cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בגרמניה
גרמניה המזרחית (1949–1990)
גרמניה המזרחית שהתקיימה בין השנים 1949–1990 לאחר סוף מלחמת העולם השנייה והייתה נתונה לשליטת ברית המועצות, ירשה בשטחה את סעיף 175 בחוק העונשין. פעיל זכויות ההומוסקסואלים הקומוניסט רודולף קלימר שהציג את עצמו כממשיך דרכו של מגנוס הירשפלד עם הוועדה המדעית-הומניטרית שלו, פעל בשנת 1954 לביטול החוק, אך לא הצליח. עם זאת, האקטיביזם שלו מנע הרשעות נוספות בגין קיום פעילות הומוסקסואלית גברית לאחר שנת 1957 במדינה. בחמש השנים שלאחר המרד המזרח-גרמני של 1953, ממשלת המדינה הנהיגה תוכנית של "רפורמה מוסרית" כדי לבנות בסיס לרפובליקה סוציאליסטית חדשה שבה "גבריות והמשפחה המסורתית" עמדה במרכז, בעוד שהומוסקסואליות נראתה כמנוגדת למדיניות. "מנהגים בריאים של העם העובד" המשיכו להעמיד לדין אזרחים חשודים במסגרת סעיף 175, בעוד שפעילות הומוסקסואלית נתפסה כ-"שריד של דקדנס בורגני, סימן לחולשה מוסרית ואיום על הבריאות החברתית והפוליטית של האומה".
משנת 1957, סעיף 175 הפסיק להיות נאכף דה פקטו בגרמניה המזרחית, אך נשאר קיים דה יורה עד שנת 1968 שבה פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה הוכשרה באופן רשמי במדינה. לדברי ההיסטוריונית היידי מנינג, ניסיונות של פעילים הומוסקסואלים ולסביות להקים קהילה גלויה ללא הסתרה של נטייתם המינית, "נצפו בכל צעד על ידי ממשלת גרמניה המזרחית ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה". מנינג הצהירה בנוסף כי "נעשה שימוש בכוח משטרתי בהזדמנויות רבות כדי לפרק ולמנוע אירועים פומביים של הומוסקסואלים ולסביות. צנזורה ריכוזית מנעה הצגות של מערכות יחסים חד-מיניות במדיה המודפסת והאלקטרונית". בניגוד למדיניות הממשלה, הכנסייה הפרוטסטנטית הגרמנית סיפקה תמיכה עבור לסביות והומוסקסואלים מקומיים, ואפשרה לפעילים לקיים מפגשים ולהשתמש במתקני הדפסה.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, רגע לפני נפילת חומת ברלין בשנת 1989, פתחה ממשלת גרמניה המזרחית מועדון דיסקו הומוסקסואלי בבעלות המדינה בעיר. ב-11 באוגוסט 1987 בית המשפט העליון של גרמניה המזרחית הצהיר כי "הומוסקסואליות, בדיוק כמו הטרוסקסואליות, מייצגת גרסה של התנהגות מינית. לכן, אנשים הומוסקסואלים אינם עומדים מחוץ לחברה הסוציאליסטית, וזכויות האזרח מוצדקות להם בדיוק כמו לכל שאר האזרחים". בשנת 1988 הזמין מוזיאון ההיגיינה הגרמני בדרזדן את חברת הסרטים בבעלות גרמניה המזרחית "DEFA"  ליצור את הסרט התיעודי "Die andere Liebe" (בעברית: האהבה האחרת). זה היה הסרט הראשון של "DEFA" שעסק בהומוסקסואליות ומטרתו העיקרית הייתה לשדר את ההסכמה רשמית של המדינה להצגה שלו. בשנת 1989 המוזיאון הזמין את "DEFA" ליצור את הסרט התיעודי היחיד שנוצר בתקופת גרמניה המזרחית למאבק במחלת ה-HIV/איידס, "Liebe ohne Angst" (בעברית: אהבה ללא פחד). אף על פי שהסרט לא התמקד באופן ישיר בהומוסקסואליות, הוא הצהיר באופן ישיר ש-HIV/איידס "אינן מחלות של הומוסקסואלים".
בשנת 1989 "DEFA" הפיקה את הסרט "Coming Out" בבימויו של היינר קארו, שמספר את סיפור הקבלה האישי של גבר מזרח גרמני את נטייתו המינית ההומוסקסואלית שלו, שחלק גדול ממנו צולם בברים הומוסקסואלים בברלין המזרחית, והיה לסרט העלילתי היחיד בגרמניה המזרחית על הנושא של תשוקה חד-מינית שהופק אי פעם במדינה. במשך השנים לאחר מכן הוא זכה במגוון פרסים בהם פרס דוב הכסף ופרס טדי במהדורה ה-40 של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, ומספר פרסים בפסטיבל הסרטים העלילתיים הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. יורגן למקה נחשב לאחד מפעילי זכויות ההומוסקסואלים הבולטים בגרמניה המזרחית שפרסם את הספר שלו בנושא "קולות הומוסקסואלים מגרמניה המזרחית", מהדורה בשפה האנגלית שיצאה לאור ב-1991 בו טען שהקהילה ההומוסקסואלית "מאוחדת ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) הרבה יותר מאשר ברפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית)".
גרמניה המערבית (1949–1990)
בדומה לגרמניה המזרחית, גרמניה המערבית שהתקיימה בין השנים 1949–1990 ירשה את סעיף 175 גם כן לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שנשאר נוכח בחוק העונשין של המדינה דה יורה עד 1969. עם זאת, בניגוד לאזור המזרחי, השפעת הכנסיות באזור המערבי שהתנגדו נחרצות להכשרה של פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה הייתה חזקה מאוד, התנגדות שהובילה בין היתר לתאריך ההכשרה של הומוסקסואליות באזור המערבי שנה לאחר מכן מהאזור המזרחי.
המשפטים ההומוסקסואלים בפרנקפורט בשנים 1950–1951 שכללו סדרה של מעל 200 הליכים פליליים שהוגשו נגד חשודים בהומוסקסואליות, סימנו נקודת שיא מוקדמת ברדיפת גברים הומוסקסואלים בגרמניה המערבית, שהראתה המשכיות של מדיניות גרמניה הנאצית כלפי הומוסקסואליות, אף על פי שהתרחשה תחת כהונת הקנצלר קונראד אדנאואר שהיה ידוע ממתנגדי שלטון גרמניה הנאצית. בתקופת המלחמה הקרה (1947–1991) התמיכה בזכויות הומוסקסואלים בגרמניה הוגבלה בדרך כלל בין חברי המפלגה הדמוקרטית החופשית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומאוחר יותר בשנות ה-80, למפלגת הירוקים. ברמה הלאומית, התקדמות בזכויות הומוסקסואלים לא החלה להתרחש עד סוף המלחמה הקרה וההצלחה האלקטורלית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות שהובילה לכך שבשנת 1990 שונה החוק כך שהומוסקסואליות וביסקסואליות לא היו עוד מוגדרות כעילות לאפליה לרעה של חיילים בבונדסוור (צבא גרמניה).
הנשיקה הראשונה בין זוג גברים בטלוויזיה הגרמנית הוצגה בשנת 1971 בסרט של במאי הקולנוע רוזה פון פראונהיים "זה לא ההומוסקסואל הוא מי שסוטה, אלא החברה בה הוא חי". הסרט מאוחר יותר סימן את תחילתה של התנועה המודרנית לשחרור הומוסקסואלים בגרמניה. בשנת 1986 אופרת הסבון הפופולרית לינדנשטראסה הציגה את הנשיקה החד-מינית הראשונה בתוכנית טלוויזיה גרמנית. מאז, נראו תוכניות טלוויזיה רבות אחרות שהלכו בעקבות היוזמה. היווסדותן של תחנות טלוויזיה פרטיות בשנת 1984 הביאו לנוכחות להט"ב חזקה יותר בתקשורת הגרמנית עד סוף העשור, בהן התחנה "RTL" במיוחד, שהובילו למגמה של כוכבי טלוויזיה פופולריים שהצהירו לראשונה בפומבי על נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
ביטול הרשעות פליליות ופיצויים
בשנת 2002 הקבינט של גרמניה הצהיר על תוכנית לבטל את כל ההרשעות שרשומות במרשם הפלילי על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית אצל גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים מתקופת מלחמת העולם השנייה. עם זאת, התוכנית לא כללה ביטול של ההרשעות הפליליות שרשומות אצל גברים שהורשעו בפעילות הומוסקסואלית לאחר עידן המלחמה בתקופת גרמניה המזרחית והמערבית. במאי 2016 שר המשפטים הגרמני הייקו מאס הודיע שההרשעות שנרשמו על רקע הומוסקסואליות אצל גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה יבוטלו, באומרו:
באוקטובר 2016 הודיע הקבינט של גרמניה שיציג טיוטה של הצעת חוק לחנינה של כ-50,000 גברים שהורשעו בגין הומוסקסואליות. ב-22 במרץ 2017 הקבינט של גרמניה אישר רשמית את הצעת החוק. הצעת החוק, שכללה בנוסף פיצוי כספי של 3,000 אירו עבור כל הרשעה, בתוספת 1,500 אירו עבור כל שנת מאסר, הייתה צריכה לקבל את אישור הפרלמנט. ב-22 ביוני העביר הבונדסטאג (הבית התחתון) פה אחד את הצעת החוק. בהמשך ההצעה הגיעה לבונדסראט (הבית העליון) לאישור סופי ולאחר שהועברה, נחתמה על ידי הנשיא פרנק-ואלטר שטיינמאייר כחוק ב-17 ביולי 2017. בספטמבר 2021 הקבינט של גרמניה הציג תוכנית פיצויים לאלפי קורבנות שהורשעו על רקע סעיף 175 שנשאר במקומו בגרמניה המערבית בגרסה המורחבת שהוצגה בתקופת גרמניה הנאצית עד 1969.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
למרות שרוב המפלגות הפוליטיות בבונדסטאג תמכו בהכשרה של נישואים חד-מיניים לאורך השנים, ניסיונות לממש את ההצעה נחסמו שוב ושוב על ידי מפלגת הברית "CDU/CSU" שמהווה ברית פוליטית של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה, ששלטה בקואליציות הממשלתיות של הקבינט של גרמניה מאז שנת 2005. עם זאת, המדיניות של המפלגה השתנתה ביום הישיבה האחרון של הבונדסטאג לפני חופשת הקיץ 2017, כאשר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שנחשבה כמפלגה זוטרה בקואליציה הגישה הצעת חוק להכשרת נישואים ואימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים, הצעה שבעבר בבספטמבר 2015 כבר עברה בבונדסראט. קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, מיתנה את עמדתה בנושא בכך שאפשרה לחברי "CDU/CSU" להצביע לפי מצפונם האישי ולא לפי הקו המפלגתי, שהוביל חברים מטעם המפלגה שהיו בעד הכשרה של נישואים חד-מיניים במשך זמן רב להצביע בעד הצעת החוק. ב-30 ביוני 2017 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, די לינקה ומפלגת הירוקים וכן 75 חברי "CDU/CSU" יצרו רוב בבונדסטאג כדי להעביר את הצעת החוק ב-393 קולות בעד מול 226 מתנגדים. הצעת החוק נכנסה לתוקף 3 חודשים לאחר פרסום, ב-1 באוקטובר 2017. קרל קריילה ובודו מנדה, זוג חד-מיני שנמצא במערכת יחסים במשך 38 שנים, היו הזוג החד-מיני הראשון שנישא בגרמניה לאחר כניסת החוק לתוקף בבית העירייה של שנברג, ברלין. ב-2020, לאחר שבעבר עמדת המפלגה הרשמית הייתה מנוגדת בנושא, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית פרסמה סרטון פוליטי שתומך בחקיקת נישואים חד-מיניים. ב-2023 המפלגה השנייה במפלגת הברית "CDU/CSU", המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה, שבאופן רשמי התנגדה בעבר לנושא, פרסמה מצע מפלגתי שתמך לראשונה בחקיקת נישואים חד-מיניים.
מספר קבוצות וארגונים דתיים בגרמניה מברכים רשמית על נישואים חד-מיניים בהם כל 20 הכנסיות הלותרניות, המאוחדות והקלוויניזיות בכנסייה האוונגליסטית של גרמניה. במרץ 2023 דווח כי החל משנת 2026, הכנסייה הקתולית הגרמנית בפרנקפורט תתחיל לברך זוגות חד-מיניים, בניגוד למדיניות קריית הוותיקן בנושא. לאחר תחילת הדרך הסינודלית בדצמבר 2019 (סדרה של כנסים של הכנסייה הקתולית הגרמנית עבור דיון במגוון שאלות תאולוגיות וארגוניות הנוגעות לכנסייה, הומוסקסואליות, תפקידי נשים, כמורה ותגובות לאירועים של התעללות מינית בכנסייה הקתולית במדינה) שהסתיימה במרץ 2023, החלו הדיוקסיות הגרמניות הראשונות של הכנסייה הקתולית במדינה לבצע טקסי ברכה לזוגות חד-מיניים באפריל 2023 בהן הדיוקסיה הרומית-קתולית של אוסנבריק  והדיוקסיה הרומית-קתולית של אסן.
הורות ואימוץ
בשנת 2004 תוקן חוק השותפות הרשומה בגרמניה (שהתקבל במקור בשנת 2001) ונכנס לתוקף החל מ-1 בינואר 2005 כדי להעניק לזוגות חד-מיניים בשותפות רשומה זכויות אימוץ חלקיות (אימוץ חורג בלבד) ולבצע רפורמה בהליכים שהיו מסורבלים בעבר בכל הנוגע לחלוקת רכוש ומזונות. בשנת 2013 קבע בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה כי אם אחד מבני הזוג במערכת יחסים חד-מינית אימץ ילד, לבן הזוג השני יש את הזכות להפוך לאב המאמץ או לאם המאמצת של אותו ילד גם כן. חוק הנישואים החד-מיניים, שעבר בבונדסטאג ביוני 2017, העניק לזוגות חד-מיניים זכויות אימוץ מלאות שכללו מאתה ואילך גישה לאימוץ משותף. ב-10 באוקטובר 2017 אישר בית משפט במחוז קרויצברג (רובע במערב ברלין) את הבקשה הראשונה לאימוץ משותף של ילד על ידי זוג חד-מיני במדינה. לא קיימת אסדרה חוקית בגרמניה להליכי רבייה בסיוע בקרב זוגות לסביות, כגון הזרעה מלאכותית והפריה חוץ-גופית, אך גם שיטות כאלה אינן אסורות במפורש. לפיכך, בנקי זרע ורופאים עשויים לעבוד עם לקוחות לסביות אם ירצו. מדיניות זו מקשה על זוגות לסביות להביא ילדים לעולם בגרמניה בניגוד למדינות אחרות. עם זאת, ההליכים הפכו לפופולריים ומוקבלים יותר ויותר בעשורים האחרונים במדינה. אם זוג לסבי נשוי נכנס להריון באמצעות תרומת זרע, האם הלא ביולוגית אינה מוכרת אוטומטית כהורה בתעודת הלידה של הילד ועליה לעבור הליך אימוץ לשם כך. עם זאת, כאשר מדובר על הנושא בקרב זוגות הטרוסקסואלים נשואים, האב הלא ביולוגי מוכר אוטומטית כהורה חוקי. הצעת חוק שהוצגה ביוני 2018 לתיקון אי השוויון תלויה ועומדת מאז בבונדסטאג. באוקטובר 2018 בית המשפט הפדרלי לצדק של גרמניה (בית המשפט העליון של המדינה) שממוקם בקרלסרוהה קבע כי בניגוד לזוגות הטרוסקסואלים, בת זוגה של אימו החוקית של הילד אינה הופכת להורה שני באופן אוטומטי ועלייה לעבור הליך אימוץ לשם כך. המקרה הספציפי הזה כלל זוג לסביות מסקסוניה, שהמירו את מעמד הזוגיות החד-מינית שלהן משותפות אזרחית לנישואים חד-מיניים באמצע אוקטובר 2017. בתחילת נובמבר נולד הילד שלהן באמצעות הזרעה מלאכותית של אחת מבנות הזוג. בניסיון לרשום את הלידה, רק היולדת הביולוגית הורשה להירשם כאם החוקית של הילד ללא בת זוגה. לאחר מכן פנו בנות הזוג ללא הצלחה ללשכת הרישום בבקשה לתקן את רישום הלידה כך שגם האם הלא ביולוגית תוכל להירשם כאימו החוקית של הילד. המשרד דחה את הבקשה, ולאחר מכן הגישה בת הזוג תביעה לבית המשפט בנושא. בית המשפט המחוזי בקמניץ פסק תחילה עבור בנות הזוג, אך בית המשפט האזורי בדרזדן ביטל את ההחלטה הזו באפריל 2018. בסופו של דבר, לאחר הגשת ערעור נוסף, בית המשפט הפדרלי לצדק פסק נגד בת הזוג. בפסק דינו התייחס בית המשפט לסעיף 1592 של הקוד האזרחי שקובע כי "אבי הילד הוא הגבר שברגע הלידה נשוי לאימו של הילד" ובכך, מכיר בזכות להורות אוטומטית במקרים דומים רק לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני. לאחר הפסיקה הסופית של בית המשפט הפדרלי, משרד המשפטים הגרמני החל לבחון רפורמות משפטיות להענקת הכרה אוטומטית של הורות לזוגות לסביות.
במאי 2019 השרה הפדרלית לענייני משפחה, אזרחים ותיקים, נשים ונוער פרנציסקה גיפי קראה למורים ברחבי גרמניה להשתמש בטפסים שכוללים שפה נייטרלית מגדרית עבור התאמות בירוקרטיות בקרב משפחות תלמידים בהן קיימות שתי אימהות או שני אבות שאינם משתמשים במונחים ההטרוסקסואלים בלבד של "אם" ו-"אב".
הגנה מפני אפליה
בתחומי תעסוקה, מתן סחורות ושירותים, חינוך ובריאות, אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית מוגדרת כעבירה פלילית ברחבי גרמניה. כמדינה שחתמה על אמנת אמסטרדם, גרמניה נדרשה לתקן את החוקים הלאומיים שלה נגד אפליה כך שיכללו בין היתר נטייה מינית כעילה מוגנת מאפליה. עם זאת, היא לא הצליחה לעשות זאת במשך 6 שנים בגלל דיונים על היקף החוקים המוצעים. לבסוף הבונדסטאג הגרמני העביר את החוק הכללי על יחס שוויוני ב-29 ביוני 2006. הבונדסרט הצביע על העברת הצעת החוק ללא דיון ב-7 ביולי 2006. לאחר שנכנסה לתוקף ב-18 באוגוסט 2006, הצעת החוק החלה לאסור על כל אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתעסוקה, חינוך, שירותי בריאות ומתן סחורות ושירותים בפריסה ארצית.
במספר חוקות של מדינות גרמניה נכללים סעיפים לאיסור אפליה שכוללים נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות חוקתית בהן בחוקת הבירה ברלין (מאז 1995), ברנדנבורג (מאז 1992), ברמן (מאז 2001), חבל הסאר (מאז 2011) ותורינגיה (מאז 1993). בסקסוניה-אנהלט אפליה על רקע נטייה מינית אסור באופן חוקתי במגזר הציבורי מאז 1997.
סעיף 10(2) לחוקת ברלין קובע באומרו כי, "'אין להטות דעות קדומות או להעדיף אדם בגלל מין, לידה, גזע, שפה, מוצא לאומי או חברתי, אמונה, דעות דתיות או פוליטיות או נטייה מינית'."דברי שטנה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית אסורים גם כן בגרמניה. החוק הגרמני אוסר על הסתה לשנאה על בסיס "חברות בקבוצה חברתית או אתנית מסוימת". עם זאת, לדברי נתוני משרד הפנים הגרמני, כ-245 מקרים של התקפות הומופוביות וטרנספוביות התרחשו במחצית הראשונה של 2019 במדינה, לעומת 351 שנרשמו בכל שנת 2018.
תיקון חוקתי
ב-1994 למרות שרוב בוועדה החוקתית המשותפת של הבונדסטאג והבונדסרט הצביע בעד הכללת איסור אפליה על רקע "זהות מינית" בחוק היסוד של גרמניה (חוקת גרמניה), הרוב הנדרש של שני שלישים לא הושג. ביוני 2018 הגישו מדינות ברלין, ברנדנבורג, ברמן, המבורג, ריינלנד-פפאלץ ותורינגיה טיוטת הצעת חוק לבונדסראט לתיקון סעיף 3 לחוקת גרמניה להוספת הקטגוריות "זהות מינית ומגדרית" כעילות מוגנות מאפליה ברמה חוקתית במדינה. עם זאת, ביולי נכשלה טיוטת ההצעה לאחר שמדינת ברלין ביקשה לדחות אותה לאחר שהתברר כי רוב של שני שלישים לא יושג.
במאי 2019 מפלגת הירוקים, המפלגה הדמוקרטית החופשית ומפלגת די לינקה הציעו יוזמת חקיקה משותפת לתיקון סעיף 3 לחוקת גרמניה להוספת איסור אפליה על רקע "זהות מינית" בתוכן החוקה. בנובמבר באותה שנה המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית הביעה תמיכה ביוזמה.
זהות מגדרית
מאז 1980 החוק להחלפת שמות פרטיים וקביעת מין במקרים מיוחדים קבע כי טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בגרמניה רשאים לשנות את המגדר המשפטי שלהם בעקבות העברה של ניתוח להתאמה מגדרית ועיקור. עם זאת, בינואר 2011, בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה קבע ששתי הדרישות אינן חוקתיות ובכך ביטל את החובה על טרנסג'נדרים לעבור אותם עבור שינוי המגדר שלהם במסמכי זהות רשמיים. במאי 2019 הציגו משרד המשפטים ומשרד הפנים טיוטת הצעת חוק חדשה לרפורמה בחוק. עם זאת, הצעת החוק זכתה לביקורות שלילות מצד קבוצות למען זכויות להט"ב על כך שעדיין דרשה מטרנסג'נדרים לקבל פסק דין שיפוטי מבית משפט לפני שינוי המגדר שלהם במסמכי זהות ועל המושג "וטו בן זוג" שנכלל בתוכן ההצעה שדורש תקופת המתנה של 3 שנים לפני שהאדם יוכל להגיש בקשה נוספת לשינוי מגדר אם יוטל וטו על ידי בן או בת הזוג שלו בנושא או לאחר קבלת פסיקת בית משפט שלילית.
מאז 2013, החוק הגרמני מתיר לילדים שנולדו עם אנטומיה מינית לא טיפוסית (אינטרסקסואלים) להשאיר את סמן המגדר שלהם ריק במסמכי זהות רשמיים במקום להיות מסווג כזכר או נקבה. בנובמבר 2017, בית המשפט החוקתי הפדרלי קבע שחוק המעמד האזרחי חייב לכלול אפשרות של סמן מגדר שלישי, בשביל שלאנשים אינטרסקסואלים תהיה אפשרות נוספת מלבד בחירה במגדר "נקבה", "זכר" או השארת הסמן המגדרי כריק. הצעת ממשלה בנושא הוצגה באוגוסט 2018. לפי ההצעה, אינטרסקסואלים יוכלו לרשום את מגדרם עם סמן מגדרי "אינטרסקס" במסמכי זהות רשמיים. הצעת החוק שכונתה חוק המגדר השלישי אושרה על ידי הבונדסטאג בדצמבר 2018, ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2019. אפשרות ה-"אינטרסקס" זמינה עבור מסמכים כגון תעודות לידה, דרכונים ורישיונות נהיגה. עם זאת, כדי להיות זכאים להשתמש באפשרות הסמן המגדרי, אנשים אינטרסקסואלים נדרשים לקבל הצהרת רופא או אישור רפואי שמאשר את מעמדם כאינטרסקסואלים. בנוסף, על פי הצעת החוק, הורים יכולים להשתמש בקטגוריית "אינטרסקס" עבור ילודים עם מאפייני מין לא ברורים. באפריל 2019 משרד הפנים הבהיר שאפשרות ה-"אינטרסקס" חלה על אנשים אינטרסקסואלים בלבד ולא על טרנסג'נדרים.
מרגרט אולוון מקמילן
לימודים
משפחתה של מקמילן עברה ללונדון עם סיום מלחמת העולם השנייה, כדי שאביה ישלים את בחינות ההסמכה לרפואה. היא למדה בבתי ספר בקנדה ובאנגליה וסיימה בית ספר תיכון בפנימייה אנגלית לבנות, בה היו מורים שניסו לרפות את ידיה בטענה שלא תצליח בעולם האקדמי. הדבר רק נתן לה מוטיבציה להמשיך בדרכה ולהצטיין. הוריה ייחסו חשיבות רבה להשכלתה ואביה עמד על כך שתלמד לתואר ראשון בקנדה. לפיכך, עשתה מקמילן את התואר הראשון שלה בהיסטוריה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת טורונטו בשנת 1962. התואר היה חוויה משמעותית בחייה, בין היתר משום שהדעה הרווחת בזמנים אלו הייתה שנשים לא אמורות לעסוק במקצועות אקדמיים, ובפרט לא בהיסטוריה צבאית. את התואר השני בפוליטיקה היא עשתה באוניברסיטת אוקספורד, ובמסגרתו כתבה תזה על הצבא ההודי מאז עצמאותה של הודו. אחרי שהייה של שנה בהודו לצורך לימודים היא השלימה את הדוקטורט שלה ב-1974, גם הוא באוניברסיטת אוקספורד, ועשתה את המחקר שלה על העמדות הפוליטיות והחברתיות של הבריטים בהודו.
קריירה אקדמית
מ-1975 עד 2002 שימשה מקמילן כפרופסור במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת ריירסון בטורונטו, ואף שימשה כראש המחלקה. שם, היא מספרת, למדה להפוך את התכנים אותם היא מלמדת למעניינים ולנגישים יותר, והתנסות זו תרמה לה רבות בעת כתיבת ספריה. בנוסף לכך, היא הייתה ראשת המכללה של טריניטי קולג' (אוניברסיטת טורונטו) ונשיאת אנטוני סטריט קולג' באוקספורד.
מ-1995 עד 2003 לקחה מקמילן חלק בעריכת כתב העת הבינלאומי של קנדה. היא משמשת כחברה בוועדי ההנהלה של המכון הקנדי לעניינים בינלאומיים, המועצה האטלנטית של קנדה, היסטוריקה, קרן מורשת אונטריו וחברת צ'רצ'יל לקידום הדמוקרטיה הפרלמנטרית. בנוסף, היא עמיתה בחברה המלכותית לספרות ובמכללת מאסי של אוניברסיטת טורונטו.
למקמילן הוענקו תוארי כבוד של אוניברסיטת קינגס קולג', המכללה הצבאית המלכותית של קנדה, אוניברסיטת מערב אונטריו, קולג' אוניברסיטת הורון, אונירסיטת קלגרי, אוניברסיטת בישופס, אוניברסיטת ממוריאל של ניופאונדלאנד, אוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת ריירסון. ב-2006 היא נבחרה להיות קצינה במסדר קנדה, וב-2015 הפכה לעמיתה במסדר. ב-2018 היא הפכה לחברת כבוד בממלכה המאוחדת.
פעילות מקצועית
מרגרט מקמילן מתמחה בהיסטוריה צבאית ובינלאומית, בדגש על מלחמת העולם הראשונה והאימפריה הבריטית. כך, למשל, בספרה הראשון והמפורסם "Women of the Raj" (בתרגום חופשי - נשות הראג'; 1988) מתארת מקמילן את חייהן של הנשים הבריטיות שגרו בהודו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בתקופה בה שלטה האימפריה הבריטית בהודו. בעזרת ראיונות, רומנים, מכתבים וציורים היא מציגה את השגרה היומיומית שלהן, את מחשבותיהן, את הקשיים איתם הן מתמודדות ועוד.
ג'יימס קארוויל
צ'סטר ג'יימס קארוויל (באנגלית: Chester James Carville; נולד ב-25 באוקטובר 1944) הוא פרשן פוליטי וידוען אמריקאי המשמש כדמות בולטת במפלגה הדמוקרטית. הוא זכה לחשיפה לאומית כשהיה היועץ האסטרטגי הבכיר של הקמפיין המוצלח של מושל ארקנסו דאז ביל קלינטון בבחירות לנשיאות 1992. משמש כיום כפרשן פוליטי בערוץ פוקס ניוז.
מרגרט אולוון מקמילן
פעילות מקצועית
בספרה האחרון, "War: How Conflict Shaped Us" (בתרגום חופשי - מלחמה: איך קונפליקט עיצב אותנו; 2020), מקמילן בוחנת את הדרכים בהן מלחמות השפיעו על בני האדם, לטובה או לרעה, ואת השינויים שהמין האנושי היה צריך לעבור כתוצאה מהן. היא מנתחת את השפעות המלחמה ממספר נקודת מבט, ביניהן פוליטית, חברתית ומגדרית.
ג'יימס קארוויל
ביוגרפיה
נולד בקארוויל, עיירה השוכנת בדרום לואיזיאנה, מערבית לניו אורלינס, הנקראת על שם סבו, לואיס ארתור קארוויל, שהיה מנהל דואר. הוא סיים תואר J.D. במשפטים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
מרגרט אולוון מקמילן
פעילות מקצועית
מקמילן פעילה גם בתקשורת ומתראיינת בקביעות לכתבי עת נחשבים כמו ה-"גרדיאן" וה-"ניו יורק טיימס", ובישראל התראיינה לעיתון "הארץ". בראיונותיה היא מדברת על מגוון נושאים, ביניהם ייצוגים של מלחמת העולם הראשונה באומנות, הקשר בין אלימות לטבע האדם והאופן שבו מלחמות מאיצות את התפתחות העולם המודרני.
ב-2018 הייתה מקמילן המרצה השנתית בפרויקט ה-"Reith Lectures" של ה-BBC, שבמסגרתן בכל שנה דמות מובילה אחרת משדרת סדרת הרצאות בתחום בו היא עוסקת. הרצאותיה של מקמילן עוסקות בהיבטים שונים של מלחמות, כגון האופן שבו חיילים ולוחמים נתפסים בעיני הציבור והניסיונות הרבים לשים קץ לכלל המלחמות.
זכויות להט"ב בגרמניה
שירות צבאי
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בבונדסוור. בעבר, הבונדסוור שמר על מדיניות של "תקרת זכוכית" שאסרה דה פקטו על הומוסקסואלים להיות קצינים עד שנת 2000. ווינפריד סטכר, קצין צבא שהורד בדרגה בגלל ההומוסקסואליות שלו שהתגלתה במועד מאוחר יותר בקריירה הצבאית שלו, הגיש תביעה נגד שר ההגנה לשעבר רודולף שרפינג . שרפינג נשבע "להילחם בתביעה בבית המשפט" וטען כי הומוסקסואליות "מעוררת ספקות רציניים לגבי התאמה לתפקיד ואינה יכולה לכלול העסקה בכל התפקידים הנוגעים למנהיגות". אולם, לפני שהמקרה עלה לדיון בבית המשפט, משרד ההגנה הגרמני הפך את המדיניות שהייתה קיימת עד לאותה העת כלפי שירות של הומוסקסואלים בצבא הגרמני, בעוד שהקבינט של גרמניה סירב לפרסם הסבר רשמי למהפך. כיום, על פי פקודות צבאיות כלליות שניתנו בשנת 2000, סובלנות כלפי נטיות מיניות נחשבת כחלק מחובתם של אנשי צבא, בעוד שיחסים וקיום מעשים מיניים בין חיילים מחוץ לזמני השירות, ללא קשר לנטייתם המינית, מגדרם או תפקידם הצבאי נחשבים כ-"לא רלוונטיים".
במרץ 2021 דווח שגם אינטרסקסואלים וטרנסג'נדרים מוצהרים רשאים כעת לשרת בגלוי הן בבונדסוור והן במשטרה הפדרלית של גרמניה.
טיפול המרה
בשנת 2008 הקבינט של גרמניה הכריז שהוא "מתנגד לחלוטין לפרקטיקה הפסאודו-מדעית של טיפול המרה". בשנת 2013 מפלגת הירוקים הגישה לבונדסטאג טיוטת הצעת חוק לאיסור של ביצוע טיפול המרה בקטינים. עם זאת, ההצעה לא התקדמה להצבעה. עצומה שקראה למשרד הבריאות הגרמני לאסור את הפרקטיקה הושקה ביולי 2018, ועד אמצע אוגוסט 2018 אספה כ-60,000 חתימות.
בפברואר 2019 שר הבריאות ינס שפאן הצהיר על התמיכה שלו לאיסור בחוק על ביצוע טיפול המרה בקטינים ומבוגרים וכינה את הפרקטיקה כ-"סוג של תקיפה". שפאן הצהיר שהוא מקווה לעבוד יחד עם שרת המשפטים קתרינה ברלי להכנת הצעת חוק בנושא שתאושר עד סתיו 2019. באפריל 2019 לאחר שעצומה מקוונת בנושא שהשיק ארגון זכויות הלהט"ב "All Out" אספה כ-110,000 חתימות, שפאן קרא לוועדה בנושא לנסח הצעות לאיסור הפרקטיקה. הוועדה התכנסה בחודשים מאי ויוני לשני כנסים במשך יום כדי לדון בנושא. כמו כן, משרד הבריאות הגרמני הזמין פוליטיקאים, מדענים ונפגעים מהפרקטיקה וכן מוסדות מחו"ל שצברו ניסיון עם הליכי האיסורים החוקיים בשטחם כלפי הפרקטיקה להשתתף בחילופי הדברים. בחודש יוני שפאן הציג במסיבת עיתונאים את התוצאות של שני דוחות מדעיים בנושא שהוקיעו את ביצועו של טיפול המרה וקראו לאסור את ביצועו בחוק. בתחילת נובמבר 2019, הגיש שפאן טיוטת הצעת חוק שתאסור את השימוש בטיפול המרה בקטינים ותעניש את אלו שכופים, מרמים ומאיימים על מישהו בכל גיל להיכנס לתרגול הפרקטיקה. ב-18 בדצמבר הממשלה נתנה את אישורה להעברה של טיוטת הצעת החוק. בתוכן ההצעה, גם טיפול המרה במבוגרים ייאסר, בתנאי שיהיה מבוצע ב-"חוסר כוח רצון" כגון כפייה, איומים, הונאה או הבנה מוטעית. האיסור יהיה תקף גם לשיחות פסיכותרפיות ופסטורליות בתנאי אם "המטפל מנסה בכוונה להשפיע על נטייתו המינית של המטופל". העונש למי שיורשעו בביצוע האיסורים בהצעת החוק עלולים לשאת עד שנת מאסר. הצעה וקידום של ביצוע טיפול המרה בקטינים תיחשב גם היא כעבירה פלילית ותישא בקנס של 30,000 אירו בעוד שבנוסף למי שיבצעו את הפרקטיקות גם האפוטרופוסים החוקיים של הקטינים עשויים להיות מואשמים גם כן. הצעת החוק אושרה על ידי הבונדסטאג ב-7 במאי 2020 בתמיכת כלל המפלגות במפה הפוליטית מלבד אלטרנטיבה לגרמניה.
לפני חקיקת האיסור הפדרלי הייתה יוזמה משותפת של מספר מדינות גרמניה לחוקק איסור על ביצוע טיפול המרה בפריסה ארצית. המדינות: הסן, ברלין, ברמן, חבל הסאר ושלזוויג-הולשטיין הגישו הצעה משותפת בנושא בבונדסראט שהוצגה במליאה ב-12 באפריל 2019. סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה תמכו בהצעה, בעוד שבוואריה הביעה תמיכה בהצעה בתנאי של מספר שינויים בתוכן שלה. ההצעה הייתה אמורה לעבור סבב הצבעה במליאת הבונדסראט בחודש מאי, אבל נדחתה מאוחר יותר. הצעה נוספת לאיסור בחוק על טיפול המרה בקטינים והצעת חוק שכללה אמצעים לחינוך ותמיכה בקורבנות של הפרקטיקה הוצגו על ידי מפלגת הירוקים בבונדסטאג במרץ 2019.
תרומת דם
בדומה למדינות רבות אחרות, גרמניה הטילה בעבר איסור ללא הגבלת זמן על תרומות דם מאת גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM). בסיום הוועידה ה-89 של 16 שרי הבריאות של מדינות גרמניה ביוני 2016, השרים הצהירו פה אחד שהאיסור ללא הגבלת זמן על תרומות דם מאת "MSM" יבוטל, ויוחלף בתקופת דחייה של שנה במקום. את ההצעה לבטל את האיסור הציעה שרת הבריאות של מדינת חבל הסאר, מוניקה בכמן.
בקיץ 2017 תקופת הדחייה החדשה נכנסה לתוקף. ביוני 2021 סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שגרמניה מתכננת ליישם "הערכת סיכונים פרטנית" במתכונת דומה למדיניות תרומות הדם שקיימת בממלכה המאוחדת, איטליה וספרד כלפי תורמים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, שתחליף את מדיניות תקופת הדחייה הנוכחית של שנה מאז 2017. ב-1 באפריל 2023 המדיניות נכנסה לתוקף ברחבי גרמניה.
מאז דצמבר 2014 האיסור על תרומות מח עצם מאת "MSM" בוטל בגרמניה.
תנאי מחיה
הארגון הראשון שהוקם למען זכויות הומוסקסואלים בעולם היה הוועדה המדעית-הומניטרית שנוסדה ב-1897 בברלין על ידי הרופא-סקסולוג היהודי-גרמני מגנוס הירשפלד כדי לסייע לביטול סעיף 175. כתב העת הראשון בעולם שפורסם עבור הומוסקסואלים היה "Der Eigene" (בעברית: הייחודי) הגרמני שפורסם לראשונה ב-1896. כתב העת המשיך בפרסום שלו עם תרומות בין היתר מאת האישים בנדיקט פרידלנדר, הנס היינץ אוורס, אריך מיזאם ועוד עד שנת 1932. במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 קמו שני ארגוני זכויות להט"ב, הליגה לזכויות אדם ואגודת הידידות הגרמנית, שהובילו לעשרות כתבי עת שהתפרסמו במספרים עצומים וכללו דיון גלוי על סוגיות של מעמד הזכויות של אזרחי להט"ב בגרמניה, ביניהם כתבי העת הלסביים הראשונים בעולם: "Die Freundin", "Garçonne"  ו-"Die BIF"  והמגזין הטרנסקסואלי הראשון בעולם "Das 3. Geschlecht"  (בעברית: המגדר השלישי). באותם עשורים, מאות מועדונים וברים הומוסקסואלים נפתחו בברלין. עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, פקידים ממשלתיים סגרו את מקומות הבילוי, צנזרו ואסרו פרסומים על הומוסקסואליות ואילצו את כל ארגוני התנועה למען זכויות הומוסקסואלים שנוסדו בעשורים האחרונים להתפרק. בעידן הנאציזם, לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים נרדפו על ידי הרשויות באופן פעיל ונכלאו במחנות ריכוז עד למותם.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, פעילי זכויות להט"ב גרמניים ניסו להקים תנועה חדשה שהמשיכה להיאבק עבור ביטול סעיף 175 שהמשיך להפליל הומוסקסואליות גברית ונותר במקומו עם פיצול גרמניה. הפרסום ההומוסקסואלי הראשון במדינה לאחר סיום המלחמה, "Amicus-Briefbund", נוסד בגרמניה המערבית ב-1948 שמשך אחריו יצירות מגזינים נוספים עם תוכן להט"ב שהופצו בתחילת שנות ה-50. בהמשך, פעילים בברלין, המבורג ופרנקפורט הקימו ארגוני זכויות להט"ב חדשים כדי לעקוב אחר התנועה החזקה בנושא שהתקיימה בשנות ה-20. אולם, מחלוקות פנימיות בין הפעילים והאקלים הדיכאוני מצד השלטון בצד המזרחי והמערבי של המדינה, מנעו התפתחות בסדר גודל כמו זה שהיה קיים במהלך רפובליקת ויימאר, ובסוף שנות ה-50 התנועה חוותה כישלון והגיעה לסיומה. רק עם ההכשרה בחוק של פעילות הומוסקסואלית בשני הצדדים של גרמניה המפוצלת במחצית השנייה של שנות ה-60, ארגונים הומופילים בנושא החלו בדרך חדשה לתחיית התנועה אבל הם נדחקו במהרה לשוליים עם עלייתן של התנועות למען זכויות להט"ב המודרניות שהחלו להופיע לאחר התרחשות מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969 שהיוו נקודת מפנה היסטורית במאבק למען זכויות להט"ב בעולם.
פוליטיקה
לאורך השנים פוליטיקאים רבים שהוגדרו כלהט"ב מרחבי כלל המפה הפוליטית של גרמניה נבחרו ברשויות המקומיות והארציות של המדינה לתפקידים שונים, בהם: ראש עיריית ברלין (2001–2014) ונשיא הבונדסראט (2001–2002) קלאוס ווברייט, ראש עיריית המבורג (2001–2010) ונשיא הבונדסראט (2007–2008) אולה פון בויסט, ראש עיריית מיינץ (2012–2022) מייקל אבלינג, חבר הבונדסראט (1998–2020) יוהנס קאהרס , שר החוץ (2013–2021) מייקל רוט , חברת הסנאט של ברלין המערבית לשעבר (1989) אן קליין , חבר בית הנבחרים של ברלין (2003–2017, 2021–הווה) קלאוס לדרר , שרת החינוך של הסן (1999–2008) קארין וולף , השרה לאיכות הסביבה (2013–2018) ברברה הנדריקס , ראש עיריית ויסבאדן (2013–הווה) סוון גריך , חברת בית הנבחרים של ברלין (1991–2006) סיביל-אנקה קלוץ , חבר בית הנבחרים של ברלין (2013–הווה) קרסטן שצ'אטס , חבר הפרלמנט הממלכתי של ברנדנבורג  (1990–1999) וחבר הבונדסטאג (2013–הווה) הראלד פצולד , יושבת ראש מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (2022–הווה), ראש האופוזיציה  (2017–2021) וחברת הבונדסטאג (2017–הווה) אליס ויידל, ראש עיריית אסן (2015–הווה) תומאס קופן , סגן יושב ראש מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (2017–2019) וחבר הבונדסטאג (2017–הווה) קיי גוטשלק , שר הבריאות (2018–2021), סגן יושב ראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (2021–2022) וחבר הבונדסטאג (2002–הווה) ינס שפאן, סגן הקנצלר (2009–2011), שר החוץ (2009–2013), יושב ראש המפלגה הדמוקרטית החופשית (2001–2011) וחבר הבונדסטאג (1996–2003) גידו וסטרוולה וחברי הבונדסטאג במשך השנים (בעבר ובהווה): לארס קסטלוצ'י  (2013–הווה), פאלקו דרוסמן  (2021–הווה), טימון גרמלס  (2017–הווה), קווין קוהנרט  (2021–הווה), דורותי מרטין  (2020–הווה), מתיאס מירש  (2005–הווה), הלגה שוכרדט  (1972–1983), פולקר בק (1994–2017), בירגיט בנדר  (2002–הווה), קאי גהרינג  (2005–הווה), ג'וטה אוסטרל-שוורין  (1987–1990), אול שאוס  (2013–הווה), גרהרד שיק  (2005–2019), אנג'ה היידוק  (2002–2008, 2013–2021), הרברט רושה  (1985–1987), וולפגנג וצל  (2020–2021), קארין בינדר  (2005–2017), אכים קסלר  (2017–2021), מתיאס הוהן  (2017–2021), סבין ג'ינגר  (1998–2002), קרל היינץ ברונר  (2013–2021), אוה שומר  (2002–2021), סטיבן קאופמן  (2009–2021), ברנד פבריוס  (2013–2017, 2021), מיכאל קאוץ'  (2003–2013), ינס ברנדנבורג  (2017–הווה), יורג ואן אסן  (1990–2013), קונסטנטין קוהלה  (2017–הווה), תומאס סטלברגר  (2017–2022) ונציב המשרד הפדרלי לקבלה של גיוון מיני ומגדרי  (2021–הווה) וחבר הבונדסטאג (2017–הווה) סוון להמן.
יוזף קרמולין
יוזף קרמולין (בצ'כית: Josef Kramolín; 11 באפריל 1730 – 27 באפריל 1802) היה צייר וישועי צ'כי. הוא צייר בעיקר ציורי קיר בנושאים דתיים.
ביוגרפיה
רישומי קהילת נימבורק מציגים תיעוד של הטבילה שלו ב-12 באפריל 1730. הוא הוטבל בשם יוזף קארל. הוריו התיישבו דרך קבע בנימבורק. אביו יוזף ג'ורג' קרמולין (1706 - 1733) ואימו ברברה, לבית ווייט (1701-1751). ליוזף היו שני אחים, ואצלב (1733–1799), שהיה גם צייר ואחותו ברברה, דורותי (1732 -?).
קרמולין הונחה על ידי הוריו לקריירה בשירה, ובשנת 1743 עבד זמן קצר במקהלה בקתדרלה בפראג. הוא גם גר במנזר בנדיקטיני בכנסייה. הוא חזר לזמן קצר לנימבורק, ואז נסע לקוטנה הורה, ללמוד בסמינר בכנסייה כדי להשלים את השכלתו. בקוטנה הורה הוא קיבל את יסודות אמנות הציור מהאמן ויט הרדליקה. בשנת 1751 נפטרה אמו והוא חזר לנימבורק והפך לצייר. מאוחר יותר עבר לפראג, שם הפך לחניך של פרנץ פאלקו, שעבד על ציורי הקיר בכנסיית סנט ניקולס הישועית בפראג. מהניסיון שצבר למד לערבב צבעים ושכלל את סגנון הציור שלו. בשלב זה, הוא קיבל את החוזה האישי הראשון שלו.
קריירה
בשנת 1757 נסע לווינה, שם למד באקדמיה הקיסרית והמלכותית של ציירים, פסלים ואדריכלות. באקדמיה של וינה הוא נשאר רק חודשים ספורים, ובאפריל של השנה שלאחר מכן התקבל כטירון במסדר הישועי בפראג. בארכיון ניתן למצוא תיעוד על שהותו במסלול המסדר - בשנת 1758 נרשם כטירון בברנו.
הוא השתייך לדור של אמני הבארוק הצ'כיים המאוחרים. ניתן למצוא כמה מיצירותיו ששרדו במריאנסקה טיניצה ובכנסיית עליית מרים הבתולה.
לאחר ביטול המסדר הישועי הפך לאמן עצמאי.
הוא מת בקרלובי וארי מדלקת ריאות באפריל 1802.
אלימלך ויסבלום (רודניק)
רבי אלימלך ויסבלום (ר' מיילך רודינקער, תקע"ז, 1817 - י"ט בטבת תר"ט, 1849) היה אדמו"ר גליציאני, נינו של רבי אלימלך מליז'ענסק.
ביוגרפיה
בנו של רבי מנחם ישכר בער מפשבורסק בנו של רבי אלעזר בנו של רבי אלימלך מליז'נסק. בילדותו נסע לחצרו של רבי נפתלי מרופשיץ. היה ידידו של רבי חיים מצאנז. נישא לבתו של הגביר יצחק מרודניק. גיסו היה הרב צבי יוסף טייטלבוים רבה של רודניק.
לאחר פטירתו של רבי נפתלי מרופשיץ החל לכהן באדמו"רות ברודניק. בהמשך התיישב בלנצהוט. בתקופה זו התפרסם שמו כ"פועל ישועות" ורבים שיחרו לחצרו.
נפטר בסוקולוב ונקבר בה. בנו היחיד, רבי אלעזר ויסבלום, החל לכהן אחריו.
דברי תורתו ותולדותיו יצאו בספר "דבש השדה".
יאיר קארו
יאיר קארו (נולד ב-10 במאי 1953) הוא מתמטיקאי ואיש חינוך ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה ונשיאה לשעבר של מכללת אורנים.
ביוגרפיה
יאיר קארו נולד וגדל בקבוצת גבע, למד מתמטיקה לתואר ראשון, שני ושלישי, אותם סיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב. כמתמטיקאי עוסק קארו בקומבינטוריקה ותורת הגרפים. בצעירותו עבד בקיבוץ גבע בתחום המחשבים עד שהחל ללמד באוניברסיטת חיפה, בה מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1996. בשנים 1991–1995 היה חבר בוועדת הוראה של חטיבת האוניברסיטה במכללת אורנים ובשנים 1992–1994 שימש כראש המחלקה למתמטיקה ולפיזיקה. בשנת 1997, בעקבות פניה של רחל יעקב, אחותו של יצחק רבין וחברת הנהלת מכללת אורנים, החל לכהן כנשיא מכללת אורנים ושימש בתפקיד זה עד שנת 2013.
קארו נמנה עם צאצאיו של יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך, הוא נשוי ואב לארבעה, מתגורר בקיבוץ גבע.
אלכסנדר גורדון
אלכסנדר גריביץ' גורדון (ברוסית: Александр Гарриевич Гордон; נולד ב-20 בפברואר 1964) הוא מגיש רדיו וטלוויזיה רוסי, שחקן ובמאי קולנוע.
ידוע כיוצר ומנחה קבוע של תוכניות טלוויזיה ב-TV6, NTV ו-ORT/ערוץ הראשון.
ביוגרפיה
נולד ב-20 בפברואר 1964 באובנינסק למשורר והאמן גארי בוריסוביץ' גורדון והעובדת הרפואית אנטונינה דמיטריבנה סטריגה.
בשנת 1987 סיים את לימודיו בחוג למשחק של בית הספר לתיאטרון שצ'וקין.
ב-1989 היגר לארצות הברית עם אשתו ובתו, שם התאזרח וניסה מספר עבודות.
מאז 1990, הוא מנהל וכרוז ב-RTN (רשת הטלוויזיה הרוסית של אמריקה). מאז 1992 כתב בכיר בערוץ הטלוויזיה WMNB. בשנת 1993 הקים את חברת "Wostok Entertainment".
ב-1997 חזר לרוסיה אך לא ויתר על אזרחותו האמריקאית.
הבליץ על ליברפול
הבליץ של ליברפול (או הפצצת ליברפול במלחמת העולם השנייה) הייתה הפצצה כבדה וממושכת של העיר הבריטית ליברפול וסביבותיה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה.
קטה דן (דניאלביץ)
קטה דן (1890–1978) הייתה יזמת ומראשוני מייסדי בתי המלון המודרניים באזור ארץ ישראל. היא נולדה בברלין, עלתה לארץ בשנת 1922. היא ניהלה עבור ההסתדרות הציונית הדסה בית יתומות ובית הארחה בצפת. לאחר שנה, בשנת 1923, כבר שכרה מבנה וניהלה בית מלון משלה. לאחר שבית המלון נהרס במאורעות תרפ"ט עזבה את צפת. בשנת 1933 פתחה מלון חדש ומודרני בתל אביב - קטה דן. היה זה המלון המודרני ביותר בתל אביב עם הסקה מרכזית וטלפונים בחדרים.
הבליץ על ליברפול
להוציא את לונדון הייתה ליברפול העיר שהופצצה באופן הכבד ביותר בכל בריטניה במהלך המלחמה והקרב על בריטניה, עקב היותה, יחד עם העיר בירקנהד השוכנת מעברו השני של שפך נהר המרזי, הנמל הגדול ביותר על חופה המערבי של בריטניה ועקב חשיבותה חסרת התקדים למאמץ המלחמתי הבריטי. ממשלת בריטניה הייתה מעוניינת להסתיר מפני הגרמנים את היקף הנזק המדויק שנגרם לרציפי הנמל, כך שהדיווחים על ההפצצות נשמרו בסודיות. כ-4,000 איש נהרגו בהפצצות. מחיר דמים זה היה משני רק לזה שספגה לונדון, שבה נמנו עם תום המלחמה 30,000 קורבנות.
קטה דן (דניאלביץ)
תולדות חייה
קטה דניאלביץ' נולדה בברלין, צעירה מבין חמישה ילדים. היא סיימה את לימודיה בגימנסיה לבנות, כשהמקצוע האהוב עליה היה התעמלות. בגיל 13 (1903) נפטר אביה ועם סיום לימודי התיכון נאלצה לצאת לעבוד כמזכירה כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הבליץ על ליברפול
המכלול של העיר ליברפול, העיר בוטל ובריכת וואלוסי, היה אזור בעל חשיבות אסטרטגית עליונה במהלך המלחמה. נמל ליברפול היה במשך שנים שער הכניסה העיקרי של תנועת הספנות עם אמריקה הצפונית והוא היה בעל תפקיד מפתח בהשתתפותה של בריטניה במערכה באוקיינוס האטלנטי. בנוסף לתפקודו כמקום עגינה לספינות הציים של מדינות רבות, שימשו רציפי הנמל באורך של 18 ק"מ לפריקתם של כ-75 מיליוני טונות, יותר מ-90% של חומרי הגלם שיובאו לבריטניה. ליברפול הייתה הקצה המזרחי של שרשרת האספקה שהגיעה מאמריקה הצפונית ובלעדיה לא יכלה בריטניה לנצח במלחמה.
קטה דן (דניאלביץ)
תולדות חייה
היא הצטרפה לאיגוד ההתעמלות הגרמני שם הרגישה שכיהודייה לא הייתה שייכת למקום. מכרה שלקחה אותה לכנס יסוד של קבוצת אתלטיקה ציונית בשם "התאגדות נשים יהודיות להתעמלות וספורט" גרמה לה לנטוש את האגודה הגרמנית ולהפוך לפעילה מרכזית באגודה היהודית, שבין מייסדותיה היו: חנה טומשבסקי (אשתו לעתיד של ארתור בירם), הלנה כהן וטרודי לוי. בחוברת "קורות חיי" שתורגמה מגרמנית על ידי בנה, דן רוזן, היא כתבה: "כפיצוי על הכיעור שלי כפי שנראה לי, תמיד הפגנתי אנרגיה עצומה להישגים מיוחדים בשטחים שונים. תמיד חלמתי על הישגים יוצאי דופן". קטה שקיבלה את ניהול קבוצת ההתעמלות, יזמה הקמת חוג משוטטים, ולצורך ארגון ערבי חברה החלה ללמוד כתבים ציוניים והפכה לציונית נלהבת.
הבליץ על ליברפול
תחילת הבליץ
הפשיטה האווירית הרצינית הראשונה על ליברפול התרחשה באוגוסט 1940, כאשר 160 מפציצים תקפו את העיר בליל ה-28 באוגוסט.
מתקפה זו נמשכה בשלושת הימים הבאים ולאחר מכן המשיכה באופן סדיר עד לסוף השנה. בתקופה זו נערכו 50 פשיטות על העיר, שחלקן היו מצומצמות ובהן השתתפו מספרים מועטים של מטוסים והן נמשכו דקות ספורות כל אחת ובאחרות לקחו חלק עד 300 כלי טיס והן ארכו יותר מעשר שעות כל אחת. ב-18 בספטמבר נהרגו 22 אסירים בבית הכלא של ליברפול כאשר פצצות כבדות החריבו אגף של הכלא.
קטה דן (דניאלביץ)
תולדות חייה
כדי להגשים את הציונות ולהשתתף בבניין הארץ החליטה דן לעבור בחינות הסמכה למורה לניהול משק בית, ואחר כך, בסוף מלחמת העולם הראשונה, חיפשה דרך לעלות לארץ. כיוון שלא יכלה לעלות כ"בעלת הון" היה עליה להשיג באמצעות מכרים בארץ ישראל דרישת עבודה. היא השיגה דרישה כזו מכמה אישים בארץ לניהול משק ביתם, האגרונום אליהו בלומנפלד, ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף ודרישה למורה להתעמלות מד"ר בן ציון מוסינזון מנהל גימנסיה הרצליה. היא לא הצליחה לקבל את הוויזה הזו, ורק לאחר שנה וחצי הצליחה להשיג הלוואה שאפשרה את עלייתה ארצה כבעלת הון.
הבליץ על ליברפול
תחילת הבליץ
ב-28 בנובמבר נערכה פשיטה אווירית כבדה נוספת על העיר וההתקפה הבודדת הרצינית ביותר הייתה כאשר נפגע מקלט ברחוב דרנינג, מתקפה בה קיפחו את חייהם 166 איש. וינסטון צ'רצ'יל תיאר את הפגיעה הזאת כ"מקרה הבודד הגרוע ביותר במלחמה".
התקיפות האוויריות של 1940 הגיעו לשיאן במתקפת חג המולד, הפצצה שנמשכה שלושה לילות בסוף חודש דצמבר.
קטה דן (דניאלביץ)
העלייה לארץ
ב-20 בספטמבר 1922, בגיל 32, עלתה קטה לארץ באניית משא מנמל המבורג. המסע ערך 5 שבועות כשבדרך עצרו בהולנד, בלגיה, צרפת ופורטוגל. בחניה בת שלושה ימים בנמל אלכסנדריה נפגשה לראשונה בחייה במציאות של החיים במזרח, ואז הפליגה האנייה ליפו. עם הגיעה לארץ גרה כמה חודשים בתל אביב ואז קיבלה הצעת עבודה ראשונה מהג'וינט: לנהל בית ספר קטן למשק בית לעשר ילדות יתומות בצפת, במעון אשר כלל 4 חדרי מגורים. לימים, "בית הספר" הפך ל"אכסניה", וניהול אכסניה זו הייתה למעשה התחלת עשייתה המלונאית של דן בארץ.
הבליץ על ליברפול
מתקפת חג המולד
בדצמבר 1940 התרחשה סדרה של הפצצות כבדות, הידועה בשם "הבליץ של חג המולד", בה נהרגו 365 איש בין ה-20 ל-22 בדצמבר. במתקפה זו התרחשו כמה מקרים של פגיעות ישירות במקלטים. ב-20 בדצמבר נהרגו 42 איש כאשר נפגע מקלט בו הסתתרו, 40 איש נוספים נהרגו כאשר פצצה פגעה במסתור בתחנת רכבת ברחוב בנטינק ולמחרת פגעה פצצה במקלט נוסף ו-74 איש נהרגו. האינטנסיביות של המתקפה שככה לאחר ראש השנה החדשה.
פארק אירופה
פארק אירופה (בגרמנית: Europa-Park, "אוירופה-פארק") הוא פארק השעשועים הגדול ביותר בגרמניה, והשני בגודלו באירופה. הוא ממוקם ביישוב רוּסט במדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בדרום-מערב גרמניה, בסמוך לעיר פרייבורג.
הבליץ על ליברפול
הבליץ של מאי
חודש מאי 1941 עמד בסימן חידושן של המתקפות האוויריות באזור. הפצצה שארכה שבעה לילות זרעה חורבן בעיר. הפצצה הראשונה נחתה בשעה 22:15 ב-1 במאי ברובע סיקומב שבעיר וולאסי הסמוכה. שיאה של ההפצצה התרחש בשבוע הראשון של מאי. במתקפה השתתפו 681 מפציצים של הלופטוואפה והוטלו 2,315 פצצות כבדות ו-119 פצצות תבערה. הפשיטות גרמו להשבתתם של 69 מתוך 144 המעגנים שבנמל, למותם של 1,154 איש, לפציעתם של 1,741 והותירו רבים נוספים חסרי בית.
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בצפת
היתומות בנות ה-14–16 היו חסרות השכלה, ולא התאימו כלל לשרת אורחי אכסניה. קטה ניסתה לחנך את הבנות, ובמקביל לשפר את העברית שלה. לאחר שנה כאשר היתומות עברו לכפר הילדים מאיר שפיה שהוקם ליתומי מלחמת העולם הראשונה, יכלה קטה דן לסיים את עבודתה בג'וינט, להפוך לעצמאית, ולהתמסר ליזמות משלה. היא ראתה עתיד מזהיר לצפת כאתר נופש למקומיים ותיירים מחוץ לארץ בגלל הנוף הקסום והאקלים הקריר.
פארק אירופה
הפארק מסוגל להכיל כ-60,000 מבקרים ביום. בשנת 2017 ביקרו בפארק כ-5.7 מיליון מבקרים; מספר המבקרים בפארק הוא השני בגודלו באירופה, אחרי דיסנילנד פריז
הבליץ על ליברפול
הבליץ של מאי
קתדרלת ליברפול, שהייתה אז בשלבי בנייה אחרונים, נפגעה מפצצה כבדה שחוררה את הגג של הטרנספט הדרום-מזרחי לפני שהיא הוסטה על ידי חומת לבנים פנימית והתפוצצה תוך כדי שהיא מנפצת חלונות זכוכית רבים. פצצה נוספת נחתה על המדרגות הקדמיות מבלי שהיא התפוצצה, אך פצצות תבערה הרסו את החצר של הקבלן בקצה המערבי של הקתדרלה.
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בצפת
היא שכרה בניין בעל שישה חדרים ברחוב הראשי וריהטה אותו לאחר תלאות מרובות. את המיטות הביאה בדרך לא דרך מירושלים. חברתה האדריכלית לוטה כהן שלימים תתכנן את הפנסיון של קטה דן בתל אביב עזרה לה במלאכת הריהוט. יחד צבעו את הרהיטים והעניקו למלון חן מיוחד שבזכותו אפילו התיירים מחוץ לארץ שכחו את חסרון המים הזורמים בחדרים, חסרון התאורה, והשירותים המודרניים והאריכו את שהותם מעבר לתכנון.
פארק אירופה
בפארק נמצאים 13 רכבות הרים, העתיקה מביניהן היא "Alpenexpress Enzian" (אנ') והחדשה מביניהן היא "Ba-a-a Express".
הבליץ על ליברפול
הבליץ של מאי
בתקרית אחת שאירעה ב-3 במאי הייתה מעורבת ספינת המשא "מלקנד" (SS Malakand), ספינה שנשאה תחמושת ועגנה ברציף הקיסון. למרות שההתפוצצות שלה יוחסה לבלון נ"מ שעלה באש, כובתה שרפה זו בסופו של דבר. בכל אופן הלהבות ממחסני הנמל הבוערים התפשטו לעבר המלקנד ולא היה ניתן להשתלט על האש שפרצה בה. למרות מאמצים כבירים של מכבי האש להשתלט על הלהבות, הן התפשטו לכוון מטען הפצצות במשקל של 1,000 טונות שנשאה הספינה. מטען זה התפוצץ שעות ספורות לאחר תום המתקפה. עוצמת הפיצוץ הייתה כה חזקה, עד שפיסות מגוף הספינה עפו למרחק של יותר מק"מ וחצי. השרפה כובתה לבסוף רק בחלוף 74 שעות. העיר בוטל, שמצפון לליברפול, ספגה נזקים כבדים וקורבנות רבים בנפש. יותר מ-6,500 בתים בליברפול נחרבו כתוצאה מההפגזות ו-190,000 בתים נוספים ניזוקו.
ליאן מוריארטי
ליאן מוריארטי (באנגלית: Liane Moriarty; נולדה ב-15 בנובמבר 1966) היא סופרת אוסטרלית שכתבה תשעה רומנים, ביניהם רב המכר של "הניו יורק טיימס", "שקרים קטנים גדולים", שעובד לסדרת טלוויזיה ברשת HBO.
פארק אירופה
ב-28 בנובמבר 2019 נפתח פארק מים מקורה בשם "Rulantica" בצמוד לפארק שכולל 25 אטרקציות מים הכוללות 17 מגלשות מים.
הבליץ על ליברפול
הבליץ של מאי
במהדורת הטיימס מה-5 במאי 1941 דווח ש"הגרמנים הצהירו שההתקפה על ליברפול במוצאי שבת הייתה אחת ההתקפות האוויריות הכבדות ביותר שביצע הלופטוואפה בבריטניה. כמה מאות מפציצים לקחו בה חלק, הראות הייתה טובה והרציפים, הסדנאות, המחסנים ומרכזי העסקים נפגעו. בנוסף לכמה שריפות קטנות, נטען שאחת השריפות הייתה גדולה אף יותר מכל שרפה אחרת שהתרחשה במהלך התקפות ליליות".
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בצפת
בשנת 1927 גייסה דן את ליזה ארלוזורוב (אחותו של חיים ארלוזורוב) חברתה מברלין להחליפה בניהול המלון, ונסעה לז'נבה כדי לרענן את השכלתה בקורס התעמלות לבן (Laban-Kurs) שהתקיים על גדות אגם ז'נבה. היא ניצלה את הנסיעה כדי להתראות עם משפחתה בגרמניה, ושבה באביב לצפת. היא החליטה להגדיל את בית המלון שלה, שכרה מערבי מקומי בית גדול יותר שצפה לכנרת. לפני הבית היה גן של דונם אשר אותו הפכה דן לבית קפה קטן. הבית היה ממוקם בתוך חורשה של עצים גדולים ושדרת ברושים שהובילה לכניסה. בעל הבית הערבי הסכים לשפץ את הבית ולהוסיף לו קומה. למרות הקשיים הרבים, הצליחה דן להפוך את הבניין ל"ארמון מהאגדות", כפי שכינה אותו תיאודור סלוציסטי. כל החדרים צוידו בברזי מים. המים נשאבו במשאבה על ידי נער ערבי מבריכת מי גשמים למיכל, ומשם לבית. מאחר שמי הגשמים לא הספיקו, היה המיכל גם ממולא באופן קבוע על ידי מים שהובאו מהמעיין על גב חמורים, מרחק 20 דקות. במלון הותקן בית שימוש עם אסלת שטיפה במים, הראשון בצפת, חידוש מסובך לביצוע בתנאים של שנות העשרים בצפת, והוא היווה פלא לרבים מתושבי צפת.
פארק אירופה
אטרקציות
בפארק מעל ל-100 אטרקציות ומתקנים שונים ומגוונים, ובהם כ-13 רכבות הרים שונות.
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בצפת
צפת הייתה אתר המרגוע המועדף על תיירי הקיץ, הן בשל נופה המרהיב והן בשל אקלימה הקריר. אישים ידועי שם שפקדו את המקום, הרגישו מאוד נינוחים באווירה הנעימה שהשרה מלונה הקט של קטה דן. את כרזת המלון צייר עבורה לא אחר מאשר האדריכל הידוע אלכסנדר ברוולד, מתכנן בניין הטכניון הישן שבהדר הכרמל.
הבליץ על ליברפול
סיום הבליץ
לאחר ההתקפות של מאי הצטמצם היקף ההתקפות של הגרמנים, שכן תשומת לבו של היטלר הוסטה למתקפה כנגד ברית המועצות. המתקפה האווירית הגרמנית האחרונה על ליברפול התרחשה ב-10 בינואר 1942, בה נהרסו כמה בתים ברחוב סטנהופ העליון. צחוק הגורל היה שאחד הבתים שנהרסו במתקפה זו היה בית מספר 102 ברחוב, שהיה ביתו של אלויס היטלר הבן, אחיו למחצה של אדולף היטלר.
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בצפת
פרופסור פרנץ אופנהיימר כתב בספר האורחים את השיר הבא: "כלניות":
האורחים הנציחו עצמם גם בציורים: הרמן שטרוק, ראובן רובין ומאנה כץ.
מנהל בנק אנגלו פלשתינה בלונדון, ג'וזף קאואן, ששהה במלון בצפת כאורח, פנה באמצעות פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן, גיסה לעתיד של קטה) לקטה דן והביע עניין להקים מלונות כמו זה בצפת, גם בירושלים, בחיפה וטבריה - אם תיקח על עצמה קטה דן את ניהולם. גם התוכנית המצומצמת יותר של רכישת הבניין בצפת מבעל הבית הערבי לא יצאה לפועל, בגלל מאורעות תרפ"ט ופטירתו של קאואן בשנת 1932
מאורעות תרפ"ט בצפת
המלון בוצר אבל רק לאחד האורחים האדריכל סירקין מחיפה, היה נשק. האורחים אטמו את החלונות והדלתות הציבו שמירה ולאחר 4 ימים התברר שהסכנה גדולה. ההתקפה החלה על הרובע היהודי משם נשמעו צעקות הקורבנות, ונפץ ההתפוצצויות של מיכלי הבנזין והנפט וגם יריות. הסתבר שלממשלה לא הייתה יכולת ואולי גם לא רצון, להגן על האזרחים וההמון התקיף את הרובע היהודי. רק לאחר רצח של 18 יהודים ניתנה הוראה של מפקד המשטרה לירות באוויר. היריות הפסיקו את הרצח אך לא את המשך הביזה. המושל שלח שני שוטרים להביא את כל אורחי המלון לבנין הממשלה הסמוך למלון, ולשם הובאו כל 3000 יהודי העיר העתיקה שרובם היו זקנים וילדים שנדחקו למקום צר ללא מזון ומים.
הרובע היהודי בער במשך יום ושני לילות. העיר שהייתה עזובה נבזזה על ידי הערבים שהגיעו מכל כפרי הסביבה. מספר קטן של חיילים שהגיע למקום לא שינה את המצב שהלך והחמיר. בזכות אזכור מרתף היין במלון הסכימו שני אנגלים ללוות את קטה דן למלון. היא הצליחה למלא את המכונית בכל מצרכי המזון שיכלה להעמיס על המכונית כדי להזין לפחות את הילדים. לאחר שלושה ימים החלו היהודים לצאת מבניין הממשלה ולנסות ולסייע לחסרי הבית על ידי הקמת מטבח זמני איסוף בגדים וטיפול באנשים. חודש שלם עסקה קטה דן בסיוע ואז נאלצה לעזוב את צפת. היא עזבה את העיר לאחר שבע שנים מאושרות שעברו עליה שם לפי עדותה.
גרדה לופט, אשתו הראשונה של חיים ארלוזורב, סיכמה בספרה בגרמנית: "חזרה אל הלא נודע", את תרומתה של קטה דן לראשית המלונאות המודרנית בארץ:
בבת אחת הסתיים החלק האידיאליסטי של חייה ועם חזרתה לתל אביב החל החלק הריאליסטי של חייה כפי שהגדירה בזיכרונותיה. כדי להירגע מהטראומה שחוותה בצפת החליטה לצאת לחופשה בברלין. לנוח לבקר את המשפחה ולחזור ארצה.
הקמת המלון בתל אביב
באביב 1930 שבה קטה דן לארץ, כשלב ביניים, שכרה בנין בן שמונה חדרים, את מלון סבוראי ששכן לחוף הים. היה זה בניין קטן ומוזנח שהיתרון היחיד שלו הייתה מרפסתו שפנתה לים. בעזרת שיפוצים חיצוניים כבירים ושימוש מושכל בצבעים, בבדים ובאור, ניסתה דן להשרות במקום אווירה נעימה כלשהי. בזיכרונם של בני התקופה נחקקו מסיבות הפורים המיוחדות שנחוגו בבית המלון, בין אורחיו הקבועים נמנו גם משה זמורה- לימים נשיאו הראשון של בית המשפט העליון ופליקס רוזנבליט פנחס רוזן, לימים שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל וגיסה של דן בעתיד. הפעלת המלון במשך שנתיים בבניין השכור הייתה רק לתקופה שבה הכינה קטה דן את כל הנחוץ להקמת המלון שלה.ידידיה ניסו לשכנע אותה לקבל הצעות עבודה שהגיעו אליה מכוונים שונים, אבל קטה דן החליטה לרכוש מגרש ברחוב הירקון 97. בסיוע הלוואות שהשיגה, מבנק אנגלו-פלשתינה והבנק הכללי למשכנתאות ובתכנון חברתה האדריכלית לוטה כהן הוקם המלון. בזיכרונותיה כתבה לוטה כהן: "בילינו יחד ערבים ולילות שבהם רקמנו את החלום וביטאנו את צורתו הממשית בסקיצות מרשימות ובשורות של מספרים פוקחי עיניים. החלום נסך עלי קסם אדיר_ וברור היה שעלינו היה להקים את המלון המשובח ביותר בעיר."
הבליץ על ליברפול
סיום הבליץ
עם תום המתקפות הגרמניות על ליברפול הסתכם מספר ההרוגים בעיר ב-2,716 איש, בנוסף ל-442 הרוגים בבירקנהד, 409 בבוטל ו-332 בוולאסי.
ליאן מוריארטי
קריירה
את הרומן הראשון שלה "שלוש משאלות" כתבה כחלק מעבודה שעשתה לתואר השני באוניברסיטת מקווארי בסידני בשנת 2004. לאחר קבלת התואר פרסמה את הספר.
הבליץ על ליברפול
אחרית דבר
במאי 1941 אמר ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל בעת ביקור בליברפול והסביבה, "ראיתי את הנזק שנגרם על ידי התקפות האויב, אך גם ראיתי... את רוחם הבלתי מנוצחת של האנשים".
פארק אירופה
אטרקציות
כל אזור בפארק קרוי על שם מדינה אירופית אחרת (כמו: צרפת, ספרד, איסלנד, פורטוגל, גרמניה ואיטליה), מעוצב בהתאם, וקיימות בו מסעדות שמגישות אוכל מאותו מטבח מקומי. לדוגמה: ב"ספרד" יש אורוות ובהן סוסים אמיתיים ומסעדות שמגישות צ'ורוס, וב"איטליה" יש פיצריות.
בנוסף, בפארק יש 3 עולמות: עולם הילדים, עולם האגדות ועולם ההרפתקאות.
בפארק שלל רכבות הרים, מתקני ילדים, שיט בסירות, מסעדות, הופעות, תערוכות, מלונות, סרטים, אנימטרוניקים ועוד.
תחבורה
פארק אירופה מצויד בשלושה סוגי רכבות המסיירות בפארק:
השרפה בפארק
ב-26 בנובמבר 2018 פרצה שרפה באזור אחזקה שהתפשטה במהירות אל עבר המתקן "The Pirates of Batavia". תחילה, הפארק נשאר פתוח פרט לאזורי השרפה, אולם ככל שהתפשטו הלהבות, הפארק כולו פונה ללא נפגעים, פרט לשבעה לוחמי אש שנפצעו באורח קל כתוצאה משאיפת עשן.
ליאן מוריארטי
קריירה
עד אוקטובר 2020 נמכרו מעל ל-15 מיליון עותקים מספריה ברחבי העולם וספריה תורגמו ל-39 שפות.
הרומן שלה "שקרים קטנים גדולים" זכה להצלחה גדולה, היה לרב מכר והופק כסדרת טלוויזיה שנרכשה על ידי HBO בשנת 2017. בסדרה מככבות ריס וית'רספון וניקול קידמן שגם הפיקו את הסדרה. הסדרה קיבלה 16 מועמדויות לפרס אמי וזכתה ב-8 מהן. בהמשך הופקה עונה שנייה שעלתה לשידור ביוני 2019 ומוריארטי השתתפה בכתיבתה.
גם הרומן שלה "תשעה זרים מושלמים" עובד על ידי הולו למיני סדרת טלוויזיה, בהפקתה וכיכובה של ניקול קידמן.
בספטמבר 2013 רכשו סרטי CBS את הזכויות לרומן "סוד הבעל" והוא עובד לסרט, במאי 2017 הוכרז כי בסרט תככב בלייק לייבלי.
בשנת 2014 דווח כי חברת סרטי טריסטאר רכשה את הזכויות לעיבוד קולנעי לרומן מה שאליס שכחה, בשנת 2017 דווח כי הבמאי דוד פרנקל עתיד לביים את הסרט.