cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות
היסטוריה
הצורך לארגן השכלה גבוהה בתחום האמנויות בהונגריה הפך דחוף באמצע המאה ה-19, עם התחזקות הרומנטיקה הלאומית. עד אז, אמנים הונגרים יכלו לקבל הכשרה רק באקדמיות זרות ומוסדות חינוך מחוץ לממלכת הונגריה והקמת בית ספר לאומי לאמנות הפכה לנושא חשוב יותר ויותר. ה"אגודה הלאומית ההונגרית לאמנויות יפות" שנוסדה בשנת 1861 ובתוכה קמה היוזמה וההובלה של גוסטב קלטי, צייר ומבקר אמנות. כתוצאה מכך, נפתח באוקטובר 1871, בבית שכור בטרזווארוש (רובע 6 של בודפשט דהיום) קודמתה של האוניברסיטה להכשרת אמנים ומורים לציור בשם "בית הספר המלכותי הונגרי לעיצוב ולהכשרת מורים לציור". ברטלן סקיי ופרידייש שולק היו בין המורים הראשונים של המוסד שנוהל על ידי קלטי. לאורך תולדות המוסד, בנוסף לרקטורים, צוות ההוראה התחזק באמנים בעלי שם בני זמנם, לא פעם יוצרים שהתהילה שלהם הייתה ידועה בחו"ל לא פחות מבית. בין השנים 1948–1991 השפיעה שיטת המשטר החד-מפלגתי על בחירת סגל המוסד.
אמילי פלוגה
מוות וקבורה
פלוגה נפטרה בגיל 77 בווינה בשעות אחר הצהריים של 26 במאי 1952, אך לאחר כמה שנים הקבר נפקד ונשכח מקום הימצאו. בסופו של דבר התגלה שהיא נקברה בקבר המשפחתי של משפחת פלוגה-דונר באוונגלישר פרידהוף בווינה-זימרינג. מנהלי בית הקברות הגדירו אותו כקבר מפורסם ושיקמו את המצבה לקראת שנת ה-150 להולדתו של גוסטב קלימט.
האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות
רקטורים
בין עשרות הרקטורים של המוסד נציין רק שניים:
מבנה ארגוני
הבניין הראשי של האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות הוא בבודפשט ברובע השישי בשדרת אנדראשי 69–71 המחלקות הן:
ניתן להגיש מועמדות לקורסי האמנות הבאים:
לוח לוב
לוח לוב (הידוע גם בשם לוח עיר, פלטת השלל הלובית, פלטת המחווה הלובית, פלטת המצור ופלטת טהנו או טיהנו) הוא החלק התחתון ששרד של לוח אבן קוסמטי הנושא קישוט מגולף וכתיבה הירוגליפית. הוא מתוארך לתקופת הנקדה השלישית או לתקופה הפרוטודינסטית של מצרים (כ-3200 עד 3000 לפני הספירה). הלוח נמצא באבידוס, מצרים.
הלוח עשוי מצפחה, אורכו כ-19 ס"מ ורוחבו כ-22 ס"מ. הלוח שוכן בחדר 43 בקומת הקרקע של המוזיאון המצרי, קהיר, ומספר יומן כניסתו הוא JE27434 והמספר הכללי הקטלוגי שלו הוא CG14238.
תוכן
הצד ההפוך של הלוח הלובי מציג את רגליהם של כמה אנשים מעל קו הרישום. לפי הרישום, מתוארות שבע עיירות מבוצרות, כששם כל עיר כתוב בחומה. מעל כל עיירה, בעל חיים תופס את חומה עם ההירוגליף מר (מעדר). גונטר דרייר פירש את הסצנה הזו כזירת הרס ובעלי החיים, או הסטנדרטים של בעלי החיים, כשמות מלכותיים. עם זאת, חוקרים אחרים הציעו כי בעלי החיים מייצגים צבאות מלכותיים או סמלים. פרשנות אחרת לגמרי היא שהסצנה מייצגת את יסוד הערים הללו.
גייבראש ת'ריפווד
גייבראש ת'ריפווד (אנגלית: Guybrush Threepwood) הוא דמות בדיונית המשמשת כגיבורה הראשי של סדרת משחקי ההרפתקאות אי הקופים מאת לוקאס ארטס. מדובב על ידי השחקן דומיניק ארמאטו במשחק השלישי, הרביעי, החמישי והשישי, כמו גם במשחקים המחודשים והמשופרים של הסוד של אי הקופים ואי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק. למרות שהוא "פיראט אדיר" לפי השקפתו, הוא גיבור די מגושם ולא מאורגן לאורך כל הסדרה. הבדיחה שרצה לאורך כל המשחקים היא כאשר דמויות מבלבלות את שמו החריג של גייבראש ת'ריפווד, בכוונה או בטעות.
שם
מקור השם "גאיבראש" מגיע בחלקו מ"דלקס פיינט" (Deluxe Paint), בתוכנה בה יצרו את הדמות. מכיוון שלדמות לא היה שם בשלב זה, הקובץ נקרא פשוט "גאי" (בחור). כאשר הקובץ נשמר, סטיב פרסל, האמן האחראי על הדמות, הוסיף "בראש" לשם הקובץ, המציין שזה היה "קובץ המברשת" של Deluxe Paint עבור הדמות "גיא". שם הקובץ היה אז "guybrush.bbm", כך שהמפתחים בסופו של דבר פשוט התחילו להתייחס ל'בחור' חסר השם הזה בתור "גאיברש". שם המשפחה של "גייבראש ת'ריפווד" הוחלט בתחרות חברה והוא נגזר ממשפחת הדמויות של פ. ג'. וודהאוס, כולל גלאד ת'ריפווד ופרדי ת'ריפווד (עימו הוא חולק מאפיינים דומים). על פי השמועות, "ת'ריפווד" היה גם השם של דמות ה-RPG של דייב גרוסמן.
הופעות במשחקים
גילו של גייבראש אינו מוגדר במשחק, למרות שהוא עשוי להיות בן שבע עשרה בסוד אי הקופים; במשחק השני, אי הקופים 2: נקמתו של לה צ'אק, תוך השגת זיהוי מזויף (כרטיס ספרייה) בספריית פאט סיטי, פליטת לשון ("תשע....טועה, עשרים ואחת") מעידה על כך שהוא עשוי להיות תשע עשרה. הוא בן עשרים ב"קללת אי הקופים" כשהוא מוכיח ל - דינגי דוג (Dinghy Dog) כשהוא מנסה לנחש את גילו של גאיברש ו-גאיברש מוכיח זאת עם כרטיס החבר שלו באגודת השחקנים של סקאם (SCUMM Actors Guild), אם כי, ב-מעשיות אי הקופים, איליין מציינת שזה היה שלוש שנים בין אי הקופים 2 ל -3 (היא הייתה בזעם אבעבועות במהלך ההצהרה הזו, ושסטן הזכיר שזה שלושה חודשים). הבריחה מאי הקופים מתרחשת שלושה חודשים אחרי קללה, בעקבות ירח הדבש של גאיבראש ואיליין, בעוד שצוין במשחק שמעשיות אי הקופים מתרחשים בערך עשר שנים מאז שגיאבראש הפך להיות פיראט, מה שהופך אותו לגיל 27-28. עם זאת, גאיבראש משקר לעיתים קרובות לגבי גילו, למשל אומר לספרן שהוא בן 21 בספריית פאט סיטי הנזכרת לעיל ב"נקמתו של לה צ'אק".
קידום וקבלה
אולפני סימביוט (Symbiote Studios) ו-לוקאס ארטס הכינו פסל שכולל קרב חרבות בין גייבראש ת'ריפווד מול לה צ'אק.
IGN חשבה שגיאברוש הוא אחת הדמויות הבודדות שיהיו חזקות מספיק כדי לסדרת סרטים משלהן, כינתה אותו "משעשע להפליא" וציינה שההומור הוא אחת התכונות המכרעות שלו. גאיבראש נכלל בהצבעה של GameSpot לגיבור משחקי הווידאו הגדול בכל הזמנים. גאיבראש הודח בסיבוב הראשון כשהתמודד מול וונדר (Wander) מ - Shadow of the Colossus, וגרפה 46.5% מהקולות. מגזין אמפייר הכתירה את גאיבראש בתור הדמות השביעית בגודלה במשחקי הווידאו, ואמרה שהוא "ככל הנראה הדמות האהובה ביותר בהיסטוריית משחקי הרפתקאות הצבע והקלק". UGO Networks רשמה את גאיבראש כאחד הגיבורים הטובים ביותר שלהם בכל הזמנים. כאשר דיברו על פיראטים, UGO כינו את גאיבראש "הגיבור המושלם להרפתקת פיראטים קלילה". טום צ'טפילד, שכתב עבור האובזרבר, ציין את גאיבראש כאחת מ-10 הדמויות הטובות ביותר במשחקי הווידאו, ואפיין את גאיבראש כ"נוכחות בלתי נשכחת באינספור חיי משחק מתהווים, מברכיו המפותלות ועד כישורי החרב הפחות ממשיים שלו". גאיבראש גם היה רשום בשיאי גינס כדמות משחק הווידאו ה-38 ברשימת המובילים. בשנת 2012, GamesRadar דירג אותו כגיבור העשירי הטוב ביותר במשחקי וידאו, והוסיף "הוא אולי לא הגיבור המפחיד ביותר[...], הוא מסתדר עם השנינות החדה והתושייה שלו", וש"הוא לא רק פיראט לא סביר, אבל גם גיבור לא סביר". בשנת 2021, רייצ'ל ובר מ - GamesRadar דירגה את גייבראש ת'ריפווד במקום ה-30 מתוך "50 דמויות משחק הווידאו האייקוניות שלהם". HobbyConsolas כללה את גאיבראש ב"30 הגיבורים הטובים ביותר ב-30 השנים האחרונות".
חילופי סטודנטים
תוכנית חילופי סטודנטים היא תוכנית שבה סטודנטים אקדמיים (לעיתים אף תיכוניים) לומדים באוניברסיטה אחרת באמצעות אחת מהתוכניות אליו קשורה אוניברסיטת האם שלהם. החילוף יכול להתבצע באותה המדינה (בארצות הברית) או בין מדינות שונות. הקורסים הנלמדים נחשבים בזכאות לתואר.
החילוף מאפשר הכרת שיטות למידה ומחקר חדשות ומעניק הזדמנות להכרת תרבויות שונות ויצירת קשרים אקדמיים וחברתיים. בנוסף, הוא משפר מיומנויות שליטת בשפה האנגלית או שפות זרות אחרות (בהתאם לשפה המדוברת). למרות השם "חילוף סטודנטים", על הסטודנט המבקש אין הכרח לאתר פרטנר שיחליף את לימודיו בכיוון ההפוך.
בישראל, זכאים לצאת לחילוף סטודנטים החל משנה ב' לתואר ראשון ובכל התארים מעבר לכך. מרבית המוסדות האקדמיים מאפשרים חילוף ובהם: אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב המרכז הבינתחומי הרצליה, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, הטכניון, מכון ויצמן ובית ברל.
היסטוריה
חילופי סטודנטים הפכו לנפוצים אחרי מלחמת העולם השנייה, כדי לעודד את חשיפת המשתתפים בה לתרבויות חדשות ושונות, תוך שיפור שפתם והרחבת אופקיהם החברתיים. פופולריות החילוף גברה גם אחרי סיום המלחמה הקרה.
סטודנט בדרך כלל שוהה במדינה המחליפה לתקופה של 6 עד 12 חודשים, כאשר סטודנטים נשארים בדרך כלל לסמסטר אחד בכל פעם.
סטודנטים בינלאומיים הלומדים את כל תארם בארץ היעד (כמו לימודי רפואה באיטליה או צרפת) עשויים לשהות במדינה גם מספר שנים.
מרבית הקורסים, בהתאם להיקפם ודירוג המוסד, עשויים להקנות נקודות זכות בהכרה לזכאות התואר.
סוגי תוכניות
תוכניות קצרות טווח כמו לתלמידי בית ספר תיכון בדרך כלל אורכות שבוע עד שלושה חודשים ולא מצריכות מהלומד בהן, הרשמה או השתתפות בפעילויות המוסד. מטרת תוכניות אלו היא חשיפה לתרבויות חדשות, שפות וקהילות מגוונות.
תוכניות ארוכות טווח נעות בין 6 חודשים עד שנה. על הסטודנט בה לקבל אשרת לימודים (או הוצאת אזרחות כפולה, בהתאם למדינה המארחת) לשהות במדינה המארחת. הסטודנט המתארח אמור להתערות בקהילה המקומית, להשתתף בפעילויות המקומיות בה או שוהה בבית משפחה מקומית. עם חזרתם לארץ המקור, על הסטודנטים להציג את הידע שרכשו או להשתמש בו במהלך עבודתם האקדמית או היומיומית.
ישנן תוכניות בינלאומיות רבות ובהן תוכנית ארסמוס של האיחוד האירופי. הזכאות להשתתפות בתוכנית עשויה להימדד באמצעות השגת רף ציונים גבוה, מעבר מבחן בשפת המקום (או בשפה בינלאומית כאנגלית) וקבלת אישור מהמוסד האקדמי לגבי רף הלימודים במוסד המארח. לרוב נדרש ראיון בפני ועדת ההוראה של המוסד המפנה ובהתאם יכול להידרש גם של המוסד המארח.
בהתאם להשגת חסויות, עלות המגורים והשהות בארץ במהלך הלימודים, עשויה להיות על חשבון המוסד בו הוא לומד או על חשבון הסטודנט המתארח.
חסרונות
מלבד היתרונות הצפויים בחשיפה לתרבויות חדשות ואפיקי למידה שונים, עשויים להתגלות קשיי הסתגלות לשהות במדינת היעד.
סטודנט המגיע לארץ זרה עשוי לחוש הלם תרבות או מחלת בית. הסטודנט עשוי להתקשות בחיבור למשפחה או הסביבה המארחת, ונדרש להתחבר למשפחה מאחרת אחרת.
בנוסף, בהתאם למדינה, יכולים להיות קשיים בתחבורה, מציאת עבודה ללא השפה והכישורים המקומיים הנדרשים או כאשר אשרת העבודה אינה מאפשרת זאת.
בל 204/205
בל 205 (אנגלית: Bell 205) הוא מסוק תובלה בינוני מתוצרת חברת בל האמריקנית. המסוק הוא גרסה אזרחית של המסוק הצבאי בל UH-1 אירוקוי. המסוק טס לראשונה בשנת 1956 ונכנס לשירות מבצעי בארצות הברית בשנת 1959.
מסוקי בל 205 הגיעו לחיל האוויר הישראלי כבר בשנת 1968 ולקחו חלק פעיל כבר באותה השנה בפעולות תגמול בירדן ובלבנון. המסוקים שימשו גם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, בעיקר כמסוקי חילוץ, אולם מפעם לפעם גם יצאו למשימות סיור ואבטחה. המסוק יצא משירות חיל האוויר הישראלי בשנת 1975, עם כניסת מסוק ה-בל 212 לשירות, שהוא שדרוג דו-מנועי של ה- בל 205.
פיתוח
ב-1952 זיהה צבא ארצות הברית צורך במסוק חדש, למשימות תובלה כללית, פינוי רפואי ואימון מכשירים. על פי הערכת הצבא היו המסוקים הקיימים גדולים מדי, מחד, וללא כוח מספק, מאידך, ומורכבים מדי לתחזוקה יעילה. בנובמבר 1953 הגיש הצבא את הדרישות המעודכנות למחלקת הצבא שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית. עשרים חברות ניגשו למכרז ובהם חברת בל הליקופטר. ב-23 בפברואר 1955 בחר הצבא בחברת בל והזמין ממנה שלושה מסוקים מדגם 204. למסוקים אלה ניתן הסימול XH-40.
דגם 204
בתוך זמן קצר זכה המסוק לכינוי "יואי" (Huey), שנגזר מסימול הדגם הצבאי, HU-1. ב-1962 הונהגה שיטת סימול חדשה לכל כלי הטיס של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וסימול המסוק שונה ל-UH-1, אך הכינוי נותר.
דגם 204 היווה קפיצת מדרגה משמעותית בתכנון מסוקים, בהיותו המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע טורבינה שסובב את ציר הרוטור. התקנת מנוע הטורבינה יצר מהפכה בביצועי המטוס: משקלו ירד באופן משמעותי ויחס הכוח מול המשקל עלה מאוד. צריכת הדלק ירדה וכך הוצאות האחזקה והתפעול. מנוע הטורבינה איפשר למסוק לשאת מטענים יעילים לטווח משמעותי במהירות סבירה. יתרונות אלו הפכו את דגמי 204 ו-205 למסוקים המוצלחים ביותר מתוצרת מערבית, מבחינת מספר המסוקים שנבנו.
דגם 204B סופק לראשונה ב-1961. עד 1967 סופקו 60 מסוקים כאלה לשוק האזרחי, במקביל למסוקי UH-1 הצבאיים. חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה ברישיון מסוקים נוספים עד 1973.
דגם 205
על אף הצלחתם של מסוקי היואי מהדגמים הראשונים ביקש צבא ארצות הברית דגם שיוכל לשאת מספר רב יותר של חיילים. המענה שנתנה חברת בל לבקשה זו היה דגם 205, שבו הוארך גוף המסוק מדגם HU-1B ב-41 אינץ' (104 ס"מ), וכך נוספו עוד ארבעה מושבים ליד תיבת התמסורת, כשפניהם כלפי חוץ. בכך גדל מספר הנוסעים האפשרי ל-15, כולל הצוות. לחלופין ניתן היה לשאת בתא הנוסעים המוגדל שש אלונקות וחובש, שתיים יותר מן הדגמים המוקדמים. במקום דלתות ההזזה שבדגמים הראשונים, שבהם היה חלון אחד, הותאמו לדגם זה דלתות גדולות יותר עם שני חלונות, וכן פנל נוסף שניתן היה לפתוח על ציר, וכך לאפשר גישה משופרת לתא הנוסעים. את הדלתות ואת הפנל ניתן היה להסיר בקלות, וכך להטיס את המסוק בתצורה פתוחה.
אב הטיפוס של דגם 205 טס לראשונה ב-16 באוגוסט 1961. שבעה מסוקים קדם סדרתיים הועברו לניסויים בבסיס חיל האוויר אדוארדס החל ממרץ 1961. לכתחילה צויד דגם 205 ברוטור בקוטר 13.4 מטרים ובמנוע לייקומינג T53-L-9, בעל 1,100 כוח סוס. בגרסאות הבאות הוגדל קוטרו של הרוטור ל-14.6 מטרים וגם יחידת הזנב הוארכה, כדי להכיל את הרוטור המוארך. לאחר התאמות אלה הגיע משקלו הכולל של המסוק ל-4,309 ק"ג. צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1963. בדגם הסדרתי הותקן מנוע T-53-L-11 שהיה זהה לדגם L-9 אך הוזן בסוגים שונים של דלק. סימול אבות הטיפוס היה YUH-1D והמסוקים הסדרתיים סומלו UH-1D.
ב-1966 ייצרה בל את דגם UH-1H, בו היה מותקן מנוע לייקומינג T53-L-13 שהיה בעל הספק של 1,400 כוח סוס. צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטומו לגגו, כדי למנוע נזק במהלך הנחיתה. דגם 205A-1 האזרחי היה זהה לדגם UH-1H, ולעומת דגם 204 היה ארוך יותר, גדול יותר, ובעל ביצועים טובים יותר הודות למנועו החזק יותר. בסך הכל יוצרו כ-12,000 מסוקים מדגם 205, כולל הדגם האזרחי, על ידי חברות בל ואוגוסטה בל, עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מסוקים צבאיים רבים מדגמי 204 ו-205 הוסבו לשימושים אזרחיים.
שירות בחיל האוויר הישראלי
לאחר מלחמת ששת הימים התרחב מאוד השטח בו פעל צה"ל, ונוצר צורך דחוף במענה לצרכים התובלתיים והלוגיסטיים שיצרו המרחבים החדשים. המסוקים שהיו אז בשירות חיל האוויר הישראלי, מדגמי סיקורסקי S-55 וסיקורסקי S-58, היו מועטים מדי ובעלי כושר תובלתי מוגבל וביצועים שלא היו מספקים, והיה ברור הצורך במסוק תובלה וסער חדש.
הוחלט על רכישת מסוקי בל UH-1 אירוקוי שהיו אז בשיא פעילותם במלחמת וייטנאם. עם זאת, מסיבות פוליטיות הוחלט שלא לרכוש את הדגם הצבאי. הוחלט גם שלא לרכוש את כל המסוקים ממקור אחד, כדי לא ליצור תלות, ולכן נרכשו 23 מסוקים מחברת אוגוסטה בל האיטלקית שייצרה את הדגם ברישיון (שם סומל אוגוסטה בל AB205) ומסוקים נוספים מחברת בל בארצות הברית.
המסוקים הראשונים מתוצרת אוגוסטה בל הגיעו לנמל חיפה ב-15 בדצמבר 1967 ארוזים בארגזים שהובלו לארץ באוניית משא. המסוק הראשון המריא לטיסת ניסוי ב-29 בדצמבר. מעט פחות משנה לאחר מכן, ב-6 באוקטובר 1968, הגיעו לארץ המסוקים הראשונים מתוצרת בל, ואלו נכנסו לשירות מבצעי 1968. המסוקים נכנסו לשירות גם בבית הספר לטיסה והחליפו את המסוקים הוותיקים.
המסוקים נקלטו בטייסת 124 ("החרב המתהפכת") שהטיסה עד אז מסוקי S-58 ואלואט II, ובטייסת 123 ("ציפורי המדבר") שעם קליטת המסוקים הפכה לטייסת עצמאית (עד אז הייתה הטייסת טייסת הדרכה כחלק מבית הספר לטיסה, והפעילה מסוקי בל 47 ו-S-58). משימות המסוקים כללו תובלה כללית, פינוי נפגעים, חיפוש והצלה, ומשימות תובלת סער בשיתוף עם יחידות מובחרות. חלק חשוב של פעילות המסוקים היה במלחמת ההתשה בבקעת הירדן, בעיקר במרדפים. הפעילות המבצעית הראשונה בה השתתפו מסוקי בל 205 הייתה באל עריש במשימת איתור מחבלים שנמלטו מעזה. המבצעים הראשונים בהם השתתפו המסוקים היו מבצע תופת, הפשיטה על כראמה בדרום בקעת הירדן ב-21 במרץ 1968, ומבצע אסותא, שכלל פשיטה על יעדים נוספים ממזרח לירדן במקביל למבצע תופת. במהלך המבצע השמיד אחד מהמסוקים ג'יפ מחבלים בירי ממקלע שהותקן בו. ב-26 ביולי באותה שנה נפגע לראשונה מסוק בל 205 מאש שירו עליו מחבלים במהלך מרדף, אך הצליח לשוב לבסיסו בשלום; באותו מרדף נהרגו מפקד חטיבת הבקעה, אלוף-משנה אריק רגב וסרן גד מנלה, ואילו הכוח הישראלי הרג 8 מחבלים ולכד מחבל תשיעי שנפצע.
מבצעים נוספים בהם השתתפו מסוקי בל 205 במהלך מלחמת ההתשה היו מבצע אירון, ב-1 בדצמבר 1968, בו הנחיתו המסוקים צנחנים מגדוד 890 ומגדוד 50 על שני גשרים שעליהם עבר הכביש העיקרי ומסילת הברזל בין עמאן לבין עקבה ופוצצו אותם באמצעות פצצות מיוחדות שנקראו "מזלף", וכן מבצע תשורה ב-28 בדצמבר 1968, בו שימשו שני מסוקים לתובלת החפ"ק ולביצוע חסימות.
במלחמת יום הכיפורים הפעיל חיל האוויר הישראלי עשרות מסוקי בל 205. משימותיהם העיקריות של המסוקים היו פינוי נפגעים והטסת מפקדים בכירים ואח"מים. המסוקים פעלו מרפידים ומרמת דוד, וחילצו במהלך המלחמה 890 נפגעים, בהם 25 אנשי צוות אוויר וכן 4 טייסי אויב שחולצו ונשבו. משימה נוספת שביצעו המסוקים הייתה מרדף אחרי חיילי קומנדו מצרי שנחתו מאחורי קווי צה"ל.
אחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים היה הצורך בהחלפת מסוקי הבל 205. זאת, בשל השחיקה שחלה במספריהם, וכן בשל הצורך במסוק בעל ביצועים טובים יותר בגובה רב ובטמפרטורה גבוהה, והרצון להסתמך על מסוק דו מנועי. בשל כך הוחלט על הוצאת משירות והחלפתם במסוקי בל 212.
בל 204
סימול חברת בל לדגם UH-1.
בל 205
סימול חברת בל לדגם UH-1H.
מפעילות צבאיות
לכלל המדינות שהפעילו את המסוק ראו: בל UH-1 - מפעילות
אלפנך
אלפנך (בגרמנית: Alpnach) הוא כפר בקנטון אובוולדן שבשווייץ. שטחו המוניציפלי כולל את הכפרים אלפנך דורף, אלפנך שטט ושוריד.
היסטוריה
הכפר מוזכר לראשונה במקור משנת 870 לערך בשם Alpenacho.
שטח הכפר, נכון ל-2006 הוא 53.8 קמ"ר. מתוכם 32.1% משמשים למטרות חקלאיות, 54.1% מיוערים, 5% הוא שטח מיושב או משמש לדרכים ו-8.9% הוא שטחי נהרות קרחונים הוא הרים.
היישוב ממוקם על הרמות שמעל שני נחלים, השלייר הגדול והשלייר הקטן. במהלך אמצע המאה ה-19 היה הכפר יישוב ליניארי ובמאה ה-20 הוא התרחב והיה ליישוב בלתי מתוכנן וצפוף שנבנה סביב לכיכר המרכזית.
נכון לסוף שנת 2014 מונה אוכלוסיית הכפר 5,384 תושבים.
את הכפר משרתות שתי תחנות רכבת הנמצאות על קו ברינינג העובר בו בדרכו מלוצרן לאינטרלאקן. כמו יוצאת מן הכפר הרכבת אל הר פילאטוס, שהיא רכבת גלגלי השיניים התלולה בעולם והוא מקושר בקו שיט המספק אמצעי תחבורה חלופי מלוצרן אל היישובים על חופה של ימת ארבעת הקנטונים. אטרקציות נוספות בכפר הם שרידי אחוזה רומית ובית דפוס המופעל ידנית.
נג'ינגה מבנדה
נג'ינגה מבנדה (המלכה אנה דה סוזה נזינגה מבנדה; c. 1583 – 17 בדצמבר 1663) הייתה המלכה ( מוּצ'ינוֹ אַ מוּהַטוּ ) של ממלכת נדונגו ומטמבה של העם מבונדו (באנגולה של היום) במאה ה-17. היא צברה כוח כשגרירה לכוחות הכתר הפורטוגליים שפלשו לאזור כדי לסחור בעבדים, לאחר שהצליחה להשיב לעמה שליטה במבצר הפורטוגלי אמבקה. היא הייתה אחותו של המלך, נגולה (תואר למלך) מבנדה, והיא ייצגה אותו במשא ומתן לשלום עם המדינות הגובלות. נג'ינגה נטלה את השלטון כעוצרת של בנו הצעיר של אחיה, קאזה.
באנגולה הייתה ידועה בחושיה הפוליטיים והדיפלומטיים החדים, וכן הטקטיקות הצבאיות המבריקות. רחוב מרכזי בלואנדה קרוי על שמה, וב-2002 הוצב פסל שלה בכיכר מרכזית בלואנדה, שהוקדש על ידי הנשיא סנטוס בחגיגות 27 שנות עצמאות לאנגולה.
ביוגרפיה
נג'ינגה נולדה לנגולה קיה סמבה וגואנגואלה קקומבה, בערך בשנת 1583, באנגולה, שהייתה אז קולוניה פורטוגלית. אביה היה השליט של ממלכת נדונגו של עם המבונדו. היו לנג'ינגה שתי אחיות: מוקומבו מבנדה וקיפונג'י מבנדה. כאשר קיה סמבה הודח בשנות ה-1610, בנו הממזר (ואחיה למחצה של נג'ינגה) נגולה מבנדי עלה לשלטון. נג'ינה נאלצה לברוח מן הממלכה לתקופה מכיוון שהיא הייתה היורשת הישירה בתור לכס המלוכה.
על פי המסורת, היא נקראה "נג'ינגה" כי חבל הטבור היה כרוך סביב צווארה בלידתה (בשפת הקימבונדו, הפועל "קוג'ינגה" פירושו להתפתל או להתהפך). לידה כזו נחשבה לסימן שהנולד יהיה גאה ויהיר, ואחת מחכמות הקהילה אמרה לאמה שנג'ינגה תהיה למלכה באחד הימים.
רקע פוליטי
נג'ינגה הגיעה להסכם עם הפורטוגלים, אך הם לא עמדו בתנאיו, וכעבור זמן קצר, נגולה מבינדי התאבד, ב-1624. עם מותו, נג'ינגה נבחרה למלכה על ידי סיעה אחת מבוחרי המלוכה, ואילו הסיעה שהתנגדה לה חברה לפורטוגלים בניסיון להסיר ממנה את הכתר.
נג'ינגה מצאה את עצמה נלחמת בפורטוגלים מצד אחד, ובממלכות האפריקאיות השכנות לה מצד שני. היא הבינה שהיא צריכה למצב את עצמה כמתווכת בין כל הצדדים האחרים כדי לשרוד. היא המירה את דתה לקתוליות (יחד עם אחיותיה ורבים מחצר המלוכה), ובדרך הזו חברה לפורטוגלים.
הפורטוגלים, כשכבשו טריטוריות באפריקה, גם הפיצו שם את הדת הקתולית, ועמים אפריקאים שהמירו דתותיהם נטו לאבד גם אחידות תרבותית וזהות לאומית כתוצאה. הפורטוגלים השתמשו ביתרון שלהם (הם הביאו את הכמרים וקבעו את סדרי הדת) כדי לשלוט באפריקאים, אך היו מקרים, כדוגמתה של נג'ינגה, שהמרת הדת לקתוליות שירתה אינטרסים ספציפיים שלה. כשהיא ניצבה מול הפורטוגלים מעמדה של קבלת האתוס האירופאי, הם התייחסו אליה אחרת מאשר כמלכה אפריקאית "כופרת". היא הוטבלה בשמה הנוצרי אנה דה סוזה. גם אחיותיה המירו דתן איתה. המושל דה סוזה - שעד לאחרונה ניסה לכבוש את ממלכתה היה לסנדקה - ועל שמו היא נקראה בפורטוגזית.
עם רכישת המושל כבן ברית, נג'ינגה הייתה במצב מצוין להתערב ואף לעצור את סחר העבדים האירופאי בממלכתה. אך גם הברית הזו לא ארכה ימים, וב-1626 פרצה שוב מלחמה ונג'ינגה נסה לממלכה השכנה, מטמבה. שם, כרתה ברית עם בני שבט האימבגלה (או ג'אגה), ואפילו נישאה לראש השבט. בעזרתם, בשנות ה-1630, היא השתלטה על מטמבה, והעבירה לשם את בירתה, ובכך הפכה למלכת ממלכת נדונגו ומטמבה. בני הג'אגה בגדו בה מאוחר יותר, ותקפו את מטמבה, ובכך הסתיימה הברית שלה עמם. כדי לחזק את הממלכה המאוחדת, נג'ינגה הציעה מקלט לעבדים נמלטים ולחיילים אפריקאים שגויסו להילחם בשורות הכוחות הפורטוגליים. היא עודדה את תושבי נדונגו שחיו תחת שליטה פורטוגלית למרוד, וגם כרתה ברית עם הכוחות הקולוניאליסטיים ההולנדיים להילחם בפורטוגל בשנות ה-1640. מאמציה לא הצליחו להביס את הפורטוגלים, אך אלה כן למדו לכבד את המלכה הלוחמנית ובעלת התושייה.
ב-1657, נג'ינגה עייפה מהמלחמה, וביקשה לחזור לכנסייה הקתולית (משם הודרה במלחמה) ולערוך הסכם שלום חדש. הכלכלה בממלכתה נפגעה קשות משנים של לחימה ועיבוד יתר של האדמה, אז כדי להתחזק כלכלית, נג'ינגה פיתחה את הערוצים המסחריים, והפכה את נדונגו ומטמבה לשער לארצות מרכז אפריקה. נג'ינגה הייתה חרדה שבמותה המלכות תעבור למשפחות היריבות לה, ובהיעדר בן היא ניסתה דרך מגוון אפיקים פוליטיים להבטיח את הירושה, אך אלו לא צלחו. מאידך, השלום הרעוע עם הפורטוגלים והמסחר המשגשג הבטיחו את מקומה כשליטת הממלכה ככוח שווה לקולוניאלים.
לעת זקנתה, המשיכה את מאמציה לשיקום חייהם של עבדים לשעבר, ובעידוד ילודה בארצה. היא שרדה מספר ניסיונות הפיכה, ומתה מוות טבעי בשנת 1661, בגיל 81.
מורשת
באנגולה זוכרים את נג'ינגה כפוליטיקאית ממולחת ומצביאת מלחמה מבריקה. קורות חייה לעיתים קרובות עוברות רומנטיזציה, והיא נחשבת לסמל למלחמה בדיכוי וקולוניאליזם. (Thornton).
בלואנדה, רחוב ראשי קרוי על שמה, וישנם פסלים רבים שלה ברחבי המדינה, כולל פסל בכיכר מרכזית שהוקדש על ידי הנשיא ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש בחגיגות 27 שנות עצמאות לאנגולה. קיים נוהג של נשים להינשא בקרבה לפסל, במיוחד כשהטקס מתקיים בימי חמישי או שישי. הבנק הלאומי של אנגולה (BNA) יצא בסדרת מטבעות בדמותה של נג'ינגה, "בהכרה בתפקידה בהגנת ההגדרה העצמית והזהות התרבותית של עמה".
סרט אנגולי, "נג'ינגה, מלכת אנגולה" (בפורטוגזית: Njinga, Rainha de Angola) יצא ב-2013.
אגדות אודותיה
בין התיעודים ההיסטוריים של נג'ינגה ישנם הרבה סיפורים ואגדות שמסופרים עליה, ללא כל אפשרות לדעת מה מבוסס אמת (אפילו חלקית) ומה המצאה מוחלטת. בין הסיפורים והווריאציות המסופרות:
מקורות
נג'ינגה היא אחת המושלות האפריקאיות היותר מתועדות מהתקופה הפרה-מודרנית. ישנם כתריסר מכתבים ידועים שלה, וחייה המוקדמים מתוארים היטב בהתכתבויות של המושל הפורטוגלי פרנאו דה סוזה, שהיה במושבה מ-1624 ועד 1631. פעילויותיה המאוחרים יותר תועדו על ידי ההיסטוריון הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה דה קדורנגה, ועל ידי שני כמרים קפוצ'ינים איטלקיים, ג'ובאני קוואצי דה מונטקוקולו ואנטוניו גאטה דה נאפולי, שהתגוררו בחצר המלוכה שלה מ-1658 ועד מותה ( קוואצי ערך את הלוויה שלה). קוואצי גם כלל מספר ציורים בצבעי מים בכתב היד שלו, בהם נג'ינגה היא דמות מרכזית (והוא גם).
דייוויד קאטו
דייוויד קאטו קיסול (באנגלית: David Kato Kisule, 1968 - 26 בינואר 2011) היה פעיל זכויות להט"ב באוגנדה, חבר בארגון "מיעוטים מיניים אוגנדה" (SMUG) ונחשב לאבי התנועה לזכויות להט"ב במדינה. קאטו נרצח בשנת 2011, זמן קצר לאחר זכייתו במשפט נגד עיתון מקומי, שפרסם את תמונתו ופרטי המגורים שלו והוציא אותו מהארון תוך קריאה לרוצחו.
ביוגרפיה
נולד לשבט קיסול בכפר נקוואלה. למד בקולג' בודו ובאוניברסיטת קייאמבוגו. לימד במספר בתי ספר, ובמהלך תקופה זו גברה מודעותו לנטייתו המינית; הוא פוטר בשל כך ב-1991. עבר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, בה לימד מספר שנים, והושפע מקידום זכויות הלהט"בים בה לאחר סיום האפרטהייד. ב-1998 חזר לאוגנדה ויצא מהארון במסיבת עיתונאים; הוא נעצר ושוחרר לאחר שבוע. קאטו המשיך בפעילותו בתחום זכויות הלהט"בים, ויצר קשרים עם ארגונים פרו-להט"בים מחוץ למדינה. ב-2002 הצטרף לסגל בית הספר היסודי החדש לבנים "סט. הרמן נקוני" במאסקה.
ב-2010 עזב את תפקידו כמורה בבית ספר והתמקד בעבודתו במסגרת הארגון, ובהתנגדותו להצעת חוק שקבע עונש מוות על "מעשים הומוסקסואלים"; בהצעה תמכו ראש ממשלת אוגנדה ונשיאהּ ב-2008, דבר שעורר ביקורת בקרב הקהילה הבינלאומית. ב-2011 הוזמן לפעול במשך שנה כעמית מחקר במרכז לזכויות אדם שבאוניברסיטת יורק (בריטניה).
הפרסום ב"רולינג סטון" האוגנדי
באוקטובר 2009 פרסום העיתון האוגנדי "רולינג סטון" מאמר הומופובי ובו רשימה של מאה אוגנדים שהואשמו בהומוסקסואליות, לצד פרטיהם האישיים ומקומות מגוריהם, תוך קריאה להוציאם להורג. קאטו, יחד עם שני פעילים נוספים מהארגון SMUG, הגישו תביעה נגד העיתון במסגרתה דרשו ממנו להפסיק ולפרסם שמות ותמונות של אנשים שהם הומואים ולסביות ולקרוא לאלימות נגדם. העתירה הוגשה ב-2 בנובמבר 2010.
ב-3 בינואר 2011 פסק בית המשפט העליון באוגנדה כי העיתון הפר את זכויות האזרח של התובעים ושל להט"בים נוספים אשר פרטיהם פורסמו בו, והורה לעיתון לפצות את קאטו והתובעים האחרים במיליון וחצי שילינג אוגנדי לכל אחד.
הרצח
ב-26 בינואר 2011 הותקף קאטו בביתו שבעיר מוקונו (Mukono Town) על ידי אדם אחד לפחות; הוא הוכה בראשו בפטיש, ומת בדרך לבית החולים. דובר של המשטרה מסר כי החשד לרצח הוא כלפי כנופיית שודדים שפעלה באזור וכי נעצר חשוד אחד ונעשים חיפושים אחר תוקף נוסף, אך מקורביו של קאטו דיווחו כי מאז ההליכים המשפטיים התלונן קאטו על עלייה חדה באיומים על חייו, ותלו את הרצח כנעשה על רקע נטייתו המינית.
במהלך הלווייתו של קאטו התעמתו חבריו מהארגון "מיעוטים מיניים באוגנדה" עם מפגינים הומופובים, לאחר שהכומר שערך את טקס האשכבה דיבר בגנות הומוסקסואליות.
התייחסויות לרצח
מיד לאחר היוודע דבר הרצח, גינה הארגון משמר זכויות האדם את המעשה; חוקרת תחום אפריקה של הארגון מרי ברנט הוסיפה כי "מותו של דייוויד קאטו הוא אובדן טראגי לקהילת זכויות האדם". הארגון אמנסטי אינטרנשיונל פרסם הודעה לפיה הוא "נחרד מהרצח המזעזע של דייוויד קאטו" וקורא ל"חקירה אובייקטיבית ומהימנה של הרצח". שני הארגונים פנו לממשלת אוגנדה בבקשה לפעול ולהגן על פעילים הומואים ולסביות במדינה. את הרצח גינו גם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, והאיחוד האירופי, שקרא לרשויות באוגנדה לחקור אותו ולצאת באופן פומבי נגד הומופוביה וטרנספוביה במדינה.
עורך ה"רולינג סטון" גילס מוהאמה הגיב גם הוא לרצח ואמר: "כאשר קראנו לתלות הומואים התכוונו... רק אחרי שהם עברו את ההליך במסגרת החוק... לא התכוונו לקרוא לרציחתם בדם קר כמו שקרה לקאטו."
טריטוריית פלורידה
הטריטוריה של פלורידה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 במרץ 1822, עד 3 במרץ 1845, אז התקבלה לאיחוד כמדינת פלורידה. במקור החלק העיקרי של השטח הספרדי של פלורידה הספרדית, ומאוחר יותר המחוזות של מזרח ומערב פלורידה, נמסר לארצות הברית כחלק מהסכם אדמס-אוניס משנת 1819. הטריטוריה נשלטה על ידי המועצה הטריטוריאלית של פלורידה.
רקע כללי
האירופים גילו את פלורידה בשנת 1513 על ידי חואן פונסה דה לאון, אשר טען שהאדמה היא נחלת ספרד. סיינט אוגוסטין, היישוב האירופי המיושב ברציפות העתיק ביותר בארצות הברית, נוסד בחוף הצפון מזרחי של פלורידה בשנת 1565. פלורידה נשארה תחת שלטון ספרדי עד סוף מלחמת שבע השנים, כאשר ספרד ויתרה עליה לממלכת בריטניה הגדולה בתמורה לשחרורה של הוואנה. בשנת 1783, לאחר המהפכה האמריקאית, ויתרה בריטניה הגדולה על פלורידה בחזרה לספרד תחת סעיפי הסכם השלום של פריז.
הקדנציה השנייה של השלטון הספרדי הושפעה מארצות הברית הסמוכה. היו סכסוכי גבול לאורך הגבול עם מדינת ג'ורג'יה ובעיות של שימוש אמריקאי במיסיסיפי. מחלוקות אלו נפתרו כביכול ב-1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבין היתר חיזק את הגבול של פלורידה וג'ורג'יה לאורך קו הרוחב ה-31. עם זאת, כפי שחזה פעם תומאס ג'פרסון, ארצות הברית לא יכלה להרחיק את ידיה מפלורידה.
מעורבות אמריקאית לפני 1821
בשנת 1812, כוחות ארצות הברית ו"פטריוטים" של ג'ורג'יה בפיקודו של גנרל ג'ורג' מתיוס פלשו ללא הצלחה לפלורידה כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים. "מלחמת הפטריוט" נתפסה כבלתי אהודה על ידי אמריקאים רבים. הנשיא מדיסון הסיר את תמיכתו ולשלטונות ספרד הובטח יציאה מהירה של החיילים האמריקאים.
ממשלת ספרד הציעה לעבדים נמלטים חופש אם ימירו את דתם לקתוליות ויסכימו לתקופת שירות צבאי. תחת לחץ כבד מצד ארצות הברית, ספרד הפכה את המדיניות הזו במאה ה-18 המאוחרת, להשפעה מועטה. עבדים המשיכו לברוח לפלורידה, שם קיבלו מחסה על ידי ילידי פלורידה, שנקראו בפי האמריקאים Seminoles. הם חיו במערכת פיאודלית למחצה; הסמינולים העניקו לשחורים הגנה, בעוד שהעבדים לשעבר, שהיה להם ידע בחקלאות, חלקו יבולים עם הילידים. למרות שהעבדים הנמלטים עדיין נחשבו נחותים על ידי הסמינולים, שתי הקבוצות חיו בהרמוניה. בעלי העבדים בג'ורג'יה ובשאר מדינות הדרום זעמו על מצב עניינים זה כשהעבדים המשיכו להימלט לפלורידה.
ב-1818, לאחר שנים של סכסוכים נוספים בהם היו מעורבים ילידים, עבדים נמלטים ומתיישבים, כתב הגנרל אנדרו ג'קסון לנשיא ג'יימס מונרו, שהוכתר במרץ 1817, והודיע לו שהוא פולש לפלורידה. כוחו של ג'קסון יצא מטנסי וצעד למטה אל ה-Florida Panhandle. קצינים ספרדים ויתרו על ביצורי החוף בפורט סן מרקוס (הידוע גם כפורט סנט מרקס) במזרח פלורידה; וכעבור כשישה שבועות נכנעו גם פורט בארנקס ופנסקולה במערב פלורידה.
הסכם אדמס-אוניס
הסכם אדמס-אוניס, הידוע גם בשם האמנה הטרנס-יבשתית, נחתם ב-22 בפברואר 1819 על ידי ג'ון קווינסי אדמס ולואיס דה אוניס אי גונזלס-וארה, אך לא נכנס לתוקף עד לאחר שאושרר על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820, ועל ידי ארצות הברית ב-19 בפברואר 1821. ארצות הברית קיבלה את פלורידה במסגרת סעיף 2 וירשה תביעות ספרדיות לטריטוריית אורגון לפי סעיף 3, תוך שהיא מוותרת על כל תביעותיה על טקסס לספרד לפי סעיף 3 (עם עצמאותה של מקסיקו ב-1821, טקסס הספרדית הפכה לטריטוריה מקסיקנית), והתחייבה לשפות עד 5,000,000 דולר בתביעות של אזרחים אמריקאים נגד ספרד לפי סעיף 11. לפי סעיף 15, סחורות ספרדיות קיבלו תעריף בלעדי של האומה המועדפת ביותר. הרשאות בנמלים בפנסקולה ובסיינט אוגוסטין במשך שתים עשרה שנים.
בפסק הדין דור נגד ארצות הברית (195 U.S. 138, 141–142 (1904)) השופט מרשל מצוטט בהרחבה באופן הבא:
הסעיף השישי של אמנת ההיתר מכיל את ההוראה הבאה: "תושבי השטחים אשר הוד מלכותה הקתולית מוותרת לארצות הברית על ידי אמנה זו יתאגדו באיחוד ארצות הברית ברגע שעשוי להיות בקנה אחד עם עקרונות החוקה הפדרלית, ומורשים ליהנות מהפריבילגיות, זכויות וחסינות של אזרחי ארצות הברית.'
[195 .U.S 138, 142] 'אמנה זו היא חוק הארץ, ומאפשרת לתושבי פלורידה ליהנות מהזכויות, הזכויות והחסינות של אזרחי ארצות הברית. מיותר לברר אם אין זה מצבם, ללא תלות בהתניה. עם זאת, הם אינם משתתפים בכוח הפוליטי; הם לא שותפים לממשלה עד שפלורידה תהפוך למדינה. בינתיים פלורידה ממשיכה להיות טריטוריה של ארצות הברית, הנשלטת מכוח הסעיף הזה בחוקה שמסמיך את הקונגרס "ליצור את כל הכללים והתקנות הדרושים לכבד את הטריטוריה או רכוש אחר השייך לארצות הברית".
העברה למושל אנדרו ג'קסון
ב-10 ביולי 1821, מחוז מזרח פלורידה הועבר למושל אנדרו ג'קסון עם פקודות קפדניות מהנשיא ג'יימס מונרו לשמור על הפרוטוקול הדיפלומטי, כאשר מערב פלורידה הועברה לאחר שבוע לאחר מכן. המושל ג'קסון לא היה מעורב במינויים הממשלתיים המוקדמים בשטח והכיר רק שניים מבין אלו שמונו.
טריטוריית פלורידה ומלחמות סמינול
הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני. אנדרו ג'קסון שימש כנציב הצבאי הפדרלי עם סמכויות המושל של השטח החדש שנרכש, מ-10 במרץ עד דצמבר 1821. ב-30 במרץ 1822, ארצות הברית מיזגה את מזרח פלורידה וחלק ממה שהיווה בעבר את מערב פלורידה לתוך טריטוריית פלורידה. ויליאם אפיפ דובאל הפך למושל הרשמי הראשון של טריטוריית פלורידה וזמן קצר לאחר מכן הוקמה הבירה בטלהסי, אך רק לאחר שהורחק שבט סמינול מהארץ. הבירה החדשה של טלהאסי הייתה ממוקמת בערך באמצע הדרך בין הבירות הקולוניאליות הישנות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין. "ארמון הממשלה של דובל היה לזמן מה בית עץ בלבד, והוא חי על דמי ציידים".
הסכסוך המרכזי של טריטוריית פלורידה מקורו בניסיונות לעקור את עמי הסמינול. הממשלה הפדרלית ורוב המתיישבים הלבנים רצו שכל האינדיאנים בפלורידה יהגרו למערב. ב-28 במאי 1830, הקונגרס העביר את חוק עקירת האינדיאנים המחייב את כל האינדיאנים לנוע מערבה לנהר המיסיסיפי. החוק עצמו לא היה בעל משמעות רבה לפלורידה, אבל הוא הניח את המסגרת להסכם הנחיתה של פיין, שנחתם על ידי מועצת ראשי סמינול ב-9 במאי 1832 ואושר ב-1834. הסכם זה קבע שהסמינולים יכולים לארגן משלחת חקירה שתיסע לטריטוריה האינדיאנית ותסקר את האדמות שהוקצו לפני שהם יצטרכו להסכים להעברה, אם כי תושבי פלורידה היו צפויים לעבור דירה עד 1835. בפגישה זו הביע אוסצ'ולה המפורסם לראשונה את החלטתו להילחם. בהסכם פורט גיבסון, שנערך בטריטוריית ארקנסו בין קבוצת הסמינולים שנשלחו לחקור את הטריטוריה החדשה והממשל הפדרלי, האמריקאים הובילו את הסמינול להסכים לתנאי ההעברה, אם כי בני הסמינול טענו מאוחר יותר כי הוליכו אותם שולל בהסכם.
החל מסוף 1835, אוסצ'ולה ובעלות הברית של סמינול החלו במלחמת גרילה נגד כוחות ארצות הברית. גנרלים רבים נלחמו ונכשלו, נכנעו לחום ולמחלות כמו גם לחוסר ידיעת הארץ. רק לאחר שגנרל תומאס ג'סופ לכד רבים מראשי הסמינול המרכזיים, כולל אוסצ'ולה שמת בשבי בשל מחלה, החלו הקרבות לגווע. הסמינולים נאלצו בסופו של דבר להגר. פלורידה הצטרפה לאיחוד כמדינה ה-27 ב-3 במרץ 1845. בשלב זה, כמעט כל הסמינולים נעלמו, מלבד קבוצה קטנה שחיה באורגליידס.
Golden Hour (אלבום של קייגו)
Golden Hour (בעברית: שעת הזהב) הוא אלבום האולפן השלישי של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הנורווגי קייגו. האלבום יצא לאור ב-29 במאי 2020 על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים.
אקרון
היסטוריה
ב-1811 התיישב באזור העיר של היום פול ויליאמס. כעבור כמה שנים הוא הציע לגנרל סיימון פרקינס, שהיה הסוקר של השמורה המערבית של קונטיקט (Connecticut Western Reserve; כיום צפון-מזרח אוהיו), להקים ביחד איתו עיירה בנקודה הגבוהה ביותר של תעלת אוהיו ואירי (Ohio and Erie Canal) המתפתחת. השניים יסדו את העיירה ב-1825. מקור שמה של העיר הוא במילה היוונית "אקרון" (ἄκρον) שמשמעותה היא "פסגה", והוא ניתן לה בשל מיקומה בפסגת התעלה.
ב-1833 נוסדה העיירה נורת' אקרון (מילולית: אקרון הצפונית) ושמה של אקרון שונה לסאות' אקרון (מילולית: אקרון הדרומית). המצב נותר כך עד שתי העיירות התאחדו לאחת בשם אקרון ב-1836. ב-1840 נוסד מחוז סאמיט ואקרון הפכה לבירתו כעבור שנה. ב-1865 קיבלה אקרון מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נפתחו בעיר מספר חברות גדולות לעיבוד גומי וייצור צמיגים, בהן גודייר ופיירסטון, והעיר כונתה "בירת הגומי העולמית". בהמשך החברות תרמו לגדילת העיר בכך שהקימו שכונות לעובדיהן.
תעשיית הגומי המשיכה לצמוח בעשורים שלאחר מכן וקידמה את התפתחות העיר. מצב זה נמשך עד לשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, בהן החלה הצטמצמות של תעשיית הגומי.
כלכלה
למרות השקיעה של תעשיית הגומי, היא עדיין מהווה חלק חשוב בכלכלת העיר, כשהבסיס הראשי של חברת גודייר עדיין נמצא בעיר, וגם לחברת הצמיגים היפנית ברידג'סטון, שרכשה את חברת פיירסטון ב-1988, יש בסיס משני בעיר. כמו כן, הכלכלה המקומית נשענת על מספר תעשיות נוספות. משרדי ההנהלה של מספר חברות גדולות נמצאות בעיר, ביניהן GOJO, הבנק FirstMerit, רשת השיווק Acme ועוד.
גאוגרפיה
אקרון שוכנת על גדות נהר קויאהוגה הקטן בצפון-מזרח אוהיו. העיר נמצאת על רמת אלגייני (Allegheny Plateau) באזור הימות הגדולות, והיא נמצאת במרחק של כ-63 קילומטרים דרומית לימת אירי.
אקלים
אקרון נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי לח, האופייני למערב התיכון. האקלים מתאפיין בחורפים קרים אך יחסית יבשים (אם כי לעיתים קרובות יש כמויות גדולות יחסית של שלגים), באביב עם טמפרטורות חמות יותר ובו יורדים גשמים רבים יותר, בקיץ חמים אך גשום ולח ובסתיו יחסית חמים ויבש. ממוצע המשקעים השנתי עומד על 1,006 מילימטרים.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי אקרון-קנטון, הנמצא בעיר גרין במרחק של כ-16 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר. הנמל משרת גם את העיר קנטון. בתוך העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי אקרון פולטון, שלמרות שמו המטעה משמש בעיקר לתעופה כללית.
תושבים נודעים מאקרון
תושבים נודעים אשר נולדו באקרון, אוהיו כוללים את:
ערים תאומות
לאקרון יש שתי ערים תאומות:
יוקלה
יוקלה (באנגלית: Eucla) היא עיירה באוסטרליה המערבית.
גאוגרפיה
יוקלה נמצאת בגבול אוסטרליה הדרומית–אוסטרליה המערבית, כ-1,233 ק"מ מבירת אוסטרליה המערבית, פרת', וכ-1,920 ק"מ מבירת אוסטרליה, קנברה. בנוסף, באזור העיירה נמצאים הפארק הלאומי יוקלה ומערת אברקור.
תנועה ותחבורה
העיירה נמצאת ליד כביש אייר ומעבר יוקלה.
מעדר
מעדר הוא כלי חקלאי עתיק המשמש לעידור, חפירה ותיחוח האדמה בחקלאות וגננות. תכליתו להזיז כמויות קטנות של אדמה.
חלק ממטרותיו הוא עקירת עשבים שוטים על ידי ניקוי השטח סביב צמחים וערימת האדמה סביב בסיסם. בעזרתו ניתן גם ליצור תעלות ותלמים רדודים לנטיעת זרעים ופקעות, ולחפור באדמה ולהזיזה במהלך איסוף היבול בירקות שורשיים כמו תפוחי האדמה.
היסטוריה
מעדרים הם טכנולוגיה עתיקה, והם מקדימים כרונולוגית את המחרשה. הם תוארו באמנות כבר בתקופה השושלתית הקדומה במצרים העתיקה, והם מוזכרים גם במסמכים עתיקים כמו חוקי חמורבי (בערך במאה ה-18 לפנה"ס) וספר ישעיהו (המאה ה-8 לפני הספירה).
המעדרים הפכו בעשרות השנים האחרונות לכלי פופולרי עבור ארכאולוגים, כיוון שעל אף שהם פחות מדויקים מכף, הם אידיאליים לניקוי שטחים פתוחים גדולים יחסית.
סוגי מעדרים
מעדר עשוי מטבלת מתכת מחודדת בצורות שונות, אליה מחברים קַת העשויה מעץ או פלסטיק. קיימים סוגים רבים של מעדרים השונים מבחינת מראה הלהב שלהם ומטרתם, חלקם יכולים לבצע פעולות רבות, בעוד שאחרים מיועדים לשימוש מסוים. בחקלאות וגינון נהוג לעדור עם להב כבד, בצורת דלתא רחבה בעלת קצה שטוח.
המעדר ההולנדי מעוצב במיוחד כדי להדחף אל האדמה ולחתוך עשבים מתחת לפני השטח. ראשו הוא להב ממתכת שטוחה, אולם הוא לא יעיל כמו החיתוך של הטורייה למשיכה ודחיפת אדמה.
דין (עיתון)
דְיֵן (רוסית: День; עברית: יום) היה עיתון יהודי שיצא לאור בשפה הרוסית. העיתון יצא לאור בעיר אודסה בין מאי 1869 לתחילת קיץ 1871.
רקע וראשיתו של העיתון
דין היה בין העיתונים היהודיים הראשונים בשפה הרוסית. הוא החל להתפרסם לאחר שעיתונים יהודים בשפה הרוסית הקודמים, ראזסווייט וציון נחלו כישלון במאמציהם להפוך לבמתם של יהודי האימפריה הרוסית. כנראה הסיבה העיקרית לכשלונם הייתה טמונה בעובדה כי לא היו מספיק דוברי רוסית בקרב היהודים.
גורם נוסף שדחף להופעתו של העיתון היה התפשטות של רגשות אנטישמיים ברחבי האימפריה הרוסית. ביטויים אנטישמיים מצאו כר פורה במאמרי דעה וכתבות אשר התפרסמו על גבי עמודיה של העיתונות הרוסית. בסופו של דבר האווירה האנטי יהודית שהשתררה בעיתונות הרוסית הביאה לכך שהסניף האודסאי של חברת מרבי השכלה החליט להוציא לאור עיתון יהודי בשפה הרוסית. לאחר השתדלותו של סניף חברת מרבי ההשכלה בעיר הבירה, סנקט-פטרבורג, הושג רישיון מהממשלה להדפסתו של העיתון. הסניף באודסה נכנס למשא ומתן עם ש. אורנשטיין בכדי שהאחרון יערוך את העיתון החדש. הוסכם כי תקום ועדה שתפקידה יהיה לעבור על כלל מאמרים המוגשים למערכת העיתון לפרסום.
הסניף האודסאי מינה בתור נציגיו במערכת העריכה של עיתון את עמנואל סולובייצ'יק וש. לוינסון, אך במהרה הם התפטרו בגלל חוסר זמן, הם הוחלפו במנשה מרגלית, אליהו אורשנסקי ומיכאל קולישר.
הגיליון הראשון של העיתון התפרסם ב-16 במאי 1869.
גישתו של העיתון
על פי הודעתם של עורכי העיתון היה דין ממשיך דרכם, ואפילו פעל לפי תוכניותיהם, של שני עיתונים יהודים בשפה הרוסית שקדמו לו, הראזסווייט וציון.
אנשי מערכת העיתון האמינו כי יהדות האימפריה הרוסית נמצאת ערב הרחבת זכויותיהם ולשיטתם של אנשי הדין בכדי שיהודים יקבלו שוויון זכויות מלא עליהם להיטמע בחברה הכללית ולעבור רוסיפיקציה מלאה. עורכו של דין, עמנואל סולובייצ'יק, האמין כי הצלתה של יהדות רוסיה תגיע בעזרת התמזגותה עם העם הרוסי.
למרות גישות ההתבוללות של העיתון היו גם גישות מסוימות הביקשו לשמור משהו מן הייחוד היהודי. כאשר עלתה הצעה לבטל את החינוך היהודי-הממלכתי באימפריה הרוסית יצאה מערכת העיתון להגנה על מערכת חינוך זו. החיסרון של מערכת חינוך זו, לדברי עורכי הדיין, היא רמתם של המורים, מורים אלו לא מצליחים להעניק חינוך ראוי כפי.
עורכי העיתון עודדו רוסיפיקציה בקרב יהודי רוסיה, אך בשום אופן לא המרת דת וכאשר אחד המורים של בית מדרש לרבנים בווילנה המיר את דתו והשלטונות החליטו שלא לפטרו, עמנואל סולובייצ'יק מחה על כך מעל דפי העיתון.
העיתון ותרגום התנ"ך לרוסית
המשכילים היהודים באימפריה הרוסית ראו את תרגומו של התנ"ך לרוסית כאמצעי הטוב ביותר כדי לקרב את יהודי רוסיה לאוכלוסייה הכללית, לשיטתם תרגום התנ"ך לרוסית מסוגל לחולל מהפכה ממש, כמו שבזמנו חולל תרגום התנ"ך לגרמנית.
הכנסייה הפרבוסלבית התנגדה לתרגום התנ"ך לרוסית המודרנית, מבחינתה התרגום הלגיטימי היה התרגום לסלאבית עתיקה. ב-1862 נעשה תרגום לרוסית מודרנית אשר יצא לאור בברלין, אך נאסר להפצה ברחבי האימפריה הרוסית.
בסופו של דבר בין השנים 1868–1869 הכנסייה הפרבוסלבית הוציאה לאור תנ"ך בתרגום לרוסית המודרנית. חברת מרבי השכלה ביקשה אישור משלטונות להשתמש בתרגום זה כבסיס, לעשות בו שינויים ולהתאימו לקהל היהודי. כנראה פנייה זו נעשתה ביוזמתו של דניאל חוולסון. חוולסון היה יהודי מומר שהיה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת פטרבורג בין המתרגמים של התנ"ך לרוסית מטעם הכנסייה.
חוולסון המיר את דתו לנצרות בכדי להתקבל למשרת מרצה באוניברסיטת פטרבורג. הוא ביקש בעצמו להצטרף אל שורותיו של ועד "חברת מרבי השכלה". לא כל חברי הארגון ראו בעין יפה הצטרפותו של יהודי מומר לשורות הארגון, אך היו בכל זאת חברים שראו בחברותו של חוולסון דווקא הזדמנות, מבחינתם הוא יכול להגיע ביתר קלות אל אנשי הממשל והכנסייה מאשר שאר החברים.
אחד הקולות הבולטים כנגד חברותו של חוולסון בחברת מרבי ההשכלה היה אדולף לנדאו, כמו כן התנגד לנדאו להפצה של התנ"ך המתורגם לרוסית בידי אנשי הכנסייה הפרובסלבית, לטענתו כל אלו יכלו להרתיע את היהודים לגעת בספר כזה. בסופו של דבר בוטלה הפצת התרגום הכנסייתי של התנ"ך בקרב היהודים, הממשל של האימפריה הרוסית נתן רשות להפיץ בקרב היהודים את התנ"ך בתרגום לרוסית של א. ל. מנדלשטאם.
סופו של העיתון
לאורך פעילותו של העיתון, הוא נאלץ להגיב על מאורעות אנטי-יהודיים אשר התרחשו באודסה.
בשנת 1871 התרחשו פרעות ביהודי אודסה אשר נמשכו שלושה ימים, בפרעות אלו נפגעו כ-1,400 יהודים. יחס השלטונות בזמן המהומות האלו היה אדיש, אך יותר מכל היה לעורכי העיתון לקבל את יחסה האדיש של האינטליגנציה הרוסית לאור הפגיעה באוכלוסייה היהודית של אודסה.
אכזבתם של אנשי דיין הייתה קשה, לא רק שתקוותיהם נמוגו, אלא שגם הצנזורה אסרה עליהם לפרסם. עורכי העיתון ניסו לפעול בדרך אחרת כנגד הפורעים. אחיהו אורשנסקי ומנשה מרגלית יחד עם עורך-הדין אלכסנדר פסובר ניסו להאיץ בנפגעים לפעול בדרך המשפטית, אך ניסיונם לא צלח. קבוצה זו ערכה מחקר לגבי הפרעות ושלחה אותו למערכת של מספר עיתונים ליברליים, אך מחקר זה מעולם לא התפרסם בהם.
לאור הקשיים והאכזבות האלו החליטו עורכי העיתון על סיום דרכו וסגרו אותו ב-8 ביוני 1871. עם סגירתו של העיתון בא אל קצו הפרק של אודסה בעיתונות היהודית בשפה הרוסית ומרכזה של עיתונות זו עברה אל בירתה של האימפריה סנקט-פטרבורג.
יחסי סין–קניה
יחסי סין–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין סין לקניה.
קשרים פוליטיים
היחסים בין המדינות החלו ב-14 בדצמבר 1963, יומיים לאחר עצמאות קניה, כאשר סין הפכה למדינה הרביעית שפתחה שגרירות בניירובי. היחסים הצבאיים בין שתי המדינות מצחו בעשור האחרון. הגנרל ליו ג'ינגסונג, מפקד האזור הצבאי של לאנז'ו, הוביל בדצמבר 1996 את המשלחת הצבאית הראשונה של סין לקניה; מייג'ור גנרל ניק לשאן, מפקד חיל האוויר בקניה, ערך ביקור חוזר בשנת 1997. נשיא קניה מוואי קיבאקי ביקר בבייג'ינג באוגוסט 2005.
בשנת 2013 ביקר הנשיא אוהורו קניאטה בסין. הוא ניהל שיחות עם עמיתו הסיני, שי ג'ינפינג. קניה וסין חתמו בסופו של דבר על עסקאות בהיקף של 5 מיליארד דולר.
ראש ממשלת סין לי קצ'יאנג ביקר בניירובי בסיור שלו באפריקה בשנת 2014. הוא והנשיא קניאטה חתמו על עסקאות בשווי 17 מיליארד שילינג קנייתי למימון פרויקטים תשתיתיים רבים והסכמים שונים. זה כלל הקמת בנק לפיתוח סין-אפריקה.
קשרים כלכליים
הסחר הדו-צדדי הסתכם ב-186.37 מיליון דולר בשנת 2002; סין ייצאה 180.576 מיליון דולר לקניה, תוך ייבוא רק 5.798 מיליון דולר של מוצרי קניה, בעיקר תה שחור, קפה ועור.
בתחילת 2006 נשיא סין חו ג'ינטאו חתם חוזה על חיפושי נפט עם קניה; האחרונה בסדרה של עסקאות שנועדו להרחיב את המעורבות הכלכלית הסינית בחו"ל עם אפריקה. העסקה אפשרה לחברת הנפט והגז הימית של סין, CNOOC בע"מ, בשליטת המדינה, לחפש נפט בקניה, שרק התחילה לקדוח את בארות החקר הראשונות שלה בגבולות סודאן וסומליה ובמי החוף. עדיין לא הופק נפט, ולא הייתה הערכה רשמית של העתודות האפשריות.
באפריל 2007, קבוצת ג'ינצ'ואן, קבוצת ייצור מתכות בבעלות המדינה, הפכה לחברה הסינית הראשונה שנכנסה לתחום הכרייה בקניה, ורכשה 20% ממניות טיומן קניה.
מימון חוב
בין השנים 2006–2017 לקחה קניה הלוואות גדולות של לפחות 9.8 מיליארד דולר מסין. החוב הסיני מהווה 72% מכלל החוב הזר. סין העניקה לקניה הלוואות נרחבות של יותר מ-5 מיליארד דולר לבניית מסילת רכבת סטנדרטית (המכונה בדרך כלל SGR), בין מומבסה לניירובי והכבישים המהירים בקניה. בנובמבר 2017 הזהיר המבקר הקנייתי כי תנאי מימון ה-SGR נכתבו באופן קריפטני ונועדו להעדיף את בנק האקסים הסיני ואמר כי אם תאגיד מסילות הרכבת של קניה ייכשל בהתחייבויותיו, בנק האקסים הסיני יהפוך לשליט על חלק מהנכסים בקניה, כולל נמל מומבסה. בנוסף לנמל מומבסה, ניתן היה לגרום לסין לקבל שליטה גם על מחסן המכולות הפנימי בניירובי. בשנת 2018, נשיא קניה אוהורו קניאטה אסר על יבוא דגים סיני בתגובה לסערה ציבורית על ייבוא דגים לא מוסדר מסין כאשר דייגים קנייתים מחו על שהדגים הזרים הציפו את השווקים. ממשלת סין משתמשת ברכבת התקן הסטנדרטית כמנוף נגד קניה בכך שהיא מאיימת למשוך לחלוטין את המימון לפרויקט, כמו גם לאיים להטיל סנקציות סחר. ממשלת קניה הסירה זמן קצר לאחר מכן את איסור ייבוא הדגים הסינים.
על פי הדיווחים, ממשלת קניה ויתרה על החסינות הריבונית של הנמל הגדול והמשתלם ביותר שלה, נמל מומבסה, שישמש כבטוחה להלוואות סיניות להקמת מסילת הרכבת הסטנדרטית. בסוף דצמבר 2018 דווח כי בקרוב קניה עשויה לעמוד בפני ברירת מחדל בהלוואות סיניות, מה שעלול לאלץ את קניה לוותר על השליטה בנמל לסין.
מימון הפיתוח הסיני לקניה
בין השנים 2000–2011 ישנם כ-65 פרויקטים פיננסיים רשמיים של פיתוח סינים שזוהו בקניה באמצעות דיווחים בתקשורת שונים. פרויקטים אלה נעים בין מענק של 108 מיליון דולר מהממשלה הסינית לבניית מקטעי כביש הטבעת הצפוני והמזרחי בניירובי, ועד הלוואה ויתור למימון בניית פרויקט בית החולים להוראה, מחקר והפניה באוניברסיטת קניאטה בשנת 2011.
דיווחים על גזענות ונאו-קולוניאליזם
יש דיווחים על גזענות ונאו-קולוניאליזם נגד הקנייתים מצד הסינים עם מקרים הכוללים מסעדה סינית שמסרבת להעניק שירות לשחורים, גולה סיני שכינה את העם הקנייתי ואפילו את נשיא קניה אוהורו קניאטה קוף ומסעדן סיני שנלכד על מכות ועינויים של עובד שחור. היו גם דיווחים על חדרי אמבטיה מופרדים גזעיים ומנהל סיני שהורה לעובדים בקניה לפנות את המשתנה של בדלי סיגריות למרות שרק עובדים סינים עישנו שם.
כתוצאה מההשקעות הסיניות והאינטרסים העסקיים הגדולים, חלה הגירה גדולה של עובדים ואנשי עסקים סינים לקניה. יש דיווחים על כך שהדבר גרם לחיכוך עם היזמים המקומיים שפרנסתם מאוימת מהגעתם של סוחרים סינים. עסקים בקניה סבלו עקב הצפת השווקים עם יבוא זול מסין. על פי ההערכות, חברות סיניות זכו בחוזים על ידי כך שהם לכאורה שיחדו פקידים מושחתים, כשהחוזים סגורים, ותנאי החוזה אינם זמינים לציבור.
כמו כן, יש דיווחים על אפליה נגד הקנאים במסילת ה-SGR, כאשר העובדים בקניה מקבלים שכר של פחות מרבע מעמיתיהם הסינים עבור אותה עבודה, ולא הורשו לשבת על אותם שולחנות כמו העובדים הסינים. על פי הדיווחים, גם לקנייתים אסור להיכנס לטנדרים אם יש בהם אפילו סיני אחד.
קשרים תרבותיים
הרדיו הבינלאומי של סין בבעלות המדינה, מפעילה את תחנת הרדיו CRI ניירובי 91.9 FM מאז 2006.
מבצע מורמבצווינה
מבצע מורמבצווינה (Operation Murambatsvina) בשמו הרשמי, המבצע השבת הסדר על כנו (וידעו גם בכינוי הגנאי להזיז את הזבל), הוא מבצע לפינוי משכנות עוני שנערך בזימבבואה. הפינוי החל ב-19 במאי 2005 ועל פי הערכת האו"ם השפיע ישירות על לפחות 700,000 איש שאיבדו את מקום מגוריהם או את פרנסתם, וכן השפיע בעקיפין על כ-2.4 מיליון אנשים. נשיא זימבבואה, רוברט מוגאבה ופקידי ממשל נוספים תארו את המבצע כצורך הכרחי למיגור בנייה ומסחר לא חוקיים וכן למנוע התפשטות מחלות זיהומיות באזורים אלה. המבצע ספג ביקורת וגינויים מצד מפלגות האופוזיציה, קהילות נוצריות וארגונים לא-ממשלתיים בזימבבואה וכן מהקהילה הבינלאומית. האו"ם תיאר את הקמפיין כמאמץ לגרש ולהפוך לחסרי בית אוכלוסיות עירוניות וכפריות עניות.
האטימולוגיה של המילה מורמבצווינה
המילה מורמבצווינה ((Murambatsvina)) שימשה במקור אנשי השונה כתואר לעובדים קהילתיים. האחרונים, היו מועסקים על ידי משרד הבריאות כדי לשפר את רמת התברואה ולהפיץ מידע בנושא בריאות. בשפת השונה משמעות המילה מורמבצווינה הוא להיפטר מהזבל. הבחירה במילה משקפת את מטרתה של ממשלת זימבבואה במבצע.
רקע
מבצע מורמבצווינה יצא לפועל על ידי מפלגת השלטון ZANU-PF (האיחוד הלאומי האפריקאי זימבבואה - חזית פטריוטית). יושב ראש המפלגה ג'יימסון קוראשא (Dr. Jameson Kurasha) הכריז על המבצע שבועות ספורים לאחר בחירות שנויות במחלוקות. מפלגת האופוזציה, התנועה לשינוי דמוקרטי (Movement for Democratic Change), טענה כי הייתה הונאת בחירות מסיביות. היה חשש למהומות בעקבות הבחירות.
הנשיא, מוגבה, אמר שהמבצע נדרש על מנת "להחזיר את השפיות". הוא תיאר את התוכנית "כמסע להתחדשות עירונית". השר לפיתוח עירוני, איגנטיוס מורגן צ'ומבו (Ignatious Morgan Chombo) תיאר את המבצע במונחים של השבת הסדר על כנו: "האנשים הללו הופכים את המדינה לבלתי ניתנת לשליטה באמצעות הפעילות הפלילית שלהם". מפכ"ל המשטרה הוסיף כי מבצע מורמבצווינה נועד כדי "לנקות את המדינה מהמוני חרקים שנחושים להרוס את הכלכלה." בעוד המשטרה ביצעו את רוב ההריסות, בתמיכת הצבא ושירות הנוער הלאומי (פעילות חובה לצעירים בזימבבואה). לתושבים שבתיהם נהרסו נאמר לחזור לאזורים כפריים מהם הגיעו במקור.
השלכות
תושבי זימבבואה מכנים את המבצע "הצונאמי של זימבבואה" ומשווים את ההרס של צונאמי להרס שהתרחש בעקבות מבצע מורמבצווינה. המבצע השפיע על רוב הערים הגדולות במדינה וממשלת זימבבואה הצהירה על כוונתה להרחיב את המבצע גם לאזורים כפריים. הערכות על מספר אנשים שהושפעו מהמבצע אינן אחידות וקיים בניהן פער גדול. ההערכה של האו"ם טוענת שפינוי התושבים הוביל לאבטלה ישירה של 700,000 ועוד 2.4 מיליון אנשים הושפעו ברחבי המדינה. פורום ארגוני זכויות אדם הזימבבואי העריך ש-64,677 משפחות פונו, הכוללות סך של 323,385 אנשים (הערכה זו התבססה על נתונים מ-45 יישובים). עם זאת, לדברי המשטרה רק 120,000 אנשים נפגעו.
על אף הפער במספרים, מספר גדול של אנשים הושפעו מהמבצע ורבים היו זקוקים לסיוע חירום ויישוב מחדש בעקבות אובדן בתיהם ופרנסה. אזרחים רבים נאלצו לחזור לאזורים כפריים, אך רבים אחרים הפכו לחסרי בית ונאלצו להתגורר בצידי הדרכים, באזורים ופתוחים ובכנסיות.