cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נעל הזהב האירופית
נעל הזהב האירופית (באנגלית: European Golden Shoe; בשמו הקודם: מגף הזהב האירופי) הוא פרס כדורגל, המחולק מדי עונה לכובש השערים המצטיין במשחקי הליגה מהדרגה העליונה מבין כל הליגות הלאומיות האירופיות.
היסטוריה
מאז הקמתו בעונת 1967/68, הפרס, שנקרא במקור "Soulier d'Or" (מצרפתית: "נעל הזהב"), חולק על ידי המגזין "פראנס פוטבול" למלך השערים של הליגות האירופיות באותה עונה. באותו זמן לא הוענק הפרס בהתאם ליחסי הכוחות בין הליגות השונות.
בין השנים 1991 ל-1996, הפרס לא חולק כלל. השהייה זו ארעה כתוצאה ממחאה מצד התאחדות הכדורגל הקפריסאית, שטענה ששחקן קפריסאי עם 40 שערים היה אמור לזכות בפרס, בעוד שפראנס פוטבול רשם את מלך השערים בקפריסין בעונת 1990/91 עם 19 שערים בלבד. עד שנת 1996 המגזין ארגן תחרות לא רשמית על הפרס.
הפרס התחדש לקראת עונת, כאשר איגוד מגזיני הספורט האירופיים (ESM), שבו חבר גם המגזין "פראנס פוטבול", החליט על שיטת ניקוד ששוקללה בהתאם ליחסי הכוחות בין הליגות האירופיות. השקלול נערך לפי דירוג הליגות של אופ"א, המבוסס על התוצאות של המועדונים מכל ליגה בתחרויות האירופיות במשך חמש השנים הקודמות. כששערים שהובקעו באחת מחמש הליגות הבכירות בדירוג שווים 2 נקודות, שערים שהובקעו באחת הליגות המדורגות 6-21 שווים 1.5 נקודות, ושערים שהובקעו בליגות שמדורגות במקום ה-22 ומטה בדירוג הליגות של אופ"א מזכים בנקודה אחת עבור כל שער, אי לכך שערים שהובקעו בסרייה א', הליגה האיטלקית הבכירה, ייחשבו יותר מאשר שערים שהובקעו בליגת העל הוולשית, מקבילתה בוויילס.
נכון לעונת 2020/2021, הזוכה הנוכחי בפרס הוא רוברט לבנדובסקי הפולני מבאיירן מינכן מהבונדסליגה, הליגה הגרמנית הבכירה, שכבש 41 שערים בליגה, שהעניקו לו 82 נקודות.
עפרה אשל
עפרה אשל היא פסיכולוגית קלינית מומחית ומדריכה ופסיכואנליטיקאית ישראלית. מקימה וראש מסלול הלימודים המתקדמים "הזרם העצמאי בפסיכואנליזה – פורצי דרכים", התוכנית לפסיכותרפיה, בית הספר ללימודי המשך ברפואה, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
אשל היא פסיכואנליטיקאית מנחה, מדריכה ומורה בחברה הפסיכואנליטית בישראל ובמכון הישראלי לפסיכואנליזה, וחברה באיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה (IPA). סגנית-נשיא, איגוד ויניקוט הבינלאומי (IWA). היא ממייסדי תוכנית "הידברות" ללימודי המשך מתקדמים בפסיכותרפיה במכון הישראלי לפסיכואנליזה, ממייסדי "מרכז ויניקוט בישראל", וב- 2016 הקימה את מסלול הלימודים המתקדמים "הזרם העצמאי בפסיכואנליזה – פורצי דרכים" בתוכנית לפסיכותרפיה, אוניברסיטת תל אביב, שהיא עומדת בראשו. בנוסף, היא מורה בלימודי הליבה ובלימודים המתקדמים בתוכנית לפסיכותרפיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ב"מעשה הטיפולי" - לימודים לפסיכותרפיסטים מתקדמים במרכז הלימודים של החברה הפסיכואנליטית, ובתוכנית "מבטים", המחלקה לפסיכולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן.
במקביל היא עורכת מדור ביקורת ספרים בכתב-העת הישראלי לפסיכותרפיה "שיחות".
קיבלה מלגת Leonard J. Comess Teaching Fund במרכז החדש לפסיכואנליזה (NCP) בלוס אנג'לס, 2011; מלגת דייוויד המונד ב- MIP) Massachusetts Institute for Psychoanalysis) בבוסטון, 2016; הייתה visiting scholar במכון הפסיכואנליטי של צפון קליפורניה (PINC) בסן פרנסיסקו, 2013; מרצה ומדריכה ל"ויניקוט הקליני" בתוכנית הלימודים המתקדמים של ויניקוט The International Winnicott Advanced training בבייג'ינג, סין, 2018. זוכת הפרס הבינלאומי ע"ש פרנסס טסטין בלוס אנג'לס, 2013, ופרס Symonds Prize בניו יורק, 2017.
עורכת-במשותף עם מאיר ברגר את הוצאתו המחודשת בעברית של הספר: השעה בת חמישים הדקות: קובץ סיפורים פסיכואנליטיים אמיתיים של רוברט לינדנר (תולעת ספרים, 2007).
עורכת-במשותף עם צביה זליגמן של הספר: ''[https://carmelph.co.il/book/hayalohaya/ היה או לא היה? כאשר צללים של פגיעה מינית בילדוּת עולים בטיפול] (כרמל, 2017).''
ספרה: The Emergence of Analytic Oneness: Into the Heart of Psychoanalysis ראה אור בהוצאת Routledge בשנת 2019.
אשל מציינת שיש לה תואר דוקטור מאוניברסיטת ניופורט, שתאריה אינם מוכרים בישראל.
ב-2012 נבחרה לאחת הנשים המשפיעות בישראל של המגזין "גלובס".
אליעזר שושני
אליעזר שושני (15 בדצמבר 1905 – 8 בדצמבר 1987) היה איש ציבור בימי היישוב היהודי בארץ ישראל וראשית ימי המדינה. היה בין החלוצים אשר לחמו על עבודה עברית במושבות, חבר פעיל ב"הגנה" וממייסדי כפר יהושע.
בשנים 1956–1958 שימש כמזכיר תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים". בשנת 1967 קיבל עליו את תפקיד המזכיר של "ברית התנועה הקיבוצית".
רקע משפחתי וילדות בארץ
אליעזר שושני נולד כבן זקונים בבריאנסק שבמחוז אוריול ברוסיה. להוריו, גדליהו הכהן רוזנרוט ופייגה-מנוחה לבית איתין, נולדו תשעה ילדים, והם (לפי סדר הולדתם): מנחם, סעדיה, נוח[3], יוסף, דבשה, מרים[4], בלה, אהרון ואליעזר. אחי אמו הוא אהרן איתין, אביהם של סעדיה איתין, נחום איתן ודיבשה אמירה.
בריאנסק הייתה עיר תעשייתית על גדת הדייסנה (יובל של נהר הדנייפר), במחוז אוריול שברוסיה האירופאית, כ-350 ק"מ דרומית מערבית למוסקבה. באותם זמנים הייתה בריאנסק מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה. אבי המשפחה סעדיה איתין, שנולד באוקראינה, היה בעל זכויות בגין שירותו בצבא הצאר ניקולאי השני (הוא נמנה עם הילדים היהודים "החטופים"), ועל כן הורשה להתגורר בבריאנסק. גדליהו רוזנרוט, יליד פולין, גויס לצבא הצאר, ושימש שם כחייט. בשהותו עם יחידתו ליד בריאנסק הכיר גדליהו את פייגה-מנוחה והם נישאו בסתר, מאחר שנאסר על החיילים להתחתן. כשהשתחרר גדליהו משירותו הצבאי הפכו הנישואים המוסווים לרשמיים.
שושני עלה לארץ ישראל בשנת 1912, הוא הגיע עם משפחתו: הוריו, סבתו וכמה מאחיו, באנייה "אלכסנדר". המשפחה התיישבה בנוה צדק. בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, ותושבי הארץ סבלו ממחסור בשל הניתוק מן הארצות שסיפקו לארץ ישראל מזון ומצרכי יסוד. באפריל 1917 גורשו התושבים היהודים של יפו ושל תל אביב מבתיהם ונדדו למושבות ביהודה ובגליל. בין המגורשים הייתה גם משפחתו של אליעזר, משפחת רוזנרוט, שהחלה במסע לסג'רה עם הילדים הקטנים (דִבשה, אהרון ואליעזר) והסבתא מעלה (שעִברתה את שמה לעמליה). הבנים הבוגרים: מנחם, סעדיה, יוסף והבת בלה, נותרו לשמור על נכסי המגורשים ונמנו עם 13 הנשארים בתל אביב. בערב פסח, לאחר יומיים של נסיעה בשתי עגלות, הגיעו בני המשפחה לסג'רה והוזמנו לשולחן "הסדר" אצל משפחת טפליצקי. בתום ימי הפסח עברו להתגורר בביתה של האלמנה הגֵרָה שרה ניצָ'יֵיב. הם שהו אצלה כשנה וחצי, והיא התחלקה עמם במעט שהיה לה. שושני ואחיו למדו בבית הספר הקטן בסג'רה עם ילדי המקום. הסבתא עמליה נפטרה בסוף הקיץ ונקברה בסג'רה. בשנת 1918, לאחר שצבאותיו של הגנרל אלנבי כבשו את הארץ, חזרו בני המשפחה לתל אביב. שושני חזר ללימודיו בגימנסיה הרצליה ואחיו סעדיה מימן את לימודיו. בעקבות האח סעדיה שינתה המשפחה את שמה, תחילה ל"שושן אדום" (תרגום מדויק של שמם לעברית) ואחר כך לשושני.
חלוץ בין חלוצים
בשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות. למרות הצעתו המפתה של אחיו סעדיה לממן לו לימודים באחת מהאוניברסיטאות באירופה, פנה אליעזר בן ה-18 לחיי עבודה. הוא החל כמתלמד במקווה ישראל והצטרף לארגון ההגנה. בשנים 1927-1925 נדד אליעזר במקומות רבים בארץ. תחילה עבד בקבוצת מרקנהוף, שישבה על האדמות שהיום הן אדמות קיבוץ מזרע, אחר-כך עבר לרחובות ועבד שם בקטיף תפוזים. משם עבר לחווה בנחל שורק ועבד שם בעיקר בהכנת שדות הפלחה לזריעת החורף בעזרת צמד פרידות ומחרשה. תחנתו הבאה הייתה פתח תקווה, שם עבד בעידור בפרדסים, עבודת פרך שקשה היה להתמיד בה. הוא עבר לבנימינה ועבד אצל האיכר כהנוביץ במשתלת עצי פרי. בשנת 1927 הקים גרעין א' של המושבים את כפר יהושע בעמק יזרעאל, ואליעזר הצטרף אליו לאחר כמה חודשים. הוא האמין שבמושב יוכל להגשים את העקרונות שבהם דגל: התיישבות, עבודה עצמית ועזרה הדדית.
אליעזר עסק עם חבריו בעבודות התשתית: סלילת כביש גישה לכפר, הנחת צינור מים והקמת מבני ציבור. לצד עבודות אלה היה עליו לפתח את חלקתו הפרטית: 100 דונם של אדמת בור שלא עובדה מעולם. כל רכושו היה סוס, מחרשה, חמש כוורות ומתבן.
איש משפחה צעיר
בשנת 1931 נישא לדבורה סולצ'נסקי – הגננת הראשונה בכפר יהושע. אליעזר ודבורה עברו להתגורר במשך חודשים אחדים בחצרה של דבשה, אחותו של אליעזר, בחדרה. משם עברו לקבוצת גניגר והתקבלו שם לחברות. בשנת 1933 נולד בנם הראשון רפאל. שושני פיתח בזמן זה השקפת עולם שדמתה להשקפת העולם של הקיבוץ המאוחד, ודבורה לא מצאה את מקומה כגננת בגניגר. לכן עזב הזוג הצעיר את המקום ושב לחדרה, ושם התגורר שנים אחדות. בשנה הראשונה מצא אליעזר את פרנסתו כקבלן גדרות וראה ברכה בעמלו. כעבור שנה נבחר לכהן כמזכיר מועצת הפועלים של חדרה, אולם הוא לא מצא סיפוק בתפקיד זה ועל כן חזר לעסוק בגדרות.
אף על פי שבני הזוג הגיעו לרמת חיים סבירה, הם הרגישו שאין זה בית ונחלה משלהם (משום שעדיין גרו בחצרה של אחותו דבשה) והחליטו לחזור לקיבוץ. בהשפעת חבריהם, חיים גבתי ואשתו ליובּה, שגרו בקיבוץ גבת, פנו אליעזר ודבורה בשנת 1937 לקיבוץ זה והתקבלו שם כחברים. אליעזר השתתף באותו זמן בקורס מא"זים (מפקדי אזור) של "ההגנה", והיה מגיע רק לביקורים קצרים בגבת. דבורה ילדה את הבת נורית חודש לאחר היקלטותם בגבת, ונדרשה לוויתורים קשים כדי לאפשר לאליעזר את פעילותו בתחומי הביטחון והחברה. כשאליעזר סיים את הקורס הוא התיישב סופית בגבת ומיד קיבל עליו את תפקיד המא"ז ואת ריכוז ענף תפוחי האדמה. ארבע שנים לאחר מכן נולדה הבת יהודית וכעבור ארבע שנים נוספות נולדה בת הזקונים מיכל.
פעילות ב"הגנה" ובפלמ"ח
בשנת 1944 מונה שושני בידי לוי אשכול לגזבר הפלמ"ח, והפך לחבר במטה הפלמ"ח. תפקידו היה קצין מנהלה ראשי. אליעזר פעל למציאת מקורות מימון לקורסים ולפעילויות נוספות של הפלמ"ח. הוא גם שימש כאב בית-דין במשפטי שדה, כמפשר בסכסוכים וכאפוטרופוס ללוחמים צעירים. נוסף על כך היה גזבר הפו"ם (יחידת פעולות מיוחדות נגד הבריטים של הפלמ"ח). בסוף סתיו 1945 נחתם בין ההגנה, האצ"ל והלח"י הסכם לשיתוף פעולה מבצעי נגד השלטון הבריטי. שושני שימש גזבר גם למסגרת זו, שכונתה "תנועת המרי". ועוד עזר שושני בעריכת עלון הפלמ"ח, ויזם הקמת קופת ביטוח שנועדה לעזור, ולוּ  במעט, למשפחות הנופלים.
השבת השחורה
ביום השבת, 29 ביוני 1946, המכונה "השבת השחורה", ערך השלטון הבריטי סדרה של פעולות דיכוי נגד היישוב העברי בארץ-ישראל, בתגובה על מאבק היישוב בגזרות "הספר הלבן". באותו בוקר יצאו לפעולה עשרות אלפי חיילים בריטיים, שוטרים ובלשים. עוצר חמור הוכרז בכל הארץ. אלפי אנשים ונשים הוכנסו למכלאות זיהוי ורבים נעצרו ונשלחו למחנות-מעצר בלטרון וברפיח. משקים רבים, וביניהם קיבוץ גבת, הוקפו ונערכו בהם חיפושים אחרי נשק. שושני היה בין העצורים ונלקח למחנה עתלית. אנשי ההגנה החליטו להבריח אותו משם. הם מצאו כפיל הדומה לו, והכניסו אותו למחנה כסניטר נלווה לנהג אמבולנס יהודי. הכפיל נשאר במחנה ושושני יצא עם נהג האמבולנס והגיע איתו לחיפה. שם חיכו לו אשתו דבורה ומפקד הפלמ"ח יגאל אלון. שושני נלקח לתל אביב והסתתר שם. שושני נותר בתפקידו עד לפירוק מטה הפלמ"ח בסתיו 1948.
לאחר קום מדינת ישראל
בראשית שנת 1949 חזר שושני לגבת, אך כעבור כמה חודשים נשלח לאיטליה כגזבר הרכש. הוא עסק במשימה זו במשך שנה, אך לבסוף הכריעו אותו געגועיו למשפחתו. הציעו לו להחליף את פנחס ספיר (קוזלובסקי – לימים שר האוצר) כאחראי על הרכש באירופה כולה, אך הוא סירב. שושני דחה גם את הצעתו של שאול אביגור לנסוע למוסקבה ולפעול שם מעבר למסך הברזל, ואת הצעתה של גולדה מאיר למנות אותו לשגריר ברומניה. אליעזר התעקש וחזר ארצה אל אשתו וילדיו בגבת.
הפילוג בקיבוץ המאוחד
בשנים 1951-1950 החלו מחלוקות בתנועת הקיבוץ המאוחד, שאליה השתייך קיבוץ גבת. שושני היה ציוני סוציאליסט, ונרתע מנטייתה של מפ"ם אל הקומוניזם. כאשר הוחלט במועצת הקיבוץ המאוחד בנען להוציא מהתנועה את אנשי מפא"י, חברי אשדות יעקב, התקומם שושני והחליט להיות ראשון החותמים בגבת על פרישה מן הקיבוץ המאוחד. כתוצאה מהפילוג הוקמה תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים", שהייתה מורכבת מתנועת "חבר הקבוצות" ומהפלג של מפא"י שפרש מן ה"קיבוץ המאוחד".  לפי הסכם החלוקה של ועדת הבוררות שהוקמה לתנועת הקיבוץ המאוחד, היה על המיעוט בגבת להקים נקודת ישוב חדשה. האדמות והרכוש של גבת התחלקו, כמעט שווה בשווה, בין שני הפלגים, מפ"ם ומפא"י, משום שההפרש במספר החברים בשניהם היה זעום. דוד חורן, חבר קבוצת השרון שברמת דוד, שהייתה שייכת ל"חבר הקבוצות" לשעבר, פנה אל שושני ואל חיים גבתי בהצעה לאחד את קבוצת השרון ואת הפלג של מפא"י בגבת ולהקים ביחד קיבוץ חדש. הצעתו התקבלה וכך הוקם קיבוץ יפעת, לא הרחק מגבת, אך כיחידה יישובית נפרדת. בשנת 1954 הסתיימה בניית הקיבוץ החדש והחברים עברו לגור בו. שושני התמנה לגזבר יפעת, וכעבור כמה שנים נבחר כמזכיר המשק. בקיבוץ עין חרוד סירב המיעוט המפ"מי לעזוב את המשק, והתפתח שם מאבק פנימי מר, שהיה מלווה באלימות. שושני הציע את עזרתו כבורר מטעם הפלג של מפא"י, ושלום זק נקבע כבורר מטעם הפלג של מפ"ם. בין שני הבוררים שררו יחסי ידידות ואמון, וכל אחד לחץ על הצד שלו להתפשר. שושני שכנע את הצד שלו שכדאי לו לעבור לנקודת ההתיישבות החדשה, ובשנת 1953 נחתם בבנק הפועלים בתל אביב ההסכם בין הבוררים. חלקו של שושני בהסכם זה היה מכריע.
בשנת 1956 פנו לשושני שלושה חברים, בני דור ההמשך של תנועת "איחוד הקבוצות והקיבוצים" ("האיחוד"), וביקשו ממנו לקבל עליו את תפקיד מזכיר "האיחוד". אליעזר ניאות לבקשה וייצג את תנועתו בגופים רבים. הוא היה רגיש מאוד בנוגע לכוח המרוכז בידיו כמזכיר התנועה, והקפיד מאוד על טוהר המידות. בשנת 1958 סיים את תפקידו כמזכיר התנועה ושב אל עבודת הכפיים שאהב.
ספינת המעפילים אגוז
בשנת 1961 טבעה בנסיבות מסתוריות ספינת המעפילים "אגוז". הייתה זו ספינה רעועה ומיושנת שכבר עשתה 12 פעמים את דרכה ממרוקו לגיברלטר, כשעל סיפונה עולים ממרוקו. בפעם ה-13 טבעה הספינה. 22 גופות בלבד מתוך 44 נמשו מן הים והובאו לקבורה בבית העלמין היהודי באל חוסיימה. 22 הגופות האחרות ירדו למצולות הים לעולמים.
האסון גרם לזעזוע עמוק במדינת ישראל ובעולם היהודי והחופשי. איסר הראל, ראש "המוסד" באותו זמן, פנה לשושני והודיע לו שדוד בן-גוריון ממנה אותו לוועדת חקירה בפרשת טביעתה של הספינה "אגוז". זו הייתה ועדה של איש אחד. במשך שלושה שבועות עסק שושני בחקירה חשאית. בתום החקירה הגיש את מסקנותיו לבן-גוריון. כתוצאה מעבודת מחקר זו נקשרה נפשו של אליעזר בקהילה המרוקאית. במשך שנתיים טרח על איסוף מסמכים הקשורים לסיפורה של יהדות מרוקו, וקיבץ אותם בספר עב כרס בשם: "תשע שנים מתוך אלפיים". הספר נדפס במאה עותקים בלבד, ולא הופץ בציבור. איסר הראל עודד את כתיבת הספר ואף דאג לממן את הדפסתו.
פעילות ציבורית נוספת
בשנת 1967 נוסדה ברית התנועה הקיבוצית. אליעזר קיווה שברית זו היא הניצן הראשון לאיחוד בין כל התנועות הקיבוציות. לכן, משנתבקש לקבל עליו את תפקיד מזכיר "הברית" הסכים מיד. אולם תקוותו נתבדתה, ושנה לאחר שקיבל את התפקיד ביקש לשחררו ממנו ושב לביתו.
בשנת 1976 צמצמה ארצות הברית את הסיוע לפרויקטים של התעשייה הצבאית. אליעזר, שכבר עבר את שנת ה-70 לחייו, יזם את התרמתם של אזרחי ישראל לקרן לביטחון ישראל. ההתרמה, שהחלה בצניעות בתוך קיבוץ יפעת, קיבלה תנופה גדולה לאחר מבצע אנטבה, שהתרחש שבועות אחדים לאחר הקמת הקרן. הקרן הייתה עממית ובלתי מפלגתית ונאמניה היו מכל קצות הקשת הפוליטית. כאחראית לקרן מונתה סנטה יוספטל.
אליעזר נפטר ביום הולדתו ה-82, בי"ז בכסלו ה'תשמ"ח.
יחסי אוסטריה–קרואטיה
סקירה כללית
כ-120,000 קרואטים חיים באוסטריה ול-56,785 מהם יש אזרחות קרואטית. הקבוצה המוכרת ביותר של קרואטים באוסטריה חיים בבורגנלנד. 297 האוסטרים בקרואטיה מוכרים רשמית כמיעוט על ידי החוקה הקרואטית, ולכן יש להם מושב קבוע במושב הפרלמנט הקרואטי.
אליפות וימבלדון 1956
אליפות וימבלדון 1956 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-25 ביוני והסתיימה ב-6 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
יחסי אוסטריה–קרואטיה
סקירה כללית
שר החוץ האוסטרי סבסטיאן קורץ בחר בקרואטיה בתור היעד הראשון שבו הוא ביקר לאחר מינויו. ב-20 בדצמבר 2013 קורץ נפגש בזאגרב עם שר החוץ הקרואטי לענייני אירופה וסנה פוסיץ'.
אליפות וימבלדון 1956
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
יחסי אוסטריה–קרואטיה
סקירה כללית
בשנת 1955, הפורום התרבותי האוסטרי נוסד ב זאגרב, והארגון מקדם את התרבות האוסטרית ואת השפה הגרמנית בקרואטיה.
אליפות וימבלדון 1956
תחרות הגברים
במשחק הגמר, לו הוד מאוסטרליה, נפגש עם בן ארצו קן רוזוול וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה וכך זכה ב-3 פרסי גראנד סלאם בתחרויות גברים במהלך שנת 1956.
יחסי אוסטריה–קרואטיה
היסטוריה
לאחר מותו של לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ' התרחש משבר בממלכת הונגריה, ובעקבות כך בשנת 1527 התאספה האספה הלאומית הקרואטית ובחרה בפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג בתור השליט החדש של קרואטיה. הוא התחייב לספק הגנה לקרואטיה נגד האימפריה העות'מאנית, ובה בעת לכבד את הזכויות הפוליטיות, אם כי מאוחר יותר הוא לא מילא את הבטחתו.
אליפות וימבלדון 1956
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר שירלי פריי מארצות הברית ניצחה את אנג'לה בקסטון מבריטניה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
יחסי אוסטריה–קרואטיה
היסטוריה
בשנת 1592, רק חלקים קטנים מקרואטיה לא נכבשו בידי הטורקים. ה-16,800 קמ"ר שנותרו נקראו "שרידי השרידים של הממלכה הקרואטית אשר הייתה גדולה". אך בתחילת המאה ה-17, הטריטוריות הכבושות הוחזרו בהדרגה לאימפריה האוסטרית, ובסוף החצי הראשון של המאה, העות'מאנים כבר הוברחו מהונגריה ומקרואטיה, ואוסטריה ליכדה את האימפריה תחת שלטון מרכזי אחד. הצבא הקיסרי האוסטרי נחל מספר ניצחונות על הטורקים, אך בשנת 1664 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא הצליח לשמור על ההצלחות שלו בכך שחתם על הסכם שלום, שקבע כי האימפריה העות'מאנית תפסיק להילחם נגד ממלכת הבסבורג, בתנאי שלהונגריה וקרואטיה יהיה אסור לקחת בחזרה את השטחים שתחת שלטון העות'מאנים. הסכם זה גרם לזעם רב בקרב בני האצולה ההונגרים והקרואטים, שרקמו קשר נגד הקיסר אך לא היו חזקים מספיק לבצע אותה - למרות שניהלו משא ומתן עם הצרפתים והטורקים. מרגלים קיסריים גילו את הקשר וב-30 באפריל 1670 הועלו על המוקד מספר אצילים קרואטים והונגרים בוינר נוישטאדט. קרואטיה תמכה באוסטריה ברוב מלחמותיה בלי קשר לאיחוד. במלחמת הירושה האוסטרית, קרואטיה תמכה במריה תרזה ובתמורה מריה תרזה שינתה את המערכת הניהולית בקרואטיה, את המיסים ואת הפיאודליזם, ואף נתנה את הנמל העצמאי של רייקה לקרואטיה בשנת 1776. למרות זאת, היא התעלמה ואף ביטלה את הפרלמנט הקרואטי, ובשנת 1779 לקרואטיה היה רק מושב אחד במועצה המושלת בהונגריה, שהשתייך לבאן הקרואטי. עם נפילת הרפובליקה של ונציה בשנת 1797, נכסיה בים האדריאטי הועברו לצרפת שהעבירה את הזכויות שלה לאוסטריה באותה שנה.
ב-9 בפברואר 1801, חתמו פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונפוליאון על הסכם לונוויל, שבו אושרה שליטתה של אוסטריה בוונציה, בדלמטיה ובאיסטריה. בשנת 1805 הובסו הכוחות האוסטרים בקרב אוסטרליץ, ובעקבות כך חתמה על חוזה פרסבורג, שבו איבדה את כל נחלותיה באיטליה ובחוף הים האדריאטי. ב-6 באוגוסט 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ופרנץ השני נודע מכאן ולהבא כפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. בקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה אוסטריה בחזרה את ונציה, דלמטיה ואיסטריה, אך בעוד שדלמטיה ואיסטריה היו חלק מהנחלות האוסטריות, קרואטיה הייתה חלק מממלכת הונגריה. ממשלות אוסטריה והונגריה ניסו במשך השנים לאכלס את קרואטיה: הם כפו את שפותיהם על הקרואטים ויישבו מתיישבים אוסטרים והונגרים בערים הקרואטיות. בתחילת המאה ה-19, הופיעה לראשונה הלאומיות הקרואטית כדי לעמוד מול הגרמאניזציה והמגיאריזציה. התחייה הלאומית הקרואטית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-19, עם "התנועה האילירית" (Ilirski Pokret), שכנראה נקראה אחרי ילידי אזור קרואטיה בעבר, האילירים. היא משכה עליה מספר דמויות בעלות השפעה והפיקה התקדמויות חשובות בתרבות ובשפה הקרואטית. מוביל התנועה היה ליודביט גאי (Ljudevit Gaj), שהפך את השפה הקרואטית לשפה המרכזית באזור.
אליפות וימבלדון 1956
תחרות זוגות גברים
במשחק הגמר רקס הארטוויג ולו הוד מאוסטרליה שיחקו נגד ניקולה פטרנגל ואולדנדו סירולה מאיטליה שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה. בכך הם זכו ב-3 פרסי גראנד סלאם במהלך שנת 1956, כמו בשנת 1953.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אנג'לה בקסטון (בריטניה) ואלתיאה גיבסון (ארצות הברית) ניצחו את פיי מילר ודפנה סיני (אוסטרליה) שלא היו מדורגות בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
במשחק הגמר ויק סייסשס ושירלי פריי (ארצות הברית) ניצחו ב-3 מערכות את גרדנר מלוי ואלתיאה גיבסון (גם הם מארצות הברית). לויק סייסס זה היה הניצחון הרביעי ברציפות בתחרות זוגות מעורבים.
יחסי אוסטריה–קרואטיה
היסטוריה
בשנת 1840 נערך מפקד אוכלוסין אוסטרי בקרואטיה וסלאבוניה, ועל פי המפקד חיו 526,550 תושבים בממלכת קרואטיה, מתוכם 519,426 (98,64%) קרואטים, 3,000 (0,56%) גרמנים, 2,900 (0,55%) סרבים ו-1,3737 (0,19%) יהודים. בשנות ה-40 של המאה ה-19, התנועה עברה ממטרות תרבותיות להתנגדות לדרישות הפוליטיות ההונגריות. לפי הפקודה המלכותית ב-11 בינואר 1843, שמקורה במטרניך, נאסר השימוש בסמל התנועה בציבור. הדבר האט את התקדמות התנועה, אך היה כבר מאוחר מדי להפסיק את השינויים החברתיים שהתנועה החלה. במהלך מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית, הבאן הקרואטי יוסיף ילצ'יץ' (Josip Jelačić) שיתף פעולה עם האוסטרים בדיכוי המרד בהונגריה על ידי כך שפלש לתוך הונגריה. בנוסף הצליח הבאן ילצ'יץ' לסלק את הצמיתות מקרואטיה, מה שגרם להקטנת כוחם של בעלי האדמות, לחלוקת האדמות החקלאיות ולצמצום הסיכון לרעב. קרואטים רבים החלו להגר לארצות אמריקה, מגמה שנמשכה במאה השנים הבאות וגרמה ליצירת פזורה קרואטית גדולה.
בשנת 1867 הושגה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ולפיה הפכה קרואטיה לנחלת כתר הונגרית. בשנת 1868 הושגה פשרה בין קרואטיה להונגריה ונחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית, ולפיה אוחדו ממלכות קרואטיה וסלאבוניה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה. קרואטיה קיבלה אוטונומיה מסוימת בעניינים מנהליים, חינוכיים, דתיים ומשפטיים, בעוד שהונגריה נשארה אחראית על תחומי החוץ והביטחון.
אמנם דלמטיה, קרואטיה וסלאבוניה השתייכו לחלקים שונים של האימפריה, אך הם שייכו את עצמם לאותה אומה, ואף החזיקו בדגל ובסמל משותף. בתחילת המאה ה-20 התגברו דרישות הקרואטים והסרבים לאוטונומיה, והועלו הצעות ליצירת אימפריה טריאלית, ובה יקבלו הסלאבים מעמד שווה לגרמנים ולמדיארים.
המאבק לעצמאות הופסק בפתאומיות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שהחלה ב-1914. במהלך המלחמה לא אירעו קרבות בשטחי קרואטיה, אך אלפי חיילים ממוצא קרואטי נהרגו בשדות הקרב השונים. ב-29 באוקטובר 1918 עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריזו הקרואטים, הסרבים (תושבי בוסניה והרצגובינה) והסלובנים על עצמאות, והקימו את מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. זמן קצר לאחר מכן הצטרפה המדינה לממלכת סרביה והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שהפכה בשנת 1921 לממלכת יוגוסלביה.
בסוף המלחמה, מספר גדול של הגרמנים של הדנובה נסוגו יחד עם הצבא הגרמני, ואלה שנשארו היו נתונים תחת דיכוי של היוגוסלביות אשר ניצחו במלחמה, כחלק מהרדיפה של הגרמנים שבוצעה בכל רחבי אירופה על ידי בעלות הברית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-15 בינואר 1992 לאחר עצמאותה של קרואטיה מיוגוסלביה הדמוקרטית הפדרלית.
יחסים כלכליים ותיירות
אוסטריה היא המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בקרואטיה עם יותר מ-7 מיליארד אירו אשר הושקעו מ-1993 עד 2014. שיתוף הפעולה בין יזמים אוסטרים וקרואטים הוא לרוב בתחום המתכת, חשמל, תעשייה, עיבוד עץ, טקסטיל והנעלה, כמו גם בתחום תעשיית המזון בייצור מזון בריא.
קרואטיה ואוסטריה הן מייסדות וחברות "קבוצת העבודה האלפינית-אדריאטית". מטרות הארגון הזה הם תקשורת הדדית, דיון ותיאום של נקודות העניין בין המדינות החברות, כמו גם שיתוף פעולה ופיתוח  האזור, חיזוק של הזהות התרבותית במרכז אירופה והשתתפות בתהליכים של שיתוף פעולה ואינטגרציה באירופה. התחומים העיקריים של שיתוף הפעולה הם ספורט, תיירות, איכות הסביבה, חיבור ערים, שימור תרבות של מקומות, תרבות, מדע, והאינטגרציה האירופית.
משפחות האצולה האוסטריות התחילו לבקר בחוף הקרואטי בשנות ה-80 של המאה ה-19. אופטיה הפכה ליעד אופנתי עבור המשפחה הקיסרית האוסטרית, והרבה מלונות יוקרה ווילות, נבנו על פי תוכניות של האדריכל הווינאי פרנץ וילהלם. המלון נסיכת הכתר סטפני נפתח בשנת 1885. נסיכת הכתר סטפני, שהמלון נקרא על שמה, ובעלה יורש העצר רודולף הופיעו בטקס פתיחת המלון. בשנת 1887, היינריך פון ליטרו הקים את "איחוד מועדון היאכטות Quarnero" באופטיה, אשר היה מועדון השיט הראשון בים האדריאטי. בשנת 1889, הממשלה האוסטרית הכריזה באופן רשמי על אופטיה כיעד תיירות אקלים נופש על הים האדריאטי. גם כיום האוסטרים הם בין המבקרים השכיחים ביותר בחוף הקרואטי, בעוד הקרואטים הם מבקרים תכופים אתרי סקי באוסטריה. ב-2014, 1,018,521 תיירים אוסטרים ביקרו בקרואטיה, והם היו במקום הרביעי במספר הכולל של מבקרים זרים בקרואטיה.
יחסים דיפלומטיים
אוסטריה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-2 קונסוליות בספליט וברייקה. מאידך, קרואטיה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-4 קונסוליות בגראץ, לינץ, זלצבורג וסנקט פלטן.
רק על עצמי
רק על עצמי הוא שיר מאת רחל המשוררת. נכתב בד' באדר תר"ץ, 4 במרץ 1930, כשנה לפני פטירתה משחפת. הוא אחד משיריה האחרונים. הובא לראשונה באסופת שיריה "נבו" שיצאה לאור בהוצאת דבר בתל אביב, בשנת 1932, שנה לאחר פטירתה.
השיר נכלל במסגרת תוכנית הלימודים, לבגרות חובה בספרות בבתי הספר התיכוניים בחינוך הממלכתי בישראל.
תוכן השיר ומבנהו
השיר נכתב ללא כותרת, המילים "רק על עצמי" פותחות אותו, ונלקחו לכותרתו בקובצי שירה שנדפסו לאחר פטירתה של המשוררת.
יש המפרשים את השיר כארספואטיקה, ודיון עצמי אוטוביוגרפי על דרך חייה ויצירתה.
בשיר משווה את עצמה רחל לנמלה בשלושה אופנים: עולמה הצר כנמלה, משאה הנפשי הכבד המשווה לגרגרי המזון אשר הנמלה סוחבת ואת המסע הקשה שלה להשגת מטרות כשם שהנמלה צריכה להעלות מזונה לראש העץ. בשיר ישנה גם קובלנה על הכוחות המקשים על הנמלה.
בבית השני כוללות ארבע השורות את המילים: "צמרת", "דרך מכאוב ודרך עמל", ו"יד ענקים זדונה ובוטחת". בשורות אלו, מספרת המשוררת על דרכה אל פסגת חלומותיה, "צמרת". אך ישויות איתנות, שלא בשליטתה, מונעות ממנה את הצלחתה לממש את רצונותיה.
בבית השלישי מתארת הדוברת את אכזבתה, מהציפייה ועל פחדה מדבר שלא בשליטתה שהוא מחלת השחפת ואפילו הפחד מהמוות שיגרם ממחלתה. השיר נגמר בשתי שאלות רטוריות שמביעות את יאושה מהרדיפה אחר מילוי מאווייה ואף מתשוקת החיים.
המילים: "רַק עַל עַצְמִי לְסַפֵּר יָדַעְתִּי", הפכו, כתוצאה מפרסום השיר, לביטוי בשפה העברית, בהקשרים של ענווה מול גאווה, והתכנסות פנימית לעומת פיאור הזולת והסביבה.
ג'אם סשן
ג'אם סשן (באנגלית: Jam Session) או ג'אמינג (באנגלית: Jamming) הוא מפגש בין נגנים המנגנים יחד ללא תכנון או ארגון מוגדר מראש.
הג'אם ככלל נועד להנאתם של הנגנים יותר מאשר להופעה, ופעמים רבות משמש לפיתוח קטע מוזיקלי חדש, למציאת עיבוד מתאים או רק לשם פעילות חברתית מוזיקלית. הוא יכול להיות מבוסס על שיר קיים או על מהלך הרמוני מוסכם או מאולתר כולו מתחילתו ועד סופו.
אטימולוגיה
המונח הופיע במקור ב־1929 בהגדרה "קטע אלתור חופשי וקצר המבוצע על ידי כל ההרכב".
ג'אמינג בג'אז
סצנת הג'אז הניו יורקית במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מפורסמת בעבור הג'אמים הרבים שלה. אחד המקומות המפורסמים בהם ניגנו הוא "מינטונז פליי האוס" שעבד בשנות ה-40 וה-50 בניו יורק.
הג'אמים ב"מינטונז פליי האוס" היוו מפגש מוזיקלי מפרה שממנו יצאו נגנים מפורסמים כמו ת'לוניוס מונק שהיה פסנתרן הבית של המקום. אחד הדברים שהפכו את הג'אמים לאגדיים במינטונס היה התחרותיות של הג'אם, כל סולן עלה לנגן עם להקת הבית וניסה להתעלות על קודמיו. מתוך הג'אמים במינטונז נולד הבי בופ.
כיום יש מסעדות, ברים ומועדונים המחקים את המנהג ומארגנים ערבי ג'אם, לפעמים פתוחים ולפעמים להרכב המוזמן במיוחד.
ג'אמינג ברוק
יחד עם התפתחות יכולותיהם של מוזיקאי הפופ והרוק אנד רול בשנות ה-60 וה-70 הפך הג'אם לחלק בלתי נפרד מיצירת המוזיקה. להקות כמו קרים, The Jimi Hendrix Experience, גרייטפול דד ולהקת האחים אולמן היו מנגנות ג'אמים באורכים של מעל 15 דקות.
כמה ג'אמים מוקלטים ובולטים ברוק:
לסוטוזאורוס
לסוטוזאורוס (שם מדעי: Lesothosaurus; מילולית: "הלטאה של חבל לסוטו") הוא סוג דינוזאור קטן מדרום-מזרח אפריקה. הוא היה צמחוני, אך כי יכול להיות שאכל גם פגרים או חרקים. יש המחשיבים את הלסוטוזאורוס כחלק מתת-הסדרה אורניתופודה. אם כך הוא היה מראשוני היצורים מקבוצה זו, קרוב רחוק של ההיפסילופודון ושל דינוזאורים צמחוניים גדולים יותר שחיו אחריו.
הוא הגיע לאורך של 2 מטר בממוצע והיה הולך על שתיים מהיר ובעל זנב דק. הראש היה קטן ובעל מקור שמאחוריו היו שיניים דמויי מלתעה המותאמות ללעיסה צמחים והסתיימו בקצוות חדים.
בתרבות
הלסוטזאורים הופיע כהולוגרמה בסרט עולם היורה ובסדרה הדינוזאורים! וכן במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
כחליל הרימון
כַּחְלִיל הָרִמּוֹן (שם מדעי: Deudorix livia) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים. הוא מין ממוצא אפרוטרופי אשר חודר לאזור ארץ ישראל מדרום. כחלילי הרימון בולטים בצבעם החום-נחושתי ובמעופם המהיר. הם בעלי דו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית. הזכרים בעלי צבע נחושתי בגוון מתכתי בוהק וכנפיהם מסתיימות בשוליים לבנים. הנקבות חומות. חלקן התחתון של הכנפיים בהיר בגוון קרמי ומעוטר במעין דגם שיישי. בקצה הכנף התחתון ישנם כתמים שחורים בולטים כמעין עיניים מדומות המסתיימות במחושים מדומים, זאת על מנת להשלות טורפים פוטנציאלים אשר ינסו לתפוס חלק זה של הפרפר - זה האחרון ינוס במהרה ויינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
אזור מחיה
תפוצתו במרחב הטרופי והסובטרופי הכולל את אפריקה מצפון לקו המשווה (מצרים, סודאן), דרום חצי-האי ערב, סוריה, ארץ ישראל ולבנון. לעיתים חודר גם לאזור דרום איראן. בישראל הפרפר נפוץ בכל הארץ בעיקר בקיץ, החל מחודש מאי. בערבה הוא נמצא בכל השנה. בשל התחממות האקלים נצפה באזורים שונים של ארץ ישראל גם בזמנים שבעבר לא נראה בהם. ניתן לראותו בעיקר סביב עצי השיטים - בעיקר שיטת המשוכות, ינבוט, ושיחי רימון.
חנה הנקין
הרבנית חנה הנקין (נולדה ב-1946) היא מקימת וראש מדרשת נשמת, ממובילות לימוד תורה והלכה לנשים. יחד עם בעלה, הרב יהודה הרצל הנקין ייסדה את מדרשת נשמת בשנת 1990 (תש"ן) ומאז למדו בה אלפי תלמידות בתוכניות שונות.
המערך הגדול מאוד
מבנה
המצפה מורכב מ-27 אנטנות נפרדות, שכל אחת מהן היא צלחת בקוטר 25 מטר ובמשקל 209 טונות. האנטנות מסודרות לאורך שלוש זרועות המרכיבות יחד את צורת האות Y - אורך כל זרוע 21 ק"מ. על ידי שימוש במסילת ברזל שמונחת לאורך הזרועות וקטר-מנוף מיוחד שנבנה למטרה זו, ניתן לשנות את מיקום האנטנות לאחד מתוך מספר מיקומים אפשריים, וכך לשנות את קונפיגורציית המערך כולו. האותות מכל האנטנות עוברים עיבוד בשיטת אינטרפרומטריה ליצירת מפתח בקוטר 36 ק"מ, המאפשר רזולוציה מקסימלית של 0.05 שניות קשת, עבור אורך הגל הקצר ביותר, של 0.7 ס"מ.
ישנן 4 קונפיגורציות בסיסיות הנמצאות בשימוש, המסומנות ב-A - הגדולה ביותר - עד D - הצפופה ביותר, בה כל האנטנות נמצאות במרחק של עד 600 מטר ממרכז המערך. בשגרה המצפה עובר דרך כל הקונפיגורציות (הבסיסיות ומספר נוספות) כל 16 חודשים, כאשר האנטנות מוזזות כל 3–4 חודשים. מעבר לקונפיגורציות הקטנות נעשה בשני שלבים - קודם מקצרים את הזרועות המזרחית והמערבית, ורק אז את הזרוע הצפונית. הדבר מאפשר זמן קצר של תצפיות משופרות במקורות צפוניים או דרומיים מאוד.
חנה הנקין
ביוגרפיה
לזוג הנקין שישה ילדים. בנם הרב איתם הנקין, נרצח בפיגוע ירי יחד עם רעייתו נעמה ב-1 באוקטובר 2015. בן נוסף הוא ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין. בנם אליהו הוא אלוף הארץ בהרמת משקולות בשנים 2013 -2014.
המערך הגדול מאוד
מבנה
מרכז המבצעים של המערך (AOC) נמצא בקמפוס של המכון של ניו-מקסיקו לכרייה וטכנולוגיה, בסוקורו. ה-AOC משמש כיום גם כמרכז הבקרה עבור המערך הארוך מאוד (VLBA), מערך רדיו המורכב מ-10 צלחות בנות 25 מטר כל אחת, הממוקמות בין הוואי במערב ועד איי הבתולה במזרח, ומרכיבות את הכלי האסטרונומי הגדול ביותר בעולם (אשר מוקדש במלואו למדע).
חנה הנקין
ביוגרפיה
בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לה את התואר יקיר ירושלים.
המערך הגדול מאוד
פעילות מדעית
המערך הגדול מאוד הוא כלי רב-תכליתי המיועד למחקר במגוון תחומים באסטרונומיה. העצמים הנחקרים על פי רוב כוללים גלקסיות רדיו, קוואזרים, פולסארים, שאריות סופרנובה, התפרצויות גמא, כוכבים פולטי קרינת רדיו, השמש וכוכבי הלכת, מייזרים אסטרופיזיקליים, חורים שחורים וגז המימן אשר מהווה מרכיב משמעותי של גלקסיית שביל החלב וגלקסיות אחרות. ב-1989, המערך הגדול מאוד שימש לקליטת תקשורת מהחללית וויאג'ר 2 כאשר זו חלפה ליד נפטון.
חנה הנקין
ביוגרפיה
ב-2017 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. בנימוקי הוועדה שבחרה בה נכתב: "הרבנית חנה הנקין, תלמידת חכמים העומדת בראש מדרשת נשמת היא מחלוצות בתי המדרש לנשים. במדרשה שייסדה לומדות תורה נשים ונערות ומוכשרות בה יועצות הלכה".
המערך הגדול מאוד
עבר והווה
הכוח המניע מאחורי פיתוח המערך הגדול מאוד היה דייוויד הישן (David S. Heeschen), אשר מוזכר כמי ש"תמך והנחה את פיתוח מצפה הרדיו אסטרונומיה הטוב ביותר בעולם במשך 16 שנה".
חנה הנקין
הקמת מדרשת נשמת
ב-1990 הקימה חנה הנקין יחד עם בעלה, הרב יהודה הנקין את מדרשת נשמת, מדרשה גבוהה ללימודי תורה לנשים, בשכונת פת בירושלים. במדרשה למדו עד כה אלפי תלמידות והנקין עומדת בראשה עד היום.
המערך הגדול מאוד
עבר והווה
אישור הקונגרס של ארצות הברית עבור המערך הגדול מאוד ניתן באוגוסט 1972, ובנייתו החלה כ-6 חודשים לאחר מכן. האנטנה הראשונה הוצבה במקום בספטמבר 1975 והמערך נחנך באופן רשמי ב-1980, לאחר השקעה כוללת של 78.5 מיליון דולר.
חנה הנקין
תוכנית "קרן אריאל" להכשרת יועצות הלכה
הרבנית חנה הנקין יסדה במדרשת נשמת את התוכנית להכשרת יועצות הלכה, דבר המהווה פריצת דרך בעולם לימוד התורה הנשי. במסגרת בלעדית זו, מוכשרות לראשונה נשים לתת מענה הלכתי לפניות של נשים מהארץ ומחוצה לה, בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה. הנשים המתקבלות לתוכנית, שבראשה עומדים הרב יעקב ורהפטיג והרב יהודה הרצל הנקין, לומדות במשך שנתיים לימודי הלכה ברמה גבוהה וכן לימודים מתחומי הגינקולוגיה ובריאות הנפש. בסיום הלימודים נבחנות התלמידות על ידי פוסקי הלכה מומחים לצורך קבלת תעודת "יועצת הלכה", המסמיכה את הנשים לייעץ ולתת הכוונה בנושאי טהרת המשפחה, וכן בנושאים הנלווים לכך. מאז הקמת התוכנית זוכות היועצות להכרה ציבורית נרחבת ולתמיכה רבנית, בין השאר של הרבנים יעקב אריאל ונחום אליעזר רבינוביץ.
המערך הגדול מאוד
עבר והווה
במטרה לשדרג את הטכנולוגיה ששימשה לבניית המערך בשנות ה-70, הוקצה לאחרונה מימון להמרתו למערך הגדול מאוד המורחב (EVLA). השלב הראשון של השדרוג יכלול התקנת חומרה חדשה באתר סן-אוגוסטין, חומרה שתשפר את רגישות הכלי פי 5–20 (תלוי בתחום התדר), תוסיף תדרי עבודה חדשים ותגדיל את הרזולוציה (בתדר המקסימלי - ל-0.004 שניות קשת, פי כ-10 מהנוכחית). שלב זה כבר התבצע והסתיים בתחילת מרץ 2010. השלב השני, שבו יוצבו עד 8 צלחות נוספות באתרים שונים ברחבי ניו מקסיקו, במרחקים של עד 300 ק"מ ביניהן, הוא כרגע חסר מימון.
חנה הנקין
הקו הפתוח
ב-2003 נפתח על ידי מדרשת נשמת "הקו ההלכתי הפתוח" לטהרת המשפחה ע"ש גולדה קושיצקי. בקו עונות יועצות ההלכה המוסמכות, בוגרות תוכנית "קרן אריאל", לשאלות של נשים בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה. במקרה הצורך מועברת הפניה לרב פוסק לצורך הכרעה הלכתית. שרות זה מוצע גם באתר יועצות ההלכה של נשמת. נכון לשנת 2015, ענו יועצות ההלכה בקו הפתוח לכ-300,000 שאלות הלכתיות של נשים מכל המגזרים, מישראל ומרחבי העולם.
המערך הגדול מאוד
ביקור במתקן
המערך הגדול מאוד ממוקם בין היישובים מגדלנה ודייטיל, כ-80 ק"מ מערבית לעיר סוקורו בניו מקסיקו. כביש מהיר מס' 60 חוצה את המתחם ממזרח למערב.
חנה הנקין
פורום תקנה
הרבנית חנה הנקין חברה בפורום תקנה.
המערך הגדול מאוד
ביקור במתקן
האתר פתוח למבקרים כל השנה בשעות היום. מרכז המבקרים כולל מוזיאון קטן וחנות מזכרות. קיים סיור רגלי בהדרכה עצמית, מכיוון שמרכז המבקרים אינו מאויש באופן רציף. לסיורים מבתי ספר או קבוצות גדולות ניתן לתאם סיורים מודרכים. מלבד זאת, המצפה הלאומי לאסטרונומיית רדיו מעביר פעילויות, סדנאות וקורסים למורים בבתי ספר, תלמידים וסטודנטים לתואר ראשון.
באתר או בסביבתו, המאוכלסת בדלילות, קיימים מקומות מועטים שבהם ניתן להשיג מזון. כמו כן, מזג האוויר באזור המדברי משתנה ויכול להיות קר גם במהלך חודש אפריל.
תחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז'
תחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז' (ברוסית: Нововоронежская АЭС) היא תחנת כוח גרעינית במחוז וורונז', 45 ק"מ מזרחית לוורונז', רוסיה. במהלך הקמת המתקן הוקמה העיר נובו-וורונז' לבוני ומתחזקי התחנה. תחנת הכוח מורכבת חמישה כורים גרעיניים שהראשון בהם פעל החל מ-1964 והחמישי פועל משנת 1980. בקרבת תחנה הכוח נבנתה היחידה הראשונה של תחנת הכוח הגרעינית נובו-וורונז' 2 והיחידה השנייה נמצאת בשלבי בנייה.
עבודות הבנייה של תחנת הכוח החלו בשנת 1957. הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1964 והחל מספטמבר 1964 הוא מייצר חשמל לרשת החשמל הארצית. בשנת 1969 הופעל הכור השני. בשנת 1967 החלו עבודות הקמה של היחידה השלישית והרביעית. הם התחילו לעבוד בשנים 1971-1972. בשנת 1974 החלו עבודות בהקמת היחידה החמישית באתר זה. היא התחילה לפעול בשנת 1980.
תחנת כוח זה מהווה המקור העיקרי לאספקת חשמל וחום למחוז וורונז'. סביב המתקן הוקמו 33 תחנות מדידת קרינה רדיו-אקטיבית.
כול הכורים המופעלים במתקן הם מתכנון של אנטולי אלכסנדרוב. קירור הכורים מתבצע במי נהר דון הזורם בקרבת תחנת הכוח ומים שנאגרים באגם מלאכותי שנבנה במהלך בנייה של כור מס' 5 של תחנת הכוח. לא ידוע על תקלות משמעותיות שקשורות עם הכורים בתחנות כוח זו.
מבנה התחנה
נכון ל-3.2018 באתר פועל כור גרעיני בודד:
האחים בלוז (סרט)
האחים בלוז (אנגלית: The Blues Brothers) הוא סרט קולנוע משנת 1980 מסוגת הקומדיה המוזיקלית, סרט בעל אופי פרוע ואנרכיסטי, שזכה למעמד של סרט פולחן. את הסרט ביים ג'ון לנדיס, ומככבים בו ג'ון בלושי כ"ג'ולייט-ג'ייק בלוז" ודן אקרויד כ"אלווד בלוז", וביחד - האחים בלוז. בסרט מופיעים מספר מוזיקאים ידועים מהרית'ם אנד בלוז והבלוז: ג'יימס בראון, קאב קאלוויי, ארית'ה פרנקלין, ריי צ'ארלס וג'ון לי הוקר, וכן ידוענים אחדים: הדוגמנית טוויגי, סטיבן ספילברג (כפקיד מס) ואחרים.
עלילת הסרט
בדרך להופעתם הראשונה, הלהקה נתקלת בקבוצה של "נאצים מאילינוי" המקיימים עצרת גזענית, והמשטרה מגוננת דווקא על המפגינים הגזענים מפני קהל של אזרחים זועמים. גם כאן, כנגד העצרת הפאשיסטית, הקהל מייצג את רוחה החופשית של אמריקה, אשר (באופן אירוני) נאלצת להגן על חופש הדיבור, בחוסר רצון. הלהקה, בסגנונה האנרכיסטי, מפזרת את ההפגנה תוך נהיגה פרועה (ואת המפגינים הנאצים אל תוך הנהר), ובכך האחים קונים לעצמם אויבים נוספים. כל זאת, כשבעקבותיהם רודפת אישה מסתורית (קארי פישר) המנסה להרוג אותם ללא הצלחה. מאוחר יותר מתגלה כי אישה זו הייתה ארוסתו של ג'ייק, וזה נטש אותה ביום חתונתם.
בניסיונם למצוא מקום להופיע בו, הם מתחזים ללהקת קאנטרי, ומופיעים במסעדה שהיא מפגש של חוואים. הקהל הכפרי דוחה בשריקות בוז את מוזיקת הבלוז והרוק העירוני, וכדי להציל את ההופעה, חברי הלהקה מנגנים ביצועים מאולתרים ללהיטי קאנטרי ידועים. גם כאן יש מסר אירוני, בכך שהלהקה מבצעת פארודיות על מוזיקה שהיא בעיניהם פשטנית וסתמית, ולמרות זאת הנגינה והשירה מבטאות חיבה מסוימת לשירים השמאלציים. בעת נגינת השיר הרומנטי-שוביניסטי Stand by Your Man, השומעים מגיבים בהיצמדות רגשנית של כל בני הזוג שבקהל, והסצנה מציגה אותם בתערובת של לעג ואמפתיה. לאחר שההופעה מסתיימת מגיעים למקום חברי להקת הקאנטרי שהייתה אמורה להופיע, והם רודפים אחריהם ביחד עם בעל המקום, שטוען שמחיר הבירה שהם שתו במהלך הערב גבוה יותר מהשכר שהיו אמורים לקבל תמורת ההופעה.
הרקע לסרט
הדמויות של האחים בלוז נוצרו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, שם הופיעו בלושי ואקרויד כחברי הצוות הקבוע של התוכנית. בלושי, אשר בז למדיום הטלוויזיה, הסכים להשתתף בתוכנית בזכות הכותבים שלה, והם גם שכנעו את יוצר התוכנית להעסיקו, למרות התנהגותו הפרועה.
צילום
צילומי הסרט החלו עוד לפני שהיה לו תקציב מוגדר. תקציבו המקורי של הסרט עמד על 17.5 מיליון דולר, אבל העלויות תפחו לכ-27 מיליון, בעיקר בגלל צילומי סצנת המרדף וההרס במרכז הקניות, וסצנת מרדף המכוניות הגדול בסופו של הסרט. לצורך צילום המרדף, נרכשו במכרז 60 מכוניות משטרה בעלות של כ-400 דולר למכונית, והופעל מוסך לתיקונים שעבד ברציפות במשך מספר יממות. זו הייתה הסצנה שבה נהרס מספר המכוניות הגדול ביותר בתולדות הקולנוע (עד ליציאתו של סרט ההמשך). את המכונית בה נסעו האחים לאורך כל הסרט, המכונה בסרט "בלוזמוביל", גילמו 13 מכוניות שונות מדגם דודג' מונקו, שנרכשו ממשטרת קליפורניה. כל אחת מהמכוניות שופצה באופן אחר כדי להתאים לסצנה הספציפית בה השתתפה: באחדות מהן חוזקו המתלים, ובאחרות שופרה מערכת ההנעה.
דן אקרויד כתב את התסריט המקורי, אף על פי שלא היה לו ניסיון קודם והוא אף סיפר שלא ידע איך נראה תסריט לסרט. בסופו של דבר הוא כתב חוברת בת 324 עמודים, פי שלושה מהמקובל לסרט כזה, והבמאי ג'ון לנדיס נאלץ לעבוד כשבועיים כדי לערוך את החוברת לכדי תסריט סביר. הסרט נתן כנראה דחיפה גדולה לתעשיית הסרטים בעיר שיקגו. בכתבה לציון 25 שנה להפקת הסרט, כתב אקרויד: "העיר היא אחד הכוכבים בסרט, וכתבנו את התסריט כמחווה לתרבות המוזיקלית בעיר."
ג'ון בלושי השתמש בסם קוקאין במהלך צילומי הסרט, עובדה ששיבשה את הצילומים פעמים אחדות. השחקנית קארי פישר (ארוסתו בסרט), שמאוחר יותר השתמשה בסם בעצמה, מונתה לפקח על בלושי ולדאוג שיהיה כשיר לצילומים. לפני צילום סצנת ההופעה הגדולה נפצע בלושי בנפילה מסקייטבורד, והיה חשש שלא יוכל לצלם את הסצנה, שבה הוא נדרש לשיר ולרקוד. מנהל אולפני יוניברסל, לו וסרמן, הזעיק אל הסט את אחד המנתחים הטובים בשיקגו, שוויתר על בילוי סוף-השבוע שלו כדי לבוא ולשכך את כאביו של בלושי.
מיקומים
האמנים ג'יימס בראון וג'ון לי הוקר ביצעו את שיריהם במקומות ההתרחשות, והקלטת האודיו נעשתה על הסט, בדומה להקלטת הופעה חיה, בגלל הקושי של האמנים להתאים את שירתם לערוץ שירה מוקלט מראש (בטכניקת "Lip sync"). גם ארית'ה פרנקלין התקשתה בכך בביצוע שירה "Think", אך הצליחה לעשות זאת לאחר מספר רב של טייקים.
במהלך הבריחה מהמשטרה, האחים גורמים למכוניתם של שני מנהיגי ה"נאצים מאילינוי" ליפול מגובה רב ולהתרסק לתוך בור שנפער בכביש, בסגנון הסרטים המצוירים. לצורך צילום הסצנה בעידן שלפני האפקטים הממוחשבים, וכדי להבטיח צילום ברור של האובייקט, הושלכה המכונית (מדגם "פורד פינטו") על ידי מסוק מגובה של יותר מקילומטר. לצורך כך נדרש לתת למכונית אישור מיוחד מרשות התעופה הפדרלית, הניתן לכל כלי טיס. על פי עלילת הסרט, המכונית מזנקת לגבהים בקפיצה מרמפה של כביש מהיר בשלבי בניה, ורמפה מתאימה כזו נמצאה רק במילווקי. על כן ניתן לראות בתמונה את קו הרקיע האופייני לעיר שבמדינת ויסקונסין הסמוכה, בניגוד לבניינים המוכרים של שיקגו הנראים בשאר הסרט.
סצנת הכיתור של האחים בהגיעם למשרדי המס צולמה במיקום האמיתי, בכיכר דיילי, משכנו של המרכז העירוני של שיקגו. זוהי סצנת הקולנוע הגדולה ביותר שצולמה בעיר מעולם, בהשתתפותם של 200 חיילי המשמר הלאומי של ארצות הברית ו-100 שוטרים. ההפקה קיבלה רשות מיוחדת לצלם את ה"בלוזמוביל" בתוך הלובי של הבניין המרכזי, כנגד תרומה של 50 אלף דולר למפעלי הרווחה של העיר. הנזק שגרמה המכונית ללובי הוערך ב-7,650 דולר.
השפעה
כשהסרט יצא להקרנות ביוני 1980, אחת מחברות ההפצה העריכה שהוא לא יצליח בקרב קהל לבן, בגלל סוגת המוזיקה ובגלל אוסף הכוכבים ממוצא אפרו-אמריקני. במשך השנים צבר הסרט הכנסות של מעל 100 מיליון דולר. ואכן, הבמאי לנדיס טען שזהו הסרט האמריקני הראשון שהכניס יותר רווחים מחוץ למדינה מאשר בתוך ארצות הברית.
הסרט תרם לעליה משמעותית במכירות הדגם של משקפי השמש של האחים, מתוצרת ריי באן, ואף נטען שהסרט הציל את הדגם הזה מהפסקת היצור.
סרט ההמשך
בשנת 1998 יצא סרט המשך בשם "האחים בלוז 2000" בו שוב שיחק דן אקרויד את תפקיד אלווד. את ג'ון בלושי, שנפטר בשנת 1982, החליף ג'ון גודמן בתפקיד מאק מקטיר הגדול. גם סרט זה כלל הופעות אורח רבות. עם זאת, בניגוד לסרט המקורי, לא זכה סרט ההמשך להצלחה בקרב הקהל והוא נחשב לכישלון קופתי.
אהרן זאב אשכולי
אהרן זאב אשכולי (נכתב גם אשכֹלי) (ויינטראוב) (Aescoly; י"ב בתשרי ה'תרס"ב, 25 בספטמבר 1901 – י"ד בכסלו ה'תש"ט, 6 בדצמבר 1948) היה היסטוריון ישראלי, חוקר יהדות וחסידות, חוקר התנועות המשיחיות, מתרגם, מורה ורב צבאי.
קורות חיים
אשכולי נולד בשם אהרן זאב ויינטראוב בשנת 1901 בלודז' שבפולין להינדה ולחיים-מאיר, ולמשפחה שהייתה קשורה לחסידות אלכסנדר. בגיל 17 הוסמך לרבנות ונסע ללמוד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. בשנת 1925 העפיל לארץ ישראל בדרך היבשה. אשכולי היה ציוני נלהב עוד מנעוריו ופעל במסגרות ציוניות שונות. הוא השתלם בלשונות היהודים ורכש בהן שליטה מלאה. הוא הרצה וכתב בעברית, בערבית, באמהרית, ברוסית, בפולנית, באנגלית, בצרפתית, בגרמנית, באיטלקית וביידיש.
בשנת 1927 נסע ללמוד באירופה ובעיקר בפריז, שם כתב עבודת דוקטור שכותרתה "Introduction à l’étude des hérésies religieuses parmi les juifs: la Kabbale, le Hassidisme" ("מבוא למינות בקרב היהודים – הקבלה והחסידות").
בקיץ 1940 פרסם (תחת שם העט איו"ב) מאמר חריף כנגד חסידות גור ומנהיגה בעיתון דבר. בתגובה שלח הארגון 'התאחדות חסידי גור בארץ ישראל' מכתב מחאה חריף כנגדו לעיתון הצופה, שכלל בקשה שלא לעסוק בנושא.
אף-על-פי שהיה נשוי ואב לבת ומבוגר יחסית, התנדב אשכולי במלחמת העולם השנייה לצבא הבריטי. הוא שירת תחילה כטוראי ומשהכירו שם בידיעותיו ובכשרונותיו מינוהו למדריך ואחר-כך לרב צבאי. הוא שירת בחזיתות מצרים וסוריה ועבר עם הבריגדה היהודית לאיטליה. שם ארגן מוסדות-סעד ושימש כקצין מקשר בין הצבא הבריטי ובין צבאות בעלות הברית.
בסוף 1945 שוחרר אשכולי מהצבא הבריטי וניהל את הסמינר לגננות מיסודו של הד"ר יצחק אפשטיין, שנקרא אחרי-כן סמינר אשכולי, על שמו. אשכולי עסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בירושלים והיה פעיל ב"הגנה".
בראשית מלחמת העצמאות, התנדב אשכולי לשירות והיה מראשוני המארגנים של תחנות הגיוס מטעם מטכ"ל ואכ"א בירושלים. עם נפילת החללים הראשונים בקרבות, נטל עליו את התפקיד הקשה של מסירת ההודעות למשפחות השכולות והמיותמות ואת פעולות הסעד למענן. חבר אליו בתפקידו זה גם ישעיהו ליבוביץ.
אשכולי היה איש ידוע חולי, אך למרות מחלתו לא הפסיק את שירותו. ביום י"ד בכסלו ה'תש"ט (6 בדצמבר 1948), בנוסעו בענייני תפקידו מחיפה לתל אביב, לקה בהתקף לב קטלני. הוא אושפז בבית חולים בילינסון ושם נפטר. למחרת הובא לקבורה בירושלים, בבית העלמין שייח' באדר.
ביום י"ז בסיוון ה'תשי"א (21 ביוני 1951) הועבר אשכולי למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ב' בירושלים.
פעילות מחקרית
אשכולי היה היסטוריון, סופר ומחנך. פרסם כ-15 ספרים ולמעלה ממאתיים מאמרים על נושאים מדעיים, היסטוריים, חינוכיים ותרבותיים: על החסידות, על חבש (אתיופיה), הוא התקין תרגומים מחבשית, על הרעיון המשיחי בכל הדורות ועוד. וכן הוציא אוסף מקורות ענק לתולדות המשיחיות. מקום מרכזי בהגותו ועבודתו המדעית הקדיש א"ז אשכולי לרעיון המשיחי ביהדות. אשכולי פרסם ספרים על יהודים בתנועה המהפכנית הפולנית, על ההיסטוריה של היהודים באתיופיה, ומחקר אנתרופולוגי על עם ישראל.
אשכולי חקר גם את השליח המשיחי דוד הראובני, וכתב שלושה כרכים על תולדות התנועות המשיחיות בישראל, שרק הראשון מהם ראה אור. כמו כן פרסם אשכולי את כתביהם של שלמה מולכו ור' חיים ויטל, ואף כתב על חסידות פולין. התעניינותו של אשכולי ביהודים בכל העולם הביאה אותו לעסוק גם בחברות שבהן הם חיו, והוא התעניין במיוחד בשפה הסינית, ותירגם לעברית את ספרו של לאו דזה.
בין היתר הוציא מהדורה מורחבת של שבחי ר' חיים ויטאל, ספר שיצא לאור לראשונה בה'תקפ"ו (סביבות 1826) כנראה בידי דפוס סלאויטה, ובו האשמות כבדות וביטויים מיניים בוטים נגד אנשים וקהילות בסביבתו של ר' חיים ויטל. היו שטענו כי מדובר בזיוף. הספר הודפס בידי מוסד הרב קוק כשש שנים אחר מותו. במבוא אשכולי כתב שבידו כתב היד המקורי, ושההוצאה המקורית אף צנזרה את שמות המואשמים, וביניהם את ר' ישראל נג'ארה. הרב ראובן מרגליות, חוקר ספרות תורנית וקבלית, מחה נגד מוסד הרב קוק וטען שאשכולי חזר בו מטענת המקוריות, ולכן לא הדפיס את הספר בימיו, וכמו כן הוכיח באריכות את זיופו של הספר כבר במהדורתו המקורית, אלא שמהדורה זו הגדישה את הסאה. מוסד הרב קוק קרא להשבת כל המהדורה המודפסת, ונותרו רק עותקים ספורים. בקטלוג ספרייתו, גרשם שלום כתב על פולמוס זה, וצידד באשכולי.
סטרומיצה
סטרומיצה היא עיר בדרום-מזרח מקדוניה הצפונית. העיר ממוקמת 30 קילומטרים מהגבול עם בולגריה וכ-50 קילומטרים מצפון לגבול עם יוון.
את העיר חוצה הנהר סטרומיצה, יובל של נהר סטרומה שנשפך לים האגאי. הכיכר המרכזית בעיר נקראה על שמו של גוצה דלצ'ב, גיבור לאומי בולגרי שחי בין השנים 1872–1903.
היסטוריה
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה ועדויות ארכאולוגיות להתיישבות מאורגנת באזור סטרומיצה מתוארכות למאה ה-4 לפנה"ס, עת נכלל בשטחי ממלכת מוקדון ונודע בשם אסטראיון (זְרוּע כוכבים).
בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הרומית ואסטראיון מוזכר בכתביו של טיטוס ליוויוס. לאחר חלוקת האימפריה הרומית, נשלט היישוב על ידי האימפריה הביזנטית ונודע בשמו הלטיני טיבריופוליס. במהלך המאה ה-7 פלשו לאזור שבטים סלאבים שהקימו במקום נסיכות עצמאית לתקופה מסוימת, עד שהאזור נכבש שוב בידי הביזנטים. במהלך המאה ה-9 נכלל אזור סטרומיצה בשטחי האימפריה הבולגרית הראשונה ובמקום נבנתה מצודה שהייתה נדבך חשוב במערך ההגנה של הבולגרים. לאחר קרב בלאסיצה חזר שוב האזור לידיים ביזנטיות. בהמשך, נכלל היישוב בשטחי האימפריה הבולגרית השנייה וב-1395 נכבש השטח על ידי צבאו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. סטרומיצה נותרה בידיים עות'מאניות למשך למעלה מ-500 שנים.
ב-1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה הובסו העות'מאנים ונסוגו ממקדוניה. סטרומיצה הועברה לחזקת ממלכת בולגריה, מתוקף הסכם לונדון אשר סיים את המלחמה. גם לאחר תבוסת הבולגרים במלחמת הבלקן השנייה, נותרה סטרומיצה בחזקת הבולגרים מתוקף הסכם בוקרשט. חיילים יוונים שהוצבו ביישוב העלו אותו באש במחאה על העברתו לחזקת הבולגרים ובדליקה עלו באש כ-1,900 מבנים שונים. לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה הועברה סטרומיצה לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר מ-1929 כונתה ממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלש הוורמאכט מאדמת בולגריה שהייתה בעלת בריתם של הגרמנים מתוקף ההסכם התלת-צדדי, ליוגוסלביה והעיר סטרומיצה נכבשה. ב-18 באפריל 1941 הועבר אזור מקדוניה הווארדארית ובכלל זה העיר סטרומיצה לחזקת הבולגרים.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום ולשלטון עלתה חזית המולדת הבולגרית אשר תמכה בבעלות הברית. ב-11 בספטמבר 1944 נסוג הצבא הבולגרי מהעיר וב-5 בנובמבר 1944 נסוגו גם הגרמנים. לאחר המלחמה, השתלבה מקדוניה בפדרציה של יוגוסלביה, כאומה בעלת זכויות שוות. לאחר נפילת יוגוסלביה, נערך משאל עם של התושבים המקדונים וב-8 בספטמבר 1991, הפכה מקדוניה למדינה עצמאית.
הקהילה היהודית
תיעוד לקהילה יהודית בסטרומיצה מופיע בספרי שאלות ותשובות החל מהמאה ה-16. מדובר היה בקהילה בת כמה מאות נפשות. עם הרבנים שהשיבו לשאלות הלכתיות מקהילת סטרומיצה נמנו אברהם די בוטון ובהמשך אשר קובו. במקורות הרבניים נקראת העיר אִישְטְרוּמְשָה. בעיר הוקם בית כנסת לקהילה, 2 בתי ספר יסודיים יהודי ובית עלמין יהודי שהשתרע על שטח של 5.5 דונם מטרי. ב-1910 פרץ מרד אלבני נגד השלטון העות'מאני של הטורקים הצעירים. באזור התחוללו קרבות כבדים ומשפחות יהודיות רבות איבדו את רכושן. בית הכנסת נשרף ו-25 משפחות יהודיות עזבו את סטרומיצה ועברו להתגורר בסקופיה, כאשר הן נתונות במצב כלכלי קשה.
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה נמנו בסטרומיצה 650 יהודים שהיוו 4.33 אחוזים מכלל האוכלוסייה. עם כיבוש העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה ערכו החיילים הבולגרים מסע ביזה ופרעות ביהודי העיר. מספר יהודים נרצחו ונגרם נזק כבד לרכוש. בהמשך, קבע הממשל הבולגרי את יום השוק השבועי לשבת ובכך פגע בהכנסת סוחרי הקהילה. החלה עזיבה המונית של יהודים את העיר. ב-1931 נמנו בעיר 5 יהודים. במרץ 1943 גירשו הבולגרים את יהודי מקדוניה הווארדארית למחנה ההשמדה טרבלינקה. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי גורשו מסטרומיצה 4 יהודים. שם המשפחה היהודי סטרומזה מיוחס לעיר זו.
דמוגרפיה
סטרומיצה היא בירת המחוז שלה, שמורכב מ-25 יישובים שונים ובהם 54,676 תושבים. במרכז העיר יושבת האספה הכללית של המחוז.
קבוצות אתניות בעיר
במפקד האוכלוסין של שנת 2002 מתגוררים בעיר 35,311 תושבים.
חינוך והשכלה
בעיר לומדים 11,000 תלמידים במוסדות החינוך השונים. קיימים 4 בתי ספר יסודיים, 3 בתי ספר תיכוניים: ג'יין סנדנסקי, ניקולה קרב, דימיטר ולחוב. אוניברסיטה על שם גוצ'ה דלצ'ב. ובנוסף קיימת מכללה פרטית שכוללת: פקולטה למשפטים, פקולטה לכלכלה ופקולטה לניהול ספורטיבי, פקולטה לבלשות ואבטחה, פקולטה לתקשורת וIT ופקולטה לשפות זרות.
אירועי תרבות
בעיר נערכים מספר אירועים תרבות במהלך השנה:
תחבורה
העיר ממוקמת ליד כביש M6, המקשר את האזור עם שאר המדינה, כמו גם עם בולגריה ויוון. בעיר אין תחנת רכבת, והתחבורה הציבורית מתבצעת על ידי חברת "CLL אקספרס", שהיא הזכיינית של כל קווי האוטובוסים במדינה.
ספורט
תמונות מהעיר