cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וינפריד גיאורג זבאלד
פרסים ספרותיים שזכה בהם
זבאלד פרסם בחייו כעשרה כרכים של סיפורת ומסות, אחדים מספריו תורגמו גם לאנגלית.
בוב מקאדו
מקאדו שיחק במשך שנתיים במכללת וינסנס ג'וניור ושנה אחת באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, בטרם נבחר שני בדראפט ה-NBA ב-1972 על ידי קבוצת בופאלו ברייבס והפך במהרה לאחר מטובי השחקנים בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה, עונת 1972/1973, זכה מקאדו בתואר רוקי השנה ב-NBA. בשנים 1973 עד 1975 זכה שלוש פעמים רצופות בתואר מלך הסלים של ה-NBA, וב-1974 אף הפך לשחקן האחרון שהשיג הן 30 נקודות והן 15 ריבאונדים בממוצע עונתי למשחק. לשיאו הגיע מקאדו בעונת 1974/1975 כאשר זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה, לאחר שהשיג ממוצעים של 34.5 נקודות, 14.1 ריבאונדים ו-2.1 חסימות למשחק.
לאחר חמש שנים בבופאלו עבר מקאדו ב-1977 לקבוצת ניו יורק ניקס. בהמשך עבר לשחק גם בבוסטון סלטיקס, דטרויט פיסטונס וניו ג'רזי נטס, במדיהן סבל מפציעות רבות ומירידה ביכולת המשחק שלו. עם זאת, ב-1981 עבר ללוס אנג'לס לייקרס, והיה חלק חשוב בקבוצה שזכתה בשתי אליפויות NBA בשנים 1982 ו-1985. בנוסף, הוא הפסיד עמה פעמיים בסדרת הגמר של הליגה. מקאדו תרם לקבוצה כשחקן מחליף, תחת הכוכבים מג'יק ג'ונסון, כרים עבדול-ג'באר וג'יימס וורת'י. ב-1986 הוא עבר לקבוצת פילדלפיה 76', בה שיחק עד לסיום העונה.
ב-1986 עבר מקאדו לאיטליה, אל קבוצת אולימפיה מילאנו. הוא שיחק בקבוצה ארבע שנים והוביל אותה לשתי אליפויות איטליה ולשתי זכיות בגביע אירופה לאלופות, כאשר הוא משיג ממוצעים של 26.1 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק. ב-1988 הוא זכה בתואר ה-MVP של פיינל פור היורוליג. לאחר מכן עבר לשחק בקבוצות האיטלקיות פורלי ופבריאנו בטרם פרש מכדורסל ב-1992, בגיל 41.
בשנת 2000 הוכנס מקאדו להיכל התהילה של הכדורסל, וב-2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג בכל הזמנים. לאחר פרישתו ממשחק החל לשמש כעוזר המאמן בקבוצת מיאמי היט.
Ghoti
Ghoti היא מילה אנגלית מומצאת שאין לה משמעות משל עצמה (מלבד התייחסות עצמית) אלא משמשת כשנינות לשונית המוכיחה את הריחוק שבין השפה הכתובה לשפה המדוברת. רוב האנשים שמנסים לקרוא את המילה בפעם הראשונה יאמרו "גּהוֹתִּי" ויחשבו שהכוונה ל-Gothic, אך מוסרי השנינות נוטים להפתיע ולטעון שאת המילה Ghoti יש להגות /fɪʃ/, ממש כמו המילה האנגלית Fish (פִישׁ) - דג.
ההסבר לקריאה הבלתי-אינטואיטיבית הוא שהמילה מורכבת מדוגמאות לאיותים חריגים באנגלית: דוגמה קיצונית נוספת היא ש-Ghoti יכולה להיות מילה דוממת, כיוון שהאותיות הנ"ל אינן נהגות בכמה מילים:
ב-1874 פורסמה המילה Ghoti בציטוט מתוך מכתב שנכתב ב-11 בדצמבר 1855 המייחס את המצאת המילה לוויליאם אולייר הבן (William Ollier Jr, יליד 1824). מאז מוזכרת המילה, כדוגמה קיצונית לאיות מסובך, בפי דוברי אנגלית הטוענים כי יש לשנות ולפשט איות של מילים רבות באנגלית באופן רשמי (כלומר, שהאיות החדש לא ייחשב שגיאה).
אבן גיר קאיבאב
אבן גיר קאיבאב (באנגלית: Kaibab Limestone) היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים יוצרת מדרון וצוקים בגוון אדמדם עד לבן שמנת משלהי הפרם התחתון (לפני 255–270 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד. התצורה נחשפת בארבע ממדינות ארצות הברית: במזרח מרכז נבדה, בצפון אריזונה, בדרום מזרח קליפורניה ובדרום יוטה, כחלק מהאזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו ופרובינציית אגן ורכס בארצות הברית. תצורה זו יוצרת את שכבת הסלע העליונה בשתי הגדות של הגרנד קניון. יחידת סלע זו מכונה גם "תצורת קאיבאב" בנבדה, אריזונה ויוטה. בהרי ביג מריה (Big Maria Mountains) בדרום מזרח קליפורניה עברה תצורת אבן גיר קאיבאב התמרה בדרגה גבוהה ובאזור זה היא מכונה "שיש קאיבאב".
היסטוריה של המחקר
השם נקבע על ידי הגאולוג האמריקני נלסון דרטון (Nelson Horatio Darton; 1948-1865) ב-1910 על שם רמת קאיבאב, השוכנת מצפון לגרנד קניון במחוז קוקונינו באריזונה. מקור שם הרמה בשפת בני הפאיוט ופירושו "הר שוכב". השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם. במאמר שבו הגדיר דרטון את אבן גיר קאיבאב הוא לא קבע מיקום מייצג לתצורה. דרטון גם הגדיר את אבן גיר קאיבאב כתצורה העליונה ב"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל אחר-כך. ב-1921 בחנו הגאולוגים הארווי בסלר (Harvey Bassler; 1950-1883) וג'ון ריסייד (John Bernard Reeside; 1958-1889) מחדש את העבודה של דרטון והגדירו את פרט האריסברג (Harrisburg Member) של תצורת אבן גיר קאיבאב.
במונוגרפיה "הסביבה וההיסטוריה של תצורת טורוויפ ותצורות קאיבאב של צפון אריזונה ודרום יוטה" שכתב הגאולוג אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1984-1908) הוא פיצל את "אבן גיר קאיבאב" כפי שהגדיר אותה דרטון לשתי התצורות המוכרות נכון לעשור השני של המאה ה-21, "אבן גיר קאיבאב" ו"תצורת טורוויפ". מקיי גם בחן מחדש את חלקה התחתון של תצורת אבן גיר קאיבאב וחילק אותה באופן בלתי רשמי לשלושה פרטים (בסדר עולה): אלפא, ביתא וגמא. מאוחר יותר, בשנות ה-70 של המאה ה-20, נבחן מחדש חלקה העליון של התצורה ונקבעו השטחים שבהם נחשפת התצורה לאוויר. כמו כן, נעשו ניסיונות, שנכשלו, לקדם את התצורה למעמד של חבורה ולחלק אותה לכמה תצורות. ב-1982 שינה וורן המילטון (Warren Bell Hamilton) את שם התצורה ל"שיש קאיבאב" (Kaibab Marble) וקבע את גבולותיה בקליפורניה. ב-1991 חילקו הגאולוגים ג'יימס סוראוף (James E. Sorauf) וג'ורג' בילינגסלי (George H. Billingsley) את אבן גיר קאיבאב מלמטה כלפי מעלה לשני פרטים: פרט פוסיל מאונטין (Fossil Mountain Member) (פרט חדש) ופרט האריסברג. השניים קבעו שהשכבה אותה כינה מקיי כפרט אלפא (השכבה העילית) היא פרט האריסברג והשכבה אותה כינה פרט ביתא (השכבה האמצעית) היא פרט פוסיל מאונטיין. הפרט קרוי על שם הר פוסיל שבגדה הדרומית של הגרנד קניון בסמוך לשביל בס. פרט גמא של מקיי נקבע כחלק מפרט פוסיל מאונטיין. במחקר נוסף שביצעו אנדרסון (Anderson) והינצה (Hintze) ב-1993 נקבעו מחדש הגבולות הגאוגרפיים של תצורת אבן גיר קאיבאב.
גיל התצורה
מחקרים פלאונטולוגיים מוקדמים של תצורת אבן גיר קאיבאב קבעו בוודאות את גיל התצורה על סמך שפע המאובנים הכלולים בה ובתצורת טורוויפ שמתחתיה. על סמך הפאונה הימית של ברכיופודים וספוגיים צורניים הגיעו החוקרים למסקנה שגיל התצורה הוא לאונארדיאן (בערך קונגוריאן (272.3–283.5 מיליון שנים) / שלהי פרם תחתון) מחקר שנערך מאוחר יותר שבחן קונודונטים (Conodonta) ומאובני ענק נוספים שנתגלו במחשופים המערביים של פרט פוסיל מאונטיין הרחיב את גיל התצורה לתקופת הרואדיאן (268.8–272.3 מיליון שנים, שלהי הפרם התחתון ותחילת הפרם התיכון).
תיאור
תצורת אבן גיר קאיבאב היא מקבץ של סוגים מגוונים של סלעי משקע. היא מורכבת מסלעי משקע סיליקטיים וקרבונטיים בשכבות מתחלפות לסירוגין (interbedded) ומאוצבעות (interfingering) בצורה מורכבת. בנוסף, שינויים משמעותיים שהתחללו לאחר שלב הדיאגנזה יצרו הרכב מגוון עוד יותר באמצעות התמרת אבן הגיר לדולומיט וצירור של אבן הגיר תוך יצירת צור.
התצורה מורכבת משני הפרטים הבאים (למעלה למטה):
נקודות מגע
באזור הגרנד קניון משתרעת תצורת אבן גיר קאיבאב על שכבות הגבס ושכבות אבן החול המפותלות של תצורת טורוויפ. במקור חשבו הגאולוגים כי בין אבן גיר קאיבאב לבין תצורת טורוויפ קיימת אי התאמה בהתבסס על נוכחות של סלעי ברקציה ומשטחי סחיפה מקומיים בין-תצורתיים. עם זאת, מחקר נוסף הגיע למסקנה שסלעי ברקציה ומשטחי סחיפה מקומיים בין-תצורתיים אלו הם תוצאה של התמוטטות שבאה בעקבות התמוססות סלעי התאדות בחלקה העליון של תצורת טורוויפ. עקב כך מוגדר אזור המגע בין התצורות כתואם או שקיימת בו אי התאמה סחיפתית מקומית בלבד. דרומית ומזרחית לגרנד קניון, סלעי ההתאדות והשכבות המתפתלות של אבני החול (השקעה במלחה) של תצורת טורוויפ מאוצבעים בתוך ומחולפים על ידי אבן החול בעלת השיכוב הצולב של אבן חול קוקונינו. עקב כך באזור שולי מגיון מונחת תצורת אבן חול קאיבאב ישירות על אבן חול קוקונינו. בצפון מזרח אריזונה ובדרום מזרח יוטה מונחת תצורת אבן חול קאיבאב על אבן חול ויט רים (White Rim Sandstone).
אזור המגע העליון שבין תצורת אבן גיר קאיבאב (פרט האריסברג) לבין תצורת מואנקופי המונחת עליו הוא אזור של אי התאמה סחיפתית. בצפון מערב אריזונה, בדרום מזרח נבדה ובדרום מערב יוטה אזור המגע הוא אזור של אי התאמה סחיפתית שבחלקים ממנו יש עמקים קדומים, שעומקם כמה עשרות מטרים וקרסט שנסחף לתוך אבן הגיר קאיבאב שמתחתיו לפני שהושקעה תצורת מואנקופי. עמקים אלו התמלאו בסלעי קונגלומרט וברקציה הידועים כקונגלומרט רוק קניון (Rock Canyon conglomerate). בתוך קניון מרבל והאזורים המזרחיים של הגרנד קניון ודרומה לעמק ורדה (Verde Valley) אזור המגע העליון שבין תצורת אבן גיר קאיבאב ותצורת מואנקופי הוא אי התאמה סחיפתית. אי התאמה סחיפתית זו נראית בדמות תבליט קל ומזוהה באמצעות הבדלי צבע ניכרים, טופוגרפיה וסוגי סלעים שבין אבן החול הגירית החומה יוצרת הצוקים של תצורת אבן גיר קאיבאב לאבן הטין האדומה יוצרת המדרון של תצורת מואנקופי. משערים שאי ההתאמה מייצגת את מרבית תור הפרם וחלק מהטריאס התחתון.
אף על פי שתצורת מואנקופי מונחת על תצורת אבן גיר קאיבאב, הסלעים הרכים יחסית המרכיבים אותה נסחפו לחלוטין בחלק מהאזורים. משום כך מופיעה תצורת אבן גיר קאיבאב כשכבת הסלע העליונה ביותר ברוב הרמות הנרחבות שמשני צדי הגרנד קניון. בתוך רמות אלו נסחפו גם מרבית השכבות העליונות ביותר של תצורת אבן גיר קאיבאב.
מאובנים
בתצורת אבן גיר קאיבאב נתגלו שפע של מאובנים של חסרי חוליות ובעלי חוליות מתור הפרם. חסרי החוליות הנפוצים כוללים: ברכיופודים, קונודונטים, אלמוגים, חבצלות ים, רכיכות, זכוכנים וספוגיים אחרים וטרילוביטים. כמו כן נתגלו קוצים של קיפודי ים ומחילות של פראונים השייכים למשפחת ה-Callianassidae. בעלי החיים ממחלקת הסילוניות שנתגלו בתצורת אבן גיר קאיבאב כוללים נאוטילוסאים ענקיים בגודל של כדורגל. שיני כרישים מאובנות המייצגות קבוצה מגוונת של דגי סחוס, נתגלו בתצורת אבן גיר קאיבאב באריזונה.
מקומות שבהם נחשפת אבן גיר קאיבאב
תצורת אבן גיר קאיבאב נחשפת במקומות הבאים:
אבן גיר קאיבאב נחשפת בפארקים הבאים (רשימה חלקית):
ליאור גריידי
ליאור גריידי (נולד בשנת 1966) הוא אמן רב תחומי ישראלי. עבודותיו המושגיות במדיות שונות, פיסול, צילום, וידאו וריקמה- חוקרות זהות פוליטית ומסורת, דרך שימוש באובייקטים יומיומיים ודימויים סמליים.
ביוגרפיה
גריידי, נולד ברמת גן להורים דתיים יוצאי תימן. בצעירותו יצא בשאלה. בגיל 30 עבר להתגורר בניו יורק, ממנה שב לאחר כ-17 שנה. עבודותיו המושגיות חוקרות זהות פוליטית ומסורת, דרך שימוש פואטי באובייקטים יומיומיים ובדימויים מוכרים. עבודותיו נכללות באוספים ציבוריים ופרטיים. ב־2019, יצא לאור ספר האמן הראשון שלו פועל טבעי, בהוצאת שטרנטל. גריידי הוא בוגר תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
פעילותו האמנותית
עבודותיו של גריידי, עוסקות באופן מינימליסטי בייצוג תרבותי לאומי קווירי, מזרחי, תימני ומסורתי. גריידי מייצר אובייקטים תרבותיים המספרים על היסטוריות מחוקות במרחב הלאומי. בעבודותיו הוא מחבר בדרך פואטית בין אובייקטים יומיומיים, דימויים מוכרים, חומרים, וטכניקות מסורתיות (כגון רקמה והשימוש בשמן זית וזהב) לבין ההיסטוריה של האמנות המערבית. גריידי מתערב בנרטיב של הגוף הלאומי במספר מהלכים, כאשר הוא מייצר דימויים המנכסים מחדש את מה שההיסטוריה של הציונות ההגמונית ניפתה אל מחוץ לתחומיה והגדירה כקטגוריות מוציאות: מודרניזציה/מסורת, לאומיות/דת, הטרוסקסואליות/הומוסקסואליות, עבריות/ערביות. בדימוייו מנכיח מערכת יחסים סימבולית חדשה המנטרלת את המונופול של נקודת המבט ההגמונית.
פועל טבעי
(הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב יפו, אוצרת: יעל קייני, 2016) בתערוכה הוצגו וידאו, כתמים, מילים ומכתבים – עבודות חדשות הממשיכות את עיסוקו בנרטיב היסטורי מקומי דרך סיפורם של תימני כנרת אשר חיו בה בין השנים 1912–1930. סיפורם של תימני כנרת הוצל ועומעם מהנרטיב החלוצי אף ששהו שם ותרמו ממרצם, אונם ורוחם לצד החלוצים. סיפורם העגום מזכיר את סיפורה של רחל המשוררת שגופה ורוחה אף הם לא צלחו את הכנרת. אך יותר מכל תופסת השפה העברית מקום וערוץ יוצא דופן לבחינת ההיסטוריה. הטקסטים הרקומים בעבודות השונות לקוחים מתוך מכתביהם של תימני כנרת לראשי היישוב. בשפה פואטית, ובלשון עשירה ומוקדמת הם מתארים ומאירים את נסיבות ישוב הכנרת מנקודת מבטם. עבודת הווידאו הדו ערוצית שחזרה ריקוד תימני מסורתי בבחינת היסטוריה המועברת דרך הגוף.
ישנן בנות
(גלריה קו 16, תל אביב יפו, אוצרת, רווית הררי, 2014) בלב התערוכה עומד הווידאו "פוסטרים", המורכב ממסך מפוצל שבצדו האחד מככבת עפרה חזה ובשני דנה אינטרנשיונל. זהו וידאו אילם לחלוטין, והאלם גורם לצופה לבחון את שפת הגוף, את הבעות הפנים, את הדימוי והתדמית הוויזואלים הדומים והשונים של השתיים, את הגוף והפנים החשופים ללא מגננת הקול השר, לנתח את שפת הזוהר, לפצח את חידת הנשיות. גריידי מחזיר אותן אל כור מחצבתן, וכור מחצבתו, בתערוכה שנוצרה במיוחד לגלריה קו 16 שבדרום מזרחה של העיר. הוא מחזיר אותן אל השוליים מהן צמחו ופרשו כנף, השוליים הרקומים שבשולי הצלחתן, מחזיר אותן אל התום הראשוני שאבד ולא אבד בסיפור החיים והמוות. אל מול הווידאו גולש על הקיר הנגדי אשד של מטפחות ראש ססגוניות, שקצוותיהן נטבלו בצבע זהב, והצבע נקרש על ציציותיהן כברכה שהייתה לקללה, או כשריון מגונן. כשמקרבים את הפנים אל רכות המטפחות עולה מהן קול חרישי של גבר הקורא את מילות שיריה של דנה - כתת־מודע נסתר, אחר, הבוקע מחיק מעטה הנשיות, שהוא נוכח מאוד אך גם חשוף לחלוטין לכל פגע מזדמן או זומם. בהמשך הקיר תלוי בד ציור גולמי שגריידי רקם עליו בחוט זהב את שמות אלבומיה של חזה. כך גריידי מערב קודש וחול, זכרי ונקבי, ללא הפרד. עדויות במטפחות הראש של אמותיהן, וזר צמחי גינה בידיהן, חולמות על העולם הגדול שמעבר לשכונת התקווה ויפו.
גוף זר
(גלריה P8, תל אביב יפו, אוצרת, רווית הררי, 2019) גריידי מציג בגלריה את תפארת הקוביה הלבנה. בתערוכה מוצג מעין מזבח מרכזי על הרצפה בצורת האות חית, המזבח מורכב מקירות חרסינה שעליהן נשפך אספלט שחור הזולג לצדדים. מסביב לעבודה המרכזית 5 עבודות. החרסינות הלבנות, שהן למעשה ציורים לבנים המייצרים את תחושת החרסינות הלבנות והפשוטות של פעם, לוקחות את הצופה הישר אל מחוזות הניקיון וחדר הרחצה. עבודה נוספת, מעין וילון רחצה ועליו הכיתוב הרקום בזהב "ורחץ במים כל בשרו". המשפט הרקום על הווילון הוא משפט הנאמר לאחר שפיכת זרע לשווא. הניקיון, הרחצה והטהרה יוצרים הקבלה בין ההצבה בתערוכה למקדש. על הקיר משמאל תמונה רקומה של המילה "לפניך". המעלה על הדעת מיד השתחוויה לאלוהים של הנביאים, המלכים, בבית המקדש. הכל בנוי לקראת קדושה, היטהרות ושאיפה לנשגב, אך מסתכם בשפיכת זרע לשווא, בריק, זוהי סוג של בלדה ל"בזות" המונח שטבעה קריסטבה. כמו בכל תזה מוצלחת התערוכה מציגה קונטרסט. בין קדושה לביזוי שלה, בין היטהרות לליכלוך, בין הפרט המתפלל ומיטהר לאל שאינו שועה לתפילה.
שאלות הנוגעות לניגודיות הזועקת שבין לבן ושחור, הלבן הוא יפה, נקי בוהק ונשגב, ואילו השחור, הוא מחוספס, מונע ישיבה, זולג. כמו כן, לניגודיות שבין הצבע החום לפנינה, החום מקיף את הפנינים הנשיות שהן הן "הגוף הזר" וממסגר אותן. שאלות הנוגעות לנשיות המאד נוכחת בתערוכה באמצעות הפנינים, הניקיון הבוהק, וכך בשאלות מגדר והשתייכותו של האמן לקהילת הלהט"ב ולעדה התימנית. כתוצאה, העבודות הנובעות מהספירה האישית, הפרטית, הגוף של גריידי עצמו הן למעשה פוליטיות ורלוונטיות לשדות רחבים הרבה יותר -פוליטיים, התערוכה היא מעשה מפגן של "הפרטי הוא הפוליטי".
בסטיאן שוויינשטייגר
בסטיאן שוויינשטייגר (בגרמנית: Bastian Schweinsteiger, ; נולד ב-1 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר. שוויינשטייגר שיחק לאורך מרבית הקריירה שלו בבאיירן מינכן, עמה זכה ב-23 תארים קבוצתיים, לרבות ליגת האלופות בעונת 2012/13, כאשר באותה עונה אף זכה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
שוויינשטייגר ערך 121 הופעות במדי נבחרת גרמניה והשתתף עמה בארבעה טורנירי יורו ובשלושה מונדיאלים, ואף זכה עמה במונדיאל 2014. נכון לשנת 2019, שוויינשטייגר מדורג רביעי בטבלת שיאני ההופעות של נבחרת גרמניה בכל הזמנים.
באיירן מינכן
שוויינשטייגר נולד בקולברמור שבבוואריה, גרמניה. הוא הוחתם בבאיירן מינכן כשחקן נוער ב-1 ביולי 1998. בגיל 14 נאלץ לבחור בין קריירה כשחקן כדורגל לבין קריירה כגולש סקי מקצועי. עם קבוצת הנוער של באיירן זכה באליפות גרמניה לנוער ביולי 2002 ורכש לעצמו מקום כשחקן סגל בקבוצת הבוגרים, הודות ליכולת הטובה שהציג בקבוצת הנוער.
בשנת 2013, נבחר שוויינשטייגר לשחקן הגרמני של העונה בשל ביצועיו המרשים במדי באיירן מינכן. הוא תואר על ידי מאמן הקבוצה יופ היינקס כקשר האחורי הטוב ביותר בעולם. בעונת הטרבל של הקבוצה, הרשים שוויינשטייגר את מאמנו החדש בקבוצה פפ גווארדיולה. בחודש מאי 2015, כשבאיירן מינכן כבר הבטיחה את תואר האליפות לעונת 2014/15, כבש שוויינשטייגר את השער הראשון בניצחון 2-1 של באיירן על פרייבורג. ב-23 במאי 2015, כבש שוויינשטייגר בהופעתו ה-500 במדי באיירן מינכן.
מנצ'סטר יונייטד
ב-11 ביולי 2015, הודיעה מנצ'סטר יונייטד כי הגיעה לסיכום עם באיירן מינכן על רכישת שוויינשטייגר, בתמורה ל-20 מיליון יורו ובכפוף לתנאים אישיים ובדיקות רפואיות. ב-13 ביולי, חתם שוויינשטייגר לשלוש שנים בקבוצה. ב-8 באוגוסט 2015, ערך שוויינשטייגר את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד כשעלה כמחליף בניצחון 1-0 על טוטנהאם הוטספר במחזור הראשון של הפרמייר ליג.
עם הגעתו של ז'וזה מוריניו לאימון הקבוצה לא קיבל כמעט דקות משחק, ואף נשלח להתאמן עם קבוצת המילואים של המועדון.
שיקגו פייר
ב-21 במרץ 2017 חתם שוויינשטייגר בשיקגו פייר האמריקאית לעונה אחת. בהופעת הבכורה שלו במועדון הבקיע את השער הראשון לשיקגו פייר בתיקו 2-2 מול מונטריאול אימפקט.
ב-8 באוקטובר 2019 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת גרמניה
שוויינשטייגר הופיע לראשונה במדי נבחרת גרמניה במשחק ידידות נגד הונגריה. את שני השערים הראשונים שלו במדי הנבחרת הבקיע שוויינשטייגר ב-8 ביוני 2005, נגד רוסיה. שוויינשטייגר נכלל בסגל נבחרת גרמניה במסגרת מונדיאל 2006. באותו טורניר כבש שוויינשטייגר צמד במשחק על המקום השלישי מול אשר הסתיים בתוצאה 3-1 לטובת גרמניה.
במהלך מוקדמות יורו 2008 כבש צמד במשחק בו ניצחה גרמניה 13-0 את סן מרינו ושער נוסף במשחק מול סלובקיה, שהסתיים בתוצאה 4-1 לגרמניה.
בגיל 22 הספיק שוויינשטייגר לשחק 43 משחקים במדי גרמניה, המהווים שיא עבור שחקן גרמני בן גיל זה.
שווינשטייגר סיים כמלך הבישולים של שני גביעי עולם ברצף (פעמיים זכייה משותפת עם שחקנים אחרים), כאשר בישל 3 שערים הן במונדיאל 2006 והן במונדיאל 2010. בספטמבר 2014 מונה לקפטן נבחרת גרמניה במקומו של פיליפ לאם שפרש מהנבחרת לאחר הזכייה במונדיאל 2014.
שווינשטייגר זומן על ידי המאמן יואכים לב ליורו 2016 על אף שסבל מפציעות רבות באותה עונה, ובמשחק הראשון של גרמניה בשלב הבתים מול נבחרת אוקראינה, נכנס כמחליף בדקות הסיום, והבקיע את השער השני בניצחון 2-0. שווינשטייגר שיחק בהמשך הטורניר בעיקר כמחליף, וזכה לשבחים על הופעתו מול נבחרת איטליה ברבע הגמר, כאשר נכנס כמחליף במקומו של סאמי ח'דירה שנפצע כבר בדקה ה-12, ושיחק עד לדקה ה-120 על אף שלא היה בכושר משחק מלא. לאחר המשחק, שהסתיים בתיקו 1-1, לשווינשטייגר הייתה הזדמנות לבעוט את הפנדל החמישי והמנצח עבור גרמניה בדו-קרב הפנדלים, אך הוא החטיא, והדו-קרב הוכרע רק לאחר שכל צד בעט תשע בעיטות, כאשר יונאס הקטור הבקיע את הפנדל המנצח. בחצי הגמר, ח'דירה עדיין היה פצוע ושווינשטייגר פתח בהרכב מול נבחרת צרפת, ושיחק היטב במחצית הראשונה, אך גרם לפנדל כאשר נגע בידו ברחבה בתוספת הזמן של המחצית הראשונה, אותו תרגם אנטואן גריזמן לשער יתרון צרפתי, ובהמשך צרפת ניצחה 2-0 וגרמניה הודחה מהיורו. ב-29 ביולי 2016 הודיע על פרישה מנבחרת גרמניה.
חייו האישיים
אחיו הגדול של שוויינשטייגר, טוביאס, כדורגלן גם הוא ומשחק בליגה הגרמנית השלישית. בסטיאן שווינשטייגר ניהל מערכת יחסים ארוכה ומתוקשרת עם הדוגמנית הגרמניה שרה ברנדנר. השניים נפרדו ביולי 2014. ב-12 ביולי 2016 התחתן שווינשטייגר עם הטניסאית הסרבית אנה איבנוביץ'.
רגע לפני ש...
"רגע לפני ש..." הוא האלבום השני של הזמרת שירי מימון. הוא יצא לאור ב-10 בינואר 2008 והפיק אותו מוזיקלית יועד נבו, שעיבד את רוב השירים. בעיבודים השתתפו גם מומי לוי ואסף דר. מימון עצמה כתבה מספר משירי האלבום.
הסינגל הראשון מתוכו, "יותר טוב לסלוח", הופץ כחודש לפני הוצאתו, ב-10 בדצמבר 2007 הסינגל נכתב על ידי אבינועם חי שמחי והולחן על ידי עידו רצון אשר היה גם אחראי לשורה "יותר טוב לסלוח". להצלחה רבה במצעדי המוזיקה השונים, וברובם הגיע אף אל המקום הראשון.
ב-4 בפברואר 2008 יצא הסינגל השני מתוך האלבום הנקרא "כשהלכת", ב-24 במרץ הסינגל השלישי "תאהבי קצת את עצמך", וב-24 ביוני יצא הסינגל הרביעי "ורציתי שתדעי". הסינגל "כשהלכת" הגיע למקומות גבוהים יחסית במצעדים השבועיים, אך פחות מקודמו, "יותר טוב לסלוח" ואילו "תאהבי קצת את עצמך" ו"ורציתי שתדעי" לא זכו להשמעות רבות. בנוסף, לשני השירים הבאים באלבום: השיר - "שבי לרגע" שנכתב והולחן על ידי שחף וולמן והשיר - "זה לא מה שהבטיחו לי" שנכתב והולחן על ידי אייל גלס הופקו גם גרסאות עיבוד NY על ידי המפיק האמריקאי סטיב גרינברג שעבד עם אמנים בינלאומיים כמו להקת הנסון, בריטני ספירס ועוד.
לאחר שמימון נבחרה להתמודד בטקס פרסי MTV, הקליטה שיר חדש במיוחד למאורע אשר נקרא "חלק ממך", אותו כתבה יחד עם דור דניאל שגם הלחין את השיר. בטקס עצמו שרה מימון את הגרסה האנגלית, Now That You're Gone שנכתב על ידי איתן בן חורין וג'וש סיינדר. לכבוד המאורע, הייתה אמורה לצאת מהדורה מיוחדת של האלבום הכוללת גם את השיר החדש, אך לבסוף הרעיון בוטל. שתי הגרסאות יצאו כסינגלים לתחנות הרדיו ב-4 בנובמבר 2008.
אמנים משתתפים
גיטרות: אבי סינגולדה
כינור: חן שנהר, אלון ובר
בס, קלידים, תכנותים, כלי הקשה : יועד נבו
צ'לו: דנה וקסמן, הילה קרני
כלי הקשה, תכנות: מומי לוי
ויולה: גליה חי
קלידים: אילן פוסטופצקי
פסנתר: אדם פרי
בס: אורי קליינמן
אליזבת ריזר
אליזבת' אן ריזר (באנגלית: Elizabeth Ann Reaser; נולדה ב- 2 ביולי 1975) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. ידועה בשל גילומה את אסמה קאלן בסדרת סרטי הפנטזיה "דמדומים",, ועוד לפני כן בסרט "הישאר!" (2005), ובסרטי הקומדיה "עד שהמשפחה תפריד בינינו" (2005), "סטטוס: ידידים" (2011) ו"תקועה" (2011). בטלוויזיה, עשתה תפקידים רבים ומוכרת בין היתר מתפקידיה בסדרות "האנטומיה של גריי" (2007–2008), "האקס המיתולוגי " (2008), "האישה הטובה" (2010–2012) , "מי מתגורר בבית היל" (2018), ו-"סיפורה של שפחה" (2019).
ביוגרפיה
ריזר נולדה וגדלה בפרוור האמיד של דטרויט, בלומפילד הילס (אנ'), מישיגן, בתם של קארן דוידסון (לבית ויידמן) וג'ון ריזר. היא האמצעית מבין שלוש אחיות. אמה, היא עקרת בית, ואביה, היה עורך דין שהפך למסעדן והפך למורה מחליף. הוריה התגרשו כשהייתה צעירה, ובשנת 1995, אימה נישאה בשנים לאיש העסקים היהודי ביל דוידסון, פילנתרופ שתרם את מכון דוידסון לחינוך מדעי ואת מרכז דוידסון והיה הבעלים של קבוצת ה-NBA דטרויט פיסטונס. אימה קיבלה בעלות על הקבוצה לאחר מותו ב-2009.
רייזר למדה הן באקדמיה של הלב הקדוש (אנ') בבלומפילד הילס (אנ') והן בתיכון אבונדייל (אנ') בעיר אובורן הילס (אנ') שם סיימה את לימודיה ב-1993. לאחר התיכון, היא למדה באוניברסיטת אוקלנד (אנ') ברוצ'סטר הילס (אנ'), מישיגן, במשך שנה אחת, ולאחר מכן עברה ללמוד בבית הספר לאומנויות ג'וליארד בניו יורק, בחטיבת הדרמה של בית הספר (1995–1999, מחזור 28), שם סיימה תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1999.
קריירה
ריזר התפרסמה לראשונה כשחקנית קולנוע בשנת 2005 בתפקיד ראשי בדרמת האינדי "אדמה מתוקה" עליו הועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט, בתור האישה הגרמנייה אינגה אלטנברג המגיעה לארצות הברית כדי להינשא בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
התפרסמה בתפקידי משנה במותחן הפסיכולוגי " הישאר" ובדרמה הקומית "עד שהמשפחה תפריד בינינו". ב-2006 שיחקה בקומדיה "פוצ'יני למתחילים" בתור הסופרת הלסבית אלגרה ושיחקה בעונה היחידה של סדרת הדרמה הרפואית "Saved". ריזר שיחקה ב-17 פרקים בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי", בתפקיד המטופלת רבקה פופ הנשלחת לבית חולים פסיכיאטרי. היא הועמדה לפרס אמי על הופעת האורח הטובה ביותר. ריזר שיחקה במספר פרקים בסדרת הדרמה "האישה הטובה", בתפקיד שדרנית ספורט.
בשנת 2008 זכתה ריזר לחשיפה עולמית בזכות תפקידה בפנטזיית הערפדים "דמדומים" בתור אסמה קאלן, אם משפחת הערפדים קאלן. באותה שנה שיחקה ריזר בתפקיד הראשי בעיבוד האמריקאי של רשת NBC לסדרה הישראלית "האקס המיתולוגי". ב-2009 חזרה על תפקיד אסמה קאלן בשובר הקופות "דמדומים 2: ירח חדש" וב-2010 בחלק השלישי של הסדרה "דמדומים 3: ליקוי חמה".
יוז'ני
יוז'ני (אוקראינית: Южне) היא עיר נמל באוקראינה, הממוקמת על חוף הים השחור במחוז אודסה. לפי מפקד אוכלוסין משנת 2010, מונה אוכלוסייתה 28,358 תושבים.
היסטוריה
בשנת 1973, החליטה ממשלת ברית המועצות להקים מרכז תעשייה ותחבורה על שפך נהר גרגורייב, המקושר עם עיר חדשה בסדר גודל של 2,000-30,000 תושבים, עם אפשרות של הגדלה עד 150 אלף תושבים.
הבניה החלה בשנת דצמבר 1976, על הגדה הימנית של אגם סיצ'בסקוגו. ב-11 במאי 1978 היישוב קיבל את שמו הרשמי "יוז'ני". ובאותו חודש הוא קיבל מעמד של יישוב עירוני במחוז אודסה. במקביל הוקמה מועצת היישוב יוז'ני. והתושבים החלו להתגורר בו בסוף דצמבר של אותה שנה.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על פעילות הנמל, בו נמצא מסוף הנפט החשוב של אוקראינה. המסוף מסוגל להכיל ספינות עם קיבולת של 100,000 טון, בנמל יש מתקני פחם, עופרת ברזל, נפט, כימיקלים ועוד. נמל יוז'ני הוא הנמל השני בחשיבותו באוקראינה, אחרי נמל אודסה, עם שינוע של 20,700,000 טון בשנת 2005.
ספורט
לעיר יש קבוצת כדורסל מצליחה בשם חימיק יוז'ני המשחקת בליגת העל האוקראינית.
תמונות מהעיר
גאיוס מריוס
גאיוס מריוס (בלטינית: Gaius Marius; 157 לפנה"ס – 13 בינואר 86 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי רומי, המנצח של מלחמת יוגורתה ומלחמת הקימברים והטווטונים. מריוס היה מחדש צבאי ומנהיג הסיעה הפופולרית ברומא. מריוס היה האדם היחידי בתולדות הרפובליקה הרומית שנבחר שבע פעמים למשרת הקונסול.
נעוריו ותחילת מסלולו הפוליטי
מריוס נולד בדרום לאטיום (מחוז לאציו של ימינו), בתחום שיפוטה של העיר ארפינום, בכפר קראטה, שמאוחר יותר נקרא על שמו - "קאסמרה" ("בית מריוס").
לפי פלוטרכוס, נולד מריוס למשפחת איכרים מהמעמד הנמוך. אביו היה שכיר יום, ובצעירותו חווה עוני. בניגוד לפלוטרכוס, המחקר המודרני טוען שמשפחתו של מריוס הייתה ממעמד הפרשים ואביו היה אמיד. בכל מקרה, החוקרים מסכימים שמריוס היה "אדם חדש" ("Novus Homo"), הראשון ממשפחתו שנכנס לסנאט הרומי ונבחר לקונסול. הצלחתו בטיפוס בסולם החברתי במסלול המשרות נבעה מכישרונו הצבאי וקשריו עם פטרוניו - משפחת קיקיליוס מטלוס.
במלחמת נומנטיה (בין השנים 134-133 לפנה"ס) זיהה הקונסול סקיפיו אימיליאנוס את כישרונו הצבאי, קפדנותו ואומץ לבו של מריוס והחליט לקדמו. מאוחר יותר נבחר מריוס לטריבון צבאי.
לאחר סיום מלחמה זו, בה שימש כטריבון צבאי בצבא הרומי, חזר מריוס לרומא מהיספניה והחל בקריירה פוליטית, תחילה במוסדות ארפינום ולאחר מכן ברומא עצמה. בשנת 123 לפנה"ס נבחר לקווסטור. בשנת 119 לפנה"ס, בתמיכתו של פטרונו, אחד מבני משפחת קיקיליוס מטלוס, נבחר מריוס למשרת טריבון הפלבס. במשרתו זו נקט מריוס במדיניות של הסיעה הפופולרית וכן תיקן תקנות הקשורות לנוהלי ההצבעה. ההיסטוריון תיאודור מומזן מפרט, שהתקנות נגעו לבקרה על מסירת חרסי ההצבעה ששימשו לבחירות ושהן נועדו למנוע אי סדרים בתהליך ההצבעה. ההיסטוריון ישראל שצמן מחזק את דבריו של מומזן ומפרש תקנות אלו כאמצעי להגביר את הביקורת על נוהלי ההצבעה ולהפחית את ההשפעה על הבוחרים. עם זאת, יצוין, שישנם חוקרים מודרניים הסבורים שפרשנות זו לחקיקה של מריוס היא בעייתית.
בתוקף תפקידו התנגד מריוס להרחבת חלוקת התבואה לעם, פעולה יוצאת דופן ביחס לעמדתו הפופולרית הכללית. סביר להניח שפעולה זאת הייתה צעד פוליטי מתוזמן ומחושב היטב; לפי פלוטרכוס התנגדותו לחלוקה זיכתה אותו בהערכה מצד האופטימאטים ועם זאת הוא הצליח לשמור על מעמדו בקרב הפופולרים וליצור לעצמו תדמית של מדינאי הפועל לטובת המדינה ללא משוא פנים.
מלחמת יוגורתה
בשנת 109 לפנה"ס נבחר מריוס על ידי הקונסול והמצביא העליון החדש של רומא באפריקה, קוינטוס קיקיליוס מטלוס, להיות אחד משני סגניו במלחמת יוגורתה בנומידיה. הצבא הרומי הגיע באותה שנה לחופי אפריקה, ומטלוס חידש את המלחמה ביוגורתה, המלך הנומידי. בקרב שנערך בשנה לאחר מכן, ניצחו הרומים הודות לתושייתו של מריוס.
על רקע כישלונו של מטלוס במיגור האויב, הכריז מריוס על כוונתו להתמודד בבחירות על משרת הקונסול כדי להחליף את מטלוס. הכרזתו גררה התגייסות בקרב מעמד האצולה הרומי נגד מועמדותו וגינויו משום מעמדו הנמוך. מטלוס אפילו התלוצץ שמריוס ימתין עד שבנו הצעיר של מטלוס יגיע לגיל שבו יכול הבן להתמודד על הקונסול, ורק אז מריוס יכול להתמודד עם הבן על התפקיד. מחלוקת ואיבה נפערו בין השניים, מטלוס פיטר את מריוס מהסגנות, והלה חזר לרומא והעמיד את עצמו לבחירות לקונסולאט של שנת 107 לפנה"ס.
מסע הבחירות שלו לווה בביקורת חריפה על ניהול המלחמה ומינהל המדינה של מטלוס, ומריוס אף האשים את מטלוס בהארכת המלחמה רק בשל רצונו בהארכת תפקידו. התעמולה הפופוליסטית המוצלחת שערך מריוס בקרב הפלבס, בנוסף לתמיכתם של אנשים בעלי השפעה ממעמד הפרשים ומסוחרים מצליחים, הביאו לבחירתו לקונסול של שנת 107 לפנה"ס ברוב קולות עצום, למרות ההתנגדות העזה של האוליגרכיה השלטת. בנוסף לכך, בצעד חסר תקדים מאז ימיו של גאיוס גְרַקְכוּס, קבעה אספת הקנטוריות את תפקידו כפרוקונסול בתור המצביא העליון של אפריקה, והפכה על פניה את החלטת הסנאט שקבעה שמטלוס יישאר בתפקיד זה.
החלטת אספת העם והתערבותה בנושא הקצאת הפרובינקיות ומינוי המצביא למלחמה נגד יוגורתה עמדה כנגד מסורת ארוכת שנים אשר קובעת שבאחריות הסנאט להחליט בנוגע לעניינים הנוגעים למדיניות חוץ. מערכת הקצאת הפרובינקיות הייתה ברובה נקייה מפוליטיקה במשך רוב שנות הרפובליקה, גם במצבים של ניגודי אינטרסים בין בעלי המשרות, אולם החל מסוף המאה השנייה לפנה"ס דבר זה החל להתערער והגיע לנקודת שבירה במהלך זה של מריוס. מעתה תהליך החלוקה של קונסולים לפרובינקיות היה לכלי פוליטי במאבק בין האופטימטים לפופולרים.
בשנת 106 לפנה"ס הגיע מריוס לאפריקה ולקח מידי מפקדו לשעבר את הפיקוד על הצבא הרומי בזירה. המאוריטנים התאחדו עם הנומידים, אך בעזרתו של מפקד הפרשים הצעיר לוקיוס קורנליוס סולה, הצליח מריוס להתגבר על הכוח המשולב. שנה לאחר מכן, בעזרת תחבולה שרקם סולה, הצליח מריוס לתפוס את יוגורתה וזכה לטריומף בשנת 104. עם זאת מאריוס לא היה יכול לטעון לבלעדיות על הניצחון, דבר שגרם לו תסכול רב. קודמו מטלוס, שכבש את רוב נומידיה, זכה לשם "נומידיקוס" - מנצח הנומידים, וסגנו סולה הוא זה שזכה בהערכה על התפיסה המתוחכמת של המלך הנומידי (מעשה שהונצח מאוחר יותר בפסל זהב שהעניק המלך בוככוס לקפיטול).
הרפורמה הצבאית
אחד מהישגיו הגדולים ביותר של מריוס היה הרפורמה שערך בצבא הרומי והארגון מחדש של מבנה הצבא. בנוסף לשינויים אסטרטגיים ומנהלתיים בצבא, אימץ מריוס את שיטת האימונים שהנהיג הקונסול של שנת 105 לפנה"ס, פובליוס רוטיליוס רופוס, ביטל את שיטת האימונים הישנה של הלגיונות ויצר תוכנית אימונים חדשה ואחידה לכל החיילים.
בנוסף לכך שינה מריוס את הסידור המערכתי הישן בתוך הצבא הרומי עצמו. בעבר סודרו החיילים בארבע מערכות, לפי ותק ועושר כלכלי, כשהצעירים והעניים ביותר מוצבים בשורה הראשונה ואילו העשירים והוותיקים באחרונה. מריוס ביטל את ההבדלים בכלי הנשק בין השורות ואת תלות החייל במעמדו החברתי. סידור החיילים לפי המערכות היה נתון מעכשיו לפי שיקול דעתם המקצועי צבאי של הקצינים. ההבדלים בחימוש התבטלו וניתן אימון צבאי אחיד לכל החיילים, כך שחייל לא היה צריך הכשרה מיוחדת כדי לעבור ממערכה למערכה. לא כל השינויים במערך הוכחו כנכונים. ביטול חיל הרגלים הקל ויחידות הפרשים פגע ביכולת הלגיון להצליח במלחמות בעצימות נמוכה ונגד אויבים הנוקטים טקטיקה של מלחמה ניידת, כגון הצבאות מאסיה המערבית והמרכזית והוא נזקק לתוספות של כוחות עזר.
מריוס שינה את מעמדם של בני הברית האיטלקיים בגלל הגיוס ההולך וגדל של האיטלקים לצבא וחשיבותם הבלתי מעורערת במערך הצבאי של הלגיונות. האיטלקים תפסו חלק גדול בעבודות הצבא, במיוחד לאור התמחותם בתפקידים צבאיים שהרומאים לא לקחו בהם חלק (לדוגמה, חיל הפרשים הרומי, שבאופן מסורתי יצא מתוך האצולה, נתבטל כבר לפני ימיו של מריוס). התלות הצבאית הזו גררה בהכרח גם עלייה בחשיבות האיטלקים בחיי היום יום של רומא, תהליך שקיבל ביטוי בעובדה שמריוס העניק לאחר קרב, בניגוד לחוק הרומי, אזרחות רומית לחיילי שני לגיונות איטלקיים, כגמול על תרומתם בלחימה. העובדה שגם איטלקים ממעמד נמוך החלו להיות מגויסים יצרה שינויים חברתיים בערים שמהן באו.
גיוס חסרי האמצעים לצבא והפיכתם לקליינטים של המפקד הבטיחו את נאמנותם למצביא. בניגוד לצבאות שגויסו קודם לסוף המאה השנייה לפנה"ס, שהיו חוזרים הביתה בסוף הלחימה לעבד את החוות שלהם, החל מהרפורמה של מריוס היו החיילים ברפובליקה ברשותו של המצביא גם לאחר תום המערכה ועזרו לו במאבקיו הפוליטיים. העזרה התבטאה בהצבעה עבורו בבחירות וגם באיום סמוי של קיום כוח צבאי בידיו של מנהיג פוליטי. יותר מכך, כיוון שהיו חסרי רכוש, שאיפותיהם לתגמול עתידי שיבטיח את חייהם האזרחיים לאחר סיום שירותם, כולל שלל מאדמות האויב, היו גדולות במיוחד, דבר שדרבן התפשטות צבאית וחלוקת אדמות של המדינה.
ההשפעה של השינויים הללו על המדינה הרומית הייתה עצומה. מריוס פתח את הדלת להיווצרות מעמד אנשי צבא הקבע, שאומנותו היא הלחימה, נאמנותו נתונה למצביא ומשכורתו ותגמולו העתידיים תלויים בו.
הרקע למינוי מריוס למפקד הצבא
כבר בשנת 113 לפנה"ס, שנה לפני פרוץ מלחמת יוגורתה, החלו לנוע לעבר מעברי האלפים השבטים הקימברים והטווטונים (שבטים שעד לתקופה זו היו זרים לרומאים, ומוצאם הוא כנראה גרמאני), יחד אתם היו, ככל הנראה, גם מספר שבטים גאליים.
הקרב הראשון בין הרומאים לקימברים נערך באותה שנה באזור נוריה, בירתה העתיקה של ממלכת נוריקום. הצבא הרומי, בראשות הקונסול גנאיוס פאפיריוס קארבו, נחל בקרב הזה הפסד. הקימברים לא המשיכו דרומה לכיוון איטליה, אלא מערבה. בשנת 109 לפנה"ס נחלו הרומאים מפלה נוספת, אך גם הפעם הקימברים לא הראו שום כוונה לחדור לתוך איטליה, אלא נלחמו בשבטים הקלטים שמצפון-מערב לאיטליה. תבוסות נוספות נגרמו לרומאים בשנת 107 לפנה"ס על ידי שבטים גאליים שנדחקו על ידי הקימברים לתוך הטריטוריה של רומא.
בשנת 105 לפנה"ס הנחילו הקימברים לרומא תבוסה בממדים שלא ידעה מאז קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס. הקימברים, בראשות מלכם בוירכאוס, והצבא הרומי, שמנה שני צבאות קונסולאריים כפולים שבראשם עמד הקונסול גנאיוס מאליוס מאקסימוס (צבא קונסולרי כלל כ-20,000 חיילים), נפגשו על יד אוראוסי שבגאליה (אורנז' שבדרום צרפת של ימינו), על נהר הרון. ב-6 באוקטובר נפל המחנה הרומאי הראשון ומיד לאחריו גם השני בידי הקימברים. לפי מומזן, המקורות העתיקים מעריכים שכ-80 אלף חיילים רומאים ועוד כמחצית ממספר זה מצבא העזר, נהרגו, אך היסטוריונים מודרניים יותר, כגון שצמן, סבורים שמספר האבדות המדווח הוא מוגזם.
האיום על איטליה ורומא היה גדול במיוחד, מכיוון שהמעברים באלפים היו פרוצים וכמעט לא היה קיים כוח מגן רומאי בתחומי איטליה. למרבה מזלה של רומא, פנו הקימברים מערבה לעבר הרי הפירינאים. אוזלת ידם והמחדלים של המצביאים הרומאיים שנשלחו להילחם באיום הגרמאני ונכשלו והסיכון הממשי והמידי לעיר רומא עצמה גרמו לאובדן האמון של העם בממשלתו ובמפלגת האצולה השולטת. מצביאי ומנהיגי הכישלונות הצבאיים נרדפו והועמדו לדין. כל המועמדים למשרת הקונסולים והמצביאים לגאליה נדחו על ידי העם.
הקונסולט הרצוף של מריוס
כבר בזמן המלחמה באפריקה, העמיד עצמו מריוס לבחירות לקונסולט של שנת 104 לפנה"ס ונבחר ברוב קולות לקונסול ולמצביא הראשי למלחמות בגאליה. לאורך המלחמה כולה, במשך ארבע השנים הבאות (101 - 104 לפנה"ס), נבחר מריוס לתפקיד הקונסול בכל שנה מחדש, דבר שהיה מנוגד לחוק הרומי והיה חסר תקדים ברפובליקה הרומית. מריוס שלט למעשה במשך חמש שנים רצופות על הצבא (כיוון שהעם נתן לו את הפיקוד על המלחמה בקימברים, דבר שהיה גם הוא מנוגד לחוקה הרומית) ואילו חבריו לקונסולט היו צריכים להסתפק בתפקידים משניים בשלטון. בתקופה זו ערך את הרפורמה הצבאית הרחבה שלו וחיזק את שליטתו בצבא.
בשנת 104 לפנה"ס חצו מריוס וצבאו את האלפים. הצבא תוגבר בקצינים מנוסים מהמלחמה האפריקאית (ביניהם סולה) ולווה בכוחות איטלקיים רבים ובבעלי ברית נוספים. מריוס ניצל את שהות הגרמאנים ממערב לרון כדי לדכא כל סימן למרידה של מחוזות גאליה וליגוריה. הוא חיזק את הבריתות של הרומאים באזור וגייס מהם כוחות חדשים לצבאו. הוא העסיק את חייליו בחפירת ובניית ביצורים (ביניהם תעלת הרון) והמשיך לאמן בקביעות את צבאו. בשנת 103 לפנה"ס החלו הקימברים חוזרים מזרחה. צבאם תוגבר בשבטים הטווטונים ולווה על ידי שבטים גאלים שנגררו אחריהם. לפני שהגיעו לאיטליה, התפלגו שני העמים הברברים ומלוויהם על מנת לחדור לאיטליה דרך שני מעברים שונים של האלפים.
קרב אקווה סקסטיה
בקיץ של שנת 102 לפנה"ס נפגש המחנה הטווטוני עם צבאו של מריוס על שפכו של נהר האיזר אל תוך נהר הרון. מריוס התמקם מראש בנקודה זו ובכך חסם מהטווטונים את הגישה לאיטליה דרך מעבר סן ברנאר הקטן ודרך החוף הליגורי. צבאו של מריוס היה מבוצר היטב, והטווטונים לא הצליחו לשבור את הגנתו ואת ביצוריו. לאחר אבדות כבדות החליטו הטווטונים לחצות את הנהר, לעקוף את המחנה הרומי ולצעוד לעבר איטליה. מריוס נתן להם לחצות את הנהר ללא הפרעה והחל לנוע בעקבותיהם עם צבאו. בסביבת אקווה סקסטיה (אקס-אן-פרובאנס המודרנית) החלו החילות הקלים של שני הצבאות להתנגש והחלה שורה של קרבות. לאחר שלושה ימים נחל מריוס ניצחון מוחץ, הצבא הטווטוני שהותש מהחום של דרום צרפת, הובס לחלוטין ומלכם טוטיבולד נשבה. מחנה העם הטווטוני שנסע אחרי הצבא, נטבח בהמוניו על ידי הרומים (מספר ההרוגים של הטווטונים מוערך בכ-100,000 איש).
במקביל לאירועים אלו הצליחו הקימברים לחדור למישור האיטלקי מצפון, אחרי שחצו את האלפים דרך מעבר סן ברנאר הגדול. הקונסול השני של שנת 102 לפנה"ס, קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס, שהיה מופקד על גזרה זו, לא הצליח לעוצרם, נסוג אל מעבר לנהר הפו והשאיר את כל השטח שבין הפו לאלפים לשליטת הקימברים. הצבא של מריוס נשלח מדרום צרפת להתאחד עם צבאו של קאטולוס, ומריוס עצמו, לאחר ביקור קצר ברומא, שב אל צבאו שבעמק הפו שם נטל את הפיקוד העליון על הכוחות המאוחדים.
קרב ורקלה
באביב שנת 101 לפנה"ס חצה הצבא הרומאי, כ-50 אלף איש, בראשות הקונסול מריוס והפרוקונסול קאטולוס את נהר הפו והחל לנוע לעבר הכוח המרכזי של הקימברים.
ב-30 ביולי (לפי המסורת הרומית), נפגשו הצבאות הקימברי והרומי ליד ורקלה (Vercellae) בשדות הרודים. הצבא הרומי נחל ניצחון מוחץ: רוב הצבא הקימברי, כ-65,000 איש ומלכם בוירכאוס בראשם, נהרגו, עשרות אלפים נפלו בשבי, והשבטים הקלטים שנגררו אחריהם נסוגו בחזרה לאזורים שמצפון לאלפים.
ברורית אונא
ביוגרפיה
ברורית קלרה אונא נולדה בשנת 1907 בגרמניה, בתם של גרטרוד ‫(‬גיטל‫) לבית גויטיין (בת הרב גדליה גויטיין, רב העיר קרלסרוהה ונכדו של הרב ברוך גויטיין) והרב ד"ר יצחק אונא ממנהיים, יו"ר אגודת הרבנים האורתודוקסיים-קהילתיים (מתנגדי הפרישה מהקהילות הכלליות) בגרמניה. לאונא היו שלושה אחים וארבע אחיות, בהם משה אונא (איש ציבור, ציר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי והכנסת, ממייסדי קיבוץ טירת צבי ותנועת הקיבוץ הדתי) ואביגדור (ויקטור) אונא (מוכר ספרים ורב ירושלמי).
גאיוס מריוס
קרב ורקלה
עם סיומו של הקרב החל מאבק פוליטי ואישי בין קאטולוס ומריוס על היוקרה ותהילת הניצחון. מאבק זה היה הביטוי המעשי לקרע העמוק שבין שני הקונסולים של שנת 102 לפנה"ס, שייצגו את הקצוות המנוגדים של המפה הפוליטית ברומא: הסיעה הפופולרית והסיעה האופטימטית. הקרע ניזון ממשקעי העבר בין שני מצביאים אלו ובישר את בואה של מלחמת האזרחים.
ברורית אונא
ביוגרפיה
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלתה לארץ ישראל. עוד בתקופת היישוב הייתה למורה לציור. בהמשך שימשה כמפקחת על הוראת הציור במחוז חיפה ובמחוז הצפון. התגוררה בנהריה. הייתה חברתה של האמנית חוה בויקו-אבי-יונה (אשתו של מיכאל אבי-יונה).
גאיוס מריוס
שיא כוחו של מריוס וניסיונו למהפכה חוקתית
במחצית השנייה של שנת 101 לפנה"ס היה מריוס בשיא תהילתו וכוחו. בשנה זו הוא שב לרומא עטור תהילת הניצחון על הטווטונים והקימברים וחגג טריומף כפול. זו הייתה השנה הרביעית ברצף שבה כיהן כקונסול. מריוס שלט שליטה כמעט מוחלטת על הצבא, שהיה נאמן רק לו אישית. הוא נישא על אהדת הפלבס, שראה בו "מושיע המולדת" ואף כינוהו רומולוס השלישי וקאמילוס השני.
ברורית אונא
ביוגרפיה
בשנת 1937 איירה הגדה של פסח שערך קרוב משפחתה החוקר והמהדיר הרב יוסף אונא ונדפסה בדפוס אמנות (שבו עבד אחיה אביגדור אונא, שבהמשך ייסד את חנות הספרים "הכל לנער", שאת סמלילה ציירה אונא). בשנה שלאחר מכן הוציאה בהוצאה עצמית (ובאותו בית דפוס) סיפור בתמונות פרי עטה בשם "מיכה הקטן נוסע למושבה". בהמשך איירה בשיתוף עם נחום גוטמן ספר מעשיות מאת לוין קיפניס וכן מקראת ראשית קריאה שערך נפתלי מלומד.
גאיוס מריוס
שיא כוחו של מריוס וניסיונו למהפכה חוקתית
ברומא חיכו לו בני בריתו הפוליטיים מסיעת הפופולרים, גאיוס סרביליוס גלאוקיה, שאותו כינה קיקרו בגנאי בכתביו כ"היפרבולוס הרומאי", ולוקיוס אפוליוס סטורנינוס, טריבון הפלבס לשעבר. כבר בשנת 103 לפנה"ס יזם סטורנינוס חקיקה לחלוקת אדמות לחייליו הוותיקים של מריוס וכן רדף משפטית את המצביאים הכושלים של מלחמת הקימברים. השלושה חברו לשם הגשמת מטרותיה של הסיעה הפופולרית מאז ימי גאיוס גרקכוס: הגברת כוחם ואי תלותם של המגיסטראטים הרומאים בסנאט, העצמת השפעתן של אספות העם והורדת הסנאט הרומי ממעמדו כגוף השולט ברפובליקה למעמד של יועץ לשלטון. בנוסף היה על מריוס למלא את הבטחתו לחייליו ולהתחיל בחלוקת האדמות.
ברורית אונא
ביוגרפיה
כבר בתקופת היישוב, עת שימשה מורה לציור, כתבה תוכנית לימודים. כמפקחת על הוראת הציור הדריכה מורים בכלל ומורים לציור בפרט. במאמר שפרסמה ב-1968 עמדה על מאפייניו הייחודיים של החינוך האמנותי וחשיבותו להתפתחות הילדים: בשנת 1966 פרסמה במסגרת "ספריית אורים למחנך" של מפעלי תרבות וחינוך ספר פדגוגי בשם "ילדים מציירים", שבו פרסה את "התאוריה והמעשה של הוראת הציור בבית הספר היסודי" (מהדורה ב' מתוקנת הופיעה בשנת 1978 בהוצאת קריית ספר).
גאיוס מריוס
שיא כוחו של מריוס וניסיונו למהפכה חוקתית
מריוס פעל בהתאם לחוק הרומי ושחרר את הצבא לביתו. הוא ושני חבריו החליטו להתמודד על משרות הכוח החשובות של שנת 100 לפנה"ס כדי שיהיה בכוחם לבצע את הרפורמות שתכננו. מריוס רץ לקונסולט (השישי שלו, והחמישי ברצף), סטורנינוס למשרת טריבון הפלבס, וגלאוקיה לפרטור. מערכת הבחירות לוותה באלימות רבה ובגילויי שחיתות בשתי הסיעות, ומספר מועמדים נרצחו בתגרות רחוב. בסופו של המאבק, ניצחה הסיעה הפופולרית ומריוס וחבריו נבחרו לתפקידים ששאפו אליהם.
עם כניסתם לתפקידיהם החלו השלושה בביצוע תוכניתם. המשימות הראשונות של הסיעה היו להתחיל בחלוקת האדמות על מנת להבטיח את תמיכת החיילים הוותיקים, השבעת רצון הפלבס ברומא וריצוי הסוחרים העשירים על ידי טובות הנאה. לשם השגת היעד הראשון הציע סטורנינוס את חוק הקולוניות: חלוקת אדמות של קרתגו בין חייליו לשעבר של מריוס, רומאים ואיטלקים כאחד. בנוסף הציע חוק זה לחלק את אדמות הגאלים שמעבר לנהר הפו בין אזרחי רומא. החוק הציע את ניהול המשימה למריוס, ואף נתן בידו סמכויות קונסולאריות עד לגמר המשימה.
ברורית אונא
ביוגרפיה
ברורית אונא נפטרה בשנת 1983, בגיל 76. נטמנה בבית הקברות בעירה נהריה.
פדגוגיה
מאמרים:
גאיוס מריוס
שיא כוחו של מריוס וניסיונו למהפכה חוקתית
חוק שני שאותו הציע סטורנינוס היה הוזלת מחיר התבואה עבור תושבי העיר רומא מ-61/3 אסים ל-6/5 אס (סבסוד כמעט מלא) במטרה להעמיד לצדו את מעמד הפלבס. בנוסף ביצעו השלושה שורה של מהלכים לפיוס מעמד הפרשים - בעלי ההון, שכללו בין השאר הגברת כוח השופטים שנבחרו ממעמד זה.
ההצבעה לשני חוקים אלה באספות העם לוותה באלימות ואי סדרים. חוקים אלה התקבלו בסופו של דבר, בזכות התמיכה העצומה של חייליו לשעבר של מריוס. במהלך ההצבעה נוסף לחוק חלוקת האדמות סעיף שקבע שכל סנאטור שלא יישבע אמונים לחוק, יגורש מהסנאט. כל הסנאטורים נשבעו, מלבד קווינטוס מטלוס, אויבו הוותיק של מריוס וממנהיגי סיעת האופטימאטים. הלה בחר לשמור על כבודו ולעזוב את מולדתו מאשר להישבע לחוק זה. עם גלותו מרומא של אויבו משכבר הימים וחקיקת סדרת החוקים שהיו אמורים להוביל להגשמת מדיניותו, נראה היה שמריוס הגיע לשיא כוחו, כשכל שאיפותיו ותוכניותיו התגשמו.
נפילתו של מריוס
בשיא הצלחתה של הסיעה הפופולרית, נוצר קרע בין מנהיגיה הבולטים, מריוס ובן בריתו הוותיק סטורנינוס. לפי מומזן, הקרע בין שני אישים שונים אלו היה בלתי נמנע ונבע, ברובו, מאופיים המנוגד: מריוס היה מדינאי לא מנוסה, מורגל בדרכי המחנה הצבאי וחסר גינוני האצולה, בעוד שסטורנינוס היה פוליטיקאי ומדינאי מוכשר, אולם דמגוג, בן למשפחת אצולה, שעליית מריוס, "האדם החדש", לעמדה כה גבוהה, חרתה לו. הסיבה המידית לקרע הייתה כישלון ביצוע תוכניתם הפוליטית, שנתקלה בקשיים רבים. הקשיים נבעו בין השאר מאי יכולתו של מריוס להנהיג את מפלגתו, התנגדותם של אזרחי רומא להשוואת הזכויות של האיטלקים וחוסר האמון של בעלי הממון במהלך זה, חוסר אמון שהתגבר כתוצאה ממהומות הרחוב והאלימות הרבה של הפלבס שהונהגה על ידי סטורנינוס.
בעוד שמריוס ניסה להעמיד פנים של יחס של כבוד למעמד האצולה והפרשים, התעלמו סטורנינוס וגלאוקה משני מעמדות אלו ונשענו רק על תמיכת הפלבס. ניסיונותיו של מריוס להשיג תמיכה מהאצולה העמיקו את הקרע בינו ובין יתר מנהיגי סיעתו. עד מהרה הפכו חילוקי הדעות למעשיים. בשנת 100 לפנה"ס הפר סטורנינוס את שיתוף הפעולה עם מריוס והעמיד את עצמו לבחירה לטריבון של השנה הבאה. במקביל התמודד גלאוקה על משרת הקונסולט של השנה הבאה. המערכת הפוליטית הפכה לאלימה במהלך פרשת גראקכוס המזויף: רמאי שהעמיד עצמו למשרת הטריבון בטענה שהוא בן למשפחת גראקכוס, הושלך לכלא, אך שוחרר משם בכוח על ידי הפלבס, בניגוד לפקודתו של מריוס, ואף נבחר לטריבון.
שיא נוסף בהידרדרות המערכת הפוליטית היה רצח מועמד האופטימאטים לקונסולט של שנת 99 לפנה"ס על ידי המון זועם, כנראה בהשפעתו של סטורנינוס. אירוע זה הוביל לקרע גלוי בין שתי הסיעות, והתגייסות של כמעט כל חברי האצולה לפעילות פוליטית. לבקשת הסנאט לעמוד בראש הכוח שהעמידו האופטימאטים נענה מריוס בחיוב.
ב-10 בדצמבר 100 לפנה"ס (מועד כניסת הטריבונים לתפקידם לפי המסורת הרומאית), התנגשו הכוחות של האופטימאטים, שכללו כמעט את כל חברי הסנאט וכוח צבאי של לגיון שגויס מתוך האצולה בהנהגת מריוס, בכוחות הסיעה הפופולרית בראשות סטורנינוס (שתוגברו בעבדים משוחררים) ברחבת השוק הגדול. זה היה הקרב הראשון בתולדות רומא שנערך בין אזרחיה בתוך העיר עצמה ומריוס הוביל את האופטימאטים לניצחון. הפופולרים נדחקו אל עבר הקפיטול ואולצו להיכנע.
כל השבויים, ביניהם סטורנינוס, גלאוקה, שני מגיסטראטים רומאים גבוהים נוספים ומספר גדול של בני המעמד העליון של רומא, נטבחו על ידי כוחות האופטימאטים, הסיעה הפופולרית איבדה את מנהיגיה ולמעשה את רוב כוחה. לא ברור אם מריוס רצה לבצע את הטבח המתקרב, אך בשלב זה רצונו כבר לא היה חשוב והשליטה באירועים חמקה ממנו. כתוצאה מאירועי דמים אלה נהרס מעמדו ואבדה יוקרתו של מריוס. מצד אחד הוא איבד את כל האמון והתמיכה שהיה לו בקרב הפופולרים ואת היוקרה שהייתה לו בעיני הפלבס. מצד שני האופטימאטים ומעמד האצילים התכחשו לו זה מכבר בשל מוצאו הנחות, עמידתו במשך שנים בראש הסיעה הפופולרית ומאבקו הפוליטי האכזרי נגד מפקדו לשעבר מטלוס, יקיר האריסטוקרטיה. הסימן המובהק ביותר להידרדרות מעמדו של מריוס היה חזרתו של מטלוס באותה שנה לרומא. מריוס נמנע מהתמודדות למגיסטראטיות של שנת 98 לפנה"ס והעדיף לעזוב את רומא ואיטליה לארצות המזרח לזמן מה ולא לחזות בחזרתו של אויבו המר ובירידת קרנו שלו.
בשמונה השנים הבאות, לאחר חזרתו לרומא, ניסה מריוס ללא הצלחה להיבחר לקונסולט השביעי שלו אך נכשל. במקביל לניסיונות כושלים אלה הידרדר עוד יותר מעמדו בשל סדרה של משפטים פוליטיים שנערכו נגדו. גם ניסיונותיו להיבחר למשרה היוקרתית של הקנסור נכשלו והוא הצליח להתמנות רק לחבר בקולגיום האוגורים (אחד ממסדרי הכוהנים ברומא).
בזמן מלחמת האיטלקים ברומא (בין השנים 88-91 לפנה"ס) השתתף מריוס בקרבות וזכה להצלחה צבאית רבה, אבל לא הצליח להחזיר לעצמו את יוקרתו ומעמדו הקודמים. את התהילה קצר סגנו לשעבר, סולה, בזכות שורה של ניצחונות מרשימים בדרום איטליה שסיימו הלכה למעשה את המלחמה. ניסיונו של מריוס לזכות בקונסולט של שנת 88 לפנה"ס, על מנת לנהל את המלחמה נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס נכשל. במקומו נבחר סולה, סגנו לשעבר, שהפך ליריבו הפוליטי.
מלחמת האזרחים הרומית, והגליית מריוס מרומא
בשנת 88 לפנה"ס הוציא הטריבון פובליוס סולפיקיוס רופוס, דמגוג, ומנהיגה של סיעה עצמאית בפוליטיקה הרומית, שורה של תקנות מהפכניות. האצולה, בראשות הקונסול סולה, הכריזה על חגיגה דתית שלא כסדרה וכך הצליחה לבטל את ההתכנסות של אספות הפלבס לדון בתקנות אלה (כיוון שלפי המסורת הדתית אספות עם לא יכולות להתאסף בעת חגיגה דתית). רופוס הצית בתגובה מהומות קשות שאיימו על חיי הקונסולים וסולה נאלץ, לפי גרסאות שונות, להימלט לביתו של מריוס כדי להציל את חייו. כתוצאה מלחץ זה ביטלו הקונסולים את החגיגות, התקנות של רופוס עברו וסולה יצא מרומא אל מחנותיו בקמפניה, שם צרו הלגיונות על העיר נולה, שריד למלחמת האיטלקים.
סולה רצח את שליחי המדינה שהגיעו להודיע לו על החלפתו וצעד עם ששת לגיונותיו לעבר רומא במטרה לכבשה. כוחותיהם הקלים של מריוס וסולפיקיוס לא הצליחו לעצור את סולה ורומא נכבשה, לראשונה בתולדותיה, על ידי כוחות צבאיים שלה עצמה. הניסיונות של מריוס לגייס את העם ואף להבטיח לעבדים חופש תמורת לחימתם נכשלו. הוא ברח מרומא, והוצא מחוץ לחוק בהחלטת אספת העם והסנאט. בן בריתו רופוס נתפס ונהרג וסולה זכה בשליטה מוחלטת על העיר.
מריוס, ששליחיו של סולה דלקו אחריו, עלה על ספינה באוסטיה כדי לברוח לאפריקה. מחסור בצידה ורוחות גרועות הכריחו אותו לחנות ליד המושבה הרומית של מינטורנא ליד שפך הנהר גריליאנו, שם ננטש על ידי הספנים. רשויות מניטורנא אסרו אותו, שחררו אותו ואחר כך שלחו אותו בספינה לאי איסקיה, שם התאחד עם שאר המגורשים מרומא. מאיסקיה עברו מריוס ותומכיו אל חופי אפריקה, לפרובינקיה הרומאית, אולם כניסתם אליה נאסרה על ידי הנציגים הרומאיים במקום והם המשיכו לנומידיה, והתמקמו באי הקטן של קרקינא (המזוהה עם אחד מאיי קרקנה התוניסאים של ימינו).
בינתיים ברומא אפשר סולה לבחירות לקונסולט של שנת 87 לפנה"ס להתקיים כסדרן. שני הקונסולים שנבחרו היו גנאיוס אוקטאוויוס, איש שמרן וחבר בסיעה האופטימית ולוקיוס קורנליוס קינה, אחד ממתנגדיה החריפים של האצולה. סולה, לאחר שביצע מספר שינויים חוקתיים, השביע את הקונסולים החדשים לתיקונים אלה, מינה כמה ממקורביו לפיקוד על הכוחות שנשארו באיטליה (ביניהם מטלוס פיוס בסאמניום, ואפיוס קלאודיוס פולכר מול חומות נולה), ויצא בראשות לגיונותיו אל יוון על מנת להילחם במיתרידטס.
המשך מלחמת האזרחים והקונסולט השביעי של מריוס
מצבה של הממשלה החוקית היה בכי רע. כוחותיה הצבאיים היו מפוזרים: במזרח בהנהגת סולה ובדרום איטליה בקרבות נגד סמאניטים. עמדתו של כוח צבאי נוסף בהנהגתו של גנאיוס פומפיוס סטראבו לא הייתה ברורה. כוח זה הגיע מצפון איטליה, התייצב מול חומות רומא אך נתן למורדים להקיף את חומות העיר. צבא המורדים התפצל לשלושה חלקים, כאשר חלק אחד בראשות קינה התמקם בצד הימני של הטיבר, חלק שני בהנהגת קווינטוס סרטוריוס התמקם בצדו השמאלי וכוחו של מריוס התקדם במעלה החוף לכיון אוסטיה וכבש את היישובים ששוכנים עליו. לאחר שכבש את אוסטיה בזזו כוחותיו את העיר.
סטראבו המשיך במשחק הכפול - נלחם למראית עין בכוחות המורדים אך לרוב לא נקט בפעולה כלשהי. הממשלה, שנזקקה לכוחות חדשים, הכריזה על מתן זכויות אזרח רומיות לכל הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם (ובכך מחקו את כל הישגי הרומים במלחמה האיטלקית). הממשלה הצליחה לגייס בצעד זה רק כעשרת אלפים איש. בלית בררה נקראו מטלוס פיוס וצבאו לנטוש את המלחמה בסאמניום, ולבוא לרומא. מריוס וקינה, בתגובה, העניקו לסמאניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סמאניטי.
מריוס המשיך בטקטיקה של ניתוק רומא מדרכי האספקה, הוא כבש את אריניום, חסם את הטיבר והשתלט על כל היישובים שחלשו על המבואות היבשתיים לרומא. הרעב החל להתפשט בעיר, ומגפות הכו בצבאות הממשלה ובכוחותיו של סטרבו וגבו מחיר של אלפי קורבנות. כוחות הממשלה שתוגברו בצבאו של מטלוס ושרידי כוחותיו של סטראבו (שמת במגפה) נפגשו עם מחנה המורדים מול הגבעות האלבניות האיטלקיות. חיילי הממשלה הפגינו חוסר רצון מובהק להילחם ומטלוס נסוג איתם בחזרה לעבר העיר. הצבאות של מריוס וקינה הגיעו לשערי העיר. עריקות של חיילים ממחנה הממשלה הלכו וגברו ואפילו עבדי רומא החלו לברוח לצבאו של מריוס שהבטיח להם חרות. בלית בררה נכנעה הסיעה השלטת בעיר לפני מריוס וקינה, כאשר בקשתה היחידה היא הימנעות המנצחים מטבח המוני.
שערי העיר נפתחו, קינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה ואילו מריוס התעקש שיסירו מעליו את הנידוי שהטיל סולה. עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך ברומא לבדה עשרה ימים ובאיטליה כולה מספר חודשים. החשובים והבולטים בין מנהיגי האופטימאטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם. ביניהם הקונסול אוקטביוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו ועוד עשרות אחרים. מריוס אפילו לא טרח להעמידם למשפט ובאמצעות פלוגות שהורכבו מעבדים לשעבר טבח במיטב אצולת רומא. מעשיו של מריוס החרידו אפילו את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה וקינה אף בחר במריוס להתמודדות יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.