cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירגזי צהוב-לחי
התנהגות
הירגזי חי לרוב בענפים התחתונים של העצים, ונצפה בזוגות וקבוצות קטנות. הירגזים חיים בהרים ורמות החל מ–600 מטרים מעל פני הים בעונת הרבייה, ומחוץ לה, החל מ–350 מטרים. ירגזי צהוב-לחי טורף חסרי חוליות קטנים ופגיות, ואוכל גם ניצנים ופירות. מחוץ לעונת הקינון, הם נצפים גם בלהקות מעורבות מינים. עונת הקינון מתחילה בפברואר וממשיכה עד אמצע אוגוסט. הנקבה בונה את הקן בחללי עצים עד 15 מטרים מהקרקע ולעיתים גם בסדקים בקירות. הקן נבנה מטחב, עשב, קליפות עץ, עלים, פרווה, נוצות, ולעיתים גם נשלים. הנקבה מטילה 4–6 ביצים.
בית גידול ותפוצה
ירגזי צהוב-לחי מצוי ביערות גשם ויערות ממוזגים בדרום-מזרח אסיה, בגבהים של 350–3,100 מטרים מעל פני הים. טווח התפוצה (כ–3,880,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה חיובית, ועל כן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. נוסף על כך, המין מצוי במספר רב של אזורי שימור. על כן, ירגזי צהוב-לחי מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה
הירגזי צהוב־הלחי תואר לראשונה על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. נחשב בעבר למין בסוג ירגזי, אך מחקר משנת 2013 הראה שהמינים המזרח-אסיתיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מכלולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ואיגוד האורניתולוגים הבינלאומי (IOU, לשעבר IOC). לעומתם, ITIS עדיין מציג את המין בסוג ירגזי.
העץ הפילוגנטי של הסוג מכלולופוס ע"פ יוהנסון ואחרים (2013):
תת־מינים
לפי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי, לירגזי צהוב־לחי יש ארבעה תת־מינים:
אבטיח הפקועה
אֲבַטִּיחַ הַפַּקּוּעָה (שם מדעי: Citrullus Colocynthis), הידוע גם בשם חַנְדַל (בערבית: حنظل), הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת הדלועים הצומח באזורי ערבה ומדבר.
תיאור הצמח
ענפי אבטיח הפקועה משתרכים על האדמה, ואורכם עשוי להגיע עד למטר וחצי. עליו גדולים ומחולקים לאונות והם בעלי קנוקנות. צבע הפרחים הוא צהוב-לבן. פריחת האבטיח היא בחודשים מרץ עד יולי. פירותיו הם מעין אבטיחים המגיעים לגודל של עד 12 סנטימטרים. בניגוד לפירות האבטיח המתוקים, אבטיח הפקועה הוא מר ולא אכיל. עם זאת, הצמח הוא בעל ערך רפואי רב.
בארץ ישראל הצמח גדל בחולות עמק החוף, בנגב הצפוני ובערוצי נחלים במדבר.
כמה מפרשני ימי הביניים זיהו את הצמח הקרוי בלשון הערבית "חנט'ל" עם "פקעת שדה" המופיעות במקרא בסיפור אלישע ובני הנביאים (מלכים ב', ד לט). החוקרים המודרניים נוטים לקבל זיהוי זה, ומכאן גם התקבל בימינו השם המדעי העברי לצמח זה. (מלכים ב' ד' לט-מ)
העלים הדומים לעלי צמח הגפן והפירות מזכירים אבטיח גרמו להם לחשוב שהוא אכיל. אולם, כשאכלוהו, נכחו לדעת כי הפרי מר מאוד.
שימושי הצמח
משתמשים בפרי כתרופה לכאבי בטן, כחומר משלשל כנגד עצירות ולטיפול בתולעים בדרכי העיכול. כמו כן, הוא משמש כתרופה לנפיחות ברגליים, לכאבי פרקים, לטחורים, לשיתוק זמני של אברי הגוף, לכאבי גב, לדלקות עור ולכאבים בכל הגוף.
אבטיחים מיובשים שימשו ככלי קיבול לשמן למאור.
אבטיח הפקועה לאורך התקופות
זרעים של אבטיח הפקועה נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בנחל חמר שבדרום ים המלח, והם מתוארכים לאלף השביעי לפסה"נ לערך. ממצא זה מעיד על השימוש בו עוד קודם לתקופת הביות. ממצא בוטני- ארכאולוגי נוסף מימי בר כוכבא נמצא באזור יריחו.
מימי הביניים קיימות מספר עדויות לגידול צמח זה ולמסחר בו. פרטים על מועד גידולו ואופן גידולו מובאים בחיבור על עבודת האדמה שנכתב בספרד במאה התשיעית, ושימושו לצרכים רפואיים נזכר אצל רופאים שפעלו בארץ, דוגמת ר' דוד די סילוה הרופא.
השימוש הרפואי באבטיח הפקועה היה מקובל מאוד באירופה גם בעת החדשה, אולם רק מאמצע המאה התשע עשרה יש ראיות לכך שתושבי הארץ ניצלו צמח נדרש זה לצורכי מסחר. לפי דיווחו של סגן הקונסול הבריטי ביפו, בשנת 1862 ייצאו מנמל יפו לאנגליה ולאיטליה 4.5 טונות אבטיח פקועה בשווי 242 לירות שטרלינג. מקורם של האבטיחים היה באזור החולות של דרום הארץ. הפרי גדל בר ונאסף בכמויות גדולות בידי הבדווים וערביי הסביבה. בתחילה היה זה מסחר בהיקף קטן יחסית, אך הביקוש הרב באירופה משך אליו יזמים יהודים שגילו את הפוטנציאל הכלכלי הרב הטמון באבטיח זה, הגדל בשפע בסביבות העיר עזה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה המסחר באבטיח במגמת ירידה, והוא הוחזק בעיקרו בידי סוחרים ערבים. נראה שבין שתי מלחמות העולם גווע מסחר זה לחלוטין ונדחק, כמו הרבה מוצרי תעשייה ורפואה קדומים, מפני תכשירים מודרניים וזולים יותר.
אמילי קאר
ביוגרפיה
נולדה בויקטוריה (קולומביה הבריטית) בשנת 1871. לקאר ארבע אחיות וארבעה אחים שמתוכם רק אח אחד הגיע לגיל בגרות. הוריה היו ילידי אנגליה, הם נישאו בשנת 1863 ולאחר מספר שנות נדודים באירופה ובאיים הקריביים, עברו להתגורר בוויקטוריה, שם הקים האב חנות לממכר מוצרי מזון ומשקאות.
עוד בצעירותה גילתה עניין רב באמנות. המסירות הגדולה שלה לאמנות ורגישותה הגדולה יצרו ריחוק בינה לבין אחיותיה, שלא הצליחו להבין את ההתעקשות שלה לעסוק באמנות למרות המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה המשפחה. למרות הפצרות הסביבה והתנגדות משפחתה, נשארה קאר נאמנה לתשוקתה לאמנות.
קאר החלה ללמד אמנות בסטודיו ובאמצעות חסכונותיה עברה בשנת 1899 להתגורר באנגליה והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות וסטמינסטר בלונדון. במהלך לימודיה התמחתה בסטודיו של מספר אמנים גדולים בתחום ציור בצבעי מים, במסורת צבעי מים הבריטית של המאה ה-19.
בשנת 1910 למדה באקדמיה קולרוסי לאמנות בפריז. בפריז למדה ציור פוסט אימפרסיוניסטי וכן ציור בזרם הפוביזם. לאחר מכן שבה לאזור קולומביה הבריטית.
קאר בילתה את מרבית המשך חייה בקנדה. בשנת 1937 החלה בריאותה להתדרדר והיא עברה התקף לב, ולאחריו מספר התקפים נוספים. בריאותה הרופפת הקשתה אליה לצייר והיא החלה לעסוק בעיקר בכתיבה. כתיבתה זכתה לתגובות חיוביות ואף עובדה להסכתי רדיו.
יצירתה
תחילת העיסוק של קאר באמנות התמקד בציורים אודות תרבות הילידים באזור ונקובר וקולומביה הבריטית. היא ערכה מספר מסעות לכפרי ילידים ותיעדה את עמודי הטוטם, את האנשים ואת חיי הכפר. המפגשים עם הילידים השפיעו על קאר עמוקות והביאו להחלטה להקדיש עצמה לתיעוד חייהם באמנות, היא הושפעה גם מאמנות הילידים שבעיניה הייתה מנוגדת לאמנות הבריטית אותה למדה, ההיכרות עם האמנות הילידית אפשרה לה להרחיב את נקודת המבט שלה על סביבתה ולהבין לעומק את מושא הציור שלה.
בקיץ של שנת 1912 ערכה מסע ציור אל האומות הראשונות באזור קולומביה הבריטית שארך כשישה שבועות, שתוצאותיו היו ציורי מים רבים, בהשפעת הסגנון הצרפתי אליו נחשפה במהלך לימודיה. קאר הציגה את הציורים בתערוכה בוונקובר, אולם זכתה לתגובות מעורבות ומעטות מן העבודות נמכרו. לאחר חוסר הצלחה זה החליטה לשוב לוויקטוריה ועסקה בהשכרת דירות במבנה בבעלות המשפחה, וכן יצרה כדים ושטיחים בעיצובים ילידיים אותם מכרה לתיירים.
היה זה רק לאחר 15 שנים ששבה לעסוק בציור, לאחר שהוזמנה להשתתף בתערוכה באוטווה. בתערוכה זו הוצגו 31 מציוריה, וכן כדים ושטיחים. במהלך התערוכה פגשה חברים בקבוצת השבעה, עמם תיצור בהמשך חייה. תערוכה זו נחלה הצלחה גדולה והפכה לפתיחת התקופה הפורייה ביותר ביצירתה של קאר. לראשונה החלה לקבל תגובות חיוביות רבות על יצירתה והפכה נודעת בזירת האמנות הקנדית וזכתה להכרה.
בשנת 1931 שינתה את נושא ציוריה והחלה להתמקד בציורי טבע ונוף, בדגש על יערות קולומביה הבריטית וציורי שמיים וחופים. בשנים הבאות המשיכה לפתח ולשכלל את סגנון הציור שלה, שהושפע גם מן השינוי לטובה שחוותה בחייה האישיים והמקצועיים, לאחר ההכרה לה זכתה בקהילה האמנותית.
השינוי ביצירתה של קאר באותן שנים בא לידי ביטוי גם בחומרים עמם עבדה. בעוד בעבר עבדה בעיקר בצבעי מים ושמן על קנבס, היא החלה להשתמש בצבעי שמן על נייר מנילה, שעלותו הייתה נמוכה ואותו יכלה לרכוש בכמויות גדולות. היא נהגה לערבב את הצבעים עם צבע ביתי לקירות, אותו דיללה באמצעות בנזין. תערובת זו אפשרה לה להתנסות בנושאים חדשים וליצור בחופשיות רבה יותר הודות יכולת כיסוי גבוהה, ייבוש מהיר ואינטנסיביות של הפיגמנטים. בעזרת תכונות המדיום החדש יכלה גם להביע את התנועתיות שבטבע בקלות רבה יותר.
קבוצת השבעה
בשנת 1927 נפגשה לראשונה קאר עם חברי קבוצת השבעה (The Group of Seven), במהלך תערוכה באונטריו שבה הציגה את ציוריה. באותה עת קבוצת השבעה כללה את הציירים המודרניסטיים הידועים ביותר בקנדה. זו הייתה קבוצה של שבעה ציירי נוף ממזרח קנדה, אשר האמינו כי ניתן לקדם ולפתח את האמנות הקנדית באמצעות קשר ישיר עם הטבע.
בעקבות התערוכה התיידדה קאר עם חברי הקבוצה ובפרט עם ראש הקבוצה, לורן הריס. הריס הזמין את קאר להצטרף לשורות הקבוצה, וכך הגיעה לסיומה תקופה של 15 שנים בהן לא יצרה ציורים. קאר, שהייתה באותה עת בת 56, החלה לקחת חלק בפעילות הקבוצה ולהציג את ציוריה בתערוכותיהם.
הסגנון האמנותי ותהליכי היצירה של קאר הושפעו מן הקבוצה. השפעה נוספת עליה הייתה אמונתו התיאוסופית של הריס, שאתגרה את אמונתה של קאר עצמה. שינויים אלה בתפישה הרוחנית של קאר באו לידי ביטוי גם בציוריה.
מורשתה
מספר מוסדות ואתרים נקראו על שם קאר במרוצת השנים. אוניברסיטת אמילי קאר לאמנות ולעיצוב, הממוקמת בואנקובר, היא מוסד אקדמי הקרוי על שמה של קאר. באוניברסיטה נלמדים תארים במקצועות האמנות, העיצוב והמדיה. מוסד הלימוד הוקם בשנת 1925.
ספרייה על שם קאר פועלת בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית. כמו כן, קרויים על שמה מספר בתי ספר באונטריו, ואנקובר, אוטווה וערים נוספות.
בשנת 1994 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאחד המכתשים על כוכב נגה על שמה של קאר.
פלורי (זמרת)
כמו כן, שירים רבים שלה זוכים לאזכורים בתוכניות טלוויזיה שונות כמו "גלימה ופגיון", "ממלכה", "בונז", "שקרניות קטנות", "נס רפואי", "צעקה", "ציידי הצללים" וכדומה.
קריירה
בשנת 2013, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Fear & Fable אשר זכה להצלחה נאה בעולם. במיני-אלבום נכללים שירים כמו "Chasing All the Stars" ו-"There’s a Ghost", שצברו מאות אלפי השמעות בספוטיפיי. בהמשך, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Arrows מתוכו יצא השירים המצליחים "Fire in My Bones", ו-"Wildwood". ב-28 ביולי 2015, הוציאה את הסינגל "Hurts Like Hell", אשר לימים, הפך ללהיטה השני הגדול ביותר. השיר צבר קרוב ל-40 מיליון השמעות בספוטיפיי, תוך שצבר למעלה מ-50 מיליון צפיות ביוטיוב בסך הכול, נכון לאפריל 2020.
ב-17 באוגוסט 2018, יצא אלבומה השני Portals. בשנת 2019, הוציאה לו גרסת בי-סיידס. בשנת 2020, הוציאה לו מהדורת דלוקס.
בית המהנדס
בית המהנדס והאדריכל ע"ש אלחנן פלס בתל אביב הוא מקום משכנה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל שהפכה ללשכת המהנדסים.
הבית נבנה על מגרש בשטח של 2239 מ"ר לפי תכנית האדריכלים רוברט פרידמן ויוסף קלארווין. תוכניתם זכתה בפרס תכנון שיזמה אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל (אאא"י).
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-19 בפברואר 1935 במגרש מיוחד שהקצתה עיריית תל אביב במעמד האישים הנציב העליון לא"י סיר ארתור ווקופ, אנשי הסוכנות היהודית לארץ ישראל, אנשי הרבנות הראשית לארץ ישראל, אנשי הוועד הלאומי, ראש עיריית תל אביב הראשון מאיר דיזנגוף, נשיא אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל וראש עיריית תל אביב ישראל רוקח ששימש אז כממלא מקום ראש עיריית תל אביב, ובמעמד הוועד המרכזי של האגודה.
בבית המהנדס פעלה ספריית האדריכלות הגדולה ביותר בישראל. באולם המרכזי במבנה הוצגו תחרויות תכנון והתקיימו הרצאות ודיונים, בהם בהשתתפות אדריכלים אורחים מחו"ל
רולנד יוסטון
רולנד אייב יוסטון (באנגלית: Roland Abe Houston; נולד ב-13 באפריל 1960) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. יוסטון נכנס להיכל התהילה של הפועל חיפה בשנת 2017.
ראשית הקריירה
יוסטון החל את דרכו שלמד ושיחק כדורסל בתיכון לות'ר קינג שבפילדלפיה, פנסילבניה. במהלך שנתו האחרונה בתיכון, יוסטון נבחר לשחקן העונה של המחוז.
בשנת 1978, התחייב יוסטון לאוניברסיטת רוד איילנד. בעונתו הראשונה, יוסטון הוביל את המכללה למאזן 9–20. הוא הוביל את הקבוצה עד לטורניר המכללות, שם הודחה על ידי אוניברסיטת מרילנד לאחר שלוש הארכות. בעונתו השנייה, יוסטון הוביל את המכללה למאזן 8–21 ולזכייה באליפות טורניר המכללות. בעונתו האחרונה במכללה, יוסטון שימש כקפטן.
בשנת 1982, יוסטון חתם בניס מהליגה הצרפתית. במקביל למשחקו בקבוצה, יוסטון למד צרפתית באוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס.
בשנת 1983, יוסטון חתם בקאג'ה דה רונדה מהליגה הספרדית. בקבוצה יוסטון שותף ב-25 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 20.1 נקודות, 8.8 ריבאונדים, 1.8 חטיפות, 1.7 חסימות ו-1.4 אסיסטים ב-37.7 דקות.
הפועל חיפה ועונה בניס
ב-3 בספטמבר 1984, חתם יוסטון בהפועל חיפה מליגת העל בכדורסל. בחיפה שיחק בגביע קוראץ', איתם הגיע יוסטון עד לבתים וסיים במקום הרביעי. בליגה שותף יוסטון ב-21 משחקים, בהם קלע בממוצע 24.7 נקודות, והוביל את חיפה למקום התשיעי.
בשנת 1985, יוסטון חזר לניס ששיחקה באותה עונה בליגה הלאומית הצרפתית השנייה. בתום העונה יוסטון עזר לניס לשוב לליגה הצרפתית הראשונה.
ב-3 באוגוסט 1986, יוסטון שב להפועל חיפה וחתם לעונה. באותה עונה שותף יוסטון ב-22 משחקים, בהם קלע 24.2 נקודות בממוצע. יוסטון הוביל את חיפה למקום השביעי אשר מוביל לפלייאוף, שם הודחה הקבוצה בחצי על ידי הפועל תל אביב, אך ניצחה את אליצור נתניה בקרב על המקום השלישי. בכל שבעת משחקי הפלייאוף, יוסטון קלע בממוצע 22.9 נקודות.
ב-17 באפריל 1987, יוסטון האריך את חוזהו בחיפה. בעונת 1987/1988, חיפה חזרה לגביע קוראץ', שם יוסטון הוביל את הקבוצה לשלב השני לאחר שעברו את פנאתינאיקוס היוונית, אך בסופו של דבר הקבוצה הודחה סיבוב אחרי לאסוול ליון-וילרבאן הצרפתית. באותה עונה, יוסטון שותף ב-20 משחקי ליגה, בהם קלע בממוצע 26.0 נקודות. יוסטון הוביל את חיפה למקום השמיני אשר מוביל לפלייאוף, שם הודחה חיפה למכבי תל אביב. בחמשת המשחקים של חיפה בפלייאוף, יוסטון קלע בממוצע 23.0 נקודות.
בעונת 1988/1989, יוסטון הוביל את הקבוצה למקום הרביעי בעונה הסדירה, לאחר שב-22 משחקים בהם שותף הוא קלע 23.3 נקודות בממוצע. בפלייאוף באותה עונה לא היה רבע גמר, לכן חיפה פגשה ישירות את מכבי תל אביב בחצי. יוסטון הוביל את חיפה למשחק שלישי בסדרה, בו הפסידה בתוצאה 84–86, לאחר שלבאן מרסר קלע סל ניצחון עם הבאזר. חיפה סיימה בסוף במקום הרביעי לאחר שהפסידה בסדרה על המקום השלישי להפועל גליל עליון. באותה עונה הגיע יוסטון עם חיפה לחצי גמר גביע המדינה, שם הפסידו למכבי רמת גן.
בעונת 1989/1990, יוסטון סבל מפציעה בקרסול שגרמה לו להחסיר מספר משחקים. בתחילת העונה הוא הודח יחד עם חיפה בסיבוב הראשון בגביע קוראץ' ליובקזרטה באסקט האיטלקית, כשיוסטון לא שותף במשחק הגומלין בעקבות הפציעה. באותה עונה שותף יוסטון ב-9 משחקי ליגה, בהם העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות ו-4.3 ריבאונדים. יוסטון הוביל את הקבוצה למקום החמישי, רחוקה משחק אחד מהעפלה לפלייאוף. בתום עונה העונה בעקבות הפציעה ולאחר מתיחות עם הבעלים יעקב שלזינגר, עזב יוסטון את הקבוצה.
צרפת וארגנטינה
בשנת 1990, יוסטון חזר לצרפת וחתם בלה-מאן. בקבוצה שותף יוסטון ב-15 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 21.0 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים ב-36.4 דקות.
בשנת 1991, יוסטון חתם בטורס. באותה עונה שותף יוסטון ב-8 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 15.6 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים ב-34.0 דקות, לפני ששוחרר בינואר 1992.
בשנת 1992, יוסטון חתם בדפורטיבו מדרין הארגנטיאית. באותה עונה, יוסטון זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-28 בספטמבר 1994, חתם יוסטון באסטדיאנטס אולבאריה. יוסטון שיחק בקבוצה במשך שתי עונות לפני שהודיע על פרישה.
גווידו אגוסטי
גווידו אגוסטי (באיטלקית: Guido Agosti; 11 באוגוסט 1901 - 2 ביוני 1989) היה פסנתרן ומורה לפסנתר איטלקי.
חייו
אגוסטי נולד בפורלי בשנת 1901. הוא למד פסנתר אצל פרוצ'ו בוזוני, ברונו מוג'ליני ופיליפו איואלדי, וקיבל תעודת גמר בגיל 13. הוא למד קונטרפונקט אצל בנוונוטי וספרות באוניברסיטת בולוניה. בגיל 21 פתח בקריירה של פסנתרן. הוא צמצם את הופעותיו לפני קהל בגלל בעיית עצבים והתרכז בעיקר בהוראה, אם כי לא ויתר כליל על נגינה לפני קהל.הוא לימד פסנתר בקונסרבטוריון של ונציה ובאקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא. ב-1947 התמנה לפרופסור לפסנתר באקדמיה צ'יניאנה בסיאנה. עוד לימד בוויימאר ובאקדמיה ע"ש ז'אן סיבליוס בהלסינקי.
בין תלמידיו ידועי-השם מריה טיפו, יונטי סולומון, פיטר ביתל, לזלי הווארד, דונה אמאטו, אנג'לה בראונרידג' ואחרים.
אגוסטי מיעט מאוד בהקלטות; הקלטתו לפרלודים של דביסי זכתה לשבחים רבים. עוד הקליט יצירות משל מוסורגסקי ויאנאצ'ק. התעתיק שלו לפסנתר לשלושה פרקים מתוך ציפור האש של סטרווינסקי (1928, מוקדש לזכר מורו בוזוני) נמצא ברפרטואר. אגוסטי ערך גם את 32 הווריאציות בדו מינור של בטהובן.
הוא ניגן מוזיקה קאמרית עם החלילן סוורינו גאצלוני והצ'לן אנריקו מיינרדי ועם רביעיית רומא.
סונאטה של ארנסט בלוך נכתבה למען אגוסטי.
גווידו אגוסטי מת במילאנו ביוני 1989.
חוזה ה-JEDI
חוזה ה-JEDI (באנגלית: Joint Enterprise Defense Infrastructure) הוא חוזה מחשוב ענן ענק של מחלקת ההגנה של ארצות הברית אשר דווח כי הוא שווה כ-10 מיליארד דולר אמריקאי.
בין החברות שהתעניינו בחוזה ניתן למנות את אמזון, גוגל, מיקרוסופט, יבמ ועוד. לאחר הפגנות מצד עובדי גוגל, גוגל החליטה לנטוש את ההתמודדות על החוזה היוקרתי בגלל ניגוד ענייניים עם ערכיה הארגוניים.
באוגוסט 2019, מספר שבועות לפני ההכרזה על הזוכה בחוזה, הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ הורה על השהיית החוזה, והטיל על מזכיר ההגנה של ארצות הברית, מארק אספר, לחקור את הטענות בדבר הטיית החוזה לטובת אמזון.
באוקטובר 2019 הוכרז כי החוזה הוענק לחברת מיקרוספט. בתקשורת דיווחו על סלידתו של טראמפ ממייסד אמזון, ג'ף בזוס, שהוא גם הבעלים של עיתון הוושינגטון פוסט, עיתון יומי בעל תפוצה רבה, אשר ידוע בביקורות שלו כלפי הנשיא טראמפ.
לטענת בזוס: "טראמפ השתמש בכוחו כדי לדחוק את אמזון מחוץ לחוזה ה-JEDI".
טנקיל
הטנקיל (שם מדעי: Dendrolagus scottae; קרוי גם קנגורו אילני סקוט) הוא מין של קנגורו אילני נדיר שאנדמי לאזור מצומצם ברכסי ההרים של צפון גינאה החדשה. הוא התגלה בשנת 1989 על ידי הזואולוג האוסטרלי, ותיאור מדעי ראשון שלו פורסם שנה לאחר מכן. מין זה חי ביערות טרופיים, ובניגוד לרבים מקרוביו, מבלה את מרבית זמנו על האדמה בחיפוש אחר עלים, שרכים וטחבים. הטנקיל אשר נמצא בסכנת הכחדה חמורה, הוא אחד מקנגוריי העצים הנדירים ביותר, ואוכלוסייתו מוערכת בכ-200 פרטים בלבד. הוא מאוים בעיקר מציד על ידי הילידים הפפואנים לבשרו ופרוותו, ובמידה מסוימת גם מצד אובדן בית גידול. עם הקמת הברית לשימור הטנקיל בתחילת המאה ה-21, אוכלוסיית הטנקילים שהייתה על סף הכחדה מוחלטת החלה להתייצב בהדרגה כתוצאה מהעלאה המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית למצבו.
מין זה מחולק לשתי אוכלוסיות הנפרדות גאוגרפית ועשויות לייצג שני תת-מינים:
תיאור
הטנקיל הוא כיסאי גדול למדי עם גוף כבד וגוצי המעניק לו מראה דמוי-וומבט. יש לו גב מקושת, ראש רחב ועגלגל, וחרטום גדול וקצר במיוחד. האוזניים שלו קצרות ומשולשות. הוא מתאפיין בזרועות חזקות ועבות עם טפרים גדולים ומעוקלים, ורפידות מחוספסות בכפות הידיים והרגליים. בדומה לקרובו הדינגיסו, גם לטנקיל זנב גלילי ועבה אשר קצר בהרבה משל קנגוריי עצים אחרים. הסיבה לכך היא שהטנקיל נוהג לבלות את מרבית זמנו על הקרקע מאשר על העצים, כך שהצורך בזנב ארוך במיוחד לאיזון פחות חיוני עבורו. אף על פי כן, הוא מסוגל לטפס היטב על צמרות העצים, ועצמותיו החסונות מאפשרות לו לבצע נפילה חופשית ממרומי העצים לקרקע מבלי להינזק. יכולת הטיפוס תשמש אותו בעיקר על מנת להימלט מסכנה. אצל הטנקיל, ההבדלים בין הזכר לנקבה באים לידי ביטוי בעיקר במידות הגוף: משקל הזכר 11.5-9.5 קילוגרם, ומשקל הנקבה 9.5-6.8 קילוגרם. אורך גופו של הזכר עד 75 סנטימטרים, ושל הנקבה 56–72 סנטימטרים. אורך הזנב זהה פחות או יותר אצל שני הזוויגים (59-52 סנטימטרים לזכר, 54-52 סנטימטרים לנקבה). לעומת הטנקיל, הפיוו בעל מידות גוף קטנות יותר. מבחינה פיזית, הטנקיל מזכיר מאוד את קנגורו אילני דוריה או את האיפולה. הטנקיל נבדל מקנגוריי עצים אחרים בפרוותו האפלה והחדגונית יחסית, בפניו השטוחות, בשיניים טוחנות גדולות יותר, ובשרירי לעיסה קטנים.
הפרווה של הטנקיל עבה ודחוסה, והיא ידועה בריח החזק שלה אשר מותיר חותמי ריח על עצמים למשך זמן רב. צבעה הכללי של הפרווה כהה ואפל, ונע בין חום-קפה לחום-שוקולד כהה; לעיתים קרובות, פלג הגוף הקדמי הכולל את הכתפיים, הצלעות והעורף בעל גוון של שחור מבריק. החזה עשוי להיות בהיר במעט משאר הגוף (בצבע אוכרה או חום דהוי), אך הבטן והמפשעה יהיה בדרך כלל כהים. אחד מסימני הזיהוי של הטנקיל, הוא הזרועות והירכיים שלו אשר מתאפיינים לרוב בצבע כסוף, אפרפר חיוור או חום צהבהב ובולטים במיוחד על רקע הפרווה הכהה. אוזניו של הטנקיל וכן כפות ידיו ורגליו בצבע שחור מבריק, וטפריו כחלחלים. ראשו של הטנקיל בצבע חום כהה-אפרפר, ובהיר במעט מצבע הגוף. סקלת צבעי הראש הנפוצה, כוללת מצח כסוף, לחיים חומות עם גוון ערמוני, חרטום אפור-כחלחל וסנטר שחור; במקרים רבים, הראש עשוי להיות בצבע אחיד (כהה או בהיר). סביב עיניו של הטנקיל יש טבעות ורודות שנובעות מהיעדר שיער. זנבו של הטנקיל בצבע שחור פחם, והוא מפוספס בבסיסו בדרך כלל בפסים או בכתמים זהובים עבים, שגודלם, מספרם וצורתם משתנים מפרט לפרט.
תפוצה ואקולוגיה
הטנקיל אנדמי לאי גינאה החדשה; בתוך האי, הוא מוגבל לאזור מצומצם ברכס ההרים הצפוני במחוז סאנדאון שבפפואה. טווח התפוצה הנוכחי של הטנקיל הוא 50 קמ"ר בלבד. התפוצה מקוטעת לשני חלקים עיקריים: החלק הגדול יותר בהרי טוריצילי אשר מאוכלס על ידי הטנקיל והחלק הקטן בהר מאנאווה הנמצא בקצה רכס באווני ואשר מאוכלס על ידי הפיוו.
בית הגידול של הטנקיל מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים לאורך הרכס של הרי טוריצ'ילי והר מאנאווה בגבהים של 1,500-900 מטר מעל פני הים, וכולל בין השאר עצי אראוקריה ופודוקרפיה (מהמחטיים), ושיחי ראפנה (מהרקפתיים), אוגניה (מההדסיים), טטראכרה (מהדילניים) וסקאבולה (מהאסטראים). סביבת המחיה של הטנקיל מתאפיינת באדמה בוצית ובמגוון רחב של אפיפיטים סקולריים, שרכים וטחבי עלים המכסים את הקרקע ואת העצים ומשמשים כמזון חשוב עבורו. כמות המשקעים הממוצעת באזור זה גבוהה במיוחד ועומדת על כ-3,000 מילימטר לשנה.
לאור נדירותו של הטנקיל וסביבת המחיה הבלתי נגישה שלו, מעט מאוד ידוע על אורח חייו. הטנקיל הוא יונק פעיל יום, אשר בניגוד למרבית קנגוריי העצים מבלה את זמנו בעיקר על קרקעית היער הבוצית. הוא מטפס לעצים בעיקר בעת שיחור מזון או על מנת להימלט מסכנה. אף שבתצפיות במהלך המאה ה-21 הטנקיל נראה פעיל בגפו, ילידים פפואנים מדווחים שהם נתקלו בעבר בקבוצות משפחתיות שמורכבות מזכר, נקבה וגורים. הפיוו לעומת זאת, נצפה גם כיום בקבוצות משפחתיות ולעיתים אפילו בקבוצות מורחבות של עד שישה פרטים. ייתכן בסבירות גבוהה שההבדלים בין הטנקיל לפיוו נובעים כתוצאה מהציד השכיח יותר בהרי טוריצ'ילי בהן נמצא הטנקיל, ופחות בהר מאנאווה שבו חי הפיוו. הן הזכר והן הנקבה טריטוריאליים, אך שטחו של הזכר גדול יותר ועשוי להכיל מספר שטחי נקבות.
התקשורת בין הטנקילים אינה ידועה, אך סביר להניח שהיא מתבצעת בעיקר באמצעות חוש הריח ושמיעה. לפרוות הטנקיל כאמור יש ניחוח חזק המותיר חותמי ריח על עצמים למשך זמן רב, וככל הנראה הריח משמש כאמצעי לסימון הטריטוריה. הטנקיל הוא יונק אוכל עלים, המגלה העדפה בעיקר לעלים של מיני גפניים; הוא מגוון את תזונתו גם בשרכים ואפיפיטים אותם הוא מוצא על הקרקע הבוצית או על העצים.
לא ידוע על טורף טבעי של הטנקיל מלבד האדם. אחת התכונות של הטנקיל הידועה בעיקר לציידים, היא שקל יותר למצוא אותו בחודשי אפריל ומאי. הסיבה לכך, היא שהרי טוריצ'ילי מתאפיינים במורד תלול ובלתי נגיש בצד הצפוני, בניגוד לצד הדרומי שמתאפיין במורד מתון; הטנקיל נעלם כמעט לחלוטין בצד הדרומי שנגיש לציידים ושורד בעיקר בצד הצפוני. במהלך העונה הגשומה שמגיעה לשיאה בחודשי אפריל ומאי, הטנקיל נוהג לנדוד מהמורדות הצפוניים התלולים לפסגות ההרים שבהם המזון מגוון יותר, ואז הוא הופך לחשוף בפני הציידים שמגיעים לפסגות מהצד הדרומי.
הטנקיל מתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה מוגדרת, והזכרים עשויים להילחם ביניהם במהלך נוכחות נקבה. הטנקילית ממליטה גור אחד בכל פעם, ובין המלטה להמלטה יש מרווח של 12 חודשים. ההיריון נמשך כ-32 יום ולאחר מכן נולד ולד זעיר שזוחל בכוחות עצמו לכיס. הוא נותר בכיס במשך 9 חודשים. בגיל 10–12 חודשים, הגור עוזב את הכיס, אך עדיין יונק מהאם. תוחלת החיים של הטנקיל אינה ידועה, וככל הנראה עשויה להיות עד 20 שנים בשבי.
מצב
הטנקיל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), עקב ירידה דרסטית במספריו שמוערכת בלא פחות מ-90% מאז גילויו בשנות ה-90 של המאה ה-20, והגעה לשפל של 100 פרטים בלבד בשנת 2000. הסיבה העיקרית לצניחה הבלתי נתפסת במספרי הטנקיל נבעה מציד נרחב עבור בשרו ופרוותו של הטנקיל על ידי הילידים הפפואנים לאורך רכס הרי טוריצ'ילי ובאווני, ובמידה מסוימת גם מצד בירוא יערות לשימושים חקלאיים. שני האיומים הללו גברו בעקבות הגידול המהיר באוכלוסייה האנושית בפפואה כתוצאה מגישה לציוד רפואי טוב יותר, והשימוש הגובר והולך בנשק החם שהחליף את החץ וקשת המסורתיים, והפך את הציד למשימה קלה יותר מבעבר.
איומים
האיומים על הטנקיל התרבו גם בגלל נטישת מנהגים ואמונות מסורתיות בקרב הילידים הפפואנים המקומיים. בעוד שבעבר למשל הייתה אכיפה מקומית נוקשה כנגד מסיגי גבול שצדים בשטח שאינו שלהם, עם התרבות הנשק החם הציידים חשו בטוחים יותר לפלוש לשטחים של שבטים אחרים במרדף אחר בעלי חיים. דוגמה מובהקת נוספת היא האמונה העממית אודות רוח ה"מסאלאי"; המסאלאי היא ישות על-טבעית במיתולוגיה הפפואנית השוכנת במקומות מיוחדים בטבע כמו מפלי מים, הרים, ביצות, נהרות ובורות. בעבר היה טאבו מקומי שאסור לטפס על הרכסים הגבוהים של הרי טוריצ'ילי בשל היותם מקום משכנה של המסאלאי, כך שהטנקיל היה יכול לחיות על הפסגות בבטחה. עם הגעת המיסיונרים לאזור, האמונות העממיות נדחקו במקומות רבים לטובת הנצרות, וכך גם נשבר באיטיות הטאבו המקומי אודות הטיפוס והציידים הרגישו חופשיים בהדרגה לצוד באזורים שבהם לא נכנס אף אדם קודם לכן מחשש מרוחות. אתר סויפיני למשל, היה נחשב בעבר על ידי הילידים לאחד האתרים החשובים ביותר של המסאלאי בהרי טוריצ'ילי, אך הוא איבד את מעמדו כמקום מקודש בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-20, ובתוך חודשים ספורים הטנקילים ניצודו בו עד שנעלמו לחלוטין. על פי ראיונות עם ציידים ומקומיים, הטנקיל הפך במרוצת הזמן לנדיר יותר ויותר, וזוגות לא נצפו במשך שנים רבות כתוצאה מלחץ הציד שהפך אותם למינים מתבודדים וזהירים.
לגבי אוכלוסיית הפיוו המצב שונה מעט; אף שהפיוו מוגבל ככל הידוע להר מאנאווה, הוא לא מאוים כמו אוכלוסיית הטנקיל בהרי טוריצ'ילי. יש לייחס זאת בעיקר לאוכלוסייה האנושית הקטנה יחסית סביבות ההר, המתרכזת בכפר אחד המרוחק כמה שעות הליכה מבסיס ההר. בנוסף, אף על פי שתושבי הכפר מתפרנסים מאיסוף ביער ומציד, הם כמעט ואינם צדים על ההר עצמו אלא ביערות שלמרגלותיו. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, תושבי הכפר ראו בהר ממלכה של הישות העל-טבעית "מסאלאי", ולא העזו לטפס עליו. הטאבו סביב הטיפוס על ההר נשבר לאחר שאורניתולוג מערבי ביקר באזור וביקש מהתושבים להדריך אותו בטיפוס על ההר. מרבית המקומיים שהתלוו אליו נעצרו במורדות האמצעים של ההר ולא הסכימו להתקדם הלאה, להוציא כמה בודדים שהעזו לטפס למרומי ההר בהסתמכם על הגנה מצד האורניתולוג שהיה חמוש בנשק חם. כאשר היו רחוקים כמה מאות מטרים מהפסגה, גם הבודדים שליוו את האורינתולוג נעצרו. רק לאחר שהוא טיפס לבדו לפסגה וירה ברובהו לסמן שהוא עדיין חי, הם העזו לבוא בעקבותיו. גם כיום, מרבית התושבים עדיין נמנעים מלטפס על הר מאנאווה, ואף הציידים שאינם חוששים מטיפוס, מנהלים עליו ציד מוגבל כשהם נזהרים מאוד שלא לצוד את הפיוו יתר על המידה. מאידך, הפיוו מוגבל כאמור להר יחיד, כך שהאוכלוסייה שלו קטנה בהרבה ועשויה להיפגע אנושות אם תהיה עלייה פתאומית בשכיחות הציד על ההר.
שימור
בדיוק כאשר אוכלוסיית הטנקיל הגיעה לשפל של 100 פרטים בלבד בשלהי המאה ה-21, הוקמת הברית לשימור הטנקיל שהחלה לפעול להעלאת המודעות בקרב האוכלוסייה המקומית אודות הטנקיל הנדיר וקרובו קנגורו אילני עטוי-זהב אשר עמדו שניהם על סף הכחדה. הברית לשימור הטנקיל הצליחה באמצעות הרצאות בבתי ספר ואצל נכבדים מקומיים לשנות את היחס של האוכלוסייה המקומית כלפי הטנקיל, ולהמיר את צריכת בשר הטנקיל בבשר ארנבים, דגים, ותרנגולות. מאז הקמתה של הברית, היא הצליחה להגיע להסכם עם לא פחות מ-50 כפרים ברחבי הרי טוריצ'ילי על הפסקת הציד של הטנקיל והתייחסות עליו כיונק מוגן, וכתוצאה מכך הירידה הדרסטית במספרי הטנקיל נפסקה, והאוכלוסייה החלה לראשונה לגדול במעט ולהראות סימני התאוששות.
נכון לשנת 2015, מגמת האוכלוסייה של הטנקיל נחשבת ליציבה, והאומדן האחרון מעריך שישנם כ-200 טנקילים בוגרים בטבע. הברית לשימור הטנקיל ממשיכה להעמיק את מעורבותה בחיי הקהילות המקומיות, ומשלבת את הילידים המקומיים בפעולות שימור, חינוך, ניטור ומחקר. ממשלת פפואה התחייבה מצידה להקמת אזור שימור בגודל של 200,000 דונם במרכז רכס טוריצ'ילי. ארגוני השימור המקומיים מתמקדים כעת בניסיון לחקור את אוכלוסיית הפיוו, להעריך את מצבו ואת האיומים עליו ולהכין אסטרטגיית שימור עבורו.
יגר (חייל)
יגר (בגרמנית: Jäger - "צייד") הם סוג יחידות חיל רגלים קלות אשר התקיימו לאורך ההיסטוריה במספר צבאות בעיקר בארצות דוברות גרמנית ובאימפריה הרוסית. בשונה מיחידות חיל רגלים קל אחרות, יחידות היגר נחשבו ליחידות עילית אשר במהלך המאה ה-18 וה-19 עשו לרוב שימוש ברובים בעלי קנים מחורקים (Rifle) בעלי טווח רב יותר מרובי המוסקט הנפוצים.
היסטוריה
שם זה אומץ לראשונה בשנת 1631 בצבא הסן (Hesse) כאשר גויסו ציידים בעלי יכולות לחימה וצליפה ייחודיות. לאחר מכן ובמיוחד לאורך המאה ה-18, יחידות אלו הפכו לנפוצות בצבאות דוברי גרמנית, אם כי תפקידם ויעודם התרחב והשתנה עם הזמן. מתוך המסורת של יחידות היגר, הוקמו בתקופות מאוחרות יותר יחידות המשאילות את השם יגר; בהם 'פלדיגר' (שליחים וסיירים) בצבא פרוסיה, גבירגסייגר (לוחמים הרריים) בצבאות דוברי גרמנית ופאלשירמייגר (צנחנים) בצבא גרמניה הנאצית ובצבא גרמניה המערבית.
חיילי היגר במובן המסורתי של חיל רגלים קל ואיכותי, דומים למונח רובאים (Rifleman) הנפוץ בעיקר בצבא הבריטי מאז תחילת המאה ה-19 (לדוגמה רגימנט הרובאים) והמונח הנפוץ בעיקר בצפון אמריקה סיירים (Rangers) הנפוץ מאז תקופת הקולוניות (לדוגמה יחידת הריינג'רס). בדומה לרובאים והסיירים הנהוגים בצבאות רבים אחרים, חיילי היגר מזוהים גם הם עם מדים בגוון ירוק כהה, מה שהעניק להם הסוואה טובה יותר לעומת שאר היחידות.
בעוד שיחידות חיל רגלים קלות נועדו להתקדם לפני הכוח העיקרי ולהילחם ביחידות מקבילות של האויב, חיילי יחידות היגר התפרסו באופן נרחב יותר ולרוב נלחמו בזוגות, כשהם יורים בטווחים גבוהים יותר (הודות לשימוש ברובה מחורק) במטרות איכות של האויב (מפקדים וכדומה). גם כיום מזוהה הצבע הירוק עם יחידות היגר וגם השתמר מעמדן כיחידות עילית בעלות עצמאות רבה.
גרמניה
לאורך ההיסטוריה של הבונדסוור לאחר מלחמת העולם השנייה, מספר יחידות חיל רגלים קלות כונו יחידות יגר. חיילים אלו לבשו כומתה ירוקה עם סמל היגר בצבע מוזהב, בנוסף לסמן דומה שנתפר לאורך שרוול המדים (בדומה למסורת שהונהגה בוורמאכט). בנוסף, הוחלט לכנות את המשטרה הצבאית בגרמניה 'פלדיגר' כמחווה למסורת הצבא הפרוסי.
כיום ישנו רגימנט יגר אחד ('יגררגימנט הראשון'; רגימנט תקיפה אווירית רגלי), בנוסף לשני גדודים ('יגרבטליון ה-291' ו-'יגרבטליון ה-292', שניהם בחטיבה הצרפתית-גרמנית) ופלוגת יגר אחת בגדוד המשמר 'ואכבטליון' (Wachbataillon). יחידות הצנחנים בגרמניה נקראות פלשירמיאגר (ציידים מוצנחים), היחידות ההרריות נקראות גבירגסייגר (ציידים הרריים) וכאמור המשטרה הצבאית נקראת פלדיגר (ציידי השדה\שטח).
אוסטריה
המונח יגר בצבא אוסטריה הוא נרחב הרבה וכולל את כלל יחידות חיל הרגלים, הנקראות באוסטריה יחידות יגר. יוצאים מהכלל הם יחידות חיל הרגלים הממוכן אשר בדומה לצבא הגרמני, נקראים פאנצרגרנדירים. גם יחידות הקומנדו באוסטריה עושות שימוש במונח יגר ונקראות 'יגדקומנדו'.
נורווגיה
בצבא הנורווגי המונח יגר משמש לציון כוחות מיוחדים; מרין יגר (קומנדו ימי), פרשוט יגר (קומנדו מוצנח), אינפנטרי יגר (קומנדו רגלי). בנוסף, היחידה האמונה על שמירה לאורך הגבול עם רוסיה, נקראת גרנסאיגר (grensejegere; סיירי גבול).
האימפריה הרוסית
גם בצבא האימפריה הרוסית היו יחידות יגר. גדוד היגר הראשון נוצר בשנת 1765 ובהמשך גדל מספר היחידות ומספר היגרים בצבא הרוסי היה רב.
דייהו רייסר
דייהו רייסר (באנגלית: Daewoo Racer) הוא מכונית קומפקטית מתוצרת יצרן הרכב הקוראני, דייהו, חברת בת של טאטא מוטורס ההודית. הדגם נמכר בישראל תחת השם רייסר, אך ידוע גם ברחבי העולם בשמות: נקסייה, צ'ילאו, מאפסי ואסונה.
הרייסר הוא אחד מהדגמים הראשונים שיוצרו על ידי דייהו ששווקו באירופה.
דייהו השתמשו בפלטפורמה של הדור החמישי של האופל קדט והדור השני של הווהקסאל אסטרה כבסיס בעיצוב הרכב. בנוסף, הם השתמשו בדגם הקודם של הדייהו 1.5i שהיה בעצמו מבוסס על האופל קאדט דור שני.
הרכב בדגם GLi בעל 75 כ"ס מגיע למהירות מ 0-60 ב-12.3 שניות. דגם ה-GLXi החזק יותר בעל 90 כ"ס מגיע לאותה המהירות ב-11.5 שניות.
אליפות אירופה בכדורסל למדינות קטנות
אליפות אירופה בכדורסל למדינות קטנות (באנגלית: FIBA European Championship for Small Countries) היא תחרות דו-שנתית המאורגנת על ידי פיב"א אירופה. באליפות לוקחות חלק 8 הנבחרות המדורגות אחרונות ביבשת. האלפיות התקיימה לראשונה בשנת 1988 ונקראה "גביע הקידום" (Promotion Cup). בשנת 2007 שונה שמה של האליפות ליורובאסקט דרג ג'. בשנת 2011 שונה שוב שם האליפות ונקבע שמה הנוכחי.
עונת 1970/1971 בבונדסליגה
עונת 1970/1971 הייתה העונה השמינית של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-15 באוגוסט 1970 והסתיימה ב-5 ביוני 1971.
ארמיניה בילפלד וקיקרז אופנבך עלו מהליגות האזוריות.
בורוסיה מנשנגלדבך זכתה בתואר האליפות העונה השנייה ברציפות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, קבוצה עם הפרש שערים הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17 וה-18 ירדו בסוף העונה לליגות אזוריות, ושתי קבוצות מליגות אזוריות עלו במקומן. למטרת קביעת העולות היה נערך טורניר בו השתתפו שתי קבוצות מחמש ליגות אזוריות, סך הכל 10 קבוצות.
קיקרז אופנבך ורוט-וייס אסן ירדו לליגות אזוריות.
במהלך יוני 1971 נתגלה בכדורגל הגרמני סקנדל גדול בבונדסליגה כאשר היה חשד שמנג'ר קבוצת קיקרז אופנבך, הורסט גרגוריו קנלאס מכר משחקים נגד קבוצות אחרות. הפרשייה נקשרה גם לקבוצות פ.צ. קלן, שאלקה 04, ארמיניה בילפלד והרטה ברלין. מספר שחקנים לא הורשו יותר לשחק וקבוצת ארמיניה בילפלד איבדה את כל הנקודות שהרוויחה בעונת 1971/1972 וירדה לליגה האזורית שלה בתום העונה.
כדורגלנים מצטיינים
לותר קובלון מרוט-וייס אוברהאוזן כבש 24 שערים, והיה מלך השערים של הליגה.
מייקל אייגן
מייקל אייגן (באנגלית: Michael Eigen; נולד ב-11 בינואר 1936) הוא פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי יהודי-אמריקאי, מחברם של 26 ספרים בתחומים אלה.
קורות חיים
מייקל אייגן נולד ב-1936 בעיר פסאיק שבניו ג'רזי, למשפחה יהודית, בן לז'נט, מורה, ולסול, עורך דין. בשנת 1957 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור מניו סקול.
הוא תיאר פרק בחייו:
בתחילת דרכו המקצועית טיפל בילדים, ובהמשך עבר לטפל במבוגרים.
במשך שמונה שנים היה חבר בוועד המנהל של National Psychological Association for Psychoanalysis.
לימד בשלל מוסדות. במשך יותר מארבעים שנים הוא מקיים סמינר פרטי על עבודתם של ויניקוט, ביון ולאקאן ועבודתו שלו. הוא פרופסור חבר קליני לפסיכולוגיה בתוכנית הפוסט-דוקטורט בפסיכותרפיה ופסיכואנליזה של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1980 נישא לבטי גיטלמן, תרפיסטית, ולהם שני בנים. על נישואיו סיפר: "וילפרד ביון אמר לי להתחתן (במילים אלה!), והתייעצות עם אנדרה גרין שנה אחר כך פינתה את הדרך עוד יותר."
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
טומאה וטהרה בביתא ישראל
דיני הטומאה והטהרה בביתא ישראל היו מחמירים, והקפידו עליהן ביותר. הלכות אלו הראו כי ביתא ישראל התייחסו למקום מושבם כעיר קודש ואת עצמם למשרתים בו בדומה לאיסיים.
אנשי ביתא ישראל נהגו לטבול לאחר שנטמאו מכל טומאה: טומאת מת, נידה, יולדת, שכבת זרע, טומאת שרץ, נבלה וכן אחר כל מגע בגוי, בכליו או במאכלו. רבים מהם אף נהגו לטבול לאחר דריכה על צואת בהמה או חיה טמאה.
בנוסף, נהגו בני הקהילה לטבול בימי שישי ובימי חג ומועד כדי להיות טהורים ככל שניתן. השימוש התכוף של בני העדה במים לטבילה, הביא לכינויים על ידי גויי סביבתם, "בעלי ריח מים", וכן להקמת יישוביהם בקרבת מקורות מים.
טמא מת
במנהג ביתא ישראל, מי שנטמא על ידי מת לרבות אלו המטפלים במת מחויבים להיות במבנה מחוץ לכפר הנקרא "סוכת הטמאים" המוקפת אבנים במשך שבעה ימים. האוכל לטמא היה מוגש סמוך למבנה ולא מוגש מיד אל יד. ביום השביעי הטמא היה צם והיה מתגלח, מסתפר, נוטל ציפורניו, מכבס בגדיו ומיטהר בנהר מספר פעמים. לפנות ערב היה מתקיים טקס טהרה על ידי שניים-שלושה קסים הכולל בתוכו התזת על הטמא מי חטאת ("מאימנך ווהה") שמקורו באפר פרה אדומה אשר פוזר על מים שנשאבו ממי מעיין, מהמים אלה, שנקראו מי חטאת, היזו על הטמא ביום השלישי והשביעי. נוהג זה נפסק בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאה הקודמת בגלל מלחמת האזרחים האתיופית שלא איפשר שהייה מחוץ לכפר וכן חוסר באפר פרה אדומה, הפּרה האדומה האחרונה לצורך טיהור טמאי מתים נשחטה בשנת 1952. מקורה של הלכה זו היא מספר במדבר:
נידה
אישה בתחילת הנידה לא הייתה רשאית להיות בביתה ועברה למשך שבעה ימים למבנה הנקרא "סוכת הדם" ("ידם גוג'ו"), המבנה היה מוקף אבנים על מנת לסמן שזהו מקום נידה. במהלך ישיבה זו היה אסור לאישה להיראות ואת האוכל היו מגישים בכלים מיוחדים שלאחר מכן מטוהרים או נשברים. בתום הנידה האישה הייתה טובלת בנהר וחוזרת אל ביתה, יש שהיו מגלחות את שיער ראשן כחלק מתהליך הטהרה.
מקור דין הנידה הוא משני פסוקים מספר ויקרא, בפרקים י"ח וט"ו:
יולדת
כאשר מתחילים צירי הלידה, היולדת נדרשת לעזוב את ביתה ולהסתגר בבקתה הנקראת "בית הטמאות" (אמהרית: "מרגם גוֹג'וֹ", טיגראינית: "צַגיאת") מחוץ לכפר, במקום זה היא יולדת בסיוע קרובי משפחה ושוהה בו עד סוף היום השביעי ללידה. לאחר היום השביעי ללידת זכר, או היום הארבעה-עשר בלידת נקבה, עברה היולדת אל "בית היולדות" ("ארס גוג'ו") הנמצאת גם היא מחוץ לכפר. בבית היולדות התקיים טקס ברית המילה היולדת המשיכה לשהות בבית זה עד שמלאו ארבעים יום ללידת זכר, או שמונים יום ללידת נקבה. בסיום השהייה בבית היולדות, היולדת כשהיא בצום מתחילה את תהליך הטהרה שלה מחוץ לבית זה לצד מקור מים יחד עם מלוויה הכולל: כיבוס בגדיה, סירוק שיערה, גזירת ציפורניה וטבילה שוב ושוב במים. גם התינוק הוטבל במים שכן הוא נחשב טמא אף הוא מכיוון שנגע באמו במהלך הנקתו. לקראת הערב היולדת לבשה את בגדיה הנקיים ושבה אל כפרה.
מקורו של מנהג זה הוא מפרשת תזריע בספר ויקרא, שם נכתב כך:
לאחר שחזרה לכפר, ליד ביתה או בחצר המסגיד המתינו לה כל אנשי הכפר ליד שולחנות עמוסי כל טוב. הקס הרעיף ברכות על ראשה ועל הנולד, ובמעמד זה ניתן שם לנולד. לאחר מכן הביאה היולדת קורבן שכונה "קורבן יולדת", המנחה הייתה בהתאם ליכולת הכלכלית: העשירים שחטו כבש, עשירים פחות הביאו עוף ומעוטי היכולת הכינו מאפה לחם. כשהורע מצבם הכלכלי של הקהילה, הסתפקו בתפילות ובקריאה מתוך המצהף קדוס המוקדשים לדיני טומאה וטהרה.
ברית מילה
בקהילת ביתא ישראל ברית מילה נעשתה בידי נשים שהיו מוהלות ולא על ידי גברים כמו ביהדות הרבנית, רק כאשר לא הייתה אישה שידעה למול גבר ביצע זאת. הרקע לכך שנשים צריכות למול קשור לטומאת היולדת מכיוון שהאישה יולדת את הילד כאשר היא נחשבת טמאה על פי דין תורה, הילד שייצא מאמו תוך כדי שהיא טמאה נחשב גם הוא לטמא ולכן אחת מהמילדות שידעה למול והייתה בכל מקרה טמאה, ביצעה את המילה ולא גבר שנטמא תוך כדי המלאכה מכיוון שאין להיטמא שלא לצורך, מכאן נמצא שהמילה בידי נשים בקהילה דומה לזו שנהוגה אצל השומרונים, האיסיים והצדוקים. לאחר חורבן בית שני נדחק תפקידה של האישה כמוהלת. רבני בבל וספרד פסקו כי אישה רשאית למול בדיעבד ובמאה ה-12 פסקו ראשוני אשכנז שלאישה אסור למול. המילה מתבצעת ב"בית היולדות" ששם היולדת נמצאת ורק כאשר היולדת מיטהרת לאחר ארבעים יום לילד מתרחשת מסיבת לידתו וכן שם קובעים את שמו ואת הסנדק שלו. האזכור הראשון לכך שבקהילה נשים מבצעות את המילה הוא מאלדד הדני:
בשנת 1986 פורסם בירור הלכתי מדוקדק יותר בו נמצא כי הליך המילה והפריעה הנהוגים בקרב ביתא ישראל תואמים את ההלכה הרבנית.
גוי
אל תנגְעוני  ("אטאנקון") הוא הכינוי שניתן לפסק ההלכה שהוציא הנזיר אבא צברה המצווה שאין לגעת באדם גוי, שם זה שימש מאוחר יותר גם ככינוי לקהילת ביתא ישראל על ידי שכניהם הנוצרים. פסק הלכה זה היוה תשובה לכיבושם של כפרים יהודים רבים מתוך ממלכת ביתא ישראל וסיפוחם לתוך האימפריה האתיופית במהלך המאה ה-15 והקמתם של קהילות נוצריות ליד הכפרים היהודים, פסק ההלכה חייב כל אדם מהקהילה שבא במגע עם גוי להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל ביתו. חומרה זו מצויה גם בדברי חז"ל ביהדות הרבנית שהגדירו את הגויים בחזקת טמאי זב, כך שכל נגיעה בגוי נחשבת למעשה לטמאה.
ג'ון אדינגטון סימונדס
ג'ון אדינגטון סימונדס (באנגלית: John Addington Symonds; 5 באוקטובר 1840 - 19 באפריל 1893) היה משורר ומבקר ספרות אנגלי, מראשוני התומכים בהכרה בהומוסקסואליות בעת החדשה.
נעוריו
סימונדס נולד ברובע קליפטון שבבריסטול שבאנגליה. אביו, ד"ר ג'ון אדינגטון סימונדס הראשון (1807–1871), היה מהרופאים הבולטים והידועים שבמדינה באותן שנים, והוא פרסם כמה מאמרים ידועים.
אמו מתה כאשר היה בן ארבע, ואחיותיו ודודותיו הן שגידלוהו וחינכוהו. ב-1854 החל ללמוד בבית הספר האנגליקני "הארו" (Harrow), שם נחשב לילד מעודן אשר לא נהג להשתתף במשחקים, ואף לא הותיר רושם של תלמיד מצטיין ומשכיל.
כאשר היה בן 11 קיבל סימונדס מכתב מחברו ללימודים אלפרד פריטור (Pretor), שבו סיפר כי הוא מנהל רומן עם מנהל בית הספר צ'ארלס ג'ון ווהן (Vaughan). סימונדס המופתע הגיב בהלם וגועל וחש מבולבל עקב הגילוי אל מול נטיותיו המיניות שלו, אליהן החל להיות מודע באותה תקופה. קודם לכן, כתב סימונדס בסלידה על סיטואציות מיניות שנחשף אליהן בבית הספר: על המקרה עם מנהל בית הספר שמר סימונדס בסוד במשך שמונה שנים, עד לשנת 1858, אז סיפר עליה לג'ון קאנינגטון, מורה ללטינית באוקספורד. קאנינגטון עודד אותו לספר על המקרה לאביו, ויחד הם האשימו את צ'ארלס ג'ון ווהן במעשיו בפומבי, והתפוצצות הפרשה הביאה לפיטוריו. פריטור כעס על חלקו של סימונדס במקרה וניתק את קשריו עמו. זיכרון המקרה ליווה אותו במשך כל שארית חייו.
שנת 1858 הייתה שנתו האחרונה של סימונדס ב"הארו". באותה התקופה היה מאוהב בנער מקהלה מבריסטול בשם וילי דייר, שהיה צעיר ממנו בשלוש שנים, והשניים ניהלו מערכת יחסים מלאת תשוקה. כאשר נודע לאביו של סימונדס על הקשר, הוא יעץ לו לוותר עליו – וכך עשה סימונדס באופן גלוי, אך בפועל המשיכו הנערים להתראות בסודיות למשך מספר שנים נוספות. באמצע השנה הוא עבר לבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ושם החל לחשוף את יכולותיו האקדמאיות. ב-1860 זכה בפרס "Newdigate" של האוניברסיטה, הניתן למשוררים צעירים, עם שירו על "אל אסקוריאל". שנתיים לאחר מכן הוא השלים את לימודיו במדעי הרוח ("Literae Humaniores"), ולאחר מכן זכה בפרס "Chancellor's" למאמרים באנגלית.
בשנת 1862 התקבל סימונדס לסגל ההנהלה של מכללת מודלן באוקספורד. עם הגעתו הסתבך בשערורייה נוספת, כאשר נער שסימונדס שימש לו מורה פרטי ניסה לשדל אותו לעזור לו להתקבל למכללה. כאשר סירב סימונדס, שלח הנער מכתבים בגנותו להנהלת בית הספר והאשים אותו בהאשמות שונות. על אף ששמו טוהר לבסוף, הביא המתח שליווה את הפרשה להתדרדרות במצבו הבריאותי. הוא סבל באותם ימים מתסמינים שונים של נוירוזה, וב-1863 עזב את אנגליה ונסע לשווייץ על מנת להחלים.
נישואיו והמשך עיסוקו בכתיבה
בשווייץ הכיר סימונדס את ג'נט קתרין נורת', ושם גם התארסו. הוא נישא לה בעיירה הייסטינגס שבדרום אנגליה ב-10 בנובמבר 1864, ובני הזוג התיישבו בלונדון. לשניים נולדו ארבע בנות: ג'נט (נולדה ב-1865), שרלוט (נולדה ב-1867), מרגרט (נולדה ב-1869) וקתרין (נולדה ב-1875, נקראה בהמשך דיים קתרין פורס), מייסדת הארגון "Voluntary Aid Detachment". סימונס נישא לנורת' מתוך תקווה להיגמל מנטיותיו ההומוסקסואליות, וכך כתב בנושא: בשנת 1868 הוא פגש בנורמן מור, תלמיד שהיה בדרכו ללמוד באוקספורד, שסימונדס שימש לו כמורה, והתאהב בו. מערכת היחסים הפדרסטית ביניהם, שהייתה אירוטית וחושנית אך לא כללה יחסי-מין, נמשכה כארבע שנים. ספרו "זיכרונות" רווי פרטים ליריים ביותר, ומתוארת בו בפירוט התפתחות מערכת היחסים בין השניים, אשר תפסה חלק נכבד מזמנו של סימונס (הוא אף עזב את משפחתו לזמן מה על מנת לטייל עם מור באיטליה ובשווייץ). קשר זה השפיע רבות על התקופה הפורה ביותר בכתיבתו, והביא לכתיבת הספר "New and Old: A Volume of Verse", אשר יצא בשנת 1880.
בשנת 1877 התדרדר מצבו הבריאותי של סימונדס, והוא היה תחת סכנת חיים של ממש כאשר סבל משטף דם חמור בריאות, שנגרם עקב שחפת. הוא נסע לדאבוס שבשווייץ לצורך החלמה, התאהב במקום והשתקע בו לצמיתות. בספרו "Our Life in the Swiss Highlands" משנת 1891 הוא מתאר בחדווה את חייו שם. סימונדס הפך לאזרח שווייצרי של העיירה, לקח חלק במוסדותיה המוניציפליים והתיידד עם האיכרים המקומיים. בדאבוס חיבר את מרבית ספריו, בהם האוטוביוגרפיות של פרסי ביש שלי (1878), פיליפ סידני (1886), בן ג'ונסון (1886), מיכלאנג'לו ווולט ויטמן (1893), שעמו גם נהג להתכתב. הוא כתב כמה כרכים של שירה ומאמרים, תרגם לאנגלית את האוטוביוגרפיה של בנוונוטו צ'ליני ופרסם את התרגום האנגלי הראשון לסונטות של צ'ליני (1887) ושל תומאסו קמפארלה (1878). בתקופה זו עסק בכתיבת יצירתו העיקרית והזכורה ביותר שלו, "הרנסאנס באיטליה", אשר הופיעה בשבעה כרכים שיצאו בהפרשי זמן שונים בין השנים 1875 ל-1886, ועסקה בהיסטוריה של האסתטיקה והתרבות.
בדאבוס התיידד סימונדס עם הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון, שבא אף הוא להתרפא בשנת 1880 ושהה במקום כשנתיים. בשנת 1882 תיאר סטיבנסון במסתו "Talks and Talkers" את סימונדס (תחת השם הבדוי Opalstein) כ"הטוב שבדברנים... מזמר בשבחם של הארץ והאמנויות, פרחים ותכשיטים, יין ומוזיקה, בסגנון של סרנדה לאור הירח, כמו בנגינה קלילה על גיטרה. אפילו דברי חוכמה נשמעים מפיו כשירה", אולם גם כמי שדיבורו "בעייתי" וש"לא השלים עם חייו ועם עצמו, והמאבק הפנימי הזה מפצל את תשומת לבו. לעיתים קרובות הוא אינו מתמסר לשיחה, ומבליע בדבריו מחשבות שונות מאלו שביטא במילים". סימונדס לא הסתיר את אי-שביעות רצונו מתיאורו כאדם הפכפך, והשיב לסטיבנסון בביקורת נוקבת על ספרו "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד". אך למרות זאת שמרו השניים על קשר מכתבים עד מותו של סימונדס, שאף כתב לסטיבנסון באחד מהם "אני עדיין אוהב אותך וחושב עליך מדי יום ביומו".
סימונדס כתב בקדחתנות רבה במהלך חייו, וכמות הכתבים שהשאיר אחריו מרשימה ביותר, בהתחשב במצב הבריאותי שבו היה שרוי. הוא אהב את איטליה, ושנים רבות נהג לבלות את תקופות הסתיו בבית חברו הוריישו בראון בוונציה. סימונדס מת ברומא בשנת 1893, ונקבר בסמוך לפרסי ביש שלי בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
לאחר מותו
סימונדס הוריש את כתביו ואת האוטוביוגרפיה שלו לחברו בראון, אשר ערך אותה בשנת 1895 לכדי ביוגרפיה המצונזרת מאזכורים הומוסקסואליים מפורשים, בעזרת המשורר אדמונד גוֹס (Gosse; 1849–1928), שהסיר ממנה אזכורים הומו-אירוטיים נוספים בטרם הפרסום. בשנת 1926 עבר גוס על כתבי הזיכרונות של סימונדס שהיו בחזקתו והסיר מהם כל אזכור נוסף פרט לזיכרונות עצמם, וזאת לתדהמתה של נכדתו של סימונדס. שתי עבודות, קובץ של מאמרים בשם "In the Key of Blue" והמונוגרפיה של וולט ויטמן פורסמו מיד לאחר מותו.
הומוסקסואליותו וכתיבתו בנושא
בעוד הטאבו על הומוסקסואליות בעת התקופה הוויקטוריאנית בבריטניה מנע ממנו לדבר בגלוי על נטיותיו המיניות, הכילו עבודותיו, שזכו לפרסום בקרב קהל רחב, אזכורים משמעותיים וכמה מההתייחסויות המפורשות הראשונות לאהבה בין שני גברים בספרות האנגלית. דוגמה לכך ניתן למצוא בספרו "פגישתם של דוד ויהונתן" משנת 1878, המתאר בפיוטיות יחסי אהבה קרובים וחושניים בין השניים.
באותה השנה תרגם סימונדס את הסונטה שכתב מיכלאנג'לו לאהובו טומאסו קבלרי (Tommaso Cavalieri), ובתרגומו השיב את כינויי הגוף לזכר, לאחר שעורכים קודמים הפכו אותם לנקבה ובכך את הסונטה להטרוסקסואלית. לאחר מכן ולקראת סוף חייו, הפכו נטיותיו המיניות של סימונדס לסוד גלוי בקרב חוגי הספרות הוויקטוריאנית באנגליה.
במקביל לעבודותיו וכתביו, אשר הופצו ברבים והיו נגישים לקהל הרחב, כתב סימונדס, והפיץ באופן פרטי ומצומצם, חיבורים גלויי-לב שעסקו באופן ישיר בהומוסקסואליות. מלבד כמות גדולה של שירים שכתב בעשור שבין 1860 ל-1870, הוא כתב בשנת 1871 את אחד החיבורים הראשונים בשפה האנגלית המגֵנים על הומוסקסואליות – "סוגיות באתיקה היוונית" (מאה עותקים פרטיים הודפסו בשנת 1883), ובו סקירה של מקרים של פדרסטיה והומוסקסואליות ביוון העתיקה, ומאמר המשך, "סוגיות באתיקה המודרנית" (1891), העוסק בדיכוי הומוסקסואליות בעידן הנוצרי. במאמר קרא סימונדס לרפורמה בחקיקה ההומופובית של אותם זמנים.
סימונדס הציג את מוגבלותן של התאוריות ה"מדעיות" המפלילות את ההומוסקסואליות, וטען שהיא רחוקה מלהיות מחלה הנגרמת בשל "נוירופתיה תורשתית שהסתבכה כתוצאה מאוננות" (כפי שסברו הסקסולוגים של המאה ה-19). בנוסף, הוא התייחס לעירוב המוטעה שבין הומוסקסואליות ותכונות אופי נשיות, וכן לדעה הרווחת כי הומוסקסואלים "מגייסים" נערים לשורותיהם. טיעוניו השונים היוו צעד משמעותי במיקוד חקר ההומוסקסואליות מחוץ למושג הצר של "אינדווידואלים פתולוגים", והביא להתרחבותו של המושג ולהתייחסות כללית וחברתית לתופעה.
שני המאמרים נקראו במחתרת על ידי שורה רחבה של משוררים וסופרים הומוסקסואלים, והם הופצו ופורסמו בסתר עשורים נוספים לאחר מותו. כתבים ומכתבים אישיים נוספים שלו פורסמו בסוף המאה ה-20, והיסטוריונים מצאו בהם עניין רב בשל התיאורים הגלויים והכנים של תרבות מינית ש"אין לשוחח אודותיה", אשר התקיימה באותה תקופה בצלו של "חוק חברתי אשר מתייחס לסוג זה של אהבה כמתועבת, דוחה, ולא טבעית". כתבי הזכרונות של סימונדס, שכתיבתם ארכה כארבע שנים, בין 1889 ל-1893, היוו את האוטוביוגרפיה הראשונה של הומוסקסואל המודע לנטיותיו המיניות ודן בהן בפתיחות.
בשנות חייו האחרונות הקדיש סימונדס זמן ואנרגיה רבים כדי לפעול בקרב רופאים, עורכי דין ופוליטיקאיים למעם שינוי הפסיקה משנת 1885, אשר קבעה שנתיים של עבודת כפייה בגין "היעדר כבוד ציבורי בין זכרים" (החוק שעל פיו הורשע אוסקר ויילד). בנוסף, יחד עם הסקסולוג הבלוק אליס, אסף סימונדס מספר רב של תיאורי מקרים של הומוסקסואלים, כולל הוא עצמו, וריכזם בספר "הומוסקסואליות - היפוך המינים". כאשר יצא הספר לבסוף ב-1897, לאחר מותו, היה מנהל עזבונו הספרותי כה נרעש עד כי רכש את כל העותקים ושכנע את הוצאת הספרים "אליס" למחוק את שמו של סימונדס משער המהדורות הבאות של הספר.
רק יותר ממאה שנים לאחר מותו יצא לראשונה באנגלית הספר הראשון שכתב בנושא הומוסקסואליות, "Soldier Love and Related Matter". הספר היה קיים בתרגום גרמני בלבד עד 2007, שכן העותק המקורי נעלם.
סאבין-לה-לאק
סאבין-לה-לאק (בצרפתית: Savines-le-Lac) הוא כפר בהרי האלפים, במחוז האלפים העליונים בדרום מזרח צרפת. בשנת 2016 גרו בו 1,057 תושבים.
הכפר שוכן על גדת מאגר המים המלאכותי סר-פונסון, בגובה של 782 עד 840 מטר מעל פני הים. הוא ממוקם ליד קצהו הדרומי של הגשר הנטוי מעל המאגר (Pont de Savines), הנושא את הכביש N94.
הכפר נוסד במאה ה-12 בשם סאבין והועתק ממקומו פעמיים:
הייד פארק
הייד פארק (באנגלית: Hyde Park) הוא פארק בגודל 2.5 קמ"ר במרכז לונדון, אנגליה. הפארק הוא אחד מן הגנים המלכותיים של לונדון. במרכז הפארק נמצא אגם הסרפנטיין, ובמערבו של הפארק דרך הכרכרות המערבית המפרידה בינו לבין גני קנזינגטון.
היסטוריה
אדמות הפארק נרכשו על ידי הנרי השמיני מנזירי מנזר וסטמינסטר. מבנה הגנים תוכנן בשנת 1820 על ידי הארכיטקט דסימוס ברטון. בשטח נבנה בשנת 1851 ארמון הקריסטל עבור התערוכה הגדולה שנערכה באותה שנה.
אתרים בפארק
בקצהו הצפון מזרחי של הפארק נמצאת פינת הנואמים, ובקרבתה מארבל ארץ'.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבנתה בפארק אנדרטת הארטילריה.
כמו כן נמצאת בפארק אנדרטת המזרקה לזכר הנסיכה דיאנה אשר נחנכה ב-6 ביולי 2004.
בצדו המזרחי של הייד פארק, בפארק ליין (Park Lane), נמצאת האנדרטה לבעלי חיים במלחמה.
אולימפיאדת לונדון (2012)
בפארק התקיימו תחרויות הטריאתלון והשחייה במים פתוחים של האולימפיאדה, שנערכו באגם סרפנטיין.
אל קפונה
אלפונס "אל" גבריאל קפונה, באנגלית מבוטא: "קאפון", באיטלקית: "קפונֶה" (באנגלית: Alphonse "Al" Gabriel Capone; 17 בינואר 1899 – 25 בינואר 1947) היה בין הדמויות הבולטות במאפיה האמריקאית בשנות העשרים ובשנות ה-30 של המאה ה-20, והיה לתקופה הבוס הכי חזק בשיקגו. עיסוקו המוצהר היה סוחר רהיטים משומשים. קפונה נולד בברוקלין שבניו יורק, ופיתח את קריירת הפשע שלו בשיקגו. בשנות העשרים הפך ליעד מרכזי של ה-FBI. בשנת 1931 הואשם והורשע בהעלמת מס הכנסה, ונידון לאחת עשרה שנות מאסר.