cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Q Who
תיאור העלילה
הם מגלים כוכב לכת סמוך, משולל מכל אלמנטים תעשייתיים או מכניים, בדומה לכמה מאחזים שראו בעבר הקרוב, בסמוך לאזור הגבול המפורז של הפדרציה עם הרומולאנים (הפרק "The Neutral Zone"). הם פוגשים בספינת חלל בצורת קובייה, שגדולה משמעותית יותר מאשר האנטרפרייז, אך לא מצליחים ליצור קשר עם הצוות שלה. גאינן מזהירה את פיקארד כי הספינה שייכת לגזע קיברנטי המכונה "הבורג", שבני-עמה נתקלו בהם לראשונה לפני כמאה שנה, והותירו מהם ניצולים מעטים, הפזורים ברחבי הגלקסיה, ופעם נוספת היא דוחקת בפיקארד שיעזוב את המקום מיידית. למרות שפיקארד מורה על הפעלת המגינים של הספינה, בורג בודד מצליח לשגר עצמו אל סיפון ההנדסה ומנסה להתממשק עם מערכות המחשב של האנטרפרייז. לוטננט וורף ואנשי צוות הביטחון שלו מנסים לעצור את הבורג, ונאלצים לירות עליו בפייזר ולהרוג אותו, אולם מיד לאחר מכן בורג שני חודר אל הספינה, כשהוא מצויד במגן עמיד לפייזר. הבורג השני משלים את המשימה שלו, וחוזר לספינה שלו.
בעוד האנטרפרייז נמצאת בדרכה לתחנת חלל לצורך תיקונים, גאינן ופיקארד יושבים לשחק שחמט, ודנים באירועים שזה עתה התרחשו. גאינן מסבירה לפיקארד כי בעתיד, האנושות אולי תהיה מסוגלת לתקשר עם הבורג, אולם לעת עתה היא תיראה כלא יותר מחומר גלם עבורם. גאינן מזהירה את פיקארד כי עכשיו, מאחר שהבורג מודעים לקיומה של הפדרציה, הם בהחלט יגיעו. פיקארד מהרהר שאולי קיו עשה את הדבר הנכון, מהסיבות הלא נכונות, בכך שהקדים את המפגש הראשון של צי הכוכבים עם הבורג, שכן עתה הם יהיו מוכנים טוב יותר למה שמצפה להם בהמשך דרכם, אי שם בגלקסיה.
ארמון טופקאפי
ארמון טופקאפי (בטורקית: Topkapı Sarayı – "ארמון שער התותח") הוא ארמון השוכן בעיר העתיקה של איסטנבול, בצידה האירופי של איסטנבול. הארמון היה מבנה המגורים הרשמי של הסולטאנים העות'מאנים והמרכז האדמיניסטרטיבי של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1465–1853. הארמון שוכן בנקודת סראגליו (רצועת אדמה) בין קרן הזהב וים מרמרה, לגדת מצר הבוספורוס.
בניית הארמון
הארמון נבנה במצוות הסולטאן מהמט השני בין השנים 1459 ו-1465. הארמון מורכב ממספר רב של מבנים קטנים המוקפים על ידי ארבע חצרות. הארמון נקרא "טופקאפי" – "שער התותח" – בשל מיקומו ליד שער באותו שם הפונה אל הבוספורוס.
בתקופת השיא התגוררו במתחם הארמון כ-4,000 נפש פרט למשפחת המלוכה.
מבנה הארמון
המתחם מחולק לארבעה מתחמים, מהציבורי לפרטי.
החצר הראשונה
החצר הראשונה קרויה Alay Meydanı, היא החצר הגדולה ביותר ותופסת את כל שטח סראגליו. החצר מוקפת חומה וניתן להיכנס אליה דרך השער הראשי של הארמון – "השער הקיסרי" (Bab-ı Hümayun). בחצר נמצאת המטבעה המלכותית (הוקמה בשנת 1727), כנסיית איה אירנה שהפכה למחסן הנשק של הסולטאן, המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול וגנים נרחבים. "שער קבלת הפנים" (Babüsselam או Orta Kapı) מקשר בין החצר הראשונה לשנייה.
רק הסולטאן עצמו היה רשאי להיכנס בשער זה ברכיבה. חיילי היניצ'רים שעמדו בשער קבלת הפנים, מנעו כניסה רכובה על גבי בהמות רכיבה מהחצר הראשונה לשנייה ואף הגבילו נשיאת נשק.
החצר השנייה
החצר השנייה (Divan Meydanı) כוללת את בית החולים המלכותי, המאפייה והמטבחים המלכותיים בדרום החצר, האורוות, ומגורי היניצ'רים. מחצר זו ישנה גישה אל הארמון המלכותי בצפונה.
בתקופת הסולטנות, נכנסו לחצר זו רק פקידים וקצינים רמי דרג ועובדי הארמון. כאן קיבל הסולטאן את העותרים אליו וניהל משפטים.
"שער הרוגע" (Bab-üs Saâdet) הוביל מהחצר השנייה לחצר השלישית.
החצר השלישית
נמצאת בלב המתחם ונקראת הארמון הפנימי (Enderûn Avlusu), בה נמצא בית האוצר של הממלכה, ספריית אהמט השלישי, חדר השרים (Has Oda), בה התייעץ הסולטאן עם שריו וכן בית הספר של הנסיכים. הכניסה לחצר זו הייתה אסורה לזרים.
מחצר זו הוביל שער אל החצר הרביעית, חצרו הפרטית של הסולטאן.
החצר הרביעית
בחצר הרביעית נמצאים הגנים הפרטיים של הסולטאן וכן מספר "קיוסקים" (köşk) – ביתנים המשמשים למטרות שונות, כגון חדר הכתר (Arz Odası) בו פגש הסולטאן את הפונים אליו (נבנה על ידי מוראט הרביעי), בית שתיית הקפה המלכותי, וכן חדר ברית המילה – בה נהגו לערוך ברית מילה לילדי הסולטאן.
בנוסף, נמצאים בחצר מגורי הסולטאן וההרמון.
מבנים נוספים בארמון
בארמון נמצאים גם "מגדל הצדק" – פביליון שבו נשמרים שרידים של הנביא מוחמד והחליפים הראשונים – ובהם שערות מזקנו של הנביא, וטביעת כף רגלו.
הארמון כיום
כיום משמש ארמון טופקאפי כמוזיאון, והוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באיסטנבול. אוסף המוזיאון כולל כתב יד טופקאפי.
המוזיאון היווה חלק מרכזי בקומדיית הפשע טופקאפי (1964).
השוואה לארמונות מלכותיים אחרים
הבדל נוסף הוא סגנונו המזרחי של הארמון, בניגוד לארמונות האירופאים.
לקריאה נוספת
רוברטה ריץ, המיילדת מן ההרמון, הוצאת כנרת, 2015.
כדורסלן
כדורסלן (או שחקן כדורסל) הוא אדם המשחק כדורסל כחובב או כמקצוען. רוב שחקני הכדורסל הם חובבים, ועוסקים במשחק בשעות הפנאי. מיעוט מביניהם פעיל באופן מקצועי־למחצה, תמורת שכר נמוך. שחקני כדורסל מקצועיים ברמה הגבוהה ביותר נהנים מתשלום גבוה בשנות פעילותם המקצועית. רוב שחקני הכדורסל המקצועיים פורשים מפעילות מקצועית בשנות השלושים לחייהם.
שחקן כדורסל המשחק בקבוצת כדורסל, כחובב או כמקצוען, חתום על חוזה העסקה עם קבוצתו, המזכה אותו בתשלום שכר ותוספות שונות בהתאם להצטיינותו האישית או הישגיה של הקבוצה. עם תום תקופת החוזה, ובמקרים מסוימים גם במהלכו (כמו במקרה של "סעיף שחרור"), יכול שחקן הכדורסל להפוך לשחקן חופשי ולעבור לשחק בקבוצה אחרת.
תפקידים
במהלך משחק כדורסל רשאים לשחק בכל קבוצה חמישה שחקנים. בקבוצות כדורסל חובבניות טובות ובקבוצות מקצועניות נהוג לייחד לכל אחד מהם תפקיד מסוים. לתפקיד זה יש לרוב שם וגם מספור (לעיתים, נהוג לכנות את העמדה על־פי מספרה).
גיל פרישה
מחקר משווה שבדק שחקני כדורסל בדרום אמריקה, צפון אמריקה ודרום אירופה מצא שנשים פורשות מכדורסל בגיל ממוצע של כ-35.5, בעוד גברים באירופה ודרום אמריקה ממשיכים עד גיל ממוצע בסביבות ה-40. גיל הפרישה הממוצע של שחקני NBA הוא 34.
עבד אל-מונעם ריאד
עבד אל-מונעם ריאד (בערבית: عبد المنعم رياض, תעתיק מדויק: עבד אלמנעם ריאצ'; 22 באוקטובר 1919 – 9 במרץ 1969) היה גנרל מצרי ומפקד הכוחות המזוינים של מצרים מ-1967 ועד 1969. נהרג במלחמת ההתשה. יום מותו נקבע במצרים כ"יום השהיד".
ריאד נחשב כמפקד אינטליגנטי שהחשיב במיוחד את נושאי ההשכלה והמקצועיות בהפעלת מערכות נשק בקרב חיילי וקציני הצבא המצרי וניסה לקדמם. הוא התנגד לתופעה, שרווחה בזמנו, שבה נושאים ושיקולים פוליטיים השפיעו על קבלת ההחלטות בצבא המצרי וניסה להילחם בתופעה זו. לאחר מלחמת ששת הימים סבר ריאד כי המהלך הערבי צריך להיות בעל שני שלבים. בשלב הראשון על צבאות ערב להשיג חופש פעולה בגבולותיהן הן, בעיקר על ידי תגבור מערך ההגנה האווירית. בשלב השני, על צבאות ערב לפעול בצורה משותפת על מנת להחזיר את השטחים עליהם השתלטה ישראל ב-1967.
תחילת הקריירה
נולד בטנטא שבדלתת הנילוס לאב שהיה קצין בצבא האנגלו-מצרי. את ילדותו בילה באל עריש שם הוצב האב. ב-1930 שבה המשפחה לאלכסנדריה לאחר שהאב קיבל קידום ופיקד על גדוד. כשסיים לימודיו ב-1936, חפץ להתגייס לצבא אך בהשפעת אמו החל בלימודי רפואה בבית הספר לרפואה של בית החולים קסר אל-איני בקהיר. בהיותו סטודנט השתתף בהפגנות אנטי-בריטיות שהביאו, בין היתר, לפתיחת האקדמיה הצבאית המצרית למעמדות נמוכים. עוד ב-1936 שכנע את הוריו שיתירו לו להצטרף לאקדמיה המצרית והחל ללמוד בה. הוא סיים את האקדמיה ב-1938, כחניך מצטיין. יחד עמו סיים באותו מחזור גם אנואר סאדאת.
לאחר סיום האקדמיה לקצינים, הצטרף ריאד לחיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם אך שנה לפני כן. במלחמת העולם השנייה הוצב באלכסנדריה ופיקד על יחידות שהגנו על עיר הנמל מפני התקפות אוויריות של הלופטוואפה ובתקופות מסוימות במלחמה שימש כמדריך בבית הספר לארטילריה בעבסיה שבקהיר. ב-1944 הצטרף למחזור הראשון של האקדמיה המצרית לפיקוד ומטה וסיים את לימודיו בסוף אותה שנה עם תואר מוסמך במדעי הצבא. הצטיינותו בלימודיו איפשרה לו לימודים צבאיים גם באנגליה וב-1945 למד בבית הספר לארטילריה שבדרום ויילס. לאחר פחות משנה, בפברואר 1946, סיים את לימודיו ושב למצרים. בעת הפלישה המצרית במלחמת העצמאות, היה ריאד קצין מטה במפקדות שבקהיר ועסק בסיוע לחיל המשלוח המצרי שנלחם בארץ ישראל. עומר טנטאווי, מפקד יחידות הארטילריה בחיל המשלוח המצרי ציין אותו לשבח כ"יחיד שהייתה לו יכולת חשיבה בחטיבת התכנון והמבצעים בקהיר. הוא הציל אותי ומעולם לא אכזב אותי במהלך המבצעים בפלסטין". בפברואר 1949 הוא עוטר ב"מדליית הציון לשבח" מזהב על עבודת המטה שלו.
בשנים 1952–1953 שימש כמפקד בית הספר לנ"מ ואז מונה למפקד חטיבת הנ"מ ה-1 שמוקמה במרחב אלכסנדריה. בתפקידו זה יזם פיתוחים טכנולוגיים בחיל כולל הכנסת מערכות אלקטרוניות ורדאר למערכות הנשק האנטי-אוויריות. במלחמת סיני ניסה ריאד להפעיל את כוחותיו כנגד הפצצות הכוח הבריטי-צרפתי ללא הועיל והוא חזה בהרס שנגרם לשדות התעופה המצריים ובחוסר היכולת של חיל האוויר המצרי להגיב להתקפות. לאחר המלחמה, לא הצטרף ריאד לרוממות הרוח שאחזה בנאצר ובעמאר לאחר הניצחון הפוליטי שנכפה על בריטניה, צרפת וישראל על ידי ברית המועצות וארצות הברית, אלא הבין שמבחינה צבאית ספגה מצרים כישלון וכי הלוחמה האווירית יכולה להשפיע בצורה מכרעת על שדה הקרב.
קצונה בכירה
הפתרון לכך נמצא בפשרה שבה נשלח ריאד לירדן כחלק מהפיקוד הערבי המאוחד. במסגרת תפקידו בפיקוד הערבי המאוחד, ביקר ריאד במספר מדינות ערביות ונפגש עם מנהיגיהן ועם קצינים בכירים בצבאותיהן. הוא למד את תוכניותיהם של צבאות אלו ופיתח תוכנית ליצירת רשת של פיקודי הגנה אווירית ערביים. בין מרץ 1965 ויולי 1966 השתלם ריאד בקולג' הצבאי המצרי הגבוה. בסיום לימודיו הוא הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל ושב לתפקידו בירדן.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, מונה ריאד למפקד הצבא הירדני כחלק מהתוכנית המצרית-ירדנית לאחד כוחות מול ישראל. בסוף מאי 1967 הגיע ריאד למסקנה כי ישראל תתקוף את מצרים וביקש לשחררו למען יוכל לשוב למצרים ויארגן את מערך ההגנה האווירית. בקשתו נדחתה והוא סקר יחד עם המלך חוסיין את כוחות צבא ירדן. ב-5 ביוני, כשעה לפני פרוץ המלחמה, קיבל ריאד ידיעות ממערך המודיעין הירדני על מבנה מטוסים ישראלים גדול הטס דרומה. הוא מיהר להעביר מסר אזהרה מוצפן, "עינב" (שמשמעותו הייתה שחיל האוויר הישראלי בדרך למצרים), לכוחות המצריים, אך המסר לא עבר כי המצרים החליפו את מילות ההצפנה יום קודם וטרם עדכנו את הירדנים, ובגלל שהקצין התורן במצרים לא ידע מה זה "עינב".
אין ידיעות לגבי מקום הימצאותו של ריאד במהלך מלחמת ששת הימים ולגבי השפעתו על מהלך הקרבות בחזית הירדנית. לאחר תבוסת המצרים ביוני 1967, התפטרות הנשיא נאצר ושובו לשלטון בלחץ הפגנות ההמונים במצרים, הודיע נאצר על מינויו של ריאד לראש המטה הכללי של צבא מצרים ועל מינויו של מוחמד פאוזי, הרמטכ"ל הקודם, כשר המלחמה ומחליפו של עבד אל-חכים עאמר שהתאבד. ככל הנראה, הימצאותו של ריאד מחוץ למעגל הפיקוד הבכיר שספג את המפלה בחזית המצרית סייעה לקידומו לתפקיד הרם.
רמטכ"ל צבא מצרים
לאחר כניסתו לתפקיד בילה ריאד זמן רב בלימוד החזית החדשה בתעלת סואץ תוך ניסיון למצוא את הסיבות לכישלון הצבא המצרי במלחמה. מסקנותיו המרכזיות היו:
הצעדים בהם נקט, יחד עם פאוזי ועם אחמד איסמעיל עלי - מפקד חזית תעלת סואץ, היו:
בחצי השנה הראשונה לכהונתו כרמטכ"ל נזקפו לזכות הצבא המצרי שתי הצלחות מבצעיות:
בדצמבר 1968 החליט ריאד לבחון את יעילותן של סוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיים, בהן הצטיידה מצרים. לטענת המצרים טילים אלו הפילו שלושה ממטוסי חיל האוויר הישראלי שטסו מעל מפרץ סואץ, לטענה זו אין אישור משום מקור ישראלי. לאחר ניסיון זה החליט הצבא המצרי להקים מערך צפוף של הגנה אווירית שכונה בישראל לימים "מסך האש".
לאחר שובו למצרים, התחולל ב-8 במרץ יום קרב לאורך כל חזית תעלת סואץ בצורת דו-קרב ארטילרי. למחרת, בעת שריאד ופמלייתו בקרו בקו המצרי וסקרו את החזית, נפגע המוצב הקדמי בו שהה מרקטת זאב מתוצרת ישראלית שנורתה כניסוי של יחידת יפת"ח. העמדה נהרסה וריאד נהרג ביחד עם מספר מפקדים בכירים נוספים. בהלווייתו נכחו המונים רבים, והשבועון אל-אהראם אף נקב במונח מיליונים. בעקבות יום הקרב של ה-8 במרץ ומותו של ריאד ב-9 במרץ, עלתה רמת העימות בין ישראל ומצרים מדרגה ויש הרואים בתאריך זה את פתיחתה האמיתית של מלחמת ההתשה.
הבונה החופשי
העיתון הבונה החופשי הוא ביטאונה של הלשכה הגדולה של הבונים החופשים במדינת ישראל. בביטאון מאמרים הקשורים למסדר, דבר הנשיא, תמונות מאירועים ועדכונים מהלשכות במסדר. בעיתון מאמרים בשפות שונות (בעיקר בעברית, באנגלית, בספרדית ובערבית).
הגיליון הראשון הופיע בינואר 1933, תוצר של עבודתם של האחים למסדר חיים הררי ורפאל אבולעפיה (כמוציא לאור) ומאז הוא הופיע ברציפות במשך 5 שנים. בשנים 1938–1948 הייתה הופעתו בלתי סדירה, עקב קשיים כספיים והמצב הפוליטי המעורער. כך עד לאיחוד הלשכות של הבונים החופשים בישראל, בשנת 1953 ובחסותה של הלשכה הגדולה של סקוטלנד, מאז החל לצאת באופן סדיר, עד היום.
היסטורית הבונים החופשיים היהודים הראשונים
המקרה הראשון של קבלת יהודי לבונים החופשיים אירע בשנת 1732 בלונדון. השם של הבונה החופשי היהודי הראשון שמוזכר באותה תקופה הוא Edmon Rose.
יש מספר עדויות על כך שגם בגרמניה בשנת 1762 נתקבלו יהודים לסניפי הבונים החופשים. חברות בבונים החופשיים הקנתה היכרות וקשרים עם חוגים שלא היו פתוחים בפני היהודים, שכן היהודים באנגליה חיו בשולי החברה האנגלית. היו מספר לשכות של יהודים גם בהולנד ובצרפת.
עזיז בחיץ'
עזיז בחיץ' (באנגלית: Aziz Behich; נולד ב-16 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן אוסטרלי ממוצא טורקי המשחק בעמדת המגן השמאלי בדנדי יונייטד.
הארולד פרינו
הארולד פרינו (באנגלית: Harold Perrineau; נולד ב-7 באוגוסט 1963) הוא שחקן אמריקאי, שידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור אוגוסטוס היל (אנ') בסדרה "אוז" (1997–2003), בזכות תפקידו בתור מייקל דוסון (אנ') בסדרת הדרמה "אבודים" (2004–2010) ובתור השריף בויד סטיבנס בסדרת האימה "אין מוצא" (2022-הווה). בקולנוע, גילם את מרקוציו (אנ') בסרט "רומיאו וג'ולייט" (1996), וגילם את ראשיד בסרט "עישון" (1995) ; עבורו קיבל מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הבונה החופשי
היסטורית הבונים החופשיים היהודים הראשונים
עדויות ראשונות לקיומם של בונים חופשיים בארץ קיימות משנת 1868. הלשכה הלאומית הגדולה בישראל הוקמה בשנת 1933. כיום יש במדינת ישראל לשכה מרכזית של הבונים החופשים שהוקמה ב-1953. גוף זה מאחד תחתיו את כל לשכות הבונים החופשים במדינת ישראל. יש כיום כשש לשכות סדירות במדינת ישראל: לשכות באזור הצפון, לשכות בחיפה, לשכות בגליל, בדרום, באזור השרון ובאזור המרכז.
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
בחיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של גרין גולי. בשנת הצטרף לקבוצת המילואים. בשנת בחיץ' הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת האוסטרלית השנייה. ב-22 בפברואר 2008, בחיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 מול ריצ'מונד. בחיץ' רשם בעונתו הראשונה בקבוצה עם 2 שערים ב-11 הופעות. ב-17 במאי 2008 החיץ' כבש את שני שעריו בניצחון 1–6 נגד פאוקנר בלוז.
הארולד פרינו
שיחק גם בסרטים "על הסף" (1997), "סודו של שושבין" (1999), "מטריקס Reloaded" ו"מטריקס רבולושנס" משנת 2003, ו"28 שבועות אחרי" (2007). בטלוויזיה שיחק בין היתר בסדרות "ילדי האנרכיה" (2012), "קונסטנטין" (2014–2015), "Claws" (2017–2022), ו"הטירון" (2019–2021).
הבונה החופשי
עורכי הביטאון
בין עורכי הביטאון במהלך השנים היו:
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
ב-1 בדצמבר 2009 בחיץ' חתם במלבורן ויקטורי. ב-16 בינואר 2010, בחיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו, בניצחון 2–6 נגד פרת' גלורי.
הארולד פרינו
ביוגרפיה
פרינו נולד בברוקלין, ניו יורק. הוריו שינו את שם משפחתו לוויליאמס כשהיה ילד, אך מאוחר יותר שינה אותו בחזרה, לאחר שגילה שכבר היה הארולד וויליאמס בגילדת שחקני המסך. לפרינו ארבעה אחים: אנתוני, בריאן, לאנס ומאלי ק.
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
במאי בחיץ' חתם ביום סיטי. ב-16 במאי 2010 רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד נורת'קוט סיטי.
הארולד פרינו
ביוגרפיה
לאחר התיכון, הוא למד באוניברסיטת שננדואה (אנ') בווינצ'סטר (אנ'), וירג'יניה וסיים לימודי תואר ראשון באמנויות ב-1985. לאחר מכן למד גם בתיאטרון המחול האמריקאי (אנ') של אלווין איילי (AAADT) באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק.
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
ביולי הצטרף למלבורן הארט, בה חתם עד לאוקטובר. ב-25 באוקטובר 2010 חתם על חוזה עד לסיום העונה. בינואר נבחר לכדורגלן הצעיר של החודש בליגה האוסטרלית. בינואר היה מועמד להצטרף לאקסלסיור רוטרדם ההולנדית ובוכום ואיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
ב-29 בינואר 2013, חתם בבורסאספור מליגת העל הטורקית. ב-11 במרץ, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פנרבחצ'ה. ב-4 במרץ 2016, האריך את חוזהו בקבוצה בשלוש שנים נוספות.
הארולד פרינו
קריירה
בשנת 1986 לוהק בתור אחד הרקדנים לעונה השישית והאחרונה של הסדרה "תהילה" מבית רשת NBC. הסדרה התבססה על סרט קולנוע בעל שם זהה משנת 1980 שביים אלן פארקר. ב-1989 פרינו גילם את טיירון ג'קסון במחזמר באותו שם "תהילה" שהוצג מ-25 במרץ עד ל-29 באפריל בתיאטרון וולנאט (אנ') בפילדלפיה, פנסילבניה.
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
ב-31 באוגוסט 2018, חתם לארבע שנים בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית, תמורת כ-4.5 מיליון דולר.
הארולד פרינו
קריירה
בשנת 1996 גילם פרינו את דמותו של מרקוציו (אנ') בסרט "רומיאו וג'ולייט", עיבוד קולנועי של הטרגדיה הרומנטית של ויליאם שייקספיר - "רומיאו ויוליה". בבימויו של באז לורמן ומככבים בו לאונרדו דיקפריו וקלייר דיינס כרומיאו וג'ולייט.
בשנת 1998 שיחק במותחן "לולו על הגשר", שמבוסס על ספרו של פול אוסטר שגם ביים את הסרט. ב-1999 שיחק בקומדיה "סודו של שושבין", ובסרט "מקבת' במנהטן" לצד גלוריה ראובן.
ב-2002 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "אונליין". פרינו שיחק בשני הסרטים האחרונים של מטריקס בתור לינק (2003). פרינו שיחק גם בסדרות טלוויזיה: בסדרה "אוז" בתור אוגסטוס היל (2003-1997), בסדרת הדרמה "אבודים" בתור מייקל דוסון ובתפקיד אורח בסדרה "CSI".
בשנת 2007 שיחק בסרט האימה "28 שבועות אחרי". בשנת 2008 שיחק בסרט הדרמה "גני הלילה", בדרמה הספורט "הכדור לא משקר", בסרט "לשרוד מעבר לסורגים", ובדרמה העצמאית "השם שלך כאן". בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה-קומית של רשת ABC, "יוצאי הדופן", בתפקיד הבלש ליאו בנקס, שנמצא בהתקף חרדה תמידי.
בשנת 2011 שיחק בסרט הפעולה "רודף צדק". בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בסיטקום "להקת החתונות", שבוטלה לאחר עונה אחת. ושיחק בסרט "טרנזיט", ובסרט "סיפורי שקיעה".
בשנת 2014 לוהק לסדרה "קונסטנטין" בתפקיד "מאני", והתארח בסדרת האימה "אומת הזומבים".
בשנת 2016 שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד השופט פוסטון קלר.
בשנת 2018 שיחק בסרטים "מקום לאהבה" ו"גדולה מהחיים", והתארח בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית של רשת FOX "סטאר" כבובי ברוקס.
חיים אישיים
ב-27 באוגוסט 2002 נישא פרינו לשחקנית והדוגמנית לשעבר בריטני רובינסון לאחר שמונה שנים יחד. יש להם שלוש בנות, השחקנית אורורה פרינו (אנ') (נ. 23 בספטמבר 1995), שמוכרת מתפקידה בסדרה "הבן האובד", וינטר (נ. 7 במאי 2008), הולידיי גרייס (נ. 21 במרץ 2013).
עזיז בחיץ'
קריירת מועדונים
ב-24 במאי 2019, חתם לשלוש שנים באיסטנבול בשאקשהיר.
קריירה בינלאומית
בחיץ' בחר לייצג את אוסטרליה, אם כי ניתנה לו האפשרות לייצג את טורקיה וקפריסין בזכות מוצאו הצפון קפריסאי, החלק הטורקי של האי.
ב-19 ביוני 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה בניצחון 0–3 נגד. ב-12 בספטמבר 2012, בחיץ' הבקיע צמד בניצחון 0–8 נגד.
בחיץ' היה שותף לזכייה של הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2015. בחיץ', השתתף עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2017, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
נכלל בסגל נבחרת אוסטרליה לטורניר מונדיאל 2022.
אלבאנו
אַלְבָּאנוֹ/אַלְבָּנוֹ (Albano) הוא שם שמקורו בשם הלטיני אַלְבָּאנוּס (Albanus). שורש השם במונח (Alba) שמשמעותו בלטינית היא 'לבן', ככל הנראה כאן במשמעות 'הר' – שעליו שלג לבן או שבראשו עננים לבנים. מונח מקביל הוא (בחילוף ב' ב־פ').
קארמה (ירח)
קארמה (באנגלית: Carme, ביוונית: Κάρμη) הוא אחד מירחי כוכב הלכת צדק.
קארמה התגלה על יד סת' ברנס ניקולסון במצפה הר וילסון שבקליפורניה ביולי 1938.
עד 1975 היה ידוע בשם "Jupiter XI" (הירח האחד-עשר של צדק), ולאחר מכן נקרא על שמה של קארמה מהמיתולוגיה היוונית, אחת ממאהבותיו של זאוס ואמה של האלה בריטומרטיס, אלת רשתות הציד והדיג. בין השנים 1955 עד 1975 נקרא לעיתים "פאן" (Pan) (כיום אחד מירח שבתאי נושא שם זה).
קארמה נותן את שמו לקבוצה של ירחים; המשותף להם הוא היותם ירחים לא-רגילים שמסלולם סביב צדק הוא בין 23-24 מיליון קילומטר ובנטייה של כ-165°.
Њ
נִייֵה היא אות בכתב הקירילי.
זוהי ליגטורה של האותיות הקיריליות Н ו-Ь (סימן הריכוך). היא הומצאה על ידי ווק סטפנוביץ' קרדז'יץ' לשימוש במילון שלו משנת 1818, והחליף את הדיגרף הקודם ⟨нь⟩. היא תואמת לדיגרף ⟨nj⟩ באלפבית הלטיני של גאי עבור סרבו-קרואטית.
היום משתמשים בה במקדונית, גרסאות של סרבו-קרואטית כשהיא כתובה בקירילית (בוסנית, מונטנגרית וסרבית), איטלמן ואודג'ה, שם היא מייצגת /ɲ/ לאף פלאטלי, בדומה ל-⟨ny⟩ ב"קניון" ( להשוואה פולנית ⟨ń⟩, צ'כית וסלובקית ⟨ň⟩, לטבית ⟨ņ⟩, גליצית וספרדית ⟨ñ⟩, אוקסיטנית, פורטוגזית ווייטנאמית ⟨nh⟩, קטלאנית והונגרית ⟨ny⟩ ) ואיטלקית.
נהוג לכתוב בתעתיק את נייה כ-nj אבל היא גם נכתבת בתעתיק כ-ń או ņ. נייה מקבילה בעברית ל-נו"ן ויו"ד ביחד.
קארל אורבן
בשנת 2013, הוא כיכב בסדרת המדע הבדיוני "כמעט אנושי" של רשת Fox. מאז 2019, הוא מככב בתור וויליאם ג'יי "בילי" בוטצ'ר (אנ') בסדרת הטלוויזיה "הבנים" של אמזון פריים וידאו.
ביוגרפיה
אורבן נולד בולינגטון, ניו זילנד. אביו, מהגר גרמני, היה בעלים של חנות למוצרי עור, ואמו עבדה באולפני סרטים. דרך אמו, אורבן נחשף לקולנוע הניו זילנדי הקלאסי ופיתח עניין בתעשיית הקולנוע. אורבן למד תחילה בבית הספר סן מרקו (אנ'), שם גילה את אהבתו להופעה על הבמה. תפקיד המשחק הראשון שלו הגיע בגיל שמונה, כאשר היה לו שורה בודדת בפרק של סדרת הטלוויזיה הניו זילנדית "Pioneer Woman". למרות שהמשיך להשתתף בהפקות במה של בית הספר, הוא לא פעל שוב במקצועיות עד לאחר התיכון.
קריירה
לצד ההופעות בטלוויזיה המקומית הופיע אורבן גם במספר הצגות, ב-1998 הופיע במחזה הנקרא "The Herbal Bed" וב"יוליוס קיסר" של שייקספיר, ובמותחן הפשע "אישה משמיים" לצד ג'ואנה גוינג. לאחר מכן שיחק אורבן בסדרה האמריקאית "הרקולס: המסעות המופלאים" בתפקיד ארוס ובסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" בשני תפקידים, קופידון ויוליוס קיסר, שתי הסדרות צולמו בניו זילנד.
בשנת 2000 קיבל אורבן מועמדות לפרס האקדמיה הקולנועית הניו זילנדית על תפקידו בסרט "The Price of Milk". הפריצה ההוליוודית של אורבן הגיעה בשנת 2002 עם השתתפותו בסרט האימה "ספינת רפאים" לצד גבריאל ביירן ואמילי בראונינג.
הבמאי הניו זילנדי פיטר ג'קסון שראה את הופעותיו של אורבן בסרטים מקומיים החליט ללהק אותו לסרט השני בטרילוגיית "שר הטבעות", "שר הטבעות: שני הצריחים", בסרט גילם אורבן את אאומר לוחם רוהאן. בשנת 2003 שיחק אורבן בסרט השלישי בסדרה "שר הטבעות: שיבת המלך" באותו תפקיד. בשנת 2004 השתתף אורבן בהמשך לסרט "פיץ' בלאק" משנת 2000 "רידיק: המסע מתחיל", בסרט גילם אורבן את דמותו של המפקד ואקו, שעליו הוטלה המשימה להרוג את רידיק (וין דיזל), כמו כן גם הופיע בסרט ההמשך של פול גרינגראס לסרט "זהות כפולה" מ-2001 "זהות אבודה" לצד מאט דיימון.
בשנת 2005 שיחק אורבן לצידו של דוויין ג'ונסון בסרט המבוסס על משחק במחשב הפופולרי "דום", בסרט שיחק אורבן את סמל ג'ון גרים. בשנת 2006 זכה אורבן בפרס האקדמיה הקולנועית הניו זילנדית על תפקידו בסרט הפשע הניו זילנדי "לפתע משום מקום".
בשנת 2007 שיחק אורבן בסרט הפעולה-פנטזיה "פורץ הדרך", בסרט שיחק אורבן ילד ויקינגי קטן אשר ננטש על חופי אמריקה אחרי קרב עם האינדיאנים המקומיים. האינדיאנים אוספים אותו ומגדלים אותו, ומעניקים לו את השם "רוח" בזכות העור הבהיר שלו. עד מהרה הוא הופך ללוחם מצטיין, אשר רוצה להוכיח את ערכו לשבט.
בשנת 2008 השתתף אורבן במיני-סדרה מועמדת 5 פרסי אמי "ירח קומנצ'י". בשנת 2009 שיחק אורבן בסרט "סטארטרק", הסרט ה-11 בסדרת סרטי מסע בין כוכבים. בסרט שיחק אורבן את ד"ר לאונרד מקוי.
בשנת 2010 הוא שיחק בסרט "Red" לצד ברוס ויליס, מרי-לואיז פרקר, מורגן פרימן, הלן מירן וג'ון מלקוביץ'. בשנת 2012 השתתף בסרט השופט דרד.
בשנת 2013 כיכב בסדרת הטלוויזיה המדע-בדיונית "כמעט אנושי" של רשת פוקס, בהפקת ג'יי ג'יי אברהמס.
בשנת 2015 השתתף בסרט המתח "הדירה". באותה שנה גילם גם את ד"ר לאונרד מקוי בסרט ההמשך של סטארטרק, "האויב בתוכנו - סטארטרק"
בשנת 2016 שב לגלם את ד"ר לאונרד מקוי בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה, הסרט הוא הסרט ה-13 במספר בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים". באותה שנה השתתף גם ברימייק לסרט "חברי הדרקון אליוט".
בשנת 2017 שיחק בסרט גיבורי העל "תור: ראגנארוק", הסרט השלישי בסדרת סרטי "תור". כמו כן שיחק בסרט "איש תלוי", יחד עם השחקן זוכה פרס האוסקר אל פצ'ינו ושיחק לצד אנטוניו בנדרס בסרט הפעולה "מעשה של נקמה" מאת הבמאי הישראלי יצחק פלורנטין.
בשנת 2018 כיכב במותחן הפשע "Bent" לצד סופיה ורגרה.
בשנת 2019 החל לככב בסדרת הטלוויזיה "הבנים", בתפקיד בילי באצ'ר, מנהיג "הבנים".
בשנת 2022 דיבב בסרט "המפלצת מהים".
חיים אישיים
בספטמבר 2004, אורבן התחתן עם בת זוגו משכבר הימים, המאפרת נטלי וויהונגי, אותה הכיר כשעבדו יחד בסרט הטלוויזיה "The Privateers" משנת 2000. יחד יש להם שני בנים; האנטר ואינדיאנה. בנו השני נקרא על שם הגיבור בזיכיון אינדיאנה ג'ונס, שלדבריו היא אחת מסדרות הסרטים האהובות עליו. הם התגוררו באחוזה בשווי 5.25 מיליון דולר ניו זילנדי בשכונת הרן ביי (אנ') האמידה הממוקמת באוקלנד, ניו זילנד. בני הזוג הודיעו על פרידתם ביוני 2014, ומכרו את ביתם תמורת 6.65 מיליון דולר ניו זילנדי בדצמבר 2014.
מ-2014 עד 2018, הוא היה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית קייטי סאקהוף.
רוברט רקורד
רוברט רקורד (באנגלית: Robert Recorde 1512–1558), היה פיזיקאי ומתמטיקאי וולשי. רקורד הציג את סימן השוויון ("="), ואת סימן הפלוס ("+") לדוברי האנגלית, ב-1557.
רקורד היה בן למשפחה מכובדת בטנבי שבויילס. בשנת 1525 החל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד ונבחר לחבר ב"מכללה המאוחדת" של אוקספורד בשנת 1531. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג' על מנת להשלים תואר דוקטור ברפואה ב-1545. בהמשך חזר לאוקספורד, שם כיהן כמרצה למתמטיקה.
ככל הנראה, הוא עבר אחר כך ללונדון, ומונה לפיזיקאי של המלך אדוארד השישי ושל המלכה מרי, אשר לה מוקדשים חלק מספריו. כמו כן, הוא היה הוא המבקר של המטבעה המלכותית ושימש גם כ"מבקר המכרות והכסף" באירלנד. לאחר שנתבע על הוצאת לשון הרע על ידי אויב פוליטי, הוא נעצר על חובות ומת בכלא המלך שבסאוסווארק, באמצע יוני 1558.
פרסומים
רקורד פרסם מספר עבודות בנושאים מתמטיים, בעיקר בצורת דיאלוגים בין אדון ומלומד, ביניהם:
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
המזכיר הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (ברוסית: Генера́льный секрета́рь Центра́льного комите́та Коммунисти́ческой па́ртии Сове́тского Сою́за או בקיצור הרשמי Генеральный секретарь ЦК КПСС) היה התפקיד החשוב ביותר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ובמשך רוב שנות קיומה של ברית המועצות היה מנהיג המדינה בפועל. המשרה נקראה לסירוגין גם בשמות "המזכיר הטכני" (1917–1918), "יושב ראש המזכירות" (1918–1919), "המזכיר האחראי" (1919–1922) ו"המזכיר הראשון" (1953–1966).
בשנים הראשונות לקיומו נשא התפקיד סמכויות מנהליות בלבד, אולם מינויו של יוסיף סטלין למזכיר הכללי באפריל 1922 העלה את התפקיד לרמת ההשפעה הגבוהה ביותר במפלגה. תחת פיקוחו של סטלין הפכה המזכירות למנגנון ביורוקרטי גדול, ששלט על בחירת הנציגים לקונגרס המפלגה ועל איושי משרות מפתח בגופים המפלגתיים הבכירים, כגון הוועד המרכזי והפוליטביורו. עיקרון הצנטרליזם הדמוקרטי שעליו הושתתה המפלגה אפשר לו למעשה לקבוע מראש את ההחלטות שהתקבלו. בהדרגה הפך סטלין לשליטה דה פקטו של המפלגה ושל המדינה כולה. בקונגרס המפלגה ב-1934 התפטר סטלין ממשרת המזכיר הכללי והפך לחבר רגיל במזכירות, אולם המשיך לשלוט בה בפועל.
בראשית שנות החמישים נתן סטלין בידי גאורגי מלנקוב, יורשו המיועד בהנהגת המדינה, את הפיקוח על המזכירות, ובאוקטובר 1952 ביטל רשמית את משרת המזכיר הכללי (שלא הייתה מאוישת קודם לכן). בעת מות סטלין ב-5 במרץ 1953 היה מלנקוב לחבר המשפיע ביותר במזכירות, אך אולץ להתפטר מהתפקיד ב-14 במרץ. את מקומו כחבר החשוב ביותר בארגון תפס ניקיטה חרושצ'וב, שנבחר ל"מזכיר הראשון" על ידי הוועד המרכזי ב-14 בספטמבר. במסגרת כהונתו של חרושצ'וב המשיך התפקיד להיות בעל חשיבות עליונה, דבר שאפשר לו לסלק ממוסדות ההנהגה את יריביו המרכזיים.
ב-1964 הודח חרושצ'וב על ידי הוועד המרכזי ובמקומו מונה ליאוניד ברז'נייב, ששינה בחזרה את שם התפקיד ל"מזכיר הכללי" ב-1966. בתקופתו של ברז'נייב ירד מעמדו של המזכיר הכללי כשליט יחיד, וחברי הנהגה נוספים יכולים היו לקחת חלק חשוב בקבלת ההחלטות. התפקיד התאפיין בצורה דומה גם בתקופות שלטונם הקצרות של קונסטנטין צ'רניינקו ויורי אנדרופוב. מיכאיל גורבאצ'וב שלט מתוקף תפקיד זה עד ל-1990, עת איבדה המפלגה הקומוניסטית את שליטתה המלאה במדינה. הוא המשיך להנהיג את ברית המועצות בתור "נשיא המדינה", משרה שנוצרה במיוחד. לאחר הפוטש של אוגוסט התפטר גורבאצ'וב מתפקיד המזכיר הכללי ובמקומו מונה ולדימיר איוושקו, שכהונתו נמשכה ימים ספורים בטרם הוצאה המפלגה על ידי בוריס ילצין מחוץ לחוק.
מזכ"לי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
מנהיגי המפלגה החזיקו גם באחת המשרות הלא מפלגתיות הבכירות במדינה, כך למשל, לנין (מ-1923) וסטלין (מ-1941) עמדו גם בראשות הממשלה - הסובנרקום. סטלין הפך למזכ"ל המפלגה ב-3 באפריל 1922 והנהיג את המפלגה עד אוקטובר 1952. בשנת 1990 מיכאיל גורבצ'וב ייסד את תפקיד נשיא ברית המועצות במקביל לכהונתו כמזכ"ל.
הערות שוליים
Sovjetunionens kommunistiske parti
חצי האי הוליק-קניון
חצי האי הוליק-קניון (באנגלית: Hollick-Kenyon Peninsula) או חצי האי קניון הוא דורבן מכוסה קרח, היוצא מן המסה ההררית העיקרית של חצי האי האנטארקטי ומזדקר לאורך 72 ק"מ בקשת צפון-מזרחית מבסיסו בין מפרצון מובילאויל למפרצון קייסי.
מרוא השם
חצי האי קרוי על שם הרברט הוליק-קניון, הנווט בטיסה של אלזוורת', שתצוגת ההיבט המעשי של נחיתה והמראה באזורים מבודדים מהווה תרומה ברורה ובולטת לטכניקה של חקר אנטארקטיקה.
פורום סנקט פטרבורג הבין-לאומי לכלכלה
פורום סנקט פטרבורג הבין-לאומי לכלכלה (באנגלית: The St. Petersburg International Economic Forum, ברוסית; Петербургский международный экономический форум), המכונה גם "פורום דאבוס הרוסי", הוא פסגה כלכלית חד-שנתית המתקיימת מאז יוני 1997 בעיר הבירה הצפונית של רוסיה, סנקט פטרבורג. תחילה הוא שימש כפורום כלכלי אזורי בין חבר המדינות, אך בחלוף הזמן החלו להשתתף בו גם אנשי עסקים ומנהיגים ממדינות באירופה, אסיה ואמריקה.
בפורום דנים בתחזיות כלכליות ונסגרות עסקאות כלכליות בין מדינות ועסקים. בנוסף לכך, משמש הפורום כבימת הכרזה לנשיא רוסיה, הפורש את מדיניותו הכלכלית וחזון הכלכלה הרוסית ומהווה במה לחתימת חוזים כלכליים לטובת רוסיה ועידוד השקעות זרות בה.
הפורום מתנהל ברוסית ובאנגלית, והחל משנת 2006, על פי החלטת נשיא רוסיה, מארגן הפורום הוא המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה והשר/ה לפיתוח כלכלי נחשב ליו"ר הוועדה המארגנת של הפורום.
בשנת 2020 הוחלט לבטל את הפורום בעקבות התפרצות נגיף קורונה-ווהאן.
מועצה דתית
מועצה דתית היא רשות ממלכתית אשר תפקידה לספק את שירותי הדת לתושבים היהודים ברשויות המקומית בישראל. פעילות המועצה הדתית משתרעת על פני תחומים רבים בחיי הקהילה כגון: כשרות, נישואין, קבורה, מקוואות, פעילות תרבות תורנית, עירובין ועוד.
מדינות דמוקרטיות רבות מעניקות לעדות דתיות תמיכה תקציבית ומעמד רשמי, אך מדינת ישראל היא היחידה המספקת שירותי דת באופן אקטיבי ובאמצעות גופים ציבוריים ייחודיים שהוקמו לשם כך. במסגרת המועצה הדתית פועל רב העיר המהווה את הסמכות ההלכתית על המועצה הדתית, כאשר לעיתים, בהתאם לגודל הרשות המקומית, ממונים לעיר שני רבנים: אשכנזי וספרדי.
הקמת המועצות הדתיות
רעיון המועצה הדתית נוסד כשני עשורים לפני הקמת המדינה במסגרת כנסת ישראל, שמה הרשמי של העדה היהודית המוכרת בארץ ישראל. בינואר 1927 אישר הנציב העליון את "תקנות כנסת ישראל", שקבעו את הקמתם של כמה מוסדות במסגרתה של העדה היהודית: במישור הארצי – אספת הנבחרים, הוועד הלאומי ומועצת הרבנות הראשית, ובמישור המקומי – ועדי הקהילות, לשכות הרבנות המקומית ומועצות השחיטה.
מועצות שחיטה אלו הן למעשה הגלגול הראשון של המועצות הדתיות. בשנת 1935, לאחר מאבקים פוליטיים ממושכים של הרבנות הראשית לטובת אוטונומיה לשירותי הדת, הוחלט להקים מועצות דתיות במסגרת ועדי הקהילות של כנסת ישראל. סמכויות הטיפול והפיקוח על כל העניינים הדתיים של הקהילה נמסרו להן, ובשנת 1937 אף נקבע תקנון כולל למועצות הדתיות. למרות זאת בפועל היו הבדלים גדולים בין הקהילות באופן הפעלתם של שירותי הדת הן לפני קבלת התקנות הן עם תחולתן.
ברוב היישובים הקטנים – ואף באחדים מהגדולים – לא הוקמה מועצה דתית, והרשויות המקומיות או ועדי הקהילה הם אלה שסיפקו את שירותי הדת. מצב זה השתנה לאחר קום המדינה, עת יוסדו ברוב היישובים היהודיים מועצות דתיות לאספקת שירותי דת. מספרן של המועצות הדתיות השתנה במרוצת השנים, וכיום הוא עומד על כ-130 מועצות. תחום האחריות הגאוגרפי של רובן המוחלט חופף לתחומה של רשות מקומית.
עם זאת, יש כמה עשרות רשויות מקומיות, רובן מועצות אזוריות, שאין בהן מועצה דתית. בחלק מהרשויות הללו מועצה דתית סמוכה מספקת את שירותי הדת, ובאחרות פועלת מחלקת דת ברשות המקומית המספקת את שירותי הדת. כיום המועצות הדתיות פועלות על-פי חוק שירותי הדת היהודיים התשל"א-1971, התקנות שהותקנו לפיו וחוזרי מנכ"ל המשרד לשירותי דת.
כשרות
החוק בישראל קובע כי מועצת הרבנות הראשית לישראל, רב שהיא הסמיכה לכך או רב מקומי — הם שרשאים לתת תעודת כשרות לבית אוכל ולכל מקום שבו עוסקים במכירה של מצרכים או בהגשתם, ובכלל זה מפעלים, בתי מלון ומסעדות. למעשה, מלבד במקרים חריגים, הרבנות הראשית אינה מעניקה תעודות כשרות ואינה מסמיכה רבנים לעשות זאת, ובפועל הנושא מצוי בסמכות הרבנים המקומיים במועצות הדתיות. הרב המקומי ממונה על הנורמות ההלכתיות של הכשרות והמועצה הדתית מוציאה לפועל את מדיניותו על ידי משגיחי הכשרות הפרוסים בעסקים השונים. גופי כשרות פרטיים רשאים להעניק תעודות כשרות משלהם רק לבתי עסק המחזיקים בתעודת כשרות מטעם הרב המוסמך.
נישואין
המועצה הדתית אחראית לפתיחת תיק נישואין לזוגות יהודיים, להדרכה לפני החתונה, להקצאת רב לעריכת טקס הנישואין מקרב עובדי המועצה ולמתן כתובה ואישור נישואין לזוג. על אף שלכל זוג שנרשם לנישואין ישנה הזכות לקבל רב לעריכת הנישואין ללא תשלום נוסף, בפועל רוב הנרשמים לנישואין מוותרים על שירות זה ומעדיפים לבחור בעצמם רב המוסמך לעריכת נישואין שאינו מהמועצה הדתית. בעבר בני זוג היו רשאים להירשם לנישואין אך ורק במועצה הדתית במקום מגוריהם או במקום שבו אמור להיערך טקס נישואיהם. תיקון לחוק שעבר בשנת 2013 ונודע בכינוי "חוק צהר" קבע כי בני זוג יוכלו להירשם בכל אחת מהמועצות הדתיות ברחבי הארץ.
קבורה
שירותי הקבורה הציבוריים ליהודים בישראל ניתנים על ידי חברות קדישא עצמאיות, רשויות מקומיות, מועצות דתיות, מושבים, קיבוצים וחברות קבורה אזרחיות. במרבית הערים, בייחוד הגדולות שבהן, מטפלות בשירותי הקבורה בעיקר חברות קדישא עצמאיות, כך שרוב שירותי הקבורה בישראל אינם מסופקים על ידי מועצות דתיות. עם זאת, נכון לשנת 2016 סיפקו 92 מהמועצות דתיות שירותי קבורה בהיקפים שונים, כאשר חלקן פועלות לצד חברות קדישא עצמאיות. במסגרת שירותי הקבורה המועצה הדתית אחראית על הוצאת תעודת פטירה, הקצאת חלקה בבית העלמין, טיהור וטיפול בגופה ותיאום עם חברה קדישא.
מקוואות
הרשויות המקומיות ממונות על בניית המקוואות, אולם המועצות הדתיות ממונות על שיפוץ המקוואות ועל התחזוקה וההפעלה השוטפת שלהם. מלבד המקוואות שמפעילות המועצות הדתיות ישנם גם מקוואות פרטיים שאינם מצויים תחת פיקוח של המשרד לשירותי דת והמועצות הדתיות.
מערת הרמב"ן
מערת הרמב"ן היא מערה שעל פי האגדה בשנת 1267 קבע בה רמב"ן את מקומו לתפילה, המערה עמדה במחלוקת בשאלה האם המקום מוגדר כמקום מקודש לעניין חוק השמירה על המקומות הקדושים, בג"ץ הכריע שהמקום איננו מוגדר כך לעניין חוק זה.
מועצה דתית
תמיכות ותרבות ותורנית
מלבד השירותים הישירים, המועצות הדתיות מקצות גם תקציבים לפעילויות תרבות תורנית וכן לתמיכה במוסדות דת ובנזקקים. במסגרת פעילויות התרבות התורנית המועצות הדתיות מתקצבות שיעורי תורה, פעילות הסברה דתית, ערבי שירה וחזנות ועוד. במסגרת תקציבי התמיכה המועצות הדתיות מעבירות תמיכות ישירות לגופים תורניים כדוגמת בתי כנסת ומוסדות תורה, או תמיכות עקיפות באמצעות מימון תשמישי קדושה. הן אף מעניקות תמיכות לנזקקים ולעמותות חסד – חלק ניכר מהן כחלק ממבצעי קמחא דפסחא הנערכים לקראת חג הפסח.
מערת הרמב"ן
היסטוריה
המערה ממוקמת בואדי אל-ג'וז ליד קבר שמעון הצדיק, סמוך לפתחו של נחל קדרון, המערה חצובה בסלע והיא בגודל של 23 על 25 מ', ובגובה של 5.5 מטר, המערה נתמכת בשני עמודים.
ערביי המקום קוראים למערה "מערת הנקודה" (-אל נוקטה).
מועצה דתית
עירוב
המועצות אחראיות גם לקיומו של עירוב לצורך טלטול בשבת בתחום היישוב, והן מממנות את הוצאות ההתקנה והתחזוקה של העירוב.
מערת הרמב"ן
היסטוריה
רבי אשתורי הפרחי שסייר במקום בשנת 1322 מתאר את המקום וסביבתו אך לא כותב דבר על מערת הרמב"ן, כך גם רבי משה באסולה ב-1523, הקראי שמואל בן דוד ב-1641, ועוד.
בתחילת המאה ה-19 שימשה המערה כמחצבה ואז קנתה אותה משפחת אבו ג'יבנה המשפחה השתמשה במקום כמכלאה לצאן ובקר והמשפחה הקדישה את המקום לוואקף המוסלמי, לאחר תקופה נבנו סביב המערה מקומות מגורים, והמערה הפכה למטרד תברואתי, ב-1975 העירייה דרשה להעביר את המכלאות מהמקום והמשפחה פנתה לעסקים אחרים, המערה שנעזבה הפכה לאתר אשפה ולמקום מפגש של נרקומנים.
מועצה דתית
מינוי המועצה הדתית
חוק שירותי הדת היהודיים קובע כי אחת לחמש שנים, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ימונה הרכב חדש למועצה הדתית. החוק מגדיר את דרך המינוי של המועצה הדתית: הרשות המקומית ממנה 45% מחברי המועצה הדתית, השר לשירותי דת ממנה 45% והרבנים המקומיים ממנים 10%. חברי המועצה הדתית בוחרים את יו"ר המועצה הדתית שהוא המנהל בפועל של המועצה. החוק קובע כי הרכב מועצה דתית צריך לשקף את הגופים ואת העדות המעוניינים בקיומם של שירותי דת במקום, וחוזר מנכ"ל המשרד לשירותי דת בנושא זה, וכן פסיקות של בג"ץ לאורך השנים, מבהירים כי שיקוף זה צריך לבוא לידי ביטוי בהרכבהּ של המועצה הדתית, על בסיס החלוקה היחסית של הסיעות והמפלגות במועצת הרשות המקומית. הליך זה מורכב במיוחד מכיוון שכל אחד משלושת הגופים הממנים את חברי המועצה הדתית צריך לתת את הסכמתו גם למינויים של הגופים האחרים. גם רבני שכונות נחשבים לחלק מהמועצה הדתית.
מערת הרמב"ן
היסטוריה
בסוף המאה העשרים שיפץ הרב שבתי אלפייה את המערה.
המערה אינה כלולה ברשימת המקומות הקדושים בתקנות השמירה על מקומות קדושים ליהודים - התשמ"א, לפי מספר עדויות לאחר תשכ"ז היה שילוט לא מסודר מקבר שמעון הצדיק למערת הרמב"ן.
מועצה דתית
מינוי המועצה הדתית
בשנת 2003 פסק בג"ץ שיש למנות גם נציגים מהתנועה הרפורמית. ושר הדתות יצחק לוי החליט שכל מינוי חבר מועצה דתית ובכלל זה של רב שכונה ידרוש אישור של משרד הדתות. מספר רבני השכונה הרשומים במשרד קטן מ-258 אז ל-207 בשנת 2009 ל-120 בשנת 2016. תיקון חקיקה לחוק שירותי הדת היהודיים משנת 2004 קבע כי אם לא מונתה מועצה דתית עד שנה לאחר הבחירות לרשות המקומית ימנה השר לשירותי דת צוות בן שני חברים, שימלא את התפקידים שאותם מוסמכת המועצה הדתית למלא. נכון לנובמבר 2016, שלוש שנים לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, ב-57% מהמועצות הדתיות עומדים ממונים שמינה השר על פי התיקון הנזכר. גם כאשר מתמנה הרכב על פי הנוהל התקין, מורכבות ההליך והעובדה שהשר לשירותי דת הוא המנהל אותו, גורמת לכף השר לשירותי דת מצליח בדרך כלל למנות את המועמדים המועדפים עליו. במענה לעתירה לבג"ץ משנת 2010 של חמי דורון נגד מינוי יושב ראש המועצה הדתית של ראשון לציון, הוסכם שהמשרד לשירותי דת יקבע לעתיד תנאי סף לגבי הכישורים המנהליים הנדרשים מיו"ר המועצה הדתית. בחוזר מנכ"ל משנת 2014 הוגדרו קריטריונים למינויים מטעם השר והוחלט על התנייתם באישור ועדת מינויים.
מערת הרמב"ן
היסטוריה
אהרן ביר כתב ב-1988 שהמערה היא קבר הרמב"ן, אך דעתו כנראה מוטעית.
המאבק המשפטי
במאי 2000 החלו עימותים במקום בין יהודים בראשות הרב בני אלון אז ח"כ מטעם האיחוד הלאומי, ובין ערבים בראשות פייסל אל-חוסייני, הטריגר לעימותים לא ברור, העיתונאי דני רובינשטיין העלה שתי סברות, האחת היא גילוי עניין במקום מצד קבוצת תלמידי ישיבה שהתנחלו בקבר שמעון הצדיק, או תכנון של עיריית ירושלים לפיתוח תשתיות בעמק בין ואדי ג'וז לשייח ג'ראח מה שהביא לחשש של המשפחה שיאבדו את השטח.
משפחת אבו ג'יבנה מסרו את השטח לחברת תחבורה שהתחילה להכשיר את המקום לחניון רכב וכלים כבדים, והחלו עימותים במקום.
בעקבות העימותים שר הדתות יצחק כהן מש"ס הכריז על המערה כמקום קדוש, והמערה הייתה אמורה לעבור לידי לאנשי משרד הדתות פעילי "המרכז הארצי לפיתוח מקומות קדושים".
בעלי המערה פנו לבג"ץ והרכב שופטים בראשות כרמי מוסק הורה לערבים להפסיק את העבודות במקום, יוסי ביילין ששימש אחר כך כשר הדתות הקים ועדה לחקור את המקום, והועדה הגיעה אף היא למסקנה שאפשר להכריז על המקום כמקום קדוש זאת בעקבות עדויות היסטוריות לביקור ותפילה של יהודים במקום, אך הוועדה סיווגה את המקום כקדוש מדרגה נמוכה ומאחר שהסכסוך נוגע לעניין המוסדר בחוק השמירה על המקומות הקדושים, 1967 החוק הירדני מ-1924, אינו חל, ובית המשפט מוסמך לדון בו.
לאחר דיונים ממושכים, בספטמבר 2003 אילץ בג"ץ (בהרכב השופטים מישאל חשין, דורית בייניש, ואסתר חיות) את שר הדתות לבטל את ההכרזה על האתר כמקום קדוש, ואכן השר אשר אוחנה ביטל את ההכרזה.
אבנית
אבנית היא שכבה מוצקה בצבע לבן-אפור המצויה בקומקומים חשמליים, בגופי חימום מים אחרים ובמערכות בהן זורמים מים חמים. האבנית נוצרת כשיונים המומסים במים שוקעים בעקבות תהליך החימום. מקורו של המשקע הוא בסלע גיר שהומס על ידי הגשמים ועשה דרכו למי התהום ומשם למי השתייה.
הסרת האבנית מתבצעת בדרך כלל באמצעות יצירת סביבה חומצית, שממיסה מחדש את הגיר שנוצר על גוף החימום. במכשירים ביתיים ניתן לעשות זאת באמצעות המסת חומצת לימון (מלח לימון) או חומץ ביתי.
מים בהם עשויה להיווצר אבנית נקראים "מים קשים", והם מכילים לרוב יוני סידן, מגנזיום, ויון מימן פחמתי (ביקרבונט).
התהליך הכימי
המלח העיקרי המרכיב את סלע הגיר, סידן פחמתי שנוסחתו CaCO3, אינו מסיס במים מזוקקים, אולם הוא מתמוסס במים חומציים. מי הגשמים חומציים מעט בשל התמוססות פחמן דו-חמצני מהאוויר, היוצר במים חומצה פחמתית, H2CO3. זו ממיסה את סלע הגיר, לפי התגובה הכוללת הבאה:
תוצר התגובה, סידן מימן פחמתי, Ca(HCO3)2 הוא מלח מסיס הנמצא במים קשים בכמות גדולה.
גם התגובה ההפוכה מתרחשת כל הזמן, ולמעשה מדובר בתהליך הנמצא בשיווי משקל (Ca2+ + 2HCO3- ⇋ Ca2+ + CO32- + CO2 + H2O). בעת חימום תגרום התגובה ההפוכה לשיקוע: מסיסותו של הפחמן הדו-חמצני, הנוצר מפירוק הסידן המימן פחמתי במים, קטנה מאוד עם עליית הטמפרטורה, והוא משתחרר לאוויר; על פי עקרון לה-שטלייה, התגובה ההפוכה תתגבר, וייווצר משקע של סידן פחמתי בכלי המחומם. על כן, רוב האבנית בגופי חימום עשויה גיר או מגנזיום פחמתי, ששוקע בתהליך דומה.
מניעת שקיעת האבנית נעשית בתהליכים הנקראים ריכוך מים ועיקרם הקטנת ריכוז היונים הבלתי מסיסים.
היבטים בריאותיים
בקרב הציבור ישנם חששות מהשלכות בריאותיות של שתיית אבנית, ובפרט אמונה כי שתיית אבנית גורמת לאבנים בכליות. על פי הידוע, אין לחששות אלו ביסוס. ארגון הבריאות העולמי דיווח כי לא ידועה עדות להשפעה שלילית של מים קשים על בני אדם.
על פי מועצת המחקר הלאומי של ארצות הברית, "מים קשים יכולים לספק חלק מצריכת הסידן והמגנזיום הדרושה לתזונה היומית."
אבן שן
על השיניים יכולה להיווצר אבן שן, כתוצאה ממינרליזציה והתקשות של הרובד החיידקי. תהליך זה קורה בעקבות תגובת שיקוע של מינרלים מהרוק והמזון ברובד החיידקי. אבן שן יכולה לגרום לפגיעה בבריאות השן והחניכיים. בין השאר, המשקע מהווה מצע נוח לחיידקים, ואלה עלולים לגרום לדלקת חניכיים. ניתן להסיר אבן שן מהשיניים באופן מכני, בדרך כלל על ידי שיננית.
בשפת היום-יום אבן השן מכונה לעיתים קרובות "אבנית", אבל הרכבה הכימי שונה מזה של האבנית שמקורה במי השתייה. אבן שן מכילה תערובת של חומרים אורגנים ואי-אורגניים, בעיקר צורות שונות של סידן-פוספט.
מרוקו באירוויזיון
מרוקו נטלה חלק באירוויזיון בפעם הראשונה ועד כה היחידה, ב-1980 עם השיר "Bitaqat Hub" שביצעה הזמרת סמירה סעיד בשפה הערבית.
השתתפות
רשות השידור המרוקאית, SNRT, הצטרפה לתחרות ב-1980, ובכך הפכה מרוקו למדינה האפריקאית הראשונה והמדינה הערבית הראשונה שמצטרפת לתחרות. כמו כן, הייתה מרוקו למדינה הראשונה אשר שלחה לתחרות שיר בערבית.
מרוקו שלחה לאירוויזיון את השיר "Bitaqat Hub" ("מכתב אהבה") אשר ביצעה סמירה סעיד, זמרת מפורסמת ומצליחה במדינה. השיר קיבל רק שבע נקודות באירוויזיון, כולן מאיטליה, והוא סיים במקום ה-18, מקום אחד בלבד לפני פינלנד שסיימה במקום האחרון.
הפרישה מהתחרות
לאור המיקום הנמוך בו סיימה מרוקו את התחרות ב-1980, הודיעה רשות השידור המרוקאית כי בשל הצהרה מלכותית של המלך חסן השני, מרוקו תפרוש מהתחרות הבאה וכן משאר התחרויות בעתיד. הפרישה כנראה נבעה גם עקב העובדה כי ישראל נוטלת חלק בתחרות, שהוחרמה באותה תקופה על ידי מדינות ערב. ייתכן שהסיבה הנוספת לאי חזרתה של מרוקו, היא בשל תמיכת האירוויזיון בקהילת הלהט"ב, קהילה אשר מהווה לא חוקית ולא מקובלת במרוקו.
אפשרות חזרה לאירוויזיון בעתיד
רשת שידור מתחרה ל-SNRT, רשת 2M TV, חשפה את כוונתה להצטרף לאיגוד השידור האירופי. 2M TV היא מקור של חופש דיבור ושבירת טאבו שקיימת במרוקו ואצל המהגרים המרוקאים ברחבי אירופה, והיא יכולה להעניק הזדמנות נוספת למרוקו ליטול חלק בתחרות. 2M TV נמצאת בתהליכי הצטרפות לאיגוד השידור האירופי, וכשתסיים את התהליכים תוכל לשקול הצטרפות לאירוויזיון.
בעקבות נרמול היחסים בין המדינות כחלק מהסכם ישראל–מרוקו שנחתם ב-2021 מעריצי האירווזיון מרחבי העולם קראו למרוקו לשוב לתחרות באירוויזיון 2022 אך רשות השידור המרוקאית טרם הצהירה דבר בעניין חזרה לתחרות.
מצוטינט
מצוטינט (באנגלית: Mezzotint) היא שיטת ליצירת הדפסים המתבססת על הטונאליות של צבעי ההדפסה אשר הייתה פופולרית בין המאה ה-17 לבין ראשית המאה ה-19 כטכניקה ליצירת רפרודוקציות של יצירות אמנות.
מקור השם הוא באיטלקית: mezzo - חצי; tinto - גוון או ציור. בשונה מן התחריט או התצריב, השיטה מבוססת על חריצת כל לוח ההדפסה באלפי שריטות קטנות, בכיוונים רבים, בעזרת מכשיר מתכתי מיוחד בעל שיניים הנקרא 'מטרש' (Rocker). בתהליך העבודה האמן משייף את לוח ההדפסה במקומות בהן הוא מבקש ליצור גוונים בהירים או משטחים חסרי צבע. בשל דרך עבודה זו האמן עובד באופן של החסרת חומר - מן הגוון הכהה אל גוונים בהירים יותר.
סופיה, נסיכת סקסוניה
הנסיכה סופיה מריה פרידריקה אוגוסטה לאופולדינה אלכסנדרינה ארנסטינה אלברטינה אליזבת מסקסוניה, דוכסית סקסוניה (בגרמנית: Prinzessin Sophie Maria Friederike Auguste Leopoldine Alexandrine Ernestine Albertine Elisabeth von Sachsen, Herzogin zu Sachsen; 15 במרץ 1845 – 9 במרץ 1867), הייתה בתו של יוהאן, מלך סקסוניה ואשתו של קרל תאודור, דוכס בבוואריה.
חיים הילפשטיין
חיים הילפשטיין (Chaim Hilfstein; 14 בנובמבר 1876, קרקוב, גליציה, אוסטריה – 9 במאי 1950, תל אביב) היה בכיר בפעילות הציונית בגליציה ונשיא הגימנסיה העברית בקרקוב, שנקראה על שמו.
תולדות חייו
נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן לאב סוחר סוסים שמוצא משפחתו מכפר ליד ודוביצה. גדל בשנותיו הראשונות כ"נער רחוב" (עישן סיגריות מגיל שבע וחצה את נהר הויסלה בשחיה). לאחר שנטש את לימודיו בתלמוד תורה נכנס לבית ספר יסודי כללי, שם הוקסם מלימודי היסטוריה כללית ותולדות עם ישראל. בגיל 12 החל ללמוד בגימנסיה בעירו, שם נתקל לראשונה באנטישמיות. הוא הצטיין בלימודיו והיה חבר במועדונים ספרותיים-סוציאליסטיים. בשנת 1895, בהיותו בן 19 חבר לארגון הציוני "הלבנון", במסגרתו קרא את "מדינת היהודים" מאת בנימין זאב הרצל. ב-1897 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קרקוב (בסיום לימודיו הוסמך כרופא פנימי) והיה בין מייסדיו של ארגון הסטודנטים הציוני "פשדשויט" (השחר). בהמשך כיהן כיו"ר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בגליציה המערבית ושלזיה והיה אף מועמד בבחירות לפרלמנט האוסטרי.
בשנת 1921 החל לכהן כנשיא הגימנסיה העברית בקרקוב, תפקיד אותו עזב לאחר שנה. אולם ב-1927 שב לתפקידו, וכיהן בו עד לסגירת המוסד ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נקראה הגימנסיה על שמו.
חייו האישיים
רעייתו מרים (1877–1951) הייתה אחותו של חיים נתן דמביצר. בשנת 1924 נולד בנם אדוארד.
בתקופת השואה שרד עם אשתו את גטו קרקוב, מחנה פלאשוב ומחנה ברינליץ (המחנה שהקים אוסקר שינדלר), שם היה אחראי על בית החולים. שמו נכלל ברשימת שינדלר יחד עם רעייתו ובנו אדוארד. לאחר המלחמה הגיע כפליט למחנות העקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, וב-1946 עלו לארץ ישראל.
הילפשטיין נפטר בשנת 1950, בגיל 73. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
זיכרונותיו מתקופת השואה (בשפה הפולנית) שמורים במכון משואה.
ישראל גויכברג
ישראל גוֹיכְבֶּרג (בכתיב יידי: גויכבערג; 1 בינואר 1894, חוטין, בסרביה – 1970, ניו יורק) היה משורר יידי, עורך ומחנך.
קורות חיים
גויכברג נולד בחוטין שבבסרביה (כיום אוקראינה) בשנת 1894 למשפחת חזנים. הוא למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו אצל מורים פרטיים. לאחר סיום הגימנסיה בקמניץ-פודולסקי יצא ללימודי רוקחות, והגיע לדרגת עוזר לרוקח. בשנת 1913, כשהיה בן 19, היגר לארצות הברית, השתקע בבוסטון, השלים קורס בהנדסה ופתח בית ספר יהודי בלשון יידיש.
בשנת 1926 עבר גויכברג לעיר ניו יורק, שם חי עד לפטירתו ב-1970. בניו יורק הצטרף כמורה לרשת החינוך על שם שלום עליכם. בצד עבודתו בהוראה עסק כל ימיו בכתיבת שירת יידיש, ממנה גם שירה לילדים, ובעריכת עיתוני ילדים. בין השאר הקים וערך במשך שנים רבות את עיתון הילדים "קינדער זשורנאַל" ('עיתון הילדים').
שיריו של ישראל גויכברג הם שירי חגים ומועדים יהודיים, שירי לאום ומשחק. אחדים מהם הולחנו ונפוצו בקהילות יהודיות בעולם; שירו "שלושה ילדים" תורגם על ידי נחמה הנדל ואוריאל אופק ובוצע על ידי נחמה הנדל.
גויכברג פרסם כמה עשרות כרכים של יצירתו, וכן אנתולוגיות ומבחרי שירה. לעברית לא תורגמה יצירתו כלל.
יעקב רוזנס
רוזנס עבד בגאומטריה אלגברית ותרם לתאוריה של שמורות פולינומיות. הוא היה גם אמן שחמט.
רוזנס למד באוניברסיטת הומבולדט בברלין ובאוניברסיטת ברסלאו. הוא קיבל את תואר הדוקטור מברסלאו (כיום ורוצלב) בשנת 1865 ולימד שם במשך כל חייו. הוא התמנה לפרופסור בשנת 1876 ושימש כרקטור האוניברסיטה בין השנים 1903-1904.
לרוזנס היו תרומות משמעותיות בנושא טרנספורמציות קרמונה.
Ћ
תְשֵ'ה היא אות של הכתב הקירילי, המשמשת רק באלפבית הקירילי הסרבי. הצליל של תש'ה מופק מהפלסיב המכתשי חסר הקול /t/ על ידי שיטוט. זוהי האות ה-23 באלפבית הסרבי. הוא שימש לראשונה על ידי דוסיטי אוברדוביץ' כתחייה של האות הקירילית הארכאית ג'רב (Ꙉ), ומאוחר יותר אומץ במילון הסרבי של ווק סטפנוביץ' קרדז'יץ' משנת 1818. הסימן המקביל ל-תש'א באלפבית הלטיני של Gaj הוא Ć.
למרות היותה אות קירילית, נעשה שימוש ב-תש'ה גם בתעתיקים פונטיים סלובניים מבוססי לטיני עם אותו ערך כמו בסרבית.
בהיותה חלק משמות המשפחה הסרביים הנפוצים ביותר, התעתיק של תש'ה לאלפבית הלטיני חשוב מאוד; עם זאת, ישנן דרכים רבות לכתוב אותה בתעתיק. היא בדרך כלל נכתבת כ-⟨ć⟩, לפי האלפבית הלטיני הסרבי-קרואטי או, ללא הדיאקריטי, כ- ⟨c⟩; תעתיקים פחות תכופים הם ⟨tj⟩, ⟨tsh⟩, ⟨ty⟩, ⟨cj⟩, ⟨cy⟩, ⟨ch⟩ (משמש גם עבור Che), ו-⟨tch⟩, ⟨ts⟩ (האחרון, האחרון בהונגרית אבל ⟨cs⟩ ו-⟨ty⟩ נפוצים יותר). היא נראית דומה לשהא (Һ һ) אבל מלטפת.
מכיוון שזו אחת האותיות הייחודיות לאלפבית הקירילי הסרבי, וגם האות הראשונה של המילה הסרבית לקירילית (ћирилица), תש'ה משמשת לעיתים קרובות כבסיס לסמלים עבור קבוצות שונות המעורבות באלפבית הקירילי. תש'ה מקבילה בעברית לת"ו גרושה.
Gran Turismo (סדרת משחקים)
Gran Turismo (מאיטלקית: גראן טוריסמו) או בקיצור GT, היא סדרת משחקי מרוצים לקונסולת הפלייסטיישן של סוני.
Gran Turismo היא סדרת משחקי המרוצים המצליחה ביותר בתולדות הפלייסטיישן, עם למעלה מ-80 מיליון יחידות שנמכרו.
סדרת Gran Turismo
יצא ב-1997 לפלייסטיישן, וכולל 140 דגמי מכוניות ו-11 מסלולים, יצא ב-1999 לפלייסטיישן, וכולל 650 דגמי מכוניות ו-27 מסלולים. יצא ב-2001 לפלייסטיישן 2, וכולל 181 דגמי מכוניות ו-34 מסלולים. יצא ב-2004 לפלייסטיישן 2 וכולל 772 דגמי מכוניות ו-51 מסלולים. יצא ב-2009 לPlayStation Portable וכולל מעל 833 דגמי מכוניות ו-75 מסלולים. יצא ב-2010 לפלייסטיישן 3 וכולל מעל 1088 דגמי מכוניות ו-72 מסלולים. יצא ב-2013 לפלייסטיישן 3, וכולל מעל 1247 דגמי מכוניות ומעל 100 מסלולים. יצא ב-2017 לפלייסטיישן 4, וכולל מעל 294 דגמי מכוניות ומעל 75 מסלולים. יצא בתאריך 04.03.2021 לפלייסטיישן 4 והפלייסטיישן 5. כולל 420 דגמי מכוניות ו-90 מסלולים.
במדיות אחרות
סרט המבוסס על סדרת המשחקים הופץ באוגוסט 2023.