cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוי-אולם
היסטוריה
היסטורית היה שטחה של נוי-אולם חלק מן העיר אולם שהייתה חלק מממלכת בוואריה. בתקופת נפוליון נעשו שינויים מנהליים בשטח שלטונו, במסגרתם נחתם הסכם בשנת 1810 בין ממלכת בוואריה לממלכת וירטמברג לחילופי שטחים בין השתיים, במסגרת זו נמתח הגבול באמצע נהר הדנובה כאשר בוואריה מסרה את אולם לוירטמברג והגדה המזרחית של הנהר נותרה בידיה. בכך החלה ההיסטוריה המודרנית של נוי-אולם כעיר עצמאית. באותה תקופה הייתה נוי-אולם עיירה קטנה שמנתה בתים ספורים, חלקות אדמה ובתי מרזח ושלטה גם בכפר אופנהאוזן הסמוך. העיירה נודעה בשם "אולם על גדתו הימנית של הדנובה". השם "נוי-אולם" מוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1814.
נוי-אולם גדלה משמעותית החל משנת 1841, כשמלך בוואריה, לודוויג הראשון, החליט לבצר את העיר ולהפכה למצודה, שתהווה נקודת הגנה עבור הקונפדרציה הגרמנית מפני פלישה צרפתית, כפי שסוכם בחוזה פריז שנחתם ב- 1815. בשנת 1853 חוברה העיר במסילת ברזל לעיר אאוגסבורג, ובעקבות זאת הוקם בה מחנה עבור חיל מצב בווארי.
סמל העיר
העיר קיבלה את סמלה בשנת 1857, אף שרשמית לא החזיקה עדיין במעמד של עיר. מעמד העיר ניתן לבסוף בשנת 1869 על ידי המלך לודוויג השני. על הסמל מופיעים שלושה פסים אופקיים בצבעים שחור, לבן וכחול, ומלפניהם מגדל, אשר מסמל את הביצורים שבהם הוקפה העיר. הצבעים שחור וכסף מסמלים את קשריה של העיר עם אולם הסמוכה, והצבעים לבן וכחול מסמל את הקשרים עם בוואריה.
חינוך ומדע
בשנת 1994 נוסד בנוי-אולם ה- Fachhochschule, אוניברסיטה למדע שימושי. האוניברסיטה תופסת חלק מהשטח שקודם הייתה מוצבת בו יחידה של צבא ארצות הברית.
תל אביב הקטנה
תל אביב הקטנה הוא כינוי המתייחס לשטח שכלל את שכונת אחוזת בית שהוקמה מצפון ליפו בשנת 1909, ואחיותיה הבוגרות שהוקמו מחוץ לתוואי חומות יפו במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה. 'אחוזת בית' התרחבה במהירות ושכונות רבות נוספו לה מעבר לקווי המתאר הראשונים, עד שהוכרזה כעיר בשנת 1934. 'תל אביב הקטנה' הייתה למושג, מושא לגעגועיהם של רבים, ומופיעה ביצירות אמנות בתחום הספרות, הציור והפיסול. מאז העשור האחרון של המאה ה-20, גברה המודעות הציבורית לתרבות שנוצרה בתקופת "תל אביב הקטנה", עם הרצון לשמר מבנים, תצלומים, חפצים שנוצרו בה; פורסמו מחקרים אחדים אודותיה; והיא נושאן של מספר תערוכות במוזיאונים בישראל.
אפיון
תל אביב הקטנה שימשה כמקום מרכזי לבילוי, בעיקר לתיירים שפקדו את הארץ עם כיבושה על ידי הצבא הבריטי ב-1918, אך גם לבני הארץ החיים בה, מאז הזכירה ליוצאי אירופה מעט מטעמו של "בית קפה בעיר" וישיבה בטלה תחת השמש, טיול לאורך טיילת שפת הים, קנייה בחנויות או טיול מול חלונות הראווה ברחובות עיר. למעשה, איכות וסגנון חיים מערבי על שפת הים התיכון בלבנט. כיום "תל אביב הקטנה" היא מתחם בנייה מראשית העשור השני ועד מחצית העשור השלישי של המאה העשרים, המיועד לשימור ומשומר בחלקו.
יציאתן של השכונות היהודיות מיפו, בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, לא נעשתה במחשבה של בניית עיר, אלא ענתה על צורך קיומי למגורים. השכונות היהודיות הראשונות הללו היו העתק של דפוסי בנייה ואופי חיים עירוני מזרחי, כפי שהיה מקובל אז וכמו שהיה ביפו. בניית קירות עם גג כבית. בית צמוד לבית שכן שנבנה על מלוא פיסת האדמה שנרכשה בתוך כרם ובפרדס.
לא היו דרכים, לא כבישים ובוודאי לא גינות-גן או חצר משחקים ציבורית. ביוב ולכלוך היו הסביבה הטבעית שבה גם נחפרו בארות מי שתייה. כך חיה האוכלוסייה עד לעלייה השנייה שהשכלתה, כוחה הכלכלי ואופיה העירוני, יצרו את הצורך במגורים כבתרבות המערבית.
מאחוזת בית לתל אביב הקטנה
ראשיתה של העיר בדרומה, ביציאה מהעיר יפו אל מעבר לתחנת הרכבת העות'מאנית, אל קרקעות "כרם ג'באלי" מזרחית לעיר הנמל. ב-1906, החלה מתגבשת אגודת "אחוזת בית". הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" על קצה גבעת רחוב הרצל ומעבר שדרות רוטשילד. מזרחית ומחוץ לשכונה היהודית נווה צדק ובתי הספר העבריים שבה, "אליאנס" לבנים ו"יחיאלי" לבנות (על שם מנהלו יחיאל יחיאלי). כך נוצרה אחוזת בית על 60 בנייניה הראשונים וממנה התפתחה העיר צפונה ומזרחה בשלבים מהירים תוך תריסר שנים ועד לכיבוש הבריטי בשנת 1918, כ-1600 - 2000 נפש גרו אז בכמאה ושמונים בתי העיר המערבית "תל אביב הקטנה". הכיבוש הבריטי בא לאחר שהח'ליפה השליט, עות'מאני מתעמר, גירש את תושביה העבריים במה שזכור כגירוש תל אביב והרחיקם אל יישובים יהודיים אחרים.
גבעה נמשכה אז מנווה צדק, חצתה מזרחה אל מרכז תעבורה בכיכר המושבות שהייתה מלאה עגלות רתומות לבהמות. ברחובות אז התגוללו גללי בהמות שריחם התערבל בריח עשן. נשמע רעש מנועים מקרטעים ושריקות קיטור נוצרו משסתום נפתח בארובת קטר רכבת ירושלים-תל אביב שנכנסה לתחנה. שכונה חדשה נבנתה לאורך מסילת הרכבת העות'מאנית, ותל אביב החלה עם בתיה המסוגננים וצמודי הקרקע.
הקטנה התרחבה מזרחה עד רחוב אלנבי ורחוב נחלת בנימין, אשר חלקו המערבי משמש כיום כמדרחוב שהחליף דרך ראשית (צפון-דרום) ששימשה מאחוזת בית אל טחנת הקמח ליד נחל הירקון. ברחוב היו חנויות בעלי מלאכה, סוחרים ובתי קפה ומסעדות. מאלנבי, התרחבו רחובות כרחוב אחד העם ובית הספר העברי בו, מזא"ה וברנר ועד רחוב שינקין. בשכונת נווה צדק נבנה קולנוע עדן פתוח אל השמים וסמטאות צרות נבנו על ידי בוני ה"חזון בלב פרדס מחוץ ליפו". התפתחות הבנייה המשיכה עם שכונת פלורנטין, שכונת מונטיפיורי ושדרות רוטשילד. האחרונה הוקמה אך במקרה, עקב היות תעלה במקום, שהתמלאה תשפוכת חולית ופסולת בנייה, דבר שמנע בנייה עליה והפך את התעלה לכל אורכה לשדרה נטועת עצים.
מאז תל אביב הקטנה שחצרות בנייניה נטועות עצים, התפתחה והפכה עיר "קוביסטית, באוהאוסית לבנה וממורפסת, מסוגננת. לעיתים צבעונית, מעוגלת ומעורגלת סבכות ברזל תוחמות מרפסות צרות, סמטריות ומעוגלות". עיר שרעפיה מסוגננים, עיר עם דרכים כבישים ושדרות כאירופה, כמערב החדש.
עד שנת 1934 כיסתה תל אביב בת 75,000 התושבים עם 5,000 בנייניה שטח חולי גדול של 350 דונם, פי 12 מגודלה בראשית ימיה (30 דונם). בשנת 1932 הקימו הבריטים את נמל חיפה, אך מאורעות 1936 הובילו את ראשי היישוב לסבור כי נמל יפו אינו יכול לשמש אותו והחל לפעול מזח נמל עברי למורת רוח שלטונות המנדט. בסופו של דבר, במהלך 1937 נחפר נמל תל אביב ביבשה ונחנך בפברואר 1938.
שוקי תל אביב הקטנה
בתל אביב, קיימים מספר שווקים:
שוק בצלאל, תחום בין הרחובות קינג ג'ורג' בדרום, אלנבי במערב, טשרניחובסקי בצפון והמכבי במזרח, ידוע כשוק הפשפשים התל אביבי. נכון ל-2015, השוק בחלקו עדיין קיים, אך בעתיד מתוכנן להפוך לקומפלקס מגורים.
שוק הכרמל, נמצא בין הרחובות אלנבי ממזרח ודניאל ממערב. השוק נחשב למרכז החיים העירוני החוצץ בין שכונת כרם התימנים שנבנתה סמטאות צרות ותריסי העץ שורדים בקוביות חדרי השכונה הלבנות שחוברו כשרשרת מסוידת לבן, מצפון לנווה צדק על סמטאותיה המספרות לקבוצות קהל קטנות, על "חזון בלב פרדס" כשכונה ראשונה מחוץ ליפו.
שוק התקווה, שוכן בשכונת התקווה, נמצא בין צומת הרחובות ההגנה והאצ"ל בדרום מזרח תל אביב.
בתרבות
"תל אביב הקטנה" הוא מופע מוזיקלי שהופק על ידי חיים חפר ודן בן אמוץ בשנות ה-50 של המאה ה-20.
אריה מזרחי
אריה מזרחי (נולד ב-11 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים ומנהל ישראלי, היה מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון ויו"ר התעשייה הצבאית. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כקצין תותחנים ראשי. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
מזרחי נולד בנען בנם של בלה ומרדכי. בהיותו בן שנה וחצי עברה משפחתו לכפר סבא. אביו היה מראשוני אגודת השומרים והושפע בעיקר מאחד ממנהיגיה, אריה אברמזון, שעל שמו נקרא מזרחי. הוא למד בבית ספר אוסישקין ובתיכון כצנלסון. התגייס לצה"ל ב-1960 התנדב לקורס טיס אך עזב את הקורס עקב בעיות ראייה, ועבר לחיל התותחנים, שם שירת במשך 23 שנים. מזרחי עבר מסלול לוחם, השלים קורס קצינים ועם סיומו שב לגדוד. בהמשך שימש מפקד סוללה. פעולתו הצבאית הראשונה הייתה בפעולת סמוע, מספר חודשים לפני מלחמת ששת הימים.
מזרחי היה קצין תצפית קדמי בסיירת צנחנים, במלחמת ששת הימים היה מפקד סוללה, שירת כקצין סיור ומדידות גדודי בגדוד 404, ולחם בגזרת סיני. במהלך המלחמה נהרג הסמג"ד ומזרחי מונה לתפקיד במקומו.
במלחמת ההתשה שירת בשורה של תפקידי תותחנות בקו ובעורף. לאחר המלחמה יצא ללימודים במשך שנתיים והשלים תואר ראשון במזרחנות. ב-1972 מונה למפקדו הראשון של גדוד 412, גדוד מילואים של תומ"תי M-107. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד 405. עם פרוץ הקרבות שימש כמפקד הסיוע הארטילרי של חטיבה 7 ולחם עימה בקרבות ברמת הגולן. לאחר המלחמה פיקד על ענף קצינים בבה"ד 9. ב-1975 יצא ללימודים בבית הספר לתותחנות שדה של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה, שם השלים קורס גבוה בתותחנות, ובסיומם מונה ב-1976 למפקד בית הספר לתותחנות שדה, בשנת 1978 מונה למפקד התותחנים בפיקוד הצפון. ב-1980 מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף, בין פעולותיו היה הכנת החיל לקראת פעולה בלבנון, הוא שירת בתפקיד זה במלחמת לבנון הראשונה, בעקבות ההסתבכות בקרב סולטאן יעקוב, נטל על עצמו גם את תפקיד מפקד הסיוע הארטילרי של הגיס הלוחם בפיקודו של יאנוש בן גל, תחתיו פעל גם במלחמת יום הכיפורים. השתחרר ב-1983.
לאחר שחרורו הקים ב-1984 את חברת "ארמז" (ראשי תיבות של שמו), שעסקה בתחום הייעוץ ההנדסי והביטחוני. בין השאר סיפקה ייעוץ למדינות באמריקה הלטינית. הוא נחשד שקיבל עמלה מחברה אמריקאית אותה יצג, לאחר שהמליץ על הציוד שלה עוד שהיה קצין תותחנים ראשי, אך הוא הכחיש את הדבר.
היה פעיל למען בחירתו של יצחק רבין ב-1992, ומונה למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון תחת השר בנימין בן אליעזר, בתקופת כהונתו שנמשכה עד 1995, ריכז את פרויקט הקמת העיר מודיעין ופרויקטים של תשתיות תחבורה ברחבי ישראל. ב-2002 מונה על ידי בן-אליעזר ליו"ר התעשייה הצבאית, תקופתו התאפיינה בקיצוצים נרחבים בכוח אדם, הפרטת חלק ממפעלי החברה וגידול משמעותי במכירות ובייצוא. הוא פרש מתפקידו ב-2005.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
אפסיד
אפסיד (באנגלית: Apsis, מיוונית: ἁψίς, מסלול) היא נקודה במסלולו של גרם שמים, בה הוא קרוב ביותר, או רחוק ביותר, מהעצם אותו הוא מקיף. קיומם של האפסידים נובע מאליפטיות מסלוליהם של גרמי השמים. במכניקה השמימית המודרנית, מוקד האפסידים הוא גם מרכז המשיכה, אשר מהווה בדרך כלל גם את מרכז המסה של המערכת. מבחינה היסטורית, במודל הגאוצנטרי מדדו את האפסיד ממרכז כדור הארץ.
הנקודה בה הגוף נמצא קרוב למוקד נקראת פריאפסיד והנקודה הרחוקה ממנו נקראת אפואפסיד. הקו הנמתח בין שתי הנקודות נקרא "קו האפסידים" והוא מהווה את הציר הראשי של אליפסת המסלול.
מונחים נגזרים משמשים לזיהוי הגוף המוקף. הנפוצים ביותר הם פריגיאה ואפוגיאה המתארים את נקודות האפסיד במסלול סביב כדור הארץ (יוונית: גאה = ארץ), ואפהליון ופריהליון המתארים את הנקודות במסלול סביב השמש (יוונית: הליוס = שמש).
מינוח
מונחים נגזרים שונים משמשים לתיאור האפסידים במסלול סביב גרמי שמיים שונים. המינוח נעשה על ידי לקיחת שם הגוף המוקף והוספת "פרי" או "אפ" בתחילתו. המונחים: "פרי/אפוגיאה", "פרי/אפהליון", "פרי/אפאסטורן" ו"פרי/אפוגלקטיקון" נמצאים בשימוש לעיתים קרובות בעוד שאר המונחים להלן נמצאים בשימוש לעיתים נדירות יותר. המונחים "פריגיאה" ו"אפוגיאה" נמצאים בשימוש רב לתיאור הנקודות הקרובות והרחוקות ביותר במסלול סביב גרם שמיים כלשהו אף על פי שהם מתייחסים אל כדור הארץ בלבד. מכיוון ש "פרי" ו"אפו" הם ביוונית ישנם הטוענים כי מדויק יותר להשתמש בשם היווני של הגוף כמו למשל "זן" (zene) עבור צדק ו"קרון" (krone) עבור שבתאי בעת תיאור האפסידים שלהם. הרתיעה משימוש בשם נפרד עבור כל גוף שמימי במערכת השמש (ומחוצה לה) היא הסיבה העיקרית לכך שהשימוש במילים "פריאפסיד" ו"אפואפסיד" הפך לנפוץ ביותר בעת תיאור האפסידים של גוף מסוים, למעט כדור הארץ והשמש.
שאהבה נפשי
שאהבה נפשי (באנגלית: Disobedience) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי-אירי בבימויו של סבסטיאן לליו, שנכתב על ידי לליו ורבקה לנקיביץ'. הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת נעמי אולדרמן. בסרט מככבות רייצ'ל מקאדמס ורייצ'ל וייס.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-10 בספטמבר 2017. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 באפריל 2018. בישראל עלה הסרט לאקרנים ב-7 ביוני 2018.
הסרט קיבל שבחים רבים מהמבקרים, אשר שיבחו את המשחק, הבימוי, הצילום, המוזיקה, התסריט והכימיה שבין וייס ומקאדמס.
עלילה
רונית קרושקה היא צלמת יהודייה, חוזרת בשאלה, החוזרת לקהילת ילדותה בקהילה החרדית של לונדון כדי ליטול חלק בהלוויית אביה, רב הקהילה. בהגיעה לשם היא פוגשת את אסתי ודוד, חברי ילדות שלה.
הפגישה המחודשת בין אסתי לרונית מעוררת בשתיים את רגשות האהבה ההדדית ביניהן, אותם רגשות שהובילו לקשר הרומנטי שהתפתח בין השתיים בצעירותן, קשר שכשנחשף לאביה של רונית הביא לבסוף לבריחתה מלונדון לניו יורק.
דוד מתלבט, אך לבסוף מסכים לאסתי לעזוב ומוותר על מקומו כרב הקהילה, כשאסתי מגלה לו שהיא בהיריון, וכי היא רוצה להיות חופשייה באמת.
בסצנת הסיום דוד ואסתי נפרדים, ורונית חוזרת לניו יורק.
פיתוח
ב-29 בספטמבר 2016, דווח כי רייצ'ל וייס לוהקה לתפקיד ראשי. בסרט שיעבד את ספרה של נעמי אלדרמן עם סבסטיאן לליו כבמאי על פי תסריט של לליו עצמו ורבקה לנקיביץ'. ב-4 באוקטובר 2016, רייצ'ל מקאדמס הצטרפה לצוות השחקנים, ואחריה אלסנדרו ניבולה כבעלה של מקאדמס, ב-7 בדצמבר 2016. הסרט מומן על ידי Film4 הפקות וחברת FilmNation Entertainment. מתיו הרברט הצטרף לצוות ההפקה כמלחין.
צילומים
צילומי הסרט החלו בלונדון בינואר 2017.
שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד
"שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד" הוא אלבום של הזמר-היוצר, המלחין והמוזיקאי שלמה ארצי. האלבום הוא השני מתוך שלושה אלבומים של ארצי המיועדים לילדים. יצא לאור ב-1976.
על האלבום
האלבום יצא בתקופת הפעילות המוקדמת של ארצי, תקופה שהוא ממעיט לדבר עליה. האלבום יצא רק כתקליט. הודפסו לו שתי עטיפות - זו שעם תמונה של ארצי, בתו שירי ויאן הגמד, נדירה יותר.
הלהקה המלווה באלבום היא להקת גברת תפוח. בין כותבי השירים והסיפורים נמנים ארצי ומשוררים מוכרים כמו לאה גולדברג, יאיר שרגאי, דליה רביקוביץ, מיכל סנונית ויצחק קצנלסון.
התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו
התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו (בצרפתית: Orchestre Philharmonique de Monte-Carlo) היא התזמורת הראשית בנסיכות מונקו, ונחשבת לאחד מנכסי התרבות של הנסיכות הזעירה. התזמורת נוסדה בשנת 1856.
ראשיתה של התזמורת בקונצרטים שנועדו לבדר את רוחם של המבקרים ב"בית השעשועים" של מונקו, שהפך מאוחר יותר לקזינו מונטה קרלו המפורסם. גרעין המוזיקאים המקורי והקטן חוזק עם השנים בנגנים אחרים שהגיעו מפריז. ב-1953 קיבלה התזמורת את השם "התזמורת הלאומית של האופרה של מונטה-קרלו", בצו הנסיך רנייה השלישי. שמה הנוכחי ניתן לה ב-1980, גם זאת על פי צו נסיכותי.
בימינו מנוגנים רוב הקונצרטים באולם רנייה השלישי, אבל גם ב"אולם הנסיכים" בפורום גרימלדי. התזמורת מנגנת גם בקונצרטי "מאטינה" (כלומר, בשעות היום) בהרכב מצומצם, באולם גרנייה של האופרה של מונטה קרלו.
מאז 1959 מארח הנסיך מדי קיץ את התזמורת בארמונו לקונצרט גאלה.
עיתון
עיתון הוא דבר דפוס היוצא לאור, בדרך כלל, בתדירות קבועה בדפוס, או באופן אלקטרוני המכיל חדשות, מאמרים אינפורמטיביים ופרסום. עיתון מודפס בדרך כלל על נייר זול יחסית. עיתונים המפורסמים באינטרנט נקראים עיתונים מקוונים או אתרי חדשות. עיתונים מתפרסמים בדרך כלל על בסיס יומי או שבועי, אך ישנם מגזינים המתפרסמים במתכונות שונות.
עיתונים מפרסמים בדרך כלל מאמרי חדשות וכתבות העוסקות בחדשות בינלאומיות וחדשות מקומיות. החדשות כוללות: אירועים פוליטיים ואישיים, עסקים וכלכלה, פשע, מזג אוויר קשה ואסונות טבע, בריאות ורפואה, מדע וטכנולוגיה, ספורט ובידור, חברה, אוכל ובישול, אומנות וכדומה. עיתונים מסורתיים מכילים גם מאמרי מערכת וכן מאמרים של פובליציסטיים וטורים אישיים של כתבים.
מלבד חדשות, בעיתונים מפורסם חומר רב נוסף כגון, תחזית מזג אוויר, ביקורות וסקירות של אמנות (ספרות, קולנוע, תיאטרון, אדריכלות ואמנות) ושל שירותים מקומיים (מסעדות, חנויות ועוד).
היסטוריית העיתונות
ככל הידוע, כתבי עת הדומים לעיתונים נמצאו לראשונה ברומא, במחצית המאה הראשונה לפני הספירה. העיתון הראשון למעשה היה ה"אקטה דיאורנה" (בעברית: "מעשי היום"). הוא נכתב על גבי פפירוס, אבן או מתכת על ידי עבדים משכילים ונתלה בחוצות הפורום של רומא, בכיכר המרכזית, וסיקר נושאים שונים. כיום אין ולו עותק אחד שלו, משום שהברברים שכבשו את רומא שרפו את הכנסיות שבהן נשמרו העותקים. העיתון המודרני הראשון בעולם הוא ה"אביסה" (בגרמנית: "איגרת"). הוא יצא לאור בשנת 1809 בעיר שטרסבורג שבצרפת. העיר הייתה מצמתי המסחר החשובים באירופה, דבר שהאיץ את התפתחותו של העיתון במקום.
התפתחות העיתונות
התפתחות הדפוס הביאה לצמיחת ענף העיתונות, בכך שאפשרה לבצע הדפסות המוניות של טקסט קבוע, אם כי הרכבת הגלופות הייתה יקרה, והפכה תיקוני מהדורות לנטל כלכלי. לאחר התפתחות של הוצאה לאור דיגיטלית, ניתן כיום להוציא לאור עיתונים במחזור קטן יחסית, ובפורמט נוח לתיקון.
העיתונים בימינו הם מרכיב מרכזי בין אמצעי התקשורת, אם כי כוחם ירד עם עלייתה של הטלוויזיה. העיתון איפשר לציבור הרחב לרכוש מידע באופן מרוכז ולרוב מהימן; מידע חדשותי, תרבותי, חברתי ואחר. חשיבות העיתון צמחה ועלתה עד כדי הפיכתו לגורם מעצב בחברה ובתרבות האנושית.
שגשוגו של הענף הביא לפריחתם על עיתונים רבים, בגדלים ובתחומי עניין מגוונים.
ביצירת תכניו של העיתון עוסקת מערכת העיתון, שבראשה עומד העורך הראשי. העיסוק ביצירת חומר מערכתי לעיתון קרוי עיתונאות.
המודל העסקי
הכנסותיהם של עיתונים מסחריים נובעות בעיקר מהמודעות המתפרסמות בהם, בעוד שעיקר ההכנסות ממכירת העיתון משמשות למימון הפצת העיתון.
עיתון הפועל שלא על בסיס מסחרי, כגון ביטאון של מפלגה או תנועה, משלים את הכנסותיו ממודעות בהכנסות מתרומות או מתקציב של הגוף שבחסותו הוא פועל.
למחלקת המודעות יש, בנסיבות אלה, חשיבות גדולה בפעילותו של כל עיתון, ומשקלה גדול במיוחד בעיתון מסחרי. עם זאת, מתקיימת הפרדה בין מחלקת המודעות ובין מערכת העיתון, כך שמחלקת המודעות אינה מכתיבה את תוכנו של העיתון (אם כי לעיתים תוכנו של העיתון גורם לגיוס מודעות רלוונטיות לתוכן זה).
המבנה של עיתונים מודרניים
עיתוני חדשות בימינו פיתחו מבנה מובהק במרוצת השנים. עיתון יכול אמנם לעסוק בתחום מצומצם (כגון למשל עיתוני ספורט, או עיתוני אופנה) אך עיתונים הממוקדים בתחום צר אינם יוצאים לאור במהדורה יומית. עיתונים יומיים לרוב יעסקו בתחומים הבאים:
הפורמט של נייר העיתון
להדפסתם של עיתונים מקובלים פורמטים אחדים:
לפורמט טבלואיד דימוי של פורמט שנועד לעיתונים עממיים, רבי תפוצה, בעוד שלפורמט ברודשיט דימוי של פורמט שנועד לעיתונים אליטיסטיים. דימויים אלה נשחקים בתחילת המאה ה-21 עם התרחבות מעברם של עיתונים לפורמט טבלואיד, הנוח יותר. לשם שמירת הבידול, עברו עיתונים אליטיסטיים בבריטניה לפורמט קומפקט, הקטן מעט מפורמט טבלואיד.
עיתונות אלקטרונית
עיתון אלקטרוני הוא עיתון המופץ באמצעים אלקטרוניים (אתר אינטרנט, דואר אלקטרוני). לעיתונים הכתובים יש, בדרך כלל, גם גרסה אלקטרונית כגון העיתון "ידיעות אחרונות" שהעיתון הדיגיטלי שלו הוא "ynet", אולם, קיימים גם עיתונים אלקטרוניים רבים ללא גרסה כתובה. לדוגמה, עיתון "ארשת". לסוג זה של עיתונות ניתן לשייך גם עיתונים של ארגונים המופצים בדואר אלקטרוני או באתרי הארגונים ואשר מיועדים לקדם מוצרים או שירותים מסוימים.
עיתון קיר
עיתון קיר הוא עלון (בין אם מודפס או בכתב יד) אשר נתלה במקום פומבי וכולל מידע או אף מאמרים המובאים לידיעת ציבור מסוים. עיתוני קיר משמשים אמצעי תקשורת במוסדות שונים, לרבות בתי ספר.
עתיד העיתונות
ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות כגון מהפכת האינטרנט מטילות צל על עתידו של הענף. זרימת המידע החופשית, הפורומים, הטלוויזיה הזמינה, מעלה את השאלה בדבר נחיצותו ויעילותו של עיתון מודפס המופיע בשעה קבועה ביום, בזמן שהחדשות הופכות לעיתים קרובות את הידיעות בעיתון לאנכרוניסטיות.
כדרך להתמודדות עם בעיה זו, עיתונים רבים בארץ ובעולם פתחו אתרי אינטרנט, המציגים את מלוא תכולתו של העיתון (למשל אתר "הארץ"), או חלק ממנה (למשל אתר "ynet" הקשור ב"ידיעות אחרונות"). תכולה זו מוצעת לעיתים חינם, תוך התבססות על הכנסות מפרסום, ולעיתים תמורת תשלום. כל אתרי האינטרנט בישראל נותנים את המידע השוטף חינם, אך בחלק מהם עיון בארכיון הוא תמורת תשלום. דוגמה לאתר הפתוח אך ורק למנויים, הוא אתר העיתון "Wall Street Journal".
ב-2011 טען פרנסיס גארי, ראש הסוכנות לקניין רוחני באו"ם שעד 2040 ייעלמו העיתונים המודפסים בעולם כולו.
תעלת סואץ
תעלת סואץ (בערבית: قناة السويس) היא תעלת מים מלאכותית העוברת במצרים, ממערב למדבר סיני ומשמשת למעבר אוניות ממזרח אסיה, האוקיינוס ההודי והים האדום, לים התיכון ולאירופה. אורכה כ-193 ק"מ, רוחבה של התעלה נע בין 250 ל-500 מטרים, ועומקה בין 10 ל-20 מטרים. והיא נמתחת בין הערים פורט סעיד ופורט פואד בצפון, לבין העיר סואץ בדרום, ולאורכם של שלושה ממחוזות מצרים: פורט סעיד, אסמאעיליה וסואץ.
חשיבותה הגדולה של התעלה היא מתן האפשרות לספינות הנעות בין אסיה לאירופה להימנע מהצורך להקיף את אפריקה דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס האטלנטי הסוער, ובכך לקצר ולהוזיל משמעותית את הדרך.
סרגס
סרגס, נקרא גם גירטאב או θ בעקרב הוא הכוכב השלישי בבהירות נראיתו בקבוצת הכוכבים עקרב, ואחד מהכוכבים הבהירים בשמי הלילה. הכוכב נמצא לקראת קצה הזנב של העקרב, במקום בו הוא מתעקל בחזרה לכיוון צפון. זהו הכוכב הבהיר הדרומי ביותר בקבוצה ובשל מיקומו, לא ניתן לראותו בצפון אירופה.
תעלת סואץ
התעלה מהווה כיום את קו הגבול בין יבשת אסיה ליבשת אפריקה. היא הייתה גם קו הגבול בין ישראל למצרים בין מלחמת ששת הימים (1967) ועד הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-1974 בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
סרגס
מקור השם סרגס הוא שומרי ומשמעותו אינה ידועה. שמו האחר, גירטאב, הוא "עקרב" בשפה השומרית. ציון באייר θ (תטא) בעקרב ניתן לו למרות בהירותו כנראה בשל מיקומו הקרוב לאופק שהוריד את נראותו ואת חשיבותו.
תעלת סואץ
ב-6 באוגוסט 2015 נחנכה תעלת סואץ החדשה המקבילה לתעלה הקיימת ואורכה 72 ק"מ. בכך מתאפשרת תנועה דו-סטרית של אוניות. תקוות המצרים שהתעלה הכפולה תניב הכנסה של כ-13 מיליארד דולר בשנה, כפליים מן ההכנסה הנוכחית ותייצר "מיליון" (לדברי נשיא מצרים א-סיסי) משרות חדשות.
סרגס
מאפיינים
סרגס הוא ענק לבן-צהבהב מטיפוס ספקטרלי F1 II, שסיים להתיך מימן בליבתו שהפכה ברובה להליום. היתוך מימן מתבצע בשכבות חיצוניות יותר וגורם להתנפחות הכוכב ולירידה בטמפרטורת פני השטח שלו. בעבר, לפני כמאה מיליון שנים היה הכוכב חם בהרבה, ככל הנראה מסוג ספקטרלי B, בדומה לכוכבים אחרים באותו אזור. בעתיד צפוי הכוכב להתנפח עוד ולהפוך למשתנה קפאידי.
תעלת סואץ
חפירת התעלה
בתוואי התעלה היו כבר ניסיונות קודמים לכריית מעבר ימי. אולם התעלות שנחפרו נסתמו בחול. הרומאים עשו שימוש באזור למעבר של סירות קטנות וקראו לו תעלת הפרעונים.
סרגס
מאפיינים
מסתו של סרגס היא כ-3.7 מסות שמש ורדיוסו כ-20 רדיוסי שמש. הוא מאיר בעוצמה גדולה פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש.
תעלת סואץ
חפירת התעלה
חפירת התעלה הנוכחית החלה ב-25 באפריל 1859 ונמשכה 10 שנים עד 1869. החפירה נוהלה על ידי חברה צרפתית בראשותו של פרדיננד דה לספס עבור ממשלות וצרפת. על-פי הערכות שונות, כמיליון וחצי פועלים הועסקו בעבודות הבנייה וכ-125,000 מהם מתו תוך כדי העבודות, בעיקר מכולרה. החיבור הימי בין מפרץ סואץ לים התיכון נוצר ב-15 באוגוסט 1869. התעלה נחנכה בטקס חגיגי בהשתתפות נציגים רמי מעלה מכל העולם ב-16 בנובמבר 1869, ונפתחה רשמית לשיט ב-17 בנובמבר במשט חגיגי בן שלושה ימים מפורט סעיד לפורט איברהים שבסואץ. בראש המשט, שכלל 68 כלי שיט מכל העולם, עמדה ה"איגל" הצרפתית, ועל סיפונה הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו, אשתו של נפוליאון השלישי. מאוחר יותר מכרה ממשלת מצרים את חלקה בתעלה לממלכה המאוחדת הבריטית, על מנת להחזיר הלוואות בינלאומיות. כתוצאה מכך, נכנסו כוחות בריטים לאזור ב-1882 על מנת לשמור על האינטרסים הבריטיים, והחלה ההגמוניה הבריטית על מצרים. ב-1888, אמנת קושטא קבעה שתעלת סואץ תשרת באופן שווה את כל המדינות גם בזמן מלחמה. ב-1936, בריטניה ומצרים חתמו על הסכם שיאפשר נוכחות של הצבא הבריטי בתעלה למשך 20 שנים.
התעלה ומלחמות ישראל ומצרים
בתחילת שנות ה-50, עם התקרבות המועד לסיום תקופת ההסכם האנגלו-מצרי, נערכו שיחות בין הבריטים לבין המצרים בנוגע להמשך נוכחות הצבא הבריטי. לבסוף הכוחות הבריטים נסוגו ב-18 ביולי 1956.
בעקבות רצונו של גמאל עבד אל נאצר לגייס כספים לבניית סכר אסואן, הכריזה מצרים על הלאמת התעלה ב-26 ביולי 1956, ואסרה על אוניות ישראליות לעבור בה. בתגובה, תכננו הממלכה המאוחדת וצרפת את מבצע מוסקטר לכיבוש אזור התעלה בתיאום עם ישראל. על פי התכנון המוקדם בין הממלכה המאוחדת וצרפת, כבשה ישראל את חצי האי סיני ובתוך שבוע הגיעה עד לקו המים. לאחר כניסתה של ישראל למלחמה, פלשו כוחות צרפתיים ובריטיים למצרים על-פי ההסכם, וכבשו חלקים ממנה, כאשר מטרתם הייתה להחזיר לידם את השליטה בתעלה ולהפיל את שלטונו של נאצר. בתגובה, טיבעו המצרים אוניות בתעלה וחסמו אותה ומדינות ערב שיבשו את אספקת הנפט לעולם. כהמשך להשתלשלות האירועים, לחצה ארצות הברית מדינית וכלכלית על הממלכה המאוחדת לסגת ממצרים. לאחר סיום הקרבות הכריז האו"ם על תעלת סואץ כרכוש מצרים.
במרץ 1959 החלה מצרים להחרים סחורה ישראלית מאוניות שעברו בתעלה.
בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, נסגרה התעלה למעבר אוניות. בסיום המלחמה היוותה התעלה את קו הפסקת האש בין ישראל למצרים.
בתקופת מלחמת ההתשה התנהלו חילופי אש משני צידי התעלה, והוקמו מעוזים ישראלים כחלק מקו בר-לב בצידה המזרחי של התעלה.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים צלח הצבא המצרי את התעלה לכיוון חצי האי סיני, וניהל קרבות קשים מול צה"ל. לאחר שצה"ל צלח אף הוא את התעלה לכיוון מערב, התנהלו קרבות קשים משני עברי התעלה. במהלך מלחמת יום הכיפורים נפלו או ננטשו כל המעוזים הישראלים לאורך תעלת סואץ, למעט מעוז בודפשט, שהיה על שפת הים התיכון. כחלק ממבצע אבירי לב, נחסמה התעלה לחלוטין על ידי גשר יבשתי שנבנה על ידי חיל ההנדסה.
תעלת סואץ נפתחה מחדש למעבר אוניות רק ב-1975, בהתאם להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-1974, ובמסגרתו נסוגה ישראל משתי גדות התעלה, הוצבו כוחות שמירת השלום של האו"ם בחצי האי סיני, ולאחר שהתעלה נוקתה והורחבה, היא הוכשרה מחדש לשיט. ב-30 באפריל 1979 הייתה אוניית צים א/מ אשדוד בפיקוד רב חובל קרול מנדלוביץ לאניה הישראלית הראשונה שחצתה את תעלת סואץ.
התעלה במאה ה-21
מצרים חפרה תעלה מקבילה, להרחבת היקף השיט, במסגרת הפרויקט תעלת סואץ החדשה. אורכה של התעלה החדשה הוא כ-35 קילומטר, היא מתחילה בקצה הצפוני של האגם המר הגדול ונמשכת עד המעקף הטבעי בלאח, ומאפשרת סך הכל כ-80 קילומטר של מסלול דו נתיבי, מתוך 193 קילומטר. התעלה החדשה נחנכה באוגוסט 2015.
המעבר בתעלה
השיט בתעלה מתבצע בשיירות ואורך בין 11 ל-16 שעות, כשביום אחד עוברות בה כ-50 אוניות: שתי שיירות מדרום לצפון, ושיירה אחת בכיוון ההפוך. זמן היציאה של השיירות, מספר האוניות בשיירה והמרחק בין האוניות, מחושב בצורה כזאת שהן ישוטו ישירות ללא המתנה, ושיירות יחלפו זו על פני זו בקטע שבו יש שני נתיבים, ובאגם המר הגדול שגם בו מוקצים נתיבים צפונה ודרומה. עם זאת, שיירות מצפון נדרשות לעיתים לעגון באגם המר למשך מספר שעות. מדי שנה עוברות בתעלה כ-20,000 ספינות בנפח מטען של כ-400 מיליון טונות, המהווים, נכון ל-2021, כ-12% מתנועת הספינות בעולם. התעלה מאפשרת מעבר ספינות בהדחק של עד 200,000 טון, עם שוקע גוף של עד 20 מטר. קיימות תוכניות להעמיק את התעלה כדי לאפשר מעבר אוניות אף בשוקע של 22 מטר בעתיד, דבר שיאפשר מעבר של מיכליות ענק בתעלה.
המעבר בתעלת סואץ הצרה והרדודה הוא תמרון מורכב, ולכן על כל ספינה שנכנסת לתעלה עולה נתב מטעם רשויות התעלה שלוקח עליה פיקוד. יחד עם הנתב עולה קבוצת עובדים של רשות התעלה בהגדרות תפקיד שונות, לדוגמה חשמלאי שתפקידו לוודא שעל הספינה מותקן זרקור בהתאם לכללי התעלה. עובדי התעלה נשארים על האוניה למשך כל המעבר בתעלה. לא אחת הם מביאים איתם סחורות כגון מזכרות, מוצרי הגיינה, וכרטיסי SIM, לממכר לאנשי צוות האונייה שלפעמים לא ירדו לחוף חודשים ארוכים. אף שהנתב של רשות התעלה נוטל את הפיקוד על הספינה ומנווט אותה, לפי נוהלי התעלה האחראי הוא רב החובל. מסיבה זאת רשות התעלה הייתה פטורה מאחריות להיתקעות אוניית המכולות אוור גיוון בגדת התעלה ב-2021, שגרמה לחסימת תעלת סואץ למשך שבוע ולהוצאות חילוץ גדולות.
מחיר המעבר בתעלה תלוי בגודל הספינה, במטען שלה ובנתונים רבים נוספים, לדוגמה, המחיר לאוניית צובר ממוצעת הוא בסביבות 100,000 דולר.
ביולי 2021 הכנסותיה של מינהלת תעלת סואץ הסתכמו ב-704 מיליון דולר, עלייה של כ-30% בהשוואה לחודש המקביל בשנה שעברה. גם בתנועת כלי השיט נרשמה עלייה של כ-26% לעומת יולי 2020
במהלך שנת הכספים 2022-2023 הסתכמו הכנסות תעלת סואץ ב-9.4 מיליארד דולר לעומת 7 מיליארד דולר בשנת הכספים הקודמת
אקולוגיה
ביולוגיים ימיים הביעו חשש שבעקבות העמקת התעלה יעברו מינים נוספים של בעלי חיים ימיים מהים האדום לים התיכון, ויגרמו להכחדה של מינים קיימים. כבר היום ידוע על מינים רבים של בעלי חיים שהיגרו צפונה דרך התעלה במה שקרוי הגירה לספסית. תופעת המדוזות המטרידה בחופי ישראל מציינת פן גלוי של ההגירה הזו.
חסימת התעלה בשנת 2021
ב-23 במרץ 2021, זמן מקומי 7:40 אוניית המכולות "אוור גיוון" (Ever Given), שאורכה כ־400 מטרים ורוחבה 59 מטר, נתקעה בעקבות איבוד יכולת הניווט שלה. האונייה הייתה בדרכה ממלזיה להולנד. האונייה שנבנתה בשנת 2018 שייכת לחברת Evergreen שמושבה בטייוואן.
התקלה נגרמה מהרוחות העזות שהגיעו למהירות 74 קמ"ש ומסופות החול באזור שגרמו לה לעלות על החול בשני קצותיה כשחרטומה פגע בגדה אחת וירכתיה פגעו בגדה השנייה. האנייה שקעה במים של התעלה, ונטתה הצדה. בעקבות היתקעותה לרוחב התעלה במקטע הדרומי של התעלה, שאינו מחולק לנתיבים צפונה ודרומה, תעלת סואץ נחסמה.
הנזקים הכלכליים להם גרמה בלימת האוניות נאמדה ב-9.6 מיליארד דולר ביום. רשות תעלת סואץ הודיעה כי היא השעתה זמנית את הניווט בנתיב הסחר העמוס, שמונה ספינות גוררות פעלו לחלצה, בסיוע כלים הנדסיים שהורידו את מפלס החול בגדות התעלה ב-25 במרץ תמונות לוויין הראו על פקק של כ-200 ספינות בסואץ בזמן שנמשכו המאמצים לחלץ את האונייה החוסמת.
לאחר שישה ימים צוותי החילוץ שחררו את האנייה. עם זאת, גם שלושה חודשים אחרי כן, האונייה נשארה לעגון סמוך לאיסמאעיליה, ואנשי צוותה ההודים לא הורשו לעזוב את מצרים, עקב מחלוקת בין רשות התעלה לחברה המחזיקה באוניה, על גובה הפיצוי בשל הנזקים שנגרמו במשבר. האונייה שוחררה ב-7 ביולי 2021, לאחר שבעליה הגיעו להסכם פיצויים עם שלטונות מצרים.
איומים ביטחוניים
לאחר ההפיכה במצרים ב-2011, החלו גורמי טרור וג'יהאד להתפשט בחצי האי סיני, עובדה המשפיעה על ביטחון אזור התעלה. ב-2 בספטמבר 2013 הודיעה רשות תעלת סואץ המצרית כי בלמה ניסיון של ארגון טרור לפגוע בתנועת הספינות בתעלה.
תחליף
בשל עלות המעבר הגבוהה בתעלה נעשה שימוש גובר במעבר הצפון-מזרחי, המתאפשר לאחר שקרחונים נסוגו וכתוצאה מכך פתוח המעבר מספר רב יותר של חודשים בשנה.
לקריאה נוספת
United Kingdom Hydrographic Office Taunton, Somerset, UK, ISBN 9780707745220, Pg63.
אבנר חודורוב
אבנר חודורוב (נולד ב-19 ביולי 1963) הוא מוזיקאי ומלחין ישראלי, המוכר בעיקר כקלידן וסקסופוניסט להקת משינה.
ביוגרפיה
בילדותו למד חודורוב לנגן על מספר כלי נגינה. תחילה למד לנגן במלודיקה, ובהמשך באקורדיון, בפסנתר ובסקסופון. בנעוריו ניגן בתזמורת הנוער של עיריית פתח תקווה. ב-1984 הצטרף ללהקת "ישיבה מזרחית", שבה היו חברים גם מייקל בנסון וז'אן ז'אק גולדברג. הלהקה פעלה זמן קצר, שבו ניגנה עם אהוד בנאי.
חודורוב הצטרף ללהקת משינה ב-1986, לסיבוב ההופעות שליווה את אלבום הבכורה של הלהקה, שבו לא השתתף. שירה הראשון של משינה שבו השתתף היה "היא התווכחה איתו שעות", שהוקלט לאחר יציאת האלבום הראשון. חודורוב התקבל להופעות הלהקה על תקן של נגן שכיר, אך בעקבות שילובו בלהקה הוא הפך לחבר מן המניין בה החל מאלבומה השני, שיצא ב-1987. חודורוב הצטרף למשינה כקלידן, אך צירופו ללהקה אפשר את שילובו של כלי נגינה נוסף, סקסופון, שבו הוא מנגן בנוסף לקלידים. אחד מניגוניו המפורסמים ביותר במסגרת משינה הוא בסקסופון בשיר "ריקוד המכונה", שנכלל באלבומה של הלהקה "גבירותי ורבותי: משינה". השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ט, והוא השיר האינסטרומנטלי היחיד שזכה בתואר זה. בשנת 1992 כתב שיר פתיחה לסדרה חתולו של הנרי.
חודורוב היה חבר בלהקת משינה עד לפירוקה ב-1995. במקביל לחברותו בלהקה השתתף גם באלבומים של זמרים נוספים, וב-1991 עיבד יחד עם סולן משינה יובל בנאי את שירי אלבומה של אורלי זילברשץ "הקברט של מירנדה". ב-1992 ניגן באלבומו של חבר משינה איגי דיין "משהו ממך".
לאחר פירוק משינה הצטרף חודורוב ביחד עם חברו ללהקה מייקל בנסון לצוות הנגנים בהופעותיו של יהודה פוליקר. ב-1997 השתתף בהפקה המוזיקלית באלבום הבכורה של יובל בנאי, וב-1998 בהפקת קולות הרקע באלבומם של שלומי ברכה ורמי פורטיס "רץ על הקצה", וכן בעיבודי מספר שירים באלבומו של בן ארצי "חיים משל עצמי". עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את המופע "פעמוני היובל". בשנת 2000 הפיק את אלבומה של נורית גלרון "להתראות מתוק", וב-2002 את אלבומה של לאה שבת "חמניות מול השמש".
בשנת 2001 עלתה תוכנית הטלוויזיה "יצפאן", שבה שימש חודורוב כמנהל להקת הנגנים בתוכנית, "החברים של ביזונה", וגם ניגן בה באקורדיון. חודורוב החזיק בתפקיד זה עד לירידת התוכנית בשנת 2006.
בשנת 2003 התאחדה להקת משינה, וחודורוב הצטרף לסיבוב ההופעות של הלהקה. מאז הוציאה הלהקה שני אלבומים נוספים, "רומנטיקה עתידנית" ב-2005 ו"יהלומים בשמיים" ב-2010.
כמו כן השתתף חודורוב בהלחנתם של שירים רבים ששימשו כשירי פתיחה בגרסתם העברית של תוכניות טלוויזיה שונות לילדים, ביניהן "רוני וליטל", "דביבוני היער הירוק", "בולי איש השלג", "עומר" ו"צבי הנינג'ה".
אבנר חודורוב מנהל פרויקט מוזיקה באנגולה של שיתוף תרבויות בחסות קרן לתרבות ואומנות. מטרת הפרויקט הוא מפגש בין מוזיקאים ישראלים ומהעולם.
נמל התעופה הבין-לאומי חוסה חואקין דה אולמדו
נמל התעופה הבין-לאומי חוסה חואקין דה אולמדו (בספרדית: Aeropuerto Internacional José Joaquín de Olmedo) הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם בעיר גואיאקיל שבאקוודור. נמל התעופה היה מוכר בעבר כנמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר, אך שמו שונה ונקרא על שם ראש העיר הראשון של גואיאקיל, חוסה חואקין דה אולמדו, לאחר שנבנה בניין הטרמינל החדש עם אותו מסלול נחיתה. במקביל שונה גם קוד ICAO של נמל התעופה מ-SEGU ל-SEGY.
נמל התעופה ממוקם כ-5 ק"מ ממרכז העיר גואיאקיל, ובו מסלול נחיתה של 2,790 מטר שיכול לשמש למטוסי בואינג 747, 777 ואיירבוס A340. עם זאת, המסלול קטן יחסית עבור טיסות אמריקן איירליינס עם איירבוס A300, דבר שגורם לעיכובים עבור שאר הטיסות הכוללות מטוסים קטנים יותר.
בשנת 2009 עברו בנמל התעופה 3,072,601 נוסעים ו-53,189.98 טון מטען.
יעדים
מנמל התעופה יוצאות טיסות ליעדים פנימיים באקוודור, וכן לפנמה, אל סלוודור, קוסטה ריקה, קולומביה, פרו, צ'ילה, ונצואלה, ארגנטינה, ארצות הברית, הולנד וספרד.
עוגה (סרט)
הופעתה של אניסטון זכתה לשבחים ומועמדויות לפרס גילדת שחקני המסך ופרס גלובוס הזהב.
תקציר העלילה
קלייר בנט (ג'ניפר אניסטון) היא אישה המתמודדת עם התוצאות של תאונה שהרגה את בנה והותירה אותה נכה חלקית בגלל כאב כרוני. קלייר לא מתמודדת טוב במיוחד עם זעמה וכאבה הפיזי והרגשי, וגורמת להתרחקות של כל מי שקרוב אליה – בעלה עוזב, חבריה מפסיקים לבוא, ואפילו קבוצת התמיכה לכאב כרוני מרחיקה אותה משורותיה. היחידה שנותרת עמה היא סילבנה (בראסה), הסייעת וסוכנת הבית של קלייר, הנאמנה לה מאוד. מאז התאונה, קלייר לא מעזה לשבת זקוף במכונית שלה, אז סילבנה מסיעה אותה לכל מקום. סילבנה מתקשה, אך מצליחה להתמודד עם השתייה, הכדורים, ואי היציבות הרגשית של קלייר.
כשאישה מקבוצת התמיכה, נינה קולינס (קנדריק), מתאבדת – קלייר מפתחת אובססיה, ומתחילה לחקור אודותיה, ולדמיין שיחות עמה כשהיא תחת השפעת התרופות. דרך מניפולציה של חברה נוספת מהקבוצה, אנט (האפמן), היא מקבלת את כתובתה של נינה, והולכת לביתה. שם היא מתיידדת עם בעלה של נינה, רוי (וורת'ינגטון), ובנם.
דרך יחסיה עם הסובבים אותה, שכל אחד מהם גם חווה אובדן או טראומה, וכן חוו עימות או פגיעה מולה – קלייר בוחנת את גבולות החיים והמוות, התמודדות עם כאב והתמכרות, אובדנות, שברון לב וכן גאולה. היא פוסעת בדרך לתיקון יחסיה וחייה, וכך גם משפחתה, ומשפחתה של נינה.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק דירוג של 48% על סמך 112 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.8/10. על פי הקונצנזוס באתר ,"ב'עוגה', ג'ניפר אניסטון עושה את המירב עם ההזדמנות שהתמהמהה לבוא, לבחון את היכולות הדרמטיות שלה, אך הסרט לוקה בעומק ובחום הנדרשים כדי להמליץ על הסרט, חוץ מאשר לאוהדים הנלהבים ביותר שלה." באתר Metacritic, לסרט יש ציון של 49 מתוך 100, בהתבסס על 34 מבקרים, ציון שמשמעותו "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ספריית זרעים
ספריית זרעים (באנגלית: Seed library) היא מוסד המשאיל או חולק זרעים. הוא נבדל מבנק זרעים בכך שהמטרה העיקרית שלו אינה לאחסן או להחזיק או לשמר רכיבים/תכונות תורשתיים של הצמחים או את המגוון גנטי (גרמפלזמה) שלהם או את זרעים עצמם מפני הרס אפשרי. ספריית הזרעים נועדה להפיץ את הזרעים לציבור הרחב שבגידולם ושיתופם החוזר פעם אחר פעם ישמרו את זני הצמחים והזרעים שלהם.
תפקידי הספרייה
ספריות זרעים שומרות בדרך כלל על האוספים שלהן באמצעות תרומות מחברים. אך הן עשויות לפעול גם כפעולות צדקה טהורות שמטרתן לשרת גננים וחקלאים. תכונה נפוצה של ספריות זרעים רבות היא שמירה על המגוון הביולוגי החקלאי על ידי התמקדות בזני זרעים נדירים, מקומיים והמועברים בירושה.
ספריות זרעים משתמשות בשיטות מגוונות לשיתוף זרעים, בעיקר על ידי:
ספריות זרעים עשויות לתפקד כפי שמתנהלות ספריות ציבוריות, לדוגמה, הספרייה הציבורית של ריצ'מונד בקליפורניה והספרייה הציבורית החדשה של פורט ריצ'י, פלורידה. יוזמות של ספריית זרעים בתוך ספריות ציבוריות זוכות לחסות, השתתפות, ותמיכה של בעלי הספריות כי הן מהוות תוספת עניין חדשה לעומת חידושי הספרים על ידי להוצאות הספרים. חבילות הזרעים ממוקמות בספריות בדרך כלל ליד יתר הפריטים המושאלים יומיום בספריות כמו יתר הספרים, ספרי השמע, התקליטורים וה-DVD. ספריות זרעים בתוך הספריות הציבוריות זכו להצלחה מכיוון שהן תפסו את תשומת הלב של הבאים לספריות. ספריות ציבוריות הן מרחב מתאים לספריות זרעים מכיוון שהן הופכות את הזרעים והצמחים לזמינים לכולם.
ספריות הזרעים ממוקמות גם בספריות של מכללות, כמו ספריית הזרעים של קולג' המפשייר ; מוזיאונים, כגון Hull-House Heirloom Seed Library. או בתוכניות מקוונות המבוססות על חברות כמו ספריית הזרעים של עמק הדסון. חלק מספריות הזרעים האינטרנטיות התפתחו כתוכניות של גנים בוטניים, כמו זו של הגן הבוטני של VanDusen, או של איגודי גינון ומכוני מחקר, כגון Heritage Seed Library of Garden Organic. ספריות זרעים אחרות התפתחו מתוכניות קיימות או חוסן קהילתיים, כמו ספריית החלפת הזרעים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו (BASIL) (ספריית הזרעים הוותיקה ביותר בארצות הברית, שהתפתחה במרכז האקולוגי של העיר ברקלי, קליפורניה); ועוד אחרים.
בעוד שאפשרות ה"השאלה" היא פשוטה מבחינת איכות וטוהר הזרעים, קיימת בעיה ב"החזרה" או ההפקדה מחדש של הזרעים. מכיוון שהזרעים החדשים אינם בהכרח זהים לזרעים מהדור שנתקבל בראשונה ועשויים להיות הכלאות כלאיים בשוגג.
אמנם ספריות הזרעים משלימות את פעילויות השימור של מאגרי הזרעים, על ידי איסוף זני זרעים מקומיים. בתיאוריה, השאלה והחזרת הזרעים לספריות הזרעים יקדמו את החקלאות המקומית לאורך זמן, על ידי גידול אוספי זרעים המותאמים מקומית לאזור בו ממוקמות הספריות.
הרחק מגן עדן
הרחק מגן עדן (באנגלית: Far from Heaven) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2002 שנכתב ובוים ​​על ידי טוד היינס ובכיכובם של ג'וליאן מור, דניס קווייד, דניס הייסברט ופטרישיה קלרקסון. הסרט מגולל את סיפורה של קאתי וויטאקר, עקרת בית בתקופת שנות ה-50 המתגוררת בפרוורי הרטפורד, אשר רואה כיצד חייה המושלמים מתפוררים אט אט.
על אף שהעלילה מתרחשת בתקופת עבר שמרנית, הסרט מעלה סוגיות מורכבות בנות-זמננו הקשורות לגזע, תפקידי מגדר, נטייה מינית ומעמד חברתי. הסרט ניחן בתפאורה מוקפדת בסגנון התקופה, והוא מצולם בסגנונו של דאגלס סירק.
הרחק מגן עדן היה מועמד לכמה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'וליאן מור), פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (טוד היינס), לסט הצילום (אדוארד לחמן), וכן פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (אלמר ברנשטיין).
גן (נוי)
גַּן נוי הוא שטח פתוח מוגן על ידי אלמנט סגירה (גדר בנויה או חיה, קיר תומך, תעלה, הפרש מפלס), פרטי או ציבורי. גן נוי משמש לגידול צמחייה, לפנאי או לייפוי סביבת המגורים.
סוגי גנים
גן הוא לרב שטח פתוח תחום, הקרוב לשטחים בנויים, או צמוד אליהם, ואשר הקמתו או הגדרתו ותיחומו הם מעשי ידי אדם. הגן נוצר על ידי תיחומו וגידורו של חלקת אדמה, כדי לאפשר בתוכו גידול צמחייה, שתהיה מוגנת מפני בעלי חיים ומפני נזק או גנבה בידי האדם. סוגי הגן העתיקים ביותר הם גני ירקות וגני עצי פרי, שלאחר מכן התפתחו גם לגני נוי.
מודל הגן הראשון הוא גן העדן, גן עצי פרי בו נהר אחד התפצל לארבעה נהרות: הפישון, הגיחון, החידקל והפרת. גן העדן המקראי הוא גן סגור, כך שלאחר גירוש אדם וחווה, נמנעה מהם ומכל אדם החזרה אליו. הכמיהה לשחזר את גן העדן המיתולוגי מבטאת שאיפת האדם לחזור למצב ראשוני אידיאלי. על כן, בכל תרבות המערב ובעולם המוסלמי, הקמת גן יש בה החזרת מרכיב מהמצב האידיאלי הראשוני. המיתוס משמש מסגרת כללית להקמת גנים במשך תקופות רבות. סגנון עיצוב הגן הושפע בכל תקופה מתפיסות לגבי היחס בין אמנות לטבע, ובתוקפה המודרנית, על ידי תפיסות חברתיות, כאשר החל ממחצית המאה ה-19, עם התפתחות התודעה הסוציאלית, הגן והפארק הציבורי נעשים בהדרגה חשובים יותר מהגן הפרטי. בעיקר במאה ה-20, מתפתחת תודעה של תכנון נוף למתחמים ציבוריים, כגון קמפוסים, בתי ספר, בתי חולים, בתי קברות, בתי מלון, טיילות, בנוסף לפארקים ציבוריים.
המילה "גן", היא חלק משמות של סוגי שימושים בגנים כגון גן שעשועים, גן חיות, גן בוטני, גן פסלים, גן אירועים וגן ילדים.
גן נוי פרטי בזמננו
בגינה הפרטית מצוי מגוון רב של צמחים. הגיוון הוא חלק מהיופי שלה. לרוב היא תכלול פרטים מסוגי הצמחים הבאים: שיחים, בני שיח, מטפסים, צמחים ריחניים, צמחי צל, ורדים, קקטוסים ומעט עצים - תלוי בשטח המוקצב לגינה.
הטיפול השוטף בגינה כולל: תכנון הגינה - כולל החלק המוקצב לצמחים ואופן הצבתם בשטח, הכנת השטח לנטיעת השתילים, השקיה - בדרך כלל עם מיכשור אוטומטי, זיבול, גיזום ואיסוף פסולת - כולל זו הנזרקת על ידי העוברים ושבים.
הקשר של הגנן עם משתלה הוא קשר בסיסי. ממנה הוא רוכש שתילים, מתעדכן בשתילים חדשים, קונה את צורכי הגן ונענה בשאלות השוטפות.
היסטוריה
גני נוי קיימים מקדמת דנא. הגנים הראשונים שהוקמו וטופלו לצורכי פנאי ונוי, בניגוד לגנים שהצמיחו תוצר חקלאי (גם אם לצרכים ביתיים), התפתחו כבר בערים הראשונות של מסופוטמיה העתיקה. ידועים במיוחד הגנים התלויים בבבל שאף חשבו כי שולבו בארמונו של נבוכדנצר השני. מחקרים ארכאולוגיים עדכניים הראו כי הגנים התלויים של בבל, כנראה הוקמו בעיר נינווה (בבל העתיקה), עם מערכות השקיה בתעלות, כאשר שתילת העצים נעשתה מעל מבני ארקדות. מיתוס הגנים התלויים בבל שימש במשך דורות עילה לבניית גנים על טראסות או על מרפסות מבנים. גם באימפריה הפרסית שולבו בגנים גם גופי מים שמטרתם הייתה מתן תחושה של "גן עדן עלי אדמות".
אייר סופליי
אייר סופליי (באנגלית: "Air Supply"; בעברית "אספקת אוויר") היא להקת רוק קל, שבמרכזה הצמד, זמר-יוצר וגיטריסט אנגלי גרהאם ראסל והסולן המוביל האוסטרלי ראסל היצ'קוק. היה לה רצף של להיטים ברחבי העולם, כולל שמונה להיטים בטופ 10 בארצות הברית, בראשית שנות ה-80. הלהקה נוסדה באוסטרליה ב-1975, והרכבה כלל נוסף על הצמד, נגני ליווי וזמרים שונים שהתחלפו לאורך השנים. איגוד תעשיית ההקלטה האוסטרלית (ARIA) כלל את אייר סופליי בהיכל התהילה שלהם ב-1 בדצמבר 2013 בכנס השנתי של פרסי "ARIA".
גן (נוי)
היסטוריה
במשך כל העת העתיקה היו גני נוי נחלתם של מלכים, שליטים ואצילים. התפתחה מורשת טיפול וטיפוח גנים גם בקרב מנזרים נוצריים במערב, כאשר גנים אלה היו בעיקר גני ירק או מסלולים דתיים בעלי אופי נופי, וכן גנים בחצר המרכזית של המנזר - הקלויסטר- או ובבתי הקברות. ביפן התפתחה בתוך המקדשים מסורת גן הזן ותרבות גן שלמה ייחודית ליפן. בתקופה הערבית, בימי הביניים וכן במאות ה-17 וה-18, התפתחה תרבות הגן בארצות מוסלמיות או מושפעות מהאסלאם, פיארו גם ארמונות ומבני ציבור בארצות האסלאם כדוגמת הגנים בארמון טופקאפי באינסטבול, בהודו המוגולית, בספרד, בפרס, בצפון אפריקה.
אייר סופליי
ייסוד הלהקה והשנים הראשונות 1975–1980
ראסל היצ'קוק, גרהאם ראסל וכריסי האמונד נפגשו במאי 1975, בעת ביצוע ההפקה האוסטרלית של המחזמר של אנדרו לויד ובר וטים רייס "ישו כוכב עליון". עם האמונד והיצ'קוק, בשירה וראסל מנגן על הגיטרה, הם יצרו להקת הרמוניה ווקאלית במלבורן, בזמן שהמופע רץ. האמונד עזב את הלהקה הווקאלית, והוחלף על ידי ג'רמי פול על גיטרה הבס ושירה ב-1976. יחד, היצ'קוק, ראסל, ופול ייסדו את אייר סופליי. הסינגל הראשון, "Love and Other Bruises", יצא בנובמבר 1976 והגיע למקום 6 במצעד באוסטרליה, בינואר 1977. בהמשך הוציאו אייר סופליי את אלבום הבכורה שלהם בדצמבר, והוא הגיע למקום ה-17 במצעד באוסטרליה. סינגלים אחרים מהאלבום נכנסו למצעד אך לא הגיעו לטופ 40. לאחר מכן הם יצאו לסיבוב הופעות ארצי.
גן (נוי)
היסטוריה
במסורת המערבית, נהוג להבחין בין גן פורמלי לגן בסגנון חופשי. הגן הפורמלי הוא גן גאומטרי וסימטרי המתפתח על מדרון, לפי ציר ליניארי בעל התחלה וסוף: לא משייכים את גן הרנסאנס האיטלקי (לדוגמה: וילה לנטה בבניאיה, גני בובולי בפירנצה) וגן הבארוק הצרפתי (לדוגמה: גני וו-לה-ויקומטה וגני וורסיי בצרפת, וגני מלכים ברחבי אירופה (קזרטה באיטליה, ארנחואז בספרד, פטרהוף שליד סן פטרסבורג ועוד).
אייר סופליי
ייסוד הלהקה והשנים הראשונות 1975–1980
האלבום השני שלהם, "The Thing's Started", שהופק גם על ידי דוקינס, יצא ביולי 1977. האלבום הוליד את הסינגלים "Do What You Do" (יוני), "That's How the Whole Thing Started" (אוקטובר) ו"Do It Again "(פברואר 1978), אבל אלבום וסינגלים לא נכנסו לטופ 40 במצעד. בסוף 1977 הופיעה הלהקה במופע חימום בהופעות של הזמר רוד סטיוארט במהלך סבב ההופעות שלו באוסטרליה. הוא הזמין אותם להמשיך לארצות הברית ולקנדה. האלבום השלישי שלהם, '"Love &amp; Other Bruises", שכלל הקלטות חוזרות של כמה שירים קודמים, נעשה באמצע סבב ההופעות בלוס אנג'לס ביולי-אוגוסט, ויצא מאוחר יותר באותה שנה בארצות הברית על ידי קולומביה רקורדס כאשר ג'ימי הורוביץ אחראי על ההפקה. במהלך סבב ההופעות, עזב פול את הלהקה שנשארה עם הרכב חדש של היצ'קוק, מקארה וראסל, יחד עם רקס גוה על הגיטרה, ג'ואי קארבון על הקלידים, רובין למסורייה על הגיטרה המובילה והוארד סוקימוטו על גיטרה בס. בשנת 1980 גייס פול חבר לשעבר באייר סופליי מקנטי, ובציוות של דיוויניל, בבפרונט עם כריסי אמפלט, הופיעה אייר סופליי בלונדון כחימום לשיקגו והזמר בוז סקאגס.
גן (נוי)
היסטוריה
לקראת מחצית המאה ה-18 החלו להופיע פארקים בסגנון חופשי יותר, המשתרעים על פני שטחים גדולים, המבוססים על טיול מעגלי מסביב לאמת מים או אגם מלאכותי, על ידי הצבת סדרת סצנות משתנות לאורך המסלול, כאשר בכל מקום בגן אפשר ליהנות ממבט על סצנה שונה. התפתחות זו קוראת באנגליה, והיא ידועה בשם "תנועת גני הנוף" באנגליה (Landscape Garden movement), אם כי מדובר לרוב בפארקים גדולים. המעבר מהגן הפורמלי לגן האנגלי כרוך במהפכה עיצובית, מחשבתית ותפיסתית, כאשר יש רצון מודע להתנער מהתכנון הגאומטרי הנוקשה ושאינו מאפשר שינויים בגן. יש דמיון תפיסתי בין הגן האנגלי במאה ה-18 לבין הגן הסיני, ויש הטוענים כי התפתחות הגן האנגלי התאפשרה בעקבות הידע שהגיע לאירופה על גנים סיניים, אם כי יש גם חוקרים רבים שאינם מקבלים טענה זו. הפארק האנגלי במאה ה-18 בעל מספר סגנונות: הסגנון האוגוסטי, לפיו משוחזרים בגן מבני בתי מקדש יוונים ורומיים, הסגנון הציורי (picturesque), לפיו נוצרות בפארק סדרת תמונות המושפעות מהציור (בעיקר של קלוד לורין, פוסין, טורנר), ומתפתח טעם המשווה ערך אסתטי ל"ציורי המחוספס", כלומר לשימוש רב של סלעים בלתי מסותתים בגדלים שונים. ועוד, נמצאים בפארקים אנגליים אלה גם מרכיבים בהשפעת האדריכל הרנסאנסי אנדריאה פלדיו (בעיקר גשרים ומודלים של וילות), וכן מבני גן בסגנון ניאוגותי, או חורבות של מבנים עתיקים (חורבות אמיתיות וגם מבנים המדגמנים חורבות). הפארק האנגלי מדגיש את התחושות והרגשות הנוצרות במשך הטיול בו, בניגוד לגנים הפורמליים, שהם גנים רציונליים במהותם. הפארק האנגלי במאה ה-18 הוא פארק המתפתח גם באזור חקלאי, מוקף שדות, וכן פארק איילים, הממוקמים מעבר לתעלת הפרדה, הנקראת הא-הא. תעלה זו מפרידה בין גני הנוי (pleasure grounds) לבין הפארק, ובעיקר בין האזור בו יש בעלי חיים גדולים לבין האזור המיועד לבני אדם. הפארק האנגלי הוא ביסודו קשור למבנה של בני אצולה או בורגנות גבוהה ועשירה. ממנו יתפתחו במחצית המאה ה-19 הפארקים הציבוריים הראשוניים, כמו בוט שומון (Buttes Chaumont, 1867) ובכל רחבי אירופה, כאשר במרכזם אגם מלאכותי וטיול מסביבו. הפארק האנגלי השפיע רבות על עיצוב הגן בכלל, אך מתחילת המאה ה-19 וכן עד תחילת המאה ה-20, יש חזרה מסוימת לעיצוב הפורמלי, המתאים יותר בסמוך למבנה, והמתאפשר גם על שטחים קטנים. במחצית השנייה של המאה ה-19, יש פארקים וגנים אקלקטיים, המשלבים את שני הסגנונות יחדיו. בגינה המודרנית, של שנות ה-20 והשלושים למאה הקודמת, צופים אני בחזרה לתכנון הגאומטרי, עם ניסיון מסוים להתנער מהסימטריה.
אייר סופליי
ייסוד הלהקה והשנים הראשונות 1975–1980
אף על פי שהמוזיקה שלהם זכתה להצלחה מסחרית מסוימת, טען ראסל, ב-DVD משנת 1995, שהוא והיצ'קוק היו כה עניים עד שבדקו את הגב של ספות המלון בחיפוש אחר מטבעות, כדי שיוכלו לקנות לחם כדי להכין טוסט. בתחילת 1978 כלל ההרכב את היצ'קוק, ראסל ומקארה עם ג'ורג' טרי וג'ואי מורסיה על הגיטרה, ג'ורג' ביצ'ר על הקלידים והארולד קווארט על גיטרה בס. עם זאת, עד אמצע 1978, רק היצ'קוק וראסל נשאר בהרכב, בשילוב עם ראלף קופר על תופים ובריאן המילטון על גיטרה בס ושירה ודייוויד מוזה על הגיטרה.
באפריל 1979, הלהקה הוציאה את "Life Support", אלבום קונספט שהוקלט באולפני טרפלגר בסידני. באלבום הייתה גרסה של חמש דקות וחצי של השיר "Lost In Love", שנכתבה על ידי גרהאם ראסל בתוך 15 דקות; הוא יצא כסינגל, והגיע למקום 13 באוסטרליה ולמקום 13 בניו זילנד. הרצועה תפסה את תשומת הלב של הבוס של Arista Records קלייב דייוויס, אשר עשה רמיקס לשיר והוציא אותו כסינגל בארצות הברית בתחילת השנה הבאה.
גרסה מוקלטת מחדש ורמקיס של "Lost in Love" יצאה במסגרת בינלאומית כסינגל בינואר 1980 על ידי Arista Records. האלבום המשויך, "Lost in Love", יצא במרץ והכיל שלושה סינגלים בטופ 5 בארצות הברית, כולל הרצועה החמישית אשר נבחרה למקום ה-3 במצעד בילבורד הוט 100. שאר הסינגלים בטופ 5 היו "Every Woman in the World" במקום חמישי, "All Out of Love" במקום שני. שני הסינגלים היו בטופ 10 להיטים באוסטרליה, ואילו "All Out of Love" הגיע למקום ה-17 בהולנד ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי. האלבום שמר על אותו הרכב כמו הקודם, עם היצ'קוק, ראסל, קופר, מוזה, בארקר ואסלר-סמית. האלבום נמכר בשלושה מיליון עותקים בארצות הברית והגיע למקום 22 בבילבורד 200.
1981–1990
בשנת 1981 הוציאה הלהקה את האלבום "The One That You Love", שהופק על ידי ראסל, דוד פוסטר והארי מאסלין עם שיר בשם הכותרת, שיצא כסינגל והגיע למקום הראשון בבילבורד 100 Hot. מהאלבום היו שני סינגלים נוספים שהגיעו לטופ 5 הראשון, "Here I Am (Just When I Thought I Was Over You)", והשני, "Sweet Dreams". סינגל רביעי, "I'll Never Get Enough of You"" יצא ביפן והגיע לטופ 10. בהקלטה לאלבום זה, עזב בארקר והוחלף על ידי דוד גרין. כמו כן, הגיטריסט לשעבר של אייר סופליי, רקס גוה, חזר לאלבום, וכתב את "I Want to Give It All" בשותפות עם ראסל.
האלבום הבא שלהם, "Now and Forever", יצא ב-1982 עם אותו הרכב של שבעה אנשים (היצ'קוק, ראסל, מוזה, גו, אסלר-סמית, גרין וקופר), המשיך את הפופולריות של הלהקה עם להיט טופ 5 "Even the Nights Are Better", ושני סינגלים בטופ 40, "Young Love" ו-"Two Less Lonely People in the World".
בשנת 1983 הם הוציאו את האלבום "Greatest Hits" (הלהיטים הגדול ביותר שלהם, עם סינגל חדש, "Making Love Out of Nothing at All", שנכתב על ידי ג'ים שטיינמן. השיר נהפך לאחד להיטים הגדולים ביותר שלהם אי פעם, ושהה שלושה שבועות במקום השני. האלבום מכר בסופו של דבר 7 מיליון עותקים.
באותה שנה, אייר ספליי גם פרסמה את הווידאו הראשון "Air Supply Live in Hawaii". בשנת 1984, השיר שלהם "I Can Wait Forever" היה משולב בסצנה של הסרט שובר קופות "מכסחי השדים" (Ghostbusters), ונכלל בפסקול האלבום.
עד אמצע שנות ה-80, גו, מוזה וגרין עזבו את ההרכב, והאלבום של הלהקה "אייר סופליי 1985" הציג את דון קרומוול וחבר באביס לשעבר, וואלי סטוקר, שמילאו את תפקידי הבס והגיטרה, בהתאמה. האלבום הזה כלל להיטי טופ 20 "Just as I Am" כמו גם גרסת כיסוי של השיר של ג'ניפר ראש  "The Power of Love". לאחר מכן היו ללהקה כמה להיטים מינוריים ("Lonely Is the Night" ו-"One More Chance") מתוך האלבום "Hearts in Motion" שיצא בשנת 1986.
1991 ואילך
משנת 1991 הוציאה הלהקה שבעה אלבומי אולפן נוספים ויצאה לארבעה סיבובי הופעות.
הלהקה הופיעה שש פעמים בישראל, בשנים 2008, 2011, 2014, 2016, 2019 ו-2022.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן: