cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היהודי זיס (רומן)
מבנה
הרומן של פויכטוונגר בנוי מחמישה חלקים: "האצילים", "העם", "היהודים", "הנסיך", "האחר". בנוסף לדמויות אמיתיות שהיו קיימות בהיסטוריה, הכניס פויכטוונגר לסיפור דמויות שהמציא, כמו הרב גבריאל (המייצג את ה"תודעה היהודית" של זיס) ובתו נעמי, שהיא גם הדמות היחידה המוצגת באופן חיובי ברומן. הדמות הוכנסה לרומן על מנת להפוך את ההתרחשויות לדרמטיות ו"סיפוריות" וחלק מן הפרשנים טוענים שהיא מייצגת את "החכמה והנשמה הטהורה של עם ישראל".
כמו ברומנים אחרים של פויכטוונגר, הוא מנצל את העלילה ההיסטורית על מנת להעביר מסרים רחבים יותר, פרשנות פילוסופית על תפקיד האדם ועל המציאות בזמן כתיבת הספר. הרומן עוסק בין היתר בשאלה מה למעשה על היחיד לעשות אל מול המציאות - האם לפעול או לצפות בה באופן פאסיבי, שאלה שמתייחסת לשאלת הרצון החופשי בפילוסופיה של שופנהאואר. בנוסף, דמותו של זיס היא למעשה, במידה מסוימת, התייחסות למציאות ברפובליקת ויימאר. פויכטוונגר רצה לכתוב רומן על חייו ומותו של הפוליטיקאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו אך החליט לבסוף לכתוב רומן היסטורי שבמרכזו דמות יהודי אשר הצליח לעלות לגדולה, אך נרצח על רקע אנטישמי - מכיוון ש"לעיתים קל יותר לזהות הרים ממרחק, ולא כאשר עומדים עליהם", כפי שכתב בפרשנות לספרו שיצאה בשנת 1929. עבור פויכטוונגר, דמותו של זיס וההתרחשויות ברומן מייצגות גם פריצת דרך בגישור בין המזרח למערב, פריצת דרך חיונית להתפתחות המודרנה. נטען כי למרות שהרומן נקי מאנטישמיות, דמותו של זיס מוצגת בו בכל זאת כאדם מחושב, אופורטוניסטי ורודף כוח. יהודים אחרים מתוארים ברומן כ"אקזוטיים" ומסתוריים, אך תוך ניסיון לאפיין את החוויה היהודית, ולא להשמיץ אותה.
סגנונו של פויכטוונגר עמוס בפרטים, בדומה לסגנונם של תומאס מאן ושל לב טולסטוי. גם הדמויות הקטנות ביותר מאופיינות ומקבלות ביוגרפיה מלאה וברור יחסן לדמויות אחרות בעלילה וליקום העלילתי בכלל.
עיבודים
הרומן תורגם לעברית ועובד למחזה על ידי מ' אבי שאול. הוא הופק ב'הבימה' בשנת 1933.
סיפור חייו של זיס היווה השראה לשני סרטים, האחד סרט מחאה נגד הנאצים (1934) והשני סרט תעמולה נאצי (1940), אשר באופן אירוני הפך למזוהה ביותר עם סיפורו של זיס.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של יאיר מינצקר פרופסור להיסטוריה של העת החדשה באוניברסיטת פרינסטון בשם "היהודי זיס-רשומון".
סמי הולצקן
שמואל "סמי" הולצקן (נולד ב-15 בפברואר 1969) הוא קצין צה"ל לשעבר בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין משאבי האנוש הראשי וראש חטיבת הנפגעים באגף כוח האדם.
ביוגרפיה
הולצקן שימש מפקד לשכת הגיוס בתל השומר. ב-2008 מונה לקצין השלישות של פיקוד הצפון, ב-2012 מונה לראש מחלקת כוח אדם סדיר בזרוע היבשה וב-2014 לראש מחלקת מופ"ת של אגף כוח האדם. באוגוסט 2016 מונה ליו"ר חבר.
בספטמבר 2017 מונה לקצין חיל משאבי האנוש ראשי. ב-3 באוגוסט 2020 הוחלף על ידי תת-אלוף צחי חפץ וסיים את שירותו הצבאי.
הולצקן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
השכלה וחייים אישיים
הולצקן בעל תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. נשוי ואב לשלושה.
ז'ורז'י בן ז'ור
ז'ורז'י בן ז'ור (בפורטוגזית: Jorge Ben Jor או: Jorge Benjor; נולד ב-22 במרץ 1942) הוא מוזיקאי ברזילאי שכותב ומלחין שירים בסגנון סמבה, פאנק (Funk), רוק וסמבה-רוק. בן ז'ור זוכה לפופולריות רבה במולדתו, ברזיל, כמו גם ברחבי העולם. הציבור בישראל התוודע לשיריו באלבומים כגון ארץ טרופית יפה, בוא לריו ועוד. ב"ארץ טרופית יפה" כלולים כמה משיריו, בין שירי אמנים ברזילאים אחרים, בתרגומו של אהוד מנור, ובעיבוד מחודש של מתי כספי. ב"בוא לריו" מבצעת יהודית רביץ מבחר משיריו בתרגומו של יעקב גלעד.
חייו
בן ז'ור נולד בריו דה ז'ניירו בשם Jorge Duílio Lima Meneses, אך הוא התפרסם בשם-הבמה ז'ורז' בן. ב-1988 החליף את שמו לז'ורז' בן ז'ור.
בן ז'ור החל לנגן בגיל 13, ובגיל 15 החל לשיר במקהלת כנסייה. בגיל 18 החל להופיע במסיבות ובמועדוני לילה. ב-1963 הופיע בן ז'ורז' עם שירו "Mas que Nada" (אשר זכה לפרסום בעולם לאחר שביצע אותו סרז'יו מנדז (Sergio Mendes)). מנהל של חברת "פיליפס" ששמע אותו החליט להפיק את אלבומו הראשון. שיר זה נחשב ללהיט הגדול ביותר של בן ז'ור עד היום.
שירים ידועים אחרים של בן ז'ור הם "Fio Maravilha" ("חוט פלא", שמו (הלא רשמי) של שחקן כדורגל ברזילאי מפורסם דאז, בגרסה העברית: "איזה כדורגל", תרגום: אהוד מנור), ו-"País Tropical" ("ארץ טרופית", בגרסה העברית: "ארץ טרופית יפה", תרגום: אהוד מנור).
שיריו של בן ז'ור זכו לפופולריות רבה בישראל בסוף שנות השבעים, בעיקר בזכות עיבודיו של מתי כספי ותרגומיו של אהוד מנור. המוזיקה הברזילאית בסגנון סמבה ובוסה נובה, ובכלל זה שיריו של בן ז'ור, השפיעו מאוד על המוזיקה הישראלית של סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים. בתקופה זו אף נוצרו שירים ישראלים חדשים בסגנון ברזילאי.
פאוסט (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אליאב לילטי
אליאב לילטי (נולד ב-20 באוקטובר 1964) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
אליאב לילטי נולד וגדל בבאר שבע. בצה"ל שירת כמדריך חובשים. בתום שירותו הצבאי נסע לחו"ל לשנתיים וחצי. בשובו, החליט ללמוד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביים שלושה פרקים בסדרה המוקומנטרית, "דו"ח איבגי סויסה", בכיכובם של משה איבגי ומאיר סויסה (1999). ביים חמישה פרקים במסגרת העונה הראשונה של התוכנית הקומית "זבנג!" (2000).
היה במאי תשדירי בחירות 1999 ובחירות 2001 עבור אהוד ברק וקמפיין מפלגת העבודה.
כתב, ביים וערך את "המון לא מלוכד נשלט ביתר קלות" – תערוכת יחיד של וידאו ארט, בגלריה "היינריך בל". התערוכה התעסקה בהמון והתייחסה לשפת הגוף ולהתנהגות במרחב הציבורי. היא התבססה במידה רבה על עולם הריקוד וספרי ההדרכה לריקוד.
עבד במשך שש שנים כמנהל קריאטיב במחלקת פרומו, "שידורי קשת" (2007-2001). במסגרת זו היה אחראי על קידום מרבית תוכניות "קשת" המרכזיות, השקת וקידום ערוץ "ביפ" ואתר "קשת".
ביים פרסומות, פרומואים וקמפיינים עבור כל ערוצי הטלוויזיה; בהם קמפיין לחמישייה הקאמרית שזכה בפרסים בניו יורק ובישראל.
ביים את תוכנית המציאות "פרויקט מסלול", בהנחיית שירז טל (2009). ביים את הסדרה התיעודית "אבודים" שהנחתה צופית גרנט בערוץ 2, התוכנית איחדה בני משפחה שהקשרים ביניהם אבדו (2011).
ביים את סדרת הטלוויזיה התיעודית "כך ראינו", המבוססת על סרטים ביתיים שצולמו בישראל משנות השלושים ועד סוף שנות השבעים ומנסה להציג באמצעותם את ההיסטוריה המקומית. הסדרה הוסבה לסרט בן מאה דקות עבור פסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ.
בשנים 2012-2007 עבד על סרט הקולנוע העצמאי "מעשייה אורבנית", הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום 2012 וייצא להקרנה בסינמטקים בראשית 2013.
ביים את הסדרה "קישון - שמו הולך לפניו" עבור ערוץ 8.
ב-2020 ביים ועורך עבור "יס דוקו" סרט דוקומנטרי על חייו של מאיר אריאל - "מאיר אריאל — שיר כאב". ובשלבי הפקה ראשונים של "האלגוריתם הגנטי". פיצ'ר עלילתי.
חיים אישיים
אליאב לילטי נשוי, מתגורר ביפו ולו שני בנים ובת.
עמית פלד
עמית פלד (נולד ב-1973) הוא צ'לן, מנצח ופדגוג ישראלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
פלד נולד בקיבוץ יזרעאל. התחיל לנגן בצ'לו בגיל 10. בשנותיו הראשונות היה פלד שחקן כדורסל. בגיל 14 עבר ללמוד אצל אורי ורדי, תלמידו של יאנוש סטארקר. למד בבית הספר תלמה ילין. כמוזיקאי מצטיין ניגן ברביעיית צה"ל. לאחר שרותו הצבאי קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת ייל. לאחר שנת לימודים אחת עזב את ייל ועבר ללמוד אצל ברנרד גרינהאוס.
לאחר שנה המשיך את לימודי התואר שלו בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד. לאחר שהשלים את לימודיו עבר עם רעייתו לגרמניה ושם למד אצל בוריס פרגמנצ'יקוב והתחיל לפתח קריירה עצמאית כנגן וכמורה.
פלד ניגן בעבר על צ'לו Goffriler שנבנה בשנת 1733 והיה בעבר כלי הנגינה של הצ'לן פבלו קזלס. הצ'לו הוענק לו בידי מרתה קזלס איסטומין, אלמנתו של קזלס.
פלד מייסד וחבר בשלישיית טמפסט, ביחד עם הכנר איליה קלר והפסנתרן אלון גולדשטיין.
בישראל מרבה פלד לנגן עם אנסמבל סולני תל אביב .
פלד חבר בצוות המורים של קשת אילון.
בנובמבר 2018 הוחרמה מערכת מיתרים רזרבית של הצ'לו שלו על ידי אנשי הביטחון בנמל התעופה פרדריק שופן בוורשה, בירת פולין (שקרוי ע"ש המלחין הפולני פרדריק שופן), בזמן הבדיקה הביטחונית בשדה, בדרכו לטיסה לדנמרק ומשם לארצות הברית. לדברי אנשי הביטחון, המיתרים יכולים לשמש כנשק.
עמית פלד הוא גם מנצח והחל משנת 2019 הוא משמש בתור מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית "עיר המוזיקה" בקליבלנד.
חוק שערי חוץ
בכדורגל, חוק שערי חוץ היה שובר השוויון הנפוץ לקביעת הקבוצה המנצחת במפגש כפול בין שתי קבוצות אשר נערך בשיטת בית וחוץ. לפי חוק שערי החוץ, הקבוצה אשר כבשה יותר שערי חוץ תנצח במפגש הכפול אם שתי הקבוצות כבשו את אותו מספר שערים. בחוק שערי חוץ השתמשו לראשונה באופ"א בשנת 1965. החוק בוטל ב-24 ביוני 2021.
שער חוץ אינו בהכרח שער אשר קבוצה כובשת מחוץ לאצטדיונה הביתי, אלא שער אשר קבוצה כובשת כאשר היא מוגדרת כקבוצת החוץ במשחק. במשחקים בהם משחקות שתי קבוצות אשר מגרשן הביתי זהה, כמו הסן סירו בו מארחות אינטר מילאנו ומילאן, הקבוצה אשר מתארחת באופן רשמי באותו המשחק היא קבוצת החוץ.
יחסי טאיוואן–קוריאה הדרומית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הופסקו ב-23 באוגוסט 1992, ואחריהם הכירה קוריאה הדרומית ברפובליקה העממית של סין (סין הקומוניסטית) ונוצרה הכרה דו-צדדית ביניהן. אך זמן קצר לאחר מכן, היחסים בין קוריאה הדרומית לטאיוואן התחדשו בשנת 1993 במסגרת "הסכם המסגרת ליחסים חדשים". בירת טאיוואן, טאיפיי היא עיר תאומה של סיאול. לשתי המדינות יש יחסים חזקים שאינם דיפלומטיים. קוריאה הדרומית שלחה אנשי צבא באימון הלוחמה הפוליטית במכללת פו הסינג קאנג.
חוק שערי חוץ
שימוש בחוק
השימוש בחוק שערי חוץ משתנה בין תחרות לתחרות. יש אשר השתמשו בו לקביעת המנצחת לאחר 90 דקות בלבד (גביע ליברטדורס), לאחר הארכה בלבד (גביע ה-FA) או בשני המקרים (ליגת האלופות).
יחסי טאיוואן–קוריאה הדרומית
עצמאות קוריאה הדרומית ומלחמת קוריאה
לאחר חלוקת קוריאה, שסיימה את 35 שנות השליטה היפנית, נמשכה תקופת של כיבוש אמריקני זמני בדרום. הבחירות הכלליות הראשונות בבחירות לאספה החוקתית בקוריאה הדרומית בשנת 1948 ייסדו את הרפובליקה הראשונה בפיקוח האומות המאוחדות. הרפובליקה הסינית הכירה בממשלת קוריאה החוקתית בחלקו הדרומי של חצי האי הקוריאני ופתחה שגרירות במיונגדונג שבסיאול ב-4 בינואר 1949, ארבעה חודשים לאחר הקמתה של הרפובליקה של קוריאה.
חוק שערי חוץ
שימוש נוסף בחוק
לעיתים משתמשים בחוק שערי חוץ בצורה מעט שונה, כדי לקבוע מיקום של קבוצות בתחרויות במבנה ליגה. כאשר שתי קבוצות או יותר חולקות את אותו מספר נקודות, משתמשים בחוק כשובר שוויון נוסף. לדוגמה, לפי חוקי אופ"א באליפות אירופה, אם מתקיים שוויון בנקודות בין שתי קבוצות או יותר, וכן בהפרש השערים ומספר השערים אשר הובקעו, שובר השוויון הבא הוא מספר שערי החוץ.
יחסי טאיוואן–קוריאה הדרומית
עצמאות קוריאה הדרומית ומלחמת קוריאה
הרפובליקה העממית של סין נוסדה בשנת 1949 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, אולם קוריאה הדרומית קיימה יחסים עם הרפובליקה הסינית, שממשלתה עברה להתגורר בטאיוואן, לשעבר מחוז צ'ינג שהיה לפני פחות מ-50 שנה תחת קולוניאליסטי יפני בשנים 1895–1945.
האו"ם גינה את התוקפנות הצבאית של קוריאה הצפונית נגד קוריאה הדרומית בהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 82 והחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 84. טאיוואן הצביעה בעד שתי ההחלטות של האו"ם. במהלך מלחמת קוריאה, הטאיוואן העניקה סיוע חומרי לקוריאה הדרומית, במקביל, הרפובליקה העממית של סין שלחה לוחמים לקוריאה הצפונית כתמיכה מצבא המתנדבים העממי.
דיפלומטית המלחמה הקרה
הן ממלשת קוריאה הדרומית, הן ממשלת טאיוואן התנגדו לסוציאליזם, בניגוד לקוריאה הצפונית והרפובליקה העממית של סין. שתי המדינות לא הכירו או קיימו יחסים דיפלומטיים עם ממשלות קוריאה הצפונית וסין הקומוניסטית. קוריאה הדרומית כינתה את סין כ"סין הקומוניסטית"(중공, 中共), ואת טאיוואן כ"סין הלאומנית" (국부 중국, 國 府 中國; לפני שנות ה-60) או "סין החופשית" (자유 중국, 自由 中國; אחרי שנות ה-70). ממשלת טאיוואן ראתה בממשלת קוריאה הדרומית בתור ממשלתה הלגיטימית היחידה בחצי האי הקוריאני.
הנשיא פאק צ'ונג-הי ביקר בטאיפיי בביקור ממלכתי בפברואר 1966, בו הביע סולידריות עם הטאיוואן ודרום וייטנאם, והצהיר כי "איננו שוברי גלים המגנים באופן פסיבי על הנמל מפני גלים מהלכים. אנחנו לא עומדים במקום רק כדי להישחק בהדרגה על ידי גלי הקומוניזם".
ניתוק היחסים הדיפלומטיים
הרפובליקה השישית של קוריאה הדרומית קידמה את הנס בנהר האן לכלכלתה ונקטה בדיפלומטיה פייסנית יותר כלפי האומות הקומוניסטיות (כולל בניית יסוד היחסים הבין-קוריאניים וקבלת הדו-קיום עם קוריאה הצפונית באמצעות כניסה לאומות המאוחדות בתור "קוריאה הדרומית"). סיאול אירחה גם את אולימפיאדת הקיץ 1988. השאיפה הפוליטית הבאה של הנשיא נו טה-וו הייתה להתחיל ביישום פוליטיקה ריאלית עם המדינות השכנות בצפון-מזרח אסיה. התרחקותה של קוריאה הדרומית ממדיניות חוץ אנטי-קומוניסטית לשיפור היחסים עם מדינות קומוניסטיות סמוכות הביאה להידרדרות היחסים עם טאיוואן. שינוי זה הונהג כדי לפייס את קוריאה הצפונית ולהקל על החרדה הפוליטית ולרכך את המתח הצבאי בחצי האי הקוריאני. קוריאה הדרומית קיוותה לאפשרות של איחוד של שלווה בחצי האי הקוריאני. עם תחילת הנורמליזציה עם מדינות קומוניסטיות, העבירה קוריאה הדרומית את הכרתה הדיפלומטית מטאיוואן לסין הקומוניסטית והחרימה את רכושה של שגרירות טאיוואן והעבירה אותו לרפובליקה העממית של סין. טייוואן חברה בברית זכויות הקניין. ב-17 בספטמבר 1991 חזרה בה סין מהתנגדותה לחברות קוריאה הדרומית באו"ם. קוריאה הדרומית הייתה המדינה האסיאתית האחרונה שהיו לה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם טאיוואן.
טיסות בין קוריאה הדרומית לטאיוואן
לאחר הכרת סיאול בממשלת סין שבבייג'ינג, הופסקו טיסות מסחריות ישירות בין סיאול לטאיפיי המופעלות על ידי חברות תעופה דרום-קוריאניות וטאיוואניות. אולם חברות התעופה קת'אי פסיפיק (של הונג קונג) ותאילנד איירווייז (של תאילנד) הפעילו את המסלול כמגזר חופש חמישי. צמצום הטיסות הסדירות גרם לירידה במספר התיירים מטאיוואן מכ-420,000 בשנת 1992 לכ-200,000 בשנת 1993, והתאוששות חלקית בלבד לכ-360,000 עד 2003.
ב-1 בספטמבר 2004 חתמו נציגים בלתי רשמיים של שתי המדינות מ"הנציגות הקוריאנית בטאיפיי" ומ"נציגות טאיפיי בקוריאה" על הסכם תעופה המאפשר למטוסים של כל אחת להיכנס למרחב האווירי של השנייה. הדבר איפשר את חידוש הטיסות הקבועות הישירות של חברות התעופה הדרום-קוריאניות והטאיוואניות ואיפשר גם טיסות מקוריאה הדרומית לדרום-מזרח אסיה לטוס מעל האי טייוואן במקום לעקוף את סין היבשתית או את הפיליפינים. אנליסטים העריכו כי הדבר יחסוך לחברות תעופה דרום-קוריאניות כ-33 מיליארד וון דרום-קוריאני (כ-29 מיליון דולר בשערי החליפין של שנת 2004) בעלויות דלק ועמלות אחרות.
ביקוריו של קים יונג-סאם בטייוואן
נשיא קוריאה הדרומית, קים יונג-סאם ביקר בטאיפיי במשך חמישה ימים ביולי 2001. במהלך ביקור זה, הוא פגש את נשיא טאיוואן לשעבר, צ'ן שואי-ביאן בסעודת ארוחת צהריים, אך השניים לא הצליחו להגיע להסכמה בנוגע לנוסח הצהרה בכתב משותפת הקוראת לחידוש הטיסות הישירות. קים הודיע לשגרירות הרפובליקה העממית של סין מראש על ביקורו.
באוקטובר 2004, בעקבות הסכם התעופה, הגיע קים לטאיוואן פעם נוספת בהזמנתו של צ'ן. הוא נשא נאום באוניברסיטה הלאומית צ'נגצ'י וסייר במתקני נמל בגאושיונג, עיר תאומה של פוסאן אשר בקוריאה הדרומית.
קבלת טאיוואן ל-APEC והשתתפות ב-OECD
ממשלת קוריאה הדרומית פעלה כבת שיחה    ותמכה בקבלתה של טאיפיי לפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC) בשנת 1991. קוריאה הדרומית שינתה את אופי ראשי התיבות הפוליטיים של המדינות החברות בכלכלות חברות ב-APEC כדי להפוך את APEC באופן רשמי לפורום כלכלי חוצה פסיפיק. לאנשי צוות משרד החוץ של טאיפיי נאסר להשתתף ב-APEC, אך השר לענייני כלכלה של הרפובליקה הסינית, שליח מיוחד שמונה על ידי נשיא הרפובליקה הסינית ונציגי עסקים מהרפובליקה הסינית באופן ציבורי יכולים להשתתף באופן שנתי במפגשי ה-APEC תחת השם "טאיפיי הסינית". טאיפיי יכולה לארח גם תאגידים סדנאות ה-APEC שאינן משרדיות הנוגעות לנושאים שבהם לטאיוואן יש נקודות חוזק ספציפיות, כגון טכנולוגיה ועסקים קטנים ובינוניים. תאגידים וסדנאות אלה נועדו לטפל רק בהצלחה בכלכלה ובנושאים הקשורים לעסקים עם כלכלות חברות אחרות ב-APEC. השתתפות טאיוואן ב-APEC נתמכת על ידי ארצות הברית ומקובלת על ידי הרפובליקה העממית של סין. תוכנית כרטיס הנסיעות העסקי של ה-APEC (הנקראת בראשי תיבות: ATBC) חלה על נוסעים עסקיים לטאיוואן וממנה. קוריאה הדרומית תמכה גם בהשתתפותה הראשונית של טאיוואן ב- OECD ובפעילות שלאחר מכן.
כינון מחדש של יחסים לא רשמיים
קוריאה הדרומית כוננה מחדש יחסים לא רשמיים עם טאיוואן בשנת 1993, כאשר נעשתה החלפה הדדית של נציגויות (הנציגות הקוריאנית בטאיפיי ונציגות טאיפיי בקוריאה). הנציגות של טאיפיי בקוריאה הדרומית, משרד בוסאן ממוקם באזור הדרומי של קוריאה הדרומית. מאז 1993 קיים היקף סחר משמעותי בין שתי המדינות. שתי מדינות האריכו הדדית את ימי השהייה ל-90 ימי שהייה עם פטור מהוויזה למבקרים החל מ-1 ביולי 2012. הפורום ה-19 של סיאול-טאיפיי התקיים ב-13 באוקטובר 2010.
אזרחי טאיוואן בקוריאה הדרומית
מאז שסין וקוריאה הדרומית כוננו קשרים דיפלומטיים בשנת 1992, השפעות פוליטיות וכלכליות סיניות חזקות אפשרו לממשלת קוריאה הדרומית להירגע מהמניעה הפיננסית והפוליטית לאזרחים סינים במדינה מאז שנות ה-70, אך 99% מחזיקים בדרכונים של טאיוואן, כולל אלה שהתאזרחו כאזרחי קוריאה הדרומית, או תושבי קבע, היתר כניסה או כניסה חוזרת וזכויות של זכות בחירה כללית.
חינוך
ישנם חילופי מחקרים קפדניים ומספר רב של בתי ספר בינלאומיים של טאיוואן בקוריאה הדרומית:
ישנם שני בתי ספר בינלאומיים של קוריאה הדרומית בטאיוואן:
האיגוד הבין-לאומי לבולאות
האיגוד הבין-לאומי לבולאות (בצרפתית: Fédération Internationale de Philatélie) ובראשי תיבות פ.י.פ. (FIP) הוא ארגון עולמי לבולאות שמושבו בציריך שבשווייץ.
האיגוד הבינלאומי לבולאות הוקם ב-18 ביוני 1926 והוא מאגד בתוכו מעל 80 איגודים ארציים. מטרת הארגון לקדם את הבולאות בכלל ואת תחביב איסוף הבולים בפרט.
ועדות
11 ועדות של האיגוד מכסות את התחומים השונים של הבולאות:
תערוכות
הפעילות הציבורית של האיגוד מתבטאת בארגון כנסים ותערוכות בולאיות בינלאומיות. במהלך אחת התערוכות מתקיים מדי שנה הקונגרס השנתי של הארגון. לתערוכות העיקריות של האיגוד לשנת 2008, נבחרו הערים תל אביב, פריז, בוקרשט, פראג ווינה. בשנת 2004 קיים האיגוד לראשונה תחרות שנתית לבחירת הבול העולמי, התחרות התקיימה בסינגפור. תל אביב נבחרה לתחרות השנייה של שנת 2008. התחרויות כוללות צוותים ושופטים בינלאומיים.
קוד ספגטי
קוד ספגטי הוא כינוי גנאי לקוד של תוכנית מחשב הכתוב באופן לא מובנה, כך שלקורא הנתקל בקוד לראשונה קשה מאוד להתמצא בו, והפקודות הכתובות בו מעורבבות זו בזו כספגטי בצלחת. בשל היותו קוד לא קריא, קשה לשימוש חוזר ומורכב לתחזוקה, הגישה הרווחת היא שקוד הספגטי אינו מקובל ואף מעיד על כישלון מסוים של המתכנת ליצור קוד ברור.
קוד ספגטי נוצר לעיתים קרובות במערכות תוכנה מורכבות, בעקבות יצירת גרסה ראשונית (גם כזו שכתובה היטב) של התוכנה ולאחר מכן הוספת תכונות, ללא אפשרות של תכנון מחדש של קוד מערכת התוכנה (בעיקר עקב אילוצי זמן).
הקשר שבו מקובל ואף יעיל להשתמש בקוד ספגטי, הוא במקרה שבו הבלגן הוא חלק מהמטרה: קוד המכונה של וירוסים נפוצים רווי בדרך כלל בפקודות קפיצה אקראיות למראה, או אפילו אקראיות ממש. טכניקה זו מקשה על איתור הווירוס ועל הניתוח של דרך פעולתו. בנוסף, ישנן תחרויות כתיבת קוד בלתי קריא (למשל Obfuscated C Code); גם כאן, פקודות GOTO מעלות את מידת האי-קריאות של הקוד.
דוגמה לקוד ספגטי
דוגמה למקטע קוד ספגטי "קלאסי" בשפת פורטרן: 10 IF (X.GT. 0.000001) GO TO 20 X = -X 11 Y = X*X - SIN(Y)/(X+1) IF (X .LT. 0.000001) GO TO 50 20 IF (X*Y .LT. 0.000001) GO TO 30 X = X-Y-Y 30 X = X+Y ... 50 CONTINUE X = A Y = B-A + C*C GO TO 11 ... כאשר עוברים על הקוד מלמעלה למטה, ניתן לקבל את הרושם שהשורות בין 10 ל-20 מבצעות יחד פעולה בעלת משמעות. אולם בהמשך ניתן לראות כי ישנה פקודות קפיצה אל פקודה 11, הנמצאת באמצע הקבוצה הזאת.
לעזר צ'ריקובר
לעזר צ'ריקובר נולד ב, האימפריה הרוסית – 25 בדצמבר 1964, מוסקבה, ברית המועצות) היה אדריכל סובייטי יהודי שתכנן מספר מבני מגורים במוסקבה, כמו גם לאצטדיונים, מועדונים, מרפאות, בתי חולים, בתי הבראה ומבני ציבור אחרים גם בערים גדולות אחרות בברית המועצות. בנוסף לבנייה, עסק בסוגיות תאורטיות של אדריכלות ועיצוב פנים. הוא היה ממקימי המינימליזם הפיזיולוגי, שבפועל הפך לבסיס לעיצוב ובניית דירות בגודל קטן – הבסיס לפתרון בעיית הדיור באמצע המאה העשרים בברית המועצות.
ביוגרפיה
לעזר צ'ריקובר נולד במשפחה יהודית של מנהל עבודות בנייה בפולטבה. היו לו שלוש אחיות ושני אחים, ביניהם במאי קולנוע – גריגורי ואחותו – אספיר, גם היא אדריכלית.
קיבל את השכלתו התיכונית בגימנסיה ובמקביל למד במחלקת האדריכלות בבית הספר לאמנות בקייב, אותו סיים בשנת 1918. לאחר מכן למד בפקולטה לאדריכלות של בית הספר הגבוה לטכניקה במוסקבה (1920–1927), אותו סיים בהצטיינות. בעודו לומד בקייב, החל לעבוד עם אדריכלים שונים. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר עבד בפולטבה בוועדה להגנה על אתרי אמנות. במקביל לקח חלק בתחרות לבתי עם (זכה בפרס ראשון). במהלך לימודיו בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה, עבד בסטודיו של האקדמאי ש'וסייב שתכנן את הבניין המודרני של תחנת הרכבת של קאזאן ובמקביל עבד במונופול טכנוטקאן. לאחר שסיים את לימודיו במכללת באומן, הצטרף עם כמה חברים מהלימודים (וגמן, ולדימירוב, גאקן) לסדנה האדריכלית של וליקובסקי. אחד הפרויקטים הידועים הראשונים שביצע היה שיכון לעובדים בתחנת רכבת. דמודדובו שהוא תכנן כחלק ממונופול טכנוטקאן ב-1926. בשנת 1927 ארקדי לנגמן מזמין את צ'ריקובר לסדנה של סטרוידומבורו בהנחייתו. כך מתחילה התקופה הפורה ביותר עבור צ'ריקובר כאדריכל מעשי. בשנים 1928–1938 עבד במחלקת ההנדסה והבניה של או.ג.פ.או. – נ.ק.ו.ד..
משנת 1940 עד 1942 ניהל את סדנת הציוד הניסיוני של האקדמיה לאדריכלות של ברית המועצות (AA USSR). עסק בסוגיות תאורטיות ומעשיות של יצירת רהיטים המוניים לדיור (בשנת 1940 חלק מהפרויקטים של צ'ריקובר התקבלו על ידי תעשיית הרהיטים הסובייטים לייצור).
עם פלישת ורמאכט לברית המועצות לקח חלק פעיל בארגון פעולות ההסוואה של תשתיות עירוניות ותעשייתיות חשובות במיוחד בערים הגדולות בברית המועצות: מוסקבה, גורקי, איבנוב, וורונז'. לאחר מכן עבד בחטיבת מולוטוב של האקדמיה לאדריכלות בברית המועצות.
מאז 1944 נהיה לסגן מנהל מכון המחקר למוצרים אומנותיים ודקורטיביים וציוד לבניינים של האקדמיית לאדריכלות של ברית המועצות.
לאחר המלחמה בניהולו חושבו הנורמות של המרחב הנחוץ לחייו של אדם בברית המועצות. היה צורך לחשב את הממדים המינימליים של הדירות (חדרי מגורים, אמבטיות ומטבחים, מסדרונות וכו') הנחוצים לחיי אדם נוחים. על מנת להתחיל בבנייה המונית בברית המועצות כדי לפתור את בעיית הדיור החריפה שנוצרה בעקבות נדידת האוכלוסייה לערים והקטנה משמעותית במבני מגורים לאחר הפצצות ולוחמה במרחב העירוני במהלך המלחמה.
עבודתו האדריכלית האחרונה היה בניין מפואר לבניין של משרד תעשיית המכונות הבינונית (המשרד האחראי על תעשיית הגרעין) בזמוסקוורצ'יה שבבולשאיה אורדינקה (1957).
הבתים שבנה נחשבות לחשובים להיסטוריה של התכנון והארכיטקטורה העירונית. כתב מאמרים רבים וכמה ספרים בנושא ריהוט דירה. קיבל תואר קנדידט (דוקטורט, לפי השיטה המערבית) באדריכלות ב־1943 בנושא: "ריהוט המוני לדיור – סוגים ומידות".
לוסיאנו קסטרו
לוסיאנו דניאל קסטרו (בספרדית: Luciano Daniel Castro, נולד ב-16 במרץ 1975; בואנוס איירס, ארגנטינה), המוכר בשם לוסיאנו קסטרו, הוא שחקן ארגנטינאי אשר ידוע בעיקר בתפקידו בטלנובלות הארגנטינאיות "לה לולה", "יורשי הנקמה" ו"Sos mi hombre".
קסטרו קטף את פרס "מרטין פיירו" בקטגוריית "שחקן הקומדיה הטוב ביותר", בתפקידו בטלנובלה הארגנטינאית "לה לולה" והיה מועמד בשלושה פרסי "מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" בתפקידיו בטלנובלות "Valientes", "יורשי הנקמה" ו-"Sos mi hombre".
קריירה
קסטרו התחיל את קריירת המשחק שלו בשנים 1992-1994, כשהופיע בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "Jugate conmigo" ("שחק איתי"), בה גילם את דמותו של לוסיאנו.
בשנת 1995 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות", בה גילם את דמותו של טאנו.
בשנים 1997-1998 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Rodolfo Rojas D.T." ("רודולפו רוחאס D.T"), בה גילם את דמותו של רובן.
בשנים 1999-2001 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Campeones de la vida" (אלופים"), בה גילם את דמותו של דנילו.
בשנת 2002 שיחק בתפקיד אורח בטלנובלה הארגנטינאית "Son amores" ("נאהבים"), בה גילם את דמותו של עומר.
בשנים 2004-2005 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los Roldán" ("הרובלנים"), בה גילם את דמותו של עומר אסטבס.
בשנת 2006 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "El tiempo no para" ("הזמן לא עוצר"), בה גילם את דמותו של גונסלו.
בשנת 2007 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "לה לולה", בה גילם את דמותו של פקונדו. קסטרו זכה בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית שחקן הקומדיה הטוב ביותר, על תפקידו כפקונדו בטלנובלה.
בשנת 2008 שיחק בטלנובלה האינטרנטית "Amanda O" ("אמנדה או"), בה גילם את דמותו של דנטה.
בשנים 2009-2010 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Valientes" ("אמיצים"), בה גילם את דמותו של לאונרדו סוסה.
בשנת 2010 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Malparida" ("ילדה רעה"), בה גילם את דמותו של לוקאס.
בשנים 2011-2012 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Herederos de una venganza" ("יורשי הנקמה"), בה גילם את דמותו של אנטוניו פואנטס, בתפקיד ראשי.
בשנת 2012 שיחק בסרט הארגנטינאי "Amor a mares" ("ים אהבה"), בו גילם את דמותו של חביאר.
בשנים 2012-2013 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sos mi hombre" ("אתה הגבר שלי"), בה גילם את דמותו של חואן.
בשנת 2014 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Sres. Papis" ("מר. פאפיס"), בה גילם את דמותו של פאביו.
בשנת 2016 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "עשירים לא מבקשים רשות", בה גילם את דמותו של רפאל, ושיחק בסרט הקולנוע "El encuentro de Guayaquil".
בשנת 2017-2018 שיחק בטלנובלה "5 כוכבים" בתפקיד מריאנו מונטנגרו.
בשנת 2018 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "100 ימים" בתפקיד של דייגו.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "הראשון מבינינו" לצדם של מרסדס פונס, ניקולאס ריירה וניקולאס ריירה. באותה שנה ביצע הופעת אורח מאחד פרקי הסדרה האנתולוגית "Dos 20".
חיים אישיים
בשנת 2002 נולד בנו הראשון.
משנת 2005 עד שנת 2009 היה במערכת יחסים עם שדרנית הרדיו הארגנטינאית אליזבת' ורנסי.
משנת 2010 קסטרו נמצא במערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית סברינה רוחאס. ב-2013 נולדה בתם. ב-2015 נולד בנם.
מגרש פדקס
מגרש פדקס (באנגלית: FedEx Field) הוא אצטדיון פוטבול בלנדובר, מרילנד, ארצות הברית, המשמש את קבוצת הפוטבול וושינגטון קומנדרס מאז פתיחתו ב-1997. האצטדיון היה הגדול ביותר ב-NFL בין 2004 ל-2010, אז הכיל 91,704 מקומות. כיום תכולתו היא כ-74,000 מושבים.
היסטוריה
האצטדיון הוקם ב-1997 ונקרא אצטדיון ג'ק קנת קוק לזכרו של בעל הקבוצה, קוק, שנפטר ביום פתיחת האצטדיון. אתר האצטדיון נקרא "ראלג'ון" (באנגלית: Raljon) איחוד שמות בניו של קוק, ראלף וג'ון. לפני פטירתו קוק רשם חוקית את האתר בשם ראלג'ון ברשות הדואר האמריקנית. בכביש המהיר הסמוך לאצטדיון נבנתה יציאה מיוחדת לכיוון האצטדיון. היציאה נפתחת רק בימים שיש אירועים באצטדיון.
בשנת 1999 הועברה הבעלות על אצטדיון והקבוצה לדניאל סניידר הבעלים החדש באותה עת של הוושינגטון רדסקינס. סניידר מכר את הזכויות לשם האצטדיון לפדקס ששינתה את שמו למגרש פדקס תמורת כ-7.6 מיליון דולר בשנה.
למרות היותו האצטדיון הגדול ביותר ב-NFL, רשימת ההמתנה למנוי עונתי משתרעת על פני יותר מעשר שנים. עד כה מעולם לא נמכרו כל המושבים באצטדיון, השיא עומד על 91,665 במשחק המכללות בין קבוצות הפוטבול של וירג'יניה טק ואוניברסיטת דרום קליפורניה. שיא האוהדים במשחק של הרדסקינס הוא 90,910 אוהדים במשחק נגד הדאלאס קאובויס והוא גם שיא הקהל הגדול ביותר (במקומות ישיבה) במשחק NFL.
אירועים מיוחדים
מגרש פדקס הוא אחד משמונת האצטדיונים שאירחו את גביע העולם בכדורגל נשים 1999 שאירחה ארצות הברית. באצטדיון שוחקו כמה משחקים בשלב הבתים ושני משחקי רבע גמר. אף על פי שדי.סי. יונייטד משחקת באצטדיון RFK שבוושינגטון הבירה, מגרש פדקס אירח שני משחקי ידידות של הקבוצה נגד הקבוצות האירופאיות צ'לסי וריאל מדריד.
אירועים נוספים:
רים בנא
רים בנא (בערבית: ريم بنا; 8 בדצמבר 1966 – 24 במרץ 2018) הייתה זמרת, מלחינה, מעבדת מוזיקלית ופעילה פלסטינית. היא הייתה אחת הזמרות הפלסטיניות המוכרות ביותר בעולם, והייתה ידועה בשל הפרשנות המודרנית שלה לשירה פלסטינית מסורתית ושימורה, וכן בשל פעילותה ועמדותיה נגד הכיבוש הישראלי ובעד זכויות העם הפלסטיני. היא הייתה הזמרת היחידה שזכתה ב"פרס פלסטין".
ביוגרפיה
בנא נולדה בנצרת בשנת 1966. אמה היא זוהיירה סבאג, משוררת, אמנית, שחקנית וצלמת סטילס. היא למדה מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הפופולריות של בנא צמחה לראשונה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שהקליטה גרסאות משלה לשירי ילדים פלסטיניים מסורתיים, שהיו על סף שכחה מתודעה ציבורית.
בנא גם כתבה שירים משלה, וחיברה לחנים לשירה פלסטינית. מסר מרכזי בעבודתה הוא סבל העם הפלסטיני, והיא תיארה את המוזיקה שלה כאמצעי של הזדהות-עצמית תרבותית. היא ליקטה יצירות פלסטיניות מסורתיות ללא לחן, וחיברה להן לחנים מודרניים, שאינם מאבדים מן ההשראה המסורתית.
מטרתה הראשונה הייתה להגיע לקהלים בקרב בני עמה, והיא הרבתה להופיע בגדה המערבית, עם שידורים לקהלים בעזה באמצעות סטרימינג חי באינטרנט. היא הופיעה לראשונה בסוריה ב-8 בינואר 2009, והופיעה גם בתוניסיה ב-25 ביולי 2011. הופעתה הראשונה בביירות התקיימה ב-22 במרץ 2012.
בנא התחילה לייצר מוזיקה שמיועדת גם לקהל מערבי החל משנת 2003, אז הוזמנה על ידי המפיק המוזיקלי הנורווגי אריק הילסטד להשתתף בהקלטת האלבום Lullabies from the Axis of Evil, בו שרה דואט עם הזמרת הנורווגית קארי ברמס. השתיים גם הופיעו יחדיו בהופעה משותפת באוסלו לאחר הקלטת האלבום. האלבום, שכונה "מסר אנטי-מלחמה מוזיקלי לנשיא ארצות הברית בוש מאת זמרות מפלסטין, עיראק, איראן, ונורווגיה", כלל גם זמרות מצפון קוריאה, סוריה, קובה ואפגניסטן, ששרו שירי ערש מסורתיים מארצותיהן בדואטים בשפה האנגלית עם זמרות מערביות, כדי להנגיש את היצירות גם לקהל המערבי.
במהלך שנות האלפיים, בנא שינתה את סגנונה מהתמקדות בשירים מסורתיים לשירי מאבק והתנגדות. בשנת 2005 יצאה באלבומה The Mirrors of My Soul, אותו יצרה יחד עם חמישייה מוזיקלית נורווגית. האלבום היה בסגנון פופ מודרני בפיוז'ן עם טכניקות ווקאליות ערביות. האלבום הוקדש לאסירים פלסטיניים העצורים בבתי כלא בישראל, וכלל "שירי ייאוש ותקווה... המספרים את סיפורו של עם שנאבק בדיכוי".
היא זכתה לכינוי "הקול של פלסטין", והייתה מרבה להופיע בשמלות מסורתיות רקומות ועם כאפיה, כסמל לעצמאות פלסטינית.
אלבומים נוספים שלה כוללים את (مواسم البنفسج) Seasons Of Violet: Lovesongs From Palestine משנת 2007, ואת ( تجليات الوجد والثورة) Revelation Of Ecstasy & Rebellion משנת 2013, האלבום המלא האחרון שהקליטה לפני שאבדה את יכולתה לשיר בגלל מחלת הסרטן.
שיריה של בנא נכללו במספר סרטי קולנוע, ביניהם "החלום הערבי" של אליה סולימאן, וסרטים של במאים מלבנון ומשווייץ, והיא עצמה הופיעה במספר סרטים בתפקיד זמרת.
חיים אישיים
בנא הייתה גרושה מהגיטריסט האוקראיני לאוניד אלכסיינקו, שלמד עמה. הייתה אם לשלושה
היא נפטרה ב-24 במרץ 2018, בגיל 51, לאחר מאבק של כמעט עשור במחלת סרטן השד, אשר היא שיתפה עם עוקביה באמצעות המדיה החברתית.
ברנסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי הפיליפינים–צ'כיה
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1973.
הפיליפינים וצ'כיה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בתחומי התרבות, החינוך, המדע והספורט בשנת 2013. סגן ראש הממשלה קארל יוהנס פון שוורצנברג ביקר במנילה וחתם על ההסכם, בעת ביקור חגיגי המציין 40 שנים ליחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין המדינות.
ב-26 במאי 2014 משרד ההגנה הלאומי הפיליפיני חתם עם הרפובליקה הצ'כית על ברית הגנה הכוללת ועידה משותפת של שתי המדינות.
צ'כיה היא המייצאת העשרים וארבעה בגודלה לפיליפינים בעולם והשמינית בגודלה באירופה עם סחר דו-צדדי רשמי בהיקף של 300 מיליון דולר אמריקאי מינואר עד נובמבר בשנת 2011.
העצב של השכן עמוק יותר
העצב של השכן עמוק יותר הוא מופע תיאטרון חזותי שיצרה וביימה עמנואלה עמיחי בשנת 2011.
אודות המופע
"העצב של השכן עמוק יותר” היא פנטזיה מקברית פרועה ואינטנסיבית אודות ארבע נשים וגבר אחד המתקיימים במטבח ארכיטיפי סטרילי. אולם בתוך עולם סטרילי ומוקפד זה בו שולטים היופי והאסתטיקה נחשפים עולמות אפלים, וביזאריים בהם מטשטש הגבול בין החיים למוות.
העבודה משלבת מחול, תיאטרון פיזי, אלמנטים של פרפורמנס ועיצוב אומנותי מסוגנן המתכתב עם אסוציאציות נוסטלגיות משנות החמישים, כפי שתקופה זו משתקפת בייצוג הקולנועי/תרבותי שלה השחקנים מדובבים קטעי מחזמר, תסכיתי רדיו, סרטי קולנוע ופרסומות מאותה עת. בין השאר קטע מריאיון נדיר שהעניקה מרילין מונרו וקטעים מהסדרה "לוסי אהובתי".
היצירה עוסקת גם בנשיות – דימוי גוף, אסתטיקה ואשליה של הדימוי. השפה הבימתית היא מסוגננת ומוקפדת ונעה בין תיאטרון למחול ופרפורמנס.
קרדיטים
העבודה הוצגה בגרסתה הקצרה בפסטיבל קליפה אדומה לתיאטרון חזותי בשנת 2010 שמקיים תיאטרון קליפה ובגרסתה המלאה בפסטיבל עכו 2011. כיום מציגה בקביעות בתיאטרון תמונע העבודה הוזמנה לפסטיבלים בעולם בין השאר : גרמניה, ניו יורק, פולין, בלגיה, נפאל ועוד במהלך 2013 תציג בפסטיבלים בניו יורק, דנמרק, ספרד, קליפורניה ועוד.
פרסים
תמונות מהמופע
עונת 2012/2013 בפרמייר ליג
עונת 2012/2013 הייתה העונה ה-21 של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-18 באוגוסט 2012 והסתיימה ב-17 במאי 2013.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. רדניג, סאות'המפטון ווסטהאם יונייטד היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם ה-20 בתולדות המועדון. זו היה התואר ה-13 ב-21 עונות.
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו ויגאן את'לטיק, רדניג וקווינס פארק ריינג'רס. במקומן לליגה הבכירה עלו רדניג, האל סיטי וקריסטל פאלאס.
כדורגלנים מצטיינים
רובין ואן פרסי ממנצ'סטר יונייטד כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
ג'ו הארט ממנצ'סטר סיטי זכה ב"פרס כפפת הזהב" לשוער הטוב של העונה. זאת בפעם השלישית ברציפות.
דייגו מיליטו
דייגו אלברטו מיליטו (בספרדית: Diego Alberto Milito; נולד ב-12 ביוני 1979 בברנל שבמחוז בואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ. הוא מכונה "אל פרינסיפה" (El Principe) – "הנסיך". אחיו גבריאל שיחק איתו בסרגוסה עד סוף עונת.
קריירת מועדונים
דייגו מיליטו החל את הקריירה שלו בראסינג קלוב בעוד אחיו החל לשחק ביריבתה הגדולה אינדפנדיינטה. באחד ממשחקי הדרבי הלוהטים, דרש דייגו מהשופט להרחיק את אחיו לאחר שהאחרון ביצע עבירה. הוא היה אחד החלוצים הטובים בליגה הארגנטינאית, כבש 34 שערים ב-137 הופעותיו במדי הקבוצה ועזר לה לזכות באליפות ב-2001.
בינואר 2004 עבר לקבוצת גנואה מסרייה ב' באיטליה באמצע העונה. את אותה עונה סיים עם 12 שערים ב-20 משחקים. בעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה לעלייה לסרייה א' עם 21 שערים ב-39 משחקים, אך שערוריית מכירת משחקים הביאה להורדת הקבוצה לסרייה C. בעקבות כך החליטה הקבוצה להשאיל את מיליטו לריאל סרגוסה. בסך הכל כבש במדי הקבוצה 33 שערים ב-59 משחקים.
עונתו הראשונה של השחקן בליגה הספרדית הייתה מרשימה והוא סיים את העונה עם 15 שערי ליגה, בנוסף הוא הצטיין גם במשחקי הגביע ואף כבש ארבעה שערים בניצחונה של סראגוסה על ריאל מדריד.
את עונת סיים מיליטו עם 23 שערים, שניים פחות ממלך שערי הליגה, ההולנדי רוד ואן ניסטלרוי. בכך הוא ביסס את מעמדו כאחד החלוצים הטובים בליגה הספרדית.
מיליטו שיחק בסראגוסה 3 עונות בהן היו לו 108 הופעות בליגה וכבש 51 שערים.
בעונת מיליטו היה מבוקש על ידי מספר קבוצות בכירות מרחבי אירופה, אך ירד בסיומה עם סראגוסה לליגה השנייה. למרות התעניינות מצידן של קבוצות מרחבי אירופה, בחר מיליטו לבסוף להצטרף לגנואה סמוך לתום חלון ההעברות בהעברה שהוערכה ב-8 מיליון אירו. החזרה לקבוצה הייתה מוצלחת ומיליטו כבש 5 שערים בחמשת המשחקים הראשונים בהם שיחק.
ב-21 במאי 2009 הצטרף לאינטר מילאנו. במהלך שהותו באינטר כבש מיליטו מספר שערים חשובים, כמו שער בכל אחד מהדרבים של מילאנו ושערים נגד צ'לסי וברצלונה במסגרת ליגת האלופות. החלוץ הארגנטינאי הוסיף לכבוש גם בגמר הגביע האיטלקי שנערך ב-5 במאי 2010 נגד רומא, שער שהביא את התואר הראשון שלו במדי אינטר. ב-16 במאי 2010 כבש מיליטו שער מול סיינה מבישולו של ארגנטינאי אחר, חאבייר זאנטי, שער שהתברר כשער האליפות ובכך מיליטו זוכה באליפות הראשונה שלו בקריירה. ב-22 במאי הבקיע את שני השערים בניצחון קבוצתו על באיירן מינכן בתוצאה 2:0 בגמר ליגת האלופות וגם נבחר לתואר השחקן המצטיין של הגמר ביחד עם ווסלי סניידר, והשלים זכייה בטרבל.
לאחר הזכייה בטרבל עם אינטר נבחר דייגו מיליטו כשחקן השנה של 2010 בליגת האלופות.
ב-19 ביוני 2014 חזר למועדונו הראשון וחתם בראסינג קלוב לחוזה לשנה וחצי.
נבחרת ארגנטינה
למרות הצלחתו הרבה, מיליטו לא הצליח לתפוס מקום של קבע בסגל הנבחרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בינואר 2003 במשחק הידידות מול נבחרת הונדורס בכדורגל.
למרות הסטטיסטיקה המרשימה, מיליטו שימש בשנים האחרונות כמחליפו של הרנן קרספו. מרבית הופעותיו היו מול נבחרות קטנות ובמסגרת סגלים שהורכבו משחקני ליגת העל הארגנטינאית. לזכותו 4 שערים ב-21 הופעות.
מיליטו זומן לסגל נבחרת ארגנטינה למונדיאל 2010, אך כמעט ולא זכה לשחק, מה שעורר תהיות רבות בקרב צופי הכדורגל כיוון שמיליטו עבר עונה טובה ולמרות זאת, מאמן ארגנטינה, דייגו ארמנדו מראדונה החליט בצורה מעוררת מחלוקת לא לשתפו.
יורי ז'לודקוב
יורי ולדימירוביץ' ז'לודקוב (ברוסית Юрий Владимирович Желудков; נולד ב-8 במרץ 1959, לנינגרד, ברית המועצות) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל. בעל תואר אמן הספורט של ברית המועצות (1980).
ביוגרפיה
יליד לנינגרד. בגיל ארבע, עברה המשפחה לעיר פטרהוף.
ב-1976 התקבל למכון לתרבות הגוף על שם לסגאפט, שסיים בשנת 1997. בשנת 1999 היה חבר ברשימת המועמדים של מפלגת LDPR לבחירות הפרלמנטריות באותה שנה.
קריירת משחק
ז'לודקוב שיחק בליגת הילדים המחוזית של ילידי שנת 1958. ב-1971 זכתה הקבוצה בטורניר האזורי. המאמן ויקטור סמאגין הזמין את ז'לודקוב להתאמן בבית הספר לכדורגל של מועדון "זניט". בסוף 1976, בגיל 17, החל לשחק בליגה הסובייטית השנייה במדי דינמו לנינגרד. שנתיים מאוחר יותר, לאחר שירותו הצבאי, קיבל את הזמנת המאמן הראשי של ספרטק מוסקבה קונסטנטין בסקוב, אך בסופו של דבר המאמן הראשי של "זניט" יורי מורוזוב הצליח לשכנע את ז'לודקוב לעבור לקבוצתו. בעונת 1984, שיא הקריררה שלו, הוא זכה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל במדי זניט וגם הגיע לגמר הגביע הסובייטי בכדורגל.
בסוף 1985 זומן לורדר ברמן הגרמנית, אך המעבר לא התרחש עקב סירוב ועדת הספורט הממשלתית. בסוף שנת 1989, יחד עם מנהל קבוצת "זניט" דוד אפטר ז'לודקוב נסע לשוודיה. הוא כבר היה בגיל מבוגר למדי עבור שחקן - בשנת 1990 הוא חגג 31 שנים. עם זאת, הדבר לא מנע ממנו מלהשתתף באליפות אחרת והוא חתם למשך שנה במועדון מהליגה שנייה "אסטרסונד", אלא שההצלחה לא האירה לו פנים - החלוץ הופיע ב-16 משחקים אך לא הבקיע אף שער ובסופו של דבר חזר לזניט.
קריירת אימון
ב-2006 הצטרף לצוות האימון של קבוצת פטרוטרסט. בשנת 2007, לאחר התפטרותו של סרגיי דמיטרייב מאימון "דינמו" סנקט פטרבורג, מונה ז'לודקוב למחליפו.
במשך תקופה מסוימת אימן את קבוצת הילדים "זניט-84".
סגנון משחק
ז'לודקוב ניחן בבעיטה שמאלית חזקה, והבקיע שערים רבים מבעיטות חופשיות.
מוחמד עבד אל-והאב
מוחמד עבד אל-והאב (בערבית: محمد عبد الوهاب; 13 במרץ 1898 - 4 במאי 1991) היה זמר ומלחין מצרי, מחדש המוזיקה הערבית. יצירותיו מושפעות ממוזיקה מערבית קלאסית, במיוחד מבטהובן. אחד הזמרים המפורסמים ביותר של הזמר הערבי.
ביוגרפיה
מוחמד עבד אל-והאב נולד בשנת 1898 למוחמד אבו עיסא ולפאטמה חג'אזי בשכונת באב אלשעריה בקהיר, מצרים. כבר מגיל צעיר הוא ניחן בכישרון יוצא דופן ובגיל שלוש עשרה הוציא תקליט ראשון. הוא אף החל להופיע בפני קהלים רבים.
בשנת 1933 השתתף עבד אל-והאב בסרטו הראשון "הוורד הלבן". במהלך חייו השתתף בשישה סרטים, בהם היה הגיבור והזמר. כל השירים מתוך סרטיו הם פופולריים מאוד בקרב אוהבי הזמרה הערבית. הוא מאן להשתתף בסרטים נוספים בטענה כי הוא מיצה את עצמו, ולכן עבר לעסוק בהלחנה ובזמרה. הוא הפתיע את מעריציו כאשר בגיל 90, בשנת 1988, הקליט תקליט חדש שהצליח ונמכר למעלה משני מיליון עותקים. מוחמד הלך לעולמו ב-4 במאי 1991 כשהוא בן 93..
עבד אל-והאב השאיר אחריו מורשת רחבת היקף בזמר הערבי וכונה "מוזיקאי הדורות". בכל בתי הספר למוזיקה ערבית בעולם לומדים את כישוריו ומנתחים את יצירותיו. שיריו נחשבים פופולרים גם בקרב הציבור היהודי, בעיקר בחזנות הירושלמית-ספרדית, ואף משמשים להלחנת קטעי תפילה, ומבוצעים על-ידי חזנים שונים, בהם בולט משה חבושה.
שיח יצחק
שִׂיח יצחק הוא שמם של כמה ספרים תורניים ששמו של מחברם רבי יצחק: {{פירושונים|
חיים מן
הרב חיים מן (ז' בתשרי תרכ"ח, אוקטובר 1867 – ד' בטבת תש"ה, 20 בדצמבר 1944) היה ראש המלמדים בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים, מייסד ונשיא "ועד איחוד המלמדים" בעיר.
תולדותיו
נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנו של הרב יעקב מן ואסתר חשא, בת יצחק חשין. התחנך אצל אביו, שלימד אותו בתלמוד תורה של ההונגרים. לאחר מכן היה תלמידו של הרב נפתלי הרץ הלוי.
בשנת תרמ"ו (1886), בהיותו כבן שמונה עשרה, נישא לרחל, בתו הבכורה של משה ריבלין (נכדו של משה ריבלין ואחיו של יוסף ריבלין). כעבור שנה מונה למלמד בתלמוד תורה שבשכונת מזכרת משה. משם עבר לבית המוסר שבחצר שטרויס, ומשם לתלמוד תורה עץ חיים. שימש כמלמד בתלמוד תורה זה במשך למעלה מחמישים וחמש שנה, מתוכן כמה שנים כיהן כראש המלמדים. במשך שנות כהונתו בתלמוד תורה לימד אלפי תלמידים, מהם צמחו גדולי תורה ורבנים מפורסמים.
היה ידוע בשנינותו. למשל, לעתים היה אומר לתלמיד את המשפט: "אני יודע שאתה יודע שאני יודע שאתה לא יודע".
היה "ממונה" בכולל רייסין, ותקופה מסוימת ניהל את המוסד. כמו כן היה חבר ההנהלה וגבאי בחברה קדישא בירושלים.
נפטר בשנת תש"ה, ונקבר בהר הזיתים. בשעת ההלוויה הוכרז על הקמת "קרן פרסים" על שמו לתלמידים מצטיינים של תלמוד תורה עץ חיים, והיא פעלה במשך שנים. בני המשפחה התלבטו מה לכתוב על מצבתו ופנו לראש ישיבת עץ חיים הרב איסר זלמן מלצר. הוא נטל עט ונייר וכתב עליו: "גדול מרביצי התורה בדורנו".
משפחתו
היה אב לארבעה בנים ושש בנות. בנו, הרב יהודה לייב מן, היה מזכיר תלמוד התורה עץ חיים ואחד המלמדים בו. אחד מחתניו היה הרב ברוך אבא רקובסקי, שכיהן כרב השכונות אבן ישראל עזרת ישראל בירושלים (אביו של הרב יעקב מן רקובסקי, שהיה רב המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים).
אחיו היה יצחק דוד מן, הבעלים של חברת "מן-ברמן" ואביו של פרופסור קלמן יעקב מן. גיסו היה נפתלי צבי פרוש-גליקמן (אף הוא חתנו של משה ריבלין).
נכד נוסף היה משה יוסף מן ששימש במשך עשרות שנים כמנכ"ל בנק טפחות ולאחר מכן מנכ"ל בנק המזרחי. משה מן עסק שימש עשרות שנים בהתנדבות בתפקידי יו"ר ועד ההנהלה של בית החולים שערי צדק ושל בית החולים עזרת נשים, חבר הנהלת אוניברסיטת בר-אילן, וחבר הנהלת קרן לירושלים
אדמונדו דה אמיצ'יס
גדל בעיר טורינו שבצפון איטליה ולאחר בית ספר יסודי עבר לפנימיה צבאית.
הרעיון של השפעה חיובית של חיי צבא כדרך חינוך המעצבת את האדם מבחינה מוסרית ערכית ושליטה עצמית ניכר בכתביו.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה "חיי צבא" שנכתבה ב-1868 שכתב לאחר שהשתתף בקרבות על קוסטוזה. לאחר מכן המשיך לכתוב כעיתונאי, אף על פי כיום הוא ידוע בעיקר בזכות ספרו "הלב". את ה"הלב" תרגם אהרן ליבושיצקי לראשונה לעברית תחת השם "הנודד הקטן" בהוצאת תושיה, פיטרקוב תרנ"ט.
הייתה לו קריירה ארוכה כעיתונאי שכללה בין השאר דיווחים על מסעות בספרד, הולנד, מרוקו וקונסטנטינופול.
אנומלוריים
אֲנוֹמָלוּרִיִּים (שם מדעי: Anomaluridae) הם משפחה של מכרסמים שוכני עצים החיים ביערות אפריקה המערבית והמרכזית.
האנומלורים מזכירים במראם סנאים גדולים בעלי זנב ארוך ושעיר וקרומי עור סביב גפיהם, המאפשרים להם לדאות באוויר מבין העצים ברחבי היער. למרות הדמיון הם אינם קשורים לסנאים ואף לא לעכברים אלא לקבוצה נפרדת של מכרסמים.
אלו יצורי לילה החיים בלהקות של עד 10 פרטים ונחים במשך היום בחללי עצים. הם יוצאים בלילה ומשוטטים לאורך אזור מחייתם בחיפוש אחר עלים, זרעים, אגוזים וחרקים קטנים למאכל. הם מתבגרים במהירות ומצמיחים את הפרווה בגיל צעיר מאוד.
מנחם יערי
מנחם יערי (נולד ב-26 באפריל 1935) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה. היה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא האוניברסיטה הפתוחה. חתן פרס ישראל לכלכלה (1987).
ביוגרפיה
יערי נולד בירושלים. בשנים 1952–1955 עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, בסיומו החל בלימודי כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 סיים את לימודיו לתואר ראשון והחל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, אותם סיים בשנת 1962. לאחר מכן הוא הצטרף לסגל המחלקה לכלכלה באוניברסיטת ייל (1962–1969) ולסגל המחלקה לכלכלה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית (1967–1971). בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר בשנת 1971 מונה יערי לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. לצד פעילותו בחוג לכלכלה מונה יערי לכהן בקתדרה לכלכלה מתמטית באוניברסיטה העברית ובשנים 1971–1973 היה ראש החוג לכלכלה. בשנים 1976–1977, ובשנית בין 1982–1983, הוא היה עמית במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית ומאוחר יותר, בשנים 1985–1992 כיהן כראש המכון.
במהלך השנים שימש יערי כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים שונים ובהם: אוניברסיטת ברקלי, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1968–1975 היה יערי עורך משותף של כתב העת Econometrica. בשנת 1994 הוא מונה לחבר ועדת החקירה הממלכתית לעניין הטבח במערת המכפלה.
יערי נבחר בשנת 1969 לחבר עמית בחברה האקונומטרית, בשנת 1988 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 1993 כחבר כבוד לאגודה האמריקאית לכלכלה. בארץ קיבל יערי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (1989), נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1991). באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים כיהן יערי סגן נשיא האקדמיה (1994–1995) ומשנת 2004 עד 2010 שימש כנשיאה, נבחר לחברה הפילוסופית האמריקנית בשנת 2008.
בשנים 1992–1997 שימש יערי כנשיא האוניברסיטה הפתוחה.
I Can't Get Enough
I Can't Get Enough (בעברית: אני לא יכול לקבל מספיק) הוא שיר באנגלית וספרדית של הזמר והמפיק בני בלנקו, הזמר הפוארטו ריקני והמפיק טייני, הזמרת האמריקאית סלינה גומז, והזמר הקולומביאני ג'יי באלווין.
השיר יצא לאור כסינגל ב-28 בפברואר 2019, ונשלח לתחנות הרדיו כבר ב-12 במרץ 2019.
רקע
שיתוף הפעולה בין ארבעת יוצרי הסינגל יצא לפני כן כהצצה דרך חשבון האינסטגרם של סלינה גומז. זאת לאחר שפרסמה כמה תמונות שלה בהן היא הופיעה עם מספר תלבושות של בני בלנקו שמאוחר יותר הופיעו בקליפ עצמו שיצא עבור השיר. בסמוך לכך, חשפה גומז גם את שם הסינגל.
ג'יי באלווין סיפר למגזין "בידור הלילה" (Entertainment Tonight) שגומז שרה בשפה האנגלית בשיר בפעם השנייה שלה, (כאשר הפעם הראשונה שלה היה בשיר "Taki Taki" יחד עם אוזונה וקארדי בי, עם די ג'יי סנייק), בזמן שהוא שר בספרדית.
באלווין אף כינה את גומז כבן אדם צנוע. בראיון אחר, באלווין אמר שטייני (מפיק השיר) הזמין אותו להשתתף בשיר, תוך שהוא אמר לו שזה עתיד להיות להיט בינלאומי.
קליפ
הווידאו-קליפ שצולם עבור השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2019.
אלינור אן אורמרוד
החיים
אלינור הייתה בתם של שרה וג'ורג' אורמרוד, ונולדה ב-11 במאי 1828 בפארק סדברי, גלוסטרשייר. מגיל רך היא התעניינה בחרקים והיו לה הזדמנויות רבות ללמוד עליהם באחוזה הגדולה בה גדלה. בזמן שאחיה למדו בבית הספר ברוגבי, אצל תומאס ארנולד, היא קיבלה חינוך בבית על ידי אמה. היא התעניינה בחרקים והגיעה למדריך החיפושיות הבריטי של סטיבן. היא רכשה מיקרוסקופ בסביבות 1863 והחלה לערוך תצפיות מעמיקות יותר. היא למדה חקלאות והפכה למומחית בנושא. כאשר, בשנת 1868, החלה האגודה המלכותית לגננות להקים אוסף של מזיקי חרקים למטרות מעשיות, אורמרוד תרמה לה רבות, וזכתה במדליית הפלורה של החברה.
בשנת 1877 פרסמה חוברת "הערות לתצפיות על חרקים מזיקים", שהופץ לאנשים שהתעניינו בנושא, אשר בתורם שלחו לה את תוצאות תצפיותיהם. מתוך התצפיות היא כתבה סידרה של דוחות על חרקים מזיקי משק. היא נבחרה לחברה האנטומולוגית של לונדון בשנת 1878. בשנת 1881 אורמרוד פרסמה דוח מיוחד על הזבוב. בשנת 1882 מונתה לאנטומולוגית בחברה החקלאית המלכותית, תפקיד אותה מילאה עד 1892. במשך כמה שנים הייתה מרצה לאנטומולוגיה מדעית במכללה החקלאית המלכותית בסירנססטר.
תהילתה לא הוגבלה רק באנגליה. היא קיבלה אותות כבוד מאוניברסיטת מוסקבה על פרסומיה על החרקים שפגעו בצמחים, וכן גם הערכה גדולה בדרום אפריקה ובצרפת.
בין העבודות האחרות ניתן למנות את המדריך לחרקים מזיקים וספר חרקים המזיקים בפרדס ובעצי פרי. על פועלה היא קיבלה את תואר הכבוד LL.D מאוניברסיטת אדינבורו במרץ 1900. היא הייתה האישה הראשונה שהאוניברסיטה העניקה לה תואר כזה.
אורמרוד הייתה האישה הראשונה שהתכבדה במלגה בחברה המטאורולוגית (1878). ההתעניינותה במטאורולוגיה נוצרה אולי בהשראת אחיה ג'ורג' ורינג אורמרוד שהיה מעורב בהקמת המצפה המטאורולוגי בטיינמות'. הוא הפך לעמית בשנת 1874. אלינור פרסמה יומן מזג אוויר פרטי של קרוליין מולסוורת' מקובהאם, סורי. היומן כלל יותר מ 75,000 רישומים שנעשו בין 1825 ל 1850 כולל הערות על מזג אוויר וחיי צמחים.
היא הייתה תומכת בהפצת חומר ההדברה "פריז גרין" בבריטניה. זוהי תרכובת שמקורה בארסן וקוטלי חרקים לא סלקטיביים שהורגים את מרבית החרקים, כולל חרקים מאביקים. שימוש בו יוצר מעגל קסמים של תלות בקוטלי חרקים כימיים. בשנים מאוחרות זוהה כמוצר מסוכן.
עם מות אביה היא ואחיותיה עברו דירה מספר פעמים, ולבסוף בשנת 1887 עברה לסנט אלבנס, הרטפורדשייר עם אחותה ג'ורג'יאנה אליזבת אורמרוד. היא נפטרה שם ב-19 ביולי 1901.
הכרה
וירג'יניה וולף כתבה בשנת 1924 את המאמר "העלמה אורמרוד" שהתבסס על חייה. דיוקנה של אלינור תלוי למרגלות גרם המדרגות הראשי במכללה הישנה באוניברסיטת אדינבורו, שהכריזה עליה בגאווה כבוגרת הכבוד הראשונה של אדינבורו.
בשנת 2017 קראה אוניברסיטת אדינבורו את "ענן המיחשוב למחקר" - Eleanor על שמה.
מירמקולוגיה
מירמקולוגיה היא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר נמלים. המונח נטבע על ידי המירמקולוג והאנטומולוג האמריקאי ויליאם מורטון וילר.
המבנה החברתי המורכב והמסודר בקהילות הנמלים הפכו אותן לאורגניזם מודל אידיאלי עבור חוקרים רבים. קני נמלים שימשו מושא מחקר לבדיקת השערות רבות בתחומים כמו סוציוביולוגיה ואקולוגיה. למחקרים על קיני נמלים חשיבות מיוחדת בבחינת תאוריות הקשורות לברירת שארים ולאסטרטגיות יציבות אבולוציונית.
שיטות הפעולה של מושבות נמלים נלמדות גם בתחום מדעי המחשב והרובוטיקה. מחקרים אלו הובילו לפיתוח אלגוריתמים שונים, מנועי חיפוש ועוד.
היסטוריה
העניין האנושי בנמלים החל עוד בעת העתיקה, ותרבויות רבות התייחסו אליה בטקסטים שונים, אבל מחקר שיטתי של נמלים החל רק במאה ה-19.
ויליאם מורטון וילר חקר את הנמלים מכיוון אחר, תוך התמקדות על הבנת המבנה החברתי של מושבות הנמלים. בשנת 1910 הוא העביר סדרת הרצאות על מחקריו, וטבע את המושג "סופראורגניזם". חקר המבנה החברתי של מושבות הנמלים היה תחום המחקר העיקרי של המירמקולוגים בחצי הראשון של המאה העשרים. מירמקולוגים מוקדמים רבים התייחסו לחברת הנמלים כחברה אידיאלית, ורצו למצוא פיתרונות רבים לצרות המין האנושי באמצעות התבוננות ולמידה מחברת הנמלים.
הפרומונים התגלו בשנת 1959 על ידי זוכה פרס נובל לכימיה אדולף בוטנאנדט. גילוי זה עזר להבין טוב יותר כיצד מושבת הנמלים מתפקדת, וסלל את הדרך להתפתחות התחום.