cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רגישות (תכונה אנושית)
רגישות גבוהה כטמפרמנט מולד
ד"ר איליין ארון טבעה את המונח "אדם רגיש מאוד" (Highly sensitive person) בספרה "האדם הרגיש מאוד" בשנת 1996; היא ועמיתיה מציגים את התכונה באור חיובי, דבר שיצר פופולריות של הנושא בקרב חלק מבעלי הרגישות הגבוהה. ארון טוענת כי כ-15–20 אחוזים מהאוכלוסייה הם בעלי תכונת הרגישות הגבוהה, וכי יכולתם להבחין בדקויות ולשים לב לפרטים בסביבתם מהווה יתרון משמעותי במצבים שונים. לטענתה, רבים מהאנשים הרגישים הם יצירתיים, קשובים לאחר ונבונים בזכות תכונת אישיות זו. ארון מבססת את דעותיה על רעיונות של קרל גוסטב יונג בנושא רגישות ומופנמות - מוחצנות, עבודתו של ג'פרי אלן גריי בנושא מערכות התנהגותיות של עוררות ועכבות, ועוד. לעומתה, יש הטוענים כי בעלי הרגישות הגבוהה חשים לא מעט סבל בשל תכונה זו, אותו מתארת גם ארון עצמה: הם חווים הצפה של גירויים פנימיים וחיצוניים, מתעייפים מהר, נוטים למתח וחרדה וכן לשינויים במצבי הרוח; לטענת מבקריה של ארון, בעלי הרגישות הגבוהה זקוקים להפחתה בסבלם ולטיפול וסיוע מתאים להתמודד עם הקושי, והם לאו דווקא רואים בכך תכונה חיובית.
אורנג' (נהר)
עוצמת הזרימה ושטח אגן הניקוז
עוצמת הזרימה בנהר יורדת חדות בחודשי החורף היבשים. כמות המשקעים בסביבת מוצא הנהר היא כ-2,000 מילימטרים בשנה. ככל שהנהר מתקדם מערבה יורדת כמות הגשם (עד 50 מילימטרים בלבד בקטע המערבי) ומתגברת ההתאיידות. בקיץ, לעומת זאת, הנהר זורם בעוצמה, המקשה על ביצוע פרויקטים הנדסיים עליו.
שטח אגן הניקוז של הנהר הוא כ-977 אלף קמ"ר, בשטחי דרום אפריקה, לסוטו, ונמיביה.
רגישות (תכונה אנושית)
רגישות נמוכה או תת-רגישות
לעיתים משתמשים במונח "אדם חסר רגישות" בקונוטציה שלילית בהקשר של יחסים חברתיים, כדי לתאר אדם שלא מגיב לרגשות והתנהגויות שונות של אחרים, לא אכפת לו מאחרים, בדומה לאדם חסר טאקט.
אורנג' (נהר)
פרויקטים לניקוז המים וניצולם
שני פרויקטים גדולים לניצול מי הנהר יצאו לפועל. האחד, פרויקט נהר אורנג' (ORP - Orange river project) בוצע בשיא ימי האפרטהייד, בתקופת ממשלתו של הנדריק פרוורד. במסגרת הפרויקט הוקם סכר גרייפ (שנקרא בעת בנייתו סכר הנדריק פרוורד) ומי הנהר פוצלו לשניים - חלקם זרם בנהר אורנג' אל סכר ונדרקלוף, ונוצל בשני הסכרים על ידי תחנות כוח הידרואלקטריות. חלק אחר הוזרם בתעלה אל פרובינציית הכף המזרחית, שם שימשו המים להשקיית אזורים צחיחים. כך הושגו שלוש מטרות - ייצוב הזרימה בנהר, פתרון בעיית המחסור במים בכף המזרחי וייצור חשמל.
הפרויקט השני הוא פרויקט המים של רמות לסוטו (Lesotho Highlands Water Project - LHWP) שהוחל בביצועו ב-1986 והשלב הראשון שלו (והיחיד עד כה שיצא לפועל) הושלם ב-2002. הפרויקט, מיזם משותף של ממשלות לסוטו ודרום אפריקה, כולל מערכת של מנהרות וסכרים, שמטרתה לספק מים מאגן הניקוז של נהר ואל בלסוטו לאזורים הסובלים ממחסור במים דרום אפריקה, בתמורה לגמול כספי.
רגישות (תכונה אנושית)
רגישות כתכונה חברתית
רגישות היא תכונה חברתית נדרשת ואנשים מייחסים לעצמם כושר זה משום שהיא מצביעה על מודעות עצמית והתחשבות בזולת, אך זו אינה תכונה נפוצה. במקרים רבים דווקא אנשים רגישים אינם פופולריים משום שהם חווים קשת נרחבת ויצירתית של חוויות שאינן מקובלות ובדרך-כלל הם נחשבים לחריגים בחברה. הרגישות אינה כפופה לנורמות ולכללים שמכתיבים התנהגות אלא נובעת מתוך רגש פנימי המניע לפעולה לאו דווקא קונבנציונלית. נורמות התנהגותיות נדרשות פעמים רבות כאשר אין לאדם די כלים משל עצמו והוא חסר רגישות טבעית כלפי הזולת, כך שקיימת סתירה בין אימוץ של נורמות ערכיות להתחשבות בזולת ובין ערכים הנובעים מרגישות. פרננדו פסואה כותב:"העולם שייך למי שאינו מרגיש. התנאי הבסיסי להיות אדם מעשי הוא היעדרה של רגישות... כל איש פעולה הוא באופן בסיסי מלא חיים ואופטימי, כי מי שאינו מרגיש הוא מאושר... השלטון שייך לחוסר הרגישות. שולט מי שהוא שמח כיוון שכדי להיות עצוב נדרש להרגיש".
רגישות ואינטליגנציה רגשית
מושג האינטליגנציה הרגשית כולל מלבד את הרגישות גם את הוויסות הרגשי, ולכן על פי גישה זו רגש נחשב אינטליגנטי אם הוא מתעורר בזמן הולם - בניגוד לאדישות - אך גם לא נחווה ברגישות או ברגשנות רבה מדי. אדם רגיש מאוד, ייחשב על-פי הקריטריונים של המושג כבעל אינטליגנציה רגשית נמוכה. הוויסות פירושו אינו חיסול או דיכוי הרגש אלא מיתונו או הגברתו, כך שיפעל בהתאם לדרישה חיצונית הנובעת או מהשכל או מהחברה, ויהווה מקור מועיל ולא הפרעה. כלומר, להרגיש את הרגש הנכון בעוצמה ההולמת בנסיבות המתאימות, וזה דורש ויסות ושליטה. (על מנת להמחיש את ההבדל בין רגישות לאינטליגנציה רגשית, ניתן לעשות הבחנה גם בין רגשנות לרגישות כמנוגדות לה. רגישות ורגשנות הן תכונות של פעילות רגשית שמתוות אופן חוויה עז יותר בהיסחפות הרגשית. במילון אין הבחנה בין רגשנות לרגישות ושתיהן מוגדרות כתכונה של התרגשות עזה. כדי להראות את השוני בחוויה, להלן דוגמה: שלושה טיפוסים רגשיים רואים תאונת דרכים. 1. התכליתן הרציונלי ימהר לעזור, הוא נרגש, אך ירסן את רגשותיו בהתאם למצב. הוא יחפש עזרה, סיבות ופתרון מהיר. 2. הרגשן ישותק מעוצמת החרדה או יצעק ויבכה ויתקשה לעזור מרוב התרגשות. 3. האדם הרגיש יתייחס לחוויה הטראומטית שעבר הנפגע. ייתכן שיהיה איטי יותר בהגשת העזרה.) מושג האינטליגנציה הרגשית כולל הנחה שניתן לשפר רגישות על-ידי חינוך נאות ומודעות לרגשות. דניאל גולמןסבור שגם אם הממד הבסיסי נקבע מלידה, עדיין ניתן לשנותו, ושאפשר בעזרת חינוך לשפר רגישות על-ידי למידה ועל-ידי כוונה ורצון. אך יש לקחת בחשבון שנטיות רגשיות נובעות גם ממבנה נפשי מולד, כמו מזג, שלא קל לשנותו באופן משמעותי. אמנם, ניתן לפתח רגישות רפלקסיבית בילדות בהנחה שילד מטבעו רגיש לעולם וסקרן אליו. אך החינוך באותה מידה עשוי לדכא ולרסן רגישות ולנווט את הרגשות ולהשתמש בהם לתועלת החברה ולא לפיתוח רגישות.
נסאו
נסאו (באנגלית: Nassau, נהגה נֶסוֹ) היא עיר הבירה המרכז המסחרי והכלכלי והעיר הגדולה ביותר של איי בהאמה. בעיר מתגוררים מעל ל-250,000 תושבים. בעיר מתגוררים קרוב ל-80% מכלל תושבי איי בהאמה. שדה התעופה הבינלאומי על שם לינדן פינדלינג, הגדול ביותר באיי הבהאמה, שוכן במרחק של 16 קילומטרים ממערב למרכז נסאו. השדה מפעיל טיסות יומיות לערים בממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה, ולערים מרכזיות בים הקריבי. מבחינה היסטורית נחשבה נסאו לביתם לשעבר של שודדי ים עד שבתחילת המאה ה-18 ביסס השלטון הבריטי את אחיזתו בעיר.
גאוגרפיה ואקלים
העיר נמצאת באי ניו פרובידנס, ואקלימה של העיר הוא טרופי. לחופיה שוכן נמל-ים עמוס וססגוני. העיר מציגה שילוב מעניין של אדריכלות ישנה וחדשה באותו אזור.
העיר התפתחה בעשורים האחרונים כעיר תיירותית משתי סיבות עיקריות. קרבתה לארצות הברית (280 קילומטר ממיאמי, פלורידה) ואיסור הנסיעה לקובה על אזרחים אמריקניים איפשרו לעיר להתפתח כאתר נופש מצליח. רחוב ביי (BAY) במרכז העיר הוא הרחוב הראשי של העיר ובו חנויות רבות ובמבנים מהתקופה הקולוניאלית.
היסטוריה
העיר נוסדה בידי הבריטים באמצע המאה ה-17 ונקראה "צ'ארלס טאון" - "עירו של צ'ארלס". בשנת 1684 שרפו הספרדים את העיר כולה. לאחר ששוקמה ונבנתה מחדש ב-1695 שונה שם העיר ל"נסאו" על שם מלך בריטניה ויליאם השלישי לבית אורנז'-נסאו.
עד 1713 התפרסמה העיר כמקום מפגש פופולרי לשודדי ים. באותן שנים השתלטו רבי החובלים שודדי הים תומאס בורו ובנג'מין הורניגולד על העיר והכריזו עליה כרפובליקה פיראטית תוך שהם ממנים את עצמם להיות המושלים. קברניטים רבים ומוכרים חברו אליהם וביניהם שחור הזקן הידוע לשמצה.
ב-1718 בשלטון הבריטי הוחלט שיש להחזיר את השליטה בעיר. הקפטן והמושל בפועל של איי הבהאמה וודס רוגר'ס נבחר לתפקיד. הוא הצליח להדיח את שחור הזקן משלטונו והחזיר את העיר לשליטה בריטית. הוא שיקם את הממשל האזרחי והצליח להבריח ממנה את שודדי הים ששהו בה. לאחר מכן הוא עסק בניקיון ושיקום העיר והמבצר שעמד בה.
ניסיונות כיבוש
במאה ה-18, בשנת 1703 כח משולב של הספרדים והצרפתים ניסה לכבוש את האי בלא הצלחה. ב-1776 כבשה ארצות הברית את האי במסגרת המהפכה האמריקאית והחזיקה בו לזמן קצר. בשנת 1782 הצליחו הספרדים לכבוש את האי. כח בפיקודו של מושל קובה דון חואן דה קאגיגל השתלט על האי עם כח של 5,000 חיילים. אנדרו דבוקס נשלח לאחר מכן לאי ומשימתו הייתה לשחרר את העיר. בכח קטן של 220 חיילים שנשאו 150 מוסקטים הוא הגיע לאי עליו שמר חיל מצב של 600 חיילים מאומנים. אף על פי כן דבוקס הכניע והניס את הספרדים ב-17 באפריל 1783 מבלי שנורתה ירייה אחת. אחרי שהורד הדגל הספרדי לא הונף יותר דגל זר באי.
בית הסראייה (צפת)
בית הסראייה הוא מבנה בכיכר העצמאות בצפת, אשר  נבנה בימי דאהר אל-עומר ובו היה מקום מושבו של מושל צפת בימי השלטון העות'מאני.
הסראיה בנויה ממבנה בצורת האות "ח" שבו שתי קומות, שהגבוהה ביניהן בנויה מחדרים ומרפסת ארוכה מאוד. הסראיה בצפת שימשה גם כבית כלא. בראש הסראיה נמצא שעון גדול ומפואר, הפועל עד ימינו.
במהלך פרעות תרפ"ט כונסו כל היהודים לחצר הסראייה שם נותרו בהסגר עם מזון מועט משך ימים אחדים. אחד השומרים הערבים במקום ירה לתוך הקהל והרג נערה צעירה וילד.
כיום משמשת הסראייה כמרכז לתרבות של העיר ומתנ"ס ע"ש אייזיק ואדית וולפסון. יש בו תערוכה על תולדות צפת, חיזיון אור-קולי ומרכז מידע לתיירים. אחד מחדרי הסראייה משמש כיום גם כבית כנסת קטן. ברחבת הכניסה לסראייה נערכים מופעים שונים.
ניר חוטורסקי
ניר חוטורסקי (נולד ב-27 בנובמבר 2001) הוא שחקן ברידג' ישראלי, אלוף העולם עד גיל 16 לשנת 2016 וסגן אלוף אירופה ועולם עד גיל 21 לשנת 2017, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 26, כחלק מנבחרות ישראל. נכון ליוני 2018, בעל תואר רב אמן ארד ומדורג במקום ה-1 בישראל עד גיל 20.
לקח חלק באימוני הנבחרת המורחבת במתמטיקה ומדעי המחשב, עקב הצטיינות באולמפיאדות בנו ארבל והאולימפיאדה במדעי המחשב בהתאמה.
השומרון
חבל השומרון (בערבית: السامرة, תעתיק: א-סאמרה) הוא שמו של אזור גאוגרפי במרכז ארץ ישראל, אשר מהווה חלק משדרת ההר המרכזי.
חבל השומרון מורכב מהר אפרים, הרי בנימין, הרי הגלבוע ורכס הכרמל, וכולל את העמקים שביניהם: עמק דותן, ואדי עארה ועמק שכם. בצפון הוא גובל בשפלת המפרץ ובעמק יזרעאל, במזרח בעמק בית שאן ובבקעת הירדן, בדרום בהרי יהודה ובמערב בקצהו הצפוני של השרון. רוב השטח הררי והפסגות הגבוהות שבו הן הר בעל חצור, הר עיבל והר גריזים.
חבל השומרון נקרא על שם העיר שומרון, בירתה העתיקה של ממלכת ישראל. השם שימש גם כשם נוסף לממלכה כולה. האזכור החוץ-מקראי הראשון לשם "שומרון" נמצא לאחר כיבוש האזור בידי סרגון השני מלך אשור, שהפך את ממלכת ישראל לפרובינציה של האימפריה האשורית, אותה הוא כינה סמרינה.
על-פי המקרא, השומרון היה נחלתם של השבטים אפרים ומנשה. לאחר מות שלמה המלך ופילוג ממלכת ישראל המאוחדת, השומרון הפך למרכזה הפוליטי של ממלכת ישראל. הגבול בין ממלכת ישראל לממלכת יהודה עבר, ככל הנראה, באזור רמאללה של ימינו.
לאחר חורבן ממלכת ישראל וגלות עשרת השבטים, האשורים הגלו לאזור השומרון אוכלוסיות זרות. התמזגותן עם בני ישראל שנותרו באזור הביאה ללידתה של עדת השומרונים, קבוצה אתנית-דתית המייחסת את מוצאה לשבטי אפרים, מנשה, בנימין ולוי. שפתם של השומרונים דומה לעברית עתיקה, ואורח חייהם מתבסס על נוסח ייחודי של התורה. בראשית התקופה הביזנטית הגיעה העדה השומרונית לשיאה. על פי ההערכה, באותה העת כללה העדה כמיליון נפש. אוכלוסייתם התדלדלה עד מאוד בעקבות שורה של מרידות כנגד השלטון הביזנטי. בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, שומרונים רבים עברו תהליך של ערביזציה וקיבלו על עצמם את האסלאם. על-פי מחקרים בני זמננו, חלק גדול מהאוכלוסייה הפלסטינית המוסלמית בשכם מוצאה בשומרונים. כיום מונה העדה השומרונית פחות מ-1,000 נפש.
כיום, השם שומרון מתייחס לחלק העליון של אזור יהודה ושומרון ("הגדה המערבית"). אזור זה נכבש על-ידי ירדן במלחמת העצמאות וזו שלטה בו 19 שנים עד שהוא נכבש על-ידי ישראל במלחמת ששת הימים. בעקבות הסכמי אוסלו, הועברו חלקים גדולים מהשומרון לשליטת הרשות הפלסטינית. כיום מתגוררת בשומרון אוכלוסייה פלסטינית גדולה, החיה לצד יישובים יהודיים בשליטת מדינת ישראל במסגרת המנהל האזרחי. חבל השומרון הוא היה גם שמו של המחוז בממשל הצבאי, ממלחמת ששת הימים ועד הסכמי אוסלו.
הערים הגדולות באזור השומרון הן הערים הפלסטיניות ג'נין, קלקיליה, טולכרם ושכם, והערים הישראליות אריאל ומודיעין עילית. העיר רמאללה היא המרכז המנהלי של הרשות הפלסטינית.
תקופת הברונזה
בתקופה הברונזה התיכונה חוותה ארץ ישראל גלי הגירה מן הצפון ועם גלים אלו הגיעו גם מתיישבים חדשים מסוריה, שהביאו איתם רעיונות אדריכליים חדשים כמו מקדשי מגדול, חלקלקות וחומות ביצור להגנה על יישובים, את שני המוטיבים האלה ניתן לראות גם ברקורד הארכאולוגי של יישובים מאותה העת בשומרון, למשל, בתל בלאטה המזוהה עם שכם המקראית.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל נשלט השומרון, ככל ארץ ישראל, בידי המצרים. בתקופה זו, אוכלוסיית השומרון הייתה דלילה ביותר; היישוב העירוני הצטמצם בהשוואה לתקופת הברונזה התיכונה. העיר החזקה באזור הייתה עיר-המדינה שכם. מכתבי אל-עמארנה מלמדים כי באמצע המאה ה-14 לפנה"ס לבאיה מלך שכם ניסה להשתלט על חבלי ארץ וערי-מדינה שונות בגליל ובעמק בית שאן הסמוכים ואף מערבה מן השומרון.
תקופת הברזל
על-פי אחת ההערכות, סך שבטי ישראל בעת התהוותם מפליטים ונוודים-למחצה כנענים היה כ-45 אלף נפש, שהתפזרו לאורך רצועת שדרת ההר המרכזי של ארץ ישראל בטרם החלו להגר בהדרגה לעבר צפון הנגב ודרום הגליל המזרחי, וכי כ-30 אלף מתוכם חיו באזור שכם.
על פי המסופר בספר יהושע, פרק ח', במרכז השומרון נערך מעמד הר גריזים והר עיבל בראשית תקופת ההתנחלות. בימי המלכים שאול, דוד ושלמה, השומרון היה חלק מממלכת ישראל המאוחדת. לאחר פילוג הממלכה בימי רחבעם, חבל השומרון הפך לחלק מממלכת ישראל. מלכה הראשון, ירבעם בן נבט, קבע את בירתו בעיר שכם, והפך את בית-אל לאתר פולחני מרכזי בממלכה. בהמשך הפכה העיר שומרון לבירתה של ממלכת ישראל, והעניקה את שמה לחבל שומרון כולו. המקום נקנה על ידי המלך עמרי, והוא אף זה שהקנה לה את שמה, על שם בעליו הקודמים של המקום:
הגעת הכותים לשומרון
לאחר חורבן ממלכת ישראל והגליית תושביה האמידים של ממלכת ישראל והגירת רבים מיושביה דרומה אל ממלכת יהודה, ישבו בשומרון בעיקר שרידי ממלכת ישראל ואוכלוסיות זרות שנעקרו מבתיהם והובאו לשומרון במקומם של בני ישראל על-ידי האשורים. אוכלוסיות אלו כונו בלשון סופרי המקרא "כותים". על-פי הסיפור המקראי, הכותים עיבדו את אדמות האזור אולם חוו אירועים טראגיים כגון טריפה בידי אריות והסיקו כי מדובר באלוהות מקומית שמענישה אותה כי הם לא עובדים אותה. לכן, הכותים פנו לאשורים וביקשו מהם שיעזרו להם לחדש את הפולחן לאלוהי ישראל ולכן החליטו האשורים להחזיר לשומרון כהן שהוגלה ממלכת ישראל כדי שזה ידריכם בפולחן המקומי וילמדם אותו. לאחר מספר דורות של קשרי חיתון בין שארית שבטי ישראל ובין הכותים התגבשה עדת השומרונים. בתלמוד, השומרון מכונה בשם "ארץ הכותים".
התקופה הפרסית וההלניסטית
על-פי המחקר הארכאולוגי, בתקופת שיבת ציון הייתה האוכלוסייה השומרונית דלילה יחסית והתגוררה בעיקר באזור הר אפרים תחת הנהגת סנבלט החורוני (שככל הנראה מקורו מהחורן או מאזור הכפר חווארה הסמוך לעיר שכם). אף על פי שרצו להתאחד עם שבי ציון לעם ישראל אחד, נדחו השומרונים על הסף בידי עזרא הסופר ונחמיה שראו בהם "גויים גמורים" שאינם מ"זרע הקודש". השומרונים מצדם לא נותרו אדישים ובהנהגת סנבלט גרמו להפסקת בניית בית המקדש השני עם מכתב ששלח מנהיגם לאימפריה האחמנית בטיעון כי עצם הבנייה של חומות המתחם המקודש הם למעשה ביצור כחלק מהכנה למרידה מצד היהודים בפרסים. הבנייה חודשה לאחר שהיהודים הסבירו את מעשיהם אולם בשל כך החלה על-פי המסורת היהודית יריבות רבת שנים בין השומרונים לבין היהודים ששיאה יגיע בימי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל עת החריבו החשמונאים את המקדש השומרוני בהר גריזים ב-107 לפנה"ס כמעשה נקם נגד פולחנות לא-יהודיים בארץ.
בימי יוחנן הורקנוס כבשו החשמונאים את השומרון, תוך כדי החרבת העיר שומרון שעליה צרו במשך שנה שלמה, והשומרון שב לשליטה יהודית לראשונה מאז ימי בית ראשון.
השומרון בתקופת בית שני ובשלהי התקופה הרומית
בתקופה הרומית היה השומרון חלק מפרובינקיית יהודה. בתקופת המלך הורדוס נבנתה העיר שומרון מחדש כעיר רומית מפוארת בשם סבסטיה על שם הקיסר אוגוסטוס ("סבסטי" Σεβαστη היה כינויו היווני של אוגוסטוס). היה זה אחד ממפעלי הבנייה הגדולים של הורדוס. הורדוס, שייחס חשיבות למיקומה של העיר בלב שטחי שלטונו, החליט לפתח אותה ואף יישב בה חיילים משוחררים שהבטיחו את נאמנותה של העיר למלך. על פי יוסף בן מתתיהו, משיח שקר כינס את השומרונים על הר גריזים, סביב שנת 35, ופונטיוס פילטוס, שחשש ממרד, טבח בהם למרות אי-הערכותם. טבח נוסף נערך בשומרונים בזמן המרד הגדול בשנת 67 לערך, כאשר נאספו שנית בהר גריזים מתוך מחשבה שהמקום הקדוש יגן עליהם. השומרונים לא השתתפו במרד הגדול ובמרד בר כוכבא, ובעקבות דילול האוכלוסייה היהודית כתוצאה מן המרידות, האוכלוסייה השומרונית התפשטה מחוץ לחבל השומרון והפכה למרכיב העיקרי בפרובינקיה. על פי הערכה של השומרונים עצמם, מספרם במאה הרביעית והחמישית היה כמיליון ומאתיים אלף נפש. החלק הדרומי של השומרון יושב בשלהי התקופה הרומית ובתקופה הביזנטית בעיקר על-ידי אוכלוסייה נוצרית.
השומרון בתקופה הביזנטית
השומרונים נשארו לחיות ברובם באזור השומרון (חלקם חי בקהילות בגוש דן, באזור השרון ובחבל עזה), אם כי מספרם היה בדעיכה לאורך הדורות. בעקבות הדיכוי האכזרי של מרידות השומרונים נגד האימפריה הביזנטית (בעיקר בשנים 525 ו-555 לספירה), שומרונים רבים נהרגו או נעקרו מבתיהם, וחלק המירו את דתם לנצרות. במרכז השומרון נוצר ואקום שהתמלא בהמשך בידי נוודים שהתיישבו בהדרגה באזור. בקדומים, למשל, התגלה אתר שחרב ככל הנראה במרד שומרוני, ובו קבר אחים.
על-פי המקורות ההיסטוריים והמחקר הארכאולוגי, סוקרי הר מנשה העריכו כי אוכלוסיית השומרון בתקופה הביזנטית הייתה מורכבת משומרונים, נוצרים ומיעוט יהודי. האוכלוסייה השומרונית התרכזה בעיקר בעמקים סביב שכם וצפונה עד אזור ג'נין וכפר עותנאי. השומרונים לא התיישבו דרומית לקו שכם-קלקיליה. הנצרות עשתה נפשות באזור באיטיות רבה. במשך זמן רב, האוכלוסייה הנוצרית התרכזה באזור שכם, סבסטיה וסביב המנזרים שנבנו בצפון ובמרכז השומרון, שעה שיתר האוכלוסייה הכפרית נותרה לא-נוצרית. בדרום-מערב השומרון התהווה ריכוז גדול של מנזרים וכנסיות שנבנו על גבי שרידים של מבצרים מהתקופה הרומית המאוחרת. מגן העריך כי רבים מאלו נבנו בידי צליינים נוצרים שהתיישבו באזור ומילאו את הואקום שנוצר באזור לאחר הכחדת היישוב היהודי באזור בעקבות מרד בר-כוכבא.
השומרון בימי הביניים ובראשית העת החדשה
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, ובמשך כל התקופה המוסלמית המוקדמת, השומרון עבר תהליך הדרגתי של אסלום. באותה העת הלכה ונתבססה באזור ההתיישבות המוסלמית, ובמקביל, העדה השומרונית הלכה והדלדלה בגלל פרעות, מגפות, רעב ותהליך מתמשך של התאסלמות. את מקומה של האוכלוסייה השומרונית הדועכת, תפסה בהדרגה אוכלוסייה מוסלמית, שישוביה באזור השומרון הלכו והתבססו. כבר במאה התשיעית, הכפר סינג'יל והכפר ג'ינסאפוט היו ליישובים מוסלמים.
תחילה, השומרונים נחשבו ל"ד'ימי", או בני חסות, מעמד שניתן לבני הדתות המונותאיסטיות כמו היהודים והנוצרים, והוענק להם חופש דת ופולחן. השליטים המוסלמים המוקדמים הגנו על זכויות המיעוט שלהם, והם נדרשו לשלם ג'יזיה. אבל מצב זה לא נמשך זמן רב. מכרוניקות שומרוניות עולה כי גזירות דתיות, מיסים כבדים, עוני ורעב, אנרכיה שהותירה רבים חסרי הגנה בפני פורעים מוסלמים ואסלום בכפייה בעידוד מספר שליטים, הובילו שומרונים רבים לעזוב את דתם תחת שלטון בית עבאס ושושלת טולון.
רדיפות דתיות נגד השומרונים אירעו שוב בתקופה העות'מאנית, ומספריהם דעכו בעקבות פרעות, אסלום ואיתני הטבע, כך שבמהלך המאה ה-19 נותרו רק כ-100 שומרונים.
השומרון במאה ה-20
בראשית המאה ה-20 רוב השומרון היה חלק מסנג'ק שכם שנכלל בווילאייט ביירות של האימפריה העות'מאנית. חלקו הדרומי של השומרון נכלל במוטסריפאט של ירושלים. בשנת 1918 נכבש האזור כולו על-ידי הבריטים והחלה תקופת המנדט הבריטי. העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפחותן של ערי האזור מבחינת אוכלוסייה וכלכלה. על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, השומרון הוגדר כחלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי ארץ ישראל המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי. בעקבות סירובם של הערבים לקבל את תוכנית החלוקה, זו לא נתממשה.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נכבש אזור השומרון על ידי ממלכת עבר הירדן. עיראק פלשה אף היא לצפון השומרון וכוחותיה התקדמו עד למבואות עמק יזרעאל והשרון, לרבות אזור ואדי עארה. במהלך המלחמה הגיעו לשומרון פליטים ערבים רבים מיישובים שנכבשו על ידי המחתרות העבריות וצה"ל. הפליטים הגיעו מיישובים באזור מישור החוף, שפלת החוף, הרי ירושלים, השכונות של ירושלים בשליטת ישראל ואזורים אחרים, והם יושבו על ידי הירדנים במחנות פליטים באזור, כדוגמת בלאטה. בסוף המלחמה, השומרון נשלט כולו בידי ממלכת ירדן יחד עם אזור יהודה ומזרח ירושלים כחלק מאזור "הגדה המערבית". ירדן סיפחה אותו אליה באפריל 1950. קו הגבול בין ישראל לירדן היה חלק מקו הגבול המכונה "הקו הירוק".
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבש אזור יהודה ושומרון בידי כוחות צה"ל מידי הירדנים, לאחר שאלו הצטרפו ללחימה כנגד ישראל. לאחר המלחמה התעורר ויכוח עז, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, ובהם השומרון. תחת הממשל הצבאי הישראלי, חולק השומרון לחמש נפות: ג'נין, טולכרם, שכם, רמאללה ובקעת הירדן. בעקבות המהפך בשנת 1977 החלה ממשלת בגין להאיץ את הקמת ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה. רוב שטחי השומרון, כמו אלו של יהודה, מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע.
מאז אובדן השטח ב-1967 ועד ל"ניתוק הזיקה" ב-1988, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בגדה המערבית, כולל השומרון. האינתיפאדה הראשונה גרמה למלך להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן, הודיע המלך ב-1988 על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, כך שמאז אין עוד תביעה ירדנית על השטח.
המעמד הנוכחי
מאז מלחמת ששת הימים נמצא השומרון תחת שליטה ישראלית, אך נחשב על ידי רוב מדינות העולם כ"שטח שנוי במחלוקת" וב"תפיסה לוחמתית" על-פי אמנת ז'נבה הרביעית. מאז הודעת המלך חוסיין מ-1988, ובעקבות הסכם אוסלו, נוקטים ארגון האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם עמדה שעל-פיה אזור השומרון מיועד להיות חלק אינטגרלי ממדינה פלסטינית עתידית. בעיני הרשות הפלסטינית ובעיני רוב מדינות העולם נחשבת "הגדה המערבית" כשטח הכבוש בידי ישראל. בשנת 2012 הגישה הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון, אשר בראשה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס השופט אדמונד לוי, חוות דעת משפטית על פיה שטחי יהודה ושומרון אינם נחשבים מבחינת הדין הבינלאומי כשטח כבוש, וזכותה של ישראל לתבוע ריבונות עליהם מכוח הצהרת בלפור וכתב המנדט. ממשלת ישראל לא אימצה את הדו"ח לאור משמעויותיו הבינלאומיות.
במסגרת הסכמי אוסלו, שנחתמו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין 1993–1995, והסכמי ההמשך שלו, הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את סמכויות ניהול החיים האזרחיים של התושבים הפלסטיניים מידי הממשל הצבאי הישראלי. אזור יהודה ושומרון חולק לשלוש קטגוריות:
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ובייחוד במבצע חומת מגן בשנת 2002 נכנסו כוחות צה"ל כמעט לכל הערים הפלסטיניות ולכפרים רבים, והשליטה הפלסטינית בהם הוגבלה מאוד, עד שצה"ל נסוג מחלק מהם בהדרגה בשנים הבאות. בשנת 2003 החלה ישראל בהקמת גדר הפרדה – מערכת של גדרות וחומות בטון העוברת בחלקה לאורך הקו הירוק, ובחלקה בתוך שטחי יהודה ושומרון.
רוב מדינות העולם מתנגדות לבנייה ישראלית באזור. מאז תחילת המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים, ישראל נמנעת מהקמת התנחלויות חדשות ונוהגת ריסון באישורי בנייה. בהתאם לתוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, היישובים הישראליים גנים, כדים, חומש ושא-נור בצפון השומרון פונו מתושביהם בשנת 2005.
יישובים בשומרון
בשומרון נפוצים כפרים אשר מיקומם הוא בראשי גבעות. הם מכונים לעיתים בשם "כפר כיפה". הגבעות נוצרות בתהליך טקטוני של קימוט שכבות סלע. הסיבות להקמת הכפרים במיקום זה הן:
כיום האזור מאוכלס בעיקר על ידי ערבים ומוסלמים פלסטינים. בחבל ארץ זה הערים הערביות הגדולות קלקיליה, ג'נין, שכם וטולכרם. נוסף עליהן, פזורים ברחבי השומרון מאות עיירות וכפרים ערביים. לפי משטרת ישראל, האוכלוסייה הערבית בשומרון למעלה מ-1,200,000 נפש, ומרוכזת ב-7 נפות הכוללים ארבע ערים: שכם, ג'נין, טול-כרם וקלקיליה.
ביהודה ושומרון קיימים יישובים יהודיים רבים. הגדול מביניהם הוא העיר מודיעין עילית, ואחריה העיר אריאל. השומרון משופע במועצות מקומיות: עמנואל, אלפי מנשה, קרני שומרון, קדומים, אורנית, גבעת זאב, בית אריה-עופרים, בית אל ואלקנה, והחל משנת 2022 גם שער השומרון שמאחד את שערי תקווה ועץ אפרים. כמו כן ישנם יישובים רבים המאוגדים במועצות אזוריות: מועצה אזורית שומרון עם 35 יישובים ומטה בנימין, עם 26 יישובים. בנוסף ישנם עשרות מאחזים. סה"כ האוכלוסייה היהודית בשומרון מונה כ-600,000 נפש.
סמוך ליישוב היהודי הר ברכה, על הר גריזים, ישנו כפר קטן של שומרונים בשם קריית לוזה שכולם גם בעלי אזרחות ישראלית בהתאם לחוק השבות.
אתרים ארכאולוגיים
אתרים ארכאולוגיים באזור נסקרו בסקר חסר תקדים בהיקפו ובמשכו, סקר הר מנשה, בהנחיית אדם זרטל ואחרים. בסקר התגלו מספר אתרים היסטוריים ייחודיים, בהם מזבח הר עיבל המיוחס לדעת מגליו ליהושע בן-נון, מערכת של שישה אתרי פולחן מסוג גלגל, ואתר ח'ירבת אל-חמאם, המזוהה עם העיר היהודית נרבתא מימי בית שני.
בשומרון וסביבותיו (בקעת הירדן, השרון והכרמל) נתגלו עשרות פסיפסים מן התקופה הרומית והביזנטית. מגוון ניכר של גידולים וכלים חקלאיים מתוארים בהם המשקפים את הגידולים והכלים החקלאיים שאפיינו את רצועת הרוחב המרכזית של ארץ ישראל. ענפי החקלאות המיוצגים בפסיפסי השומרון וסביבותיו: גפן, רימון, תמר, אתרוג, חיטה, משמש, תפוח, אפרסק, אגס, שקד, אורן הצנובר, שקמה, שיזף, דובדבן, שזיף, לופה, ורד, אבטיח ופרג האופיום. עם הגידולים החקלאיים החדשניים בזמנם, בהם התגאו תושבי השומרון, נמנים אפרסק, אגס מזנים שונים, משמש, שזיף ולופה כספוג לרחצה. בין פסיפסי השומרון וסביבותיו נמצאו גם פסיפסים פשוטים וגסים שבהם ניכרת מלאכתם של יוצרים מרמה נמוכה אשר יצירתם הושפעה מאתרים קרובים מאוד, וגם פסיפסים איכותיים ברמת ביצוע גבוהה בקנה מידה בינלאומי, אשר הושפעו מיצירות מעבר הירדן המזרחי, אנטיוכיה ומעבר לים התיכון. בין היצירות המופלאות והאיכותיות ראויים לציון הדגמים החקלאיים המקוריים והייחודיים מן הפסיפסים של קיסריה ושל בית הכנסת השומרוני של ח'ירבת סמארה, העשויים להאיר את שוליו המערביים של השומרון כאזור חקלאי משגשג שנהנה מרווחה כלכלית בולטת בתקופה הביזנטית.
ממצאים גאולוגיים
השומרון הוא בצומת גאולוגי בארץ ישראל: בצפון - העמקים והגליל, בדרום - בנימין ויהודה, במזרח - בקעת הירדן ומערב - רמות מנשה ושפלת החוף. הממצא הגאולוגי על השומרון קשור לגאולוגיה של כל אחד מהאזורים שבגבולו.
אהבה במנוסה
אהבה במנוסה (בצרפתית: L'amour en fuite) הוא סרט קולנוע שביים פרנסואה טריפו.
הסרט צולם בצרפת ויצא ב-1979. השחקנים הראשיים הם ז'אן-פייר לאו, קלוד ז'אד, מרי-פרנס פיסיי ודניאל מזגיש.
הסרט הוא הפרק המסכם את קורותיו של אנטואן דואנל, בן דמותו של טריפו. אנטואן הוא עכשיו אדם בוגר ואב לבת, על סף גירושין מאשתו כריסטין. הוא עובד כמגיה בהוצאת ספרים ומפתח את הקריירה הספרותית שלו. אף על פי שעבר כבר את גיל שלושים, אין אנטואן נעשה חכם יותר בכל הנוגע ליחסיו עם נשים, וכמו בנעוריו הוא ממשיך להיות רומנטיקן ללא תקנה ורודף נשים.
הגשר (סדרת טלוויזיה, 2011)
הגשר (בדנית: Broen, בשוודית: Bron; בסמליל הסדרה Bron|Broen) היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה משטרתית, בהפקה משותפת של הטלוויזיה הממלכתית השוודית ורשות השידור הדנית. התסריט נכתב על ידי הנס רוזנפלדט והסדרה עלתה לשידור בסתיו 2011. עונתה הרביעית והאחרונה הסתיימה בפברואר 2018. לשונות הדיבור בסדרה הן שוודית ודנית, שכל אחת מהן מובנת לדוברי האחרת במידה ניכרת בהיות שתיהן שפות גרמאניות צפוניות; עם זאת, הן בסדרה והן במציאות מתקשים שוודים ודנים לעקוב זה אחר זה אם אינם מדברים לאט ובבירור, אלמנט המנוצל בעלילה.
העונה הראשונה
מתברר שחלקי הגופה אינם של אותה אישה. עיתונאי שרכבו שימש לביצוע הפשע מקבל שיחות טלפון מאדם המעוניין להעלות לדיון ציבורי סוגיות חברתיות שונות. ההתפתחויות בעלילה מובילות את החוקרים למסקנה כי הרוצח המיומן הוא בעל עבר משטרתי. גופות נוספות מתגלות והחשד נופל על שוטר לשעבר מדנמרק בשם ינס, שהיה חברו של מרטין. מתגלה, כי מרטין ניהל מערכת יחסים עם אשת הרוצח שנהרגה בתאונת דרכים יחד עם בנם, וכל פעולותיו מכוונות לפגוע במרטין ובמשפחתו. מרטין וינס מתעמתים על הגשר. כאשר מתברר, כי ינס הצליח להרוג את בנו הבכור של מרטין, סאגה מונעת ממרטין מלהרוג את ינס כנקמה.
העונה השנייה
ספינה נטושה מתנגשת בחלקו השוודי של גשר ארסונד. נורן מגלה על הספינה חמישה צעירים שוודים ודנים מטושטשים. כיוון ששוב מדובר בחקירה משותפת עם משטרת דנמרק היא מבקשת שוב לעבוד עם רודה. מתברר כי הצעירים הודבקו בדבר מטעם ארגון טרור אקולוגי. גופות נוספות מתגלות בסירה שבעליה הוא גם הבעלים של הספינה הנטושה הראשונה. התקפות נשנות של טרור ביולוגי מתרחשות והחשד נופל על מרגל תעשייתי בחברת תרופות. חוקרי המשטרה חושדים כי המטרה העיקרית היא לפזר את הנגיפים במהלך ועידה אירופאית בנושא האקלים. הם מצליחים לאתר את הטרוריסטית ולמנוע את המגפה.
מרטין, המקיים סדרת מפגשים בבית הכלא עם ינס, רוצח בנו, במטרה להשתחרר מרגשות האשם והזעם המציפים אותו, מרעיל את ינס באחד המפגשים ביניהם. סאגה גורמת למעצרו.
העונה השלישית
גופתה המושחתת של אישה מתגלה באתר בנייה במאלמה. היא הוקפה בבובות בסידור המזכיר ארוחת ערב של משפחה מסורתית. הנרצחת מתגלה כהלה אנקר, אזרחית דנמרק ופעילת זכויות להט"ב, שהייתה מושא לעוינות והשמצות מגורמי ימין נוצרי. לאנקרן, לסבית המתגוררת עם בת-זוגה, יש בן הסובל מטראומה שספג בשבי הטליבאן במהלך מלחמת אפגניסטן, וקשרים אפלוליים. פענוח הרצח מוטל על סאגה, שנדרשת למצוא שותף דני חדש. החקירה מגיעה במהרה למחוזות לא-צפויים.
העונה הרביעית
מתחת לגשר ארסונד נמצאת גופתה של מרגרטה תורמונד, פקידה בכירה במחלקת ההגירה הדנית שהייתה אחראית לגירושו המתוקשר של מבקש מקלט איראני הומוסקסואל. היא נסקלה למוות באורח שדומה לאופן הוצאתם להורג של להט"בים במדינות מוסלמיות. במהרה מתגלה שלנרצחת היו קשרים אפלוליים ושהיא ספגה איומים מארגון טרור שמאלני קיצוני. החקירה מסתעפת ומאלצת את משטרות שוודיה ודנמרק לשתף שוב פעולה.
הדמויות
הדמויות ויחסי העבודה של סאגה נורן ומרטין רודה, חוקרי המשטרה, מהווים מוטיב משמעותי במרכזן של עלילות המשנה. מרטין הוא איש משפחה הנשוי בשנית ולו בן בכור מאשתו הראשונה ושלושה ילדים מאשתו הנוכחית. הוא מצטייר כאדם חם ואנושי, פתוח לסביבה, נינוח ואהוב. לעומתו, סאגה היא דמות מסתורית החיה בגפה, חסרת כישורים חברתיים, קפדנית ונוקדנית המתקשה ליצור יחסי עבודה עם הסובבים אותה. לעיתים נראה כי אין לה צורך ביצירת קשרים בינאישיים כלל וייתכן שהיא לוקה ברמה מסוימת של תסמונת אספרגר. השילוב של המתח המובנה בין הדמויות ומבנה האישיות השונה שלהם משמש אותם ככלי יעיל במהלך החקירות שהם מנהלים במשותף.
הדמויות מייצגות במידה רבה את הדעות הקדומות של כל אחד מהעמים על שכנו. השוודים נתפשים בדרך כלל על ידי הדנים כמתנשאים ומנוכרים ואילו הדנים נתפשים כעם נינוח. שיתוף הפעולה הכפוי בין שני הבלשים חושף את השונות בגישות לעבודה ולחיים בין העמים השכנים.
רימייק והמשך הסדרה
הסדרה זכתה לחידוש במספר מדינות: בריטניה וצרפת יצרו את הסדרה The Tunnel, בארצות הברית הופקה הסדרה "The Bridge" ורוסיה ואסטוניה שיתפו פעולה בעיבוד גרסה משלהן לסדרה הדנית.
רשת השידור השוודית הממלכתית, SVT, ערכה סקר בקרב צופיה בנושא הפקת עונה נוספת. 93% מהעונים השיבו בחיוב. לפיכך הודיעה הרשת ב-17 באוגוסט 2016, כי תצולם עונה רביעית לסדרה.
ביקורת
הסדרה זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה ונרכשה לשידור בין היתר על ידי BBC 4, רשתות בגרמניה, אוסטרליה ונורבגיה. בגרדיאן נכתב כי היא "מהפנטת, מסובכת, יפהפיה, ממכרת. מתגנבת מאחוריך ועוטפת אותך".
גם בישראל נהנתה הסדרה מביקורת חיובית, ובביקורת בהארץ כתב מורן שריר כי: גם עונתה השנייה זכתה לשבחים כשניב שטנדל כתב כי  והוסיף   לצד זאת נמתחה עליה ביקורת כחופשת עמדות שמרניות,  ועל מחסור בהומור, ורננית פרשני כתבה:.
התעבות
בפיזיקה, התעבות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה גז למצב צבירה נוזל. התעבות מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הגז, אך גם בעת הפעלת לחץ על הגז. עבור כל חומר, טמפרטורת העיבוי זהה לטמפרטורת הרתיחה (מעבר מנוזל לגז), ותלויה באופי הקשר הכימי בין המולקולות בנוזל. התעבות היא ההפך מהתאיידות, ההופכת נוזל לגז.
ניתן להגדיר התעבות גם כשינוי במצב אדי מים למים נוזליים במגע עם משטח נוזלי או מוצק.
החלה
העיבוי מתחיל על ידי היווצרותם של צבירים אטומיים/מולקולריים של אותו מין בתוך נפח הגזים שלו - כמו טיפת גשם והיווצרות פתיתי שלג בתוך עננים או במגע בין שלב גז למשטח נוזלי או מוצק. בעננים, זה יכול להזדרז על ידי חלבונים המייצרים גרעיני מים, המיוצרים על ידי חיידקים אטמוספיריים, המסוגלים לקשור מולקולות מים גזיות או נוזליות.
יישום של עיבוי
עיבוי הוא מרכיב מכריע בזיקוק, יישום חשוב במעבדה ובכימיה תעשייתית.
מכיוון שהתעבות היא תופעה טבעית, ניתן להשתמש בה לרוב להפקת מים בכמויות גדולות לשימוש אנושי. מבנים רבים עשויים אך ורק למטרת איסוף מים מעיבוי. מערכות כאלה יכולות לשמש לעיתים קרובות כדי לשמור על לחות הקרקע באזורים שבהם מתפתחים מדברים - עד כדי כך שארגונים מסוימים מחנכים אנשים החיים באזורים מושפעים על מעבים מים כדי לעזור להם להתמודד ביעילות עם המצב.
זהו גם תהליך מכריע ביצירת מסלולי חלקיקים בתא ענן. במקרה זה, יונים המיוצרים על ידי חלקיק מתרחש פועלים כמרכזי גרעין לעיבוי האדים המייצרים את שבילי ה"ענן" הנראים לעין.
התעבות לפי תאוריית החלקיקים
גז הוא חלקיקים שהמרחק ביניהם גדול יחסית. התעבות מתרחשת כשהחלקיקים מתקרבים לחלקיקים ויוצרים גוש של חלקיקים בעזרת כוחות המשיכה ביניהם, זהו נוזל. זה קורה בעיקר בטמפרטורות נמוכות מכיוון שבטמפרטורות נמוכות כוחות המשיכה בין החלקיקים הממוצעים גדלים ומהירות החלקיקים הממוצעת קטנה.
תהליך העיבוי כרוך בדרך כלל בפליטת חום, שהוא תוצאה של איבוד האנרגיה הקינטית של הגז. התהליך ההפוך, אידוי, בדרך כלל שואב חום מהסביבה, מאותה סיבה בדיוק. תופעה זו היא הבסיס לפעולתם של המקרר והמזגן, כאשר (בתהליך קירור) גז נדחס מחוץ למקרר וכך הוא מתעבה ופולט חום לסביבה, ואז מוחזר כנוזל לתוך המקרר ומתאדה בחזרה.
התזמורת הסימפונית של דאלאס
התזמורת הסימפונית של דאלאס (באנגלית: Dallas Symphony Orchestra, ובראשי תיבות: DSO) היא תזמורת אמריקאית, המקיימת את הופעותיה במרכז הסימפוני על שם מאיירסון בדאלאס, טקסס.
היסטוריה
היא המשיכה להופיע ולגדול במספר נגנים ובמעמד, כך שבשנת 1945 הייתה בעמדה, שאיפשרה לה להזמין את אנטל דוראטי לתפקיד מנהל מוזיקלי. בניצוחו רכשה התזמורת מעמד מקצועי מלא.
בין המנהלים המוזיקליים הבאים היו גאורג שולטי ואדוארדו מאטה.
משנת 1992 ועד שנת 2006 החזיק המנצח אנדרו ליטון במשרה זאת, וכאשר הוא סיים את תפקידו, החליף אותו המנצח ההולנדי יאפ ואן זביידן. באוקטובר 2009 הודיעה תזמורת דאלאס על הארכת החוזה עם ואן זביידן עד עונת 16–2015.
המנצח האיטלקי פאביו לואיזי נבחר לתפקיד המנהל המוזיקלי הבא של התזמורת והוא נכנס לתפקיד בעונת הקונצרטים 2020/21.
פתולוגיה
פָּתוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Pathology) היא ענף ברפואה העוסק בחקר מנגנוני הפרעה לפעולתו התקינה של אורגניזם; המנגנונים המחוללים מחלות, לקויות ומוות.
פתולוגיה של גוף האדם
מקור המילה ביוונית עתיקה πάθο ,pathos שתורגמה לאנגלית כ"ניסיון" או "סבל". ו-λογία, logia "תורה". הפתולוגיזציה מתייחסת לתהליך של הגדרת מצב או התנהגות כפתולוגי, פתולוגיות היא מילה נרדפת למחלות. הסיומת path משמשת לציון מצב של מחלה, ניתן להשתמש בה לציין מחלה פסיכולוגית psychopathy או מחלה גופנית למשל cardiomyopathy.
הפתולוגיה מטפלת בארבעה מרכיבים של המחלה: סיבה (אטיולוגיה), מנגנונים של התפתחות (פתוגנזה), שינויים מבניים של תאים (שינויים מורפולוגיים), וההשלכות של השינויים (התבטאות קלינית).
פתופיזיולוגיה הוא ענף משנה העוסק בהבנת השתלשלות האירועים המדויקת המביאה להתבטאות שיבוש פעולת הגוף התקינה: למשל, מנגנון הפרשת רעלנים על ידי פתוגנים, מנגנון תגובת מערכת החיסון למחלה, השפעת הפתוגנים על המטבוליזם של החולה ועוד.
רפואה משפטית חוקרת את נסיבות המוות של קורבנות של פשעים ותאונות. משרד הבריאות או משרד המשפטים בכל מדינה מפעיל שורה של מכונים לרפואה משפטית, אשר עובדים בצמוד עם מחלקות זיהוי פלילי במשטרה, ואשר אליהם מובאים קורבנות לשם זיהוי הקורבן וגילוי סיבת המוות. הרופאים המשפטיים מבצעים לעיתים קרובות ניתוחים שלאחר המוות בקורבנות, שכן רק כך ניתן לגלות את סיבת המוות במקרים רבים.
אנטומיה פתולוגית חוקרת ביטויי מחלות המתבטאים ברקמות מן החי (ביופסיה), תוך שימוש בשיטות היסטולוגיות. אנטומיה פתולוגית היא הענף המדעי בו מתמחים רופאים פתולוגים.
פתולוגיה מולקולרית - תחום מולטידיסיפלינרי המשלב את שיטות הביולוגיה המולקולרית בפתולוגיה.
בישראל, ההבדל בין פתולוג לרופא משפטי הוא שעיקר עבודת הפתולוג מתמקדת במעבדה שבבית חולים (במכון הפתולוגי) ולבצע בדיקה של דגימות שנלקחו מגופה או מגוף חי ואילו רופא משפטי הוא פתולוג במקור שעבר התמחות גם בנושא משפטים, הוא מבצע נתיחה, חווה חוות דעת וכן נקרא להעיד בבית המשפט במידת הצורך.
בישראל קיימות מחלקות פתולוגיות בבתי החולים השונים אך קיים רק מכון יחיד לרפואה משפטית, באבו כביר שביפו.
היסטוריה
ההיסטוריה של הפתולוגיה התחילה מימי קדם כאשר אנשים החלו לבדוק גופות של בני אדם. בדיקה של גופות הובילה לנתיחת גופות על מנת לגלות את סיבת המוות. במהלך זמן זה, האנשים כבר החלו בגיבוש המידע על מה שאנחנו יודעים היום כדלקת, גידולים ועוד הרבה יותר.
פתולוגיה החלה להתפתח כנושא במהלך המאה ה-19 דרך מורים ורופאים שלמדו פתולוגיה. הם התייחסו אליו כאל "האנטומיה הפתולוגית" או "האנטומיה החולנית". עם זאת, פתולוגיה כתחום של רפואה לא היה מוכר עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במאה ה-19 הבינו רופאים שפתוגנים הגורמים למחלות, או חיידקים (הגורמים למחלות, או פתוגניים, חיידקים, כגון חיידקים, וירוסים, פטריות, אמבות, עובש, הפרוטיסטים ופריונים) היו קיימים והיו בעלי יכולת של רבייה וכפל, ושרוחות רעות או ליחות, או אפילו הסימנים ותסמינים של המצב, לא היו גורם סיבתי של מחלה. באמצעות המידע החדש שנאסף בנוגע לרביית חיידק, רופאים החלו להשוות את המאפיינים של התסמינים של חיידק אחד כפי שהתפתחו בתוך פרט מושפע למאפיינים והסימפטומים של חיידק אחר. הכרה זו הובילה להבנה הבסיסית שמחלות הן מסוגלים ליצור לעצמם, ושהם יכולים להשפיע על בני אדם בדרכים ייחודיות. על מנת לקבוע גורמים למחלות, המומחים הרפואיים השתמשו בהנחות או הסימפטומים שהיו הנפוצים ביותר ומקובלים בזמנם. זה נכון עבור אלה בעבר והיום.
מה שמייחד את הפתולוגיה מהתמחויות אחרות היא האפשרות לאבחן את הסימפטומים בעין. במהלך המאה ה-19, רודולף וירכו נתן את התרומה הגדולה ביותר לשדה על ידי החדרת ההליך של ניתוח רקמות ותאים דרך מיקרוסקופ לפתולוגים. דרך חדשה זו לניתוח אובייקטים הובילה לפיתוחים טכנולוגיים מתקדמים יותר.
עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 נחשבה הפתולוגיה להתמחות אחת ברפואה, אך מאז החל פיצול של הפתולוגיה לתת-התמחויות. נכון לתחילת המאה ה-21 נערכות התמחויות רפואיות בפתולוגיה אנטומית, קלינית, מולקולרית, משפטית, אורלית, dermatopathology, hematopathology ו-neuropathology. בהתאם, פתולוגים הם רופאים שמאבחנים חולים עם מחלות באמצעות בדיקה של ביופסיות וכריתות. עבודתם כוללת גם גילוי מחלות חדשות ועבודה עם רופאים ומדענים אחרים על פתרונות לטיפול במחלות כגון סוגים שונים של סרטן.
פינלנד באירוויזיון
פינלנד השתתפה באירוויזיון כ-56 פעמים החל מהצטרפותה לראשונה ב-1961 והיא נעדרה מהתחרות 6 פעמים ב-1970, 1995, 1997, 1999, 2001 ו-2003. פינלנד ניצחה בתחרות פעם אחת ב-2006 עם הלהקה "לורדי" ושירם "Hard Rock Hallelujah".
הישגים
פינלנד נטלה חלק בתחרות כ-56 פעמים: מתוכן פעם אחת ניצחה בתחרות, ועל כן, נכון ל-, היא נמצאת בטבלת הניצחונות של התחרות יחד עם אזרבייג'ן, אסטוניה, לטביה, פורטוגל, יוון, יוגוסלביה, טורקיה, מונקו, בלגיה, סרביה ורוסיה, כשלפניהן נמצאות אירלנד עם שבעה ניצחונות, שוודיה עם שישה ניצחונות, לוקסמבורג, צרפת, בריטניה והולנד עם חמישה ניצחונות, ישראל עם ארבעה ניצחונות, נורווגיה, דנמרק, איטליה ואוקראינה עם שלושה ניצחונות וגרמניה, אוסטריה, שווייץ וספרד עם שני ניצחונות.
עד לניצחונה של פינלנד בתחרות ב-2006, הישגיה בתחרות האירוויזיון היו נמוכים והיא כשלה להתברג למקומות מכובדים בתחרות. טרם ניצחונה של פינלנד בתחרות, היא התמקמה כ-8 פעמים במקום האחרון בתחרות, 3 פעמים בהן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות (נכון ל-, נורווגיה מחזיקה בתואר הידוע לשמצה, "מדינת הנול פואה", כלומר המדינה שהתמקמה במקום האחרון בתחרות הכי הרבה פעמים, עם לא פחות מ-11 פעמים בהן היא התמקמה במקום האחרון בתחרות ו-4 פעמים בהן היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות, ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר התחרות. (עם זאת, בניגוד לפינלנד, נורווגיה ניצחה פעמיים במקום הראשון בתחרות טרם קיומה של התחרות ב-2006 ושלוש פעמים במצטבר) נכון ל-, פינלנד התמקמה כ-11 פעמים במקום האחרון בתחרות (9 פעמים בגמר ופעמיים בחצי-הגמר) ו-3 פעמים היא לא קיבלה ולו נקודה אחת בתחרות. על אף חוסר הצלחותיה של פינלנד בתחרות, ב-2006, היא שברה את שיא הנקודות שקיבל שיר כלשהו בתחרות, כאשר קיבלה 292 נקודות בגמר התחרות. פינלנד החזיקה בשיא עד התחרות ב-2009, בה קיבל השיר של נורווגיה "Fairytale" כ-387 נקודות בגמר התחרות.
פינלנד נחשבת לאחת המדינות הפחות מוצלחות בתחרות האירוויזיון ומראשית ימיה בתחרות ועד ימינו כמעט ולא הצליחה להתברג למקומות מכובדים בתחרות ולעיתים קרובות אף כשלה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר. פינלנד הצליחה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר החל מ-2004 תשע פעמים ב-2006, 2008, 2009, 2011, 2013, 2014, 2018, 2021 ו-2022. ב-2007 פינלנד העפילה ישירות לגמר התחרות בעקבות אירוח התחרות וניצחונה בשנה הקודמת. השיגה הגרוע ביותר של פינלנד בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-25 אליו היא הגיעה פעמיים בתולדותיה בתחרות: בפעם הראשונה ב-2009 עם השיר "Lose Control" שסיים את גמר התחרות עם 22 נקודות ובפעם השנייה ב-2018 עם השיר "Monsters" שסיים את גמר התחרות עם 46 נקודות.
אחד מסמליה של פינלנד בתחרות האירוויזיון הוא המנצח אוסי רונה אשר ניצח על כל שיריה של פינלנד בתחרות מ-1966 ועד 1989 עם שתי הפוגות קצרות: ב-1970 כאשר פינלנד פרשה מהתחרות עקב התוצאה השנויה במחלוקת בתחרות בשנה הקודמת וב-1981 כאשר ניצח על התזמורת הפינית הנריק אוטו דונר.
ניצחונה ב-2006
פינלנד ניצחה בפעם היחידה בתולדותיה ב-2006 עם להקת "לורדי" ושירם "Hard Rock Hallelujah". לורדי היא להקת הארד רוק וחברי הלהקה לובשים בהופעותיהם תחפושות, עוטים מסיכות ואיפור כבד בהשראת סרטי אימה, מפלצות ושדים והם אינם חושפים את מראה פניהם בפרהסיה. לורדי הפכה לחברת להקת הארד רוק הראשונה בתחרות וחבריה למתחרים הראשונים אשר מופיעים על במת התחרות רעולי פנים. לורדי נבחרה כנציגתה של פינלנד על ידי בחירה ארצית, ואף על פי כן, ניצחונה התקבל ברגשות מעורבים בדעת הקהל הפיני; הלהקה הואשמה בקידום כת השטן והצגת דימוי שלילי של המדינה ברחבי העולם ואכן המשלחת הפינית לתחרות התקבלה בקבלת פנים קרה של המארגנים היוונים. עם זאת, הופעתה ציינה אבן דרך בהיסטוריית התחרות בעקבות המורכבות של האמצעים הדרושים להופעתה, הפירוטכניקות וזוויות הצילום והראייה של המצלמות אשר מחייבות ניהול מלא באמצעות מחשבים. הופעתם הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריית התחרות בה הופעה של מדינה נוהלה באופן מלא, מתחילתה ועד סופה, על ידי מחשבים. במהלכה השוטף של הופעתה לורדי קיבלה חוות דעת מעורבת מפרשני המדינות. רובם הביעו ספקות לגבי יכולתה של הלהקה לנצח בתחרות והתייחסו אליה כאל בדיחה; הפרשן הבלגי, ז'אן-פייר הוט'יר, הרחיק לכת באומרו "אם הקבוצה הזו תנצח, אני הולך להפוך לעטלף!" והפרשנים הצרפתים מישל דרוקר וקלודי סיאר, אמרו מילים קשות שהכעיסו את צופי רשות השידור הצרפתית והמשלחות של המדינות האחרות. לאחר תום התחרות, שניהם חויבו להתנצל בפומבי על אמירותיהם.
הצבעות
פינלנד נוהגת להעניק מספר נקודות רב לשכנותיה המדינות הסקנדינביות; שוודיה, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד. בשנים האחרונות, נוהגת פינלנד להעניק מספר נקודות רב גם למדינות הבלטיות; אסטוניה ולטביה. ב-2004 פינלנד העניקה לשוודיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר וב-2005 העניקה לנורווגיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר. בפעם הראשונה בהיסטוריית התחרות, ב-2006, שוודיה העניקה לפינלנד את מספר הנקודות הגבוה ביותר, ועשתה זאת שנית בשנה שאחריה. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין ומדינות ברית המועצות לשעבר. באופן מפתיע, פינלנד נוהגת להעניק מספר נקודות רב בתחרות לאיטליה, מדינה שפרשה מהתחרות בין השנים 1998-2010.
ניתן לומר כי על פי רוב, הצבעת חבר השופטים משפיעה לרעה על מיקומה הסופי של פינלנד בתחרות. בהתחשב בעובדה כי שלוש פעמים, ב-2010, 2015 ו-2017, בהן פינלנד לא עלתה לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר היו בשל הצבעת השופטים כאשר הצבעת הצופים העלתה אותה לשלב הגמר. תוצאותיה הטובות ביותר של פינלנד, גם כאשר ניצחה, היו בשל הצבעת הצופים.
היעדרויות
פינלנד נעדרה מ-6 תחרויות לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של פינלנד התרחשה ב-1970. באותה שנה, החליטה פינלנד לא ליטול חלק בתחרות עקב התוצאה השנויה במחלוקת בתחרות אירוויזיון 1969 שנערכה במדריד, ספרד, בה ניצחו ארבעה שירים בתחרות. כתוצאה מכך, מספר מדינות, ביניהן פינלנד, אוסטריה, נורווגיה, שוודיה ופורטוגל, החליטו לא ליטול חלק בתחרות ב-1970.
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, פינלנד הייתה אחת המדינות המושפעות ביותר בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, פינלנד לא לקחה חלק בתחרויות האירוויזיון בשנים 1995, 1997, 1999, 2001 ו-2003. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל משנת 2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
לווחה
לְוָחָה היא סלע מותמר קשה ואפינטי – בעל גבישים מיקרוסקופיים – הנוצר בהתמרה אזורית בדרגה נמוכה מסלעי משקע חרסיתיים (כגון פצלים ואבן בוץ) ומטוף. לרוב התרחשה התמרה בראשית הפלאוזואיקון (מן הקמבריון עד הסילור) בסלעים מן הפרקמבריון, שבמשך מיליוני שנים שהו בתנאי לחץ וטמפרטורה נמוכים. בזכות תנאים אלה ניתן למצוא מאובנים בלווחה, לרוב של בעלי חיים קטנים ואורגניזמים מיקרוסקופיים. בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים הופכת הלווחה לפיליט או לצפחה.
הרכב כימי
לווחה מורכבת בעיקר מקוורץ וממוסקוביט או איליט, לרוב בצירוף ביוטיט, מינרלים מקבוצת הכלוריט, המטיט ופיריט ולעיתים רחוקות גם אפטיט, גרפיט, קאולין, מגנטיט, טורמלין או זירקון כמו גם פצלת השדה.
לווחיות
לווחיות (foliation) היא תכונת המרקם של סלע מותמר הנובעת מהיערכות של מינרלים לווחיים במקביל בסלע. עם המינרלים הלווחיים נמנית קבוצות הנציצים והכלוריט. היערכות זו נובעת מתגובה ללחץ כיווני שפעל עליהם בעת ההתמרה. מרקם לווחי מאפיין סלעים כגון לווחה, פיליט, וגם צפחה – אז הוא מוגדר כצפחתיות. בהתפצלות הסלע מתקבלים מישורי פצילות לווחית.
פצילות לווחית
פצילות היא הנטייה של מינרלים וסלעים להישבר לאורך מישורי חולשה, הנובעים מן הסידור הפנימי של האטומים במבנה הגבישי. פצילותה של הלווחה – וכן של כל הסלעים העשירים בנציץ ובעלי גבישים זעירים הנובעים מאבן בוץ ופצלים הנוצרים בהתמרה בדרגה נמוכה – היא לווחית, כלומר: הם מתפצלים ללוחות המקבילים זה לזה. פצילות לווחית אופיינית לתנאי טמפרטורה נמוכה (פחות מ-300°C–540°C) ולחץ נמוך, והיא מקנה לסלע את הנטייה להתפצל לאורך מישורי החולשה. הפצילות נוצרת בשל נטיית המינרלים המרכיבים את הסלע להיערך בניצב לכיוון הלחץ. דחיסה זו יוצרת לוחות דקיקים ועמידים העשויים להיערך בשונה מהיערכות השכבות בסלע המקורי. מישורי הפצילות של הלווחה חלקים מאוד מאחר שהיא בנויה מגבישים זעירים.
שימושים
תכונת הפצילות הלווחית מאפשרת להפריד את הסלע ללוחות בעוביים שונים, המנוצלים לצורכי בנייה, למשל כרעפים, מרצפות או חיפוי לקירות. בעבר שימשה לווחה כלוחות כתיבה, שבשל טעות בזיהוי הסלע נקראים לוחות צפחה. תכונות נוספות של הלווחה – עובדת היותה חסינת אש ומבודדת חשמלית – נוצלו בתחילת המאה ה-20 להרכבת לוחות חשמל וממסרים למנועים חשמליים גדולים. גבישיה הזעירים של הלווחה וקשיותה הפכו אותה לאבן משחזת טובה. יציבותה התרמית והכימית הן תכונות נוספות של הלווחה, ובעטיין שימשה לבניית משטחי עבודה במעבדות ובשולחנות ביליארד. שימושים נוספים ללווחה: מצבות, לוחות הנצחה, ופסלים. בנוסף, לווחה שאינה מכילה פצלת השדה אינה משנה את הרכבם של מים שהיא שרויה בהם, ולכן משמשת לקישוט אקווריומים. במזרח משתמשים בה להכנת האבנים השחורות במשחק הגו.
תפוצה
רצועות לווחה הן מאפיין בולט ומוכר במרבית האורוגנזות, לדוגמה: בהרי האפלצ'ים – שהחלו להתרומם לפני כ-480 מיליון שנה במהלך הקימוט הקלדוני – מצויות רצועות לווחה שרוחבן כ-50 ק"מ ואורכן מאות קילומטרים. בארצות הברית קיימים אתרים נוספים בהן מצויה לווחה: הרי הרוקי, אזור ימת סופיריור, במדינות מיין וג'ורג'יה, אם כי המקורות העיקריים נמצאים במדינות פנסילבניה וורמונט.
פינת זולה
בתחום עיצוב הבית והגינה, פינת זוּלָה היא פינת ישיבה המיועדת להשרות על המשתמשים בה שלווה ורוגע - אחת ממשמעויותיה של מילת הסלנג "זולה". במקרים רבים הפינה ממוקמת בגינה, ליד בריכת שחייה, על מרפסת או על גג.
כמוצר מוכן הנמכר בחנויות רהיטים, השם "פינת זולה" מתאר מערכת ישיבה של ריהוט גן. היא כוללת ספה וכורסאות המורכבות מבסיס עץ ומכריות נפרדות, ושולחן. הספה והכורסאות נמוכות מן הרגיל ומאפשרות רביצה או שכיבה למחצה.
פינת זולה, המאפשרת מנוחה והתרגעות, מופעלת לעיתים במקומות עבודה, לנוחות העובדים, ובספריות, לנוחות המשתמשים בהן.
נונאטאקי קרס
נונאטאקי קרס או נונאטאקי צרס או נונאטאקי סיריס (באנגלית: Ceres Nunataks) הם קבוצה של שלושה נונאטאקים בדרום אלכסנדר האי, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים מצויים בסמוך ממזרח לראשיתו של חצי האי שוסטקוביץ'.
גילוי ומיפוי הנונאטאקים
הנונאטאקים מופו על ידי מחלקת המיפוי מעבר לים (Directorate of Overseas Surveys) של סוכנות הסקר הלאומית הבריטית (Ordnance Survey) בהתבסס על תצלומי לוויין שבוצעו על ידי נאס"א, בשיתוף עם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנונאטקים נקראים על שמו של קרס, אחד של אסטרואידים שבין מסלולי כוכבי הלכת מאדים ו-צדק.
עריך
עֲרִיךְ (באנגלית: face value) הוא הערך הכספי הנקוב (הנומינלי) המצוין (בדפוס או בהטבעה) על גבי הילך חוקי (מטבע, שטר), נייר ערך (כגון איגרת חוב), בול וכדומה.
דימות תרמי
דימות תרמי (ידוע גם כרישום חום, הדמאה תרמית, תרמוגרפיה או תרמוגרפיית תת-אדום) הוא תחום מדעי פיזיקלי והנדסי העוסק בדימות, המתבצע על בסיס קליטת קרינה תת-אדומה (Infra-Red או IR), הנפלטת מכל עצם בעל טמפרטורה מעל לאפס המוחלט (ראה קרינת גוף שחור).
יישומי דימות תרמי הם רבים ומגוונים, וכוללים למשל דימות רפואי, יישומי אלקטרוניקה צבאית כגון אמצעי ראיית לילה, בדיקות לא הורסות, וולקנולוגיה, מחקר כימי ופיזיקלי ועוד. גלאים ומצלמות דימות תרמי קולטים ומעבדים קרינה אלקטרומגנטית בתוך תחום התת אדום (אורכי גל בתחום של 1 עד 14 מיקרון).
בדיקה לא הורסת
בדיקה זו דומה בעקרונותיה לבדיקת שירוגרפיה.
דוגמאות ליישומי הבדיקה:
דניס הנובר
דניס הנובר (נולד ב-20 בנובמבר 1937) הוא אמן לחימה ישראלי ומייסדה של שיטת "דניס הישרדות".
חייו
הנובר נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, למשפחה יהודית קשת יום. בגיל צעיר התגרשו הוריו, ודניס ושתי אחיותיו הגדולות ממנו הועברו למשפחות אומנה. בהמשך עבר לפנימייה לילדים יהודים עניים, שם לדבריו חווה רעב, השפלות ואלימות, דבר שהביא אותו לפתח את רוח ההישרדות ואת מיומנויות הלחימה. בגיל חמש עשרה הצטרף לתנועת השומר הצעיר, שם העמיק את תודעתו הציונית ולימד את חבריו את עקרונות ההגנה העצמית. הוא למד בבתי ספר מקצועיים, ורכש מקצוע כחשמלאי.
ב-1955 החל ללמוד ג'ודו ולהשתתף בתחרויות ספורט בדרום אפריקה. וב-1959 התקבל לנבחרת הג'ודו של דרום אפריקה. ב-1958 פתח בבית כנסת ביוהנסבורג מועדון להגנה עצמית ביחד עם מיקי דווידוב, מחלוצי ענף הג'ודו בדרום אפריקה ולימים מאסטר באמנויות לחימה. הנובר הגיע לדרגת דאן 3 לאחר לימודים אצל פרופסור ג'ק רובינסון, בריטי שהיה ממייסדי ענף הג'ו ג'יטסו בדרום אפריקה.
בשנת 1960, עלה לישראל הנובר, והתגורר במושב מולדת שבצפון - שם גם פתח את מועדון הג'ודו הראשון בישראל. בשנת 1966 פתח יחד עם אל הולברט, מורה לג'ו ג'יטסו וקונג פו את המועדון הראשון להגנה עצמית בתל אביב. הנובר פעל להכנסת הג'ודו למשחקי המכביה השישית ואת ענף הקראטה למכביה התשיעית. הוא למד קראטה קיוקושנקאי, ענף קראטה מגע מלא מיסודו של מסוטאצו אוימה, מחברו שלמה פייגה שהיה דאן 5, והשתתף בתחרות הראשונה בעולם של קראטה זה בשנת 1975 ביפן ודורג בין שבעת הטובים בעולם בתחום.
הנובר הוא בין מקימי הוועדה לאמנויות הלחימה וההגנה העצמית במכון וינגייט. היה מיוזמי הכללת הג'ודו והקארטה במשחקי המכביה (משחקי המכביה השישית והשביעית בהתאמה).