cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלניקה
תקציר
ספר 3 מעביר את נקודת המבט מהפוליטיקה האתונאית לזו הספרטנית, ומכסה את השנים 401–395 לפנה"ס. ספר 3 מתחיל בדיווח קצר על "מסע הרבבה" נגד המלך הפרסי ארתחשסתא השני. תיאור נוסף לאירוע, קיים בספרו של קסנופון, "אנבסיס". ספר 3 מספר על מסע המלחמה הספרטני שהוביל המלך אגסילאוס השני באסיה הקטנה נגד הפרסים. הסטראפים של איוניה, פרנבזוס השני וטיספרנס, הם דמויות בולטות עם נאמנויות משתנות לאורך ההלניקה.
ספר 4 מתאר את האירועים בשנים 395–388 לפנה"ס, ועוסק בעיקר במלחמה הקורינתית. ספר 4 חוזר למערכה האיונית של המלך אגסילאוס נגד פרס בשנים 396–395 לפנה"ס. במהלך תקופה זו, הסטראפ פרנבזוס שיחד מדינות יווניות למרוד בספרטה. זה הוביל בסופו של דבר למלחמה הקורינתית, כאשר מדינות אתונה, קורינתוס, ארגוס ותבאי התאחדו נגד ספרטה. זה הוביל להחזרת המלך הספרטני אגסילאוס וצבאו בשנת 394 לפנה"ס ממסע המלחמה שלו נגד פרס. בתקופה זו התחילה המלחמה הקורינתית, כאשר האימפריה הפרסית התייצבה לצד אתונה נגד ספרטה. הסטראפ הפרסי פרנבזוס נתן למצביא האתונאי הגולה קונון להוביל את הצי הפרסי במספר קרבות, כולל קרב קנידוס בשנת 394 לפנה"ס. קונון שכנע אז את פרנבזוס לאפשר לאתונה להשאיר אצלה את הצי הפרסי ולממן את הבנייה מחדש של החומות הארוכות באתונה.
ספר 6 מתאר אירועים במשך השנים 374–370 לפנה"ס. הגנרל האתונאי איפיקראטס סובב בחשאי סביב הפלופונסוס. קרב לאוקטרה מסתיים בהפסד גדול של ספרטה נגד תבאי, המסיים את המלחמה הבויאוטית ואת ההגמוניה הספרטנית ביוון, אם כי ספרטה תישאר בעלת השפעה במהלך העשור הבא. ההגמוניה התבאית מתחילה בהנהגתו של המצביא התבאי אפמינונדס.
ספר 7 מתאר את השנים 370–362 לפנה"ס. בתקופה זו תבאי הייתה הכוח העולה ביוון. מבני הכוח הישנים התנודדו עם התהוותם של חדשים. לזמן קצר הייתה ברית בין אתונה לספרטה נגד תבאי. ספרטה התמודדה עם הטרדות גוברות הן ממרידות פנימיות והן מהתנגדות מבחוץ. המולדת הספרטנית חוותה את הפלישה הראשונה אליה מזה מאות שנים. ההגמוניה התבאית הסתיימה בשנת 362 לפנה"ס עם קרב מנטיניאה השני.
חיבורים אחרים ששמם "הלניקה"
בין חיבורים שונים שכותרתם "הלניקה", שאבדו כעת, בולטים שניים, זה שכתב אפורוס וזה שכתב תאופומפוס איש כיוס, שניהם תלמידי הרטוריקן איסוקרטס. אפורוס ניסה לכתוב היסטוריה אוניברסלית, ואף על פי שניסה להפריד היסטוריה ממיתוס, הוא החל את חיבורו עם הסיפור האגדי "שובם של בני הרקלס" (הרקלידים ). "הלניקה" של תאופומפוס היה המשך של תוקידידס.
באוקסירינכוס נמצא גם פפירוס אוקסירינכוס 28, כתב יד הכולל קטעים מהפרק הראשון בספר השלישי של "הלניקה" מאת קסנופון.
הר הזיתים
הר הזיתים (בערבית: الطور ההר או جبل الزيتون הר הזיתים) הוא רכס הר שנמצא ממזרח לעיר העתיקה של ירושלים. מקור שמו של ההר בכרמי הזיתים שכיסוהו בעבר. הר הזיתים קדוש ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ומסורות רבות קשורות בו.
גובהו של הר הזיתים והתצפית המצוינת ממנו לעיר העתיקה של ירושלים ומתחם הר הבית גרמו לכך שמרבית המפות הריאליסטיות והאיורים העתיקים של ירושלים נעשו מהר הזיתים.
גאולוגיה וגאוגרפיה
הר הזיתים הוא חלק מהגבול המערבי של מדבר יהודה. בינו לבין העיר העתיקה של ירושלים חוצץ נחל קדרון (עמק יהושפט). ההר שייך לרכס ההררי המקיף את ירושלים ממזרח לאורך כ-3.5 קילומטרים ובו שלוש פסגות בולטות: הר הצופים, המתנשא לגובה 826 מטר, פסגת הר הזיתים עצמו (815 מטר) והר המשחית, שהוא הפסגה הדרומית של הרכס (747 מטר).
רכסי הר הצופים והר הזיתים בנויים מסלעי משקע ימיים. החבורה המרכיבה אותו נקראת חבורת הר הצופים מתקופת הסנון והיא כוללת את תצורת מנוחה (קירטון לבן ורך) ואת תצורת משאש (שכבות צור כהה וקשה). הקירטון הרך נוח מאוד לחציבה, אולם אינו מתאים כחומר גלם לבניית בתים. זו אחת הסיבות שרכס הר הזיתים לא נבנה בתקופות הקדומות אולם נבחר כאתר מועדף לחציבת מערות קבורה.
תקופת בית ראשון
הר הזיתים אינו מוזכר בתורה. בשמו המפורש הוא מוזכר רק בספר זכריה. בשמואל ב' מתואר כיצד ברח דוד המלך מאבשלום דרך הר הזיתים:. בספר מלכים נזכרות פעמיים במות שבנה שלמה המלך בהר אשר על פני ירושלים, וזיהוי מדויק יותר של הבמות בתיאור הרפורמות של יאשיהו:. הר המשחית הוא כנראה שיבוש של שם נוסף המוענק להר הזיתים כולו: הר המשחה, על שם שמן הזיתים שעליו עשו את שמן המשחה שמשחו בו את המלכים והכהנים הגדולים.
תקופת בית שני
בתקופת בית שני היו בהר הזיתים כנראה חנויות שמהן היו מספקים לציבור מצרכי קורבן שונים הזקוקים להם לעבודות בית המקדש:.
פרה אדומה
האתר החשוב ביותר בהר הזיתים ליהודי בן ימי הבית השני היה המקום שבו נערך טקס שרפת הפרה האדומה, המטהר בני אדם מטומאת מת. על פי התורה, יש להוציא את הפרה האדומה אל מחוץ למחנה, לשחוט אותה ולהזות את דמה אל נוכח פני אוהל מועד. הכהן המזה את הדם שורף את הפרה ומשליך לתוך הבעירה עץ ארז ואזוב ותולעת שני. אחרי סיום טקס השרפה אוסף איש טהור את אפר הפרה ומניח מחוץ למחנה במקום טהור. ב-1975 הציע פרופ' אשר קאופמן לאתר את המקום המדויק שבו שרפו את הפרה האדומה בהר הזיתים בחצר כנסיית דומינוס פלוויט.
חורבן בית המקדש ולאחריו
בתקופת המרד הגדול הציב טיטוס במחנה שהקים במרומי הר הזיתים את הלגיון העשירי פרטנסיס, שהגיע מיריחו, בנוסף למחנה והמפקדה שהקים בהר הצופים. אחרי התקפה של הנצורים שהגיחו מהעיר על לוחמי הלגיון שהיו עסוקים בבניית המחנה בהר הזיתים, ציווה טיטוס להקים מצודה על ראש הר הזיתים.
גם לאחר חורבן בית המקדש המשיך הר הזיתים למלא תפקיד חשוב בחיים הדתיים, הציבוריים והלאומיים של עם ישראל בארץ ישראל ובתפוצות. בהיות מרומי הר הזיתים ממוקמים נוכח בית המקדש וקודש הקודשים, נחשב ההר מעין "תחליף זמני" להר המוריה בשעה שנאסר על היהודים להיכנס לעיר. יהודים רבים היו עולים אל ההר, בעיקר בחודש תשרי, ומקיימים בו הקפות בהושענא רבה. ההר נתפס כמקום שבו עמדה השכינה אל מול היכל ה', ולכן הוא המקום הראוי להתפלל בו בימות החגים. על פי המדרש, השכינה גלתה מהר הבית אל הר הזיתים. וכאשר חכמי ירושלים הו שולחים מטעמם שד"רים לתפוצות, הם היו גם מבטיחים כי יברכו אותם במעמד התפילה בהר הזיתים נוכח שערי בית השם.
ביהדות
אחרית הימים: הנבואה האחרונה בספר זכריה עוסקת ביום הדין שבאחרית הימים. על פי תיאור זה, אלוהים יאסוף את כל הגויים למלחמה על ירושלים. הגויים ילכדו את העיר יהרסו את בתיה ויגלו את חציה לגולה. בשעת שפל זו יצא ה' ויילחם בגויים. רגלי אלוהים יעמדו על הר הזיתים שיבקע, ההר יתבקע צפון-דרום ובין שני חלקיו יוצר גיא ענק:. הר הזיתים מוזכר כאתר אחרית הימים (בהשפעת חזון זכריה) גם בחיבור צוואת נפתלי (ימי הבית השני): "ובשנת הארבעים לחיי ראיתי חזון על הר הזיתים מקדם לירושלים כי השמש והירח נדמו".
תחיית המתים: בספר מעשה דניאל (המאה ה-10) נזכר הר הזיתים כמקום שבו יתקע אליהו בשופר ויחיה מתים. רעיון תחיית המתים בהר הזיתים נמצא במדרש פסיקתא רבתי (המאה ה-11): "ואלו שבלעו ברבלתה הקב"ה עושה להם מחילים מחילים מלמטן. והם מחלדים בהם עד שהם מגיעים תחת הר הזיתים שבירושלים, והקדוש ברוך הוא עומד עליו והוא נבקע להם והם עולים מתוכו. כמו שזכריה אומר ועמדו רגליו ביום ההוא על הר הזיתים אשר על פני ירושלים מקדם". רעיון גלגול המחילות ותחיית המתים בירושלים אמנם מופיע בתלמוד אך לא בהקשר של הר הזיתים.
בנצרות
הר הזיתים ואתרים שנקשרו להר הזיתים במסורת הנוצרית מוזכרים בברית החדשה. לבית עניה, כפר יהודי ששכן במקום בתקופת בית שני (אלעזריה של ימינו) במורד המזרחי של הר הזיתים), נקשרו מספר מסורות. שם הקים ישו לתחייה את לזרוס (אלעזר) (הבשורה על-פי יוחנן, פרק יא). המקום נזכרת כמקום שבו לן ישו לפני מאסרו. ובבשורה על פי לוקאס, בית עניה היא מקום עליית ישו השמימה לאחר שקם לתחייה ובילה בקרב תלמידיו 40 יום. על פי מסורת נוצרית מאוחרת יותר, לשם גם ישוב ישו בשנית באחרית הימים.
בית פגי נזכרת במקום שלידו קילל ישו את התאנה חסרת הפרי. ישו ביקש מתלמידיו להביא לו את העיר מבית פגי, והכפר נזכר כמקום שממנו החלה תהלוכת הניצחון של ישו לירושלים (הבשורה על-פי מתי, פרק כא). על הר הזיתים עמד ביתו של שמעון המצורע, המוזכר אף הוא בברית החדשה.
הר הזיתים מתואר במסורת הנוצרית כמקום שבו עמד ישו ובכה על חורבן ירושלים, המקום שבו ניבא את חורבן בית המקדש ואת קץ העולם. גת שמנים, המזוהה לרגלי הר הזיתים, מוזכרת כמקום שבו העביר ישו את הלילה האחרון לפני מעצרו והמקום שבו נאסר לאחר שבגד בו אחד מתלמידיו, יהודה איש קריות.
על פי תיאורו של קירילוס, ב-351 הופיע בשמי ירושלים צלב זוהר ("הופיע בשמי ירושלים אור גדול שהשתרע בין גבעת הגולגולתא להר הזיתים ונראה לכל תושבי העיר"). אור זה נמשך כמה שעות ועורר התרגשות גדולה בירושלים. מסורת נוצרית מאוחרת מיקמה לרגלי הר הזיתים את מקום קבורתה של מריה, אם ישו. מסורת נוספת הקשורה למריה מתייחסת לאזור שעליו בנוי כיום מלון שבע הקשתות. על פי המסורת, באזור זה, המכונה "האצטבה" או "אל קעדה" (מקום הישיבה), ישבה מרים לנוח כשעשתה את דרכה אל הר הזיתים ובית עניה.
באסלאם
הר הזיתים לא מוזכר בקוראן. עם התעוררות הלאומיות הערבית בארץ ישראל, נוצרה המסורת שבאחרית הימים יעמדו בהר הזיתים מאזני הצדק לשקילת המעשים הטובים והרעים של בני אדם. הגשר מעל לגיהנום יותקן בין הר הזיתים להר הבית והכול יעברו על הגשר, שחודו כחוד המספרים; הרשעים ייפלו ממנו לגיהנום והצדיקים יעברו אותו בשלום. הגשר יתחיל בעמק א-סאהירה (תקומת נצח), המצוי בין כנסיית וירי-גלילאי לכנסיית העלייה, שם ייאספו הקמים לתחייה ביום הדין. (בימי הביניים נדדה המסורת לאזור שמצפון לשער הפרחים, מעל למערת ירמיהו, שם נמצא כיום בית קברות מוסלמי הנקרא א-סאהירה, ומכאן באב אל-זהירה). שבע הקשתות של בית המלון הירדני לשעבר, אינטרקונטיננטל, רומזות למסורת זו כיוון שהגשר ביום הדין אמור להישען על שבע קשתות.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
העובדה כי הר הזיתים קרוב לעיר העתיקה של ירושלים והיותו בנוי מסלעים נוחים לחציבה גרמו ליהודים לבחור בהר הזיתים כאתר קבורה כבר בימי בית ראשון (על פי ההלכה היהודית, הקבורה בתוך העיר הייתה אסורה). התקדשות ההר והמסורות שהתפתחו אודותיו גרמו לרצף של קבורה על הר הזיתים הנמשך עד היום.
היהודים נהגו תחילה לקבור את מתיהם במדרון שמתחת להר הבית, אך בלחץ השלטונות הממלוכיים נאלצו כנראה כבר במאה ה-14 להעתיק את מקום הקבורה למורדות הר הזיתים שממול. את מקומו של בית הקברות היהודי על מדרון הר המוריה תפס בית קברות מוסלמי. במאה ה-19 החל בית הקברות היהודי לקבל צביון עדתי, עם הקמת חלקות קבורה וחברות קדישא נפרדות לבני העדות השונות. עד שנת 1868 בערך היו בתי-הקברות משותפים לכל העדות – ספרדים ואשכנזים. אחר כך נפרדו האשכנזים וקנו חלקת אדמה במעלה ההר לבית קברות מיוחד לאשכנזים. כעבור מספר שנים נפרדו הכוללים השונים וקנו חלקות מיוחדות לבני הכוללים שלהם.
בית העלמין העתיק בהר הזיתים מהווה פנתאון לאומי-יהודי: נטמנו בו לא רק רבנים כי אם גם אנשי רוח (כגון סופרים) ואישי ציבור. עם הדמויות המוכרות שנקברו בהר הזיתים נמנים הרמב"ן, רבי עובדיה מברטנורא, רבי יהודה החסיד, רבי חיים בן עטר, מי שעמד בראש הקהילה התימנית בירושלים והקים בית עלמין לתימנים בהר הזיתים, מארי אברהם אלנדאף, רבי מנחם מנדל משקלוב מייסד הקהילה הפרושית בירושלים, הרב יעקב שאול אלישר, הרב אברהם גרשון מקיטוב גיסו של הבעש"ט, הרב חזקיהו דה-סילווה, הרש"ש גדול המקובלים במאה ה-18, הרב שניאור זלמן פראדקין בעל ה'תורת חסד', הרב יהודה חי אלקלעי, הבתולה מלודמיר, רבי יהוסף שווארץ, יואל משה סלומון, חוקר ארץ ישראל א"מ לונץ, אליעזר בן-יהודה ובנו איתמר בן-אב"י, בוריס שץ, הרב שמואל סלנט, דוד ילין ומשפחתו בהם אביו יהושע ובנו אליעזר ילין, הנרייטה סאלד, המשוררת אלזה לסקר-שילר, הסופר חיים הזז, פנחס רוטנברג, ליאו מוצקין, יוסף ויץ, ובנו לוחם הפלמ"ח יחיעם ויץ שעל שמו קרוי קיבוץ יחיעם, מאיר פיינשטיין ומשה ברזני, הרב נתן צבי פינקל, ורבים מראשי ישיבת חברון לדורותיה, הרב שמחה זיסל ברוידא, הרב הלל זקס, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב יחזקאל סרנא, הרב משה חברוני, הרב מאיר חדש, האחים אליעזר וישעיהו גולדשמידט, הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים - האדר"ת, וחתנו הרב אברהם יצחק הכהן קוק לצד אביו ובנו הרב צבי יהודה קוק, הרב שלמה גורן, ובסמוך אליו חותנו הרב דוד הכהן המכונה "הרב הנזיר", הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, הרב אברהם דוד רוזנטל, הרב זאב דב סלונים, הרב אברהם שפירא, האדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר ואחיו רבי שמחה בונים אלתר, ראובן ברקת, החזן יוסל'ה רוזנבלט, השרים חיים משה שפירא, זלמן ארן, זבולון המר ו-מיכאל חזני, ש"י עגנון, אורי צבי גרינברג ולידו ישראל אלדד, חיים הזז, המשוררת זלדה, אהרן צייטלין, דוד שחר, אליעזר ליבנה, מנחם בגין, האדמו"ר הראשון מתולדות אהרן אברהם יצחק קאהן, הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ ועוד.
במהלך הכיבוש הירדני (1948–1967) חולל בית הקברות; רבות ממצבותיו נלקחו והשתמשו בהן כחומרי בניין, בין השאר לבניית מחנה המצבות. נוסף על כך, מלון אינטרקונטיננטל (כיום מלון שבע הקשתות) נבנה בפסגת ההר, בחלקו על-גבי קברים, וכביש "דרך יריחו", שנסלל בשטח בית הקברות, הרס קברים רבים שהיו בתוואי הכביש. לאחר מלחמת ששת הימים שיפץ משרד הדתות את בית הקברות והקבורה במקום חודשה. גם כיום שטחים נרחבים בבית העלמין הרוסים והפגיעה במצבות וקברים עודה נמשכת, כשמשתמשים במצבות לצורך שיפוץ רצפות דירות. במהלך השנים שבהן היה הר הזיתים מחוץ לתחומי מדינת ישראל, הוקם הר המנוחות כבית קברות חליפי לתושבי ירושלים. כיום קשה לקנות חלקת קבר בהר הזיתים, בשל חוסר במקום.
כנסיות על הר הזיתים
במאות ה-19 וה-20 ידע ההר בנייה אינטנסיבית של כנסיות ומנזרים. לתהליך זה תרמו קדושתו הרבה של ההר במסורת הנוצרית והנוף הנשקף ממנו.
הקמפוס המורמוני בירושלים
המרכז הירושלמי, של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ששמו המלא הוא "Brigham Young University Jerusalem Center" הוקם על הר הצופים בירושלים.
שגשוגה של מדינת ישראל, כמדינת היהודים, הוא מרכיב חשוב בדת הנוצרית המורמונית. לכן, הקמת קמפוס של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בירושלים, נראתה מבחינת הכנסייה המורמונית כחלק מההתייחסות החיובית כלפי העיר והעם.
ראשיתו של המרכז הירושלמי הוא בשנת 1968, כאשר הלימודים התקיימו במלון במזרח ירושלים. בשנת 1978 עבר הקמפוס לשטחי קיבוץ רמת רחל. בשנת 1987 הסתיימה בנייתו של הקמפוס החדש, על הר הצופים, המשקיף על הר הזיתים. במיקום האוניברסיטה המורמונית הושקעה מחשבה רבה תוך רגישות רבה להרמוניה הארכיטקטונית של האזור. מבנה האוניברסיטה, על קשתותיו ועמודיו, מהווה כיום את אחד המבנים החדשים היפים בירושלים.
ג'יי ג'יי ג'ונסון
ג'יי ג'יי ג'ונסון (J. J. Johnson; 22 בינואר 1924 - 4 בפברואר 2001), היה נגן טרומבון ג'אז אמריקאי, מלחין ומעבד מוזיקלי. ראשון נגני הטרומבון שניגנו בי בופ ואחד מנגני הג'אז רבי ההשפעה בעידן שלאחר הסווינג.
ראשית הקריירה
ג'ונסון נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה בשם ג'יימס לואיס ג'ונסון (James Louis Johnson). בגיל תשע החל ללמוד פסנתר אך בגיל 14 עבר לטרומבון. הוא ניגן עם מספר תזמורות ביג בנד עד שפגש ב-1942 את נגן החצוצרה ומוביל התזמורת פאטס נבארו, ששכנע אותו לנגן כמו נגן הסקסופון לסטר יאנג. בין השנים 1942–1945 ניגן עם תזמורתו של בני קרטר ועמה גם הקליט לראשונה קטע סולו בסטנדרט מאת קול פורטר, Love for Sale. ב-1945 עבר לנגן בתזמורתו של קאונט בייסי.
בי בופ
הטרומבון היה כלי נגינה שהתאים לנגינת דיקסילנד ג'אז וסווינג, כחלק מחטיבת כלי נשיפה ממתכת בתזמורת. בסגנון הבי בופ נדרשה נגינה וירטואוזית שהתאימה יותר לכלים כסקסופון וחצוצרה ונדמה שאין בה מקום לטרומבון. עם זאת, דיזי גילספי האמין שניתן לנגן בי בופ גם בטרומבון וניסה לשכנע טרומבוניסטים מובילים לנסות. עקב כך עזב ג'ונסון בסוף 1945 את תזמורתו של קאונט בייסי על מנת לנגן בהרכבי בי בופ קטנים. הוא ניגן יחד עם מקס רואץ', סאני סטיט ובאד פאוול ובדצמבר 1945 ניגן עם צ'ארלי פארקר. בשנת 1951 יצא למסע הופעות בבסיסי הצבא האמריקאי ביפן וקוריאה. לאחר שחזר לארצות הברית עבד כפקיד במשרד הנדסת בניין, אך המשיך לנגן ולהקליט (למשל האלבום 'Walkin בחברת בלו נוט עם מיילס דייוויס) ולהלחין. כמעט בכל תקליט שהקליט בתקופה זו שולבו מספר לחנים מקוריים משלו.
ב-1954 חבר לטרומבוניסט קאי ווינדינג (Kai Winding) להרכב שנקרא "רביעיית ג'יי & קיי", ההרכב ליווה בין היתר את הזמרת שרה ווהן, הופיע במספר פסטיבלים והקליט למעלה מעשרה אלבומים. ג'ונסון עיבד את כל קטעי ההרכב. ג'ונסון המשיך להופיע מדי פעם עם ווינדינג עד סמוך למותו ב-1983.
במקביל החל ג'ונסון להנהיג הרכבים משלו. החשובים בהרכבים אלו היו הרביעייה עם וינטון קלי בפסנתר, צ'ארלי מינגוס בקונטרבס וקני קלארק בתופים והחמישייה עם האנק מובלי בסקסופון טנור, הוראס סילבר בפסנתר, פול צ'יימברס בבס וקני קלארק בתופים, שהוקלטו בחברת בלו נוט. עוד השתתפו בהקלטות עם ג'ונסון באותה עת אמנים כפרדי האברד, אלווין ג'ונס, קליפורד ג'ורדן ואחרים. בין 1957 ו-1960 הופיע במיזם "ג'אז והפילהרמונית".
בשנת 1959 קרא ג'ונסון (עם עוד שני עמיתים) תיגר על חוק מדינת ניו יורק שחייב אמנים מופיעים אפרו-אמריקאים לשאת אישור מיוחד ("New York City Cabaret Identification Card"), החוק איפשר לפקידי עירייה ושוטרים לשלול את האישור בשל "התנהגות לא מוסרית" ושימש כלי לאכיפת מדיניות ההפרדה הגזעית. ג'ונסון טען שהחוק אינו עולה בקנה אחד עם חוקת ארצות הברית וזכה.
הלחנה ותקופת "הזרם השלישי"
ב-1961 הקליט הפסנתרן אנדרה פרווין אלבום מיצירותיו של קורט וייל וצירף את ג'ונסון כנגן כלי נשיפה. ב-1962 היה ג'ונסון שותף לשישייה של מיילס דייוויס.
ג'ונסון הלחין מספר יצירות ארוכות כ"פואמה לכלי נשיפה ממתכת" ו"מוזיקה לכלי נשיפה ממתכת" (Poem for Brass ו- Music for Brass). עם חלק מלחניו הופיע בפסטיבל הג'אז במונטרה. ב-1961 הלחין סוויטה בת שישה פרקים בשם Perceptions אותה ביצע עם דיזי גילספי כסולן. ב-1965 שהה בווינה כדי להקליט את יצירתו Euro Suite עם הפסנתרן פרידריך גולדה.
הוליווד
בשנת 1970 נענה להזמנתו של קווינסי ג'ונס לעבור לקליפורניה ולהתחיל להלחין מוזיקה לסרטים וטלוויזיה. הוא הלחין פסקולים לסרטים, בהם "מעבר לרחוב 110" ( across 110th street) ו"קלאופטרה ג'ונס" ולסדרות טלוויזיה בהן "סטארסקי והאץ'", "סטיב אוסטין האיש השווה מיליונים" ועוד.
בתקופה זו כמעט לא הופיע, למעט ביפן (1977, 1982) ובאירופה (1984), הקליט רק שישה אלבומים במהלך 14 שנה וניגן בתזמורת שליוותה את תוכנית הטלוויזיה של קרול ברנט.
חזרה להופעות
שנה לאחר מות אשתו נישא לקרוליין ריד וחזר להופיע ולהקליט בהרכבים שונים. הוא זכה למספר מועמדויות לפרס גראמי בתקופה זו וב-1995 נבחר על ידי קוראי המגזין דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
ב-1997 אובחן כסובל מסרטן הערמונית וחזר לביתו באינדיאנפוליס. הוא כתב ספר לימוד וביוגרפיה בשם The Musical World of J. J. Johnson. ב-4 בפברואר 2001 שם קץ לחייו ביריית אקדח.
הארמייה הראשונה (ורמאכט)
הארמייה הראשונה (בגרמנית: 1. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בנובמבר 1944, שני קווי ההגנה נשברו, והארמייה הראשונה נסוגה לגבול הגרמני והגנה על חבל הסאר, אזור תעשייתי חשוב. כאשר הארמייה השלישית האמריקאית הועסקה בקרב על הבליטה, הארמייה הראשונה תקפה את הארמייה השביעית האמריקנית בתחילת שנת 1945. ההתקפה גרמה לאמריקנים לאבד שטחים שכבשו, והסבה להם אבדות בנפש. קווי ההגנה של הארמייה השביעית היו מתוחים מאוד בהתחשב באורך החזית שהם היו צריכים לכסות. אולם בסוף ינואר נהדפה המתקפה, והארמייה הראשונה נסוגה חזרה לקו זיגפריד ולאחר מכן אף נאלצה לסגת מעבר לנהר הריין, כאשר בעלות הברית חדרו את הביצורים הגרמניים. לאחר מכן, הארמייה הראשונה נסוגה לנהר הדנובה, ונכנעה יחד עם שאר הצבא הגרמני ב-8 במאי 1945.
פסטיבל סרטי הנשים הבין-לאומי המטאטא המעופף
פסטיבל סרטי הנשים הבין-לאומי המטאטא המעופף (בטורקית: Uçan Süpürge Kadın Filmleri Festivali, ידוע בשמו באנגלית: Flying Broom International Women's Film Festival) הוא פסטיבל סרטים שנתי המתרחש באנקרה, אשר מכיר בתרומות נשים לקולנוע.
הפסטיבל יוסד על ידי הלימה גונר בשנת 1997 על מנת להעלות את המודעות ולהילחם למען זכויות נשים, במסגרת פעילות הארגון הפמיניסטי הטורקי, המטאטא המעופף (Uçan Süpürge).
זהו פסטיבל סרטי הנשים היחיד המתקיים בטורקיה.
מטרות
המטרה המוצהרת של הפסטיבל היא "לבחון את עולם הקולנוע מפרספקטיבה פמיניסטית, וליצור מרחב שמאפשר שיח על חוויותיהן של נשים; כמו כן, להכיר במאיות, טורקיות ומשאר העולם, לקהל הפסטיבל."
תוכן הפסטיבל
הפסטיבל מקבל סרטים בקטגוריות הבאות: סרטים באורך מלא, סרטים תיעודיים (עד 60 דקות), קצרים, ואנימציה. בנוסף, בפסטיבל מתקיימים גם פאנלים ותערוכות.
פרסים כוללים:
במסגרת הפסטיבל מוענק גם פרס FIPRESCI (Fédération Internationale de la Presse Cinématographique) (הפדרציה הבינלאומית למבקרי קולנוע)
בכל שנה נבחרת תמה לפסטיבל. למשל, בשנת 2005, התמה הייתה "אהבה", ובפסטיבל הוקרן בין יתר הסרטים הסרט של רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ, "ולקחת לך אישה", אשר זכה באותה השנה בפרס FIPRESCI. בשנת 2010 הייתה התמה "רשע", והוקרנו סרטים המתמקדים בבעיות העומדות בפני נשים מקבוצות מוחלשות או שוליים שונות, ביניהן עובדות מין, מהגרות, פליטות, נשים עניות ולסביות.
הפסטיבל פועל גם על פי עקרונות פמיניסטיים של הנגשה, וכדי למנוע מהתכנים להפוך לאליטיסטיים. חלק מהסרטים מוקרנים בחינם, ובמהלך הפסטיבל נוהגים המבקרים לרכוש כרטיסים נוספים כדי לאפשר למחוסרי אמצעים גם להשתתף בפסטיבל.
מחוזות איי ברמודה
מבחינה מנהלית איי ברמודה מחולקים ל-9 מחוזות (parish) ו-2 אזורים עירוניים (municipality) שכלולים בתוך המחוזות.
קישורים חיצוניים
Bermuda
אליעזר יהודה רבינוביץ
רבי אליעזר יהודה רבינוביץ (תרל"ט (בערך), קרקינובה - כ"ה באב תש"א, 18 באוגוסט 1941 גטו קיידאן) היה רב ליטאי, חבר מרכז המזרחי בליטא, רבה של ממל.
קורות חיים
החל משנת תרס"ד, בה פרסם לראשונה מאמר תורני בכתב-העת הפלס, פרסם מאמרים רבים בכל כתבי העת התורניים שיצאו אז באירופה ובארץ ישראל. רבים ממאמריו שפורסמו בכתבי העת היו למעשה טורי ביקורת על ספרי מחברים בני זמנו. הוא כתב גם מאמרי אקטואליה בעיתון היידי "די אידישע שטימע" שיצא לאור בקובנה.
הוא תכנן לעלות לארץ ישראל, וכבר הנפיקו לו רישיון עלייה, אך הכיבוש הסובייטי בליטא, מנע את ביצוע התוכנית. הוא הספיק לשלוח באמצעות הדואר ספרים רבים מספרייתו העשירה לארץ ישראל, וכך גם את כתבי אביו, שמהם נדפס מאוחר יותר חלקו השני של ספרו "דעת מרדכי" (ירושלים, תשי"ט).
באביב תרצ"ט (1939), עזב את ממל, ועבר להתגורר בבית משפחת חמיו, גולדין, בגטו קיידאן.
נרצח יחד עם אשתו הינדה בכ"ה באב תש"א, 18 באוגוסט 1941, בקיידאן.
ספרו, שו"ת "עין יהודה", נערך מכתביו בידי הרב שמואל ברוך ורנר, ונדפס בדפוס "ספערא" (במלון באב"ד), ירושלים, תש"ח.
משחק עט ונייר
משחק עט ונייר הוא משחק שכלי המשחק המשמשים בו הם כלי כתיבה (כמו עט או עיפרון) ונייר או כל משטח אחר שעליו ניתן לכתוב.
דוגמאות למשחקי עט ונייר
משחקי עט ונייר נפוצים:
השפעת הטכנולוגיה
קיימים משחקי עט ונייר אשר עברו תהליך של דיגיטציה כדי ליצור גרסאות אלקטרוניות שלהם.
בתקופה המודרנית ניתן לשחק במשחקי עט ונייר באמצעות מחשב, כשהשחקנים מרוחקים זה מזה, המקלדת והעכבר מחליפים את העט, ומסך המחשב מחליף את הנייר. לעיתים ניתן לשחק במשחקי עט ונייר בעל-פה, ולעיתים משמשים כלי משחק (כגון אבנים או מטבעות) כתחליף לעט.
פרידריך לובה
פרידריך לוֹבֶּה (Friedrich Lobe; 29 באפריל 1889 – 20 בנובמבר 1958) היה שחקן ובמאי תיאטרון יהודי גרמני. חי כשני עשורים בארץ ישראל וביים בתיאטרון "האהל".
נולד בשם פרידריך לֶבֶּנשטיין (Löbenstein) ללואיס וברטה לבית רוזנברג, הבן האמצעי מתוך שלושה ילדים בעיר פרנקפורט שבגרמניה. המשפחה הייתה דלת אמצעים והוא זכה לחינוך יהודי מסורתי ולמד באקדמיה לתיאטרון בפרנקפורט. הוא החל לשחק בגיל 17 במספר ערים קטנות ובשנת 1911 הצטרף ל"תיאטרון החדש" בפרנקפורט. בשנת 1920 עבר לברלין ושיחק בכמה תיאטראות, ביניהם ה- Deutsches Theater של מקס ריינהרדט. בין ההצגות בהן שיחק ניתן למנות את "המלט" (המלך קלאודיוס), "פאוסט" (מפיסטו), "נתן החכם", "וילהלם טל" (גסלר), "מרי סטיוארט" (בארלי), "השודדים" (גרף פון מור) ו"הסוחר מוונציה" (שיילוק).בנוסף, זכה גם לתפקידים קטנים בסרטים אילמים. בשנת 1927 היה לסגן מנהל ולבמאי בתיאטרון בדיסלדורף, ומשנת 1930 שימש כבמאי בתיאטרון טאליה בהמבורג. בשנת 1932 היה לבמאי ומנהל "התיאטרון הקטן" (Das Kleine Schauspielhaus) בהמבורג. בפברואר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נאלץ לעזוב את משרתו ועבר עם רעייתו פרידל הרמס לווינה שבאוסטריה.
לובה עלה באותה שנה לארץ ישראל, בעקבות הזמנתו של משה הלוי, מייסד ובמאי "האהל", לביים הצגה אחת. לובה המשיך לביים "בהאהל" לצד הלוי ובסך הכל העלה 21 מחזות, בהם "ליליום", "הקמצן", "מות דנטון" (של גאורג ביכנר) ו"רופא על פרשת דרכים". לובה התקשה ללמוד עברית ולכן לא יכול היה לעבוד כשחקן.
לובה כתב גם פזמונים לתיאטרון הסאטירי המטאטא, ואף מחזה אחד – "עגל הזהב" – שהמטאטא העלה בשנת 1950 בבימויו של צבי פרידלנד. בסך הכל כתב לובה אחד-עשר מחזות, כולם בגרמנית, והם תורגמו לאחר מכן לעברית. במסגרות אחרות ביים לובה תשע הצגות נוספות.
לובה נבחר על ידי אדיס דה פיליפ, למרות חוסר ניסיונו בבימוי אופרות, לביים את האופרה הראשונה, "תאיס" שהעלתה האופרה הישראלית (הופעת הבכורה נערכה במאי 1948). ההצגה האחרונה של לובה ב"אהל" הייתה "העולם אינו יכול לחכות", שהועלתה לראשונה באוגוסט 1950. למרות שביים הצגות רבות ב"אהל" וזכה לתגובות חיוביות גם מקרב הקהל וגם מן הביקורת, לא התקבל לובה לקולקטיב ולא זכה אף לחוזה שנתי. הוא הועסק כפרילנסר, מצבו הכלכלי היה קשה ועל כן נאלץ לביים גם במקומות אחרים ועסק גם בכתיבה עיתונאית ודרמטית. בשנת 1950, מצא לובה משרה בתיאטרון ("Theater in der Scala") בווינה שבאוסטריה והוא היגר עם משפחתו לשם. התיאטרון פעל באזור הכיבוש הסובייטי בעיר והיה בעל גוון סוציאליסטי. שם הופיעה גם אשתו הראשונה של לובה. בעקבות יציאת כוחות הכיבוש מאוסטריה, ציירה העיתונות האוסטרית את התיאטרון כבעל צביון קומוניסטי והוא נאלץ להסגר. עקב כך עברו לובה ובני משפחתו לברלין המזרחית, שם קיבל לובה משרה ב"תיאטרון הגרמני" ("Das Deutsche Theater"), שבו גם שיחק בעברו. בברלין חי בדוחק, אולם היה מאושר. עיתונאי ישראלי פגש אותו ושאל אותו אם לא היה מצבו בישראל טוב יותר. לובה ענה: "לא! לא! ועוד פעם לא! כאן אנחנו יכולים לעבוד. כאן יש לנו השפעה. כאן מעריכים אותנו". כעבור למעלה משנתיים שבו לובה ומשפחתו לווינה, בה השיג לובה תפקיד משמעותי בתיאטרון ביוזפשטט. בווינה פגש שוב בשחקן הישראלי קרני ברטוב, שגם הוא עזב את ישראל. עבודת הבימוי האחרונה של לובה הייתה מחזה אנטי-קומוניסטי ב"תיאטרון האומץ" ("Theater der Courage"), שאותו הקימה וניהלה סטלה קדמון, אותה הכיר לובה עוד בישראל.
פרידריך לובה נפטר לאחר זמן קצר בווינה, בשנת 1958. הוא היה נשוי פעמיים, אשתו הראשונה הייתה השחקנית פרידל הרמס. מנישואיו למירה לובה נולדו שני ילדים - קלאודיה וריינהרד.
סייפן התבואה
סייפן התבואה (שם מדעי: Gladiolus italicus) הוא צמח ממשפחת האירוסיים. זהו גאופיט בעל פקעת. עליו פחוסים וזקופים, ודומים בצורתם לחרב סיף ומכאן שמו.
צבע פרחיו הוא ורוד-סגול. גבעול הסיפן הוא בגובה של כחצי מטר. סייפן התבואה גדל בארצות הים התיכון ובמזרח התיכון. הצמח מתרבה על ידי זרעים ופקעות בת. יש המגדלים אותו כצמח נוי. בישראל, סייפן התבואה גדל מהצפון עד צפון הנגב חוץ מחולות מישור החוף. הפריחה בארץ ישראל היא בחודשים פברואר עד אפריל, בעיקר בחבל הים-תיכוני.
דארטמות' קולג'
דארטמות' קולג' (באנגלית: Dartmouth College) היא אוניברסיטה פרטית ב שבניו המפשייר, אחת מתשעת שהוקמו בארצות הברית לפני מלחמת העצמאות.
היסטוריה
הקולג' הוקם בשנת 1769 על ידי. כיום, בנוסף ללימודים לתואר ראשון, יש בדארטמות' בתי ספר לתארים מתקדמים במנהל עסקים, רפואה והנדסה, כמו גם 18 תוכניות לתארים מתקדמים במדעים ובאמנויות. למעשה, דארטמות' היא אוניברסיטה לכל דבר ולא קולג' (התואר "קולג'" משמש בארצות הברית לתיאור בתי ספר לתואר ראשון, או בתי ספר שהם חלק מאוניברסיטה). התואר קולג' נשמר בשם האוניברסיטה על-מנת לבטא את מרכזיות בית הספר לתואר ראשון שבאוניברסיטה, כמו גם מהחשיבות המיוחסת להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1819 ב בעניינה של האוניברסיטה. באותה תקופה ניסו בית המחוקקים של ניו המפשיר ומושל ניו המפשייר להפוך את דארטמות' לאוניברסיטה ציבורית (ואף הקימו מוסד בשם "דארטמות' יונברסיטי" שהיה אמור להחליף את הקולג'). הם שינו את חוקת האוניברסיטה, הגדילו את מספר חברי הדירקטוריון וצרפו אליו אנשים חיצוניים מבין אנשיהם שב. הנהלת הקולג' התנגדה ודניאל ובסטר, בוגר האוניברסיטה ושהיה אז בראשית דרכו המשפטית והפוליטית, ייצג באופן מבריק את הקולג', ובית המשפט פסק לטובתו וביטל את ניסיון ההשתלטות.
ב-1972, בתקופת נשיאותו של המתמטיקאי ממוצא יהודי הונגרי ג'ון קמני, התחיל הקולג' לקבל ללימודים סדירים סטודנטיות (עד אז רק גברים התקבלו). האוניברסיטה חברה בליגת הקיסוס, חברה ברשת אוניברסיטאות מטאריקי וחברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות.
דמי פינוי
דמי פינוי הוא תשלום עבור הנכונות לפנות שטח מושכר.
בהתאם לפסיקות של בתי המשפט בישראל אודות נכסים המוחזקים על ידי דיירים מוגנים, נקבע כי בעת פינוי יזום של דייר (בהתאם לעילות הפינוי היזום של דייר מוגן) ישא בעל הנכס בתשלום העלויות של הפינוי: עלויות העברת הציוד והתכולה של הדייר, הוצאות למציאת דיור חלוף, שכר טרחת עורך דין, תשלום לשמאי ומתווך ומס רכישה.
בנוסף, שגור מושג זה בתחומי הנדל"ן והמסחר, ומתייחס לתשלום נפרד אותו מוכן לשלם שוכר של נכס לדייר המפנה למענו את המושכר. בדרך כלל מדובר בנכסים הממוקמים במקומות בעלי מוניטין – בעיקר למסחר, כמו למשל: קניונים או מרכזים מסחריים הומי אדם, אך לעיתים גם השכרה של דירת מגורים תכלול דמי פינוי מוסכמים, במקומות בהם יש ביקוש מוגבר לדירות.
דמי הפינוי הם עסקה נפרדת מעסקת השכירות, ובדרך כלל בעל הנכס אינו מעורב בה. בעוד השכירות עצמה נרקמת בין בעל הנכס לבין השוכר, את דמי הפינוי משלם שוכר הנכס לדייר הקודם לו תמורת הסכמתו לפנות את הנכס. זהו תשלום חד-פעמי אשר מהווה מעין "פיצוי" לשוכר המפנה או תשלום עבור מוניטין שצבר הנכס בזכותו. לעיתים כולל התשלום גם את השקעתו של השוכר המפנה. השקעה זו יכולה להיות בתשתית (מערכות תאורה, מדפי מכירה, גלריה, מיזוג אוויר, וכיוצא בזה), או בדמי פינוי ששילם הוא עצמו בעת כניסתו לנכס.
דוגמה: כאשר חברת גוגל ישראל ביקשה להרחיב את משרדיה במגדל אלקטרה היא שילמה לדייר אחר במגדל, משרד הפרסום אדלר חומסקי & ורשבסקי, דמי פינוי בסך 40 מיליון ש"ח.
יוסי פוקס
יוסי (יוסף) פוקס (נולד ב-20 באוגוסט 1971) הוא עורך דין ישראלי המשמש מזכיר הממשלה בממשלת ישראל השלושים ושבע.
ביוגרפיה
בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. מאז שנת 1998 משמש עורך דין המתמחה במשפט חוקתי ובמשפט מנהלי.
פעילות ציבורית
פוקס שימש יו"ר הפורום המשפטי למען ישראל. במשך תקופה ליווה את חבר הכנסת אפי איתם בהתנדבות, היה חבר הנהלת מועצת יש"ע וייצג את משה זר במאבקו נגד פינוי רמת גלעד.
בהמשך היה מראשי המאבק המשפטי בתוכנית ההתנתקות והיה שותף לשלל עתירות והליכים משפטיים. לאחר ביצוע התוכנית טיפל במפוני גוש קטיף. בין השאר, נמנה עם מייסדי ההתיישבות החדשה במזרח לכיש, שנועדה למפונים.
בשנת 2009 היה נציג הרשויות ביהודה ושומרון בוועדת המשנה של ועדת חוץ וביטחון, לצמצום צו הקפאת הבנייה.
במשך 22 שנה שימש פוקס כחבר מרכז הליכוד. בשנת 2015 התמודד בפריימריז במפלגת הבית היהודי. לקראת הבחירות לכנסת ה-25 שוריין פוקס על ידי בנימין נתניהו במקום ה-43 ברשימת הליכוד לכנסת, אך לא נבחר לכנסת. פוקס שימש במשך תקופה כפרשן משפטי בערוץ עכשיו 14. נטל חלק פעיל בהתנדבות במאבק הציבורי להגנת בנימין נתניהו במסגרת משפט נתניהו.
מזכיר הממשלה
ב-29 בדצמבר 2022 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו שבכוונתו למנות את פוקס למזכיר ממשלת ישראל ה-37. המינוי אושר ב-8 בינואר 2023 ולמחרת הגיש פוקס את התפטרותו מרשימת הליכוד לכנסת.
עתירות לבג"ץ
בשנת 2007 עתר פוקס לבג"ץ בדרישה להורות לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר מתפקידו על רקע מסקנות ועדת וינוגרד. העתירה נדחתה על הסף . עתר לבג"ץ נגד פיטורי השרים אביגדור ליברמן ובני אלון, שהתנגדו לתוכנית ההתנתקות, ופיטוריהם נועדו להשיג רוב בממשלה לאישור התוכנית. העתירה נדחתה. בינואר 2005 עתר לבג"ץ בדרישה שיורה לבטל את ההסכם הקואליציוני למינויו של ח"כ שמעון פרס למשנה לראש הממשלה, בנימוק שאין לכך בסיס בחוק יסוד: הממשלה. העתירה נדחתה על הסף.
בתחילת 2018 עתר לבג"ץ כנגד פרסום המלצות המשטרה בתיק 1000 ובתיק 2000. העתירה נדחתה . בדצמבר 2019, בעקבות הודעתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על החלטתו להגיש כתב אישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, עתר פוקס לבג"ץ בדרישה לבטל החלטה זו. העתירה נדחתה על הסף. ביוני 2021, בעקבות הודעתו של חבר הכנסת יאיר לפיד שעלה בידו להרכיב ממשלה, עתר פוקס לבג"ץ בדרישה לראות הודעה זו כבטלה, בנימוק שלפי חוק יסוד: הממשלה חבר הכנסת שהרכיב ממשלה הוא זה שיעמוד בראשה, ותנאי זה אינו מתקיים. בג"ץ דחה את העתירה.
"גירוש בהכשר הבג"צ"
בשנת 2022 הוציא לאור פוקס את ספרו "גירוש בהכשר הבג"צ" (392 עמ'), המתאר מנקודת מבטו פעילות ענפה בניסיון למנוע את ביצוע תוכנית ההתנתקות, וכן את הסיוע שהעניקו עורכי הדין של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל בראשותו של פוקס לתושבי גוש קטיף לשעבר.
חיים אישיים
פוקס נשוי לרחלי, אב לשישה ילדים ומתגורר בנווה דניאל.
אצ'י
אצ'י (ביפנית: エッチ, באנגלית: Ecchi), הוא ז'אנר פופולרי במאנגה ואנימציה יפנית, המשתמש לרוב ברמיזות מיניות או נושאים אחרים המתאימים למבוגרים לשם אמצעי קומי. אין להתבלבל בין ז'אנר האצ'י להנטאי. סדרות אצ'י רבות לא מציגות עירום מפורש או תכנים אסורים וטאבואים אחרים. למרות זאת, ז'אנר זה לרוב מוגדר לקהל הצפייה הזכרי הבוגר (לרוב 16 ומעלה), למרות שגם הקהל הנשי יכול למצוא סדרות אלו מתאימות לצפייה. אצ'י מובא לרוב ביחד עם עלילות רומנטיות ומדגיש לחצים מיניים, פחדים שונים מהמין השני ואף משמש כזרז ליחסים שונים בין דמויות בעלילה.
מקור הביטוי
מקור הביטוי בא מהאות "ה", "H" היפנית המבוטאת Ecchi או אצ'י, שהיא גם האות הראשונה במילה הנטאי (Hentai). משמעות שתי המילים ביפנית זהה ומשמעותן 'סוטה'. מחוץ ליפן נהוג להפריד בין המושג אצ'י להנטאי, כאשר אצ'י הוא המושג הממותן והפחות גס והנטאי הוא מושג קיצוני בהרבה.
מוטיבים חוזרים
מוטיבים חוזרים בסדרות אצ'י קשורים לרמזים מיניים, ביגוד מינימלי ונאיביות למצבים מסוימים, הכל כאמצעי קומי לשם פניה לקהל צופים יותר בוגר.
לעיתים קרובות האלמנטים הנ"ל מסייעים לבניית סיפור אהבה בין שתי דמויות ראשיות.
שאווה
שאווה או שוואה (בגעז: ሽዋ) הוא מחוז היסטורי באתיופיה, בעברו ממלכה עצמאית בתוך האימפריה האתיופית. בירת אתיופיה, אדיס אבבה, נמצאת במרכזו.
מרכזה של שאווה מורכב ממישור הררי שהוא מרכזה של אתיופיה, אך לפני תקופת השופטים ואחרי תבוסתו של בלה מול פלישתו של אחמד גראן, הייתה שאווה חלק מגבולה הדרומי. שאווה הייתה בת הגנה כמו כל רמה, ושלטונה היה רצוף ולא קטוע חרף הפסד שטחים לאימפריה האתיופית. לעיתים הייתה מקלט בטוח, ובפעמים אחרות הופרדה מיתר אתיופיה על ידי עמים אויבים.
הערים החשובות במחוז הן דברה ברהאן, אנצוקיה, אנקובר ואנטוטו. שאווה נעשתה מחוז של אתיופיה, ואדיס אבבה שירתה כבירתה של שאווה בתקופות שונות. רוב צפונה של שאווה מיושב על ידי אורומו ואמהרים שדתם נצרות, ודרומה ומערבה מיושב על ידי אורומו שדתם אסלאם.
היסטוריה
שאווה מופיעה לראשונה כמדינה מוסלמית. על פי החוקר ג.וו.ב. האנטינגפורד, קמה מדינה זו קמה בשנת 896 ובירתה הייתה העיר וולאלה. מדינה זו סופחה לסולטנות יפאט בסביבות שנת 1285.
במאה ה-16, נכבשו שאווה ושאר אתיופיה הנוצרית על ידי כוחותיו של האימם אחמד גארן, מנהיגה של סולטנות אדאל, ושאווה נעשתה שוב מוסלמית. לאחר מכן הייתה שאווה תחת לחץ הגירת האורומו, אשר הצליחו במהלך המאה ה-17 להתיישב באזור ונתנו שמות חדשים למחוזות, כגון וואלו, ארסי וואלגה.
השושלת השלטת בשאווה הוקמה על ידי נגסי קראסטוס בסוף המאה ה-17, שגיבשה את שליטת יפאט. ישנם כמה מסורות על מוצאה של שושלת זו: מסורת אחת, שגובשה ב-1840 טוענת שאמו של נגסי הייתה הילדה של ראס פריס, אחד מחסידיו של הקיסר סוסניוס שברח לתוך מאנז, מסורת נוספת שנאמרה על ידי סארטה ווולד, חבר המועצה של סהלה סלאסי, שנאגאסי הוא צאצא ישיר דרך האבות שלו ליעקב, ילדו הצעיר ביותר של הקיסר לבנה דנגל. לכן שושלת זו נחשבה לצעירה יחסית לענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
בנו של נאגאסי, סאבאסטיאנוס, העניק לעצמו את התואר מארידאזמאץ' ("מפקד מפחיד"), שהיה ייחודי לשאווה. הצאצאים שלו המשיכו לרשת את התואר עד לסהלה סלאסי שהצהיר על עצמו כמלך שאווה ב-1813. הנכד שלו סהלה מארים היה אחד מהקיסרים הגדולים ביותר של אתיופיה בתקופה המודרנית הידוע יותר בשם מנליק השני. התואר "מלך שאווה" אוחד עם הכתר הקיסרי האתיופי כאשר מנליק הוכתר לקיסר.
התפשטות המלכים השאווים היו בעיקר דרומה ומזרחה משאווה, דרך המישורים והמדבריות והצליחו לספח שטחים לממלכתם. הקיסרים האתיופים כבר טענו בעלות על אדמות אלו, לפני פלישתו של אחמד גראן. ההגירות של האורומו לאזורים אלה שינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה באזור לטובת האורומו ולרעת האמהרים. כאשר מנליק השני נהפך לקיסר אתיופיה הייתה שאווה אזור המעבר לכיבושים בדרום, במזרח ובמערב ולהתפשטותה של האימפריה האתיופית לממדים של היום.
בתקופה המודרנית, הפכה שאווה למחוז שנשלט על ידי שליט מקומי שהיה חלק מהאצולה הגבוהה עד תחילת 1984, כאשר תפסו הדרג את השלטון. בשנה זו תחת השם שאתיופיה הקומוניסטית אימצה לעצמה, "רפובליקה עממית", חולקה שאווה לארבעה מחוזות מנהליים, צפון שאווה, דרום שאווה, מזרח שאווה ומערב שאווה. עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 נחלקה שאווה בין המחוזות האתניים החדשים. אזור בצפון-מזרח המחוז סופח למחוז עפר, אזור בדרום המחוז ניתן למחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ואזור בצפון שתושביו היו אמהרים סופח למחוז אמהרה. העיר אדיס אבבה שבמרכז המחוז הפכה לעיר עצמאית ושאר המחוז הפך לחלק ממחוז אורומיה.
השיגעון הנפלא (סרט, 1954)
השיגעון הנפלא (באנגלית: Magnificent Obsession) סרט דרמה רומנטית משנת 1954 בצבעי טכניקולור בבימויו של דגלאס סירק עם רוק הדסון וג'יין ויימן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב-מכר בשם זה מאת לויד ק. דאגלס משנת 1929.
העיבוד הקולנועי הראשון היה ב-1935 עם רוברט טיילור ואיירין דאן בתפקידים הראשיים.
ג'יין ויימן הייתה מועמדת על משחקה בסרט זה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
דבוב מריק (רוק הדסון) הוא פלייבוי עשיר ורודף שעשועים. הוא אוהב לנהוג בסירות מרוץ במהירות גבוהה ובאחד הפעמים הוא מתהפך, נפצע אך מחולץ בזמן ואמבולנס עם מכשיר הנשמה מצליח להשאירו בחיים.
באותו זמן לקה ד"ר פיליפס בעל בית חולים קטן בעיירה, בהתקף לב אבל מכשיר ההנשמה היה אצל המטפלים במריק והרופא נפטר. את הבשורה המרה מקבלים אשתו הלן (ג'יין ויימן) ובתה החורגת ג'ויס (ברברה ראש).
מריק מובא לבית החולים ולא מודע לסיפור הזה. הוא מתנהג בחוצפה ובורח משם מגיע לכביש ועוצר מכונית נהוגה על ידי הלן. היא מספרת לו את כל הסיפור והוא מתעלף ומוחזר לבית החולים.
הלן מנהלת את בית החולים ונעזרת באחות הראשית ננסי (אגנס מורהד) שהיא גם ידידת המשפחה. מתברר שבית החולים במצב רע כי ד"ר פיליפס היה תומך בנזקקים בעילום שם.
מריק נמצא בסערת רגשות ומרגיש שהוא אשם וכולם שונאים אותו. הוא נפגש עם רנדולף (אוטו קרוגר), ידיד של משפחת פיליפס ומבקש ממנו עזרה. רנדולף מסביר למריק כי הוא צריך לשנות את דרכו, לתרום לנזקקים בעילום שם ותוך זמן קצר ירגיש את השינוי בנפשו, הוא ייסחף לשיגעון הזה אבל זה "שיגעון נפלא".
מריק נפגש במקרה עם הלן ומציע לה 25.000 דולר אך היא מסרבת. היא נמלטת ממנו ומכונית פוגעת בה. הלן נפגעת בראשה ומתברר שאיבדה את מאור עיניה מקריש דם במוח.
הלן מתאוששת מעוורונה ולומדת ללכת בעזרת מקל. מריק נפגש אתה "במקרה" בחוף ומתחזה לסטודנט לרפואה בשם רובי. הלן לא מזהה את קולו ולאט לאט מתפתח ביניהם קשר אהבה. ג'ויס מגלה אותו אבל לא אומרת זאת להלן בגלל החשש שזה יפגע בה.
מריק תומך בסתר בהלן ומסדר לה ביקור בקליניקה יוקרתית בשווייץ ביחד עם ג'ויס וננסי אולם שם מבשרים לה רופאי העיניים כי אין להם פתרון לעיוורונה. הלן נשברת וברגע זה מגיע מריק ומעודד אותה ולוקח אותה לטיול בעיירה הסמוכה הם רוקדים ומריק מגלה לה את שמו האמיתי ומבקש את ידה.
הלן מבקשת לחשוב על כך ונמלטת עם ננסי. מריק מנסה לשווא למצוא אותה. הוא מחליט לחזור ללימודי הרפואה אותם נטש בימי ההוללות שלו.
כעבור מספר שנים - מריק הוא כעת נוירוכירורג. רנדולף מגיע אליו ומודיע לו שהלן גרה בניו מקסיקו וכעת היא מאושפזת ללא הכרה.
מריק ורנדולף מגיעים למקום ומתברר שיש צורך לנתח דחוף כי נוצרה פיברומה סביב קריש הדם. מריק מהסס אבל מבטו של רנדולף משדר לו שעליו לנתח. הוא מנתח את הלן בעזרתה של ננסי ולאחר הניתוח מתאוששת הלן, פותחת את עיניה ומבחינה במריק.
מצוות עונה
עונה היא חיוב הלכתי המוטל על הגבר כחלק ממצוות שאר כסות ועונה, שלא למנוע מאשתו את קיום יחסי האישות עימו. מצוות עונה חופפת עם מצווה שדומה לה מהבחינה הפרקטית, מצוות פרייה ורבייה, בה מוטל על הגבר לקיים יחסים עם אשתו כל עוד אין לבני הזוג בן ובת. על האישה מוטל לעזור לבעלה לקיים מצווה זו.
מקור המצווה ומהותה
חכמים למדו שאיסור התורה לאדם לגרוע מרעייתו את עונתה נכון לכל אדם ולא רק לאדם הנושא את שפחת אביו או שפחתו.
המצווה היא מצוות לא תעשה, שהרי נאמר "לא יגרע", וברשימת המצוות של הרמב"ם היא מופיעה בהתאם כמצווה רס"ב ברשימת מצוות לא תעשה. יחד עם זאת, קיומה אינו מתאפשר בדרך של הימנעות מעשייה, אלא מצריך עשייה מצד הבעל.
פרטי המצווה
המשנה במסכת כתובות עוסקת בשאלה מהו שיעור מצוות עונה, כלומר מהי התדירות המינימלית של קיום יחסי האישות שמחויב הבעל כלפי אשתו על מנת שלא יעבור על איסור גריעת העונה. וזו לשון המשנה:
חלקה הראשון של המשנה דן בשאלה מתי זכאית אישה להתגרש ולקבל את כתובתה, כאשר בעלה נמנע מלקיים אתה יחסי אישות ("תשמיש המיטה" בלשון חז"ל). בתחילת המשנה מוצגת מחלוקת בין בית הלל לבית שמאי: לפי בית שמאי, זכות זו קמה לאישה כאשר בעלה נמנע מיחסים במשך שני שבועות, ואלו לפי בית הלל, זכות זו קמה כבר לאחר שבוע אחד. הגמרא דנה בשורשה של מחלוקת זו, ומציינת שבית הלל קבעו זאת לפי שבעת ימי נידה, שהם מצב שבו בני הזוג מנועים מלקיים יחסי אישות על פי התורה, ובית שמאי קבעו זאת לפי שני השבועות שבהם אישה טמאה לאחר שילדה בת, ואף זה מצב שבו בני הזוג מנועים מלקיים יחסי אישות. כבמקרים רבים אחרים, הלכה כבית הלל.
חציה הראשון של המשנה עוסק במקרה שבו הבעל נמנע מלקיים יחסי אישות עם אשתו בניגוד לרצונה, וחציה השני מגדיר את תדירות היחסים בהם נדרש הבעל לעמוד על מנת לקיים את המצווה שלא לגרוע מעונתה של אשתו. קביעת תדירות היחסים מתחשבת במסוגלותו הגופנית של הבעל, ועל כן נקבעת בהתאם לאילוצים שבהם נתון הבעל לפי מקצועו ועיסוקיו:.
הטיילים הם אלה הבטלים ממלאכה, או שמלאכתם קלה מאוד. בגמרא מופיעה מחלוקת בין אביי לרבא בשאלה האם בני הישיבה הם בגדר "טיילים" בנוגע למצווה זו. לדעת רבא, התשובה לכך חיובית, ואילו לדעת אביי, לימוד התורה אף הוא עבודה הדורשת את כוחותיו של העוסק בו.
החמרים הם אלה המובילים משאות באמצעות חמור, ולפיכך נעדרים מביתם במהלך שבוע עבודתם, ולכן עונתם פעם בשבוע.
הגמלים מובילים משאות במדבר, ולכן היעדרותם ממושכת יותר, ועונתם אחת לשלושים יום. הגמרא עוסקת גם בשאלה מה הדין כאשר הגבר רוצה בקידום מקצועי, המביא להרחקת העונה: "אמר ליה רבה בר רב חנן לאביי: חמר ונעשה גמל מאי? אמר ליה: רוצה אשה בקב ותיפלות מעשרה קבין ופרישות" (כתובות סב ע"ב).
הרמב"ם עוסק בכך בספרו משנה תורה, וכותב:
קיצור שולחן ערוך קובע מגבלות אחדות על קיום מצווה זו, ובהן:
יחסי אישות ללא מצוות עונה
ישנם מקרים בהם ביחסי אישות לא מתקיימת מצוות עונה. למשל, אישה שמוותרת על קיום היחסים, אין מצוות עונה כיון שהאיש מצווה לספק את "עונתה" של האישה והיא יכולה למחול עליה. רבי אברהם דוד מבוטשאטש הסתפק האם יש מצוות עונה בחודשי ההריון בהם קיום יחסי אישות קשה לאישה או לעובר. כמו כן, כלפי פילגש וכלפי כל מי שאינה אשתו של האדם, אין חיוב במצווה מלכתחילה.
רעיונות והלכות ביחסי אישות
היהדות רואה את התשוקה ואת ההנאה ביחסי אישות בין בני זוג כמרכיבים חיוביים, ובלבד שהשימוש בהם ייעשה גם לשם מצווה. השקפה זו נובעת מתוך גישה של קידוש החומר כשהוא נעשה בכוונה נכונה ובאופן של קדושה וצניעות. עם זאת, אין דעת חכמים נוחה מריבוי קיום יחסי אישות, והרמב"ן מכנה את ה"שטוף בזימת אשתו" ומפריז בקיום יחסי אישות "נבל ברשות התורה".
ההלכה מונה מקרים ומצבים שונים בהם יש לאדם לקיים יחסי אישות עם אשתו, וכן ישנם מקרים שאסור לקיים יחסי אישות אף שהיא אינה אסורה עליו מצד עצמה. בראש ובראשונה התורה אוסרת קיום יחסי אישות עם אשתו בזמן שהיא נדה. חכמים למדו מדרשת הפסוקים שאסור לקיים יחסי אישות ביום הכיפורים, והם הוסיפו אף את תשעה באב. כמו כן, מובא בהלכה שלא ראוי לקיים יחסי אישות בזמן שהאיש והאישה אינם שלמים בדעתם ובאהבתם. מצבים אלו מכונים בני תשע מידות.
ולטר איתן
ולטר איתן (24 ביולי 1910, מינכן, גרמניה – 23 במאי 2001, ירושלים, ישראל; נולד בשם: ולטר אטינגהאוזן) היה המנכ"ל הראשון של משרד החוץ הישראלי; נחשב למייסדה של הדיפלומטיה המודרנית של מדינת ישראל.
ראשית חייו
ולטר איתן נולד במינכן, גרמניה, ב-24 ביולי 1910, בשם ולטר אטינגהאוזן. בגיל 4 היגר עם משפחתו לאנגליה, שם למד מדעי הרוח באוניברסיטת אוקספורד, והפך בגיל 26 למרצה הצעיר ביותר בהיסטוריה של מוסד הלימודים, בו לימד בלשנות גרמנית בין השנים 1936 ו-1946. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתף, עם אחיו ארנסט, במאמץ לפיצוח האניגמה בבלצ'לי פארק, בזכות ידיעותיו המושלמות בשפה הגרמנית ומוצאו היהודי שניקה אותו מחשד של נאמנות לגרמניה. לימים כתב בזכרונות על אותה תקופה על הרגע הנורא שבו נתקל לראשונה בביטוי "הפתרון הסופי" בתשדורת גרמנית מיוון, ושעל אף שנתקל בו לראשונה הבינו מיד. במקביל, היה פעיל ציוני במסגרת סניף הסוכנות היהודית בלונדון, פעילות קריטית בחשיבותה בתקופה בה היחסים בין התנועה הציונית לבין שלטונות המנדט הבריטי על ארץ ישראל היו בשפל המדרגה.
ציוני ודיפלומט
לאחר אירועי ה"שבת השחורה" ביוני 1946, במהלכה נאסרו רבים מראשי היישוב היהודי על ידי הבריטים, הוטל עליו תפקיד שלא היה קיים עד אותה עת – דובר הסוכנות היהודית. מדי יום ביומו, בשעה 12 בצהריים בדיוק, היו מתכנסים נציגי תקשורת מישראל ומהעולם, כדי לשמוע מפיו של ולטר איתן את עמדותיה הרשמיות של "המדינה שבדרך".
ב-1947, קיבל איתן את האחריות לקבלת פניה של ועדת החקירה מטעם האו"ם, ועדת אונסקופ, אשר נשלחה במטרה לבחון פתרונות לשאלת החלוקה של ארץ ישראל לשתי מדינות; ואשר הציעה בסופו של דבר את תוכנית החלוקה. לאחר סיום עבודת הוועדה בארץ, נסע איתן לארצות הברית, והיה חבר המשלחת היהודית בעצרת האו"ם שדנה בתוכנית החלוקה.
מריו גארסיה מנוקל
מריו גארסיה מנוקל (בספרדית: Mario García Menocal; 17 בדצמבר 1866 - 7 בספטמבר 1941) היה נשיאה השלישי של קובה, בין 1913 ל-1921.
ולטר איתן
ציוני ודיפלומט
בד בבד עם ניהול הקורס לדיפלומטים, תכנן איתן את מבנהו וארגונו של משרד החוץ של המדינה שבדרך; ובסוף ינואר 1948, הגיש את התוכניות אשר שימשו בסיס ומסד להקמתו של משרד החוץ הישראלי.
מריו גארסיה מנוקל
קורות חייו
מריו גארסיה מנוקל נולד בחגואיי גראנדה שבמחוז מטאנסס. בהיותו בן 13 נשלח לפנימיות בארצות הברית, תחילה במדינת ניו יורק ואחר כך במרילנד. בין 1884 ל-1888 למד בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת קורנל.
ולטר איתן
ציוני ודיפלומט
במרץ 1948 נפצע איתן קלות בראשו, כתוצאה מהתפוצצות מכונית תופת מחוץ לבנייני הסוכנות היהודית. לאחר שנחבש, הוא מיהר לצאת לתדרך את העיתונאים הזרים. לאחר סיום התדרוך, הוא פנה לכתב ה-BBC וגילה לו שאמו הזקנה גרה בלונדון, ושהוא חושש שמא היא תיכנס לחרדה עם היוודע לה על הפיגוע. על כן הוא הפציר בו כי ידאג שייצרו עמה קשר לפני שידור הכתבה, כדי שתדע שלא אונה לבנה כל רע. אכן, לפני שהכתבה שודרה, קיבלה אמו טלפון אשר בישר לה שבנה חי ושלם.
מריו גארסיה מנוקל
קורות חייו
עם שובו לקובה, נטל מנוקל חלק במאבק לעצמאותה של קובה, ולאחר שזו הושגה, היה מבכירי המפלגה השמרנית.
ולטר איתן
משרד החוץ של מדינת ישראל
ולטר איתן היה למנכ"ל הראשון של משרד החוץ הישראלי, ושימש בתפקידו זה בין השנים 1948 - 1959, תחת שרי החוץ משה שרת וגולדה מאיר. דרך מינויו הייתה אופיינית לימיה הראשונים של המדינה: ב-14 במאי 1948, לאחר הכרזת העצמאות, ישב איתן בירושלים הנצורה, והידיעות על הקמת המדינה שהגיעו לאוזניו מתל אביב הרחוקה, נשמעו לו כמתיחה. בתחילת יוני, משהוסר המצור עם פריצת "דרך בורמה", נקרא איתן לתל אביב על ידי שר החוץ משה שרת, והוא עשה את דרך החתחתים חלקה בג'יפ, חלקה ברגל. כאשר הגיע לפגישה, אמר לו שרת: "צריך להקים את משרד החוץ, והדבר הראשון זה למנות מנכ"ל". "יש לך מועמד?", שאל איתן. "כן", הייתה התשובה: "אתה!".
מריו גארסיה מנוקל
קורות חייו
ב-1912 נבחר לנשיאה השלישי של קובה, לאחר קדנציה אחת בה כיהן בתפקיד חוסה מיגל גומס מהמפלגה הליברלית. מנוקל הנהיג מדיניות כלכלית שנועדה לתמוך בתאגידים ובעסקים, וחרף ביקורת ומאבק צמוד עם המפלגה הליברלית, ניצח גם בבחירות שנערכו ב-1916. ב-7 באפריל 1917 הכריז מנוקל מלחמה על גרמניה, יום לאחר שעשתה זאת ארצות הברית. קובה אמנם לא נטלה חלק פעיל במלחמת העולם השנייה, אך שימשה כבסיס למלחמה בצוללות הגרמניות שאיימו על איי הודו המערבית.
שתי תקופות כהונתו אופיינו בגידול בשחיתות ובתופעות של שוחד במגזר הציבורי. חוקת קובה מנעה ממנו להתמודד על כהונה שלישית, וב-1921 פינה את כסאו לאלפרדו סיאס מהמפלגה הליברלית.
ולטר איתן
משרד החוץ של מדינת ישראל
בין היתר היה אחראי למשוך את מיטב האנשים באותה התקופה אל משרד החוץ, במסגרת זו למשל גייס למשרד את מרדכי גזית, לימים מנכ"ל משרד החוץ ומשרד ראש הממשלה, ואת יעקב הרצוג, שמאוחר יותר כיהן בתפקידים דומים.
מריו גארסיה מנוקל
קורות חייו
ב-1924 ניסה מנוקל להתמודד שוב על נשיאות המדינה, אך הפסיד לחרארדו מצ'אדו מהמפלגה הליברלית. ב-1931 היה מעורב בניסיון הפיכה כושל נגד מצ'אדו, שבעקבותיו הוגלה לארצות הברית. עם שובו לקובה, ב-1936, ניסה שוב להתמודד על משרת הנשיא, אך הפסיד למיגל מריאנו גומס.
ולטר איתן
משרד החוץ של מדינת ישראל
איתן התנגד לקשירת קשרים דיפלומטיים עם ספרד של פרנסיסקו פרנקו, וגם כאשר במשרד החוץ הוחלט לפעול ליצירת קשרים דיפלומטיים עם ספרד, דבר שבסופו של דבר לא צלח, היה זה בניגוד לעמדתו של איתן. איתן הסביר את התנגדותו באומרו: "עבור אנשים מהדור שלי, השנים האלה, 1936–1939, היו ממש טראומה, מלחמת האזרחים בספרד היה דבר שזעזע את כולנו ... וכולם היו לצד הרפובליקנים. הרי פרנקו נתמך על ידי היטלר ומוסוליני, ובלעדיהם הוא לא היה מגיע לשלטון". איתן גם פעל לשמירת קשרים עם רפובליקנים ספרדים ממתנגדי משטרו של פרנקו.
מריו גארסיה מנוקל
קורות חייו
ב-1941 מת מנוקל בסנטיאגו דה קובה.
ולטר איתן
משרד החוץ של מדינת ישראל
בשנת 1960 יצא לשליחות דיפלומטית בצרפת, שם שימש כשגריר במשך עשור, עד לשנת 1970.
במקביל לעיסוקיו המדיניים, התמיד בעבודתו האקדמית, ותחת ידיו יצאו מספר ספרים, בין השאר על מרטין לותר, ועל בלשנות גרמנית. כמו כן עסק רבות בכתיבה פובליציסטית בישראל ומחוצה לה, והיה בעל תוכנית שבועית ברדיו הישראלי.
שנים אחרונות
עם שובו לארץ משליחותו הארוכה בצרפת, פרש איתן משירותו במשרד החוץ. בשנת 1972, נבחר לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, תפקיד שמילא עד שנת 1978.
ולטר איתן הלך לעולמו ב-23 במאי 2001, בן 90 היה במותו. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. בשנת 2006 נקרא על שמו חדר הדרכה ממוחשב לצוערי משרד החוץ במבנה החדש בירושלים.
בשנת 2022 ראתה לראשונה אור ביוגרפיה מקיפה של ולטר איתן ושמה "דיפלומט ואיש סוד - וולטר איתן, מייסד משרד החוץ הישראלי", מאת ד"ר רפאל ג'. בוכניק-חן. הספר נכתב בעידודו של דוד, בנו של ולטר איתן.
קיפוד אירופי
קיפוד אירופי (שם מדעי: Erinaceus europaeus) הוא מין ממשפחת הקיפודיים ומהסוג קיפוד שמצוי באירופה, מחצי האי האיברי ואיטליה עד לסקנדינביה. זהו מין נפוץ מאוד, שמתוסגל לחיים בבתי גידול שונים. למרות שאוכלוסייתו יציבה ברוב אירופה, בממלכה המאוחדת אוכלוסייתו קטנה במהירות. מין זה אינו מצוי בישראל.
הקיפוד האירופי הוא מין פעיל לילה. ההליכה שלו הססנית: הוא עוצר ללא הרף ומרחרח את האוויר. זהו מין אוכל-כל, שניזון בעיקר מחסרי חוליות כמו חשופיות, שלשולים, חיפושיות, זחלים וחרקים אחרים. לעיתים, הקיפודים אוכלים גם פירות ופטריות, המשלימים את התזונה שלהם.
עונת הרבייה מתרחשת לאחר תרדמת החורף, כאשר רוב ההריונות הם בין מאי ליולי. ההיריון נמשך בין 31 ל-35 ימים. הנקבה מגדלת את 4-6 גוריה לבדה, ללא עזרה מהזכר. תוחלת החיים של הקיפודים היא כ-3 שנים בממוצע, אם כי פרטים עשויים להגיע אף לגיל 10 שנים.
תיאור
רוב גופו של הקיפוד חום; הגב מכוסה בכ-6,000 דרבנות. אורכו של הקיפוד האירופי כ-16 ס"מ, ובפרטים גדולים במיוחד האורך עשוי להגיע ל-26 ס"מ. זנבו קצר מאוד, וניתן לתארו כשריד לזנב - אורכו 2 עד 3 ס"מ בלבד. המשקל לאחר הלידה הוא כ-120 גרם, ולאחר ההתבגרות, משקלו של הקיפוד מגיע ליותר מ-1.1 ק"ג. המשקל הגובה ביותר שנמדד במין זה הוא 2 ק"ג. משקלם של בוגרים בקיץ קטן בדרך כלל ממשקלם בסתיו, ונע בדרך כלל בין 500 ל-800 גרם. הזכרים גדולים מעט מהנקבות, אבל פער קטן זה במשקל זניח לעומת השינויים העונתיים במשקל גופו של הקיפוד.
ישנם מספר קיפודים שגופם בצבע לבן; תופעה זו מתרחשת בגלל לאוציזם (היעדר מלנין). עם זאת, קיפודים אלה לא לבקנים ממש. קיפודים לבנים נדירים מאוד, מלבד באיים צפון רונלדסיי ואולדרני, בהם הקיפודים הלבנים מהווים כ-25% מהאוכלוסייה.