cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שען
פעילות תיקון שעונים נעשית בימינו במעבדות משוכללות של מותגי השעונים המובילים. מעבדות אלה מצוידות בציוד ייעודי לשעוני המותג.
רפובליקת המזרח הרחוק
רפובליקת המזרח הרחוק (ברוסית: Дальневосточная Республика) הייתה מדינה זמנית במזרח הרחוק הרוסי, שהתקיימה בשנים 1920–1922, בשלב האחרון של מלחמת האזרחים ברוסיה.
היסטוריה
הרפובליקה הוקמה ב־6 באפריל 1920 בכנס קומיסרים ונציגי פועלים ואיכרים בעיר ורחנואודינסק (אולן-אודה) אחרי תבוסת אדמירל אלכסנדר קולצ'ק והתקדמות הצבא האדום מזרחה. ולדימיר לנין נמנע מלהילחם בכוחות היפניים שכבשו ערים גדולות במזרח הרחוק ב־4-5 באפריל 1920 ולכן הוא הסכים להקמת מדינה דמוקרטית ("בין סוציאליזם וקפיטליזם") כדי לאלץ את היפנים לפנות את כוחותיהם מהמחוז, לאחר ששלטו בו החל מ-1918. ברפובליקה הוכרז על ביטול עונש המוות, נשמר הרכוש הפרטי והותרו המסחר (חופש הסחר היה מוגבל) והבנקאות. הקרקע הולאמה, והכרייה הותרה בתנאי חכירה. נציגי הרפובליקה החדשה פגשו את הגנרלים היפניים בתחנת הרכבת גונגוטה שלוש פעמים ממאי עד יולי והיפנים הסכימו להתפנות מעבר הבאיקל (זבאיקליה). בלי תמיכת היפנים אטמן גריגורי סמיונוב לא יכול היה להילחם בפרטיזנים ובצבא הרפובליקה ולכן כוחותיו נסוגו מצ'יטה באוקטובר 1920. במשך שנתיים היו קרבות קשים ליד חברובסק וולדיבוסטוק כאשר בראש הכוחות המזוינים של הרפובליקה הועמד ואסילי בלוכר, ממפקדי הצבא האדום. היפנים ניסו ליזום משבר עם הרפובליקה באמצעות פרובוקציות, אך לשווא.
אחרי השלמת המטרה של הקמת הרפובליקה, היא נכנסה לברית המועצות ואיבדה כל את המאפיינים הדמוקרטיים שלה.
ארתור אדסון
ארתור אדסון (באנגלית: Arthur Edeson; 24 באוקטובר 1891 – 14 בפברואר 1970) צלם קולנוע אמריקני.
ביוגרפיה
אדסון נולד בניו יורק והחל את הקריירה שלו כצלם בסרטים אילמים בשנת 1911. בתחילה היה צלם דיוקנים, הגיע לתפקיד צלם בסרטים אילמים עבור חברת אקלייר בניו ג'רזי, בתחילה כשחקן, אך לאחר מכן החל לפעול בתפקידים טכניים הנוגעים להפעלת המצלמה, לאחר שצילומי דיוקן שצילם אדסון עבור חבריו השחקנים תפסו את תשומת לבו של אחד מצלמי הסרט שבו שיחק. בהמשך קיבל את תפקיד "במאי הצילום" (Director of Photography). בשנת 1917 עבר למערב ארצות הברית, בעקבות כוכבת הסרט האילם קלרה קימבל יאנג עמה שיתף פעולה בסרטיה. בשנת 1918 נמנה עם מייסדי האגודה האמריקנית לסינמטוגרפיה. לקראת סוף העשור השני של המאה ה-20 התחבר לשחקן הידוע דאגלס פיירבנקס, וצילם רבים מסרטיו כ"הגנב מבגדד" (1922) ו"רובין הוד" (1924). משנת 1925 הראה נטייה לסרטי אימה, וצילם חלק מן הסרטים הידועים בז'אנר זה כ"פרנקנשטיין" (1931) ו"האיש הבלתי נראה" (1932).
אדסון ביצע את המעבר מן הסרט האילם לקולנוע בצורה מושלמת, והיה מחלוצי הקולנוע, וחלוצי השימוש בקול המוקלט במרחב הפתוח כשצילם את המערבון "באריזונה הישנה" (1929). אדסון היה ממפתחי הצילום הרחב, במצלמת 70 מ"מ, עבור הסרט "הנתיב הרחב" בכיכובו של ג'ון ויין, שצולם בשנת 1930. סרטים שצולמו בשיטה זו שכונתה "צילום פאר" (Grandeur Film) יכולים היו להיות מוקרנים רק בבתי קולנוע בעלי מסך רחב במיוחד, ולפיכך השיטה לא האריכה ימים. בשנת 1953 ניסתה שיטת הסינמסקופ להשיג אפקט דומה, וביתר הצלחה.
מאמצע שנות ה-30 צילם סרטים רבים עבור אולפני האחים וורנר, ובמיוחד סרטים בכיכובו של המפרי בוגרט כ"הנץ ממלטה" (1941), ו"קזבלנקה" (1942). בסרטים אלו, שצולמו בשחור לבן, הגיע אדסון לשיא סגנוני, והוכיח יכולת בפיתוח האווירה המקושרת כיום עם סגנון הפילם נואר באמצעות הצילום.
מיכאיל חודורקובסקי
מיכאיל בוריסוביץ' חודורקובסקי (ברוסית: Михаи́л Бори́сович Ходорко́вский; נולד ב-26 ביוני 1963), הוא איש עסקים, פובליציסט ופעיל פוליטי רוסי ממוצא יהודי, היה אחד מהאוליגרכים הרוסים.
החלטת בתי המשפט הרוסיים הייתה מקור לביקורת ציבורית מקומית ובינלאומית והוא הוכרז על ידי רבים כאסיר פוליטי, שנעצר בהוראת הקרמלין על מנת למנוע אפשרות כי חודורקובסקי יתמודד למשרת נשיא רוסיה בבחירות. ארגון אמנסטי הבינלאומי העניק לו מעמד של אסיר מצפון, לו ולשותפו פלטון לבדב, שנאסר עמו. במאי 2011 בית הדין האירופי לזכויות אדם הודה כי נעשה שימוש לא חוקי בהליכי מעצרו של חודורקובסקי אך בית המשפט לא ראה סימנים למניעים פוליטיים.
ב-12 בנובמבר 2013 חודורקובסקי הגיש בקשה רשמית לנשיא רוסיה לחנינה. ב-19 בדצמבר הודיע ולדימיר פוטין כי חודורקובסקי ישוחרר ולמחרת בבוקר פוטין כבר חתם על צו חנינה וחודורקובסקי שוחרר ממעצרו, הועבר למטוס גרמני והוטס לברלין. לאחר שחרורו הוא עבר עם משפחתו לשווייץ והקים מספר חברות בז'נבה. הונו בשלב זה הוערך בסכום של 100 מיליון דולרים. ב-2016 עבר להתגורר בלונדון. אף שהצהיר תחילה כי יעסוק בנושאים חברתיים ולא יעסוק בפוליטיקה, הוא הודה כי לא איבד תקווה לרוץ כמועמד בבחירות לנשיאות רוסיה.
בדצמבר 2015 שוב נפתחו נגדו חקירות כאשר הודיעה ועדת החקירות של רוסיה כי היא בודקת את מעורבותו של חודורקובסקי ברצח ראש עיריית נפטיוגנסק ולדימיר פטוחוב ב-26 ביוני 1998.
בשנת 2020 קבע בית הדין האירופי לזכויות אדם כי חודורקובסקי ולבדב הורשעו במעשים שאינם מהווים פשע, אך לא הכיר בהליך כמניע פוליטי.
קורות חיים
חודורקובסקי נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית. אביו היה יהודי ואימו ממשפחה נוצרית-רוסית-אורתודוקסית. עד 1971 התגוררה המשפחה בדירה שיתופית ולאחר מכן עברו לדירה משלהם. הוא למד בבית הספר 277 (כיום גימנסיה 1503) והצטיין בכימיה ומתמטיקה.
בשנת 1981 החל ללמוד כימיה במכון לטכנולוגיה וסיים אותו בשנת 1986. לאחר סיום הלימודים הוא היה במנגנון הקומסומול. עם תחילת מדיניות הפרסטרויקה החל לעסוק בפעילות עסקית בתחומים שונים.
אחרי התפרקות ברית המועצות החלה ממשלת רוסיה בהפרטה אינטנסיבית. מיכאיל חודורקובסקי היה אחד מאותם אנשי עסקים שניצלו את המצב החדש והמיוחד ששרר ברוסיה באותה תקופה, ובמהלך פיננסי מבריק רכש את השליטה על ענקית הנפט "יוקוס".
מאסרו
בשנת 2003 נחשב חודורקובסקי לאיש העשיר באירופה, הונו הוערך על ידי המגזין "פורבס" בכ-15.7 מיליארד דולר. בקיץ 2003 הוא נעצר באיומי נשק והורשע בעבירות של הלבנת הון והעלמות מס. תנאי מעצרו של חודורקובסקי היו קשים והוא החל לסבול מבעיות בריאותיות. בתקופת מעצרו ביצעה המשטרה פשיטות רבות על משרדי חברת יוקוס והחרימה מסמכים ומחשבים ואף על בית היתומים שניהלו הוריו של חודורקובסקי. פרקליטיו של חודורקובסקי יצאו בקריאות לקהילה הבינלאומית וניסו לרתום את מנהיגי העולם למה שכינו מאסר פוליטי. חודורקובסקי נידון ל-9 שנות מאסר בפועל. ולאחר ערעור הופחת מאסרו ל-8 שנים. תומכיו טוענים כי הוא נרדף על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על רקע פעילותו האופוזיציונית הכוללת מימון מפלגות ורשתות תקשורת אופוזיציונריות. כמו כן נפוצו שמועות על רצונו להתמודד לנשיאות רוסיה. סיבה משוערת נוספת למאבק היא ניסיונו למכור את רוב האחזקות של חברתו לחברות אמריקאיות כנגד מדיניותו הריכוזית של הנשיא פוטין. לחודורקובסקי שלושה שותפים יהודים אשר הספיקו לעלות לישראל בטרם מעצר, והם לאוניד נבזלין, ולדימיר דובוב ומיכאיל ברודנו. השלושה מנהלים יחד את עסקיהם מישראל לנוכח צו מעצר של האינטרפול שהוצא נגדם בגין עבירות שביצעו לכאורה ברוסיה.
בדצמבר 2010 בית משפט במוסקבה הרשיע אותו בגנבה של מיליוני טונות של דלק והוא נשפט ל-14 שנות מאסר. לאחר ערעור העונש הופחת ל-13 שנים החל מתחילת המעצר הראשון בשנת 2003. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכריז עליו ב-2011 כעל אסיר מצפון, יחד עם שותפו, פלטון לבדב, מייסד בנק מנאטפ ולשעבר יו"ר דירקטוריון קבוצת מנאטפ, ששהה 11 שנים במאסר במושבת עונשין במחוז ארכנגלסק, צפון רוסיה ושוחרר ב-24 בינואר 2014, על פי דרישת בית המשפט העליון של רוסיה.
פעילותו הפוליטית
למן רגע שחרורו, חודורקובסקי לא חדל לבקר את שלטון פוטין וב-9 במרץ 2014 אף נאם בפני מפגינים בקייב. בספטמבר אותה שנה הכריז על שיבה לחיים הפוליטיים והצהיר כי על האופוזיציה הרוסית להיערך לבחירות הפרלמנטריות ברוסיה בשנת 2016. בספטמבר 2014 הכריז חודורקובסקי על הקמתה מחדש של תנועת "רוסיה הפתוחה" (Открытая Россия), ארגון פוליטי שעמד בראשו בשנים 2003-2001.
מתגורר בלונדון לאחר שעבר לשם מקנטון סנט גאלן בשווייץ.
חייו האישיים ומשפחתו
הוריו היו בוריס מויסייביץ' (יליד 1933) ומרינה פיליפובנה (1934–2014), כימאים ומהנדסים בהכשרתם שעבדו במפעל "קליבר" שייצר מכשירי מדידה. סבו מצד האם היה בתקופת הצאר איש עסקים שניהל מפעל, אך זה נלקח ממנו עם פרוץ מהפכת אוקטובר.
נשוי בפעם השנייה לאינה ולנטינובנה מאז 1991. בעבר היה נשוי לילנה דוברובולסקאיה, ממנה יש לו בן, פאבל, יליד 1985, שחי בארצות הברית.
את אשתו השנייה, אינה ולנטינובנה חודורקובסקאיה (ילידת 1969), הכיר במסגרת עבודתו בבנק מנאטפ. ממנה יש לו בת (אנסטסיה, ילידת 1991) ותאומים (איליה וגל, ילידי 1999).
Greatest Hits (אלבום של סמנתה פוקס, 2009)
Greatest Hits (בעברית: הלהיטים הגדולים) הוא אלבום הלהיטים השני של זמרת הפופ האמריקאית סמנתה פוקס. אלבום הלהיטים יצא לאור ב-14 בדצמבר 2009, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
האלבום כלל בתוכו את מיטב להיטיה של פוקס, מאז שנת 1986 ועד 2009.
רקע והפקה
כמה חודשים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
All of the Stars
All of the Stars (בעברית: כל הכוכבים) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, אשר הושמע במהלך הסרט אשמת הכוכבים, וכן השיר הראשון של אלבום הפסקול, The Fault in Our Stars (Music from the Motion Picture). השיר אף מופיע בגרסת הדלוקס הפיזית שבאלבום השני של שירן, x.
שירן אמר כי השיר היה "בהשראת הסרט כולו, רק רוצה להיות עצוב, אך עדיין באופוריה ומרים את האנשים מעט". הסרט, על נער גוסס מסרטן שמתאהב בבת נוער אחרת חולת סרטן, ועוסק בחשיבות האהבה מול המוות.
וידאו קליפ
הקליפ הועלה בבכורה ליוטיוב ב-9 במאי 2014. הווידאו ברובו הוא מילולי, ואינו כולל קטע כלשהו קטע מהסרט. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב.
קאברים
ג'קי אוונצ'ו פרסמה סינגל ווידאו קליפ בתור קאבר לשיר באוגוסט 2015.
Cruella (Original Motion Picture Soundtrack)
Cruella (Original Motion Picture Soundtrack) (בעברית: קרואלה (פסקול מקורי לקולנוע)) הוא פסקול שהוקלט על ידי אומנים שונים. הפסקול יצא לאור ב-21 במאי 2021 על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס. הפסקול נועד לקדם את הסרט, "קרואלה".
רקע והכרזה
ב-31 במרץ 2021, הוכרז כי ניקולאס בריטל יעבוד יחד עם קרייג גילספי עבור הפסקול של הסרט "קרואלה".
ב-10 במאי 2021, חשפו אולפני וולט דיסני כי בסרט יופיע השיר "Call Me Cruella", שיר מקורי שיבוצע על ידי פלורנס אנד דה מאשין, שיופיע במהלך הקרדיטים הסופיים של הסרט. באותו יום הודיעו אולפני וולט דיסני כי אלבום ניקוד ואלבום פסקול נפרד ייצאו שניהם ב-21 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס.
פיטר האנט
'''פיטר ר. האנט (באנגלית: Peter R. Hunt'''; 11 במרץ 1925 – 14 באוגוסט 2002) היה עורך סרטים, מפיק טלוויזיה ובמאי. האנט היה ידוע בשל עבודתו על סדרת סרטי "ג'יימס בונד" וסגנון העריכה החדשני שלו.
ביוגרפיה
פיטר רוג'ר האנט נולד בלונדון, אנגליה. דודו עבד בתעשיית הסרטים, ומצא עבורו עבודה בכמה מהם. האנט התחיל כעוזר עורך תחת אלכסנדר קורדה. הוא התגייס לצבא הבריטי בגיל 17 במטרה לעבוד ביחידת ההסרטה של הצבא הבריטי, אולם הפך לחייל רגלי שהשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה ונלחם בקרב על מונטה קאסינו. הוא השתחרר מהצבא בדרגת סמל ראשון ב-1947, למד אמנות באוניברסיטת רומא ואז שב לאנגליה, שם הוא מצא עבודה בצוותי הסרטה (כ-clapper boy) באולפני דנהאם (Denham Studios).
האנט היה עורך משנה בסרט "האיש שצפה ברכבות" (The Man Who Watched Trains Go By) ב-1952, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך ב"זר מוונוס" (Stranger From Venus) (1954).
כעורך בסרטי "ג'יימס בונד" הראשונים, זכה להכרה בשל טכניקות עריכת הסרטים שלו, בהן השתמש בחיתוך מהיר, איפשר למצלמה לנוע במהלך הפעולה והכניס מרכיבים אחרים לתוך התמונה.
האנט שימש בסרטים בתור במאי משנה או במאי קטעי פעולה עד לבימוי הבכורה שלו, בסרט בונד השישי, "בשירות הוד מלכותה". הוא גם עבד עם הארי זלצמן ואלברט ברוקולי בסרט "Call Me Bwana" של בוב הופ משנת 1963, הסרט היחיד של חברת ההפקה של סרטי בונד, "EON Productions", שאינו סרט בונד. כן עבד עם זלצמן וכמה יוצאי סרטי בונד במותחן "תיק איפקרס", שלא יצא בחברת EON. האנט גם ביים מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה הבריטית "המשכנעים" (1971), בה כיכבו טוני קרטיס וכן רוג'ר מור, שהיה כוכב בונד בהמשך. לאורך שנות ה-70 וה-80 ביים האנט מספר סרטי פעולה ומתח נוספים, בהם "זהב" (1974) ו-"Shout at the Devil" (1976) בהם כיכב מור.
ב-14 באוגוסט 2002 מת האנט כתוצאה מאי-ספיקת לב בביתו בסנטה מוניקה, קליפורניה, בגיל 77.
משה אוירבך
הרב ד"ר משה אוירבך (יידיש: אויערבאך; ד' באדר א' תרמ"א, 3 בפברואר 1881 – ט' בניסן תשל"ו, 9 באפריל 1976) היה רב ומחנך, ממייסדי החינוך הדתי המודרני בארץ ישראל. היה מרבני בית המדרש לרבנים בברלין, ממקימי תנועת עזרא והעומד בראשה, נשיא אגודת ישראל בגרמניה, ומומחה בעל שם להיסטוריה יהודית.
קורות חיים
אויערבך נולד בהלברשטט, שבגרמניה לרב העיר אביעזרי זליג אויערבך ולרייסכא-רוזה, בתו של יוסף הלוי הירש (נישאו בשנת תרכ"ז), בת למשפחת עסקנים. הוא התחנך בבית הספר היהודי ובגימנסיה הממשלתית בעירו. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין, שם הוסמך לרבנות בידי רבי דוד צבי הופמן. בשנת תרס"ה קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג על מכילתא דרבי ישמעאל.
לאחר תקופת קצרה שבה לימד לימודי קודש בבית המדרש למורים בקלן, הוצע לו לקבל על עצמו את יסודם וניהולם של בתי ספר דתיים במושבות החדשות בארץ ישראל. בסוף שנת ה'תרס"ט עלה הרב אויערבך לארץ והתחיל לייסד את בתי הספר. תחילה קיבל את ניהולו של תלמוד התורה בפתח תקווה (שהוקם מעט קודם לכן), ולאחר מכן בראשון לציון, רחובות, עקרון, גדרה וחיפה. לאחר מכן נוסדו על ידו גם בתי ספר לבנות בפתח תקווה ועקרון. רשת תלמודי התורה ובתי הספר כונתה "נצח ישראל".
סטלה קאנליף
סטלה ויויאן קאנליף (1917–2012) הייתה סטטיסטיקאית בריטית. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כנשיאת החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
משה אוירבך
קורות חיים
בשנת תרע"ג נשא לאשה את יני, בתו של הרב שמואל קוטק רבה של באד הומבורג.
סטלה קאנליף
ביוגרפיה
קאנליף למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) וקיבלה שם תואר ראשון בכלכלה. לאחר סיום לימודיה עבדה בחברת "דניש בייקון", ולאחר מלחמת העולם השנייה עזבה את משרתה כדי להתנדב בארגונים לשיקום אירופה.
ב-1947 החלה לעבוד כסטטיסטיקאית במבשלות הבירה של גינס. במסגרת תפקידה שם, היא גילתה וניסחה עקרונות חשובים במתודולוגיה של תכנון ניסויים, אשר תקפים עד היום. דוגמה מפורסמת מעבודתה שם קשורה ב מערכת בקרת האיכות של המבשלה. במהלך תהליך הבקרה העובדים היו צריכים לגלגל את חביות הבירה. חלק מהחביות גולגלו בעליה, וחלק בירידה. עד שקאנליף הגיעה, איש לא העלה בדעתו כי ההבדל הזה עלול להשפיע על תוצאות הבדיקה, אף על פי שההסבר יישמע לכם מאוד הגיוני: יותר קשה לגלגל את החביות בעליה, ומשום כך נטו העובדים לפסול יותר חביות שגולגלו בעליה גם אם היו תקינות, ונטו לאשר חביות שגולגלו בירידה גם אם היו פגומות. קאנליף תכננה את תהליך בקרת האיכות מחדש כך שלא יכלול את ההטיה הזו.
משה אוירבך
קורות חיים
אחר שובו לגרמניה, יצא לפולין לנהל שם את הגימנסיה לבנות "חבצלת".
בשנת תרע"ח חזר הרב אויערבך לגרמניה שם היה שותף לפעילות ציבורית במסגרת תנועת אגודת ישראל, וכן לימד תלמוד בעיר קלן, בה כיהן כרב גיסו הרב פינחס וולף. בשנת תרפ"ג עבר לבברלין והתמנה למרצה להיסטוריה יהודית, תלמוד ופדגוגיה בבית המדרש לרבנים בברלין. לאחר זמן הפך לאחד ממנהלי בית המדרש. עם שובו לברלין מונה גם לחבר בהנהלת קהילת "עדת ישראל", הקהילה האורתודוקסית הנפרדת בברלין. בתקופה זו שימש מפעם לפעם דיין בבית דין לממונות וענה לשאלות הלכתיות. בתקופת שהותו בברלין התמנה לנשיא אגודת ישראל בברלין, ולאחר פטירת אחיו התמנה לנשיא אגודת ישראל בגרמניה, במסגרת תפקידיו אלו היה מעורב בפעילות ציבורית רבה.
סטלה קאנליף
פרסים
ב-1983 הוענקה לה חברות במסדר האימפריה הבריטית כהוקרה על פעילותה הציבורית.
משה אוירבך
קורות חיים
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה מעורב בהקמת גרעיני ההתיישבות של פועלי אגודת ישראל שהורכבו מיהודים דתיים מגרמניה, שהתיישבו לבסוף בגדרה, במחנה ישראל ובחפץ חיים. הרב אויערבך ליווה התיישבויות אלה בשנותיהן הראשונות ושימש גם כפוסק בשאלות הלכתיות שהתעוררו.
לאחר שובו ארצה, העביר הרב אויערבך שיעורים במוסדות שונים, בעיקר בפדגוגיה והיסטוריה יהודית.
הרב אויערבך נפטר בט' בניסן ה'תשל"ו (9 באפריל 1976).
לגוסוכוס
לגוסוכוס (שם מדעי: Lagosuchus; מילולית: "תנין ארנבי") הוא סוג של זוחל מהקבוצה דמויי דינוזאורים שהיו מאבות הדינוזאורים ובמראהו הוא דמה לדינוזאור אמיתי. הוא חי בטריאס עליון שלפני 236-234 מיליון שנה.
מאובני זוחל זה נמצאו בארגנטינה ב-1971 ותוארו בידי החוקר אלפרד רומר. השרידים שהתגלו היו חלקיים וברובם היו עצמות רגליים וכתפיים, המרמזים שיצור זה יכל להזדקף ולרוץ במהירות על רגליו האחוריות הארוכות, דבר המזכיר את הדינוזאורים האמיתיים אך ברוב הזמן הוא נע על ארבע רגליים. הוא היה אוכל בשר באורך 40 ס"מ, דומה לזה של חמוס.
החוקר פול סרנו טוען שסוג זה מוטל בספק אחרי שהוא דומה מאוד למאובניו של המרסוכוס (Marasuchus).
הפרשים (מחזה)
הפרשים הוא מחזה של המחזאי היווני אריסטופאנס שהוצג באתונה במסגרת פסטיבל הדיוניסיה. המחזה שימש כלי לנגח את קליאון - אחד האתונאים החשובים והחזקים ביותר של אותה תקופה. המחזה נכתב כתגובה למעשיו של קליאון שהגיש קודם לכן תביעה נגד אריסטופאנס על כך שהוא "מביך את העיר בפני זרים" במחזותיו הקומיים (גם אזרחים זרים הורשו לצפות בקומדיות שהוצגו בפסטיבל).
תקציר העלילה
הדמות המרכזית במחזה הוא "דמוס" (ביוונית: אזרחי המדינה), שאינו חכם במיוחד, ועבדיו ניקיאס ודמוסתנס (שמותיהם של שני מנהיגי הצבא האתונאים במהלך המלחמה הפלופונזית). העבדים כועסים על הדרך שבה משרתו הראשי של דמוס, פאפלוגוניאן (המגלם למעשה את דמותו של קלאון) מתייחס לשאר העבדים ברשעות רבה, ומחליטים להביא לפיטוריו. העבדים מוצאים את מוכר הנקניקים שמסכים לסייע להם. מוכר הנקניקים מספר לדמוס כי יעשה לעבדיו את כל הדברים הרעים שעשה פפלוגוניאן במצוותו, ואף יותר מכך, ודמוס מסכים לשכור אותו כראש המשרתים. אולם, מוכר הנקניקים רק אמר שיעשה דברים אלה, ובעצם מצליח להביא שלום (המגולם על ידי אישה יפה). עונשו של פפלוגוניאן הוא לקבל את עבודתו הקודמת של מוכר הנקניקים ולמכור נקניקים עשויות מחמורים וכלבים לזונות.
מחזה זה מציג את קלאון בצורה שלילית, אך גם לועג לעם האתונאי ומציג אותו כהפכפך, טיפש, וללא עמוד שידרה. אולם בסוף המחזה שב דמוס לנעוריו, דבר המשקף את התקווה האתונאית שעם סיום המלחמה הפלופונזית ישוב תור הזהב של אתונה.
הצי הבלטי
הצי הבלטי (ברוסית: Балтийский флот ВМФ России) הוא הצי הרוסי אשר נמצא בים הבלטי. הצי הוקם בשנת 1703 כחלק מהצי הרוסי הקיסרי ולאחר מכן היה חלק מהצי הסובייטי אשר זכה פעמיים בעיטור "הדגל האדום". הבסיס הראשי נמצא בקלינינגרד ובעיר בלטייסק שבמחוז קלינינגרד. שתי הערים הללו הן היחידות בכל המחוז בהן קו החוף לא קופא לאורך כל השנה. בסיס נוסף נמצא באי קוטלין לחופי המפרץ הפיני בעיר קרונשטאדט, סמוך לסנקט פטרבורג.
האימפריה הרוסית
הצי הבלטי הוקם בזמן המלחמה הצפונית הגדולה, בה השתתפו מספר מדינות מאזור הים הבלטי נגד שוודיה. יום 18 במאי 1703 בו לראשונה ספינות רוסיות הצליחו לנהל קרב ימי ולהביס את השוודים נחשב ליום הולדת הצי הבלטי. המפקד הראשון של הצי היה הולנדי בשם קורנליוס קרויס אשר הוחלף על ידי עמיתו הרוסי פיודור אפרקסין בשנת 1713.
בסיסו של הצי היה בתחילה בסנקט פטרבורג ובשנת 1702 הועבר לעיר קרונשטאדט. ב-1701 הוקמה אקדמיה להכשרת ימאים ונווטים במוסקבה. בשנת 1715 היא עברה לסנקט פטרבורג. עד היום סנקט פטרבורג מהווה מרכז למוסדות השכלה בתחום הימי ורוב המוסדות של רוסיה נמצאים בו. בהתאם לכך, הצי הבלטי מהווה התשתית העיקרית ללימודיהם.
הצי הבלטי היה בסיס להקמת צי הים השחור כאשר גבולות האימפריה הרוסית התרחבו עד לחופי הים השחור בסוף המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19, כאשר הדוכסות הגדולה של פינלנד סופחה לאימפריה הרוסית, הוקם בסיס ימי גדול בהלסינגפורס. במהלך המאה ה-19 בפיקוד קציני הצי הבלטי יצאו מספר משלחות מדעיות שביצעו בין היתר הקפות סביב העולם והשתתפו בגילוי איים באוקיינוס השקט ואנטארקטיקה.
בשנת 1905, במהלך מלחמת רוסיה–יפן החל מסע הצי הבלטי שהסתיים בתבוסה בקרב צושימה. במהלך מהפכת 1905, גם בצי הבלטי התרחש מרד של אוניית קרב ומרד באחד הבסיסים בקרבת הלסינקי. תוך פרק זמן קצר כוחות נאמנים לממשלה הצליחו להחזיר לעצמם שליטה על המצב.
ברית המועצות
במהלך מהפכת אוקטובר היו מלחי הצי בין התומכים המובהקים של הבולשביקים, ירייה של סיירת של הצי הייתה לסימן לתחילת המתקפה על ארמון החורף. מלחי הצי השתתפו במספר קרבות בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה אל מול הצבא הלבן והכוחות הזרים שפלשו לרוסיה. במהלך פברואר–מרץ ואפריל 1918 ספינות הצי הועברו מבסיסים בטאלין והלסינקי, אשר הרוסים עמדו להתפנות מהם, לקרונשטאדט במבצע שכונה מסע הקרח של הצי הבלטי. אולם היחסים עם השלטון הסובייטי חוו מורדות לאורך השנים, ששיאן היו במרד קרונשטאדט בשנת 1921.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה הצי איבד את רוב הבסיסים שהיו לו בתקופת האימפריה הרוסית והתבסס בקרונשטאדט בלבד. עם סיפוח לטביה ואסטוניה לברית המועצות הצי הבלטי חזר לבסיסיו במדינות אלו וטאלין הפך להיות לבסיסו הראשי.
בשנת 1941 לאחר תחילת הקרבות נגד גרמניה הנאצית הצי השתתף בהגנת על חופי הים הבלטי. במהלך אוגוסט 1941 הצי נאלץ לעזוב את בסיסו הראשי בטאלין. במהלך פינוי הצי הבלטי מטאלין הגרמנים הטביעו חלק משמעותי של האוניות המועברות. מלחי הצי גילו תושייה ואומץ רב כשנטלו חלק במבצעים במלחמת העולם השנייה והיה מן המגינים על לנינגרד בתקופת המצור על לנינגרד. אומנם בפעילות ימית הצי לא בלט ולא הצליח לתת עזרה של ממש לכוחות היבשה בשלבים מתקדמים של המלחמה, חוץ מפעילות צוללות הצי שגרמו לצי הסוחר הנאצי אבדות משמעותיות. בשנת 1943 הכוחות הגרמנים בעזרת פינלנד הצליחו לחסום את המפרץ הפיני אך החל משנת 1944, כאשר פינלנד יצאה ממעגל הלחימה, צוללות הצי הבלטי המשיכו בפעילות בים.
רוסיה
לאחר התפרקות ברית המועצות הצי עזב את כל הבסיסים שמחוץ לגבולות רוסיה והוא מרוכז עתה בבסיסים במחוז קלינינגרד וקרונשטאדט. חלק מספינות הצי הועברו לציי מדינות הבלטיות. הצי מהווה בסיס לתוכניות הכשרה שונות לימאים וקציני הצי הרוסי.
מפקדי הצי (מאז 1925)
הצי הבלטי:
הרכב הצי
הרכב הצי (נכון לשנת 2013)
ספינות:
יחידות יבשתיות:
חזיר יבלות ג'אווני
חזיר יבלות ג'אווני (שם מדעי: Sus verrucosus; או חזיר ורקוזי) הוא מין בסוג חזיר האנדמי לאי ג'אווה ולאיים הסמוכים, בָּאוִיאַן ומאדורה. החזיר הג'אווני חי ביערות שגובהם נמוך מ-800 מטר.
מאפיינים
משקלו של החזיר הג'אווני נע בין 44 ל-108 ק"ג, כאשר הזכר שוקל למעלה מפי שניים מהנקבה. מקורות אחרים מציינים כי משקלן של הנקבות הוא 45 - 60 ק"ג, ושל הזכרים - 80 - 150 ק"ג. אורכו של החזיר הג'אווני 90 עד 190 ס"מ. צבעו נע מצהוב אדמדם ועד לשחור וחלקיו התחתונים הם בצבע צהבהב. בפניו 3 זוגות גבשושיות. יש שוני רב בגודלן של גבשושיות אלו מפרט לפרט והן אינן ניכרות אצל הנקבות. לחזירים הג'אוונים רעמת שיער ארוכה שיורדת מהעורף דרך עמוד השדרה עד לישבן. להם רגליים דקות וזנב ארוך. על הזנב יש ציצית שיער קטנה. לו ראש ארוך ואוזניים גדולות.
תקופת ההיריון בחזיר הג'אווני נמשכת בסביבות הארבעה חודשים. הם ממליטים 3–9 גורים מדי שנה בתקופת הגשמים שבין ינואר למרץ. הגורים יונקים עד גיל 3–4 חודשים, אז הם נגמלים מיניקה. הנקבות דואגות לגורים בקבוצות יחד עם נקבות נוספות בעוד שהזכרים נשארים בודדים. אורך חייו של חזיר יבלות ג'אווני הוא עד 14 שנה.
כאשר חש החזיר הג'אווני מאוים הוא זוקף את רעמת שיערו המצויה בגבו.
החזיר הג'אווני מזיק לחקלאות האדם וניצוד בשל בשרו. רק חזירים ג'אוונים מעטים מוחזקים בשבי. אלו מוחזקים במושבות רבייה, כולן בגני חיות במזרח האי ג'אווה.
1997–1999
1997–1999 הוא אוסף הדמואים של להקות הפולק/ויקינג הפינית אנסיפרום, האלבום נמכר דרך אתר האינטרנט של הלהקה ובקונצרטים.
טארו צרפתי
טארו או טארוט הצרפתי הוא משחק קלפים ל־3–5 שחקנים ומבוסס על משחק קלפים סטנדרטי בתוספת קלפי טארוט.
היסטוריה
קלפי הטארוט העתיקים ביותר המוכרים היום נוצרו עבור משפחת ויסקונטי ממילאנו במחצית הראשונה של המאה החמש עשרה. המילה הצרפתית tarot (טארו) מגיע כנראה מן האיטלקית tarocco (ברבים tarocchi).
בתחילת המאה השש עשרה משחק הטארו הצרפתי מגיע לצרפת. המשחק מוזכר ב־1534 על ידי רבלה בגרגנטואה ופנטגרואל והמשחק נמצא באופנה עד 1650, באותה תקופה המשחק היה משחק לשלושה משתתפים. לאחר מכן נראה שהמשחק איבד מהפופולריות שלו והוא חוזר לאופנה במהלך המאה השמונה עשרה. הקלפים שונים במקצת ונקראים הטארו של מרסיי. תפוצת הקלפים והמשחק עצמו התרחבו לקראת שנת 1950 ובשנת 1973 הוקמה הפדרציה הצרפתית לטארו (Fédération Française de Tarot). הפדרציה עיגנה את החוקים המודרניים של המשחק ובמשחקים שהיא מארגנת משחקת כמעט ורק בקלפים עם הסימונים הצרפתיים. קלפי המשחק הם גרסה מודרנית מהמאה ה־19 של "קלפי הטארו של מרסיי".
קלפי המשחק
חפיסת קלפי טארו מכילה 78 קלפים:
78 קלפים אלו מגיעים יחד לסך של 91 נקודות לפי החשבון הזה:
מבנה
מבנה הקלפים ארוך יותר ממשחק קלפים רגיל המשמש בברידג' או פוקר, למשל. למעשה, כמות הקלפים שכל שחקן מחזיק בידו גדול (24 במשחק לשלושה שחקנים, 18 לארבעה שקנים ו־15 לחמישה שחקנים) מכדי ששחקן רגיל יצליח להחזיק בידיו קלפים בפורמט הרגיל.
המידה הקלאסית של קלפי הטארוט הוא 60X112 מ"מ.
מהלך המשחק לארבעה משתתפים
משחק הטארו הומצא עבור ארבעה שחקנים. עם זאת, ישנן גרסאות לשלושה או חמישה שחקנים.
החלוקה
לאחר שמוגדר מי המחלק, הוא מחלק את הקלפים שלושה שלושה כאשר הוא מתחיל בשחקן שלימינו נגד כיוון השעון כך שהוא מחלק לעצמו אחרון. במהלך החלוקה הוא מפריש 6 קלפים לקופה (שמכונה chien - כלב) באופן שבו הוא רוצה. עם זאת, המחלק לא יכול:
במשחק עם שלושה משתתפים מחלקים את הקלפים, ארבעה, ארבעה (סה"כ עשרים וארבע לכל שחקן) ובקופה שישה קלפים גם כן.
במשחק עם חמישה משתתפים, לכל שחקן חמישה עשר קלפים ובקופה שלושה קלפים.
בסיום החלוקה, אם לשחקן יש רק קלף ממוספר אחד (atout) והוא המספר 1 ("קטן"), הוא חושף את קלפיו והחלוקה מבוטלת. היד הזו נקראת "קטן יבש" (le Petit est sec).
מכירה פומבית
המכירה הפומבית הוא השלב בו יוחלט מי מהשחקנים ישחק נגד כל האחרים. המכירה מתנהלת לאחר סיום החלוקה. כל שחקן מכריז בתורו (מהראשון בחלוקה ונגד כיוון השעון עד המחלק שמכריז אחרון) ומעריך האם הוא יכול לנצח או לא. שחקן שחושב שהוא יכול לנצח יכול לבחור אחת מ־4 חוזים אפשריים:
כל שחקן בתורו מכריז pass (שום חוזה) או חוזה כלשהו מתוך הארבעה, כאשר אם כבר הוכרז משהו השחקנים הבאים יכולים רק להכריז על חוזה גבוה יותר. כל שחקן יכול להכריז רק פעם אחת. לאחר שכולם הכריזו, אם החוזה הוא Petite או garde, המכריז לוקח את ששת הקלפים שבקופה ומציג אותם לכולם. במקום ששת הקלפים האלה הוא מוריד שישה קלפים מהקלפים שאצלו בלי להציגם לאחרים. בקלפים שהוא מוריד, לא ניתן להוריד את אחד הקצוות או מלכים (אין בעיה להוריד קלפי מלוכה אחרים). אסור גם להוריד "אטו" אלא אם אין ברירה אחרת, במקרה כזה יש להציג את ה"אטו" שהוא מוריד. הקלפים שהוא הוריד יהיו הנקודות הראשונות שהוא צובר.
במקרה של חוזה garde sans le chien, המכריז לא מציג את הקופה והוא לא יכול להחליף את הקופה בקלפים אחרים. הקופה הופכת להיות הנקודות הראשונות שהוא צובר. במקרה של חוזה garde contre le chien, הקופה הועברת להגנה (שלושת השחקנים האחרים) ואלו יהיו הנקודות הראשונות של ההגנה.
לחלופין, ניתן להכריז על סלאם (זכייה בכל הקלפים); הכרזה זו תעניק בונוס של 400 נקודות למכריז או 200 נקודות להגנה, אם המכריז כשל בביצוע ההכרזה.
אם שום שחקן לא הכריז, החלוקה בטלה ומחלקים את הקלפים מחדש.
החוזים
מספר הנקודות שהמכריז צריך להגיע עליו תלוי בכמות ה"קצוות" המכריז זוכה בהם במהלך המשחק:
הודעות
בנוסף למכירה הפומבית יש עוד כמה הכרזות שמבוצעות במהלך המשחק (בדרך כלל בתור הראשון של השחקן שרוצה להכריז). הכרזות אלו יזכו את המכריז או ההגנה בנקודות נוספות.
La poignée - היד
poignée הוא מצב בו המכריז מחזיק בידיו כמות גדולה של "אטו" (קלף ה"סליחה" נחשב לאטו לצורך הכרזה זו). שחקן רשאי להכריז הכרזה זו ובמקרה שהוא מכריז, הוא צריך להציג את כמות האטו לפי ההכרזה. הודעה זו מזכה את המכריז בנקודות נוספות. יש שלושה סוגים של poignée:
הבונוסים האלה קבועים, ללא תלות בחוזה שהוכרז. הבונוס הזה מגיע לזוכה ביד שתשוחק. כך למשל אם המכריז מפסיד, הבונוס הולך לאחרים. יש גרסאות בהם הבונוס הולך תמיד למכריז וכאשר המכריז מפסיד הוא מקבל את הבונוס בערך שלילי. את היד יש להציג לפני התור הראשון של המכריז. יש להציג אטו לפי הכמות שהוכרזה. הצגת קלף ה"סליחה" מציין שלשחקן אין "אטו" נוספים. אין חובה להציג את הקצוות, המכריז רשאי להציג את ה"אטו" שהוא רוצה לפי הכמות הנדרשת.
ה"קטן" בקצה
אם הקטן מונח רק בהנחה האחרונה אומרים שהוא בקצה. הזוכה בהנחה האחרונה, שכוללת את ה"קטן" מקבל בונוס של 10 נקודות, שמוכפלת בערך של החוזה.
וריאציה: המחסור
כאשר לשחקן אין "אטו" בידו, הוא יכול להכריז "מחסור באטו" לפני להוא מניח את הקלף הראשון. באותו אופן, כאשר שחקן אין דמויות (קלפי מלוכה) בידו, הוא יכול להכריז על "מחסור של דמויות". ההודעה נעשית על פי הקלפים ביד ולא לוקחים בחשבון את קיומם או מחסורם בקופה.
מהלך המשחק
המכריז של החוזה ישחק נגד שלושה יריבים שנקראים ההגנה.
הקלף הראשון משוחק על ידי השחקן שנמצא מימין למחלק. כל אחד בתורו שם קלף כאשר הסדר הוא נגד כיוון השעון. השחקן שזכה בסיבוב הראשון מתחיל את הסיבוב השני, הזוכה בסיבוב השני מתחיל את הסיבוב השלישי וכן הלאה.
המשחק מתנהל לפי הכללים הבאים:
חישוב התוצאה
בסוף המשחק, סופרים את הנקודות הכלולות בקופות של המכריז מצד אחד ושל ההגנה מצד שני (סה"כ 91 נקודות). כדי לזכות, המכריז צריך לקבל לפחות את הנקודות הנדרשות בהתאם למספר הקצוות שהוא זכה בהם (מפורט בפסקת החוזים). מספר הנקודות בו הוא זכה הוא מספר הנקודות מעל למינימום הנדרש (למשל אם הוא זכה בקצה אחד והוא זכה ב־55 נקודות התוצאה תהיה 4 נקודות מפני שהמינימום הנדרש הוא 51 נקודות). אם מספר הנקודות נמוך יותר, החוזה נפל והנקודות מחושבות לפי ההפרש לכמות המינימלית הנדרשת.
כל חוזה שווה 25 נקודות. אם המכריז הצליח מתווספים 25 נקודות לנקודות שחושבו לעיל (בדוגמה למעלה 25+4=29 נקודות). אם המכריז נכשל בביצוע החוזה יתווספו 25 נקודות להפרש מהחוזה. את התוצאה הזו מכפילים לפי ההכרזה של החוזה (מופיע להלן בסעיף המכירה הפומבית). לתוצאה הזו מוסיפים את הבונוסים על "יד", קטן בקצה וסלאם.
כל מגן יקבל את הנקודות שחושבו בסימן שלילי אם המכריז ביצע את החוזה ובסימן חיובי אם המכריז נכשל בחוזה. המכריז יקבל את סכום הנקודות של ההגנה בסימן הופכי כך שסך הנקודות יהיה 0.
גרסה לשלושה שחקנים
החוקים זהים למשחק לארבעה שחקנים. ההכרזות זהות. ההבדלים הם שהקלפים מחולקים 4 לכל אחד (ולא שלוש) וכל שחקן מקבל 24 קלפים בסך הכל. הכרזת La poignée זהה אך יד פשוטה מורכבת מ־13 אטו; כפולה מ־15 אטו ומשולשת מ־18 אטו.
גרסה לחמישה שחקנים
החוק השונה העיקרי נקרא "קריאה למלך". המשחק יותר מסובך, אבל קל יותר לזכות בחוזה.
הקופה מורכבת משלושה קלפים, כל שחקן מקבל 15 קלפים. ההכרזות זהות. הכרזת La poignée זהה אך יד פשוטה מורכבת מ־8 אטו; כפולה מ־10 אטו ומשולשת מ־13 אטו.
בתום שלב ההכרזות הפומביות, לפני פתיחת הקופה, השחקן שזכה בהכרזה צריך לקורא למלך. מי שבבעלותו המלך שהוכרז הופך לשותף שלו למשחק. החשיפה מתבצעת רק במהלך המשחק כאשר משוחק המלך שהוכרז. כאשר המכריז קורא למלך שיש ברשותו או שנמצא בקופה, הוא משחק לבד נגד ארבעת האחרים.
אם למכריז יש ארבעה מלכים הוא יכול לקרוא למלכה ואם יש לו ארבעה מלכים וארבע מלכות הוא יכול לקרוא לפרש. המכריז רשאי לקורא לעצמו בכך שהוא קורא למלך שנמצא ברשותו. אם המלך שנקרא נמצא בקופה, הוא ישחק לבד נגד ארבעת האחרים. אם לא, הוא ומי שהמלך שנקרא ברשותו ישחקו נגד שלושת האחרים.
הסיבוב הראשון לא יכול להיות בצבע של המלך שהוכרז אלא אם מונח המלך בעצמו. אסור לשותף של המכריז לציין שהוא משחק עם התוקף, גם אם אופן המשחק שלו לא משאיר מקום לספק בנוגע לצד שהוא משחק בו.
חלוקת הנקודות בין המכריז למסייע היא ש־2/3 מהנקודות הולכות למכריז ו־1/3 מהנקודות למסייע. אם המכריז שיחק לבד מול ארבעה, מספר הנקודות של כל מגן מוכפל בארבע. בסופו של דבר, לא משנה שיטת המשחק סך כל הנקודות שמחולקות יהיה 0.
נחושתית הקוצים
המין Protaetia cuprea הוא בעל תפוצה רבה הן באירופה והן באסיה כאשר כל אוכלוסייה מפגינה צבעים וכתמים שונים. בארץ ישראל (ובאזור הלבנט) מצוי תת-המין Protaetia cuprea ignicollis. בצפון הארץ מצוי המין נחושתית מגוונת (Protaetia judith) שלו מספר מופעי צבע, כולל כחול וירוק, כך שאפשר לבלבל אותו עם נחושתית הקוצים. המין הקרוב נחושתית סגולה (Protaetia mirifica) כככל הנראה לא מצוי בארץ, אך פרט ממנו קיים באוסף האב שמיץ. בארץ מין דומה השייך לאותה תת-משפחה (נחושתיות, Cetoniinae) ושמו Cetonia delagranegi אך זה נדיר ביותר וידועים ממנו פרטים בודדים בלבד.
צבעה של נחושתית הקוצים הוא ירוק מתכתי עם ברק זהבי נחושתי חזק, בייחוד על צדו העליון של החזה הקדמי, וסגול נוצץ בצידה התחתון. בחלק מהפרטים צבע החזה אדום-נחושתי (נפוץ יותר בצפון הארץ). באזורנו ידועה אברציה שזכתה לשם camilla בה צבע החיפושית ירוק-כחול עד כחול אך זו נדירה מאוד ותועדה מישראל פעם אחת בלבד.
אורכה של נחושתית הקוצים הוא 18–23 מ"מ, והיא נפוצה באביב על צמחים שונים, בעיקר על תפרחות של קוצים, (כגון גדילן מצוי) אך גם על חרציות. הבוגרים ניזונים בעיקר מאבקה ומצוף. נחושתית הקוצים פעילה בשעות היום.
רוב הזמן כנפי התעופה מקופלות תחת כנפי החפייה הירוקות המספקות להן הגנה. בזמן התעופה עצמה רק כנפי התעופה פרושות וכנפי החפייה מונחות על הגב. מפרץ שולי כנפי החפיה המאפשר החזקת כנפי התעופה פרושות, למרות שכנפי החפייה סגורות. כנפי החפייה נפתחות בעיקר בזמני ההמראה והנחיתה, כאשר הנחושתית פורשת את כנפיה או מקפלת אותן.
מחזור חייהם בעלי גלגול מלא. הזחלים מתפתחים ברקב צמחי המצוי באדמה או בתוך עצים נשירים. המין מקים בארץ דור אחד בשנה כאשר שיא הפעילות הוא באביב בחודשים אפריל-מאי.
The Kissing Bandit
The Kissing Bandit הוא סרט מוזיקלי שהופק על ידי אולפני הסרטים MGM. הסרט בוים בידי לאסלו בנדקט והתסריט נכתב בידי ג'ון הרדינג ואיזאבל לנהארט. בתפקידים הראשיים משחקים: פרנק סינטרה וקתרין גרייסון. הסרט יצא בשיאה של תקופת הסרטים המוזיקליים והאולפנים שחיפשו כמעט בכל מחיר את הלהיט הבא וניסו כמעט כל סוג של סיפור או רעיון. זהו סרט מוזיקלי תקופתי שעלילתו מתרחשת בזמן השלטון הספרדי במקסיקו ובקליפורניה. היה זה שיתוף הפעולה השלישי והאחרון בין פרנק סינטרה וקתרין גרייסון באולפני MGM, לאחר הרימו עוגן שיצא בשנת 1945 וזה קרה בברוקלין שיצא בשנת 1947.
עלילה
ריקרדו (פרנק סינטרה) הוא בנו של בעל פונדק מקסיקני שהגיע לקליפורניה כדי לקבל את הניהול לבית מלון הנמצא בבעלות המשפחה. לאחר מותו של אביו, מגלה ריקרדו את התגלית המבהילה כי יותר משאביו היה ידוע כבעל פונדק ומנהל מלון, הוא היה ידוע כ"שודד המנשק". גנב נועז שתאבונו לפשיעה משתווה רק לכישרונו לרומנטיקה עם הגברות. כאשר גובה מיסים חדש מגיע מספרד ומתחיל לגבות מיסים בצורה דורסנית ושתלטנית בארץ מולדתו, מחליט ריקרדו ללכת בעקבות אביו ו"משחרר" את הממון אותו השיג גובה המיסים בדרכו העוינת. בעקבות מעשיו זוכה ריקרדו גם בליבה של תרזה (קתרין גרייסון), בתו של המושל.
ביקורת
בעת יציאת הסרט לאקרנים קיבל הסרט ביקורות שרובן היו תומכות על התסריט המוזיקה ועל משחקו של סינטרה. היום לא ניתן למצוא כל זכר לביקורות אלה באתרי האינטרנט או בעיתונות המקצועית, הסרט מוגדר כאחד הגרועים של סינטרה והשילוב בין קולו לקולה האופראי של גרייסון נחשב ללא מוצלח בלשון המעטה.
מוזיקת ליווי
מוזיקת ליווי (באנגלית: Incidental music) היא מוזיקה המלווה מחזה, תוכנית טלוויזיה, תוכנית רדיו, משחק וידאו, או כל אירוע שמרכז העניין בו אינו המוזיקה. המושג בדרך כלל לא מתייחס למוזיקה המלווה סרטים, הנקראת פסקול.
מוזיקת ליווי משמשת להוספת אווירה לאירועים המתרחשים בעלילה. לדוגמה, מוזיקת ליווי יכולה לבוא ברגעים דרמטיים בעלילה, להוסיף נופך, או להצביע על סכנה מתקרבת, או שהיא יכולה לבוא בין או בסוף המערכות במחזה.
הומור בתרבות היהודית
ההומור הוא תלוי תרבות ותלוי נסיבות הזמן והמקום. הן מטרת השחוק, והן האופן בו מביעים אותו משתנים מתקופה לתקופה, ובין קהילות ישראל בזמנים שונים היו ועודם קיימים הבדלי סגנון ניכרים. עם זאת הביטוי "הומור יהודי" משמש כיום בעיקר לגלגולו של ההומור היידי בעל הלעג העצמי והמרירות ולעיתים מתכתב עם ביטויים מן המסורת, הומור שעבר מיהודי אירופה המשכילים והמסורתיים כאחד, והשתמר במידה רבה בידי יוצרים ממוצא יהודי בקולנוע והתיאטרון של ארצות הברית, ובמידת מה גם בישראל.
כפי שתועד בכתובים עוד בראשית ימי ישראל, אין סוגה של הומור שלא שימשה בתרבות זו לדורותיה. להומור מגוון רחב של סוגים וסגנונות, סיבות לשימושו ומטרות לאמירתו משנינויות קצרות וזכורות ועד עלילות מבודחות האוצרות בהן מתח ופורקות אותו בסופן, קיים הומור מריר לעומת הומור אוהד. המקורות היהודיים רוויים בהומור, בתנ"ך, בספרים החיצוניים, במשנה ובתלמוד, ובספרות ימי הביניים. בדרך כלל הומור זה הושפע מהתרבות המקומית שבה נכתבה, אך בעקבות הנסיבות, לרוב, היה להומור היהודי גם טעם מיוחד משלו ולעיתים אף התכתב עם ההומור האנטי יהודי. הלעג גם שימש תדיר במחלוקות הרבות שהיו בין הקבוצות השונות בעם לאורך הדורות.
עם הזמן אף נוצרה התייחסות דתית ומסורתית לשחוק הרצוי ולשחוק הדחוי, ואף נקבע מועד מיוחד: חג הפורים שבו "הותר הרסן".
'ההומור היהודי' היידי
החל מתקופת האמנציפציה ואולי עוד קודם לכן התייחדה סוגת ההומור ביידיש, שבה היהודי הנרדף והעצוב מתנקם באויביו (הגויים או היהודים האחרים) או חושב שהוא מכה בהם ולמעשה אינו מצליח בכך. נוצרו דמויות כמו הרשל'ה מאוסטרופולי או חכמי חלם. דמויות "לא-יוצלח" אלו מיוסדות על מסורת בדיחות קדומה כמו דמותו של דמא בן נתינה בתלמוד. הספרות הזו זכתה לתפוצה נרחבת עם ראשית תחיית הלשון העברית, ובסוגה זו נכתבו רבים מספרי המופת של שלה, וכן חלק ניכר מספרות היידיש של תנועת ההשכלה, כמו ספריהם של י"ל פרץ מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם ששמות העט עצמם כבר העירו פרצי צחוק בקוראים. כך למשל הבדיחה היהודית מתלוצצת משידוכים ושדכנים כגון הבדיחה הזו:
ההומור הזה היה רווי בהיכרות עם הטקסטים היהודיים של התפילה והתלמוד, ודמויות המופת שבהן. הרבה היה תלוי במשחקי מילים שבעצם שיבשו את הפסוקים והפכו את משמעותן על פניהן, תוך כדי כך שהמספר מגלה כביכול, שלמעשה אינו יודע את משמעותן של המילים שהוא עצמו אומר.
בהומור היידי, הדמות עליו סיפרו את ההלצה או המעשה המגוחך בדרך כלל הייתה נלעגת. הבדיחות כולן נגעו להוויה היהודית בעיירה. לתיאורו שימשו המונח 'שלימאזל' (שלא מזל - בן בלי מזל. כשה'שלומיאל' היה מועד עם צלחת המרק בידו, המרק היה נשפך על השלימזל) וכן נעבעך (נֶבֶּךְ)- מסכן. בעוד "גיבור הסיפור" חושב שהוא "סידר" מישהו, או מתכנן לעשות זאת, הקהל מתוודע לעובדה שלמעשה "הגיבור שלנו" נכשל והפסיד, אף שאינו יודע או מבין את זה. ולעיתים להפך, גיבור הסיפור היה דמות של אדם יהיר המחשיב עצמו פיקח, והנקמה בו באה באופן מצחיק ומתוחכם. לעיתים הבדיחות נגעו לגויים, ובהם היהודי – על אף שאינו חכם או מוצלח במיוחד – מצליח באופן פשוט יחסית להערים על הגוי, לסתור על פניו בחושך, או להוציא ממנו תשלום עבור עצה טיפשית. (לימים הומצא התואר "אנדרדוג", ולהקת בדחנים ישראלית של דתיים קראה לעצמה "אנדרדוס" על שם הבדיחה והתופעה). בסופו של דבר הייתה זו בדיחה של לעג עצמי, של היהודי הנמצא בשפל וכמאמר שלום עליכם: "תשתה לחיים גם אם הלב שלך עמוק באדמה כי אלו החיים שלך". (טוביה החולב)
הומור זה אוּמץ גם בידי סופרים ומחזאים יהודים מתבוללים כגיולה קבוס (קאהן) בפולין, סרגיי אייזנשטיין בברית המועצות, ומאוחר יותר דני קיי בארצות הברית. הומור זה תועד בהרחבה בספריו של אלתר דרויאנוב "ספר הבדיחה והחידוד".
גם סופרים ישראליים השתמשו בהומור. כש"י עגנון למשל מספר על איש הקונה עיזה חולבת, ומביא הביתה עז. ועמוס עוז מספר על המתאבד שירה באהובתו בסוסו ובעצמו, ובפרק הבא מתעורר בבוקר אחרי שלא פגע באף אחד מהם.. מאיר שלו מספר על עצמו כי הגיע להרצאה עם לק ורוד על אצבעות הרגליים המסונדלות אחרי שבתו הקטנה מרחה אותן כבדיחה.
ההומור היהודי כיום
לאחר קום המדינה, עם ההתאוששות מהשואה ומחורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה, חלק מהמושגים והדמויות נותרו על כנם, כמו האמא היהודייה (שהוחלף בתרבות הישראלית ב"אמא הפולניה") והם משמשים את הבדרנים היהודים המוכרים בעולם כולו. חלק מהדמויות הייצוגיות מהבדיחות, כמו חזנים עשירים וקמצנים שאינם מוכנים לעזור לחבריהם העניים ולא מבינים את הרמזים העבים הנשלחים אליהם, נעלמו יחד עם המקצוע שלהם שהלך והצטמצם, ואינם עוד, אך נוצרו גם מושגים ודמויות מפתח חדשים, כמו נסיכה אמריקאית יהודייה (Jewish-American princess, ובקיצור JAP) מונח הלועג לבנות מפונקות ממשפחות יהודיות עשירות. בישראל הושלך הלעג לעולים חדשים מארצות דוברות ערבית כמו המושג 'פרחה' כינוי לעג לשם נשי ממרוקו (במשמעות שמחה ופריחה) או המונח 'ערסים' עבור חבורות גברברים צעירים וקולניים ממוצא "מזרחי". כמו כן נוצרו בדיחות על פוליטיקאים שאינם דוברי אנגלית כמו עמיר פרץ ודוד לוי.
המחלוקת על קיומו של הומור בתנ"ך
בעבר נטען במחקר שאין הומור בתנ"ך כלל. לדוגמה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד אמר כי "ההיעדר המוחלט של הומור בתנ"ך הוא אחד הדברים הייחודיים בכל הספרות". בשנות השמונים נשאל אפרים סידון אם יש הומור בתנ"ך או בתלמוד והוא קבע שאין, ולכן צריך לחדש אותו ולהחיות אותו בצורה חדשה ושונה. מאוחר יותר יצר את הסדרה חצי המנשה.
כיום מכירים בהומור הקיים בתנ"ך: בלעגנות והאירוניה הקיימים בסיפור שבמגילת אסתר שאת הנעשה שם אין להשיב, של יוסף ואשת פוטיפר, בהומור שבתיאורים האירוטיים בשיר השירים, בהומור בשמות כמו מחלון וכיליון במגילת רות, בסיפור אתונו של בלעם, במשחקי ההגייה (נחש נחושת על נס, אין פתרון לבעל הלשון) ובמשחקי המילים (ויקו למשפט והנה משפח). חוקרים זיהו קומדיית מצבים ברחבי התנ"ך, מיציאת מצרים כולל עשר המכות ועד קריעת ים סוף. קומדיית המצבים נמצאת באופן בולט בסיפורו של בלעם בן בעור ובסיפור שמשון המסתיים בחידה החוזרת אליו (מה מתוק מדבש ומה עז מארי?) ובוחנת אותו עם מלכודת הדבש של האהבה בה הוא לכאורה נתון.
לאורך התנ"ך כולו באופן נרחב, מוצגת קומדיית המצבים בלעג לאלילים. בספר מלכים (א' יח כז) אליהו הנביא לועג לנביאי הבעל ו"מהתל" בהם. בתהלים (קטו ח) לועגים לאלילים בעלי הפה שלא מדבר והאזניים שאינן שומעות, ונוספת המשאלה: וישעיהו לועג לאלילים ברבות מנבואותיו. כמו כן ההומור הדק משמש פעמים רבות להצגת "צדק פואטי" ו"נקמה מתוקה" לפי עקרון מידה כנגד מידה, ובו הרשע נופל בסופו של דבר בבור שהוא עצמו כרה, ואילו האיש שעמו הצדק ושפעל ביושרה לאורך זמן משפר את מצב החברה מטיב לעתיד וחי בשלמות עם מצפונו. בתנ"ך יש גם הומור גרוטסקי ושימוש בגידופים וניבולי פה בעיקר בעת הצגת רשעים אלימים, ולעג על עמים העוינים לישראל, או שבטים עוינים לזה של המספר.
סיפורי התנ"ך מלאים בביטויים ציניים עוקצניים ולעג מר סרקסטי, דוגמת: "...וְנַשְׁלִכֵהוּ בְּאַחַד הַבֹּרוֹת ...וְנִרְאֶה מַה־יִּהְיוּ חֲלֹמֹתָיו..." הנאמר על ידי אחי יוסף. ודברי מיכל בת שאול לדוד: "מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים!". אפילו ספר איוב, המתאר טרגדיה נוראה של אדם היורד עד שפל המדרגה, מלא רמזים הומוריסטיים וציניים בהם איוב ורֵעיו 'עוקצים' זה את זה במרירות.
בתנ"ך יש גם משחקי מילים רבים ולשון נופל על לשון. לעיתים הנביאים משתמשים בצורה זו על מנת להדגיש את עניינם, או להנגיד חלק מסיים מדבריהם לחלק אחר.
עם זאת פעמים רבות בתנ"ך מובעת הסתייגות גורפת משתיית היין המופרזת, הקשורה לצחוק בלתי נשלט. הראשון מבין חמשת ספרי תהלים פותח במזמור: "אַשְׁרֵי הָאִישׁ אֲשֶׁר לֹא הָלַךְ בַּעֲצַת רְשָׁעִים, וּבְדֶרֶךְ חַטָּאִים לֹא עָמָד, וּבְמוֹשַׁב לֵצִים לֹא יָשָׁב..."
קולות הצחוק המקראיים
בתנ"ך יש מספר רב של אזכורים לקולות שמחה המושמעים מפי אנשים, חלקם כתוצאה מהומור, וביניהם: שמחה, שחוק, צחוק - הדומים לשיהוקי הצחוק של ימינו, לצון, ליצות התלוצצות וצהלה - הקשורים לקולות צקצוק עתיקים, היתול, הלל, הוללות וגיל - הקשורים לצהלולים ויללות השמחה המושמעים בלשון ובגרון, חדוה, וחוד, חידה וחידוד, הוד ותודה - רעד דק (בארמית חד) של שמחה כשהשערות סומרות, וגם השמעת קול מהדהד וחוזר אליך. עוז, בוז, לעג, לעז והתלועעות - קולות גרוניים לעגניים. וגם רון ורינה, ורננה - קולות "נַה נַה" של שירה המושמעים ברי"ש גרונית ובשמחה (לעומת המיה, נגינה, וקינה - העצובים).
ההומור בספרות חז"ל
בדומה לסיפור אליהו ועובדי הבעל ישנם בתלמוד סיפורים על הלעג של רבי יהושע בן חנניה לחכמי אתונה בוויכוחים. לדוגמה:
החכמים בתקופת המשנה והתלמוד לעיתים סנטו זה בזה וישנם גם סיפורים מבדחים רבים על ויכוחים הומוריסטיים בין בני המעמדות השונים.
ההומור מתואר בתלמוד כשיטת הוראה להוספת עניין בעת דיונים בנושאים משמימים. ראשי הישיבות בבבל היו פותחים את דבריהם בבדיחה ואחר כך מרצינים:
בדיון משפטי על תשלום נזקי ספסל שנשבר, כאשר ארבעה ישבו והצטרפו לספסל בזה אחר זה, נכתב שהאחרון חייב. אומרת הגמרא: כגון פפא בר אבא. ורש"י מסביר שהיה שמן ביותר. בעלי התוספות מתחילים בדיון מעמיק מה קורה אם השמן התיישב ראשון, ואחריו שלשה רזים במיוחד. מה קורה אם כולם שמנים במיוחד והאחרון יוצא דופן ברזונו ועוד כהנא וכהנא. אך המאירי מסביר כרש"י, וכותב שר' פפא, דיבר על עצמו, שאמר פפא בר אבא (תרגום: פפא בן אבא, הכוונה היא לר' פפא) ב"מלתא דבדיחותא" שנועדה להשאיר את הלומדים ערים.
מסכת מגילה מלאה במצבים הומוריסטיים, כמו סיפורי רבי זירא (זעירא) הגוץ והמכוער, בעל ההומור העצמי, אשר ביקר במסיבת הפורים בביתו של הרב הראשי ליהודי בבל, המכונה "רַבַּה". הלה משתכר ודוקר למוות את רבי זירא. כשרבה מתפקח הוא מתפלל עליו ומשיב אותו לתחיה. בשנה שלאחר מכן רבי זירא מוזמן שוב לבית רבה, וכשהוא נשאל מדוע הוא מסרב להגיע, עונה: לא כל יומא אתרחיש ניסא. (לא כל יום קורה נס...).
גם בתלמוד ישנם משחקי מילים על חשבון לקות דיבור. לדוגמה השיחה עם רבי סימון (שמעון) בן מנסיא (מנשה): שור של הקדש שנגח שור של הדיוט – פטור.
וגם במשנה הראשונה במסכת בבא קמא, שנחלקו הראשונים מדוע בחרה המשנה דווקא בסדר זה לאבות הנזיקין, מבאר הרשב"ם (בתוס' רבינו פרץ), שבחרה המשנה את הסדר הזה מפני ש"לשון נופל על לשון".
עם זאת תועדה גם מגמה של המעטה בהומור ונקיטת עמדה רצינית, הנסמכת על הכתוב במקרא, וכדברי התלמוד: כל ליצנותא אסירא, מלבד ליצנותא דעבודת אלילים. ובו במקום מנצל התלמוד את ההזדמנות להראות פרשנויות היתוליות למקראות שזה עתה דנו בהן, ולהשתמש ברמזים לניבולי פה כנגד האלילים.
פרשני התנ"ך
אחד מפרשני התנ"ך השנונים ביותר היה רבי אברהם אבן עזרא שהרבה ללעוג לפרשנים הקראיים, והשתמש במדרשי פסוקים באופן היתולי. כך כתב על אחד מהם:
על סמך הכתוב: (ספר שמות, פרשת משפטים) וְלֹא תַעֲלֶה בְמַעֲלֹת עַל מִזְבְּחִי אֲשֶׁר לֹא תִגָּלֶה עֶרְוָתְךָ עָלָיו. דין הקובע שעל העולים אל המזבח לעלות בְּכֶבֶשׁ שטוח בעל עליה מתונה, ולא במדרגות, כדי שהעלייה למזבח תיעשה בצעדים קטנים.
וכן בפירושו לפסוק "וכי יגוף שור איש את שור רעהו" (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ל"ה), כותב האבן עזרא שלא מצא חבר לשור אלא בן זוטא: "אמר בן זוטא כי 'רעהו' - תואר לשור, ולא ראה כי 'שור איש' סמוך הוא, וכן הוא 'שור רעהו'. ואין לשור רֵעַ, רק בן זוטא לבדו.
וכך בביקורתו על כותבי החרוזים בפיוטים הקדמונים ובראשם אלעזר הקליר, הוא תקף את הפיוט המתחיל בחרוזים: "ליראי יקפיל וחדשים יכפיל וליום זה פור הפיל ומציון ימלוך... וכתב בין היתר:
מגידים, 'צדיקים' ודברי צחות
בהקדמתו 'לספר המידות' סיפר פלאם כיצד באחד המקרים המגיד מדובנא שעמד לעבור לעיר אחרת אחרי תקופה ארוכה במקומו, אמר לבחור צעיר שלא יכנס לבית המדרש לשמוע את דרשתו. לאחר הפצרות הסביר שהדרשה תהיה נרגשת ומעוררת דמעות, וזה לא מתאים לבחור רגיש זה. הבחור זלזל בדברי המגיד, והגיע למרות האזהרה. חברו נקרע לגזרים מיד עם עליית המגיד אל ה'דוכן' ופניו הרציניות והעצובות, ואילו הוא עצמו החזיק מעמד כמה שניות אל תוך הדרשה כשפרץ לבסוף בבכי קורע לב. הבחור הובהל לבית החולים ובילה שם זמן רב במצב אנוש.
מעתיקי ספרי המגיד מדובנא הבלתי מורשים הרבו להוסיף בדיחות עממיות גם אם אין בהם כל קשר לפסוקים או תובנות מוסריות עמוקות.
רבים מהפירושים של ה'צדיקים' מתנועת החסידות מתובלים בקריאה מפתיעה של הכתובים ובאופן היתולי, ובספרות החסידית נקראו "דברי צחות": כמו פירוש הרבי מלכוביץ מייסד חצר חסידות העיירה סלונים:
אחד המפורסמים בכך היה הרבי מנחם מנדל מקוצק שאמר:
הומור ויהדות בימינו
במאמר על הומור במרוקו כותב אשר כנפו כי נהגו לעוות פסוקים באופן מגוחך, כך שאיבדו ממשמעותם. לדוגמה, במקום הפסוק: הם אמרו:
הרב עובדיה יוסף היה ידוע כמוסיף בדיחות וחידודים תוך שינוי קטן של פסוקי התורה או מאמרי התלמוד ושילובם בדרשותיו לפני הקהל, ובספריו, לדוגמה: שהאשכנזים יוצאים ביד רמ"א (= שזהו משחק מילים ביד יד רמה, כפסוק יצאו בני ישראל ביד רמה, לבין ר' משה איסרליש, שראשי תיבותיו הוא רמ"א, שעל פי פסיקותיו הולכים האשכנזים).
הרב שלמה אבינר ידוע כמתבל דבריו תוך שימוש בפסוקים, וכך סיפר: וכן בכמה מדרשותיו בעל פה, מבאר את חשיבות גיוס לצה"ל לקרבי שמחנך את האדם לרצינות, על ידי מסגרת קשוחה, ובכך הדור לא יוצא מפונק ועצלן, ובדרך מליצה הוא מודה בכך לערבים, ש"בזכותם", יש כוננות מתמדת בישראל. שעל כך נאמר "המעריב ערבים".
אפרים סידון, בהתלוננו על "מצב הנוער כיום" שאינו מכיר את התנ"ך ושונא את הלימודים בו בבית הספר, סיפר על הרצאה בה הקריא קטע פרודיה על קינת דוד ששילב בסדרה חצי המנשה: "הצלי ישראל על במותיך חלה, איך נפלו פירורים. אל תגידו: 'בגט'. אל תבשלו בחוצות אשקלון. פֵֿן תּשמחנה בנות פלשתים, פֵֿן תעלוזנה בנות הערלים". ובעוד הקהל המבוגר אשר כלל אמנים ידועים התמוגג מנחת הצעירים שאלו: מה מצחיק?
לאורך השנים פורסמו פרודיות הלועגות לאמונות הדתיות דוגמת תוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש, כיום גב האומה בו מעמידים למבחן שבועי את אלוהים, ודנים בהדתה. וארץ נהדרת שבה פינה קבועה כמו אסתי וראובן, המציגים זוג נלעג של חוזרים בתשובה.
פרסומים בני ימינו בנושא הומור ויהדות
כיום ישנה התחדשות של הומור הקשור במסורת ובתרבות היהודית בקרב שומרי המסורת, באתרים כמו פרויקט השטו"ת בערוץ שבע, או "[ דוסים מצייצים]" בפייסבוק בהם מובאים חידודי לשון נוסח:
הסדרות חצי המנשה וכן היהודים באים הם סאטירה חילונית על התנ"ך והמסורת היהודית, וכן על הנרטיב הציוני הלאומי.
במשך כשנתיים התפרסם "עמוד מרכזי כפול" בעיתון מוצ"ש (למעשה עקיצה לעיתון העירום פלייבוי) ובו בדיחות בעיקר מילוליות של גיל סלוביק ואסף וול (שהיה ידוע בכינויו המרשתתי: 'גורנישט'). דוגמה לבדיחותיו: גורנישט הוא לא דמות שתכננה אותה ועדה. למעשה הוא בדיחה ספונטנית שיצאה משליט"א, לא יותר מזה.
דמויות הומוריסטיות: הרשל'ה, חכמי חלם וגיבורי הפורים-שפיל
חלק מסיפורי חכמי חלם - ספר משכילי הלועג לחצרות החסידיות המרובות שהיו בעיר זו, אשר נכחדה ברובה בשואה וכן סיפורי הירשל'ה מאוסטרופוליה, דמות מבדחת בחצרו של רבי ברוך ממז'יבוז' מתובלים בפסוקים ובדיחות.
הרשל'ה התחזה לרבי ברוך והלך במקומו לחקירה בבית הפריץ, אחרי שהרבי הואשם בלבישת בגדי המלוכה וכובע השיער המלכותי במהלך השבת. הוא נשאל ארבע קושיות, על מנת להוכיח את חכמתו והיותו ראוי להיות "בן מלכים" כפי שקרא לעצמו: (א) כמה אתה מכיר את ארצך ומה גודל האחוזה בדיוק? (ב) אם מבין אתה את העולם, מה משקלו של הירח? (ג) אם מכיר אתה בכבודי, כמה אני הפריץ חשוב? (ד) אם מבין אתה בבני אדם, מה אני חושב כעת?
ענה לו הרשל'ה: