cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
"המשפחות הנכבדות", משפחות מרוניות אשר היוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מהמצב החדש, וזאת כיוון שנאלצו לעמוד מול מעמד שליטים חדש אשר עמד מעליהם ולא הייתה להם יכולת לתמרן אותו. אצל הדרוזים המצב היה עוד יותר מורכב בגלל הפילוג בעם והעדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיו נטול פניות לגבי הפלגים השונים.
אטול פאלמירה
גאוגרפיה
לאטול פלמירה קו חוף באורך 14.5 ק"מ, ונקודת עגינה אחת הידועה בשם "הלגונה המערבית". האי מורכב משונית, שתי לגונות רדודות, וכ-50 איונים ומשטחי חול, עליהם גדלים בעיקר עצי קוקוס.
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
הסדר זה לא נתן מענה לאחת מהקשות שבבעיות הר-הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. בנוסף לבעיות הפנימיות בהר-הלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות שמן למדורה, הן הוסיפו את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן, לסכסוך שכבר היה קיים בלבנון ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים עדתית בקאימקאמיה הדרוזית. לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשה, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי ליישום, ביחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים. הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וכילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים), מיסים.
אטול פאלמירה
גאוגרפיה
האיים הגדולים הם האי בארן במזרח, האי קופר בצפון (הגדול באיים) והאי קאולה בדרום.
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר. גם משום שבעידוד תככנים פנימיים בהר, היו מי שליבו את האש.
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר-הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר-הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
אטול פאלמירה
גאוגרפיה
בצפון נמצאים האי סטרואון, האי קופר, האי אוויאש, האי קוויל והאי ויפורוויל המחוברים ברצועת חול, במזרח האי נמצאים יהאי פאפאלה והאי פליקן המחוברים ברצועות חול, ובדרום נמצאים האי בירד, האי הוליי, האי אנג'ניר, האי מרי והאי פרדייס המחוברים ברצועות חול.
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
בשנת 1858 פתחו הנוצרים המרונים במרד, ובשנת 1860 תקפו אוכלוסיות דרוזיות כפרים נוצריים, והאלימות התפשטה אף לדמשק שם נטבחו כמה אלפי נוצרים והקונסוליות האירופיות נשרפו. בשנת 1861 התקבל הסדר, ולפיו זכו הנוצרים לאוטונומיה מורחבת באזור לבנון, והסכם זה נותר בתוקפו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אטול פאלמירה
ממשל
אטול פלמירה מהווה טריטוריה של ארצות הברית ומשכך הוא כפוף לכל הזכויות הניתנות על ידי חוקת ארצות הברית ואולם, השטח אינו מאורגן מבחינה פורמלית, מאחר שאין חוק של הקונגרס הקובע כיצד ינוהל השטח. מאחר שאין כלל תושבים באי שאלת הממשל באי היא תאורטית בלבד כיום. בכך האי מהווה טריטורייה ייחודית של ארצות הברית.
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחתם הסכם סייקס–פיקו בין צרפת לבריטניה, והבטיח את השליטה הצרפתית בחופי סוריה ואת השליטה העקיפה בתוך סוריה הפנימית. בשנת 1920 לאחר סיום המלחמה, נחתם הסכם סוור שבו קיבלה צרפת את השליטה בסוריה הגדולה, ועל מנת לקיים את כוחה הביאה צרפת ליצירת מדינה נוצרית, אולם בשנת 1927 הם הוסיפו לה את אזורי דרום לבנון בקעת הלבנון אזור החוף עם ביירות וצפון לבנון, בהם היו אוכלוסיות סוניות, שיעיות ודרוזיות, דבר שיוביל בעתיד ליצירת הסכסוך העדתי במדינה. לאחר תום המרד הסורי הגדול, הסכימה צרפת לקיים בחירות בתוך שתי המדינות. למרות המרד שהתרחש בסוריה, סירבה צרפת לשנות את גבולות לבנון, אף על פי שמספר מנהיגים סונים עדיין קיוו לאיחוד מחדש עם סוריה. מכיוון שהמוסלמים הסונים תמכו בחוסר היציבות הפוליטית בתוך הפוליטיקה הלבנונית, סירובם להשתתף בבחירות הקל על הצרפתים להקים את לבנון הגדולה.
אטול פאלמירה
ממשל
כיום האי נמצא בבעלות חברה פרטית – "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) ומנוהל בפועל מהמשרד לענייני איים במשרד הפנים של ארצות הברית, הנמצא בוושינגטון.
המים הריבוניים סביב האי (12 מילים ימיים) נשלטים על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית והוכרזו בשנת 2001 כשמורת טבע.
כלכלה ותחבורה
כיום אין פעילות כלכלית באי. מרבית הדרכים באי נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולא תוחזקו מאז, ועל כן לא ניתן כמעט להשתמש בהם כיום. יש באי מסלול נחיתה לא מרוצף שאורכו כ- 2,200 מטרים.
גילוי האי
האטול נתגלה לראשונה בשנת 1798 על ידי רב החובל האמריקאי אדמונד פאנינג מקונטיקט, כאשר ספינתו "בטסי" ב-7 בנובמבר 1802, בשל עלייתה של אונייתם, ה"פאלמירה" על שרטון באטול, נחתו לראשונה רב החובל סוול ואנשיו על האטול, שהיה בלתי מיושב, והיו האנשים הראשונים שכף רגלם דרכה על האטול.
האי כשטח ארצות הברית
בשנת 1859 הכריזו הן חברת הגואנו האמריקנית והן חברת הגואנו של ארצות הברית שהאי בבעלותם. בהמשך העניקה ממשלת ארצות הברית לחברת הגואנו של ארצות הברית את הזיכיון לכרות באי גואנו בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856, אולם הדבר מעולם לא יצא אל הפועל - בעיקר בשל העובדה שלא היה כל גואנו באי.
ב-15 באפריל 1862 הפך האי רשמית לחלק מממלכת הוואי.
רב החובל בנט מכר את זכויותיו באי לוילקסון, אשר נותר הבעלים של האי והוריש אותו לילדיו. שנים מהם מכרו את האי לאדם בשל ויקוקס אשר מכר את זכויותיו באי ל"חברת ניווט האוקיינוס השקט", אשר ניסתה ליישב את האי בין ספטמבר 1885 ואוגוסט 1886.
בשנת 1898 סופח האי לארצות הברית, יחד עם סיפוחה של הוואי.
מאחר שממשלת בריטניה הראתה עניין באטול ואף סיפחו אותו רשמית בשנת 1889, ועל מנת שלא יהיה ספק בשליטת ארצות הברית באי, סופח האי עצמו (ולא כחלק מהוואי) בשנית על ידי ארצות הברית בחוק משנת 1911.
חברת ניווט האוקיינוס השקט העבירה את זכויותיה באי בשנת 1888, ובהסכם נוסף משנת 1911 להנרי ארנסט קופר האב, והיורש השלישי של וילקינסון העביר את זכויותיו באי לאדם בשם רינגר, אשר מכרו את זכויותיהם באי לקופר בשנת 1912, והוא נותר הבעלים היחיד של אדמות האי.
ב-19 באוגוסט 1922 מכר קופר את האי ללסלי ואלן פולרד לאו עבור $15,000.00, אשר הקימו באי חברה לגידול קוקוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הולאם האי, זמנית, על ידי צי ארצות הברית, ונוסד באי שדה תעופה ימי. משפחת פולרד לאו תבעו את הצי ואף הגיעו עד בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע לבסוף בשנת 1947 כי האי שייך להם.
בשנת 1959 כאשר הוואי הפכה למדינה של ארצות הברית, באופן רשמי היה האי חלק ממנה (קודם להפיכת הוואי למדינה, היה האי באופן רשמי חלק ממחוז הונולולו).
בשנת 2000 נרכש האי על מנת להקים בו שמורת טבע. ב-2011 הוכרה שמורת חיות הבר הלאומית של האטול (Palmyra Atoll National Wildlife Refuge) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
יחסי לבנון–סוריה
סוריה הגדולה תחת השלטון העות'מאני
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה צרפת של וישי, נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטים, וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
העצמאות
בשנת 1943 השיגו סוריה ולבנון עצמאות זמנית מצרפת, ומכיוון ששאפו לעצמאות מלאה ולנסיגת כל הכוחות הזרים עד 1946, הקפידו התנועות הלאומיות לשמור על אחדות כדי לא לפגוע ברעיון העצמאות. בתחילה הייתה ברית כלכלית בין המדינות, אך היא הסתיימה בשנת 1948, אולם הלאומנים הסורים לא הסכימו להכיר בעצמאות לבנון, וראו בה חלק לא נפרד מסוריה הגדולה.
מלחמת האזרחים הלבנונית והכיבוש הסורי של לבנון
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית 1975–1990, לבנון ביקשה את סיוע סוריה ככח שמירת שלום ערבי. הליגה הערבית הסכימה לשלוח כח שמירת שלום המורכב ברובו מחיילים סורים. בתחילה, מטרת הסורים הייתה להגן על הנוצרים ולסייע להם אל מול המוסלמים, אשר חברו ל"תנועה הלאומית הלבנונית" (LNM). שנתיים לאחר מכן, בשנת 1978, סוריה שינתה את עמדתה וצידדה באש"ף.
כשבאים לבחון מתי הנוכחות הסורית הפכה לכיבוש כמוגדר על ידי החוק הבינלאומי, גרהארד פון גלהן כותב כי "המנדט של הכח הסורי חודש מספר פעמים עד לפקיעתו הרשמית ב-27 ביולי 1982, בעת המצור הישראלי על ביירות במהלך מלחמת לבנון הראשונה. הממשלה הלבנונית סרבה לבקש את חידושו של המנדט מהליגה הערבית. במקום זאת, בספטמבר 1986, ממשלת לבנון ביקשה לסיים את הנוכחות הסורית במדינה. וכך, כשהיא נעדרת סמכות חוקית הן מצד ממשלת לבנון והליגה הערבית, הנוכחות הצבאית הסורית נחשבה כיבוש לא חוקי של לבנון".
בשנות ה-80 המאוחרות, הגנרל מישל עאון מונה לנשיא מועצת השרים על ידי הנשיא דאז אמין ג'ומאייל. היה זה מהלך שנוי במחלוקת בשל כך שהתפקיד היה שמור ע"פ הסכמים שבע"פ למוסלמים הסונים. וכך, שרים מוסלמים סירבו לכהן תחת ממשלתו של עאון, אשר גם לא הוכרה על ידי סוריה. 2 אדמיניסטרציות יריבות נוצרו: האחת, צבאית תחת מישל עאון במזרח ביירות, והשנייה אזרחית, תחת סלים אל-חוס במערב ביירות. ממשלתו של סלים אל-חוס זכתה בתמיכת הסורים. עאון התנגד לנוכחות הסורית בלבנון, כשהוא מסתמך על החלטה מס' 520 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקובעת כי יש להשיג את כל הכוחות הזרים שנמצאים במדינה, בראשם כוחות צה"ל. לאחר התקפה מוצלחת נגד מיליציית הכוחות הלבנוניים בנמל ביירות, עאון, שזכה כעת לתמיכה רחבה במזרח העיר, הכריז על "מלחמת חופש" כנגד הכוחות הסוריים. הלחימה החלה ב-14 במרץ 1989. מספר הקורבנות הלא-מעורבים שנפגעו מהפצצות הארטילריה הלא מדויקות, היה גדול.
על אף שבתחילה עאון זכה בתמיכה בין לאומית נרחבת יותר מאשר אל-חוס, זה הסתיים עם הפלישה האמריקאית לכווית. עאון זכה לתמיכה מסוימת מהמשטר העיראקי, ששאף להחליש את המשטר הבעת'יסטי המתחרה בדמשק. ובתמורה לתמיכה הסורית בפלישה לכווית, ארצות הברית וישראל אפשרו לסוריה לגרש את עאון. כך באוקטובר 1990 כוחות סוריים כבשו את הארמון הנשיאותי בבעבדא בסערה. עאון נמלט לשגרירות הצרפתית ומאוחר יותר הוגלה מלבנון לצרפת. נסיבות הגלייתו שנויות במחלוקת, ובדרך כלל מיוחסות לכוחות הסורים, צה"ל, המיליציות השיעיות והכוחות הלבנוניים של סמיר ג'עג'ע.
הכוחות הסורים נותרו בלבנון, כשהם בעלי השפעה לא מבוטלת על ממשלתה משנת 1990 ועד 2005. לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון ומותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון ספגה ביקורת קשה והתנגדות מהאוכלוסייה הלבנונית.
סיום הסדר הסורי בלבנון
הנוכחות הצבאית בלבנון הסתיימה ב-26 באפריל על רקע מהפכת הארזים, שבאה בעקבות חיסולו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי בשנת 2005. באותו יום דיווחו סוכנויות ידיעות בינלאומיות והאו"ם כי אחרוני החיילים הסורים וסוכני המודיעין חצו את הגבול בנסיגתם מלבנון. ממשלת סוריה הודיעה רשמית לאו"ם כי היא הסיגה את כוחותיה מלבנון על פי החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר התקבלה בספטמבר 2004. במכתב לאו"ם, כתב שר החוץ הסורי פארוק א-שרע כי מדינתו "מבקשת להודיעכם כי הכוחות הסורים המוצבים בלבנון, בעקבות בקשת לבנון ותחת הסכמה ערבית, נסוגו - כולל כל המנגנונים הצבאיים והביטחוניים שהוצבו במדינה".
המתיחות בין לבנון לסוריה באה לידי ביטוי גם בתרבות הפופ; כאשר שר החוץ פירוז שר בבירה הסורית דמשק, כמה פוליטיקאים ואזרחים לבנונים מתחו ביקורת על החלטתה. פירוז השיבה כי דמשק היא מרכז תרבותי ש"יישאר מודל לחיקוי של אמנות, תרבות ואותנטיות לדורות הבאים ".
כינון יחסים דיפלומטיים
ב-13 באוגוסט 2008 בפגישה שהתקיימה בפריז בפסגה הראשונה של איחוד מדינות הים התיכון, הסכימו נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, ונשיא לבנון, מישל סלימאן, לכונן יחסים דיפלומטיים בין מדינותיהם ברמת השגרירות. בדצמבר אותה שנה נפתחה השגרירות הסורית בביירות, ובמרץ 2009 פתחה לבנון את שגרירותה בדמשק. ב-19 בדצמבר 2009 ביקר בסוריה ראש ממשלת לבנון, סעד אל-חרירי, ונשאר בדמשק לפגישות של שלושה ימים עם הנשיא בשאר אל-אסד.
מלחמת האזרחים בסוריה
מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה ב-2011 בעקבות האביב הערבי, ליבתה מחדש את האלימות העדתית בלבנון מימי מלחמת האזרחים בלבנון, מה שבא לידי ביטוי בכך שמוסלמים סונים רבים סייעו למורדים בסוריה מבחינה לוגיסטית או צבאית ומאידך שיעים רבים תמכו באסד מאחר שהמיעוט העלאווי השליט בסוריה נחשב כשלוחה של האסלאם השיעי. זליגת מלחמת האזרחים הסורית ללבנון הביאה בעקבותיה אי שקט למדינה אשר בה יש מאבק פוליטי מתמיד בין שני גושים גדולים: מחנה ה-14 במרץ האנטי-סורי שנתמך בידי סעודיה, ומחנה ה-8 במרץ הפרו-סורי שמגובה בידי איראן. התנגשויות אלימות בין חמושים סונים לבין צבא לבנון החלו לראשונה בשנת 2011 בטריפולי והתפשטו גם לביירות, לצידון ולערים נוספות - מה שהוביל לפריסה מיידית של צבא לבנון בביירות ובצפון לבנון, ושיאם היה בכניסה ובהתבססות של לוחמי המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה בהרי קלמון ובפאתי ערסאל למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של צבא לבנון לעקור אותם מהאזור.
אברהם כהן דה-הירירה
רבי אברהם כהן בן דוד דה-הירירה (באיטלקית: Abraham Cohen de Herrera; 1562 בקירוב – 4 בפברואר 1635), היה פילוסוף ומקובל יהודי ספרדי-איטלקי-הולנדי.
יחסי לבנון–סוריה
מלחמת האזרחים בסוריה
הכיבוש של שטחים לבנוניים המהווים איום על ריכוזי השיעים בלבנון, הוביל את ארגון הטרור חזבאללה השיעי שכבר לפני כן היה מעורב במלחמה בסוריה להשתלט על שטחים נרחבים בגבול סוריה-לבנון כדי להגן על אנשיו, וכן לחילופי אש כבדים בינו לבין המורדים הסורים. גורמים מסוימים בלבנון האשימו את החזבאללה בזליגה ובהחרפת הסכסוך בשל כך שהוא סייע לאסד במלחמה בסוריה נגד הרוב הסוני וגרם לפעולות נקם מצד המורדים הסורים. נכון לשנת 2016, סך הנפגעים בלבנון מהסכסוך עומד על מאות הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים. בנוסף, יש כבר כ-20,000 פליטים סורים בלבנון, וסוריה דורשת מלבנון לבדוק אחר אנשי צבא סוריה החופשית המסתתרים לאורך הגבול. זרם הפליטים הסורים הגביר את המתיחות המקומית בין העדות השונות בלבנון.
אברהם כהן דה-הירירה
ביוגרפיה
אברהם הירירה נולד למשפחת אנוסים מקורדובה, שעברה להתגורר בוונציה, שמו הספרדי היה אלונסו נונס דה-אררה (Alonso Nunez de-Herrera). לדעת גרשם שלום נולד הירירה בפירנצה שבאיטליה. בצעירותו רכש באיטליה השכלה כללית ופילוסופית רחבה, ונדד לצורכי עסקיו ברחבי אירופה.
קיימת אי-בהירות באשר לשאלה האם היה הירירה אנוס בשבתו באיטליה או לא. חלק מהחוקרים סבורים, בעקבות מקורות שונים, כי הירירה שב ליהדותו בגלוי לאחר שחרורו מהשבי (ראו בהמשך), וישנם הסבורים כי משפחתו שבה ליהדותה בגלוי כאשר עברה לאיטליה, וכי הירירה נהג כיהודי בגלוי כל חייו.
ביולי 1596 שהה הירירה בקדיס שבספרד, ככל הנראה במסווה נוצרי, במסגרת עסקיו של דודו, חואן דה-מרצ'נה, שהיה סוכנו של סולטאן מרוקו. במהלך שהותו בעיר פשט הצבא האנגלי בראשות רוברט דברו, לורד אסקס על העיר ולקח בשבי ארבעים בני ערובה ובהם דה-הירירה. הוא שהה במאסר במצודת לונדון חמש שנים, ושוחרר לאחר שסולטאן מרוקו שילם עבורו את הכופר.
הירירה שב לאיטליה, שם נישא, והמשיך במסעות עסקיו ברחבי אירופה. במהלך מסעיו הגיע לרגוזה, כיום בקרואטיה, שם פגש את המקובל רבי ישראל סרוג, שהכיר לו את קבלת האר"י. מפגש זה הותיר רושם עז על הירירה, ותרם תרומה מכרעת להבנתו את תורת הקבלה בכלים פילוסופיים.
סמוך לשנת 1620 השתקע הירירה באמסטרדם, בה התגורר עד סוף ימיו ובה כתב את חיבוריו. הירירה היה דמות מרכזית בקהילת האנוסים באמסטרדם, ושימש בתפקידים ציבוריים רבים.
הירירה נפטר באמסטרדם בט"ז בשבט ה'שצ"ה. מאחר שהיה נתין כבוד של סולטאן מרוקו, שפדה אותו משביו, השתתפו בהלווייתו שרים ואצילים.
הגותו
הגותו של הירירה מרוכזת בשני ספריו הגדולים בית אלהים (Casa la divinidad) ושער השמים (Puerta del cielo). ספרים אלו נכתבו במקורם בספרדית, ונועדו לציבור האנוסים, שהיו בעלי השכלה אינטלקטואלית גבוהה, התקשו בשפה העברית, ועולם מושגיהם היה בעל מונחים פילוסופיים ולא קבליים. בספריו רואה הירירה את מערכת המושגים הקבלית כמערכת מטפורית שמייצגת רעיונות פילוסופיים. הוא מפשט את תורת הקבלה במונחים פילוסופיים טהורים, ומסתמך על מקובלים רבים, ובעיקר על רבי משה קורדובירו ועל תורת האר"י כפי שקיבלה מרבי ישראל סרוג.
פרשנותו של הירירה מקורית מאוד, והוא המקובל הראשון בעת החדשה שפישט את מונחי הקבלה לחשיבה פילוסופית מסודרת. הפילוסופיה הקבלית שלו היא נאו-אפלטונית מובהקת, והוא מתייחד גם בכך שהוא משווה בשיטתיות את הפרשנות הקבלית לדבריהם של הוגים ופילוסופים ידועים רבים, שהחשובים והעיקריים שבהם הם אריסטו, אפלטון, תומאס אקווינס, מרסיליו פיצ'ינו, וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
בשל תפיסתו המטאפורית את הקבלה, נחשב הירירה לאחד המייצגים הבולטים של מושג ה"צמצום שלא כפשוטו". הירירה טען כי מושג הצמצום איננו צמצום של האלוהות, אלא צמצום של השפעתה בעולם לפי כוח הקיבול של הנבראים. בשל תפיסתו זו זכה הירירה לביקורת נוקבת מהשבתאי נחמיה חייא חיון בספרו "שלהבת יה". להגנתו של הירירה יצאו המקובל האיטלקי רבי יוסף אירגס בספרו "הצד נחש" שכתב נגד חיון, ורבי דוד ניטו בספרו "אש דת", גם הוא כנגד חיון. אירגס אף פיתח ונימק את משנתו של הירירה בדבר צמצום שלא כפשוטו בספרו "שומר אמונים".
למשנתו של הירירה הייתה השפעה רבה על מקובלים ופילוסופים רבים בעת החדשה. טענה מקובלת במחקר מייחסת לספריו השפעה על הגותו של ברוך שפינוזה. בקרב המקובלים לא שררה תמימות דעים באשר לגישתו של הירירה. רבי יוסף אירגס מליוורנו הושפע מהגותו של הירירה, וכמו כן ניכרת השפעת הגותו בכתבי רמח"ל. תורת ה"צמצום שלא כפשוטו" של הירירה השפיעה גם על מקובלים חסידיים כרבי ברוך מקוסוב ורבי שניאור זלמן מלאדי, בעל ה"תניא". גם האדמו"ר מחב"ד בעל 'צמח צדק' התייחס בחיוב להירירה, והתייחס במספר מקומות לדבריו. הראי"ה קוק הושפע מהגותו של הירירה, ואף מזכיר אותו באגרותיו. בניגוד לכך, רבי צדוק הכהן מלובלין התנגד בחריפות לגישתו הפילוסופית של הירירה, ובלשונו: "וכן לדעתי ראוי להתרחק מספר בית אלקים וספר שער השמים שחיבר רבי אברהם כהן אירורו, שסבר בזה סברות מלבו, ומה שהוציא מדברי פילסופי האומות הקדמונים, ורצה לאחדם עם חכמת הקבלה המושגת בנבואה ורוח הקודש".
מקרב המקובלים השבתאיים השפיע הירירה בצורה מכרעת על השקפתו של המקובל השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו. קרדוזו אימץ את פרשנותו המטאפורית של הירירה לקבלה בכלל ולצמצום בפרט בצורה גורפת, אף על פי שחלק עליה בנקודות אחרות. השבתאי בן תקופתו נחמיה חייא חיון, הדגיש את נקודות המחלוקת בין קרדוזו והירירה, ותקף בצורה בוטה את הפרשנות המטאפורית לקבלת האר"י (גם את קרדוזו עצמו תקף חיון בספרו עז לאלהים על השימוש במונחים פילוסופיים).
לאחר מותו של הירירה תורגמו ספריו לעברית ונדפסו בידי תלמידו יצחק אבוהב דה-פונסיקה בשנת 1655. בשנת 2002 יצאו לאור בתרגום חדש ובמהדורה מוערת בהוצאת מכון בן צבי בתרגומו מכתבי היד בספרדית מהמאה הי"ז של נ' יושע שהקדים גם מבוא והוסיף הערות.
מספר פרקים מ"שער השמים" תורגמו ללטינית בידי כריסטיאן קנור פון רוזנרות ונדפסו בספרו "Kabbala denudata" בשנת 1678.
סלואן סטיבנס
סלואן סטיבנס (באנגלית: Sloane Stephens; נולדה ב-20 במרץ 1993) היא שחקנית טניס מקצועית מארצות הברית. בשיאה (16 ביולי 2018) דורגה בשיאה (16 ביולי 2018) במקום שלישי בעולם וכיום (10 ביוני 2019), מדורגת במקום תשיעי בדירוג ה-WTA.
הישג השיא של סטיבנס, זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2017.
חיים אישיים
סטיבנס נולדה בפלנטיישן, פלורידה לסיביל סמית וג'ון סטיבנס, שהיה שחקן פוטבול מקצועי. אמהּ עודדה אותה לשחק טניס בגיל 9, ובגיל 12 הפסיקה ללמוד בבית הספר והחלה ללמוד בביתה. אביה נהרג בתאונת דרכים ב-1 בספטמבר 2009, ממש לפני תחילת אליפות ארצות הברית הפתוחה. היא השתתפה בהלווייתו של אביה בלואיזיאנה והשתתפה באליפות ארצות הברית הפתוחה. ב-2011 היא סיימה את בית הספר התיכון. סטיבנס נמצאת בזוגיות עם שחקן הכדורגל של FC טורונטו ונבחרת ארצות הברית, ג'וזי אלטידור.
2013
בשנת 2013 ניצחה סטיבנס בטורניר בריזביין בסיבוב הראשון את דומיניקה ציבולקובה (6-2 6-3), בסיבוב השני ניצחה את סופיה ארדוינסון (6-3 6-4), אך הפסידה בסיבוב השלישי לסרינה ויליאמס (מדורגת 3, 6-4 6-3). בטורניר הברט, היא הפסידה בשלב חצי הגמר לאלינה וסנינה (6-2 6-2). באליפות אוסטרליה הפתוחה, היא ניצחה בשלב רבע הגמר את סרינה ויליאמס שהייתה מועמדת לזכייה (3–6 7-5 6-4) ובכך עלתה לראשונה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנד סלאם. בשלב חצי הגמר היא הפסידה לוויקטוריה אזרנקה (1 בעולם, 6-1 6-4). הגעתה לשלב חצי הגמר העלתה את סטיבנס לדירוג השיא שלה בקריירה, 17 בעולם. ברולאן גרוס הגיעה פעם שנייה ברציפות לשלב שמינית הגמר. בווימבלדון העפילה לשלב רבע הגמר, שם הפסידה בקרב צמוד של שתי מערכות למריון ברטולי שזכתה בסופו של דבר בתואר. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה בשלב שמינית הגמר לסרינה ויליאמס.
2017
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2017 זכתה סטיבנס בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על מדיסון קיז מארצות הברית (15 בעולם) בשתי מערכות (3–6, 0-6). בשלב חצי הגמר היא ניצחה את ונוס ויליאמס מארצות הברית (9 בעולם) ב-3 מערכות (1–6, 6-0, 5-7).
2018
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני העפילה סטיבנס לראשונה בקריירה שלה למשחק הגמר, בו הפסידה לסימונה האלפ מרומניה (1 בעולם) בשלוש מערכות (3–6, 6-4, 6-1). בעקבות הישג זה היא עלתה למקום הרביעי בעולם, דירוג השיא שלה.
עמוס גרודז'ינובסקי
עמוס גרודז'ינובסקי (נולד ב-3 ביוני 1940) הוא אתלט ומאמן ישראלי בעבר, היה אלוף ושיאן ישראל בריצות למרחקים קצרים. השתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
ביוגרפיה
גרודז'ינובסקי נולד בתל אביב. הוא התאמן במועדון מכבי תל אביב. בתחרות אתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בדצמבר 1958 הוא ניצח בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.0 שניות. בשנת 1959 זכה לראשונה באליפות ישראל בקפיצה לרוחק.
בתחרות מבחן שנערכה באפריל 1960 היה האתלט המצטיין לאחר שניצח ב-3 ריצות, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות, לפני הרי קנה מהפועל ראשון לציון שקבע אותה תוצאה, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.1 שניות, שוב לפני קנה (22.3 שניות) ובריצת 400 מטר בתוצאה של 50.3 שניות, לפני אלימלך שוחט מהרי אפרים (51.7 שניות). ב-2 במאי אותה שנה הוא קבע בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 7.40 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני הרי קנה (11.1 שניות) ומדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.81 מטר, אחרי דוד קושניר מהפועל רמן גן (6.92 מטר) ולפני זאב רייס מהפועל גבעת ברנר (6.70 מטר).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים גרודז'ינובסקי במקום 44 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.19 שניות, במקום 44 בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 21.99 שניות ובמקום 52 בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 49.03 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכה גרודז'ינובסקי במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר, אחרי מייק הרמן מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 7.47 מטר ודוד קושניר מישראל (7.22 מטר).
לאחר המשחקים האולימפיים למד גרודז'ינובסקי חינוך גופני באוניברסיטת מינסוטה שבמיניאפוליס וקיבל דוקטורט בפיזיולוגיה וביוכימיה של המאמץ.
גרודז'ינובסקי לימד במכון וינגייט ואימן אתלטיקה במועדון "אס"א תל אביב", מספר אלופי ישראל בריצות למרחקים קצרים: מני רוזנברג, פרופ' יואב מקל ומוטי גרוס. בשנת 1983 פרש מאימון תחרותי.
נוסף על עבודתו במכון וינגייט עוסק גרודז'ינובסקי בשיקום חולי לב ופרסם שני ספרים העוסקים בתחום זה: "הליכה למשקל בריא" ו"הליכה ללב בריא".
סגנון התחייה הרוסי
סגנון התחייה הרוסי באנגלית: Russian Revival architecture (שמות מקבילים הם: סגנון רוסי, סגנון פסאודו-רוסי, סגנון נאו-רוסי, סגנון ביזנטי-רוסי) הם מספר תנועות שונות בתוך האדריכלות הרוסית שצמחה ברבע השני של המאה ה-19 והיווה שילוב אקלקטי של אלמנטים ביזנטיים וארכיטקטורה רוסית עתיקה.
אדריכלות התחייה הרוסית קמה במסגרת העניין המחודש באדריכלות הלאומית, שהתפתחה באירופה במאה ה-19, והיא מהווה פרשנות וסגנונות של המורשת האדריכלית הרוסית. רוב אדריכלי התחייה לא שיחזרו ישירות את המסורת האדריכלית הישנה. סגנון התחייה הרוסית שולב ברציפות עם סגנונות בינלאומיים אחרים, מהרומנטיקה האדריכלית של המחצית הראשונה של המאה ה-19 ועד לסגנון המודרני.
רקע תרבותי
כמו התחייה הרומנטית של מערב אירופה, התחייה הרוסית נודעה על ידי עניין מלומד באנדרטאות ההיסטוריות של האומה. ההיסטוריציזם הדהד עם הלאומיות העממית והפאן-סלאביזם של התקופה. התיאור המאויר הראשון של האדריכלות הרוסית היה הפרויקט של אנטולי דמידוב, הנסיך הראשון של סן דונאטו והשרטט הצרפתי אנדרה דוראנד, התיעוד של הסיור שלהם ברוסיה ב-1839. הוא פורסם בפריז בשנות הארבעים בשם Voyage Pittoresque et Archéologique en Russie. הליטוגרפיות של דוראנד מסגירות רגישות של זר לאחרות לכאורה של האדריכלות הרוסית, ומציגות כמה מאפיינים מעוותים באופן מוזר, ואף על פי שהם, בסך הכל, ייצוגים מדויקים למדי, המסמך שהוא הפיק שייך לז'אנר של ספרות טיולים ולא לחקירה היסטורית.
1825–1850
הדוגמה הראשונה של התחייה הביזנטית בארכיטקטורה הרוסית והדוגמה הראשונה שנבנתה אי פעם ניצבת בפוטסדאם, גרמניה, כנסיית חמש הכיפות לזכר אלכסנדר נבסקי מאת וסילי סטסוב (בונה קתדרלת טריניטי הנאו-קלאסית, סנט פטרסבורג, אביו של המבקר ולדימיר סטסוב). בשנה שלאחר מכן השלים סטאסוב את כנסיית המעשרות הגדולה יותר עם חמש כיפות בקייב.
הרעיון הרוסי-ביזנטי הועבר על ידי קונסטנטין תון עם אישור מכלותי של ניקולאי הראשון. סגנונו של תון גילם את רעיון ההמשכיות בין ביזנטיון לרוסיה, התואם בצורה מושלמת את האידאולוגיה של ניקולאי הראשון. האדריכלות הרוסית-ביזנטית מאופיינת בערבוב שיטות הקומפוזיציה וקשתות מקומרות של ארכיטקטורה ביזנטית עם עיטורי חוץ רוסיים עתיקים, והתממשו בצורה חיה ב'פרויקטים של תון. בשנת 1838, ניקולאי הראשון "המליץ" על ספר עיצובי המודל של תון לכל האדריכלים; אכיפה נוספת הגיעה בשנים 1841 ו-1844. מבנים שתוכננו על ידי תון או שהתבססו על עיצוביו היו קתדרלת ישו המושיע, ארמון הקרמלין הגדול והנשקייה במוסקבה, גם קתדרלות בסבאבורג, ילץ, טומסק, רוסטוב-על-דון וקרסנויארסק.
האכיפה הרשמית של האדריכלות הביזנטית הייתה, למעשה, מוגבלת מאוד: היא חלה רק על בניית כנסיות חדשות, ובמידה פחותה, על ארמונות מלכותיים. הבנייה הפרטית והציבורית התנהלה באופן עצמאי. מבני הציבור של תון עצמו, כמו טרמינל הרכבת ניקולייבסקי הפסאודו-רנסאנס, חסר מאפיינים ביזנטיים. מבט מקרוב על כנסיות שנבנו בתקופת שלטונו של ניקולי מגלה מבנים נאו-קלאסיים רבים מהמעלה הראשונה, כמו קתדרלת אלוחובו במוסקבה (1837–1845) האמנות הביזנטית הרשמית לא הייתה מוחלטת בתקופת שלטונו של ניקולאי; הוא נדיר בימינו, שכן הכנסיות הביזנטית, שהוכרזו כ"חסרות ערך" על ידי הבולשביקים, היו הראשונות שנהרסו בעידן הסובייטי..
שנות ה-50
כיוון נוסף שנקט סגנון התחייה הרוסית היה תגובה נגד אמנות תון רשמית, שהושפעה מהרומנטיקה, סלבופיליזם ומחקרים מפורטים של אדריכלות עממית. המבשר של מגמה זו בעיצוב הכנסיות היה אלכסיי גורנוסטאיב (בשנותיו המאוחרות יותר, 1848–1862), בולט בהמצאה מחדש של מוטיב גג האוהלים הצפוני הרוסי המוגבר במבנה הקמרון הרומנסקי והרנסאנס. דוגמה מוקדמת שקיימת באדריכלות אזרחית היא קוטג' פוגודינסקי מעץ במוסקבה, מאת ניקולאי ניקיטין (1856).
לאחר 1861
רפורמת האמנציפציה של 1861 והרפורמות הבאות של אלכסנדר השני דחפו את האליטה הליברלית לחקור את שורשי התרבות הלאומית. התוצאה הראשונה של מחקרים אלה בארכיטקטורה הייתה לידתו של סגנון "עממי" או פסאודו-רוסי, המודגמת ביצירות משנות ה-70 של המאה ה-19 של איוואן רופט (באברמצבו, 1873) ויקטור הרטמן (בית הדפוס ממונטוב, 1872). אמנים אלה, בברית עם תנועת נארודניק, עשו אידיאליזציה של חיי האיכרים ויצרו חזון משלהם של אדריכלות "עממית". גורם נוסף היה דחיית האקלקטיות המערבית ששלטה בבנייה האזרחית של שנות ה-50–1860, תגובה נגד ה"מערב הדקדנטי", נפוצו על ידי המבקר רב ההשפעה ולדימיר סטסוב.
איוואן זבלין, תאורטיקן של התנועה, הכריז כי "הסגנון הרוסי, שצמח באופן טבעי מבקתות עץ של איכרים, שמר על רוח האי-סדר היפה... היופי של בניין אינו בפרופורציות שלו, אלא להפך, בהבדל. לכן מתנגדיו של רופט שהתנגדו לסגנונו, התרכזו באימוץ חלקים חיים אך לא תואמים של ארכיטקטורה עממית, בעיקר אימצו את הגגות בעלי שיפוע גבוה. עץ היה החומר המועדף, לטוב ולרע - רע, כי מבני עץ, במיוחד אלה בעלי צורה לא קונבנציונלית, לא היו ניתנים להרחבה ובעלי תוחלת חיים קצרה מאוד. מעטים מאוד שרדו עד ההווה. לטוב, כי מהירות הבנייה והמראה הלא שגרתי היו התאמה מושלמת עבור ביתני תערוכות, עמדות הכתרה ופרויקטים דומים לטווח קצר.
המגמה נמשכה לתוך המאה ה-20 ושנות העשרים שלה. (איליה גולוסוב).
לזמן קצר בשנות ה-80 של המאה ה-19, גרסה פחות רדיקלית של הסגנון הפסאודו-רוסי, המבוססת על העתקת ארכיטקטורת הלבנים מהמאה ה-17, כמעט הצליחה להתקבל כאמנות הרשמית החדשה. מבנים אלה נבנו, ככלל, מלבנים עם יישום טכנולוגיית בנייה מודרנית. הם החלו להיות מעוטרים בשפע אלמנטים מהמסורת האדריכלות הפופולרית הרוסית. האלמנטים האדריכליים האופייניים לתקופה זו, כגון עמודים "כרסנים", תקרות מקושתות נמוכות, חורים צרים עם לולאות חלונות, גגות אוהלים, ציורי קיר עם עיצובי פרחים, שימוש באריחים צבעוניים ופרזול מסיבי, באים לידי ביטוי הן בחיצוניות והן בקישוט הפנימי של מבנים אלה. דוגמה טיפוסית היא המוזיאון ההיסטורי (1875–81, האדריכל ולדימיר שרווד) שהשלים את המבנים בכיכר האדומה.
1898–1917
בתחילת המאות חוותה הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מגמה חדשה; בניית קתדרלות גדולות במיוחד בפרברי מעמד הפועלים בערים הגדולות. חלקן, כמו קתדרלת העלייה דורוגומילובו (1898–1910), שהתאימה ל-10,000 מתפללים, הושקו בפאתי מדינה שקטים שגדלו באוכלוסייתם עד למועד השלמתם. תאורטיקנים נוצרים מסבירים את הבחירה במקומות מרוחקים כאלה בשאיפה להרחיב את טווח ההגעה של הכנסייה למעמד הפועלים, בתקופה שבה מעמדות עשירים יותר התרחקו ממנו. אדריכלות ביזנטית הייתה בחירה טבעית עבור פרויקטים אלה. זו הייתה הצהרה ברורה של שורשים לאומיים, נגד הכפירות האירופיות המודרניות. זה היה גם זול בהרבה מהקתדרלות הנאו-קלאסיות הגדולות, הן בעלויות הראשוניות והן בתחזוקה שלאחר מכן. הדוגמאות הגדולות ביותר מסוג זה.
וולטר סמואל
קריירת מועדונים
בסופו של דבר עבר סמואל לריאל מדריד, ששילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 25 מיליון אירו. סמואל היה חלק ממערך ה"גלאקטיקוס" של ריאל, בו ניסו ראשי המועדון לבנות את קבוצת הכדורגל מכוכבים בינלאומיים. הוא לא הצליח להסתגל לסגנון המשחק של ריאל, וכעבור שנה אחת הועבר לאינטר תמורת 16 מיליון אירו. ב-23 בדצמבר 2007, בזמן הדרבי של מילאנו, ניסה סמואל לתקל את קאקה ממילאן ונפצע בברכו. לאחר מכן הוא עבר ניתוח שגרם להשבתתו ממשחק פעיל למשך חצי שנה. הוא היה אמור לחזור לשחק בשלהי עונת 2007/2008, אך חזר לשחק רק בתחילת עונת 2008/2009 תחת הדרכתו של המאמן ז'וזה מוריניו. מאז הגעתו של הברזילאי לוסיו הוא מרבה לשחק לצידו בחוליית ההגנה של אינטר. בעונת 2009/10 זכה סמואל עם אינטר בטרבל, כשהנראזורי הפכו לקבוצה האיטלקייה הראשונה שעושה זאת. סמואל אף פתח בגמר ליגת האלופות נגד באיירן מינכן והשלים בו 90 דקות מלאות.
סמואל המשיך להיות חלק חשוב בהרכב הנראזורי גם בעונת 2010/11, אך פציעה במשחקה של אינטר נגד ברשה ב-7 בנובמבר 2010 השביתה אותו לתקופה ארוכה. במהלך חגיגותיה של אינטר את הזכייה באליפות העולם לקבוצות ב-18 בדצמבר 2010, קפטן הקבוצה, חבייר זאנטי לבש את חולצתו של וולטר סמואל והקדיש לו את התואר. הוא חזר למשחק פעיל ב-15 במאי 2011.
ב-23 ביולי 2014 חתם סמואל בקבוצת פ.צ. בזל השווייצרית. ב-25 במאי 2016 פרש סמואל ממשחק פעיל בגיל 38.
בנובמבר 2016 מונה סמואל לעוזר מאמן באינטר תחת סטפאנו פיולי.
נבחרות ארגנטינה
סמואל היה חבר בנבחרת הנוער הארגנטינאית שזכתה במונדיאל הנוער ב-1997. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ב-3 בפברואר 1999 מול ונצואלה. וולטר נמנה גם על סגל הנבחרת במונדיאל 2002 ובסגל לגביע הקונפדרציות שנערך בגרמניה ב-2005. בשנת 2010 פרש מהנבחרת.
ברוס קלארק
ברוס קופר קלארק (באנגלית: Bruce Cooper Clarke; 29 באפריל 1901 – 17 במרץ 1988) היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר שירת במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. הוא היה מפקד הצבא היבשתי בין השנים 1958–1960, מפקד צבא ארצות הברית באירופה בין השנים 1960–1962, ומפקד צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט בין דצמבר 1954 עד אפריל 1956.
ביוגרפיה
קלארק נולד בחווה באדמס שבניו יורק, ב-29 באפריל 1901. הוא עזב את התיכון כדי להתגייס לצבא בשנת 1917, ונכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית דרך המשמר הלאומי של ניו יורק. בשנת 1925 הוא סיים את לימודיו, והצטרף לחיל ההנדסה, ובנוסף הוא קיבל גם תואר מאוניברסיטת קורנל. בהמשך הוא גם קיבל תואר שני מהאקדמיה הצבאית הלאומית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קלארק שירת ביחידת תותחני חוף. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקולונל, ולאחר מכן כבריגדיר גנרל, ופיקד על צוות קרב בדיוויזיית השריון ה-4, שהייתה חלק מהארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון, והוביל אותו לניצחון על כוח שריון גרמני בקרב אראקור בספטמבר 1944. בדצמבר אותה שנה הוביל קלארק את ההגנה בקרב סן וית במהלך קרב הארדנים, אשר האט את המתקפה הגרמנית. גנרל אייזנהאואר הגדיר את פעולותיו של קלארק בקרב זה כ"נקודת מפנה" בקרב על הבליטה.
לאחר מכן הוא פיקד על צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט בהוואי מ-1954 עד 1956, ולאחר מכן הוא פיקד על הארמייה השביעית בגרמניה מ-1956 עד 1958.
באוגוסט 1958 הוא הועלה לדרגת גנרל ארבעה כוכבים, ומ-1958 עד 1960 הוא פיקד על פיקוד כוחות צבא ארצות הברית, תוך שהוא ממונה על מערכת החינוך הצבאית, אשר, בזמנו, כללה יותר מ-250,000 משתתפים. בין השנים 1960–1962 הוא שירת כמפקד העליון של צבא ארצות הברית באירופה, וב-30 באפריל 1962 הוא פרש לביתו.
לקלארק ואשתו, בסי, היו שלושה בנים ובת אחת.
קלארק נפטר ב-17 במרץ 1988, והוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, שם קבורה אשתו לצידו.
Culture
Culture הוא אלבום האולפן השני של הרכב ההיפ הופ האמריקאי מיגוס. האלבום יצא לאור ב-27 בינואר 2017, על ידי חברות התקליטים קוואליטי קונטרול מיוזיק, YRN ת'ה לייבל ו-300 אנטרטיינמנט. האלבום מכיל הופעות אורח של די ג'יי חאלד, ליל עוזי ורט, גוצ'י מיין, 2 צ'יינז וטראוויס סקוט, כשבהפקה המוזיקלית השתתפו מפיקים כגון מורדה ביטס ומטרו בומין, בין היתר.
האלבום נתמך על ידי שלושה סינגלים: "Bad and Boujee", "T-Shirt" ו-"Slippery". האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200. הוא הגיע גם לצמרת מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ, והפך לאלבום הראשון של מיגוס בצמרת שני המצעדים. הוא הגיע היישר אל המקום הראשון גם במצעד האלבומים הקנדי. ביולי 2017 זכה האלבום בתואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. הוא אף הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הראפ הטוב ביותר" בשנת 2018.
רב חן
רב חן היא רשת בתי קולנוע בישראל בבעלות חברת "תיאטראות ישראל".
לרשת ארבעה בתי קולנוע מרובי אולמות בגוש דן: בתל אביב, גבעתיים וקריית אונו, ובית קולנוע נוסף במודיעין-מכבים-רעות.
לרשת עוד שישה בתי קולנוע (מגה-פלקס) הקרויים "פלאנט" ברמת גן, חיפה, ראשון לציון, ירושלים, באר שבע וזכרון יעקב.
היסטוריה
בשנת 1981 אושרה תוכנית להסבת קולנוע "חן" שבכיכר דיזנגוף בתל אביב, שבו אולם גדול יחיד, למבנה של חמישה אולמות קולנוע. הקולנוע נפתח בשנת 1982 וזכה לכינוי "רב חן". הכיסאות המרופדים בקולנוע רב חן היו חידוש בישראל. הקולנוע זכה להצלחה רבה ובעקבותיו הוקם קולנוע דומה בקניון איילון שנפתח ביולי 1985. קולנוע זה זכה לכינוי "רב גן". לאחר מכן נפתחו ברשת בתי קולנוע נוספים, חלקם שעברו הסבה מבתי קולנוע ישנים וחלקם שנבנו מלכתחילה כמרובי אולמות.
החל משנת 2002 נסגרו רבים מבתי הקולנוע של הרשת. בתי קולנוע שנסגרו כוללים את: רב חן אשקלון, רב חן אשדוד, רב חן כרמיאל, רב חן עפולה, רב חן רמת גן במגדלי אואזיס, רב חן נתניה, רב חן מעלה אדומים, רב חן ירושלים, רב חן מרכז הקונגרסים חיפה, רב חן לב המפרץ חיפה בקניון לב המפרץ (בהמשך הפך ל״יס פלאנט חיפה״), רב חן חורב חיפה בקניון מרכז חורב, רב חן באר שבע בקניון הנגב, רב חן אור עקיבא בקניון אורות, רב חן יהוד בקניון סביונים, רב חן ראשון לציון, רב חן מגדל האופרה בתל אביב, רב חן קניון בת ים, רב חן גת בתל אביב, רב חן רחובות בקניון רחובות, ורב חן פתח תקווה בקניון הגדול.
בשנת 2006 עבר בית הקולנוע רב חן רמת גן בקניון איילון לתת-רשת הקרויה "יס פלאנט", ובשנת 2008 עבר לתת-רשת זו קולנוע רב חן לב המפרץ בקניון לב המפרץ בחיפה. בשנת 2012 נפתח קולנוע שלישי, חדש, בתת-רשת זו, במערב ראשון לציון. ב-13 באוגוסט 2015 נפתח "יס פלאנט" בירושלים ועם פתיחתו נסגר סניף רב חן בעיר. ב-26 במאי 2016 נפתח בית הקולנוע החמישי בתת-הרשת "יס פלאנט" (כיום פלאנט) בבאר שבע.
הפיגוע בקולנוע חן תל אביב
ב-11 בדצמבר 1974 מחבל נכנס לאולם קולנוע חן תל אביב, ישב בשורה האחרונה והחל להשליך רימוני יד על הקהל שהיה באולם. 58 צופים נפגעו, ושני צופים נהרגו במקום. גם המחבל נהרג.
שדמית מזרחית
שַׁדְמִית מזרחית (שם מדעי: Glareola maldivarum) הוא מין של עוף ממשפחת השדמתיים.
השדמית המזרחית נפוצה באסיה מחבל קשמיר ועד סין. בישראל היא נצפתה פעם אחת בשפכי באר-שבע ב-1999.
ליונל ברימור
ליונל הרברט בליית' ברימור (באנגלית:  Lionel Herbert Blythe Barrymore; 28 באפריל 1878 – 15 בנובמבר 1954) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע ובמאי קולנוע והופיע גם כשחקן בתסכיתי רדיו. הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ב-1931 על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". הוא אחי-סבה של השחקנית דרו ברימור.
תולדות חייו
ב-1924 הופיע בסרטו של גריפית' "אמריקה" וב-1928 הופיע פעם אחרונה עבור גריפית' בסרט "תופי האהבה". ב-1924 נשא לאישה את אירן פנוויק (Irene Fenwick), שתהיה אשתו עד מותה בגיל 49 ב-1936. מאז 1926 עבר ברימור כמעט אך ורק עבור אולפני MGM בהוליווד. לצדו שיחקו כמה מכוכבות התקופה כג'ין הארלו, גלוריה סוונסון וגרטה גרבו. הוא נודע במיוחד בזכותו קולו, שעבר היטב במערכות ההקלטה של התקופה.
במסגרת MGM ברימור גם ביים סרטים ואף היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ב-1930 על "מאדאם X". שנה לאחר מכן זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "נפש חופשייה". בשנות השלושים והארבעים שיחק במגוון סרטים בהם גילם דמויות נבלים כרספוטין (בסרט בשם זה מ-1932 בו הופיעו גם אחיו ג'ון ואת'ל) ודמותו של אוליבר ג'ורדן בסרט "ארוחת ערב בשמונה" (1933, לצד ג'ין הארלו ומארי דרסלר ובהשתתפות אחיו ג'ון). אולם רוב תפקידיו היו של איש מבוגר וחביב כגון בסרט על פי אי התעלומות (1929), "מאטה הארי" (1931), "גראנד הוטל" (1932, לצד גרטה גרבו), "קאמיל" (1936), "ספנים אמיצים" (1937), הן לא תקחהו עמך (1938) וקי לארגו (1948, עם לורן באקול). כן שיחק את ד"ר גילספי בסדרת הסרטים "ד"ר קילדר" ואת השופט חמור-הסבר ג'יימס ק. הארדי בסדרת סרטי "הארדי גארדי" בכיכובו של השחקן-הילד מיקי רוני, שגילם את בנו. תפקידו הבולט ביותר מתקופה זו הוא הנבל הנרי פוטר בסרט "אלו חיים נפלאים" מ-1946, בבימוי של פרנק קפרה ובכיכובו של ג'יימס סטיוארט. באותה שנה שיחק גם במערבון "דו-קרב בשמש". ב-1943 שיחק בסרט "בחור ושמו ג'ו" לצידו של ספנסר טרייסי.
בשנות הארבעים החל ברימור להופיע גם בתסכיתי רדיו. הוא הופיע בסדרת "ראש העיר" (Mayor of the Town) ששודרה ב-CBS ו-NBC בין 1942 ל-1949.
ברימור נפטר מהתקף לב. על שמו נטבע כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
דניאל יו
'''דניאל ד. יו (באנגלית: Daniel D. Yoo''') הוא קצין בדימוס בדרגת מייג'ור גנרל, שירת כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים.
ביוגרפיה
יו סיים ב-1984 תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של אריזונה. הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, עבר קורס קצינים ושובץ בדיוויזיית הנחתים הראשונה.
שימש מפקד מחלקה רובאית, מפקד מחלקת מקלעים כבדים, סגן מפקד פלוגה מסייעת ומפקד פלוגה רובאית בגדוד השני של רגימנט הנחתים התשיעי. שימש מפקד מחלקת סיור ומפקד פלוגת בגדוד הסיור השלישי של דיוויזיית הנחתים השלישית באוקינאווה שביפן, וחונך בכוח הסיור הרביעי של הנחתים. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי שירת במטה כוח המשלוח השני של הנחתים, ובתפקידו הבא שימש קצין מבצעים ביחידת המשלוח ה-26 של הנחתים.
מיולי 2008 עד יוני 2010 פיקד על רגימנט הנחתים הרביעי בדיוויזיית הנחתים השלישית, במסגרת זו שימש גם מפקד כוח חונך לצבא אפגניסטן. לאחר מכן שימש נציג הנחתים במועצה ליחסי חוץ.
ב-2011 קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה בכך לאמריקאי-קוריאני הראשון לכהן בדרגה זו. הוא מונה למפקד לשכת הגיוס של הנחתים בסן דייגו האחראית על אזור מערב ארצות הברית. ביולי 2013 מונה למפקד השלוחה הקדמית של כוח המשלוח הראשון של הנחתים. ביולי 2015 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה ושירת בתפקיד עד ספטמבר אותה שנה, עת מונה לקצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים.
במאי 2017 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הוא הנחת הראשון לפקד על מפקדת מבצעים מיוחדים באחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים. באוגוסט 2018 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים. הוא סיים את תפקידו ביוני 2020 ולאחר מכן פרש מהשירות הצבאי.
כטוב בעיניכם (סרט, 2006)
בראנה העביר את מקום ההתרחשות מצרפת של ימי הביניים למושבה אירופית ביפן של סוף המאה ה-19 אחרי תקופת מייג'י. הצילומים נערכו באולפני שפרטון, ובגני וייקהרסט פלייס, שלא צולם שם סרט קולנוע לפני כן. ההפקה היא של The Shakespeare Film Company, במימון של סרטי HBO. זהו סרטו הראשון של בראנה שצולם בפורמט סופר 35.
תקציר עלילה
ראו בערך על המחזה "כטוב בעיניכם".
ההתרחשות ביפן
על אף שהסרט לא צולם ביפן, בראנה מדמיין את ההתרחשות ביפן של סוף המאה התשע עשרה בה התגוררו סוחרים אנגלים רבים. בראנה מתאר את חצר הדוכס כמאחז בריטי ששליטו מעריץ את התרבות היפנית. על אף שרוב התושבים לובשים בגדים אירופיים, הדוכס הבכור ואחיו לובשים תלבושות יפניות. הגבירות הבריטיות מכסות פניהן במניפה, ומסרקות את שערן בסגנון יפני. את הדמויות הנמצאות ביער ארדן מגלמים גם שחקנים מערביים וגם ויפנים. ויליאם ופיבי הם יפנים, קורין ואודרי הם אירופאים, בעוד סיביליוס הוא אירופאי הלובש בגדים יפניים. את האחים למשפחת בויס, אורלנדו ואוליבר, מגלמים שחקנים בריטים שחורים. אורלנדו מתאבק נגד מתאבק סומו יפני.
בראנה הוסיף לסרט פרולוג שבו לוחמי נינג'ה תוקפים את משפחת הדוכס הבכור, תוך כדי הופעה בתיאטרון קבוקי. הפרולוג של בראנה מגדיר בדיוק את הרגע בו הדוכס פרדריק משתלט על ממלכתו של אחיו, דבר שאינו מוגדר במחזה השייקספירי.
על אף השינוי התרבותי, נותרו על כנם השפה השייקספירית ושמות הדמויות. הסרט נאמן לעלילה במקור הספרותי. חלק מהמבקרים שבחו את התפאורה. אחרים קבעו שהיא חסרת תועלת ולא רלוונטית מכיוון שחלק מהדמויות אינן יפניות.
יציאה לאקרנים
הסרט יצא לאקרנים באיטליה ב-1 בספטמבר 2006, ביוון ב-7 בספטמבר 2006, ובממלכה המאוחדת ב-21 בספטמבר 2007.
בארצות הברית שודר הסרט לראשונה בטלוויזיה ברשת HBO ב-21 באוגוסט 2007, אבל לא הוקרן באופן מסחרי בתי הקולנוע.
ב-25 בספטמבר 2007 יצא הסרט בארצות הברית על גבי DVD.
קבלה
באתר Rotten Tomatoes דורג הסרט עם ציון של 36% המסתמך על 14 ביקורות חיוביות. הציון הממוצע הוא 4.7 מתוך 10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 75 מתוך 100 המבוסס על 15 ביקורות.
גרין מייל (סרט)
גרין מייל (באנגלית: The Green Mile) הוא סרט דרמה-פנטזיה-פשע אמריקאי משנת 1999 שנכתב ובוים על ידי פרנק דרבונט על בסיס רומן מאת סטיבן קינג באותו השם משנת 1996. בסרט מככבים טום הנקס ומייקל קלארק דאנקן.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-10 בדצמבר 1999, ומיד קיבל ביקורות חיוביות בעיקר על הסגנון הוויזואלי ועל ביצועי המשחק. הסרט זכה להצלחה קופתית כאשר הכנסותיו הגיעו לסכום של 286 מיליון דולר ביחס לתקציב של 60 מיליון דולר.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מסופרת על ידי פול אדג'קומב בבית האבות בו הוא שוהה. אדג'קומב מספר לחברתו על קיץ 1935, כאשר הוא היה סוהר בית הסוהר "קולד מאונטיין" בתא הנידונים למוות באמצעות כיסא חשמלי. חלק זה של בית הסוהר כונה "המייל הירוק" על שם רצפת הלינוליאום שהייתה ירוקה. אל בית הסוהר מגיע אסיר חדש וגדול ממדים בשם ג'ון קופי, הנראה לשאר הסוהרים כמנומס מידי לביצוע פשע. לאחר מכן מתגלה לפול שג'ון קופי מואשם ברצח ואונס 2 אחיות, וכעת הוא מועמד לגזר דין מוות בשל מעשיו. הסוהרים מגלים עכבר שחדר לבית הסוהר ומסתתר במחסן, ובתחילה מנסים ללכוד אותו, אך הוא מצליח לחמוק, ובסופו של דבר מגיע לידיו של דל, אסיר בבית הסוהר, אשר מצליח לאלף אותו ומתיידד עימו.
אל בית הסוהר מגיע אסיר חדש בשם וויליאם ווארטון, המתגלה כאסיר רפה שכל ובעייתי, המתגרה בסוהרים ובאסירים. לאחר שג'ון קופי מרפא את דלקת השלפוחית של פול, ומחייה את העכבר של דל, מתגלים כוחותיו העל טבעיים בפני הסוהרים והאסירים, המתחילים לחשוד שג'ון למעשה חף מפשע.
דל, שהתיידד עם כל הסוהרים למעט פרסי, שהרג את עכברו, מובא אל תא הנידונים למוות. שאר הסוהרים מתקשים לבצע את גזר הדין מכיוון שהתיידדו עימו, למעט פרסי, שאינו מרטיב את הספוג שמונח על ראש הנידון למוות, האמור לזרז את מעבר החשמל אל גופו של הנידון, דבר שמוביל למוות מהיר יותר. דל מתחשמל וגופתו נשרפת כליל לתדהמת הנוכחים בתא, בזמן שג'ון חש את כאבו של דל, ומשחרר את העכבר שלו, שבורח למחסן. הסוהרים מענישים את פרסי בכך שנועלים אותו במחסן קשור, ויוצאים עם ג'ון אל ביתו של מנהל הכלא, האל מורס, שם ג'ון מרפא את אשתו החולה, לתדהמת האל. לאחר שהאסירים משחררים את פרסי, ג'ון תופס אותו, ומעביר את מחלתו אל פרסי, דבר המוביל אותו לירות בוויליאם למוות. כאשר פול שואל את ג'ון למעשיו, ג'ון משיב שהוא פגע באנשים ברעים, ובעזרת טלפתיה, מסביר לפול שוויליאם הוא האדם שרצח ואנס את הבנות, וג'ון הוא למעשה חף מפשע.
פול מתייעץ עם אשתו ומסביר לה שהוא מודע לעובדה שג'ון חף מפשע ומועמד לגזר דין מוות, ושאם יבצע את גזר הדין, אלוהים לא יסלח לו, אך הוא אינו יכול לעשות דבר בנידון. אשתו מייעצת לו לא לומר זאת לג'ון, ולהעמיד פנים שהוא אינו יודע דבר. פול מבצע בכאב ביחד עם הסוהרים את גזר הדין, וג'ון מוצא להורג.
לאחר מכן, מתגלה שג'ון העביר לפני מותו חלק מכוחותיו לפול ולעכבר, דבר המאפשר להם לחיות זמן רב. פול מספר לחברתו שעם הברכה האלוהית באה גם קללה: הוא יהיה מוכרח לצפות בכל קרוביו מתים, כאשר הוא יחיה לנצח או ימות בעוד עשורים שלמים.
פרסים ומועמדויות
הסרט נחשב כנאמן למדי למקור וקינג עצמו טען שבקוראו את התסריט שהוגש לו לפני הבימוי, חשב כי מדובר בתסריט הטוב ביותר שנכתב על פי אחד מספריו.
הקבלה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדית קרסון
אדית קרסון ( בצרפתית: Édith Cresson; נולדה ב-27 בינואר 1934) היא פוליטיקאית צרפתייה. היא כיהנה כראש ממשלת צרפת – האישה הראשונה בתפקיד זה.
ראשית חייה
אדית קמפיון (Campion) נולדה בעיר בולון-ביאנקור (Boulogne-Billancourt) שבפרברי פריז. בבגרותה למדה בבית הספר למנהל עסקים École des Hautes Études Commerciales. היא בעלת תואר דוקטור בדמוגרפיה. בשנות השישים והשבעים עסקה בהוראה ובמחקר.
בשנת 1969 נישאה לז'אק קרסון, ונולדו להם שתי בנות.
קריירה פוליטית
ב-1965 השתתפה קרסון במסע הבחירות הראשון לנשיאות של פרנסואה מיטראן, שהיה לימים לפטרונה הפוליטי. היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית ב-1971 ומאז מילאה תפקידים שונים במנגנון המפלגה.
קרסון נבחרה לראש עיריית העיירה תורה (Thuré) שבחבל פואטו-שראנט וכיהנה בתפקיד בשנים 1977 עד 1983. בהמשך נבחרה לראש העיר שאטלרו (Châtellerault) שבאותו חבל (בשנים 1983 עד 1997). בשנים 1982 עד 1998 כיהנה גם כחברת מועצת מחוז ויין.
בשנים 1979–1981 כיהנה קרסון כחברת הפרלמנט האירופי, וב-1981 נבחרה לראשונה לחברת האספה הלאומית. בשנים הבאות, תחת נשיאות מיטראן, מילאה מספר תפקידים בממשלות צרפת:
ראש ממשלת צרפת
ב-15 במאי 1991 מינה הנשיא מיטראן את קרסון לראש הממשלה. כהונתה נמשכה פחות משנה, עד אפריל 1992. היא לא זכתה לפופולריות בציבור ופרשה בעקבות ההישגים הדלים של מפלגתה בבחירות לרשויות המקומיות ב-1992. על קרסון נמתחה ביקורת גם עקב מספר התבטאויות בוטות, שבעטיין היו שייחסו לה השקפות גזעניות (כלפי יפנים) והומופוביות. בכהונתה הקצרה נקטה ממשלת קרסון מהלכים שונים לשם מניעת אפליה בדיור ובתעסוקה לבני מיעוטים ואנשים עם מוגבלויות.
לאחר פרישתה מראשות הממשלה פנתה לתפקידי ניהול בשוק הפרטי.
קרסון היא חברה במועצת הנשים מנהיגות העולם (Council of Women World Leaders), ארגון נשים שכיהנו בעבר ומכהנות כנשיאות וכראשי ממשלה, החותר לפעולה משותפת בנושאים חיוניים לנשים ולמען שיויון הזדמנויות עבורן.
כהונה בנציבות האירופית
ב-1995 מינה מיטראן את קרסון לנציגת צרפת בנציבות האירופית. היא החזיקה שם בתיק המחקר, המדע והטכנולוגיה, וכיהנה בתפקיד עד 1999. במהלך כהונתה הואשמה באי-סדרים בנוגע להעסקתו בנציבות של ידיד קרוב שלה, ונטען שהיא נכשלה בפיקוח על חברה ששימשה כקבלן של הנציבות האירופית ונהגה בשחיתות. חקירה פלילית של הרשויות בבלגיה הובילה להגשת כתב אישום כנגדה, מה שלא יצא לפועל. פרשות אלו הסתיימה ב-2004 בהחלטה לסגור את התיק. בשנת 2006 פסק בית הדין האירופי לצדק כי קרסון הפרה בפרשה זו את חובת האמונים שלה לקהילה האירופית, אך החליט שניתן להסתפק בקביעתו כעונש ונמנע מלהטיל עליה סנקציה אחרת.
8 מ"מ (סרט)
8 מ"מ (באנגלית: 8mm) הוא סרט אמריקאי-גרמני משנת 1999 בבימויו של ג'ואל שומאכר אשר מבוסס על תסריט מאת אנדרו קווין ווקר. בסרט מככב ניקולס קייג'.
עלילת הסרט מתמקד בחוקר הפרטי טום וולס (ניקולס קייג') אשר נשכר על ידי אלמנה עשירה שמצאה בכספת של בעלה המנוח סרט סנאף שצולם על סרט שמונה מילימטרים בו מוצג רצח אכזרי של נערה צעירה והיא מעוניינת שוולס יסייע לה לקבוע אם הסרט אותנטי או לא.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 40 מיליון דולרים, גרף מעל ל-96 מיליון דולרים ברחבי העולם.
משה מצליח
משה (מושון) מצליח הוא לשעבר מנהל הערוץ הראשון בשנים 2013-2007.
ביוגרפיה
מצליח הוא בעל תואר בוגר במינהל עסקים ומינהל ציבורי. למד תיאטרון באוניברסיטה העברית.
בשנים 1973–1996 כיהן מצליח כמנהל מחלקת אמנות בערוץ הראשון שמנתה כ-60 עובדים, בשלל תחומים: גרפיקאים, מעצבי תפאורות, מאפרות, מלבישים, ארטס ומבצעי תפאורות.
משנת 1996 ועד שנת 2007 הוא כיהן כמנהל חטיבת המבצעים וההפקה של הערוץ הראשון והופקד על 350 עובדים במחלקות השונות.
בשנים 2007–2013 מצליח ניהל את הערוץ הראשון. בתוקף תפקידו היה חבר בצוות המשותף עם משרד האוצר לתוכנית הרפורמה ברשות השידור. באפריל 2013 החליט לפרוש לגמלאות.
מצליח זכה יחד עם בנו אבנר מצליח בפרס הראשון לכתיבת התסריט הקצר הטוב ביותר לשנת 2017 מטעם עיתון הארץ, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מיטשל
מיטשל (Mitchel או Mitchell) הוא שם פרטי ושם משפחה נפוץ במדינות דוברות אנגלית. כמו כן, משמש השם מיצ'ל (Míchel) ככינוי ספרדי לאישים (בעיקר כדורגלנים) ששמם הפרטי הוא. {{פירושונים|'''אישים הידועים בכינוי "מיצ'ל": אישים ששם משפחתם מיטשל: אחר:
גאוגרפיה:
ראו גם
}}
באטגירל
באטגירל (באנגלית: Batgirl) היא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. באטגירל המקורית (בטי קיין) הופיעה לראשונה בחוברת Batman #139 מאפריל 1961, בכתיבתו של ביל פינגר ובאיורו של שלדון מולדוף. כשם שרובין היה שותפו הצעיר של באטמן, הרי שקיין שימשה כשותפתה הצעירה של קייט קיין, הבאטוומן הראשונה.
עד כה חלקו בזהותה של באטגירל חמש דמויות: בטי קיין, ברברה גורדון, הלנה ברטינלי, קסנדרה קיין וסטפני בראון. דמותה של ברברה גורדון מדורגת במקום ה-17 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN. דמותה הופיעה במספר סדרות אנימציה כמו "הבאטמן" ו"באטמן: האמיצים והנועזים". את דמותה של באטגירל בסרט הלייב אקשן "באטמן ורובין" גילמה השחקנית אליסיה סילברסטון.
היסטוריה פרסומית
בעקבות רמיזות של הומוסקסואליות בין רובין לבאטמן, כפי שתוארו בספרו של פרדריק ורתהם "פיתוי התמימים" משנת 1954, הוצגה שנתיים לאחר מכן דמות נשית בשם קת'י קיין (הבאטוומן) כמושא אהבתו של באטמן. בשנת 1961 הוצגה דמות נשית שנייה, בטי קיין ("ילדת העטלף"), כמושא אהבתו של רובין. יצירתה של משפחת העטלף גרמה תפנית בגישתה של סדרת החוברות מגיבורי-על לקומדיה.