cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרשל וורן נירנברג
תולדות חייו
בשנת 1966 הוענקה לנירנברג המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1968 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית הכבוד הלאומית. הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 2001.
נפטר ב-15 בינואר 2010, ממחלת הסרטן.
מחקר
עד לשנת 1959 הדגימו ניסוייהם של אוסוולד אייברי, פרנסיס קריק, ג'יימס ד. ווטסון, ואחרים כי ה-DNA הוא המולקולה של המידע הגנטי. יחד עם זאת לא היה ברור תהליך השעתוק של ה-DNA, כיצד שלט ה-DNA על ייצור החלבונים בתא ומה היה תפקיד ה-RNA בתהליכים הללו. נירנברג חבר להיינריך מתאי ב-NIH כדי לענות על השאלות הללו. הם ייצרו RNA שהיה מורכב רק מאורציל, נוקלאוטיד הקיים רק ב-RNA. הם הוסיפו את ה-RNA המלאכותי הזה לתמצית נקייה מתאים של Escherichia coli אשר הכילה את DNA, RNA, ריבוזומים וחומרים תאיים אחרים הדרושים לסינתזה של חלבון. הם הוסיפו את האנזים Deoxyribonuclease, הידוע בשם DNase, המפרק את ה-DNA, כך שלא ייוצרו חלבונים נוספים חוץ מאשר ה-RNA המלאכותי שלהם. בשלב זה הם הוסיפו כל פעם חומצת אמינו אחרת המסומנת באופן רדיואקטיבי ואת כל שאר חומצות האמינו לא מסומנות, החלבון שנוצר היה אף הוא רדיואקטיבי. רצף חומצות האמינו שהתקבל הורכב מפנילאלנין בלבד וכך הם הבינו שהם מצאו את הקוד הגנטי ל-UUU (שלושה בסיסי אורציל בשורה) על RNA. היה זה הצעד הראשון לפענוח הקוד הגנטי וההדגמה הראשונה ל-mRNA.
ניסויים אלה של נירנברג זכו לתשומת לב רבה בעולם המדע. בתוך שנים ספורות קבוצת המחקר שבראשה עמד ביצעה ניסויים דומים שהדגימו את דרך הייצור של חומצות אמינו נוספות. פריצת הדרך הבאה הגיעה כאשר פיליפ לדר, חוקר פוסט-דוקטורט במעבדתו של נירנברג, פיתח שיטה לזיהוי הקוד הגנטי על פיסות של tRNA. ניסוייו של הר גובינד קוראנה אישרו את התוצאות הללו והשלימו את תרגום הקוד הגנטי.
מחקריו המאוחרים של נירנברג התמקדו בתחום מדעי המוח והתפתחות עצבית.
כלכלת מצרים
כלכלת מצרים נהנתה מצמיחה ממוצעת של 3%–5% ברבעון האחרון של המאה ה-20. הכלכלה התחילה בשלבי התפתחות שונים שבמהלכם מילאו המגזר הציבורי והפרטי תפקידים המשתנים בחשיבות יחסית, אולם לאחר חילופי השלטון מאז המהפכה של שנת 2011 הלך המגזר הציבורי והתחזק על חשבון המגזר הפרטי.
המטבע הנהוג במצרים הוא לירה מצרית.
רקע
במהלך ההיסטוריה של מצרים, היה הנילוס עורק החיים הכלכלי של מצרים, סביבו גרה רובה המוחלט של האוכלוסייה, וכלל שטחי העיבוד החקלאיים שכן לצידו. עם פיתוח התעשייה וגילוי משאבי טבע חדשים במצרים פחתה חשיבותו, אך נכון לשנת 2012 הנילוס וסביבתו הם מרכזה הכלכלי של מצרים. עד ראשית שנות ה־50 הושפעה כלכלת מצרים מהשליטה הבריטית בה. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בראשית שנות ה־50 של המאה ה־20 פנתה הממשלה המצרית לכיוון כלכלה סוציאליסטית ובשליטה ממשלתית (בהתאם לרעיונותיו של נאצר).
נכון לשנת 2012, הענפים העיקריים של הכלכלה המצרית הם תעשייה (כ־34% מהתמ"ג, כ־22% מכלל המועסקים, בעיקר תעשייה מסורתית, עתירת כוח אדם לא מקצועי), חקלאות (16% מהתמ"ג, ו־40% מכוח העבודה, בחלקה הגדול חקלאות מסורתית), תיירות (12% מהתמ"ג, הכנסה שנתית של כ־10 מיליארד דולר) יצוא נפט וגז טבעי מהמאגרים הגדולים הנמצאים בתחומה, ותוצרים שונים של משאבים אלו. בנוסף לכך יש במצרים מרבצים של פוספטים, מנגן, אורניום, אבן גיר וגבס.
הנמלים העיקריים במצרים הם נמל אלכסנדריה, על חוף הים התיכון, ונמל פורט סעיד, סמוך למוצא הדרומי של תעלת סואץ. הנמלים נמצאים בשליטה ממשלתית מלאה, ורמת הפיתוח שלהם נמוכה.
בין 1980 ל־2010 (תקופת שלטון מובארכ), הייתה צמיחה יציבה ועקבית בכלכלה המצרית, וההכנסה לנפש עלתה מכ־1,200$ לכ־6,200$.
ב־2010, ערב ההפיכה במצרים, עמדה הצמיחה על 5.5% והגרעון התקציבי על 8%. האבטלה במצרים עמדה על כ־8%, אך שיעורה היה גבוה בהרבה בקרב צעירים, וצעירים משכילים רבים נאלצו לעבוד בעבודות לא מקצועיות, עקב העדר תשתית תעשייתית מתקדמת. שיעור השתתפות הנשים בכח העבודה היה נמוך ביותר, בשל היותה של מצרים חברה מוסלמית מסורתית. דירוג רמת הפיתוח הכלכלית של מצרים היה נמוך ביותר.
ענפי הכלכלה
בתקופתו של א־סיסי התחזק המגזר הציבורי, כאשר חברות בשליטת הצבא או הממשלה מקבלות הטבות ויתרונות המאפשרים להם לשגשג על חשבון חברות פרטיות. מגמה זו הובילה לפגיעה במגזר הפרטי במדינה.
מגזר השירותים
מגזר השירותים במצרים רחב למדי, ומשקף בחלקו אבטלה סמויה. הבורסה המצרית ממוקמת בקהיר, ובה מתנהל מסחר במניות, תעודות סל על מדדים, איגרות חוב וקרנות נאמנות. הבורסה המצרית היא אחת הוותיקות (נוסדה באלכסנדריה ב־1888), והיקף הפעילות בה היה מהמובילים בעולם, עד לעליית שלטון נאצר בשנות ה־50, מהפכה שהובילה קו של הלאמה ותפישה כלכלית סוציאליסטית. הבורסה החלה להתחזק שוב החל מ־1992, על רקע שורת רפורמות כלכליות שהונהגו במצרים.
נפט, משאבים טבעיים וחשמל
נפט התגלה במצרים ב־1910, וב־1999 הגיע תפוקת הנפט במצרים לכ־44 מיליון טון, המשמש בעיקר לצריכה פנימית, ובחלקו לייצוא. עם זאת, מצרים נדרשת לייבא נפט ממדינות אחרות, בשל צורך להפקת דלקים מסוג נפט שאינו קיים במצרים. במצרים מספר בתי זיקוק, המזקקים נפט בהיקף של כ־25 מיליון טון בשנה. במצרים מרבצי גז טבעי גדולים. באמצעות צינור הגז הערבי, מייצאת מצרים גז טבעי לירדן, סוריה ולבנון. שלוחה מצינור זה סיפקה גז טבעי לישראל בין השנים 2008 ל־2011. עם זאת, הגידול הטבעי הגבוה במצרים הוביל ב־2012 למחסור בגז טבעי בתוך מצרים, ולצורך בייבוא גז טבעי ממדינות אחרות.
חשמל מיוצר במצרים באמצעות תחנות כוח הפועלות בדלקים שונים, ובאמצעות תחנה הידרו אלקטרית בסכר אסואן, המפיקה כ־2,100 מגה-וואט. בשנת 1967 סיפקה תחנה זו 50% מצריכת החשמל במצרים, אך עד 1998 ירד שיעור זה לכ־15%, על רקע גידול ניכר בצריכת החשמל במצרים. יצור החשמל במצרים ותשתיות ההולכה אינם מספיקות לביקוש הגובר, ובעקבות כך אמינות אספקת החשמל נמוכה, והפסקות החשמל תדירות.
חקלאות
רוב שטחה של מצרים הוא מדבר, ורק כשני אחוזים משטחה של מצרים ניתנים לעיבוד חקלאי, רובם בהשקיה סביב הנילוס.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם כותנה, אורז, תירס, חיטה, קטניות, פירות, ירקות, בקר, תאואים, כבשים ועזים. ענף חקלאי חשוב נוסף הוא ענף הדיג.
תעשייה
ענפי התעשייה העיקריים במצרים הם טקסטיל, מוצרי מזון, כימיקלים ודשנים, נפט ומוצריו, מלט וחומרי בנייה.
תיירות
טרם המהפכה של שנת 2011,היוותה התיירות עוגן חשוב בכלכלה המצרית, כאשר בשנת 2010 נרשם שיא של כ15 מיליון תיירים במדינה. עקב היותה מדינה שהתברכה באתרים מיוחדים ונדירים (דוגמת הפרמידות ושאר השרידים מהתקופות העתיקות), וכן עובדת היותה קרובה יחסית לאירופה, זולה ויציבה באותה תקופה, עודדו תנועת תיירים מוגברת למדינה.
עקב המהפכה, הכאוס ששרר בעקבותיה והידרדרות הביטחונית והפוליטית, צנחה תנועת התיירים למדינה, מגמה שהתגברה עקב פיגוע הפלת המטוס בשנת 2015. כתוצאה מכך בשנת 2016 נכנסו למצרים 5 מיליון תיירים. ואם זאת נרשמה מגמת התאוששות בשנת 2019 ביקרו במצרים 13 מיליון תיירים זרים קרוב לשיא של שנת 2010. התיירות מהווה כ-15% מהתוצר המקומי גולמי של מצרים ומעסיקה כ-10% מהעובדים במדינה.
תעלת סואץ
מצרים גובה תשלום על כלי שיט שעוברים בתעלה, המקצרת מאוד את הדרך בין אירופה למזרח הרחוק. טרם המהפכה, דמי המעבר בתעלת סואץ הכניסו לקופת מצרים כ-5 מיליארד דולר בשנה, וכ-10% מתנועת הספינות בעולם עברה דרכה בכל שנה. עקב המונופול התעבורתי והיעדר תחרות, שמרו המצרים על מחיר גבוה, מה שגורם לחיפוש נתיב אלטרנטיבי, כמו הנתיב הצפון מזרחי, או דרך נמל אילת.
סיוע חוץ
מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב־1979, נהנית מצרים מסיוע חוץ אמריקאי רחב היקף - הן בתחום האזרחי, והן בתחום הצבאי. כמו כן, מטבע חוץ נכנס מעבודות חוץ של פועלים מצרים במדינות ערביות שכנות ובאזור המפרץ הפרסי.
סובסידיות
במצרים נהוגות סובסידיות רחבות היקף, על קמח, סולר, גז בישול ומוצרי יסוד נוספים. היקף הסובסידיות בשנת 2012 עמד על כ־20 מיליארד דולר (מחציתם על סולר). בלעדי סובסידיות אלו, לא תתאפשר חקלאות רחבה במצרים (בשל הצורך בדלק לשאיבת מים להשקיה), וייווצר משבר מזון בשל מחירים גבוהים, דבר שיעורר תסיסה חברתית חזקה במצרים. בשל כך, נמנעו השלטונות במצרים מפגיעה בסובסידיות במהלך השנים. כדי לקיים את משטר הסובסידיות, נדרשת מצרים ליבוא רחב היקף של חיטה וסולר, שכן המשאבים המקומיים אינם מספיקים לביקוש (מצרים מייבאת כחצי מכמות החיטה הנצרכת). למרות ההיקף הרחב של הסובסידיות, על פי הבנק השווייצרי קרדיט סוויס, כ־50% מהכנסות משפחה מצרית ממוצעת מופנים לרכישת מזון. בעקבות הסובסידיה הנרחבת על חיטה, צריכת חיטה לנפש במצרים כפולה מהממוצע העולמי (כ־160 ק"ג לנפש). ב־2008, כ־70% מאוכלוסיית מצריים (כ־56 מיליון איש) היו זכאים לרכישת מזון מסובסד.
גטו סירקוזה
בסירקוזה שבסיציליה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית. בשנת 440 הרסו הוונדלים את בית הכנסת המקומי. ב-1474 התרחשה עלילת דם כנגד יהודי סירקוזה בה נטען שהם צלבו איל כדי ללעוג לצליבת ישו. בשנת 1493 היה גירוש כללי של כל יהודי העיר. גטו סירקוזה נמצא ברובע הקרוי בשם ה"אורטיג'ה" (Ortygia). עד היום קיים בגטו סירקוזה רחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים" (ויה דלה ג'ודקה).
תחומו של רובע יהודי סירקוזה (ה"אורטיג'ה" (Ortygia)) היה בין הרחובות: ויה דלה ג'ודקה (Via della Giudecca) ,מרגריטה (Pr. Margherita), ויה ניצה (Via Nizza). בגטו היו שני בתי-כנסת עתיקים: בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוגה מג'ורה " (Sinagoga maggiore) ובית הכנסת הקטן בשם ה"סינגוגה מינורה" (Sinagoga minore). בית הכנסת הקטן היה בית הכנסת הנמצא בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) בסירקוזה. כנסיית יוחנן המטביל (Chiesa di San Giovanni Battista) הייתה במקור בית הכנסת ונהפכה לכנסייה בשנת 1472. נמצאת כתובת בכנסיית יוחנן המטביל: "בית כנסת סרקוסה נכן בצדק ואמונה ". ארמון מונטאלטו (Palazzo Mergulese-Montalto) היה בעבר  ארמון יהודי. מנזר רוקו הקדוש  (Monastero/Ospedale San Rocco) היה במקור ארמון יהודי והפך למנזר בשנת 1472. עד היום מתנוסס מגן דוד על קיר המנזר.
אלטע זאכן
אלטע זאכן (נקרא: אַלְטֶה זָכְן, ולפעמים אף נכתב במילה אחת: אלטעזאכן) פירושו ביידיש: "דברים ישנים". הכינוי דבק ברוכלים הסוחרים במוצרי חשמל, ריהוט, כלי בית משומשים וכדומה. הכינוי דבק בהם שכן זו הייתה קריאתם המסורתית בעודם עוברים בין בתי קהל לקוחותיהם ומצהירים על מרכולתם בקולי קולות. את החפצים הסוחרים היו קונים מתושבי המקום, אשר היו מציעים את חפציהם הישנים שאין בהם צורך עוד.
הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל
הצעות שינוי שיטת הממשל בישראל הוא כינוי למכלול הצעות שהועלו על סדר היום הציבורי והפוליטי החל משנות ה-80 במטרה לשנות את מבנה הממשל הפרלמנטרי הקיים בישראל. חלק מההצעות קוראות לערוך שינויים מבניים "קטנים" במסגרת השיטה הפרלמנטרית, בעוד שחלקן קוראות לשינוי "גדול" במבנה הממשל. מרבית ההצעות לשינויים "גדולים" הן לכיוון ממשל נשיאותי עם התאמות למציאות הפוליטית הישראלית. לאור התפתחות היכולות החישוביות והאמצעים לתקשורת אישית, יש גם הצעות בכיוון ההפוך. כגון להגדיל את הכוח שניתן לציבור על חשבון הפוליטיקאים והפקידות הקיימים.
אלטע זאכן
משלח יד דומה ולעיתים מקביל הוא סמרטוטר, העוסק בקניית ומכירת סחורה משומשת, בין השאר מוצרי טקסטיל.
הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל
הרקע והנסיבות שהובילו להעלאת ההצעות
צורות משטר:
אלטע זאכן
באנגלית בריטית האיש נקרא Rag-and-bone man מכיוון שבתקופה האדוארדיאנית אספו סמרטוטים לעשיית נייר (בתרבות הפופולרית, זכה שם זה למספר שימושים, למשל הזמר ראג-אנ'-בון מאן שלקח את שמו מכינוי זה).
הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל
הרקע והנסיבות שהובילו להעלאת ההצעות
שיטות בחירה:
חלוקה למחוזות בחירה:
בישראל, נהוגה השיטה הפרלמנטרית ושיטת הבחירות היא ארצית-יחסית מאז קום המדינה ב-1948, ועד היום, למעט בין השנים 1996–2001, שבהן יושם חוק הבחירה הישירה.
עד 1977 נשלטה המערכת הרב-מפלגתית על ידי מפא"י הדומיננטית (ובהמשך מפלגת המערך). מאז חילופי השלטון ב-1977 הפך בהדרגה מבנה המערכת לדו-קוטבי. במבנה זה התחרו שתי המפלגות הגדולות, הליכוד והמערך, כאשר השוויון בכוחן (40 מנדטים לערך לכל מפלגה) סיפק למפלגות הקטנות יכולת סחטנות פוליטית גבוהה. זאת משום שבהיעדר תמיכתן לא היה רוב קואליציוני לממשלה. עם השנים, ירד כוחן של מפלגות הליכוד והעבודה ל-20 מנדטים לערך, דבר שהגביר מגמה זו. כל זה הוביל לאי-יציבות שלטונית, כפי שהתבטא למשל ב"תרגיל המסריח" ב-1990.
בין שנת 1996 לשנת 2001 התקיימו 3 מערכות בחירות תחת "חוק הבחירה הישירה", שהיה אמור לחזק את ראש הממשלה ולהפחית מכוחן של מפלגות לשון המאזניים. בשנת 1996 לראשונה התאפשרה בחירה ב-2 פתקים – בחירת ראש הממשלה בבחירה ישירה ובחירה נוספת במפלגה לכנסת. עם זאת, החוק גרם לתוצאות ההפוכות: התלות של הממשלה במפלגות הקטנות התעצמה בגלל התחזקותן כתוצאה מפיצול פתקי ההצבעה. לדוגמה ניתן לראות את התחזקות מפלגת ש"ס, שלאחר מערכת הבחירות ב-1999 הגיעה לשיא כוחה – 17 מנדטים. מנגד, מפלגת "ישראל אחת" היא מבין הקטנות שידעו מפלגות השלטון בממשלות ישראל עם 26 מנדטים בלבד.
כתוצאה מהאכזבה מהשיטה, עם בחירתו של אריאל שרון בשנת 2001 בוטל החוק וישראל חזרה לבחור בפתק אחד בלבד בבחירות בשנת 2003. עם זאת, הפיצול הפוליטי הגובר נתן את אותותיו גם לאחר ביטול חוק הבחירה הישירה, מה שגרר את המשך העיסוק בהצעות לשיפור המשילות ושינוי שיטת הממשל בישראל.
אם נמדוד את משך הכהונה של ממשלות כאינדיקטור ליציבות פוליטית, אזי ישראל מאופיינת בחוסר יציבות פוליטית: במשך 70 שנות קיום המדינה כיהנו שלושים וארבע ממשלות, כלומר ממוצע של כשנתיים, כאשר משך כהונתה החוקי של הכנסת הוא ארבע שנים. הממוצע אף נמוך יותר אם מתחשבים בעובדה שממשלה מכהנת כממשלת מעבר מרגע ההכרזה על בחירות – כלומר 4 חודשים לפני הבחירות שבהן הממשלה איננה מתפקדת כממשלה לכל דבר.
מצב זה הוחמר בעשור האחרון בשל חילופים מהירים של שרים. חוסר יציבות זה גורם לבעיית משילות, כפי שמתבטא לעיתים בעת שהממשלה נוטה להעדיף שיקולים קואליציוניים קצרי טווח על-פני גיבוש עדיפויות לאומיות לטווח הארוך.
כשלי ממשל אלו הובילו גורמים שונים בשדה הפוליטי ובמרחב הציבורי להעלות הצעות לשינוי שיטת הממשל בדרך זו או אחרת.
הצעות חוק לשינוי בכיוון ממשל נשיאותי
בשנים האחרונות הוגשו שתי הצעות חוק מרכזיות לשינוי שיטת הממשל בכיוון הדגם הנשיאותי: האחת היא הצעת חוק יסוד: נשיא המדינה (נוסח חדש), שהוגשה ב-2003 על ידי חיים רמון, אז חבר הכנסת במפלגת העבודה, והשנייה היא הצעת חוק יסוד: הממשלה (הפרדת רשויות ומשטר נשיאותי), שהוגשה ב-2006 על ידי אביגדור ליברמן.
מטרת שתי הצעת החוק היא להגביר את יציבות השלטון ולתת מענה לתלות הממשלה בהסכמים קואליציוניים ובמנגנונים הבירוקרטיים. בעיה נוספת שהצעות החוק באות לפתור היא הפגיעה בביקורת הפרלמנטרית עקב הרוב הקואליציוני עליו נשענת הממשלה. כפתרון לכך הציעו רמון וליברמן לכונן ממשל בעל יסודות נשיאותיים המשלב התאמות למוסדות הממשל הקיימים בישראל. המשותף לשתי ההצעות הוא שראש הרשות המבצעת נבחר בבחירות נפרדות מהכנסת, נוסח צרפת, לתקופת כהונה של ארבע שנים. ראש הרשות המבצעת אף ממנה את שרי הממשלה, שנושאים באחריות כלפיו ולא יכולים לכהן כחברי כנסת. הכנסת מצידה תתרכז בחקיקה ובפיקוח פרלמנטרי.
יש גם כמה נקודות שוני בין ההצעות:
הצעות חוק לשינוי במסגרת הממשל הפרלמנטרי
במהלך כהונתה של הכנסת השלישית הגיש חבר הכנסת יוסף אלמוגי (מפא"י) הצעת חוק פרטית לקיום משאל עם בדבר שיטת הבחירות הרצויה. אלמוגי הציע להעמיד לפני ציבור הבוחרים את האפשרות לבחור בין השארת השיטה הקיימת, לבין אימוץ שיטת הבחירות האזורית-רובית לפי המודל הקיים בבריטניה. הרעיון לקיים משאל-עם בשאלת שיטת הבחירות התגבשה במפא"י לאחר חקיקת חוק יסוד: הכנסת, שם שוריינה שיטת הבחירות הקיימת, כך שדרוש רוב לשינוי מיוחד של 61 חברי כנסת לשינוי שיטת הבחירות הבחירות לכנסת. במפא"י סברו כי מרבית הציבור הינו בעד שינוי שיטת הבחירות לכנסת, ולכן משאל-עם הוא הדרך היעילה ביותר לעקוף את "השריון" של השיטה היחסית במסגרת חוק היסוד. הצעת החוק נפלה בסופו של דבר, לאחר שזכתה לתמיכה מצד 42 חברי כנסת כאשר 58 התנגדו לה.
גם חברי-הכנסת אבישי ברוורמן, גלעד ארדן ועמי אילון, הגישו ב-2006 הצעת חוק הדומה מאוד לזאת של בן-ששון בתוספת שינויים מסוימים: ראשית, אי אישור תקציב המדינה על ידי הכנסת לא יביא לסיום כהונתה של הממשלה. כמו כן, ייקבע הסף לפיזור הכנסת ולהבעת אי אמון בראש הממשלה על רוב של 66 חברים.
הדיון הפוליטי
על רקע המגעים לכניסת ישראל ביתנו לממשלת אהוד אולמרט באוקטובר 2006, אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את העברת הצעת החוק לשינוי שיטת הממשל של אביגדור ליברמן להצבעה טרומית במליאה. יחד עם זאת, ציין אולמרט כי הוא אינו תומך בממשל נשיאותי אלא בעריכת שינויים שיאפשרו את יציבות הממשל.
בהצעה שגובשה לאחר דיונים סוכמו העקרונות הבאים: ראש המפלגה הגדולה בכנסת יהיה ראש הממשלה, ראש הממשלה ימנה את שרי הממשלה ללא צורך באמון הכנסת, הצעת אי אמון תפיל את הממשלה רק בתמיכת 66 חברי כנסת, אחוז החסימה יעלה ל-3 אחוז (עם כוונה ל-4), מספר השרים בממשלה לא יעלה על 18 שרים, שר לא יוכל לכהן כחבר הכנסת, פיזור הכנסת יהיה בסמכות ראש הממשלה או בחוק שיועבר על ידי 73 חברי כנסת לפחות ורבע משרי הממשלה יהיו אנשי מקצוע.
הצעה זו עוררה התנגדות מימין ומשמאל כאחד. יו"ר העבודה, השר עמיר פרץ, אמר כי ההצעה עלולה לפגוע במעמד הכנסת וביכולתה לפקח על הממשלה. חברת הכנסת שלי יחימוביץ' טענה כי ההצעה מעניקה כוח ללא מיצרים לאדם אחד – ראש הממשלה. גם הליכוד הביע התנגדות נחרצת להצעה וגרס כי יש לדון בשינוי שיטת הממשל עם כל סיעות הבית. לדברי יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, "נמצא פתרון הפלא לכל הבעיות שלנו – שינוי שיטת הממשל. הדבר דומה למכונית שנוסעת לתהום ורוצים לשנות את הדגם שלה. צריך לשנות כיוון. אין תחליף לדרך ולמנהיגות". גם מפלגות הסקטוריאליות, כמו ש"ס והאיחוד הלאומי-מפד"ל, הביעו אי-שביעות רצון בגלל דאגה לשמירת האינטרס של ציבור בוחריהן. בין המתנגדים התקיפים לרעיון היה גם שמעון פרס, שנכנס זמן לא רב לאחר מכן לתפקידו כנשיא. לדעתו, ההצעה שגובשה מתאימה רק למדינה עם שתי מפלגות, אחרת נהיה עדים למקח וממכר קואליציוני בלתי פוסק. לדבריו, ראשי הממשלות בעבר כדוד בן-גוריון ומנחם בגין קידמו נושאים שנויים במחלוקת למרות השיטה הקיימת. בסופו של דבר, נתקלה יוזמת ליברמן בהתנגדות הכנסת.
בעקבות תוצאות בחירות 2009, שנתנו לקדימה יתרון של מנדט אחד בלבד על פני הליכוד, עלו שוב קריאות לשנות את שיטת הממשל באופן כזה שבבחירות הבאות יהיה מנצח ברור.
בכנסת התשע עשרה בוצעו תיקונים בשיטת הבחירות על מנת להגביר את יציבות הממשלה ולהקטין את מספר המפלגות בכנסת:
הצעות לשינוי לממשל נשיאותי
גדעון דורון, פרופסור בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ויו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה, היה אחד מהתומכים הבולטים בממשל נשיאותי בקרב השיח האקדמי. דורון הצביע על משבר משילות קשה, כך שהוא צפה כי במשבר המשטרי הבא יתבקש הציבור להכריע בין משטר פרלמנטרי לא מתפקד לבין משטר שאינו דמוקרטי. לאותה עת הוא הציע את חלופת הממשל הנשיאותי. למעשה הוא ראה את הברירה האמיתית שתעמוד בפנינו לא כברירה בין משטר נשיאותי ופרלמנטרי, אלא בין משטר נשיאותי ודיקטטורה. עוד הוסיף דורון כי חוקה תקל מאוד על הצלחת הדגם הנשיאותי. בין שאר יתרונות הדגם הנשיאותי הוא מנה את הגברת היציבות השלטונית וכושר המשילות על ידי ריכוז סמכויות הביצוע ברשות אחת, הפרדת רשויות יעילה, יצירת איזון בין הרשויות, שרים מקצועיים ולא פוליטיים, ריכוז עבודת הפרלמנט בחקיקת חוקים ובפיקוח על הרשות המבצעת ועוד.
התנגדויות לשינוי למשטר נשיאותי
חוקרי המכון הישראלי לדמוקרטיה, בראשותו של ד"ר אריק כרמון, סבורים כי משטר נשיאותי אינו הפתרון המתאים לישראל. לראיה, הם מצביעים על כך שרוב המדינות הדמוקרטיות המפותחות הן דמוקרטיות פרלמנטריות, פרט לארצות-הברית. לעומת זאת, רוב המשטרים הנשיאותיים לוקים בחוסר יציבות. לדעת חוקרי המכון, המשטר הנשיאותי סובל מכמה חסרונות מרכזיים:
מלבד המכון הישראלי לדמוקרטיה ישנם עוד כמה חוקרים המתנגדים לדגם הנשיאותי. כך למשל טען פרופסור שלמה אבינרי שמעבר לשיטה נשיאותית הוא רדיקלי מדי, משום שהוא מתעלם ממורכבות החברה הישראלית. מכאן מסקנתו היא כי יש לתקן את השיטה הקיימת. גם פרופסור אברהם דיסקין מהאוניברסיטה העברית מזהיר מפני כל שיטה שבה נבחר המנהיג ישירות על ידי העם. לדבריו, ארצות הברית היא היוצא מן הכלל, בעוד שמרבית המדינות שבחרו בממשל נשיאותי שילמו על כך בהפיכה צבאית או במלחמת אזרחים.
הנשיא לשעבר, משה קצב, הקים ב-2005 את ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל. הוועדה, אותה ניהל הפרופסור מנחם מגידור, הגישה את המלצותיה בינואר 2007. מסקנתה העיקרית הייתה שהנהגת ממשל נשיאותי דורשת תנאים מקדימים שאינם קיימים בישראל – חוקה ותרבות פוליטית. לכן המליצה הוועדה שלא להנהיג ממשל נשיאותי אלא לשפר את תפקוד הממשל הפרלמנטרי.
הצעות לשינוי במסגרת השיטה הפרלמנטרית
המכון הישראלי לדמוקרטיה הוא תומך בולט בשינוי השיטה תוך שמירה על המסגרת הפרלמנטרית, והעלה מספר הצעות לתיקון השיטה הפרלמנטרית:
גוף נוסף שמקדם את סוגיית שינוי שיטת הממשל זה שנים רבות הוא המרכז הישראלי להעצמת האזרח. המרכז מציע חלופות לשיטת הממשל לשיפור להבטחת יציבות שלטונית בישראל באמצעות מחקר, הגשת הצעות חוק ולובי. המרכז מפעיל גם את הפורום לייצוב הממשל, שמקדם באופן סדיר את הסוגיה באמצעות קיום מפגשים עם בכירים בפוליטיקה הישראלית. המרכז גם השתתף בוועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל שהגישה המלצותיה בינואר 2007.
בנייר מדיניות של פורום קהלת הציעו החוקרים אברהם דיסקין ועמנואל נבון מספר שינויים בשיטת הבחירות והממשל. שתי מטרות העל של השינויים המוצעים הן: א. הגברת הייצוגיות של הבוחר, השפעתו על בחירת חברי הכנסת והגברת מחויבותם של חברי הכנסת כלפי הבוחרים. ב. חיזוק המשילות, הגברת יציבות הממשלה והקלה של תהליך ההרכבה שלה. שתי ההצעות המרכזיות בנייר המדיניות הן:
תוצאות לטווח הקצר ולטווח הארוך
בטווח הקצר, נפלו עד כה כל הצעות החוק הקוראות לשינוי שיטת הממשל עקב התנגדות הכנסת. מכיוון שתהליך זה החל רק בשנות ה-80 והוא עדיין בהתהוות, לא ניתן לחזות את השפעותיו לטווח ארוך.
סם ג'ונס השלישי
'''סמואל ל. ג'ונס השלישי (באנגלית: Samuel L. Jones III'''; נולד ב-29 באפריל 1983 בבוסטון שבמסצ'וסטס) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
סם נולד בבוסטון, מסצ'וסטס.
פלילים
ב-2010 ג'ונס נתפס בתרגיל עוקץ של המנהל לאכיפת סמים והורשע באחזקת סמים עם כוונה לסחור בהם. נגזרו עליו שנת מאסר ושלוש שנים על תנאי. הוא שוחרר אחרי 10 חודשים.
ג'ף אמריק
ג'ף אמריק (אנגלית: Geoff Emerick; 5 בדצמבר 1945 - 2 באוקטובר 2018) היה טכנאי קול שעבד עם הביטלס בשנותיהם האחרונות. אמריק נודע בזכות השתתפותו בהקלטות לאלבומים החשובים: Revolver, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, האלבום הלבן וAbbey Road. השיר הראשון שעליו עבד אמריק היה "Tomorrow Never Knows" מהאלבום Revolver.
כמו כל מי שעבד עם הביטלס, אמריק היה טכנאי בעל ראש פתוח וגישה הרפתקנית. לבד מעבודתו עם הביטלס עבד אמריק עם להקות בריטיות אחרות באותה תקופה כמו הזומביס ובדפינגר ומאוחר יותר עם Wings של פול מקרטני, אלביס קוסטלו ונייל מקאי.
נפטר ב-2 באוקטובר 2018.
פה גדול (סדרת טלוויזיה)
פה גדול (באנגלית: Big Mouth) היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית למבוגרים, שנוצרה על ידי ניק קרול, אנדרו גולדברג, מארק לוין וג'ניפר פלאקט, המבוססת על חוויות ההתבגרות שלהם בפרוורים של ניו יורק, עם קרול המדבב את בן-דמותו הבדיוני. הסדרה עלתה לראשונה לנטפליקס ב-29 בספטמבר 2017.
ביולי 2019, טרם יציאת העונה השלישית, הסדרה חודשה לשלוש עונות נוספות, עד לעונה שישית; החידוש הנרחב ביותר בתולדות נטפליקס באותה עת. באפריל 2022, טרם יציאת העונה השישית, הסדרה חודשה לעונה שביעית.
תגובות וביקורות
אתר האינטרנט Vox תיאר את התוכנית כחדה, וכמתארת את המבוכה של גיל ההתבגרות וההתבגרות המינית.
סדרת ספין אוף
"משאבי אנוש" היא סדרה מונפשת אמריקאית המתמקדת במקום עבודתם של מפלצות ההורמונים, שעונתה הראשונה עלתה לשירות הזרמת מדיה נטפליקס ב-18 במרץ 2022.
יאן קמפרט
קמפרט נודע בשל שירו "שמונה עשר המתים" ("De Achttien Doden"), שמתאר את ההקרבות שנעשו בשל ההתנגדות לכיבוש הגרמני. השיר נכתב בשנת 1941, ופורסם שלא כחוק בשנת 1943.
וורטון (נמל תעופה)
וורטון (באנגלית: Warton Aerodrome, יאט"א: WRT, קוד ICAO: EGNO) הוא נמל תעופה הממוקם ליד הכפר וורטון שבמישור פלייד, לנקשייר, אנגליה. נמצא 11 ק"מ מערבית לפרסטון (בירת מחוז לנקשייר).
כיום משמש שדה התעופה מתקן מרכזי לניסויים ופיתוח של חטיבת "צבא אוויוניקה ומידע" של חברת BAE סיסטמס. הוא חלק מהאזור המסחרי של לנקשייר.
לשדה התעופה אישור CAA (מספר P748) אשר מאשר העברת נוסעים ציבורית והדרכות טיסה כפי שאושרו ברישיון "BAE Systems (Operations) Limited"
היסטוריה
בשנת 1940 נבנו מסלולי שדה תעופה בוורטון. המטרה הייתה שישמש שדה תעופה חלופי או משלים עבור בסיס "RAF Coastal Command" (מבנה ארגוני שהיה קיים בעבר (1936-1969) בתוך חיל האוויר המלכותי), שב"סקויירס גייט", בלקפול.
הוא שימש את חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) בזמן מלחמת העולם השנייה תוך שהוא משרת אלפי כלי טיס בדרכם לשירות בבריטניה, צפון אפריקה, המזרח התיכון וברחבי אירופה.
לאחר המלחמה הוא הפך להיות בסיס של חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1947 השתלטה על שדה התעופה חברת אינגליש אלקטריק ובשנת 1948 העבירה לשם את משרדיה הראשיים.
שנת 1960 התמזגה אינגליש אלקטריק עם יצרנים מרכזיים נוספים בבריטניה, והאתר כונה "British Aircraft Corporation Site" (BAC).
בשנת 1977 הולאם BAC ומוזג עם "Hawker Siddeley" ועם "Scottish Aviation" ויחד נקראה החברה החדשה "British Aerospace" (BAe). בשנת 1981 הופרטה BAe ושמה שונה לBAE סיסטמס בשנת 1999.
האתר משמש שדה ניסוי עבור מספר כלי טיס מובילים כגון:קנברה, אינגליש אלקטריק לייטנינג, TSR-2, יגואר, טורנדו, הוק ויורופייטר טייפון.
אישם גרין האריס
אישם גרין האריס (באנגלית:Isham Green Harris; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל טנסי בשנים 1857–1862, וכסנטור ארצות הברית משנת 1877 עד מותו. הוא היה המושל הראשון של מדינת מערב טנסי.
קורות חיים
התחנך באקדמיית קאריק בוינצ'סטר טנסי, עד גיל 14. לאחר מכן עבר לפריס, טנסי, שם הצטרף לאחיו והפך לפקיד בחנות. ב-1838 הוא עבר לריפלי, מיסיסיפי, אזור שבדיוק נפתח למתיישבים חדשים לאחר שנחתם חוזה עם האינדיאנים. עם כספים שאחיו נתן לו, הקים עסק בריפלי. לאחר שלוש שנים מכר את העסק וחזר לפריס.
לאחר שחזר לפריס, האריס החל ללמוד משפטים. בשנת 1841 הוסמך ללשכת עורכי הדין והקים פרקטיקה משפטית רווחית. הוא יהיה אחד מעורכי הדין הפליליים המובילים במדינה.
בשנת 1847, נכנס האריס לפוליטיקה כאשר הדמוקרטים המקומיים שכנעו אותו להתמודד נגד מועמד המפלגה הוויגית לסנאט הממלכתי של טנסי. באוגוסט של 1847, מועמד המפלגה הוויגית פרש מהמרוץ כאשר הערות נגד המלחמה שנאמרו על-ידו פגעו בכל מועמדי המפלגה. המועמד החדש הגיע. והאריס הביס אותו בקלות.
זמן קצר לאחר שנכנס לסנאט המדינה האריס תמך בהחלטה שגינתה את "וילמוט פרוביסו" Wilmot Proviso) ) שהייתה הצעה (לא מוצלחת) בשנת 1846 בקונגרס ארצות הברית לאסור עבדות בשטח שנרכש ממקסיקו במלחמת מקסיקו – אמריקה. הסכסוך סביב הצעה זו היה אחד האירועים המרכזיים שהובילו למלחמת האזרחים האמריקאית.
בשנת 1849, האריס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא בילה את מרבית זמנו בתקיפת "הפשרה של 1850" (Compromise of 1950), סדרה חוקים העוסקים בסוגיית העבדות בשטחים שכבשה ארצות הברית ממקסיקו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו בשנת 1848,.
האריס זכה בכהונה שנייה ב 1851 ולאחר מכן בחר לא לרוץ בשנת 1853, לאחר שהמפלגה הוויגית השתלטה על בית המחוקקים של טנסי, וחילקה בצורה לא הוגנת את המחוזות כדי להביא לתוצאות הרצויות להם.
בשנת 1856, נבחר האריס לחבר האלקטורים עבור ג'יימס ביוקאנן. זה העניק להאריס הכרה כלל-ארצית במסע הבחירות של ביוקאנן. בשנת 1857 נפצע המושל אנדרו ג'ונסון בתאונת רכבת והוא לא הצליח להמשיך בקדנציה שלו. האריס נבחר להחליף את ג'ונסון כמועמד דמוקרטי וזכה בבחירות מאוחר יותר באותה שנה. האריס התמודד בהצלחה גם בבחירות של שנת 1859.
תקופת מלחמת האזרחים
במהלך הקמפיין לנשיאות 1860, האריס, אשר תמך במועמדותו של ג'ון קבל ברקינרידג' הצהיר כי על מדינת טנסי לשקול פרישה אם "קנאים פזיזים של הצפון" יצליחו להשתלט על הממשלה הפדרלית. בעקבות בחירתו של לינקולן, האריס ביקש מהמחוקקים לקיים משאל עם האם המדינה צריכה לפרוש. ההצעה הועלתה להצבעה בפני תושבי טנסי, ונדחתה ב־68,000 לעומת 59,000 קולות.
לאחר הקרב על פורט סאמטר, לינקולן הורה לטנסי לספק 50,000 חיילים. האריס קרא את תשובתו לקהל בנאשוויל והצהיר כי "לא ישלח איש מטנסי", ואמר שהוא מעדיף לכרות את זרועו הימנית מאשר לחתום על הצו. שבוע לאחר מכן האריס עמד לפני בית המחוקקים בטנסי וטען, כי האיחוד נהרס על ידי "המדיניות העקובה מדם והרודני של הנשיאות", וקרא לסיומן של קשרי מדינת טנסי עם ארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן המחוקקים אישרו להאריס להיכנס לקשר עם מדינות הקונפדרציה של אמריקה.
בסוף שנת 1861 צבא האיחוד פלש לטנסי, תוך ארבעה חודשים גורש האריס מנאשוויל וחבר לכוחות הקונפדרציה. הוא המשיך להוציא צווים כמושל, אף על פי שמונה מושל צבאי חדש והתקיימו בחירות להחלפתו של האריס. למרות זאת האריס הזה המשיך לפעול כמושל טנסי. לאחר המלחמה נמלט למקסיקו כאשר הוצא צו כנגדו. בצו זה נאמר "עיניו עמוקות וחודרות – דוגמה מושלמת ללב של בוגד- עם קמטים של שד על מצחו. מחקריו על ביצוע פשעים הביאו לו קרחת מוקדמת וזקן אפור." התיאור ניתן על ידי המושל החדש של טנסי שקיווה להתגרות האריס.
עם שאר הקונפדרציה, ניסה האריס לערוך איחוד עם הקיסר מקסימיליאן של מקסיקו. כאשר מקסימיליאן הודח מהשלטון, האריס נמלט לאנגליה ב-1867. מאוחר יותר באותה שנה הצהיר מושל טנסי שהוא מבטל את הצו, האריס חזר לטנסי. נאמר שהמושל, שפגש את האריס בנאשוויל עם חזרתו, הצהיר "כל עוד המנורה ממשיכה לבעור, החוטא האכזר ביותר יכול לחזור".
בסנט של ארצות הברית
ב-1877, הדמוקרטים שוב שלטו בבית המחוקקים של טנסי והאריס נבחר לאחד ממקומות הסנאט של ארצות הברית. אחת המשימות המוקדמות ביותר שלו, בקונגרס ה-46 (1879–1881), הייתה הוועדה של מחוז קולומביה. המשימות לאחר מכן כללו את "הוועדה למחלות מגפה" בקונגרס ה -49 עד הקונגרס ה -52 (1885–1893) ואת הוועדה לתביעות מקרקעין פרטיות בקונגרס ה-54 (1895–1897).
בתקופת כהונתו הראשונה בסנאט הפך האריס למנהיגם של הדמוקרטים הבורבוניים של טנסי, אגף של המפלגה הדמוקרטית שתמך בדרך כלל בקפיטליזם של אי-התערבות laissez-faire וב"תקן הזהב". ככזה, האריס בילה את הקריירה המוקדמת שלו בסנאט כשהוא דוגל בבנייה קפדנית ובממשל מוגבל, בשמירה על זכויות המדינות ותעריפים נמוכים. בשנת 1884 התראיין על ידי הנשיא הנבחר גרובר קליבלנד לתפקיד בממשלה. בשנת 1887 נשא נאום חסר תקדים שנועד להגביל את כוחו של הנשיא לסלק את בעלי תפקידים מסוימים ללא אישור הסנאט. בשנת 1890 הוקיע האריס את הצעת החוק "לודג' ביל", שהגנה על זכויות ההצבעה עבור אפריקאים-אמריקאים בדרום, בטענה שהיא מפרה את זכויות המדינות.
אף על היותו "דמוקרט בורבון", היה הריס, שייצג מדינה אגררית, הגם "דמוקרט כסף", מתוך אמונה שמדיניות "כסף חופשי" תגן על חקלאים. הוא תמך בחוק בלנד – אליסון משנת 1878, אשר אישר לממשל הפדרלי לרכוש כסף כדי למנוע דפלציה במחירי היבול. הוא גם תמך בחוק "רכישת הכסף של שרמן" The Sherman Silver Purchase Act משנת 1890. בשנת 1893, הנשיא קליבלנד, היה מודאג מכך שחוק שרמן מדלדל את אספקת הזהב האמריקנית, וביקש את ביטולו. כאשר עלתה ההצבעה בסנאט באוקטובר, האריס, בתור נשיא המדינה, קידם פיליבסטר בתקווה למנוע את ביטול המעשה, אך לא הצליח. האריס, שלא היה ממורמר מביטולו של חוק שרמן, תמך בשנת 1896 במועמד לנשיאות וויליאם ג'נינגס ברייאן שלא הצליח להיבחר. האריס שירת בסנאט עד יום מותו ב -8 ביולי 1897. הוא נפטר בוושינגטון מחוז קולומביה, ארצות הברית, ונקבר בבית עלמין אלמווד ממפיס, מחוז שלבי, טנסי, ארצות הברית.
האריס היה חבר במסדר הבונים החופשים הוא התקדש בלשכת "פריס מספר 108" בפריס, טנסי. הוא נבחר לשמש כ"נואם הגדול" עבור הלשכה הגדולה של טנסי ב-1851.
תנין הביצות
תנין הביצות (שם מדעי: Crocodylus palustris; קרוי גם תנין הודי, תנין פרסי ותנין מגר; באנגלית: Mugger Crocodile) הוא מין של תנין המצוי ברחבי תת-היבשת ההודית ובמדינות המקיפות אותה. פירוש השם "מגר" הוא עיוות של מילה בשפת האורדו שפירושה "מפלצת מים".
תפוצה
תנין הביצות מצוי בהודו, בנגלדש, פקיסטן, נפאל, סרי לנקה, הקצה הדרומי של איראן וכנראה גם בהודו-סין. זהו מין התנין היחיד המצוי באיראן ובפקיסטן. תנין הביצות הוא הנפוץ ביותר בהודו מבין 3 מיני התנינאים המצויים שם ומספרם רב בהרבה מזה של תנין הים.
אזור מחיה
תנין זה הוא בעיקרו תנין של מים מתוקים ומצוי באגמים, נהרות וביצות. הם מעדיפים גופי מים רדודים ובעלי זרימה איטית מאשר אזורים עמוקים ובעלי זרימת מים מהירה. תנין הביצות חי גם במאגרי מים מעשה ידי אדם ובתעלות מים. הוא מותאם לחיים על היבשה, כמו בן דודו התנין הקובני, יותר מרוב סוגי התניניים, אבל דומה מבחינה אקולוגית לתנין היאור. הוא מסוגל להיות נייד על האדמה ולנדוד מרחקים ארוכים על האדמה בחיפוש אחר מקום מחיה מתאים. הוא יכול לרדוף אחרי טרפו למרחקים קצרים על האדמה. ידוע גם כי תנין הביצות חופר מחילות כמקומות מסתור בזמן העונה היבשה.
תזונה
בהיותו זוחל טורף גדול, תנין הביצות ניזון מדגים, זוחלים אחרים וכן יונקים קטנים כמו קופים. כל חיה המתקרבת למים לשתות עשויה להיות טרף ומסתכנת במשיכתה לתוך המים עד לטביעתה וטריפתה. זכרים גדולים עשויים לטרוף יונקים גדולים כמו אייל סמבר ואף תאו המים ההודי.
התנין לא מאוים מטורפים בטבע. לעיתים הוא מתחרה עם הגוויאל ההודי על דגים עקב חיותם באותם אזורים, והוא מתרחק כאשר תניני ים מתקרבים אל מזון שצד. תנינים קטנים יותקפו על ידי טורפים אחרים כמו אריה אסייתי, נמר הודי, דהולים, פיתון הודי ובכמה אזורים גם פיתון מרושת ובורמזי. הטיגריס הבנגלי הוא בין החיות הבודדות שיעזו לחטוף טרף לתנינים במים ובמקרים נדירים אף לטרוף תנינים בוגרים. אך במקרים רבים התנינים מתקבצים בקבוצות גדולות, מה שמציל אותם מטריפה. תנינים בודדים יותקפו גם בידי לוטרות מלאיות המנסות להרחיק אותם משטחם.
אף על פי שהוא מסוכן לאדם, נחשב תנין הביצות לפחות קטלני מתנין היאור ומתנין הים, הגדולים ממנו בהרבה.
פונדאקו דיי טורקי
הפונדאקו דיי טורקי (באיטלקית: Fondaco dei Turchi, בוונטית: Fontego dei Turchi - "אכסניית הטורקים") הוא ארמון הבנוי בסגנון ביזנטי הממוקם על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה
המבנה הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-13 על ידי ג'אקומו פאלמייר, גולה מפזארו. בשנת 1381 רכשה הרפובליקה של ונציה את המבנה והשתמשה בו כמבנה אירוח. בין היתר התארח במבנה קיסר האימפריה הביזנטית ג'ובאני פאלאולוגו בשנת 1438.
בשנת 1797, עם כיבוש רפובליקת ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה, בוטלו ההגבלות, אולם הסוחרים המשיכו להתגורר ולהשתמש במבנה עד שנת 1838.
בשל הירידה בהיקף המסחר במהלך המאה ה-19 לא תוחזק המבנה ומצבו התדרדר. בין השנים 1860–1880 נערך שיקום מקיף של המבנה (אשר בפועל כמעט נבנה מחדש). בין השינויים שנעשו במבנה, במהלך השיקום השנוי במחלוקת, ניתן למנות את בניית המגדלים משני צידי המבנה.
הפורום הכלכלי העולמי
הפורום הכלכלי העולמי (באנגלית: The World Economic Forum) הוא ארגון ללא מטרות רווח, אשר הקים מרטין קלאוס שוואב ב-1971. הארגון מפורסם בזכות הכנסים השנתיים שהוא מקיים בדאבוס שבשווייץ. לכנסים אלה מגיעים בכירי הפוליטיקאים, הכלכלנים, אנשי העסקים והעיתונאים, כדי לדון בנושאים הבוערים בענייני רפואה, סביבה וכלכלה. ייחודו של הכנס הוא בריכוז אנשי המפתח המגיעים אליו ובאפשרות שהוא מעניק להם, מדי שנה, להיפגש אחד עם השני הרחק מעיני התקשורת, שכן זו אינה מורשית, ברוב המקרים, לצלם במתחם בו נערכים האירועים.
חברי הארגון
בפורום הכלכלי העולמי חברים גופים מסחריים ואנשים פרטיים. חברי הארגון המסחריים הם 1,000 התאגידים העשירים בעולם. עלות החברות לארגונים נעה בערך בין 53 אלף לכ-530 אלף יורו בשנה. מרבית חברי הארגון הפרטיים הם בוגרי 'תוכנית המנהיגים הצעירים', אשר בין שורותיה נמנים כמה אלפי פוליטיקאים ומובילי דעה מרחבי העולם.
במהלך המאה ה-20
התנהלות הארגון קשורה לרוב באופן ישיר באישיותו, אמונותיו ויוזמותיו של מקימו, בעליו ומנכ"לו הנוכחי - קלאוס שוואב, אשר מקדמו מזה עשורים רבים. קלאוס שוואב נולד בשנת 1938 בגרמניה הנאצית. את הונו הראשוני צבר קלאוס מעסקי משפחתו. אביו של קלאוס, אויגן, היה בעל מפעל גדול, סניף גרמני של חברת אסשר-וויס ושות' (Escher-Wiss & Co.), אשר קלאוס ירש את הנהלתו ממנו בבגרותו. בתקופת מלחמת העולם השנייה, עבד המפעל בשירות המפלגה הנאצית. הדעות חלוקות באשר למידת המעורבות של המפעל ובעליו, אביו של קלאוס, במהלך תקופה זו, בפשעי המלחמה שביצעו הנאצים. יש הטוענים כי המפעל בניהולו של אויגן שוואב, העסיק בכפייה כעבדים שבויי מלחמה . שוואב הוא פרופסור לכלכלה ומרצה בתחום בעברו. בראיונות הרבים עמו ונאומיו, נוהג הוא לדבר על הצורך "לשנות את העולם", ומתייחס לכוחות שיכולים לעשות זאת כ-"אנחנו" (חברי הפורום הכלכלי העולמי).
בהציגו את עצמו ומטרותיו, הפורום הכלכלי העולמי הוא ארגון החותר לשלום עולמי, מלחמה בעוני, וקידום ענייני השעה הבינלאומיים לטובת האנושות בכללותה. כל זאת תוך הדגשת מעורבות במשבר האקלים וקידום פתרון סכסוכים מדיניים וצבאיים. כך למשל, היה מעורב הארגון וקלאוס בראשו, במשא ומתן להסכמי אוסלו בין ישראל לפלשתינאים. בשל מעורבות הארגון בענייני חשובים ביותר ועם אנשים רמי-מעלה, יוקרתו ועוצמתו הן רבות. לראיה, כרטיס כניסה למפגשיו השנתיים בדאבוס עולה כ-19,000 דולר לערך לאדם בודד, ויקר פי כמה עבור קבוצות. מפגשים אלה מסוקרים באופן קבוע בכלי תקשורת בינלאומיים רבים.
הארגון מקדם בפומבי קשרים חזקים בין גורמי הון ושלטון, כולל אנשים וארגונים ישראליים רבים. בשל כך, ומסיבות נוספות, הפך הארגון למטרה לאנשים וקבוצות הסבורים כי קידום קשרים שכאלה הוא פסול או מושחת. חלק ממתנגדיו של הארגון עורכים מחאות קבועות בדאבוס מחוץ לכנסיו מזה שנים רבות, בנושאים שונים. חרף היות הארגון מזוהה עם המאבק במשבר האקלים, ישנם גם פעילי אקלים מבין מתנגדיו. גורמים שכאלה הביעו ביקורת, למשל, על כך שחברי הארגון מגיעים לכנסים בדאבוס במטוסים פרטיים מזהמים.
בתחילת המאה ה-21 (2000 - 2019)
בשנת 2004, קיבל שוואב מאוניברסיטת תל אביב את פרס דן דוד, על סך כמיליון דולרים, בעבור "תרומתו לקידום הדיאלוג הבינלאומי".
בשנת 2017 במהלך כנס, קלאוס שוואב התבטא בנוגע לתוכנית המנהיגים הצעירים של הפורום הכלכלי העולמי. הוא סיפר בגאווה כי ראשי מדינות רבים הם בוגרי התוכנית בעבר ובהווה, כולל ולדימיר פוטין, אנגלה מרקל, ג'סטין טרודו, ועוד, כמו גם מאות חברי פרלמנטים ברחבי העולם, כולל "לפחות מחצית הפרלמנט הקנדי". זאת בעודו מספר למראיין כי "הם (הארגון) חודרים אל תוך הפרלמנטים". אמירות אלה הניבו ביקורת כלפיהן.
במהלך מגפת הקורונה (2019 - 2022)
בשנת 2020, כמספר חודשים לאחר תחילתה של מגפת הקורונה, פרסם שוואב, בשיתוף אדם נוסף בשם ת'יירי מלרט, ספר בשם 'קוביד-19: האיפוס הגדול' (COVID-19: The Great Reset), אשר מקדם את חזון האיפוס הגדול של הארגון. הכותר הפך במהרה לרב-מכר בינלאומי. בספר זה, כתב קלאוס על הצורך "להשתמש בפנדמיית קוביד-19 כהזדמנות יוצאת דופן לדמיין ולעצב מחדש את העולם כולו". הספר מכיל קריאה לכינון סדר עולמי חדש, אשר יקודם באמצעות "איפוס של כלכלות העולם וקידום המהפיכה התעשייתית הרביעית". קלאוס מכנה בספרו את השיטה הכלכלית השלטת אותה הוא מקווה ליצר: "קפיטליזם של בעלי אינטרסים" (Stakeholder Capitalism). במסגרת שיטה כלכלית זו, תופחת באופן משמעותי הבעלות הפרטית על רכוש - מקרקעין ומיטלטלין כאחד, ואילו ממשלות, ובמיוחד בסופו של דבר ממשלה עולמית, יהיו מעורבות הרבה יותר בסיפוק צורכיהם החומריים של האזרחים. תאגידים פרטיים יהיו מעורבים הרבה יותר בחיי האזרחים, וימלאו חלק ניכר מתפקידיהן המסורתיים של ממשלות. היבטים נוספים בתוכנית הם הפסקת השימוש בכסף מזומן ומעבר מלא למטבעות דיגיטליים, והחלת הכנסה בסיסית לכל. לאחר פרסום הספר, קלאוס המשיך את קריאותיו לכינון "ממשלה עולמית אחת", ואף ארגן כנס בנושא, וקידם במרץ את התוכנית שבספר באמצעות ארגונו. בו-בעת, הפורום הכלכלי העולמי פרסם משך כמה חודשים מודעות אידאולוגיות באתר יוטיוב ובשלטי חוצות במדינות מסוימות, ובהן סלוגנים כגון: "לא יהיה בבעלותכם דבר, ואתם תהיו מאושרים"    (מקור האמירה הוא במאמר של חברת הפורום משנת 2016 ). תוך זמן קצר מעת פרסום ספר זה, נכתבו מספר ספרים בידי מחברים אחרים באופן מכוון בכדי להעביר ביקורת על קלאוס, ארגונו וספרו, והפכו אף הם לרבי מכר.
בקרב פוליטיקאים ברחבי העולם, הרבו בשנים 2020–2022 להזכיר מונחים אשר מופיעים גם בספרו של קלאוס, כגון "Great Reset" (איפוס גדול) ו-"Build Back Better" (לבנות מחדש טוב יותר). בקרב הציבור הרחב, היו אולם מי שמתחו ביקורת על הספר, והעלו חשדות באשר למניעיו של קלאוס, והארגון אשר הוא עומד בראשו. יש מי שכינו את חזונו של קלאוס 'דת גלובליסטית', ואותו "איש מסוכן". המגזין אפוק טיימס פרסם כמה כתבות ביקורת כנגד תוכנית זו, בהן תוארה היא כהרסנית ומסוכנת. שחקן הקולנוע והפעיל החברתי ראסל בראנד הקדיש כמה עשרות סרטונים בערוץ היוטיוב שלו לביקורת על האיפוס הגדול וקלאוס שוואב, בהאשימם "כגורמים נזק גדול לחברה האנושית ומובילים בני אדם לשיעבוד". סרטונים אלה של בראנד זכו לעשרות מיליוני צפיות. ביקורות כלפי התוכנית רבו בשנים 2019–2022 במיוחד באתר יוטיוב, ובנוסף לבראנד התבטאו כנגדה בחריפות אנשים כגון רקס ואן שלייקוויק (שופט בית משפט עליון לשעבר בדרום אפריקה), דאגלאס קרוגר (מרצה מפורסם ומחברם של מספר רבי מכר) , ועוד. הסופר מתיאס דסמט, בספרו רב המכר 'הפסיכולוגיה של הטוטאליטאריות' (The Psychology of Totalitarianism), כתב על האיפוס הגדול כניסיון להשליט משטר רודני בינלאומי מסוכן. פיטר ס. גודמן, בספרו רב המכר 'איש דאבוס: כיצד המיליארדרים טרפו את העולם', מציג את קלאוס וארגונו כגורמים עוינים אשר מבצעים השתלטות עוינת על הכלכלה העולמית, מטעם העשירים ביותר וכנגד כל שאר האוכלוסייה. לעומת זאת, ההיסטוריון והסופר הישראלי יובל נח הררי, אשר עובד בשכר כיועץ עבור הפורום הכלכלי העולמי, נואם לעיתים קרובות באירועי הארגון, ומצדד בעמדותיו ורעיונות של קלאוס, אשר את חלקם הציג בעבר בספרו משנת 2015, ההיסטוריה של המחר. קלאוס עצמו, כמי שמודע לביקורת כלפי הצעדים שינקוט ארגונו, התבטא מספר פעמים באומרו כי "עלינו להתכונן לעולם כועס יותר".
בספרו, קוביד-19: האיפוס הגדול, שוואב מתייחס לאחד מאתגרי האנושות בדורו כצמיחתן המהירה של אוכלוסיות אנושיות; דהיינו, הריבוי הטבעי הגבוה של המין האנושי על פני כדור הארץ בכמה מאות השנים האחרונות, ובפרט במאה ה-20. חברים רבים בפורום הכלכלי העולמי, דוגמת יובל נוח הררי, מחזיקים אף הם בדעה כי גידולן המתמיד של אוכלוסיות אנושיות הוא "בעיה". במהלך המאה ה-21, הפורום עצמו פרסם מספר רב של מאמרים סטטיסטיים בנושא גידול וקיטון אוכלוסיות ברחבי העולם. אחד מאותם המאמרים, אשר נכתב בשנת 2021 על ידי מנהל בכיר בפורום, גורס כי קיטון אוכלוסיית בני האדם בעולם הוא "דבר טוב אשר יועיל לאקלים, אף אם המחיר הכלכלי יהיה כבד", וחוזה כי "כבר בקרוב, האנושות תהיה קטנה וזקנה הרבה יותר מאשר היום". ג'יין גודול, פרימטולוגית מפורסמת וחברה בפורום, התבטאה אף היא באחד מאירועי הארגון, באומרה כי "חלק גדול מהבעיות עמן האנושות מתמודדת לא היו קיימות, אם גודל אוכלוסיית בני האדם כיום היה שווה ערך לזה שלפני כ-500 שנה" - דעה אשר הביעה גם באירועים נוספים. תפיסת עולם זו, המקדמת קיטון בכמותם של בני האדם על הפלנטה, הביאה לביקורת כלפי הפורום מגורמים שונים ומגוונים, וחלקם אף הגדילו להאשים כי הפורום מקדם את הקטנת האוכלוסייה האנושית באופן מכוון. היזם המפורסם אילון מאסק יצא אף הוא חוצץ כנגד עמדות אלה, באומרו כי "גידול אוכלוסייה נמוך הוא איום ממשי על האנושות", ו-"כדור הארץ יכול להכיל עוד פי כמה יותר בני אדם מאשר כיום".
בדצמבר שנת 2021, פרסם קלאוס ספר המשך, אשר שמו 'הסיפור הגדול (האיפוס הגדול)'. ספר זה המשיך וחידד את אותם המסרים של ספרו הקודם. ביניהם: שינוי האקלים הוא איום גדול על האנושות. כדי להילחם בו ולטפל בקשיי המהפיכה התעשייתית הרביעית, יש לכונן ממשלה עולמית, לצמצם משמעותית בעלות על רכוש פרטי באמצעות יישום כלכלה מעגלית, להפסיק השימוש בכסף מזומן, ולקדם התממשקות בין גוף האדם לטכנולוגיה.
חברת פייזר הייתה במרכז העשייה הרפואית הגלובלית בתקופת פנדמיית הקורונה. עוד טרם החלה הפנדמיה, הייתה פייזר חברה בפורום הכלכלי העולמי, ובאופן פרטי חבר בפורום גם מנכ"לה, אלברט בורלא, ד"ר לרפואה וטרינרית. לכל אורך הפנדמיה, קידמו קלאוס והפורום את יוזמותיה המסחריות של חברת פייזר, והרבו לארח כדובר ומרצה את ד"ר בורלא. הדבר נעשה במסגרת כנסיהם, אתר האינטרנט של הפורום, ואף בפודקאסט של הפורום ובמדיה החברתית   . באחד מכנסי הפורום, בחודש מאי 2022, דן בורלא בחידושים טכנולוגיים של חברתו, והציג גלולה לבליעה אשר תכיל חיישנים על גבי שבבים, שידווחו על פעילויותיו של המטופל לחברות הביטוח ורשויות אחרות  . קלאוס עצמו גם כן התבטא כשנה קודם לכן בעד הרעיון של שימוש בשבבים בגופם של בני אדם בעתיד, רעיון אותו הפורום מקדם באופן גלוי.
לאחר מגפת הקורונה (2022-2023)
בשנת 2022, פרסם הפורום דו"ח מקיף ובו חזון משמעותי לשינוי החקלאות ושוק המזון באיחוד האירופאי.
הפורום הכלכלי העולמי מקדם בשנים האחרונות יוזמה בשם 'ערי 15 דקות', אשר נהגתה בידי פרופסור קארלוס מורנו בתחילת המאה ה-21. בבסיסו של רעיון ערי 15 הדקות, הוא חלוקה מחדש של כל הערים הגדולות בעולם לרבעים קטנים ומצומצמים, אשר הגדרת גבולותיהם היא, באופן כללי, "האזור בו אדם יכול להתנייד במרחק 15 דקות של הליכה או נסיעת אופניים מביתו". מטרת היוזמה היא לייצר מצב בו תושבי אזורים מיושבים צפופים, מקבלים תמריצים חזקים מן הממשלות והעיריות להישאר "באזור 15 הדקות" שלהם, בתוכו יוכלו לכאורה לקבל את כל השירותים להם עשויים הם להיזקק. הוגה התוכנית, פרופסור מורנו, תיאר אותה כ-"הולכת בכיוון הופכי לעיור המודרני עד כה... חשובה לשם ייצור צדק חברתי ואקלימי... מקדמת מקומות עבודה בקרבת אזורי המגורים... ויוצרת סולדריות בתוך קהילות..." .
יוזמת ערי 15 הדקות החלה לקבל התייחסות תקשורתית ואקדמית לראשונה בשנת 2020 , והפורום הכלכלי העולמי החל לפרסם מאמרים וסרטונים בעניינה החל בשנת 2021. בשנת 2022, זכתה יוזמת ערי 15 הדקות לתמיכה של ארגון בינלאומי, C40 Cities, אשר מאגד 96 ערים ברחבי העולם (כולל תל אביב-יפו ), וקודמה בספרו של קלאוס שוואב, 'הסיפור הגדול (האיפוס הגדול)'. התקשורת הישראלית החלה להתייחס בהרחבה ליוזמת ערי 15 הדקות בשנת 2023, ובכתבות ומאמרים רבים תוארה התוכנית, לצד ביקורות שונות כלפיה. חולשותיה של התוכנית תוארו כ-"צמצום הגיוון והתחרותיות, אובדן אוטונומיה של הפרט, ופוטנציאל למעקב מוגבר אחר האוכלוסייה בידי השלטונות" מספר עיתונאים ואקדמאים טענו, כי למרות שערי 15 הדקות מקדמות קהילתיות ונוחות בתנאי המחיה, הן אינן מספקות מענה למצוקותיהן של אוכלוסיות מוחלשות, ובמיוחד אלו המתקשות במציאת דיור בר-השגה. אוזכר בתקשורת כי יש רבים המאמינים בתאוריית הקשר, על-פיה תכלית היוזמה היא צמצום חופש התנועה של האזרחים מטעמים רודניים, תוך הצדקת המעשה באמצעות המאבק במשבר האקלים. דעה זו הובעה גם על-ידי חברת הפרלמנט האירופאי כריסטין אנדרסון. מתנגדים לתוכנית אף הרחיקו עד כדי כינויה בשם "גטו מודרני", דעה אשר הוקעה בידי אחרים כ-"ביטוי זעם של ימין קיצוני". בשנים שלאחר מגפת הקורונה, עם התרחבות ההד התקשורתי, הוגה התוכנית, פרופסור מורנו, הפך למטרה להשמצות והפגנות מאת מתנגדיה.
העיר הסעודית העתידנית ניאום, אשר בנייתה החלה בשנת 2022, מיועדת להיות סוג של 'עיר 15 דקות', בה יהיה ניתן להתנייד לכאורה מקצה אחד לשני של העיר בתוך 20 דקות בלבד. עיר זו היא חלק מהחזון הסעודי לשנת 2030, אשר עומד בקנה מידה אחד ומבוסס על אג'נדת האומות המאוחדות לשנת 2030 , אותה גם כן מקדם הפורום הכלכלי העולמי. העיר הסעודית ניאום, וסגן-מנהלה, אף הם חברים בפורום הכלכלי העולמי. בניית העיר צפויה להסתיים בשנת 2025.
בשנים 2021-2023, ערים רבות בישראל חולקו מחדש לרבעים. יש מי שקישרו בין חלוקה זו של הערים לרבעים, לבין תוכנית ערי 15 הדקות. ד"ר אורלי רונן-רותם מאוניברסיטת תל אביב, התבטאה באומרה כי "תל אביב, חיפה, באר-שבע ומרכז ירושלים כבר מממשות למעשה את הרעיון הזה (של ערי 15 דקות), לפחות באופן חלקי עם פרויקטים חדשים", והציעה "להקטין את הטווח מ-15 דקות לכ-300 מטרים בלבד מביתו של כל אדם" . בישראל קיים בנוסף, ארגון בשם '15 דקות', אשר הוקם בשנת 2009, אשר מעודד שימוש בתחבורה ציבורית על פני רכבים פרטיים, תוך סיוע לאזרחים ורשויות בנושאים הקשורים לכך . הארגון פועל במוצהר לקידום חזון 'עיר 15 הדקות'.
יחסי הפורום הכלכלי העולמי עם האומות המאוחדות
הפורום הכלכלי העולמי הוא ארגון פרטי, בניגוד לאו"ם אשר הוא ארגון על-מדיני ללא בעלים או מייסד בודד. חרף כך, שני הארגונים חולקים ביניהם מספר קווי דמיון משמעותיים. שניהם מקיימים באופן קבוע מפגשים ביבשת אירופה בין ראשי מדינות העולם. לשניהם קשרים הדוקים עם חברות עסקיות בינלאומיות, ובפרט אלו בבעלותו של ביל גייטס   . בשנת 2019, חתמו שני הארגונים על הסכם לשיתוף פעולה אסטרטגי . שיתוף פעולה זה נוגע לתחומים רבים, וביניהם מציאת מימון לתוכנית "יעדים לפיתוח בר קיימא" של האו"ם (הידועה גם כ"אג'נדה 2030"), טיפול במשבר האקלים, ענייני 'בריאות' גלובליים, ועוד.
יוזמת האיפוס הגדול של קלאוס שוואב וארגונו, היא בעלת קווי השקה רבים עם תוכנית אג'נדה 2030, ובפרסומים שונים נושאות תוכניות אלה את אותו הלוגו (טבעת אשר היקפה עשוי מספר רב של חלקים בצבעים שונים). בהתאם, תומכי ומתנגדי הפורום הכלכלי כאחד הציעו כי מדובר למעשה באותה התוכנית.
פעילות הארגון במדינת ישראל
קלאוס שוואב היה מעורב ישירות בתהליך המשא-ומתן של ישראל עם הפלסטינים, במהלך הסכמי אוסלו. מעורבות זו לא דווחה בהרחבה בכלי התקשורת הישראליים באותה התקופה. שוואב נפגש מספר רב של פעמים עם שמעון פרס ויאסר ערפאת, אותם הכיר באופן אישי, לשם קידום ההסכמים הללו, וזאת במסגרת תפקידו הרשמי כראש הפורום הכלכלי העולמי. הפורום ממשיך להיות מעורב בענייני הסכסוך הישראלי-פלסטיני גם בימינו
בנימין נתניהו הוא דמות מרכזית בפורום והוא אף נוהג להשתתף ולנאום בכנסים השנתיים של הפורום בדאבוס.
מאז הקמת הפורום, נפגש שוואב עם כמה מראשי ממשלתה ונשיאיה של מדינת ישראל, כאשר את חלקם הכיר שוואב היטב. אלה הרבו ומרבים להשתתף ולנאום באירועיו של קלאוס וארגונו.
בישראל ישנם מספר 'מנהיגים צעירים של הפורום הכלכלי העולמי' שהוכשרו לתפקידם זה בקורסים ייעודיים. ביניהם: סתיו שפיר, ר'דיר מריח ולוסי אהריש. גם ראש הממשלה ה-10 אהוד ברק וראש הממשלה ה-14 יאיר לפיד הם חברי הפורום, אף שאינם מוצהרים כבוגרי תוכנית המנהיגות שלו. ראש הממשלה ה-13 נפתלי בנט, השתתף ונאם באירועי הפורום מספר פעמים.
הפורום הכלכלי העולמי מקיים יחסים שיתוף פעולה עסקי וחברתי עם רשות החדשנות של ממשלת ישראל. מדינת ישראל חברה ב-'רשת המהפיכה התעשייתית הרביעית' של הפורום (C4IR), ורשות החדשנות היא המשרד המפקח על קשר זה. החיבור האמור האמור כרוך גם בשיתופי פעולה טכנולוגיים בהווה ובעתיד. בשנת 2019, עלות השתתפות מדינת ישראל ברשת המהפיכה התעשייתית הרביעית הוערכה בכשישה מיליון ש"ח לשנה, אשר חלק ניכר מהם שולמו כ-'דמי חבר' לפורום הכלכלי העולמי . למשרד החוץ ישנה לפחות משרה אחת שתכליתה ביסוס שיתופי פעולה עם הפורום הכלכלי העולמי.
המאבק במשבר האקלים
הפורום הכלכלי העולמי מיצב ומיתג עצמו כארגון המצוי בחזית 'המאבק במשבר האקלים', ונושאים היקפיים הקשורים בו. אלפי כתבות באתר המרשתת של הפורום מוקדשות לשינוי האקלים, והפורום מצוי בשיתוף פעולה עם מאות חברות מסחריות המעורבות ביוזמות הנוגעות לעניין. מנהיגים מרחבי העולם שותפים לעשייתו של הפורום בענייני המאבק בשינוי האקלים. כך למשל, בשנת 2022, בעת ביקורו בכנס הפורום בדאבוס, ראש הממשלה דאז נפתלי בנט, נאם בעניין תרומתה של ישראל למאבק בשינוי האקלים. ספרו של קלאוס שוואב, קוביד-19: האיפוס הגדול, מקדם יוזמות חברתיות ופוליטיות בינלאומיות אשר חלקן הגדול תואר כמוצדק כחלק מן 'המאבק במשבר האקלים'. שינוי אקלים הוא נושא שעולה תכופות גם במאמריו. קלאוס אמר כי "ניתן לטעון כי שינוי האקלים הוא האיום הקיומי הגדול ביותר כלפי האנושות", וציין כי "חלק ניכר ממשנתו הפילוסופית אודות שינוי האקלים מקורה ב-ביל גייטס" , אשר לו שיתופי פעולה רבים עם הפורום.