cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיכולוגיה של הדת
קרל יונג
על פי יונג, בנוסף לתת-מודע האישי (מושג שנתבע על ידי פרויד), מתקיים תת-מודע קולקטיבי, שהוא ה"מחסן" של הניסיון האנושי שמכיל ארכיטיפים. ההתפרצות של דימויים מהתת מודע למודע היא, לדעתו של יונג, הבסיס לחוויות דתיות וליצירתיות אומנותית. חלק מכתביו של יונג הוקדשו לניתוחם של סמלים ארכיטיפיים שונים, ובהם נכללת גם עבודתו במיתולוגיה השוואתית.
אלפרד אדלר
הפסיכיאטר האוסטרי אלפרד אדלר, אשר חלק על פרויד, הדגיש את תפקידן של מטרות ושל מוטיבציה בספרו פסיכולוגיה אינדיבידואלית. אחד מהרעיונות המפורסמים ביותר שלו הוא שאנו מנסים לפצות על תכונות נחותות שאנו מוצאים בעצמנו. אחת מהדרכים שבהן הדת נכנסת לתמונה היא דרך הנחלת האמונה באלוהים, שמסמל את הנטייה שלנו לשאוף לשלמות ועליונות. לדוגמה, בדתות רבות אלוהים נחשב מושלם וכל יכול, ומצווה על אנשים לשאוף לשלמות. אם אנו אכן שואפים לשלמות, אנו מתקרבים לאלוהים. על ידי הזדהות עם אלוהים בדרך זו, אנו מפצים על הפגמים ועל רגשי הנחיתות שלנו.
הרעיונות שלנו על אלוהים הם סממנים חשובים המראים איך אנו חושבים על העולם. לדברי אדלר, רעיונות אלו השתנו עם השנים, בהתאם לשינויים שחלו בתפיסתנו את העולם ומקומנו בו. אדלר מציע כדוגמה את האמונה המסורתית כי אלוהים הציב כל אדם בכוונה תחילה על פני כדור הארץ (לכל אדם יש ייעוד), שהוחלפה בשנים האחרונות באמונה בבריאה כללית ללא בחירה סלקטיבית של כל אדם ואדם. דבר זה עולה בקנה אחד עם תאוריית האבולוציה והברירה הטבעית ועם תאוריות חדשות על העולם שמציעות כי העולם נברא לא על ידי יצור ממשי, אלא על ידי כוח מופשט המייצג את כוחות הטבע. נקודת המבט שלנו על אלוהים בעצם השתנתה מספציפית וממוקדת לאחת כללית יותר ומעורפלת. על פי אדלר, התפיסה החדשה על אלוהים היא בלתי יעילה, מפני שהיא מעורפלת מדי ולא מצליחה להעביר מסר ברור של כיוון ומטרה.
עבור אדלר, חשוב כי אלוהים (או הרעיון "אלוהים") יניע אנשים לפעול, ושלפעולות אלו יהיו השלכות ממשיות על הפועלים ועל הכלל. צורת התפיסה שלנו את אלוהים היא חשובה משום שהיא מגלמת את מטרותינו ומכוונת את האינטראקציות החברתיות שלנו.
טוען אדלר כי בהשוואה למדע (כשמסתכלים עליו מהפן החברתי), הדת יעילה יותר משום שהיא מעודדת אנשים לפעול ומניעה אותם בצורה טובה יותר. לדבריו, רק כאשר המדע יתחיל לצבור להט דתי, ויקדם את רווחתם של כל חלקי החברה, הוא יהיה שווה לדת בעיני כולם.
גורדון אולפורט
בספרו הקלאסי הפרט ודתו (1950) מדגים גורדון אולפורט כיצד אנשים יכולים להשתמש בדת בצורות שונות. היבטים אלו של הדת נמדדו בסולם האוריינטציה הדתית של אולפורט ורוס (1967), שבו עורך אולפורט הבחנה בין רגש דתי "בוגר" ורגש דתי ש"אינו בוגר", וקובע כי רגש דתי בוגר הוא רגש שמתייחס לדת בצורה דינמית, ב"ראש פתוח" ומסוגל לקשר בין חוסר עקביות, בעוד שרגש דתי ילדותי הוא רגש אנוכי והוא הגורם לכל הסטריאוטיפים השליליים שקיימים בנוגע לדת. לאחרונה, הבחנה זו באה לידי ביטוי במושגים "דת פנימית" (מושג שמתייחס לאמונה כנה ואמיתית הבאה מעומק הלב) ו"דת חיצונית" (מושג שמתייחס לצורה תועלתנית של הדת שבאה להשיג מטרה, למשל ניסיון הכנסייה להשיג מעמד חברתי נחשב).
צורה נוספת של אוריינטציה דתית תוארה על ידי דניאל בטסון (Daniel Batson). צורה זו מתייחסת ליחס המאמין אל הדת כחיפוש ללא סוף (בטסון, סכואנרדה וונטיס (Batson, Schoenrade & Ventis), 1993)). בטסון החשיב כדבר בריא את התייחסות המאמין לספקות דתיים בצורה חיובית, את הבנתו כי האוריינטציה הדתית שלו יכולה להשתנות, ואת האמונה כי הדת מעוצבת על פי החוויות האישיות של המאמין (ולא ההפך). בטסון התייחס ל"דת החיצונית" ל"דת הפנימית" ול"חיפוש הדתי" כאל "דת כאמצעי", "דת כתכלית", ו"דת כמסע" (בהתאמה), והוא מכליל את האמצעים הללו במלאי הדתי לחיים.
אריק אריקסון
אריק ה. אריקסון (אנגלית: Erik H. Erikson), ידוע בעיקר בזכות התאוריה שלו על התפתחות פסיכולוגית, ששורשיה בחשיבות הפסיכואנליטית של רכיב הזהות באישיותו של אדם. הביוגרפיות שלו על גנדי ועל מרטין לותר משקפות את היחס החיובי שהוא מפגין כלפי הדת. אריקסון החשיב את הדת (כל הדתות) כבעלת השפעה חשובה על התפתחות אישיותית מוצלחת, מכיוון שלדעתו, הדת היא הדרך המרכזית שבה התרבות מדגישה, ומקדמת את המעלות, שיש לכל שלב בחיים. לשיטה זו, טקסים דתיים מקלים על תהליך ההתפתחות האישיותית. אף על פי שהתאוריה של אריקסון לא הוכחה בעזרת מחקרים אמפיריים שיטתיים (כמקובל), היא עדיין נחשבת כתאוריה משפיעה וחשובה במחקר הפסיכולוגי של הדת.
אריך פרום
החוקר האמריקאי אריך פרום (Erich Fromm), ניתח את התאוריה הפרוידיאנית, ופיתח הבנה מורכבת יותר של תפקוד הדת. בספרו פסיכואנליזה ודת, הגיב פרום לתאוריה של פרויד על תסביך אדיפוס. פרום מסכים עם התאוריה של פרויד אך טוען כי בבסיסו של התסביך לא עומד דחף מיני, אלא הרצון העמוק יותר (שבסיסו ברצונות ילדות) להישאר מחובר לדמויות מגוננות. הדת הנכונה, לדעתו של פרום, יכולה לעודד את הפוטנציאל הגלום באדם ולהובילו להישגים. עם זאת, הוא טוען כי הדת המעשית נוטה להתדרדר לנוירוזה.
לדברי פרום, לבני אדם יש צורך במסגרת יציבה, והדת יכולה למלא צורך זה. בני האדם משתוקקים לתשובות על שאלות שלא ניתנות למענה על ידי שום מקור ידע הקיים כיום, הדת נראית כמספקת מענה לשאלות הללו. עם זאת, הדת חייבת להעניק למאמיניה תחושה של בחירה חופשית על מנת שתוכל להיות בריאה. רעיון של דת מלכותנית הוא מזיק.
רודולף אוטו
רודולף אוטו (Rudolf Otto) (1869-1937), היה תאולוג גרמני פרוטסטנטי וחוקר דת השוואתית. עבודתו המפורסמת ביותר, על הקדושה (The Idea of the Holy, ספר שהתפרסם לראשונה ב-1917 בשם "Das Heilige"), מגדירה את מושג קדושה (במובן של קודש= "רוחניות", "שמימיות"). אוטו הסביר את הקדושה בתור "חוויה או תחושה לא הגיונית, ובלתי נתפסת (בחושים), שההתמקדות המיידית או העדיפה שלה היא על חוויה חוץ-עצמית". זוהי תעלומה (לטינית:mysterium tremendum) שהיא מרתקת (fascinans) ומבעיתה בד בבד. אוטו הציע כי חוויה זו, וכל חוויה דתית אחרת, מבוססת על רגשות הפליאה והיראה והיא בעצם בסיסה של הדת. רגש זה, עוזר לנו להכשיר את מוחנו הלוגי לשקול אפשרויות לא הגיוניות. בספר הנ"ל, אוטו גם מניח פרדיגמה לחקר הדת, שמתמקדת על הצורך לתפוס את הדת כקטגוריה עצמאית, בלתי ניתנת לצמצום. פרדיגמה זו הותקפה רבות בין השנים 1950–1990 בקירוב, אבל מאז השתנתה הערכתה לחיוב והשימוש בה חזר.
רוברט אמונס
רוברט אמונס (Robert Emmons) הציע תאוריה של "שאיפות רוחניות" בספרו פסיכולוגיה של חששות אולטימטיביות (1999). עם תמיכה ממחקרים אמפיריים, טען אמונס כי השאיפות הרוחניות מטפחות את מכלול האישיות של האדם מפני שהן מתקיימות ברמה הגבוהה יותר של האישיות.
קנת' פרגמנט
קנת' פרגמנט (Kenneth Pargament), פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת באולינג גרין סטייט (Bowling Green State) שבאוהיו, ארצות הברית, פרסם יותר מ-100 מאמרים בנושא פסיכולוגיה של דת ורוחניות. הוא מוכר בזכות ספרו "פסיכולוגיה של הדת והתמודדות" (1997), וגם בזכות ספר נוסף על דת ופסיכותרפיה שיצא ב-2007 ותוכנית מחקר מתמשכת על התמודדות דתית. פרגמנט הוביל את העיצוב של שאלון המכונה "RCOPE", שנועד למדוד אסטרטגיות של התמודדות דתית. פרגמנט הבחין בשלושה סוגים של סגנונות התמודדות עם מצבי לחץ: פרגמנט גם תיאר ארבע עמדות חשובות כלפי הדת, שאומצו על ידי פיזיותרפיסטים בעבודותיהם עם לקוחות. את ארבע עמדות אלה הוא מכנה "דחייה דתית" (religiously rejectionist), "בלעדיות" (exclusivist), "קונסטרקטיביזם" (constructivist) ו"עמדה פלורליסטית" (pluralist stances).
ג'יימס הילמן
בסוף ספרו בחינה מחדש של הפסיכולוגיה (Re-Visioning Psychology), ג'יימס הילמן (James Hillman) משנה את החוקים של התבוננות בדת דרך פסיכולוגיה, וגורס כי עלינו לראות בפסיכולוגיה אסופה של חוויות דתיות. הוא מסכם כי: "פסיכולוגיה כדת מרמזת לנו לדמיין את כל האירועים הפסיכולוגיים כהשפעות של האלים שבנפש".
ג'וליאן ג'יינס
ג'וליאן ג'יינס (Julian Jaynes) מציע, בעיקר בספרו מוצא המודעות בזמן התמוטטות המוח הביקמרלי (The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind), שהדת (וכמה תופעות פסיכולוגיות אחרות למשל היפנוזה וסכיזופרניה) היא שריד לתקופה קרובה יחסית בהתפתחות האדם, שבה המוח היה "ביקמרלי" ("bicameral"), כלומר מחולק לשניים. מחשבות מודעות היו נדירות בזמן ההוא, והן נתפסו בדרך כלל כקול חיצוני (ולא פנימי), שנבע מחלק אחד במוח, וציווה על האדם לבצע פעולה כלשהי. אלה הוסברו לעיתים קרובות כקולות שמקורם באלים בלתי נראים, רוחות, אבות וכדומה.
השערות על תפקידה של הדת
ישנן שלוש השערות מרכזיות על תפקידה של הדת בעידן המודרני:
שינוי דתי
הביקורות על השערת החילון, הביאו לייסודה של השערה חדשה: "השינוי הדתי". על פי השערה זו, הנטייה הכללית כלפי אינדיבידואליזם והתפוררות חברתית תשפיע על הדת, שתהפוך, באופן מעשי, לאינדיבידואלית יותר ומתמקדת ברוחניות. דבר זה יגביר את תופעת ה"חיפוש הרוחני", אם כי לא בהכרח בצורה ממסדית. צפוי כי גם תנועות הניו אייג' והאקלקטיות, אשר נובעת מריבוי במערכות דתיות/רוחניות, יתרבו.
פילוג תרבותי
רונלד אינגלהרט (Ronald Inglehart), התנגד לתאוריית השינוי הדתי וטען כי יש לשוב אל תאוריית החילון. טענתו מבוססת על ההנחה כי הדת ממלאת את צורכו של האדם בתחושת ביטחון. בהתאם לכך, ההתפחות בביטחון הכלכלי והחברתי באירופה תביא, לדעתו, לתהליך חילון מתוך חוסר צורך בדת. עם זאת, במדינות העולם השלישי, בהן הביטחון אינו מפותח, הדת תמשיך לפרוח, מה שיוביל לפער תרבותי גדול עוד יותר בינם לבין המדינות המפותחות.
גישות פסיכומטריות לדת
מאז 1960, משתמשים פסיכולוגים של הדת במתודולוגיה הפסיכומטרית על מנת לבחון דרכים שונות בהן אדם יכול להיות דתי. דוגמה לכך היא סולם האוריינטציה הדתית של אולפורט ורוס, אשר מודד כמה חיצונית היא דתם של המשיבים וכמה היא פנימית (על פי ההגדרות של אולפורט לעניין זה). שאלונים מאוחרים יותר כוללים את מלאי החיים הדתי של בטסון סכונדרה וונטיס, ואת הAge-Universal I-E Scale של גורסוץ' וונבלה. הראשון מעמיד את הנשאלים על סולם הכולל שלוש צורות מוגדרות של דת: דת כאמצעי, דת כמטרה ודת כמסע. האחרון מעריך תמיכה נפשית ופתיחות רוחנית.
אוריינטציה דתית וממדים דתיים
כמה שאלונים, כמו סולם האוריינטציה הדתית, מתייחסים למניעים שונים לנאמנות דתית. גישה שונה לחלוטין, אותה אימצו בין היתר גלוק וסטארק (1965), מתמקדת ב"ממדים דתיים" ולא באוריינטציה דתית (עוד על עבודתו של סטארק ניתן למצוא במאמר סוציולוגיה של הדת). הגישה בודקת כיצד דרכים שונות של דתיות באות לידי ביטוי אצל האינדיבידואל. הטיפולוגיה המפורסמת של גלוק וסטארק מתארת את הדת כבעלת חמישה ממדים שונים: הדוקטריני, האינטלקטואלי, האתי-משמעותי, הטקסי והחווייתי. בעבודות מאוחרות יותר, גלוק וסטארק מחלקים את המימד הטקסי ל"טקס האדוק" ול"פולחן הציבורי", ומדגישים כי חלוקת הדת לממדים אינה זהה לחקירת אוריינטציה דתית. אף על פי שחלק מהפסיכולוגים מצאו כי נוח להשתמש בדת כבעלת ממדים רבים על מנת לחקור אותה בצורה פסיכומטרית, ישנן מחלוקות רבות על בחינת הדת בצורה זו (וולף (Wulff) 1997).
החוויה הדתית
האובייקטיביסט יטען כי החוויה הדתית היא ההוכחה לקיומו של אלוהים. על גישה זו מתחו רבים ביקורת בעודם מפקפקים באמינותה של החוויה הדתית. הפילוסוף האנגלי תומאס הובס (Thomas Hobbes), שאל כיצד ניתן להבחין בין התגלות אלוהית בחלום לבין חלום על התגלות אלוהית.
הסובייקטיביסט, בניגוד לאובייקטיביסט, יטען כי חוויה דתית אין פירושה הוכחה לקיומה של ישות אלוהית כזו או אחרת. הסובייקטיביסט מדגיש את חשיבותה של החוויה הדתית עצמה ואת השפעותיה על החווה אותה.
גישות התפתחותיות לדת
נעשו מספר ניסיונות, למשל נסיונותיהם של ז'אן פיאז'ה ולורנס קולברג, לבדוק כיצד ילדים מפתחים רעיונות על אלוהים ועל הדת בכלל.
המודל ההתפתחותי הידוע ביותר עד כה, שעוסק בהתפתחות דתית, הוא של ג'יימס פאולר, פסיכולוג התפתחותי בבית הספר קנדלר לתאולוגיה. ברוחם של פיאז'ה וקולברג, פיתח פאולר מודל התפתחותי-שלבי של אמונה (או התפתחות רוחנית), החוקר את חייו של האדם במונחים של אוריינטציה הוליסטית, ועוסק בזיקתו של הפרט אל האוניברסלי.
על פי המודל, ישנם שישה שלבים של התפתחות אמונתית בחייו של אדם: מחקרו של פאולר קובע כי ילדים עד גיל 12 נוטים לקחת חלק בשני השלבים הראשונים בעוד שמבוגרים מעל גיל 61 נוטים לגלות סימנים של השלב השלישי ומעלה.
על מודל זה עלו ביקורות קשות בעקבות חולשות מתודולוגיות שנמצאו בו. מתוך מחקרו של פאולר, רק לשני השלבים הראשונים נמצא ביסוס אמפירי, ושלבים אלו נשענים במידה רבה על מחקרו של פיאז'ה בנושא התפתחות קוגניטיבית. ארבעת שלבי המחקר לא אומתו מבחינה סטטיסטית והמחקר לא פורסם בכתב עת ולכן לא היה פתוח לביקורות רבות או להכרה רבה. ביקורות נוספות על מודל זה ניתן למצוא בדמות תיוגו כבעל השקפה מתנשאת, באומרו כי אנשים המאמצים השקפה דתית הדומה להשקפה הנוצרית-פרוטסטנטית ליברלית של פאולר, נמצאים בשלב התפתחותי גבוה יותר. עם זאת, למחקרו של פאולר עדיין יש השפעה מסוימת על עולם המחקר, וישנם כמה חוקרים המאמצים את דעותיו.
דת ותפילה
על פי השנתון הסטטיסטי לישראל, 2011, כמחצית מהאוכלוסייה וכן כ-10.5% מהאוכלוסייה היהודית שאינה דתית נוהגים להתפלל בקביעות. כמו כן, רבים נוהגים לקיים טקסים דתיים כמו הדלקת נרות שבת, הימנעות מחמץ בפסח ועוד. פולומה ופנדלטון, השתמשו בניתוח גורמים על מנת להבחין בין ארבעה סוגי תפילה: תפילה מדיטטיבית (תפילה רוחנית ושקטה המתרחשת במחשבה), טקסית (דקלום), מתחננת (בקשות מאלוהים) ודיבורית (שיחה כללית עם אלוהים). מחקר נוסף, של לאד וספילקה, משתמש גם הוא בניתוח גורמים וחושף שלושה ממדים לתפילה. הממד הראשון הוא העצמי (תפילה המכוונת כלפי פנים), השני הוא תפילה המכוונת כלפי מעלה (אלוהים) והשלישי מכוון כלפי חוץ (אחרים). מחקר זה תומך במודלים העכשוויים הרואים תפילה כחיבור (בין אם חיבור בין האדם לעצמו, בינו לבין ישות גבוהה או בינו לבין אחרים).
ככל הנראה, לתפילה יש השלכות רפואיות. מחקרים אמפיריים מראים כי קריאה בתשומת לב והקראה בקול של טקסט דתי (כמו התהילים) יכולה לעזור לאדם להירגע ולהתמקד. התפילה גם מקושרת בצורה חיובית לאושר וסיפוק דתי (פולומה ופנדלטון, 1989, 1991). באופן כללי, יתרונות בריאותיים קלים נמצאו בכמה מחקרים אצל מתפללים. ישנם שלושה הסברים מרכזיים לתופעה זו: אפקט הפלצבו, התאמת מיקוד וגישה, והפעלה של תהליכי ריפוי.
דת ופולחן
צורה מעשית וחשובה נוספת לדת היא הפולחן. הפולחן הדתי כולל מגוון רחב של שיטות, אך ניתן להגדיר את כולן כביצוע פעולות או הבעות קוליות המבוססות על מסורת קבועה ועל נורמות תרבותית. הדוגמאות כוללות בין היתר את טקס בר המצווה היהודי, סעודת האדון הקתולית, הפוג'ה ההינדואית, והצלאה והחג' המוסלמיים.
סכף (Scheff) מציע כי הפולחן הדתי מספק קתרזיס וטיהור נפשי דרך התרחקות. ריחוק רגשי זה מאפשר לאדם לחוות רגשות באינטנסיביות פחותה. כנגד גישה זו, התפתחה במהלך השנים גישה התופסת את הפולחן הדתי כתהליך אינטראקטיבי. גישה זו מבוססת יותר מבחינה מדעית. מנוקדת ההשקפה של הגישה הנגדית, הפולחן מציע דרכי הגעה לקתרזיס דווקא באמצעות התחברות עם אחרים המאפשרת הבעת רגשות.
מחקר נוסף מצביע על הרכיב החברתי שבפולחן. ממצאי המחקר מראים כי הפולחן הדתי מציין לשבח מחויבות לקבוצה ולכלל, ומונע מאלו שאינם מראים מחויבות לקבוצה לצבור הטבות חברתיות. הפולחן עשוי לסייע בהדגשת ערכי מוסר, אשר מסייעים לנורמות החברתיות ומייצבים את החברה. הוא גם יכול לסייע בחיזוק המחויבות המוסרית ובהעלאת הסבירות לקיום הנורמות החברתיות על ידי המשתתפים. לפיכך, השתתפות בפולחנים דתיים יכולה לסייע בייצוב החברה.
למפיאו
למפיאו (בפורטוגזית: Lampião, מילולית: "מנורת שמן גדולה"; 1898–1938) היה הכינוי בו נודע וירגוליניו פריירה דה סילבה (בפורטוגזית: Virgolinio Ferreira da Silva), פורע-חוק ברזילאי מפורסם ומנהיג חבורת קנגאסו שהטילה את חתתה על אזור הסרטאו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, עד שנתפס והוצא להורג בידי הכוחות הפדרליים.
על שמו נקרא העיתון O Lampião da Esquina.
קורות חייו
וירגוליניו נולד בכפר סרה טליאדה (Serra Talhada) שבסרטאו של מדינת פרנמבוקו כבנם השלישי של משפחת איכרים צנועה. עד לשנות ה-20 של חייו היה וירגוליניו אומן מעבד עור וידע קרוא וכתוב. כאשר נהרג אביו בעימות עם המשטרה בשנת 1919 ביקש וירגוליניו נקמה, ולאחר שקיבל את מבוקשו הפך למבוקש בידי החוק. במהלך שני העשורים הבאים הנהיג למפיאו חבורת קנגאסירוס שמספרם לא עלה על כ-50 ברחבי הסרטאו. אלו היו חמושים בנשק קל שרובו היה נשק שלל מהתנגשויותיו עם המשטרה. למפיאו ואנשיו נהגו לתקוף עיירות קטנות וחוות, להרוג אנשים ובקר, לשבות בני ערובה לשם קבלת כופר נפש, לפגוע בקורבנותיו בעינויים, אונס, הטלת מום וביזה. בשנת 1930 הצטרפה אליו חברתו מריה דאה (Déa), שכונתה "מריה היפה", ולקחה חלק במעללי החבורה ואשר ילדה לו בת בשנת 1932.
ב-28 ביולי 1938 נפלו למפיאו ואנשיו למארב משטרתי חמוש במכונות ירייה שהונח בחוות אנז'יקו (Angico) שבסרז'יפה, שהייתה אחד ממקומות המסתור שלהם, בעקבות בגידתו של אחד מתומכיהם. בקרב נפלו למפיאו, מריה ותשעה מאנשיו. ראשיהם נכרתו מעליהם ונשלחו לסלבדור על מנת שיבחנו בידי מומחים מהמכון המשפטי ויוצגו לציבור לאחר מכן. בשנת 1971 עלה בידי משפחות ההרוגים לקבל בחזרה את הראשים הכרותים על מנת להביאם למנוחתם האחרונה.
גיבור עממי
למפיאו ומריה היפה הפכו לאגדה ולדמויות באינספור סיפורים עממיים, ספרים, ספרות קורדל, שירים, סרטים ומספר אופרות סבון רוויות דרמה, תשוקה ואלימות. על אף אכזריותו כלפי תושבי הארץ הדלים, הצטיירה דמותו כגיבור עממי המנהיג מרידת איכרים כנגד הקולונלים (coroneis), בעלי האחוזות רבי הכוח.
מציצה
מציצה היא הליך של יניקה באמצעותו מבוצעת שאיבת נוזל לוואקום חלקי או מלא. כל גורי היונקים נולדים עם רפלקס מציצה, אשר באמצעותו הם יונקים מזון נוזלי, כגון חלב. הגורים אינם צריכים ללמוד את הרפלקס מכיוון שהוא אינסטינקטיבי. בפעוטות רפלקס המציצה קיים מהלידה ועד גיל 4 חודשים. הרפלקס מתבטא בכך שכאשר נוגעים בזווית פי התינוק הוא מפנה את ראשו לכיוון בו ננגע, פותח פיו ומוכן למצוץ. ככל שהתינוק מתפתח, המציצה הופכת לפעולה רצונית יותר ויותר. מרכיב המציצה של התינוק נחשב לחלק ממנגנון בן שלושה שלבים: מציצה-בליעה-נשימה. הסנכרון בין שלושת אלה הוא הדפוס ההתפתחותי הראשון הדורש תזמון ורצף של תנועות, ומחקרים מצאו כי הוא קריטי להתפתחות הסנסורית-מוטורית, להתפתחות הקוגניטיבית, להתפתחות הדיבור והשפה, לוויסות פיזיולוגי-רגשי, לשליטה בתנוחה, לאכילה ולהאכלה, ולהתפתחות האישיות.
בעלי חיים בוגרים מסוימים משתמשים במציצה כדי לשתות, כגון בני האדם, המשתמשים בקשיות לשתייה, או העטלף הערפדי, הפוצע את טרפו ואז מוצץ את דמו. בעל חיים נוסף המוצץ דם היא העלוקה. היא עושה זאת באמצעות שלוש מלתעות המכילות כל אחת כ-100 שיניים זעירות. במקביל למציצה, העלוקה מחדירה חומר נוגד קרישה בשם הירודין, העוזר להמשיך את פעולת הניקוז.
חשיפה עצמית באינטרנט
חשיפה עצמית באינטרנט היא חלק מתרבות האינטרנט המקובלת בתחילת המאה ה-21, לכאורה, מנוגדת לרצון לשמירת הפרטיות והאנונימיות, ומהווה ויתור מסוים על הזכות לפרטיות.
התפתחות
יחד עם הצ'אטים והפורומים הראשונים החלה תופעת האנונימיות באינטרנט. עם עידן הרשתות החברתיות כאשר ה"זרים" נהיו "קרובים" החשיפה גדלה והאנשים הפכו לחשופים יותר. הבחירה בחשיפה מגיעה מהרצון ליהנות משירותי האינטרנט השונים, דוגמת הרשתות החברתיות שלעיתים דורשות חשיפת פרטים אישיים, ולעיתים יוצרות תרבות של חשיפת פרטים.
תאוריות פסיכולוגיות
קיימות מספר תאוריות פסיכולוגיות שמתארות ומסבירות את תופעת החשיפה באינטרנט:
קוקברה צוחקת
קוקברה צוחקת (שם מדעי: Dacelo novaeguineae) הוא מין של שלדג מהסוג קוקברה, שידוע בשל קריאתו דמוית הצחוק. מאופיין בחד-צורתיות זוויגית. תחום תפוצתו הטבעי היה במזרח אוסטרליה, אך הוא הובא לניו זילנד, מערב אוסטרליה וטסמניה. הקוקברה הצוחקת התגלתה לראשונה בשנת 1783 על ידי חוקר הטבע הצרפתי ג'ון הרמן, ושמה בא משפת הוויראדהורי, שפה אבורג'ינית שנכחדה.
מאפיינים
קריאתה של הקוקברה דומה לצחוק היסטרי (ומכאן שמה), והיא משמשת להכרזת טריטוריה. הקריאה מתחילה בצחוק נמוך, דמוי שיהוק, ובהמשכה הקוקברה זורקת את ראשה לאחור ו"צוחקת" היסטרית. לעיתים קרובות פרטים אחרים מצטרפים לקריאה, ואם קבוצה יריבה עונה לה, כל הקוקברות בקבוצה המשפחתית המקומית ממלאות את האזור בקריאות דמויות צחוק.
בתי הגידול המועדפים על הקוקברה הם מקומות עם עצים (חורשות, יערות ופארקים), והקוקברות חיות שם בקבוצות משפחתיות; לרוב הפרטים הכלולים בהן מסייעים בדגירה על הביצים, בהאכלת הגוזלים ובחימומם. הקוקברות ניזונות מחרקים גדולים, תולעים, סרטנים, נחשים, לטאות, עופות קטנים, עכברים ויונקים קטנים. את טרפן הן צדות כמו השלדגים: הן יושבות על ענף או חוט חשמל ומחכות עד שהטרף יגיע אליהן. לאחר שהן מזהות טרף הן עטות עליו, תופסות אותו ומטיחות אותו בענף.
בעונת הרבייה, שמתחילה באוקטובר או בנובמבר, הזכר מחזר אחרי הנקבה על ידי כך שהוא מציע לה את טרפו האחרון, וקורא "או-או". הקן ממוקם בדרך כלל בחור בעץ, ומשמש גם את הנקבות האחרות מהמשפחה. הזכר והנקבה מונוגמיים, ומגדלים את גוזליהם ביחד. בכל תטולה יש 2 עד 3 ביצים, הדגירה נמשכת כ-24 עד 29 ימים, והגוזלים פורחים מהקן בגיל 33–39 ימים. אם יש מעט מזון, הביצה השלישית בתטולה קטנה יותר מהאחרות, והגוזלים האחרים בקן תוקפים אחד את השני עם קרסים שיש להם בלסתם התחתונה; לעיתים הם אף הורגים את הגוזל הקטן יותר. לעומת זאת, ריבים בדרך כלל לא מתרחשים כשיש שפע של מזון.
ערב הסעודית במשחקים האולימפיים
ערב הסעודית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972). היא נעדרה מהמשחקים פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. משחקי החורף הראשונה בה השתתפה ערב הסעודית היא אולימפיאדת בייג'ינג (2022).
הישגיה הספורטיביים של ערב הסעודית נמוכים למדי. באולימפיאדת סידני (2000) הצליחו שני ספורטאים סעודים לזכות במדליות ראשונות: האתלט האדי סועאן א-סומיילי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות והרוכב ח'אלד אל-עיד זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות. באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה נבחרת הרכיבה הסעודית במדליית ארד בתחרות הקפיצות, ואחד מחבריה, כמאל בחמדאן, סיים במקום הרביעי בתחרות היחידים. באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה טארק חאמדי במדליית כסף בקראטה.
השתתפות נשים במשחקים
המשלחות הסעודיות למשחקים האולימפיים כללו בעבר גברים בלבד, שכן נשים במדינה זו לא הורשו לייצג את המדינה באירועי ספורט, ובענפי ספורט רבים אסור להן לעסוק, גם כיום. בעקבות לחץ בינלאומי החליטה ערב הסעודית לשלוח לראשונה שתי ספורטאיות לאולימפיאדת לונדון (2012): ווג'דאן שהרח'אני (ג'ודו) וסארה עטאר (ריצה). השתתפותה של הספורטאית הראשונה, הג'ודוקא ווג'דאן שהרח'אני, הוטלה בספק, לאחר שדרשה לאפשר לה להתחרות כשהיא עוטה חיג'אב, דבר שאינו מקובל בענף. הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות הג'ודו הבינלאומית מצאו בסופו של דבר פתרון לפיו שהרח'אני תלבש חיג'אב הדוק יותר מהרגיל, והשתתפותה התאפשרה. שהרח'אני, שלא התחרתה מעולם במסגרת רשמית, והיא בעלת חגורה כחולה בלבד, הפסידה כעבור 82 שניות ליריבה מפוארטו ריקו.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ייצגו את ערב הסעודית 4 נשים, בשלושה ענפים שונים.
השתתפות במשחקי החורף
ערב הסעודית ערכה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2022), על ידי גולש הסקי אלפיני פאיק עבדי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מרקיון
מרקיון (ביוונית: Μαρκίων) היה תאולוג נוצרי שחי כנראה בין השנים 110–160, נודה מהכנסייה הנוצרית ונחשב למייסד הזרם הקרוי על שמו, מרקיוניזם.
חייו
מרקיון נולד בעיר סינופ שבאסיה הקטנה, כנראה בנו של הבישוף המקומי, לפי דברי היפוליטוס מרומא. לאחר שנכנס לעימותים עם השלטונות הכנסייתים המקומיים בנושאים דתיים הוא נודה על ידי אביו הבישוף באשמת פיתוי בתולה (יש אומרים שמדובר במטאפורה והבתולה היא הכנסייה). מרקיון, המתואר על ידי טרטוליאנוס כבעל ספינות עשיר, עבר לרומא, שם נפגש בשנת 140 עם גנוסטי בשם קרדון (Cerdon) ותחת השפעת רעיונותיו ניסח את תורתו המיוחדת.
מרקיון הבדיל בין הברית הישנה ובין הברית החדשה וטען שהן נוצרו על ידי אלים שונים. אלוהי ישראל בורא העולם היה אל אכזרי, הפכפך ונחות, אשר ברא את העולם ויצר את הגשמיות ותאוות הבשר. לעומת זאת, האל הטוב היה האל הרוחני והזר שאמנם אין לו מגע חומרי עם העולם, אך בחסדיו הביא לעולם את ישו כדי שיושיע את המאמינים מהעולם הזה. בעקבות הפרדה זו, כפר מרקיון בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות. לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס.
ההתנגדות הנוצרית למרקיון הייתה כה עזה עד שכונה "בנו של השטן". הוא נודה סופית מהכנסייה בשנת 144. מרקיון כתב ספר בשם "אנטיתזות" (Antitheses). הספר עצמו אבד וכל הידוע לנו היום עליו מגיע מכתביהם של מתנגדיו ובראשם טרטוליאנוס שכתב את החיבור "נגד מרקיון" (Adversus Marcionem).
מדינת א-סדר
מדינת א-סדר (בערבית: مدينة الصدر בתעתיק: מדינת אלצדר) היא מחוז פרוורי של העיר בגדאד שבעיראק. היא נבנתה ב-1959 על ידי ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם ולאחר מכן שונה שמה באופן לא רשמי ל"מדינת א-סדר" על שם המנהיג השיעי מוחמד מוחמד סאדק א-סדר.
מדינת א-סדר (בשמה הרשמי מחוז א-ת'ורה) היא אחת מתשעה מחוזות אדמיניסטרטיביים בבגדאד. בעברה פרויקט דיור ציבורי שהוזנח על ידי סדאם חוסיין והיא מונה כיום כשני מיליון תושבים שיעים.
היסטוריה
מדינת א-סדר הוקמה כתגובה למחסור בדיור בבגדאד, כשהוקמה היה שמה "עיר המהפכה" (مدينة ألثورة) היא סיפקה דיור לעניי בגדאד, אשר היגרו רובם מאזורי הכפר וגרו עד אז בתנאים מחפירים. היא הפכה במהרה למעוז המפלגה הקומוניסטית העיראקית והייתה בה התנגדות חזקה להפיכת מפלגת הבעת' של 1963.
לאחר ההפיכה הפכה לסדאם סיטי על שם סדאם חוסיין. לאחר כיבוש בגדאד באפריל 2003 במהלך מלחמת עיראק שונה שמה באופן לא רשמי למדינת א-סדר. בשנת 2008 ניהלו כוחות צבא ארצות הברית, ובהם צוות קרב חטיבתי מהדיוויזיה הרביעית, קרבות קשים כנגד כוחות המילציה של מוקתדא א-סדר במדינת א-סדר.
תל קדש
תל קֶדֶשׁ (תל קדס) הוא גן לאומי בהרי נפתלי שבגליל העליון המזרחי, כשלושה ק"מ מערבית למצודת כ"ח. הגן מכיל שני אתרים: תל קדש שמדרום־מערב לכביש הצפון, והמקדש הרומאי שמצפון־מזרח לכביש. התל הוא הגדול בתילי הגליל העליון. למרגלות התל נובע עין קדש.
קדש (עיר מקראית)
תל קדיס מזוהה כמקומה של העיר "קדש בגליל בהר נפתלי" המוזכרת בבספר יהושע כאחת מערי המקלט לרוצחים בשגגה: וכעיר לויים:
מכיוון שיש עוד ערים המכונות "קדש" בתנ"ך, בהם קדש נפתלי, שמקובל לטעון שהיא עיר אחרת מקדש בהר נפתלי, והמזוהה עם ח'ירבת־קדיש ממזרח לפוריה, בבקעת יבנאל, קדש שליד צומת מגידו, עיר בתחום שבט יששכר, קדש ביהודה וקדש ברנע, אזכורים סתמיים של "קדש" דורשים פענוח לזיהוי העיר אליה מכוון הכתוב. עם זאת, מקובל לזהות את האזכורים הבאים עם קדש בהרי נפתלי:
כתבים חוץ מקראיים
קדש נזכרת בפפירוסים של זנון. בספר חשמונאים א' מוזכרת קדש בקרב בין יונתן החשמונאי ודמטריוס הראשון. על פי יוסף בן מתתיהו, טיטוס קבע בה את מחנהו לקראת צאתו לקרב ביוחנן מגוש חלב.
ארכאולוגיה
חפירת בדיקה נערכה בשנת 1953 על ידי יוחנן אהרוני, ובה בלטו שכבות רבות מתקופת הברונזה הקדומה. בשנים 1997–2010 התנהלו באתר חפירות ארכאולוגיות על ידי חוקרים מאוניברסיטת מישיגן. נחשף מבנה מנהלי פרסי ומעליו מבנה הלניסטי בגודל 56×40 מטר. זה ננטש באמצע המאה השנייה לפני הספירה (תקופת מרד החשמונאים) אך שב לפעילות. ב־2010 נמצא מטבע תלמיי ייחודי שמוקדש לארסינואי השנייה.
בתל קדש נמצאו השפעות פיניקיות רבות, בהקשרים הלניסטיים.
המקדש הרומאי בצד הצפון־מזרחי של הכביש הוא מן המפוארים ביותר ששרדו בשטח ארץ ישראל. מדובר במקדש מונומנטלי לאל בעל שמין, וזאת על סמך מספר כתובות יווניות שנמצאו באתר. בעל שמין היה אחד האלים הראשיים של תושבי המרחב הסורי־פיניקי בתקופה הרומאית.
נראה שהכניסה למקדש זה, נשמרה לכוהני המקדש בלבד. לכן, בצידי הפתחים נחצבו גומחות בהן ניתן היה להזרים דם קורבנות לתוך נסכים בתוך המקדש. אחד הפתחים מעוטר בדמות עטויה טוגה.
בשנים 1976–1977 נערכו סקרים מקיפים באזור על ידי אשר עובדיה, משה פישר וישראל רול. בשנים 1981, 1983, 1984 נערכו על ידם חפירות מלאות באתר. על פי החופרים נבנה המקדש בסביבות שנת 117 לספירה, ונראה שחרב ברעידת אדמה בשנת 363 לספירה.
ברחבי האתר ובעיקר ליד המעיין פזורים סרקופגים גדולים. תושבי האזור השתמשו בהם כשוקת לצאן. ניתן לראות בשטח סרקופגים בודדים וזוגיים כולל מכסי האבן הגדולים.
בקרבת האתר תעלות קשר מתקופת מלחמת העצמאות, וחורשה של עצי אלה אטלנטית.
תל קדש ודבורה הנביאה
החל משנת 2012 החלו קבוצות של יהודים חרדים להגיע אל הגן הלאומי תל קדש, כשהם מזהים את האתר כמקום קבורתן של דבורה הנביאה ויעל אשת חבר הקיני. מקורה של האמונה לפיה במקום קבורות הדמויות המקראיות החלה בימי הביניים כאשר בכתובים נרמז כי השתיים קבורות בעיר המקלט תל קדש, שעל פי הערכות נמצאת בכלל באזור טבריה.
כל העדויות מהחפירות באתר אף מעלות כי מדובר בעתיקות רומאיות, המתוארכות למאה הראשונה עד למאה השלישית לספירה, עשר מאות מאוחר יותר מתקופת השופטים, ולכן אין קשר בין הקברים באתר לדבורה ויעל.
אתרים נוספים
כיום מצוין באזור קבר של השבטים אשר (דמות מקראית) ואחיו נפתלי.
רויאל נץ
רְוִיאֵל נֵץ (Reviel Netz, נולד ב-2 בינואר 1968) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בתולדות המדע העתיק ופרופסור מן המניין ללימודים קלאסיים באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה
רויאל נץ נולד בתל אביב בשנת 1968 לאמו, קורינה הסופרת, ולאביו, מתרגם השירה יואל נץ. הוא חניך החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, שם השלים תואר ראשון בשנת 1986. תואר שני הוא רכש בשנת 1992 במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באותה אוניברסיטה. את התואר השלישי רכש באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1995, בהנחיית סר. בין השנים 1995–1998 עבד במשרות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' ובין השנים 1998–1999 עבד באוניברסיטת MIT. מאז 1999 הוא מלמד באוניברסיטת סטנפורד, בה הוא משמש משנת 2004 כפרופסור מן המניין.
רויאל נץ נשוי לסופרת מאיה ערד, ולזוג שתי בנות.
מחקריו
מחקריו של נץ נוגעים ברובם בהיסטוריה של פרקטיקות קוגניטיביות, לדוגמה תרבות חזותית, תולדות הספר, אוריינות כתב ואוריינות מתמטית (literacy and numeracy).
אודות ספריו
עיצוב הדדוקציה במתמטיקה היוונית: מחקר בהיסטוריה קוגניטיבית
ספרו זה של נץ ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1999. הספר תואר על ידי ברונו לאטור ויאן הקינג כ"חשוב ביותר בחקר המדע מאז ”Leviathan and the Air-Pump” מאת שפר ושייפין". הוא מתאר את הסגנון המתמטי היווני ומציע לבאר את ההישג הלוגי-דדוקטיבי של מדע זה באמצעות ניתוח צורני. בין חידושיו של הספר ניתן לציין את תשומת הלב המפורטת לדיאגרמות.
עדיין בחוץ
הספר התפרסם בהוצאת שופרא בשנת 1999. זהו ספר שירה הכתוב בחרוז ובמשקל, בסגנון שנהיה בשנים לאחר מכן מזוהה עם כתב העת "הו!".
התמורה במתמטיקה בים התיכון המוקדם: מבעיות למשוואות
ספרו זה של נץ יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2004. זהו מחקר העוקב אחר גלגוליה של בעיה מתמטית מארכימדס ועד עומר ח'יאם ומציע תיזה בדבר הופעתו של סגנון "דאוטרונומי" (של טקסטים המתייחסים במהותם לטקסטים הקודמים להם) במדע של העת העתיקה המאוחרת ושל ימי הביניים.
עבודותיו של ארכימדס
ספר זה התפרסם בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2004 והוא תרגום וקומנטר. חלק ראשון של מפעל מקיף של תרגום כתבי ארכימדס לאנגלית. הספר מכיל הוצאה לאור ביקורתית של הדיאגרמות, בהתבסס על כתבי היד. כמו כן מכיל הספר לראשונה תרגום אנגלי של ה מאת מאשקלון.
תיל דוקרני: אקולוגיה של המודרניות
הספר התפרסם בהוצאת אוניברסיטת ווזליאן בשנת 2004 והוא מחקר בהיסטוריה סביבתית, שהעניין הפוליטי שבמרכזו הוא זכויות בעלי החיים. דרך עיון בהתפתחותה של גדר התייל מכלי לאסירת חיות, לכלי לאסירת בני-אדם, מותח נץ ביקורת על היחס האנושי לחיה.
הקודקס של ארכימדס: הסיפור המרתק על כתב-היד המדעי החשוב בעולם
הספר ראה אור בשנת 2007 והוא נכתב ביחד עם ויליאם נואל. זהו ספר מדעי פופולרי המתאר את כתב היד מימי הביניים "הפלימפססט של ארכימדס" ואת המחקר סביב כתב יד זה (מחקר בו היה מעורב נץ עצמו). הספר מתורגם ל-18 שפות. (יצא לאור גם בעברית בהוצאת פן מידיעות אחרונות).
מקום הטעם: מסות על ספרות ישראלית בין צליל והיסטוריה
זהו ספרם המשותף של רויאל נץ ומאיה ערד והוא התפרסם בהוצאת אחוזת בית בשנת 2008. הספר מכיל מסות שהתפרסמו ברובן בכתב העת "הו!". הספר קורא לחזרה ל"צליל" (כלומר לשירה הנוקטת אמצעים מצלוליים כגון משקל, חרוז ואליטרציה) ול"היסטוריה" (כלומר למסורת הספרותית ההיסטורית).
הוכחה מתוך משחק: המתמטיקה היוונית והאסתטיקה האלכסנדרונית
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2009. הספר מתאר את סגנונה של המתמטיקה ההלניסטית (שעיקרו: חיבור מפתיע בין ניגודים) כמשקף את הסגנון הספרותי בן-הזמן.
לבעיית תרגום יבגני אונייגין בתוך: א"ס פושקין, יבגני אוניגין, תרגום חדש מרוסית: יואל נץ, הוצאת גוונים, תשע"ב, 2012, עמ' 205–215.
מרובעים
ספר שירה, ובו 92 מרובעים במתכונת מרובעיו המפורסמים של המשורר והמדען הפרסי עומר ח'יאם וברוחם (13 מתוכם הם עיבודים של מרובעי ח'יאם עצמם). בספר גם מסה מאת נץ על דמותו של ח'יאם כמשורר וכמדען. הוצאת חרגול ומודן, דצמבר 2014.
קישורים חיצוניים
על ספרו מקום הטעם
כתבות פרי עטו
שירים פרי עטו
לו דונלדסון
לו דונלדסון (באנגלית: Lou Donaldson; נולד ב-1 בנובמבר 1926) הוא סקסופוניסט אלט, הידוע בעיקר בשל נגינתו מלאת החיים והבלוזית, על אף שבתחילת דרכו, ניגן בסגנון הבי בופ, תחת השפעתו של צ'ארלי פארקר.
חייו
דונלדסון נולד בבאדין, צפון קרולינה. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 15, בנגינה על קלרינט. לאחר שסיים את לימודיו בקולג', הוא הצטרף לצי, וניגן שם במסגרת להקה צבאית, בה התנסה בנגינה עם מוזיקאים אחרים. דונלדסון הופיע לראשונה בפומבי במרכז העיר ניו יורק, כשהיה בן 25.
הקלטותיו הראשונות היו עם מילט ג'קסון ות'לוניוס מונק בשנת 1952. בהמשך הוביל מספר להקות קטנות יחד עם נגני ג'אז אחרים כמו המתופף בלו מיטשל, הפסנתרן הוראס סילבר, והמתופף ארט בלייקי.
ב-1953, הוא הקליט יחד עם החצוצרן קליפורד בראון ופילי ג'ו ג'ונס. ב-1954, הצטרף דונלדסון להרכב ההארד בופ החדש, שליחי הג'אז, וניגן באחד מתקליטיהם המפורסמים ביותר, A Night At Birdland.
על אף שניגן כנגן משנה, הוא מעולם לא השתייך לאף להקה מלבד אלו אותן הנהיג; הוא היה מוביל להקות מאמצע שנות החמישים. דונלדסון הקליט בסגנונות הבי בופ, הארד בופ וה-Soul jazz. במשך שנים רבות ניגן לצידו הפסנתרן הרמן פוסטר.
המודל האישיותי של הולנד לבחירת מקצוע
המודל האישיותי של הולנד לבחירת מקצוע (באנגלית: Holland Codes או Holland Occupational Themes - או בראשי תיבות RIASEC) הידוע כ"מודל RIASEC" או "קודי הולנד" הוא מודל או תאוריה בתחום הפסיכולוגיה הארגונית והתעסוקתית הנוגע לבחירת קריירה תעסוקתית והמבוסס על סוגי אישיות מנקודת מבט של העניין וההנעה. מודל זה פותח על ידי ג'ון ל. הולנד (2008-1919), שבעת פיתוחו היה פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא מאפשר להגדיר בסביבה המקצועית שישה סוגים עיקריים של אישיות הנקשרים לנטיות ובחירות תעסוקתיות.
בסיווג תחומי העניין של האנשים הלך הולנד (לפי שולר והרסטה, 2001) בעקבות טיפולוגיה ישנה שהוצעה על ידי אדוארד שפראנגר בשנת 1913. התאוריות של הולנד לגבי הבחירה המקצועית - The Holland Occupational Themes הפכו לחלק חשוב במחקר ובפרקטיקה של הייעוץ התעסוקתי. מקורותיהן במאמר שפרסם הולנד בשנת 1958 ב-Journal of Applied Psychology ואחר כך במאמר נוסף - A Theory of Vocational Choice שפורסם ב-1959 ב-Journal of Counseling Psychology שבו הולנד הציג את הגרסה הראשונה לתאוריה שלו. ההנחה הבסיסית הייתה שההעדפות המקצועיות של האדם הן במידה מסוימת ביטוי מוסווה לאישיותו.
תחילה כינה הולנד את ששת סוגי האישיות שתיאר "מוטורי, אינטלקטואלי, אסתטי, תמיכתי, שכנועי, וקונפורמיסטי". בהמשך הוא פיתח ושינה אותם ל"ביצועי, חקרני, אמנותי, חברתי, יוזמתי, ומנהלתי".
ראשי התיבות RIASEC באנגלית מתמצתות ששת סוגי אישיות האלה: לפעמים יש המוסיפים מימד שביעי:
לפי הוועד לפרסים מדעיים, מחקריו של ג'ון הולנד משנת 1973 הראו שאישיות האדם מתפתחת וצומחת בקריירות ההולמות אותן ושעיסוקים וקריירות מקצועיות יכולות להסתווג לפי סוגי האישיות הזוכים לצמיחה במגע איתם. הולנד כתב שבחירת קריירה מקצועית נותנת ביטוי לאישיות האדם. הוא הוסיף שניתן לסווג את האנשים לפי אחד מסוגי האישיות שתוארו לעיל, אולם אין זה מציאותי לחשוב כי קיימים רק שישה סוגי אישיות. הוא ציין כי מודל ששת הסוגים מאפשר קיומם של 720 גוני מוטיבציה אישיותית שונים. קוד ששת סוגי האישיות עשוי לסייע בבחירת הכיוון התעסוקתי. פותחו מספר מבחנים (GROP, Strong וכו') לאבחון סוג האישיות לצורך העניין. בדרך כלל על מנת לתאר תמציתית אישיות של אדם מסוים משתמשים בשלוש אותיות.
החל משלהי שנות ה-1990 מחלקת העבודה של ממשל ארצות הברית משתמשת במודל RIASEC של הולנד בגרסה מעודכנת ומורחבת, באתרי האינטרנט שבאחריותה והמהווים חלק מרשת O*NET (The Occupational Information Network), המעניקה ייעוץ תעסוקתי. ג'ון ג'ונסון מהאוניברסיטה הממלכתית פנסילבניה הציע סיווג אישיותי המשתמש בתפקידים החברתיים העתיקים: צייד (ביצועי),שאמאן (חקרני),בעל מלאכה (אמנותי), מרפא (חברתי), מנהיג (יוזמתי) ושומר הידע (מנהלתי).
הנחות התיאוריה
לתאוריית הערכים של הולנד שלוש הנחות מרכזיות:
התיאוריה אינה גורסת כי אנשים לרוב לא יחוו כלל חוסר הלימה בינם לבין סביבתם, אלא שבטווח הארוך, כיוון שחוסר הלימה גוררת שינוי, אנשים ייטו לשנות את מצבם אם נקלעו לסביבה לא תואמת. עם זאת, אנשים לעיתים יכנסו מראש לסביבה שכזו על מנת להשיג מטרות עתידיות. מטרות שילווו בהלימה בינם לבין סביבתם.
בנוסף הולנד מציין כי ישנם כמה הנחות משנה אשר עליהן נסמכת התיאוריה:
לפי התיאוריה של הולנד, גם להנחות משנה אלה השפעה על האדם כאשר באים לנתח את הלימת העדם וסביבתו. עם זאת, השפעתם פחותה מהשפעתה של מידת ההתאמה. בנוסף הסמיכות ההבדלה והזהות של סוג אישיות או סביבה מסוימת לרוב נמצאות במתאם גבוה זה עם זה.
בנוסף לכך מניח הולנד כי סוגי האישיות והסביבות השונות ניתנות לסידור על פני משושה, כך שסוגי אישיות וסביבות הקרובים זה לזה על פני המשושה יהיו גם קרובים יותר פסיכולוגית, וההפך.
R - הביצועי (Realistic, Doers)
אלו אנשים עצמאים, יציבים, מתמידים, ישירים, מעשיים, חסכניים, לא פנטזיונרים, אלא עם הרגליים על האדמה, "בעלי כישורים גופניים, אתלטיים או מכניים". הם מעדיפים חפצים על רעיונות או אנשים, אוהבים להיות בחוץ, להשתמש בכלים, להפעיל מכונות, להיות באינטראקציה עם בעלי חיים, ולעבוד בידיהם. הם מעריכים את ה"טבעי, המוחשי והניתן למישוש" הבחירות המקצועיות שלהם כוללות:
I - חקרנים (Investigative, Thinkers)
הם אנשים בעלי כישורים אינטלקטואליים, אינטרוספקטיים, חוקרים ומסתקרנים, שיטתיים, שכלתניים, אנליטיים והגיוניים. הם מעדיפים מטלות חינוכיות, מדעיות, טכניות או רפואיות שנדרשות לחשיבה, הסתכלות, מחקר, בחינה, ותגליות. הם אוהבים לפתור בעיות, לבצע ניסויים ולנהל מחקרים. בחירות מקצועיות עיקריות הנבחרות על ידיהם כוללות:
A - אמנותי (Artistic, Creators)
הם אנשים בעלי יצירתיות, אינטואיציה, רגישות, כושר ביטוי מילולי, בעלי דמיון, לא מובנים, מקוריים, לא קונפורמיסטים, וחדשניים, הסומכים על רגשות, על דמיון, על השראה, והם ספונטניים ובעלי "ראש פתוח". הם מעדיפים עבודה עם רעיונות, מופשט ומושגים. נהנים גם מעבודה ספרותית, מילולית, חזותית, אסתטית ומצטיינים באמנות, מוזיקה, ריקוד, ציור, שרטוט, רישום, כתיבה, דרמה, תקשורת, עיצוב, אופנה. עיקר תחומי הבחירה המקצועית שלהם כוללים:
S - חברתי Helpers (Social)
הם אנשים "נעימים, נדיבים, יוצרים שיתוף פעולה, סבלניים, דואגים, ששים לעזור, בעלי כושר אמפתיה, טאקט וידידותיים". הם מעדיפים מטלות הדורשות מעורבות חברתית, עזרה לזולת והוראה, עבודת צוות, בניית קשרים, עיסוקים הומניטריים, חינוכיים, נדבנות, מגעים בין אישיים, מתן שירותים. הנה דוגמאות לבחירות מקצועיות מסוג זה:
E - יוזמתי (Persuaders Enterprising)
הם אנשים "נועזים, שאפתנים, אסרטיביים, מוחצנים, נמרצים, מתלהבים, בטוחים בעצמים, אופטימיסטים, דומיננטיים, בעלי כושר שכנוע ובעלי מוטיבציה". הם מעדיפים עבודה המצריכה מנהיגות, מעורבות בעסקים, פוליטיקה, דיבור מול קהל, מחויבות, לקיחת סיכונים, השתתפות בדיונים, תחרותיות. בחירותיהם המקצועיות כוללות:
C - מנהלתי (Organizers Conventional)
אלו אנשים "בעלי מחויבות ושמרנים, הגיוניים, יעילים, שוחרי סדר ומאורגנים, דקדקנים, המקפידים על פרטים". הם "מעריכים דיוק וקפידה". מצטיינים ב"מטלות מעשיות, מדידות כמותיות וסביבות מובנות", ומכבדים את הכללים. הם מעדיפים עבודה שבה מעורבים, חישובים, סטטיסטיקה, מתמטיקה, פעילויות מספריות וסביבות משרדיות. עם בחירותיהם המקצועיות נמנים המקצועות הבאים:
מוזיאון ארבוני
מוזיאון אֶרֶבּוּנִי (בארמנית: Էրեբունի թանգարան, הגייה: ארבונו ט'אנגאראן) נוסד בשנת 1968. הפתיחה של המוזיאון תוזמנה לחפוף עם חגיגות 2750 שנה לירוואן. המוזיאון עומד לרגלי גבעת ארין ברד, עליה עומד מבצר ארבוני האוררטו, מאז 782 לפני הספירה. חפירות התבצעו בעיר-מצודה, חלקים ממנה שוקמו וחוזקו, והמבצר הפך למוזיאון.
כיתוב קיר בכתב יתדות מעיד כי העיר נבנתה על ידי ארגישטי מלך אוררטו ב-782 לפני הספירה. רובו של המבצר נבנה מלבני גלם. המצודה הייתה מוקפת חומות חזקות אשר במספר מקומות נבנו בשלוש שורות. המקדש לאל חאלדי תפס מקום חשוב בתוך המבצר. קירות המקדש היו מעוטרים עם מספר רב של ציורי קיר. ארכאולוגים מצאו כלי אחסון יין ענקיים קבורים באדמה. גלגלי קרמיקה, ופריטים אחרים המשמשים בחיי היום יום. יש אוסף גדול של חפצים, צנצנות, צמידי ברונזה, זכוכית, חרוזי אגת ועוד דברים רבים אחרים המלמדים על החיים במצודה, ועל הטעמים וההרגלים של תושביה. הבניין של המוזיאון מחזיק 12,235 מיצגים, מתקופות רבות, החל מתקופת האוררטו, וכן מהתקופה ההלניסטית, והתקופה הארמנית המוקדמת. המוזיאון, שהפך למרכז חשוב בחקר היסטוריית האוררטו, נבנה על ידי האדריכלים בגהדסאר ארזומניאן ושמאבון אזאטיאן, והפסל א. הרוטיוניאן. יש למוזיאון שני סניפים בשנגאביט וקארמיר בלור, עם 5,288 ו-1,620 פריטים בהתאמה במלאי.
גאג'יק גיורג'יאן הוא מנהל המוזיאון מאז 2009.
לאסלו אויווארי
לאסלו אויווארי (בהונגרית: Újvári László; סגד, 23 ביולי 1900 – קולומבו, סרי לנקה, 24 בינואר 1940) היה עיתונאי, ומבקר יהודי-הונגרי, בנו של פטר אויווארי, אחיו של אימרה אויווארי.
ביוגרפיה
אימרה אויווארי נולד במשפחה יהודית כבנם של פטר (פנחס לייב) אויווארי ושל ינקה פרנק. בסיום לימודיו בבתי הספר, החל לעבוד כעיתונאי. בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לאוסטריה. בשנת 1923 עבד בעיתון ההונגרי בווינה (Bécsi Magyar Újság) ולאחר מכן בעיתון "העיתון" (Az Újság) בקלוז'. הוא חזר להונגריה בשנת 1926 ועבד עבור כתב העת "הסקירה החברתית" (Társadalmi Szemle) ו"תקופתנו" (Korunk) בקלוז'. ב-18 בפברואר 1932 התחתן בבודפשט עם אנה פרידמן, בתם של ארנולד פרידמן ושל תרזיה רוזנטל. בשנת 1936 התגרשו.
ב-15 ביוני 1937 נישא בשנית לפסיכולוגית והפסיכואנליטיקאית אדית גימראי לודוביק בבודפשט. בשנת 1936 הגן על ארוסתו אדית גימראי כשהמשורר אטילה יוז'ף תקף אותה בשל אהבתו החד צדדית שהפסיכואנליטית התעלמה ממנו. המשורר תקף אותה בסכין ולאסלו אויווארי, ארוסה של אדית, ומאוחר יותר בעלה, הגן עליה.
בפברואר 1939 שוב היגר אויווארי עם אשתו מהונגריה בשל החוקים האנטי-יהודיים. כאנליטיקאית יהודייה קומוניסטית בשנת 1938, מצבה הפך לחסרת תקנה ומטופליה המשלמים נפסקו, ולכן הפסיקה את הפרקטיקה שלה. היא קיבלה תמיכה כלכלית מארנסט ג'ונס והיגרה עם בעלה אויווארי בעזרת האנליטיקאי ג'ון ריקמן האנגלי. הם יצאו מטריאסטה באוניה והתיישבו בסרי לנקה ב־8 בפברואר 1939. לאסלו אויווארי נפטר שם זמן לא רב לאחר מכן מסרטן הדם.
בטי פייג' הידועה לשמצה
בטי פייג' הידועה לשמצה (באנגלית: The Notorious Bettie Page; יצא בישראל במקור בשם "בטי פייג': סמל סקס") הוא סרט ביוגרפי משנת 2005 בבימויה של מרי הארון. התסריט מאת אהרון וגווינביר טרנר מבוסס על חייה של דוגמנית הפין-אפ והפטיש משנות ה-1950 בטי פייג', המגולמת על ידי גרטשן מול.
עלילה
בטי פייג היא צעירה שאפתנית ונאיבית מבית נוצרי אשר משתוקקת לעזוב את נאשוויל, טנסי, בעקבות ילדות של התעללות מינית, נישואים כושלים בזמן המלחמה, ואונס קבוצתי. ב-1949, היא יוצאת לניו יורק, שם היא לומדת משחק. צלם חובב בשם ג'רי טיבס מגלה אותה הולכת בחוף קוני איילנד והיא מסכימה לדגמן עבורו. הוא מציע לה לשנות את סגנון שיערה לתסרוקת עם פוני שיהיה לה לסימן היכר.
בטי הופך לחביבת צלמי הטבע, והיא לא מהססת להסיר את בגדיה לבקשת הצלמים. צילומי הצעירה החטובה מגיעים לידיהם של אח ואחות יזמים, פולה ואירווינג קלו, שמנהלים עסק מכובד בו הם מוכרים סטילס ומזכרות מסרטים, ומתחת לשולחן, גם סוחרים בחומרי פטיש, כולל תמונות, מגזינים, וסרטונים. הדוגמנית שלהם, מקסי, לוקחת את בטי תחת כנפה, ועד מהרה בטי מוצאת את מצטלמת בעירום, ומשחקת תפקידי סאדו-מאזו ובונדג' עבור "לקוחות מיוחדים" של העסק. בטי מתייחסת לעירום כדבר טבעי, והיא כה תמימה שהיא לא מודעת לאופי המיני של הצילומים שהופכים אותה במהירות לכוכבת בעולם הבונדג' המחתרתי.
אך ב-1955, מחלקת המוסר של המשטרה פושטת על העסק, וכתוצאה בטי נקראת להעיד בשימוע של וועדת סנאט החוקרת את השפעות הפורנוגרפיה על בני נוער, בראשות הסנטור אסטס קפובר, המנסה לבנות קריירה שתביא אותו לבית הלבן בעזרת סוגיות של מוסר. היא מחכה בסבלנות במשך 12 שעות כדי לענות לשאלות הוועדה, אך קפובר (מסיבות לא ידועות) מחליט לא להביא אותה בפני הוועדה ושולח אותה לדרכה ללא הסבר.
כאשר מתבהר לה כי מלהקים מעוניינים במוניטין שלה מאשר בכישורי המשחק שאולי יש לה, בטי מחליטה לפרוש למיאמי ביץ'. ללא אופק לקריירה, וכמעט ללא חיי חברה, היא נתקלת בכנסייה אוונגליסטית קטנה, נכנסת פנימה ורצה קדימה כדי לחבק את ישו במהלך מפגש התפילה. למרות שהיא מתעקשת שהיא לא מתביישת בשום דבר שעשתה, נראה שהיא שמחה להשאיר את העבר שלה מאחוריה ולחזור לשורשיה הרוחניים, והיא מתחילה להטיף את דבר האלוהים בפינות רחוב.
בניו יורק, אירווינג סובל ממתח ובריאות לקויה. הוא מחליט שהוא ואחותו חייבים לשרוף את אוסף התמונות והסרטים האירוטיים שלהם כדי להימנע מתביעה פלילית. פולה מסכימה כדי לרצות את אחיה, אבל בסתר שומרת נגטיבים רבים של צילומיה של בטי, וכך משמרת אותם לדורות הבאים.
עשורים לאחר שנעלמה מהנוף, בטי מאובחנת כסכיזופרנית, ובשני מקרים נפרדים מנסה לדקור מספר אנשים, ומתאשפזת במוסד.
הפקה
ברצועת הבונוס ב-DVD של הסרט, הארון והמפיקה פמלה קופלר מדברות על ההחלטה לצלם את רוב הסרט בשחור-לבן, מכיוון שהרגישו שזה תופס את רוח התקופה הנוסטלגית, ובעיקר עבור ההשפעה הפסיכולוגית על הקהל. תוך כדי כתיבת התסריט, הארון ידעה שהיא רוצה לצלם את הסצנות במיאמי בצבע על מנת לספק ניגוד חריף בין חייה המקצועיים של בטי לבין בריחתה מהם. צלם הקולנוע. ו מוט הופפל III השתמש בפילם צבעוני ישן כדי לדמות את צבעי הטכניקולור העזים והעליזים של סרטי שנות ה-1950.
השחקנית/תסריטאית גווינביר טרנר, שכתבה את התסריט לסרט יחד עם מרי הארון, הייתה אמורה במקור לככב בתפקיד בטי פייג, אך התפקיד ניתן לגרטשן מול כאשר ההפקה התקשתה לגייס מימון. הארון אמרה שמהאודישן הראשון של מול היא הייתה בחירתה הראשונה. מול לא רק הייתה דומה מאוד לפייג', אלא גם הצליח ללכוד את הרוח התמימה שלה והטבעיות שלה, בעוד שחקניות אחרות ניסו לשחק אותה "סקסית באופן כבד ובוטה".
יציאה לאקרנים
בכורת הסרט התקיימה ב-2005 בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו, והוצגה גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וב-South by Southwest Film Festival לפני שיצה בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-14 באפריל 2006.
קבלה וביקורת
מנולה דרג'יס, מבקרת של הניו יורק טיימס, שבחה את הופעתה של מול בסרט.
רוג'ר איברט, בטור הביקורת שלו ב שיקגו סאן-טיימס אמר "הטון של הסרט הוא מאופק ורפלקסיבי. הסרט לא מגן על פורנוגרפיה, אך רואה אותה (בגרסת שנות ה-1950 שלה) בנוסטלגיה עמומה לזמנים נאיביים יותר".
גם מיק לאסאל בביקורת ב סן פרנסיסקו כרוניקל  הרעיף שבחיו על מול, ואמר שהביצוע שלה לבד הוא סיבה לראות את הסרט.
בבקורתו ברולינג סטון, פיטר טרוורס דירג את הסרט עם שלושה מתוך ארבעה כוכבים, וציין שהיה קל "להפוך את חייה של בטי להתבוססות בקינק וסאדו-מאזו... לא שיש משהו לא בסדר עם זה. רק שהבמאית, מרי הארון, אשר כתבה את התסריט המפולפל יחד עם גווינביר טרנר, לא עושה את הצפוי. היא מתוחכמת מדי לזה, וגם מצחיקה באופן חתרני.... היא פשוט הייתה צריכה את השחקנית הנכונה שתגלם את בטי. והתמזל מזלה, בגדול. גרטשן מול היא הדבר החם בכל מובן של המונח. היא מספקת את ההופעה הראשונה על ידי שחקנית השנה שראויה לשיקול רציני לפרס אוסקר".
רוברט פיצרוי
סגן אדמירל רוברט פיצרוי (5 ביולי 1805 – 30 באפריל 1865) היה קפטן ספינת המחקר ביגל, חלוץ בתחום חיזוי מזג האוויר, ממפה ימי ומושל ניו זילנד.
רקע
רוברט פיצרוי נולד באמפטון הול, סאפוק שבאנגליה, במשפחה מהמעמד הגבוה של האריסטוקרטיה הבריטית ולמסורת של שירות ציבורי. רוברט היה צאצא של צ'ארלס השני מלך אנגליה, דרך אחד מבניו הלא חוקיים הרבים.
בגיל 12 (1818) החל ללמוד במכללה של הצי המלכותי. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וקודם לדרגת סגן ב-7 בספטמבר 1824, כשהוא קובע תקדים בציונים שקיבל במבחני הסיום. לאחר שירות של מספר שנים על ה-Thetis, התמנה לתפקיד "Flag Lieutenant" תחת פיקודו של רוברט וולר אותוואי (Robert Waller Otway), מפקד התחנה הדרום-אמריקאית.
באותו הזמן, ביצעה הביגל משימת מיפוי ימי של ארץ האש, תחת פיקודו של קפטן פרינגל סטוקס (Pringle Stokes). באחד השלבים הקשים של המסע באזור נידח ושומם במצר מגלן בארץ האש הקפטן של הביגל נתקף דיכאון עמוק ונעל עצמו בחדרו במשך 14 יום. באוגוסט 1828 הוא התאבד בירייה. סגן המפקד, סגן וו.ג. סקיירינג, מונה לקפטן של הביגל. משם הם הפליגו לריו דה ז'ניירו כאשר ב-15 בדצמבר 1828 מונה רוברט פיצרוי בן ה-23 למפקד הספינה הזמני. פיצרוי הוכיח את עצמו כמפקד ראוי וכבעל יכולות מיפוי מצוינות. בתקרית מסוימת התושבים המקומיים של ארץ האש גנבו סירה מאחת הספינות, פיצרוי העלה את בני משפחות הגנבים לאוניה והחזיק בהם כבני ערובה. בסופו של דבר הוא החזיק בארבעה: שני גברים, נערה וילד שאותם הוא לקח עמו חזרה לאנגליה. ב-14 באוקטובר 1830 הסתיים המסע.
המסע השני של הביגל
בתחילת מאי 1831 פיצרוי היה מועמד מטעם המפלגה הטורית בבחירות באזור אישסוויץ', אך הובס. פיצרוי התחבט בשאלה כיצד יוכל להחזיר את הילידים הדרום אמריקאים שלקח עמו במסעו הראשון (בזמן שהייתם באנגליה החטופים הפכו למיסיונרים). הוא שקל לשכור ספינה על חשבונו כדי להחזירם אך "דוד נדיב" התערב וב-25 ביוני הוא מונה מחדש להיות הקפטן של הביגל.
הביגל עברה מספר שיפורים טכניים בהוראתו של פיצרוי שלא חסך בהוצאות כדי להתאימה בצורה טובה יותר למשימת המחקר. השיפור העיקרי היה הגבהת הסיפון העליון ב-20 ס"מ והזזתו לכיוון החרטום ב-30 ס"מ (דגם הספינה הזה נודע לשמצה בנטייתו לטבוע). המיקום החדש של הסיפון סייע לניקוז מהיר יותר של המים מחלקה העליון של הספינה.
פיצרוי היה מוטרד מבדידותו במסע הארוך, בעיקר עקב התאבדותו של הקפטן סטוקס, וגם בגלל התאבדותו של דודו. עקב כך, ביקש מהממונה עליו, שהיה גם חברו, לצרף לו בן לוויה שיארח לו לחברה בזמן המסע הארוך. פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו, מרצה לבוטניקה מאוניברסיטת קיימברידג', המליץ על הצטרפותו של תלמידו צ'ארלס דרווין למסע, כחוקר טבע. השניים הסתדרו טוב במהלך המסע שהתארך ליותר מחמש שנים, מלבד פעם אחת, בה נפלה מחלוקת ביניהם בנושא חוקיות העבדות. דרווין זועזע קשות ממאורע שהתרחש במרץ 1830 בו נכח במקרה של התנהגות ברוטלית כלפי עבדים, בעוד שפיצרוי על אף שלא היה אדם ברוטלי מטבעו צידד בעבדות ואף טען כי שמע מפי מגדל בקר שהוא שאל פעם את עבדיו אם הם חפצים להיות חופשיים והם השיבו שלא.
דרווין תיאר את פיצרוי כאדם בעל קסם ודעות פתוחות וליברליות. עם חזרתה של הביגל ב-2 באוקטובר 1836 הוענקה לפיצרוי מדליית זהב על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית (1837). לאחר חזרתו החל פיצרוי לתעד את המסע, התיעוד כלל עריכת ההערות של הקפטן הקודם של הביגל, במאי 1839 פורסם ספרו Narrative of the surveying voyages of H.M.S. Adventure and Beagle בארבעה כרכים שכללו את היומן וההערות של דרווין. פיצרוי נבחר כחבר פרלמנט מטעם דורהאם (Durham) וכאַפּוֹטְרוֹפּוֹס עבור חבל מרזיסייד.
מושל ניו זילנד
מושל ניו זילנד, ויליאם הובסון נפטר בסוף 1842 וחברה לכנסייה מיסיונרית (Church Missionary Society), שהייתה בעלת נוכחות חזקה בניו זילנד הציעה את פיצרוי כמחליף. פיצרוי קיבל על עצמו את התפקיד באפריל 1843. המשימה שהוצבה בפניו הייתה קשה. לפי ההוראות שקיבל היה עליו לשמור על הסדר, להגן על המאורים ולספק את "הרעב לכיבוש" של מסות המתיישבים החדשים שהגיעו. המשאבים הצבאיים שעמדו ברשותו היו מועטים וכך גם מקורות ההכנסה, בעיקר ממכסים.