cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת
בת הלוויה של המלכה
עומק אבלה של המלכה על מות בעלה הפתיע את משפחתה ואת הקרובים ביותר אליה. היא התנתקה ממשפחתה ובמיוחד מאדוארד, נסיך ויילס, אותו האשימה במותו של אלברט, והרשתה רק לאליס וביאטריס להתקרב אליה. בשנת 1870 נישאה האחרונה מאחיותייה הלא נשואות של ביאטריס, הנסיכה לואיז, והמלכה ויקטוריה החלה להסתמך על בתה הקטנה, שהצהירה מגיל צעיר שלעולם לא תינשא. ביאטריס הפכה למזכירתה של ויקטוריה, תפקיד שמילאו בעבר אחיותיה הגדולות, אליס, הלנה ולואיז, אולם סמכויותיה של ביאטריס היו רבות משל אחיותיה וכללו מטלות אישיות יותר מסתם כתיבת מכתבים, כמו עזרה בכתיבת יומנה של המלכה.
על אף שהנסיכה ביאטריס הייתה הביישנית ביותר מבין ילדיה של ויקטוריה היא הפכה לנסיכה המוכרת ביותר בקרב הציבור הבריטי בשל העובדה שתמיד ליוותה את אימה בהופעותיה הפומביות. העם אהב את הנסיכה בשל מחויבותה הבלתי מתפשרת לאימה וכן בשל מזגה הנעים וכישוריה האמנותיים.
מחזרים אפשריים
על אף שהמלכה ויקטוריה התנגדה לכך שבתה הצעירה תינשא, בתקווה שתשמש תמיד כבת לווייתה, היו לביאטריס מספר מחזרים. אחד מהם היה נפוליאון אז'ן לואי, בנו של הקיסר הצרפתי לשעבר נפוליאון השלישי. לאחר הדחתו של הקיסר בשל תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 הוא הוגלה ועבר להתגורר יחד עם משפחתו בבריטניה. לאחר מותו בשנת 1873 התיידדה מאוד אלמנתו, הקיסרית אז'ני, עם המלכה ויקטוריה והעיתונים האנגליים החלו לפרסם שמועות כי בנה נפוליאון אז'ן יתארס בקרוב לנסיכה ביאטריס. אולם הנסיך הקיסרי מת ב-1 ביוני 1879 במהלך מלחמת אנגליה-זולו, וויקטוריה וביאטריס התעצבו מאוד ממותו.
לאחר מותו של הנסיך הקיסרי הציע אחיה הבכור של ביאטריס, הנסיך אדוארד, כי היא תינשא לאלמנה של אחותם אליס, לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, שאיבד את אשתו ואת בתו הצעירה למחלת הדיפטריה בשנת 1878. אדוארד טען כי ביאטריס תוכל לשמש כתחליף לאם לאחייניה ועדיין לבלות זמן רב באנגליה יחד עם המלכה. אולם באותה העת היה זה נגד החוק באנגליה לאישה להנשא לגיסה האלמן, אך אדוארד היה כה בעד נישואים אלו שהוא העלה הצעת חוק שנקראה "חוק האחות" כדי לאפשרם. הצעת החוק הייתה דווקא פופולרית ונתמכה על ידי העם, אך היא נדחתה על ידי בית הלורדים בשל התנגדותם של הבישופים. על אף שהמלכה ויקטוריה התאכזבה מכישלון ההצעה היא שמחה להשאיר את ביאטריס לצידה.
מחזרים נוספים היו האחים אלכסנדר ולודוויג, נסיכי בטנברג. המלכה, על אף שנראתה מעודדת חיזורים אלו, הפריעה להם ועודדה את ביאטריס להתעלם מהם. הנסיך לודוויג נישא לבסוף לאחייניתה של ביאטריס, ויקטוריה, נסיכת הסן, בתה של אחותה אליס, ועל אף שנישואים אלו הנחיתו מכה נוספת על תקוותיה של ביאטריס להנשא, במהלך טקס החתונה בשנת 1884 בדרמשטט היא פגשה את האח הצעיר לבית בטנברג, הנרי, והזוג התאהב מיד.
אירוסין ונישואים
עם חזרתה של ביאטריס מדרמשטט היא סיפרה לאמה על כוונתה להנשא לנסיך הנרי, וזו לקחה את הבשורה קשה. על אף שביאטריס המשיכה לשמש כמזכירתה לא דיברו השתיים במשך שבעה חודשים ותקשרו רק על ידי מכתבים. רק שכנועים מצד הנסיך אדוארד והנסיכה ויקטוריה, שהזכירו לאמם כמה אושר הביאה ביאטריס לאביה, אלברט, גרמו למלכה לשוב ולדבר עם בתה הצעירה. המלכה ויקטוריה הסכימה לבסוף לנישואים בתנאי שהנרי יוותר על חייו בגרמניה ויעבור לגור באופן קבוע בבריטניה.
ביאטריס והנרי נישאו בוויפינגהם שבאי וייט, לא רחוק מבית אוסבורן המלכותי, ב-23 ביולי 1885. הנסיכה, שלבשה את ההינומה אותה לבשה אימה 45 שנים קודם לכם, לוותה לתוך הכנסייה על ידי המלכה ואחיה הבכור, הנסיך אדוארד. לאחר הטקס יצאו בני הזוג לירח דבש באי, והמלכה נפרדה מבתה האהובה.
אחת ממתנות החתונה הרבות שקיבלו ביאטריס והנרי לרגל חתונתם הייתה מערכת כלי הגשת תה שהעניק להם הנדבן משה מונטיפיורי, עליה חרט: "רבות בנות עשו חיל, ואת עלית על כולנה" (Many daughters have acted virtuously, but thou excelleth them all, פסוק מתוך ספר משלי).
ילדים
לביאטריס והנרי נולדו ארבעה ילדים:
כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה גם ילדיה של הנסיכה ביאטריס נשאו את הגן למחלת ההמופיליה, שנקראה גם ה"מחלה המלכותית". הנסיך לאופולד מת בשל המחלה לאחר ניתוח ברך פשוט בגיל 31. הנסיכה ויקטוריה יוג'ני, העבירה את הגן לשניים מבניה, שמתו מהמחלה בגיל צעיר. לא ברור האם גם הנסיך מוריס ירש את המחלה והאם מותו במלחמה היה קשור לכך.
שנותיה האחרונות של המלכה
לאחר ירח זמן קצר שבו ביאטריס והנרי לצידה של המלכה ויקטוריה, שהבהירה לזוג כי היא לא יכולה להסתדר לבד וכי היא מצפה שהם יהיו תמיד איתה. למרות זאת המלכה נרגעה לאחר זמן מה והרשתה לביאטריס לנסוע יחד עם בעלה לביקורים קצרים אצל משפחתו בגרמניה. אהבתם של הנרי וביאטריס דמתה לזו של ויקטוריה ואלברט, וגברה עם השנים. הצטרפותו של הנסיך הנרי למשפחה החזירה מעט אושר לחצר המלוכה, שהייתה עגומה מאז מותו של אלברט.
למרות היותה נשואה המשיכה הנסיכה ביאטריס בתפקידה כמזכירתה ובת לווייתה במשרה מלאה של ויקטוריה. למרות זאת ביקרה המלכה את התנהגותה של בתה הצעירה כאשר בשבוע האחרון להריונה הראשון לא סעדה ביאטריס יחד עם אמה כמו תמיד אלא העדיפה לאכול לבד בחדרה, דבר שהכעיס מאוד את ויקטוריה ואף גרם לה להתלונן בפני רופאה האישי.
הנסיך הנרי, שקיבל חינוך צבאי ושירת בצבא הפרוסי, התעקש על שירות פעיל בצבא הבריטי דבר שהכעיס מאוד את המלכה שפחדה כי הוא ייפגע. במקום זאת היא מינתה אותו למושל האי וייט בשנת 1889, אולם תפקיד זה לא סיפק אותו ובשנת 1895 הוא שכנע את המלכה להרשות לו להצטרף לצבא הבריטי שנלחם במערב אפריקה נגד האשנטי. הוא נשלח לחזית ב-6 בדצמבר אולם נדבק במחלת המלריה זמן קצר לאחר מכן ונשלח הביתה. ביאטריס, שחיכתה לבעלה החולה באי מדירה, קיבלה ב-22 בינואר 1896 מברק בו נכתב כי הנרי מת מהמחלה יומיים קודם לכן על ספינה בריטית מול חופי סיירה לאון. ביאטריס קברה את בעלה ב-5 בפברואר באותה הכנסייה באי וייט בה נישאו.
הנסיכה ביאטריס הייתה שבורת לב ממותו הטראגי של בעלה ועזבה את חצר המלוכה לחודש ימים לפני ששבה לטפל באימה. למרות אבלה הכבד המשיכה הנסיכה לשמש כבת לוויה נאמנה לוויקטוריה, ועם הזדקנותה של המלכה היא הסתמכה יותר ויותר על בתה הצעירה. למרות זאת הבינה המלכה כי ביאטריס הזדקקה למעון משלה והעניקה לה את ארמון קנזינגטון. הזמן הרב שבילתה ביאטריס יחד עם אימה גרמו לילדיה להתמרד בילדותם ולהסתמך יותר על אומנתם.
מותה של ויקטוריה
חייה של הנסיכה ביאטריס השתנו עם מותה של המלכה ויקטוריה ב-22 בינואר 1901. על אף שהיא המשיכה את הופעותיה הפומביות מעמדה בחצר ירד, משום שלא הייתה קרובה לאחיה, המלך החדש אדוארד השביעי. אדוארד רצה להיפטר מבית אוסבורן שבאי וייט, דבר שהכעיס מאוד את ביאטריס ואת אחותה לואיז, שהיו קשורות מאוד למעון המלכותי בו יכלו לחיות בפרטיות הרחק מחצר המלוכה. לבסוף החליט המלך להעניק את בית אוסבורן במתנה למדינה, להוציא את הבתים הפרטיים שבאחוזה, שנשארו רכוש פרטים של משפחת המלוכה.
לאחר מותה של ויקטוריה החלה ביאטריס במלאכה הקשה של עריכת יומניה של המלכה, אותם שמרה מאז שנת 1831, והכנתם לפרסום. ויקטוריה הורישה את העבודה הזו במיוחד לביאטריס, שהייתה אחראית על הוצאת כל הקטעים שהיו פרטיים מדי לפרסום פומבי או שפגעו באנשים חיים. ביאטריס הייתה צריכה למחוק כל כך הרבה רישומים עד שהיומנים שפורסמו לבסוף בשנת 1931 היוו רק כשליש מאורכם המקורי.
שנותיה האחרונות
הנסיכה ביאטריס המשיכה להשתתף באירועים ציבוריים אחרי מותה של ויקטוריה, שהיו קשורים בדרך כלל למלכה המנוחה, שכן הציבור הבריטי תמיד קישר את ביאטריס עם אימה.
בתה היחידה של ביאטריס, הנסיכה ויקטוריה יוג'ני, נודעה ברחבי אירופה בשל יופייה הרב, ועל אף שהייתה רק בתו של נסיך גרמני זוטר נחשבה לכלה מבוקשת בין בתי האצולה האירופאים. לבסוף בחרה הנסיכה להנשא לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, דבר שעורר סערה בבריטניה שכן היא נאלצה להמיר את דתה לקתוליות. דודה של ויקטוריה יוג'ני, המלך אדוארד השביעי, התנגד נחרצות לנישואים אלו, אך למרות זאת הזוג נישא ב-31 במאי 1906, בצל ניסיון התנקשות בחייהם על ידי אנרכיסט קטלאני. הנישואים של בני הזוג, שהיו מאוהבים בהתחלה, הדרדרו במהרה לאחר שהתגלה כי בנם, יורש העצר אלפונסו, סבל ממחלת ההמופיליה כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה. המלך אלפונסו האשים את רעייתו בכך שהכניסה את המחלה המלכותית לבית המלוכה הספרדי והתרחק ממנה בשל כך.
לאחר נישואי בתה עברה ביאטריס להתגורר במעונה שבבית אוסבורן, אולם בשנת 1912, למרות התנגדותו של אחיינה, המלך ג'ורג' החמישי, מכרה את הבית ועברה להתגורר בטירת קאריסברוק, מעונו של מושל האי וייט (ביאטריס שימשה כמושלת האי לאחר מותו של בעלה ועד מותה). נוכחותה בחצר המלוכה התמעטה ככל שהזדקנה ובשנת 1914, לאחר מותו של בנה האהוב מוריס, היא פרשה מהחיים הציבוריים.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשל רגשות אנטי-גרמניים עזים ששטפו את בריטניה, החליט המלך ג'ורג' החמישי לשנות את שמה של משפחת המלוכה מסקסה-קובורג-גותה לוינדזור. ביאטריס ומשפחתה נאלצו לוותר על כל תאריהם הגרמנים ולשנות את שם משפחתם למאונטבאטן, גרסה אנגלית לשם בטנברג. לאחר שויתרה על תארה כנסיכת בטנברג נקראה ביאטריס בבריטניה פשוט "הנסיכה ביאטריס", אולם בניה קיבלו מהמלך תוארי אצולה בריטים.
מותה
ביאטריס בילתה את שנותיה האחרונות בראנטרידג' פארק שבמערב ססקס, אחוזה שהשתייכה לאחייניתה, אליס, נסיכת אולבני, ולבעלה אלכסנדר, אחיה של המלכה מרי. בשנת 1941 היא פרסמה את ספרה האחרון, "בימי נפוליאון", שהיה תרגום יומנה האישי של סבתה של המלכה ויקטוריה, אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף. הנסיכה ביאטריס, שנותרה בחיים אחרונה מכל שמונת אחיה ואחיותיה, מתה בשנתה ב-26 באוקטובר 1944 בגיל 87. ארונה נקבר בטירת וינדזור אך הוצא משם ב-28 באוגוסט 1945 ונקבר שוב כבקשתה לצד בעלה האהוב, הנרי באי וייט.
הנסיכה ביאטריס מיורק, בתם של הנסיך אנדרו ושרה פרגסון ונכדתה של המלכה אליזבת השנייה, קרויה על שם ביאטריס.
זוראב אדאישווילי
זוּראבּ אַדֶאִישווילי (בגאורגית: ზურაბ ადეიშვილი; נולד ב-27 ביולי 1972) הוא משפטן ופוליטיקאי גאורגי, כיהן כשר המשפטים של גאורגיה.
חייו
בסוף שנת 2001, כאשר מפלגת "איחוד האזרחים של גאורגיה" הייתה בתהליך התפוררות, הצטרף אדאישווילי למפלגתו של סאקשווילי, התנועה הלאומית המאוחדת וצורף לסיעה לרפורמות דמוקרטיות, שהייתה אופוזיציה לממשלת שוורדנדזה.
לאחר המהפכה ללא שפיכות דמים, מהפכת הוורדים בנובמבר 2003, התמוטטה ממשלת שוורדנדזה. בתקופת הביניים בין התמוטטות ממשל שוורדנדזה ועד לקיום בחירות חדשות ב-4 בינואר 2004 וכניסתו של סאקשווילי לתפקיד נשיא גאורגיה ב-25 בינואר של אותה שנה, כיהנה נינו בורג'נדזה כנשיאה הזמנית של גאורגיה. בתקופה זו, ב-26 בדצמבר 2003, מונה אדאישווילי לתפקיד שר המשפטים של גאורגיה אותו מילא עד ל-17 בפברואר 2004. לאחר מכן, מפברואר ועד יוני 2004, כיהן בתפקיד השר לביטחון לאומי של גאורגיה, ולאחר מכן, מיוני 2004 ועד לינואר 2008 הוא כיהן כתובע הכללי של גאורגיה, ומינואר 2008 ועד לנובמבר של אותה שנה כיהן כראש מנהלת לשכת נשיא גאורגיה. בכל תקופת פעילותו הפוליטית הוא עמד בעמדות ההשפעה הבכירות ביותר בממשל הגאורגי ובעל ברית קרוב של הנשיא סאקשווילי. בעקבות זאת הפך אדאישווילי למושא לביקורת חריפה של האופוזיציה בגאורגיה, במיוחד בתקופת כהונתו כתובע הראשי של גאורגיה. כחלק מחילופי-הגברי שנערכו בקבינט הגאורגי באוקטובר 2008, מונה אדאישווילי, ב-1 בנובמבר, בפעם נוספת, לתפקיד שר המשפטים של גאורגיה שאוחד לאחרונה עם תפקיד התובע הראשי של גאורגיה. בתפקידו החדש הכריז אדאישווילי על כוונתו לערוך ליברליזציה של הקודקס הפלילי.
כלא ארבע
בסיס כליאה 394 (בס"כ 394), המוכר בקיצור בשם כלא ארבע (כלא 4), היה כלא צבאי בתוך מחנה צריפין שפעל במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה ועד שנת 2021, עת הוחלפו הוא וכלא שש בכלא נווה צדק (כלא 10).
מבנה הכלא
הכלא הפעיל ארבע פלוגות:
כלא ארבע הוגדר כ"כלא על"מים", ומרבית העצורים לפני משפט ישבו בו בשל קרבתו לבתי הדין מרכז (ביפו) ודרום (במחנה קסטינה). חיילים אשר דינם נגזר ונידונו לעונש מאסר, או חיילים חבושים, הועברו בהעברה מסודרת לריצוי המשך כליאתם בכלא שש, שהוגדר כ"כלא שפוטים". העברת כאלו התקיימו בין פעם לפעמיים בשבוע, ובמהלך השבוע התקיימו העברות קטנות לחיילים חריגים או לחיילים שהגיעו מכלא שש לכלא ארבע לצורך הפניות רפואיות, ועדות שונות או דיונים אזרחיים. (בכלא שש ריצו את מאסרם מרבית החיילים השפוטים, ולצידם נמצאו גם חיילים שתיקם המשפטי התנהל בבית הדין צפון שבחיפה.)
היסטוריה
הכלא פעל במחנה צריפין במשך כ-80 שנה, מתקופת המנדט הבריטי, ושימש את צה"ל מקום המדינה. הוא נסגר במרץ 2021. כחודש לאחר מכן נסגר גם הכלא הצבאי הנוסף כלא שש, עם פתיחת כלא נווה צדק בצומת השרון (בית ליד) והעברת שני מתקני הכליאה למקום החדש.
פגוש את הספרטנים
עלילה
הסיפור מתחיל כאשר הילד לאונידס נולד, ואביו מאמן אותו להיות מלך ספרטה. באימונים אלה הוא נדרש ליכולות פיזיות גדולות ולעמידה בסבל וכאב רב. לאחר מספר שנים, כאשר הוא גדל, פוגש לאונידס נערה יפה ושמה גורגו. בתוך זמן קצר היא תהיה המלכה. הסיפור מתמקד בעיקר במלחמת פרס–יוון, ובמאורעות היסטוריים נוספים מאותה תקופה. תוכן העלילה, בנוסף לאופן שבו היא משוחקת, יוצרים קומדיה משעשעת.
צוות שחקנים
פרודיה על:
ירוחם יהודה ליב פרלמן
רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן (תקצ"ה, 1835-ז' בשבט תרנ"ו, ינואר 1896), היה רבה של מינסק, נודע בכינויו "הגדול ממינסק".
תולדותיו
נולד בבריסק, לר' שלמה זלמן ולפיגא. מגיל צעיר מאוד התגלו בו כישרונות מיוחדים כמו שקידה, תפיסה מהירה וחריפות.
בנערותו היה בא מדי פעם לרבה של בריסק, ר' יעקב מאיר פאדווא, לומד לפניו ומשמיע לו מחידושיו לשם ביקורת והדרכה. הרב פאדווה השפיע על הרב פרלמן רבות, במיוחד בגישת לימודו ובהתנהגותו.
בגיל שלוש עשרה נשא את בתו של ר' יעקב, מדייני בריסק, שהתחבר עמו והיה לומד עמו בחברותא.
בגיל חמש עשרה נסע לקובנה, שם שהה שנתיים, בהן נפגש עם רבניה, ובפרט בא בדברים עם הרב ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר. ר' ישראל ניסה למשכו להצטרף לדרכי התנועה, אולם מהר מאוד גילה שבן שיחו מתעניין רק בלימוד עיוני.
זמן קצר לאחר שובו לבריסק נפטרה אשתו והוא התחתן בשנית עם לאה, בתו של ר' נחמן ניימארק, מנכבדי העיר, שאימצה לה לבן את בנו מנישואיו הראשונים. אולם כעבור זמן לא רב נפטר גם הבן.
לאחר שכיהן ברבנות בערים סלץ ופרוז'ני, הוזמן לכהן כרבה של העיר מינסק, עליה נחקק שמו לדורות, ושם כיהן עד סוף ימיו. בעיר זו עבר תלאות לא מעטות, אולם זכה להערכה רבה של יהודי העיר.
"הגדול ממינסק" נפטר בז' בשבט תרנ"ו.
יהודית סספורטס
יהודית סספורטס (נולדה ב-1969) היא פסלת ואמנית ישראלית, הפועלת בישראל ובגרמניה. על יצירתה זכתה בשנת 1997 במלגת אינגבורג בוכמן של קרן וולף ובשנת 1999 בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר.
ביוגרפיה
יהודית סספורטס נולדה באשדוד בשנת 1969. למדה במכללה לאמנות חזותית בבאר שבע בשנים 1988–1989 ולאחר מכן במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל (1989–1993), ובמחלקה לפיסול באקדמיה לאמנות ולמדעים קופר יוניון בניו יורק. בשנים 1997–1999 עשתה תואר שני בבצלאל.
משנת 1993 סספורטס מלמדת בצלאל. בשנות האלפיים גרה בברלין ובתל אביב. בשנת 2007 ייצגה את ישראל במסגרת הביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה, איטליה.
עבודותיה
בין השנים 2001–2003 יצרה סספורטס את סדרת "מניפות" שפורשת נופים אירופיים קרים ומנוכרים של הרים מושלגים המצוירים בסגנון ובפורמט של האמנות היפנית המסורתית. המניפות התפתחו מדיאגרמות במיצבי הרצפה המוקדמים של סספורטס.
בשנת 2007 העלתה סספורטס את "שומרי הסף" בביתן הישראלי בביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה באוצרותה של סוזן לנדאו. התערוכה בוונציה היא במידה רבה המשך ל"שומר צל הפנינה" שהציגה סספורטס בגלריה זומר ב-2004. מרכיבי התערוכה מזמינים רצף מדוד של גילוי. בעבודה נראו אובייקטים גדולים חלקם נראים כמו מרחפים בחלל. האחד דמוי במה עגולה אולי באר והאחר דמוי תריס רפפות. האובייקטים עשויים MDF, צבועים בשחור ועליהם מצוירים ידנית דימויי הרים, עצי מחט, שלולית ומבנים מודרניסטיים החוזרים ברבות מעבודותיה. בין העבודות פזורים מוטות ארוכים המלווים את יצירתה לאורך השנים.
ב-2013 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת היחיד "שבעה חורפים" – אחד הפרויקטים הארוכים שלה, תוצר של 11 שנות מחקר בבִּיצה בצפון-מערב גרמניה. הולדת הפרויקט במפגש אקראי ברכבת: מבט חטוף לעבר כתב עת אותו החזיקה נוסעת אנונימית ובו דימוי של ביצה צד את עינה של סספורטס באחת מנסיעותיה. סספורטס ביקרה במשך שנים את המקום, ויצירתה ממחישה פיזית ומטאפורית את מהותו. ב"שבעה חורפים" ניכרת יכולתה של סספורטס לייצג את סביבת הביצה את הצלילים וחומריה הפיזיים שוטטות בתערוכה מדמה תנועה בנבכי התודעה. פסלים חידתיים כגון פסנתר נוטה על צידו, אוהל ושולחן מגנטים מזמינים את המשוטט לנוע בין נופי יערות ביצות ואור ירח קוסמי המערבלים מודע ותת מודע יש ואין. עבודת הווידאו "שולחן המגנטים" מתעדת בהילוך איטי תנועה של חפצים על גבי שולחן לבן. החפצים הם צמחים מיובשים בתוכם הוטמנו מגנטים והם נעים בזכות גושי מגנט גדולים שהונחו בצידי השולחן. בכך מותחת העבודה את גבולותיו של "הטבע הדומם" – הטבע המת מתעורר לפוטנציאל תנועה חדש. סדרת הרישומים "שכחה" התחילה ברישומי נוף בדיו על סמך תצלום של ביצה. סספורטס הקרינה את הרישום על נייר ורשמה בעקבותיו. צילומי CT ראש שימשו כמקור חזותי נוסף לעבודה. הסרט "עובדי האור" מורכב מ-158 רישומים המגולמים כולם לכדי יצירה אחת, המציגה שלושה אירועים מרכזיים המורכבים מהתרחשויות ביער ומנקודות המבט עליהן. המצלמה סורקת את הנוף באיטיות. מערך קווי שחור חולף על פני המסך עוקב ומנותק ממנו בו זמנית. העבודה "הפסנתר" מ-2013 מציגה פסל גבוה של מקלדת לבנה הניצבת על צידה ובתוכה שלושה גלילי נייר. הטקסט הנלווה משווה לבית מזוזה גדול ממדים או גלגלי תפילה טיבטיים. על הגלילים רשומים קווי ססמוגרף צפופים בטוש שחור המהווים תרגום חזותי של מאות שעות הקלטה של בני משפחתה של סספורטס שהומרו לרישום גרפי המתבסס על "האינטנסיביות הרגשית" של ההקלטה.
מאז 2014 הציגה סספורטס ארבע תערוכות יחיד באירופה. באוקטובר 2020 נפתחה תערוכת יחיד חדשה שלה בגלריית Kunsthalle בוילהלמסהאפן, גרמניה בשם "הארכאולוגיה של הבלתי נראה". בתערוכה היא חושפת לראשונה חלקים מ Liquid Desert Project הפרויקט עליו היא עובדת בשבע השנים האחרונות בנגב. באופנים רבים הוא מחליף את הביצה הגרמנית.
תשואה לפדיון
תשואה לפדיון היא התשואה המובטחת לבעל איגרת חוב בהנחה שהאיגרת (או כל נייר ערך אחר) תוחזק עד למועד פרעונה ובהנחה שכל התקבולים המשתלמים מהאיגרת (קרן וריבית) יתקבלו.
התשואה לפדיון מהווה אמצעי להערכת הרווח מהאיגרת. בתאוריה, שיטת חישוב זו מאפשרת למשקיעים להעריך את הערך ההוגן של מכשירים פיננסיים שונים. התשואה לפדיון מוצגת בדרך כלל במונחים של ריבית אפקטיבית שנתית.
אופן החישוב של התשואה לפדיון זהה לאופן החישוב של שיעור התשואה הפנימי.
השימוש במושגים של תשואה לפדיון ושיעור תשואה פנימי מתעלם מהקשר בין גובה הריבית למועד התשלום, ומניח ששיעור התשואה השנתית אחיד לכל התקופה עד הפרעון הסופי.
גרסאות שונות
קיימים סוגים שונים של תשואה לפדיון (Yield to maturity באנגלית). למשל, תשואה לפרעון ראשון (Yield to Call): בשונה מתשואה לפדיון, בתשואה לפרעון ראשון קיימת ההנחה שאיגרת החוב תיפרע בהזדמנות הראשונה ולא תוחזק עד למועד פרעונה המקורי.
כאשר תשלומי הריבית חייבים במס, קיימת הבחנה בין תשואה לפדיון ברוטו (לפני ניכוי מס) ונטו (לאחר ניכוי מס). משקיעים שפטורים ממס כגון קרנות פנסיה יבדקו את התשואה ברוטו, בעוד שמשקיעים שחייבים במס כגון אנשים פרטיים יבדקו את התשואה נטו.
דוגמה
נניח כי קיימת איגרת חוב ללא תלוש (זירו קופון) לשלושים שנים שערכה הנקוב הוא מאה שקלים. אם התשואה לפדיון של איגרת זו היא 10%, מחירה היום יהיה 5.73 שקלים (הערך הנוכחי של תזרימי המזומנים העתידיים:
). במהלך שלושים השנים הבאות מחירה יעלה עד למאה שקלים עם תשואה שנתית של 10%.
נניח כעת כי במהלך עשר השנים הראשונות יורד שער הריבית ועל כן התשואה לפדיון ירדה ל-7%. כעת כשנותרו עשרים שנים למועד הפרעון, מחיר האיגרת יהיה 25.84 שקלים. כלומר, למרות שהתשואה לפדיון בעשרים השנים הבאות תהיה 7% ולמרות שהתשואה לפדיון בעשר השנים הראשונות הייתה 10%, שיעור הרווח בעשר השנים הראשונות הוא 16.26%, באמצעות המשוואה:
במהלך עשרים השנים הנותרות שיעור הרווח אינו 16.26%, כי אם 7%, באמצעות המשוואה:
בסך הכל, במהלך כל שלושים השנים, ה-5.73 השקלים שהושקעו הניבו מאה שקלים, כך שאכן התקבל שיעור של 10%, ללא תלות בשינויים בשער הריבית.
ולדימיר אוסצ'בסקי
ולדימיר קירילוביץ' אוסצ'בסקי (באנגלית: Vladimir Kirilovitch Ussachevsky; ברוסית: Усачевский, Владимир Кириллович; 3 בנובמבר 1911 - 2 בינואר 1990) היה מלחין אמריקאי ממוצא רוסי, שנודע בעיקר ביצירתו בתחום המוזיקה האלקטרונית.
חייו
אוסצ'בסקי נולד במנצ'וריה (כיום במונגוליה הפנימית, סין) להורים רוסים. בשנת 1931 היגר לארצות הברית ולמד מוזיקה בפומונה קולג' בקלרמונט, קליפורניה, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1935. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק, שם קיבל תואר שני ב-1936 ודוקטורט ב-1939. יצירותיו המוקדמות, הנאו-רומנטיות, נכתבו לכלים מסורתיים, אבל ב-1951 החל לחבר מוזיקה אלקטרונית. בשנים 1968 עד 1970 כיהן כנשיא "ברית מלחיני אמריקה" והיה חבר מייעץ בחברת ההקלטות CRI, שהקליטה והוציאה מספר ניכר של יצירותיו.
קריירת הוראה
בשנת 1947, לאחר תקופת שירות במודיעין של צבא ארצות הברית ובמשרד החוץ במלחמת העולם השנייה, הצטרף אוסצ'בסקי לסגל של אוניברסיטת קולומביה, שם לימד עד לפרישתו בשנת 1980. ב-1951 החל בניסויים הראשונים באמריקה במדיום האלקטרוני וזמן קצר לאחר מכן עבד בשיתוף פעולה עם אוטו לואנינג (Otto Luening). זאת לפני ששמע על פעילותה של קבוצת "מוזיק קונקרט" הפריזאית, שקדמו במידת מה לאלה שלהם. בשנת 1959 ייסד עם לואנינג, בביט וסשנס את המרכז למוזיקה אלקטרונית של קולומביה-פרינסטון בניו יורק. בתפקידו כראש המרכז למוזיקה אלקטרונית, בשנת 1966, הגדיר אוסצ'בסקי את מעטפת ADSR, רכיב בסיסי של סינתיסייזרים מודרניים, מתקנים אלקטרוניים להדגמת מוזיקה וכלים אלקטרוניים. אוסצ'בסקי כיהן גם כמורה וכמלחין הבית באוניברסיטת יוטה. לאחר פרישתו הרבה להרצות על מוזיקה אלקטרונית בארצות הברית ובאירופה.
רשימת הקלטות
"יצירותיו האלקטרוניות והאקוסטיות של ולדימיר אוסצ'בסקי מן השנים 1957-1972", ניו יורק: תקליטי העולם החדש (80654-2), 2007. זו הוצאה מחודשת של אוסף הקלטות, שיצאו במקור בחברת CRI על תקליטים אריכי-נגן שונים בשנות ה-60' וה-70'.
"ולדימיר אוסצ'בסקי: מוזיקה לסרטים", ניו יורק: תקליטי העולם החדש (80389), 1990 [3]
מחזה מוסר
מחזה מוסר הוא סוג של מחזה אלגורי, שבה חווה הפרוטגוניסט (הדמות המרכזית במחזה) דילמות מוסריות, בהן הוא נדרש לבחור בין היושר והטוּב האלוהי, לבין הרוע. מחזות מסוג זה היו נפוצים באירופה במאה ה-15 וה-16. מבחינה היסטורית מחזה המוסר הוא החוליה המקשרת בין המחזות הדתיים של ימי הביניים למחזות החילוניים המאוחרים יותר.
מחזה מוסר מתאפיין בדמויות אלגוריות כגון אהבה, ידידות, רכוש, מוות, תשוקה, קנאה.
בניגוד למה שאולי מצופה מהשם, המחזות אינם בהכרח הרצאות למדניות יבשות, אלא בהחלט משעשעות.
אחד המחזות העבריים הידועים בסוג זה הוא המחזה "לישרים תהילה" של הרמח"ל.
אנטוניה שלי
אנטוניה שלי (באנגלית: My Ántonia) הוא ספרה של וילה קאתר מ-1918, המספר את סיפור המתיישבים בערבות נברסקה, ארצות הברית, בעיניו ובקולו של ג'ים ברדן, שבא מוירג'יניה בגיל עשר לחיות בחוות סבו וסבתו לאחר מות הוריו.
תקציר העלילה
ברכבת שבה מגיע ג'ים יחד עם ג'ק, פועל מחוות אביו המנוח, שיעבוד מעתה בחוות הסבים בנברסקה, נוסעת גם משפחת שימרדה, מהגרים בוהמים מצ'כיה. פגישתם הראשונה, הרגעית, היא על רציף התחנה החשוך והקר של בלק הוק, עיירה קטנה ונידחת, משם הם נלקחים בעגלות שוברות-עצמות בדרך הארוכה אל החוות המרוחקות. בימים הבאים מתוודע ג'ים אל סבו וסבתו, קשישים למודי עבודה, הגונים ויישרי דרך, אל עובד החוה הוותיק, אוטו פוקס, אוסטרי הרפתקן ומקועקע, שסיפוריו קוסמים לילד ולג'ק, הפועל הצעיר, ואל משפחת שימרדה, נוכרים שאינם דוברים אנגלית, חסרי כל, המומים וקרובים ליאוש בארצם החדשה. האב, קשיש עדין, חולני, כורע תחת נטל געגועיו אל ארצו ולשונו ונחמתו היחידה היא אנטוניה שלו, בת טיפוחיו. היחידים שהוא מסוגל לדבר עמם הם שני רוסים תמהוניים, הכורעים תחת נטל זכרונות זוועה מארץ מולדתם. ג'ים, הצעיר מאנטוניה ב-3 או 4 שנים, מתחיל ללמד אותה אנגלית והשניים מתקרבים מאוד. ברקע ידידותם של הילדים משתרעות ערבות נברסקה רחבות הידיים בחילופי העונות - יוקדות בשמש הקיץ המבשילה תירס מצוין בטיבו, קופאות בשלגי החורף הכבדים, תחת סופות הכולאות את התושבים בבתיהם ומאיימות על עצם קיומם, פורחות בחמימות האביב ומשתלהבות בשקיעות הסתיו המרהיבות. ג'ים ואנטוניה מתוודעים אל הנובחניות, החיות במאורותיהן במושבות מאורגנות היטב, אל הליליות שוכנות המחילות ואל הנחשים, המשתלטים על המאורות, אוכלים את הביצים וטורפים את הגורים. מר שימרדה, שהביא עמו רק את כינורו, לשונו ותרבותו מן העולם הישן ובחדש אין להם דורש, איננו עומד בקשיי החיים ושם קץ לחייו. בנו אמברוש, איכר ערמומי וגס-רוח, מוציא את אחותו הצעירה לעבודה מפרכת בשדות המשפחה ובחוות השכנים, בתמיכתה המלאה של האם, ואנטוניה איננה פנויה עוד לשיעורי אנגלית ולשיטוטים בטלים עם חברה הצעיר ג'ים. שלוש שנים לאחר בואו לנברסקה מחליטים סבו וסבתו של ג'ים להחכיר את חוותם הנידחת ולעבור לעיירה בלק הוק, וזמן קצר אחר כך מסדירה סבתו של ג'ים את העסקתה של אנטוניה במשק הבית של שכנתה בבית הסמוך, מרת הארלינג הנורווגית. בהביאה תמורה זו לחיי אנטוניה מקווה הקשישה, שאנטוניה זכתה לחיבתה ולהערכתה מיום בואה, להציל אותה מחיים של עבודת פרך שאין לה קץ בשדות ולהשיב לה משהו מן העידון התרבותי, שנסך עליה אביה לפני מותו. אנטוניה מתרועעת עם בנות מהגרים אחרות, העובדות בבתי התושבים הוותיקים, נערות שוודיות, נורווגיות, דניות ובוהמיות, וג'ים מתקרב אל כל חבורתן ומוקסם מכוחן הפיזי והנפשי, מן הביטחון העצמי ושמחת החיים והטבעיות שהן מפגינות, בניגוד לנוקשות, לדעות הקדומות, לכניעה למוסכמות ולהסתגרות מפני החיים שהוא רואה בין תושבי העיירה, שאורח חייהם נראה לו מחניק ומדכא. בנות המהגרים מפלסות להן דרך, כל אחת על פי אופייה, אל חיים של הצלחה ורווחה. לזמן מה דומה שדווקא אנטוניה, החזקה, הנדיבה והאהובה כל כך, איבדה את דרכה והייתה למושא רחמים ולגלוג, לדאבון לבו של ג'ים, אך גם היא נחלצת וכאשר הם נפגשים שוב כעבור עשרים שנה, אנטוניה מולכת בכיפה בחווה משגשגת, רעיה אהובה ותומכת ואם למשפחה מרובת ילדים ומאושרת - אישה שמצאה את מקומה הנכון בחיים.
סגנון הכתיבה
תיאורי הנוף של וילה קאתר משווים לערבות נברסקה יופי ועוצמה. נברסקה היא גיבורת הספר לא פחות מתושביה, שכולם, גם האמריקאים הוותיקים שביניהם, באו אליה כמהגרים למצוא בערבותיה את דרכם לעושר ולהצלחה. כוחה של קאתר הוא באיזון בין כניסה לפרטי פרטים לבין רוחב היריעה, חרק זעיר וקופא בצינת הסתיו, שאנטוניה מצילה ומטמינה מתחת למטפחת הראש שלה בין תלתליה, לעומת מרחבי אין קץ של עשב אדום, רוכן ברוח. דמות מחרשה המצטיירת לרגע קל על רקע השמש השוקעת, מובלטת פרט לפרט, ותלי השלג הנערמים ומבליעים כל סימן לתואי הדרך המוכר במשבי הסופה האדירים. הניגוד בין חום קיץ כבד ומחניק לקור מקפיא בחורף, בין עבודת הפרך שאין לה קץ וכמעט אין לה גמול של הפועלים השכירים ושל המהגרים הדלפונים לעומת העושר, שצוברים הנוכלים הנצלנים בהונאת אותם פתאים חסרי כל ומשוללי דעת, הנותנים בהם אמון מחוסר ברירה. וילה קאתר מצליחה לפרוש את כל היריעה הרחבה והססגונית הזאת בספר לא גדול ולעקוף בכישרון את המהמורות של תיאורי נוף משמימים או הטפות מוסר משמימות לא פחות.
הספר "אנטוניה שלי" יצא בעברית בשנת 1952, בהוצאת עם עובד, בתרגום ע. ארבל ובעריכת י. אליאב.
מנינגיומה
מנינגיומה (Meningeom) היא גידול בקרומי המוח או בחוט השדרה. מנינגיומות הן הסוג העיקרי והשכיח של גידולים במערכת העצבים, ומקורם בקרום הארכנואיד (השכבה העכבישית של קרומי המוח). רובם המכריע של גידולים אלה הם שפירים, ורק במקרים נדירים מאוד הם ממאירים. קרינה מייננת (כגון צילום שיניים) היא גורם סיכון לגידולים מסוג זה. אצל חלק מהחולים בגזזת בישראל, שטופלו בשנות ה-50 בהקרנות רנטגן, התפתחו מנינגיומות. מנינגיומה שאיננה מטופלת עלולה לגרום ללחץ על עצבים ולהפרעות נוירולוגיות, וכן לבצקת, להתקפים אפילפטיים ולכאבי ראש עזים.
סיבות
במרבית המקרים, התפתחות המנינגיומה ספורדית, בעוד שבחלק מהמקרים מדובר במחלה "משפחתית". אנשים אשר עברו הקרנות לגולגולת הם בסיכון לפתח סוג כזה של מנינגיומה. המוטציה הגנטית השכיחה אשר מעורבת בגידול זה היא מסוג אינאקטיבציה של הגן לנוירופיברומטוזיס 2 (מרלין) על כרומוזום 22q. יש מוטציות גנטיות נוספות- MN1, PTEN.
תסמין קליני
גידולים קטנים (פחות מ-2 ס"מ) הם לרוב ממצא מקרי לאחר המוות ללא כל סימפטום במהלך החיים. גידולים גדולים יותר יכולים לגרום לתסמינים קליניים בהתאם לגודלם ולמיקומם:
פתוגנזה
מנינגיומה מתפתחת כתוצאה מגידול של התאים הארכנואידים, ברובם ליד הסינוסים הוורידיים המקיפים את המוח. צבעו של הגידול לרוב אפור. מבחינה היסטולוגית, התאים לרוב אחידים, בעלי נטייה להקיף אחד את השני, ולהכיל גופיפי פסמומה. לגידול יש נטייה להסתייד והוא וסקולרי מאד.
דיאגנוזה
ניתן לאבחן מנינגיומה על ידי CT, MRI או ארטריוגרפיה. רמותיו של החלבון CSF גבוהות, במידה ונעשה ניקור מותני. למרות שמרבית המנינגיומות שפירות, הן יכולות להיות ממאירות, בהתאם לדירוג של WHO:
במחקר רטרוספקטיבי שנעשה לגבי מנינגיומות בדירוג 2 או 3 (א-טיפיות או ממאירות) נמצא כי משך הזמן הממוצע עד חזרת הגידול לגבי מנינגיומות א-טיפיות עומד על 11.5 שנה, בעוד שמשך הזמן הממוצע עד חזרת הגידול במנינגיומה ממאירה עומד על 2.7 שנים.
טיפול
ניתן להסיר את המנינגיומה בניתוח, ולגרום לריפוי מלא, במידה והגידול ממוקם באופן שטחי על פני שטח הדורה. במידה והגידול פולש לעצמות השכנות, הוצאת הגידול היא כמעט בלתי אפשרית. במידה וכל הגידול הוצא, עדיין קיימת נטייה להישנות של הגידול (כ- 9%).
ניתן לטפל באמצעות הקרנות (gamma knife למשל) במקרים בהם הגידול ממוקם סביב אזורים רגישים לניתוח. לרוב מקובל לטפל בהקרנות בנוסף על הניתוח, במיוחד כאשר הגידול מדרגה 2 או 3.
טיפולי כימותרפיה אינם נחשבים אפקטיביים מספיק לטיפול בגידול מסוג זה, ומידת האפקטיביות שלה נבחנת מחדש- כך למשל נבחן תפקידו של הידרוקסי-אוריאה באשר ליכולתו לגרום לגידול להתכווץ.
פרמיפקסול
פרמיפקסול (מבוטא פְּרַמִיפֶּקְסוֹל באנגלית: Pramipexole, שמות מסחריים בישראל: Sifrol, Sifrol ER, Pramipexole-Inovamed, Pramipexole-Teva, Trimexol) היא תרופה לטיפול במחלת פרקינסון ותסמונת הרגליים חסרות המנוחה.
תרופה זאת שייכת למשפחת התרופות שהן אגוניסטים לדופמין שהן אינן נגזרות של ארגוט.
התרופה אושרה לראשונה בארצות הברית בשנת 1997 ובאירופה בשנת 1998 לטיפול במחלת פרקינסון. מאז היא מהווה את אחת התרופות השכיחות ביותר לטיפול בפרקינסון ונחקרה גם בשלבים מתקדמים של המחלה וגם בשלבים ראשוניים של המחלה.
פרמיפקסול קיימת גם בתכשירים בשחרור רגיל וגם בתכשירים לשחרור מושהה. יתרונות התכשיר בשחרור מושהה הם היענות טובה יותר לטיפול (נטילה פעם אחת ביום המתבטאת בנטילה של פחות כדורים במהלך היום), רמות יציבות של התרופה בדם ולטווח ארוך יותר - שליטה על התסמינים המוטוריים של מחלת פרקינסון.
מנגנון הפעולה
במערכת העצבים המרכזית, קיימים מספר קולטנים לדופמין כאשר ניתן לחלק אותם לשתי משפחות עיקריות: D1 ו-D2. קיימת חלוקת משנה לקולטנים אלו לחמישה קולטנים עיקריים. במשפחה של D2 יש שני קולטנים חשובים מבחינת מחלת פרקינסון והם הקולטנים D2, D3. פרמיפקסול פועל על שני קולטנים אלו ומחקה את פעילותו של דופמין. בכך מביא להקלה על התסמינים של מחלת פרקינסון.
יעילות
התרופה ניתנת לטיפול במחלת פרקינסון ויכולה לשמש גם כקו ראשון לטיפול בשלבים הראשונים של המחלה. פרמיפקסול בדומה לתרופות אחרות ממשפחתה, פחות יעילה בשיפור התסמינים המוטוריים של המחלה בהשוואה ללבודופה (שהיא התרופה היעילה ביותר לטיפול בתסמינים המוטוריים של מחלת פרקינסון). אם הטיפול בלבודופה נכשל, מתן פרמיפקסול לא יהיה יעיל יותר ולא ישפר את התסמינים, אך ניתן לשלב את הטיפול עם לבודופה. יש להתחיל את הטיפול במינונים קטנים ואת המינון יש להעלות בהדרגה.
בתסמונת הרגל חסרת המנוחה הפורמולה היחידה שנבדקה במחקרים קליניים הייתה פרמיפקסול בשחרור רגיל ולא בשחרור מושהה. בהתבסס על מספר מחקרים קליניים בתחום זה, פרמיפקסול יכולה לשמש כטיפול סטנדרטי בתסמונת זאת. החסרונות בטיפול בחולים עם תסמונת הרגל חסרת המנוחה הוא שלפעמים הטיפול איננו יעיל או שעל רקע הטיפול התסמינים יכולים להתעצם או להחמיר. תופעות הלוואי העיקריות שדווחו בחולים אלו היו ישנוניות במהלך היום והפרעות שליטה בדחפים.
בנוסף, נעשה גם מחקר קליני על פרמיפקסול בטיפול בפיברומיאלגיה שהראו על יעילות במטופלים שכבר קיבלו תרופות נוספות לטיפול בפיברומיאלגיה. עם זאת נדרשים מחקרים נוספים על מנת להוכיח אם פרמיפקסול אכן יעילה בטיפול בפיברומיאלגיה.
נעשו גם מחקרים קליניים קטנים (עם 21 משתתפים) על הטיפול בפרמיפקסול בהפרעה דו-קוטבית מתוך מחשבה שלדופמין יש חלק חשוב במנגנון של התפתחות הפרעה דו-קוטבית. התוצאות מהמחקרים מראים על יעילות של התרופה, אולם נדרשים מחקרים גדולים ומבוקריים יותר על מנת לבדוק בצורה מבוקרת יותר האם הטיפול יתאים להפרעה זאת.
תופעות לוואי
מאחר שהתרופה נחקרה הן על חולי פרקינסון והן על מטופלים עם תסמונת הרגל חסרת המנוחה, קיימות תופעות לוואי המשותפות לשתי אוכלוסיות הנחקרים, אם כי קיימות תופעות לוואי שהיו יותר מהותיות באוכלוסייה אחת על פני השנייה. לדוגמה, חולי פרקינסון חוו יותר נדודי שינה בהשוואה לתסמונת הרגל חסרת המנוחה, ומטופלים עם תסמונת הרגל חסרת המנוחה חוו יותר תסמינים של כאבי ראש בהשוואה לחולי פרקינסון.
תופעות הלוואי השכיחות:
הפרעות שליטה בדחפים
מתן של פרמיפקסול ותרופות נוספות ממשפחת האגוניסטים לדופמין קשורות בהופעת תופעת לוואי פסיכיאטרית המאופיינת בהפרעות שליטה בדחפים. הפרעות שליטה בדחפים יכולות להתבטא באכילה מופרזת, קנייה כפייתית, היפרסקסואליות, הימורים פתולוגיים או צרכים אינטנסיביים אחרים. היסטוריה של הפרעה טורדנית-כפייתית, אישיות אימפולסיבית או נטייה להתמכרויות עלולה להגביר את הסיכון לפתח את תופעת הלוואי הזאת. תופעת לוואי זאת מתרחשת בשכיחות של עד 4% מכל המטופלים שנוטלים את התרופה. מאחר שמדובר בתופעת לוואי חשובה מאוד, ה-FDA הוציא על כך אזהרה ועל המטופלים בתרופה ובני משפחתם לדעת על אפשרות של תופעת לוואי זאת.
צ'דר
גבינת צ'דר (באנגלית: Cheddar cheese) היא סוג של גבינה קשה טבעית אנגלית בצבע שמנת (או כתום אם מוסיפים צבע מאכל כדוגמת אנאטו) וטעם חריף. מקורה בכפר צ'דר במחוז סאמרסט אנגליה, ומכאן שמה. גבינות מסוג זה מיוצרות גם מחוץ לאזור המקורי, ובכמה מדינות סביב העולם.
המונח "גבינת צ'דר" נמצא בשימוש נרחב, אך אין לו הגדרת מקור מוגן (Protected Designation of Origin) בתוך האיחוד האירופי. עם זאת, ב-2007 נוצרה הגדרת מקור מוגן לשם "צ'דר מתוצרת משק באזור המערבי" (West Country Farmhouse Cheddar), ורק צ'דר שמקורו בחלב מקומי מתחומי המחוזות סאמרסט, דורסט, דבון וקורנוול, והוא מיוצר בשיטות מסורתיות רשאי לשאת שם זה. מחוץ לתחומי אירופה, הסגנון והאיכות של הגבינות הקרויות צ'דר יכול להיות שונה במידה רבה בין יצרן ליצרן. יתר על כן, גבינות שדומות יותר בטעם ובמראה לסוג הגבינה לסטר אדום (Red Leicester) משווקות לעיתים כ"צ'דר אדום". משתמשים בפתיתי צ'דר להוספת טעם פיקנטי למאכלים רבים כסלטים, מאפים ומאכלי בשר.
היסטוריה
מקורה של הגבינה בכפר צ'דר במחוז סאמרסט בדרום-מערב אנגליה. קניון צ'דר בקצה הכפר כולל מספר מערות, אשר סיפקו את הלחות האידיאלית ואת הטמפרטורה היציבה הנדרשים עבור תהליך יישון הגבינה. ייצור גבינת צ'דר היה מוגבל מסורתית לאזור בטווח 50 קילומטרים מקתדרלת ולס. גבינת צ'דר יוצרה לפחות מהמאה ה-12. דיווח בגיליון גלילי מ-1170 מתקופת הנרי השני, מלך אנגליה מתעדים רכישה של 4,640 קילוגרם במחיר של פרד'ינג לליברה. גם צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה (1600–1649) הביא גבינה מהכפר. ייתכן שהרומאים הביאו את המתכון לבריטניה מאזור קנטל (Cantal) בצרפת.
דמות מרכזית במודרניזציה ובסטנדרטיזציה של גבינת הצ'דר היה חלבן בן המאה ה-19 מסאמרסט בשם ג'וזף הרדינג (Joseph Harding). בגין המצאותיו הטכניות, קידום ההיגיינה במחלבות, והפצת המידע על טכניקות ייצור הגבינה המודרניות בהתנדבות הוא כונה "אבי גבינת הצ'דר" (Father of Cheddar cheese). הרדינג הכניס לשימוש ציוד חדש לתהליך ייצור הגבינה, כולל המכונה "השובר המסתובב" (revolving breaker) לחיתוך הגבן, תוך חיסכון ניכר בפעולות ידניות. "שיטת ג'וזף הרדינג" הייתה המערכת המודרנית הראשונה לייצור צ'דר המבוססת על עקרונות מדעיים. הרדינג קבע שגבינת צ'דר "אינה נוצרת בשדה, גם לא באסם, אפילו לא בפרה. היא נוצרת במחלבה". הוא ואשתו היו אחראים על כניסת הגבינה לסקוטלנד ואמריקה הצפונית. בניו, הנרי וויליאם הרדינג, היו אחראים להכנסת ייצור הגבינה לאוסטרליה, ולסייע בהקמת תעשיית הגבינה בניו זילנד בהתאמה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, וכמעט עשור אחר-כך, מרבית החלב בבריטניה שימש לייצור סוג אחד של גבינה שכונה "צ'דר ממשלתי" כחלק מכלכלת המלחמה והצנע בבריטניה. החלטה זו מחקה כמעט לחלוטין ייצור של כל סוגי הגבינות האחרות בבריטניה. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בבריטניה יותר מ-3,500 יצרני גבינה, פחות מ-100 נותרו לאחר מלחמת העולם השנייה.
על פי חוקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית גבינת צ'דר היא הסוג הפופולרי ביותר של גבינה בעולם, וסוג הגבינה שנחקר יותר מכל סוג אחר בפרסומים מדעיים.
תהליך
הגבן ומי הגבינה מופרדים תוך שימוש ברנט, תרכובת אנזים המופקת בדרך כלל מקיבות של עגלים שזה עתה נולדו (בגבינות צמחוניות או כשרות נעשה שימוש בכימוזין המופק מחיידקים, שמרים או עובש).
"צ'דרינג" (Cheddaring) מתייחס לשלב הנוסף בייצור גבינת צ'דר שבו, לאחר חימום, לשים את הגבן יחד עם מלח, חותכים לקוביות כדי לנקז את מי הגבינה, ואז עורמים אותם והופכים אותם. צ'דר מיושנת מאוד בעלת טעם עז, שלעיתים קרויה ״צ׳דר משובח״ (vintage cheddar), חייבת להתיישן במשך 15 חודשים או יותר. הגבינה נשמרת בטמפרטורה קבועה, שלעיתים דורשת מתקנים מיוחדים. כמו בסוגי הגבינות הקשות האחרות המיוצרות בעולם, מערות מספקות את הסביבה האידיאלית ליישון גבינה, ועדיין יש גבינת צ'דר העוברת יישון במערות בווקי הול (Wookey Hole Caves) בסאמרסט ובקניון צ'דר. בנוסף, כמה מינים של גבינת צ'דר עוברים עישון. האיכות האידיאלית של צ'דר מקורי מסאמרסט תוארה על ידי ג'וזף הרדינג בשנת 1864 כ"מרקם סגור ומוצק, אבל עדיין רך באופיו או באיכותו, הוא עשיר עם נטייה להתמוסס בפה, הטעם מלא וטוב, מתקרב אל זה של אגוז לוז".
צ'דר שנעשה בדרך הקלאסית נוטה להיות בטעם חד, חריף, לעיתים קרובות אדמתי. ה"חריפות" של הצ'דר קשורה לרמות של פפטידים מרים בגבינה. מרירות זו נמצאה משמעותית לתפיסה הכללית של טעמי צ'דר מיושן. המרקם מוצק, כשצ'דר שנוצר בשיטות מסורתיות נוטה להתפורר מעט. גבינה מיושנת מכילה גבישי גבינה גדולים הבנויים מסידן לקטט המתגבשים לעיתים קרובות כאשר תהליך היישון ארוך יותר משישה חודשים.
הגוון של הצ'דר יכול להיות צהוב עמוק עד חיוור (גוון שמנת), או צהוב-כתום כאשר מתווספים לגבינה תמציות צמחים מסוימים. אחד התבלינים הנפוצים הוא אנאטו, המופק מזרעי השיח הטרופי ביקסה אורליאנה (Bixa orellana). במקור הוא נוסף כדי לדמות את הצבע של חלב באיכות גבוהה מפרות ג'רזי וגרנסי. אנאטו עשוי גם להקנות טעם מתוק, אגוזי. הייצרן הגדול ביותר של גבינת צ'דר בארצות הברית, קראפט, משתמש בשילוב של אנאטו ואולאורזין, תמצית של החלק השמנוני של פפריקה.
גבינת צ'דר הייתה לפעמים ארוזה בשעווה שחורה (ועדיין יש שאורזים כך), אך היא הייתה בדרך כלל ארוזה יותר בבד משומן, שהיה בלתי חדיר למזהמים, אבל עדיין איפשר לגבינה "לנשום".
תנועת המזון האיטי יצרה הגדרה לצ'דר מקורי, כשהיא טוענת שרק שלושה יצרני גבינות זכאים לתואר "צ'דר אורגינלי". הדרישות המאפיינות אותם, המחמירות מעבר לשם המוגן "צ'דר מתוצרת משק מהאזור המערבי", הן: שהגבינה תיוצר בסאמרסט בשיטות מסורתיות, כגון שימוש בחלב לא מפוסטר, רנט מבעל חיים, ועיטוף בבד.
ייצור בינלאומי
בשם צ'דר משתמשים יצרני גבינה ברחבי העולם; על השם צ'דר אין הגנה אלא רק לשם "צ'דר מתוצרת משק מהאזור המערבי". בנוסף לממלכה המאוחדת, מיוצרת גבינת צ'דר באוסטרליה, ארגנטינה, בלגיה, קנדה, אירלנד, הולנד, ניו זילנד, דרום אפריקה, שוודיה, פינלנד וארצות הברית. גבינות הצ'דר יכולות להיות מיוצרות בתהליכים תעשייתיים או ידניים. הטעם, הצבע והאיכות של הגבינה התעשייתית משתנים באופן משמעותי, ואריזות המזון מצביעות בדרך כלל על חוזק, כגון עדין, בינוני, עז, טעים, חריף, חריף במיוחד, בוגר, ישן או ישן במיוחד; זה עשוי להצביע על תקופת היישון, או תוספי מזון המשמשים כדי לשפר את הטעם. סוגים המיוצרים ידנית מפתחים טעמים חזקים ומגוונים לאורך זמן.
אוסטרליה
נכון לשנת 2013, צ'דר מהווה מעל 55% משוק הגבינות האוסטרלי, כשהצריכה השנתית הממוצעת בסביבות 7.5 קילוגרם לנפש. צ'דר כל כך נפוץ שבשם נעשה שימוש לעיתים רחוקות, במקום זאת הצ'דר נמכר לפי חוזק הטעם בלבד כ"עדין", "טעים" ו"חריף".
קנדה
בעקבות התפרצות של יבחושים שתקפו את שדות החיטה בקנדה באמצע המאה ה-19, החלו החקלאים באונטריו לעבור במספרים גדולים הסבה למשק חלב, וגבינת צ'דר הפכה למוצר הייצוא העיקרי שלהם. הגבינה מיוצאת אפילו לאנגליה. בתחילת המאה ה-20, היו באונטריו 1,242 מפעלי צ'דר, וצ'דר הפך ליצוא השני בגודלו בקנדה אחרי עץ. ב-1904 ייצאה קנדה גבינת צ'דר במשקל של 106,000 טון, אבל ב-2012 יבוא הגבינה בקנדה עלה על היצוא. ג'יימס לואיס קראפט (James L. Kraft 1953-1874), המייסד של חברת המזון קראפט, גדל במשק חלב באונטריו לפני שעקר לשיקגו. לדברי הסופרת שרה צ'פמן (Sarah Champman) "אף שאנו לא יכולים להניח לחלוטין שהתדרדרות של אומנות ייצור הגבינה בקנדה ארעה באשמת ג'יימס לואיס קראפט, היא התרחשה במקביל לצמיחת אימפריית הגבינה המעובדת של קראפט." רוב הצ'דר הקנדי מיוצר על ידי כמה חברות גדולות באונטריו, אם כי הוא מיוצר גם בפרובינציות אחרות ויש גם כמה יצרנים קטנים המייצרים גבינה בשיטות ידניות. הייצור השנתי הוא 120,000 טון. הגבינה מיושנת במשך לפחות 3 חודשים, אם כי מרביתה מיושנת לתקופה ארוכה יותר, עד 10 שנים.
ניו זילנד
רוב גבינת הצ'דר בניו זילנד מיוצרת במפעלים. בעוד שמרבית הגבינה המיוצרת נמכרת כגבינה שלא עברה כמעט יישון בתחומי המדינה, מחלבות אנקור (Anchor) מייצאות צ'דר מניו זילנד לבריטניה, בגושים שיושנו לפחות שנה או יותר.
בריטניה
רק יצרן גבינה אחד פועל כיום בכפר צ'דר, חברת גבינת קניון צ'דר (.Cheddar Gorge Cheese Co). לשם "צ'דר" אין הגדרת מקור מוגן (protected designation of origin) בתוך האיחוד האירופי. עם זאת, ב-2007 נוצרה הגדרת מקור מוגן לשם "צ'דר מתוצרת משק באזור המערבי" (West Country Farmhouse Cheddar), ורק צ'דר שמקורו בחלב מקומי מתחומי המחוזות סאמרסט, דורסט, דבון וקורנוול, והוא מיוצר בשיטות מסורתיות רשאי לשאת שם זה. צ'דר נמכר בדרך כלל בטעמים "עדין" (mild), בינוני (medium), מיושן (mature), ומיושן מאוד (extra mature או vintage). צ'דר מיושן הוא הסוג הנמכר ביותר בבריטניה. צ'דר המיוצר באורקני רשום בציון גאוגרפי מוגן (protected geographical indication) תחת השם "צ'דר מהאי הסקוטי אורקני" (Orkney Scottish Island Cheddar).
ארצות הברית
מדינת ויסקונסין מייצרת את הכמות הגדולה של גבינת צ'דר בארצות הברית. מרכזים אחרים של ייצור כוללים: קליפורניה, איידהו, אפסטייט ניו יורק, ורמונט, אורגון, טקסס ואוקלהומה. הוא נמכר בכמה מינים (עדין, בינוני, חריף, חריף מאוד, סגנון ניו-יורקי, לבן וורמונט). צ'דר בסגנון ניו יורקי היא גבינה "חריפה" במיוחד, אך נוטה להיות רכה במקצת מאשר המינים המוגדרים עדינים. צ'דר שלא מכיל אנאטו מכונה לעיתים קרובות "צ'דר לבן" או "צ'דר ורמונט" (בלא קשר האם הוא יוצר שם). שלושת יצרני מוצרי החלב של ורמונט מייצרים מה שנחשב לגבינת צ'דר מהדרגה הראשונה: "קבוט קרימרי" (Cabot Creamery), המייצרת את "פרייבט סטוק צ'דר" (Private Stock Cheddar) המיושן 16 חודשים, "חברת הגבינה גרפטון וילאג'" (Grafton Village Cheese Company) ו"חוות שלבורן" (Shelburne Farms).
כמה מסוגי הגבינות המעובדות קרויים "בטעם צ'דר". דוגמאות כוללות את "איזי צ'יז'" (Easy Cheese): מזון מבוסס גבינה ארוז בתרסיס. בנוסף, כחבילות מרובעות פרוסות עטופות בנפרד של "גבינה מעובדת" (לעיתים מחלב מפוסטר). בין השאר משתמשים בארצות הברית בגבינת צ'דר בצ'יזבורגר ובמקרוני עם גבינה.
צ'דר הוא אחד מכמה מוצרים שבהם משתמשת מחלקת החקלאות של ארצות הברית על מנת לעקוב אחרי המצב הכללי של התעשיית החלב בארצות הברית. מדי שבוע מופקים דוחות המפרטים את הכמויות המיוצרות ואת המחירים.
אקטיביזם שיפוטי
אקטיביזם שיפוטי הוא גישה משפטית לפיה בית המשפט לוקח חלק יוצר ופעיל בקביעת הנורמות המשפטיות במדינה, ותפקידו אינו מצטמצם רק ל"פה למחוקק" במתן פרשנות לחוק. כחלק מתפקידו זה ייטה בית המשפט לבקר את הרשות המבצעת ואף את הרשות המחוקקת, ובמידת הצורך גם יתערב בהחלטותיהן. יש הרואים בביטול החלטה של ערכאה נמוכה על ידי ערכאה גבוהה יותר סוג של אקטיביזם שיפוטי.
הגדרת האקטיביזם השיפוטי והצדקתו הן שאלות השנויות במחלוקת פוליטית ואקדמית. היפוכו של אקטיביזם שיפוטי הוא פוזיטיביזם משפטי, שמבקש מהשופט לשפוט על פי החוקים הנתונים בידיו בגישה אובייקטיבית ולא להתייחס למוסר או דעות קודמות.
מהות האקטיביזם השיפוטי
מקורו של המושג אקטיביזם שיפוטי הוא בספרות העוסקת בפסיקותיו של בית המשפט העליון של ארצות הברית, וטבע אותו ההיסטוריון ארתור שלזינגר במאמר שפורסם במגזין "Fortune" בשנת 1947.
מומחי המשפט עמדו על הקושי לתת הגדרה מדויקת לאקטיביזם שיפוטי. לדברי פרופ' מנחם מאוטנר:
לפי מאוטנר, בית משפט אקטיביסטי יגדיל את מרחב השפיטות כך שגם מחלוקות בעלות גוון ערכי ופוליטי תיחשבנה ראויות לדיון בפניו, והוא ירחיב את השימוש בעילות משפטיות שיש בהן ממד רב של שיקול דעת והכרעה ערכית כמו עילת הסבירות ומידתיות.
פרופ' זאב סגל הציע הגדרה הממוקדת בהתערבות ישירה של בית המשפט בהחלטותיהן של רשויות אחרות:
לפי פרופ' דניאל פרידמן, ממבקרי האקטיביזם השיפוטי, האקטיביזם השיפוטי נמדד בראש ובראשונה על פי מרחב העיסוק של בית המשפט, ולא רק על פי הפסיקה הסופית:
חשוב להבחין בין חקיקה שיפוטית שנועדה להשלים החסר במשפט המקובל לבין אקטיביזם שיפוטי שמאתגר את שיקול הדעת והקביעות הערכיות של הרשות המבצעת או המחוקקת.
שלושת העשורים הראשונים
מקובל לתאר את העשורים הראשונים של מערכת המשפט הישראלית כמאופיינים בריסון שיפוטי יחסי, עם ביטויים חריגים של אקטיביזם. לעומת תיאור זה, קבע פרופ' יצחק זמיר, לאחר שסקר פסקין דין אחדים מתקופה זו: "המסקנה היא, שלא זו בלבד שבית המשפט העליון של שנות החמישים ושנות השישים היה בית משפט אקטיביסטי, אלא שלא היה לישראל מאז ועד היום בית משפט אקטיביסטי כמו בית המשפט העליון של אותן שנים". הוא נימק את הצורך באקטיביזם באותה עת: "האקטיביזם השיפוטי נדרש אותן שנים, בייחוד נוכח המחדל המתמשך של הממשלה והכנסת לא רק בכינון חוקה, אלא אף בקביעת כללים שיקדמו מינהל תקין והוגן ויקנו הכרה והגנה לזכויות אדם. לא היה אז גוף אחר במדינה שהיה מסוגל ומוכן לעשות זאת חוץ מבית המשפט העליון".
בתקופה זו פיתח בית המשפט העליון דוקטרינות להגנה על זכויות האדם מפני שרירותו של השלטון, אך קיבל כהנחה יסודית את העובדה שלא תיתכן ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת. דוגמאות:
בתקופה זו בית המשפט העליון הגדיר סוגיות ביטחוניות, כלכליות ומדיניות כבלתי שפיטות ושמר על הדרישה לזכות עמידה. בית המשפט מיעט להשתמש בעילת הסבירות ותחם באופן צר את גבולותיה. השופט יואל זוסמן הדגיש כי.
חריג מסוים לגישה זו ניתן לראות בפסק הדין בעניין ברגמן, בו פסל בית המשפט העליון תיקון חקיקה שנגע למימון המפלגות, כשהגיע למסקנה כי החוק סותר את הסעיף המשוריין בחוק יסוד: הכנסת, המבטיח את עקרון השוויון בבחירות וששינויו מותנה ברוב מיוחד, בעוד התיקון לחוק מימון מפלגות לא התקבל ברוב כזה. בפסק הדין הדגישו השופטים כי הם אינם מכריעים בשאלה העקרונית האם תוקפם של מעשי חקיקה יכול להיות נדון בבית המשפט, והם עושים זאת בהתבסס על הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה שלא לעורר את השאלה העקרונית הזו.
על מקומה של חקיקה שיפוטית כתב שופט בית המשפט העליון, משה לנדוי: "בניגוד לחוק החרות אין בית המשפט יכול לפסוק, אך הוא יכול לפרשו 'פרשנות יוצרת' והוא יכול ליצור דין חדש בדרך חקיקה שיפוטית, בשטחים שאינם מכוסים על ידי חקיקה מחייבת".
שנות השמונים
בראשית שנות השמונים של המאה העשרים, או אף במהלך שנות השבעים שלה, התפתחה מגמה אקטיביסטית בבית המשפט העליון. לפי פרופסור מנחם מאוטנר, "מעטים הם בתי־המשפט המוכרים לנו שניתן לאתר בהיסטוריה שלהם עשור כה עתיר שינויים, ואולי אפילו מהפכני, כמו זה של בית־המשפט העליון שלנו בשנות השמונים של המאה העשרים."
שינוי זה יוחס במידה מסוימת לנשיא החדש של בית המשפט העליון, מאיר שמגר ולהתחזקות מעמדו של השופט אהרן ברק, לימים נשיא בית המשפט העליון בעצמו. בתקופה זו הגדיל בית המשפט את מרחב השפיטות, הגביר משמעותית את השימוש בעילת הסבירות והרחיב מאוד את זכות עמידה כך שגם עותר ציבורי שאינו נפגע ישיר יוכל לעתור כנגד החלטה שלטונית.
צעדים אלה הביאו לשינוי באופי הדיונים בבג"ץ וביטאו שינוי בתפיסתו את מהות תפקידו. מעתה, בעתירות מנהליות לא נבחנה רק השאלה אם הממשלה חרגה מסמכותה במקרה הנדון, אלא גם אם שיקול הדעת שהפעילה הממשלה היה סביר. בג"ץ דן גם בשאלות ביטחוניות וכלכליות שההיבט המשפטי בהן אינו דומיננטי, ועסק גם בעתירתם של מי שלא נפגעו ישירות ממעשה שלטוני, אלא טענו לפגיעה בערכים כלליים כמו שלטון החוק והמנהל התקין.
גם להרחבת זכות העמידה נמצאו תומכים כבר בראשית ימי המדינה, כמו השופט חיים כהן, אך עד לשנות השמונים הם היוו מיעוט בבית המשפט העליון. בנוסף, המרחיבים באותן שנים ביקשו להגמיש את הדרישה לזכות העמידה, אך לא לבטלה. החל משנות השמונים זכו מצדדי ההרחבה לרוב בבית המשפט, וגישתם הייתה ליברלית עוד יותר, כשוויתרו לחלוטין על הדרישה להוכחת נזק 'אישי, ממשי וישיר'.
המחלוקת בין הנשיא הפורש משה לנדוי, שהתנגד להרחבת עילת הסבירות, לבין השופט ברק שהיה מראשי המצדדים בה, צפה בגלוי בבג"ץ דפי זהב, שבו ניסח ברק את גישתו העקרונית, אשר ביטא אותה כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, ולפיה טענת אי הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה. הנשיא לנדוי ביקר בחוות דעתו את עמדתו של ברק כפי שבוטאה בבג"ץ 'מרכז הקבלנים' וטען כי בית המשפט יידרש, לפי ברק:
ברק הכיר בכך שעמדתו שונה מפסיקת בית המשפט העליון בעבר, וטען כי במקרים בהם דחה בית המשפט עתירות שעסקו בשאלות מדיניות.
נוסף על כך, לנדוי כתב כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
כל השופטים שישבו בדין בעניין דפי־זהב הסכימו, שהן במישור המשפט הרצוי והן במישור המשפט המצוי כפופה פעולת המינהל, בעניין אינדיבידואלי כבעניין כללי, לדרישת הסבירות. העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בהרחבת עילת הסבירות מעבר לשימוש המקורי שלה כביטוי לחריגה מסמכות, אף שעמדתו המרחיבה עוד יותר של ברק, לא התקבלה. עילת הסבירות וגורמים נוספים אפשרו לבית המשפט להרחיב את מסגרת ההתערבות השיפוטית במקרים מסוימים וגם אפשרו קביעה כי מתחם הסבירות העומד לרשותן של הרשויות רחב או כמעט בלתי מוגבל במקרים אחרים.
גם בין המצדדים בשינוי לא היו הדעות אחידות באשר להיקפו הרצוי, ובין שמגר לברק התגלעה מחלוקת בשאלת השפיטות. בעוד ברק גרס כי עקרונית "הכול שפיט" (ברק סייג את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית לבין שפיטות מוסדית), שמגר התנגד לגישה כה מרחיבה של סמכות בית המשפט.
שנות התשעים
בפסק דין אפרופים, שכתב השופט אהרן ברק ושהיה לציון דרך מרכזי בדיני החוזים בישראל, נשלל הכלל הוותיק לפיו חוזה שלשונו ברורה לא יתפרש על פי נסיבות חיצוניות. ברק כתב כי
ביחס לסוגיית השפיטות, ברק אמר ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות שלהם אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה ,
המהפכה החוקתית - חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה
עד המהפכה החוקתית נמנע בית המשפט מפסילת חוק מפורש שחוקקה הכנסת. את הערעור הראשון על מגבלה זו העלה השופט אהרן ברק באִמרת אגב בפסק הדין בעניין לאו"ר, בה ציין את דעתו כי מבחינה עקרונית אפשרית פסילה של חוקי הכנסת אף ללא הסתמכות על חוקה. עם זאת הוא הסתייג מיישום מעשי של קביעתו בשל המסורת המשפטית בעניין.
במרץ 1992 נחקקו שני חוקי יסוד: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק. שני חוקי היסוד החדשים היו הראשונים שעסקו בעיגונן של זכויות, בעוד חוקי היסוד שקדמו להם עסקו במבנה החוקתי ובסדרי השלטון בישראל. לאחר קבלת חוקי היסוד החדשים כתב שופט בית המשפט העליון אהרן ברק כי מדובר במהפכה חוקתית, שבמסגרתה הגבילה הכנסת את סמכות החקיקה שלה והעניקה לבית המשפט סמכות לביקורת שיפוטית על החקיקה. שמגר הסתייג מההגדרה כמהפכה חוקתית משום שמצב זה היה עוד משנת 1958, עת חוקק חוק יסוד: הכנסת (שהוביל לבג"ץ ברגמן), וחוקי היסוד החדשים הוסיפו לכך.
בפסק הדין בעניין בנק המזרחי, שניתן בנובמבר 1995, קבע בית המשפט לראשונה במפורש כי בכוחו לבטל חקיקה של הכנסת המנוגדת לחוקי היסוד, כולל חוקי היסוד שאינם משוריינים. קביעה זו הורחבה בהמשך בפסיקות נוספות, והביאה גם לפסילה מעשית של חוקים ב-20 מקרים.