cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרודרומוס פאפאואסיליו
פעילות צבאית
בסמוך לבסיס בו שירת היה מחנות צבא שבהם שרתו חיילים יהודים מארץ ישראל. כאן החל הקשר של פאפא עם היהודים ועם ישראל. הוא היה אומר: "במדים כולם שווים". הוא פגש חיילים יהודים מארץ ישראל, צעירים בני גילו, ועם כמה מהם יצר ידידות קרובה.
קשר לעיר חיפה
ב־25 בדצמבר, ערב חג המולד של 1945, יצא פאפאואסיליו לחופשה מבסיסו בפורט-פואד. לא היו טיסות לקפריסין, והאונייה היחידה לקפריסין באותו יום הייתה ה"אאולו" שנועדה להפליג מחיפה. פאפאואסיליו יצא ברכבת לחיפה. הוא היה עם ידיד מן הצבא, ג'ונתן גוטיסמן, ויחד החליטו לנצל כמה שעות פנויות לטיול בעיר. את הביקור הראשון הזה תאר, 50 שנה אחר כך, בדייקנות צלולה, בנאום שנשא בעת שקיבל את אות "יקיר הכרמל". חיפה מצאה חן בעיניו ובעיני ידידו, סיפר, אבל הכרמל כבש את לבם. הם טיילו ברחוב פנורמה: "מזג האוויר היה טוב. הנוף היה מדהים. העצים, הצפורים, הבתים, הכבישים, הים, הנמל, האניות, הצבעים הרבים, יצרו תמונה בלתי נשכחת, פנורמה אמיתית. מצב רוחנו היה מצוין. חשנו מאושרים מאד. רצינו לשוחח עם האנשים, לחלוק את החוויה עם אחרים. אבל עוברי אורח לא פנו אלינו. הם נראו קודרים ושקועים במחשבות. הוצאתי את פנקסי מכיסי וכתבתי: האנשים האלה אינם מחייכים". רק מאוחר יותר, הוא אומר, הבין את הסיבה. זוועות מלחמת העולם השנייה והשואה באירופה הטילו את צילם הכבד על הכל. התובנה הזאת ליוותה אותו בכל השנים של קשריו ופעילותו לצד היהודים ומדינת ישראל.
כניסה לעסקים
במאי 1946, לאחר שהשתחרר מהצבא הבריטי, החליט פאפא שלא לשוב למשרתו הקודמת, בסוכנות האחים גאלאנוס. בשיתוף כמה חברים הקים את "הסוכנות הכללית של פמגוסטה", שכעבור זמן עברה לבעלותו המלאה.
המצב בקפריסין, עם תום מלחמת העולם השנייה, היה מתוח: כמה מחבריו של פאפא נכלאו בשל הפגנות בלתי חוקיות, שנעשו במחאה על התבטאויות בריטיות לגבי עתידה של קפריסין. אולם כל הפעילויות נגד השלטון הבריטי נעשו, באותו שלב, בדרכים לא אלימות. פאפא היה עסוק בעיקר בביסוס העסק ובעבודה המסחרית.
פעילות למען העצורים
באוגוסט 1946 נכנס אל משרדו של פאפאווסיליו ג'נטלמן שלא הכיר. האיש היה צ'ארלס פסמן, מנהל כללי של הג'וינט, הארגון הפילנתרופי היהודי-אמריקאי הגדול. - אמר האיש. פאפא נדהם, אבל מיהר לומר: הוא סיפר לפאפאואסיליו, במילים קצרות על התוכנית האנגלית להביא לקפריסין יהודים שניסו להעפיל לארץ-ישראל בדרכים בלתי לגליות - מידע שטרם פורסם ונודע לארגון ממקורות חשאיים.
פאפאואסיליו סירב להאמין: אבל פסמן התעקש. הוא אמר שיש לו מידע חסוי, אמין ובדוק, ולבסוף שאל את פאפא מה דעתו, והאם יש לו הצעות לפעולה. לימים סיפר ליוסי מלמן מ"הארץ"
פאפא הציע להתארגן למחאות ובמישור המעשי לרשום את הג'וינט כארגון פילנתרופי מוכר. הדבר יאפשר לפתוח משרדים מקומיים, להעסיק עובדים - בהם רופאים ואחיות - במחנות, יעניק פטור על פי חוק ממסי יבוא, ויאפשר להביא לקפריסין ציוד ואספקה חיוניים.
היה לו ידיד מן הצבא הבריטי, ג'ורג' בואלר, שהיה עיתונאי ב"דיילי הראלד", שופרה של מפלגת הלייבור, שהייתה אז בשלטון. ביוזמתו של אותו ידיד, הפך פאפאואסיליו, בנוסף לשאר פעילויותיו, לכתב המקומי של העיתון בקפריסין. הוא העביר לעיתון ידיעה מנוסחת בדרמטיות, ובה פרטים על התוכנית הבריטית להביא פליטים לקפריסין, ועל התנגדות הקפריסאים לישומה. עוד לפני שפורסמה הידיעה, העביר אותה העיתון למשרד החוץ הבריטי. כבר באותו לילה, בחצות, קיבל צ'ארלס פסמן שיחת טלפון מהמושל הבריטי בקפריסין. הוא הוזמן לארוחת ערב כדי "לדון בבקשתו". התוצאה: כל הבקשות לגבי הג'וינט - אושרו. ואם לא די בכך, שלח ה"הראלד" לפאפאוואסיליו 10 לירות שטרלינג, שכר-סופרים תמורת הידיעה שהעביר. כך ניתנה לג'וינט האפשרות להתארגן ולספק לפליטים את כל שהבריטים לא יכלו, או לא רצו לספק.
הקפריסאים התנגדו למהלך הבריטי מסיבות שונות: כמות אדירה של אנשים שתגיע לפתע לאי קטן ודל אוכלוסין כקפריסין. היו שטענו שקפריסין עשויה לשלם את מחיר הסכסוך היהודי-ערבי-בריטי. אחרים התנגדו להקמת המחנות מסיבות אנושיות פשוטות, כמו אלה שביטא באופן הברור ביותר פאפאואסיליו: אין לכלוא שוב במחנות את פליטי המחנות הנאציים.
קפריסאים רבים, ששאפו לעצמאות ושחרור מהשלטון הבריטי, הבינו כי להם ולציונות אויב משותף - בריטניה הקולוניאלית. עיתונאי קפריסאי בשם ש. גובלניאן כתב באוגוסט 1946:
בקפריסין פעלה המחתרת EOKA, שביצעה מדי פעם פעולות חבלה נגד השלטון הבריטי. אנשי הפלמ"ח במחנות יצרו עמם קשר, ונערכו פגישות אחדות שבהן נידונו אפשרויות שונות של שיתוף פעולה במאבק בבריטים. אף על פי שלפגישות אלה לא היה יבול מעשי, נתגלתה בהם קירבה אידאולוגית ואחידות דעים.
בנאום שנשא בישראל בשנת 1996, באחד האירועים לציון יובל למחנות, אמר פאפאואסיליו:
רשמית, הפך פאפאוואסיליו לסוכן הג'וינט והסוכנות היהודית בקפריסין, וניהל את כל המגעים עם השלטונות הבריטיים והאחראים על מחנות הגרוש. קשריו עם אנשי הסוכנות היהודית והמוסד לעליה ב' הלכו והתהדקו. 'פאפא' היה היוצא מן הכלל: הוא היה "משלנו".
פאפא כנציג הג'וינט התערב ככל יכולתו לטובת העצורים. כולל סיוע בהברחה לישראל. בעת חיסול המחנות התגלה חוסר של כ-1,500 איש מול הרשימות. פאפא אמר לו, ברצינות רבה, שהוא מדבר בשם הסוכנות היהודית, ושֹהם מחזיקים את הבריטים אחראים לכל האנשים הנעדרים. לאחר זמן מה הציע הסבר, ומוצא מן הבעיה: הקצבת המזון הייתה זעומה, אמר לקולינס, כך שייתכן שבוצע רישום מזויף של אנשים לא-קיימים, כדי לקבל מנת מזון כפולה.
על פעילותו של פאפא סיפר אברהם זילברברג:
הפאנים
עם הגעתן נוצר ערוץ תקשורת חשאי בין אנשי ההגנה שבמחנות המעצר באי לבין מפקדי האניות מטעם ההגנה, שנותרו עליהן בעת שעגנו בקפריסין. שני רבי-החובלים, גד הילב מה"פאן יורק" ואייק אהרונוביץ' מה"פאן קרסנט", סירבו לוותר על האניות. הם היו משוכנעים כי אניות אלה ישרתו בקרוב צרכים דחופים של המאבק הלאומי, ולכן חובה לשמור אותן במצב תקין, כשירות לשייט ומוכנות להפלגה בהתראה מיידית. הם ניהלו משא ומתן קשוח עם הבריטים וזכו להבטחה רשמית בכתב כי הצוות יישאר על האניות ולא יגעו בו לרעה. הם קיבלו גם אישור לחופש תנועה בלתי מוגבל באי. השניים ירדו לחוף ונסעו לפמגוסטה פגשו לראשונה בפאפא.
ביום הכרזת המדינה החליטו גד הילב ואייק אהרונוביץ' לקיים טקס של הנפת דגל הלאום על תורן שתי האניות. ב 14 במאי נערך טקס הנפת הדגל על ה"פאנים". היו שם אנשי המוסד לעלייה ב', נציג הג'וינט מוריס טאוב, הרב שיינבאום מהסוכנות היהודית, גב' אידה פרשיץ שהייתה יו"ר הקהילה היהודית הקטנה אך הפעילה של קפריסין - והיו שם גם פרודרומוס פאפאואסיליו ורעייתו, ללה. כולם שרו את התקווה, ובכו מהתרגשות. עוצמת הרגש לא פגה עם השנים.
האניות שהו בקפריסין קרוב לשבעה חודשים, ובסופו של דבר שוחררו, וזכו לשמות חדשים, ברוח אותם הימים - "קוממיות" ו"עצמאות". כעת כבר היו רשומות כאניותיה של חברת השיט הישראלית - "צים". שהפכה לאחראית על תפעולן של אניות המעפילים הכשירות לשיט.
פעילות מסחרית
לאחר קום המדינה הסוכנות של פאפאואסיליו שגשגה והפעילות המסחרית גדלה בהדרגה. נמשך הקשר לישראל. שתילי העצים הקפריסאים שנשלחו ונשתלו ביערות הקרן הקיימת לישראל. השר לוי אשכול שלח אז נציג לחפש בקפריסין בצלים, שישמשו בסיס לגידולים לשוק המקומי. פאפאוואסיליו סייע באיתור ומשלוח ה"בצלצלים".
ביזמת ד"ר נפתלי וידרא מצים פנה פאפא לנציג הקונפרנס של חברות ספנות בריטיות שיצרפו את צים לקונפרנס וקיבל תשובה שלילית. החלה תחרות פאפא פנה ליצואנים הקפריסאים וצים זכתה בהובלות רבות מקפריסין. המשיך ועבד מול מנהלי הנמלים וסייע לאוניות צים.
התעוזה העסקית של פאפאואסיליו, הניסיון הרב וההכרות המעמיקה עם כל הגורמים החשובים בקפריסין, הביאו להצלחות של "צים", ולשגשוגה והתפתחותה של הסוכנות שלו, אשר בשנת 1951 קיבלה את השם "שֹהם קפריסין". חברת "שֹהם" הוקמה בישראל כסוכנות של "צים". פאפאוואיסיליו אימץ את השם לסוכנות שלו. "שֹהם" קפריסין הוקמה ב-1951, וירשה את מקומה של הסוכנות הכללית של פמגוסטה. פתחה משרדים גם בלימסול ובניקוסייה, אבל עיקר הפעילות התרכזה בפמגוסטה, הנמל המודרני הגדול היחיד באי באותה עת. הצמיחה הגדולה של צים בשנות ה-50 וה- 60 הקבילה לצמיחה ולהתפתחות של "שהם קפריסין". אניות צים פקדו את קפריסין בקביעות ובתכיפות. התפתחה גם תיירות עממית מישראל לאי.
חוג מכריו הישראליים של פאפאוואסיליו התרחב באותם ימים. הוא ערך ביקורים רבים בארץ. בליווי ידיד ישראלי, האגרונום עמיחי קרול, באו לבקר, ללא הודעה מראש, את דוד בן-גוריון בביתו בשדה בוקר. הוא נזכר אז באירוע מעניין מן העבר: ב-1948, בעיצומם של קרבות מלחמת העצמאות, קיבלו נציגי ההגנה בקפריסין בקשה יוצאת דופן. בן-גוריון - ראש הממשלה ושר הביטחון - חיפש ספר של הפילוסוף היווני אוריפידס, במקור היווני. הם התקשו להשיג עותק ופנו לפאפא, שהשיג את הספר המבוקש. בן-גוריון הודה לו במכתב אישי.
פעילות ציבורית
פעילותו הציבורית של פאפאואסיליו המשיכה לצד ניהול העסקים. לאחר מלחמת העולם חל שינוי באופיה של מפלגת AKEL שפאפאואסיליו היה ממיסדיה, ובאוגוסט 1948 הוא פרש מן המפלגה. הוא חש שהגורמים החדשים במפלגה אינם מייצגים עוד כראוי את דעותיו והאידאולוגיה שלו, ושזהו הצעד הנכון לעשותו. פאפאוואסיליו מצידו עשה רבות לטפח ולבנות את הקשרים בין שתי המדינות, בעיקר בתפקידו כיו"ר אגודת הידידות ישראל-קפריסין. אפילו כאשר העמדה הקפריסאית הרשמית צידדה בעמדות הערבים והגוש המזרחי בסכסוך הישראלי-ערבי. פאפאוואסיליו לא היסס לטעון באוזני אנשי הממשל, כולל הארכיבישוף מקריוס, כי עמדתם מוטעית.
דבריו של פאפאוואסיליו עשו את שלהם התפיסה הזאת חלחלה גם לעמדה הקפריסאית הממשלתית הרשמית. אפילו בשיאה של תקופת בידוד מדיני של ישראל, לאחר מלחמת יום הכיפורים, לא הצטרפה קפריסין לגוש שניתק יחסיו והפגין עוינות לישראל. העובדה שכיום קיימים יחסים מצוינים וידידותיים ביותר בין קפריסין לישראל, מהווה ראייה לכך כי הקו שבו תמך פאפאוואסיליו לאורך כל השנים הוא הנכון.
פאפא העדיף לתחום את פעילותו בעיקר בנושאים חברתיים וכלכליים. מאז שנות ה-40 היה פאפא חבר מועצת העיר פמגוסטה. במהלך השנים כיהן כסגן ראש העיר וגם כראש העיר, גם כאן בא לידי ביטוי הקשר עם ישראל כאשר ביקרה ב-1968 מועצת העיר פמגוסטה בחיפה, ביוזמת אבא חושי, ראש עיריית חיפה דאז, ובסיוע חברת צים. חיפה ופמגוסטה הוכרזו ערים תאומות. אנשים טכניים מעיריית חיפה סייעו לעיריית פמגוסטה בתכנון מערכת הביוב העירונית.
במהלך השנים שימש פאפאואסיליו במגוון רחב של תפקידים ציבוריים - חבר מועצת המנהלים של חברת השידור הקפריסאית, ובחברת הטלקומוניקציה הקפריסאית. הוא היה יו"ר הארגון הקפריסאי לפיתוח הקרקע - ארגון שיעודו חלוקת קרקעות במחירים נמוכים לציבור, חבר מועצת המנהלים של הצלב האדום המקומי, ועוד.
הכיבוש הטורקי
המתיחות בקפריסין הגיעה לשיא ב-1974, והמלחמה פרצה באותה שנה. כשהחלו הקרבות שהה פאפא עם ללה רעייתו בלונדון. בני משפחתו היו בפמגוסטה. התחבורה לאי, באוויר ובים, נותקה. השתרר מצב קשה של אי ודאות. נסיונותיו של פאפא להגיע בדרכים שונות לקפריסין עלו בתוהו. מצור ימי הוטל על קפריסין על ידי הצבא הטורקי.
ידידיו הישראלים של פאפא עקבו בדאגה אחר המתרחש. הם הציעו לו, ראשית מעשה, לבוא לישראל - להיות קרוב יותר למוקד האירועים ובקרב ידידים. את בתו וחתנו הבריחו מפמגוסטה. כשעלה פאפא על מטוס "אל-על" בלונדון התברר לו שהוא נוסע בתנאי VIP. בינתיים התארגנה בישראל, באורח ספונטני לחלוטין, רשת סיוע התנדבותית. פאפא רצה, יותר מכל, להגיע בהקדם לקפריסין, אולם על האי הוטל מצור ימי ואווירי ולא הייתה כל דרך מוסדרת להגיע לשם. חבריו נערכו למבצע שהיה בו משהו מאווירת המחתרת. יהודה רתם פנה לרב-חובל דוד מיימון, שפעל עוד בעלייה ב' אך את פאפאואסיליו פגש רק מאוחר יותר במסגרת עבודתו בצים. מיימון מספר שכאשר פנה לאנשים בבקשה להצטרף לצוות - זכה להיענות מיידית, ללא היסוס.
התארגנות בלימסול
סוכנות שֹהם התאוששה במהירות יחסית מן הקשיים של המלחמה. תחום הספנות, הבינלאומי במהותו, הסוכנויות של שֹהם בערים אחרות באי, יצרו תשתית שסייעה לחברה לחזור במהירות יחסית לעסקים ולמקומה הבכיר בסחר החוץ של קפריסין. חברת "צים" החלה לפקוד בקביעות את נמל לימסול. אחת ההתפתחויות החשובות הייתה הכללת קפריסין ברשת הצימית, כאשר זו נערכה מחדש עם הקמת שרות המכולות של "צים". הדבר סייע להגדלת סחר החוץ הקפריסאי באופן ניכר. הקשר עם "צים" וישראל צמח והתחזק.
לעובדה זו הייתה גם תוצאה קשה: מחבלים פלסטינים שראו בעין רעה את הקשרים עם ישראל איימו על פאפאוואסיליו והסוכנות, ואף מימשו את האיום בהתקפה שנערכה על בנין הסוכנות, בה נזרקה פצצה ומספר עובדים נפצעו. ביוזמת הנהלת צים הגיעו הפצועים לישראל ונבדקו וטופלו המרכז הרפואי רמב"ם. הפיגוע לא הרתיע את פאפא ולא הסיט אותו מעמדותיו, שאותן ביטא תמיד בגלוי הלב ובישירות המאפיינות אותו.
פאפא לא איבד את התקווה והאופטימיות ביחס לסכסוך בקפריסין. העובדה שהוא יווני קפריסאי גאה, שנושל מביתו בפמגוסטה על ידי הטורקים, אינה משנה את השקפתו היסודית, לפיה ניתן לחזור וליצור אמון ושלום בין הקפריסאים הטורקים והיוונים ולחזור לקפריסין מאוחדת.
כיבודים והנצחה
בשנת 1995 קיבל פאפאואסיליו את "אות יקיר הכרמל" מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1998 העניק לו נשיא המדינה עזר ויצמן תואר קונסול כבוד.
, אמר עליו יהודה רתם.
ב-30 באפריל 2018 בהחלטת ראש העיר יונה יהב נקרא כיכר בחוף הים בחיפה "כיכר פאפא" על שמו של פאפאואסיליו.
משפחה
באוגוסט 1947, נערכו ארוסיו של פאפאואסיליו לאשתו לעתיד, לֶלָה. הם נישאו ב-23 בינואר 1949, וללה לוותה אותו ועמדה לצדו במהלך התקופה הדרמטית של המחנות, ובכל השנים שלאחר מכן. בנו כריס נולד באוקטובר 1949, ובתו לינה במאי 1951.
קריאה נוספת
ראה גם מחנות המעצר בקפריסין
חוק גלאס-סטיגל
חוק גלאס-סטיגל נחקק בשנת 1933 וייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פקדונות (FDIC) בארצות הברית. החוק ייסד רפורמות בבנקאות. מטרת חלקן הייתה לווסת ספקולציות במניות. חלק מהרפורמות היו בחקיקה, וכללו לדוגמה תקנה פדרלית שהסמיכה את הבנק הפדרלי להגביל את גובה הריבית שבנקים יכולים לגבות על חוב (Regulation Q).
תקנה זו בוטלה בשנת 1980 על ידי החוק להסרת הפיקוח של הבנק הפדרלי על מוסדות פיננסיים (Depository Institutions Deregulation and Monetary Control Act). חוק זה קבע כי בנקים יכולים לקבוע באופן עצמאי את הריבית על הפקדות והלוואות. משמעות קביעה זו הייתה שחוק זה הפך את מחירו של הדולר האמריקאי לנגזרת של פעילות השוק החופשי, ללא פיקוח.
חוק גלאס–סטיגל כלל תקנות שאסרו על חברה שהחזיקה בבנק להחזיק בחברות פיננסיות אחרות מתוך ניגוד עניינים. תקנות אלו בוטלו ב-1999 על ידי חוק גראם-ליצ'-בליילי. חוק זה נחקק בקונגרס האמריקאי ברוב של 346 מול 86 בבית הנבחרים, זאת לפני שנשלח לוועדת החקיקה של בית הנבחרים. הצעת החוק הסופית הוגשה על ידי שתי מפלגות הבית. תוצאות ההצבעה על חוק גראם-ליצ'-בליילי היו: סנאט: 90 בעד, 8 נגד, 1 נמנע; בית הנבחרים: 362 בעד, 57 נגד, 15 נמנעו. החוק נחתם על ידי הנשיא המכהן ביל קלינטון.
רקע
הסנטור הדמוקרטי מוירג'יניה, קרטר גלאס, והסנטור הדמוקרטי מארקנסו, ג'וזף ט. רובינסון אשר לקחו תחת חסותם את הצעת החוק שהפכה לחוק גלאס-סטיגל, מספרים:
בית המשפט אף דחה את הטיעון שניתן להתייחס אל בנק ואל חברת ההחזקות שלו כישות אחת למטרות שמצוינות בפסקאות 16 ו-21. בית המשפט מציין בקביעתו כי חוק גלאס-סטיגל מציין את ההפך:
שני חוקים נפרדים בארצות הברית נודעים כחוק גלאס-סטיגל. שני החוקים היו ניסיון של ממשלת ארצות הברית להתמודד עם קריסתם של בנקים מסחריים אמריקאיים בתחילת 1933. רבים מהמחקרים ההיסטוריים והכלכליים משייכים את קריסת הבנקים לבעיות כלכליות שהגיעו בעקבות המשבר הכלכלי בוול סטריט של 1929. עם זאת, קריסת מערכת הבנקאות האמריקאית של 1933, שהגיעה 3 וחצי שנים מאוחר יותר, היו רק בחלקן תוצאה של משבר שוק המניות של 1929.
הנשיא הרפובליקני הרברט הובר הפסיד בבחירות בנובמבר 1932 לפרנקלין דלאנו רוזוולט, אבל המנהלה שלו לא עזבה את המשרדים עד מרץ 1933. מנהלתו של הובר והמנהלה החדשה של רוזוולט לא תקשרו ביניהן ולא תיאמו פעילות כדי לעצור את משיכת היתר של הציבור מבנקים בדטרויט, מישיגן בינואר 1933, בנקים שהיו בבעלות משפחת פורד. יו"ר הבנק הפדרלי של ארצות הברית יוג'ין מאייר היה גם הוא חסר אונים.
שני החוקים נלקחו תחת חסותם של חבר הסנאט קרטר גלאס, שהיה בעבר שר האוצר בממשלת ארצות הברית תחת וודרו וילסון, וחבר הקונגרס הנרי ב. סטיגל, יו"ר ועדת הקונגרס לענייני בנקאות ומטבע.
תקציר שירותי המחקר של הקונגרס
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קשה היה להבדיל בין בנקאים וסוכני ניירות ערך. כתוצאה מכך, בזמן השפל הגדול אחרי 1929, הקונגרס האמריקאי בחן את השילוב בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות בשנות ה-20. שימועי הקונגרס חשפו ניגודי עניינים והונאות בחלק מפעולות ניירות הערך של מוסדות הבנקאות. חוק גלאס-סטיגל שם מחסום ברור בפני שילוב בין פעולות פיננסיות אלו.
חוק גלאס-סטיגל השני
מהשפעות החוק:
השפעה על מדינות נוספות
לחוק גלאס-סטיגל הייתה השפעה על מערכות פיננסיות של מדינות אחרות: סין הפרידה בין בנקים מסחריים ובנקים להשקעות. בישראל, בשנת 2005, אושרה רפורמת בכר. עיקרי הרפורמה היו סיום הבעלות של הבנקים על קופות הגמל וקרנות הנאמנות, עידוד התחרות בתחומי השקעות אלה, הגברת התחרות בתחום החסכון הפנסיוני והגברת הגיוון של אמצעי המימון במשק. זאת במטרה ליצירת תחרות לתחומים המוצעים על ידי הבנקים.
ביטול החוק
ביטול החוק היה במספר שלבים:
חוק גראם-ליצ'-בליילי
הצעת החוק אשר ביטלה סופית את חוק גלאס-סטיגל הוצגה לסנאט על ידי פיל גראם, רפובליקני מטקסס, ועל ידי ג'יימס ליצ' הרפובליקני ב-1999. הצעות החוק נתקבלו ברוב רפובליקני בסנאט54-44, וברוב של 343-86 בבית הנבחרים. אחרי ההצבעה בנובמבר 1999 הועבר החוק לוועידת החקיקה כדי לעמוד על ההבדלים בין הצעות החוק השונות שהועלו בסנאט ובבית הנבחרים. ביל קלינטון חתם על החוק הסופי, שעבר בתמיכת שתי המפלגות ולכן היה מוגן יחסית מווטו: 362-57-15 בבית הנבחרים ו-90-8-1 בסנאט.
תעשיית הבנקאות ביקשה את ביטולו של חוק גלאס-סטיגל מאז שנות ה-80. ב-1987 הכינה רשות המחקרים של הקונגרס דו"ח שחקר אם לשמר או לבטל את חוק גלאס-סטיגל.
ביטול החוק נתן לבנקים מסחריים כמו סיטיגרופ, הבנק המסחרי הגדול ביותר בארצות הברית לפי נכסים, לסחור בנכסים כמו הלוואות, לערוב לחובות ולהקים קרנות אשראי להשקעות, שיקנו את ניירות הערך הללו. לסיטיגרופ (שאז נקראה סיטיקורפ) היה תפקיד עיקרי בביטול החוק. החברה התאחדה עם התאגיד הפיננסי קבוצת טרבלרס שנה קודם לכן, והשתמשה בנקודות תורפה בחוק גלאס-סטיגל שנתנו לה פטור זמני ואיפשרו את האיחוד.
עם שדולה שהוביל רוג'ר לוי, "התעשיות הפיננסיות, תעשיות הביטוח והנדל"ן יחדיו הן התורמות הגדולות ביותר לקמפיין והמממנות הגדולות ביותר של השדולה מכל הסקטורים העסקיים [ב-1999]. הן הוציאו יותר מ-200 מיליון דולר לשדולה בנושא ב-1998, לפי המרכז לפוליטיקה אחראית..." תעשיות אלו הצליחו במאמציהן שנפרשו על שני העשורים האחרונים לבטל את חוק גלאס-סטיגל.
אברהם הגר
רבי אברהם הַגֵּר (? – כ"ב בכסלו ה'כ"ה, דצמבר 1264) היה גר צדק מבוואריה שערך ויכוחים דתיים עם נוצרים ולבסוף נהרג על קידוש השם. חידוש מדבריו מובא בפירוש התוספות לתלמוד הבבלי.
אברהם הגר נהג לנדוד ממקום למקום כדי להתווכח עם נוצרים, וכדי לשכנע נוצרים נוספים להתגייר. באחד הוויכוחים, שהתקיים בזינציג, קם אברהם ושבר פסלי קדושים נוצריים ששימשו לתפישתו לעבודה זרה (בדומה לסיפור אברהם והצלמים). בתגובה, ההמון הנוצרי התנפל על היהודים במקום והרג בהם, וכלא את אברהם. אברהם נשלח לכלא באאוגסבורג, ולאחר שסירב לשוב לנצרות, נגזר עליו מוות בשרפה. בכ"ב בכסלו ה'כ"ה הועלה אברהם על המוקד באאוגסבורג. יהודי גרמניה בימי הביניים נהגו ביום זה כתענית ציבור ואמרו בו סליחות. חוברו סליחות מיוחדות על המאורע, ביניהן אחת שחיבר הרב מרדכי בן הלל ('המרדכי').
בפירושי התוספות
חידוש אחד של רבי אברהם הגר מוזכר בפירושי התוספות לתלמוד. נאמר בגמרא. תוספות שואלים מדוע הגרים קשים, ובאחד מהסבריהם מביאים את דבריו של רבי אברהם (שהיה גר בעצמו): כלומר, הגרים מלמדים חובה על עם ישראל בכך שהם צדיקים יותר מאלה שנולדו יהודים.
שליט
{{פירושונים|
אישים ששמם שליט:
אחר:
ראו גם
}}
מחנה המעצר קרתגו
מחנה המעצר קרתגו היה מחנה מעצר בריטי ששכן בצפון מזרח סודאן, בלב המדבר הנובי, כמאה קילומטר דרומית לעיר פורט סודאן. בינואר 1945 הועברו אליו לוחמי האצ"ל והלח"י על ידי שלטונות המנדט הבריטי ממחנה סמבל בסמוך לאסמרה שבאריתריאה. מבין שלושת מחנות מעצר בריטים בהם שהו הגולים באפריקה במחנה זה היו התנאים הקשים ביותר. אסירי המחנה סבלו מחום, תברואה ירודה, צפיפות ומחסור במים. גורמים ביישוב ניסו לאורך שנות קיומו של המחנה להתערב לטובת העצירים אך כשלו במרבית המקרים.
היסטוריה
המחנה הוקם בסוף שנת 1944 במבנים שהתפנו בבסיס חיל האוויר המלכותי קרתגו. בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 שימשו מסלולי החול הנטושים של הבסיס להטסת עולים מאתיופיה לישראל כחלק מבצע אחים.
הסיבה להקמת המחנה במקום כל כך מרוחק מפלשתינה (א"י) היה שעל פי המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ג'ון שו החלה הקצנה בפעילות המחתרות כנגד השלטון הבריטי. בנוסף לכך, במחנה המעצר בלטרון, אליו נשלחו במרבית המקרים לוחמי המחתרות היו בריחות באופן תדיר, דבר שערער את ביטחון הבריטים שחששו מבריחות של לוחמי מחתרת. הבריטים קיוו שאם יקימו את מחנה המעצר הרחק מארץ ישראל, בלב המדבר באפריקה, יהיה ללוחמים הרבה יותר קשה לשרוד את הבריחה ולהגיע בשלום למקום מבטחים.
בינואר 1945 הועברו אל המחנה 276 לוחמי האצ"ל והלח"י על ידי שלטונות המנדט הבריטי ממחנה סמבל בסמוך לאסמרה שבאריתריאה.
במהלך שנות קיום המעצר, היו מספר בריחות של גולי אצ"ל ולח"י ממחנה המעצר קרתגו, אליו הוגלו על ידי שלטון המנדט הבריטי. הבריחה הראשונה, נערכה במרץ 1945 ובה נמלטו שלושה אנשי לח"י אל הרי המדבריות. עם זאת ולאחר שפעלו ללא תוכנית מסודרת, שלושת פעילי הלח"י נתפסו במהרה והושבו למחנה קרתגו.
המחנה בתרבות
בדצמבר 2022 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "קרתגו". את הסדרה יצרו וכתבו האחים ינץ לוי ורשף לוי, הסדרה בדיונית היא בהשראת סיפורים ששמעו האחים מאביהם, אליהו לוי (עליו מתבססת הדמות הראשית) על מחנה קרתגו והחיים בו. אך רבים מבני משפחות הלוחמים השבויים התרעמו על הצגת הלוחמים בצורה מגוחכת ונלעגת, ועל הטענה כאילו הסדרה מבוססת על אירועים אמיתיים בעוד לטענתם כל הסיפורים בסדרה בדויים לחלוטין. בפרט, בניגוד למוצג בסדרה, לא היו כלל נשים, נאצים או פאשיסטים במחנה.
שריר העכוז האמצעי
שריר העכוז האמצעי (TA: Musculus gluteus medius) ממוקם בחלקו העליון והצידי של העכוז, חלקו העליון שטחי לעור וכשני שלישים ממנו מתחת לשריר העכוז הגדול. השריר הוא מניע חזק של הירך לכיוון צידי (הרחקה) ומסובב פנימה את הירך, ומאידך משמש כמייצב של האגן בזמן הליכה. על פי מספר ממצאים, השריר פועל יותר כמיצב של מפרק הירך בזמן הליכה מאשר כמניע של הירך.
פעולת השריר מונעת את נפילת האגן מטה בצד הנגדי (קונטרה-לטרלי) לצד של הרגל נושאת המשקל. פעילות יתר של השריר תרים את האגן בצד הנגדי ותאפשר את מעבר הרגל הנגדית מבלי שתתנגש בקרקע, פעילות יתר של השריר בהליכה אופיינית כתנועה מפצה על ליקויים שונים במפרקי הגפה התחתונה.
חלקו העליון והשטחי לעור של השריר משמש כאתר בטוח לזריקות תוך שריריות שכן אין בעומקו מבנים אנטומיים כגון כלי דם ראשיים ועצבים העלולים להיפגע מהזריקה.
תיאור
לשריר העכוז האמצעי מבנה דמוי מניפה משולשת המשתרעת מהאגן לעצם הירך.
השריר נאחז בחלק הצידי של תל הירך הגדול.
עצבוב
שריר העכוז האמצעי מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי (L5) ועל ידי שורש העצב של העצה הראשון (S1) דרך עצב העכוז העליון (Nervus gluteus superior).
תמר מרין
תמר מרין (נולדה ב-1975) היא סופרת, עורכת, מבקרת, ומרצה לספרות וכתיבה ישראלית.
ביוגרפיה
מרין היא ילידת תל אביב, בת למחזאי והתסריטאי חיים מרין ולבמאית, המורה למשחק והקריינית מלכה מרין. היא בוגרת תיכון תלמה ילין במגמת תיאטרון. בתחילת שנות ה-20 לחייה, טרם פנתה ללימודי הספרות, הופיעה במסגרת להקת תיאטרון המחול של רינה שיינפלד.
מרין היא בעלת תואר דוקטור בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב. הדיסרטציה שלה עסקה בפרוזאיקוניות הישראליות הראשונות: יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון ורחל איתן ויחסיהן עם קאנון הספרות העברית.
בין 2002–2011 לימדה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2011–2013 שימשה עמיתת פוסט-דוקטורט ומרצה אורחת לספרות עברית וישראלית באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי. כיום משמשת מרצה לספרות ולכתיבה במחלקה לספרות עברית ובתוכנית למגדר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאורך השנים הנחתה סדנאות כתיבה בבית אריאלה, "מנשר לאמנות" ועוד. החל ב־2022 מרין היא עורכת ראשית שותפה של כתב העת "מאזנים".
חיים אישיים
מרין הייתה נשואה לסופר מתן חרמוני. היא חיה בתל אביב עם בנם ובתם, ולאחר גירושיה ניהלה מערכת יחסים עם אישה.
יצירתה
סיפורים פרי עטה ראו אור בכתבי העת "הו!" ו"קשת החדשה". רומן הביכורים שלה, "ילדים", ראה אור בשנת 2015 בהוצאת "ידיעות ספרים" וזיכה אותה בפרס שרת התרבות ליוצרים בראשית דרכם ובפרס קוגל לספרות יפה. ספרה השני, "מה אתה מסתכל על" יצא לאור ב-2018 בהוצאת ידיעות ספרים. ב-2021 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על יצירתה הספרותית. בשנת 2022 יצא לאור, ב"הוצאת אחוזת בית", ספרה "הדיירת", רומן על חיי גירושים.
מרין כתבה לאורך השנים ביקורות ספרות במוספי הספרות של העיתון "הארץ". רשימות הביקורת שלה זיכו אותה בפרס ברנשטיין לשנת 2014 בתחום הביקורת.
ספר העיון שלה על עליית הפרוזאיקוניות הישראליות הראשונות: Spoiling the Stories: The Rise of Israeli Women's Fiction יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-2016. בנוסף, מאמרים פרי עטה התפרסמו בכתבי עת אקדמיים שונים בעברית ובאנגלית.
סריג חופשי
לדוגמה, הסריג החופשי הנוצר על ידי זוג נקודות a,b כולל רק ארבע נקודות:. הסריג החופשי הנוצר על ידי שלוש נקודות הוא אינסופי, ולכן הסריג החופשי הנוצר על ידי יחס סדר שיש בו שלוש נקודות שאינן ניתנות להשוואה, הוא תמיד אינסופי. לעומת זאת הסריג המודולרי החופשי הנוצר על ידי שלוש נקודות כולל 28 נקודות (וגובהו 8), כפי שחישב ריכרד דדקינד ב-1900. הסריג הדיסטריבוטיבי החופשי הנוצר על ידי שלוש נקודות כולל 18 נקודות. הסריג המודולרי החופשי על ארבע נקודות הוא אינסופי (Birkhoff, 1933), בעוד שסריג דיסטריבוטיבי חופשי הנוצר סופית הוא תמיד סופי (לסריג הדיסטריבוטיבי החופשי על 4 נקודות יש 166 נקודות, וגודלו של הסריג הדיסטריבוטיבי החופשי על n נקודות הוא בקירוב ). בעיית המילה פתירה בסריג החופשי, אבל לא בסריג המודולרי החופשי על חמש נקודות (או יותר).
את הסריג החופשי אפשר לחשב גם כאשר היוצרים מתייחסים זה לזה. למשל, הסריג החופשי על הקבוצה a,b,c שבה a<b כולל 9 נקודות (הסריג המודולרי החופשי על קבוצה זו כולל 8 נקודות, והוא דיסטריבוטיבי). הסריג החופשי על הקבוצה a,b,c,d שבה a<b<c כולל 20 נקודות (בסריג המודולרי החופשי על קבוצה זו יש 13 נקודות). הסריג החופשי על הקבוצה a,b,c,d שבה a<b ו-c<d הוא אינסופי, בעוד שהסריג המודולרי החופשי על קבוצה זו כולל 18 נקודות (תוספת היחס a<d יוצרת מנה שבה רק 12 נקודות).
פיצרייה
פִּיצֵרִיָּה היא מסעדה המתמקדת בפיצה. בנוסף לפיצה, מנות בפיצרייה יכולות לכלול סלטים, פסטה, או מאכלים אחרים.
פיצריות רבות מציעות שירות איסוף עצמי, באופן שבו הלקוח מזמין את המזון מראש או במסעדה, ואוסף את האוכל כשהוא ארוז בקרטון פיצה. פיצריות רבות מספקות גם שירות משלוחים לבית הלקוח, כאשר שליח מעביר את ההזמנה אל פתח בית הלקוח או למקום מוסכם אחר, כל עוד הוא בטווח מרחק מתאים מהפיצרייה. שילוח הפיצה יכול להתבצע ברכב או בקטנוע, ולעיתים הוא מתבצע גם בטוסטוס או באופניים. ניתן להזמין את האוכל במסעדה, בטלפון וכיום גם באמצעות האינטרנט.
באיטליה, הפיצה הייתה מזון לעניים, ולכן הכילה מעט מרכיבים, שהיו זולים. לאחר שצברה פופולריות בארצות הברית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, הפכה הפיצה למזון נפוץ וזמין, בין היתר בשל היותה מהירה וקלה להכנה, והפסיקה להיות מזוהה עם עניים. הפיצה לא הייתה יקרה במיוחד, אבל כמות המרכיבים גדלה, וכן איכותם עלתה. הפיצה הפכה לנגישה אף יותר כשהומצאו הפיצות הקפואות והחלו משלוחי פיצה על ידי הפיצריות עד לבית הלקוח.
רשתות פיצה פופולריות בעולם הן פיצה האט, דומינו'ס פיצה, פיצה אקספרס ועוד.
היסטוריה
הפיצרייה הוותיקה בעולם, ככל הנראה, שפעילה עד היום היא "Antica Pizzeria Port'Abla", בנאפולי, איטליה. המסעדה נוסדה ב־1738 כבית אוכל לסוחרים, והוסבה למסעדה עם שולחנות, כיסאות וקומה עליונה ב־1830.
אחת מהפיצריות הראשונות נוסדה בנאפולי על ידי רפאל אספוזיטו ב־1830. המסעדה, שפעילה עד היום, נקראת היום "פיצרייה ברנדי" ("Pizzeria Brandi"). הפיצה מרגריטה הראשונה נאפתה ב־1889 בצבעי דגל איטליה כהוקרה למלכה מרגריטה, נסיכת סבויה שביקרה במקום.
בארצות הברית מכירות הפיצה החלו ב־1905, כשגנרו לומברדי התקין טאבון פיצה בבית הקפה שלו, והחל למכור משולשי פיצה.
הפיצרייה הראשונה בפינלנד הייתה מסעדת ג'ובאני שהוקמה בעיר האמינה ב־1961 על ידי ג'ובאני טדשי, שהיה בעסקי הפיצה עד שנות ה־80 המוקדמות.
מזון מהיר
בשלהי המאה ה־20 החל המזון המהיר לחולל שינויים במכירות הפיצה. דוכני מזון שהציעו פיצה במשקל (באיטלקית: Pizza al taglio) החלו לצוץ ברחבי איטליה, שאופות פיצה בתבניות מרובעות גדולות הנמכרות בחתיכות קטנות. החתיכות נמכרות עם תוספות שונות מעל, שיכולות לכלול למעלה משני מרכיבים, מלבד גבינה ורוטב עגבניות.
פיצריות שמנוהלות על ידי מהגרים
בהרבה מדינות אירופיות, כמו שוודיה, רבים מבעלי ועובדי הפיצריות בעלי רקע של הגירה. המספרים הגבוהים של עובדי פיצריות מהגרים למעשה קיימים ברוב מדינות ה־OECD.
בשוודיה פיצריות רבות בבעלות מהגרים, ומתופעלות על ידי עסקים עצמאיים קטנים. המודל העסקי הזה החל מיד עם הגעת הפיצה לשוודיה בשנות ה־70.
הסוציולוג הנריק האלטמן הציג מספר סיבות להיותם של מהגרים מחוץ לאירופה בעלים של פיצריות באירופה. בהשוואה לבתי עסק אחרים, הקמת עסק פיצרייה קטן הוא זול, ולא דורש הכשרה מיוחדת. מהגרים חסרי השכלה ורקע תעסוקתי עקב מלחמה או תהליך הגירה קשה, יכלו לבחור בהקמת פיצרייה כחלופה בת־קיימא, אך גם אנשים בעלי השכלה יכולים להתמודד עם לימודים ארוכים כדיל להגיע למקצועם הקודם בשוודיה. הקמת פיצריה היא אפשרות ריאלית לתמוך במשפחה בהשוואה להשקעות ארוכות טווח הנדרשות ללימודים. בעלי פיצריות רבות באים מרקע חברתי בו יזמות מוערכת מאוד, ונפוץ שגם הוריהם היו בעלי עסק משפחתי קטן, או שעבדו בכזה, או לחלופין היו בעלי מלאכה. קשיי שפה גם הם יכולים להשפיע, כך שתקשורת בעסק המסעדות דרך חברים או מקומיים מאפשרים התחלה קלה. אין הרבה עבודות כפיים שלא דורשות הכשרה, כך שהחלופות מועטות.
דייוויד פיטרסון
פיטרסון התפרסם בעיקר כיוצר השפה הדות'ראקית והשפה הולריאנית בעבור סדרת הטלוויזיה משחקי הכס (משנת 2009) של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO.
פיטרסון תכנת את השפה הקסטיטנית והשפה האירת'יאנית המיועדות לתוכנית הטלוויזיה Defiance ("התנגדות") עבור ערוץ Syfy האמריקאי (משנת 2011).
כמו כן, בעבור הסרט תור: העולם האפל (משנת 2013) פיטרסון תכנת את השפה בה מדברים האלפים האפלים.
בשנת 2007, יחד עם עוד 9 מתכנתי שפות, יִסֵּד את "החברה ליצירת שפות" (באנגלית: The Language Creation Society), ארגון ללא מטרות רווח שתכליתו קידום תכנות השפות וכמו כן איגוד ותמיכה במתכנתי שפות. היה לנשיא הארגון בין השנים 2012–2014.
ארנה דויטש
ארנה דויטש (בהונגרית: Deutsch Ernő; פשט, 19 בספטמבר 1872 – בודפשט, סוף 1944) היה רופא, רופא ילדים יהודי-הונגרי שנספה בשואה. גיסו היה פאל הארי, רופא וביוכימאי.
ביוגרפיה
ארנה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של יאקאב דויטש (1835–1907), סיטונאי ומייסד בית היתומים לבנים של הקהילה היהודית של פשט, ואמו הייתה הרמינה לוי (1846–1919). את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בגימנסיה הלותרנית בפשט, ואז הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר ברפואה בשנת 1895. בין השנים 1896–1902 עבד כמתמחה בבית החולים לילדים שטפניה בבודפשט תחת ניהולו של יאנוש בוקאי ואחר כך שהה שנתיים במרפאות ילדים בחו"ל. בתקופה זו היה מעורב גם בניהול בית היתומים היהודי לבנים. בשנת 1902 נבחר על ידי ועדת ההיגוי של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים כרופא הראשי של המכון, ובמקביל גם לחבר בוועדת הניהול. לאחר מכן מונה לרופא ראשי במחלקת ילדים למחלות זיהומיות בבית החולים לילדים אדל ברודי.
דויטש היה רופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה ומאוקטובר 1914 עד אפריל 1916 היה מפקד בית החולים הצבאי של כיכר בתלן בבודפשט. בעקבות כך עוטר ב"הצלב האדום דרגה 2" זאת "כהוקרה על מעלותיו המיוחדות במלחמה סביב שירותי הבריאות הצבאיים".
בשנת 1914 הופקד דויטש באופן זמני על ניהול המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים, כיוון שהנשיא דאז, דודו, שמואל דויטש, היה במצב בריאותי רעוע. בשנת 1928, אחרי התפטרותו של אלדאר קסאב, הוא נבחר לנשיא המכון. דויטש היה מנהל החלק המדעי של "תערוכת הגנת האדם" שהתקיימה בבודפשט בשנת 1926. על עבודתו קיבל בשנה שלאחר מכן את עיטור צלב האדום הגרמני דרג 2. כהוקרה על מעלותיו התמנה גם כ"יועץ המדעי" בהמלצת Deutsche Hygiene-Museum בדרזדן. הוא היה ממארגני התנועה להגנת ילדים, מייסד תנועת החלב החופשי והשיג תוצאות מהותיות בתחום הטיפול בשחפת בגיל הילדות ובן בתחום הנוירולוגיה ובריאות הנפש ופיתח פעילויות הסברה בריאותיות משמעותיות. בשנת 1941 פרש מתפקידו כרופא ראשי. הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת שונים, היה חבר במערכת העורכים של כתבי העת:
ארנה דויטש לקח חלק פעיל גם בחיי הקהילה היהודית כחבר בגוף המייצג ובוועד הקהילה היהודית של פשט. במשך עשרות שנים השתתף בעבודתם של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, של ה"עמותה למושבת הילדים בחופש הגדול" ושל "האגודה הלאומית של הנשים היהודיות ההונגריות" (MINOSZ). הוא היה סגן נשיא אגודת החסות הלאומית היהודית וחבר כבוד משנת 1911. דויטש היה חבר באגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובוועדת המערכת של כתב העת "שוויון". משנות השלושים ועד מותו עמד בראש בית התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. ארנה דויטש ניספה בשואה, הזמן ונסיבות מותו אינם ידועים.
משפחתו
ילדיהם:
עזריאל קאופמן
עזריאל קאופמן (1929 – 20 בפברואר 2004) היה משורר עברי, צייר, מורה מחנך ועורך כתב העת מאזנים.
תולדות חייו
קאופמן נולד בעיירה סוקולוב, הסמוכה לעיר לודז', שבפולין, למשפחה של פרוונים. בגיל 4 החל לימודיו בחדר מסורתי, עד גיל 10. למד לימודים מסורתיים בעברית וביידיש. כשהיה בן 7 החל ללמוד במקביל גם בבית ספר פולני.
ב-1939 כבשו הנאצים את פולין, ומשפחתו נמלטה לבלארוס, שהייתה אז בתחום ברית המועצות. הוא המשיך בלימודיו כפליט. ב-1940 גורשה משפחתו לעיר ארכנגלסק שבצפון רוסיה. משפחתו הועסקה בעבודות כפייה קשות אצל הסובייטים, כריתת עצים, הובלות ועוד. סבו נפטר במהלך עבודות הכפייה שם.
בשנת 1941, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות עבר עזריאל קאופמן עם הוריו לאזור הוולגה. הם שהו ושרדו את שנות מלחמת העולם השנייה בקולחוז קטן באזור העיר אוליאנובסק. באותה עת החל גם בכתיבת שיריו הראשונים ביידיש.
ב-1946 חזרה משפחתו לפולין והתיישבה בעיר, שפונתה מתושביה הגרמנים. שם נודע להם על פוגרום קיילצה. הם נדדו לצ'כיה והצטרפו לתנועת "הבריחה". יחד עם המוני העקורים היהודים הם נדדו לאוסטריה, משם לאיטליה, ומנמל נאפולי הפליגו לישראל.
חוויה קשה מכוננת עברה עליו ב-1951, כשהשתתף, כחייל מילואים, בלחימת הכשל בקרב תל מוטילה. רבים מחבריו ליחידה נהרגו ונפצעו בקרב נגד הסורים, והוא ניצל בנס. לאחר קרב תל מוטילה חדל מכתיבת שירה ביידיש והתמסר לכתיבת שירה עברית.
עזריאל קאופמן השלים לימודיו באוניברסיטאות של ירושלים, תל אביב וחיפה. הוא היה בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ותואר שני בספרות עברית. שימש כמורה ופעיל ספרותי תרבותי, עורך ומרצה, באגודת הציירים בבתי ספר ובמסגרות נוספות.
עזריאל נישא למזל, מורה בכירה לספרות בתל אביב ואב לבן ולבת. ב-2004 נפטר בתל אביב. נקבר בבית העלמין ירקון.
סודאן איירווייז
סודאן איירווייז (בערבית: الخطوط الجوية السودانية, באנגלית: Sudan Airways) היא חברת התעופה הלאומית של סודאן, בסיסה נמל התעופה הבינלאומי בח'רטום, והיא חברה בהתאחדות חברות התעופה הערביות.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1947, במטרה לשמש כחלופה לרכבת שלא הייתה במדינה. החל מסוף מרץ 2010, האיחוד האירופי אוסר על החברה להפעיל קווים אל מדינות אירופה או לטוס מעל המרחב האווירי האירופאי.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
הר הדרוזים
מרבית אוכלוסיית המחוז היא דרוזית, אך גרים בו גם תושבים ערבים-נוצרים. העיר הגדולה באזור היא א-סווידאא, שאוכלוסייתה מונה כ-87,000 נפש, רובם דרוזים ומיעוטם ערבים-נוצרים מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
היסטוריה
תחת המנדט הצרפתי על סוריה הייתה באזור מדינה דרוזית אוטונומית - מדינת ג'בל א-דרוז, שהתקיימה בין השנים 1921 ל-1936. שמה של המדינה היה בתחילה מדינת סווידא על שם העיר הגדולה באזור - א-סווידאא, אך הוא שונה לג'בל א-דרוז בשנת 1927. ב-1925 פרץ בהר המרד הדרוזי בצרפתים. בהסכם העצמאות הצרפתי-סורי מ-1936 בוטל מעמדה של ג'בל א-דרוז והיא הפכה לחלק מסוריה.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, נמצא בהר הדרוזים הריכוז הטריטוריאלי הגדול ביותר של הדרוזים: כ-75 אלף נפש - למעלה מ-40% מכלל אוכלוסיית הדרוזים, שמנתה באותה התקופה כ-180 אלף נפש.
במלחמת העצמאות של ישראל התארגן בהר הדרוזים גדוד מתנדבים דרוזי בן כ-500 חיילים והתפקד לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. הגדוד, בפיקוד שכיב והאב, נלחם בקרבות רמת יוחנן, אך בעקבות הסכם עם ההגנה נסוג. מקצת אנשיו, בהנהגת איסמעיל קבלאן, ברחו מסוריה לישראל והצטרפו לכוחות הביטחון הישראלים.
יגאל אלון, משרי הממשלה הבכירים בעת מלחמת ששת הימים הגה תוכנית להפרדת הר הדרוזים מסוריה והקמת מדינה דרוזית עצמאית שתהווה חיץ בינה לבין ירדן. על פי המסופר בראיונות מוקלטים שערך, דיבר עם מנהיגים כדיין, רבין ואשכול על כיבוש ג'בל א-דרוז, אך ללא הועיל:
הדרוזים בהר הדרוזים, שומרים על קשר עם הדרוזים בישראל, ויש ביניהם קרובי משפחה רבים. בשנת 2015, כאשר היה חשש לטבח מטעם דאעש בדרוזים שבהר הדרוזים, הפגינו ופעלו למענם הדרוזים בישראל.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, תושבי ההר נהנו מסוג של אוטונומיה. הם לא התערבו בקרבות ולא התגייסו לצבא, ואף הקימו מיליציות חמושות, אך גם לא סילקו את נציגי הממשל בדמשק.
וינוגרד
וינוגרד היא עיירה באוקראינה דרום מערבית לקייב. משמעות השם עיר היין.
וינוגרד הוא שם משפחה שמקורו במזרח אירופה ומשמעותו ענבים. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אוניברסיטת המלך סעוד
באוניברסיטת המלך סעוד כ-35 אלף תלמידים ותלמידות. באוניברסיטה מסלולי לימוד במדעי הטבע, מדעי הרוח והכשרה מקצועית, כל זאת ללא כל שכר לימוד. שפת ההוראה באוניברסיטה היא אנגלית, להוציא שיעורי דת האסלאם ושיעורי ערבית.
היסטוריה
אוניברסיטת המלך סעוד נוסדה כדי לספק מענה לצרכים החינוכיים של האומה. המלך אבן סעוד, מייסדה של ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932, החל בהנחת היסודות למודרניזציה בממלכה ולהקמתה של מערכת חינוך. בשנת 1953, עם מותו של עבד אל-עזיז אבן סעוד, עלה לשלטון בנו בכורו, המלך סעוד והקים את מועצת השרים ואת משרד החינוך הסעודי.
הנסיך פהד, שהיה אף הוא למלך ערב הסעודית, היה שר החינוך הראשון בממלכה. לאחר ישיבת מועצת השרים הראשונה הכריז פהד על תוכניתו להקים אוניברסיטה סעודית ראשונה אשר תהיה משכן לתרבות ולמדע, זאת כחלק ממשימתו לקדם השכלה גבוהה בממלכה. בשנת 1957, בהתאם לצו מלכותי מס' 17, הכריז הנסיך פהד על היווסדה של אוניברסיטת המלך סעוד, וזאת במטרה "להפיץ ולקדם ידע בממלכתנו כדי להרחיב את בסיס המחקר המדעי והספרותי, ולמען לימוד ומעקב אחר ההתפתחות באומות אחרות בתחום המדעים והאומנות וכדי לתרום יחד עימן לתגליות ולחדשנות..."
בית הספר למדעי הרוח החל קולט תלמידים בשנת הלימודים 1957–1958. בין השנים 1958 ו-1960 נפתחו בית הספר למדעים ובית הספר למנהל עסקים וכן בית הספר לרוקחות. בשנת 1961 הכיר המלך באוניברסיטה, בצו מלכותי מס' 112, כגוף משפטי עצמאי, המקיים תקציב נפרד, האחראי להשכלה גבוהה, מקדם מחקר אקדמי ופועל למען קידום המדעים והאומנויות בממלכה. הצו קבע כי שר החינוך ישמש כנשיא האוניברסיטה, וכן קבע כי באוניברסיטה אף יהיו סגן נשיא ומזכיר כללי, וכי בראש כל בית ספר יעמדו דיקן, סגן דיקן, ומועצה. בשנת 1965 נוסד בית הספר לחקלאות וכן האוניברסיטה קיבלה שליטה בבית הספר להנדסה ובית הספר לחינוך, אשר היו עד לאותה עת בשליטה ישירה של משרד החינוך בשיתוף עם אונסקו.
אוניברסיטת ריאד
בשנת 1967 קבע צו מלכותי מספר M/11 את חוק אוניברסיטת ריאד, אשר ביטל חקיקה ותקנות קודמות. החוק החדש קובע כי לאוניברסיטה תקום מועצה להשכלה גבוהה. במועצה מכהנים שני נשיאי אוניברסיטה, בהווה ובעבר, שני חברי סגל אקדמי שהחזיקו במשרות אקדמיות מחוץ לממלכה, או שני אינטלקטואלים מובילים מן הממלכה. המועצה להשכלה גבוהה כי הרשות הניהולית העליונה באוניברסיטה ובידה לקבוע מדיניות, כולל מטרות האוניברסיטה, תקציבים, שכר אנשי סגל, ומלגות.
בשנת 1972 קבע צו מלכותי מספר M/6 על ביטול החוק משנת 1967 ותחתיו נקבע חוק חדש המרחיב את הרכב המועצה להשכלה גבוהה. בשנת הלימודים 1969–1970 נוסד בית הספר לרפואה. בשנת הלימודים 1974–1975 נוסד המכון לשפה הערבית. בשנת 1976 נוסד בית הספר לרפואת שיניים ובית הספר למדעי רפואה ישומיים. באותה שנה אף נפתח קמפוס נוסף לאוניברסיטה באבהה שבמחוז עסיר ובו בית ספר לחינוך. בשנת 1977 נוסד בית הספר ללימודים מתקדמים לצורך ריכוז הטיפול בתוכניות לתארים מתקדמים בבתי הספר השונים באוניברסיטה.
אוניברסיטת המלך סעוד
בשנת 1981 ציינה אוניברסיטת ריאד 25 שנה להיווסדה ושמה שונה לאוניברסיטת המלך סעוד, לכבוד מייסדה, וזאת בהוראת המלך ח'אלד. בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך ח'אלד נחנך באותה שנה. בשנת 1983 נוסדו בית הספר למדעי המחשב והמידע ובית הספר לאדריכלות ותכנון. בשנת 1990 נוסד המכון לשפות ולתרגום, מכון שהפך ארבע שנים אחר כך לבית ספר לשפות ולתרגום. בשנת 1996 החליטה המועצה להשכלה גבוהה באוניברסיטה על יסודו של המרכז לייעוץ ולמחקר על שם המלך עבדאללה. בשנת 1997 נפתח בית הספר למדעים בקמפוס אל-קסים. בשנת 2003 הפך קמפוס אל-קסים של האוניברסיטה למוסד אקדמי עצמאי.
בשנת 2010 סטודנטים ועובדי האוניברסיטה סיימו תכנון רכב KSU Gazal-1 שהיה מתוכנן לעבור לייצור סדרתי.
קמפוס האוניברסיטה
בקמפוס המרכזי של האוניברסיטה פועלות 18 ספריות, המשמשות מוקד ללימודים ולמחקר. הספרייה המרכזית של האוניברסיטה, השוכנת בבניין בן שבע קומות, נוצרה כתוצאה מאיחודן של תשע ספריות. בספריה המרכזית מקומות ישיבה ל-4,000 קוראים.
דירוג אקדמי
בשנת 2013 דורגה אוניברסיטת המלך סעוד במקומות 151–200 בעולם בדירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם, ביבשת אסיה דורגה האוניברסיטה במקום ה-17 ובעולם הערבי במקום הראשון. בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2013 דורגה האוניברסיטה במקום 253 בעולם, במקום 33 באסיה ובמקום הראשון בעולם הערבי.
עמק הטכנולוגיה של ריאד
עמק הטכנולוגיה של ריאד הוא מיזם שנוצר כתוצאה משיתוף פעולה של אוניברסיטת המלך סעוד עם גופים ציבוריים ופרטיים בשטח כלכלת הידע. המיזם הוא חלק מהחלטה של ממלכת ערב הסעודית לאמץ אסטרטגיה ארוכת-טווח המסיטה את המוקד לעבר פיתוח כלכלה המבוססת על ידע. אוניברסיטת המלך סעוד נוטלת חלק בשינוי אסטרטגי זה באמצעות הקמתו של פארק מדע בתחום הקמפוס בריאד.
נחום רז
נחום רז (בריזמן) (1936 - 16 בפברואר 2011) היה יקיר העיר תל אביב וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו. היה מעורב בפרויקטים רבים בעיר, ביניהם הקמת קריית עתידים בתל אביב.
ביוגרפיה
נחום רז נולד בזמברוב שבפולין. בגיל שלושה חודשים עלה לארץ ישראל עם משפחתו והם השתקעו בתל אביב. למד בבית הספר היסודי ביל"ו ובתיכון מקס פיין. בשנות נעוריו התקבל כחניך למשרד הביטחון, שם החלה היכרותו הקרובה עם שר הביטחון וראש הממשלה דוד בן-גוריון. לאחר ששירת בצבא בחטיבת גבעתי, חזר למשרד הביטחון.
בשנות השלושים לחייו החל לעסוק בפעילות ציבורית הן ברמה הארצית והן בעירו, תל אביב. בשנת 1959 שימש ראש אגף הצעירים של מפא"י במחוז תל אביב.
הוא הוקיר מאוד את יחסי הידידות שלו עם דוד בן-גוריון ושמר במשך כל השנים על תחלופת מכתבים ביניהם, שנגעו בנושאים פוליטיים, אידאולוגיים ועוד. ב-1968 התחתן עם זהר אוריין קריינית קול ישראל. הוא שימש עוזר למנכ"ל מפעלי נייר חדרה, וב-1969 היה יו"ר מועצת המנהלים של היכל הספורט ביד אליהו. בעקבות "נס בדאלונה" של ראשית 1967, שבו השיגה מכבי תל אביב ניצחון על יריבתה הספרדית, גבר באחת העניין בכדורסל, והוחלט לשדרג את האולם ביד אליהו (שנקרא אז על שם יוסף בורשטיין, וכיום היכל מנורה מבטחים). בהובלתו של רז, ובתכנונם של האדריכל זאב פורת ואינג'ינר אשר מילשטיין, הוגדל המקום וקורה בתקרת מתכת, והפך לאולם כדורסל בינלאומי.
ב-1973 הוא התמנה למנכ"ל מרכז הספורט הלאומי ת"א שהקים וניהל את אצטדיון האתלטיקה ואת מגרשי הטניס בהדר יוסף וב 1974 ביקש ממנו ראש העיר יהושע רבינוביץ' לנהל - גם את חברת "עתידים".
בהנהלתו של רז נבנתה קריית עתידים ברמת החיל, המשותפת לעירייה ולאוניברסיטת תל אביב, שנועדה לפתח מקורות תעסוקה ולהשביח את צפון מזרחה של תל אביב. הוא שימש כמנכ"ל "עתידים" עד לפרישתו ב-2003. בין היתר, כיהן גם כיו"ר ועדת הכספים של חברת "אתרים", ופעל להחזרת המרינה לרשות החברה; וכיו"ר האגודה לתרבות הדיור, הקים את סניף תל אביב.
בראשית שנות ה-80, קרא ראש העיר דאז, שלמה להט, לרז לנהל את "מרכז הירידים" שהיה שרוי אז במצב כלכלי קשה, רז הצליח לייצב את המרכז, להפריד בו עסקים מפוליטיקה ולמסור אותו כשהוא שוב איתן למחליפו.
תוך כדי כך תרם תרומה נוספת לתל אביב, כשב-1985 גילה יצירה אבודה של נחום גוטמן. רז גילה כי "ימים ראשונים", יצירה ענקית שצייר גוטמן לתערוכת היובל של תל אביב, מוטלת באחד המחסנים, מפורקת ומוזנחת, וחלקים ממנה אפילו נוסרו. היצירה הועברה למוזיאון תל אביב, שם שקד המשחזר דורון לוריא להחזיר עטרה לישנה, בסיוע חמי גוטמן, בנו של הצייר.
ב
ב' (שם האות: בֵּית, ברבים: בֵּיתִין) היא האות השנייה באלפבית העברי. שמה, בֵּי"ת (בפי יהודי תימן בֵּי), נגזר משמה הקדום בַּיִת, וצורתה התפתחה מצורה הדומה לצורת בית בכתב העברי העתיק.
ב' היא אחת משש האותיות בג"ד כפ"ת, המקבלות דגש קל בראש מילה או לאחר שווא נח. כשהיא דגושה הגייתה כזו של האות B באנגלית או כשל האות בָּא (ب) בערבית, וכשהיא רפויה הגייתה כשל האות V באנגלית. האות המקבילה לב' בערבית משמיעה רק את הצליל B (כמו במילים "כתב" ו"ארנב", הנהגות בערבית "כַּתַּבּ" ו"אַרְנַבּ"). הבלשן יצחק אפשטיין גיבש את הניב העברי הגלילי, ואחד ממאפייניו היה הגיית ב רפה כדגושה; ניב זה דעך במרוצת השנים. ב' היא גם אחת מאותיות השימוש (בכל"ם).
בהתאם לחלוקתן של אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ב' נמנית עם ארבע האותיות השפתיות – אותיות בומ"פ. מבחינה פונולוגית, בּ' דגושה מייצגת עיצור דו-שפתי, סותם, קולי ([b] :IPA), וב' רפה מייצגת עיצור שפתי-שיני, חוכך, קולי ([v] :IPA).
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ב' עומדת על כ־4.98% מכל אותיות האלפבית העברי.
בקבלה האות ב' מסמלת בריאה ויצירה.
בתורת הקבוצות משמשת האות ב' בסימון \beth_1 לציון עוצמת הרצף. (ראו גם: ב (מתמטיקה))
האות ב' היא האות הראשונה בתנ"ך, הנפתח במילה "בראשית". ביהדות מתייחסים לצורתה של האות ב', ואומרים כי כמו שהאות סגורה מימינה ופתוחה משמאלה, כך אין לחקור את שאירע לפני הזמנים המתוארים בתורה. מצד שני, הדעה הרווחת בקרב חוקרי התנ"ך היא שכאשר נכתב הספר במקור, הכתב שבו השתמשו היה שונה מהכתב העברי שאנו משתמשים בו כיום, והאות ב' נראֲתה שונה לחלוטין.
האות ב' מופיעה במושגים:
ייצוג האות ב'
בקוד מורס מיוצגת האות ב' באמצעות הרצף (משמאל לימין): ...- (קו נקודה נקודה נקודה).
הוא ייצוגה של ב' רפה בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ב' באמצעות המלה "בועז".
באיתות בדגלי סמפור ב' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה דרומה (כלפי מטה) ודגל שני הפונה מערבה.
Rootkit
רוטקיט (באנגלית: Rootkit) הוא אוסף של כלים זדוניים (תוכנות מחשב), המשמשים להשגת הרשאות גבוהות למחשב על מנת שכלים זדוניים דוגמת וירוסים יוכלו להשתמש בהם לביצוע פעילות זדונית בהרשאות גבוהות וללא מגבלות.
הרשאות גבוהות מעין אלו מאפשרות לבצע כל דבר במערכת, החל ממחיקת הכונן הקשיח ובתוכו מערכת ההפעלה ועד נזק אמיתי לרכיבי המחשב.
פירוש השם Rootkit הוא הלחם בסיסים של המילים Root (משתמש בעל הרשאות מנהל המערכת בלינוקס) ו-Kit (עֶרְכָּה).
התקנת רוטקיט תעשה לרוב באופן אוטומטי או על ידי תוקף המנצל פגיעות במערכת ההפעלה ויתקין את סט הכלים בתיקיית השורש באמצעות הרשאות מנהל ובאופן ידני.
לאחר ההתקנה הראשונית ניתן להסוות את מיקום הכלים, לטשטש את פעולות התוקף ולקבל שליטה מלאה על מערכת ההפעלה ללא ידיעתו של הקורבן.
סוגים ושכבות
על מנת להסוות את הימצאותו, מבצע הרוטקיט מספר פעולות כדי לשבש את הקריאות לפונקציות מערכת ההפעלה המאפשרות ניטור ותחזוקה. פעולות עליהן נהוג להשפיע הן גישה לקבצים על הכונן הקשיח והימצאות של תהליכונים (Threads) המבוצעים על ידי המעבד.
פעולות שיבוש אלה עשויות להתבצע במספר רמות:
Virtualised - השכבה הווירטואלית
סוג זה נחשב לרמה הנמוכה ביותר שקיימת כיום. סוג זה מתאר רוטקיט שמשנה את רצף הפעולות והתוכנות שעולות באתחול המחשב, תוך החלפת טעינת מערכת ההפעלה הקיימת, במערכת הפעלה וירטואלית משלו. מערכת הפעלה מדומה זו מאפשרת לרוטקיט להשתלט על כל רכיבי החומרה וכמובן התוכנה במחשב.
באופן זה, משמש הרוטקיט כחוצץ בין מערכת ההפעלה לבין העולם האמיתי. מערכת ההפעלה לא מקבלת מידע אמין לגבי המידע הנמצא על הכונן הקשיח, וזאת באופן שלא מאפשר לה לדעת על כך.
Kernel Level - שכבת הליבה, הגרעין
בסוג זה, מוחלפת ליבת מערכת ההפעלה בליבה חלופית המאפשרת פתיחת פרצה במערכת ההפעלה לשימוש עתידי של הפורץ. שיטה זו מושגת בדרך כלל על ידי הוספת קוד חדש שיטען ביחד עם ליבת מערכת ההפעלה הקיימת, סוג זה יכול להיחבא בין מנהל ההתקנים של מערכת ההפעלה, או בכל תהליך או רכיב שעולה בעת אתחול מערכת ההפעלה.
על מנת לממש סוג כזה של רוטקיט, יש לכתוב מנהל התקן, דבר הכרוך בסיבוך רב, ומועד להימצאות באגים רבים. חשוב לציין שבאג המתרחש ברמת הליבה, גורם לרוב למסך המוות הכחול ולקריסה מיידית של המחשב. לכן, סוג זה של רוטקיט ייתכן ויגרום לאי יציבות של מערכת ההפעלה, אי יציבות שיכולה להתבטא בקריסת מערכת ההפעלה.
אופן המימוש של רוטקיט מסוג זה הוא ביצוע Hook-ים בתווך שבין קריאות ה-API ברמת ה-User mode לקריאות המקבילות ברמת ה-Kernel mode. לרוב, מתבצע Hook זה ברמת ה-Service Description Table.
Library level - שכבת הספרייה, User mode
במקרה זה, מדובר בטלאי שנועד להחליף את קריאות מערכת ההפעלה, בקריאות חלופיות, השייכות לרוטקיט עצמו. קריאה חלופית זו, תסתיר את זהותו ומיקומו של הרוטקיט. פעולה זו מתבצעת לרוב על ידי שינויים במרחב הזיכרון של תהליך מסוים במערכת ההפעלה, המבצעים Hook-ים על קריאות ה-API של התהליך. פעולה זו מתבצעת לרוב על ידי Import Table Hooking או על ידי Detour.
קיימים מספר הבדלים משמעותיים בין פיתוח הרוטקיט ברמת הליבה לפיתוח ברמת הספרייה:
גילוי ומניעה
למערכות רוטקיט יכולות הסוואה רבות אך ניתן לגלות אותן באמצעות מספר דרכים:
הנקרופוליס של תבאי
הנקרופוליס של תבאי במצרים, הוא שטח על הגדה המערבית של הנילוס, מול העיר העתיקה תבאי במצרים העליונה. אזור זה שימש במשך שנים רבות לאזור קבורה למלכי מצרים, במיוחד בתקופת הממלכה החדשה שכללה את השושלות 18, 19 ו-20, באותה עת שימשה תבאי עיר הבירה של מצרים העתיקה. בשטח הנקרופוליס נמצאים מקדשי מתים שהוקמו על ידי הפרעונים, קברי מלכים ומלכות, קברי אצילים וקברי בעלי המלאכה שעסקו בבניית המבנים והקברים.
תבאי העתיקה שכנה על הגדה המזרחית של הנילוס, במקום בו שוכנת העיר המודרנית לוקסור, לידה נמצא האתר הארכאולוגי כרנך שהוא אתר מקדש לאל אמון.
כבר בעת העתיקה האזור סבל משוד קברים ועתיקות. המלכים המצריים הסתירו את קבריהם בניסיון למנוע זאת. קברים רבים בעמק המלכים נמצאו ריקים. במאה ה-19 עם התגברות ההתעניינות באירופה ובארצות הברית בתרבות המצרית העתיקה, נוצר שוק גדול לממצאים מהקברים. היו משפחות שהתפרנסו משוד עתיקות, בין הרוכשים הגדולים היו מוזיאונים באירופה ובארצות הברית ששלחו סוכנים למצרים בחיפוש מציאות. תבאי והנקרופוליס שלה הפכו ליעד העיקרי של שוד קברים. אחד ממנהלי המאבק הגדולים בשודדי העתיקות היה האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו שניהל כנגדם מאבק עיקש.
שמות האתרים השונים הם שמות מודרניים של האזורים בהם נמצאו השרידים הארכאולוגים.
הנקרופוליס של תבאי הוכרז בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
ג'ון מיד פוקנר
ג'ון מיד פוקנר (באנגלית: John Meade Falkner, ידוע גם בשם הקיצור "ג' מיד פוקנר", 8 במאי 1858 - 22 ביולי 1932) היה סופר ומשורר אנגלי, הידוע במיוחד בשל ספרו "מונפליט" שיצא לאור בשנת 1898, ונחשב לספר ילדים קלאסי ואהוב. הספר עובד לקולנוע ותורגם לשפות רבות. פוקנר היה גם תעשיין מצליח, ועמד בראש יצרנית הנשק הבריטית "ארמסטרונג וויטוורת'" (Armstrong Whitworth) במהלך מלחמת העולם הראשונה.