cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–קטר
היחסים הדיפלומטיים
בפגישה אשר נערכה בשנת 2015 בין אמיר קטר לראש ממשלת יפן, ראש הממשלה היפני ציין את החשיבות של אספקה יציבה של גז טבעי נוזלי מקטר. ראש הממשלה הצהיר גם על אמונו בהסכם שנחתם בין ממשלת יפן לבין ממשלת קטר בדבר מניעת כפלי מס ומניעת התחמקות ממס הכנסה, העלמת מס והלבנת הון. בתגובה לכך, אמיר קטר שייח תמים בן חמד אאל ת'אני אמר כי יפן היא שותפה חשובה עבור קטר והוא מעוניין לחזק ולחמם את היחסים. האמיר הודיע גם כי יפן היא יעד השקעה של קטר והוא ישמח לקלוט יפנים בקטר.
ישראל אדלר (חזן)
ישראל (שרוליק) אדלר (נולד בתל אביב; ל' באב ה'תשל"ז, 14 באוגוסט 1977) הוא זמר, חזן, גראמער ומשורר ביידיש.
ביוגרפיה
ישראל אדלר נולד בתל אביב כבן זקוניו של החזן חיים אדלר ששימש באותן שנים כחזן בית הכנסת הגדול תל אביב, ולשושנה לבית הלפגוט (דודתו של החזן יצחק מאיר הלפגוט). אדלר למד בתלמוד תורה של חסידות בעלזא בעיר. את הקריירה המוזיקלית שלו החל כבר אז, מופיע לצד אביו בקונצרטים באירועים, ובתפילות שבת והחג. האב והבן אדלר הופיעו יחד במעמד סיום לימוד הרמב"ם היומי וכן בהכתרתו של הרב ישראל מאיר לאו כרב העיר.
בשנת 1989 עבר עם משפחתו לטורונטו שבקנדה שם התמנה אביו לחזן בית הכנסת 'בית אברהם יוסף' בשכונת טורנהיל. גם בטורונטו הופיע לצד אביו בקונצרטים ובמעמדי התפילות.
בתקופת הבחרות, נטל פסק זמן מהשירה. חזר לארץ ולמד בישיבות גור: ישיבת 'אמרי אמת' בבני ברק ובישיבת אור שמחה שבחיפה.
לאחר נישואיו עם אשתו לבית וינגוט, עבר להתגורר בירושלים. אדלר מכהן כחזן בימים נוראים וחגים.
אדלר חורז תכנים מורכבים כמעט ללא הכנה. הופיע כגראמער במעמדי מצווה טאנץ בחתונות חסידיות. הוזמן לחרוז ולשיר בחתונות של רבנים ואדמו"רים כמו גור, בעלזא, צאנז, תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, קרלין ועוד. בשנת 2016 הופיע בשמחת שבע ברכות לבתו של אריה דרעי שבה השתתף גם ראש הממשלה בנימין נתניהו. מיד אחרי נאומו של נתניהו חזר אדלר על תוכנו בחריזה.
בשנת 2016 הוציא אדלר את אלבום הבכורה שלו "אורות" ובו להיטים ממיטב היוצרים החרדים וגם יצירות גראמען ביידיש אותם כתב אדלר. כמה משיריו כמו "תינוקות של בית רבן" "אורות" והשיר "ותיק" אותו הוא מבצע בדואט משותף עם אביו חיים, הפכו לשלאגרים במגזר. כך גם פורסם סיפורו של השיר האידישאי "מיין קינד", אותו כתב אדלר בעקבות מפגש אקראי עם יהודי שהתרחק מיהדותו וחזר בתשובה ימים ספורים לפני פטירתו הפתאומית.
אדלר מופיע על גבי במות באירועים גדולים של המגזר החרדי: אירועי סיום הש"ס, מעמדים ציבוריים אחרים ושמחות בחצרות אדמורי"ם. ב־2017 הוציא סינגל: "צמאה נפשי", יצירה חסידית מרגשת לחנו של האדמו"ר מתולדות אהרן, שבאופן חד פעמי איפשר להוציא את השיר ולפרסמו.
ב-2018 הוציא סינגל של דואט עם המלחין והיוצר החרדי פינקי ובר "מאך שוויון לעכטיג". שחלקו חרוזים ביידיש אותם כתב אדלר, הסינגל היה שיר הנושא באלבום "לעכטיג" שחולק בעשרות אלפי עותקים במהדורת חג של המודיע באנגלית בפסח תשע"ח.
הממשלה האיראנית הגולה
הממשלה האיראנית הגולה, נקראת רשמית: המועצה הלאומית של איראן (National Council of Iran; בפרסית: شورای ملی ایران) היא הממשלה הגולה של איראן, בראשותו של רזא כורש עלי פהלווי. המועצה כוללת איחוד של כ-40 מפלגות ועמותות, ומטרתה הפלת משטר האייתולות באיראן והחלפתה בהשבת כס המלוכה לשושלת פהלווי. המועצה הפכה לקבוצת האופוזיציה האיראנית הקולנית ביותר.
המועצה הוקמה בשנת 2013 על ידי רזא פהלווי. לאחר שהמועצה הוקמה נשלחה האמנה דרך האינטרנט ויותר מ-20,000 איש חתמו עליה, כשחצי מהם חיים באיראן. בעקבות הפצת האמנה הקהילה הערבית באיראן מחתה על הגדרת הזכויות האתניות וזכויות המיעוטים, שלפי האמנה היו שונים מאלו של חוקת הרפובליקה האסלאמית.
פרסי הוליווד הצעירה
לטקס הפרסים בדרך כלל מגיעים ידוענים רבים כגון טיילור סוויפט, ג'סטין ביבר, ניק ג'ונאס ועוד.
הפרס נוסד בשנת 1999.
קטגוריות
קטגוריות הפרס נכון לשנת 2014 הן:
בית הפרלמנט (קנברה)
לפני שבית הפרלמנט נבנה, הפרלמנט היה מתכנס במלבורן עד 1927. בין השנים 1927–1988, הפרלמנט של אוסטרליה התכנס בבניין הפרלמנט הישן (שגם כן שוכן בקנברה). הבנייה של בית הפרלמנט הנוכחי החלה ב-1981 על ידי קבוצת אדריכלים מניו יורק. קבוצת האדריכלים בנתה במשך עשור משכן מרשים, שידוע בזכות משולש המתכת הגבוה שבראשו, אשר הפך לסמלה של קנברה.
בית הפרלמנט מכיל 4,700 חדרים ותחומים רבים ממנו פתוחים לציבור. המבואה הראשית כוללת גרם מדרגות משיש המוביל אל ההיכל המרכזי במשכן, שבו יש שטיח גדול. מליאת בית הנבחרים מועצבת בשטיחים ירוקים, בעוד מליאת הסנאט מועצבת בשטיחים אדומים. בחלק מסביבת בית הפרלמנט ניתן לראות משטחי דשא ירוקים, המסמלים את החיבור לאדמה של האבוריג'ינים, ילידי המקום. בין שתי המליאות ישנו אולם לחברי הפרלמנט (אשר תפקידו דומה למזנון הכנסת) והוא אינו פתוח לציבור. בפרלמנט יש את אגף משרדי הממשלה; באגף זה נמצאים משרדו של ראש ממשלת אוסטרליה ומשרדם של שרים אחרים בממשלת אוסטרליה. בית הפרלמנט שוכן בקרבת אגם בארלי גריפין.
לפני הקמתה של קנברה
בשנת 1901, כאשר שש מושבות בריטיות באוסטרליה היו לדומיניון והוקם חבר העמים של אוסטרליה, מלבורן וסידני האמינו כי עירם היא זו שראויה להיות עיר הבירה של המדינה. המאבק בין שתי הערים נמשך זמן מה. כדי לבדוק איפה יוקם בית הפרלמנט, סעיף 125 של חוקת אוסטרליה קובע כי:
בשנת 1909, לאחר ויכוח ארוך ומייגע, הוחלט כי הפרלמנט ייבנה בעיר הבירה החדשה של אוסטרליה, בקנברה. אוסטרליה רכשה את השליטה באדמה שעליה נבנה הפרלמנט בשנת 1911, אך מלחמת העולם הראשונה פרצה ועיכבה את תוכניות הבנייה ותוכניות אלו הוקפאו זמן מה עד לייסוד העיר ב-1913. בניין הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה נשאר במלבורן עד 1927. משנת 1901 עד 1927 שימש בית הפרלמנט של ויקטוריה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה. במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה. בשנים בו אירח המבנה את הפרלמנט הפדרלי התכנס הפרלמנט של מדינת ויקטוריה בבניין התערוכה המלכותי בעיר.
בית הפרלמנט הישן
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקומה "ועדת ההון המייעצת" כדי לתכנן את בניית בית הפרלמנט בקנברה. הוועדה החליטה כי צריך להקים משכן "זמני" לפרלמנט, אך משכן "זמני" זה שימש כבית הפרלמנט במשך 61 שנה עד בניית בית הפרלמנט הנוכחי. בעשור האחרון השימוש של בית הפרלמנט היה קטן מידות והוא היה בעיקר שטח פנוי. ב-1978, בימי ממשלתו של מלקולם פרייזר, הממשלה החליטה להקים בניין חדש לפרלמנט על גבעת הקפיטול, ודבר זה עורר ויכוח במוסדות השלטון האוסטרליים. הממשלה לא התייעצה עם הארכיטקטים של המלוכה האוסטרלית ועם ועדת ההון הלאומי.
בית הפרלמנט החדש
קבוצת הארכיטקטים שזכתה בתחרות על בניית בית הפרלמנט הייתה המשרד האדריכלי מיטשל וג'יורגולה, שנוסד על ידי האדריכל האיטלקי, רוטלו גיורגולה. גיורגולה עיצב את המשכן כך שהוא ייבנה על גבעת הקפיטל, ולכסות את המבנה עם צריח מחודד ענקי שמעליו יתנופף דגל אוסטרליה מוגדל. החזיתות, עם זאת, כללו חיקוי מכוון של כמה מהדפוסים של בית הפרלמנט הישן, כך שיש דמיון קל למרות ההבדל הממדים העצום.
גיורגולה שם דגש על האנתטיקה החזותית של המשכן באמצעות אדריכל הנוף פיטר רולנד. רולנד מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המשכן, פיתוח ותיאום של כל מרכיבי פני השטח, כולל עיצוב בריכה, סלילה, תאורה קונספטואלית. האדריכלים עיצבו בקפידה את החלק הפנימי של המשכן, כך שבתוך המשכן מוצגות כ-3,000 יצירות אמנות שונות. מומחי הגננות של הגנים בוטניים הלאומיים האוסטרליים עיצבו את חצר המשכן בפרחים ובצמחים.
הבנייה החלה בשנת 1981, ובנייתו הייתה צפויה להסתיים ב-26 בינואר 1988 ביום אוסטרליה שיציין 200 שנה להתיישבות אירופית באוסטרליה.
הבניין נחנך סוף סוף על ידי המלכה אליזבת' השנייה, מלכת אוסטרליה ב-9 במאי 1988, יום השנה לפתיחת הפרלמנט הפדרלי הראשון במלבורן שנחנך ב-9 במאי 1901 על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ובית הפרלמנט הזמני בקנברה שנחנך ב-9 במאי 1927 על ידי ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. התורן מעל בניין הפרלמנט האוסטרלי 81 מטר גובה ומידות דגל אוסטרליה הנמצא בקצהו הן 12.8/6.4 מטרים (בערך בגודל חצי מגרש טניס). התורן שוקל 250 טון והוא עשוי פלדת אל-חלד מלוטשת מהעיר וולונגונג. התורן נועד להיות הפסגה של בית הפרלמנט והוא סמל מוכר של הממשלה הלאומית. הדגל עצמו שוקל כ-15 ק"ג (33 ליברה). השטח הכולל של בית הפרלמנט מכסה כ-80 דונם (32 הקטאר). הבניין נועד "לשבת מעל" בית הפרלמנט הישן, כאשר זה נראה מרחוק. גובה המבנה הוא 4 מטרים מעל הגובה המקורי של גבעת הקפיטול. כמאה מטר מעוקב (35,000,000 רגל מעוקב) נחפרו באתר. עומק זה שימש למילוי שטחים נמוכים בעיר. רוב הגרניט, שהיה יסוד מרכזי בבניית בית הפרלמנט, היה במקור מאוסטרליה.
הרעיון המקורי היה שבית הפרלמנט יהיה פתוח לציבור, והמדשאות המפותלות והגדלות המובילות לכניסות בית הפרלמנט נועדו לסמל זאת. הבניין הוא אטרקציה תיירותית גדולה בקנברה עם כמיליון מבקרים בשנה. למרות זאת, עלה החשש המוגבר מפיגוע טרור בבית הפרלמנט בשנים האחרונות, והאבטחה של בית הפרלמנט הוגדלה מאוד. כתוצאה מהגברת האבטחה, נבנו מחסומי הפרדה שמונעים כניסת אמצעי תחבורה למדשאות.
צדוק בן דוד
צדוק בן דוד (נולד ב-1949) הוא פסל ישראלי המתגורר בלונדון.
בית הפרלמנט (קנברה)
מליאת בית הנבחרים
לאות הזדהות עם עיצוב בית הנבחרים הבריטי, בית הנבחרים מעוטר בצבע ירוק. עם זאת, הצבע הירוק מייצג את הצבע של עלי עץ האקליפטוס (אחד מהעצים הנפוצים ביותר באוסטרליה) או את הצבע של עץ הבוש האוסטרלי.
מליאת הסנאט
הצבעים הניכרים במליאת הסנאט זהים לצבעו של בית הלורדים. מליאת הסנאט מעוטרת בצבע האדום, אך מזכירה לעיתים את הצבע אוכרה, דבר המרמז על כדור הארץ ועל הצבעים של האאוטבק האוסטרלי.
צדוק בן דוד
ביוגרפיה
הוא למד בבצלאל ב-1971–1973 שם נכשל בפיסול ונאמר לו שלא יצליח כאמן. לאחר השתתפות במלחמת יום הכיפורים נסע ללונדון שם למד במחלקה לאמנות באוניברסיטת רדינג בלונדון וב-1976 סיים לימודי פיסול בבית הספר הגבוה לאמנויות סנט מרטין בלונדון שם המשיך ללמד בשנים 1977–1982.
פסקל צוברבולר
פסקל צוברבולר (גרמנית: Pascal Zuberbühler; נולד ב-8 בינואר 1971 בפרוינפלד שבשווייץ) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת השוער.
לאהדנפויה
לאהדנפויה (בפינית: Lahdenpohja; ברוסית: Лахденпо́хья) היא עיירה פינית לשעבר וכיום המרכז המנהלי של מחוז לאהדנפויה ברפובליקת קרליה ברוסיה. בעיירה ישנם 7,800 תושבים נכון לשנת 2010.
פסקל צוברבולר
קריירת מועדונים
צוברבולר ערך 187 הופעות במדי קבוצת גראסהופרס ציריך בין 1991 ל-1999, וזכה עמה באליפות ליגת העל השווייצרית שלוש פעמים, ופעם אחת בגביע השווייצרי. לאחר מכן הוא עבר לפ.צ. בזל, שם השתתף ב-217 משחקים וזכה בשלוש אליפויות ושני גביעים נוספים בשבע עונות. בתקופה זו הושאל לעונה אחת לבאייר לברקוזן מגרמניה, ובמדיה השתתף ב-13 משחקים בבונדסליגה ובחמישה משחקים בשלב הבתים של ליגת האלופות.
צדוק בן דוד
ביוגרפיה
ב-1988 ייצג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה. הוא זכה בפרסים רבים בעולם-ב-2007 בפורטוגל וב-2008 במוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-2007 תרם מיצירותיו במסגרת מכירת אמנות לגיוס כספים הקמת קמפוס חדש לבצלאל.
ב-2008 השתתף בביאנלה של סינגפור ויצר את המיצב "Blackfield", מיצב של אלפי פרחים וצמחים זעירים מסוג פיליגרן שגולפו מתוך פלדת אל חלד ושובצו בחול לבן. צדו האחד צבוע בצבעים עליזים, וצדו האחר שחור.
ב-2010 חולל בן דוד סנסציה כשהציג את תערוכת "טבע האדם" במוזיאון תל אביב. במרכז התערוכה הוצב המיצב הענק "שדה שחור". על משטח חול ענקי הוא "שתל" 20.000 מגזרות מתכת של פרחים המשנים את צבעיהם כשמתבוננים בהם מזוויות שונות. תורים של אלפי אנשים השתרכו בפתח המוזיאון מדי יום. יותר מ-145,000 איש באו למוזיאון רק לראות את המיצב הזה, תופעה שלא הייתה בכל שנות קיומו של המוזיאון.
ב-2018 יצר בן דוד את המיצב "אנשים שראיתי ולא פגשתי", לאחר שבמשך שלוש שנים הסתובב ב-20 מדינות, וצילם מעל 5,000 אנשים שהוא לא מכיר, בלי שהם יהיו מודעים לכך. אחר כך מהצילומים הכין רישומים, ויצר פסלים קטנים. 6,000 מיניאטורות העשויות אלומיניום שהוצבו על משטח חול אחד, והפכו למיצב, שהוצג בלוס אנג’לס, בסידני ובסיאול. המיצב הוצג במוזיאון תל אביב בקיץ 2021.
אף על פי שהסטודיו שלו בלונדון, הוא מרבה לבקר בישראל ופסליו מפוזרים בארץ, בין השאר הפסל "מעבר לתחום" בטיילת תל אביב-יפו (1989), "כי האדם עץ השדה" במצפור הפרטיזנים ביד ושם (2003), והפסל "ברוש בודד" בכניסה למוזיאון תל אביב. מומחיותו של בן דוד היא בחיתוך מתכת.
תערוכות
רשמית חלקית
פסקל צוברבולר
נבחרת שווייץ
צוברבולר ערך 51 הופעות במדי נבחרת שווייץ, והיה בסגל שלה ביורו 2004, יורו 2008 ומונדיאל 2006. למרות שספג ביקורת על יכולתו במוקדמות מונדיאל 2006, בעיקר על התמודדותו עם מסירות, הוא הצליח לא לספוג ולו שער אחד בכל 463 הדקות ששיחק, בהן התמודד בשלב הבתים מול, ו, ובהפסד בדו-קרב פנדלים ל בשמינית הגמר. שווייץ היא הנבחרת היחידה בתולדות המונדיאלים שהצליחה לא לספוג שער במהלך הזמן הרגיל של המשחק. צוברבולר עצמו מחזיק בשיא המשחקים הרצופים ללא ספיגת שער, העומד על חמישה. ב-11 ביוני ערך את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, בניצחון 2 - 0 על נבחרת פורטוגל במסגרת יורו 2008.
לאהדנפויה
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת בדלתת נהר אאורה, הנשפך למצר יאקימנסלמי בימת לדוגה. העיירה נמצאת כ-331 קילומטרים מערבית לפטרוזבודסק. שטח העיירה הוא 262.5 קמ"ר. היא גובלת ברשות המקומית מיינלה ובעיירות סלמי במחוזות סורטוואלה ופיטקיאראנטה. כ-84% משטח העיירה הוא מים, 9.7% מיושב ו-4.4% מיוער.
היסטוריה
העיירה מוזכרת עוד מהמאה ה-17, אז נקרא סיקלהטי. בשנת 1924 היא קיבלה מעמד עיירה והפכה לעצמאית. כאשר לאהדנפויה הייתה שייכת לפינלנד, העיירה היוותה נמל תוסס ותעשיית עיבוד העץ בה פרחה. בסוף שנות ה-30 מנתה העיירה כ-1,959 תושבים.
לאחר מלחמות החורף וההמשך, הועבר האזור לידי ברית המועצות. ב-1945 קיבלה לאהדנפויה מעמד עיירה והפכה למרכז המנהלי של מחוז קורקיוקי (משנת 1970 לאהדנפויה).
שירותים
השירותים הציבוריים בעיירה כוללים בית ספר תיכון, בית ספר מקצועי, בית חולים מחוזי, מרכז יצירה לילדים, בית יתומים ושתי ספריות..
תחבורה
מסילת הרכבת בין סנקט פטרבורג לסורטאוואלה עוברת דרך לאהדנפויה. מתחנת יאקימה בעיירה מסתעף קו צדדי למפעל דיקט בעיירה.
אטרקציות
האטרקציות בעיירה הן כנסיית יאקימה שנבנתה בשנת 1851 ומספר מבני ציבור ומגורים מתחילת המאה ה-20. ליד הכנסייה נמצא בית קברות של חיילים פינים. בעיירה יש גם שני אתרי קבורה לחיילים סובייטים.
באזור מתוכננת הקמת פארק לאומי, הקמת הפארק במחוזות לאהדנפויה, סורטוואלה ופיטקיאראנטה הוכרזה בינואר 2018.
יאקוב ואדלייך
יאקוב ואדלייך (בצ'כית: Jakub Vadlejch; נולד ב-10 באוקטובר 1990) הוא אתלט צ'כי, סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020), סגן אלוף העולם (לונדון 2017) וסגן אלוף אירופה (מינכן 2022) בהטלת כידון.
2010
באליפות אירופה שנערכה ביולי בברצלונה, ספרד סיים ואדלייך במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 76.04 מטר.
2011
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדאיגו, קוריאה הדרומית סיים במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 80.08 מטר.
2012
באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט סיים במקום 25 בתוצאה של 77.61 מטר.
2014
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בציריך, שווייץ סיים במקום 20 בתוצאה של 75.14 מטר.
2015
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין סיים במקום 20 בתוצאה של 78.95 מטר.
2016
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם, הולנד סיים במקום תשיעי בתוצאה של 78.12 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 82.48 מטר.
סגן אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון, הממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 89.73 מטר, אחרי יוהנס פטר מגרמניה (89.89 מטר) ולפני פטר פרידריך מצ'כיה (88.43 מטר).
2018
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין, גרמניה סיים במקום שמיני בתוצאה של 80.64 מטר.
2019
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה, קטר סיים במקום חמישי בתוצאה של 82.19 מטר.
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכה ואדלייך במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 86.67 מטר, אחרי ניראז' צ'ופרה מהודו (87.58 מטר) ולפני ויטזסלב וסלי מצ'כיה (85.44 מטר).
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 88.09 מטר, אחרי אנדרסון פיטרס מגרנדה (90.54 מטר) וניראז' צ'ופרה (88.13 מטר).
סגן אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן, גרמניה זכה במדליית כסף בתוצאה של 87.28 מטר, אחרי יוליאן ובר מגרמניה (87.66 מטר) ולפני לאסי אטלטאלו מפינלנד (86.44 מטר).
חיים בלייח
הרב חיים בלייח (ה'תקצ"ג 1833 – ה' כסלו ה'תר"פ, 18 בנובמבר 1919) היה אב בית הדין ורבה של תלמסאן שבאלג'יריה, ומגדולי רבני ופוסקי אלג'יר בעת החדשה. כמו כן, התפרסם כבלשן, ומשורר עברי במאה ה-19 וה-20. תמך בתנועה הציונית, והשתתף בקונגרס הציוני.
קורות חייו
נולד בתלמסאן לאברהם בלייח. אודות מקור שם המשפחה, מציע רבי יוסף משאש שמקור המשפחה היה מבבל ליד נחל הסמוך לנהרדעא ששמו 'בלייח'. למד אצל רבי שלמה שוראקי ורבי יהודה לאסקאר, וכן הושפע מסבו רבי חיים קצבי. כמו כן למד בישיבתו של רבי אברהם אנקווא והיה לתלמידו המובהק. חברת הלימוד הייתה מצומצמת ומנתה ארבעה תלמידים בלבד. בשנת ה'תרכ"ו, התמנה לדיין הקהילה. בהמשך עמד בראשות הישיבה בעיר, בין תלמידיו ידועים הרב אליהו בן גיגי (רבה של סעידא), והרב צמח אמסלם רבה של רזיליאן, הרב יוסף אלנקאוה.
בהגיע המשכיל יעקב גולדמן לתלמסאן, והתפעל מבקיאותם של אנשי העיר בלשון העברית, הטיף להקים אגודת חובבי עברית בעיר. הרב חיים הוציא לפועל את מבוקשו של יעקב, וביוזמתו נוסדה האגודה "בית יעקב" על שמו של יעקב.
עם הגעת ההשכלה לאלג'יריה, המצב הרוחני באלג'יריה החל לרדת, עד שנסגרו ישיבות רבות. רבי חיים שחשש מפני העתיד הרוחני של יהודי תלמסאן, חיפש רב ומורה שיסכים ללמד בישיבה חדשה שתוקם. בקיץ של שנת ה'תרנ"ז פגש רבי חיים ברבי דוד הכהן סקאלי, וביקש ממנו להתמנות לראש ישיבה בעירם. הרב דוד הסכים מייד, ורבי חיים ארגן באופן מיידי קבוצה של שנים עשר תלמידים שלמדו אצל רבי דוד. הישיבה התקיימה במשך כשלוש שנים עד לשנת ה'תר"ס.
נפטר בתלמסאן בא' כסלו ה'תר"פ.
שני בניו המפורסמים הם רבי אברהם שהיה רב באלג'יר, ורבי מנחם רב בתלמסאן.
השפעתו ודרכו ההלכתית
רבי חיים השפיע באופן ניכר על כלל חכמי אלג'יריה ובייחוד בקרב חכמי העיר תלמסאן. לדוגמה, לקח חלק בפולמוס הגדול אודות כשרותם של מצות המכונה, ותמך בתלמידו הרב אליהו בן גיגי שעמד בראש עמדת המכשירים. לגודל הפולמוס ערך תלמידו הרב אליהו בן גיגי, ספר 'קול צעקת הרועים' בה הוא משיב על טענות החכמים האוסרים שבראשם עמדו הרב חיים יוסף מאמן והרב רפאל חיים משה בן נאים (הרחמ"ן), אשר קודם לכן ערך האחרון ספר 'קול תחנה - קול טחנה' המצדד לפסול את כשרות מצות המכונה.
פסקיו מצוטטים בקרב חכמי אלג'יריה, הבולט מביניהם הוא רבי יוסף משאש שמצטט ממנו למעלה ממאה וחמישים אמרות הלכתיות.
רבי חיים התפרסם כמומחה לשאלות בהלכות גיטין, והיווה כתובת כללית בקרב רבני אלג'יר בנושא זה.
רבי חיים התכתב גם עם חכמי ארץ ישראל והמזרח, כדוגמת רבי רחמים יוסף פרנקו ורבי רפאל מאיר פאניז'יל. התכתבות בולטת עמהם הייתה בעניין הפקעת הקידושין. לטענת רבי חיים גם בזמננו, ישנה סמכות לבית הדין לתקן תקנה שהעובר עליה - יופקעו קידושיו.
כמו כן היקל בענייני גיור לשם אישות, ולטענת הרב אליעזר מלמד לא דרש שהמתגייר יקיים אורח חיים דתי.
מנחם מנדל הגר (קיימישא לייק)
הרב מנחם מנדל הגר (נולד ח' בניסן ה'תשי"ד; אפריל 1954) הוא האדמו"ר מויז'ניץ קיימישא לייק, ענף של חסידות ויז'ניץ בעיירה קיימישא לייק במדינת ניו יורק.
קורות חיים
נולד בארצות הברית לרב מרדכי הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי, ולסימא מירל, בת הרב יעקב יוסף טברסקי האדמו"ר מסקווירא. למד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק.
בשנת תשל"ב נישא לפייגא שפרה, בת דודו הרב חי יצחק טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
החל משנת תשנ"ב החל לכהן כר"מ בישיבת ויז'ניץ מונסי.
בשנת תשס"ג מונה לרב קהילת ויז'ניץ בקיימישא לייק, עיירת נופש בהרי קטסקיל במרחק נסיעה ממונסי. בעיירה פעלה גם הישיבה המרכזית של חסידות ויז'ניץ מונסי.
לאחר פטירת אביו בשנת תשע"ח, מונה לכהן כאדמו"ר מוויז'ניץ בקיימישא לייק. בעיירה ישנן כמאה וחמישים משפחות של חסידי ויז'ניץ, ברובם בוגרי הישיבה שנותרו לגור במקום.
מוסדותיו כוללים תלמוד תורה, בית ספר, כוללי אברכים, ישיבה קטנה "בנין אבות" בראשות בנו הרב ישראל הגר, וארגוני צדקה וחסד.
הישיבה בקיימישא לייק נוהלה על ידי אחיו הרב ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי. תקופה לאחר מינויו לאדמו"ר רכש מאחיו את בנייני הישיבה, כשעל פי ההסכם הישיבה שבראשות הרב ישראל תועבר לעיר אחרת ובמקום תיפתח ישיבה חדשה שתהיה תחת הנהלת הרב מנחם מנדל.
לרב מנחם מנדל חסידים גם בישראל.
דברי תורתו יצאו לאור והודפסו בכמה כרכים, דרשות חסידות על התורה.
הנהגותיו
מאופיין כקנאי ותקיף, מעורר רבות את חסידיו על חשיבות לימוד התורה בהתמדה. כאביו, מתנגד שיצלמוהו, וכשמופיע באירועים פומביים הוא חובש משקפיים בעלי זגוגית כהה כדי למנוע את צילום פניו. ככלל, הוא ממעט בחשיפה לציבור הרחב, ובשל כך מכונה לעיתים בתקשורת החרדית "הרבי הנסתר".
NGC 1510
NGC 1510 היא גלקסיה ננסית עדשה הנמצאת במרחק של 38 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים שעון מטוטלת. היא התגלתה על ידי ג'ון הרשל ב-4 בדצמבר 1836.
מנחם מנדל הגר (קיימישא לייק)
הנהגותיו
הקהילה החסידית בקיימישא לייק נחשבת לשמרנית וסגורה, ומתנהלת על פי הוראותיו. בחנות היהודית היחידה בעיר לא מוכרים עיתונים ומוצרים שונים נוספים.
NGC 1510
הגלקסיה מקיימת אינטראקציה כבידתית עם הגלקסיה האליפטית השכנה NGC 1512 (בתמונה משמאל ממרכז NGC 1510) ונראה ש-NGC 1510 גורמת לעיוות של הזרועות הספירליות של NGC 1512. המרחק הזוויתי בין הגלקסיות הוא כ-5 דקות קשת ששקול למרחק של כ-60,000 שנות אור ומצביע על כך שייתכן ויתנגשו בעתיד. ככל הנראה בסוף של התהליך היא תשולב ב NGC 1512 שהיא גדולה יותר
יולימאר רוחאס
יולימאר רוחאס (בספרדית: Yulimar Rojas; נולדה ב-21 באוקטובר 1995) היא אתלטית מוונצואלה, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), שלוש פעמים רצופות אלופת העולם (לונדון 2017, דוחה 2019, יוג'ין 2022), שלוש פעמים רצופות אלופת העולם באולם (פורטלנד 2016, ברמינגהאם 2018, בלגרד 2022) ושיאנית העולם בקפיצה משולשת. היא אתלטית השנה בעולם (2020).
ביוגרפיה
רוחאס נולדה בקראקס וגדלה באנסואטגי שבוונצואלה. בנעוריה הצטיינה בכדורעף, בקפיצה לגובה, בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
קריירה מקצועית
רוחאס זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה באליפות דרום אמריקה באתלטיקה עד גיל 20 ב-2011, זכתה במדליית ארד באליפות דרום אמריקה עד גיל 23 ב-2012, ובמדליית כסף במשחקים הפאן אמריקאיים עד גיל 20 ב-2013.
2014
ב-2014 זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה במשחקי דרום אמריקה ובמדליית זהב בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת באליפות דרום אמריקה עד גיל 23. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים באותה שנה סיימה רביעית בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
2015
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שהתקיימה בלימה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת וסיימה רביעית בקפיצה לרוחק. בסוף השנה החלה להתאמן תחת הדרכתו של איוואן פדרוסו ועברה בנובמבר לספרד.
אלופת העולם באולם
באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד מרץ 2016 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.41 מטר, לפני קריסטין גייריש מגרמניה (14.30 מטר) ופרסקבי פפצ'ריצו מיוון (14.15 מטר).
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.98 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (15.17 מטר) ולפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.74 מטר). היה זה ההישג הטוב ביותר של ונצואלה באולימפיאדת ריו, וההישג הטוב ביותר לאישה מוונצואלה במשחקים האולימפיים.
אלופת העולם
באליפות העולם שנערכה באוגוסט לונדון בשנת 2017 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.91 מטר, אותה קבעה בקפיצה החמישית, לפני קתרין איברגואן (14.89 מטר) ואולגה ריפקובה (14.77 מטר).
2018
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם במרץ 2018 היא הגנה על תוארה וזכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.63 מטר, בקפיצה החמישית לאחר שדורגה במקום השלישי, לפני קימברלי ויליאמס מג'מייקה (14.48 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.40 מטר).
2019
ביוני 2019 שיפרה את שיאה האישי בקפיצה משולשת ל-15.06 מטר. באוגוסט 2019 זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימה בלימה בשיא משחקים ושיא לאומי חדש של 15.11 מטר. בספטמבר שיפרה את שיאה האישי וקבעה שיא אמריקה חדש של 15.41 מטר, תוצאה המדרגת אותה שנייה בכל הזמנים.
באליפות העולם זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.37 מטר.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית זהב בשיא עולם של 15.67 מטר, לפני פטריסיה ממונה מפורטוגל (15.01 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.87 מטר).
2022
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.74 מטר, לפני מרינה בך רומנצ'וק מאוקראינה (14.74 מטר) וקימברלי ויליאמס (14.62 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית ביולי אותה שנה היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.47 מטר, לפני שניקה ריקטס מג'מייקה (14.89 מטר) וטורי פרנקלין מארצות הברית (14.72 מטר).
חייה האישיים
רוחאס היא לסבית. אחותה הקטנה אף היא אתלטית ומתחרה בזריקת דיסקוס.
כביש 3533
כביש 3533 הוא כביש רוחב מקומי בדרום השפלה, בתחומי מועצה אזורית שפיר, צפונית לעיר קריית גת. הכביש מתחיל ביישוב הקהילתי אלומה ומסתיים בצומת קוממיות עם כביש 40. הכביש מקשר את יישובי מועצה אזורית שפיר עם ערי השפלה.
החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-28 בינואר 2005, והיא עוסקת בהארכת המנדט של יוניפי"ל לשמירת השלום בגבול ישראל–לבנון בשישה חודשים, עד 31 ביולי 2005.
ההחלטה מבוססת על החלטות 425, 426 ו-1553 של מועצת הביטחון של האו"ם והתקבלה פה אחד על ידי 15 המדינות החברות במועצת הביטחון.
עיקרי ההחלטה:
חזקיה בן דוד
חזקיה בן דוד היה ראש הגולה של יהדות בבל בסוף תקופת הגאונים וראש ישיבת פומבדיתא האחרון. הרב גרשום הרפנס כותב, כי היה גם האחרון בתפקיד ראשות הגולה, וכי כשנרצח על ידי אל קאא'ם הראשון נסגרה גם ישיבת סורא סופית במקביל לישיבת פומבדיתא.
קורות חייו
מר חזקיה היה בנו של דוד נינו של רבי דוד בן זכאי, מצאצאי זרובבל בן שאלתיאל מצאצאי יהויכין. הוא מוזכר בתואר ראש גולה בבבל החל משנת ד'תשפ"א (1021). שלושת בניו היו: שאלתיאל בן חזקיה, יוסף אורובד (סבו של יהודה בן ברזילי הברצלוני) ודוד בן חזקיה.
בשנת ד'תשצ"ח (1038) נפטר בבבל רב האי גאון שהיה ראש ישיבת פומבדיתא, ורב חזקיה מונה למלא את מקומו בראשות הישיבה. החוקרים נחלקו האם נשא גם בתואר "גאון", אך מוסכם הוא שהתעסק בהלכה ושלח אגרות הלכתיות לקהילות שונות.
לאחר 20 שנה בהם כיהן כראש גולה וראש ישיבה, בד'תתי"ח (1058), הלשינו עליו שונאיו הלשנת שקר לח'ליפה המוסלמי אל-קאא'ם הראשון באמר אללה, הח'ליפה אסר את מר חזקיה, ושם עינוהו והוא הוצא להורג.
מכיוון שנרצח, נסגרה ישיבת פומבדיתא ההיסטורית באופן סופי, ובכך תמה תקופת הגאונים בפומבדיתא. שלושת בניו נמלטו לגרנדה אל ביתו של רבי יהוסף הנגיד, אשר אביו, רבי שמואל הנגיד, היה ידיד נפשו של אביהם ואף כתב לו שיר מיוחד בד'תתט"ו שנדפס בקובץ "בן תהילים".
לאחר שנרצח הופסקה משרת ראש הגולה לכמה עשרות שנים, ראש הגולה הבא, היה בן בנו דוד – חזקיה בן דוד השני. עם זאת, נמצאו מסמכי קניה של בתו של שאלתיאל, בנו השלישי של חזקיה, בה נזכר שאלתיאל בתואר "מר" – תארו של ראש הגולה, לכן נראה שזמן קצר לפני ששב חזקיה השני לבבל כיהן שאלתיאל כראש גולה. אך לדעת הרב גרשום הרפנס לא כיהנו עוד ראשי גולה אחריו.
אליהו גוז'נסקי
אליהו (אַליוֹשָה) גוֹזַ'נסקי (ביידיש: גאָזשאַנסקי; 1 באוגוסט 1914 – 21 בדצמבר 1948) היה ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל.
קורות חייו
אליהו גוז'נסקי נולד כבן יחיד לפרידה ויצחק גוז'נסקי בסנקט פטרבורג. ב-1917 עברה המשפחה להורדנה, שם הצטרף לתנועת השומר הצעיר. בגיל 16 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ גליל ים. אחר כך התקבל לבית הספר מקוה ישראל ושם הצטרף לתנועת ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, כרבים מחברי התנועה שהגיעו מהתנועות הכחולות.
ב-1933 נשא לאישה את אסתר (לבית אנקורי). ב-1936 חזר לפולין על מנת ללמוד בבית הספר למודדים מוסמכים בהורדנה, שם הצטרף לתנועה המקבילה הפולנית. באחת מפעולות התנועה, שפעלה במחתרת, נאסר ונדון לשמונה שנות מאסר, אך השתמש בנתינותו הארצישראלית ושב לארץ ישראל ב-1938. בארץ ישראל עבד במקצועו כמודד עבור הצבא הבריטי וכפועל בפרדסים. חזר לפעול במסגרת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, שפעלה כמחתרת לכל דבר. הוא נבחר כחבר ועד הסניף בתל אביב ואחרי הריגתו של מזכיר הסניף בידי הבולשת הבריטית ביולי 1941 הפך לאחראי על פעילות האיגוד. מאחר שהתנועה הוגדרה על ידי הבולשת כמחתרת נעצר ב-1941 ונכלא לזמן-מה.
עם שחרורו מהכלא החל לעבוד במלטשת היהלומים "כוכב". עד מהרה נהפך למנהיג שביתות בענף, וכשיצאה המפלגה מן המחתרת נבחר לנציגהּ במועצת פועלי תל אביב. על אף שהפך להיות חלק מהממסד הפועלי, השלטונות הבריטים מחד ו"ההגנה" מאידך המשיכו לעקוב אחר פעילותו הפוליטית.
כמנהיגים פוליטיים אחרים בתקופה נהג גוז'נסקי לכתוב מאמרים, שירים וכיוצא בזה. חלק ממאמריו פורסמו ב"קול העם", ביטאונה של מפלגתו. מיד עם קום המדינה היה בין המארגנים של ועידת האיחוד בקולנוע מאי בחיפה, שבה התמזגו המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) והליגה לשחרור לאומי לתנועה אחת, היא המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). חודשיים לאחר מכן יצא לפולין על מנת לייצג את המפלגה המאוחדת בוועידת האיחוד של שתי מפלגות הפועלים, הסוציאליסטית והקומוניסטית, בשובו נהרג בתאונת מטוס ביוון. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. השאיר אחריו אישה ובן – יורם, לימים בעלה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי.
מגילת הגדוד
מגילת הגדוד (בניקוד: מְגִלַּת הַגְּדוּד) הוא חיבורו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי המספר על הקמת הגדוד העברי ה-38 על ידי המחבר ויוסף טרומפלדור כיחידה שלובה בצבא הבריטי והתנהלותו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עד סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
נושאי הספר ופרקיו
נושאו העיקרי של הספר הוא הרעיון הציוני והדרכים למימושו בפועל בנסיבות הגאופוליטיות בעת שהספר נכתב: אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. הסקירה ההיסטורית והזיכרונות של המחבר הם אמצעי בידו לתאר את היעדים העיקריים: הקמת צבא יהודי, מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל וחברה יהודית איתנה בה. לצד התיאור ההיסטורי והמסר על היעדים הציוניים, מציג ז'בוטינסקי עקרונות של אתיקה צבאית, כפי שגובשה אצלו מתוך עיון, שיחות עם יוסף טרומפלדור והניסיון הצבאי אשר רכש כמפקד במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורש יוסף טרומפלדור מארץ ישראל בהיותו דמות מוכרת ביישוב, נתין רוסי וקצין בדימוס בצבא האימפריה הרוסית. זאב ז'בוטינסקי נשלח לחזית המלחמה כעיתונאי של עיתון מוסקבאי. שניהם סברו כי גיוס הנוער היהודי אל יחידה צבאית מוגדרת במסגרת הצבא הבריטי, יהיה מעשה נכון שיש בו תועלת לאומית רבה, בדרך להגשמת יעדה העיקרי התנועה הציונית להקים מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל. ז'בוטינסקי טען כי יש לתמוך בגלוי בבריטניה ובמדינות ההסכמה ולסייע להן במאמץ המלחמתי לכיבוש ארץ ישראל. בטרם שהתחייל נתן ז'בוטינסקי להוצאת פישר אוּנווין את ספרו: "טורקיה והמלחמה" ("Turkey and the War"): "בו הובעו שלושה רעיונות יסודיים: הרעיון הראשון – את טורקיה צריך לחלק, בזה כל טעם המלחמה והאמצעי הראשי למניעת מלחמות בעתיד; הרעיון השני – ארץ־ישראל צריכה להיכנס לחוג ההשפעה הבריטית; הרעיון השלישי – החזית העיקרית של המלחמה היא החזית המזרחית". הספר עורר עניין רב בקרב אישי ממשל בריטיים.
שנה ומחצה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בחורף 1915, לאחר שרבים מיהודי ארץ ישראל גורשו ממנה על ידי העות'מאנים, בהיותם נתיני מדינות ההסכמה או מנהיגים בתנועה הציונית וביישוב, הגיע ז'בוטינסקי אל מחנות הפליטים היהודים מארץ ישראל בגאַבּאַרי ובמפרוזה ליד אלכסנדריה, שבהם הצטופפו מעל לאלף בני אדם, והציג להם את תוכניתו להקמת גדוד חיילים יהודים שישתלב בצבאה של אחת המעצמות. ז'בוטינסקי וטרומפלדור החתימו במחנה הפליטים מאה בני אדם על תזכיר מסודר בדבר התוכנית לגדוד יהודי בצבא הבריטי, ויצאו לבריטניה להשיג שיתוף פעולה והוצאה לפועל של התוכנית. הבריטים הסכימו להקמת גדוד המתנדבים היהודים במערכת גליפולי כיחידת תובלה שמנתה 650 לוחמים יהודים. מפקד הגדוד היה לויטננט קולונל ג'ון פטרסון וסגנו היה טרומפלדור, שהמשיך לפקד על הגדוד לאחר שפטרסון עזב בגלל מחלתו. ב-1 באפריל 1915 נשבעו החיילים ל"גדוד הפרדות של ציון" ("Zion Mule Corps") (בקיצור זמ"ק), שנקרא אחר כך "גדוד נהגי הפרדות". וב-27 באפריל, נחת הגדוד בחוף גליפולי שבטורקיה. שנים עשר נהרגו וחמישה נפצעו במערכה שהסתיימה בנסיגת כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי גליפולי.
טרומפלדור חשב כי הקמת הגדוד היא הישג תקדימי להכרה בריטית עתידית בהקמת יחידות צבא יהודיות בצבא הבריטי, ואבן פינה להכרתם של הבריטים בבית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. ז'בוטינסקי לא ראה בגדוד נהגי הפרדות מימוש לחזון הגדודים, מכיוון שהגדוד לא היה יחידה לוחמת ולא הוצב בחזית הארצישראלית. בדיעבד הצדיק ז'בוטינסקי את עמדתו של טרומפלדור.
120 מחיילי גדוד נהגי הפרדות התגייסו לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם על ידי ז'בוטינסקי וטרומפלדור ב-1917, והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מהאימפריה העות'מאנית. שני גדודים נוספים הוקמו להילחם במסגרת צבא בריטניה בארץ ישראל: "הגדוד ה-39 של קלעי המלך" שהוקם ביוזמת יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון בארצות הברית, ו"הגדוד ה-40 של קלעי המלך" שרוב חייליו גויסו בארץ ישראל.
הפרק הראשון: "בין הקסרקט למשרד הוזיר"
הפרק מספר על ההכנות השונות שעשו טרומפלדור וז'בוטינסקי, לאחר שהגיעו לבריטניה, להקמת הגדודים העבריים. ז'בוטינסקי מספר על הנוף האנושי המגוון של המגויסים שכלל גרים ממוצא רוסי שעלו לארץ ישראל בטרם המלחמה וגורשו כאשר פרצה למצרים; עולים לארץ ישראל מגיאורגיה, מדאגסטן ומקרים שגורשו גם הם למצרים; יהודים ילידי-מצרים, "שיכולתי להידבר עמהם רק בלשון האיטלקית או הצרפתית"; וגם לא-יהודים, כגון בחור "יווני פּראַבוֹסלאַווי".
עד שהתחייל ועבר להתגורר במחנה הצבא, התגורר ז'בוטינסקי בלונדון בשכונת צ'לסי, כאשר הצליחו השניים להשיג את תמיכתם ועזרתם בפועל של בריטים אחדים פרו-ציונים באותה עת, כגון עורך ה"טיימס" ויקהם סטיד. והכינו תזכיר על תוכניתם לראש ממשלת בריטניה ול"קבינט המלחמה" שלה. טרומפלדור ששירת כקצין מצטיין בצבא האימפריה הרוסית, ביקש מהבריטים להשתלב בצבאם בדרגת קצונה, ולו רק "בתור סגן-לייטנאנט; היה מסכים בוודאי לשרת בו גם בתור קורפוראל, ואולם אי-אפשר היה שגידם ישמש בתפקיד כזה, – ותואר של קצין לא רצו לתת לו פקידי המשרדים הצבאיים. הנימוק העיקרי היה, שלפי החוקה האנגלית אין בן חוץ-לארץ יכול להיות קצין". ז'בוטינסקי התחייל לצבא הבריטי כטוראי ב-21 בינואר 1917. לאחר שבועות אחדים הועלה לתפקיד מפקד שאינו קצין; במילותיו: "דרגה, שאיני יודע כיצד לתרגם אותה: באנגלית זהו unpaid Lance-Sergeant, כלומר, כעין סרז'אַנט, אבל לא סרז'אַנט ממש, והוקצבה לי משכורת לא של סרז'אַנט, אלא בסך-הכל של קוֹרפּוֹראַל".
הפרק השני: "הניצחון"
הפרק מספר על השגת האישור להקמת הגדודים העבריים מהרשויות הבריטיות. לקראת הקמת הגדודים העבריים ניהלו ז'בוטינסקי וטרומפלדור סדרת פגישות עם אישים פוליטיים, כגון עם השר סר אריק גדס (Eric Campbell Geddes), והגנראַל יאן סמאַטס ראש ממשלת דרום אפריקה שבא אז ללונדון, "כדי להשתתף בישיבותיו של קאַבּינט-המלחמה"; ז'בוטינסקי התרשם כי סמאטס הוא "ציוני מסוגו של בלפור או רוֹבּרט סֶסיל". הוא שכנע את חברי "קאַבּינט המלחמה" לתמוך בהקמת הגדודים העבריים, שהיו מיזם ציוני מוצהר, וזאת לעומת המתנגדים להקמתם ולציונות, ובראשם יהודי, אֶדווין מוֹנטגיוּ. יאן סמאטס, על פי ז'בוטינסקי, דיבר, "על הגדוד:
– זהו אחד הרעיונות היפים ביותר, שנזדמן לי להיתקל בהם בחיי: שהיהודים עצמם ילחמו בעד אדמת-ישראל".
הוחלט שמפקד הגדוד יהיה לויטננט קולונל ג'ון פטרסון, אשר פיקד על גדוד נהגי הפרדות. שמו של הגדוד באנגלית יעוצב "בשם קצר וברור: The Jewish Regiment. המדים יהיו רגילים, אלא שבמקום כובע תהא מצנפת קוֹלוֹניאַלית, כמו אצל הצופים. הטוטפת [הסמל] – מנורה בעלת שבעה קנים עם כתובת עברית "קדימה", שפירושה הוא גם "להתקדם" וגם "מזרחה"."
לאחר שהסתיימו ההכנות להקמת הגדוד, עזב טרומפלדור את לונדון לרוסיה, להקים שם לדבריו: "צבא עברי – לא גדוד סתם, אלא צבא ממש בן 100 אלף איש או יותר – ועם זה מסוג אחר של נוער... וצבא זה יצטרך ללכת אל החזית הקאַווקאַזית – ומשם יבקיע לו אולי את הדרך על-פני אַרמניה וארם-נהריים אל עבר-הירדן". בשיחת פרידה שקיים עם ז'בוטינסקי בדירתו בלונדון גולל "את הרעיון הפשוט והנשגב של ה"חלוציות".
– חלוץ פירושו "צועד בראש", – אמרתי. – באיזה מובן? פועלים?
– לא, זהו מושג הרבה יותר רחב. כמובן, דרושים גם פועלים, ואולם לא זהו המובן של המלה "חלוץ". לנו יהיו דרושים אנשים מוכנים "לכּל", לכל מה שתדרוש ארץ־ישראל. ל"פועל" יש האינטרסים הפועליים שלו, לחיילים ה- esprit de corps שלהם; לרופא, למהנדס ולכל השאר יש הרגלים משלהם, אם אפשר לומר כך. אולם אנחנו צריכים להקים דור, שלא יהיו לו לא אינטרסים ולא הרגלים. מטיל-ברזל סתם. גמיש – אבל ברזל. מתכת, שאפשר לחשל ממנה כל מה שיש צורך בו בשביל המכונה הלאומית. חסר גלגל? – אני הגלגל. חסרים מסמר, בורג, גלגל-תנופה? קחו אותי. צריך לחפור אדמה? אני חופר, צריך לירוֹת, להיות חייל? אני חייל. משטרה? רופא? עורכי-דין? מורים? שואבי-מים? בבקשה, אני עושה את הכל. אין לי פרצוף, אין פסיכולוגיה, אין רגשות, אין לי אפילו שׁם: אני – – האידיאה הטהורה של שירות, מוכן לכל, אני קשור בשום דבר; אני יודע רק ציווּי אחד: לבנות.
– אין בני אדם כאלה, – אמרתי.
– יהיו.
שוב טעיתי, והוא צדק. הראשון מבני-אדם אלה ישב לפני. הוא בעצמו היה כזה: עורך-דין, חייל, פועל במשק חקלאי. אפילו לתל-חי בא לחפש עבודת-אדמה, מצא שם את מותו מכדור של רובה, אמר "אין דבר" ומת כבן-אלמות".
חלק נכבד ממגויסי הגדוד היו מהגרים ובני מהגרים ממזרח אירופה מלונדון ובריטניה. לאחר ההכנות הרבות, "ב-2 בפברואר שנת 1918 צעד בסך עם רובים מכודנים הבּאַטאַליון העברי הראשון ברחובות הראשיים של לונדון". "והמון של רבבות ברחובות, בחלונות, על הגגות. דגלים תכולי-לבנים היו תלויים מעל כל חנות קטנה; נשים בכו ברחובות משמחה; ועבדקנים זקנים נענעו בזקניהם השׂבים וּברכו בלחש: "ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה"; פאטרסון רכב על סוסו, כשהוא מחייך ופורס בשלום כולם, עם שושנה בידו, שזרקה לו בחורה מאחת הגזוזטראות והוא תפס אותה בעצם טיסתה באוויר. והחיילים, ... כתף אל כתף, הכידונים בשיפוע מקביל ומדויק". בבוקר שלמחרת המצעד, יצא הגדוד מסאַוּתהמפּטון לצרפת – למצרים ולארץ-ישראל.
הפרק הרביעי: "המחנה ומעון המטה"
הפרק מספר על הובלת הגדוד מבריטניה אל החזית הארצישראלית. תחנתו הראשונה במזרח התיכון הייתה באלכסנדריה שבמצרים, ואחר כך בקהיר. בשתי הערים התקבל הגדוד במאור פנים ובחגיגות על ידי הקהילה היהודית המקומית ונכבדיה. לגדוד הוקם מחנה בחלמיה, בסמוך לקהיר שם נערכו אימונים לחיילים. ז'בוטינסקי נסע לחזית הארצישראלית ונפגש עם הגנרל אלנבי. אולם אלנבי התייחס אל הגדוד "בקרירות גדולה – הן אל הבאטאליון הלונדוני והן אל המתנדבים המקומיים", להרגשתו.
הפרק החמישי: "שמחת היישוב העברי"
בפרק זה מסופר על ההכנות לכניסת הגדוד לארץ ישראל והשתלבותו במערכה כנגד כוחות מעצמות המרכז. במקביל הגיע למזרח התיכון הגדוד ה-39 של קלעי המלך שהוקם בארצות הברית, והגדוד ה-40 של קלעי המלך, שהתארגן אז בארץ ישראל. גדודו של ז'בוטינסקי הגיע אל החזית בסמוך לעיר שכם בתחילת יוני 1918.
הפרק השישי: "החזית הראשונה"
בפרק זה מסופר על המערכות שבהן השתתפו הגדודים העבריים בארץ ישראל. על פי ז'בוטינסקי: "ההיסטוריה הצבאית הממשית של הבאטאליונים שלנו מתחלקת לשלושה חלקים: הקיץ בחזית-שכם, ההתקפה בעמק-הירדן, שביתת-הנשק".
הפרק השביעי: "שני צעדים מסדום ועמורה"
הפרק מספר על השתתפותו של הגדוד במערכה בעמק הירדן מאמצע 1918. ז'בוטינסקי מתאר כיצד חנה שם הגדוד חמישה שבועות. "ואחר-כך התחילה ההתקפה – עוד שבועיים של אש ושל הליכה ברגל. האש הייתה משני סוגים: אש-הקרב, שלא הייתה נוראה ואכזרית ביותר, ואש-השמש, שאי-אפשר לשאתה כלל במקום זה, כי הוא החור הלוהט ביותר בכל אזור הים התיכון". האנשים סבלו מאוד מהאקלים החם והלח. ורבים חלו בקדחת (מלריה).
הוא מספר כי "הבאטאליון שלנו בא למלחה [עמק הירדן וים המלח] בהרכב של 800 איש, בשעת התחלת ההתקפה נשארו כ-500, ואולם אחר הניצחון חזרו לנופש רק מאה וחמישים, ומשלושים קצינים – כמחצית: היו מעט הרוגים ופצועים (בכלל, הניצחון האחרון בחזית זו עלה בקרבנות-אדם מועטים) – קצרה בהם רק הקדחת: כארבעים איש מקרבנותיה לא קמו עוד מחלימים, ועכשיו הם ישנים בבית-הקברות הצבאי בירושלים, על הר-הזיתים, בצלו של מגן-דוד".
הכוחות הבריטים תפסו שבויים ועריקים רבים מהצבא העות'מאני; כך למשל, "בלילה אחד בסוף אבגוסט באו אלינו 13 עריקים, ביניהם חמשה סגני-קצינים".
הפרק השמיני: "בעבר הירדן"
שלוש שעות לאחר שנתפס היעד, "באו אנזאקים מחיל-הפרשים [האוסטרלי] ועברו אל העבר השני של הנהר. כך התחיל כיבושו של עבר-הירדן: את המפתח אל שעריו תפס הגדוד העברי". ז'בוטינסקי וגדודו היוו את הכוח הבריטי הראשון אשר חצה את נהר הירדן במערכה כנגד הצבא העות'מאני. ועל כך הוענק לו עיטור כבוד של הצבא הבריטי.
הפרק התשיעי: "מדוע היה שקט בארץ ישראל?"
בפרק זה מסופר על תקופת שביתת הנשק שהוכרזה לקראת סיום המלחמה. ז'בוטינסקי סובר כי הייתה "התקופה החשובה ביותר של שרותנו". הגדודים העבריים היוו גורם מייצב באופן יחסי את שלטונם של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל; "הגדוד העברי [היה] חלק ניכר של הכוחות הבריטיים אשר שמרו על הסדר בארץ-ישראל". למעשה, מציין ז'בוטינסקי, "באותם החדשים שמרנו אנו על ארץ-ישראל. חוץ מירושלים בלבד (להלן אספר, כיצד לא נתנו לנו לבוא לירושלים), שמרו על כל המרכזים הראשיים ועל כל העורקים של הארץ החיילים היהודים. ביפו עמדו ה"אמריקנים" שלנו, בחיפה – הארצישראליים; כל המשמרות לאורך מסילות-הברזל, מרומאני במדבר עד רפיח על גבול מצרים-ארץ-ישראל, מרפיח דרך עזה עד יפו, מיפו דרך לוד עד חיפה, ומשם הלאה עד ים-כנרת, היו תפוסות בידי חיילינו".
גיבורי הספר לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר המלחמה פורקו הגדודים העבריים בהדרגה למגינת לבם של מנהיגים ביישוב ובתנועה הציונית. רוב חיילי הגדוד – כחמשת אלפים בני אדם חזרו לארצות מוצאם. בארץ ישראל התיישבו כמה מאות מהם והשתלבו ביישוב היהודי החדש בכפר ובעיר. טרומפלדור נהרג בקרב תל-חי. במאורעות תר"פ בירושלים, ארגן ז'בוטינסקי כוח הגנה עברי שניסה לעצור את הפורעים הערבים בעיר העתיקה. על כך, נעצר עם חבריו בכלא עכו, נשפט ונידון לחמשה עשר שנות מאסר עם עבודת פרך. ואחר כך, קיבל חנינה ושוחרר.
ב-1921 התמנה ז'בוטינסקי כחבר ב"הנהלה הציונית" והיה ממייסדי "קרן היסוד". ב-1923 הקים את תנועת הנוער בית"ר (ראשי תיבות: ברית יוסף טרומפלדור), שנועדה לחנך את הנוער היהודי לתפיסת עולם לאומית וצבאית. ב-1925, התפטר ז'בוטינסקי מהנהלת ההסתדרות הציונית מכיוון שחלק על התנהלותה בעניינים מהותיים, כגון שטחה של ארץ ישראל המנדטורית, עלייה חופשית לארץ ישראל והקמת כוח מגן עברי.
מהדורות הספר
הספר ראה אור במהדורות ובשפות אחדות מאז 1926.
מהדורה ראשונה ביידיש ראתה אור בהמשכים בשנים 1927-1926 בעיתון "היינט".
בתרפ"ט 1929 ראתה אור מהדורה עברית תחת הכותר: מְגִלַּת הַגְּדוּד, בתרגומו של ד"ר אב"א אחימאיר בירושלים בדפוס הסולל. בראש השער של הספר נכתב כי הוענק כמתנה מאת הנהלת העיתון "דאר היום" למנוייו. אחימאיר תיעתק את שם משפחתו של טרומפלדור באות תי"ו: תרומפלדור.
במקביל, ראתה אור מהדורה ביידיש, ב-1929 בוורשה, תחת הכותר: '''די געשיכטע פון אידישען לעגיאן. א בינטעל פערזענליכע זכרונות פונ’ם גרינדער און שאפער פון אידישען לעגיאן'''.
מהדורה של הספר ברוסית ראתה אור.
מגילת הגדוד ראתה אור בכרך נפרד בהוצאת משרד הביטחון בשנת תשנ"א 1991.
גשר מעוגן כבלים
גשר מעוגן כבלים הוא הסוג המורכב ביותר מבחינה הנדסית של גשר. גשרים מעוגני כבלים קיימים רק החל מהמאה ה-20 והם בהכרח משלבים מספר מאמצים מסוגים שונים התלויים זה בזה. למרות שגם בגשרים אלו משתמשים בכבלי מתיחה כחלק מן השלד, העיקרון ההנדסי עליו מבוסס גשר מעוגן כבלים שונה מאוד מזה של גשר תלוי.
בגשר תלוי החלק השלדי הנושא את העומסים מעל המפתח הוא למעשה הכבלים המרכזיים בלבד בהם פועלת מתיחה טהורה ועליהם תלויה המיסעה. בגשר מעוגן כבלים, מן הטיפוס הבסיסי, קיימת קורה רציפה לאורך המפתח. בקורה זו, שלא כמו גשר קורה, לא פועל מאמץ של כפיפה אלא לחיצה צירית טהורה לאורך הקורה. ההתגברות על הכבידה ועל העומס נעשה באמצעות כבלים התולים את הקורה ממגדלים גבוהים ויוצרים את מאמץ הלחיצה הצירי בקורה על ידי לחיצת הקורה לכיוון הסמך. בגשר מעוגן כבלים, כבלים רבים משמשים כחלק מן השלד בעוד בגשר תלוי משתתפים בדרך כלל שני כבלים בלבד, אולם עבים מאוד.
על פי העיקרון הבסיסי של גשר מעוגן כבלים, המשלב עמוד, קורה וכבלים התומכים זה את זה ויוצרים לבסוף גשר יציב, הופיעו בחצי השני של המאה העשרים גשרים בעלי מבנה ייחודי שפועלים מעט אחרת. בין גשרים אלו ניתן למצוא גשרים בעלי עמוד אחד אלכסוני, גשרים עם קורה אופקית בצורה קשתית שבתוכה העמוד וצורות מרחביות נוספות המשלבות לעיתים עקרונות הנדסיים של סוגי הגשרים האחרים. דוגמה לגשר מעוגן כבלים ייחודי כזה בישראל היא גשר המיתרים בירושלים כמו גם גשר המיתרים בפתח תקווה שאת שניהם עיצב סנטיאגו קלטרווה. גשר מעוגן כבלים נוספים שנבנו בארץ הם גשר מיתרים קטן בנהריה (בצומת נהריה על כביש 4 וגשר מיתרים במודיעין, שמחבר בין השכונות ציפורים ונופים בעיר.
פרסי נולי
פרסי נולי (באנגלית: The Nolly Awards) בעבר פרסי הקולנוע של נוליווד (באנגלית: Nollywood Movies Awards) הם סדרת פרסים המוענקים בטקס שנתי בניגריה, על ידי ערוץ הטלוויזיה הבריטי "Nollywood Movies". הפרסים מוענקים בהכרה בהישגים בתעשיית הקולנוע הניגרית (נוליווד). טקס הפרסים הראשון התקיים ב-2 ביוני 2012, במרכז האזרחי בלאגוס. השם המקורי שונה ב-2016, אך בו בזמן חלה השעיה בהענקת הפרסים, ונכון ל-2018, לא דווח מתי יתחדשו.
קטגוריות
קטגוריות הפרסים כוללות:
סופרקום
סופרקום בע"מ (באנגלית: .SuperCom Ltd) היא חברה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק פתרונות אבטחה, אימות וזיהוי דיגיטלי. סופרקום היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בנאסד"ק.
הקמת החברה
חברת סופרקום הוקמה בשנת 1988 על ידי אלי רוזן, אבי לנדמן ויעקב חסן. החברה עסקה תחילה בפיתוח טכנולוגית הדפסה נגד זיופים. ועיקר פעילותה היה הפקת תעודות זהות מסוגים שונים (פנקסים, תעודות פלסטיק וכרטיסים חכמים) עבור מדינות. הפתרון כלל הטמעת תמונה בתוך פלסטיק, לעיתים בשילוב עם שבב, ותוכנה לניהול מרשם מקבלי התעודות. בשנת 1998 הגיעו הכנסות החברה לכ-7 מיליון דולר, לאחר שנבחרה במכרז להדפסת דרכונים בבריטניה, בשיתוף עם חברת סימנס. כמה חודשים אחר כך נבחרה עם סימנס גם במכרז להנפקת דרכונים בברזיל.
הנפקה בבורסה
לאחר ההנפקה הרחיבה החברה את תחומי פעילותה, השקיעה במספר חברות הזנק ונכנסה לתחום של הנפקת תעודות זיהוי ביומטריות. חברת הבת הבולטת בה השקיעה הייתה חברת אינקשור (InkSure), שעסקה בפיתוח דיו מיוחד למערכות הדפסה, המאפשר זיהוי הדיו נגד זיוף באמצעות קורא בגודל עט. במהלך שנת 2002 מכרה סופרקום את כל החזקתה באינקשור לחברת ICTS ומשקיעים נוספים. בעקבות המכירה שנת 2002 הייתה השנה הראשונה שהסתיימה כשהחברה ברווח.
באוקטובר 2004, נבחרה סופרקום במכרז לאספקת דרכונים חכמים לממשלת ארצות הברית, ונבחרה כספק ראשי לפרויקט שהיקפו הוערך ב-50 מיליון דרכונים במשך חמש שנים. מייד אחר כך גייסה 3.5 מיליון דולר ממשקיעים מוסדיים לפי שווי של 17 מיליון דולר.
בנובמבר 2006, רכשה חברת און-טראק אינוביישנס (On Track Innovations) את פעילות הדרכונים החכמים של סופרקום בעסקת מניות. לאחר השלמת העסקה התרכזה החברה בשני תחומים. חטיבת ה-IRMS, המפתחת מערכות המיועדות לכוחות הצלה הפועלים באזורי אסון. וחטיבת ה-Active RF, המפתחת פתרונות איתור אלחוטיים המיועדים לאיתור בני אדם, נכסים ופריטים חיוניים.
שינוי בעלות
בשנת 2008 דיווחה החברה על הפסד של 13.6 מיליון דולר מתוך מכירות של 18 מיליון דולר בלבד. ההפסדים נמשכו בשנים הבאות ומניית החברה צנחה עד למחיר של סנטים בודדים, נמחקה מהמסחר בנאסד"ק והחלה להיסחר מעבר לדלפק, ברשימת ה"פינק שייט". בשנת 2010 הייתה החברה על סף פשיטת רגל כאשר אריה טרבלסי נכנס להשקעה בחברה כשרכש, דרך החברה הפרטית סיגמא ווייב שבבעלותו, את חוב החברה לקרן אמריקאית תמורת כמה מיליוני דולרים. אחר כך רכשה סיגמא ווייב את השליטה באמצעות המרת החוב למניות. אריה טרבלסי מונה למנכ"ל ונשיא החברה ושני בניו למנהלי חטיבות בחברה.
במהלך 2013 ביצע איחוד הון של מניות החברה במטרה לחזור ולהיסחר בנאסד"ק. בסוף אותה שנה גייסה סופרקום 12 מיליון דולר. בנוסף רכשה בחזרה את הפעילות שנמכרה לחברת און-טראק 7 שנים קודם.
במרץ 2016 רכשה את חברת Safend הישראלית תמורת כ־6 מיליון שקל. Safend פיתחה פתרונות אבטחת מידע למחשבים ניידים ונייחים לארגונים, כולל פתרונות הצפנה מניעת זליגת מידע וחסימת התקנים נתיקים.
ביוני 2016 רכשה את חברת אלווריון הישראלית תמורת 2 מיליון דולר.
במרץ 2021, בעקבות מגפת הקורונה בישראל החלה החברה בפרויקט פיילוט של משרד הבריאות, המציע לנוסעים הנוחתים בנתב"ג, והמחויבים בבידוד, לקבל אזיקים אלקטרוניים תוצרת סופרקום כחלופה לשהות במלונית.
ברינק
ברינק הוא שם משפחה ממקור הולנדי או גרמני, שפירושו גבעה, חוף או ספר. {{פירושונים|
ראו גם
}}
Takeaway
Takeaway (בעברית: לְסַלֵק או לְהַפחִית) הוא שיר של צמד המפיקים האמריקאי הצ'יינסמוקרס ומוזיקאי ה-EDM האמריקאי אילניום, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית לנון סטלה, מתוך אלבומו של הצמד, World War Joy. השיר יצא לאור ב-24 ביולי 2019, על ידי חברות התקליטים דיסרפטור רקורדס וקולומביה רקורדס, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הניו זילנדי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אנדרו טגארט, אלכסנדר פאל, ניקולס מילר, פרידולין וולשר, סורנה פקיאר, סמואל ג'ון גריי, ג'ונאס בקר, טימופיי קרודו וכריסטוף "שוקו" באוס והופק על ידי הצ'יינסמוקרס, אילניום, פרידו, ארין מקארליג'ורדן סטילוול. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-455 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-24 ביולי 2019 בערוץ היוטיוב הרשמי של הצ'יינסמוקרס. הוא בוים על ידי במאי הווידאו קליפים ג'רמיה דייוויס. הקליפ צולם בניו יורק בווסל; פסל ואטרקציה שנבנה כחלק ממפרויקט הפיתוח של חצר הדסון בשכונת האדסון יארד באי מנהטן, ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-120 מיליון צפיות.
אנג'ליק בויר
אנג'ליק בויר (בספרדית: Angelique Monique-Paulette Boyer Rousseau; נולדה ב-4 ביולי 1988) היא שחקנית ודוגמנית מקסיקנית. מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה בטלנובלות "Rebelde", "טרסה", "מה שהחיים גנבו ממני" ו"אנה כפול שלוש".
ביוגרפיה
בויר נולדה בשם אנג'ליק מוניק-פאולט בויר רוסואו בקומונת סיינט קלאוד שבמחוז ז'ורה בצרפת. כשהייתה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר במקסיקו.
בגיל צעיר מאוד הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "צנוניות קטנות וירוקות". כאשר הייתה בת שמונה נרשמה לבית הספר למשחק "המרכז לחינוך באומנויות" וסיימה אותו בגיל 12.
בזמן שהחלו הצילומים ל-"Rebelde", הקימה בויר ועוד שני כוכבים מהטלנובלה, סלינה (אסטפניה ווילאריל) וחוסה לוחאן (זוראידה גומז), את הלהקה "C3Q'S". לאחר Rebelde השתתפה בויר באודישן לתוכנית "לרקוד בשביל חתונת חלומיי" (Dancing for my Dream Wedding).
קריירה
התחילה את הקריירה שלה בגיל 16 עם דמויות משניות בטלנובלות כמו: "Rebelde", "בנות כמוך" ו-"נשמת הברזל".
בשנת 2009 התארחה בסדרת המתח "נשים רצחניות" של רשת הטלוויזיה טלוויסה. תפקידים אלו סימנו את השינוי שבויר עברה במשך קריירת המשחק. לאחר מכן קיבלה בויר תפקידים בתור הדמות הראשית והאנטגוניסטית בטלנובלה "טרסה", לצד סבסטיאן רולי, בן זוגה כיום ופרננדה קסטילו.
בשנת 2012 כיכבה בויר בטלנובלה "תהום של תשוקה", יחד עם דוד ספדה. בשנת 2013 לוהקה לצוות השחקנית הראשי לטלנובלה "מה שהחיים גנבו ממני" לצד סבסטיאן רולי ולואיס רוברטו גוסמן. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה של ארנסטו אלונסו, "חתונה של שנאה", אשר הופקה במקור בשנת 1983.
בשנת 2016 שיחקה בטלנובלה של אנג'לי נסמה מדינה, "אנה כפול שלוש", שבה היא משחקת דמות כפולה כולל האנטגוניסטית.