cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HIV
מחלת האיידס
שיאה של מחלת האיידס הוא דיכויה של מערכת החיסון וכתוצאה מכך הידבקות בפתוגנים אופורטוניסטיים - מיקרואורגניזמים אשר נמצאים בסביבת האדם או בגופו כמעט תמיד, אך המעוררים מחלות רק במצב של כשל חיסוני. לא כל פתוגן מסוגל להדביק חולי איידס; רכיבים רבים של מערכת החיסון אינם נפגעים כתוצאה מהמחלה, וחולי איידס נדבקים רק בפתוגנים המחוסלים בדרך כלל על ידי התגובה החיסונית התאית (כלומר, התגובה החיסונית המופעלת על ידי תאים, כגון תאי T מסייעים ומקרופאג'ים, זאת בניגוד לתגובה החיסונית ההומוראלית, המופעלת על ידי חלקיקים הזורמים בדם ובלימפה - בעיקר נוגדנים).
בין הפתוגנים נמנים זיהומים הנגרמים על ידי הפטרייה Candida albicans, חיידק Mycobacterium tuberculosis, הגורם לשחפת, חיידק אחר מאותו הסוג, M. avium, העלול לגרום למחלת קרוהן, הנגיפים Varicella zoster ו-Herpes simplex, הגורמים למחלת המין שלבקת (הרפס), נגיפים נוספים ממשפחת ההרפס הגורמים למחלת הנשיקה ואף ללימפומה על-שם ברקיט, סוג של סרטן הלימפה וסרקומת קפוסי, היא סרטן של כלי הדם ורקמות החיבור, אשר עד להופעת האיידס היה נדיר ביותר. סרטן זה גורם לשלפוחיות כהות בעור ולעיתים לדימומים פנימיים בגוף והוא גורם המוות העיקרי מהמחלה.
בין 2% ל-7% מחולי האיידס מתים מחולי מוח מתקדם רב-מוקדי, מחלה זיהומית אופורטוניסטית קשה, הנגרמת על ידי הנגיף JC virus ומביאה לניוון המוח, לירידה קוגניטיבית, לשיתוק, להפרעות ראייה ולמוות מהיר (תוך כארבעה חודשים).
בעבר הייתה דלקת ריאות גורם המוות העיקרי מאיידס, אולם טיפול מונע באנטיביוטיקה ופיתוח תרופות אנטי-פטרייתיות חדישות הביאו לירידה בשיעור המוות מדלקת ריאות בחולי איידס. פתוגנים רבים גורמים לשלשול חמור בחולי איידס כגון החיידק Salmonella, הגורם לטיפוס הבטן. השלשול החמור, המביא גם לאיבוד משקל, הוא אחד הגורמים העיקריים למוות בחולי איידס במדינות העולם השלישי.
עמידות בפני איידס
במוטציה המוזכרת לעיל קיים חֶסֶר של 32 נוקלאוטידים בגן המקודד ל-CCR5. המוטציה מועברת בתורשה באופן אוטוזומי רצסיבי (ראו גם: פגם גנטי). הומוזיגוטים (אנשים בעלי שני אללים פגומים) אינם מייצרים את הקולטן כלל, ועמידים לפיכך בפני המחלה; הטרוזיגוטים (אנשים בעלי אלל אחד תקין ואלל אחד פגום) מייצרים את הקולטן בכמות מועטה. הם עשויים להידבק ב-HIV, אלא שמהלך המחלה אצלם איטי בצורה ניכרת מהרגיל.
כמות הקולטן CCR5 על גבי ממברנות הלימפוציטים אינה קבועה. המנגנון הגנטי של הלימפוציטים מצויד במנגנוני בקרה אשר מעודדים או מעכבים את ייצור הקולטן על פי הצורך. כשפתוגנים פולשים לגוף, מיוצרת כמות רבה יותר של קולטנים; לימפוציטים בעלי מספר רב של קולטנים חשופים יותר לתקיפה על ידי HIV, שכן עתה מסוגל הנגיף להיצמד טוב יותר אל הלימפוציט. הסיכוי להדבקה ב-HIV וקצב התפתחות המחלה תלויים, לפיכך, בפעילותה של מערכת החיסון באותה נקודת זמן ובמצב הבריאותי הכללי של האדם.
האלל הפגום נפוץ בעיקר בקרב אנשים לבנים, וכמעט ואינו קיים בגזעים אחרים. כ-10% מהלבנים בארצות הברית הם נשאים של המוטציה (הטרוזיגוטים), וכ-1% הם הומוזיגוטים (בסך-הכל כמיליון איש בארצות הברית).
גילוי המוטציה המקנה עמידות בפני איידס הביא לפיתוח תרופות בעלות רעיון דומה: הללו דומות לכימוקין הנקשר באופן שגרתי לקולטן CCR5; הן נקשרות אליו באופן קבוע וחוסמות אותו בפני הנגיף. לתרופות אלו הצלחה מסוימת, ובצידה חשש גדול: CCR5 אינו הקולטן היחיד אליו מסוגל הנגיף להיצמד; זן נדיר יחסית (שכיחות של 5% מכלל הזנים) של HIV נצמד לקולטן אחר, CXCR4. מיעוט של החולים שטופלו בתרופה חוסמת CCR5 חלו בכל זאת באיידס, לאחר שנדבקו בזן הנצמד לקולטן האחר. זן זה אלים יותר, וגורם להופעת תסמיני המחלה (ולמוות) בקצב מהיר. החשש הוא שדיכוי הזן השכיח של HIV יביא לשגשוג הזן האלים במרוצת הדורות. תופעה דומה התרחשה במחלת המלריה בשנות ה-70; תרופות שהביאו להכחדת הזן השכיח והמתון של הפרוטיסט פלסמודיום, גורם המחלה, הביאו לחיזוקו של זן אלים יותר, הנפוץ בעולם השלישי.
מחקרים
אחד מהקשיים בהתמודדות עם הנגיף, הוא העובדה שהוא מחדיר את עצמו לדנ"א של הנשא, ויכול להימצא שם בצורה רדומה במשך שנים עד להתפרצות של המחלה עצמה. במחקר שנעשה בשנת 2019 ניסו חוקרים במכון גלדסטון באוניברסיטת קליפורניה, כשפרופ' וורנר גרין שחוקר HIV עמד בראשם, לאתר את הנגיף הרדום בתאים של הנשא ולעורר אותם כדי שמערכת החיסון תוכל לתקוף אותם ולחסלם באופן סופי.
בשיתוף פעולה של המכון עם חברת ביוטק מעמק הסיליקון, פותחה מערכת שמשלבת נוגדנים שיודעים לזהות תאים שהוחדר בהם נגיף ה-HIV, ותאים שנקראים CAR-T ומסוגלים לזהות את הנוגדנים האלה. תאי ה CAR-T הם למעשה תאים שנלקחו מהמערכת החיסונית של החולה ועוברים תהליך של הנדסה גנטית, כדי שיוכלו לזהות רק את הנוגדנים שמתקיפים את התאים שהודבקו ב-HIV, וכך גם לפקח עליהם. שילוב התאים מזהי הנוגדנים נועד לוודא שהנוגדנים יתקפו רק את התאים הנגועים ב-HIV ולא תאים בריאים שמצויים בסביבתם וחשופים להדבקה מהתאים החולים.
טיפולים תרופתיים כנגד הנגיף HIV
מספר התרופות הקיימות כנגד נגיפים אינו גדול, והטיפול במחלות נגיפיות מתמקד בעיקר במתן חיסונים - כלומר, עידוד מערכת החיסון להילחם בנגיף בעצמה. הנגיף מציב אתגרים קשים בפני המדענים השוקדים על פיתוח תרופה למחלה. הקושי העיקרי הוא השתנותו המהירה של הנגיף. בכל הנגיפים חלות מוטציות, אך קצבן ב-HIV גבוה במיוחד. לַנגיף אין מנגנוני תיקון לחומר התורשתי, מנגנונים המצויים כמעט בכל היצורים החיים. מוטציות המתרחשות בו נשארות בעינן ומועברות לדור הבא של הנגיפים, אשר בתורו מייצר מוטציות חדשות. בנוסף, האנזים רוורס טרנסקריפטאז, אשר ממיר את ה-RNA של הנגיף ל-DNA, הוא מטבעו אנזים "רשלני", וגורם לשגיאות רבות ברצף הנוקלאוטידים, קרי: מוטציות. דרך פעולתם של הנוגדנים של מערכת החיסון, אשר תפקידם הוא לזהות ולהילחם במיקרואורגניזמים, מבוססת על זיהוי הפתוגן באמצעות גליקופרוטאינים (חלבונים בעלי שיירים סוכריים) המצויים על גבי הממברנה שלו. הגליקופרוטאינים שעל גבי HIV משתנים בקצב כה מהיר, כך שלמערכת החיסון אין סיכוי להתמודד עם הנגיף.
נכון לסוף העשור הראשון של המאה ה-21 קיימת שורה של תרופות אנטי-ויראליות המנטרלות את הנגיף HIV בכמה דרכים. יעילות התרופות גבוהה מאוד, ונשאים אשר נוטלים את התרופות על בסיס קבוע והמטען הנגיפי שלהם נמצא במשך לפחות שישה חודשים מתחת לרף הזיהוי אינם יכולים להדביק יותר באמצעות קיום יחסי מין (כל עוד אין זיהומים אחרים המועברים באמצעות קיום יחסי מין). כך למשל בקרב 62 זוגות שקיימו יחסי מין מלאים לא-מוגנים על מנת להיכנס להיריון (כשהגבר הוא נשא ונמצא בטיפול אנטי-רטרוויראלי מוצלח), לא התרחשה באף אחד מהמקרים העברה של הנגיף. משמעות הדבר עבור נשאים החיים בזוגיות קבועה עם אדם שאינו נשא היא, שתחת טיפול אנטי-רטרוויראלי מוצלח הם אינם מסכנים יותר את בן זוגם, גם כאשר אין משתמשים יותר בקונדום. לאחר השיפור ביעילות הטיפול, תוחלת החיים והן איכות החיים שצפויה לנשא מטופל זהה כמעט לזו של יתר האוכלוסייה. בזכות הטיפולים החדשניים מוגדרת המחלה ככרונית ולא כסופנית.
התרופות נחלקות לשלושה סוגים:
לרוב ניתנות לחולים תרופות משלושת הסוגים יחדיו, וזאת כדי לשפר את יעילות הלחימה בנגיף ולהילחם בעמידות לתרופות, אותה מפתח הנגיף לאחר זמן מה. זהו ה"קוקטייל" הנודע אותו נוטלים נשאי HIV רבים. חולה המטופל בתרופות נגד איידס ואשר הנגיפים בגופו פיתחו עמידות בפני אחת התרופות, סביר להניח שבמקרה וידביק אדם אחר, יהיו הנגיפים בגופו של הנדבק עמידים אף הם לתרופה. את התרופות חשוב ליטול בעקביות לפי המינון המומלץ, שכן החסרה של אפילו מנה אחת עלולה לעודד את הנגיף לפתח עמידות.
כמה מהתרופות הנפוצות הניתנות לחולי איידס - AZT בראשן - מגלות יעילות עצומה במיגור הנגיף. ספירת הנגיף בדם לאחר שבועות ספורים של נטילת התרופה צונחת בצורה דרסטית, וספירת הלימפוציטים עולה. למרות זאת, לא צולח בידה של אף לא אחת מהתרופות להביא לריפוי מוחלט. הסיבה לכך הוזכרה לעיל ("דגירה"): בנגיפים רדומים, אשר כבר שילבו את הגנום שלהם בזה של התא הנגוע אך אשר עדיין אינם משתכפלים, לא מסוגלות התרופות לפגוע. נגיפים רדומים, אשר שוכנים בעיקר בתאים דנדריטיים ובתאי T בלתי-מופעלים, יכולים להישאר במצב זה למשך כל חיי החולה. בנקודה מסוימת, גם לאחר שרוב הנגיפים בגוף הושמדו על ידי התרופות, מתעוררים הנגיפים הרדומים ומתחילים להשתכפל מחדש. בנוסף לכך, גם העמידות אותה מפתח הנגיף במהירות (תוך כמה ימים בחלק מהתרופות, כמה חודשים ב-AZT) מהווה גורם חשוב לכישלון הידוע מראש של התרופות למגר את המחלה.
לאור היעילות הגבוהה של הטיפולים המוצעים כיום, נשא שהעומס הנגיפי שלו מצליח להגיע אל מתחת לרמה הניתנת למדידה (<50 עותקים/מ"ל) אינו מדביק אחרים גם אם לא השתמש בקונדום, נהוג לכנות מצב זה U=U, לא מדיד=לא מדביק (Undetectable=Untransmittable).
לאחר שהדור הראשון שזכה לטיפול חי עם הנגיף, מחקרים משנת 2018 מראים שבקרב חולים אשר חיים עם הנגיף למעלה מ-20 שנה, עולים הסיכויים לדמנציה בגיל צעיר.
במקביל לטכניקות ללחימה בנגיף, שוקדת האימונולוגיה על שני פתרונות נוספים:
בדיקת HIV
בדיקת HIV הנפוצה ביותר מאתרת נוגדנים בדם הספציפיים לנגיף HIV. נוגדנים מיוצרים על ידי לימפוציטים מסוג B והללו אינם נפגעים בשלבי המחלה הראשונים. מרגע חדירת הנגיף לגוף ועד להופעת כמות ניתנת לזיהוי של נוגדנים בדם עוברים לפחות חודשיים; לפיכך יש להמתין 7 שבועות בין רגע הידבקות פוטנציאלי (קיום יחסי מין, למשל) ובין הבדיקה. בכאחוז אחד של החולים נדרשת תקופת המתנה ארוכה אף יותר (אך לא יותר מחצי שנה). במקרים נדירים של שיבוש במערכת יצור הנוגדנים של הגוף, כמו בתסמונות XLA ו-CVID, לא יהיה תוקף לבדיקת הנוגדנים השגרתית ל-HIV, ונשא יקבל תוצאה זהה לזו של אדם בריא.
שימוש ב-HIV לריפוי
"HIV נגד לוקמיה" היא שיטה של ריפוי גני לטיפול בסרטן הדם, בעזרת נגיף HIV, רטרו וירוס הגורם למחלת האיידס (תסמונת הכשל החיסוני הנרכש). הנגיף "מהונדס", בצורה כזו שהוא מצדו "מהנדס" תאי לימפוציט T בדם והופך אותם לקטלניים כנגד הסרטן. בהתבסס על הצלחות של ניסויים בשיטה זו במהלך 2011 ו-2012, פיתחה חברת התרופות נוברטיס הליך בשם Tisagenlecleucel המשתמש בנשא נגיפי סינתטי. המיוצר על ידי חברת אוקספורד-ביומדיקה. ההליך האחרון אושר על ידי ה-FDA האמריקאי ב-30 באוגוסט 2017 והיה בכך להליך הראשון המאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הכולל שלב של ריפוי גני.
תאודאס
תאודאס (ביוונית: Θευδᾶς, בלטינית: Theudas) היה, לדברי יוסף בן מתתיהו, משיח שקר שפעל ביהודה בתקופת הנציב פאדוס, והומת בפקודתו, ככל הנראה בשנת 46.
רקע
תופעת הנבואה בהיסטוריה הקדומה של ישראל, החל מתקופת המקרא, מקורה בקבוצה דעתנית, ביקורתית, שצמחה על רקע של מחלוקות ופולמוס במישור הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי. דומה לה התופעה המשיחית, שעניינה, כרונולוגית, נעוץ בתקופת בית שני. קבוצות נבואיות-משיחיות, קטנות וקיצוניות, צמחו בתקופת השלטון הרומי, ובעיקר בעידן הנציבות הרומית השנייה (66-44), כשהמצב הכללי ביהודה החמיר והלך. השלטונות הרומיים התייחסו בחומרה רבה לתופעה זו בשל השיוך הכישופי לאירועי ההתנבאות, ויותר מכך – בשל החשש שהתרכזויות המוניות סביב אותם משיחים ונבאים עלולות לקדם תופעות מרדניות.
תאודאס ופעולותיו
בימי כהונתו של הנציב פאדוס, ראשון הנציבים של תקופת הנציבות השנייה, הופיע ביהודה "משיח שקר" ושמו תאודאס, שם מיוון שאפיין יהודים רבים בתקופה זו, ואולי בעל משמעות בהקשר לרוחניותו.
לדברי יוסף בן מתתיהו:. ההליכה למדבר, ההתקהלות ההמונית, נטילת הרכוש (ואחר-כך חלוקתו), זיקה למקווי מים כסימן לטהרה והבטחת ביצוע מעשי פלא ונס אפיינו תופעות "נבואיות משיחיות" של שלבי היטהרות במדבר. שמו של תאודאס מוזכר גם במקורות הנוצריים כמשיח שקר.
תגובת הרומאים
הרומאים, כצפוי, לא היססו להפעיל כוח צבאי מול תאודאס ומאמיניו. בפקודת פאדוס נשלחה למקום פלוגת פרשים, שכיתרה את החבורה במפתיע. רבים נהרגו והמונים נתפשו. תאודאס נפל בשבי וראשו נכרת מעליו. עונש העריפה, כעונשו של יוחנן המטביל, נועד, בדומה לתליה/לצליבה, לבוגדים בשלטון, ובמיוחד כלפי מי שחוששים ממנו מאוד ומבקשים להבטיח, שבשום פנים ואופן לא יטריד את הרומאים גם לאחר מותו.
ימת הדובים הגדולה
ימת הדובים הגדולה (באנגלית: Great Bear Lake, בצרפתית: Grand lac de l'Ours, בסלבי: Sahtú (אלפבית פונטי בינלאומי: /sɑː.tuːˈ/)) היא הימה הגדולה ביותר שכל שטחה נמצא בקנדה (ימת סופיריור וימת יורון גדולות יותר, אך הן נמצאות בחלקן בארצות הברית), הימה הרביעית בגודלה בצפון אמריקה והשמינית בגודלה בעולם. הימה ממוקמת בטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה, ומצויה בין קווי הרוחב 65 ו-67 צפון (משמע שהיא נמצאת בחלקה בחוג הארקטי), ובין קווי האורך 118 ו-123 מערב. מפלס המים של הימה גבוה ב-186 מ' מגובה פני הים. מקור השם הוא באינדיאנים (האומות הראשונות) שחיו בחופה הצפוני של הימה.
ימת הדובים הגדולה קופאת בכל שנה לערך בין החודשים נובמבר ליולי.
גאוגרפיה
נפחה של הימה הוא 2,236 קילומטר מעוקב, ושטח הפנים שלה הוא 31,153 קילומטרים רבועים. בשל שטח זה, ימת הדובים הגדולה היא הימה השמינית בשטחה בכדור הארץ - לאחר הים הכספי, ימת סופיריור, אגם ויקטוריה, ימת יורון, ימת מישיגן, אגם טנגניקה וימת באיקל. הימה מנוקזת לנהר הדובים הגדול, הזורם מערבה עד שנשפך לנהר מקנזי, הזורם לאוקיינוס הקרח הצפוני. בסמוך לראשיתו של נהר הדובים הגדול נמצאת ההתיישבות הקטנה דליין ובה נמל תעופה קטן.
בסמוך לימה נמצאים מרבצי אורניום ומתכות אחרות כגון ברזל, כסף וקובלט, שהתגלו בחלקם על ידי החוקר הקנדי גילברט לאבין (Gilbert LaBine) בשנת 1930. לשם כרייתם הוקמה תחנת כרייה בשם פורט רדיום (Port Radium). הדייג והצייד נפוצים בימה ובקרבתה, ובשנת 1995 נתפס בה פורל אגמים, במשקל 32.8 ק"ג - הכבד ביותר שנתפס מאז ומעולם.
מפתח ציבורי
הצפנת מפתח ציבורי (Public key encryption) היא ענף בקריפטוגרפיה הנקרא גם הַצְפָּנָה אָסִימֶטְרִית (Asymmetric encryption), שבו מפתח ההצפנה שונה ממפתח הפענוח. כלומר, כל משתמש מכין לעצמו זוג מפתחות: מפתח ציבורי (Public key) שהוא מפתח הצפנה הנגיש לכל ומפתח פרטי (Private key) מתאים, הנשמר בסוד ומשמש לפענוח. ההתאמה היא חד-חד-ערכית ועל (לכל מפתח ציבורי קיים אך ורק מפתח פרטי יחיד המתאים לו, ולהפך). כדי להצפין מסר בשיטה זו על המצפין להשיג לידיו עותק אותנטי של המפתח הציבורי של המקבל, שבעזרתו הוא מצפין ושולח לו את המסר. רק המקבל מסוגל לשחזר את הטקסט המוצפן בעזרת המפתח הפרטי המתאים שברשותו. ביטחון שיטת המפתח הציבורי נשען על הקושי שבחישוב המפתח הפרטי מתוך המפתח הציבורי. מסיבה זו מכונה שיטה זו "אסימטרית", בניגוד לשיטת הצפנה סימטרית, שבה מפתח הפענוח זהה למפתח ההצפנה (על כל פנים ניתן לחישוב בקלות מתוך מפתח ההצפנה).
המונח הצפנת מפתח ציבורי מתייחס לשיטות קריפטוגרפיות שהדגש בהן הוא שימוש במפתח הצפנה לא סודי. השימושים העיקריים במפתח ציבורי הם:
הגדרה בסיסית
כל מערכת הצפנת מפתח ציבורי מכילה מספר פרמטרים בסיסיים. לצורך ההסבר, מקובל לכנות את השולח והמקבל אליס ובוב ואיב היא מצותתת פסיבית, ייתכנו גורמים נוספים כמו קרול או מלורי שלהם "תפקידים" שונים בהתאם לנושא. בתיאור זה אליס היא השולחת ובוב המקבל. \mathcal{M} מייצג את מרחב כל המסרים האפשריים מהם אליס מעוניינת לשלוח מסר אחד m לבוב, בסימון מתמטי. מרחב המסרים יכול להיות מקודד בכל דרך מוסכמת כמו מחרוזת בינארית או מספר שלם ובלבד שתהיה דרך קלה ומסוכמת להמיר את המסר לפורמט המתאים למערכת ההצפנה ובחזרה. המסר המוצפן המתקבל שייך למרחב המסרים המוצפנים של המערכת המסומן ב-\mathcal{C} או בקיצור. (ברוב המקרים המרחבים חופפים כך שמתקיים אך אין זה חובה). מה שמייחד מערכת אסימטרית הוא מרחב המפתח \mathcal{K} של בוב, שבניגוד למערכת סימטרית מורכב למעשה משני מפתחות, מפתח פרטי המסומן ב- ומפתח ציבורי מתאים. באופן פורמלי: המפתח הציבורי משמש את פונקציית ההצפנה e כך: במילים, פונקציית ההצפנה e היא פונקציה חד-כיוונית שיכולה להיות גם פונקציה הסתברותית, המקבלת את m ואת, מצפינה את m ומחזירה את הטקסט המוצפן c. במקרה של הצפנה הסתברותית נוסף לתהליך ההצפנה אלמנט אקראי כך שבכל פעם שמצפינים את m יתקבל c אחר, אפילו אם המפתח זהה.
באופן דומה המפתח הפרטי משמש את פונקציית הפענוח d כך: פונקציית הפענוח d היא פונקציה דטרמיניסטית המבצעת את הפעולה ההפוכה, היא מקבלת את c ואת המפתח הפרטי ומשחזרת את m המקורי. עבור כל מפתח ציבורי קיים אך ורק מפתח פרטי יחיד המתאים לו וכמו בכל מערכת הצפנה כדי שהיא תקרא שלמה; בהינתן כל זוג מפתחות תואם וכל מסר  צריך תמיד להתקיים: לפי עקרונות מערכת הצפנה מודרנית מקובל שפונקציות ההצפנה והפענוח אינן סודיות והן ידועות לכל, הדבר היחידי שנשמר בסוד הוא מפתח הפענוח. ומעל הכול כדי שמערכת כזו תקרא בטוחה, חובה שיהיה "קשה מאוד" לאויב לחשב את מפתח הפענוח הפרטי מתוך מפתח ההצפנה הציבורי  הידוע לכל. ולכן יהיה קשה מאוד לחשב את פונקציית הפענוח בהינתן המידע המתקבל מפונקציית ההצפנה.
בתרשים למעלה מתוארת מערכת מפתח ציבורי טיפוסית: בוב מכין זוג מפתחות. את המפתח הציבורי הוא שולח לאליס ואת  הוא שומר בסוד. כעת אליס מצפינה את המסר m עבור בוב באמצעות הפונקציה ואילו בוב משחזר את הטקסט המוצפן באמצעות. איב שהיא מצותתת פאסיבית המסוגלת לראות את תעבורת הרשת, רואה את (שנשלח על ידי בוב) ואת c (שנשלח על ידי אליס). אולם ההנחה היא שאיב תוכל לפענח את הטקסט המוצפן c רק בידיעת. כיוון ש- מעולם לא שודר, ביכולתה רק לנחשו בכוח גס כלומר ניסוי כל האפשרויות שברוב המכריע של המקרים, אם המפתח מספיק גדול, אינו בר ביצוע מבחינה מעשית.
ביטחון
הצפנת מפתח ציבורי ניתנת ליישום על בסיס מגוון רחב של בעיות מתמטיות קשות שלא ידוע אם קיים עבורן פתרון בזמן פולינומי. בעיות אלו מאפשרות יישום פונקציה חד כיוונית עם דלת צונחת. הצפנה שקולה להפעלת הפונקציה החד-כיוונית על המסר ואילו הפענוח נעשה על ידי המפתח הפרטי שנקרא דלת צונחת, שהוא מידע נסתר שהמקבל מנצל כדי להפוך את הפונקציה החד-כיוונית. ללא מידע זה הפיכת הפונקציה תהיה קשה, כי זה נובע מעצם הגדרתה, אלא אם תמצא דרך יעילה לפתור את הבעיה המתמטית שבבסיס הרעיון.
לדוגמה, הפונקציה: כאשר p ו-q הם שני ראשוניים גדולים, היא כנראה הדוגמה הטובה ביותר לפונקציה חד-כיוונית עם דלת צונחת. אפשר להשתמש בה להצפנה פשוט על ידי העלאה בריבוע של המסר ונטילת השארית לאחר חילוק ב-pq. קל לראות שבעוד שהעלאה בחזקה היא פעולה קלה הרי שהפעולה ההפוכה, בהינתן y למצוא x המקיים, קרי הוצאת שורש ריבועי מודולו שלם פריק היא בעיה קשה (למעשה עליה מבוססת הצפנת רבין). דלת הסתרים במקרה זה היא הגורמים הראשוניים p ו-q שכן ידוע שהוצאת שורש ריבועי מודולו מספר ראשוני היא פעולה קלה ומכאן הדרך לפתרון קלה כי אפשר לשלב את הפתרונות לשורשים הריבועיים של הגורמים הראשוניים p ו-q ובאמצעות משפט השאריות הסיני לקבל ארבעה פתרונות אפשריים לשורש ריבועי מודולו pq מהם המקבל צריך לבחור את הפתרון הנכון.
מומחים סבורים שכאשר מחשבים קוונטיים מעשיים בקנה מידה גדול יהיו זמינים חלק מהבעיות, בעיקר פירוק לגורמים ולוגריתם בדיד תהיינה קלות לפתרון בזמן פולינומי או כמעט פולינומי, כתוצאה מכך מערכות הצפנה רבות כמו אילו המבוססות על RSA ודומיו למשל לא תהיינה בטוחות כלל. מסיבה זו גבר העניין בהצפנה פוסט-קוונטית. כלומר פונקציות חד-כיווניות שקושיין המשוער נותר בעינו אפילו בהינתן מחשב קוונטי כמו בעיית פענוח סינדרומי או בעיית הסריג.
תשתית מפתח ציבורי
תשתית מפתח ציבורי (Public Key Infrastructure, בקיצור: PKI) מתארת ארכיטקטורת אבטחה הכוללת בין היתר שילוב טכנולוגיות מפתח ציבורי כמו פרוטוקול שיתוף מפתח, חתימה דיגיטלית והצפנה במטרה לאפשר התקשרות מאובטחת בין ישויות ברשת פתוחה הנגישה לכולם, כולל יריב פוטנציאלי. גם לאלגוריתם ההצפנה הטוב ביותר לא יהיה כל ערך לולא הייתה דרך בטוחה לשייך את המפתח הסודי לבעליו באופן בטוח. תשתית מפתח ציבורי אמורה להבטיח את הקשר הזה בין המפתח לבעליו.
ללא תשתית זו הדרך היחידה והבסיסית ביותר לאמת את זהות בעלי מפתח הצפנה היא זיהוי פיזי שלו באמצעי לא קריפטוגרפי כמו תעודת זהות ולאחר שזוהה אפשר לרשום את המפתח הציבורי שלו ולנהל איתו לאחר מכן התקשרות מאובטחת. לרוב דרך זו אינה מעשית כיוון שמפגש אישי לא תמיד אפשרי במיוחד כאשר המתקשרים רחוקים זה מזה. במקרה כזה הפתרון הוא צד שלישי. כלומר ניתן לפשט את תהליך האימות על ידי הקטנת אמינותו: למשל, לסמוך על אדם אחר בעל אמינות גבוהה שאימת את זהותו כשורה. ניתן להכליל את התהליך ולומר שמקבל המסמך יכול לסמוך על אמינות המפתח הציבורי של השולח אם קיימת שרשרת אנשים אשר וידאו זה את מפתחו של זה, כאשר המקבל בדק את זהותו ואמינותו של הראשון, והאחרון בשרשרת וידא את זהותו של השולח. ניתן להשיג מצב כזה בכמה דרכים:
בדרך כלל, אם כי זה לא חובה, תשתית מפתח ציבורי תכלול תעודת מפתח ציבורי (certificate) המיושמת לפי תקן כלשהו כמו X.509 או EMV ומכילה פרטים חיוניים למשתמש הקצה על מנת לאמת את זהות השרת אליו הוא מנסה להתחבר, או לעיתים לאפשר אימות דו כיווני של הלקוח מול השרת והשרת מול הלקוח. תעודת מפתח ציבורי הכרחית כאשר משתמש אחד מעוניין שתהיה לו היכולת להתקשר עם משתמשים רבים בצורה מאובטחת. בשיטה הסימטרית יהיה עליו להחזיק במפתחות סודיים משותפים בנפרד עבור כל משתמש אפשרי. מבחינה מעשית בהרבה רשתות זה כלל לא אפשרי, בייחוד כאשר הצדדים לא נפגשו מעולם. תעודת מפתח ציבורי מאפשרת למשתמש לסמוך על זהותו של הצד השני גם אם לא נפגש עמו, כל עוד הוא סומך על הגוף החתום בתעודה.
X.509
תשתית מפתח ציבורי חייבת לספק הגדרות ברורות של נוהלי עבודה עם מפתח ציבורי. לוודא תקפות ותקינות תעודות בדרך בטוחה ומוסכמת על כל הצדדים. תקן X.509 הוא תקן פופולרי שמפרט שיטה לאימות מפתחות ציבוריים באמצעות עץ היררכי ובאמצעות שרת ייעודי. הוספת צומת (מפתח ציבורי) בעץ או מחיקתו, נעשית באמצעות אלגוריתם קריפטוגרפי שמבטיח את שלמות העץ כולו, כך שגורם לא מוסמך לא יוכל לשנות מפתח או למוחקו. מה שמאפשר למשתמשים לגיטימיים לקבל מידע אמין לגבי מפתחות ציבוריים של משתמשים אחרים בכל זמן נתון וכן לרשום מפתחות ציבוריים חדשים, או לבטל מפתחות שפג תוקפם או שנחשפו ואינם בטוחים עוד לשימוש. תשתית מפתח ציבורי מספקת כללי טיפול בכמה נושאים בעייתיים, ביניהם: ניהול זכויות ביטול ורישום מפתחות, הגדרת מבנה ותוחלת חיים של מפתחות, פרסום מהיר של מפתחות שפג תוקפם לכלל המשתמשים וכן טיפול במצב של חשיפת מפתח או כשל אבטחתי אחר בשרת המפתחות.
רשת אמון (Web of trust)
רשת אמון - הדרך שבה נקטה לראשונה PGP כדי להבטיח את זהות בעלי המפתחות הציבוריים. הקמת רשת כזו נעשית באמצעות חתימה הדדית של משתמשים זה על המפתח הציבורי של זה, בכך מושגת היררכיה של אמון שבראשה עומד בדרך כלל גוף בעל אמינות גבוהה. רשת אמון הדדית מיושמת במערכות PGP ו-GPG.
תקני הצפנת מפתח ציבורי
תקן הצפנת מפתח ציבורי של מעבדות RSA הנקרא PKCS (קיצור של Public Key Cryptography Standard) מכיל אוסף מפרטים לתקנים שונים הקשורים בהצפנת מפתח ציבורי שחלקם אומצו על ידי ארגוני תקינה בינלאומיים כמו ANSI X9 או ISO. הסדרה PKCS נמצאת בפיתוח מתמיד עקב ההתקדמות הטכנולוגית והחידושים הרבים בתחום ההצפנה. להלן תקציר הגרסאות:
יעילות
חסרונן העיקרי של מרבית שיטות המפתח הציבורי הוא במשאבי המחשוב הנדרשים ליישומן. לרוב נדרשת עוצמת חישוב גבוהה עשרת מונים בהשוואה להצפנה סימטרית, בעיקר בגלל הצורך באריתמטיקה מודולרית במספרים ארוכים מאוד. בעוד שבהצפנה סימטרית קונבנציונלית, הדרך כמעט היחידה לפיצוח אלגוריתמים סימטריים בטוחים היא באמצעות כוח גס, או במקרה הטוב באמצעות ניתוח סטטיסטי של כמות עצומה של מידע מוצפן שבדרך כלל אינו מעשי. הרי שבהצפנה אסימטרית קיימים אלגוריתמים טובים היעילים בהרבה מכח גס לפתרון הבעיות המתמטיות עליהן נשענת המערכת. לדוגמה RSA מסתמכת על הקושי שבפירוק מספרים גדולים לגורמים, קיימים כיום אלגוריתמים מהירים כמו אלגוריתם נפת שדה המספרים המסוגלים לפרק מספר לגורמיו בדרך מהירה, היעילה בהרבה מניסיון לפצח את האלגוריתם על ידי ניסוי כל המפתחות האפשריים.
הערכת בטיחות של מערכת אסימטרית מסתמכת על כמות העבודה הדרושה כדי לפרוץ אותה באמצעות מיטב האלגוריתמים הידועים. ניתן לשלוט בפקטור העבודה על ידי גודל מפתח ההצפנה בסיביות. ככל שמפתח ההצפנה גדל רמת הסיבוכיות של הניסיון לפרוץ את האלגוריתם גדלה באופן מעריכי. אפילו מעבד מודרני אינו מסגל לבצע חישוב בסדר גודל של 500 סיביות ויותר במחזור שעון אחד. החישובים האריתמטיים הדרושים לצורך יישום מערכות הצפנה אסימטרית מבוצעים באמצעות כלים ייעודיים לאריתמטיקה במספרים גדולים, שמעצם טבעם מאטים את המערכת באופן משמעותי.
אימות
גם הצפנה אסימטרית אינה פותרת את בעיות האימות והבטחת השלמות. הצפנה אסימטרית אינה מבטיחה את זהות השולח או המקבל, כלומר את אמינות מקור המפתח. היא אינה מבטיחה הגנה מפני מצותת אקטיבי המסוגל ליירט, לשנות ולשלוח מסרים זדוניים לכל אחד מהצדדים המתקשרים. מצותת כזה עלול להחליף את המפתח הציבורי של המקבל במפתח משלו כך שהמסר יוצפן במפתח הלא נכון בלא ידיעת השולח. לאחר מכן יכול התוקף ליירט את כל המסרים המוצפנים, לפענחם לקרוא את תוכנם ולהצפינם שוב במפתח ציבורי הלגיטימי של המקבל ולשולחם אליו בלא שיבחין בכך. התקפה זו נקראת האדם שבתווך והיא ישימה כנגד כל סוג של מערכת מפתח ציבורי. בדרך כלל כדי להתמודד עם בעיות אילו נדרשים לשלב אלגוריתמים נוספים כמו פונקציית גיבוב, קוד אימות מסרים, חתימה דיגיטלית וכדומה.
אורך מפתחות מומלץ
הבעיה במערכות הצפנה אסימטריות התלויות בקושיין (התאורטי/חישובי) המשוער של בעיות מתורת המספרים, בראשן בעיית פירוק לגורמים היא שאף על פי שהן קשות לפתרון, קיימים עבורן אלגוריתמים טובים בסיבוכיות זמן נמוכה משמעותית מכוח גס. מסיבה זו רצוי שמפתחות ההצפנה יהיו גדולים במידה ניכרת כדי להשוות את רמת בטיחותן לאלגוריתמים סימטריים. עד שנת 2003, מקובל היה להשתמש במודולוס בגודל 1024 סיביות. מעבדות RSA פרסמה בשנת 2003 הצהרה, לפיה מפתח אסימטרי בגודל 1024 סיביות מספק רמת הגנה מקבילה למפתח סימטרי בגודל 80 סיביות, 2048 סיביות מקבילות לאלגוריתם סימטרי עם מפתח 112 סיביות ו-3072 סיביות מקביל ל-128 סיביות. המלצה שלהם להשתמש במפתח 2048 סיביות לשימוש רגיל ו-3072 סיביות לשימוש מיוחד במקרים קיצוניים, זאת עד לשנת 2030. ארגון התקינה NIST נוקט בגישה מחמירה מעט יותר, לפי תקן נכון ליולי 2012 מפתח אסימטרי בגודל 3072 סיביות מקביל ברמת בטיחותו למפתח סימטרי בגודל 128 סיביות (שהוא מהסוג הנפוץ כיום באלגוריתם AES) ואילו לרמת בטיחות גבוהה, מפתח בגודל 15,360 סיביות יהווה מקבילה בטיחותית ראויה למפתח סימטרי בגודל 256 סיביות.
הדברים אמורים לגבי כל סוגי ההצפנה האסימטרית כולל חתימה דיגיטלית כגון DSA המבוססת על בעיית הלוגריתם הבדיד, זאת בשל ההערכה כי בעיית לוגריתם בדיד דומה בקושיה לבעיית פירוק לגורמים. יוצא מן הכלל הוא מערכת ההצפנה בעקום אליפטי (ECC). תקן שנכלל בערכת ההצפנה Suite B של NSA, מגדיר מפתח בגודל 256–384 סיביות המקביל לרמה של 128 סיביות באלגוריתם סימטרי, להצפנת מסמכים עבור הממשל האמריקאי ברמה של SECRET ואילו לרמה של TOP SECRET מומלץ 512 סיביות ומעלה. באופן כללי ההנחיה של NIST היא שמפתח ECC יהיה בערך כפול בגודלו ממפתח סימטרי. הערכה זו מניחה כי לא ידועה פריצת דרך משמעותית לפתרון הבעיה המתמטית עליה מבוססת ECC זאת כיוון שהאלגוריתמים הידועים מנצלים תכונות מסוימות של שדה המספרים עליו בנוי האלגוריתם ושדות ECC שונים באופיים במידה ניכרת כך שהם אינם ישימים בהם.
הצפנת מפתח ציבורי המבוססת על בעיות פוסט-קוונטיות כמו בעיית הסריג, פענוח סינדרומי או פתרון משוואות ריבועיות מרובות, נכון לימינו עדיין אינן יעילות באופן שמאפשר שימוש מעשי נרחב בהן. אולם המחקר בנושא בעיצומו ומעת לעת מתפרסמים ממצאים חדשים.
מערכת היברידית
מסיבות של יעילות הגיוני לשלב בין מפתח ציבורי ושיטות הצפנה סימטריות כדי ליהנות מיתרונות שתיהן. השילוב הזה מכונה מערכת היברידית (Hybrid system) והיא אסטרטגיה מקובלת במערכות הצפנה מודרניות. למשל האסטרטגיה הנפוצה ביותר היא (כמתואר בתרשים): השולח מייצר מפתח הצפנה אקראי וחד פעמי הנקרא "מפתח שיחה" (Session key), מצפין את המסר עם מפתח השיחה באמצעות אלגוריתם סימטרי מהיר כמו AES. במקביל מצפין את מפתח השיחה באמצעות המפתח הציבורי של המקבל ואם עליו להוסיף חתימה דיגיטלית, מגבב את המסר באמצעות פונקציית גיבוב קריפטוגרפית וחותם על הערך המגובב באמצעות מפתח החתימה הפרטי שלו. את כל זה, קרי המסר המוצפן, מפתח השיחה המוצפן והחתימה, שולח יחד למקבל. המקבל בתורו פועל בסדר הפוך של האירועים: מחלץ את מפתח השיחה הסודי באמצעות המפתח הפרטי המתאים שברשותו - ביכולתו לעשות זאת כיוון שמפתח השיחה הוצפן עבורו באמצעות המפתח הציבורי שלו. מפענח את המסר המוצפן, מפיק ערך גיבוב מהמסר באמצעות פונקציית גיבוב זהה לזו שהשתמש בה השולח ובודק באמצעות מפתח האימות הציבורי של השולח, כי החתימה אותנטית ובכך מבטיח כי המסר לא שונה בדרך. פרוטוקול TLS פועל בדרך דומה, תחילה הלקוח מאמת את זהותו מול השרת בד בבד עם שיתוף מפתח שיחה חד פעמי באמצעות פרוטוקול שיתוף מפתח כמו דיפי-הלמן ואז מצפין את כל תעבורת הרשת בינו לבין השרת עם מפתח השיחה באמצעות צופן סימטרי מהיר.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה הקדומה של ההצפנה, מפתח הצפנה היה אמור להישמר בסוד מוחלט, כאשר על השולח והמקבל היה למצוא דרך בטוחה להסכים עליו מראש בשיטה לא קריפטוגרפית כלשהי, כגון במפגש אישי או באמצעות שליח מהימן. בימינו שיטה זו סובלת ממספר בעיות; בשל כמויות המידע הגדולות יש צורך ביצירה ותחזוקה של מספר גדול של מפתחות, ככל שמספר המפתחות שצריך לאחסן גדול יותר גדל החשש מפני חשיפתם. תחזוקה ושמירה בסוד של מספר גדול של מפתחות הצפנה ברשת מרובת משתתפים, לרוב אינו מעשי. הצפנת מפתח ציבורי הומצאה כדי להתמודד עם בעיות אלו. עם הצפנת מפתח ציבורי ניתן לתקשר גם מעל גבי ערוץ שאינו מאובטח וזאת מבלי שהצדדים יזדקקו לשתף ביניהם מפתח סודי מראש.
רעיון המפתח הציבורי החל לעלות כבר בסוף המאה השמונה-עשרה, בספר שנכתב על ידי ויליאמס סטנלי ג'בונס מתואר הקשר בין פונקציה חד-כיוונית להצפנה, בעיקר השימוש בבעיית פירוק לגורמים ליצירת פונקציה חד-כיוונית עם דלת צונחת. הכותב אמנם לא המציא את המושג הידוע כיום ואף לא הציע כל דרך מעשית ליישומו. ההמצאה המעשית הראשונה של רעיון המפתח הציבורי ארעה בראשית 1970 במטה התקשורת של סוכנות הביון הבריטית. ג'יימס אליס, קליפורד קוקס ומלקולם ויליאמס שעבדו בסוכנות באותה עת פיתחו מספר אלגוריתמים קריפטוגרפיים, שהיו דומים למדי למה שנודע לאחר מכן כפרוטוקול דיפי הלמן והצפנת RSA. אולם בזמנו הקריפטוגרפים הבריטיים לא פרסמו את ממצאיהם מאחר שהם הוגדרו כסוד צבאי. העובדה שאלגוריתמים אילו היו ידועים להם כבר אז נחשפה לציבור רק ב-1997. גם ה-NSA טען כי גילה את הרעיון כבר בשנת 1966 אולם לא סיפק כל הוכחות לכך. על כל פנים יש הסבורים כי לעובדות אילו אין ערך ממשי מאחר שממצאים אילו לא היו שימושיים ואף לא מעשיים באותה עת.
הצפנת מפתח ציבורי פורסמה לראשונה באופן מעשי על ידי ויטפילד דיפי ומרטין הלמן במאמרם "כיוונים חדשים בהצפנה" שפורסם ב-1976, בו תיארו את התפיסה המהפכנית של שימוש בפונקציה חד-כיוונית עם דלת צונחת כדי ליצור מערכת הצפנה וחתימה דיגיטלית. הם אף הציעו לראשונה שיטה מעשית בטוחה להעברת מפתח, שנודעה לאחר מכן בשמה פרוטוקול דיפי-הלמן. דיפי והלמן הושפעו בעיקר מעבודתו של רלף מרקל שפיתח טכניקה דומה להעברת מפתח הצפנה מעל גבי ערוץ פתוח המבוססת על סדרה של חידות שנודעה לאחר מכן כחידות מרקל.
מאמרם המהפכני של דיפי והלמן היווה ציון דרך בתולדות ההצפנה המודרנית ועורר הדים רבים בקרב הציבור והוא שהוביל לאחת ההמצאות החשובות בתולדות ההצפנה בשנת 1977. ריבסט, שמיר ואדלמן ששהו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס באותה עת, פרסמו לראשונה אלגוריתם מעשי שהמציאו המבוסס על הרעיונות של דיפי והלמן, אותו כינו RSA (ראשי תיבות של שמותיהם). האלגוריתם משתמש בהעלאה בחזקה מודולו כפולה של שני מספרים ראשוניים גדולים ובטיחותו נשענת על הקושי המשוער של פירוק מספרים גדולים לגורמים, בעיה שטרם נמצא לה פתרון יעיל עד לימינו. RSA היה לאלגוריתם ההצפנה המעשי הראשון המיישם טכניקת מפתח ציבורי ויכול לשמש הן להצפנה והן לחתימה דיגיטלית.
מאז 1970 הומצאו אלגוריתמים נוספים מבוססי מפתח ציבורי, הן להצפנה והן לחתימה דיגיטלית, חלקם התגלה מאוחר יותר כלא בטוח וחלקם לא היה מעשי, כמו הצפנת התרמיל של רלף מרקל ומרטין הלמן המבוססת על בעיית התרמיל. ב-1978 הומצאה הצפנת מקאליס המבוססת על קוד תיקון שגיאות שחסרונה העיקרי הוא בגודל מפתח ההצפנה, ב-1979 פרסם פרופסור מיכאל רבין שיטת הצפנה הנקראת על שמו הצפנת רבין, שיטה מבוססת מפתח ציבורי בדומה ל-RSA הנשענת על בעיית שורש ריבועי מודולו שלם פריק, היכולה לשמש גם כחתימה דיגיטלית. ב-1984 הומצא אלגוריתם אל-גמאל, (על ידי טאהר אלגמאל), המבוסס על בעיית לוגריתם בדיד בדומה לדיפי-הלמן, שיטה זו היוותה בסיס להמצאת אלגוריתם DSA לחתימה דיגיטלית על ידי ממשלת ארצות הברית מספר שנים לאחר מכן. בסוף שנות השמונים ניל קובליץ ובמקביל ויקטור מילר הציגו לראשונה מערכת מפתח ציבורי המבוססת על עקום אליפטי ומכונה בקיצור ECC, למרות היותה מסובכת התפרסמה השיטה בעיקר בזכות מפתח ההצפנה הקצר שהציעה והיא בשימוש כיום במרבית מערכות אבטחת המידע המסחריות. עם המצאת הצפנה הסתברותית ב-1983 התפתח ענף פופולרי של הצפנה בטוחה סמנטית כמו הצפנת בלום-גולדווסר וכן סכימות חדשות כמו הצפנת פאיי.
הצפנה סימטרית מול הצפנה אסימטרית
מאז המצאת המפתח הציבורי עלתה לעיתים השאלה מה יותר טוב, הצפנת מפתח ציבורי או הצפנה סימטרית? ברור ששאלה זו אינה במקומה כיוון שלא ניתן כלל להשוות בין השתים. כמו שכתב ויטפילד דיפי: הצפנה סימטרית והצפנה אסימטרית הן שני סוגי חיות, הן מתמודדות עם בעיות שונות. הצפנה סימטרית טובה במיוחד להצפנת בלוקים של מידע גדולים, היא מהירה פי כמה מהצפנה אסימטרית בכל קנה מידה ואף עמידה מאוד בפני התקפת טקסט מוצפן נבחר. לעומתה הצפנה אסימטרית מסוגלת לבצע דברים שהצפנה סימטרית אינה מסוגלת; היא טובה במיוחד לניהול והעברת מפתחות הצפנה ולחתימה דיגיטלית. להלן מספר השוואות.
יתרונות הצפנה סימטרית:
חסרונות הצפנה סימטרית:
יתרונות מפתח ציבורי
חסרונות מפתח ציבורי
שיטות ההצפנה הסימטרית והאסימטרית למעשה משלימות זו את זו, ביתרונותיהן ובחסרונותיהן. מערכות אבטחת המידע המודרניות מנצלות את היתרונות שבשתי השיטות לפי הצורך. מפתח ציבורי משמש להעברת מסרים קצרים וחד פעמיים בדרך כלל מפתחות הצפנה וכן לחתימה דיגיטלית. הצפנה סימטרית משמשת להצפנה מהירה בתעבורת רשת גבוהה ולהבטחת שלמות.
מסיבת חתימה על מפתחות ציבוריים
מסיבת חתימה על מפתחות ציבוריים (public key signing party), אירוע המכונה גם מסיבת החלפת מפתחות, הוא כינוי לאירוע בו מתבצע וידוא זהות של אנשים באופן פרטי, מתוך מטרה לבנות או להרחיב רשת אמון. לאחר סיום כל התהליכים הקשורים במסיבה, גדל מספר האנשים אשר יכולים לוודא כי אכן האדם הנכון חתום על נתונים דיגיטליים. ניתן לנהל מסיבת חתימה על מפתחות באופנים שונים, אך המשותפים להם שלושה רכיבים:
כאשר משתתף עיוור במסיבה, הוא אינו יכול לוודא את זהותו של האדם העומד מולו באמצעי זיהוי ממשלתי. השיטה החליפית לעוורים היא מתן מידע אישי ליתר המשתתפים. העיוור לוחש למשתתף אחר מילה (או מעביר לו פתק מקופל בו רשומה מילה). על המשתתף לשלוח לעיוור דואר אלקטרוני חתום בחתימתו הדיגיטלית. כך מזהה העיוור כי האדם אותו פגש פנים אל פנים, הוא האדם בעל הסוד, והוא גם האדם בעל המפתח הפרטי התואם את המפתח הציבורי עליו הוצהר בפגישה. שיטה זו אינה מוודאת את זהותו המוחלטת של האדם, אלא רק כי האדם העומד מאחורי התקשורת האלקטרונית הוא אותו אדם שנפגש עם העיוור פנים אל פנים.
אורי בשן (אלבום)
אורי בשן הוא שמו של אלבומו היחיד של אורי בשן עד כה. העבודה על האלבום נמשכה כ-7 שנים, והוא יצא לאור בשנת 2000.
לאלבום עטיפת פלסטיק כחולה ועגולה, שעוצבה על ידי בשן וזיכתה אותו בפרס לעיצוב בתחרות "תמוז 2000".
יש לי גלידה
לחן השיר מקורו בסרט המדבר הרוסי הראשון, "הדרך לחיים" משנת 1931.
הקלטות השיר והגרסאות למילותיו
ישנם מספר ביצועים מוקלטים בעברית לשיר.
בהקלטה מוקדמת של מרים בן עזרא משנת 1958 מהתקליט Israeli Songs For Children (עם נגינה באקורדיון של אלי פלוטניק), הבית הראשון הוא:
בגרסה מוקדמת נוספת של השיר, שהקליטה שרה יערי בשנות ה-50 בליווי רביעיית אנדרה, מילות הבית הראשון הן:
השיר נכלל באלבום "100 שירים ראשונים" (1984) וכן בקלטת הווידאו הנלווית בעלת אותו שם (1992), בביצועו של נתן דטנר (המופיע בקלטת לצד ציפי שביט), וכן באלבום "לקט שירים ראשונים לפעוטות - 44 שירים מהנים לגיל הרך" (1989) מאת עוזי חיטמן ובקלטת הווידאו הנלווית אליו "שירים קטנים" (1990). בשניהם מופיע השיר במילותיו בגרסתן המוכרת והמקובלת יותר כיום:
שימושים בהקשרים נוספים
"יש לי גלידה" שימש כשיר משחק נפוץ בתור שיר מסירות, שבו קבוצה עומדת במעגל ומוחאת כפיים לקצב השיר. במהלך שירת שלוש השורות הראשונות מסתובב אחד המשתתפים במרכז המעגל ומצביע על העומדים במעגל, עד לבחירת אחד המשתתפים למחול משותף.
כמו כן, בישראל נעימת השיר מקובלת כנעימה המבשרת על בואו של אוטו גלידה.
יחסי גינאה המשוונית–קנדה
יחסי גינאה המשוונית–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה המשוונית לבין קנדה.
היסטוריה
רפובליקת גינאה המשוונית וקנדה כוננו את יחסיהן בשנת 1968, מיד לאחר שגינאה המשוונית זכתה בעצמאותה מספרד. מאז שאימצה גינאה המשוונית את הצרפתית כשפה שנייה במדינה בשנת 1989, הפך ארגון לה פרנקופוני לפורום העיקרי בו מתנהלים היחסים בין שתי המדינות.
קנדה תומכת בשלטון החוק בגינאה המשוונית ומנסה להחדיר תוכה ערכים דמוקרטיים יותר של זכויות האדם וחופש, שכן, זכויות האדם לא מפוקחות במדינה. קנדה מעודדת את התפתחות תעשיית הנפט בגינאה המשוונית יחד עם הפיתוח הכלכלי של האזרחים עצמם במדינה.
שווי הסחר הכולל שבין קנדה לבין גינאה המשוונית הוערך בשנת 2018 ב-2.6 מיליון דולר אמריקאי. בנוסף לסחר, מספקת קנדה עזרה הומניטרית לתושבי גינאה המשוונית (כ-380,000 דולר בשנים 2017–2018) וסטודנטים מהמדינה יכולים ללמוד בקנדה דרך תוכנית מיוחדת של ארגון לה פרנקופוני.
יורם חזן
יורם חזן (נולד ב-1971) הוא סולן, גיטריסט ומלחין ישראלי. ממובילי להקת כנסיית השכל.
ילדותו
חזן נולד בשדרות בשנת 1971 למשפחה שעלתה ממרוקו, בן הזקונים בין 12 אחים. חזן פגש לראשונה את רן אלמליח, חבר מרכזי נוסף בלהקת כנסיית השכל, בכיתה ה'. כשהיה חזן בן 12 נהרג אחיו מאש צה"ל במלחמת לבנון הראשונה, וחזן מעיד על עצמו שעד לאותו אירוע "הייתי ג'וקר בכיתה, יכולתי לעמוד ולנאום מול כולם." לאחר מות אחיו הפך חזן למופנם "היום זה נראה לי הזוי... כשאני מדבר אל יותר משני אנשים אני נלחץ."
בילדותו הרבה חזן, יחד עם חברו, רן אלמליח, לשמוע את הקיור והסמית'ס. את הסמית'ס הכירו דרך מתנדבים אנגלים שעבדו בקיבוצים הסמוכים. כשהיו בני תשע-עשרה הקליט קובי אוז סקיצות לשירים הראשונים של הלהקה ונתן אותם למפיק דני רכט. רכט שהעריך מאוד את השירים אמר להם שכדי לעסוק במוזיקה עליהם לעבור לתל אביב. ב-19 באוקטובר 2017 לקח חלק בשיר "חדשות טובות" של להקת קפה שחור חזק.
כנסיית השכל
חזן הוא ממובילי להקת "כנסיית השכל" יחד עם רן אלמליח. חזן הלחין רבים משירי הלהקה ואף כתב את חלקם.
פרנץ קורין
ד"ר פרנץ קורין (במקור חורין, בהונגרית: Chorin Ferenc; ארד, 11 במאי 1842 – בודפשט, 20 בינואר 1925) היה עורך דין, פוליטיקאי, איש עסקים, יהודי-הונגרי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט), חבר הבית העליון של בית הנבחרים ההונגרי, נשיא האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגרים, יועץ הבנק הלאומי של הונגריה. בנו היה אחד מאנשי העסקים המשפיעים ביותר בתקופת עוצר ממלכת הונגריה מיקלוש הורטי.
קורות חיים
הוא היה המייסד ויו"ר חברת "כריית הפחם של שלגוטארין" משנת 1903 עד מותו. בשנת 1902 הקים את האיגוד הלאומי של התעשיינים ההונגריים (GYOSZ). בשנת 1903 הגיע שוב לבית הנבחרים כשייצג את האינטרסים של התעשייה ההונגרית במרץ ובמומחיות יוצאי דופן. בנו פרנץ קורין הפך לתעשיין.
נזיבאייבסק
נזיבאייבסק (ברוסית: Называ́евск) היא עיר ברוסיה במחוז אומסק.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1910 כחלק מתחנת רכבת נזיבאייבסקיה של הרכבת הטרנס-סיבירית. באותה שנה החלה בניה של מבני שירות של הרכבת והיישוב.
לפני מהפכת 1917 כאן נבנתה כנסייה, אך היא נהרסה בסביבות 1949–1950.
בשנת 1918 היישוב נכבש על ידי החיילים הצ'כוסלובקים וקוזאקים. בקיץ 1919 המקום נכבש על ידי הצבא האדום.
ב-1932 החל לצאת לאור עיתון מקומי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נזיבאייבסק החלה להתפתח בצורה מואצת, ב-1956 היישוב קיבל את שמו הנוכחי.
אוכלוסייה
אוכלוסיית נזיבאייבסק לפי שנים:
אגם מלאווי
אגם מלאווי (באנגלית: Lake Malawi) הידוע גם בשם אגם ניאסה (Lake Nyasa) הוא האגם הדרומי ביותר לאורכו של הבקע הסורי-אפריקני. האגם הוא השלישי בגודלו באפריקה והתשיעי בגודלו בעולם והוא שוכן על גבולן של המדינות מלאווי, מוזמביק וטנזניה. במימיו החמימים של האגם דגים מסוגים רבים יותר מאשר בכל אגם אחר בכדור הארץ. מגלה הארצות דייוויד ליווינגסטון היה איש המערב הראשון שתיאר את אגם מלאווי ועל כן כינויו בפי דוברי אנגלית רבים הוא "אגם ליווינגסטון".
גאוגרפיה
אורכו של אגם מלאווי מתואר במקורות שונים בין 560 ל-579 ק"מ ורוחבו כ-75 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר. שטחו הכולל כ-29,600 קמ"ר. על חופו המערבי שוכנת מלאווי, על חופו המזרחי שוכנת מוזמביק ואילו בצפונו מדינת טנזניה. הנהר העיקרי המזין את האגם הוא נהר רוהוהו. מוצא האגם הוא בנהר שייר, שהוא אחד ממקורות נהר זמבזי.
גילוי האגם על ידי אירופאים והתיישבות במקום
דייוויד ליווינגסטון היה האירופאי הראשון שהגיע לגדת אגם מלאווי בשנת 1859 וקרא לו "אגם ניאסה". מאוחר יותר תבעה האימפריה הבריטית חזקה על רוב השטח סביב האגם והקימה במקום את המושבה ניאסלנד. פורטוגל השתלטה על חופיו המזרחיים של האגם, אף שהאיים ליקומה וצ'יזומולו (השוכנים סמוך לחוף המזרחי) יושבו על ידי מיסיונרים סקוטים מניאסלנד. איים אלה נותרו עד היום בשליטת מלאווי, אף שהם שוכנים בתחום המים הטריטוריאליים של מוזמביק.
בשנת 1914 נערך באגם קרב ימי קצר לאחר שספינה בריטית שדבר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע אליה, הטביעה ספינה גרמנית בצפונו של האגם, סמוך לטנזניה של היום, אשר הייתה אז מושבה גרמנית בשם טנגניקה.
גבולות מדיניים וסכסוכים סביב האגם
חלקו הגדול של האגם נמצא בתחומה של מדינת מלאווי, בעוד שכרבע משטחו נמצא בתחום מוזמביק וכולל את המים הסובבים את האיים ליקומה וצ'יזומולו הנמצאים בשליטת מלאווי. שני איים אלה הם האיים המיושבים היחידים באגם. על שני האיים מספר גדול של עצי באובב והם מיושבים באלפי תושבים.
שמו של האגם נמצא במחלוקת בין המדינות השוכנות לחופיו. בעוד שמלאווי טוענת כי שמו הנכון הוא "אגם מלאווי", במפות בינלאומיות שונות ואף מדינות אחרות (הבולטת בהן טנזניה) טוענות כי שמו הנכון הוא "אגם ניאסה". מקור המחלוקת הוא במחלוקות גאוגרפיות ופוליטיות באזור זה שתחילתן עוד בטרם הכרזת עצמאותה של מלאווי בשנת 1964, אז נודעה בשם ניאסלנד.
מיקומו של הגבול בין המדינות מלאווי לטנזניה במימי האגם הוא נושא למחלוקת בינלאומית. טנזניה טוענת כי הגבול בין המדינות צריך לעבור על קווי הגבול שבין המושבה הגרמנית למושבה הבריטית קודם לשנת 1914, בעוד שמלאווי טוענת כי מלוא שטח האגם, עד לחופי טנזניה, להוציא את שטח המים הטריטוריאליים של מוזמביק, שייכים לה. מקורו של הסכסוך בעת שהבריטים תפסו את שטחה של טנגניקה מידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה וקבעו כי מלוא שטח האגם היא תחת שיפוטה של ניאסלנד ואילו טנגניקה לא תשלוט בכל חלק של המים. סכסוך זה הוביל בעבר לעימותים של ממש, אולם מזה שנים מלאווי אינה אוכפת את טענתה לשליטה במי החופים של טנזניה. לאחרונה התלקח הסכסוך בשנות ה-90 כאשר דייגים טנזניים הואשמו בדיג במים הטריטוריאליים של מלאווי.
מדגה באגם
אגם מלאווי היה מקור מזון עיקרי לתושבים שעל חופיו, בזכות המדגה העשיר שבו. עיקרו של המדגה בדגי הצ'מבו, אחד מארבעה מינים ממשפחת האמנוניים (Cichlidae) וכן בדג הגדול ביותר באגם - שפמנון הקמפנגו. דגים מהווים ענף יצוא ראשי במלאווי, אולם אוכלוסיות הדגים באגם נמצאות בסכנת הכחדה בגלל דיג-יתר וזיהום.
באגם אף אוכלוסיית חלזונות גדולה, חלקם נגועים במחלת הבילהרציה. במשך שנים ארוכות הכחישה ממשלת מלאווי כי חלזונות האגם נגועים בבילהרציה מחשש שמא הדבר יפגע בתנועת התיירות, אולם מאז הוחלף שלטונו של הדיקטטור הייסטינגס באנדה (1961-1994), קיימת הכרה בקיום בילהרציה לאורך חופי האגם. עקב דיג-יתר של אמנוניים הניזונים מן החלזונות, התרבתה אוכלוסיית החלזונות לרמה המהווה סכנה למתרחצים בחופיו הדרום מזרחיים של האגם.
הפארק הלאומי של אגם מלאווי
הפארק הלאומי של אגם מלאווי נמצא בשטחה של מדינת מלאווי בקצהו הדרומי של האגם ושטחו 94 קמ"ר מהם 7 ק"מ באגם עצמו. הפארק הוכרז ב-24 בנובמבר 1980, והוא ידוע בדגה העשירה ההופכת אותו לדוגמה לאבולוציה המותאמת לסביבתה. מנימוק זה הפך הפארק לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1984.
הפארק הלאומי של אגם מלאווי כולל את חצי האי כף מקליר (Cape Maclear) שאורכה כ-30 ק"מ ואת שטחי היבשה הסמוכים לה, 12 איים ואת שטח הימה שבקרבתם של אזורים אלה עד לטווח של 100 מטר מהחוף. בפארק בתי גידול הכוללים חופים מסולעים וחוליים, ביצות ולגונות וכן גבעות מיוערות. בתי גידול אלה משתרעים בין חופי האגם בגובה של כ-500 מטר ועד לגובה של 1,140 מטר בנקודה הגבוהה ביותר בכף מקליר.
האקלים בפארק הוא סובטרופי שבו 7–8 חודשים יבשים והיתר גשומים. כמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל-500 מ"מ בשנה, אך היא נתונה לתנודות קיצוניות, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 27°C. מימי האגם צלולים באופן יוצא דופן, והאגם הוא העשיר בעולם במספר מיני דגים שחיים בו. אלה מוערכים בכ-500 עד 1,000 מינים שונים של דגים ולכמחצית מהם נוכחות במימי הפארק הלאומי. ההערכה היא שכ-90% ממיני הדגים הם אנדמיים לפארק, ומאפיין זה נכון בעיקר למשפחת האמנוניים (Cichlidae) שמונה כ-350 מינים שונים באגם, 30% מכלל המינים המוכרים במשפחה זו, ורק 5 מהם מצויים גם במקומות אחרים. מבין אלה ידוע במיוחד הוא דג המבונה.
הפאונה באגם כוללת 28 מיני יונקים, ובהם ההיפופוטם, צביונים, הבבון, הקוף הירוק, חזיר היבלות המצוי, פילים ועוד. בעבר חיו בפארק מיני יונקים נוספים כמו הקודו המסורטט, הנמר והאימפלה. הפארק עשיר גם בציפורים והאיים שבתחומו הם אזורי קינון חשובים.
קרב פלסי
קרב פלסי (באנגלית: Battle of Plassey; בבנגלית: পলাশীর যুদ্ধ) היה קרב אשר התנהל ב-23 ביוני 1757, בין הנציגויות המסחריות של בריטניה וצרפת בנוסף למחוז בנגל של האימפריה המוגולית שלצידו נלחמו הצרפתים. הקרב הסתיים בניצחון חברת הודו המזרחית הבריטית כנגד סובהת בנגל בראשה הנואב (מושל) של בנגל, סיראג' אוד-דואלה, והכוח הצרפתי שלחם לצידו. ניצחון זה הוביל לסיפוח בנגל לטובת חברת הודו המזרחית והיה לנקודת מפנה חשובה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
רקע
הקרב התנהל בעיירה פלסי, כ-150 ק"מ צפונית לקולקטה, ליד העיר מורשידבאד שהייתה עיר הבירה של המחוז שהיה חלק מהאימפריה המוגולית. הקרב היה חלק מסדרת עימותים שהתרחשו בהודו על רקע היריבות האנגלו-צרפתית שהתקיימה כחלק ממלחמת שבע השנים.
מתחים שהחלו לעלות בין כוחות חברת הודו המזרחית באזור בנגל ובמרכזו העיר קולקטה, לבין מושל מחוז בנגל מטעם האימפריה המוגולית, בעיקר על רקע המתיחות האנגלו-צרפתית ושיפור הביצורים בקולקטה מצד הבריטים למורת רוחם של המוגולים, התממשו לבסוף לכדי מערכה צבאית מוגולית (בתמיכה צרפתית) כנגד כוחות החברה הבריטית במחוז.
מהלך הקרב
הכוח המוגולי כבש את קולקטה ואת המצודה המגינה עליה; פורט ויליאם, מידי הבריטים ב-19 ביוני 1756. כתגובה, יצא רוברט קלייב עם כוח אנגלו-הודי מאזור מדראס לכיוון בנגל במטרה להילחם בכוחותיו של אוד-דואלה ולשחרר את קולקטה. קלייב הגיע לבנגל כשנה מאוחר יותר, שחרר את קולקטה והמשיך צפונה לכיוון בירת המחוז המוגולי של בנגל; העיר מורשידבאד. אל מול קלייב ניצב כוח מוגולי עדיף בהרבה, לכן ניסה קלייב להביא מספר ממפקדי הצבא המוגולים לידי חוסר תמיכה באוד-דואלה במהלך הקרב עצמו ובכך להטות את הכף לטובת הבריטים. לבסוף במהלך הקרב עצמו, שלושה ממפקדי הצבא ניצבו עם כוחותיהם בשדה הקרב אך לא הצטרפו ללחימה, התוצאה הייתה ירידה במספר הכוחות המוגולים כמו גם דעיכה במורל הלוחמים, מה שעזר לניצחונו של קלייב בקרב.
תוצאות הקרב
תוצאות הקרב היו להפגנת כוח משמעותית של הבריטים וגם שלב חשוב בדעיכת האימפריה המוגולית בהודו. במשך השנים שלאחר הקרב, מחוז בנגל נשלט על ידי שליטים הודים כאשר החוקים והמערכת האדמיניסטרטיבית נשתמרו, אך בפועל הבריטים שלטו כמעט באופן ישיר במחוז, שהפך בינתיים לדריסת הרגל הבריטית בהודו אשר בירתה נבחרה להיות בקולקטה. עם השנים השליטה על המחוז והמחוזות הבאים שנפלו תחת השליטה הבריטית, הפכו להיות יותר ויותר ישירים, הוצגו מערכות משפט ושילטון חדשות ונאכף מונופול כלכלי בריטי, עד שתת-היבשת ההודית כולה הייתה בשליטה בריטית. הודו הבריטית שהתחילה בשנת 1757 עם קרב פלסי, הגיעה לקיצה 190 שנים מאוחר יותר כאשר הודו קיבלה עצמאות בשנת 1947.
הדור הבא 24/7
הדור הבא 24/7 היא תוכנית מציאות ישראלית בפיתוחה של חברת אבוט-רייף המאירי שעלתה לשידור ב-26 ביוני 2011 בערוץ 10. התוכנית שודרה במשך שלושה חודשים, 24 שעות ביממה בערוצים ייעודיים בהוט וביס וכמו כן באתר וואלה!. מגישיה היו טל ברמן ואביעד קיסוס.
התוכנית סבלה לכל אורכה בירידה דרמטית ברייטינג והיא הסבה לערוץ 10 הפסדים כספיים ניכרים.
באוקטובר 2011, במסגרת תערוכת הטלוויזיה הבינלאומית MIPCOM בקאן, נמכר פורמט התוכנית לשידור ב-6 מדינות שונות באירופה, אך זמן קצר אחר כך ההפקה נתבעה על ידי חברת אנדמול, על הפרת זכויות יוצרים בטענה כי העתיקה חלקים מפורמט האח הגדול. במסגרת התביעה דרשה אנדמול פיצוי של שלושה מיליון שקלים. בתגובה טענו המפיקים כי "התוכנית 'האח הגדול' איננה ראשונית או מקורית כלל, וכל המצוי בה קיים היה כבר בתוכניות רבות אחרות, קודמות לה. בנוסף טענו ששם התוכנית נלקח מספרו של ג'ורג' אורוול "1984" ואינו מקורי.
מבנה התוכנית
התוכנית הייתה הריאליטי הראשון בערוץ 10 ששודר בשידור חי. מתחם התוכנית מוקם באזור התעשייה בבת-ים במבנה שהיה בעבר בשימוש צה"ל. הוא הכיל קומפלקס אולפנים חדיש שבמרכזו "מתחם המגורים", שבו התגוררה "הפמליה": איתן אורבך ושלושה מחבריו הרווקים (יונתן עראמי, אורן הכט ובן זלץ), יחד עם 15 בחורות רווקות שהתחרו על לבו ועל פרס של מיליון ש"ח. כל שבוע הודחה משתתפת אחת מהוילה. במהלך התוכנית היו משימות וברוב הפעמים חלק מדיירות הבית קיבלו חסינות. באחד מהימים החברים של איתן יצאו מהבית ובמקומם נכנסו ל-3 ימים קובי פרץ, נירו לוי וגב פשטי, שהעניקו חסינות ל-2 דיירות. בעקבות רייטינג נמוך והפסדים כספיים, סבלה התוכנית משינויים דרסטיים וחוסר יציבות מתמדת, בין השינויים: ב-16 באוגוסט לוילה נכנס שוב גב פשטי, שמאותו שלב הוגדר בתוכנית אף הוא כרווק, במקביל לאיתן אורבך, והבחורות בוילה התחרו גם כן על לבו ועל פרס של מיליון ש"ח. ב-23 באוגוסט הוכנסו לוילה עוד 4 רווקות חדשות, שהתחרו אף הן על לבם של איתן וגב.
הגמר
לגמר העונה הראשונה של הדור הבא 24/7, שהתקיים ביום 25 בספטמבר 2011, הגיעו 4 מתמודדות:
ליהי רום סיימה רביעית ויצאה ראשונה מהבית.
הזוכים בגמר היו קרן שחם וגב פשטי, שזכו יחד בפרס של מיליון ש"ח.
הגמר היה אחד מן החלשים מבין תוכניות הריאליטי הישראליות כאשר בממוצע זכה ל-13%, ונקודת הפיק ב-18% רייטינג. למרות זאת חברת ההפקה "אבוט-רייף המאירי" הודיעה על חזרתה של הדור הבא 24/7 לעונה שנייה בתום העונה הראשונה, אולם בעקבות כישלון התוכנית העונה השנייה לא יצאה לפועל. בריאיון לד"ר אילן רבינוביץ' וחנוך דאום בגלי צה"ל הודה איתן אורבך כי התוכנית לא ענתה על ציפיות המפיקים, וגרמה להפסדים גדולים לערוץ 10.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
אנדריי גרומיקו
אנדריי אנדרייביץ' גרומיקו (ברוסית: Андре́й Андре́евич Громы́ко; 18 ביולי 1909 - 2 ביולי 1989) היה שר החוץ ונשיאה של ברית המועצות.
חייו
נולד בכפר קטן בשם גרומיקי באימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו). לאחר מלחמת העולם הראשונה סיים גרומיקו את לימודיו התיכוניים במגמת מסחר. לאחר מכן למד במכללה טכנית ליד מינסק.
בשנת 1931 הצטרף גרומיקו למפלגה הקומוניסטית. בהיותו בגיל 30 בשנת 1939 הצטרף גרומיקו למשרד החוץ הסובייטי ומיד עם הצטרפותו נשלח לעבוד בשגרירות הסובייטית בארצות הברית. ב-1943 מונה גרומיקו לשגרירה של ברית המועצות בוושינגטון בארצות הברית ובקובה. בתקופת מלחמת העולם השנייה מילא גרומיקו תפקיד מפתח בתיאום הקשרים בין ברית המועצות וארצות הברית.
ב-1946 מונה גרומיקו לנציגה של ברית המועצות באומות המאוחדות. ביום 29 בנובמבר 1947 - "כ"ט בנובמבר", נמנה גרומיקו, בייצגו את ברית-המועצות, עם התומכים באישור תוכנית החלוקה של ארץ ישראל. קודם להצבעה נאם גרומיקו נאום חוצב להבות לטובת העם היהודי. גרומיקו דיבר על סבלם האיום של היהודים בשנות מלחמת העולם השנייה ועל זכותו של העם היהודי לארץ משלו.
לאחר תקופת כהונה קצרה כשגריר ברית המועצות בבריטניה בין השנים 1952–1953, מונה גרומיקו לתפקיד שר החוץ של ברית המועצות, תפקיד שמילא ברצף במשך 28 שנים. בתקופת כהונתו הארוכה הוא ייצג בנאמנות רבה שרשרת ארוכה של מנהיגי ברית המועצות החל בסטלין עבור דרך חרושצ'וב וברז'נייב וכלה בגורבצ'וב, אשר ראו בנאמנותו תכונה נעלה.
גרומיקו מילא תפקיד חשוב מאוד במשבר הטילים בקובה בשנת 1962. בשיאו של המשבר נקרא לפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי והכחיש מכל וכל את העובדה, כי ברית המועצות פרסה טילים בקובה. רוברט קנדי שכתב על משבר הטילים תיאר את התנהגותו של גרומיקו בפגישה עם הנשיא ג'ון קנדי – כחוצפה. כמו כן, הוא היה פעיל בשיחות על הסכמי סאל"ט לצמצום נשק. בשנת 1982 זכה על פועלו בפרס לנין.
בחודש יולי 1985, לאחר תקופת כהונה בת 28 שנים כשר חוץ, החליט מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מיכאיל גורבצ'וב, כי גרומיקו ימונה ליושב ראש הסובייט העליון, בניגוד לנוהג הבלתי רשמי שלפיו מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית משמש בשני התפקידים. לאחר שלוש שנים בתפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון, דהיינו נשיא המדינה, גרומיקו פרש, משום שלדבריו - חש כי זמנו חלף והוא איננו בעניינים עוד.
גרומיקו נפטר ב-2 ביולי 1989, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-80.