cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפעלים פטרוכימיים בישראל
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1961, כמפעל תעשייתי בתחום הפטרוכימיה, ששכן במפרץ חיפה ועסק בייצור אתילן, פוליאתילן, חומרי גלם לתעשיית הדטרגנטים ופיח לתעשיית הגומי. למנכ"ל החברה מונה אביגדור ברתל, ומתקני הייצור שלה החלו לפעול ב-1964. עם הקמתה הייתה החברה בשליטת משקיעים מצפון אמריקה ומדרום אמריקה, וכן בתי זיקוק לנפט (בז"ן, שהיו באותה עת בבעלות הממשלה) ו"פז". בסוף 1968 מכרו "פז" והמשקיעים מצפון אמריקה את חלקם לבז"ן, שחלקה גדל ל-74% מהבעלות, והיתרה נותרה בידי משקיעים מדרום אמריקה. בדצמבר 1972 מכרו בתי הזיקוק את חלקם בחברה, והבעלות עליה נחלקה שווה בשווה בין המשקיעים מדרום אמריקה ו"החברה לישראל".
בשנת 1989 הוכרזה החברה כמונופול בתחומי פוליאתילן בצפיפות נמוכה ופוליסטירן.
בשנת 1991 מוזגו מתקנים ונכסים, שהיו בבעלות נפרדת של בתי הזיקוק מצד אחד והמפעלים הפטרוכימיים מצד שני, לחברה בת משותפת בחלקים שווים בשם "כרמל אולפינים".
סבגדיס
סבגדיס או סאבאגאדיס (1770–1831 לערך; שם הטבלתו היה זה-מנפס קדוס מכונה גם ״אבא גראגן״) היה דאג'זמץ' או מושל תיגראי, בתקופת השופטים האתיופית. הוא היה בנו של שום וולדו של עגמה, והשתייך לעם האירובי.
מפעלים פטרוכימיים בישראל
היסטוריה
מתחילת המאה ה-21 הפך דייוויד פדרמן לבעל השליטה בחברה.
ביוני 2008 נחתם הסכם בין החברה לבין בתי זיקוק לנפט (בז"ן), לפיו תעביר החברה לבז"ן מניותיה בחברת "כרמל אולפינים", בתמורה להקצאת 20.53% ממניות בתי הזיקוק למפעלים הפטרוכימיים. הסכם זה היה אמור להיכנס לתוקף עד ליום 31.12.2008, אולם ביצועו נדחה לשלהי 2009. עם השלמת העסקה הגיעו האחזקות של מפעלים פטרוכימיים בבז"ן לכ-30%.
סבגדיס
בראשית המאה ה-19 סבגדיס מרד מספר פעמיים נגד אדונו, הראס וולדה סלאסי. אבל ממש לפני מותו של וולדה סלאסי נראה שהוא השלים עמו והפך לאחד מסגניו הנאמנים. בעקבות מותו של וולדה סלאסי בשנת 1816, הוא איתגר את סמכות בנו של וולדה סלאסי, ונהפך למצביא העוצמתי ביותר בטיגראי. הוא קבע את בירתו בעדיגראת, ושלט על תיגראי, סמיאן, וברצועת חוף צרה באריתריאה בשנת 1818. תחומו שלטונו הורחב וכלל גם את שטחי הרמה הארתריאית חמסיאן,אקלה גוזאי, וסאריה.
מפעלים פטרוכימיים בישראל
היסטוריה
בשנת 2006 רכשה החברה 20% ממניות אבגול - יצרנית של בד לא ארוג תמורת כ-18 מיליון דולר, עם אופציה להגדלת חלקה בבעלות. בשנת 2012 מכרה החברה את השליטה ביצרנית הבדים אבגול לקרן ההשקעות הבריטית את'מבה קפיטל תמורת כ-107 מיליון דולר.
ביוני 2015 הושלם הסדר חוב, במסגרתו הפכה חברת אלורסטון לבעלת השליטה במפעלים פטרוכימיים בישראל.
אקאקי חובוטיה
אקַאקִי חוּבּוּטִיָה (בגאורגית: აკაკი ხუბუტია; נולד ב-17 במרץ 1986 בסוחומי) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הבלם
קריירה
בעברו שיחק חובוטיה במספר קבוצות מליגת העל הליטאית, בהן פ.ב.ק קובנה, שאיתה זכה פעמיים באליפות ליטא (2004 ו-2007) ופעמיים בגביע הליטאי (2004 ו-2008). בעונת שיחק במורדוביה סרנסק, עמה עלה לליגת העל הרוסית. ב-8 באוגוסט 2014 הגיע חובוטיה לישראל וחתם לעונה אחת בקבוצת הפועל פתח תקווה, אך שוחרר בטרם החלה העונה.
בשנת 2019 הוא שיחק בויטבסק ושוחרר ממנה בינואר 2020.
בית הספר המדעי-ישיבתי כפר בתיה
בית הספר המדעי-טכנולוגי אמי"ת כפר בתיה ע"ש גוונדלין שטראוס הוא חטיבת ביניים ותיכון דתי לבנים בלבד הממוקם בכפר הנוער כפר בתיה, רעננה ופועל במסגרת רשת אמי"ת.
היסטוריה
בית הספר הוקם באמצע שנת 1996 (תחילת ה'תשנ"ז), עם מחזור ראשון אשר כלל 26 תלמידים, המנהל הרב ינון אביעד, מזכירה ו-13 מורים. בראשית דרכו נקרא בית הספר אמי"ת השרון, אך היה ידוע בעיקר בכינוי בית הספר המדעי טכנולוגי ומטכ"ב (מדעי טכנולוגי כפר בתיה). הוא נפתח במשותף עם נשי אמי"ת בעקבות סגירת אמי"ת רננים לבנים והפיכתו לבית ספר לבנות בלבד (לאחר שהיה מעורב בהתחלה) ומטרתו הייתה לפתוח את דלתותיו לתלמידים דתיים עם נטייה ריאלית. בית הספר שאף להקנות לתלמיד את היכולת להתמודד עם רמה גבוהה של לימודים מדעיים, כמו גם לאפשר לו לרכוש תעודת בגרות טכנולוגית.
בשנתיים הראשונות הפך בית הספר לבית ספר יוקרתי דתי ברעננה ובשרון. עקב ההצלחה גברו המועמדויות, נרשמו לבית הספר תלמידים מכל אזור השרון והשומרון והוקשו תנאי הקבלה (בעיקר לאור העובדה כי בית הספר היה מחויב לעמוד ביעד ששליש מכל מחזור הם תושבי רעננה). אף על פי כן, מבחן האינטליגנציה אשר עשו המועמדים, מעולם לא היה הקריטריון המחייב לקבלה לבית הספר, כי אם הראיון האישי עם המנהל והתרשמותו הבלתי אמצעית מן התלמיד. לאחר המחזור הראשון, בית הספר פתח את שעריו לכ-50 תלמידים בשנה, כ-25 תלמידים לכל היותר בכל כיתה. בית הספר התגאה בתלמידיו ובהישגיהם, וכן בתשומת הלב האישית שקיבל כל תלמיד (אסור היה לקרוא למנהל "המנהל" אלא בשמו הפרטי ודלת משרדו הייתה פתוחה תמיד לכל תלמיד כאשר חפץ). היו שמתחו ביקורת על תנאי הסף הגבוהים של בית הספר ועל פתיחת שעריו למספר מאוד מצומצם של תלמידים. כנגדם, טען הצוות שבית הספר הוא ניסויי ומחודש, ואינו בנוי להתמודד עם אתגרי אינטגרציה שגם בתי ספר ותיקים ויציבים ממנו מתחמקים מהם. מלבד זאת, טענה זו מעולם לא הייתה נכונה במלואה, שכן בית הספר הקפיד לקבל לשורותיו גם תלמידים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, וגם כאלו שלא גילו הצלחה יתירה במבחני הסף.
בשנת 2005, התשס"ו, אוחד בית הספר עם "הישיבה החדשה", בית ספר הממוקם אף הוא במתחם כפר הנוער כפר בתיה, עקב שיקולים כלכליים. ה"ישיבה החדשה" נפתחה לאור הטלטלה שעברה ישיבת בני עקיבא רעננה באותה שנה ושבגללה פרשו לא מעט הורים מהישיבה. האיחוד ככל הנראה לא השפיע רבות על בית הספר המאוחד, אשר שינה את שמו לשם הנוכחי, ואשר כעת (2019) כולל מנכ"ל - הרב יוני ברלין, ושני מנהלים האחראיים בנפרד על כל אחד משני בתי הספר. בשנת 2007 רשת אמי"ת התחילה בתהליכי סגירה של הישיבה החדשה עקב מיעוט תלמידים ושיקולים כלכליים ובמקומו הוקם הנתיב לחברה ומשפט אשר נותן מענה לתלמידים בעלי נטייה הומנית. הנתיב לחברה ומשפט פועל באותה מתכונת של הישיבה החדשה וכולל שני מנהלים האחראיים בנפרד על כל אחד משני בתי הספר. רשת אמי"ת ועיריית רעננה החליטו שהבתים יתחילו לסגור את שעריהם לתלמידים חדשים, ובמקביל יתחיל לצמוח בית ספר חדש שיהווה שילוב של הבתים, והוא כבר לא יהיה נחשב פרטי. את בית הספר החדש מנהל הרב יונתן ברלין, והוא שוכן במבנה ישיבת ההסדר הישנה ובכיתות בית הספר המדעי. בכפר יבנה מבנה בית ספר חדש וגדול שישמש את בית הספר הצומח.
בית הספר המדעי
בית הספר המדעי הוא בית ספר מדעי-טכנולוגי הכולל שש מגמות העומדות לבחירת התלמידים (2 מגמות לכל תלמיד, אחת מכל סוג):
בית הספר מונה כ-400 תלמידים ומשלב אורח חיים דתי הכולל תפילות שחרית ומנחה, מקצועות קודש כגון תלמוד, תורה ואמונה. כמו כן, מעודד בית הספר את תלמידיו להשקיע מזמנם בפעילויות התנדבותיות, ורבים מהם מדריכים בתנועות נוער שונות, או מתנדבים בארגונים אחרים.
המדרשה למצוינות
מסלול פנימייתי לתלמידים מצטיינים. הוקמה בשנת 2008 על ידי ינון אביעד, במטרה להעניק הזדמנות לתלמידי היישובים הפריפריאליים לרעננה ללמוד בבית הספר. התלמידים במסלול נבחרים לאחר מבחני אינטליגנציה וראיונות אישיים. במסגרת המסלול מקבלים התלמידים תגבור במקצועות השונים, חוגים להעשרה ופעילויות משותפות. נכון ל-2012 מנה המסלול 12 תלמידים משכבות ח', ט' ו- י'. כיום, המדרשה אינה פעילה.
בוגרי בית הספר
רוב בוגרי בית הספר פונים אל מכינות קדם צבאיות ואל ישיבת הסדר, ורבים משרתים ביחידות השדה בצבא הגנה לישראל ובהן יחידות מובחרות וכן באגפי המודיעין, הטכנולוגיה והתקשוב. אחוז המיצוי לקצונה מבין בוגרי בית הספר, נכון לחודש נובמבר 2018, הוא הגבוה ביותר בישראל. בוגרי בית הספר גם משתתפים בפיתוחים טכנולוגיים, ברפואה, בהנדסה, בחינוך ובתקשורת.
בין בוגרי בית הספר ניתן למנות את יונתן אוריך (מחזור ו'), יועץ ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו לענייני ניו מדיה הרב ירֹחם שמשוביץ ואת סגן הדר גולדין (מחזור ח').
יחסי אזרבייג'ן–דרום אפריקה
יחסי אזרבייג'ן–דרום אפריקה הם היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לדרום אפריקה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לדרום אפריקה כוננו ב-29 באפריל 1992. קיימת קבוצת עבודה בנושא יחסי בין-פרלמנטרים בין אזרבייג'ן לדרום אפריקה. ראסים מוסאבייוב הוא ראש הקבוצה מהצד האזרבייג'ני. שיתוף פעולה בין המדינות מתקיים בתחומים כמו תיירות, חקלאות, בניית ספינות, מסחר, פיננסים, טכנולוגיות מידע ותקשורת, תעשיית עיבוד, תחום צבאי, פרמקולוגיה, אנרגיה, כרייה, חינוך, מסחר וכו'.
ביקורים רשמיים
במאי 1999 ביקר שר החוץ של דרום אפריקה A. Soaid בביקור רשמי באזרבייג'ן. ביוני 2008 ביקרה משלחת בראשות הגברת הראשונה של דרום אפריקה, זנלה מבקי, באזרבייג'ן כדי להשתתף בפורום הבינלאומי "הרחבת תפקידן של נשים בדיאלוג בין-תרבותי".
ב-26 בפברואר 2018 ביקרה משלחת דרום אפריקאית בראשות פול מפלן באזרבייג'ן. במהלך הביקור נחתמו המסמכים הבאים:
יחסים כלכליים
על פי הוועדה הסטטיסטית הממלכתית של אזרבייג'ן, בשנת 2017 מחזור המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-7.16 מיליון דולר, ובשנת 2018 היקף מחזור הסחר בין המדינות הסתכם ב-162.7542 מיליון דולר.
עיקר היצוא מאזרבייג'ן: דלק נפט למנועי סילון, חלקי מנועים חשמליים, מכשירים למדידת נוזלים וגזים וכו'. עיקר הייצוא מדרום אפריקה: אננס, אבוקדו, תפוזים, קלמנטינות, אשכולית, ענבים, אגסים וחבושים, קיווי, אפרסק, שזיף, דגים, טקסטיל, עפרות כרום, זהב, ומתכות אחרות. נכון להיום פועלות באזרבייג'ן 5 חברות דרום אפריקאיות.
לזלי אן דאון
לזלי אן דאון (באנגלית: Lesley-Anne Down; נולדה ב-17 במרץ 1954) היא דוגמנית, זמרת, ושחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. התפרסמה בזכות תפקידה כג'ורג'ינה וורסלי בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים" (1973-1975), בזכות השתתפותה במיני-סדרה "צפון ודרום" (1986-1985), עליו קיבלה מעומדות לפרס גלובוס הזהב, ומתפקידה כג'קלין פיין באופרת הסבון "היפים והאמיצים" (2012-2003). היא התפרסמה גם בעקבות השתתפותה בסרטים "הפנתר הוורוד מכה שנית", "שוד הרכבת הגדול", "רחוב אחד אהבה אחת" ו"נומאד".
תחילת דרכה
דאון נולדה בוונדסוורת', לונדון, אנגליה. בשנות הנעורים שלה היא זכתה בכמה תחרויות יופי. בגיל 15 היא זכתה בתואר "הנערה המתבגרת היפה ביותר בבריטניה".
קריירה
בשנת 1972 שיחקה בסרט האפיפיורית יוהנה.
דאון גילמה את ג'ורג'ינה וורסלי בסדרה הבריטית הפופולרית "על אדונים ומשרתים" בין 1973–1975 ושיחקה בין היתר בסרטים שוד הרכבת הגדול (1979) ורחוב אחד אהבה אחת (1979).
ב-1982 היא שיחקה את אזמרלדה בסרט הטלוויזיה הבריטי-אמריקאי "הגיבן מנוטרדאם". ב-1985 היא כיכבה בסרט "אהבה ונקמה" לצד אנתוני הופקינס ודונלד פלזנס.
היא כיכבה במיני-סדרה "צפון ודרום", שעליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-1986.
דאון שיחקה בעבר לצד שחקנים כגון קירק דאגלס, לורנס אוליבייה, שון קונרי, אנתוני הופקינס ודונלד סאת'רלנד. היא שיחקה במספר סרטי טלוויזיה, בין היתר ב"he One and Only Phyllis Dixey" בתפקיד פיליס דיקסי (1978), "Murder Is Easy" (1982), "Indiscreet" (1988) ו"Ladykillers" (1988).
ב-1990 דאון כיכבה בסדרה של CBS "דאלאס" בתפקיד סטפני רוג'רס. בין 1994–1996 היא ביצעה הופעות אורח בין היתר בסדרות הטלוויזיה "נני" ו"Diagnosis: Murder".
ב-1994 היא כיכבה בסרט "משאלת מוות 5 : פני המוות" לצד צ'ארלס ברונסון (שכיכב לצדה גם בסרט הטלוויזיה "Family of Cops" ב-1995. היא גילמה את אוליביה בלייק באופרת הסבון של NBC "Sunset Beach" מינואר 1997 עד דצמבר 1999. ב-2001 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "The Perfect Wife" וב-2002 בסרט "You Belong to Me".
במרץ 2003 החלה דאון לשחק את דמותה של ג'קלין פיין מארון באופרת הסבון הפופולרית של CBS "היפים והאמיצים" עד לעזיבתה ב-2012.
בין השנים 2000–2006 דאון הופיעה בסרטים "The King's Guard" לצד אריק רוברטס ורון פרלמן, The Meeksville Ghost, 13th Child, "היום אתה תמות" ו"שבעת ימיה של גרייס" שלו כתבה גם את התסריט.
בשנת 2012 שיחקה בסרט המתח לצד רוז מק'גוון "Rosewood Lane" בבימויו של ויקטור סלבה.
חיים אישיים
דאון ניהלה מערכת יחסים בת 10 שנים עם השחקן ברוס רובינסון.
היא התחתנה ב-1980 עם אנריקה גבריאל, והם התגרשו לאחר שנה וחצי.
נישואיה השניים (1982–1985) של דאון היו לבמאי הקולנוע ויליאם פרידקין, ב-1982 נולד בנם.
היא הכירה את בעלה השלישי, צלם הקולנוע דון ה. פונטלרוי, במהלך צילומיה למיני-סדרה צפון ודרום ב-1985. מערכת היחסים של השניים החלה כשדאון הייתה עדיין נשואה לפרידקין ופנטלרוי היה נשוי לסוזן דוקאט, מה שגרם בסופו של דבר לשניים לסיים את מערכת היחסים שלהם. ב-1998 נולד בנם.
אקיטה (כלב)
אקיטה הוא גזע כלבים שמקורו ביפן, בעל מבנה גוף מרובע ומוצק. אחדים ממאפייניו הבולטים של האקיטה הם זנבו המתגלגל על גבו, האוזניים הקטנות המכוונות קדימה והעיניים המשולשות. גובהו של כלב זכר הוא כ-70 ס"מ ואילו גובהה של נקבה הוא כ-60 ס"מ.
לאקיטה פרווה המורכבת משלושה סוגי שיער ועל כן היא צפופה מאוד. לפרוות האקיטה מספר צבעים – אדום-עופר, שומשום (שיער אדום עם קצוות שחורים), מנומר ולבן. בכל הצבעים מלבד הלבן מופיע האורז'רו - פרווה בהירה יותר, על הלחיים, צידי הזרבובית, הצוואר והחלקים הפנימיים של הרגליים, הבטן והחלק התחתון של הזנב.
אופי
מאחר שמדובר בכלב גדול למדי, לרוב לא מומלץ לאנשים שלא החזיקו בכלב לאמץ אותו, והוא הוגדר בכמה מדינות כגזע מסוכן שדורש רישיון מיוחד. כלבים מסוג אקיטה בדרך כלל גדולים, חזקים, עצמאיים ושתלטניים. כלב אקיטה מאולף יכול להגיב בצורה נעימה לזרים שאינם מוכרים לו, ובמקרה שהוא לא מאולף הוא יגיב לזרים באופן תוקפני. הם ידידותיים לילדים וסבלניים כלפי אופן המשחק שלהם, אם כי נקבות יותר נעימות לעומת זכרים.
היסטוריה ומוצא
בשונה מכלבים אחרים שהגיעו ליפן עם המהגרים הראשונים, קיימים ממצאים ארכאולוגים עתיקים התואמים בצורתם ובגודלם לכלבי האקיטה. המבנה הפיזי השונה של האקיטה, המתבטא בין היתר בהיותו כלב גדול יותר, מבדיל אותו משאר הכלבים היפנים, ומכאן הסברה שהממצאים הם של גזע זה ולא כלב אחר. בין היתר, נמצאו מגילות משנת 710 לפנה"ס המכילות ציורים ורישומים שבהם מתוארת עבודתו בציד ומצויר בדיוק רב הגזע המוכר לנו כיום בצורתו ובצבעיו.
מוצאו של האקיטה הוא מאזור העיר אודטה הידועה גם בשם "עיר הכלבים", שבחבל ארץ אקיטה שבחלק הצפוני של האי הונשו. העיר הייתה מקום המפגש של ציידי האזור, ובה התנהל המסחר.
הכלבים היו אלו שקדמו לבני האדם. המהגרים הראשונים שהגיעו לחבל ארץ זה בייתו ואימצו את הכלבים והחלו להשתמש בהם כבני לוויה בעת הציד, ה"אקיטה מטאגי" (שמטאגי פירושו צייד ביפנית), הכלבים היו מתחקים אחר עקבות החיה מרתקים אותה למרבצה ואז הצייד היה גומר את המלאכה, עיקר הציד היה אחר דובים, איילים וחזירי בר. בנוסף, האקיטה ליווה גם את הנזירים הבודהיסטים במסעותיהם הרוחניים, ושמר עליהם מפני חיות הבר.
מהמאה ה-16 עד המאה ה-18 חלו תהפוכות רבות בשלטון היפני ובאחת ההפיכות היה זה שבט סאטקה אשר השתלט על צפון הונשו. שבט זה נשלט על ידי מספר שוגונים, שהבולט בהם היה השוגון החמישי, טוקוגאווה צוּנַאיוֹשי, שנקרא גם "שוגון הכלב" וזאת משום שנולד בשנת הכלב שבלוח השנה הבודהיסטי. שוגון זה נודע באהבתו הרבה והקיצונית לכלבים והיה הראשון אשר חוקק את "חוק החמלה על יצורים חיים".
העונשים על הפרת החוק היו כבדים וכללו גם הוצאה להורג. לראשונה בהיסטוריה, בשנת 1695 הקים "שוגון הכלב" שני בתי מחסה לכלבים, שכל אחד מהם השתרע על שטח של 130 דונם במבנה טופוגרפי של הרים וצמחייה סבוכה. בבתי מחסה אלו הכלבים הסתובבו חופשיים וחיו בלהקות של כ-30 כלבים.
אגדות וסיפורים יפניים
ישנם סיפורי עמים רבים המתארים את מערכת היחסים שנבנתה בין האדם לכלבו. האגדות הרבות על האקיטה מתארות אותו ככלב נאמן המשרת את בעליו, שומר עליו ומסייע לו במלאכת הציד.
אחד הסיפורים היותר ידועים הוא על הכלב שירו אשר ליווה את בעליו מטגי-סטרוקו במסע ציד ארוך שבמהלכו בטעות חצו את הגבול לממלכה היריבה מעבר להרים במזרח. כיוון שהצייד שכח את רישיון הציד בביתו הוא נכלא וכלבו נשאר מילל ליד הכלא. משזה לא עזר החליט שירו לחזור הביתה. כשאשת הצייד ראתה אותו היא הצמידה אליו את רישיון הצייד ואף ציידה אותו במזון לדרך. לאחר תלאות רבות הגיע שירו תשוש ורעב לכלא להציל את בעליו, אך היה זה כבר מאוחר מידי וסטרוקו הוצא להורג. לאחר הוצאתו להורג של סטרוקו עלה שירו להר גבוה בשטח הממלכה היריבה וילל במשך ימים ולילות. קללה הוטלה על תושבי האזור ואסונות כבדים פקדו אותם, עד שהחליטו לפייס את שירו וצרפו את אשת הציד ושירו הכלב אל כפרם. לאחר מותו של שירו נבנה מקדש בשם מקדש הכלב הזקן, על קברו של הכלב שירו, בגבול בין שתי הממלכות היריבות, ובו מתואר סיפור של שירו במיצג מרשים. עוד סיפור הוא על האצ'יקו, הכלב שחיכה 10 שנים בתחנת רכבת לבעליו שמת (על בסיס הסיפור הופק סרט בשם זה).
פיתוח ושימור הגזע הלאומי
בשנת 1931 הוכרז גזע האקיטה היפני המסורתי כ"נכס לאומי" הראשון מבין בעלי החיים היפנים, שיש לפתחו ולשמרו וכך החלו בשימור הגזע המקורי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארו מעט מגדלים שעסקו בגידול הגזע. יפן הייתה תחת משטר צבאי ובין היתר היו הקצבות מזון לאזרחים, עובדה אשר הקשתה עוד יותר על המגדלים. עם התפשטות המלחמה, למנצ'וריה, סין, גדל הביקוש לפרוות כלבים, לצורך ייצור מעילים וכסיות. עקב גודלו של האקיטה, היה מהמבוקשים לתעשיית הפרוות. השלטון והמשטרה החלו להחרים כלבים מגזעים שונים, מלבד כלבי רועה גרמני שהיו מיועדים לעבודות צבא ומשטרה. מגדלים וחובבי הגזע החלו בניסיונות לשימור הגזע על ידי שחרור כלבי אקיטה לטבע, נתינת שמות גרמניים לכלבים, מסירתם כמתנה לזרים כדוגמת הלן קלר, טייסים ואנשי צבא אמריקניים ואף הרביעו אקיטות עם כלבי רועים גרמניים.
העת החדשה
עם סיום מלחמת העולם השנייה, החל רישום מחדש של כלבי אקיטה ששרדו את תקופת המלחמה, ביוזמתו של מר קיונו. בסך הכול הצליחו לאתר 18 כלבים, שדמו לטיפוס הרצוי אבל עדיין לא היה זה האקיטה שעליו חלמו. בנובמבר 1947 חזרו והכניסו לגידול כלבים שנמצאו בכפרים מבודדים ביפן, שעקב בידודם הגאוגרפי נשארו בעלי הטיפוס הרצוי שהיה קיים לפני המלחמה ושעדיין שימש את הכפריים לציד. עד לשנת 1948 עלה מספר הכלבים שהוצגו בתערוכה ביפן לכ-60 כלבים מהטיפוס הרצוי והקרוב לכלב המקורי, ומאותה תערוכה החל השלטון המקומי לעודד מגדלים ובעלי כלבים על ידי מתן פרסים כספיים ותוארי כבוד לכלבים ולמגדלים. אבל הייתה זו תחילת הדרך, ורק בתחילת שנות השישים הצליחו להגיע לטיפוסיות הרצויה במספר רב של כלבים ובמגוון רחב של קווי דם, וזאת תוך כדי בידוד הכלבים עם הטיפוסיות הלא רצויה.
במקביל התפתח בארצות הברית ה"כלב יפני הגדול", אשר נקרא שם גם בשם אקיטה - למרות ההבדל הגדול באופי ובצורה. בכלב היפני הגדול ניתן לראות את הטיפוסיות המסיבית של המסטיף עם דמיון חיצוני גם לרועה גרמני. כיוון ששני גזעים שונים אלו נקראו אקיטה חל בלבול רב בקרב הציבור.
היוזמה הראשונית להפרדת הגזעים הייתה בשנת 1996, בקונגרס ותערוכת גזע של איגוד הכלבים היפני אשר נערך בטוקיו. בקונגרס זה השתתפו נציגים מכל העולם אשר החליטו על הפרדת האקיטה לשני גזעים שונים. נקבעו מבחני מיון שבהם יקבעו אם הכלב הוא אקיטה או כלב יפני גדול, ולפי מיון זה יונפקו לו תעודות יוחסין מתאימות וכל המשתמע מכך. עד היום מתקיימים מבחני מיון אלו, אשר מחליטים בהם אם הכלב משתייך לגזע האקיטה (בעל תקן גזע יפני) או הוא כלב יפני גדול (בעל תקן גזע אמריקאי).
חלף עם הרוח (סרט)
חלף עם הרוח (באנגלית: Gone with the Wind) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1939, המבוסס על רומן באותו שם מאת מרגרט מיטשל. הסרט בוים על ידי ויקטור פלמינג, ומככבים בו קלארק גייבל וויוויאן לי.
הסרט נחשב על ידי רבים לאחד הסרטים האהובים והטובים ביותר אי פעם. הוא זכה להצלחה גדולה מיד עם צאתו, עם הכנסות חסרות תקדים ועשרה פרסי אוסקר, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר. עד היום, בהתאמת מחירי הכרטיסים לאינפלציה, זהו הסרט עם ההכנסות הגבוהות ביותר אי פעם, 3.3 מיליארד דולר אמריקני.
בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה במוצאי שבת, 25 באוקטובר 1941, בקולנוע עדן בירושלים.
עלילת הסרט
העלילה מתחילה בשדה כותנה גדול בשם טארה, בחלקה החקלאי של ג'ורג'יה בשנת 1861, ערב מלחמת האזרחים האמריקנית. סקרלט או'הרה (ויוויאן לי) היא הבכורה מבין שלוש בנותיו של המהגר האירי ג'רלד או'הרה (תומאס מיטשל) ואשתו אלן (ברברה או'ניל ). מחזרים אחריה כמעט כל בחורי המחוז, פרט לאשלי וילקס (לסלי הווארד), אשר אותו סקרלט אוהבת. בתחילת הסרט היא לומדת כי אשלי עומד להתארס לבת דודו מלאני המילטון (אוליביה דה הבילנד), דבר אשר יוכרז ביום המחרת במסיבת הברביקיו בבית משפחתו, המתגוררת באחוזה הסמוכה בשם "תריסר האלונים".
במסיבה היא מבחינה כי עוקב אחריה בחור בשם רט באטלר (קלארק גייבל), עליו היא מגלה כי הוא מנודה על ידי מרבית אנשי האזור, לרבות משפחתו, בשל התנהגותו הנלוזה. סקרלט מתוודה בפני אשלי על אהבתה אליו, אך הוא משיב לה כי הוא אוהב את מלאני ובכוונתו להינשא לה. היא סוטרת לו בכעס והוא עוזב, ולאחר מכן היא מגלה כי רט נוכח בחדר, והאזין לכל השיחה.
תרמיל ריחוף
תרמיל ריחוף או תיק סילון או ג'טפק (באנגלית: Jet pack) הוא מכשיר הנישא בדרך כלל על גבו של המשתמש בו, ומאפשר לו ריחוף באוויר באמצעות דחף. ההנעה יכולה להיות מבוססת מנוע סילון, מנוע רקטי, סילון מים ועוד.
חלף עם הרוח (סרט)
עלילת הסרט
מסיבת הברביקיו נקטעת עם ההודעה על פרוץ המלחמה, וכל הגברים ממהרים להתגייס לצבא. אחיה הצעיר של מלאני, צ'ארלס (ראנד ברוקס), איתו פלירטטה סקרלט קודם לכן לשם הנאה, מציע לה להינשא לו בטרם גיוסו לצבא. היא מסכימה, אך זמן קצר לאחר נישואיהם נפטר צ'ארלס במלחמה, מטיפוס.
תרמיל ריחוף
עד כה, השימוש המעשי היחיד שנעשה בג'טפק היה לצורך פעילות חוץ רכבית של אסטרונאוטים בחלל, שכן עדיין עומדים מכשולים בפני השימוש בטכנולוגיה מסוג זה לצרכים צבאיים וכאמצעי תחבורה אישי. חרף ההתקדמות הטכנולוגית שחלה בעשורים האחרונים, טרם נמצא פתרון הולם לאתגרים הקשורים באטמוספירת כדור הארץ, בכוח הכבידה ובפיזיולוגיה של גוף האדם (אשר לא מותאם לתנאי טיסה מסוג זה).
במהלך המאה ה-20 פיתח צבא ארצות הברית ג'טפק לצורך שימוש מבצעי, אבל בשל קשיים ביציבות הטייס ותצרוכת הדלק הגבוהה, בוטל לבסוף הפרויקט.
חלף עם הרוח (סרט)
עלילת הסרט
על מנת להיות קרובה לאשלי ולמשפחתו, נוסעת סקרלט לאטלנטה, שם היא מתארחת אצל מלאני ודודתה פיטיפאט (לורה הופ קרוז). בעודן מנהלות דוכן באירוע צדקה למען חיילי צבא הדרום, פוגשות סקרלט ומלאני את רט, אשר כעת הציב את עצמו במעמד של גיבור, לאחר שפרץ את ההסגר הימי למען מדינות הקונפדרציה - על אף שהוא טוען כי עשה זאת למען כסף בלבד. ב"מכירה פומבית" לבחירת בת זוג לריקוד, מציע רט סכום כסף גדול על מנת לרקוד עם סקרלט. אף על פי שהיא באבל על מות בעלה, נאותה סקרלט להזמנה, לתדהמתם של אנשי המקום.
תרמיל ריחוף
מכשירי הג'טפק הקיימים כיום צורכים כמות גדולה מאוד של דלק, ומשום כך אורך הטיסה המקסימלי האפשרי באמצעותם הוא תשע דקות. חיסרון נוסף הוא שעדיין לא קיים מנגנון בטיחות למקרה של תקלה או למקרה שהדלק אוזל. משום כך, לג'טפק בצורתו הנוכחית אין עדיין שימוש מעשי למעט טיסות לשם תצוגת תכלית.
חלף עם הרוח (סרט)
עלילת הסרט
כאשר אשלי מגיע הביתה לחופשה, מתוודה סקרלט פעם נוספת על אהבתה אליו, אך הוא דוחה אותה שוב. זמן קצר לאחר מכן מגלה מלאני כי היא בהריון, ושמונה חודשים מאוחר יותר, בעוד החיילים היאנקים מכתרים את העיר, מקבלת מלאני צירים, וסקרלט מיילדת את התינוק בעצמה. לאחר מכן, מגיע רט עם סוס ועגלה ועוזר להן לברוח מהעיר, תוך רכיבה מסוכנת דרך מחסן הנשק העולה באש. בדרכם לטארה, מפתיע רט את סקרלט ואומר לה כי הוא עוזב על מנת להתגייס לצבא. הוא מנסה לנשק לה, אך היא דוחה אותו.
תרמיל ריחוף
במהלך תכנון טיל השיוט טומהוק גילו המתכננים שחלקי מנוע הג'טפק יעילים עבור מנוע הסילון של הטיל, אשר משמש אותו בתעופתו לאחר שלב השיגור, המבוצע באמצעות רקטה.
חלף עם הרוח (סרט)
עלילת הסרט
בדרכה הביתה, מגלה סקרלט כי אחוזת "תריסר האלונים" נשרפה וננטשה. בהגיעה לטארה, היא מגלה כי אמה נפטרה ממחלה, וכי דעתו של אביה השתבשה בעקבות זאת. טארה נבזזה על ידי החיילים היאנקים, והשדות השוממים השאירו את תושבי הבית ללא אוכל. סקרלט נודרת כי "אלוהים עדהּ כי לעולם לא תרעב עוד".
תרמיל ריחוף
אזכורים בתרבות
לאורך השנים הג'טפק הופיע בספרות, בסרטי קולנוע בעיקר מז'אנר מדע בדיוני ובמשחקי וידאו רבים:
חלף עם הרוח (סרט)
עלילת הסרט
סקרלט מארגנת את משפחתה ומשרתיה לעבודות כותנה בשדה. כאשר חייל יאנקי מגיע למקום על מנת לגנוב ממנו חפצים, היא יורה בו למוות ולוקחת את כספו. עם הפסד צבא הקונפדרציה ותום המלחמה, שב אשלי הביתה מן הכלא. פעם נוספת מבקשת סקרלט מאשלי שיהיה שלה, והפעם הוא מודה כי הוא אכן אוהב אותה, אך לא מסוגל לעזוב את מלאני.
סקרלט נעשית אשת עסקים קשוחה, המוכנה לסחור עם היאנקים ולהעסיק אסירים במנסרה. כאשר אשלי מספר לה כי בכוונתו לקבל הצעת עבודה בבנק בצפון, משכנעות אותו סקרלט ומלאני שיסרב לה. יום אחד, בעודה רוכבת לבדה במרכבתה דרך עיר בקתות סמוכה, תוקפים את סקרלט שניים מתושבי המקום, והיא ניצלת בקושי. בתגובה, יוצאים פרנק, אשלי ואחרים לפשוט על העיר. אשלי נפצע בקרב, בעוד פרנק נהרג.
זמן קצר לאחר הלווייתו של פרנק, מציע רט לסקרלט נישואין. סקרלט, על אף שהיא מעירה לו על נימוסיו הגרועים, מסכימה. לאחר ירח דבש בניו אורלינס, מבטיח רט לשקם את טארה, בעוד סקרלט בונה אחוזה עצומה באטלנטה. לאחר שהשניים עוברים לגור באחוזה, נולדת להם בת, בוני בלו באטלר (קאמי קינג). זמן קצר לאחר הלידה מודיעה סקרלט לרט כי אין בכוונתה להוליד עוד ילדים, והוא מגיב בזעם.
ביום הולדתו של אשלי נפגשת איתו סקרלט, והוא מדבר בנוסטלגיה על הימים שלא ישובו עוד. בעודה מעודדת אותו בחיבוק, מבחינים השניים כי אחותו של אשלי וחברתה עקבו אחריהם. סקרלט מגלה מרט כי השתיים הפיצו את השמועה על כך בכל העיר, אך מלאני מסרבת להאמין לזאת ומזמינה את סקרלט למסיבת יום הולדתו של אשלי. לאחר המסיבה מוצאת סקרלט את רט שיכור, והוא נושא אותה בזרועותיו באגרסיביות לחדר השינה שלהם, תוך הצהרה כי "זה לילה בו לא תוכלי לסרב לי". בבוקר למחרת מודיע לה רט כי הוא לוקח את בוני איתו ללונדון. בשובם, מודיעה לו סקרלט כי היא שוב בהריון. כשרט אומר לה בציניות כי "לא נורא, אולי תקרה לה תאונה", היא מתכעסת ומנסה לדחוף אותו, אך מחליקה במדרגות ומפילה את התינוק.
זמן קצר לאחר מכן מוצאת בוני את מותה באופן דומה לסבה, כאשר היא נופלת מסוס בעת ניסיון לדלג מעל גדר. בעקבות כך מידרדרים יחסיהם של סקרלט ורט עוד יותר, והם מאשימים אחד את השני במותה. כשמלאני מגיעה לנחם אותם, היא מתמוטטת בעקבות הריונה. בעודה גוססת, היא מבקשת מסקרלט לדאוג לאשלי, ולהיות נחמדה לרט, אשר אוהב אותה. דקות ספורות לאחר מכן היא מתה. מחוץ לחדר מוצאת סקרלט את אשלי בוכה, ולפתע מבינה כי למעשה מעולם לא אהבה אותו, אלא את רט.
בסצנת הסיום המפורסמת, רצה סקרלט לביתה על מנת לספר זאת לרט, ומוצאת אותו אורז את מזוודותיו בכוונה לעזוב אותה. על מפתן הדלת, שואלת סקרלט "אבל רט, אם תלך, מה אעשה? לאן אפנה?", אך הוא נותר אדיש ומשיב "יקירתי, באמת שלא אכפת לי" - "Frankly, my dear, I don't give a damn", והולך. ביאושה, מתמוטטת סקרלט על המדרגות בבכי. לפתע, היא נזכרת בקולותיהם של אביה, של אשלי ושל רט - "את אומרת לי שטארה אינה חשובה בעינייך?", "משהו שאת אוהבת יותר מאשר אותי, אף שאולי אינך יודעת זאת. טארה" ו"ממנה את שואבת את כוחך. האדמה האדומה של טארה". הקולות הולכים וגוברים, וסקרלט מתעודדת ואומרת: "טארה, הבית. אחזור הביתה, ושם אחשוב על דרך כלשהי להחזיר אותו. ככלות הכל, מחר יום חדש". בתמונת הסיום, נראית צלליתה של סקרלט כאשר היא עומדת על אותה גבעה עליה עמדה עם אביה בתחילת הסרט, ומשקיפה לעברה של טארה.
הפקת הסרט
את הסרט הפיק דייוויד או. סלזניק, מנהל חברת סלזניק אינטרנשיונל, בין השנים 1936 ל-1939. תקציבו המשוער של הסרט עמד בתחילה על כ-2.5 מיליון דולר, אך לאורך ההפקה עלה בהדרגה, ולבסוף נאמד בכ-4 מיליון דולר. עלייה זו נבעה משינויים רבים לאורך שלבי ההפקה, שכללו חילופי במאים, צלמים ותסריטאים, דחיית ימי צילום, שינויים בתסריט ובניית תפאורות נוספות. בחלק מהמימון השתתפה חברת מטרו גולדווין מאייר, שקיבלה בתמורה חצי מזכויות ההפקה, חלק אחר מומן על ידי ג'ון היי ויטני. תקציב הסרט היה גבוה למדי באותה תקופה, והפך את "חלף עם הרוח" לאחד הסרטים היקרים ביותר שהופקו בהוליווד עד אז.
רכישת הזכויות
מפיק הסרט, דייוויד או. סלזניק, הביע עניין במשך מספר שנים בהפקת סרט על מלחמת האזרחים האמריקנית. בתחילה שקל להפיק גרסה מחודשת לסרט "הולדתה של אומה" מ-1915, אך ויתר על רעיון זה, בעיקר עקב הגזענות המוצגת בסרט. הייתה זו מזכירתו של סלזניק, קת'רין "קיי" בראון, שהסבה את תשומת לבו לראשונה לספרה של מרגרט מיטשל "חלף עם הרוח". ב-30 ביולי 1936, כחודש לאחר צאת הספר לאור לראשונה, רכש סלזניק את זכויות ההקרנה ממיטשל עבור 50,000 דולר. היה מדובר אז בסכום שיא, שעלה אף על 40,000 הדולרים ששולמו עבור הזכויות של הסרט "אנתוני אדוורס", שהוקרן לראשונה באותה שנה. עם זאת, יחסית למאה אלף הדולרים אשר ביקשה מיטשל בתחילה, ולאור הצלחת המכירות של הספר, היו שהחשיבו את הסכום לצנוע. כאשר סגר את חברת סלזניק אינטרנשיונל בשנת 1940, שילם סלזניק למיטשל 50,000 דולר נוספים - לדבריו, כ"מחווה של רצון טוב וכהחזר על דעתה החיובית של הסופרת על הסרט."
תהליך הכתיבה
לאחר רכישת הזכויות, מינה סלזניק את סידני הווארד כתסריטאי הסרט. הווארד היה תסריטאי, מחזאי וסופר מוכר עוד בטרם החל בעבודתו על תסריט הסרט, ועל עבודותיו הקודמות נמנה הספר "הם ידעו מה הם רצו" משנת 1925, שעליו זכה בפרס פוליצר. כמחזאי היה מוכר מהמחזה "דודסוורת'" משנת 1934, וכתסריטאי מן העיבוד הקולנועי לדודסוורת' ומכתיבת תסריט הסרט "ארוסמית'", שעליו היה מועמד לפרס אוסקר.
ב-6 בינואר 1937 קיבל הווארד מסלזניק מכתב שבו ציין המפיק את הערותיו לקראת כתיבת התסריט. בעיקר התייחס סלזניק במכתבו למידת הנאמנות של תסריט הסרט לספר. הוא עודד את הווארד שלא לנסות לשמר כל פרט ופרט מן הספר, אך הוסיף כי על כל חלק שנשאר להיות נאמן למקור: "עלינו להתכונן לביצוע קיצוצים נרחבים, וקיצוצים אלו, לדעתי, חייבים לכלול חלק מן הדמויות מאחר שהרגשתי, המבוססת על ניסיון בעיבוד ספרים מוכרים ואהובים, היא כי הרבה יותר טוב להוריד סצנות שלמות מאשר לבצע מחיקות מועטות בסצנות יחידות."
בציינו את השמטת הדמויות, התייחס סלזניק בעיקר לדמותו של ויל בנטין, שנישא לסואלן או'הרה בחציו השני של הספר, ומנהל את טארה בהיעדרה של סקרלט. סלזניק טען כי הוא "לא מגלם תפקיד חשוב בסיפורה של סקרלט או בסיפורם של סקרלט ושל רט; ואני חושב כי בשקילת אילו דמויות הולכות ואילו דמויות נשארות, אלו אשר לא משחקות תפקיד חיוני בחייהן של שתי הדמויות הראשיות או בסיפורן, הן אלו שצריכות לרדת ראשונות." סלזניק אף ציין את ארצ'י, האסיר לשעבר שמלווה את סקרלט ואת שאר הנשים בכרכרה באטלנטה תחת חסותה של מלאני במהלך תקופת השיקום. סלזניק אמר כי הוא "ישמח להשאיר את ארצ'י, על אף שאני בכנות מפקפק כי יהיה לנו מקום." בהתאם, ארצ'י אינו מופיע באף גרסה של התסריט.
הגרסה השנייה של התסריט הייתה מוכנה ב-24 באוגוסט 1937. היא כללה מספר שינויים מן הגרסה הקודמת, כמו העברת ירח הדבש של רט וסקרלט מאירופה לאמריקה, והעברת הצעת הנישואים של רט לסקרלט כך שלא תהיה מיד לאחר שהוא מבשר לה על מותו של פרנק קנדי. דמותו של ויל בנטין הוסרה מן התסריט, ונוספה הסצנה שבה אשלי חוזר הביתה מן המלחמה. כדי למלא את חסרונו של ויל, מאמי היא זו שעוצרת בעד סקרלט בסצנה זו, תוך שימוש במילותיו של ויל מן הספר ("הוא בעלה, לא?"). בנוסף, הסצנה שבה אונס רט את סקרלט נכללה בגרסה זו בפירוט רב יותר מבעבר, והייתה מתוארת כך:
סצנה נוספת שתוארה ביתר פירוט היא סצנת הלידה של מלאני, שהורחבה כך שתהיה נאמנה יותר לספר. התסריט כלל תיאורים כ"ברכיה של מלאני מתמתחות בייסורים... פניה של סקרלט מעוותות בזוועה... פריסי מושיטה לסקרלט מספריים... מלאני מתעלפת."
לאחר שקיבל סלזניק את הגרסה השנייה של התסריט, הציעה פרנקלין מק'קונל, עורכת תסריט בחברת סלזניק אינטרנשיונל, מספר שיפורים לתסריט, שחלקם אכן נכללו בסרט. בין היתר הציעה להדגיש את הטינה שבאויבות שבין סקרלט לסואלן בריב על פרנק קנדי, וכמו כן להשאיר אזכור לחלומה של סקרלט, שרודף אותה בחציו השני של הספר, אך לא אוזכר בתסריטו של הווארד. מק'קונל ציינה כי החלום מהווה דוגמה נדירה להפגנת עדינות מצידו של רט, כאשר הוא מעיר את סקרלט ומנחם אותה לאחר שחלמה את החלום שוב. חלום זה אף מהווה תפקיד חשוב בסצנת הסיום של הסרט, כאשר סקרלט מבינה את משמעותו - זהו רט שהיא אוהבת, ולא אשלי.
ביקורת מצד הנהלת קוד ההפקה
בין מקורות שונים קיימת אי-הסכמה לגבי תגובת הנהלת קוד ההפקה על השימוש במילה Damn, במשפטו האחרון של רט בסרט ("Frankly, my dear, I don't give a damn"). בעוד מקורות אחדים טוענים כי סלזניק שילם לחברה על מנת שתתיר את השימוש במילה, טוענים אחרים כי למעשה מדובר באגדה אורבנית. לטענתם, ההתאחדות האמריקאית של יצרני הסרטים הכניסה תיקון לקוד ההפקה ב-1 בנובמבר 1939, אשר אסר את השימוש במילים Hell ו-Damn אלא אם כן "השימוש בהן הכרחי ודורש תיאור, בהקשר היסטורי ראוי, של כל סצנה או דיאלוג המבוססים על עובדה היסטורית או על פולקלור... או ציטוט מיצירה ספרותית, בתנאי ששימוש כזה לא יותר אם הוא מעורר התנגדות מהותית או פוגע בטעם הטוב." עם הכנסת שינוי זה, להנהלת קוד ההפקה לא הייתה עוד התנגדות להכללת המילה בסרט. כך או כך, נכלל המשפט במלואו בסופו של דבר, תוך נאמנות לשורה בספר.
שיפוצים אחרונים
גם גרסתו הסופית של הווארד הייתה ארוכה מדי, ועלתה על אורך הסרט הרצוי שלו קיוו הווארד וסלזניק. העבודה על התסריט הופסקה, ונמשכה רק לאחר ליהוקו של קלארק גייבל לתפקיד של רט, באוגוסט 1938. לאחר שהבין כי אי אפשר לעכב עוד את כתיבת התסריט, שכר סלזניק מספר כותבים שיסייעו בהשלמת התסריט, וזאת מאחר שהווארד סירב לחזור להוליווד. בין היתר תרמו לקיצוצים ג'ו סוורלינג ופרנסיס סקוט פיצג'רלד, בעזרתו של סלזניק עצמו.
על אף ריבוי הכותבים שתרמו לתסריט, נותר הווארד היחיד שקיבל קרדיט עליו בסרט, והיחיד שהיה מועמד, ואף זכה, בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. עם זאת, לא זכה הווארד לראות את הסרט במלואו, מאחר שנהרג בתאונה בחווה שבה התגורר באוגוסט 1939, חודשים ספורים לפני השלמת צילומי הסרט.
עיצוב ותכנון התפאורה
בשלב מוקדם של הפקת הסרט מונה התפאורן ויליאם קמרון מנזיס כאחראי על "לוחות העלילה" (Storyboard) - שרטוט קווי העלילה העיקריים בצורת קומיקס. על מנת להבדיל את תפקידו מזה של התפאורן לייל וילר, המציא סלזניק את הביטוי "מעצב הפקה" (Production designer) לתיאור התפקיד.
העבודה על לוחות העלילה שביצע מנזיס ב"חלף עם הרוח" נחשבה לחלוצית בתחום, ללא תקדים בהפקות הוליוודיות גדולות. ההערכה היא שכ-3,000 שרטוטים שונים נוצרו על ידי מנזיס לתכנון עלילת ותפאורת הסרט. עם זאת, מעטים מהשרטוטים ששרדו עד היום תואמים את הסצנות המקבילות בסרט. תרומתו של מנזיס, אם כן, הייתה בעיקר בהכנה המוקדמת לתפאורה, לאורות ולצבעים שבסרט, לשימוש בטכניקולור ולצילומי אפקטים מיוחדים. השקעה מיוחדת נעשתה בתכנון סצנת השריפה באטלנטה, שהייתה מורכבת ביותר לצילום. סצנה זו, שחנכה באופן רשמי את צילומי הסרט, דרשה תכנון רב, וגרסאות רבות של שרטוטים ותסריטים נכתבו בטרם הייתה מוכנה.
עבודתו של מנזיס בסרט זיכתה אותו בשבחים רבים, ובעקבותיה השתמשו סרטים רבים אחרים בטכניקה לתכנון העלילה והתפאורה. עבודתו הקלה אף על הבמאי ג'ורג' קיוקור; מכיוון שעניינו העיקרי היה במשחק יותר מבתחום החזותי, עבודת התפאורנים איפשרה לו להתרכז בשחקנים עצמם. באוקטובר 1939, לאחר תום צילומי הסרט, סיכם סלזניק את עבודתו של מנזיס, באומרו כי "תרומתו לסרט היא, לדעתי, אחת החשובות ביותר מבין כל האנשים שעבדו עליו." על עבודתו בסרט זכה מנזיס בפרס אוסקר מיוחד, בעוד וילר זכה בפרס בקטגוריית עיצוב התפאורה בסרט צבעוני.
עיצוב התלבושות
את תלבושות הסרט עיצב וולטר פלנקט, ממעצבי התלבושות הבכירים בהוליווד באותה תקופה, ששיתף פעולה עם סלזניק בעבר בסרטים כ"הרפתקאות תום סוייר" ו"ממלכת החיות". לפלנקט היה ניסיון קודם בעיצוב תלבושות תקופתיות, מסרטים כ"נשים קטנות", המתרחש אף הוא על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית.
את כובעיה של סקרלט עיצב הכובען ג'ון פרדריקס, שלא קיבל תשלום על עבודתו. לדבריו, עשה זאת רק למען קידום עסקיו.
הליהוק
עוד מראשית ימי ההפקה, היה קלארק גייבל מועמד בכיר לגילום תפקידו של רט באטלר. אך גייבל היה תחת חוזה בחברת מטרו גולדווין מאייר, שנוהלה על ידי חמו של סלזניק, לואי ב. מאייר, וסלזניק שקל בתחילה אפשרויות אחרות. אפשרות מועדפת הייתה גרי קופר, אך זה היה חתום גם הוא על חוזה ב-MGM. קופר אף דחה את התפקיד, וצוטט כאומר "חלף עם הרוח עומד להיות הכישלון הגדול ביותר בהיסטוריה של הוליווד. אני שמח שקלארק גייבל ישחק בו, ולא אני". לאחר מכן פנה סלזניק לחברת האחים וורנר, בבקשה להשכרת שירותיו של ארול פלין. האחים וורנר אמנם הציעו עסקת חבילה, שכללה את פלין כרט, את בטי דייוויס כסקרלט ואת אוליביה דה הבילנד כמלאני, אך דייוויס סירבה לשחק לצידו של פלין. בלית ברירה פנה סלזניק לחברת MGM, בבקשה לשכור את שירותיו של גייבל. MGM הציעה עסקה משלה: השאלתו של גייבל ומימון חצי מתקציב הסרט המוערך, ובתמורה קבלת זכויות ההפצה של הסרט וחצי מהכנסותיו. סלזניק הסכים.
לגייבל עצמו לא הייתה מילה בעניין. הוא הראה מעט עניין בגילום התפקיד, אך לבסוף נאלץ להסכים, מכיוון שהיה זקוק לכסף עקב הליכי הגירושין שבהם היה שרוי. מאוחר יותר אמר כי "הרגשתי כי לכל קורא יהיה רעיון שונה באשר לאופן בו צריך רט להיות מגולם בסרט, ולא ראיתי דרך לרצות את כולם".
משימה קשה הרבה יותר הייתה בליהוק דמותה של סקרלט. כתעלול שיווקי, הציע סלזניק לשלוח בוחנים לכל רחבי המדינה, בחיפוש אחר שחקנית שתגלם את הדמות. הוא הדגיש כי תינתן עדיפות לשחקנית פחות מוכרת. שלושה מלהקים נשלחו למקומות שונים בארצות הברית, בנוסף לקיוקור עצמו שנסע לדרום המדינה. דיווחיו של מנהל יחסי הציבור של סלזניק הראו את תוצאות החיפוש: הוצאות של 92,000 דולר, ראיון 1,400 נשים לפני מצלמה, 45,000 מטר של סרט שחור-לבן ו-4,000 מטר של סרט צבעוני היו בשימוש בראיונות, והוצאות של 10,000 דולר על מבחני מועמדות באולפן. מכיוון שלא נמצאה שחקנית מתאימה, פנתה ההפקה גם למספר שחקניות יותר מוכרות. נורמה שירר לא הראתה עניין בתפקיד מכיוון שבעלה, אירווינג תלברג, נפטר זמן קצר קודם לכן. קתרין הפבורן דווקא הביעה התעניינות, אך סירבה לעבור מבחן בד, ובכך דחתה את התפקיד. גם לוסיל בול, סוזן הייוארד, פרנסס די ופולט גודארד נשקלו לתפקיד. גודארד הייתה מועמדת בכירה לתפקיד, ואף עברה מבחני בד רבים. לאחר שלא התקבלה, היו ששיערו כי נישואיה השנויים במחלוקת עם צ'ארלי צ'פלין היוו את אחד הגורמים לכך.
בינתיים לוהקו יתר התפקידים. לתפקידו של אשלי היה לסלי הווארד המועמד המועדף של סלזניק, וזאת על אף שגילו, 45, היה כפול מגילו של אשלי בספר. הווארד סירב בתחילה, בטענה כי הוא לא מעוניין לגלם עוד "דמות משנית חסרת חשיבות". הוא הסכים לתפקיד לאחר שסלזניק הציע לו את התפקיד הראשי בסרטו "אינטרמצו", בנוסף לתפקיד של מפיק שותף בסרט.
לתפקידה של מלאני, לאחר שנבחנו מועמדות רבות, הציע קיוקור את התפקיד לג'ואן פונטיין. פונטיין סירבה, אך הציעה במקום את אחותה, אוליביה דה הבילנד. דה הבילנד הרשימה את סלזניק וקיוקור במבחן הבד שלה, אך הייתה חתומה על חוזה אצל ג'ק וורנר מ"האחים וורנר", שסירב לשחררה. רק לאחר התערבות מצד אשתו, הסכים וורנר לשחרר את דה הבילנד לסרט. בתמורה קיבלו האחים וורנר את ג'יימס סטיוארט מחברת MGM.
לאחר שכל יתר השחקנים לוהקו, נותר תפקידה של סקרלט המיותם היחיד. שחקניות רבות נבחנו לתפקיד, ובהן מרים הופקינס, טלולה בנקהד, קלודט קולבר, ג'ואן קרופורד, מרגרט סאליבן, קרול לומברד, ג'ין ארתור, ג'ואן בנט, אן שרידן ורבות אחרות. מכיוון שההפקה לא יכלה להתעכב עוד, החלו צילומי הסרט בדצמבר 1938, בצילום סצנת השריפה באטלנטה, עם כפילים בתפקיד שתי הדמויות הראשיות.
בערב שבו צולמה הסצנה, הגיעה לאולפן ויוויאן לי, מלווה בבעלה לורנס אוליבייה, ובסוכנו מיירון סלזניק - אחיו של דייוויד. לי השקיעה את מספר החודשים הקודמים בניסיונות להתקבל לתפקידה של סקרלט, וניצלה את קשריה על מנת לפגוש את דייוויד או. סלזניק. מיירון הציג אותה כ"סקרלט החדשה", וסלזניק הסכים לבחון אותה. במבחן בד שנערך ללי לצדו של לסלי הווארד, בבימויו של קיוקור, התרשמו סלזניק וקיוקור מאוד ממשחקה. לאחר שני מבחנים נוספים, חתמה לי על חוזה לסרט ב-13 בינואר 1939.
לאחר ליהוקה של לי, הביעו מספר אנשים את מורת רוחם על ליהוקה של שחקנית בריטית לתפקיד. אך הם היו בדעת מיעוט, ובין רוב האנשים הייתה הסכמה כי "עדיף בריטית על פני יאנקית". במקביל למבחני הבד שעברה, עבדה לי גם עם מדריך הגייה, שלימד אותה כיצד לבטא מבטא דרומי.
הבימוי
הבמאי הראשון שנבחר לבימוי הסרט, זמן קצר לאחר תחילת ההפקה, היה ג'ורג' קיוקור. קיוקור היה מוכר בעיקר כ"במאי של נשים", ובין עבודותיו הקודמות נמנו סרטים כ"נשים קטנות" ו"דייוויד קופרפילד". במשך שנתיים עבד קיוקור על ההכנות לצילומים, ועזר בליהוק ובהדרכת השחקנים.
אך זמן קצר לאחר תחילת הצילומים נגלו חילוקי דעות בין קיוקור לסלזניק. סלזניק לא היה מרוצה מהצילומים הראשוניים, והרגיש כי קיוקור לא הצליח להעביר את אווירת הסרט. בנוסף, טען קלארק גייבל כי קיוקור התעלם ממנו ומתפקידו, והתרכז בעיקר בשחקניות. כשלושה שבועות לאחר תחילת הצילומים, בעקבות ויכוחים על גורמים שונים בהפקת הסרט, פוטר קיוקור מתפקידו. גייבל לא הסתיר את שמחתו, ובעצתו, מינה סלזניק את ויקטור פלמינג כבמאי החדש. פלמינג נחשב אז לאחד הבמאים המובילים בהוליווד, לאחר שסיים את העבודה על "הקוסם מארץ עוץ" מספר חודשים קודם לכן. אך בניגוד לגייבל, הביעו ויוויאן לי ואוליביה דה הבילנד את מורת רוחן מהחלפת הבמאי. במכתב לבעלה לורנס אוליבייה, כתבה לי כי בזאת חוסל סיכויה האחרון להיות מאושרת בסרט. חרף תחנוני השתיים, סירב סלזניק להחזיר את קיוקור לתפקיד. בחודשים שלאחר מכן המשיכו לי ודה הבילנד להיפגש עם קיוקור בסתר בביתו, ולקבל ממנו עצות על משחקן.
מינויו של פלמינג הביא לעיכוב ההפקה עוד יותר, מכיוון שלא היה מרוצה מתסריט הסרט. לאחר כשבועיים, בתום מלאכת שכתוב התסריט, נמשכה ההפקה תחת בימויו של פלמינג. עם פלמינג כבמאי, הייתה האווירה באולפני הצילומים מתוחה למדי. קשיחותו ועצביו הביאו למריבות רבות עם ויוויאן לי, שחשה חוסר ביטחון בתפקידה. יום אחד, בעת צילומי סצנת הסיום, נשברה לי והודיעה כי אינה מסוגלת להמשיך יותר. בתגובה השיב לה פלמינג כי היא "יכולה לדחוף את התסריט הזה לישבן הבריטי המלכותי שלך". הוא עזב את האולפן בכעס, ושב רק כעבור שלושה ימים.
ככל שהתקדמו הצילומים, נהיה פלמינג יותר ויותר עצבני ומתוח. לילה אחד, בשובו הביתה מן האולפן, כמעט עבר תאונת דרכים. יום לאחר מכן אושפז בבית חולים עם התמוטטות עצבים. בתהליך בזק, מינה סלזניק את סם ווד כבמאי המחליף. ווד החל בעבודתו מיד, ובעזרתם של אנשי צוות נוספים, יכלה ההפקה להמשיך באופן חלק. כעבור שבועיים חזר פלמינג לאולפן, אך סלזניק ביקש מווד כי ימשיך בעבודתו. השניים ביימו את יתר הסרט ביחד, כאשר כל במאי הופקד על סצנות נפרדות.
כמו בעמדת הכתיבה, גם קרדיט הבימוי ניתן לאדם אחד - פלמינג. כשבע עשרה דקות מתוך התוצר הסופי של הסרט בוימו על ידי קיוקור, כולן בחציו הראשון של הסרט. בטרם כתיבת הקרדיטים, התייעץ סלזניק עם פלמינג באשר להכללת שמם של ווד וקיוקור, אך פלמינג התנגד לכך בתוקף.
הצילום
אחד הפרטים הזכורים ביותר בסרט הוא הצילום הצבעוני, שנחשב אז לנדיר ולא מקובל בהפקות הוליוודיות גדולות. טכניקת הטכניקולור נחשבה ליקרה ולא כדאית, מכיוון שהצריכה השכרת יועצים טכניים שיסייעו לצלמים, בנוסף לתאורה רבה יותר. הצלם הראשון של הסרט היה לי גרמס, אך כחודש לאחר תחילת הצילומים הוא פוטר, במקביל לפיטוריו של קיוקור. סלזניק ושותפיו הרגישו כי צילומיו היו "אפלים" מדי, והוא הוחלף בצלמים ארנסט האלר וריי רנהן.
צילומי הסרט החלו בדצמבר 1938, עם צילום סצנת השריפה באטלנטה. מכיוון שטרם נמצאה שחקנית לתפקידה של סקרלט, נשכרו שני כפילים לסצנה, שדאגו להסתיר את פניהם במהלך הצילום. התוכניות היו לבנות את אחוזת טארה באולפן Forty Acres של חברת RKO. מכיוון שלשם כך צריך היה להוציא מהאולפן אביזרי תפאורה רבים מסרטים קודמים, הוחלט לארגן את כולם בהעתק של אטלנטה מ-1864, ולשרוף אותם. בין האביזרים היו גם השערים לממלכת קינג קונג. להבערת האש הונחו באולפן צינורות נפט, לצד צינורות מים לשם כיבויה. למקרה חירום, נשכרו גם 30 כבאים מתחנת מכבי האש המקומית. מכיוון שלא היה ניתן לצלם טייקים חוזרים של סצנה זו, הוצבו באולפן שבע מצלמות טכניקולור, שצילמו את הסצנה מכל זווית אפשרית. קריסת מחסן הנשק העולה בלהבות נעשתה בעזרת טרקטור. בשניות של קריסתו נראית צלליתה של הכרכרה החולפת על פניו - צילום שהוסף מאוחר יותר בעריכה. את הסצנה ביים מעצב ההפקה ויליאם קמרון מנזיס, שתכנן אותה בעשרות שרטוטים מוקדמים.
הצילומים החלו באופן סדיר ב-26 בינואר 1939, זמן קצר לאחר ליהוקה של ויוויאן לי לתפקיד סקרלט. הסצנה הראשונה שצולמה היא גם הראשונה בתסריט, של סקרלט והתאומים על המרפסת בטארה. עם ליהוקה של לי נתגלתה בעיה: עיניה היו כחולות, בניגוד לתיאור עיניה הירוקות של סקרלט בספר. על מנת להתגבר על בעיה זו, הוסיף האלר לאולפן זרקור צהוב, ששיווה לעיניה של לי גוון ירקרק. צילומיו הראשונים של גייבל, שהיו של סצנת יריד הצדקה באטלנטה, חשפו בעיה נוספת: אי יכולתו לרקוד. כדי לעזור לו, הוצב על הרצפה משטח נע, שסייע לו בתנועותיו.
סצנה מורכבת נוספת לצילום הייתה הסצנה שבה הולכת סקרלט לקרוא לדוקטור מיד בעוד מלאני מקבלת צירי לידה, ומוצאת אלפי פצועים בתחנת הרכבת באטלנטה. בתחילה רצה סלזניק לשכור 2,500 ניצבים לצילום הסצנה, אך לבסוף התפשר על 1,600 ניצבים וכ-500 בובות. הערכת הטכנאים הייתה שעל גובה המצלמה להיות כ-30 מטרים מעל הקרקע על מנת ללכוד את הסצנה כולה. כיוון שזרוע המצלמה הגבוהה ביותר בהוליווד אז הייתה בגובה של כ-7 מטרים, הוצע השימוש בעגורן בגובה של כ-27 מטרים. בדיקות הראו כי העגורן היה רעוע, ולא מתאים ליציבות הדרושה לצילום הסצנה. כדי להתגבר על כך, נבנה שיפוע בטון שעליו התגלגל העגורן כלפי מטה.
האלר ידע לנצל את השימוש בצבע ליצירת חזות מרשימה. כך למשל נראים ג'רלד וסקרלט המתבוננים לעברה של טארה בתחילת הסרט בצלליתם בלבד, בדומה לסקרלט בסצנת הסיום. השימוש בצלליות לצורך הדגשה נעשה גם במספר סצנות נוספות בסרט, כמו בסצנה שבה מטפלות סקרלט ומלאני בפצוע בבית החולים, או בסצנה שבה מלאני יולדת.
הסצנה האחרונה שצולמה הייתה גם הראשונה - על המרפסת בטארה. סלזניק ופלמינג לא היו מרוצים מהצילומים הראשונים, והחליטו לצלם את הסצנה מחדש. אך ויוויאן לי הייתה מותשת לאחר חודשים של צילומים, וסלזניק החליט כי מראהּ לא איפשר לה לגלם שוב נערה בת 16. הוא שלח אותה לחופשה של שבועיים, אך לבסוף החליט להשתמש בצילום המקורי, וכשלי חזרה לאולפן, צילומי הסרט המרכזיים כבר הסתיימו. בחודשים לאחר מכן נעשו מספר צילומי השלמה, והצילומים הסתיימו באופן רשמי בנובמבר 1939.
פסקול הסרט
בסיום צילומי הסרט, פנה סלזניק למלחין מקס שטיינר בבקשה שילחין את מוזיקת הרקע של הסרט. שטיינר היה אז אחד המלחינים הפוריים ביותר בארצות הברית, וכבר שיתף פעולה עם סלזניק בסרטים כ"קינג קונג", "כוכב נולד" ו"המשחק המסוכן ביותר". שטיינר אמנם היה חתום אז על חוזה אצל חברת האחים וורנר, אך הודה כי הרגיש צורך עז להלחין את מוזיקת הרקע של "חלף עם הרוח", ולאחר בקשה מיוחדת ממנהלי האולפנים, שוחרר לעבודה על הסרט. בלוח זמנים צפוף של שלושה שבועות בלבד, הספיק שטיינר להלחין נעימה לכל אחת מהדמויות הראשיות, בנוסף לנעימות מיוחדות לסצנות של רט וסקרלט ושל מלאני ואשלי, ואף נעימה לטארה, שהייתה למוכרת ביותר מן הסרט.
בנוסף למוזיקה המקורית, נכללו בסרט גם מספר שירים ממלחמת האזרחים האמריקנית, כ"דיקסי" ו"המנון הקרב של הרפובליקה", המתנגנים על רקע אלפי החיילים הפצועים באטלנטה. במסיבת הצלי בתחילת הסרט מתנגנים שירים של סטיבן פוסטר, כ-"Katie Belle" ו-"Under the Willow".
העריכה
כמו את רוב שלבי הפקת הסרט, גם את תהליך העריכה ליווה סלזניק באופן ישיר. עם תום הצילומים, כאשר רק חודשים ספורים נותרו לתאריך הקרנת הבכורה המשוער, החלו סלזניק והעורך הראשי האל קֵרְן בעבודת עריכה אינטנסיבית, שלעיתים נמשכה אף חמישים שעות רצופות. המשימה לא הייתה פשוטה, הן כי היה מדובר בחומר גלם של עשרות שעות צילום, והן כי תסריט הסרט מעולם לא נכתב במלואו. לכן היה על העורכים לא רק לחתוך סצנות, אלא גם לנסות לסדרן בסדר הגיוני. העבודה האינטנסיבית השתלמה, ותוך כארבעה חודשים בלבד הושלמה העריכה.
בעת הקרנות הניסיון, היה הסרט באורך של כארבע שעות ורבע. לאחר מספר ביקורות על אורך הסרט, נחתכו ממנו מספר סצנות נוספות, כמו של בני משפחת או'הרה בדרכם למסיבת הצלי, או סצנה של סקרלט וצ'ארלס בליל חתונתם. אורכו הסופי של הסרט הוא 3 שעות ו-42 דקות. גם לאחר העריכה הנוספת, היו שקבלו על אורכו של הסרט. בהקרנה חגיגית של הסרט בבית הלבן, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט אף נרדם באמצע.
הבדלים בין הספר לסרט
סצנות רבות, בעיקר מתקופת המלחמה, מתוארות בספר בפירוט נרחב הרבה יותר מאשר בסרט. כך למשל, מתאר רט בספר בהרחבה את פריצות המצור המרובות שלו, בעוד בסרט מוזכר העניין במשפט אחד בלבד. בנוסף, נאמר בספר עוד במהלך המלחמה כי אשלי נלקח בשבי על ידי היאנקים, ומוחזק בכלא שבאי רוק. בסרט, מגלה מלאני על כך דקות ספורות לפני שובו מן המלחמה, ולעניין מיוחסת חשיבות מועטה בלבד.
תגובות הקהל והמבקרים
הקרנת הניסיון הראשונה של הסרט נערכה בעיירה ריברסייד שבקליפורניה בדצמבר 1939. הייתה זו הקרנה סודית, והצופים לא ידעו באיזה סרט הם עומדים לצפות. על פי הדיווחים, משהופיעו המילים "חלף עם הרוח" על המסך, לא היה ניתן לשמוע את הסרט מרוב תשואות הקהל. בהפסקה השתררה דממה, שהוחלפה פעם נוספת בתשואות עם תום הסרט. התגובות היו כמעט כולן חיוביות, כמו גם תגובות העיתונאים בהקרנת הניסיון שנערכה בפניהם. הטענות היחידות היו על אורכו של הסרט, וזה אכן קוצץ לבסוף בכחצי שעה.
הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה באטלנטה, ב-15 בדצמבר 1939. לכבוד האירוע, הכריז מושל ג'ורג'יה על יום חופש לאומי. כמעט כל השחקנים וצוות ההפקה הגיעו לחגיגות שנערכו בעיר, בנוסף למרגרט מיטשל עצמה. גם הקרנת הבכורה זכתה להצלחה גדולה, ותגובות הקהל היו חיוביות בצורה מכרעת.
לאחר הקרנות בניו יורק ובלוס אנג'לס באותו שבוע, לא איחרו הביקורות בעיתונים להגיע. "הניו יורק טיימס" תיאר את הסרט כ"הסרט הטוב ביותר שראינו, וחוויית יצירת הסרט השאפתנית ביותר בהיסטוריה המרהיבה של הוליווד". ב-"Hollywood Reporter" נכתב כי זהו "ההישג הגדול ביותר בהיסטוריית הקולנוע". מרבית המבקרים ציינו לטובה את הארכיטקטורה, התלבושות והאיפור המרשימים, את הצילום הצבעוני הנהדר, את המשחק המצוין ואת הבימוי המקצועי של ויקטור פלמינג.
אך למרות הצלחתו, היו לסרט גם ביקורות שליליות. היו שטענו כי העלילה קשה למעקב עבור אלו שלא קראו את ספרה של מיטשל, כי הסרט ארוך מדי, וכי הוא לא מצליח להעביר את ההרגשה האמיתית של האירועים. עוד צוינו לרעה אי-הדיוקים ההיסטוריים, התפאורה הלא מרשימה והפסקול המתקתק. אך מבקרים אלו היו בדעת מיעוט, והרוב הסכימו כי מדובר באחד הסרטים הטובים ביותר שידעה הוליווד.
הצלחת הסרט
בטקס פרסי אוסקר ה-12 היה מועמד הסרט בשלוש עשרה קטגוריות תחרותיות, שמתוכן זכה בשמונה:
יתר המועמדויות היו:
בנוסף, זכה מעצב ההפקה ויליאם קמרון מנזיס בפרס מיוחד על "הישג יוצא דופן בשימוש בצבעים לשיפור האווירה הדרמטית", ודייוויד או. סלזניק בפרס מפעל חיים על שם אירווינג תלברג.
שמונת פרסי האוסקר שבהם זכה הסרט היוו שיא חדש, שהחזיק כמעט עשרים שנה. שלוש עשרה המועמדויות היוו אף הן שיא, שנשבר רק 11 שנים מאוחר יותר, על ידי הסרט "הכל אודות חוה". הסרט היה הסרט הצבעוני הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. זכייתה של האטי מקדניאל בפרס שחקנית המשנה היוותה תקדים נוסף - הזכייה הראשונה של אדם אפרו-אמריקני בפרס אוסקר.
גם עשרות שנים לאחר צאתו, נחשב הסרט על ידי רבים לאחד הטובים ביותר שנעשו אי פעם. הוא נבחר פעמים רבות ברשימות של "100 הסרטים הגדולים" ודומיהן, ובשנת 1998 בסקר שכזה בקרב חבריו, בחר בו מכון הסרטים האמריקני במקום הרביעי. בשנת 2002 הוא נבחר במקום השני ברשימת "סרטי האהבה הגדולים", ובשנת 2005 נבחר הפסקול של מקס שטיינר במקום השני ברשימת "הפסקולים הגדולים".
ציטוטים מפורסמים, אזכורים ופרודיות
בסרט מספר משפטים מפורסמים, אשר היו לקלאסיקה וצוטטו במקומות רבים. בשנת 2005, בחר מכון הסרטים האמריקני במשפטו האחרון של קלארק גייבל בסרט, "Frankly, my dear, I don't give a damn" כמשפט הזכור ביותר בתולדות הקולנוע. משפט הסיום של סקרלט, "ככלות הכל, מחר יום חדש", נבחר במקום ה-31, ושבועתה כי "לעולם לא תהיה רעבה יותר" במקום ה-59.
הסרט זכה לאזכורים רבים בסרטים אחרים ובסדרות טלוויזיה, רובם פרודיים. למשל, בסרט "רובין הוד: גברים בגטקעס", שונה שמו של ויל סקרלט, מהדמויות הראשיות באגדת רובין הוד, ל"ויל סקרלט או'הרה" - כאזכור לגיבורת "חלף עם הרוח". בפרק אחד של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", נראה שדה המלא ילדים פצועים - כאזכור לסצנת החיילים הפצועים בסרט. בפרק אחר, לאחר שהצעת הנישואים שלו נדחתה, מכריז מנהל בית הספר "הו, בית הספר היסודי ספרינגפילד, עוד תהיה שלי שוב. ככלות הכול, מחר יום לימודים חדש". כאשר מכריז הומר סימפסון על דיאטה בפרק אחד, הוא אומר "אלוהים עדי כי תמיד אהיה רעב עוד". בסרט "חתונת הרפאים", אומר שלד אשר חזר לחיים לאשתו המופתעת "Frankly my dear, I don't give a damn", והשניים מתנשקים בתנוחה המפורסמת של רט וסקרלט מכרזת הסרט המקורית, לצלילי נעימת הנושא של הסרט.
הסרט אף זכה לאזכור במספר משחקי מחשב. במשחק המחשב "אינדיאנה ג'ונס וגורלה של אטלנטיס", אומר ג'ונס לידידתו סופיה "באור הזה, את נראית בדיוק כמו ויוויאן לי", אך היא נותרת אדישה ומשיבה "Frankly Indy, I don't give a damn".