cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוח השנה האטי
עריכת שינויים בלוח השנה
לוח השנה האטי נקבע מדי חודש בחודשו ומדי שנה בשנה על פי צורכי השעה המדיניים או הצבאיים. הוא נמצא בשליטת נושאי תפקידים שלא היו אסטרונומים, ועד כמה בוטה הייתה התערבותם הוא עניין שבמחלוקת. חוקרים אחדים סבורים, כי אם יום חג נפל באותו מועד שנקבע לכינוס אספת העם, ניתן היה להוסיף עוד יום לחודש, ולקרוא לשני הימים העוקבים באותו שם.
הקומדיה "עננים" של אריסטופאנס, שנכתבה ב-423 לפנה"ס, כוללת נאום שבו מובאת תלונתו של הירח: האתונאים משחקים עם חודשי הלבנה ו"מבלבלים את סדרי הימים" כך שמעשי האדם והסדר האלוהי משובשים לחלוטין. "כאשר עת לכם להעלות קורבנות, אתם מענים ומעמידים לדין" (עננים, 615-626). ידוע מקרה המתייחס למאה השנייה לפנה"ס, בו נשתבשה התאמת הזמנים בין לוח השנה של החגים הדתיים והמחזורים הממשיים של הירח, ולכן התאריך הירחי-שמשי ניתן לעיתים בשתי צורות: הראשונה "על פי האל", כלומר על פי הירח, והשנייה "על פי הארכון", כלומר על פי לוח השנה הדתי עצמו.
תארוך אירועים בעבר ובעתיד
בניגוד ללוח השנה המודרני, אשר נוסף על הסדרתו את השנה הקיימת, מהווה חלק ממערכת כרונולוגית המאפשרת לתארך אירועים בעתיד הרחוק ובעבר הרחוק (ולכן תאריך נתון כולל יום, חודש ושנה), לוח השנה האטי לא קבע את מניין השנים.
במרבית ערי הפוליס היווניות השנה נקראה על שמו של אחד מנושאי התפקידים השנתיים, ובאתונה נקראה על שם ה"ארכון אפונימוס" (archon eponymous), כאשר שם זה שימש לזיהוי השנה ביחס לשנים אחרות. במקום לציין שם מספר של שנה, ציינו את השנה באמירה כי אירוע מסוים התרחש "כאשר פלוני היה ארכון". שיטה זו אפשרה אמנם לקבוע את מניין השנים בעבר למשך מספר דורות, אך לא הייתה כל דרך לתארך אירועים בעתיד מעבר ליכולת הזיכרון האנושי (כמו בביטוי "עשר שנים מעכשיו").
לא נעשה, לדוגמה, כל שימוש במאת שנים המחולקת לעשורים. חשיבותו של מחזור בן ארבע שנים הייתה בכך שסייע לבנות תחושה חיה של השנים החולפות: באתונה נחוגה הפנאתניה בקנה מידה מפואר כל ארבע שנים כפנאתניה הגדולה, אך היא לא שימשה כבסיס לשיטת תארוך.
מאחר שלוח השנה היה מקומי ומחזורי במדוקדק, הוא לא איפשר תארוך אירועים כלל-יווניים. מערכת תיארוך הנקראת אולימפיאדה והעושה שימוש באולימפיאדות שנערכו כל ארבע שנים, הומצאה על ידי ההיסטוריון היווני איש סיציליה טימאיוס (נולד ב-350 לפנה"ס לערך) כמכשיר למחקר היסטורי.
לוח השנה החקלאי
לוח שנה שלישי בו השתמשו האתונאים היה לוח שנה חקלאי (לוח שנה שמשי המתבסס על עונות השנה). לוח שנה זה היה חיוני לביצוע פעילויות עונתיות כמו חקלאות ושיט.
הלוח הסתמך על זריחת כוכבים ושקיעתם לציון נקודות זמן מדויקות יותר בתוך החטיבות הרחבות של עונות השנה. זריחות כוכב הן הימים בהם כוכבים או מערכות כוכבים מסוימים, שנמצאו בשעות החשיכה מתחת לקו האופק, מופיעים לראשונה לאחר שקיעת השמש. זריחות כוכבים שונות נקשרו לפעולות חקלאיות שונות, כמו זמן הקציר: הסיודוס ב"מעשים וימים" מייעץ לאיכר לקצור את תבואתו כאשר הפליאדות זורחות (אירוע שבמקומות אחרים ציין את סוף האביב). מערכת שכזו הייתה חלק מן המסורת היוונית הכללית, אך הותאמה לתנאים הגאוגרפיים המקומיים.
היוונים לא ראו בעונות כמי שמחלקות את השנה לארבע חטיבות שוות, אלא דווקא שהאביב והסתיו הם השבלים הקצרים של העונות הארוכות, הקיץ והחורף. את חלוקת השנה לעונות ניתן היה לקבוע באופן רשמי על פי הזריחה והשקיעה של כוכבים ביחס לשוויוני היום והלילה: כך, למשל, מגדיר היפוקרטס את החורף באחד מחיבוריו בענייני רפואה כתקופה שבין שקיעת הפליאדות והאביב.
את הידע המסורתי הקדום, כפי שבא לידי ביטוי ב"מעשים וימים" של הסיודוס, הרחיבו על ידי מחקר אסטרונומי לכדי יצירת לוחות כוכבים שנודעו בשם "פרפגמות" (parapegma, אלמנך). היו אלו לוחות אבן או עץ, שמנו את סדר האירועים האסטרונומיים, כל אירוע באמצעות חור ליתד בצדו. קווים של חורים ריקים שימשו לספירת "הימים הריקים" בין מה שנחשבו כאירועים שמימיים מיוחדים. הלוחות הוצבו לעיתים קרובות בכיכרות העיר (אגורה), והציגו לציבור את התקדמותה של השנה.
מלחמת הברית המשולשת
מלחמת הברית המשולשת, הידועה גם כ"מלחמת פרגוואי" (בספרדית: Guerra de la Triple Alianza, בפורטוגזית: Guerra do Paraguai), התרחשה בין 1864 ל־1870. במלחמה זו לחמה פרגוואי נגד ברית משולשת של המדינות ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי. היא הייתה אחת מהמלחמות העקובות ביותר מדם שנוהלו על אדמת אמריקה.
את פרוץ המלחמה ניתן לייחס למגוון של סיבות הנוגעות לתוצאות תבוסת הקולוניאליזם הספרדי באמריקה הלטינית, המאבק לשליטה באזור ריו דה לה פלטה האסטרטגי, התערבות ברזיל וארגנטינה בפוליטיקה הפנימית של אורוגוואי, אינטרסים כלכליים של האימפריה הבריטית באזור, ואישיותו יוצאת הדופן של רודן פרגוואי פרנסיסקו סולנו לופס ושל מאהבתו האירית אלייזה לינץ'.
המלחמה הסתיימה בתבוסה מוחצת של פרגוואי. לאחר שהברית המשולשת הביסה את צבאה הסדיר של פרגוואי, הפך העימות ללוחמת גרילה שגרמה לאבדות קשות בפרגוואי, חיילים ואזרחים כאחד. יש אומדנים שלפיהם אבדותיה של פרגוואי הגיעו ל־1.2 מיליון נפש, הן במלחמה והן במחלות וברעב שגרמה, שהם כ־90% מאוכלוסיית פרגוואי לפני המלחמה. יש הסבורים כי אומדנים אלו מגזימים הן במספר ההרוגים והן בגודל אוכלוסייתה של פרגוואי בטרם החלה המלחמה, ומעמידים את מספר ההרוגים בפרגוואי על כ־300,000 מתוך אוכלוסייה של כ־525,000 לפני המלחמה.
התאוששותה של פרגוואי מן התוהו ובוהו והקטסטרופה הדמוגרפית שנוצרה במלחמה ארכה עשרות שנים. המדינה, שהייתה אחת מהרפובליקות הראשונות שנוצרו בדרום אמריקה, בחרה את נשיאה הנבחר הראשון רק בשנת 1993. בברזיל, סייעה המלחמה לביטול העבדות והביאה את הצבא לעמדת מפתח בענייני הציבור. המלחמה הובילה למודרניזציה של ארגנטינה. אורוגוואי נהנתה מכך שברזיל וארגנטינה לא הוסיפו להתערב בענייניה הפנימיים.
פרגוואי לפני המלחמה
ההיסטוריונים סבורים כי התפתחותה של פרגוואי תחת שלטונם של שני הרודנים חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה וקרלוס אנטוניו לופס בין השנים 1813 ל־1862, הייתה שונה במובנים רבים מהתפתחותן של מדינות דרום אמריקה האחרות. מטרתם של פרנסיה ולופס הייתה לעודד עצמאות כלכלית בפרגוואי, תוך גזירת בידוד על תושביה ממגע עם המדינות הסמוכות. אך בשנות ה-60 ושנות ה-70 טענו היסטוריונים רבים שמלחמת הברית המשולשת פרצה בשל התערבותם הקולוניאלית של הבריטים. בשנים האחרונות ראייה זו אינה עוד נחלת הכלל בשל עבודתם של חוקרים כפרנסיסקו דורטיאוטו.
משטרה של משפחת לופס אופיין בריכוזיות נוקשה, שלא אפשרה יצירת חברה אזרחית. לא הייתה אבחנה בין הזירה הפרטית והזירה הציבורית, ומשפחת לופס שלטה במדינה כמי ששולטת באחוזתה הפרטית. הממשלה שלטה בייצוא, צמח הירבה, מקור ייצוא עיקרי, ועצים מעובדים, היוו איזון לייבוא המועט לפרגוואי. פרגוואי נקטה במדיניות פרוטקציוניסטית קיצונית, מעולם לא קיבלה הלוואות מבחוץ, ובאמצעות מכסים גבוהים, מנעה כניסת סחורות מבחוץ. בנו של קרלוס אנטוניו לופס, אשר ירש אותו על כס הנשיאות בשנת 1862, פרנסיסקו סולנו לופס, המשיך במדיניות קודמיו.
בתחום הצבאי, עם זאת, שקד לופס על מודרניזציה והרחבה של צבא פרגוואי. מיליטריזם זה היה בין הגורמים שהובילו למלחמה. יותר ממאתיים טכנאים זרים נשכרו על ידי הממשלה, התקינו עמודי טלגרף, ומסילות ברזל על מנת לסייע בתעשיית המתכת, הטקסטיל, הנייר, הדיו, בניית האוניות ואבקת השריפה. מפעל שנוסד בפרגוואי בשנת 1850 ייצר תותחים, מרגמות, פגזים וכדורים בכל קוטר, בעוד שהמספנות באסונסיון יצרו ספינות מלחמה.
צמיחה זו דרשה מגע עם השוק הבינלאומי, אך פרגוואי הייתה מדינה ללא מוצא לים. נמליה היו נמלי נהר, והספינות צריכות היו לשוט במורד נהר פרגוואי ונהר פרנה על מנת להגיע למפרץ בריו דה לה פלטה ולים הפתוח. סולנו לופס חשק במוצא לאוקיינוס האטלנטי. ייתכן שרצה ליצור "פרגוואי גדולה" באמצעות תפיסת נתח אדמה ברזילאי שיחבר את פרגוואי אל החוף.
על מנת להגשים חלומות אלו, עסק לופס באינטנסיביות בהכנת צבאו למלחמה. הוא עודד את התעשיות הצבאיות, הכריז על גיוס נרחב, כאשר גיוס חובה כבר היה קיים מזה שנים, אימן את המגויסים החדשים, ובנה ביצורים מדרום לנהר פרגוואי. מבחינה דיפלומטית רצה לופס לכרות ברית עם מפלגת ה"בלנקו" השלטת באורוגוואי. מפלגת ה"קולורדו" של אורוגוואי הייתה בעלת קשרים לברזיל ולארגנטינה.
יש הרואים באישיותו הבלתי יציבה של לופס, שהיה ללא ספק דיקטטור עריץ ואלים, משום זרז למלחמה. לופס שהה זמן מה בצרפת שם הושפע מאישיותו ומעשיו של נפוליון השלישי, והיה בעל חלומות גדלות משלו. באירופה פגש באירית בשם אלייזה לינץ' אשר הייתה אף היא בעלת השפעה עליו. אופיו הבלתי יציב, והדיקטטורה האכזרית שיצר, באו על רקע הדיפלומטיה הנפיצה של הפוליטיקה של אזור ריו דה לה פלטה, בה שאיפות התפשטות של ברזיל וארגנטינה, אל מול האינטרסים של האימפריה הבריטית דרשו הנהגה זהירה ואחראית יותר מזו שלופס היה מסוגל להפגין.
הפוליטיקה של ריו דה לה פלטה
מאז שקיבלו ברזיל וארגנטינה את עצמאותן, המאבק בין הממשלות בבואנוס איירס ובריו דה ז'ניירו על הגמוניה באזור אגן הנהרות המכונה ריו דה לה פלטה היה למאפיין מרכזי ביחסים הדיפלומטיים בין מדינות האזור. ברזיל כמעט והכריזה מלחמה על ארגנטינה פעמיים.
ממשלת בואנוס איירס התכוונה להשתלט על הטריטוריה של מחוז ריו דה לה פלטה הקולוניאלי הספרדי הישן, אשר כלל בין היתר, את שטחן של פרגוואי ואורוגוואי. היא ניסתה לעשות כן במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, אך נכשלה בכך בשל התערבותה של ברזיל. ברזיל העדיפה מאזן כוחות באזור, מחשש לשליטה ארגנטינאית, וסייעה למדינות הקטנות באזור לשמור על עצמאותן.
ברזיל, תחת שליטת הפורטוגלים הייתה הראשונה להכיר בעצמאות פרגוואי בשנת 1811. בעוד שארגנטינה נשלטה על ידי חואן מנואל דה רוסאס, אויבם המשותף של ברזיל ופרגוואי, תרמה ברזיל לשיפור הביצורים בפרגוואי ולהתפתחות צבאה, ושלחה סיוע טכני לאסונסיון. מכיוון שלא נסללו דרכים בין מחוז מאטו גרוסו בברזיל, לבירה ריו דה ז'ניירו, היו נתיבי שייט הנהרות בין מחוזות ברזיל צריכים לנוע דרך נהר פרגוואי, בשטחה של פרגוואי, על מנת להגיע לנמל קויאבה בברזיל. פעמים רבות נתקל שיט זה באיסורים מצד ממשלת פרגוואי.
ברזיל ביצעה שלוש התערבויות פוליטיות וצבאיות באורוגוואי. בשנת 1851 כנגד מנואל אוריבה, פוליטיקאי מאורוגוואי שהיה מתומכי הדיקטטור הארגנטיני רוסאס, על מנת למנוע את השליטה הארגנטינית בפרגוואי. בשנת 1855 לבקשת ממשלת אורוגוואי, וראש מפלגת הקולורדוס וננסיו פלורס אשר נתמכו על ידי ברזיל, ובשנת 1864 כנגד אטאנסיו אגירה. התערבות אחרונה זו היא שהייתה הנפץ שהצית את מלחמת הברית המשולשת. התערבויות אלו תאמו את רצון האימפריה הבריטית לשמור את אזור הריו דה לה פלטה מפוצל, על מנת למנוע שליטה של צד אחד ומונופול על המינרלים ושאר המשאבים שהופקו באזור זה.
ההתערבות כנגד אגירה
באפריל 1864 שלחה ברזיל משלחת דיפלומטית לאורוגוואי בראשות חוזה אנטוניו סראיבה על מנת לדרוש פיצויים על הנזקים שנגרמו לחוואי הגאוצ'ו בעימותי גבול עם חוואים מאורוגוואי. נשיא אורוגוואי, אטאנסיו אגירה, איש מפלגת ה"בלנקו" סירב לדרישות ברזיל.
סולנו לופס הציע עצמו כמתווך, אך נדחה על ידי ברזיל. לופס ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ברזיל באוגוסט 1864 והכריז כי כיבושה של אורוגוואי על ידי כוחות ברזילאים יהיה שבירת האיזון באזור ריו דה לה פלטה. ב־12 באוקטובר פלשו הברזילאים לאורוגוואי. תומכי איש מפלגת הקולורדוס, וננסיו פלורס, אשר נהנה אף מתמיכתה של ארגנטינה, צעדו ביחד עם הצבאות הברזילאים, והדיחו את אגירה.
מהלכים ראשונים ומאזן הכוחות
כאשר הותקפו על ידי ברזיל, ביקשו ה"בלאנקוס" מאורוגוואי את עזרתו של סולנו לופס, אך פרגוואי לא יצאה באופן ישיר לעזרתם. במקום לסייע ישירות לבלאנקוס המותקפים, התקיפה ב־12 בנובמבר 1864 האוניה הפרגוואית "טקוארי" את האוניה הברזילאית "מארקז מאולינדה", ושבתה אותה כאשר הייתה בדרכה במעלה נהר פרגוואי למחוז מאטו גרוסו. פרגוואי הכריזה מלחמה על ברזיל ב־13 בדצמבר ועל ארגנטינה שלושה חודשים לאחר מכן, ב־18 במרץ 1865. אורוגוואי, שהייתה כבר תחת שלטון הקולורדוס, הצטרפה לבעלות בריתה ברזיל וארגנטינה, ליצירת "הברית המשולשת".
בתחילת המלחמה היה כוחה הצבאי של הברית המשולשת נחות מזה של פרגוואי, שכלל יותר משישים אלף חיילים מאומנים וחמושים היטב, שייטת ימית של 23 ספינות קיטור, וחמש ספינות נהר, במרכזן ספינת התותחים "טקוארי", וחיל תותחנים של ארבע מאות תותחים.
חילותיהם של ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי היו בנחיתות רבה. לארגנטינה היו כ־8,500 חיילים סדירים, ארבע ספינות קיטור וספינת נהר אחת. אורוגוואי נכנסה למלחמה עם פחות מאלפיים חיילים, וללא כל צי. רבים מבין 16,000 החיילים הברזילאים היו ממוקמים בקסרקטינים בצפון. היתרון הברזילאי הבולט היה בצי - 42 ספינות עם 239 תותחים, וכארבעת אלפים מלחים מאומנים היטב. חלק גדול מצי זה היה כבר מצוי באגן ריו דה לה פלטה, היכן שפעל תחת פיקוד המרקיז דה טמאנדרה במהלך הפעולה כנגד אגירה.
למעשה, ברזיל לא הייתה מוכנה למלחמה. צבאה היה לא מאורגן. החיילים ששמשו בהתערבות הצבאית באורוגוואי היו מיליציות שאורגנו על ידי פוליטיקאים מקומיים מקרב הגאוצ'וס, ומספר אנשי משמר לאומי. חיל הרגלים הברזילאי שלחם במלחמה לא היה מורכב מחיילים מקצועיים אלא ממתנדבים, שכונו "Voluntários da Pátria". רבים מהם היו עבדים שנשלחו למלחמה על ידי אדוניהם החוואים. חיל הפרשים היה מורכב מאנשי המשמר הלאומי של מחוז ריו גראנדה דו סול.
ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי חתמו על "הברית המשולשת" בבואנוס איירס ב־1 במאי 1865. בכך התאגדו שלוש מדינות ריו דה לה פלטה כנגד פרגוואי. הן מינו את נשיא ארגנטינה ברטולומה מיטרה כמפקד עליון על הצבאות המאוחדים.
מתקפת צבא פרגוואי
במהלך השלב הראשון במלחמה לקחה פרגוואי את היוזמה לידיה. צבאותיו של לופס הכתיבו את מיקומם של הקרבות הראשונים, כאשר פלשו למחוז הברזילאי מאטו גרוסו בצפון בדצמבר 1864, ומחוז ריו גראנדה דו סול בדרום בחודשים הראשונים של 1865, כמו גם לפרובינציה הארגנטינאית קוריינטס.
שתי קבוצות של צבא פרגוואי פלשו למאטו גרוסו באופן סימולטני, ובשל עליונותן המספרית הצליחו לכבוש את המחוז במהירות. חמשת אלפים לוחמים, שהובלו בעשר ספינות תחת פיקוד הקולונל ויסנטה באריוס, עלו במעלה נהר פרגוואי והתקיפו את מצודת נובה קואימברה. המשמר בן 155 הלוחמים גילה התנגדות במשך שלושה ימים, אך כאשר אזלה תחמושתו נטש את המצודה ונסוג במעלה הנהר על סיפונה של ספינת תותחים בכיוון נהר קורומבה. לאחר שכבשו את המבצר הריק מאדם המשיכו החיילים הפרגוואים בדרכם צפונה, בכבשם את העיר אלבוקרקי במחוז מאטו גרוסו, ולבסוף את קורומבה בינואר 1865.
השדרה השנייה של חיילי פרגוואי, בפיקודו של הקולונל פרנסיסקו איסידורו רסקין, כלל ארבעת אלפים חיילים, ופלש לאזור מדרום למאטו גרוסו. קבוצת חיילים נשלחה להתקיף את המצודה בדוראדוס. הקבוצה נתקלה בהתנגדות קשה, אך הצליחה בכיבוש המבצר. החיילים המשיכו בדרכם תוך שהם מביסים את החילות הברזילאים שעמדו נגדם.
על אף ניצחונותיהם לא ניסו כוחות פרגוואי לכבוש את קויאבה, בירת המחוז. הבירה הייתה מבוצרת היטב. מטרתם של חיילי פרגוואי הייתה למשוך את תשומת לבם של הברזילאים לנעשה בצפון, בעוד שהמאמץ העיקרי יהיה בדרום, קרוב יותר לשפך הנהר ריו דה לה פלטה. הפלישה למאטו גרוסו הייתה אך תמרון הסחה.
הפלישה לקוריינטס ולריו גראנדה דו סול הייתה השלב השני במתקפה של צבא פרגוואי. על מנת לתמוך באנשי ה"בלאנקוס" מאורוגוואי, היה על חילות פרגוואי לעבור דרך טריטוריה ארגנטינאית. במרץ 1865 ביקש לופס מן הממשלה הארגנטינית רשות למעבר של 25,000 מחייליו, בפיקודו של הגנרל ונססלאו רובלס לעבור דרך מחוז קוריינטס. הנשיא ברטולומה מיטרה, בעל בריתה של ברזיל בהתערבות בענייני אורוגוואי, סירב.
ב־18 במרץ 1865 הכריזה פרגוואי מלחמה על ארגנטינה. שייטת של צי פרגוואי, שעלתה במעלה הנהר פרנה, כלאה את הצי הארגנטיני בנמל קוריינטס, בעוד שאנשיו של הגנרל רובלס כבשו את העיר.
בפולשו לקוריינטס ניסה לופס לקבל את תמיכתו של המנהיג הצבאי הארגנטיני ה"קאודיו" חוסטו חוסה דה אורקיסה, שהיה מושל פרובינציות קוריינטס ואנטרה ריוס, ותומך בשיטה פדרלית, ולפיכך ממתנגדיו של מיטרה וממשלת בואנוס איירס. אך אורקיסה נקט בעמדה דו משמעית כלפי חיילי פרגוואי, אשר התקדמו 200 קילומטרים דרומה בטרם הסתיימה המתקפה בכישלון.
ביחד עם חייליו של רובלס, כוח נוסף בן 10,000 חיילים תחת פיקוד לויטננט קולונל אנטוניו דה לה קרוז אסטיגריבה, חצה את הגבול הארגנטיני דרומית לאנקרנסיון במאי 1865 והתקדם לעבר המחוז הברזילאי של ריו גראנדה דו סול. הם ירדו במורד ריו אורוגוואי, וכבשו את העיירה סאו בורז'ה ב־12 ביוני. אורוגוואינה, בדרום, נכבשה ב־5 באוגוסט ללא התנגדות, אך התגובה הברזילאית עתידה הייתה להגיע במהרה.
הקרבות בצפון
ברזיל שלחה משלחת צבאית למלחמה בפולשים למאטו גרוסו. טור של 2,780 חיילים יצא מהעיר אוברבה במינאס ז'ראיס באפריל 1865, ויצא למסע מפרך בג'ונגלים של למעלה מאלפיים קילומטר לכיוון האזורים שנשלטו על ידי פרגוואי. במקביל נסוג צבא פרגוואי, ונמנע ממגע עם הטור המתקדם, אשר בינתיים הדלדל לכדי 1,680 איש. לבסוף החליט מפקד השדרה לפלוש לשטח פרגוואי. הוא הגיע עד העיירה לגונה, וגורש משם על ידי חיל הפרשים של פרגוואי בינואר 1866.
הזירה הימית
התקשורת באגן ריו דה לה פלטה התנהלה רק לאורך הנהרות. דרכים מעטות נסללו. השולט בנהרות שלט בזירת המלחמה. לכן בנו אנשי פרגוואי מצודות על גדות הנהרות.
הקרב הימי של ריאצ'ואלו אירע ב־11 ביוני 1865. כוח ימי של פרגוואי שמנה שמונה ספינות ושש אסדות תותחים, הגיע ב־9 ביוני למצודת אומאיטה, על הנהר פרגוואי, והתכונן להתקיף את הצי הברזילאי שסייע לכוחות היבשה באזור ריאצ'ואלו, על גדת הנהר פרנה. ספינות פרגוואי ניסו למשוך את הספינות הברזילאיות אל גדות הנהר, מקום בו יקשה עליהן לתפקד כהלכה. אך הקרב נטה לטובת הברזילאים, שהיו בעלי כוח ימי עדיף בהרבה. בפיקודו של פרנסיסקו מנואל ברוסו דה סילבה ניצחו הברזילאים, והשמידו שלוש מתוך שמונה הספינות התוקפות, בטרם נסוג צי פרגוואי. אבדות פרגוואי אינן ידועות. הברזילאים טוענים כי היו להם 247 הרוגים, אם כי מקורות אחרים נוקבים במספר של 750 אבדות.
כך נמנעה מפרגוואי השליטה בשטחי ארגנטינה. הקרב, על אף שאירע בשלב מוקדם במלחמה, הכריע למעשה את גורל המלחמה. מעתה הייתה הברית המשולשת השליטה בנהרות הזורמים אל הריו דה לה פלטה, עד לגבול פרגוואי.
נסיגת פרגוואי משטחי ארגנטינה
לופס הורה על נסיגת הכוחות שכבשו את קוריינטס, ובמקביל פלש לסאו בורז'ה, וכבש את העיירות איטקי ואורוגוואיאנה. כוח נוסף של פרגוואי הובס על ידי פלורס בקרב עקוב מדם בחטאי, על גדות הנהר אורוגוואי.
בשלב זה נפלו לידי הברית כל כיבושי פרגוואי בארגנטינה בחודשים האחרונים, הערים קוריינטס וסאו קוסמה. עד לסוף 1865 נמשכה מתקפת הברית המשולשת. חיילות הברית מנו עתה 50,000 אנשים והתכוננו לפלוש לפרגוואי.
הפלישה לפרגוואי
הפלישה לפרגוואי התקדמה באיטיות לאורך מסלול נהר פרגוואי. מאפריל 1866 עד יולי 1868 התרכזו מאמצי הפולשים בהתקדמות באזור מפגש הנהרות פרגוואי ופרנה, היכן שמיקמו אנשי פרגוואי את ביצוריהם העיקריים. במשך שנתיים השכילו הפרגוואים לעצור את הכוח התוקף, למרות ניצחונות מוקדמים של אנשי הברית. המצודה הראשונה שנלכדה הייתה מצודת איטפירו, ולאחר הקרבות באזור פאסו דה פטרייה ואסטרו בלאקו, חנו צבאות הברית באזור הביצות בטויוטי, והותקפו על ידי צבא פרגוואי ב־24 במאי 1866. הקרב היה הקרב היבשתי הגדול ביותר בהיסטוריה של דרום אמריקה, ויש הטוענים כי הוא "גרסה לטינו אמריקנית של קרב ווטרלו". לופס עצמו פיקד על הסתערותם של 24,000 איש על כוח הברית שמנה כ־32,000 איש. בסופו של היום נסוגו התוקפים כשהם מותירים אחריהם 13,000 איש מתוכם 6,000 הרוגים וכ־7000 פצועים, שבתנאי ההיגיינה ששררו בתקופה זו נחרץ דינם. אבדות הברית הגיעו לפחות מאלף הרוגים, וכשלושת אלפים פצועים.
בשל סיבות בריאותיות פרש אוסוריו מן הפיקוד ביולי 1866 והעביר את הפיקוד על הצבא הברזילאי לגנרל פולידורו. באותה העת הגיע כוח נוסף לזירת האירועים, שגויס מאנשי ריו גראנדה דו סול, בפיקודו של הברון מפורטו אלגרה.
על מנת לפתוח את הדרך לאומאיטה, המצודה הגדולה ביותר של צבא פרגוואי, הותקפו סוללות תותחים בקורוזו ובקורופאיטי. קורוזו נכבשה על ידי הברון פורטו אלגרה, אך קורופאיטי עמדה בפני 20,000 הברזילאים והארגנטינים שהסתערו עליה, ובראשם מיטרה ופורטו אלגרה. בתוך שעה אבדו לכוחות הברית 5,000 איש, דבר שהביא למשבר, ועצר את התקדמות בעלות הברית.
קשיאס לוקח את הפיקוד
ב־10 באוקטובר 1866 קיבל את הפיקוד על הכוחות הברזילאים, המרשל לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, מרקיז ולאחר מכן דוכס קשיאס. בנובמבר הגיע קשיאס לפרגוואי, וגילה כי צבאו משותק לחלוטין. הצירוף של ארגנטינאים ואורוגוואים, מותש ממחלות, היה מנותק מיתר הצבא. מיטרה ופלורס שבו לארצותיהם, לטפל בענייניהן הפנימיים. מפקד הצי טמאנדרה הוחלף על ידי האדמירל יואקים חוזה אינאסיו. בהיעדרו של מיטרה קיבל קשיאס את הפיקוד על כל הצבא.
בין נובמבר 1866 ויולי 1867 קשיאס ארגן חיל רפואי, שייתן סיוע לפצועים והחולים הרבים, וחשוב מכך, למלחמה במחלת הכולרה. בתקופה זו הוגבלו המבצעים הצבאיים להתכתשויות מקומיות, ולהפגזתה של קורופאיטי. לופס ניצל תקופה זו לביצור אומאיטה.
קשיאס החליט לנסות ולאגף את הכנף השמאלית של הביצורים הפרגוואים. הוא רצה לעקוף אותם, ולנתק את הקשר בין אומאיטה ובין הבירה אסונסיון ולבסוף לכתר את שורת הביצורים. מיטרה, ששב לזירת המערכה באוגוסט 1867, סבר כי על הצבא להמשיך בתקיפה ישירה של הביצורים, טקטיקה שהוכיחה עצמה כהרת אסון לכוח הפולש. לפקודתו, צעד הצבא הברזילאי אל מעבר לקורופאיטי, אך נעצר באומאיטה. חילוקי הדעות בפיקוד הגבוה נמשכו. מיטרה דרש להמשיך, אך הברזילאים המשיכו בטקטיקה העקיפה, ובודדו את אומאיטה משמאל. בתגובה, שב לופס ותקף את ריכוז הכוחות בטויוטי, בקרב טויוטי השני, ב־7 בנובמבר 1867. קרב זה נגמר ללא הכרעה ברורה, כשכל צד מאבד כאלפיים וארבע מאות לוחמים.
בינואר 1868 סולק מיטרה ממשרתו, וקשיאס היה חופשי להמשיך בתוכניותיו. הוא שב וקיבל את הפיקוד על הכוח העיקרי, והחליט לעקוף את קורופאיטי ואומאיטה. טקטיקה זו הביאה לבידודה של אומאיטה, ולבסוף לנפילתה ב־25 ביולי 1868 לאחר מצור ארוך.
קשיאס המשיך בדרכו אל אסונסיון. שדרת מדינות הברית הגיעה לנהר פיקיסירי בו לופס ריכז 18,000 מחייליו במערך ביצורים שניצל את תנאי הקרקע, וכלל ביצורים חזקים בנקודות אסטרטגיות באנגוסטורה ואיטה־איבאטה. קשיאס הורה על תקיפת אנגוסטורה על ידי כוח משני, בעוד שהכוח העיקרי חצה את הנהר, סלל דרך בביצות אזור הצ'אקו ושב וחצה את הנהר בין קו הביצורים ובין אסוסנסיון. במקום להתקדם לבירה, שכבר ננטשה, תקף קשיאס את קו הביצורים מאחור.
קשיאס זכה לסדרה של ניצחונות בדצמבר 1868 כאשר שב לדרום וכבש את קו הביצורים מאחור. ב־24 בדצמבר שלח קשיאס מסר לסולנו לופס הדורש את כניעתו, אך לופס סירב, ונמלט לצפון. אסונסיון נכבשה ב־1 בינואר 1869. כשבועיים לאחר מכן עזב קשיאס את הפיקוד על הצבאות.
סוף המלחמה
חתנו של פדרו השני, קיסר ברזיל, לואיש פיליפה גסטאו דה אורלאן, הרוזן ד'או, מונה לנהל את השלב האחרון של המלחמה בפרגוואי (ראו קרב אקוסטה ניו). באוגוסט 1869 הקימה הברית המשולשת ממשלה זמנית באסונסיון בראשותו של הפרגוואי סיריו אנטוניו ריברולה.
סולנו לופס ואנשיו פתחו במלחמת גרילה בהרים שמצפון מזרח לאסונסיון. הרוזן ד'או יצא לשם בראש 21,000 אנשים. במשך שנה נלחם ד'או באנשיו של לופס, עד שהושמדה שארית צבא פרגוואי.
לופס, ועמו 200 איש נעלמו ביערות בצפון. ב־1 במרץ 1870 מצאו אותם החיילים הברזילאים במחנה ביער. סולנו לופס נפגע מחנית, כאשר ניסה להימלט בשחייה. מילותיו האחרונות היו "אני מת עבור מולדתי".
תמותה
העם הפרגוואי היה מחויב באופן פנאטי ללופס ולמלחמתו, וכתוצאה מכך נלחם עד שכמעט הושמד כליל. פרגוואי סבלה מאבדות בשיעור יוצא דופן בהיסטוריה של המלחמות, ואיבדה, לדברי מקורות מסוימים, כתשעים אחוזים מן הזכרים הבוגרים. המלחמה הותירה את פרגוואי בהריסות. שיעור האבדות המדויק נתון במחלוקת, אך מוערך כי לפחות ‎300,000 פרגוואים מתו, מתוך אוכלוסייה של כ־525,000 איש לפני המלחמה. אומדן זה הוא השמרני ביותר. מתוך 221,000 תושבי פרגוואי בשנת 1871 רק 28,000 היו גברים. נראה כי לעולם לא ניתן יהיה לאמוד את מספר האבדות באופן מדויק. מספר גבוה, אך לא ידוע, של האבדות, יש לשייך לשלטון האימים של לופס עצמו, שלא היסס לרצוח ולענות רבים מבני עמו.
מתוך 123,000 הברזילאים שלחמו במלחמה, אבדו כחמישים אלף. אורוגוואי איבדה כ־3,100 חיילים מתוך כ־5,600 שלחמו. ארגנטינה איבדה 18,000 מתוך 30,000 הלוחמים שהשתתפו במערכה.
תוצאות המלחמה
בעקבות תבוסת פרגוואי, ביקשה ארגנטינה לאכוף את אחד מסעיפיה הסודיים של הברית המשולשת, לפיה תקבל חלק ניכר מאזור הצ'אקו האסטרטגי, אזור שנחשב אז לעשיר בעץ מסוג "קבראצ'ו" שנחשב חיוני לתעשיית עיבוד העורות. במאה ה־20 יהיה האזור עילה למלחמה, הידועה בשם מלחמת הצ'אקו, בין פרגוואי ובוליביה שכן גאולוגים סברו (באופן שגוי) כי הוא עשיר בנפט, אולם הארגנטינאים לא ידעו זאת בעת העלאת הדרישה. הארגנטינאים הציעו לברזיל כי פרגוואי תחולק לשתיים, וכל אחד מן הצדדים המנצחים יקבל נתח. ממשלת ברזיל לא הייתה מעוניינת בחיסולה של פרגוואי, שכן היא שימשה כחוצץ בין ארגנטינה ובין ברזיל.
הסכם שלום כולל לא נחתם. הגבול בין פרגוואי וארגנטינה נמתח לאחר משא ומתן ארוך ומסובך, שהסתיים בהסכם ב־3 בפברואר 1876, והעניק לארגנטינה כשליש מן השטח המקורי שרצתה לספח. שטח ניכר עמד לבוררות, בפני הנשיא האמריקני רתרפורד הייז, אשר פסק לטובת פרגוואי. עד היום נחשב הייז לגיבור לאומי בפרגוואי, על אף שבמולדתו נשכח כליל.
ברזיל חתמה על הסכם שלום נפרד ב־9 בינואר 1872, והבטיחה לעצמה את חופש השיט בנהר פרגוואי. ברזיל קיבלה את הגבולות שדרשה לפני המלחמה. כן הבטיחה לעצמה פיצויים, אשר לא שולמו מעולם. ממשלת ברזיל מחלה על הפיצויים לממשלת פרגוואי בשנת 1943. בשנת 1975 כאשר נשיא ברזיל ארנסטו גייסל ונשיא פרגוואי אלפרדו סטרסנר חתמו על ברית ידידות באסונסיון, השיבה ברזיל לפרגוואי מעט משלל המלחמה שנלקח על ידה כמאה שנים לפני כן.
המלחמה עדיין נחשבת לנושא שנוי במחלוקת - במיוחד בפרגוואי. אנשי פרגוואי רואים במלחמה מאבק חסר פשרות לזכויות המדינה הקטנה כנגד הפרות ריבונותה על ידי כוחות גדולים ממנה. אך רבים מהם רואים בכך ניסיון אווילי לנצח במלחמה שלא ניתן לנצח בה, ניסיון שכמעט והשמיד את האומה. בארגנטינה יש הרואים במלחמה מלחמת כיבוש של ברטולומה מיטרה, ולא הגנה מפני תוקפנות.
במהלך המלחמה נהרסו כפרים רבים, ותושביהם היגרו לאסונסיון, אדמות רבות נמכרו לזרים והפכו לאחוזות. התעשייה הפרגוואית הושמדה לחלוטין. פרגוואי לא יכלה לקיים עצמה ללא חקלאות וללא תעשייה. השוק פתח עצמו לייבוא, דבר שלא היה קיים בימי פרנסיה ומשפחת לופס, והארץ קיבלה לראשונה הלוואות מגורמי חוץ. ניתן לראות בבריטים את הגורם שהרוויח ביותר מן המלחמה. פרט לפתיחת השוק החדש בפרגוואי בפני הסוחרים הבריטים, הלוו הבריטים כספים רבים לכל המדינות המעורבות.
ארגנטינה אשר סיפחה את הטריטוריה של פרגוואי הפכה לאחת המדינות החזקות ביותר בין מדינות ריו דה לה פלטה. ברזיל שילמה מחיר כבד על ניצחונה. ברזיל מימנה את צבאה באמצעות הלוואות חוץ מבנקים בבריטניה, והתקשתה להחזירן.
באופן כולל סיפחו ארגנטינה וברזיל 140,000 קמ"ר משטחה של פרגוואי. ארגנטינה סיפחה את אזור מיסיונס, וחלק מן הגראן צ'אקו. ברזיל שיפרה את עמדותיה באזור מאטו גרוסו. שתיהן דרשו סכום גדול בפיצויים, אך מעולם לא קיבלו אותו.
העבדות איבדה את כוחה בברזיל, כאשר רבים מן העבדים שוחררו על מנת לשרת בצבא. צבא ברזיל הפך לכוח משפיע וחזק בחיים הלאומיים, ומאוחר יותר שיחק תפקיד גובר והולך בפוליטיקה הברזילאית.
גג
גג הוא חלק המבנה המשמש ככיסוי עליון שלו, והוא החלק החשוף ביותר לפגעי מזג אוויר וטבע. תפקידי הגג הם איטום והרחקת המים מהבית, וכן בידוד תרמי של הבית. פתרונות הקירוי השונים לגג משפיעים באופן מהותי על עיצובו הכולל של הבית.
סוגי גגות
קיימים כמה סוגי גגות. מבחינה צורנית ניתן להבדיל בין גגות שטוחים לבין גגות משופעים.
גג שטוח
גג שטוח מוכר היסטורית זה אלפי שנים בקירוי מפתחים קטנים. בעולם העתיק הגג נבנה על בסיס ענפים, זרדים, אדמה מהודקת, טיט וסיד. גג זה דרש תחזוקה שוטפת. הוא נמצא בשימוש נרחב עד היום בארצות מתפתחות בעולם השלישי. עם הופעת השימוש בבטון מזוין במאה ה-20 הופיעו באופן נרחב גגות בטון שטוחים במבני ציבור עם מפתחים רחבים, וכן בבתי דירות ובבתי מגורים פרטיים. הגג השטוח קיבל את פרסומו בסגנון הבינלאומי של שנות ה-1920. הגג השטוח נפוץ מאוד בבנייה למגורים במזרח התיכון וברחבי העולם הערבי. גגות שטוחים נבנים לרוב מבטון מזוין, ומכוסים בשכבות של חומרי איטום ובידוד.
גג שטוח מרחיב את שטח הפעילות הביתי. הוא נפוץ בארצות חמות, שבהן הוא משמש לתליית כביסה ולייבוש מזון (בעיקר במשך היום) ולשינה בלילות הקיץ החמים. גג שטוח מאפשר תוספת בנייה עליו, של חדר או של קומה שלמה.
גג משופע
גג משופע הוא צורת הקירוי הנפוצה ברחבי העולם. שלד הגג נבנה מקורות עץ, מפלדה או מבטון. איטום הגג המודרני נעשה באמצעות יריעת איטום המכוסה בלוחות מתכת או ברעפים. בעבר השתמשו גם בקש או בלוחות עץ. בידוד הגג נעשה כיום באמצעות צמר זכוכית או צמר סלעים בין הקורות. גגות רעפים משופעים מתועדים כבר לפני 4,000 שנה והם התפתחו בו בזמן בסין וביוון העתיקה.
מבנהו של גג משופע מאפשר גלישה מהירה של משקעים מעליו. עיצובו נועד לצורך פינוי השלג שבגג שטוח עלול, באזורים של שלגים כבדים, להצטבר לטונות רבים. בגגות מודרניים בעיר עוצרים את גלישת השלג כלפי מטה, למדרכות וכדומה, באמצעות Schneefang בשולי הגג ותעלות לרבות חוטי חשמל מחוממים הממיסים את השלג. שלג הוא מבודד מצוין מקור ויש לו תפקיד בבידוד הגג בחורף. גובה שיפועי הגגות נשען על מסורת בנייה שהתפתחה משיטות קירוי היסטוריות מסורתיות. הגגות הים תיכוניים הם גגות מתוני שיפוע, והם מתבססים על הקירוי ברעף הרומי-הלניסטי אשר נמצא בשימוש עד היום. הגגות הצפון-אירופיים התפתחו מקירוי בלוחות אבני צפחה ועץ, אשר דורשים מבנה עץ מסיבי וחפיפה כפולה של הלוחות, וכן שיפוע גבוה למניעת זרימת מים קפילרית. למרות שכיום מקורים גגות רבים בעולם ברעפי חרס ובטון כמעט זהים, עדיין נשתמרה מורשת העיצוב המקורית של הגג בכל אזור, שנגזרה מטכנולוגיית הבנייה המסורתית לכל אזור. בישראל של ימי בית שני והמשנה (עד המאה ה-7 לספירה) בניית גגות רעפים הייתה נפוצה מאוד. מסורת זו נקטעה בארץ עם הכיבוש הערבי במאה ה-7 והיעלמותם של היישובים היהודים הלניסטיים. הרעפים שבו לארץ ישראל במאה ה-19. הבניין הראשון היה בירושלים בשנת 1851. מרבית האדריכלים כיום תמימי דעים כי בעידן המודרני אין מקום לרעפי חרס בגגות וכי יש לחפותם בחומרים מודרניים. כיום מקובל לעשות גגות בטון שטוחים בערים כדי לנצל את שטחם לפעילויות שונות. מקובל לרצפם במרצפות על גבי שכבות הבידוד הטרמי והאיטום אף ולנטוע עליהם גנים. כיום יש מערכות לנטיעת שיחים בתשתית מיוחדת שעובייה 10–12 סנטימטר בלבד.
רעפים
עקרונות הבנייה ברעפים כיום דומים לגגות הרעפים שבנו היוונים והרומאים במאה השישית לפני הספירה. ברוב מדינות העולם המפותח מקורים מרבית בתי המגורים ברעפי חרס או בטון. הרעף הוא האלמנט החיצוני ביותר במערכת הגג, ועל כן נמצא חשוף לפגעי הטבע: חום וקור, קרינה, קרח, פיח. מידותיו הקטנות ואופן חיבורו לגג מאפשרים לו לספוג הפרשי חום וקור קיצוניים ללא עיוותים ופגעים במבנה הגג. עיצובו של הרעף נשאר כמעט ללא שינוי מאז החל ייצורו המודרני התעשייתי, אשר איפשר נעילה מדויקת בין מרכיביו.
סוארס
סוארס: בספרדית: Suárez, נהגה במלעיל הוא שם משפחה ספרדי. לעיתים, בעיקר כשהוא משמש כשם משפחה אמריקאי, נכתב כ-Suarez (ללא הסימן הדיאקריטי) ונהגה במלרע. בפורטוגזית ובגליסית – Soares, שהגייתו מקורבת ל-"סוארז" ובפורטוגזית אירופאית ל-"סוארש".
רפאל הצרפתי
הרב רפאל הצרפתי (ה'תרכ"ט, 1869 - אייר ה'תשט"ז, 1956) היה פוסק הלכה, רבה של מאזאגאן ואוז'דא שבמרוקו במאה העשרים. מחבר הספרים 'מנחת פתים' ו'משפט כתוב'.
קורותיו
נולד לאביו הרב חיים יעקב ולאימו אסתר לבית לוי בשנת ה'תרכ"ט בפאס. בהיותו בן שמונה עשרה נכנס ללמוד בישיבת 'יגדיל תורה' בעיר. לאחר כעשר שנות לימוד בישיבה, למד בישיבתו של רבי שלמה אבן דנאן רבה של העיר, במשך כארבע שנים. בישיבה למד יחד עם בניו של רבי שלמה: רבי משה ורבי שאול אבן דנאן. התכתב עם חכמי מרוקו בענייני הלכה, כדוגמת הרב רפאל אנקווה, הרב יוסף בן נאיים, הרב יוסף משאש, הרב שלמה הכהן צבאן.
נשא את אסתר בת הרב מתתיהו סירירו מדייני העיר. שני בניו שנולדו לו נפטרו בדמי ימיהם, ורבי רפאל נותר ללא זרע.
פעילותו הרבנית
ברבנותו התפרסם בביקורתו על מנהג חלק מיהודי מרוקו להניח תפילין של יד בעמידה. רבי רפאל כתב פסק דין שיש להניחם בישיבה כדעת הזוהר, ושיגר את הפסק לחכמי מרוקו. רוב חכמי מרוקו תמכו בעמדתו. יוצאי הדופן הם הרב יוסף משאש שחלק עליו, וסבר שעדיף להניח בעמידה. וכן הרב שלום משאש שכתב שהמניחים בעמידה יש להם על מה לסמוך, וביקר את הרב רפאל ששינה את מנהגם.
כמו כן דיווח כי בעקבות עמדתו של הרב יוסף משאש שיש לבטל את חזרת הש"ץ, רצה החזן שבעיר לבטל את החזרה, אך הוא מנע זאת ממנו, וכתב תגובה הלכתית כנגד תשובתו של הרב יוסף משאש. עם זאת יחסיו עם הרב יוסף משאש היו בידידות.
משפחתו
הרב רפאל הוא בן לשושלת רבנים 'הצרפתי' שכיהנו ברצף כרבנים ודיינים בפאס במשך כארבע מאות שנה ומשפחתו מיוחסת לרש"י ולרבנו תם. רבי רפאל הוא נכדו של רבי רפאל מנחם הצרפתי שהיה שר היהודים ומחכמי פאס. בין חכמי המשפחה נמנים: הרב וידאל הצרפתי השני, הרב יצחק הצרפתי, הרב וידאל הצרפתי השלישי, הרב אליהו הצרפתי (רבי רפאל היה נינו), הרב אבנר ישראל הצרפתי. כמו כן דודו מצד אימו היה הרב יוסף לוי שהיה מחכמי העיר פאס.
חיבוריו
כשנה לפני פטירתו בשנת ה'תשט"ו, הוציא לאור את פרי חיבוריו:
שני החיבורים נדפסו בספר אחד בפאס.
מעט פסקי דין נוספים מצויים בכתב יד.
בורר ביום טוב
מלאכת בורר היא אחת משלושים ותשע המלאכות שנאסרו בשבת. אמנם באופן שהברירה נעשית בהוצאת המאכל בידו מתוך הפסולת, ובסמוך לאכילה, הותר לברור בשבת, מאחר שזו 'דרך אכילה' ולא דרך מלאכת הברירה. כחלק מהיתר התורה לבצע 'מלאכת אוכל נפש' ביום טוב, הותרה ברירת מאכלים לשם אכילתם ביום טוב גם כשהיא נעשית בכלי וזמן רב לפני הסעודה. וכשיש יותר טרחה בהוצאת האוכל, אף הותרה הוצאת הפסולת.
סייגי הברירה בשבת
בשבת כל פעולה שמטרתה להפריד אוכל מפסולת אסורה, למעט ברירה הנעשית כדרך אכילה. שלושה תנאים נדרשים כדי שהפרדת האוכל תחשב כדרך אכילה:
סייגי הברירה ביום טוב
ביום טוב, הותרו כל המלאכות שנדרשות לצורך הכנת מאכלי יום טוב. ונאסרו רק מלאכות שהן 'מלאכת עבודה', היינו מלאכות שאדם מבצע כדרך עסקיו ומלאכתו בימות החול, שאינן לצורך יום טוב. כשם שמותר לברור מאכלים לצורך יום טוב, כן מותר לברור בגדים וכלים ומשחקים לצורך יום טוב.
אמנם אף ביום טוב נאמרו תנאים מסוימים על מנת להתיר את הברירה:
גוסטב מירינק
גוסטב מירינק (בגרמנית: Gustav Meyrink; 19 בינואר 1868, וינה, אוסטרו-הונגריה – 4 בדצמבר 1932, שטארנברג, בוואריה, גרמניה) היה סופר, מספר סיפורים, מתרגם, ובנקאי בודהיסט.
ילדות
גוסטב מירינק נולד בווינה. הוא היה בנם מחוץ לנישואים של בראון קארל וורנבולר פון אונד זו המיינגן והשחקנית מריה וילהלמינה מייר. ב־1919, כאשר מירינק היה כבר סופר, בני המשפחה מצד אביו הציעו לו לקבל את שם משפחתו מצד אביו (וורנבולר). הוא סירב להצעה בנימוס. מירינק גר במינכן, בה למד בבית ספר יסודי. לאחר מכן הוא התגורר במינכן לזמן קצר, עד שאמו והוא עקרו לפראג בשנת 1883.
פראג
מירינק התגורר בפראג למשך 20 שנים, דבר שאף הוזכר בעבודותיו מספר רב של פעמים. פראג לא משמשת כעיר או רקע בסיפוריו, אלא כדמות ברוב סיפוריו: "קרן הפלשתי הגרמני" ואף בסיפורו הידוע ביותר, "הגולם". אחד האירועים המשמעותיים ביותר בחייו של מירינק התחולל בפראג: בגיל 24 הוא עמד עם אקדח בחדרו, כשהוא רוצה לירות בעצמו. באותו הרגע שמע קול מוזר, ומישהו שם לו מתחת לדלת ספרון, שנקרא "אחרי החיים". צירוף מקרים זה הדהים את מירינק, והוא החל ללמוד ספרות מיסטית. הוא למד תאוסופיה, קבלה, סופיולוגיה נוצרית, ואף עסק בתחומים אלו. מירינג התאמן גם ביוגה. היוגה עזרה לו לעבוד כשסבל כאב בעמוד השדרה, כאב שהחמיר עם הזמן. את השפעות לימודיו של מירינק ניתן לראות באופן ברור בעבודותיו, שכמעט תמיד נוגעות לאמונות מיסטיות כלשהן. עם זאת, מירינק היה רק חובבן בתחום המיסטיקה. גרשם שלום, מומחה למיסטיקה יהודית, טען שעבודותיו של מירינק מבוססות על מקורות שטחיים, ואין שום קשר ביניהן לבין תרבות אמיתית.
ב־1889 הקים מירינק יחד עם אחיינו בנק בשם "מייר ומורגנשטרן".
באותו הזמן היה מירינק גם חבר במסדר המפורסם "המסדר ההרמטי של שקיעת הזהב" בלונדון, בריטניה. ההוכחה לכך נמצאת במכתבו של ויליאם ווין ווסקוט משנת 1893, שנותר בארכיונים הפרטיים של מירינק.
בשנת 1902 הואשם מירינק בהונאה (על פי מקור אחר, הוא הואשם בשימוש בספיריטואליזם במטרה להרוויח בבנקאות) ונלקח לכלא. הוא שוחרר מהכלא לאחר חודשיים, אך קריירת הבנקאות שלו הידרדרה משם. חוויותיו בבית הכלא מתוארות בספרו "הגולם".
ב־4 בדצמבר 1932 נפטר מירינק בעיירה שטארנברג, שבבוואריה, גרמניה, ונקבר בבית העלמין המקומי.
סן מרינו (עיר)
סן מרינו (באיטלקית: San Marino) היא בירת הרפובליקה של סן מרינו, ואחת מתשע הקסטלי (Castelli), או הערים, המרכיבות אותה. העיר שוכנת בגובה של כ-550 עד 755 מטר מעל פני הים, על מורדותיו המערביים של הר טיטאנו, שעליו ממוקמות שלוש המצודות החולשות על העיר.
על פי המסורת, ראשיתן של הרפובליקה ושל העיר בשנת 301 בסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי, שנמלט מן האי ראב (כיום בקרואטיה) כדי להימלט מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס. הוא התיישב על הר טיטאנו, שם המשיך בעיסוקו בסתתות אבן ובהפצת הנצרות. בעלת האדמה הורישה אותה לקהילה הנוצרית, שהייתה לעיר ולרפובליקה של סן מרינו - שתיהן נקראות על שמו של מרינוס, שהוכרז כקדוש.
בחודש פברואר 2009 התגוררו בעיר 4,367 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה. כמחצית מהתושבים מתגוררים בעיר עצמה, והמחצית האחרת ביישובים האחרים שבשטח השיפוט שלה. סן מרינו היא מרכזה השלטוני והאדמיניסטרטיבי של הרפובליקה, אך עיקר הפעילות הכלכלית מרוכזת בעיר בורגו מג'ורה הסמוכה לה מצפון. בשנת 2008 הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר, כמו גם הר טיטאנו, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
תולדותיה של העיר משותפות במידה רבה לתולדותיה של המדינה כולה. לצד המסורת בעניינו של מרינוס הקדוש, ברי כי האזור היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק באלף ה-5 לפנה"ס. עם התפשטות הרומאים צפונה במאה ה-3 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית.
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, שהתבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo). אספה זו הייתה מורכבת מראשי המשפחות והייתה לה סמכות חקיקה. הארנגו נשלט בידי שני "הקצינים השליטים" שכונו קונסולים או מושלים. שני המושלים שלטו בקהילה במשותף למשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז. בתקופה זו גדל שטחה של המדינה מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי. כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף את המדינה, הוקמו בשטח העיר שלוש מצודות, השוכנות על הר טיטאנו.
במאה ה-15 התרחב שטחה של סן מרינו שוב, הודות לתמיכתו של דוכס אורבינו במדינה שלחמה כנגד רימיני. לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחים נוספים. בשנת 1503 כבש צ'זארה בורג'ה, בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי, את סן מרינו למשך תקופה של שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא, יוליוס השני, קרא עליו תיגר. סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה כרתה ב-1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631.
ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם עלי-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, שהיה מושל אפיפיורי ברוונה. המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור, שהכיר מאוחר יותר בזכויותיה של סן מרינו, והשיב לה את עצמאותה ב-5 בפברואר 1740.
בעת כיבוש נפוליאון את איטליה, הצליחה סן מרינו לזכות באהדתו ובהבטחתו לכבד את עצמאותה. יתר על כן, נפוליאון הציע למדינה לתמוך בהתרחבותה בדרך של הענקת שטחים נוספים לטריטוריה שלה, אך סן מרינו דחתה את ההצעה, כדי לא להיכנס למחלוקת עם שכנותיה, והצליחה לשמר את יחסיה הטובים עם מדינת האפיפיור. לאחר תבוסת נפוליאון הכיר קונגרס וינה בעצמאותה של סן מרינו בשנת 1815. במהלך איחוד איטליה בידי ג'וזפה גריבלדי סיפקה סן מרינו מקלט לרבים מתומכי האיחוד, וגריבלדי עצמו מצא בעיר מקלט עם אשתו ו-1,500 מחייליו בשנת 1849. בתגובה פלשו צבאות אוסטריה לרפובליקה ב-2 באוגוסט 1849, אך בהתערבות נפוליאון השלישי ב-1854 המדינה שמרה על עצמאותה. ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-25 במרץ 1906 כונס שוב ה"ארנגו" הוותיק של ראשי המשפחות, והחל בתהליך של רפורמה פוליטית שביטל את השלטון האוליגרכי במדינה, והסתיים בבחירות חופשיות שנערכו בסן מרינו לראשונה ב-19 ביוני 1906. בסופה של מלחמת העולם הראשונה הורע מצבה של המדינה וההגירה ממנה גברה. חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בדומה למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה. בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת שהובילה מהעיר אל רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים - הכול במימון ממשלת איטליה. השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה. ב-28 ביולי 1943 נערכה במדינה הפגנה רחבת היקף נגד המשטר, וכתוצאה ממנה פורקה המפלגה הפשיסטית והתקיימו בחירות חופשיות. בספטמבר 1944 הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה בעת נסיגתם צפונה. כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה במשך חודשיים נוספים.
שלטון מקומי
בראשה של העיר ניצב "קפיטאנו דל קסטלו" (Capitano di Castello) שהוא התואר המקובל לראשי תשע עריה של המדינה. הקפיטאנו מנהל את העיר יחד עם מועצה שבה תשעה חברים נוספים.
מעבר לשטח הבנוי של העיר עצמה, משתרעת סמכותה על שבע נקודות יישוב נוספות: קה ברלונה (Cà Berlone), קנפה (Canepa), קזולה (Casole), קסטלארו (Castellaro), מונטאלבו (Montalbo), מוראטה (Murata) וסנטה מוסטיולה (Santa Mustiola).
כלכלה, תחבורה ותקשורת
העיר איננה משמשת כמוקד הפעילות הכלכלית והפיננסית של הרפובליקה, אך היא מרכז המנהל הציבורי במדינה והיא נסמכת על תנועת תיירות ערה. כשני מיליון תיירים, רובם איטלקים, פוקדים את העיר מדי שנה, ובחנויותיה מתקיימת פעילות קמעונאית ערה.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו שבתחומה של העיר, אל העיר השכנה בורגו מג'ורה (Funivia di San Marino). הרכבל נחנך בשנת 1959 וחודש בשנים 1995–1996. הוא מגשר על הפרש גבהים של 166 מטר ומהירותו מגיעה לשישה מטרים בשנייה. הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים, נוסף על נהגו, והספקו מגיע ל-1,190 נוסעים בשעה. שתי חברות אוטובוס, "בנדיטיני" (Benedittini) ו"בונלי בוס" (Bonelli bus), מפעילות שירותי תחבורה ציבורית בעיר ובסביבותיה.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני, רימיני (איטליה)-הרפובליקה של סן מרינו (Aeroporto internazionale Federico Fellini, Rimini (Italia)-Republica di San Marino) הוא נמל תעופה השוכן במרחק של 23 ק"מ מעיר, סמוך לרימיני שבאיטליה. לפי הסכם בין החברה המפעילה את הנמל לבין ממשלת סן מרינו, הוא משרת באופן רשמי גם את האחרונה, וממשלת סן מרינו היא בעלת 3% מהון החברה.
בעיר פועל "איגוד הרדיו-טלוויזיה של סן מרינו" (Radiotelevisione della Repubblica di San Marino או SMRTV). האיגוד הוקם בשנת 1991 והחל בשידורי רדיו ב-27 בדצמבר 1992 ובשידורי טלוויזיה ב-24 באפריל 1993. בעיר יוצא לאור היומון "לה טריבונה סמרינזה" (La Tribuna Sammarinese).
אוכלוסייה, דת, חינוך וספורט
בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 4,367 נפש, מהם 2,115 גברים ו-2,252 נשים. צפיפות האוכלוסייה עמדה אותה עת על 618 תושבים לקמ"ר. להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר עצמה ובשטח הקסטלו שלה מאז 1986: בדומה ליתר תושבי המדינה, גם תושבי העיר סן מרינו הם ברובם המכריע נוצרים קתולים. העיר שייכת, יחד עם הרפובליקה כולה, לדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו (לטינית Dioecesis Sammarinensis-Feretrana), הכפופה לארכיבישופות רוונה. 12 מ-81 הפרוכיות של הדיוקסיה נמצאות בתחומי הרפובליקה, והיתר באיטליה. הפרוכיה של סן מרינו מכונה "פרוכיית פטרוס, מרינוס ולאו הקדושים" (Ss. Pietro, Marino e Leone), והיא מונה כ-4,500 חברים השייכים ל-1,500 בתי אב. בזיליקת סן מרינו (ראו גם להלן) היא אחת משתי בזיליקות המשנה בדיוקסיה. חגי הפרוכיה הם יום מרינוס הקדוש (3 בספטמבר), יום חגו של הקדוש ג'ובאני בוסקו (31 בינואר) ויום ראשון השני בחודש נובמבר, המוקדש לגבירתנו של הרחמים.
בעיר שוכנת "אוניברסיטת סן מרינו" (Università degli Studi della Repubblica di San Marino), אשר הוקמה מכוחו של חוק מיום 31 באוקטובר 1985. במוסד שש פקולטות העוסקות בהוראת תקשורת, חינוך, ביו-רפואה, משפטים והיסטוריה. הפקולטה השישית העוסקת בהוראת כלכלה וטכנולוגיה שוכנת בקמפוס בעיר הסמוכה מונטג'ארדינו, ובית ספר משני נוסף נמצא בעיר אורבינו באיטליה, ועוסק בתורת המשפט של סן מרינו (Scuola di Perfezionamento in Diritto Sammarinese). בספריית האוניברסיטה למעלה מ-40,000 ספרים ו-4,600 כתבי עת. בין היתר כולל האוסף 200 כתבי יד עתיקים מלפני שנת 1800.
סן מרינו שימשה כנקודת הסיום של אחד השלבים בתחרויות ג'ירו ד'איטליה ב-1997 וב-1998. ליגת העל של סן מרינו בכדורגל (Campionato di calcio sammarinese) מנוהלת מהעיר, והקבוצה המקומית, מוראטה (Società Sportiva Murata), משחקת בה. בעיר פועל גם מועדון כדורסל.
אתרי העיר
אף ששטח השיפוט של סן מרינו משתרע על פני 7.09 קמ"ר, שטחה של העיר עצמה קטן בהרבה. אורכה של העיר עומד על כ-1,700 מטר, ורוחבה המרבי הוא 400 מטר. בשל המבנה הטופוגרפי המוכתב על ידי המדרון התלול למדי של הר טיטאנו, בנויה העיר לאורכם של חמישה רחובות-אורך המחוברים זה לזה ברחובות אלכסוניים. חלקה הגבוה של העיר, הסמוך לפסגתו של ההר, אינו נגיש לכלי רכב כלל, ולמעשה הוא משמש כמדרחוב.
הר טיטאנו ושלוש המצודות
הר טיטאנו (Monte Titano) הוא ההר הגבוה ברפובליקה של סן מרינו ושוכן במרכזה של המדינה. ההר הוא חלק מהרי האפנינים והוא נישא לגובה של 755 מטר בין העיר סן מרינו המטפסת על מדרונותיו המערביים, לבין העיירה בורגו מג'ורה השוכנת צפונית לו.
בשל ממדיו של ההר, והיותו נצפה מכל חלקי הרפובליקה של סן מרינו, נעשה לעיתים שימוש בשמו ככינוי לרפובליקה כולה (Repubblica del Titano). על שלוש פסגותיו של ההר שוכנות שלוש המצודות של סן מרינו (le tre rocche di San Marino). שלוש המצודות - גואָיטה (Guaita), צ'סטה (Cesta) ומונטאלה (Montale) - היו לסמלה של המדינה הקטנה, והן מופיעות על דגלה, על סמלה ועל חלק ממטבעותיה. המצודות מופיעות גם על סמלה ודגלה של העיר סן מרינו.
כיכר החירות
כיכר החירות (Piazza della Libertà) היא המרכז השלטוני והאדמיניסטרטיבי של המדינה. בכיכר ניצב פסל החירות (Statua della Libertà) העשוי משיש קרארה לבן. הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל סטפנו גלטי (Stefano Galletti), והוא נתרם לרפובליקה בשנת 1876. הוא עשוי בדמותה של לוחמת עוטה גלימה וחמושה בחרב, האוחזת בידה השמאלית בדגל. על ראשה של הלוחמת מונח כתר בדמות שלושה מגדלים המייצגים את שלוש המצודות (או המגדלים) של העיר והמדינה.
בכיכר שוכנים שני מבנים חשובים. פראווה דומוס (Parva Domus) או "פארווה דומוס קומוניס" (Parva Domus Communis - "בית הקהילה הקטן") נזכר בכתובים כבר ב-1353 וב-1378. המבנה משמש כיום כמשרד הפנים של המדינה.
מולו ניצב מבנה חשוב יותר - פאלאצו פובליקו (Palazzo pubblico - "ארמון הקהילה") - המשמש כמרכז השלטוני של המדינה. הארמון הוקם החל ב-1884, במקום בו שכן מבנה קודם בשם "דומוס מאגנה קומוניס" (Domus Magna Communis - "בית הקהילה הגדול"). מבנה זה הוקם בין השנים 1380–1392, ושימש את מוסדות השלטון של המדינה עד שנהרס במאה ה-19 כדי לפנות מקום לארמון החדש. הארמון נחנך ב-1894 ושופץ שוב בשנות ה-90. הוא משמש כמשכנן של הרשות המבצעת והרשות המחוקקת של סן מרינו, וכן של הערכאה העליונה של הרשות השופטת. בארמון שלוש קומות ומעליו ניצב מגדל שעון. פנים המבנה וחזיתו עשירים בסמליות ממלכתית והיסטורית. בארמון מתקיים טקס החלפת המשמרות של "המשמר לובש המדים להגנת המצודה" (Nucleo Uniformato della Guardia di Rocca). הטקס מתקיים מדי יום אחת לשעה בין החודשים מאי לספטמבר.
בזיליקת סן מרינו
בזיליקת סן מרינו (Basilica di San Marino) היא הכנסייה המרכזית והחשובה בעיר, והיא מוקדשת למרינוס הקדוש. היא שוכנת ב"פיאצלה דומוס פלביס" (piazzale Domus Plebis - "כיכר בית הכנסייה הכפרית"), שקיבלה את שמה מכנסייה כפרית ("פלביס" - Plebis או "פייווה" - Pieve). מצבה של הכנסייה הקודמת הידרדר והיא נהרסה ב-1807. תחתיה הוקם המבנה הנוכחי בסגנון נאו קלאסי. עבודות ההקמה הסתיימו ב-1835, הכנסייה נחנכה ב-1838 והוקדשה ב-1 ביולי 1855. ב-1926 הורה האפיפיור פיוס האחד עשר על העלאת הכנסייה לדרגת בזיליקה משנית. בכנסייה שלוש ספינות, וחלק משרידיו של הקדוש שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586 שמורים מתחת וליד המזבח הראשי.
כנסיית פטרוס הקדוש
כנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה לבזיליקה מצידה המזרחי, והיא הוקמה במאה ה-17, היינו לפני הקמת הבזיליקה. האפסיס נחצב בסלע ההר, ושתי נישות הקבועות בו שימשו לפי המסורת כמיטותיהם של מרינוס הקדוש ושל לאו הקדוש ידידו. ג'וזפה גריבלדי ואשתו אניטה הסתתרו בכנסייה ב-1849, וכן ניצבת בה אנדרטה המוקדשת לאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. פנים הכנסייה שופץ ב-1826, ומעל למזבח השיש ניצב פסלו של פטרוס הקדוש. הקריפטה נוספה לכנסייה ב-1941 והיא עשויה כולה מאבן שנחצבה בהר טיטאנו.
המוזיאון הלאומי
אוסף המוזיאון הלאומי (Museo di stato di San Marino) הוקם החל ב-1865 והתבסס על תרומות מרחבי העולם. המוזיאון נחנך ב-1899 בארמון ולוני (Palazzo Valloni), ששימש עד אז כמשכנה של הספרייה הלאומית. ב-1982 הפך המוזיאון למוסד עצמאי והאוסף הועבר אל פלאצו פרגאמי-בלוצי (Palazzo Pergami-Belluzzi) בכיכר טיטאנו (Piazzetta del Titano), ונפתח לקהל הרחב ב-18 במרץ 2001. במוזיאון כ-5,000 פריטי אמנות והיסטוריה, וכן פריטים ארכאולוגיים מתקופת האבן החדשה עד ימי הביניים, הכוללים מוצגים ממצרים העתיקה, מהתרבות האטרוסקית ומרומא העתיקה. בין היתר שמורים במוזיאון שרידיה של הכנסייה שקדמה לבזיליקת סן מרינו ואוסף מטבעות ומדליות מסן מרינו מהמחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20. האוסף ערוך בשישה-עשר אולמות תצוגה המשתרעים על פני ארבע קומותיו של הארמון.
הגלריה לאמנות מודרנית ועכשווית
שורשיה של הגלריה לאמנות מודרנית ועכשווית (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea) הם בתערוכה הדו-שנתית של סן מרינו שהתקיימה לראשונה ב-1956. בעקבותיה התקיימו תערוכות ב-1959, 1961 1963, 1965 וב-1967. כל אחת מהתערוכות התמקדה בנושא אמנותי ספציפי, ואחת ממטרותיהן הייתה לבסס ברפובליקה אוסף של אמנות מודרנית. תערוכות אחרות התקיימו מאוחר יותר, והגלריה החלה להתגבש לקראת סוף שנות ה-80. הגלריה מקיימת תערוכות ואירועים שונים ומוציאה לאור פרסומים בתחום עיסוקה. האוסף הקבוע כולל 750 יצירות החל מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו, והוא מחולק בהתאם לענפי האמנות - ציור, רישום, ציור בצבעי מים, פיסול וצילום.
תיאטרון טיטאנו
תיאטרון טיטאנו (Teatro Titano) הוא החשוב בתיאטראות העיר והמדינה, והוא שוכן בכיכר אגאתה הקדושה (Piazza Sant'Agata). הוא שופץ במימון איטליה הפשיסטית החל בשנת 1936 ונחנך ב-3 בספטמבר 1941 (יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי של סן מרינו). בתיאטרון 300 מקומות ישיבה, ותא מיוחד שנועד לארח את מושלי המדינה. כיפת המבנה מעוטרת בסמלי תשע ערי המדינה, ועל הבמה תבליטים המתארים את תולדות סן מרינו.
מזבח המתנדבים
מזבח המתנדבים (Ara dei Volontari) הוא מונומנט שנחנך ב-1927 ומנציח 140 מתנדבים מקומיים שנהרגו מאז 1843, בתקופת איחוד איטליה ובמלחמת העולם הראשונה. המזבח עשוי משני גרמי מדרגות המובילים לקפלה שמעליה אובליסק ולוח המונה את שמותיהם של המתנדבים. סמוך לו שוכנת מזרקה עגולה מתנת "העם האמריקאי" מ-1962.
שער פרנציסקוס הקדוש
שער פרנציסקוס הקדוש (Porta San Francesco) או שער לואוקו (Porta del Luocho - "שער מקום (הכינוס)") נבנה ב-1361 ושימש כעמדת שמירה בחומה השלישית של העיר, שהקיפה את האזור הבנוי, להבדיל מהחומות על פסגת הר טיטאנו שניצבו מעליו. השער הוביל אל המנזר שהיה צמוד אליו ונזכר לראשונה במסמך מ-1449. הוא עוצב מחדש ב-1451 וב-1581 ונוספו לו גשר הרמה ודלת נוספת, וכן מגדל שהוקם מעל קשת המבנה. מתחת לשער ניצבות אבנים שעליהן נראות עדיין ההוראות לשומרים בדבר האיסור שחל על זרים מלבוא בשערי העיר כשהם חמושים - עבירה שגררה עונשים כבדים - והאיסור על פתיחת השערים במשך שעות הלילה. בצידו הפנימי של השער שני תבליטים עשויים אבן - באחד נראה נשר עטור כתר שכנפיו פרושות, ובאחר סמל המדינה.
מטווח הקשתים
מטווח הקשתים (Cava dei balestrieri) הוא מטווח חץ וקשת עתיק השוכן סמוך לכיכר החירות בעיר. כבר ב-1339 פורסם ברפובליקה חוק לפיו על כל אזרח לרכוש לעצמו קשת ותחמושת מתאימה לשם הגנת המדינה, והמקום שימש לאימון ולתחרויות ובעת טקסים. כיום משמש המטווח לאירועים שונים, ובכלל זה תחרויות בירי חץ וקשת שנערכות בימי חג לאומיים.