cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלמן סולטניק
קלמן סולטניק (12 באפריל 1917 – 14 באוקטובר 2014) היה דמות ציונית בולטת ופעיל בארגונים יהודיים וציוניים רבים במהלך חייו. הוא כיהן כחבר במועצה לזכר השואה בארצות הברית, בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי וכן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית בארצות הברית. הוא ייסד את בית הקונפדרציה בירושלים והוביל את הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים במשך עשרות שנים. סולטניק פעל גם לסיוע לקהילת ניצולי השואה יוצאי פולין.
ביוגרפיה
קלמן סולטניק נולד במייחוב שבפולין ב-12 באפריל 1917. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות המחתרתית נגד הנאצים לפני שנתפס והוחזק במחנה הריכוז פלאשוב בפולין הכבושה ובהמשך גם במחנה בדרזדן, גרמניה. מהמחנה בדרזדן נאלץ סולטניק לצעוד בצעדת מוות למחנה טרזיינשטט.
לאחר שחרורו בשנת 1945, שימש סולטניק כנציג שארית הפליטה במחנות העקורים בקונגרס הציוני העולמי ה-22 שנערך בבזל, שווייץ. בשנת 1949 הוא הפך למזכ"ל הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים ובשנת 1977 נבחר לסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי. בשנת 1981, בעת שכיהן כיו"ר שותף של וועדת השימור הבינלאומית של אושוויץ-בירקנאו (בקרן רונלד ס. לאודר) יחד עם ניצול אושוויץ ארנסט מישל, ארגן סולטניק אספה של עשרת אלפים ניצולי שואה בירושלים במטרה לקדם פרויקט לשימור אושוויץ. בשנת 1988 כיהן סולטניק כסגן יו"ר המועצה הבינלאומית של מוזיאון אושוויץ בירקנאו וכן כיו"ר וגזבר ועדת התקציב והכספים של המוזיאון. לצד זאת, הוא סייע בגיוס 40 מיליון דולר מממשלות ברחבי אירופה לטובת שימור האתר.
בהמשך חייו סולטניק השלים תואר במשפטים מאוניברסיטת לה סאל בשיקגו והקים את בית הקונפדרציה בירושלים.
סולטניק נפטר ב-14 באוקטובר 2014 בניו יורק בגיל 97.
ETSI
ETSI (באנגלית: The European Telecommunications Standards Institute, בעברית: מכון התקנים האירופי לטלקומוניקציה) הוא ארגון תקינה אירופאי, הפועל כארגון עצמאי ללא מטרת רווח, ועוסק בתחום תקני תקשורת. הארגון הוקם בשנת 1988 על ידי ועדת CEPT.
הארגון קבע את הסטנדרט עבור פרוטוקולי התקשורת GSM, 3G, 4G, 5G, ה-TETRA ועוד.
נכון לשנת 2021, בארגון חברים מעל ל־900 חברים מכ־62 מדינות מאירופה ומחוצה לה. הקבוצה כוללת: תעשיינים, מפעילי רשתות שונים, ספקי שירות, גופי מחקר, ומשתמשים רגילים. לקבוצה השפעה על כל מערך ה־ICT באירופה. הארגון חבר בארגון הבינלאומי שיתוף הפעולה לתקנים גלובליים (GSC).
Wavelength-Division Multiplexing
Wavelength Division Multiplexing, ראשי תיבות באנגלית: WDM, היא טכנולוגיה של ריבוב אורכי גל שונים ("ערוצים") בסיב אופטי יחיד. הטכנולוגיה משמשת בעיקר להפחתת מספר הסיבים הנדרשים, ונודעת לה חשיבות רבה במערכות תקשורת למרחקים גדולים, של עשרות או מאות קילומטרים.
בעבר נבנו מערכות תקשורת אופטיות כך שבכל סיב אופטי משודר אורך גל יחיד. טכנולוגיה זו מתאימה למקרים של חיבור בין מערכות במרחקים קצרים, למשל בתוך ארונות תקשורת. כאשר מחברים בין מערכות מרוחקות, מספר הסיבים הדרושים הוא חלק משמעותי מעלות התקנת המערכת, ובמקרים רבים הוא גם קובע את עלות תפעול המערכת (שכן כל סיב נחכר לתקופת השימוש).
בטכנולוגיית WDM משדרים באותו הסיב מספר תדרים אופטיים שונים. כך ניתן להקטין את מספר הסיבים הדרושים, שעלותם עלולה להיות גבוהה מאוד כאשר המערכת פרוסה על פני מרחק גאוגרפי ניכר. רשתות המבוססות על טכנולוגיה זו מאפשרות גם תגובה מהירה יחסית לשינוי בדרישות הלקוח, במחיר נמוך - ניתן תשתית תקשורת לתמיכה ב-WDM על ידי שדרוג רכיבי הקצה ובלי צורך בהחלפת התשתית הסיבית.
כיום מבדילים בין ריבוב של עד 8 אורכי גל שמכונה Coarse WDM (בקיצור: CWDM) לריבוב של מעל 8 אורכי גל שמכונה Dense WDM (בקיצור: DWDM).
היסטוריה
בשנות ה-90, לאחר שפותחו פילטרים אופטיים חדים יותר, התאפשר למקם ערוצים במרחק של ננומטרים ספורים זה מזה. כך התאפשר לשדר שמונה ערוצים בתחום 1530 - 1560 ננומטר - התחום שניתן להגביר אופטית במגבר ארביום נפוץ. לאחר מכן עלה מספר הערוצים בהדרגה ל-16, ל-32 ועד 128 ערוצים. בשנת 2000, במערכות החדישות ביותר, צופפו הערוצים למרחק של 50 גיגה הרץ - פחות מחצי ננומטר זה מזה.
חזית הטכנולוגיה כיום היא ריבוב ערוצים במרחק של 25 גיגה הרץ זה מזה, ומערכות של 12.5 גיגה הרץ נמצאות בפיתוח. לא צפוי מאמץ ניכר להמשיך ולצופף את הערוצים יותר מכך, גם מפאת הקושי הטכני הנדרש (ייצוב הפילטרים האופטיים) וגם מפני שזהו הגבול שאחריו לא ניתן עוד לשדר בקצב של 10 גיגה ביט לשנייה שהוא כיום קצב השידור העיקרי למרחק רב.
קישורים חיצוניים
Multiplexverfahren
מפעל נשר רמלה
מפעל נשר רמלה הוא מפעל לייצור צמנט. המפעל השוכן בין העיר רמלה לשטחי מועצה אזורית גזר והוא המפעל הגדול ביותר מבין שלושת מפעלי החברה בישראל (מפעלים נוספים בנשר ובהר-טוב). שלושת מפעלי הצמנט, כולל מפעל 'נשר רמלה', נשלטים על ידי חברת נשר מפעלי מלט ישראלים בע"מ אשר בבעלות איש העסקים לאונרד בלווטניק, באמצעות אחזקה של 75%, דרך כלל תעשיות. ב-25% הנוספים מחזיק התאגיד האירי CRH . מנהל המפעל הנוכחי הוא יאיר יצחק, שהתחיל את תפקידו בנובמבר 2015.
למפעל כושר ייצור של כ-3.5 מיליון טון קלינקר וכ-4.2 מיליון טון צמנט בשנה. במפעל מועסקים כ-244 עובדים ועוד כ-168 עובדי קבלן כוח אדם קבועים. המפעל הורחב ועתה חולש על שטח של כ-550 דונם. הצמנט העיקרי שמיוצר במפעל הוא מסוג צמנט פורטלנד.
היסטוריה
מיד לאחר הקמת המדינה, נוצר ביקוש רב לצמנט כדי לתת מענה לתנופת הבנייה שהתרחשה בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50. מפעל "נשר חיפה", השוכן בעיר נשר, הוקם בין השנים 1925-1923 והיה המפעל היחיד בארץ למלט באותה עת. המפעל לא הצליח לספק את צורכי השוק, כך שלמרות המחסור החמור במטבע זר, נאלצה ישראל לייבא מאות אלפי טונות של צמנט בשנה. בעקבות זאת, התגבשה ההכרה בצמרת 'נשר' שיש להקים ללא דיחוי מפעל צמנט נוסף בארץ.
תהליך בחירת האתר סמוך לעיר רמלה
בעצתו וחסותו של שלום פריבס, אחד משני המנהלים של מפעל 'נשר' חיפה באותה תקופה, יצאה משלחת בליווי מספר מהנדסים, גאולוגים ואנשי ניהול ממפעל 'נשר' חיפה לאתר המיועד בקרבת העיר רמלה. פריבס בחר לבחון את האתר מכיוון שהכיר את העיר רמלה בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך שנים אלו נזקקו בעלות הברית שחנו בארץ לכמויות גדולות של סיד, ועל פירבס הוטל לבצע סקר על תעשיות הסיד. כך היה ברשותו של פירבס מידע מוקדם על האתר.
לאחר בדיקות המהנדסים והגאולוגים בשטח, בדיווח שהעביר להנהלת נשר, הדגיש פריבס את קרבתו של האתר לחומרי הגלם ואת מיקומו במרכז הארץ, על צומת הדרכים בין ירושלים, תל אביב ויישובי הדרום. כמו כן את היותו מקושר בכבישים ובפסי רכבת אל מרכזי הצריכה של הצמנט. הבדיקות הגאולוגיות אישרו כי האזור משופע באבן גיר ובשטחי חרסית. מכיוון שאבן גיר וחרסית מהווים את חומרי הגלם העיקריים בתהליך ייצור הצמנט - הממצאים שכנעו את הנהלת 'נשר' להקים את המפעל החדש ברמלה.
הקמת המפעל
לאחר אישור התוכניות, באוגוסט 1950, טסו מנהלי 'נשר', משה עפר ומריאן בלך ללונדון והזמינו כבשן סובב בעל כושר ייצור של 160,000 טון קלינקר (המרכיב העיקרי בצמנט) מהחברה הדנית 'פ.ל. סמידט' עבור המפעל החדש.
הכבשן היה דומה לכבשן שהיה באותה העת בחיפה - "כבשן רטוב". סך כל ההשקעות במפעל ברמלה הסתכמו ב־6.6 מיליון ל"י.
באותה תקופה הייתה העיר רמלה שרויה באבטלה גבוהה. לשכת העבודה ברמלה הפנתה כ־300 עובדים לצורך ההקמה. בהמשך הועסקו כ־180 לטובת תפעול, אחזקה ומנהלה. בנוסף לעובדי המפעל, מפעל 'נשר' רמלה סיפק תעסוקה גם לספקי שירות אחרים שלא הועסקו ישירות על ידי המפעל. כך שהתפתחותו של מפעל 'נשר' רמלה הייתה שזורה בהתפתחותה וקידומה של העיר רמלה. רוב הפועלים והפקידים בתחילת דרכו של המפעל היו עולים חדשים.
למנהל הייצור הראשון מונה דוד שטרנברג, מוותיקי 'נשר' חיפה.
הקמת מפעל 'נשר' ברמלה הסתיימה ביולי 1953 והחלה גריסת האבן. באוגוסט 1953 הופעל הכבשן הראשון וב־14 בספטמבר 1953 כבר סופקו שקי המלט הראשונים.
לקראת שנת 2000 - הקמת הכבשנים היבשים
המיתון שפקד את המשק הישראלי באמצע שנות ה-80 הקפיא את תוכניות ההקמה של הקו היבש (כבשן יבש + תוספותיו). אבן הפינה להקמת הקו היבש הראשון ב'נשר' רמלה הונחה, ב-22 באוקטובר 1992. ב-20 בספטמבר 1995 נחנך הכבשן הראשון. במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון - יצחק רבין. רבין נכח גם בטקס הנחת אבן הפינה שלוש שנים קודם לכן.
בעקבות ההצלחה של הכבשן הראשון ולמרות ההאטה במשק באמצע שנות ה-90, הנהלת 'נשר' החליטה על מעבר לייצור בכבשנים יבשים בלבד. מסיבות עיקריות של התייעלות אנרגטית והמענה לפוטנציאל גדילה של המשק. הוחלט על הקמת קו יבש שני. ב-10 באוגוסט 1997 הונחה אבן הפינה, במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו, וב-19 באוגוסט 1999 התחילה הרצת הקו היבש ה-2.
תהליך הייצור
תהליך ייצור הצמנט במפעל רמלה כולל מספר שלבים: מחצבה ומגרסות אבן, 3 טחנות גלם, 2 מחממים מוקדמים, 2 כבשנים סובבים ו-7 טחנות צמנט.
בנוסף לתהליך הייצור, פועל במקום מערך לטיפול בדלקים, הכולל שתי טחנות פטקוק (סוג של דלק מוצק על בסיס נפט), מערכות לסולר ומזוט, מערכת ממיסים אורגניים עבור דלק חלופי וחומ"ס.
תערובת גלם ראשונית - טחינת האבן
אבן הגיר הניכרית במחצבה, מועברת למתקן גריסה ראשוני הנמצא בתחתית המחצבה, כ-100 מטר מתחת למשטח החציבה העליון. בור קליטת החומר מקורה ושאוב למניעת פיזור חלקיקים בשעת שפיכת החומר מהמשאיות לבור הקליטה. האבן הגרוסה מועברת על ידי מסוע כ-3.5 ק"מ אורכו לעבר המפעל, המסוע סגור מכל עבריו למניעת פליטת חלקיקים לאוויר.
אבני הגיר שנכרו במחצבה והועברו למפעל לאחר גריסה ראשונית מעורבבים עם חרסית (בערך ביחס של 80% אבן גיר 20% חרסית), התערובת שהתקבלה עוברת גריסה נוספת ב'מגרסה משנית' ומשם החומר מועבר ל-2 מתקני אחסון בנפח 50,000 טון כל אחד, המכונים 'מערומי מגרוף'. 'במערום מגרוף' החומר הגרוס מתערבב לקבלת תערובת אחידה שתכונה מעתה 'מיקס' (תערובת).
תערובת גלם משנית - טחינת הגלם
ה'מיקס' (77% אבן גיר ו-14% חרסית), אפר-פחם (7%), מיל סקייל (1.5%) וחול (0.5%) - הם 4 החומרים העיקריים מהם מרכיבים את התערובת שנכנסת לכבשן על מנת לייצר את החומר הבא בתהליך - קלינקר.
אפר-פחם, מיל סקייל וחול מ'מגדלי הַזָנוֹת' וביחד עם ה'מיקס' מ'מערום המגרוף' מועברים לאחר שקילה ומיון בצורה מדויקת לעבר 3 'טחנות הגלם'. טחנות הגלם, טוחנות את החומרים ויוצרות תערובת אחידה בעלת מרכיבים מתאימים לייצור קלינקר בכבשן. התערובת יוצאת מטחנות הגלם בתור אבקה דקה בגודל גרגר אופייני שבין 10–15 מיקרון, מנקודה זו ועד ליציאה מהכבשן, משונע החומר במתקנים סגורים ושאובים בתת-לחץ.
לאחר שהחומר נטחן בטחנות הגלם הוא מועבר לסילוסי הגלם, או ישירות ל"מחמם המוקדם" בדרך לכבשן.
מתקנים ותהליכים מוקדמים לייצור הקלינקר
התערובת לכבשן עולה לרום מגדל הציקלונים, בירידת התערובת במורד בציקלונים ועד לכניסה לכבשן, החומר נפגש עם גזים חמים שמקורם בקרור הקלינקר אשר במוצא מהכבשן.
תפקיד הציקלונים - ניצול החום השיוורי של הגזים, הפרדת גז-מוצק וחימום מוקדם של חומר הגלם הטחון.
לאחר חימום התערובת לקלינקר בציקלונים, נכנס החומר לנקודת חימום האחרונה לפני הכניסה לכבשן - הקלציינר.
ב'קלציינר' נשרפים דלקים שונים שמעלים את טמפ' החומר, כך מתרחשת תגובת פירוק האבן לסיד ופחמן דו-חמצני. משם החומר נכנס לכבשן הסובב להשלמת התהליך יצירת הקלינקר, המערכת כולה שאובה על ידי מניפות רבות עוצמה, בפרופיל לחצים נשלט ומבוקר.
קצב הזנת החומר למחמם המוקדם מוערך ב-400–500 טון לשעה וספיקת הגזים מוערכת ב-500,000 מ"ק לשעה.
תהליך ייצור הקלינקר
הכבשן הסובב נוטה בזווית של כ-3 מעלות ליחס לאופק וסובב בקצב אופייני של 3 סל"ד. אורכו כ-70 מטר וקוטרו הפנימי כ-5 מטר. מעטפת הכבשן עשויה פלדה ופנים הכבשן מצופה לבנים חסיני אש. בתנאים אלו, שוהה חומר הגלם בכבשן כ-25 דקות ומשלים את תגובות הסינתור ליצירת הקלינקר.
תהליך ייצור הצמנט
צמנט היא תערובת חומרים טחונה שחומר המרכזי בה הוא קלינקר, כ-78%-92% מסך החומר בצמנט, כתלות בסוג הצמנט ובאיכות חומרי הגלם.
בנוסף לקלינקר, מוסף גם גבס, אבן גיר, אפר פחם וסיגים ביחסים שונים וכתלות בסוג הצמנט.
במפעל 'נשר' ברמלה נכון למאי 2014 מיוצרים 3 סוגי צמנט:
סוגי טחנות הצמנט הקיימים במפעל
מפעל נשר רמלה מפעיל ּשש טחנות כדוריות וטחנה ורטיקאלית אחת.
טחנה כדורית
טחנה כדורית היא גוף גלילי גדול הנע סביב צירו האורכי, ממולא כשליש מנפחו בכדורי ברזל הנעים ומתנגשים זה כנגד זה וטוחנים את תערובת הצמנט. פתח יציאת הטחנה שאוב למניעת בריחת אבק ולצורך שינוע החומר הנטחן בכיוון הרצוי. במפעל נשר רמלה, כאמור, ישנם 6 טחנות כדוריות:
טחנה ורטיקאלית
בשנת 2006 רכש המפעל את טחנת הצמנט מס' 12, הפועלת בטכנולוגיה שונה מהטחנות הכדוריות ומכונה 'טחנה ורטיקאלית'.
גוף הטחנה סגור ובמרכזו שולחן עגול בקוטר של כ-5 מטר הנע סביב מרכזו. מסביב לשולחן ממוקמים שלושה גופי טחינה גליליים הנדחפים כנגד השולחן באמצעות בוכנות הידראוליות. חומר הגלם מוזן במרכזו של השולחן ונסחף החוצה מתחת לגלגלי הטחינה כתוצאה מתנועת השולחן סביב צירו.
הטחנה הורטיקאלית פועלת בתפוקה אופיינית של כ-210 טון לשעה ובתצרוכת חשמל הנמוכה בכ-25% מהטחנות הכדוריות.
איכות וזיהום הסביבה
המפעל פולט חומרים מזהמים לסביבה בתהליך הייצור שלו (PM10, PAH, תחמוצות חנקן, תחמוצות גופרית וכספית). עם זאת, בדיקות שערך המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הראו שהיקף הפליטות של חומרים מזהמים לאוויר ביחס לתפוקות הייצור נמצא בקנה מידה זהה לאלו האירופיים עבור חלק מהחומרים, ועבור שאר החומרים הוא אפילו נמוך מהם באופן משמעותי (כספית ותחמוצות גופרית).
נשר רמלה מחזיקה בבעלות משותפת עם חברת ורידיס ואיגוד ערים דן לתברואה במפעל ה-RDF באתר המיחזור בחירייה. הכבשן הראשי של נשר רמלה מוזן ב'דלק תולד פסולת' ממתקן ה-RDF. המתקן המתופעל על ידי 'ורידיס', משום שאינו מטפל כראוי בפסולת הרטובה, הוא מפגע סביבתי של ריחות קשים לתושבי גוש דן בעוטף חירייה, מטרד שהיה נחלתם בעבר עת שימש אתר חירייה אתר להטמנת פסולת עד סגירתו ב-1998.
בחודש אוגוסט 2022, המשרד להגנת הסביבה קנס את חברת נשר מפעלי מלט ישראליים ב-6 מיליון שקל חדש בגלל זיהום אוויר שנגרם על ידי מפעל נשר רמלה ליישובים הסמוכים למפעל.
ב-23 במאי 2023 דיווח אתר שקוף - גוף התקשורת של הציבור על חשד של מחיקת נתונים על זיהום של כספית ממערכת המידע של המפעל. המשרד להגנת הסביבה דיווח על פליטת כספית בכמות גבוהה מהתקן. כשביקשה אותם, הסתבר שהם לא נשמרו. המפעל טען בתגובה כי "חלק גדול מהסעיפים בהתראה חסרי כל בסיס".
ביקורת
ביקורות רבות, בעיקר מחוגים דתיים, מושמעות כנגד הפעלת המפעל בשבתות וביום הכיפורים. בד"ץ העדה החרדית מתריע על כך בפני המבקשים להשקיע במניות שבשליטת החברה שהמפעל בבעלותה.
גילויים גאולוגיים וארכאולוגיים
במאי 2006 התגלתה במחצבת המפעל מערת איילון בעת שדחפור חשף פתח אליה.
בשטח מחצבת המפעל אתרים ארכאולוגיים רבים, ביניהם אתר חשוב מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, שהתגלה ב-2009 ונקרא "נשר רמלה" על שם המפעל. ביוני 2021 פורסמו עצמות אדם שהתגלו שם שגילן כ-140,000 - 120,000 שנים לפני זמננו. השרידים הוגדרו כשריד לאוכלוסייה קדומה שישבה בארץ ישראל, "הומו נשר רמלה".
ורדה שלו
ורדה שלו (נולדה ב-1959) היא חוקרת ורופאת משפחה ישראלית, פרופסור לרפואה בתחום האפידמיולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מכהנת משנת 2015 כמנהלת מכון המחקר של מכבי שירותי בריאות ("מכביטק").
ביוגרפיה
שלו נולדה וגדלה בבאר שבע במשפחת בורסט. לאחר סיום לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב התמחתה ברפואת משפחה ועבדה כרופאה כפרית בקיבוץ חצור ובמושבי הסביבה. בשנים 1998–2000 התמחתה באינפורמטיקה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
מחקר ופיתוח בתחום Big Data ברפואה
מחקריה של פרופ' שלו התמקדו בעיקר בתחום שימוש בנתוני העתק של מבוטחי מכבי שירותי בריאות לצורך מחקר רפואי ורפואה מונעת. לשלו למעלה מ-150 פרסומים בספרות מקצועית. מחקרה בשיתוף חברת מדיאל כלל בניית מערכת ממוחשבת לאיתור מבוטחי מכבי הנמצאים בסיכון מוגבר לסרטן מעי גס באמצעות ניתוח תוצאות בדיקות דם שבשגרה. הכלי שאושר לשימוש על ידי משרד הבריאות (אישור אמ"ר) ותוקף במספר מאמרים מדעיים בישראל ובארגוני בריאות באירופה ובארצות הברית וכן בעיתונות המקומית. בשנת 2017 זכתה פרופ' שלו על בתחרות יוזמת הבריאות המובילה לשנת 2017 של פורום Reboot ועיתון גלובס על התוכנית להקמת מאגר ביולוגי -"טיפה למחקר"- של מבוטחי מכבי שירותי בריאות. כיום כולל המאגר כ-70,000 מבוטחי הקופה ומטרתו היא פיתוח רפואה מותאמת אישית. במסגרת פעילותה כמנהלת המכון עסקה פרופ' שלו ביזום והטמעה של כלים שונים על בסיס Big data של מבוטחי מכבי שירותי בריאות, ובכללם יישומון K לאבחון עצמי של מחלות - בשיתוף חברת K Health וכן פיתוח והטמעה מערכת פתולוגיה ממוחשבת לאיתור אוטומטי של גידולים בבלוטת הערמונית. בשנת 2016 הקימה את מכון המחקר והחדשנות של מכבי KSM במימון מוריס קאהן ובהמשך סמי סגול להנגשת נתוני העתק של הקופה לחוקרים חיצוניים ולאקדמיה".
נשואה לבנימין שלו, רופא עיניים, ואם לשלושה.
לורנצו גואריני
לורנצו גואריני (באיטלקית: Lorenzo Guerini; נולד ב-21 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית. מכהן כשר ההגנה בקבינט של ראשי הממשלה ג'וזפה קונטה ומריו דראגי, ברצף, מאז 5 בספטמבר 2019. במרץ 2014 מונה על ידי מזכיר המפלגה הדמוקרטית, מתאו רנצי, לסגן המזכיר, יחד עם דבורה סרקיאני, תפקיד אותו מילא עד מאי 2017. בין השנים 2005–2012 כיהן כראש עיריית לודי, עיר הולדתו.
ביוגרפיה
גואריני נולד בלודי, לומברדיה, בשנת 1966. במהלך שנות ה-70 למד במכון 'אגוסטינו באסי' בלודי. מאוחר יותר סיים את לימודיו במדע המדינה באוניברסיטת קטוליקה שבמילאנו.
קריירה בפוליטיקה המקומית
גואריני החל את הקריירה הפוליטית שלו בתחילת שנות ה-90 במסגרת המפלגה הדמוקרטיה הנוצרית (DC). הוא נבחר פעמיים כחבר מועצה עירוני בלודי מטעם DC, ומילא את תפקיד חבר המועצה לשירותים חברתיים. בשנת 1994 נבחר לרכז המקומי של מפלגת העם האיטלקית (PPI), היורשת של DC.
במאי 1995 נבחר גואריני לנשיא הראשון של נפת לודי. הוא הרכיב קואליציית מרכז-שמאל והפך לנשיא המחוז הצעיר ביותר באיטליה, בעודו בן 28. ביוני 1999 זכה בקדנציה שנייה, שבמהלכה התפרקה מפלגת העם האיטלקי והוא הפך למנהיג לאומי מרכזי.
בבחירות המקומיות לשנת 2005 נבחר גואריני לראש עיריית לודי עבור המרכז-שמאל, וקיבל 54.1% מהקולות הכשרים בסיבוב הראשון. בנוסף, הוא מונה גם לנשיא אגף לומברדיה באיגוד הלאומי של העיריות האיטלקיות (ANCI) בין 2005–2010.
ב-2007, יחד עם רוב חברי מפלגת הדייזי (DL), הצטרף למפלגה הדמוקרטית (PD), מפלגת המרכז-שמאל החדשה, ילידת האיחוד בין הדייזי לדמוקרטים של השמאל.
בבחירות המקומיות לשנת 2010 נבחר שוב גריני לראש העיר בסיבוב ההצבעה הראשון, עם 53.7% מהקולות. במהלך כהונתו כראש עיר הוא נהנה מקונצנזוס עממי רחב ונפוץ, והפך לאחד מראשי הערים המוערכים ביותר באיטליה. ב-31 בדצמבר 2012, התפטר גואריני מתפקידו, על מנת להציג את מועמדותו לבחירות לפרלמנט בפברואר 2013, בהתאם לתנאי התקנון.
המנהיג הלאומי של ה-PD
לאחר שזכה בפריימריז המיוחד שארגנה המפלגה הדמוקרטית, נכלל גואריני ברשימת המועמדים למחוז לומברדיה ולבסוף נבחר. בשנת 2013 תמך גואריני במתאו רנצי בפריימריז בשנת 2013. לאחר מכן, מתאו רנצי מינה אותו לחבר המזכירות הלאומית של המפלגה, בתפקיד הדובר. בפברואר 2014 הצטרף לראש הממשלה החדש בביצוע ההתייעצויות להקמת הממשלה החדשה.
ב-14 ביוני 2014, האספה הלאומית של הPD אישרה את מינויו של גואריני לסגן מזכיר המפלגה, יחד עם דבורה סרקיאני. לאחר הפריימריז ב-2017, שניהם התפטרו מתפקידם ב-7 במאי 2017, והוחלפו על ידי מאוריציו מרטינה. אך עדיין, גריני מילא תפקיד בהנהגת המפלגה, והפך לרכז המזכירות הלאומית.
בבחירות הכלליות (2018), נבחר גואריני מחדש וב-18 ביולי 2018 נבחר לנשיא הוועדה הפרלמנטרית לשירותי המודיעין והביטחון ולבקרת החשאיות הממלכתית (COPASIR), גוף בפרלמנט האיטלקי שהוצב כדי לסקור ולפקח על פעילות סוכנויות הביון האיטלקיות.
שר ההגנה (2019–הווה)
באוגוסט 2019 גבר המתח בתוך הממשלה, מה שהוביל להצעת אי אמון בראש הממשלה ג'וזפה קונטה על ידי מפלגת הליגה הצפונית. לאחר התפטרות קונטה, הדירקטוריון הלאומי של ה-PD נפתח רשמית לאפשרות להקים קבינט חדש בקואליציה עם ה-M5S, המבוסס על פרו-אירופיזם, כלכלה ירוקה, פיתוח בר-קיימה, מאבק נגד אי-שוויון כלכלי ומדיניות הגירה חדשה. המפלגה גם הסכימה לכך שקונטה יהיה רשאי להמשיך כראש הממשלה החדשה. ב-29 באוגוסט הנשיא סרג'ו מטרלה נתן את המנדט להרכבת הממשלה לקונטה. ב-5 בספטמבר מונה גואריני לשר הביטחון החדש.
בפברואר 2021, התפטר ג'וזפה קונטה מראשות הממשלה, לאחר פרישת מפלגת איטליה ויוה מהממשלה. נשיא הבנק המרכזי האירופי לשעבר, מריו דראגי, הוזמן על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה להקים ממשלת אחדות לאומית. ב-13 בפברואר אושר גואריני כשר הביטחון.
כשר, נאלץ גואריני להתמודד עם נסיגת כוחות נאט"ו מאפגניסטן. באוגוסט 2021, בעקבות מתקפת הטליבאן, השתתפה ממשלת איטליה במבצע פינוי הכוחות מקאבול. במסגרת מבצע "אקילה אומניה", כמעט 5,000 אפגנים פונו על ידי הכוחות המזוינים האיטלקיים והובאו לאיטליה.
מינות (יהדות)
ביהדות, "מינות" (מהמילה "מין" במובן "סוג") הוא כינוי שניתן בספרות הרבנית למתנגדים לעקרונותיה. בתחילה שימש לכל הקבוצות היהודיות שהתנגדו לחז"ל במאות הראשונות לספירה, כולל הנצרות הקדומה וכיתות יהודיות-גנוסטיות שקיומן משוער, ובתקופה מאוחרת יותר - לתנועת השבתאות. לעיתים שימש המושג גם להתייחסות לאתאיסטים (המכונים אפיקורסים בלשון חז"ל), בתחילת השימוש במושג הכוונה הייתה ליהודי שסטה ולא לנכרים. רק בשלב מאוחר מאוד של ההגות היהודית הפך הביטוי לכינוי גם עבור נוצרים שלא היו ממוצא יהודי.
הצנזורה הנוצרית התוודעה לטרמינולוגיה תלמודית זו בעזרת מומרים יהודים כניקולס דונין, והכריחה את המדפיסים של התלמוד בדפוס וילנא להחליף את המילה "מינים" במונח שאינו כולל את הנוצרים: "עובדי כוכבים ומזלות", או בראשי התיבות "עכו"ם". כך הודפסה מהדורת ש"ס וילנא הנפוצה. החלפת הביטויים הייתה לפעמים ללא כל הבנה, כך שבמקום שכתוב "מין קטניות" (במובן של סוג) בוצעה החלפה ל"עכו"ם קטניות" או יצר בלבול בין מקרים בהם התלמוד מתכוון דווקא לעובדי עבודה זרה ולא לשאר המינים. במספר מהדורות דפוס חדשות שיצאו לאחרונה שוחזר הנוסח המקורי.
זהותם של המינים
המושג "מינים" (במובן זה) נמצא מספר פעמים במשנה, ופעמים רבות בתלמוד ובמדרשים. הפרשנות היהודית פירשה בדרך כלל את המושג, כאשר הופיע אחרי המאה ה-3 לספירה, כמתייחס לנוצרים. כך למשל מפרש רש"י (בדפוסים הבלתי מצונזרים) את דברי התלמוד הבבלי (ברכות י"ב ע"א) "מפני תרעומת המינים", שהכוונה לתלמידי ישו.
גם חוקרים פירשו בחלק מהמקרים שכוונת חז"ל לנוצרים. במקרים אחרים מפרשים החוקרים את הביטוי ביחס לצדוקים, כגון לגבי משנה ברכות פ"ט מ"ה, "משקלקלו המינים ואמרו אין עולם אלא אחד", משום שהצדוקים כפרו בעולם הבא. אולם ככל הנראה חז"ל קראו כך גם לכתות אחרות. במסכת סנהדרין פ"ד מ"ה הביטוי יכול להתייחס למעין גנוסטים שנטו לדואליזם: "אדם יחידי נברא; ומפני מה? שלא יהו מינים אומרין: הרבה רשויות בשמים". ריבוי הכתות בסוף תקופת בית שני הביא את רבי יוחנן לומר כי "לא גלו ישראל, עד שנעשו עשרים וארבע כיתות של מינים", כלומר השימוש במושג "מין" כאן הוא במובן של כת יהודית שכפרה. חוקרים שאינם יהודים שוללים לעיתים את הזיהוי בין נוצרים למינים
הרב אברהם יצחק קוק מסביר באיגרת משנת תרס"ח שכיום אין מינות חמורה כמו בזמן התנאים והאמוראים.
הצורך להתרחק מן המינים
חז"ל דרשו את הפסוק במשלי "הרחק מעליה דרכך ואל תקרב אל פתח ביתה, כי רבים חללים הפילה ועצומים כל הרוגיה", המדבר בפשוטו על זונה, לגבי המינים, כלומר שאסור ליהנות מכל דבר שהוא במינות. יש באיסור זה דמיון לאיסור הנאה מעבודה זרה. מסופר על רבי אליעזר, שנתפס "על דברי מינות" (כלומר בידי מינים). למרות שניצל, הצטער על כך שנתפס וסירב להתנחם על ידי חבריו. בסופו של דבר התברר שהדבר קרה משום שרבי אליעזר נהנה ממה ששמע ממין אחד, בשמו של "יהושע בן פנטירי", שיש הרואים בו את ישו.
ברכת המינים
בתלמוד (ברכות, כח, ע"ב) מסופר כי לתפילת שמונה עשרה נוספה מאוחר יותר ברכה נוספת (התשע עשרה) שמתייחסת לנוצרים. ברכת המינים היא הברכה השתים עשרה בסדר תפילת שמונה עשרה הנהוג היום. היא נקבעה לאחר ברכת "השיבה שופטינו" מאחר שכיוון שנעשה דין ברשעים, כלים גם המינים (בזאת מתבטאת תפיסה ששורש כל הכפירה ה"אינטלקטואלית" שיש, מונח בכפירה המוסרית, אורות הקודש לראי"ה קוק).
הרקע לתיקון ברכת המינים
כפי האמור, בתקופתו של רבן גמליאל, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, היו בקרב עם ישראל כתות שונות (פרושים, צדוקים, איסיים, תלמידי ישו ועוד). כשחלקן כופרים באחדים מעיקרי האמונה. רבן גמליאל וחכמי יבנה נתנו דעתם על הדבר, ולשם כך תיקנו ברכה נוספת על תפילת שמונה עשרה, היא "ברכת המינים", שבה נאמר: "למינים ולמלשינים אל תהי תקוה" המונח "מינות" כולל במשמעותו סטיה מהזרם המרכזי ביהדות, לחימה כנגד שמירת המצוות. יש מי שמייחס את היוזמה לתיקון ברכת המינים לרבן גמליאל דיבנה, אך אחרים טוענים שתוקנה ביוזמת סבו, רבן גמליאל הזקן (ראו בערך שמואל הקטן). שליח ציבור שדילג על הברכה הזו, נחשד מיד שהוא מין.
תיקונה של הברכה
רבן גמליאל הזקן רצה לסלק את המינים מבתי הכנסת ומהקהילה הפרושית, ולכן ביקש לתקן את ברכת המינים. נענה לבקשה שמואל הקטן ותיקן את הברכה. הברכה פעלה כך שהמינים שירדו לפני התיבה יימנעו מלומר את ברכת המינים, וכך ייחשפו ויתבקשו לחזור בתשובה או יגורשו.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
התאונה במפעל האלומיניום של אייקה
ב-4 באוקטובר 2010, באזור העיר אייקה, שבמערב הונגריה, התמוטט סכר וכמות של כ-700.000 מטרים מעוקבים של שאריות תעשייתיות של נוזלים רעילים, תוצרים של זיקוק אלומיניום מתוך בוקסיט, נשפכו והציפו את הכפר קולונטאר והשפיעה על כפרים נוספים ועל העיר דווצ'ר.
השפכים הרעילים, שנראו כמו בוץ אדום, בגלל תכולה גבוהה של תחמוצת ברזל, גרמו למותם של 10 אנשים ועוד 150 אנשים נפגעו ומאות בתים נהרסו. הנוזלים הרעילים הגיעו לדנובה ביום 7 באוקטובר 2010 וגרמו לזיהום משמעותי של מי הנהר. להערכת שלטונות הונגריה לטיהור הזיהום תידרש שנה אחת ולפחות עשרה מיליוני דולרים.
החברה האחראית על המאגר שנבקע, נקנסה ביותר מ-470 מיליוני יורו.
עלות השחר
עלות השחר או עַמוּד הַשַׁחַר הוא זמן תחילת היום בהלכה. זמן עלות השחר נקבע לפי הופעת אור השמש על פני השמים, בעוד שהשמש עצמה איננה נראית ועודנה מתחת לאופק. בספרות חז"ל מצוי גם הביטוי איילת השחר, ויש שרצו לייחס לו את ראיית כוכב הלכת נוגה המופיע לעיתים לפני זריחת השמש.
קביעת עלות השחר
בתלמודהובאה מחלוקת האם זמן עלות השחר הוא כזמן הליכה של 4 או של 5 מיל לפני הזריחה - בתקופת ניסן ותשרי בהם היום והלילה שווים. כמו כן, בסוגיא זו תלויה מחלוקת נוספת: מהו השיעור של זמן הליכת מיל. ובפוסקים הראשונים והאחרונים נחלקו כמי נפסקה ההלכה. לפי מנהג רוב קהילות הספרדים, זמן עלות השחר מוקדם להנץ החמה ב-72 דקות (4 מיל * 18 דקות). רוב הנוהגים בשיטה זו, מחשבים 72 דקות מהנץ החמה אחורה, וזהו זמן עלות השחר בין בקיץ ובין בחורף. אך הרבה פוסקים סוברים שצריכים לחשב על פי מעלות, שכן הופעתו של אור אינו שוה בכל השנה ובכל מקום, ולפי זה משתנה הפער בין עלות השחר להנץ החמה לפי עונות השנה ולפי המקום (בקיץ הפער גדול יותר, ובחורף יותר גדול מאשר באביב ובסתיו, ובמקומות יותר רחוקים מקו המשווה, הפער מאריך יותר).
לפי מנהג האשכנזים בירושלים (וכך כתב בלוח ארץ ישראל לרב יחיאל מיכל טוקצינסקי) זמן עלות השחר הוא 90 דקות (4 מיל * 22.5 דקות) לפני הנץ החמה, והוא מחשב זמן זה לפי מעלות.
מאידך גיסא, הוכיח רבי אברהם חיים נאה, שלדעת רוב הראשונים והרבה אחרונים זמן עלות השחר הוא 120 דקות לפני הנץ החמה (5 מיל * 24 דקות). העיקר להלכה בין לאשכנזים ובין לספרדים הוא כ-72 דקות לפי מעלות. הלוחות החדשים משתמשים בנוסחאות המתפרסמות באלמנך של הצי האמריקאי, כדי לחשב את מיקום השמש מתחת לאופק במעלות קשת, בזמן עלות השחר בימי השוויון, ומכך להסיק על הזמן המדויק בשאר עונות השנה.
פאלאצו דיי פריורי
פאלאצו דיי פריורי (איטלקית: Palazzo dei Priori), הנמצא בעיר פרוג'ה, נחשב לאחד המבנים העירוניים החשובים שנבנו במחצית השנייה של ימי הביניים (המאה ה-10 עד המאה ה-13) בידי עיריות באיטליה, בתקופה שבה העירייה הייתה ממשלת העיר.
הארמון שימש למטרה זו בשנים 1293–1443. היום זה עדיין מקום מושבה של חלק מהעירייה. בארמון נמצא "אולם הנוטריונים" (Sala dei Notari), משכנה של גילדת החלפנים (Collegio del Cambio) מהמאה ה-15 ובו אולם להכרזות מסחריות (Sala dell'Udienza del Cambio) ומשכנה של גילדת הסוחרים (Collegio della Mercanzia). בקומות העליונות של הארמון שוכנת הגלריה הלאומית של אומבריה.
הארמון נקרא על שם הפריורי, הסמכות הפוליטית העליונה, ששלטה בעיר בימי הביניים.
הארמון ניצב בכניסה של עורק התחבורה המרכזי של העיר מימי הביניים, קורסו ואנוצ'י (Corso Vannucci) לכיכר המרכזית של העיר.
תיאור המבנה
ארמון דיי פריורי נבנה בשלבים בסגנון גותי: בשנים 1293-1297 הוא כונה בשם "הארמון החדש של העם" (Palatium Novum Populi). הפריורי, האזרחים הראשונים של העיר, הפכו אותו בשנת 1303 לארמון הנהגת העם (Capitano del Popolo). בשנים אלה הושלם חלקו הראשון של הארמון: חלונות בני שלושה חלקים - שלושה לחזית הכיכר ועשרה לאורך קורסו ואנוצ'י. בשנים 1333–1337 הוסיפו לחזית עוד שני חלונות בני שלושה חלקים, מרפסת, בה הוכרזו ההודעות הפומביות לציבור ומדרגות. המדרגות התחתונות נוספו רק בשנת 1902.
בשנת 1353 נוספו שישה חלונות, כדוגמת הקודמים, לאורך הקורסו, שער כניסה רחב-ממדים ומגדל מבוצר מקורי. בשנים 1429–1443 נוספו עוד שלושה חלונות ותוספת לבניין, ששימשה את גילדת החלפנים (Collegio del Cambio). במאה ה-16 הגיע המבנה לסיום בנייתו עם השלמת עורפו.
מעל לכניסה פוסלו דמויות של אריה ונשר. האריה הוא הסמל של האימפריה, של משפחת תומכי האפיפיור, והנשר הוא הסמל של המשפחה מפרוג'ה.
תולדות הארמון
השליטה של ה"פריורי" (האזרחים הראשונים), החלה בפרוג'ה בשנת 1303. בעקבות סדרת מריבות בעיר, הוקם בה מוקד שלטוני על ידי הפודסטה (podestà) - הפקידות הבכירה בעיר - ונקרא ארמון הפודסטה (Palazzo del Podestà). הארמון האחרון עלה באש בשנת 1534 ושרידיו שולבו בארמון הבישוף.
אמציה (מושב)
היסטוריה
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל ביוני 1955. עמו הוקמו שתי היאחזויות נוספים בחבל לכיש: לכיש ונחושה, סמוך לקו שביתת הנשק עם ירדן.
סביב ליישוב מצויים שרידי יישוב עתיקים רבים דוגמת מבנים, מקוואות ובורות מים, מערות מגורים חצובות וגתות. השרידים מתוארכים למספר תקופות היסטוריות, הכלכותית, הברונזה הקדומה, הברזל, הרומית והביזנטית.
המושב נקרא על שם אמציה בן יואש שהיה מלך יהודה ושלפי המקרא נהרג באזור חבל לכיש, וכן כציון האומץ והגבורה של יישובי הספר.
בעבר היה היישוב מושב שיתופי אך עם הזמן הוא עבר הפרטה ואיבד מאופיו הסוציאליסטי. בשנות החמישים והששים סבל היישוב ממתקפות הפדאיון. בשנת 1956, במהלך קרב עם כוח של הלגיון הערבי, נהרגו סמוך ליישוב שישה חיילי צה"ל, רובם אנשי מילואים. האירוע מכונה תקרית דווימה.
סמוך ליישוב נמצא אתר מערות חזן, מערכת מסתור מסועפת מתקופת מרד בר כוכבא.
ב-2006 הוקמו בשטח המושב קרווילות למפוני היישוב קטיף ששכן בגוש קטיף. יותר מעשר שנים לאחר מכן, החלה קהילת קטיף להיכנס לבתיה החדשים בכרמי קטיף.
דרך גישה
ב-8 ביוני 2009, חנכה החברה הלאומית לדרכים, במעמד שר התחבורה, חלק מכביש 358 החדש, קטע באורך 17 ק"מ של כביש המחבר בין היישובים שקף, שומריה ואמציה ויישובים נוספים העתידים לקום - אליאב (חרוב), נטע וגבעת חזן.
לפטוצרטופסיים
דינוזאורים אלה חיו באמריקה הצפונית ובאסיה ואולי גם בשוודיה והיו בעלי עטרה מפותחת ומקור קרני בולט אך ללא קרניים. הם הלכו כנראה על ארבע אך כמה מהמינים אולי יכלו להזדקף בדומה להדרוזאוריים כדי לנוע מהר.
בקבוצה זו סוגים רבים שאולי משתייכים למשפחה פרוטוצרטופסיים שהייתה בעלת מאפיינים רבים דומים.
אוטה ברהה
אוטה טייסן ברהה (בדנית: Otte Thygesen Brahe) (2 באוקטובר 1518 - 9 במאי 1571) היה אציל דני, בן לאחת המשפחות המשפיעות ביותר בדנמרק באותה התקופה. אוטה ידוע במיוחד כאביו של האסטרונום טיכו ברהה ובשל האחוזה שייסד - טירת קנוטסתורפ. היה אביר מסדר הפיל.
חיי משפחה
אוטה נולד ב-2 באוקטובר 1518 בטוסתרופ לטי ברהה וסופי ראד. אוטה נשא לאישה את באטה בילה בשנת 1544. גם באטה הייתה אצילה דנית ממעמד זהה לזה של אוטה, ולשניים היו חוות, יערות ואדמות רבות בערים דניות כגון קופנהגן. את הטירה בנה במאה ה-16 ובנייתה נשלמה בשנת 1550.
ילדיו של אוטה
טיכו נולד בטירת קנוטסתורפ, שבסקונה דנמרק (כיום דרום שוודיה) בשם טיגה אוטסן ברהה. כשהיה בן שנתיים, בשנת 1548, נחטף בידי דודו יורגן ברהה ונלקח לטירת טוסתרופ וכשהייה נער שינה את שמו לטיכו. ישנה סברה שטוענת כי אוטה הבטיח לאחיו שהיה חשוך ילדים את אחד מבניו, הזמן עבר ואוטה לא עמד בהבטחתו ולכן יורגן החליט לפעול וחטף את טיכו. אף על פי שבנם נחטף, אין עדויות כי אוטה ברהה ואשתו התאמצו להשיב אליהם את בנם.
אוטה לא רצה שחמשת בניו יבזבזו את זמנם וילמדו לטינית, אלא רצה שיגדלו להיות שרי צבא. הוא דאג לאמן את בניו בלחימה בחרב וסייסות.
חייו הפוליטיים
כאמור, אוטה היה בן למשפחה מבוססת ביותר באליטה הדנית. מתוקף מעמדו הרם וכדי להרחיב את טירתו שרף את יבוליהם של 7 איכרים והבריח אותם אל היער. אוטה היה בן ברית קרוב של מלך דנמרק ומאוחר יותר הפך להיות מושל הלסינבורג (כנראה בהשפעתו של פדר אוקס). משנת 1563 היה אוטה לאוליגרך, אחד מ-20 אנשים ששלטו בדנמרק.
מותו
בסוף שנת 1570 אוטה חלה מאוד ומת במאי 1571. בעזבונו של אוטה הייתה טירת קנוטסתורפ, 500 חוות, 60 קוטג'ים 14 טחנות קמח ובתים בקופנהגן.
אתג"ר
אתג"ר (ראשי תיבות: איתור ותפיסת גנבי רכב) היא יחידה באגף המודיעין של משטרת ישראל הכפופה ליחידת להב 433. היחידה הוקמה ב-1998 על מנת להיאבק בתופעת גנבות הרכב בישראל, ובשנים האחרונות עברה שינוי והחלה להיאבק בתופעת האמל"ח הלא חוקי. מטה היחידה ממוקם בקרית שדה התעופה- איירפורט סיטי.
היסטוריה
היחידה לאיתור גנבות רכב (אתג"ר) הוקמה לראשונה ב-1998 על בסיס יחידת גנבות רכב (יג"ר) שהוקמה במרחב שרון. עם הירידה במספר גנבות הרכב, הוטלו על היחידה ב-2002 משימות נוספות ובהן טיפול בנושא הסחר בנשים בישראל. היחידה פורקה בשנת 2004 והוקמה מחדש בשנת 2006, בפיקודו של משה אדרי לאור עליה חדה בגנבות הרכב מאז פירוקה.
עקב ההבנה שכ-80% מכלי הרכב הנגנבים בישראל מפורקים לצורך תיקון כלי רכב אחרים הנעים בכבישי ישראל, ולמעשה מדובר בתופעה כלכלית בעיקרה, פועלת יחידת אתג"ר כנגד כל הגורמים בשרשרת הכלכלית הזו. החל מהגנב הבודד דרך בעלי מוסכי הפירוק לרכבים ("משחטות") בשטחים, ועד לבעלי מגרשי החלקים והמוסכים השונים המשתמשים בחלקים גנובים. לצורך כך דחפה היחידה לחקיקת חוקים ותיקון תקנות בכנסת שמטרתם הגבלת יכולת השימוש בחלקי רכב גנובים על ידי בעלי העסקים הללו. כמו כן פועלת היחידה המבצעית כנגד גנבי הרכב, ומבצעת (בשיתוף פעולה עם צה"ל) מעצרים והריסת משחטות רכב בשטחי יהודה ושומרון.
מבנה
היחידה בנויה בדומה לימ"רים משלושה מפלגים.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ויליאם מקינלי
הספרייה והמוזיאון הנשיאותי על שם ויליאם מקינלי הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים, העוסקים בהנצחת נשיאה ה-25 של ארצות הברית, ויליאם מקינלי (1897–1901). האנדרטה נמצאת למרגלות אנדרטת מקינלי הלאומית.
הספרייה והמוזיאון נמצאים בעיר קנטון שבאוהיו, שבה מקינלי חי לאורך מרבית שנות חייו, שם עסק בעריכת דין, כפרקליט, כחבר קונגרס וממנה גם ניהל את מסעות הבחירות שלו.
המוזיאון והספרייה
המוזיאון על שמו של מקינלי מכיל את האוסף הגדול ביותר של חפציו של מקינלי. עיקר עיסוקו של המוזיאון הוא חייו של מקינלי, מאז לידתו ועד הירצחו בידי מתנקש, תערוכה נוספת מציגה את הקמת אנדרטת מקינלי הלאומית, תערוכה אחרת מתארת את גורלו של ביתו של מקינלי, שנהרס בשרפה ב-1937.
מלבד העיסוק בחייו של מקינלי במוזיאון קיים גם מרכז מדע, בו מוצגים כמה פוחלצים של חיות בר ומאובנים, עם זאת גולת הכותרת של המוזיאון הוא הפלנטריום שיש בו, הפלנטריום מכיל כ-60 מקרנים, בזכותם ניתן לראות מטר מטאורים, ליקוי ירח, ליקוי חמה, פלנטות ואת גלקסיית שביל החלב. הקמתו של הפלנטריום מומנה בעזרת מימון פרטי והוא נקרא על שם שתי המשפחות שתרומותיהם איפשרו את הקמת הפלנטריום, המקום שופץ פעמים בודדות מאז 1964 ולא השתנה מלבד הוספתם של כ-2 מקרנים ומחשב מודרני ליצירת תמונות.
הארכיון הנשיאותי עצמו נקרא "ספריית המחקר של רמסיי" והוא ממוקם באגף הדרומי של המבנה.
רשת זרימה
בתורת הגרפים, רשת זרימה היא גרף מכוון, עם שני צמתים מיוחדים: צומת מקור וצומת בור, בו לכל קשת מוגדרת כמות הזרימה היכולה לעבור בה (פרוט בהמשך). משמשת למידול בעיות שמערבות מעבר של חומר בין מקומות. ניתן להשתמש ברשתות זרימה כדי למדל זרימה של נוזל בצינורות, מעבר של מידע ברשתות תקשורת, מעבר של תנועה בכביש, זרם ברשתות חשמל, ועוד. לרשתות זרימה ישנם גם שימושים לפתרון בעיות תאורטיות.
כל רשת זרימה מאופיינת על ידי גרף מכוון שמכיל שני צמתים מיוחדים - האחד משמש כמקור - המקום שממנו נובעת הזרימה, והשני משמש כבור - המקום שאליו מתנקזת הזרימה. כמו כן לכל קשת בגרף ישנו קיבול, שמתאר את כמות הזרימה שמסוגלת לעבור בה בפרק זמן נתון.
השאלה העיקרית שבה עוסקים כאשר חוקרים רשת זרימה היא מה הכמות הגדולה ביותר של זרימה שניתן להעביר מן המקור ועד לבור בפרק זמן נתון, ומה הדרך שבה ניתן לעשות זאת. בעיה זו מכונה "בעיית זרימת מקסימום". דרך מקובלת לפתרון שאלה זו היא הגדרה של פונקציה שמייצגת זרימה, ואז הפעלת אלגוריתם שבודק את הדרכים שבהן ניתן לשפר פונקציה זאת, עד אשר היא הופכת לאופטימלית.
רשת זרימה
רשת זרימה מורכבת מגרף \ G=(V,E), משני צמתים מיוחדים - המקור (Source) \ s\isin V והבור (Sink) \ t\isin V, ומפונקציית קיבול שמתאימה לכל זוג צמתים את כמות הזרימה המקסימלית שיכולה לעבור מהראשון שבהם אל השני (ויכולה להיות אינסופית, כלומר ללא הגבלה). אם לא קיימת קשת מ-\ u אל \ v, מניחים כי \ c(u,v)=0.
בדרך כלל מניחים כי כל הצמתים ברשת נמצאים על מסלול מהמקור אל הבור (אחרת לא יהיה שימוש באותם צמתים). כמו כן, ההנחה כי יש רק מקור אחד ובור אחד אינה מגבילה - ניתן להפוך כל רשת זרימה עם מספר שרירותי של מקורות לרשת עם מקור יחיד על ידי הוספת צומת נוסף, "מקור-על", שיוצאת ממנו קשת עם קיבולת אינסופית אל כל אחד מהמקורות ברשת המקורית. בדרך דומה ניתן להוסיף גם "בור-על".
זרימה
בהינתן רשת זרימה, רוצים לתאר זרימה ברשת בצורה פורמלית. זרימה באה למדל את מעבר החומר מהמקור אל הבור, דרך שאר צמתי הגרף. התכונה המאפיינת הבסיסית של זרימה היא שכל הזרימה שנכנסת לצומת דרך הקשתות שנכנסות אליו גם יוצאת ממנו דרך הקשתות היוצאות ממנו, כששני היוצאים מן הכלל הם המקור (שזרימה יכולה לצאת ממנו גם אם לא נכנסה אליו) והבור (שזרימה יכולה להיכנס אליו אך אינה חייבת לצאת ממנו).
לכל זרימה מגדירים את ערך (או כמות או שטף) הזרימה בתור, כלומר כמות הזרימה נטו שיוצאת מן המקור. ניתן להראות בהתבסס על תכונות הזרימה כי כמות זו שווה לכמות הזרימה נטו שנכנסת אל הבור. על כן, ניתן לחשוב על ערך הזרימה בתור כמות הזרימה שעוברת ברשת הזרימה ביחידת זמן.
יש לשים לב כי פונקציית הזרימה מגדירה את כמות הזרימה נטו שעוברת בין שני הצמתים. לדוגמה, זרימה בגודל 5 שעוברת מצומת \ u אל צומת \ v אין פירושה בהכרח כי עוברות 5 יחידות של זרימה מ-\ u אל \ v - ייתכן למשל כי בפועל עוברות 12 יחידות מ-\ u אל \ v, ועוברות 7 יחידות מ-\ v אל \ u, כך שהשינוי נטו בכמות החומר בשני הצמתים מתבטא בכך שעוברות 5 יחידות מ-\ u אל \ v. בשל כך, אותה פונקציית זרימה יכולה למדל מספר רב של זרימות שונות.
שיטת פורד פולקרסון
שיטה מקובלת למציאת הזרימה האופטימלית (כלומר, בעלת הערך הגבוה ביותר) שניתן להעביר ברשת זרימה היא שיטת פורד פולקרסון. השיטה היא סכמה כללית, וקיימים מספר אלגוריתמים, בעלי סיבוכיות זמן שונה, המממשים אותה.
הרעיון הבסיסי שעומד מאחורי השיטה הוא שיפור איטרטיבי: מתחילים עם פונקציית זרימה שנותנת ערך 0 לכל קשת, ולאחר מכן מחפשים דרכים לשפר אותה על ידי בדיקת מסלולים מהמקור אל הבור. אם מתגלה מסלול שבו ניתן להעביר עוד זרם, הפונקציה מתוקנת בהתאם לכך, והתהליך חוזר על עצמו עד שמתקבלת הפונקציה האופטימלית.
שיטת הרם-וקדם
שיטת הרם-וקדם (Push–relabel) מייצגת גישה שונה לפתרון בעיית זרימת המקסימום, שאינה דומה לשיטת פורד-פולקרסון. ניתן לממש אותה באופן יעיל כך שיתקבל אלגוריתם שזמן הריצה שלו הוא \ O(|V|^3) - שיפור יחסי לזמני הריצה של מימושי שיטת פורד-פולקרסון עבור גרפים בעלי קשתות רבות.
ההבדל המרכזי בין שיטת הרם-וקדם ושיטת פורד-פולקרסון הוא ששיטת הרם-וקדם פועלת בצורה לוקלית ובכל איטרציה עוסקת רק בצומת בודד ובשכניו, בעוד ששיטת פורד-פולקרסון היא גלובלית ובכל איטרציה עוסקת בגרף כולו ומחפשת בו מסלולי שיפור. מכאן נובע היתרון היחסי של שיטת הרם-וקדם.
הרעיון הבסיסי שמנחה את השיטה הוא זה: בתחילה, מזרימים מן המקור את כמות החומר המקסימלית האפשרית - כלומר, מרווים את כל הקשתות היוצאות ממנו. התוצאה אינה פונקציות זרימה חוקית, שכן זרימה נכנסת לשכניו של המקור אך אינה יוצאת מהן, ולכן לא מתקיים אילוץ הזרימה - לצמתים הללו ישנה "זרימה עודפת". האלגוריתם עובר על צמתים בעלי זרימה עודפת ומעביר מהן חלק מהזרימה הלאה (זהו ה-"קדם" שבשם השיטה, ובאנגלית Push), עד אשר היא מגיעה אל הבור או חוזרת אל המקור. ניתן להראות כי כאשר לא יהיה באף צומת עודף זרימה, כלומר תתקבל זרימה חוקית, יתקיימו גם תנאי משפט זרימה-מקסימלית חתך-מינימלי, ולכן הזרימה שתתקבל היא אופטימלית.
כדי להבטיח את עצירת האלגוריתם במהירות, לא מתירים העברת זרימה מכל צומת לשכן שלו, אלא מגדירים כלל נוסף, המבוסס על תכונת "גובה" של הצמתים. בגרף בעל n צמתים נותנים תחילה לכל הצמתים פרט למקור את הגובה 0, ולמקור נותנים גובה n. לאחר ההזרמה הראשונית מהמקור לשכניו, מתקיים הכלל הבא: מותר לצומת להזרים רק לצומת שקטן ממש ממנו (ניתן לדרוש אף שהפרשי הגבהים ביניהם יהיו בדיוק 1). כדי לאפשר שימוש בכלל זה מגדירים פעולה נוספת שאותה האלגוריתם מסוגל לבצע - הרמת צומת כך שיהיה גבוה מכל שכניו הרלוונטיים (זוהי פעולת ה"הרם" שבשם השיטה, ובאנגלית Lift או Relabel). הגובה נבחר בתור הגובה המינימלי הדרוש שעבורו הצומת יהיה גבוה מכל השכנים שעוד ניתן להזרים אליהם (כלומר, שהקשת אליהם אינה רוויה).
מימוש זה מבטיח זמן ריצה של. כדי להבטיח זמן ריצה של \ O(|V|^3) משכללים את דרך הבחירה של הצומת שעליו יבוצעו פעולות ההרם-וקדם, כך שהאלגוריתם מתמקד בכל פעם בצומת בודד ומרוקן אותו לחלוטין.
גרפים דו צדדיים
ניתן להשתמש ברשתות זרימה כדי למצוא שידוך מקסימום בגרף דו צדדי בזמן הדרוש לריצת אלגוריתם למציאת זרימת מקסימום.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–מזרח טימור
יחסי איחוד האמירויות הערביות–מזרח טימור הם היחסים הבין-ממשלתיים בין האמירויות הערביות המאוחדות לרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
סקירה כללית
מזרח טימור ואיחוד האמירויות הערביות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 בנובמבר 2009.
בשנת 2003, ראש ממשלת מזרח טימור, מארי אלקטירי, ביקר באיחוד האמירויות הערביות. בשנת 2014, ראש ממשלת מזרח טימור, שננה גוסמאו, השתתף בפורום הכלכלי האסלאמי העולמי העשירי (WIEF). שרת החוץ של מזרח טימור, אדלג'יזה מגנו, ביקרה באמירויות במסגרת אקספו 2020.
אזרחי מזרח טימור נדרשים להוציא אשרת ויזה כדי להיכנס לאיחוד האמירויות הערביות.
יחסי סחר
בשנת 2018, משרד הסטטיסטיקה של מזרח טימור רשם יבוא מאיחוד האמירויות הערביות למזרח טימור בשווי 1,749,000 דולר אמריקאי (ירידה לעומת שנת 2016, בה היבוא למזרח טימור מאיחוד האמירויות היה בשווי 2,911,000 דולר אמריקאי). דבר זה מציב את איחוד האמירויות הערביות במקום ה-20 (בשנת 2016 הוצבה במקום 14) בין שותפות הסחר של מזרח טימור. בנוסף, בוצע ייצוא חוזר ממזרח טימור לאיחוד האמירויות הערביות בסכום של 19,000 דולר (מקום 20, בשנת 2016: 26,000 דולר).
מזרח טימור השתתפה באקספו 2021 שבדובאי והייתה אחת מ-50 מדינות שהורשו למכור סחורה לדובאי. הסוחרים התעניינו במיוחד בקפה ובוניל, והשקיעו במגזרי הנפט והתיירות של מזרח טימור.
אמבליריזה
אמבליריזה (שם מדעי: Amblyrhiza) הוא סוג של מכרסם גדול מקבוצת דמויי קביה ומהמשפחה הקדומה הוטיות ענק אשר חי באיים הקריביים והיה הגדול שבבני משפחתו. המאובנים שלו נמצאו באנגווילה ובסן מרטן. לא ברור מתי בדיוק חי אך זה היה בפליסטוקן והוא נכחד לפני 400–500 אלף שנים בלבד. המשמעות של שמו הוא "קהה שורש".
המאובנים של המכרסם נחקרו ב-1856 בידי החוקר המפורסם אדוארד קופ, אשר קיבל את השרידים ממערה לא ידועה בקריביים. נמצאו עד היום רק שרידים מעטים שלו.
מכרסם זה היה קרוב להוטיים המודרניים אך היה גדול מהם בהרבה, גדול גם מקפיבארה מודרנית והגיע למשקל מוערך של 50–200 ק"ג. נמצאו ממנו רק עצמות בודדות, בעיקר של עצם הירך ושיניים ולא ברור איך נראה כל הגוף, אך כנראה שדמה להוטיות מודרניות. חישובי הממדים נתמכו בחישוב של 16 מינים קרובים.
ככל הנראה הוא חי בדומה לעצלני קרקע גדולים והיה כבד מכדי לטפס אך ניזון מעלי עצים. האמבליריזה כנראה נדד ממרכז אמריקה לעבר הקריביים במעבר שנעלם והיה מספק מעבר בין האיים השונים, בהם הוא חיפש עלי עצים. כאשר האדמה הוצפה המכרסם נתקע על איים בודדים וכך גדל בהרבה מההוטיות הרגילות. לא ברור ממה נכחד אך ייתכן שזה קשור להגעת האדם הלבן לאיים.
להמן
להמן הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו "בעל פייף". פייף הוא מונח מימי הביניים המציין רכוש או אדמות. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מנואל אסאניה
מנואל אסאניה (בספרדית: Manuel Azaña; 10 בינואר 1880 - 3 בנובמבר 1940), היה פוליטיקאי ספרדי שהקים את מפלגת הפעולה הרפובליקנית ושירת מטעמה כשר ביטחון, ראש ממשלה והנשיא השני והאחרון של הרפובליקה הספרדית השנייה.
ביוגרפיה
מנואל אסאניה נולד באלקלה דה אנארס שבמרכז ספרד למשפחה עשירה, אך התייתם בגיל צעיר. הוא למד באוניברסיטאות בעיר הולדתו ובפריז והוסמך כעורך דין מטעם אוניברסיטת סרגוסה. לאחר מכן עשה דוקטורט באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד. הוא עבד מספר שנים כעורך דין אזרחי ובשנת 1914 הצטרף למפלגה הרפובליקנית הספרדית והחל לעבוד ככתב עבור מספר עיתונים. במהלך מלחמת העולם הראשונה סיקר את החזית המערבית של הלחימה באופן שאהד מאוד את צרפת. משנת 1920 הוא כיהן כעורך של מספר ביטאונים, אחד מהם ייסד ביחד עם אחיו. הוא פרסם ביקורת חריפה כנגד המנהיג הדיקטטורי מיגל פרימו דה ריברה וכנגד המלך אלפונסו השלושה עשר ופרסם מניפסט חריף כנגדם בשנת 1924. הוא התמודד על מקום בפרלמנט הספרדי מטעם טולדו בשנים 1918 ו-1923 אך בשניהם לא נבחר. בשנת 1926 הוא הקים את מפלגת הפעולה הרפובליקנית ביחד עם חוסה גירון. הוא היה חלק מהקשר להדחת המלך ולהקמת הרפובליקה וככזה כיהן כשר הביטחון בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר בריחת המלך ב-14 באפריל 1931. כשר ביטחון הוא ביצע רפורמות שצמצמו את כוחו של הצבא, דבר שהעלה עליו את חמתם של ראשי הצבא.
ראש ממשלה
באוקטובר 1931 התפטר ראש הממשלה אלקלה סאמורה, על רקע סעיפים חילוניים של החוקה, ואסאניה החליף אותו. כראש ממשלה, אסאניה הוביל בשיתוף פעולה עם הסוציאליסטים בממשלתו, רפרמות סוציאליסטיות שכללו קיצוץ בגודל הצבא, הפקעת קרקעות, הקמת מערכת חינוך ממשלתי, וקיצוץ בכוחה של הכנסייה הקתולית לקידום מדינה חילונית. רפורמות אלו הביאו אותו לעימות עם הכנסייה והצבא. בשנת 1932 אסאניה התבטא שספרד איננה מדינה קתולית יותר והעלה עליו עוד יותר את חמת הכנסייה. התמודדות אחרת של הממשלה הייתה עם פעולות של האנרכיסטים אשר התקוממו נגד הרפובליקה. באחד המקרים, בכפר קאסאס וייחאס, המשטרה הואשמה בחיסול מספר אסירים בדם קר. אירוע זה הביא לבקורת רבה על הממשלה של אסאניה, בטענה שהממשלה נתנה למשטרה את הפקודות להפעיל יד קשה נגד המתקוממים. לאחר חודש וחצי של דיונים זכתה הממשלה בהצבעת אמון. ב-3 בספטמבר 1933 התקיימו בחירות ל-15 שופטים בבית המשפט לחוקה. בחירות אלו זכה הימין בשישה נציגים, הרדיקלים זכו לארבעה נציגים והקואליציה הרפובליקנית סוציאליסטית זכו רק לחמישה נציגים. הנשיא אלקלה סאמורה ניצל את תוצאות הבחירות שהראו אי אמון בממשלה, פיזר את הפרלמנט ב-8 בספטמבר 1933 והביא לבחירות חדשות.
שנים מאוחרות
לאחר ניצחון הימין בבחירות ב-19 בנובמבר 1933, הוא פרש זמנית מהפוליטיקה ועסק בכתיבה. בשנת 1934 הוא חזר לפוליטיקה ויסד את מפלגת השמאל הרפובליקנית שאחדה את מפלגת הפעולה הרפובליקנית עם המפלגה הרדיקלית סוציאליסטית רפובליקנית של מרסל דומינגו והארגון הרפובליקני גלגה אוטונומה (ORGA). לאחר המרד באסטוריאס הוא נעצר כחשוד בעמידה מאחורי המרד, הועמד לדין, זוכה ושוחרר בינואר 1935. לאחר שחרורו פעל להקמת החזית העממית של השמאל לקראת הבחירות הבאות, שהתקיימו בפברואר 1936, בהן זכתה החזית העממית לניצחון. מיד לאחר הניצחון, עד בטרם כינוס הפרלמנט החדש, התפטר ראש הממשלה מנואל פורטלה ולדרס ואסאניה מונה לתפקיד על ידי הנשיא. כצעד ראשון הוא הורה על שחרור כל האסירים מהמרד באסטוריאס. לאחר הבחירות הודח אלקלה סאמורה מכיסא הנשיאות על ידי הפרלמנט ואסאניה נבחר להחליף אותו. מכיוון שהדחת סאמורה נעשה על ידי השמאל בצעד פוליטי קטנוני, ישנם שטענו שההדחה נעשתה מלכתחילה כדי לבעוט כלפי מעלה את אסאניה ובכך לפנות את ראשות הממשלה לסנטיאגו קאזארס קוירוגה, דמות חלשה יותר שתפריע פחות למהפכנים להביא את המהפכה הסוציאליסטית. ההערכה היא שאסאניה הסכים למינוי ברצונו למנוע מהסוציאליסטים להקים ממשלה לבדם וכצעד מאזן שנועד להפיג במידת מה את חששות הימין לאור תוצאות הבחירות. טענה נוספת שעלתה הייתה שאסאניה היה פשוט עייף מהפוליטיקה וביקש את התפקיד הפחות לוחץ של נשיא. הוא נבחר לתפקיד הנשיא ב-10 במאי 1936, ברוב מוחלט של השמאל ואי השתתפות של הימין אשר סימנו בכך כי הם אינם מכירים ברפובליקה. בימים שלפני מלחמת האזרחים הוזהר אסאניה שמתארגנת הפיכה צבאית כנגד השלטון, אך הוא לא שעה לאזהרות ולא נקט בצעדים כדי לנסות למנוע את ההפיכה.
במאי 1937, לאחר התפטרות פרנסיסקו לרגו קבלרו מראשות הממשלה, העדיף אסאניה למנות את חואן נגרין על פני אינדיקיו פרייטו, כיוון שהיה בעל אופי יותר רגוע ובזכות קשריו הטובים עם הקומוניסטים, בהם הרפובליקה הייתה תלויה כיוון שברית המועצות הייתה ספק הנשק העיקרי של הרפובליקה במלחמה. אולם בהמשך, לאחר שהקומוניסטים השתלטו על המשטרה ועל עמדות מרכזיות בצבא ובמוסדות שלטון אחרים התנגד אסאניה להידוק הקשרים של הממשלה עם הקומוניסטים וברית המועצות, אך מצא את עצמו חסר יכולת השפעה ממשית. באוגוסט 1938, בעת משבר ממשלתי לאחר התפטרות השרים שייצגו את קטלוניה וארץ הבסקים, הוא נתבקש על ידי ראש הממשלה חואן נגרין לאשר מינוי שני שרים, מבלי שהתייעץ בו באופן ממשי. על מנת למנוע אפשרות שאסאניה יבקש לפטר את נגרין, תוך ניצול המשבר הממשלתי, נגרין והקומוניסטים הפעילו את הצבא באופן מאיים . ב-7 בפברואר 1939, עם נפילת ברצלונה לידי צבאו של פרנסיסקו פרנקו אסאניה ברח לצרפת והתמקם בשגרירות ספרד בפריז. ב־27 בפברואר 1939, לאחר שבריטניה הכירה בשלטונו של פרנקו, התפטר אסאניה מנשיאות הרפובליקה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם. לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתח נגד אסאניה ב-26 באוגוסט 1939 חקירה בספרד בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה, אולם החקירה לא הגיעה לסיומה לפני מותו. אסאניה עצמו התמקם בעיירה בדרום צרפת, בה נפטר בתחילת נובמבר 1940. למרות בקשות תומכיו, ממשלת וישי סירבה לאפשר את כיסוי ארונו בדגל הלאומי של ספרד.
אסאניה ניהל יומנים שכללו פרוט על ההבדלים בין השקפותיו לבין השקפות עמיתיו. במהלך מלחמת האזרחים אסאניה גם כתב מחזה בשהותו בברצלונה במאי 1937.
רוקט (היקום הקולנועי של מארוול)
רוקט ראקון (באנגלית: Rocket Raccoon), המכונה בדרך כלל רוקט, הוא דמות בדיונית בזיכיון היקום הקולנועי של מארוול (MCU), המבוססת על דמות בעלת אותו שם במארוול קומיקס. הדמות דובבה על ידי בראדלי קופר וגולמה בלכידת תנועה על ידי שון גאן. האנימציה של הדמות התבססה על דביבון בשם אוריאו. רוקט מתואר כ"חיה מהונדסת גנטית עם כישרון לאקדחים וחומרי נפץ".
ראשית חייו
רוקט נחטף על ידי הוד התפתחותו והועלה על סיפון ספינתו לחלל. הוא עבר ניסויים גנטיים וקיברנטיים לא חוקיים והוכנס לכלוב יחד עם שלוש חיות אחרות שעברו גם הם ניסויים גנטיים וקיברנטיים: לוטרה בשם ליילה, ניבתן בשם טיפס, וארנבת לבנה בשם פלור שהוא מתיידד איתם. הארבעה שייכים לקבוצה 89. הוא נקרא 89P13, אך מכנה את עצמו רוקט בעקבות הרצון שלו להטיס ספינות לחקור את השמיים יחד עם חבריו. רוקט, בעל האינטליגנציה הגבוהה, מוצא את הפגם בתכנון של הוד התפתחותו אשר מאיץ את התפתחות בעלי החיים אבל הופך אותם לאלימים. הוד התפתחותו מתכנן לקחת את מוחו של רוקט למחקר נוסף ולהרוג את שאר חברי קבוצת 89. רוקט בורח מהכלוב ומשחרר את ליילה לפני שהוד התפתחותו יורה בה והורג אותה. רוקט, באבלו, משחית את פניו של הוד התפתחותו ובמהלך הקרב בין רוקט לבין השומרים של הוד התפתחותו, טיפס ופלור נהרגים. לאחר מכן רוקט נמלט. בשלב מסוים במסעו, רוקט חובר לגרוט, דמוי אדם-דמוי עץ רגיש.