cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה פרידלנדר
ביוגרפיה
יהודה פרידלנדר היה ראש המחלקה לספרות עברית (כיום המחלקה לספרות עם ישראל) ולספרות עולם ואחר כך ראש המחלקה לספרות משווה, שימש כראש מכון קורצוייל וכמנהל מכון קוטלר, שימש ראש אקדמי של אוניברסיטת אריאל, היה מופקד הקתדרה לתולדות יהדות מזרח אירופה ותרבותה על שם שמשון פלדמן באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח, דיקן הפקולטה למדעי היהדות וכרקטור אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2004 פרש לגמלאות. שימש כחבר המועצה להשכלה גבוהה, חבר המועצה לתרבות ואומנות, 'אמנות לעם', יו"ר הוועדה האקדמית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן וראש המכון לציונות הדתית באוניברסיטה, היה יו"ר הוועדה לספרות ולאומנות מטעם משרד החינוך, ויו"ר וועדת המקצוע והוועדה לתוכניות לימודים לחינוך הדתי במשרד החינוך. וכיום משמש כחבר המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) ומעורכי כתב העת קתרסיס, ומשנת 2001 משמש כעורך המדעי של ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות בהוצאת הקיבוץ המאוחד. היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברנדייס. הוא חבר האיגוד העולמי למדעי היהדות, חבר האגודה ללימודי היהדות בארצות הברית, חבר האגודה הלאומית של הפרופסורים לעברית בארצות הברית וחבר אגודת הסופרים העבריים.
דנקנר
דנקנר הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני. לעץ המשפחה ראו: קטגוריה:משפחת דנקנר
יהודה פרידלנדר
ביוגרפיה
זכה בפרס טלפיר לספרות, פרס ברנשטיין לביקורת ספרותית ופרס ע"ש אברהם קריב לביקורת הספרות.
פרידלנדר הוא זוכה פרס רמת גן לספרות על מפעל חיים לשנת 2013.
דנקנר
ראו גם
}}
יהודה פרידלנדר
ביוגרפיה
משמש במועצה להשכלה גבוהה כיו"ר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחומי החינוך, הרוח והאמנויות.
תחומי מחקריו
יהודה פרידלנדר חוקר את ספרות ההשכלה, דהיינו הספרות העברית במאות ה-18 וה-19 ובמאה ה-20, אולם לא רק הספרות החילונית, אלא גם תחומים נוספים של חכמת ישראל ויחסה להלכה ובעיקר התמקד בסוגת הסאטירה שבספרות ההשכלה. פרידלנדר הוא אומנם תלמיד מובהק של ברוך קורצווייל, אולם הושפע עמוקות גם מדב סדן ומדרכו בחקר ספרות עם ישראל. תחום שני אותו הרבה לחקור הוא שירתו של אורי צבי גרינברג והתחום השלישי בו מיעט אומנם לחקור, אך הרבה להורות הוא תולדות המחשבה האסתטית לדורותיה, מאפלטון ועד ראשית המאה ה-20, ומלא בכך את מקומו של מורו פרופסור משה שוורץ. חוט השני העובר לכל אורך מחקריו הוא בדיקת השתלבותם של חומרים תרבותיים במורשת ישראל ובתרבות העמים, ורבדים לשוניים ביצירה הספרותית לדורותיה.
אורי צבי גרינברג: עיונים בשירתו
זהו ספרו הראשון של יהודה פרידלנדר, שהוא בעיקרו פרי עבודת המאסטר שלו. פרידלנדר בוחן כיצד הצליח אורי צבי גרינברג בשירתו להחיות ביטויים עבריים וארמיים מימי בית שני וימי הביניים ואילך. הספר מתרכז בניתוח המטפוריקה של המוות ביצירתו של אצ״ג. הוא ניסה להראות שהמטפוריקה של המוות מהווה ביטוי לתשתית העומק של שירת אורי צבי גרינברג.
בין הוויה לחוויה – מסות על יצירתו העברית של י"ל פרץ ומבחר מיצירותיו אשר לא כונסו בכתביו
חלקו הראשון של הספר מכיל מחקרים על י"ל פרץ וחלקו השני מכיל כתבים שלא כונסו בכל כתביו (שיצאו לאור בהוצאת דביר), ובהם שירים עבריים ומחזה, שנכתב ופורסם במקורו בעברית, ואילו במהדורת כל כתבי פרץ פורסם תרגום של המחזה מיידיש.
בספר זה, מנסה יהודה פרידלנדר להראות את קווי היחוד של יצירתו העברית של י"ל פרץ בסיפורת ובשירה כיצירת סופר מודרני. י"ל פרץ (1915-1851) לא כתב רק בנוסח נאו-חסידי. פרידלנדר ניסה להראות, כי י"ל פרץ תהה כל ימיו אחר משמעות הקיום האנושי. המשפט המאפיין אותו יותר מכל, לסברתו של יהודה פרידלנדר, הוא: "האדם המתהלך תועה בעולם וסימן שאלה שותת דם בלבבו – ידידי וחברי הוא" ("וכוח", כל-כתבי, כרך שמיני, תל אביב תשכ"א, עמ' שנא).
יצחק ארטר, הצופה לבית ישראל
הספר הוא מהדורה מוערת של כל יצירתו של יצחק ארטר עם מבוא והערות, בהוצאת ספריית דורות של מוסד ביאליק. ארטר הוא מבחירי הסטיריקנים בספרות העברית החדשה, ועוד בחייו הוכתר בפי שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) ל"נעים סאטירות ישראל". פרידלנדר דן ביצירת ארטר כגילויה הבשל, האותנטי והמרתק של ההשכלה העברית בגליציה, והשפעתה הייתה רבה הן על הספרות העברית והן על ספרות יידיש. זוהי סאטירה שכל כולה מאבק בחסידות – בזיוף שבה ובהעמדת הפנים של מנהיגיה.
ספרות הסאטירה
בספרות ההשכלה חוקר יהודה פרידלנדר בעיקר את סוגת הסאטירה, שהיא ליבת מחקרו. סאטירה היא יצירת פולמוס ופרידלנדר חקר את מלחמת התרבות בקהילה היהודית באירופה המזרחית והמערבית. הוא ראה בסוגה זו את הטובה ביותר מבחינה אסתטית ואת הביטוי העמוק והחזק ביותר בעם ישראל לפולמוס בין חסידות, התנגדות והשכלה. הסאטירה העברית ב-250 השנים האחרונות היא מרכז עבודתו המחקרית של יהודה פרידלנדר. לאורך כל השנים, דן יהודה פרידלנדר בספריו ובמאמריו השונים במאבק בין ההשכלה ליהדות החרדית בגרמניה ובגליציה ולאחרונה העביר את מרכז הכובד הגאוגרפי של מחקריו לדיון בליטא וברבניה. שם מתפלמסים, בין היתר, משה ליב ליליינבלום, י"ל גורדון, יחיאל מיכל פינס ורבני ליטא בשליש האחרון של המאה ה-19. במחקריו על הסאטירה גילה ופרסם יהודה פרידלנדר טקסטים בכתבי יד, שלא היו ידועים עד אז. לפי פרידלנדר, סאטיריקן הוא אידיאליסט החפץ לשנות את מציאות ההווה, לאור דוגמה אידיאלית של העבר - כל סאטיריקן אמיתי הוא רומנטיקן. יש לו אוטופיה של העבר שעל פיה הוא שולל את ההווה, על מנת לבנות עתיד טוב יותר. פרידלנדר בודק, כיצד התמודד הסאטיריקן עם ההלכה, ששללה מכל וכל את הליצנות. עכבות הלכתיות עיכבו, אך גם המריצו את הסופרים בפיתוח יצירותיהם הפולמסניות.
בתחום הסאטירה פרסם פרידלנדר מאמרים רבים, שרובם כונסו בחמישה כרכים. בכל כרך ישנם מחקרים על יצירות סטיריות, ולכל פרק העוסק ביצירה מופיע הטקסט שבו עוסק המחקר.
כרך ראשון עוסק בסאטירה בגרמניה, שהיא מולדת ההשכלה. בכרך זה דן פרידלנדר ביצחק אייכל, שאול ברלין ואהרון וולפסון-האלה. זוהי השכלה מיליטנטית שהתקיימה בגרמניה, בתקופה שאחרי וייזל.
בכרך השני מצוי פרק מאת הסאטיריקן טוביה גוטמן פדר, סאטירה נגד לשון יידיש. לאחר מכן מופיעה הסאטירה של ברסלאו "חרב נוקמת נקם ברית", נגד היהדות החרדית. זוהי סאטירה נוקבת נגד הרבנים וחומרותיהם, שזייפו את ההלכה, לדעתם, בטענם שאסור להתפלל בגרמנית (המדובר בפולמוס ההיכל שהתחולל ב-1819, עם הקמת הטמפל בגרמניה. הרבנים טענו בתוקף, כי חל איסור להתפלל בגרמנית ואילו הרפורמים והמשכילים טענו שמותר להתפלל בגרמנית, כל זמן שאדם יודע ומכיר את הטכסט של התפילה שאותה הוא מתפלל). מאמר אחר בדבר הזקוקות לחילוץ, זוהי סאטירה נוקבת נגד הרבנים המערימים קשיים על הנשים בחליצה. זהו מאמר שכתב מחבר אנונימי שהיה בקיא היטב בהלכות ייבום וחליצה.
הכרך השלישי, עוסק בטקסט "נזד הדמע" מאת ר' ישראל מזמושץ' שיצא לאור בשנת תקל״ג - בסוף המאה ה-18. הספר הוא סאטירה נוקבת נגד החסידות. בנוסף עוסק כרך זה, ב"מגילת יוחסין" – כתב יד של סאטירה חברתית על אחד מפרנסי הקהילה, המיוחס למנדל לנדסברג מקרמניץ, שכתב סאטירה בלשון ובמבנה של מסכת בתלמוד עם ראשונים ואחרונים.
בכרך הרביעי מופיעים הטקסטים "קנאת האמת" מאת יהודה ליב מיזס ו"משנת אלישע בן אבויה" מאת משה ליב ליליינבלום.
הכרך החמישי, "בין הלכה להשכלה" חותם את הסדרה. בכרך זה, בו פרקים נוספים, שבהם מראה יהודה פרידלנדר את שילובן של שתי תשתיות - החשיבה ההלכתית והחשיבה האסתטית. יתרה מכך, נכללים בספר פרקים על ש"י עגנון וחיים הזז, המהווים חטיבה ייחודית בסאטירה העברית. לטענת פרידלנדר, ספרות ההשכלה היא ערש הספרות העברית החדשה, ולא ניתן להבין את הספרות העברית החדשה ללא הבנת ספרות ההשכלה. בספר, פרק על שירי החת"ם סופר, שנודע כפוסק ושירתו לא נחקרה עד כה ביסודיות. החת"ם סופר מושפע מהפיוט האשכנזי של ימי הביניים, אף על פי שהיה בן דור ההשכלה, לא היה בשירתו כל זכר להשכלה. החת״ם סופר כתב 21 פיוטים אשר משקפים את העולם של יהדות ההלכה בתקופת ההשכלה במאה הי״ט, במערב אירופה.
יחסי ארצות הברית–פיג'י
יחסי ארצות הברית–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין הרפובליקה של איי פיג'י לבין ארצות הברית. ארצות הברית מפעילה שגרירות בסובה אשר אחראית גם ליחסים עם קיריבטי, נאורו, טונגה וטובאלו. פיג'י מפעילה שגרירות בוושינגטון די. סי. אשר אחראית בנוסף גם על היחסים עם קנדה ומקסיקו. בנוסף על כך, יש לפיג'י קונסוליות בדאלאס, שיקגו, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
עד להפיכתה של פיג'י למושבה בריטית בשנת 1874 פעלה באיים קונסוליה אמריקנית. ארצות הברית הכירה בעצמאות פיג'י באוקטובר 1970 ובשנה שלאחר מכן נוסדו היחסים בין המדינות. במרץ 2005 ארצות הברית גינתה את פיג'י על האפליה הגזעית אשר לכאורה התקיימה בה, דבר שהוביל למתיחות בין המדינות.
לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה במדינה ב-2006 היחסים הידרדרו וארצות הברית השעתה את הסיוע הכספי למדינה. הממשל הצבאי שהוקם בדצמבר לא הוכר על ידי ארצות הברית. הנתק הוביל לשיפור יחסיה הדיפלומטיים של פיג'י עם מדינות אסיה כגון הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הצפונית. היחסים המשיכו להידרדר עד הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו בפיג'י בספטמבר 2014.
אריה לייב לנדא
הרב אריה לייב לנדא (תרנ"ה, 1895 - ניסן תש"ג, אפריל 1943) היה ראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין ורב העיירה קולבייל שבפולין.
ביוגרפיה
נולד באיזביצה להרב ישראל איסר שמחה לנדא, רב העיירה. בשל כישרונו, לא למד במסגרת רשמית, אלא למד באופן עצמאי ועם אביו, עד לנישואיו. נשא לאישה את בתו של הרב ישעיהו קאליש, בנו של האדמו"ר הזקן מאמשינוב. לאחר נישואיו דר שנים ספורות בפשיסחה, אז מקום מושבו של חותנו, ולמד באופן עצמאי, כשהוא נסמך על שולחן חותנו.
בשנת תרפ"ב מונה לכהן כרב בעיירה קולבייל, עיירה קטנה הסמוכה לוורשה, בה התגוררו אז כמה מאות משפחות יהודים. בשנת תרצ"ה, יותר משנה אחרי פטירתו של רבי יהודה מאיר שפירא, מונה לכהן תמורתו כראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין. שם נודע בכושר הסברתו והוראתו, הגם שלא למד מעולם בישיבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה בעיירת מגוריו מכיוון שהיו אלו ימי חופשה ולא היה בישיבה. כשהחלו הפולנים לכבוש את ורשה, גירשו הגרמנים את יהודי העיירות הסמוכות אל עבר מינסק. עקב חולשתו של הרב ותנאי מזג האוויר כשל כוחו מלכת, ונישא על כתפי בני קהילתו עד למינסק. לאחר תקופה הורשה, יחד עם כל יהודי האזור, לחזור לעיירתו. כאשר הגיעו הגרמנים לפנות את יהודי המקום למחנות השמדה, התחבא יחד עם בתו. בתשרי תש"ג, הצליחו לברוח כל יהודי המקום לוורשה, בה שהו עד פרוץ מרד גטו ורשה. באפריל 1943 במהלך המרד, נספה יחד עם החבורה שאיתה הוא למד בוורשה.
יחסי סלובקיה–פולין
בין סלובקיה לבין פולין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. לפולין שגרירות בברטיסלבה. לסלובקיה יש שגרירות בוורשה וקונסוליה כללית בקרקוב. שתי המדינות חולקות גבול משתף שאורכו 539 ק"מ.
פולמן
{{פירושונים| אישים:
אחרים:
ראו גם
}}
מחלף דרור
מחלף דרור (נקרא בעבר צומת דרור) הוא מחלף בדרום השרון, שמחבר בין כביש 4 לכביש 553, ומהווה את אחד מהמחלפים העמוסים ביותר בישראל.
עלות הבנייה שלו נאמדה ב-350 מיליון שקל, אך בגלל הנזקים שנגרמו למחלף הוערכו התיקונים בעוד כמה מיליוני שקלים. המחלף קרוי על שם היישוב הסמוך אליו, בני דרור.
היסטוריה
בפברואר 2011 פורסם המכרז להקמת מחלף דרור. במסגרת הקמת המחלף נכללו ביטול צומת אבן יהודה מזרח, ביצוע עבודות הסדרה לתוואי נחל דרור וכן הקמת גשר להולכי רגל לחציית כביש 4 לכיוון צפון.
ביולי 2011 זכתה חברת רמט במכרז למחלוף צומת דרור. מלבד רמט התחרו במכרז כ-5 חברות נוספות. החברה הייתה אמורה להקים את המחלף תוך שלוש שנים (עד סוף 2014).
בדצמבר 2013, עוד לפני סיום העבודות להקמת המחלף, התקיים טקס שבו נחנך המחלף. בטקס השתתף שר התחבורה, ישראל כ"ץ, שציין כי המחלף לדעתו מהווה מודל למחלף טוב, שמשלב פתרונות למכוניות, שבילי אופניים, אוטובוסים, ואף קו רכבת שיעבור בעתיד במרכזו, מלבד עצם העובדה שהעבודות להקמת המחלף לא היו קרובות לסיומן, היה דבר נוסף שהקשה על סיום העבודות להקמת המחלף. באותה תקופה הייתה כמות משקעים שנחשבה קיצונית יחסית לתקופה וזאת כחלק מהסופה במזרח התיכון של אותה שנה, וכתוצאה מכך חלקו העליון של המחלף שקע, ונגרמו סדקים ושברים באספלט של כבישי המחלף. בעקבות זאת הוחלט כי הפתיחה בפועל של המחלף והכבישים הסמוכים אליו תהיה רק בפברואר של השנה שלאחר מכן.
בתחילת ינואר 2014 פורסם דו"ח ביניים של הוועדה שמינה השר כ"ץ, שבדקה את שקיעת מחלף דרור. הוועדה טענה כי "הגשם זירז את הנזק שנגרם למחלף וייתכן כי תרם לחשיפה מוקדמת יותר של בעיות אשר היו מתגלות מאוחר יותר", וכי "הפרויקט לא היה מוכן לחורף". מלבד הוועדה של השר כ"ץ היו גורמים רבים נוספים שטענו כי התרחש מחדל בעת הקמת המחלף, ביניהם חבר הכנסת מיקי רוזנטל שבעת דיון של הוועדה לביקורת המדינה של הכנסת טען כי היה מחדל עוד בתכנון המחלף ואם לא הייתה מתרחשת הסופה היה ככל הנראה מתרחש אסון עם הרוגים רבים; מלבדם היה גם מהנדס המחלף שהתריע על מצבו הרעוע של המחלף אך פוטר.
רק באפריל 2014 נפתח המחלף לנוסעים, ומאז משמש את תושבי נתניה, עמק חפר והשרון.
לא בת 17
לא בת 17 הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003 בבימויו של יצחק צפל ישורון. זה סרט המשך לסרטו נועה בת 17 משנת 1982.
גיבורי הסרט הראשון שחוו את משבר הפילוג בקיבוץ המאוחד חוזרים למסך למשבר הקיבוצים בשנות ה-90.
הצילומים נערכו בקיבוצים אייל וחורשים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2003.
תקציר העלילה
מזכיר התק"ם (אבי קליינברגר) מודיע לחברי הקיבוץ כי הקיבוץ שקוע בחובות כבדים וכדי להצילו הוא מציע כי קשישים שמעבר לגיל הפנסיה, יעזבו את הקיבוץ, במקומם, לפי ההצעה, יובאו צעירים שיזרימו דם חדש לקיבוץ ולכוח העבודה שלו. הקשישים ייקלטו על ידי קיבוצים מבוססים או בבית אבות או על ידי משפחותיהם בעיר.
שרגא נשוי לקלרה (דינה דורון) אך מנהל מערכת יחסים חשאית עם ברכה (עידית צור). ברכה היא אלמנה החיה לבדה. בתה נועה (דליה שימקו) היא רופאה הגרה לבדה באמסטרדם לאחר שבעלה מנחם נפטר ובתה שרי (מאיה מרון) מטיילת בהודו.
קשישי הקיבוץ מקימים אוהל מחאה נגד ההחלטה לגרשם. באוהל נמצאים שרגא, נחמיה (דודיק סמדר), יחיאל (יהודה אפרוני) ואשתו מינה (רות פרחי). שרגא גם דואג לבקר מדי פעם את הקשיש ברנר (יהודה פוקס) התומך במאבקם אך חולה ומחובר למכשיר חמצן.
קלרה לוחצת על שרגא לעבור לבית אבות אך שרגא מסרב. ראובן (רוני בוקסבאום) הוא חתנם, בעלה לשעבר של בתם המנוחה מירל'ה. הוא איש עסקים עשיר ושולח להם מדי פעם דולרים.
קלרה מגלה את קשריו של שרגא עם ברכה והוא מודה בדבר. היא מנסה להתאבד על ידי שתיית כדורים אך ניצלת. נועה מגיעה לקיבוץ לפי בקשתה של ברכה וכן גם ראובן ומאיה. נועה מגלה לשרי כי ראובן הוא אביה הביולוגי והיא נכנסת למשבר נפשי אך מתאוששת.
לבסוף מפרקים את אוהל המחאה, ברנר נפטר וברכה מודיעה שברצונה לעזוב את הקיבוץ ולחיות עם נועה בהולנד.
אבי גיבסון בר-אל
ביוגרפיה
גיבסון בר-אל נולד בבת ים. כשהיה בן ארבע וחצי נפטר אביו. בכיתה ג' נשלח גיבסון לחינוך חרדי, לאחר שאמו חזרה בתשובה. בגיל ההתבגרות החלו הספקות לנקר, ובכיתה ט' כבר עבר לתיכון החילוני שז"ר. גיבסון לא שירת בצה"ל. בגיל 18 עבר לתל אביב והחל ללמוד אצל אמיר אוריין. לימים הפך מנחה מוסמך של שיטת אוריין "המעגל הפתוח".
ב-1996 נמנה עם מייסדי תיאטרון אורתו-דה, ולאורך השנים השתתף בכל הפקותיו כשחקן או במאי. ב-1999 ייסד את הטקס האלטרנטיבי ליום השואה המתקיים מדי שנה בתיאטרון תמונע. ב-2006 זכה בפרס קיפוד הזהב על בימוי ההצגה "אסקוריאל" בתיאטרון הסימטה. בשנים 2011-2008 כיהן כמנהל אמנותי של תיאטרון הסימטה.
ביולי 2015 מונה למנהל האמנותי של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. ב-2017 התפטר מתפקידו לאחר שוועדת ההיגוי של הפסטיבל פסלה את ההצגה "אסירי הכיבוש" שיצרה עינת ויצמן. בין השנים 2015-2017 היה יועץ ומלווה אמנות מטעם מפעל הפיס למעבדת התרבות פרדס חנה תיאטרון הידית.
אבנרי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חני ליפשיץ
חנה (חני) ליפשיץ (נולדה בט"ו באייר תשל"ז, 10 במאי 1977) היא שלוחת חב"ד, המנהלת ביחד עם בעלה חזקי ליפשיץ את בית חב"ד בקטמנדו, בירת נפאל.
ביוגרפיה
ליפשיץ נולדה וגדלה ברחובות, כבת שלישית במשפחה של שישה ילדים. ליהודית (מזכירת בית ספר) ולרב מנחם פליישמן (מוהל). בסיום לימודי התיכון בכפר חב"ד למדה תיאטרון במכללת אמונה. ב-1997 נישאה לחזקי ליפשיץ וב-1999 נסעו לשליחות לבנגקוק שבתאילנד על מנת לסייע לרב יוסף חיים קנטור בפעילותו.
בשנת 2000 יצאו לשליחות בקטמנדו, בירת נפאל, על מנת לפתוח שם בית חב"ד, שם עוברים אלפי מטיילים ישראלים בכל שנה. המקום מעניק שירותים למטיילים יהודים כגון סעודות שבת וחג, פינות מנוחה, עמדות אינטרנט, סיוע וליווי במקרי מצוקה, ביקור אסירים ישראלים בבתי הכלא ועזרה לתרמילאים ומטיילים שנפגעו. במיוחד הם התפרסמו אחרי אסון סופת השלגים ב-2014 ורעידת האדמה ב-2015, כהוקרה על עזרתם אירח נשיא המדינה רובי ריבלין את ילדיה בלשכתו. ב-2012 שודרה סדרת הטלוויזיה "קטמנדו" המבוססת על תחילת דרכם בהקמת בית חב"ד בעיר.
ב-2020 נבחרה ליפשיץ להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות. הנימוק כפי שנמסר על ידי שרת התרבות בשם הוועדה הוא "שהיא מסמלת את הערבות ההדדית, הכנסת האורחים החמה ואהבת המדינה, המאפיינות את מלאכת הקודש של בתי חב"ד בעולם, שהקימה ביחד עם בעלה את בית חב"ד בקטמנדו לפני כ-20 שנה". כשבוע לאחר מכן, היא ביטלה את השתתפותה על פי בקשת בית דין רבני חב"ד בנימוק ש"אני בורחת ממחלוקות". ביטול ההשתתפות עורר סערה בתקשורת.
שבוע לאחר מכן יצאה חברת הכנסת שרן השכל מהליכוד ביוזמה להעניק תעודת הוקרה מטעם הכנסת לליפשיץ, לאחר שביטלה את השתתפותה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל. ב-19 במאי העניקה השכל לליפשיץ את התעודה "כאות הוקרה על פעילותם רבת השנים בקטמנדו בנפאל והשליחות החשובה שלהם בעבור המטיילים הישראלים שהפכה למפעל חיים".
בני הזוג ליפשיץ מתגוררים בקטמנדו שבנפאל. יש להם ארבעה בנים ושתי בנות, ועוד ילד נפאלי שאימצו.
דון אמיצ'י
דומיניק פליקס אמיצ'י (באנגלית: Dominic Felix Amici; 31 במאי 1908 – 6 בדצמבר 1993) היה שחקן קולנוע אמריקאי. זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1985 על תפקידו בסרט "קוקון".
ביוגרפיה
אמיצ'י נולד בעיר קנושה שבמדינת ויסקונסין, בנם של ברברה (ממוצא גרמני-אירי) ופליקס אמיצ'י (ממוצא איטלקי). לאמיצ'י היו שלושה אחים ושתי אחיות. אמיצ'י למד באוניברסיטת מרקט, במכללת לוראס ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
אמיצ'י נישא ב-1932 להונור פרנדרגאסט, הזוג היה נשוי עד למותה של פרנדרגאסט ב-1986. לזוג נולדו שישה ילדים. אמיצ'י נפטר בשנת 1993 בגיל 85 ממחלת סרטן הערמונית, לפי בקשתו, גופתו של אמיצ'י נשרפה ועפרו נקבר בבית הקברות סט. פילומאנס שבמדינת איווה.
התחלת הקריירה
אמיצ'י התחיל את קריירת המשחק שלו במופעי וודוויל שם עבד לצידה של טקסס גויינאן, עד ששוחרר מהמופע בטענה שהמשחק שלו נוקשה מדי בשביל סוג כזה של מופע. את הקריירה הקולנועית שלו החל אמיצ'י בסוף "שנות ה-30" כשהופיע בסרטים "להקת הרגטיים של אלכסנדר" ו"בשיקגו הישנה". אמיצ'י גילם את דמותו הביוגרפית של המדען אלכסנדר גרהם בל בסרט "סיפורו של אלכסנדר גרהם בל".
בשנות ה-40 הופיע אמיצ'י בסרטים "לילאן ראסל", "הדרך לארגנטינה", "מישהו לצעוק עליו", "כנף ותפילה", "אישה אורחת" ו"השמים יכולים לחכות" של ארנסט לוביטש.
במקביל לקריירה הקולנועית שלו, אמיצ'י היה מוכר גם כשדר רדיו ונחשב לאחד משדרני הרדיו הטובים באותם זמנים.
ההצלחה
לאחר שנות ה-40 לקח אמיצ'י פסק זמן קצר מתחום הקולנוע והתמקד יותר בתחום התיאטרון, אמיצ'י הופיע בברודוויי במחזות בין היתר: "הנרי, הנרי המתוק", "העיר שלנו" ו"גרבי המשי". אמיצ'י חזר לקולנוע ב-1983 כשהופיע בתפקיד משני בקומדיה "משנה מקום משנה מזל".
סרטו האחרון של אמיצ'י לפני מותו היה "קורינה, קורינה".
צ'נדלר
צ'נדלר (Chandler) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו בימי הביניים היא האחראי במשק על הנרות, השעווה והסבון.
שיר המונדיאל
שיר המונדיאל הם סדרת שירים ומערכוני אנימציה מאת חברת הפקת התוכן והאנימציה הישראלית שרוטונים אשר החלו לצאת באופן קבוע מאז שנת 2010 לרגל טורניר גביע העולם בכדורגל.
היסטוריה ושירים
שיר המונדיאל הראשון יצא לאור ב-19 ביוני 2010 לרגל מונדיאל 2010 והציג באופן סאטירי את הטענה שנבחרת ישראל בכדורגל איננה מצליחה לעלות למונדיאל עקב אנטישמיות בספורט. הוידאו קליפ של השיר הפך לסרטון היוטיוב הנצפה ביותר בישראל לשנת 2010, ולסרטון השני הנצפה ביותר בישראל בעשור הראשון להקמתה של יוטיוב (לא כולל קליפים רשמיים)   .שיר המונדיאל השני יצא ב-18 ביוני 2014 לרגל מונדיאל 2014 והציג את תקוותם של הישראלים לראות את הנבחרת שלהם במונדיאל. הסרטון יצא בחסות רשת המזון המהיר דומינו'ס פיצה ובתחילת הקליפ נראית דמות אנימציה של מאור כהן, הפרזנטור של דומינו'ס, עם מגש פיצה. הסרטון הפך לסרטון היוטיוב הנצפה ביותר בישראל לשנת 2014.
שיר המונדיאל השלישי יצא ב-14 ביוני 2018 לרגל מונדיאל 2018 והציג באופן סאטירי את הגבלות חופש הביטוי לכאורה המתרחשים במדינת רוסיה בה נערך המונדיאל באותה השנה. השיר יצא בחסות רשת המסעדות ג'פניקה, והעפיל למקום הראשון במצעד הפופולריות של יוטיוב בישראל .שיר המונדיאל הרביעי, נכתב על ידי ניב פועל, טל טירנגל ויובל בינדר, הולחן והופק בידי אלירן כהן ומשה פרץ, ויצא ב-17 בנובמבר 2022 לרגל מונדיאל 2022 בחסות רשת המרכולים שופרסל. ב-14 בדצמבר 2022 יצא סרטון בשם "לא לחוצת שיר המונדיאל 2022" העוסק ביופיים החיצוני של הכדרוגלנים הידוענים המשתתפים במונדיאל.
בשה
{{פירושונים|
אישים:
אדלמן
{{פירושונים|* אדם אדלמן – ספורטאי ישראלי
אברהם בן שלמה הירחי
אברהם בן שלמה הירחי היה פילוסוף ומתמטיקאי יהודי שחי במאה ה-14.
תולדותיו וייחודו
הידיעות הביוגרפיות אודות אברהם בן שלמה דלות ביותר. מכינויו "הירחי" ניתן ללמוד כי מקורו בעיר לוניל שבדרום צרפת, מחוז פרובאנס. לפי הערכות החוקרים חי ופעל במחצית השנייה של המאה ה-14. במאה ה-17 תועד שמו כ"אברהם בן רש"י" במובן בן ר' שלמה ירחי. תיעוד זה הוביל הוגים שונים לחשוב בטעות כי מדובר בבנו של רש"י, פרשן המקרא המפורסם, בן המאה ה-11, אשר הוליד בנות בלבד.
חיבורו היחיד המוכר כיום הוא "ביאור פתיחת איקלידס" העוסק במעלות לימוד המתמטיקה ("החכמות הלימודיות"), ובדגש על גאומטריה ("חכמת ההנדסה"). חיבור עברי זה מצטט ועושה שימוש בתרגומים עבריים רבים בני תקופתו להגות המתמטית של אוקלידס ומבאריה. להערכת החוקר גד פרוידנטל, חיבור קצר זה הוא יוצא דופן בספרות המחשבה היהודית של ימי הביניים וזאת משום עמדת המחבר כי ללימוד המתמטיקה ערך דתי בפני עצמו. גישה זו נוגדת את התפישה הלימודית המקובלת בקרב ההוגים השכלתנים בני התקופה (כגון הרמב"ם וממשיכיו) כי הלימוד מתמטיקה הוא רק מדרגה פונקציונלית בדרך להשגת מדעים מתקדמים יותר כגון פיזיקה ("מעשה בראשית") ומטאפיזיקה ("מעשה מרכבה").
שגרירות יפן בישראל
שגרירות יפן בישראל היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של יפן בישראל. השגרירות שוכנת בתל אביב. השגריר הנוכחי הוא מיזושימה קואיצ'י.
היסטוריה
ב-1954 החל שגריר יפן בטורקיה לכהן במקביל כציר בישראל.
ב-1 ביולי 1955 נפתחה צירות יפן בישראל.
מיקום
מגדל המוזיאון קומה 19 ו-20, רחוב ברקוביץ 4, תל אביב.
קונסוליית הכבוד של יפן בירושלים
קונסוליית הכבוד הכללית של יפן בירושלים היא קונסוליה כללית של כבוד שהוקמה על ידי יפן בירושלים, בירת ישראל. היא נמצאת באחריותה של שגרירות יפן בישראל. הקונסוליה שוכנת ברחוב כורזים 15, ירושלים.
The Soft Machine
The Soft Machine (הידוע גם כ-Volume One), הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הפסיכדלי הבריטית, סופט מאשין, אחת מהלהקות המרכזיות בסצנת הקנטרברי. הלהקה נוסדה בשנת 1966, והוציאה לאור את האלבום ב-1968 במהלך סיבוב ההופעות שלה בארצות הברית. האלבום הופק על ידי צ'ס צ'נדלר וטום וילסון.
צד ב'
גרסת הרימסטר של 2009 לאלבום כוללת את רצועות הבונוס הבאות: "Love Makes Sweet Music" ו-"Feelin' Reelin' Squeelin'" אשר יצאו כסינגל הראשון של הלהקה ב-1967.
ביצוע
משתתפים נוספים:
יחסי סלובקיה–סרביה
בין סלובקיה לבין סרביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993. לסרביה שגרירות בברטיסלבה. לסלובקיה יש שגרירות בבלגרד. סלובקיה היא אחת החברות היחידות באיחוד האירופי ובנאט"ו אשר אינה מכירה בעצמאותה של קוסובו מסרביה. בשנת 2015, סלובקיה הצביעה נגד קבלת קוסובו לארגון אונסק"ו.
פתן שחור אדום-בטן
פתן שחור אדום-בטן (שם מדעי: Pseudechis porphyriacus) היא מין של נחש ארסי ממשפחת הפתניים. הוא מצוי רק בדרום אוסטרליה. המין התגלה על ידי ג'ורג' שו ב-1974 ושויך לסוג פתן אפעי בדומה לנחש מולגה, המזכיר במראהו את האפעה ממשפחת הצפעיים.
מאפיינים
נחש זה מגיע לאורך ממוצע של 1.25 מטרים אך יכול להגיע גם לאורך 2.55 מטרים. המשקל המקסימלי שנמדד למין זה הוא 10 ק"ג. הקשקשים שחורים והגחון והבטן צבועים בצהוב-ורוד ובקצוות אדומים עם רצועות מובלטות. הנחש יכול בדומה לקוברה לנפח את הצוואר אך לרוחב קצר בהרבה.
תפוצת הנחש היא ביערות, סוואנות, ובערים בדרום אוסטרליה. הוא שוכן גם בקרבת מקווי מים כמו הבילבונג ומתחת בולי עצים גדולים. נחש זה מסוגל לשחות ביעילות. הוא מתרחק מאזורים מדבריים.
הנחש ניזון בעיקר מצפרדעים אך מגוון ביונקים קטנים וזוחלים קטנים ממנו לרבות נחשים אחרים ולפעמים אף דגים בביצות. הוא גם יאכל ביצים חסרות הגנה. כמה מהנחשים מחכים ליצורים קטנים שיידרסו מתחת לכבישים ואז אוכלים אותם. הנחש נפגע מהפצת קרפדת הקנים הפולשת שבעלת רעל בעורה. פתנים רבים נהרגו לאחר שבלעו קרפדות.
הארס של הנחש בעל נוירוטוקסין הפוגע בקרישת הדם ופעילות הלב ויכול להרוג מהר. עם זאת הנחש לא מזריק כמות גבוהה של ארס בכל מנה, רק 37 מ"ל ארס בכל מנה כשהשיא הוא 94 מ"ל. בין 2005 ל-2015 נחש זה היה אחראי ל-16% מהכשות הנחשים באוסטרליה אך ללא מקרי מוות. הוא הרבה פחות קטלני ממיני הטאיפן והפתן החום ביבשת.
ה. לייוויק
'''ה. לֵיוִיק, (25 בדצמבר 1888 – 23 בדצמבר 1962, ניו יורק) הוא שם העט של לֵייוויק הַאלפֶּרן, שהיה משורר יידיש, מחזאי וסופר, שנודע בין היתר בשל יצירתו "הגולם'''" ("פואמה דרמטית בת שמונה מערכות").
תולדות חייו ויצירתו
לייוויק נולד בעיירה הומן ליד מינסק, בלארוס. הוא הבכור מבין תשעה ילדים. לייוויק התחנך כילד במסגרת תורנית אדוקה, אך בהגיעו לישיבה כבר קרא ספרים חילוניים ומשכיליים/ הוא גורש מהישיבה והצטרף לתנועת ה"בונד". בשנת 1904 פרסם את שיריו הראשונים ביידיש בעיתוני התנועה. בשנת 1906 נכלא על ידי המשטרה הצארית וישב במאסר כארבע שנים. הוא הובל לסיביר, שם נידון למאסר עולם בשנת 1912, על פעילותו המהפכנית.
בשנת 1913 הצליח לייוויק להימלט ממחנה המעצר בסיביר וברח דרך המזרח הרחוק. הוא נמלט מרוסיה והצליח להגיע לניו יורק. בשנותיו הראשונות כמהגר עבד בכל מיני מלאכות, ובעיקר מצא פרנסתו במלאכת הצבעות. בה בעת החלו שיריו להתפרסם בבמות היידיש הגדולות של אמריקה, ובעיקר ב"צוקונפט". שיריו המרגשים מאותה תקופה הם שירי סיביר שלו, שירי המאסר והבריחה. אחדים מהם תורגמו לעברית, וכוחם נשמר בהם גם היום.
בשנת 1919 נתפרסם קובץ השירים הראשון שלו, ומחזותיו המפורסמים: "הגולם" ו"סחבות". כתיבתו באותה עת הייתה שזורה באמונה חזקה בגאולת העם היהודי המיסטית, ובגאולת האדם העובד בדרך הארגון החברתי והמהפכני.
בשנת 1925 ערך ה. לייוויק מסע הרצאות גדול בתפוצה היהודית, הוא הופיע בפני קהלים גדולים בקריאת שירים, וכתב רשמי מסע שנתפרסמו בעיתוני היידיש באמריקה. בין השאר ביקר שוב ברוסיה, הפעם כמהפכן מכובד ולא כאסיר נמלט. השלטון הקומוניסטי עשה הרבה כדי לקרבו אל המשטר, וכדי שיפרסם טובות על הנעשה אצל יהודי ברית המועצות. אבל יחסם הקשוח של קברניטי מוסקבה לשאלת הציונות ויישוב ארץ ישראל גרמו לו שיפרוש מארגוני הקומוניסטים. הוא חדל אז גם לכתוב בעיתונים המקורבים אליהם.
שלושת מחזותיו, "הגולם", "כבלים", ו"חלום הגולם", נחשבים עד היום כפסגת יצירתו הדראמטית. צירוף חיוני וכובש לב של אמונה מיסטית בנצח קיומו של עם ישראל, ואמונה לוהטת בתיקון האדם והמשטר. ה. לייוויק פרסם למעלה משישים כרכים ביידיש: מחזות וסיפורים, שירים ופואמות, רשמי מסע ומסות. יצירותיו תורגמו גם לעברית, ומחזותיו הוצגו בתיאטרון העברי. על שמו של ה. לייויק קרוי היום "בית לייוויק", מרכז לתרבות יידיש בתל אביב, נוסד על ידי עיתונאים וסופרי יידיש. ליד בית לייוויק פועלת הוצאת ספרי יידיש, הוצאת לייוויק. כמו כן רחוב בחיפה.
ניק בלאד
ניק בלאד (באנגלית: Nick Blood; נולד ב-20 במרץ 1982) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי. ידוע בשל תפקידו בסדרה סוכני שילד בתור בוב האנטר.
ביוגרפיה
בלאד נולד באיילסברי, אנגליה. הוא הצטרף למועדון הדרמה המקומי בגיל 7 ועד מהרה הבין שהוא רוצה להיות שחקן. הוא למד באוניברסיטת בריסטול ולאחר מכן באקדמיה למוזיקה ואמנות דרמטית בלונדון.
קולנוע וטלווזיה
תפקיד המשחק הראשון של בלאד הגיע בעונה ה-25 של סדרת הטלוויזיה הבריטית "The Bill". הוא הופיע בשני פרקים.
לאחר מכן הוא גילם את אלכס, השותף של עלי שעובד כמעצב, בדרמה של ה-BBC, "נערה חומרנית".
בשנת 2011 הוא הופיע בדרמה עברייני על בהפקת ערוץ 4 הבריטי. בשנת 2011 פורסם כי ישחק בתפקידו של קיראן, בסיטקום "Trollied". בלאד עזב את הסדרה בגמר העונה השלישית.
בשנת 2012, קיבל את תפקיד הקולנוע העלילתי הראשון שלו בסרט "האי ספייק" לצד אמיליה קלארק.
בשנת 2013 הוא הופיע בעונה האחרונה של "Him & Her" כחבר לשעבר של בקי, לי. בשנת 2014 הופיע בדרמת המסתורין "The Bletchley Circle". לאחר מכן הופיע גם בערוץ 4 בדרמת המשטרה הקומית-סאטירית "בבילון".
בלאד הפך לשחקן קבוע בעונה השנייה של סוכני S.H.I.E.L.D.. הוא מגלם את לאנס האנטר, שכיר חרב אליו קולסון פונה לקבלת עזרה והוא מסכים להצטרף ל-SHIELD, דמות אותה גילם עד לסוף העונה השלישית. הוא חזר להופיע בפרק "Rewind" בעונה 5.
תיאטרון
בשנת 2009 הקים חברת תיאטרון בשם "WE. BUY. GOLD" יחד עם חברו ללימודים, טום מק'קול.
בלאד ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בתיאטרון בשנת 2009 במחזה "The Priory as Adam", בתיאטרון רויאל קורט, שהתקיים בין התאריכים 19 בנובמבר 2009 ל-16 בינואר 2010. בשנת 2010 המשיך להופיע כסורדידו בעיבוד מודרני לטרגדיה "Women Beware Women" של המחזאי היעקוביטי תומאס מידלטון בתיאטרון הלאומי, בבימויה של מריאן אליוט.
בשנת 2011 הוא הופיע בהצגה "Backbeat" שסיפר את סיפור השנים הראשונות של להקת הביטלס. ההצגה הוצגה בתיאטרון הדוכס מיורק בין התאריכים 10 באוקטובר 2011 ל-18 בפברואר 2012, ובלאד שיחק בתפקיד הראשי של "החיפושית החמישית" סטיוארט סאטקליף. בשל האופי המוזיקלי של התפקיד הוא למד לנגן בגיטרה בס, ובעקבות זאת הצטרף ללהקה בשם "שארק". המופע זכה להצלחה בווסט אנד. עם ההצגה הופיע בטורונטו, אונטריו, קנדה, בין התאריכים 24 באוגוסט 2012 עד 31 באוגוסט 2012, במשך שבעה ימים.
חיים אישיים
בלאד הוא אוהד קבוצת הכדורגל ליברפול.
הפתיחה 1812
השמעת הבכורה של היצירה הייתה ב-20 באוגוסט 1882 בקתדרלה של ישו המושיע במוסקבה.
סקירה
"הפתיחה 1812" היא קטע של מוזיקה תוכניתית. היצירה פותחת בצלילים העגמומיים של שירת הכנסייה הרוסית, המאזכרת את הכרזת המלחמה עליה הודיעו בזמן הטקס בכנסייה, ומיד אחריה שירה חגיגית להצלחה רוסית במלחמה. הכרזת מלחמה זו והתגובה הפומבית לה מתוארים היטב ביצירתו של לב טולסטוי מלחמה ושלום.
אחריהם בא הנושא המייצג את הצבאות הצועדים לקרב המבוצע באמצעות קרנות. ההמנון הלאומי הצרפתי המארסֵיֶז משקף את הניצחונות הצרפתיים במלחמה וכיבוש מוסקבה בספטמבר 1812. נושא מתוך ריקוד עם רוסי משקף את הקרב שבו אולץ נפוליאון לסגת. הנסיגה ממוסקבה בסוף אוקטובר 1812 משתקפת בדימינואנדו. ירי התותח משקף את התקדמות הצבא לגבולות הצרפתיים. לקראת סיום המאבק חוזרים לשירה, שבפעם זו מבוצעת על ידי התזמורת במלואה בליווי צלצול פעמונים המסמל את שחרור רוסיה מעול צרפת. ברקע רעמי התותח והנושא המסמל את המצעד הצבאי נשמע ההמנון הרוסי הלאומי אלוהים שמור את הצאר. ההמנון הרוסי מעומת מול ההמנון הצרפתי שהושמע קודם לכן.
בפועל, מטחי התותח כפי שרשמם צ'ייקובסקי מופקים בדרך כלל באמצעות תוף בס. נפוץ פחות השימוש בתוף רגיל. שימוש בתותחים אמיתיים נעשה בכמה מקרים (ראו לדוגמה ב"קישורים החיצוניים" מטה). ההקלטה הראשונה שכללה תותחים בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס בשנות ה-50. הקלטות דומות נעשה על ידי תזמורת אחרות תוך ניצול ההתקדמות בטכנולוגיית השמע. בירי בתותח של ממש נעשה שימוש שנתי ב-4 ביולי במהלך ביצוע "הפתיחה 1812" על ידי תזמורת הטיילת של בוסטון, במהלך הקונצרט השנתי על גדות נהר צ'ארלס, ובמצעד השנתי של האקדמיה של כוחות ההגנה האוסטרליים בקנברה אוסטרליה. בשנת 1970 ביצעה להקת הרוק המתקדם אמרסון לייק ופאלמר עיבוד ליצירה, ובו השתמשו בתותחים אמיתיים. ההדף מהתותחים העיף עיתונאי לא זהיר שעמד על הבמה לעבר הקהל.
באמצע שנות ה-60 כתב איגור בוקטוב עיבוד ל"פתיחה 1812" תוך שימוש במקהלה. קטע הפתיחה הושר על ידי מקהלה במקום הקו המלודי שבוצע במקורו על ידי צ'לי וויולות, ומקהלת ילדים נוספה לחליל ולקרן אנגלית, והמקהלה כולה שולבה יחד עם כלי הנשיפה, ולמעשה עם כל התזמורת בקטע הסיום. אזכור של עיבוד זה מופיע בפתיחת האלבום "2112" של להקת Rush.
מיי (דינוזאור)
מיי (שם מדעי: Mei) הוא סוג  של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים שבתת-סדרת התרופודה. היה זה דינוזאור קטן שחי בתור קרטיקון המוקדם, לפני 125 מיליון שנה. הוא השתייך למשפחת הטרודוניים, יחד עם הטרודון. מאובניו נמצאו במחוז ליאונינג שבסין.
מיי לונג
בשנת 2004, התגלה מאובן השייך לדינוזאור זה בצפון מזרח סין כשהוא בתנוחת שכיבה הדומה לתנוחה של עופות במנוחה (ראש ורגליים כלפי פנים), לאחר שככל הנראה מת כתוצאה מנפילת אפר געשי, למאובן זה ניתן השם "מיי לונג" (שם מדעי: Mei long) שמשמעותו היא "דרקון ישן" בסינית והוא המאובן הראשון של דינוזאור שנמצא בתנוחת שכיבה בעת מנוחה, והוא השתמר כמעט במלואו ובמצב מצוין. מאובן נוסף השתמר גם הוא בתנוחת שכיבה.
חשיבות
מציאתו של מיי לונג בתנוחת שכיבה ומצב ההשתמרות של המאובן איששו מספר השערות בדבר הקשר האבולוציוני שבין דינוזאורים לעופות. עופות מתכרבלות כשהן נחות כדי לשמור על חום הגוף שלהן, היות שמיי לונג נמצא מכורבל בתנוחה דומה ניתן להסיק שכמו עופות, גם דינוזאורים מזן זה נאלצו לשמור על חום הגוף שלהם, משמע שהם בעלי דם חם. בנוסף לכך, מבנה העצמות (ובמיוחד מבנה האגן, עצם הבריח, הלסת והגולגולת) דמה למבנה העצמות של ציפורים בנות ימינו.
אומנם מיי לונג אינו מאובן הדינוזאור דמוי - ציפור הראשון שנמצא, אך הוא שופך מעט אור על הקשר שבין דינוזאורים לציפורים ועל אורך חייהם של הדינוזאורים.
בנוסף לכך, חולק המאובן מאפיינים דומים למאובנים של אביאלאים, דבר המעיד על קרבה אבולוציונית גדולה ביניהם.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה פארק פרהיסטורי.
עמר אבן אל-עאץ
עַמְר אבן אל-עָאץ (בערבית: عمرو بن العاص; נולד בין השנים: 583-589 נפטר: 6 בינואר 664), ערבי-מוסלמי, אחד מקבוצת הצחאבה (ערבית: الصحابة), בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים. לאחר התאסלמותו הוא היה למפקד צבאי ולקח חלק פעיל וחשוב בהתפשטות האימפריה המוסלמית מחצי האי ערב בימי הנביא מוחמד וכיבוש הלבנט. הישגו הגדול ביותר היה כיבוש מצרים מידי האימפריה הביזנטית בשנת 641 וייסוד העיר פוסטאט - שממנה צמחה קהיר של ימינו.
קורות חייו
תאריך לידתו של עמר אבן אל-עאץ איננו ידוע. הוא נולד במכה, במהלך העשור השמיני של המאה השישית בן לשבט קורייש (ערבית: قريش) מחמולת בנו סהם (ערבית: بنو سهم) ידוע כי שמה של אמו ליילה בנת הרמלה אך לא ידועים פרטים על ילדותו. ידוע כי בבחרותו ובטרם התאסלם עסק עמר במסחר והצטרף לשיירות מסחר של גמלים שהובילו סחורות ברחבי המזרח התיכון.
מהלך חייו של עמר השתנה עם הופעתו של מוחמד בן שבטו בעיר מכה, ששימשה גם מוקד פולחן פגאני, לשבטים בחצי האי ערב. לאחר סדרה של עימותים בין מוחמד ותומכיו תפסו המוסלמים את השליטה במכה, טיהרו את הכעבה מן הפסלים האליליים ושמו את היסודות לפולחן המוסלמי המונותאיסטי. לאחר הסכם חודיבייה בשנת 628, הצטרף עמר לקבוצת תומכיו של הנביא - על פי המסופר הוא התרשם מתפילתם ודבקותם וביחד עם מצביא ערבי אחר, ח'אלד בן אל-וליד, התאסלם. באותו זמן התאסלמה אום כולתום בנת עוקבה, בתו של אחד מאויבי מוחמד משבט קורייש. היא התחתנה עם שלושה מנאמני הנביא שמתו בקרבות, ולאחר מכן נישאה לעמר, אך נפטרה חודש לאחר מכן.
תחת הח'ליף אבו בכר
כוכבו של עמר אבן אל-עאץ דרך עם יציאת הכוחות המוסלמים מתוך תחומי חצי האי ערב לכבוש את הלבנט. הצבא המוסלמי תחת הח'ליף אבו בכר יצא בארבעה ראשים לכיוון ארץ ישראל, שהייתה אז תחת שלטון ביזנטי. כוח צבאי בראשות עמר אבן אל-עאץ יצא לכיוון הנגב, ולאחר כיבוש אילת המשיך צפונה דרך הערבה ובעקבותיו גדוד נוסף בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן. כוחות אלו נתקלו בגדודים ביזנטיים באזור עזה ויריחו ונעצרו. שרחביל בן חסנה נע בעבר הירדן בעקבות גדוד בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח עד שהתארגנות ביזנטית עצרה כוחות אלו. המצביא המוסלמי ח'אלד בן אל-וליד נצטווה לצאת לעזרת הצבא המוסלמי, במסע נועז בתוך המדבר כבש את מרבית סוריה והתאחד עם צבאו של עמר. הצבא המוסלמי המאוחד כבש את ערי ארץ ישראל בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, סבסטיה. בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.
תחת הח'ליף עומר
אבו בכר נפטר ב-634 באל-מדינה. הוא מינה את עומר אבן אל-ח'טאב ליורשו זמן קצר לפני מותו. חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא המוסלמי, ואבו עוביידה התמנה לתפקיד אמין אל-אומה - מגן העם- וכמפקד צבאי עליון של הצבא הערבי-מוסלמי. בסדרת קרבות בשנת 635 נכבש עבר הירדן. בחודש מרץ נכבשה העיר חומס - שהייתה אחד מהמרכזים הביזנטיים החשובים, לאחר מצור של 4 חודשים, ומיד לאחר מכן יצאו גדודים מוסלמים לכוון חלב, אך נאלצו לסגת משנודע להם כי צבא ביזנטי גדול נאסף באנטיוכיה. הצבא הביזנטי קבע את מפקדתו הראשית באנטיוכיה ואת ריכוז הכוחות העיקרי סמוך לנהר הירמוך ברמת הגולן - נקודה אסטרטגית המגנה על התקשורת בין לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן ומאיימת על נתיבי התנועה המוסלמים.
קרב הירמוך
קרב הירמוך (ערבית: معركة اليرموك) היה קרב מכריע שנערך בחודש אוגוסט 636, בין הצבא של האימפריה הביזנטית לכוחות המוסלמים של צבאות הראשידון. שמו של הקרב ניתן מזירת הקרב - בסמוך לנהר הירמוך, על גבול ממלכת ירדן וסוריה של ימינו. הניצחון בקרב פתח בפני הצבאות המוסלמים את הדרך לכיבוש המזרח התיכון והווה את אבן הפינה לבניין האימפריה המוסלמית שבתקופת השיא שלה שלטה על המזרח התיכון וצפון אפריקה. עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות המוסלמיים על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת ,רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. תחת ח'אליד בן וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר אבן אל-עאץ- מפקד האגף הימני בקרב הירמוך, ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן מפקד האגף השמאלי של הצבא המוסלמי. לאחר שישה ימי לחימה הובס והושמד הצבא הביזנטי. הצבא המוסלמי, שנע במהירות ומבלי להיתקל בהתנגדות של ממש וחזר ותפס את דמשק וחומס. לאחר כיבושה מחדש של סוריה הופנה המאמץ המוסלמי לארץ הקודש. בסוף 637, לאחר מצור ממושך, תחת פיקודו של עמר אבן אל-עאץ נכנעה ירושלים בפני הח'ליף עומר שנכנס בשערי העיר וקיבל את כניעת העיר באופן אישי. קיסריה - בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ ישראלי, שקיבלה אספקה דרך הים, נכנעה למצור יבשתי בשנת 640 - ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון.
כיבוש ירושלים
מהלך כיבוש ירושלים על ידי הצבא המוסלמי איננו ברור והדעות בין ההיסטוריוגרפים של התקופה חלוקים אפילו על מועד כיבוש העיר אך ככל הנראה החל המצור על העיר מיד לאחר הניצחון בקרב הירמוך - בקיץ של שנת 636 - נמשך כשנתיים כאשר העיר ירושלים מנותקת מכל מרכז ביזנטי ובתוך טריטוריה הנשלטת לחלוטין על ידי המוסלמים. תחילה פיקד על המצור עמר אבן אל-עאץ ושנה לאחר מכן משלא הוכרעה העיר הצטרף למצור המצביא אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, מפקד הצבא המוסלמי בארץ ישראל ועימו תגבורות על מנת להחיש את נפילת ירושלים. לא נותרו תיאורים על מהלך המצור הארוך אך המסורות המוסלמיות מתארות את המהלך שהוביל לכניעת העיר. על פי הנטען העיר נכנעה לאחר מספר התקפות על חומות העיר שהביאו את תושביה לידי יאוש. הם ביקשו להיכנע לח'ליף וזה אכן הופיע בשערי העיר לקבל את כניעתה. לפי המסורת המוסלמית הגיע הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב לקבל את כניעת העיר מאחר שהמגינים ניאותו להיכנע רק בפניו. עמר נכנס אל ירושלים רכוב על גבי גמל ולובש בגדים פשוטים המאפיינים את נוודי המדבר.
כיבוש מצרים
בחודש דצמבר 639 יצא עמר אבן אל-עאץ מאל עריש, דרך מדבר סיני לכבוש את מצרים עם גדוד של 4000 חיילים ערבים, וככל הנראה כוח נוסף של חיילים ביזנטים ופרסים שהתאסלמו. בתחילת 640 הופיעו המוסלמים מול חומות פלוסיום העתיקה ששרידיה נמצאים במרחק 30 קילומטר מהעיר המודרנית פורט סעיד. לאחר מצור של כחודשים וחצי נכבשה העיר בהסתערות על החומות, חומות העיר, כנסיות, הנמל והספינות שעגנו בו נשרפו. שורות הצבא המוסלמי שהדלדלו במהלך המצור התמלאו על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני שהשמועה על כיבוש פלוסיום והתקווה לבזוז את אוצרות מצרים העבירו את נאמנותם לצד המוסלמי.
לאחר כיבוש פלוסיום הגיע הצבא המוסלמי אל המבצר בלביס, בקרב קצר מול חומות העיר נהדף חיל המצב אל תוך העיר ולאחר מצור של כחודש נפלה העיר לידי המוסלמים - בתאריך לא ידוע בחודש מרץ 640. בסמוך לעיר המודרנית פיום נתקל עמר אבן אל-עאץ בהתנגדות ביזנטית נמרצת והתקדמותו נבלמה. תגבורות שזרמו מרחבי האימפריה המוסלמית העלו את מספר הלוחמים הערבים ל 12,000. לאחר מספר קרבות ללא הכרעה הצליח אבן אל-עאץ לכבוש את העיר המבוצרת און (הליופוליס) ולאחר מכן את מבצר בבל ביום 21 בדצמבר. ביום המחרת חתם סירוס מאלכסנדריה הנציב הביזנטי עם הסכם עם המוסלמים ולפיו מצרים תעבור לשלטון הח'ליף. הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית דחה את ההסכם והורה למפקד הצבאי הביזנטי להדוף את הצבא המוסלמי ממצרים, הקופטים נותרו נאמנים לחוזה ועברו לצד המוסלמי.
במרץ 641 הופיע הצבא המוסלמי מול חומות אלכסנדריה, לאחר חצי שנה של מצור נפל מורל המגינים עם מות הקיסר וההכרה כי תגבורת או חילוץ לא יגיעו מקונסטנטינופול. במקביל פקעה סבלנותו של הח'ליף עומר ועמר אבן אל-עאץ הודח מתפקידו כמפקד הצבא. בחודש ספטמבר 641 נכנעה אלכסנדריה וכיבוש מצרים הושלם. לפי אגדה אחת, הספרייה הגדולה של אלכסנדריה שהייתה בעת העתיקה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם, נחרבה וספריה נשרפו על פי הוראת הח'ליף עומר אבן אל-ח'טאב, לו מיוחסת האימרה: "אם מה שכתוב סותר את הקוראן, אז דינו להישרף, ואם הכתוב מתאים לכתוב בקוראן, אז הוא מיותר, וראוי להישרף".
מושל מצרים
עמר אבן אל-עאץ מונה למושל מצרים וייסד את עיר הבירה החדשה של הפרובינציה המוסלמית - פוסטאט, חלק מקהיר המודרנית, המבנה הראשון בעיר היה מסגד הקרוי על שם מקימו "מסגד עמר אבן אל-עאץ", שהוקם בשנת 642 והוא המסגד הראשון במצרים ובאפריקה.
בשנת 644 נרצח הח'ליף עומר ועל כיסא השלטון עלה עות'מאן בן עפאן, מדיניותו העצמאית של עמר אבן אל-עאץ במצרים הייתה לצנינים בעיני החליף החדש וכתוצאה מכך הוחלף השלטון במצרים, עמר אבן אל-עאץ נקרא חזרה למכה ולמצרים נשלח עבדאללה בן סעד.
כיבוש שני של מצרים
צבא בית אומיה בפיקודו של אבן אל-עאץ פלש למצרים בשנת 658, ובקרב מכריע סמוך לפוסטאט הובס הצבא המוסלמי-מצרי. אבן אל-עאץ חזר להיות מושל מצרים עד מותו, בשנת 664.
בול הובלה ימית
הרקע להנפקת הבולים
במחצית שנות השבעים של המאה ה-19 החלה מקסיקו לייצב את מעמדה הפוליטי והכלכלי, לאחר שנים רבות של מלחמות וחילופי שלטון אלימים. נכון לשנת 1875 מקסיקו עדיין לא הייתה חברה באיגוד הדואר העולמי, ומשלוח מכתבים אל מחוץ לגבולות המדינה חייב את הנהלת הדואר במקסיקו לחתום על הסכמי דואר פרטניים עם כל מדינה זרה בנפרד.
אחת הבעיות המרכזיות איתן נדרש הדואר המקסיקני להתמודד הייתה כיצד להוביל את המכתבים שנשלחו אל מעבר לאוקיינוס לאירופה. הפתרון נמצא בדמות הסכמים שנחתמו עם שתי חברות ספנות, האחת בריטית והשנייה צרפתית. על פי ההסכם פקדו הספינות את ערי הנמל של מקסיקו, כחלק מקווי השירות שהופעלו ברחבי הים הקריבי ולרוחב האוקיינוס האטלנטי, וקברניטי הספינות אספו את שקי הדואר עם המכתבים המיועדים לאירופה. תמורת כל מכתב התחייב הדואר המקסיקני לשלם לקברניט במזומן סכום מוסכם מראש. סכום זה לא היה קבוע, והשתנה מעת לעת על פי ההסכמים שנחתמו עם חברות הספנות. כך לדוגמה נחתם בשנת 1878 הסכם חדש עם חברת הספנות הבריטית אשר הוזיל את עלות המשלוח למחיר של 10 סנטבוס למכתב. לשם השוואה, באותה עת גבתה חברת הספנות הצרפתית סכום של 31 סנטבוס למכתב.
כדי שניתן יהיה לסמן בבירור על גבי המעטפה את הסכום אותו יש לשלם לקברניט הספינה הזרה, החליט דואר מקסיקו להדפיס בולים בעלי עיצוב מיוחד וחריג, שיבלוט יחסית לבולי הדואר הרגילים. על בולים אלו הודפסו בבירור המילים "הובלה ימית" (Porte de Mar).
ההדפסה הראשונה
בחודש יולי 1875 הודפסה סדרה בת שמונה בולים בדיו שחורה על רקע צהוב. הבולים עוצבו בפשטות רבה, במתכונת של אליפסה מתוחמת בתוך מלבן ובמרכזה המספר המציין את הערך הנקוב של הבול. הבולים הודפסו בשיטת דפוס אבן על נייר דק. מטעמי חיסכון הודפסו כל בולי הסדרה בגיליון אחד בן 49 בולים, תוך יצירת תמהיל יחסי של הבולים בעלי הערכים הנקובים השונים.
בגמר ההדפסה הוצגו הבולים לאישור מנהל הדואר לפני הפצתם, אולם הוא סירב לאשרם. העיצוב הדל לא מצא חן בעיניו, והוא הנחה לגנוז את הבולים ולהכין מיד סדרת בולים חדשה. בולי ההדפסה הראשונה מעולם לא נכנסו לשימוש, ונשמרו במחסני הדואר.
מבנה גיליון בולי ההדפסה הראשונה
כאמור, גיליון הבולים של ההדפסה הראשונה הורכב מ-49 בולים, שבע שורות בנות שבעה בולים כל אחת. תהליך ייצור לוח ההדפסה התבצע במספר שלבים:
ההדפסה השנייה
בחודש אוגוסט 1875 הודפסה סדרה חדשה בת אחד עשר בולים בדיו שחורה על רקע לבן. הבולים עוצבו בצורה מורכבת יותר, עם עיטורים בפינות הבול, והודפסו בדפוס בלט על נייר עבה. כל אחד מן הבולים הודפס בגיליון נפרד של 56 בולים (שמונה שורות של שבעה בולים כל אחת). תהליך ההכנה כלל שכפול של הבול שבע פעמים על מנת ליצור שורה שלמה, ושכפול השורה שבע פעמים על מנת ליצור את הגיליון השלם.
בסדרה זו נכללו בולים בערך נקוב של 2, 10, 12, 20, 25, 35, 50, 60, 75, 85 ו-100 סנטבוס.
בולי ההדפסה השנייה היו בשימוש לאורך מספר שנים, ועם הזמן נדרשו הדפסות חוזרות ושינויי ערך נקוב של הבולים. בשלב כלשהו הוכן לוח הדפסה חדש השונה במעט מן הלוח הראשון בגודל האותיות המשולבות בבולים. מן הלוח השני ידועים בולים בערך נקוב של 5, 25, 35, 50, 60 ו-100 סנטבוס.
ההדפסה השלישית
בשנת 1879 הודפסה סדרה שלישית בת שישה בולים. כל אחד מן הבולים בסדרה זו הודפס בצבע שונה על נייר לבן. הוכנו בולים בערך נקוב של 2 (חום), 5 (צהוב), 10 (אדום), 25 (כחול), 50 (ירוק) ו-100 סנטבוס (ורוד).
בזמן שהבולים היו עדיין בתהליך הדפסה, חתמה מקסיקו על הסכם הצטרפות אל איגוד הדואר העולמי. לא היה עוד צורך בהסכמים הנפרדים עם חברות הספנות, ובולי ההובלה הימית הפכו למיותרים. בולי הסדרה השלישית נותרו במחסני הדואר ולא נכנסו מעולם לשימוש בבתי הדואר.
השימוש בבולים
כאשר הגיע השולח לבית הדואר ומסר לפקיד מכתב שנועד לנמען באירופה, חישב הפקיד את עלות המשלוח וכלל בחישוב מספר מרכיבים:
המכתבים המיועדים למשלוח נארזו בתוך שק דואר, ונמסרו לקברניט הספינה בעיר הנמל. על השק נרשם סיכום הערך הנקוב המצטבר של בולי ההובלה הימית שבתוכו, וסכום זה שולם במזומן לקברניט הספינה.
מאחר שכל פעולת החישוב והדבקת בול ההובלה הימית נעשתה על ידי הפקיד בתוך בית הדואר במעמד מסירת המכתב למשלוח, ניתן היה לבצע את הפעולה הזו גם מבלי להדביק בולים על המעטפה, אלא להסתפק ברישום ידני של הסכום על גבי המעטפה. עם זאת, השימוש בבולים אפשר להנהלת הדואר לקיים מעקב ובקרה אחר התאמת הסכומים ששולמו לקברניטי הספינות לאלו ששולמו בבתי הדואר, וסיפקו ללקוחות הדואר הוכחה ממשית שהכסף שנגבה מהם במזומן אכן עתיד לשמש לצורך משלוח המכתב ולא יעלם בכיסיו של פקיד הדואר.
הבולים כפריט איסוף
באותן שנים תחביב איסוף הבולים התבסס על אלבומים מודפסים מראש בהם הוקצה מקום מסומן עבור כל בול שהונפק ברחבי תבל. האספן הממוצע ניסה להשיג כמה שיותר בולים ושאף למלא את כל המקומות הריקים באלבום. הביקוש לבולי ההובלה הימית היה גבוה, ההיצע היה נמוך מאוד, ומחירם של הבולים הרקיע שחקים. מצב זה עודד את פעילותם של זייפני הבולים, שמיהרו להדפיס עותקים מזויפים של בולי ההובלה הימית ולהפיץ אותם לאספנים.
בשנת 1879, עם הצטרפותה של מקסיקו אל איגוד הדואר העולמי, הפכו בולי ההובלה הימית למיותרים. במחסני הדואר הצטברו מאות אלפי עותקים של הבולים, הן מן ההדפסה השנייה (זו שהייתה בשימוש) והן מן ההדפסות הראשונה והשלישית (אלו שלא הונפקו). מחירם הגבוה של בולים אלו בשוק הבולאי הציב בפני מנהלי הדואר המקסיקני פיתוי שלא ניתן לסרב לו, והם החליטו למכור לאספנים את המלאי העצום שהצטבר במחסנים.
ההתחלה הייתה צנועה. בשנת 1884 החלו להופיע בשוק הבולאי בולים מן ההדפסה הראשונה, שזכו כמובן למחירים גבוהים. הסכר נפרץ כליל בשנת 1887, כאשר למעלה מחמישה מיליון בולים מסוגים שונים שהיו במחסני דואר מקסיקו הועברו למכירה בתיווכם של סוחרי בולים אמריקאים. על רבים מן הבולים הוטבעו, על פי דרישת סוחרי הבולים, חותמות שונות שנלקחו גם הן ממחסני הדואר, וזאת על מנת ליצור מצג שווא שהמדובר בבולים ששימשו לצורך העברת דואר. הצפה זו שברה את השוק, וגם כיום, למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, מחירם של מרבית הבולים נמוך מאוד. העיצוב הדל של הבולים, והכמות הגדולה של הזיופים הקיימים בשוק, מרתיעים כיום את מרבית האספנים מלהתעניין בבולים אלו. מעט המתעניינים מתמקדים בניסיונות להשיג את הבולים החתומים המעטים בהם השתמשו בפועל למשלוח דואר, וששרדו את הזמן שחלף מאז.
גולת הכותרת של תחום איסוף זה הן המעטפות השלמות עליהן הודבקו בולי ההובלה הימית לצד בולי דואר הרגילים וחותמות הדואר המעידות על מסלול מסעה של המעטפה בדרך אל הנמען. כיום ידועות פחות ממאה מעטפות כאלו ששרדו את הזמן והגיעו לידי אספני הבולים. מעטפות אלו מבוקשות מאוד, ומחירן עומד על אלפי דולרים לכל מעטפה.
הלב (אנימה)
הסדרה מבוססת על הסיפור "מן האפנינים עד האנדים" מתוך הספר "הלב" (באיטלקית: "Cuore") מאת אדמונדו דה אמיצ'יס. ישנם כמה הבדלים בין הסיפור (הקצר מאוד) לבין הסדרה המתמשכת - בדומה לסדרות רבות המיועדות לילדים מוצמדת למרקו חיית מחמד כ"סיידקיק", מראו החיצוני בסיפור (בהיר שיער, גבוה, עם אף נשרי) שונה מבסדרה (קטן, כהה ועגלגל), גילו שונה (מרקו בסיפור בן 11 כשאמו נסעה ובן 13 כשיצא בעקבותיה לארגנטינה), וכן נוספו בסדרה דמויות ועלילות משנה רבות, ואופיין של כמה סצנות שונה לחלוטין.
ביפן שודרה הסדרה כחלק מרצועת השידור שהייתה ידועה בשם "World masterpiece theater" וכללה בתוכה סדרות רבות שכולן היו מבוססות על יצירת ילדים קלאסית כזו או אחרת. בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה החינוכית בין ה-4 בספטמבר 1983 ל-1 באוקטובר 1984 בפעם הראשונה, ומאז שודרה פעמים רבות בשידורים חוזרים באותו ערוץ, בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור, והפכה לאחת מסדרות הילדים המוכרות בישראל.
"הלב", שיר הפתיחה של הסדרה שהולחן על ידי יקויצ'י סקטה, חוברו לו מילים בעברית על ידי לאה נאור ובוצע על ידי אילנית.
בשנת 1980 יצר טאקאהטה גרסת סרט המסכם את הסדרה. בשנת 1999 הפיק על ידי קוזו קאזואה סרט אנימה באורך מלא בשם "מרקו – הסרט" שהיה בעצם גרסה מקוצרת לסדרה אך כלל קטעים חדשים שהופקו במיוחד לסרט.
באוגוסט 2010 יצא בישראל מארז DVD מבית קלסיקלטת, הכולל את כל פרקי הסדרה בדיבוב העברי המקורי.
עלילה
הסדרה מתמקדת בסיפורו של מרקו, ילד צעיר ואנרגטי החי עם משפחתו בעיר הנמל גנואה שבאיטליה במהלך תקופת השפל בשנת 1881. פייטרו, אביו של מרקו, הוא מנהל מרפאה הנותנת בין היתר טיפול ללא תשלום לחולים עניים, משום כך המשפחה נמצאת בקשיים כלכליים. אמו האהובה של מרקו, אנה רוסי, נאלצת לנסוע לארגנטינה להרוויח כסף כשבנה הצעיר הוא ילד קטן הזקוק לאימו.
שנה חלפה, ועל מנת לזרז את שובה של אימו, מחליט מרקו לעזור להוריו להרוויח כסף נוסף ויוצא לעבוד. הוא מתחיל עבודה בחלוקת מכתבים לאחר שעות הלימודים, אך מאוחר יותר עובר לעבוד במשרה מלאה ברחיצת בקבוקים ללא ידיעת משפחתו. בינתיים, מתיידד מרקו עם מפעיל הבובות פפינו ושלוש בנותיו: קונצ'טה, פיורינה וג'ולייטה. במיוחד מתיידד מרקו עם פיורינה והשניים נעשים חברים טובים. קופיפו, הקוף החביב השייך לאחיו של מרקו, משתתף בהופעות של פפינו ולהקתו ובזכותו הם זוכים להצלחה גדולה. פפינו ולהקתו מתכננים להגר אף הם לארגנטינה, ואדון פפינו בשכרותו מזמין את מרקו וקופיפו להצטרף אליהם לנסיעה. מרקו מתרגש מהרעיון שיוכל לפגוש את אימו, אך אביו מתנגד לכך שבנו יסע לבדו. מאוחר יותר, פפינו חוזר בו מהצעתו והוא ומשפחתו נפרדים ממרקו ומפליגים בלעדיו. מרקו לא מוותר על רעיון הנסיעה, ומחליט לחסוך בעצמו כסף לכרטיס.
בזמן שעבר, הקשר עם אנה נקטע, במשך מספר חודשים לא מגיע ממנה מכתב, ובמכתבה האחרון כתבה להם שהיא חולה. מרקו חושש לבריאותה של אימו ומאמין כי מצבה קשה מאוד ולכן הפסיקה לשלוח אליהם מכתבים. כיוון שאביו עסוק מדי בעבודתו במרפאה, ואחיו הגדול טוניו, עסוק בלימודי נהיגת קטר במילאנו, מחליט מרקו הצעיר לצאת לבדו לחפש את אמו בארגנטינה.
מרקו לוקח עמו את קופיפו, הקוף של אחיו טוניו, ומתגנב בלילה כנוסע סמוי על אוניית המסע החדישה 'פורגולה' (במקור 'Folgore') שמפליגה לברזיל. למחרת בבוקר רב החובל מוצא את מרקו ומזמן את אביו. לאחר התעקשותו של מרקו, אביו מרשה לו לנסוע ורב החובל מסכים בתנאי שישמש כעוזר טבח באונייה בתמורה, ומרקו מפליג לברזיל. מרקו מתיידד עם צוות האוניה, ובמיוחד עם הטבח הראשי לאונרדו ועם מלח בשם רוקי.