלהקה באופן יותר קבוע ולצרף את דייווי", אמר ג'ון בריאיון ל־"NME". ג'ון כלל את עצמו עם אולסון ומארי בריאיון ל־"NME", אבל מראיונות אחרים עולה שהתלונות הגיעו מצד אולסון ומארי, ובעיקר מצד מארי. הבעיות שהתגלעו עשויות לתרום להבנת החלטתו של ג'ון לפטר את אולסון ומארי באמצע שנות ה־70. הגיטריסט ג'ונסטון התגלה גם כמועיל מוזיקלית לג'ון, מכיוון שלהופעה בטריו היו מגבלות: "הבעיה העיקרית שלנו הייתה שהפסנתר היה כלי מוביל והוא, כמובן, לא מחזיק צלילים ארוכים [...] אבל מאז שדייווי הצטרף בגיטרה, זה נהיה קלי קלות בשבילי. אני יכול באמת להירגע כשאני מנגן, בעוד שקודם היינו צריכים לעבוד כולנו למלא את הצליל", סיפר ג'ון. במהלך ריאיון משותף עם אלטון ג'ון סיפר ברני טופין שהם נמנעו מלצרף גיטריסט עד אז, משום שחששו שיאפיל עליהם: "ממש הופתענו עם הגיטריסט החדש [ג'ונסטון] משום שפחדנו מהשתלטות על ידי הרים של מגברים ומיקרופונים". עם זאת ג'ונסטון, שהיה בעל רקע בפולק (כחבר בלהקת ), ידע להשתלב מבלי להשתלט על הצליל.
בנוסף לתפקידי הנגינה שלהם שימשו אולסון, מארי וג'ונסטון גם כזמרי רקע. שילוב הקולות הייחודי ביניהם (לראשונה בסינגל "Rocket Man") היה למאפיין מובהק של צליל הסינגלים והאלבומים של ג'ון עד לאמצע שנות ה־70.
באלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player" שיצא ב־1973 החל ג'ון לשלב סגנון מוזיקלי של גלאם רוק. להיטים בולטים בו היו הסינגלים "Daniel" ו־"Crocodile Rock". כן בלט "Have Mercy on the Criminal", שלצד הסינגלים זכה לביצועים של ג'ון בהופעות חיות לאורך השנים. כקודמו, זכה גם אלבום זה לביקורות חיוביות. בסוף אותה שנה יצא לאור אלבומו הכפול "Goodbye Yellow Brick Road", בו התבטא היטב סגנון הגלאם רוק המאפיין את ג'ון. האלבום הצליח מאוד במכירות, וכלל כמה מלהיטיו הגדולים ביותר של ג'ון: "Candle in the Wind", "Saturday Night's Alright for Fighting", "Bennie and the Jets", ושיר הנושא "Goodbye Yellow Brick Road".
ב־1974 יצא האלבום "Caribou", שכלל את הסינגלים "The Bitch is Back" ו־"Don't Let the Sun Go Down on Me". האלבום קרוי על שם אולפן ההקלטות "קריבו" שבקולורדו, שם הקליט ג'ון את האלבום. האלבום הוקלט בחופזה, בכתשעה ימים בלבד במהלך ינואר 1974 שעמדו לרשות הלהקה לפני התחלת סיבוב ההופעות ביפן ואוסטרליה, ועקב כך הלהקה עבדה תחת "לחץ לא ייאמן". המפיק גאס דאג'ן הביע לימים מורת רוח מהסאונד של האלבום, כמו גם ממרכיבים נוספים בו. "Step into Christmas" היה סינגל שהקליט ג'ון בנובמבר 1973. הוא נכלל כרצועת בונוס בהוצאה המחודשת של "Caribou", שיצאה ב־1995.
בפברואר 1975 יצא לאור הסינגל " Philadelphia Freedom". השיר נכתב כמחווה לחברתו הטובה הטניסאית בילי ג'ין קינג (שם השיר, שאותו קבע ג'ון, הוא כשמה של קבוצת הטניס המקצוענית שבה שיחקה קינג). השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ודורג שלישי בסיכום השנה. ב־17 במאי של אותה שנה ביצע ג'ון את השיר בתוכנית הטלוויזיה האפרו־אמריקאית. ג'ון היה האדם הלבן השלישי שהופיע בתוכנית. ב־1975 גם השתתף ג'ון לצד כוכבים כגון אריק קלפטון וטינה טרנר בסרט "טומי", אשר התבסס על האלבום ואופרת רוק של להקת "המי". הוא גילם בסרט את אלוף הפינבול המפסיד לטומי, הנער החירש והעיוור. בסרט זה שר ג'ון את הלהיט "Pinball Wizard".
ב־19 במאי 1975 יצא לאור אלבומו "Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy", שנכתב כסיפור אוטוביוגרפי על ימי התחלת הקריירה של ג'ון ושותפו הוותיק התמלילן ברני טופין. "קפטן פנטסטיק" הוא האלבום הראשון אי פעם שנכנס מיד עם יציאתו לאור למקום הראשון במצעד בילבורד 200, תוך שמכר 1.4 מיליון עותקים במשך ארבעת הימים הראשונים ליציאתו, ושהה במקום הראשון במשך שבעה שבועות. האלבום קיבל ביקורות חיוביות מאוד. בריאיון שערך עמו קמרון קרואו ב־2006 אמר ג'ון: "תמיד חשבתי ש'קפטן פנטסטיק' היה אלבומי הטוב ביותר, משום שלא היה מסחרי בשום דרך [...] 'קפטן פנטסטיק' נכתב מההתחלה לסוף בסדר רץ, כמעין סיפור על התמודדות עם כישלון – או ניסיון נואש שלא להיות כזה. חיינו את הסיפור". האלבום הגיע למעמד פלטינה x3 בארצות הברית, ומקובל לראותו כמסמן את סיומה של פסגת הקריירה של ג'ון. הסינגל היחיד מהאלבום, "Someone Saved My Life Tonight", הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100, ולמקום השני במצעד הסינגלים RPM הקנדי.
לפני הקלטת האלבום הבא, "Rock of the Westies", פיטר ג'ון את חברי הלהקה הקבועים אולסון ומארי. על הכל מוסכם שהפיטורים נעשו דרך הטלפון, אך קיימים חילוקי גרסאות בין ג'ון לבין אולסון לגבי זהות המטלפן: לפי ג'ון, היה זה הוא עצמו (ובראיונות שנערכו עמו לאחר מכן הביע חרטה עמוקה על "הדרך הנוראית" של פיטורים דרך הטלפון). אומנם אולסון סיפר שהיה זה "מישהו במשרד" שדיבר איתו. ג'ון אומנם סיפר בעבר בגלוי על בעיות שהיו לו כבר מתחילת הדרך עם אולסון ומארי, כאמור לעיל, אך הדברים לא נתפסו על ידי המפוטרים כסימנים המתריאים לקראת הבאות, ואף ג'ון לא חזר לדון בהם – ההסבר שסיפק לתקשורת היה שהרגיש שהיה "חייב שינוי". גם אולסון סיפר: "הסיבה מדוע הוא נתן לנו ללכת, עד כמה שקראתי בעיתונות, הייתה שהוא רצה לשנות כיוון מוזיקלי". עם זאת, ההסבר לא התקבל על דעתם כעילה אמיתית, והפיטורים, על פי אולסון, המשיכו לרדוף את מארי עד מותו ב־1992, משבץ שנגרם בעקבות טיפול כימותרפי במחלת סרטן העור שממנה סבל: "היינו מאוד קרובים, גרנו בנאשוויל. מספר שבועות לפני מותו של די, ביקרתי אותו. אחד הדברים האחרונים שהוא אמר לי היה, 'נייג', הלוואי שהיו אומרים לנו מה לעזאזל עשינו שפוטרנו. אף פעם לא קיבלנו את הסיפור האמיתי'". אולסון ומארי חזרו ללהקתו של ג'ון וניגנו בה בשנים 1980 – 1984. אולסון חזר ללהקתו של ג'ון ב־2000.
את סדרת אלבומי האולפן שהוציא ג'ון בחברת התקליטים DJM, חתם האלבום "Rock of the Westies", שהוקלט בקולורדו ויצא לאור ב־4 באוקטובר 1975. בין השירים הבולטים באלבום: "Island Girl" (שהגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ובבריטניה), "" ו־"Grow Some Funk of Your Own". אף על פי שהאלבום הגיע לראש מצעד המכירות של בילבורד, איכותו המוזיקלית נחשבת ירודה יחסית לאלבומיו הקודמים. המפיק גאס דאג'ן סיפר על חיכוכים ומריבות בין המשתתפים בהקלטות, חיכוכים ומריבות שהשליכו על התוצאה הסופית, והודה: "זה אינו אחד מהאלבומים המועדפים עלי". המבקר מאט ספרינגר כתב: "נדמה שהיעד היה גישה רעננה, וגם אם התוצאות לא מגיעות אל הפסגות הנישאות שהושגו בריצתו המדהימה של אלטון ג'ון במחצית הראשונה של שנות השבעים, עדיין יש באלבום כמה שירים טובים". עוד נכתב על כך כי קשיים רגשיים והתמכרות לסמים של ג'ון בתקופה זו, לצד החלפת חברי הלהקה נייג'ל אולסון המתופף ודי מארי הבסיסט, תרמו לירידה באיכות אלבומיו.
ג'ון סיפר לימים שהיה נתון בעומס עבודה רב, וסבל מלחץ ומדיכאונות קשים. השבוע של 20–26 באוקטובר 1975 הוכרז כ"שבוע אלטון ג'ון" בלוס אנג'לס, ונקבעו לו שני מופעים באצטדיון דודג'ר, ש־110,000 הכרטיסים להם אזלו במהירות רבה. המופע הראשון נקבע ל־25 באוקטובר. ב־21 באוקטובר קיבל ג'ון כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. , אמר. יומיים לאחר מכן, ב־23 באוקטובר, כשהוא בחברת משפחתו וחבריו, ביצע את מה שהיה ספק ניסיון התאבדות, ספק קריאה לעזרה: הוא בלע 60 טבליות ואליום, הודיע לנוכחים שהוא – וקפץ לבריכה. הוא נאבק לצוף על פני המים, ונמשה מהם. הגיעה עזרה רפואית והוא עבר שטיפת קיבה, ונלקח לבית החולים. לאחר דיונים ארוכים ובאישור רופאיו, החליט ג'ון להתייצב למופעים המתוכננים. ב־2010 אמר:.
במאי 1976 הוציא ג'ון את אלבום ההופעה השני שלו, "Here and There". בשונה מאלבום ההופעה הראשון, בו נתפס ג'ון כמוזיקאי צעיר בעל צליל ייחודי ומקורי, הרי שבאלבום ההופעה השני מוצג ג'ון כזמר גלאם רוק ותיק, הלבוש בתלבושות ראוותניות ומשתולל על הבמה בשעת הנגינה, דבר שנטען כי תפס את מקומה של המוזיקה שלו. האלבום הוקלט בבריטניה (בהופעה בפני המלכה אליזבת השנייה ברויאל פסטיבל הול) ובארצות הברית (בהופעה שהתקיימה במדיסון סקוור גרדן ב־1974). במקור יצא האלבום על גבי תקליט יחיד; בסוף שנות ה־90 יצאה גרסת האלבום הכפול, שהכילה את כל שירי שתי ההופעות. ג'ון אירח מספר אמנים בהופעות אלו, בהם המוזיקאית לזלי דאנקן ששרה עם ג'ון את הבלדה "Love Song" בהופעה בבריטניה, והזמר ג'ון לנון שהצטרף למספר שירים בהופעתו הציבורית הגדולה האחרונה (ואחת מהופעותיו האחרונות בכלל) ב־28 בנובמבר 1974 במדיסון סקוור גארדן. ההופעה גם סימנה ציון דרך אישי עבור לנון, כאשר אלטון ג'ון ארגן פגישה מאחורי הקלעים בינו ובין רעייתו יוקו אונו בעת שהיו עדיין פרודים, במה שהתברר כשלב בדרך לפיוס ביניהם: "זה היה לפני שחזרנו להיות ביחד, אבל זה כנראה היה שהרגשנו משהו", סיפר לנון ל"רולינג סטון". שנה לאחר מכן, ביקשו לנון ואונו מאלטון לשמש סנדק לבנם שון.
1976–1979: רוקט רקורדס, פרישה זמנית
באוקטובר 1976 יצא האלבום הכפול "Blue Moves", שכלל את הסינגל "Sorry Seems to Be the Hardest Word". היה זה אלבומו הראשון של ג'ון בחברת התקליטים, אותה הקים בשותפות עם ברני טופין, גאס דאג'ן, סטיב בראון ואחרים. הוא הגיע למקום השלישי בארצות הברית, ובכך קטע רצף של שבעה אלבומים במקום הראשון שם. הוא קיבל ביקורות מעורבות בקרב המבקרים: מבקר "רולינג סטון" אריאל סווארטלי כתב שהוא "יומרני באופן נואש" וש"מספר השירים הטובים שבו אפילו לא קרוב להצדיק את אורכו הנרחב". סווארטלי ציין לטובה את "Idol" ואת "Shoulder Holster". בביקורת רטרוספקטיבית, תיאר מבקר "AllMusic" לינדזי פלאנר את האלבום כ"עייפות בלתי־נמנעת", שבאה לאחר "פרץ היצירתיות העצום" שדחף את ג'ון להוציא את אלבומיו הקודמים. הוא סיכם: "בעוד 'Blue Moves' לא מגיע לקרסוליים של אלבומים הכרחיים כ־'Tumbleweed Connection' או 'Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy', הרגעים המבריקים שבו מוכיחים שג'ון עדיין היה יכול להציע יותר מאשר חומר ממוצע".
הלהיט הגדול ביותר של ג'ון בשנה זו היה "Don't Go Breaking My Heart", דואט עם קיקי די, ששהה במשך ארבעה שבועות בראש מצעד הבילבורד הוט 100 ודורג שני בסיכום השנה. השיר היה הסינגל הראשון שלו שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ושהה בו במשך שישה שבועות. הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של רשת ג' לשנת 1976. על אף שהוקלט במהלך הקלטות "Blue Moves", לא נכלל השיר באלבום (השיר נכלל בכמה מאלבומי האוסף של הזמר).
ג'ון היה "זמר השנה" במצעדי הרדיו הלועזיים של קול ישראל בשנים 1973–1976 ברציפות, והיה הזמר השני (יחד עם פול מקרטני וכנפיים) בעל המספר הרב ביותר של שירים במצעד הלועזי השנתי של רשת ג' בשנות ה־70.
בסוף שנת 1977 הכריז ג'ון שהוא פורש מהופעות בפני קהל, אך הוא חזר להופיע לאחר שנה (ג'ון הכריז מעל הבמה ש"הופעה זו תהיה האחרונה" גם ב־1976, 1982, 1984, 1986 ו־1989. בנוסף הכריז על פרישה מהקלטות ב־2001; זאת לבד מהפרישה הזמנית שלו ב־1990, לאחר גמילתו מהתמכרויותיו השונות ומהודעת הפרישה מהופעות ב-2018).
ב־1978 יצא אלבומו "A Single Man". היה זה אלבומו הראשון בו לא שיתף פעולה עם התמלילן טופין והמפיק דאג'ן, עימם עבד מראשית דרכו. במקומם החל לעבוד עם התמלילן גארי אוסבורן (עמו עבד עד 1982) ועם קלייב פרנקס, וכן היה שותף בעצמו בהפקה. שיטת עבודתו עם אוסבורן הייתה שונה מאוד משיטת עבודתו עם טופין. ראשית, בעבודתו עם טופין השניים לא ישבו ביחד בזמן תהליך היצירה. שנית, ג'ון קרא את השירים שמסר לו טופין, ורק לאחר מכן הלחין את המוזיקה ("אני מקבל את המילים והסרט נכנס לי לראש"). לעומת זאת עם אוסבורן הוא ישב ביחד, הם דנו במילים והחליפו רעיונות, ואוסבורן כתב מילים ללחנים של ג'ון. בשנות ה־80 המוקדמות אמר ג'ון שזה נותן לו חופש גדול יותר, וש"זה ממלא צורך יצירתי כרגע". לימים הוסיף שהפרידה הזמנית מטופין איפשרה לו להתנסות במוזיקה בדרכים שלא היו לו בעבר. ההבדלים בשיטות העבודה נבעו גם מאופי היחסים השונה: אוסבורן היה חבר אישי שישב עם אלטון בפאבים, בעוד שהיחסים עם טופין היו יחסי עבודה (אמנם מאוד קרובים) — חודשים עברו מבלי שראו אחד את השני. האלבום קיבל ביקורות מעורבות, ובכל זאת הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית. בלטו בו השירים "", "", "", "", וכן השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) "Song for Guy" שהצליח כסינגל באנגליה ונכלל מאז ברוב תקליטי האוסף של הזמר. סגנון הדיסקו שהיה פופולרי באותה התקופה, חילחל גם לאלבום זה. על גבי עטיפת האלבום ניצב ג'ון כשהוא לבוש בבגדי ג'נטלמן מהמאה ה-19, ומאחוריו מתנשאת טירה; נטען כי צבעי האפור השולטים בתמונה, לצד שם האלבום, מייצגים את בדידותו של ג'ון בתקופה זו, בה ירדה הפופולריות של המוזיקה שלו.
ב־1979 יצא המיני אלבום "The Thom Bell Sessions". לזמן הפרויקט נפרד אלטון מלהקתו הקבועה ועבד עם מפיק וכותב הרית'ם אנד בלוז תום בל. ההקלטות נערכו אמנם בחלק השני של שנת 1977, אך לאחר שהיחסים האישיים בין השניים עלו על שירטון, הופסק הפרויקט לאחר שהוקלטו שישה שירים בלבד, ורק שלושה מהשירים שהוקלטו יצאו לאור במיני אלבום ב־1979. ב־1989 יצא לאור האלבום "The Complete Thom Bell Sessions" שכלל את כל ששת השירים שהוקלטו. במהלך ההקלטות הנחה תום בל את ג'ון בתחום הקולי: "תום בל לימד אותי הרבה", סיפר ג'ון לימים. "איך לנשום נכון ולהשתמש בקול שלי ברגיסטר נמוך יותר". "Mama Can't Buy You Love" ו־"Are You Ready for Love" זכו להצלחה במצעדים. "Shine on Through" (שכאמור, כמו כל השירים הוקלט ב־1977) הוקלט מחדש בגרסה מקוצרת ויצא באלבום "A Single Man" ב־1978.
אלבום האולפן ה־13 של ג'ון, "Victim of Love", שיצא לאור ב־1979, היה אלבום דיסקו, שיצא מעט אחרי השיא של פופולריות מוזיקת הדיסקו. האלבום (שבאופן יוצא דופן, ג'ון לא הלחין את שיריו) נקטל על ידי הביקורת, נכשל במכירות, ומוזכר תכופות כמועמד ראוי לתואר אלבומו החלש ביותר: "ב־'Victim of Love' אין נשמת חיים", כתב סטיבן הולדן מ"רולינג סטון". ג'ון לא העלה מופע בעקבות האלבום (וכמעט ולא שר משיריו בהופעותיו, בכלל). בהמשך בחר לצאת לסיבוב הופעות אינטימי, בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר. במופע זה חזר ג'ון לשירים מראשית הקריירה שלו, אותם לא שר מאז ראשית שנות ה־70. הופעה חשובה במהלך סיבוב ההופעות, הייתה ההופעה ההיסטורית בברית המועצות, הופעה ראשונה לאמן מערבי מאחורי מסך הברזל. במהלך מסע הופעות זה, ביקר לראשונה גם בישראל.
באותה השנה, הופיע ג'ון לראשונה בישראל, בהיכל התרבות בתל אביב ובבנייני האומה בירושלים. הוא הופיע בליווי נגן כלי ההקשה ריי קופר (ללא מלווים נוספים). במפגש עם עיתונאים, דיבר ג'ון בחום על הקהל הישראלי.
1980–1988: אי יציבות: הצלחות לצד רגעי שפל
ב־1980 יצא האלבום "", שנקרא כך בשל היותו האלבום ה־21 של ג'ון, אותו הוציא בגיל 33. באלבום זה שב ג'ון לשתף פעולה, בחלק מהשירים, עם התמלילן ברני טופין, וכן עם נגן הבס די מארי והמתופף נייג'ל אולסון. לבד מטופין, כתב גארי אוסבורן את המילים לחלק מהשירים. בשלושה מהבולטים שמבין השירים, השתתף גם ג'ון בכתיבת המילים: ב־"Never Gonna Fall in Love Again" וב־"Sartorial Eloquence" שיתף פעולה עם תום רובינסון, וב־"Give Me the Love" – עם Judie Tzuke. במהלך ההקלטות הוקלטו 11 שירים נוספים, בהם שני שירים בצרפתית עם זמרת הפופ הצרפתייה פראנס גל. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית, והיה חסר רק מעט למעמד אלבום פלטינה (מיליון עותקים בארצות הברית), לאחר שמכר שם 900 אלף עותקים. "Little Jeannie" הגיע למקום שלישי במצעד הבילבורד, ובכך היה ללהיט הגדול ביותר של ג'ון בארצות הברית מאז הדואט שהקליט ב-1976 עם קיקי די, "Don't Go Breaking My Heart".
ב־13 בספטמבר באותה שנה הופיע במה שהפך לאחת מהופעותיו הזכורות ביותר: הופעת ענק בחינם בסנטרל פארק, לפני קהל של למעלה מ־400 אלף בני אדם, במהלכה לבש (בין השאר) תלבושת דונלד דאק.
האלבומים הבאים, "The Fox" (1981) ו־"" (1982) היוו המשך ישיר לצליל וליוצרים שליוו את ג'ון באלבומו הקודם. בארצות הברית, עבר ג'ון מחברת "MCA" לחברת "גפן רקורדס" – "The Fox" היה האלבום הראשון שיצא שם בחברה זו. "The Fox" לא כלל להיטים, אך קיבל ביקורות טובות למדי — נטען שהיה האלבום הטוב ביותר שלו מאז אמצע שנות השבעים. את "" הפיק כריס תומאס (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן הבאים). האלבום כלל גם מספר שירים שהפכו ללהיטים: "Blue Eyes" (שהיה מועמד לגראמי), "" (שאותו הקדיש לחברו המנוח ג'ון לנון), "I Am Your Robot" ו־"All Quiet on the Western Front". כמו כן, אלבום זה הוא מן האלבומים הראשונים בהם שר ג'ון נמוך יותר, כפי שניתן לשמוע ב־"Blue Eyes", ", ועוד. לאחר 1982, רק "Empty Garden" ו־"Blue Eyes" בוצעו בהופעות באופן קבוע.
ב־1984 יצא האלבום "Breaking Hearts". טכנאית ההקלטות הייתה רנאטה בלואל, שאותה נשא ג'ון לאשה באותה שנה – נישואים שהסתיימו ב־1988. שלושה מבין חמשת הסינגלים של האלבום, הנחשב מהמוצלחים מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון, נכנסו לטופ־40 בארצות הברית: "" (מקום 5), "Who Wears These Shoes" (מקום 16) ו־"In Neon" (מקום 38). האלבום נמכר היטב בארצות הברית ובכמה מדינות נוספות. לאחר סיבוב ההופעות של האלבום פוטרו המתופף נייג'ל אולסון והבסיסט די מארי פעם נוספת.
ב־13 ביולי 1985 השתתף במופע הצדקה לייב אייד. באוקטובר של אותה שנה השתתף יחד עם סטיבי וונדר, דיון וורוויק ו בגרסת כיסוי שהקליטו לשיר "That's What Friends Are For", במטרה לגייס כספים לחקר מחלת האיידס. הגרסה זכתה להצלחה רבה: היא הגיעה למקום הראשון בארצות הברית ובמדינות נוספות, וזכתה בשני פרסי גראמי. בנובמבר של אותה שנה יצא האלבום "Ice on Fire". גאס דאג'ן חזר להפקה, לראשונה מאז "Blue Moves" (והפיק גם את האלבום הבא). ג'ורג' מייקל, אז חלק מהצמד "Wham!", סיפק קולות רקע ב־"Nikita" ובשיר נוסף. רוב שירי האלבום נחשבו חלשים, דבר שגרר כלפי מטה את הציונים שקיבל מהמבקרים. עם זאת, בלטו בו הלהיט "Nikita" ו־"Cry to Heaven". השיר "Shoot Down the Moon" יועד לסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (ומכאן האזכורים לכלי נשק ולמלים כמו "מסתורין" ו"סודות"), אך נדחה לאחר ששירה של להקת "דוראן דוראן" "A View to a Kill" הקדים אותו. באלבום הופיע השיר (האינסטרומנטלי בעיקרו) " The Man who Never Died", שנכתב על ג'ון לנון.
ב־1986 יצא האלבום "Leather Jackets", שהוא האלבום שהכי פחות הצליח במצעדים בקריירה של ג'ון. הוא גם קיבל ביקורות מוזיקה גרועות במיוחד. לבד מהביקורות הגרועות, ציין אותו ג'ון עצמו (וכן המפיק דאג'ן) כאלבום הכי פחות טוב שלו, תוך שהוא תולה את איכותו הנמוכה, לדבריו, בהתמכרותו לסמים באותה עת. כמו כן, נכלל בו השיר שג'ון העריך כגרוע ביותר שכתב: "Heartache All Over the World". עם זאת, ולמרות דבריו של ג'ון, הדעות בקרב קהל המאזינים שלו חלוקות, ויש בהם הסוברים שגם אם אין מדובר באחד מאלבומיו הטובים ביותר, ושייתכן שחלק מהשירים סובלים מהפקה מיושנת, עדיין הוא לא ראוי לקיתונות הבוז שנשפכו עליו. כך גם הפזמונאי ברני טופין, שסבר כי "יש באלבום מספר שירים טובים". רוג'ר טיילור וג'ון דיקון מלהקת "קווין" התארחו באלבום וניגנו תופים וגיטרה בס, בהתאמה, ב־"Angeline". נכלל בו "Slow Rivers" – דואט עם קליף ריצ'רד וכן "Don't Trust That Woman", שיתוף פעולה עם הזמרת האמריקנית שר, שכתבה את המילים לשיר. בשיר בולט הניגוד בין המילים הקשות למוזיקה העליזה. המחברת אליזבת רוזנטל מציינת שזו תופעה אופיינית לג'ון, ומביאה דוגמאות כמו "Elderberry Wine" (מתוך האלבום "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player") ודוגמאות נוספות (אין להתבלבל בין השיר של ג'ון לגרסה שהקליט Les Dudek למילים של שר).
ב־1987 יצא אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד הופעה שהתקיימה ב־14 בדצמבר 1986 לפני קהל של 11,000 איש במרכז הבידור של סידני שבאוסטרליה. אף על פי שמיתרי הקול שלו היו נגועים במה שתואר לאחר מכן "גידולים לא ממאירים", שהקשו עליו לשיר וגרמו לו לכאבים חזקים, התקיים המופע כמתוכנן ושודר בשידור חי ברחבי העולם. במופע לווה ג'ון בלהקתו הקבועה וכן בתזמורת הסימפונית של מלבורן, בעיבודים חדשים לשיריו המוכרים. חרף הבעיה בקולו, שנשמע צרוד ושונה באופן משמעותי מקולו הרגיל, קיבל האלבום ביקורות טובות: "אלטון ג'ון שוב הוכיח את עצמו כאיש הופעות מושלם, המופיע בשיא יכולותיו", כתב לינדזי פלאנר מ־"AllMusic". אחד משירי המופע, הסינגל "Candle in the Wind", הגיע לצמרות מצעדי הפזמונים ברחבי העולם ואף היה מועמד לגראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ. לאחר המופע עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים ממיתרי הקול. הניתוח גרם לשינוי בקולו, שהשתנה מטנור לבריטון, ולטענתו הוא דווקא שמח בשינוי מכיוון שלקולו "נוספה תהודה" והוא התחזק. לאחר הניתוח לקח ג'ון הפסקה בת כמה חודשים מהופעות לצורך מנוחה. באותה השנה השתתף בנגינת פסנתר באלבומו של ג'ורג' האריסון, "ענן 9", וכן בקליפ שליווה את השיר "When We Was Fab", לצד ריי קופר, ג'ף לין, רינגו סטאר ואריק קלפטון שהשתתפו גם הם באלבומו של האריסון.
ב־1988 יצא האלבום "Reg Strikes Back". האלבום, שקיבל ביקורות מעורבות עד טובות, הגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית ולאלבומי זהב ופלטינה במדינות נוספות. בלטו בו הלהיט "I Don't Wanna Go on with You Like That" (מקום שני בבילבורד), "A Word in Spanish" (מקום 19 בבילבורד) והשיר "", שצוין במיוחד לשבח על ידי כמה מבקרי מוזיקה.
1989–2000: התאוששות והצלחה מחודשת: Sacrifice, גמילה מסמים, שיתוף הפעולה עם דיסני
ב־1989 יצא אלבומו "Sleeping with the Past". חרף ביקורות פושרות שקיבל ממבקרי המוזיקה, בקרב קהל המאזינים של ג'ון נחשב האלבום לאלבום מוצלח ואהוב, המתחרה עם "Too Low for Zero" שמ־1983 על תואר הטוב מבין אלבומי שנות ה־80 שלו. כן הצליח מאוד האלבום במכירות, והוא הנמכר ביותר מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון. להיטים מתוכו היו הסינגלים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שהיו הראשונים בקריירת הסולו של ג'ון שכבשו (כצד א' כפול) את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ונשארו שם במשך חמישה שבועות. סינגלים נוספים היו "Club at the End of the Street" ו־"Whispers". ביולי 1990 נכנס ג'ון לטיפול גמילה שלאחריו לקח הפסקה של כשנה מהקלטות ומסיבובי הופעות.
ב־23 במרץ 1991 התארח ג'ון, כהפתעה לקהל, בהופעה חיה של ג'ורג' מייקל באצטדיון ומבלי. הם ביצעו גרסת דואט ל־"Don't Let the Sun Go Down on Me". הדואט נחל הצלחה רבה, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד בילבורד הוט 100. באוקטובר אותה שנה יצא "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", אלבום הוקרה לאלטון ג'ון וברני טופין, שכלל גרסאות כיסוי של אמנים ידועי שם לשיריהם, בהם להקת "המי", "הביץ' בויז", פיל קולינס, אריק קלפטון, סטינג, ברוס הורנסבי, שינייד או'קונור, ג'ו קוקר, ועוד. "שני חדרים" הוא מאלבומי ההוקרה הבודדים שהגיעו לצמרת "20 הגדולים" במצעד בילבורד 200, תוך שהגיע למעמד אלבום פלטינה ומכר יותר מ־1.3 מיליון עותקים.
ג'ון זכה בפרס גראמי ליצירה הכלית הטובה ביותר לאותה שנה על הקטע הכלי "Basque" שהלחין, ופורסם בנגינתו של החלילן ג'יימס גולוויי.