cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורפדו מוסקבה
לאחר התפרקות ברית המועצות
עם התפרקות ברית המועצות והקמת רוסיה, הייתה טורפדו מוסקבה אחד מששת המועדונים הרוסיים שיצאו מהליגה הסובייטית הבכירה להקמתה של הליגה רוסית ובכך הפכה לאחד המועדונים היחידים שלא ירד מעולם מהליגה הבכירה של ברית המועצות מאז הקמתה ועד פירוקה, ואחד המועדונים היחידים ששרדו מעל 50 עונות בליגה זו, ביחד עם דינמו קייב, דינמו מוסקבה, ספרטק מוסקבה וכן דינמו טביליסי, שירדה מהליגה הבכירה בשנת 1989 אך הייתה בליגה הבכירה 51 עונות.
הפעם השלישית והאחרונה בה הגיעה הקבוצה לרבע גמר מפעל אירופי כלשהו היה בעונת 1990/1991, אז העפילה לגביע אופ"א: היא עברה את קבוצות גאיס השוודית, סביליה הספרדית ומונקו הצרפתית בדרך להפסד לברונדבי הדנית בשלב רבע הגמר, הסיבוב הכי גבוה אליו הגיעה הקבוצה בהיותה נציגת ברית המועצות באירופה. מאז שיחקה הקבוצה מספר עונות באירופה, בגביע המחזיקות, גביע אופ"א וגביע האינטרטוטו.
הנסיגה וההתרסקות הכלכלית
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, מנכ"ל הקבוצה והבעלים היה ולדימיר אלשין, שנתמך על ידי פאבל בורודין, עובד הסגל הנשיאותי.
בשנת 1997, נמכרה הקבוצה לחברת לוז'ניקי, החברה שבבעלותה נמצא אצטדיון לוז'ניקי ולכן עזבה הקבוצה את אצטדיון טורפדו האגדי לאצטדיון לוז'ניקי החדיש והגדול יותר כשחברת זיל מקימה קבוצה חדשה במקום טורפדו, קבוצה שהפכה מאוחר יותר למועדון הכדורגל מוסקבה.
ב-2010 הקבוצה זכתה באליפות הליגה החובבנית ברוסיה והעפילה לליגה השנייה, בנובמבר 2010 הייתה לאלופת אזור מערב של הליגה הרוסית השנייה והבטיחה את מקומה בליגת המשנה.
בעונת 2012/13 הקבוצה שמרה על מקומה בליגת הכדורגל הלאומית, שהחליפה את הליגה הרוסית הראשונה כליגת המשנה הרוסית. לקראת העונה הקבוצה שינתה את מדי הקבוצה וחתמה על חוזה חסות חדש עם חברת אדידס, כאשר חברת הרכבים המוסקבאית חזרה להוות הבעלים והספונסר הראשי של הקבוצה.
ב-2014 העפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל לאחר 7 שנות התמודדות בליגות הנמוכות, אך בסיום עונת 2014/15 סיימה אחרונה ונשרה בחזרה לליגת המשנה.
בשל בעיות כלכליות רבות עברה להתמודד בליגה הרוסית השנייה. בעונת 2016/2017 נצמדה לראשות טבלת הליגה אך כשלה בהעפלה לליגה הרוסית הראשונה.
עידן אוודייב
בספטמבר 2017 המועדון עבר לידיים פרטיות ונרכש על ידי איש העסקים רומן אוודייב ובנק האשראי המוסקבאי שבבעלותו, תוך שהוא מבטיח למחוק את חובות המועדון שעמדו על מיליארד רובלים ולשפץ את אצטדיון הקבוצה. הקבוצה חתמה על הסכם חסות עם חברת Ingrad, חברת ההימורים BingBoom והחברה הדרום-קוריאנית Intraros. בשנת 2017 ילנה ילנצבה, שכיהנה כסמנכ"לית אצטדיון אדוארד סטרלצוב ומנכ"לית האצטדיון משנת 2013, מונתה לנשיאת המועדון, משרה שהחזיקה עד מאי 2020. אוודייב הציג פרויקט לשיפוץ האצטדיון והפיכתו לארנה מודרנית שתכלול גם מרכזי מסחר ומושבים מקורים.
בעונת 2018/2019 הקבוצה נצמדה לצמרת טבלת הליגה השנייה, בה התמודדה וסיימה כאלופת המרכז בליגה השנייה, מה שהבטיח לה מקום בעונת 2019/2020 בליגה הלאומית, הליגה השנייה בחשיבותה.
בליגה, הקבוצה פתחה את העונה עם רצף של 10 ניצחונות, שמהווה להישג שיא בליגת הכדורגל הלאומית וניצבה בראשות טבלת הליגה, כשבמאזנה 16 ניצחונות. באותה עונה הקבוצה העפילה לשלב רבע הגמר בגביע הרוסי, לראשונה מזה 13 שנה. אך סיימה את העונה במקום הרביעי.
עם זאת עונת 2020/2021 התחילה רע. אם בתחילה האוהדים לא היו מרוצים ממינויו של סרגיי איגנשביץ', משום שהגיע מצסק"א, הם הניחו לו בשל ההצלחה היחסית: למחזור 25 בעונת 2019/2020 טורפדו הגיעה למקום הראשון אך בהמשך ירדה למקום הרביעי. התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הביאה לירידה באינטנסיביות האימונים בקבוצה ובעונה החדשה טורפדו לא הצליחה להיצמד לצמרת טבלת הליגה כשהיא עם מאזן של ארבעה הפסדים בחמישה משחקים. נוסף לכך ההפסד לשיניק יארוסלבל בשלב 64 האחרונות ב, במה שהעלה את חוסר האמון של האוהדים כלפי המאמן שדרשו את התפטרותו. עם זאת, הבעלים הביעו בו אמון, הציעו תקציב של 315 מיליון רובל (4 מיליון דולר) ויעד להעפיל לליגת העל בתום עונת 2020/2021, אלא שלאחר רצף כישלונות במרץ 2021 איגנשביץ' פוטר.
עונת 2021/2022 הפכה לעונה השמינית בליגת הכדורגל הלאומית. העונה החלה בניצחון 1:2 על קובאן, הניצחון הביתי הראשון הגיע במחזור השני על ספרטק-2 בתוצאה מוחצת של 5:0 ולא הפסידה ב־11 המחזורים הראשונים של העונה וכשהיא מוליכה את טבלת הליגה במשך 8 מחזורים רצופים. הקבוצה המשיכה ביכולת טובה לאורך כל העונה ועלתה בסיומה בחזרה לליגת העל, לאחר 7 שנות היעדרות.
ברם, היא לא הרשימה בעונת 2022/2023 עם מאזן של 12 הפסדים, 3 שוויונות וניצחון אחד ב-16 המחזורים הראשונים. ואחרי שסיימה במקום 16 והאחרון ירדה חזרה לליגת המשנה.
מתקנים ואצטדיון הקבוצה
לאחר מלחמת העולם השנייה הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון לוז'ניקי. הקבוצה אירחה באצטדיון זה גם בשנים 1998—2008. במשך זמן קצר הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון ספרטק על שם פיודור צ'רנקוב. הקבוצה אירחה את מרבית משחקיה באצטדיון טורפדו על שם אדוארד סטרלצוב, שנבנה בשנת 1959 ושימש תחילה כמגרש אימונים. נוהל על ידי מפעל זיל והכיל בשיאו 13,400 מושבים. משחק הבכורה נערך ב-15 באפריל 1977 (טורפדו נגד צ'רנומורץ). בשנים 1978—1997 ובשנים 2009—2013 שימש כמגרש הקבוצה. עד ה-21 ביולי 1997 האצטדיון נקרא בפשטות אצטדיון טורפדו. בשנים 1997—2010 המועדון שימש כמגרש הבית של קבוצת טורפדו-זי"ל. ב-2020 נסגר לצורך הריסתו ובניית אצטדיון חדש על חורבותיו.
בשנים 2012—2015 טורפדו אירחה את משחקי הבית שלה באצטדיון סאטורן-1991 שבראמנסקויה.
משנת 2020 מארחת באופן זמני באצטדיון "עיר הספורט לוז'ניקי" (Спортивный городок Лужники), מגרש ספורט בלוז'ניקי המכיל 1,872 מושבים. טורפדו מארחת באצטדיון זה עד להשלמת בניית אצטדיון טורפדו החדש, שבנייתו החלה בשנת 2020. עיר הספורט היא אזור שנוצר במיוחד לספורט ותחרויות ברמות שונות בשטחו של אצטדיון לוז'ניקי ובו מגרש כדורגל בגודל 105×68 מטרים עם דשא טבעי המצויד במערכת חימום ו-8 מסלולי אתלטיקה סביב המגרש. בבניין המתחם ישנם ארבעה חדרי הלבשה מצוידים בריהוט ומקלחות. מרכז עיתונות ותחנת עזרה ראשונה.
מתקן האימונים של הקבוצה ממוקם בעיר ברוניצי במחוז מוסקבה, ששופץ לקראת מונדיאל 2018 ושימש את. המתקן כולל מגרש הכדורגל בגודל 105×68 מטר, ספסלים, חדרי שיפוט והלבשה, מערכת תאורה מלאכותית. סביב למגרש ישנם יציעים ל־500 מושבים, כולל מושבים לאנשים עם מוגבלות בניידות. בנוסף, ישנם בנייני מנהלה ומשק. בבניין יש חדר ישיבות עם קיבולת של לפחות 100 אנשים, שיכול להכיל צלמים וגם מרפאה. שטח המתחם כולו, יותר מ־26 אלף מטרים רבועים.
בתקופה הסובייטית, הקבוצה נהגה להתאמן במתקן האימונים בעיר מיאצ'קובו, שבפרברי מוסקבה.
היריבות עם ספרטק
בתקופה הסובייטית הייתה לטורפדו יריבות מרה עם ספרטק מוסקבה ופעמים רבות שהקבוצות נפגשו בגמר הגביע הסובייטי. ב-2015 הן נפגשו ביניהן בפעם האחרונה, כשבסיום אותה עונה טורפדו נשרה לליגת המשנה.
הקבוצות נפגשו ביניהן 145 פעמים, מהם ניצחה ספרטק 52 פעם, טורפדו — 49 פעמים.
הקבוצות נפגשו לראשונה במסגרת אליפות העיר מוסקבה ב-6 באוגוסט 1925 כשספרטק נקראה אז "קרסניה פרסניה" וטורפדו נקראה "חרש הפרולטריון" (RDPK). משחק ראשון במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל נערך ביניהן ב-24 במאי 1938 באצטדיון סטאלינץ והסתיים בניצחון טורפדו בתוצאה 3:2.
הקבוצות נפגשו 4 פעמים בגמר הגביע הסובייטי בכדורגל: ב-1947 (ספרטק ניצחה), 1952 (טורפדו ניצחה), 1958 (ספרטק ניצחה) וב-1972 (טורפדו ניצחה בבעיטות עונשין).
הקבוצות נפגשו ביניהן בפעם האחרונה באוטקריטיה ארנה, ב-21 במרץ 2015 במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל, במשחק שהסתיים בתוצאה 1:0 לספרטק.
היריבות עם שאר מועדוני מוסקבה
לקבוצה קיימת יריבות מרה גם עם קבוצת דינמו מוסקבה, לאור העובדה ששתיהן מתקשות לשחזר את הישגיהן מהתקופה הסובייטית. הקבוצות נפגשו ביניהן לראשונה באוגוסט 1938 ובתקופה הסובייטית הן נפגשו ביניהן 115 פעמים, 25 פעמים הן נפרדו בשוויון, דינמו ניצחה 50 פעמים, בעוד טורפדו ניצחה את דינמו 40 פעמים. מאז 1991 המאזן נותר לטובת דינמו, שניצחה 12 משחקים, בעוד טורפדו ניצחה 7 משחקים ו-15 מפגשים נוספים הסתיימו בתיקו. הן נפגשו בפעם האחרונה באוקטובר 2018 בשלב 32 האחרונות במסגרת הגביע הרוסי בכדורגל 2018/2019 ובו טורפדו הפסידה לדינמו בתוצאה 1:0 משער שהובקע בבעיטת עונשין.
לקבוצה הייתה יריבות חזקה עם צסק"א ולוקומוטיב בתקופת ברית המועצות, אך מאז 1991 אומנם כל מפגש של טורפדו עם הקבוצות המוסקבאיות אחרות הוא דרבי עירוני, אך אינו מהווה ליריבות מתוחה.
שמות הקבוצה
הקבוצה החליפה את שמה מספר פעמים לאורך השנים, כאשר שמה כיום, "טורפדו" ניתן לה רק בשנת 1936, 12 שנה לאחר הקמתה. הקבוצה שינתה את שמה ל"טורפדו-לוז'ניקי" עם מכירתה לתאגיד לוז'ניקי ב-1996 אך שינתה את שמה בחזרה ל"טורפדו" עם הפיכת המועדון השני בשם טורפדו מוסקבה ל"מועדון הכדורגל מוסקבה".
שמות הקבוצה לאורך השנים הם:
בעלים, יצרני תלבושות וספונסרים ראשיים
בשנות ה-90 של המאה העשרים, מפעל הרכבים חווה קשיים כלכליים והמועדון נרכש על ידי איש העסקים ולדימיר אלשין, שבהמשך מכר את אחזקותיו לחברת לוז'ניקי שהחזיקה גם בבעלות על האצטדיון באותו השם. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, המועדון היה בבעלות עסקן הספורט אלכסנדר טוקמאנוב, עד 2012 עת נרכש המועדון מחדש על ידי מפעל זיל.
סגל הקבוצה
נכון ל-17 ביולי 2022:
(קפטן שני)
(בהשאלה מרוסטוב)
סמל הקבוצה
הסמל המזוהה עם הקבוצה הוא האות Т, המייצג את "טורפדו" והגלגל התעשייתי, המייצג את תעשיית הרכב ברוסיה, שליוותה את המועדון ותמכה בו במרבית שנות קיומו בתקופה הסובייטית.
כנסיית אולף הקדוש
כנסיית אולף הקדוש (באסטונית: Oleviste kirik) היא כנסייה בטאלין, אסטוניה שבזכות גובה הצריח שלה בעבר (159 מטרים), הייתה הבניין הגבוה בעולם בין השנים 1549–1625. הכנסייה מוקדשת לאולף השני, מלך נורווגיה. כיום היא משמשת את הכנסייה הבפטיסטית.
היסטוריה
ההנחה המקובלת היא שהכנסייה נבנתה במאה ה-12 והייתה מרכז חיי הקהילה הסקנדינבית בטאלין לפני הכיבוש הדני בשנת 1219. האזכור הקדום ביותר לכנסייה הוא משנת 1267 והיא הורחבה מאוד במהלך המאה ה-14.
בערך בשנת 1500 הוגבה צריח הכנסייה והגיע לגובה 159 מטרים. על פי המשוער, ההשקעה בבנייה לגובה כזה נבעה מכך שטאלין היא עיר נמל וכך יצרו נקודת ציון לאוניות שבאו לסחור. משנת 1549 הייתה הכנסייה הבניין הגבוה בעולם, עד שבשנת 1625 נפגע הצריח ונשרף מפגיעת ברק. במשך כל שנות קיומה נפגעה הכנסייה מפגיעות ברק לפחות שמונה פעמים והבניין כולו נשרף שלוש פעמים עד היסוד. לאחר כמה שיפוצים נותר גובה הצריח 123.7 מטרים.
בשנת 1552 ליד הכנסייה נפתחה ספרייה. אוסף זה נמצא כיום בספרייה האקדמאית של אוניברסיטת טאלין.
בין השנים 1944-1991 השתמש הק.ג.ב. בבניין לשידורי רדיו ולפיקוח.
Kiss Land
Kiss Land הוא אלבום האולפן הראשון של הזמר הקנדי דה ויקנד. האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2013. בשיר "Live for", אירח דה ויקנד את הזמר דרייק. באופן כללי, האלבום קיבל ביקורות חיוביות.
רקע
ב-17 במרץ 2013 חשף דה ויקנד ששמו של אלבום האולפן הראשון שלו יהיה Kiss Land. במקור, האלבום היה צריך לצאת ב-27 באוגוסט 2013, אך ב-22 ביולי 2013 הוא נדחה ל-10 בספטמבר 2013.
ראקים סנדרס
ראקים סנדרס (באנגלית: Rakim Sanders; נולד ב-8 ביולי 1989) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ברצלונה המשחקת ביורוליג ובליגת העל הספרדית.
דראפט ה-NBA
בשנת 2012 כשל סנדרס לצלוח את דראפט ה-NBA של אותה שנה.
קריירתו בישראל
לאחר כישלונו של סנדרס בצליחת דרפאט ה-NBA, הוא חתם על חוזה עם מכבי תל אביב לעונת 2012/2013 בליגת העל בכדורסל. בהמשך אותה עונה עבר סנדרס לשחק בקבוצה הפועל גלבוע גליל. בעונה זו הוא עמד על 12.6 נקודות, 4.0 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.3 חטיפות למשחק.
אסתיר
אַסתיר (לעיתים נכתב גם אסטיר; בכתב לטיני: Astir) הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי תנועת הנוער בית"ר, במסגרת עליית אף על פי. האונייה יצאה במרץ 1939 מרומניה, וכעבור שלושה וחצי חודשים הצליחו מעפיליה לרדת לחוף בארץ ישראל והובלו למעצר, שממנו שוחררו לאחר ימים אחדים.
היסטוריה
"אסתיר" הייתה אוניית משא יוונית שנבנתה בדנמרק בשנת 1896. האונייה נשכרה על ידי אברהם סטאבסקי להובלת מעפילים.
ההפלגה
האונייה הפליגה מפיראוס לנמל רני שברומניה (בשנות האלפיים, באוקראינה), שבו עלו עליה, ב-6 במרץ 1939, 724 מעפילים, מתוכם כ-470 מהעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבצפון פולין), שהגיעו לרני ברכבת דרך צ'כוסלובקיה, 250 מרומניה (מרביתם אנשי בית"ר והצה"ר), והשאר פליטים מגרמניה ואוסטריה.
הצפיפות באונייה הייתה רבה, משום שנועדה ל-400–500 נוסעים בלבד.
מתחילת ההפלגה נוצר מתח בין המעפילים למארגנים. המעפילים טענו שהמארגנים השליטו משטר קפדני מדי. בין היתר נטען, כי התקיימה אפליה לטובת המעפילים שהיו חברי תנועת בית"ר, וזאת בהשוואה למעפילים שלא הסכימו להצטרף לשורותיה, וכי חברי בית"ר קיבלו מזון בכמות גדולה מזו שסופקה למעפילים האחרים. כמו כן, נטען כי המארגנים כלאו את המעפילים אנשי דנציג והענישו אותם באמצעים פיזיים, ובכלל זאת הכאתם וכליאתם במרתף האונייה, כאשר הם התלוננו על יחס רע מצד המארגנים.
ביום העשירי להפלגתה הגיעה האונייה לחוף ראשון לציון, אך כיוון שלא קיבלה איתות מהחוף, חזרה ללב ים.
לאחר שהתקרבה שוב לחופי ארץ ישראל, נלכדה ב-2 באפריל על ידי ספינות משמר בריטיות באזור הרצליה-נתניה, והובלה לנמל חיפה. אחד מנוסעי האונייה, זרח פיק, הורד לחוף משום שחלה בטיפוס, ונפטר כעבור ימים אחדים.
ב-26 באפריל עלה גורל נוסעי האונייה לדיון בפרלמנט הבריטי, כאשר חבר הפרלמנט ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאל את שר המושבות, מלקולם מקדונלד, האם יתאפשר לנוסעי האונייה להיכנס לארץ ישראל, בהתחשב במצבם הקשה, ונענה בשלילה.
ב-18 במאי עברה האונייה לאי כיוס. תנאי השיט הקשים הביאו להתמרמרות רבה של המעפילים ואף לשביתת רעב.
ב-13 ביוני יצאה מנמל פיראוס כשאליה נלווית מפרשית רעועה בשם "מרסיס" (או "מריאנה"), והפליגה לכיוון ארץ ישראל.
ב-28 ביוני 1939 התקרבה "אסתיר" לחוף אל-מג'דל (בימינו, אשקלון), והמעפילים המשיכו ממנה לחוף באמצעות המפרשית "מרסיס", אך לאחר שזו החלה לטבוע עברו לסירות של ערבים מקומיים, בסיוע של משמר החופים הבריטי. המעפילים נעצרו על ידי שוטרים, והובלו למעצר: הגברים בבת גלים והנשים והילדים בצריפין. כעבור ימים אחדים שוחררו ומספרם נוכה מהמכסה הרשמית של ממשלת המנדט למהגרים יהודים.
צוות האונייה הועמד לדין, רב-החובל נידון לתשעה חודשי מאסר והמלחים נידונו לשישה חודשי מאסר.
האונייה "אסתיר" טובעה ב-27 באפריל 1941, בתקיפה של מטוס גרמני.
השמות "אסתיר" ו"אסטיה" בתקשורת
כאשר דיווחה העיתונות העברית על עגינתה של אסתיר בחיפה, הופיע בידיעות השם "אסטיה", השונה אך במעט מן הכתיב "אסטיר". רשימות וטבלאות מאוחרות שנערכו לסיכום מפעל ההעפלה, ופורסמו לאורך השנים בספרות, סודרו לרוב לפי תאריכי הגעת האוניות לארץ ישראל. ברשימות רבות אסתיר מופיעה בטעות פעמיים: כאשר עגנה בחיפה, באפריל, לפי השם המשובש "אסטיה", וכאשר הורידה את נוסעיה מול חופי מג'דל, בסוף יוני, לפי השם "אסתיר".
האונייה בתרבות
הפסל דב הלר, שהוריו הגיעו לארץ ישראל באונייה "אסתיר", יצר פסל לכבוד האוניה במרינה אשקלון. פסל נוסף שלו, "מאסתיר לודי סאלקה", מוצג במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
שטולטנהוף
שטולטנהוף (אנגלית: Stoltenhoff) הוא אי קטן ובלתי מיושב בשטח של 0.2 קמ"ר, המהווה חלק מקבוצת איי נייטינגייל בדרומו של ארכיפלג טריסטן דה קוניה בדרום האוקיינוס האטלנטי.
האי נקרא על שם האחים גוסטב ופרידריך שטולטנהוף, אשר ניסו, בין השנים 1871–1873, להתיישב באי הסמוך "הבלתי נגיש" (אינאקססיבל), ולהתפרנס מצייד כלבי ים.
לאחר שנתיים של מאבק במזג אוויר קשה ניצלו השניים בידי הקפטן סר ג'ורג' סטרונג ניירס מספינת המחקר צ'לנג'ר. הקפטן שהתרשם עמוקות מן המאבק של השניים החליט לקרוא לאי על שמם.
בנימינו ג'ילי
בנימינו ג'ילי (באיטלקית: Beniamino Gigli, 20 במרץ 1890 – 30 בנובמבר 1957) היה זמר איטלקי, שרבים רואים בו את אחד מגדולי הטנורים האופראיים שבכל הזמנים. ג'ילי ניחן בקול יפה להפליא והטכניקה שלו הצטיינה בקלות ובזריזות, אבל בטעם ובסגנון היו שעלו עליו, בייחוד בשלבים המאוחרים בקריירה שלו, כשקולו היה בירידה.
קריירה
ג'ילי נולד ברקנאטי, במחוז מרקה, בנו של סנדלר חובב אופרה.
בשנת 1914 זכה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית בפארמה. הופעתו האופראית הראשונה הייתה ב-15 באוקטובר 1914, בתפקיד אנצו ב"לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי ברוביגו, הופעה שבעקבותיה היה לזמר מבוקש מאוד.
ג'ילי הופיע ברצף מהיר בהרבה תיאטראות חשובים, תמיד בתפקיד מפיסטופלה של אריגו בויטו: תיאטרו מאסימו בפלרמו (31 במרץ 1915), תיאטרו סן קרלו בנאפולי (26 בדצמבר 1915), תיאטרו קונסטנצי ברומא (26 בדצמבר 1916), לה סקאלה (19 בנובמבר 1918) ולבסוף, מטרופוליטן אופרה בניו יורק (26 בנובמבר 1920). (בצוות הזמרים של המטרופוליטן בשנות ה-20' היו עוד שני טנורים איטלקים גדולים, שהיו יריביו של ג'ילי: ג'ובאני מארטינלי וג'אקומו לאורי-וולפי.)
בין התפקידים ששמו של ג'ילי נקשר בהם במיוחד בתקופה זו הו אדגרדו בלוצ'יה די למרמור של דוניצטי, רודולפו בלה בוהם של פוצ'יני והתפקיד הראשי ב"אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו, שתי אופרות שיקליט בהמשך במלואן.
ג'ילי עזב את המטרופוליטן ב-1932, למראית עין אחרי שסירב להשלים עם קיצוץ בשכרו. ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן בשנים ההן, זעם על הזמר הפופולרי ביותר בלהקתו מקרב הגברים; הוא סיפר לעיתונות, שג'ילי היה הזמר היחיד שלא קיבל את הקיצוץ בשכר. למען האמת, היו עוד כמותו, לילי פונס ורוזה פונסל; ויש תיעוד לא מועט לכך, שגאטי-קאזאצה העניק לעצמו תוספת שכר גדולה ב-1931, כך שלאחר הקיצוץ, משכורתו נשארה כשהייתה במקור. יתרה מזו, גאטי הקפיד להסתיר מן העיתונות את הצעת-הנגד של ג'ילי, שבה הציע ג'ילי לשיר חמישה או שישה קונצרטים ללא שכר, הצעה שבמונחי חיסכון בדולארים הייתה שווה יותר מן הקיצוץ בשכר שכפה גאטי.
אחרי עזיבת המטרופוליטן, חזר ג'ילי לאיטליה ושר בבתי אופרה שם ובארצות אירופה אחרות ובדרום אמריקה. בשנת 1939 ביצע הופעת משחק בסרט הקולנוע האיטלקי "מריונטה" לצד מרצ'לו מסטרויאני, שחקן צעיר אז. העובדה, שהיה הזמר החביב על הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני משכה אליו ביקורת שלילית ולקראת סוף מלחמת העולם השנייה התאפשרו לו רק הופעות מעטות. עם זאת, הוא שב לבמה מיד עם סיום המלחמה בשנת 1945 והקהל קיבל אותו בהתלהבות גדולה מבעבר.
בשנות חייו האחרונות היו הופעותיו של ג'ילי בקונצרטים רבות מהופעותיו על בימת האופרה. לפני פרישתו ב-1955 יצא ג'ילי לסיור עולמי מתיש של מופעי פרידה קונצרטיים. המסע המפרך פגע בבריאותו בשנתיים שנותרו לו, שבהן עזר להכין את ספר זכרונותיו (המבוסס בעיקר על ספר זכרונות קודם, שתוגבר בסדרת ראיונות). ג'ילי מת ברומא בשנת 1957.
חייו האישיים
ג'ילי, כמוהו כאמנים רבים, היה איש של סתירות וניגודים. מצד אחד, הופיע בקונצרטים לגיוס תרומות ובסכומי הכסף שהרים בקרוב לאלף קונצרטים למטרות צדקה, הוא עולה על כל זמר אחר בהיסטוריה. הוא היה מסור בכל לבו לאב פיו, הכומר המוודה שלו, שלו תרם סכום כסף גדול. זאת ועוד, ג'ילי הרבה לשיר מוזיקת קודש (בייחוד בשנות ה-50' של המאה ה-20), מעבר למקובל אצל טנור אופראי מן השורה הראשונה. נוסף לכך, ג'ילי דבק במשך כל חייו במוזיקה הדתית של דון לורנצו פרוזי.
מצד שני, יחסיו של ג'ילי עם נשים היו כולם משובשים בשערוריות. הוא שיקר בזכרונותיו, כשציין את תאריך נישואיו שישה חודשים לפני התאריך האמיתי. זאת עשה כדי להסוות את העובדה שאשתו קונסטנצה הייתה בהריון כשנישאו. היא ילדה לג'ילי שני ילדים, אנצו ורינה (זמרת סופרן נודעת בזכות עצמה). בהמשך, ידוע שג'ילי הקים משפחה שנייה עם לוצ'יה ויגאראני, שילדה לו שלושה ילדים.
הרודס
שטחה של החנות מעל 20,000 מטרים רבועים והיא משתרעת על פני מספר מבנים ועל פני חמש קומות. המוטו של החנות הוא - "כל הדברים, לכל האנשים, בכל מקום" (בלטינית: "Omnia Omnibus Ubique"). החנות ידועה במיוחד בקומת המזון שלה ובמחלקת הקישוטים לחג המולד. המיליארדר המצרי מוחמד אל פאייד קנה את החנות ב-1985 תמורת 615 מיליון ליש"ט.
היסטוריה
הרודס נוסדה באזור האיסט אנד של לונדון בתקופת מלכותה של המלכה ויקטוריה, על ידי צ'ארלס הנרי הרוד - סוחר תה ויבואן של מוצרי מזון. הרוד הקים את החנות מול ביתו, אולם בשל מגפה הכולרה שפרצה בעיר בשנת 1849 העביר את חנותו (ואת מגוריו) לאזור נייטסברידג', שהיה אז אזור כפרי המרוחק מהעיר.
במהלך השנים גדלה החנות ונוספו לה מספר בניינים.
בשנת 1861 הוריש צ'ארלס הנרי הרוד את החנות לבנו צ'ארלס דיגבי הרוד. לאחר שרפה שפרצה במבנה והרסה אותו לחלוטין ב-6 בדצמבר 1883 נבנתה החנות מחדש, במבנה הקיים עד ימינו. בשנת 1889 החלו מניות החנות להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון ובשנת 1912 נפתח הסניף הראשון מעבר לים - בבואנוס איירס שבארגנטינה.
מתקפת ה-IRA
הרודס הייתה מטרה למתקפות של ה-IRA שלוש פעמים. ב-15 בדצמבר 1974 נפגעה החנות מפצצה שהוטמנה בקומה הראשונה של החנות, ביציאה המובילה לתחנת הרכבת התחתית של לונדון. המתקפה הקשה ביותר אירעה ב-17 בדצמבר 1983, שבוע לפני חג המולד, מועד בו מלאה החנות קונים לקראת החג. במתקפת טרור זו נהרגו שישה אנשים ונפצעו למעלה מ-90 כתוצאה מפיצוץ מכונית תופת בפתח החנות. למבנה נגרם נזק, אולם הוא שוקם במהירות והחנות נפתחה שלושה ימים לאחר הפיגוע.
ווהאן
ווּהָאן (בסינית מפושטת: 武汉; בסינית מסורתית: 武漢; בפין-יין: Wǔhàn; ) היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה, והעיר הגדולה ביותר במחוז חוביי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-12.4 מיליון תושבים והיא איחוד של שלוש ערים: ווצ'אנג, האנקואו והאניאנג. שמה של העיר נגזר משמותיהן של הערים שהרכיבו אותה, כאשר ההתייחסות הראשונה אל ווהאן כעיר הייתה בשנת 1927. בשנות העשרים של המאה העשרים הייתה העיר לבירת הפלג השמאלני של הקוומינטנג בהנהגת ואנג ג'ינג-ויי, אשר היוו אופוזיציה לצ'יאנג קאי שק. בימינו, ווהאן היא המרכז הפוליטי, כלכלי ופיננסי, לימודי ותחבורתי של מרכז סין. בין השאר, ידועה ווהאן כדרך הראשית של תשעה מחוזות, בשל היותה מרכז תחבורתי של עשרות מסילות ברזל, וכבישים מהירים העוברים דרך העיר. בסוף שנת 2019 התגלה בשוק פירות הים העירוני נגיף קורונה חדש מזן SARS-CoV-2 שככל הנראה עבר מבעלי חיים נגועים לבני אדם, וגרם להתפרצות בסין שהתפשטה לרחבי העולם והפכה למגפה עולמית.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באזור החלה לפני כ-3,000 שנה. בתקופת שושלת האן, הניאנג הפכה לעיר נמל משמעותית. במאה ה-3 התרחש באזור אחד מהקרבות החשובים בהיסטוריה של סין: קרב הצוקים האדומים, אשר היה אחד המכריעים בסופה של שושלת האן. בתקופה זו גם נבנתה החומה של האניאנג (206), ושל ווצ'אנג (223) - אירוע המסמל את ייסודה של ווהאן. ב-223 נבנה "מגדל העגור הצהוב" (黄鹤楼) בווצ'אנג. צ'וי האו, משורר משושלת טאנג ביקר במגדל במאה ה-8, ושירו המתייחס למגדל הפך את המגדל למבנה המפורסם בדרום סין. העיר ידועה כמרכז אומנות, ובמיוחד שירה, ולעיסוקים אינטלקטואליים. תחת שלטון המונגולים (שושלת יואן), ווצ'אנג הוגדרה כעיר הבירה של המחוז. לפני כ-300 שנה לערך, הנקו הייתה לאחת מארבע ערי המסחר המובילות בסין.
ב-1911, אנשיו של סון יאט-סן החלו בהתקוממות ווצ'אנג, שלבסוף הובילה לירידה של שושלת צ'ינג מהשלטון, ולהקמת טאיוואן. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה העיר לבירתם של הקוומינטנג, אשר היוו אופוזיציה לצ'יאנג קאי שק. ב-1938 התקיים בעיר וסביבותיה "קרב ווהאן" - שהיה אחד מהמהלכים המרכזיים במלחמת סין–יפן השנייה. לאחר הכיבוש היפני ווהאן שימשה כמרכז לוגיסטי חשוב עבור פעולותיו של הצבא היפני בדרום יפן. בדצמבר 1944, העיר נהרסה ברובה עקב הפצצות של חיל האוויר האמריקני. ב-1967 התקיים בעיר מאבק בין תומכי המשמרות האדומים לבין תומכי צבא השחרור העממי, בעקבות מהפכת התרבות בסין. העיר סבלה בעבר משיטפונות רבים. בעיה זו נפתרה באמצעות סכר שלושת הערוצים.
בדצמבר 2019 התפרצה בווהאן לראשונה מחלת הקורונה שהפכה למגפה עולמית, ואף הוטל על העיר סגר במטרה למנוע את הפצת הנגיף.
הצנזורה הסינית חסרה רבים מהדיווחים של עיתונאים ובלוגרים שניסו לתעד באופן אותנטי את המתרחש בעיר בתקופת ההתפרצות והסגר, והחלה להפיץ ברשתות החברתיות דיווחים שהולמים יותר את הלך הרוח של השלטון. אחד התיעודים היחידים שנותר שתיאר גם התרחשויות שאינן נוחות לשלטון, או אינן תואמות את הדיווחים הוא בלוג של הסופרת המקומית פאנג פאנג, שהגיע לחשיפה של מיליוני סינים, והודפס בהוצאות ספרים מערביות לספר "אותנטי" שמתאר את התקופה.
גשרים
"הגשר הראשון" נבנה מעל נהר היאנגצה ב-1957, ואפשר תנועת רכבות מהירה, במקום תהליך שהיה יכול לארוך עד יום שלם. הגשר נבנה בסיוע ברית המועצות. אורך הגשר 1,680 מטר (כולל מסלולי הגישה אליו), והוא כולל מפלס תחתון עבור שתי מסילות ברזל, ומפלס עליון עבור כביש בעל ארבעה נתיבים.
"הגשר השני" הושלם ב-1995. אורכו 4.6 קילומטר, ורוחבו יותר מ-26 מטר. על הגשר יש כביש עם שישה נתיבים, והוא מיועד לשאת 50,000 כלי רכב ביום.
"הגשר השלישי" הושלם בספטמבר 2000 בהשקעה של 1.4 מיליארד יואן (170 מיליון דולר אמריקני). הוא ממוקם כ-8.6 קילומטר דרום-מערבית מהגשר הראשון. אורך הגשר הוא 3.5 קילומטר ורוחבו 26.5 מטר. על הגשר יש כביש עם שישה נתיבים, והוא מיועד לשאת 50,000 כלי רכב ביום. גשר זה מיועד לשמש כגישה אל כביש הטבעת של ווהאן ולהקל על עומסי התנועה בעיר.
רכבת
בעיר שלוש תחנות רכבת מרכזיות: תחנת הרכבת של ווהאן, תחנת הרכבת של הנקו ותחנת הרכבת של ווצ'אנג. החל משנת 2008 פועל קו רכבת לשאנגחאי המפעיל רכבת במהירות של עד 250 קמ"ש. החל משנת 2019 פועל קו לשה-ין ובו רכבת במהירות של 350 קמ"ש.
תחבורה ציבורית
המטרו של ווהאן היא הרכבת התחתית השישית בסין. הקו הראשון, בעל 10 תחנות ובאורך של 10.2 קילומטר היה מעל לאדמה ונחשב לרכבת קלה, והוא היה הראשון בסין שהכיל בקרה באמצעות מערכת תקשורת. הרכבות מתוכננות לפעול במרחקים של 90 שניות ויותר, והן מסוגלות לפעול ללא צורך בנהג.
תעופה
נמל התעופה הבינלאומי של ווהאן נפתח באפריל 1995, והוא אחד העמוסים במרכז סין. הנמל ממוקם כ-26 קילומטר מצפון לווהאן והוא הרביעי בנמלי התעופה הבינלאומיים של סין.
גאוגרפיה ואקלים
ווהאן משתרעת על פני 8,575 קילומטרים רבועים במזרח מחוז חוביי במפגש הנהרות היאנגצה וההאן, ממזרח למישור ג'ינגאן והיא מרוחקת כ-690 ק"מ מערבית לעיר שאנגחאי. האזור בו היא שוכנת הוא מישורי ברובו, ובעל מספר רב של בריכות ואגמים. האקלים בווהאן הוא סובטרופי מונסוני, עם כמות משקעים גבוהה, והבדל מובהק בין עונות השנה. בקיץ, הלחות בווהאן גבוהה, והיא נחשבת לחמה ביותר מבין שלוש הערים החמות בסין (השתיים האחרות הן צ'ונגצ'ינג ונאנג'ינג). הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא C° 37.2, ויכולה אף להגיע ל-C° 40. הסתיו והאביב הם בדרך כלל מתונים, ובחורף ישנם מקרים בודדים של שלג. ב-30 השנים האחרונות, ממוצע המשקעים השנתי היה 1,269 מילימטר, שהשתרעו בעיקר בין יוני לאוגוסט. הטמפ' השנתית הממוצעת היא C° 15.8–17.5.
שלוש העיירות של ווהאן, ווצ'אנג, האנקואו והאניאנג, שאוחדו בשנת 1927, שכנו כל אחת בצד אחר של הנהרות העוברים בעיר. מעל הנהרות ישנם מספר גשרים אשר מחברים בין החלקים השונים של העיר המאוחדת. אחד מהגשרים אף נקרא "הגשר הראשון" בשל היותו הגשר המודרני הראשון בסין.
חלוקה מנהלית
תת-המחוז העירוני ווהאן מחולק ל-13 מועצות:
ערים תאומות
לווהאן יש ברית ערים תאומות עם הערים:
פטר דביי
פטרוס יוספוס וילהלמוס דביי (בהולנדית: Petrus Josephus Wilhelmus Debije; 24 במרץ 1884 – 2 בנובמבר 1966) היה כימאי פיזיקלי הולנדי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1936, "על עבודתו בנושא מבנה מולקולרי דרך מחקריו במומנט דיפול והשתברות קרני רנטגן ואלקטרונים בגזים". בשלב מאוחר של חייו שינה את שמו לפיטר ג'וזף ויליאם דביי (Peter Joseph William Debye).
שנותיו המוקדמות
פטר דביי נולד במאסטריכט, הולנד. ב-1901, לאחר שלמד במספר בתי ספר מקומיים, המשיך לאוניברסיטה הטכנולוגית אכן בגרמניה, כ-30 ק"מ ממאסטריכט. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה, וב-1905 קיבל תואר בהנדסת חשמל. ב-1907 פרסם את המאמר הראשון שלו, פתרון אלגנטי מתמטית לבעיה של זרמי ערבולת. באאכן למד אצל הפיזיקאי התאורטי ארנולד זומרפלד, שמאוחר יותר טען כי תגליתו החשובה ביותר הייתה פטר דביי.
ב-1906 קיבל זומרפלד תפקיד במינכן, ולקח את דביי איתו כעוזרו. דביי קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1908; נושא הדיסרטציה שלו היה לחץ קרינה. ב-1910 גזר את נוסחת קרינת פלאנק בשיטה שהייתה, לפי מקס פלאנק עצמו, פשוטה יותר משיטתו.
ב-1911, כאשר אלברט איינשטיין התמנה לפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג, דביי קיבל את המשרה שהתפנתה, באוניברסיטת ציריך. מאוחר יותר, ב-1912 עבר לאוניברסיטת אוטרכט. הוא עבר לגטינגן ב-1914 כאשר במקומו מונה באוטרכט תלמידו ליאונרד אורנשטיין. בהמשך חזר לציריך ב-1920, לייפציג ב-1927 וברלין ב-1934, שם היה למנהל מחלקת הפיזיקה במכון הקייזר וילהלם. דביי זכה במדליית לורנץ ב-1935, ומ-1937 עד 1939 היה נשיא החברה הגרמנית לפיזיקה (Deutsche Physikalische Gesellschaft).
ב-1913 נישא למתילדה אלברר. לזוג נולדו בן ובת; הבן, פטר פ. דביי, היה לפיזיקאי, ושיתף פעולה עם דביי בכמה ממחקריו.
שנות המלחמה ואחריה
בין השנים 1934 ל-1939 היה דביי מנהל מחלקת הפיזיקה במכון הקייזר וילהלם היוקרתי בברלין, ובין 1937 ו-1939 היה דביי יושב-ראש החברה הפיזיקלית הגרמנית (Deutsche Physikalische Gesellschaft). בשבועות שלאחר ליל הבדולח ב-1938 הוא ביקש מאחרוני החברים היהודים לעזוב את הארגון. בעקבות מכתבו מה-9 בדצמבר באותה שנה, הצהירו בפניו חמישה חברים על יהדותם. שמותיהם של אחרים נמחקו בחשאי מרשימת החברים. על פי הדו"ח של המכון ההולנדי לתיעוד המלחמה (NIOD), פעל דביי מתוך אופורטוניזם (עוד על הדו"ח בעניין דביי ראו בהמשך).
בדצמבר 1938 גילו האן, שטראסמן ומייטנר את הריאקציה הגרעינית הראשונה. משרד החימוש הגרמני, שהיה ער לשימושים צבאיים אפשריים, החליט באוקטובר 1939 לקחת לעצמו את השליטה על מכון מקס פלאנק, בניגוד לכל ההבנות הקודמות. על פי ההסכם עם קרן רוקפלר (שהלוותה את הכסף להקמת המכון) חל איסור על שימוש במכון שלא למטרות שלום. דביי נשלח לחופשה. לאחר שסירב לוותר על אזרחותו ההולנדית, נשללה ממנו גם הגישה למכון. כיוון שכך, הוא עלה ב-23 בינואר 1940 בג'נובה על האונייה שלקחה אותו לארצות הברית, שם הוא העביר סדרת הרצאות באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. בנו כבר שהה בארצות הברית, ואשתו הצטרפה אליהם בדצמבר 1940.
בכל אופן, ב-23 ביוני 1941, כשכבר גר בארצות הברית, שלח דביי מברק לברלין בניסיון לקבל שוב את משרתו הקודמת. ייתכן שמברק זה נשלח כדי להוציא את בני משפחתו בגרמניה מכלל סכנה, משום שב-14 באוגוסט 1941 הוא הגיש בקשה לקבלות דרכון אמריקאי. בסופו של דבר הוא נשאר בקורנל, הפך שם למרצה בכיר ובמשך עשר שנים היה ראש הפקולטה לכימיה. ב-1946 הוא הפך אזרח אמריקאי. בניגוד לחייו באירופה, כשעבר מדי כמה שנים לאוניברסיטה אחרת, נותר דביי במשך רוב הקריירה שלו בקורנל. ב-1952 פרש, אך המשיך לעסוק במחקר עד יום מותו.
חלק ניכר מעבודתו בקורנל היה שימוש בטכניקות פיזור אור (המשך של עבודותיו המוקדמות על פיזור קרני רנטגן) לקביעת הגודל והמשקל המולקולרי של פולימרים. עבודה זו הייתה המשך של עבודה על גומי סינתטי בזמן מלחמת העולם השנייה, אך הורחבה לעיסוק בחלבונים ומקרומולקולות אחרות.
באפריל 1966 סבל מהתקף לב, ובנובמבר של אותה שנה התקף נוסף, קטלני. הוא נקבר באית'קה, ניו יורק.
"שאלת דביי"
בעקבות מאמרים שפרסם ההיסטוריון של המדע סייבה ריספנס, הפסיקה אוניברסיטת מאסטריכט בפברואר 2006 להעניק את "פרס פטר דביי". כך גם החליטה המכללה למנהל של אוניברסיטת אוטרכט לא לאפשר עוד למכון שנקרא על שמו להשתייך אליה. מדענים הולנדיים אחרים, ביניהם זוכה פרס נובל בפיזיקה מרטינוס פלטמן, ראו בצעדים אלו טעות.
נטען כי ב-1940 ניסה אלברט איינשטיין למנוע את בואו של דביי לארצות הברית, משום ששיתף פעולה עם משטרו של היטלר. איינשטיין קיבל מכתב עוין בנושא דביי, אך לא ידע תחילה אם להעביר אותו הלאה או להשליך אותו - לא ידוע כיום אם איינשטיין האמין לכתוב במכתב. הטקסט המלא של המכתב התפרסם ב-2006 על ידי סייבה ריספנס, בספרו "איינשטיין בהולנד".
במאמר שהתפרסם בעיתון "דה לימבורחר" ב-27 ביולי 2006, נכתב כי פטר דביי סייע לבעלות הברית בכך שמסר להם מידע על נסיונותיהם של הגרמנים לפתח פצצת אטום. על פי המאמר, מסמכים הנוגעים לפרשה זו נמצאו באוניברסיטת קורנל.
ב-27 בנובמבר 2007 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד המלחמה (NIOD) מחקר שערך ד"ר מרטיין אייקהוף בעניינו של דביי, ומסקנתו הייתה כי דביי התאפיין בשילוב של אידיאליזם ואופורטוניזם; הדו"ח טען כי המשך עבודת המחקר שלו הייתה חשובה לדביי יותר מהסולידריות עם עמיתיו היהודים.
ב-17 בינואר 2008 הודיעה אוניברסיטת אוטרכט כי המכון הפיזיקלי-כימי שלה ייקרא שוב על שמו של דביי. ועדת מחקר מיוחדת של האוניברסיטה קבעה כי לא ניתן להוכיח כי דביי שיתף פעולה עם הנאצים. אוניברסיטת מאסטריכט, על כל פנים, לא שינתה את החלטתה.
שוש (ממתק)
שׁוּשׁ, הקרוי גם שׂוּשׂ, במבליק, לקריץ, ליקריש, ליקריץ', ליקוריש או רגליס, הוא ממתק שמכינים מתמצית שורשי הצמח שׁוּשׁ קירח (ששמו "לקריץ" בגרמנית או "ליקוריש" באנגלית), ובדרך כלל גם משמן או תמצית אניס. מקורו של הממתק במנהג ללעוס את השורש המתוק של הצמח.
אטימולוגיה
השם "במבליק" נמצא בשימוש בעיקר בעגה הירושלמית. מקור השם הוא ככל הנראה במילה הטורקית pembelik "ורדרד" (מ-pembe "ורוד" ו-lik "שיש בו כדי, המכיל"), שהתייחסה לממתק סלילי אדום או ורוד בטעם תות. המילה נטמעה באוצר המילים הירושלמי דרך מוכרי ממתקים ספרדים ושימושה הורחב לסוגי ממתקים דומים אחרים, כגון ה"במבליק השחור", שצורתו סלילית כמו זה האדום/ורוד.
השם הלועזי "ליקוריש" או "לקריץ" הופיע באירופה בימי הביניים, תחילה בלטינית ואחר כך בצרפתית. משם התפשטה המילה לשאר השפות האירופאיות. מקור המילה ביוונית: משמעות המילה "גלוקוריזה" (glukurrhiza) היא "שורש מתוק" - "גלוקוס", המהווה גם מקור למילה גלוקוז, מציין "מתוק", ו"ריזה" משמעו "שורש". השם המדעי של שוש קרח, Glycyrrhiza glabra, שמר על המקור היווני. שם המאכל קיבל את צורתו הסופית בהשפעת המילה "ליקר", ששוש קרח שימש לתיבולו.
לקריץ שחור
מגוון רחב של סוגי שוש מיוצר ברחבי העולם: הצורה הנפוצה ביותר של הממתק נקראת "לקריץ שחור" ובדרך כלל מורכבת מצינורות דקים ולעיסים; במדינות חבר העמים הבריטי, תערובת של סוגים שונים של הממתק מכונה "liquorice allsorts" (לקריץ מכל הסוגים); בהולנד, בצפון גרמניה ובמדינות הנורדיות, יש ממתקי לקריץ מלוחים, דוגמת ה-salmiakki, שמכילים בדרך כלל תמצית של שוש קרח, יחד עם אמוניום כלוריד. את צבעו השחור של הממתק מחזקים באמצעות השימוש בפחם שחור או קרמל כצבע מאכל.
"לקריץ אדום"
קיים ממתק בשם "לקריץ אדום" (Red Liquorice) הדומה ללקריץ שחור, אך אינו מיוצר מצמח הלקריץ (שוש קרח) ואינו דומה לו בהרכבו וטעמו, אלא מיוצר מסוכר, קמח חיטה, חומרי טעם תות שדה, דובדבן וצבע מאכל אדום או אוכמניות ורימון (סגנון אוסטרלי).
הערות שוליים
Lakritze
אוניברסיאדת אדמונטון (1983)
אוניברסיאדת הקיץ ה-12 נערכה באדמונטון, קנדה ב-1983; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו באצטדיון חבר העמים. במשחקים השתתפו כ-2,400 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות בעשרה ענפי ספורט: אתלטיקה, התעמלות מכשירים, טניס, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קפיצה למים, רכיבה על אופניים ושחייה.
סך הכול הוענקו 354 מדליות, מתוכן 113 לברית המועצות.
אירו (אי)
אירו (באנגלית ודנית: Ærø ) הוא אחד מאיי הים הבלטי הדני, שבאזור דרום דנמרק.
גאוגרפיה
עד ינואר 2006 היו באי שלו שלוש עיירות קטנות ונכון לשנת 2020: הגדולה ביותר שביניהן היא מרסטל בה חיו 2,111 נפש. בעיירה אירוסקובינג חיו 942 תושבים ובעיירה השלישית סובי חיו 438 תושבים. בנוסף באי ישנם עוד ארבעה עשר כפרים ומספר חוות.
אירוסקובינג, עיירה, עם שבילים צרים ובתים ציוריים מהמאה ה-18, היא העיירה ההיסטורית הראשית באי אירו והיא נותרה הנמל העיקרי באי למעבורות המקשרות את האי ליבשת. מרסטל, המכונה גם "כפר הסקיפרים", מהווה ביתם של מלחים וקברניטים רבים. היא העיירה הגדולה ביותר באי עד לאיחוד העיירות והיא היוותה גם המרכז המסחרי והקניות העיקרי באי.
האזור הכפרי באי הוא אזור גבעות מתונות. בחוף המערבי של האי קיים קטע באורך של מספר קילומטרים של מצוקים בגובה 33 מטרים, שנקרא וודרופ קלינט Voderup Klint. התנועה בכבישי האי דלילה. האי אירו הוא יעד פופולרי למטיילים ורוכבי אופניים. חופי האי מושכים גם דייגים ואמנים. הוא אחד האיים המרכיבים את ארכיפלג דרום פין. האי אירו מועדף על התיירים כי מזג אוויר בו נאה במיוחד. האי נהנה ממספר שעות שמש גבוה מהממוצע מאשר בשאר דנמרק, גם הטמפרטורה באי לאורך כל ימות השנה היא בכמה מעלות מעל הממוצע הארצי בדנמרק.
באחת הנקודות הגבוהות באי שנקראת Olde Mølle, בסמוך למרכז האי, יצר הפסל אריק ברנדט פסל שהוא קרא לו "ספסל השלום", האתר נועד לספק לתיירים הזדמנות לסקור את האי ואת הים הסובב אותו ולהרהר בנושא השלום העולמי.
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות מספקות עדות להתנחלויות זמניות של בני אדם מלפני 8000 שנה לפני הספירה באי. ישנם באי כמה תלי קבורה, כמו גם אתר עתיק של התוועדות המונים. שרידים מהעת העתיקה נמצאים בכל רחבי האי. תלי קבורה ודולמנים המעידים על פעילות אנושית במשך יותר מ-10,000 שנה.
במהלך תקופה הדוכסות - מהמאה ה-14 ועד שנת 1864 - האי אירו אוחד והופרד, לסירוגין, למספר מובלעות. האי אירו היה מחוץ לגבולות חומת התעריפים של הממלכה הדנית, דבר שהוביל להברחה משגשגת שהייתה דרך חיים עבור רבים מתושבי האי אירו.
בשנת 1629 נשרפה העיירה הראשית אירוסקובינג. לא היה באי אסון אחר בקנה מידה דומה. בשנת 1750 האי, פוצל למספר מובלעות של מספר דוכסים, בהמשך הוא אוחד כמחוז מנהלי אחד.
עד 1864, האי אירו היה חלק מהדוכסות הדנית שלזוויג - אזור שלזוויג / דרום יוטלנד מחולק כעת בין דנמרק ( צפון שלזוויג) וגרמניה ( דרום שלזוויג). בן דודו של המלך הדני כריסטיאן הרביעי, היה הדוכס מהאי אירו בין השנים 1622 ל-1633, שחי עם פילגשו קתרין גריבלס בבית אחוזת גרסטן.
כשהדוכס מת, נמצאה כרזה בגרסטן המורכבת מתשע פיסות בד ובשלושה צבעים - צבע גוף, ירוק ים וצהוב זהוב. כרזה זו סיפקה את ההשראה לדגל של של האי אירו שנראה בכל רחבי האי. לאחר מות הדוכס כריסטיאן, האי אירו חולק בין ארבעה מאחיו. עובדה זו מציעה את אחד ההסברים מדוע התפתחו באי שתי עיירות, אירוסקובינג ומאוחר יותר במרסטאל.
בשנת 1750, האי אירו אוחד, ומאז לא הופרד. איחוד זה מצוין על אבן הזיכרון באתר אולד מולה Olde Mølle (אנגלית = הטחנה העתיקה).
שימור המורשת המקומית של האזור בעלת חשיבות עליונה בקרב התושבים. התשוקה הזו של תושבי האי הוכחה בשנת 2000 כאשר נתקבלה הוראה מטעם ממשלת דנמרק, לסגור את בית הספר הימי מרסטל. יותר מ-2,000 תושבי האי (כשליש מתושבי האי) נסעו לקופנהגן כדי למחות על סגירת בית הספר ההיסטורי. בסופו של דבר, הממשלה אפשרה לבית הספר הימי להישאר פתוח.
אנרגיה וטכנולוגיה מתחדשת
האי אירו שואף להיות עצמאי בתחום האנרגיה. יוזמות האי בתחום טכנולוגיות אנרגיה מתחדשת זוכות להכרה בינלאומית. האי מוכר כאחד המובילים בעולם בתחום זה. כבר בשנת 2002 הוקמו באי שלוש טורבינות רוח מודרניות עם טורבינות שקצות כנפיהן מגיעות לגובה של 100 מטרים מעל הקרקע. מה שהופך את האי לעצמאי מבחינה אנרגטית בזכות 40% של אנרגיה מתחדשת שהוא מייצר. החל מינואר 2013 הורחב שטח תחנת הכוח הסולארית הגדולה של האי מ-18,365 מטרים רבועים עד 33,300 מ"ר במסגרת פרויקט Sunstone 4.
שלוש מערכות החימום המחוזי של קולטי שמש של האי אירו זכו להערכה בינלאומית. עם ההרחבה האחרונה, המערכת במרסטאל נחשבת כמערכת קולטי השמש הגדולה בעולם לחימום.
מאז אוגוסט 2019, האי משרת את מעבורות E-ferry אלן, מעבורות אלה הן מעבורות חדשניות במשקל נמוך המיועדות להובלת נוסעים ומכוניות, המונעות על ידי חשמל ירוק המאוחסן בסוללות שעל סיפונן. הן נבנו על ידי Søby Værft, במונחים של כוח טעינה ומרחק פעולה המעבורות נחשבות לייחודיות במיוחד. פרויקט המעבורות מומן בחלקו על ידי מענק של 17 מיליון אירו באמצעות תוכנית Horizon 2020 של האיחוד האירופי.
תחבורה
אירו הוא האי היחיד מבין איי הים הבלטי הדני הגדול שאינו מחובר ליבשת באמצעות גשרים, והתנועה אליו בדרך כלל דלילה. ישנם 4 קווי מעבורות לרכבים במסלולים שונים מהיבשת וחזרה. האי אירו שוכן באזור פופולרי לשיט סירות מפרש, שבאזור ארכיפלג דרום פין. ליד מרסטאל יש שדה התעופה הקטן עם מסלולי דשא לנחיתה שהארוך ביניהם באורך 789 מטרים. בנוסף בשדה התעופה נמצא מנחת מסוקים המשמש בעיקר תיירים.
רייכסבאנר שחור-אדום-זהב
רייכסבאנר שחור-אדום-זהב (בגרמנית: Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold, מילולית דגל הרייך) הייתה מיליציה ותנועת נוער צבאית-למחצה שהוקמה ב-1924 על ידי הכוחות הדמוקרטיים ברפובליקת ויימאר (הסוציאל-דמוקרטים, מפלגת המרכז, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית והאיגודים המקצועיים) במטרה להגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית ולא להפקיר את הרחוב למיליציות של הכוחות האנטי-דמוקרטיים ואנטי-רפובליקאיים כגון פלוגות הפועלים הקומוניסטים (החזית האדומה, Rotfrontkämpferbund, RFB), חיילי "קסדת הפלדה" הלאומנים ובריוני האס אה של המפלגה הנאצית. סמל הארגון היה דגל הרפובליקה ומהפכת 1848, וזאת בניגוד לדגל האדום של הקומוניסטים ולצבעי האדום-לבן-שחור של הימנים והמלוכנים (לפי צבעי דגל הקיסרות הגרמנית).
אל מול תלונות של הסוציאל-דמוקרטים נגד הנאצים, והוצאת ה-SS אל מחוץ לחוק, העלה הנשיא הינדנבורג תלונות נגד הרייכסבאר ודרש משר הפנים, וילהלם גרנר, לאחוז בצעדים נגדם. לאחר עליית הנאצים לשלטון הפך הארגון לבלתי חוקי. בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון חלק בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
צלמון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צ'אן צ'אן
צ'אן צ'אן (בספרדית Chan Chan, משפת ג'אן ג'אן שמשמעו "שמש שמש") היא אתר ארכאולוגי בקרבת טרוחיו, שבו הייתה בירת ממלכת צ'ימור ומרכז תרבות צ'ימו, ששלטה באזור שהוא כיום חופה הצפוני של פרו. העיר הוקמה בשנת 850 ובנייתה נמשכה עד לכיבושה של הממלכה בידי האינקה ב-1470. העיר נחשבת לעיר הטרום-קולומביאנית הגדולה ביותר באמריקה הדרומית - בשיאה השתרעה על פני 20 קילומטרים רבועים, ועל פי ההערכות התגוררו בה כ-30 אלף תושבים. כאשר הגיע אליה פרנסיסקו פיסארו ב-1532, כבר איבדה העיר מחשיבותה, לאחר שנחרבה בידי האינקה, והתגוררו בה תושבים מעטים.
העיר, שנבנתה מבוץ, מורכבת מתשע מצודות, המכילות מבני מגורים, מקדשים, מבני קבורה, מאגרי מים ועוד. המצודות מלבניות בצורתן, מוקפות בחומות גבוהות עשויות לבני חימר, והכניסה לכולן מצפון.
על קירות המבנים גולפו עיטורים שונים, רבים מהם קשורים לעולם הים: דגים, שקנאים או כלי דיג, המבטאים את קרבת העיר לאוקיינוס השקט.
מדרום וממערב לאזור המצודות משתרעים ארבעה אזורי מלאכה, שבהם עסקו בעיקר בעבודות נגרות, אריגה וריקוע זהב וכסף. דרומה משם משתרע אזור שבו שרידי מערכות השקיה המרמזות לייעודו כקרקע חקלאית, אם כי גם בו שוכנים מקדשים.
צ'אן צ'אן כיום
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על צ'אן צ'אן כאתר מורשת עולמית, ובד בבד היא הוכנסה לרשימת האתרים בסיכון. אונסק"ו אף המליץ שלא לערוך במקום חפירות ארכאולוגיות נוספות ללא היערכות מתאימה להגנתו מפני הרוחות והגשמים, הגורמים נזקים כבדים למבני הבוץ. בשנת 1998 התעורר חשש מפני הגשמים העזים והשיטפונות שליוו את תופעת אל ניניו, אך בסופו של דבר הנזקים שנגרמו היו מינוריים בלבד.
ג'וזפה דה לוקה
חייו
דה לוקה נולד ברומא. הוא למד בעיר זו אצל שני מורים ידועי-שם, ונצ'סלאו פרזיקיני ואנטוניו קוטוני והופעת הבכורה שלו הייתה בפיאצ'נצה בשנת 1897, בתפקיד ולנטין ב"פאוסט" של גונו.
דה לוקה הופיע בלה סקאלה, מילאנו בשנים 1902 עד 1910. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1907. בהמשך עבר לארצות הברית, שם היה הבריטון הראשי במטרופוליטן אופרה במשך 20 שנה, משנת 1915 עד 1935. (הוא חזר לזמן קצר לבית האופרה הזה בעונת 1939-40.) אחרי פרישתו לימד שירה ופיתוח קול בג'וליארד. דה לוקה מת בניו יורק בגיל 73.
ג'וזפה דה לוקה נודע בשני תפקידי פוצ'יני שגילם בהופעות בכורה: שארפלס במאדאם באטרפליי (לה סקאלה, 1904) והתפקיד הראשי ב"ג'אני סקיקי" (מטרופוליטן, 1918). כמו כן היה הראשון להופיע בתפקידי המרקיז ב"גריזלידי" של מאסנה, מישונה ב"אדריאנה לקוברה" של צ'ילאה, גלבי ב"סיבריה" של ג'ורדאנו (1903) וסנשו פאנצה ב"דון קישוט" של מאסנה, מול פיודור שאליאפין.
המנצח הדגול ארטורו טוסקניני אמר, על פי השמועה, כי דה לוקה הוא "לחלוטין ובפירוש הבריטון הטוב ביותר ששמעתי מעודי". אין ספק, שדה לוקה זכה לשבחים בקשת רחבה של תפקידי אופרה, קומיים, בל קאנטו וורדי, בתוספת אי-אילו גיחות מוקדמות אל וגנר בתקופת לה סקאלה שלו. דה לוקה שר רק באיטלקית ובצרפתית.
קולו של דה לוקה והקריירה שלו מתועדים בפירוט באין ספור הקלטות, שערך לחברות פונוטפיה וויקטור באיטליה ובאמריקה. בכמה מהן הוא שר עם זמרים אחרים גדולים מתור הזהב של המטרופוליטן, בהם אנריקו קארוזו ורוזה פונסל.
דה לוקה עשה לו שם של רב-אמן בשירת לגאטו חלקה והקלטותיו מאשרות את המצוינות שלו בתחום זה. קולו, כגבר קטן-ממדים, לא היה אדיר, אך נשמע למרחקים ושימש אותו ללא דופי. בשיאו, היה זה קול שניחן ביופי יוצא-דופן במשלב האמצעי. דה לוקה היה גם שחקן מוכשר, בייחוד בתפקידים קומיים תוססים.
מעבורת 2.02
מעבורת 2.02 היא מעבורת החלל הרביעית שנבנתה על ידי ברית המועצות.
ב-1993, כאשר תוכנית מעבורות החלל הסובייטית בוטלה, מעבורת זו הייתה בשלב מוקדם של הרכבתה, והוחלט לפרקה במתקן ההרכבה בו נמצאה, עקב חוסר תקציב.
חלקים מאריחי הקרמיקה (מגן החום) נמכרו במכירות פומביות באינטרנט.
שבע גבעות ליסבון
גם ליסבון וגם רומא משתרעות על יותר משבע גבעות, וגבעת גראסה (colina da Graça - "גבעת החסד") נסתרה ככל הנראה מעיניו של דה אוליביירה, מאחר שהייתה חבויה לאלה המגיעים אל העיר בדרך הים מאחורי גבעת קשטלו. ייתכן אף שהתעלם מגבעה שמינית זו במכוון כדי ליצור את הזהות לרומא.
בכל אופן, מאז הקמתה ועד תום השלטון המוסלמי בעיר, השתרעה ליסבון רק על גבעת סאו ז'ורז'ה (אותה כינה דה אוליביירה בשם "קשטלו") ועליה הוקמה טירת סאו ז'ורז'ה. עם התפשטות העיר היא כיסתה גבעות נוספות, ובמאה ה-16 ציין דמיאו דה גוייש (Damião de Góis) כי העיר השתרעה על חמש גבעות: אשפרנסה (Esperança - "תקווה"), סאו רוקה, סנט'אנה, גבירתינו של ההר (Senhora do Monte, או סנטה קטרינה של הר סיני - Santa Catarina do Monte Sínai) וקשטלו. ברי כי כיום פרוסה ליסבון על שטח רחב וניתן לאתר בה יותר משבע גבעות.
נחל רחבעם
נחל רחבעם הוא נחל אכזב קצר בהרי אילת, בדרום הנגב.
תוואי הנחל
הנחל מתחיל במורדותיו המערביים של הר רחבעם, בגובה של כ־250 מטרים מעל פני הים. הוא זורם דרומה ולאחר מכן מזרחה, ואז נשפך לנחל שלמה.
ויטמין E
ויטמין E, נקרא גם טוקופרול (מלועזית: Tocopherol). הוויטמין מתפקד כקו אנזים בקרומי תאים והוא נוגד חמצון רב-עוצמה המגן על קרומי התאים וחלקים אחרים מסיסי שומן של הגוף כמו LDL מפני רדיקלים חופשיים. הגנה על ה-LDL בפני חמצון מצמצמת את הסיכון למחלות לב. השימוש בוויטמין E כחומר משמר נפוץ במוצרי מזון וקוסמטיקה.
בטבע קיימים 8 סוגי טוקופרולים. החשובים ביותר הם α (אלפא), β (בטא), γ (גמא), δ (דלתא). האלפא טוקופרול מחונן בפעילות גדולה יותר כוויטמין משאר הטוקופרולים ולמעשה אליו מתכוונים בשם ויטמין E. בפרקטיקה הרפואית קיימות שתי צורות של הוויטמין - טבעית וסינתטית. הצורה הטבעית פעילה משמעותית יותר ונספגת טוב יותר ברקמות. הצורה הסינתטית עשויה מנפט, נספגת ברמה של 50% ואינה מפעילה את רוב מנגנוני E בגוף.
מבנה כימי
ויטמין E מורכב מ-8 חומרים שמתוכם די אלפא טוקופרול אצטאט הוא המקטע העיקרי הפעיל בגוף.
תיאור הוויטמין
ויטמין E מסיס בשמן. מאוחסן בתאי השומן בעור, בכבד, בשרירים, בבלוטות האדרנל ובלוטת יותרת המוח, בכדוריות הדם האדומות, בטסיות הדם, באשכים ובשחלות, יכול להיספג גם דרך הריריות והעור. הוויטמין רגיש לחום, אור וחמצון, ברזל לא אורגני, כלור, גלולות למניעת הריון, קרינה אולטרה סגולה וסביבה בסיסית פוגעים ביעילות הספיגה של הוויטמין ובאופן פעולתו. כמו כן שמנים או שומנים מקולקלים, שמנים מינרלים ותרופות להורדת כולסטרול. אלכוהוליזם כרוני גורם לסילוק ויטמין E מהכבד ואילו טבק מצמצם את ספיגתו. המינרל סלניום עוזר בפעולתו וכך גם ויטמין C. ככל שצריכת שמנים רב בלתי רוויים עולה כך גם עולה הצורך בוויטמין E.
פעילות
הוויטמין נותן מימן (H) לרדיקל החופשי והוא נהפך בעצמו לרדיקל חופשי, אך פעילותו מתונה הרבה יותר. ויטמין E ממוחזר בגוף כרדיקל בצורה מאוד יעילה. כשהוא מחומצן הוא עובר לחלק המימי של הממברנה, שם הוא יכול להתפרק על ידי חומרים מסיסים במים, כמו למשל ויטמין C. ויטמין C וגלוטטיון מוסרים לו אלקטרון ובעצמם הופכים לרדיקלים.
הוויטמין מנטרל רדיקלים חופשיים ומונע את הנזקים שהם גורמים, במיוחד במקומות הרגישים ביותר לחמצון- הלב וכלי הדם, העור, המוח והמערכת ההורמונלית.
הוויטמין מייצב את קרום התא על ידי מניעת חמצונו, מגן על הריאות מחומרים מזהמים, מגן על תאי דם אדומים (erythrocyte) מהרס על ידי רעלים ומעורב בייצורם של ארתרוציטים חדשים. מעורב במנגנון יצירת אנרגיה בלב ובשרירים (הוא בעל תפקיד חשוב בנשימת תאים שונים כמו תאי שריר משורטט), מרחיב כלי דם דבר המאפשר זרימה טובה יותר, יעיל בדילול דם ולכן מונע היווצרות קרישי דם, מפחית רמות טרומבין ולכן מתפקד כנוגד קרישה, ממיס קרישי דם טריים לפני שנוצר נזק לכלי הדם שנסתמו, מונע חמצון ועוזר בייצור הורמוני אדרנל, הורמוני מין ויותרת המוח. ויטמין E מייעל את פעילות חומצות השומן החיוניות לינולאית וגמא לינולנית, עוזר לפוריות הגבר והאישה, מאט את תהליך ההזדקנות, מוריד מעט לחץ דם בצורה בטוחה ויעילה, מחיש ריפוי צלקות ויעיל נגד כוויות. תורם לגמישות העור, חשוב להטמעת ברזל, מסייע לשחרור נוזלים בבצקות ויעיל כחומר משתן (diuretic) עדין. חוסם תצורות של ניטורזמינים (חומרים מסרטנים במזונות- מגן מפני סרטן).
תסמיני יתר
השפעות מזיקות הן נדירות, אך שימוש ממושך במינון גבוה עלול לגרום בחילה, כאב בטן, הקאות, שלשולים, נפיחות בשדיים וסימני תת-פעילות של בלוטת התריס (עייפות, חולשת שרירים וכו'). מנות גדולות עלולות להפחית את הספיגה של ויטמין A, ויטמין D וויטמין K מהמעי ולהוריד את רמת הורמון התריס. מינון גבוה מדי עד כדי רעילות עלול לגרום לדימומים לא מוסברים, הגברת קרישי דם, חולשה, ראייה מטושטשת, בעיות שונות בעור, חתכים וכוויות שלא נרפאים, סימני מתיחה וכתמים. לאנשים הסובלים ממחלות כבד כדאי להיות זהירים במינוני ויטמין E. מחקרים אחרונים מלמדים על סכנה של סרטן הריאות במקרה של נטילת הוויטמין במינונים גבוהים, כגון 400 יחב"ל (IU).
תגובות בין-תרופתיות
מייעל פעילות אספירין, מקטין צורך באינסולין, מקטין תופעות לוואי של אדריאמיצין. חולים הנוטלים נוגדי קרישה או שסובלים מרמה מופחתת של גורמים נוגדי קרישה כגון ויטמין K עלולים לסבול מדימומים פנימיים מסוכנים אם נוטלים רמות גבוהות. התרופות cholestyramine, colestipol, sucralfate נוגדי חומציות וכן שמן מינרלי יכולות לצמצם את הקליטה של וויטמין E.
מילת נשים בקניה
מנהג מילת הנשים נתפס בקניה כסמל לשימור מרחב אתני ומנהגים, זאת מתוך היותו מרכיב מהותי בטקסי חניכה. ההקשר החברתי שבו המילה מתקיימת, משתנה בהתאם לאזור הגאוגרפי ולהשתייכות האתנית. בקהילה בקניה חשיבות המנהג הייתה בעיקר מעבר מילדות לבגרות, והוא היה מסמן את הבנות כמוכנות לשלב הבא: נישואין והקמת משפחה. כיום, בקבוצות מסוימות בקניה המילה נחשבת כסמל קריטי של זהות אתנית או כדרישה דתית וכתנאי הכרחי לנישואין. לצד זאת, בקבוצות מסוימות, המילה מסמלת הישגיות נשית וכן כאמצעי לשימור הבתולים. יש הטוענים כי טקס זה מרסן את הדחפים המיניים של האישה ובכך מבטיח נאמנות מצידה. על כן, בצורה זו נשים רבות, ביניהן גם משכילות ובעלות מעמד, אשר מודעות לסכנות הבריאותיות והנזקים הנובעים כתוצאה ממילת נשים מגנות על מנהג זה שכן הן חשות כי הוא מהווה חלק מתרבותן וזהותן האישית. בתוך מרחב מגדרי זה-מילת נשים משויכת להגעה לגיל בגרות המאפשר נישואים. הגעה לגיל ולשלב זה בחיי הפרט בחברה מצוין כחלק מטקס חניכה.
הקשר בין מילת נשים לדת
מבחינת ההקשר לדת קיימים חילוקי דעות. פעמים רבות, במיוחד בעולם המערבי, קל להניח במנהג כפרקטיקה המזוהה עם הדת. אולם, למרות שמילת נשים הוא מנהג המצוי בקרב דתות שונות, כמו מוסלמים, באף אחד מספרי הקודש של הדתות לא מוזכר או מתואר מנהג זה. ישנם מנהיגים דתיים אשר תומכים בתופעה ואף מחשיבים אותה כמנהג דתי ולוקחים בה חלק, יש כאלו אשר מגנים אותה ורואים בה כאיום לדת ולתרבות וכאלו אשר אינם ברורים לגביה או מתעלמים ממנה. בקניה המנהג הוא חלק מעולם דתי שלם ומבוצע על ידי אנשים מתרבויות, מוצא אתני ודתות שונות; מוסלמים, נוצרים ודתות אפריקאיות מסורתיות. ההקשר הרחב מתייחס לאורח חיים ולקשר שיש לבני הקבוצה האתנית עם אבות קדומים אשר יצרו מנהגים ודפוסי חיים הכוללים בתוכם את טקסי החניכה. בני קבוצות שונות כדוגמת הקיקויו, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקניה, מאמינים כי הם יכולים ליצור קשר עם אבותיהם באמצעות דבקות במנהגים כמו מילה, כמו גם באמצעות מנהגים כדוגמת הקרבת קורבנות לאבותיהם השוכנים במופעי הטבע-גשם, הרים, כוכבים וכו'.
טקס המילה בקניה וחשיבותו
קניה מונה כ-48.46 מיליון בני אדם, כיום ידוע כי מנהג המילה נפוץ בקרב מספר קבוצות אתניות בקניה, כאשר בקרב קבוצת הסומלים אחוז התופעה מצביע על כ- 98%. ישנן קבוצות מרכזיות נוספות בהן נעשה המנהג כמו קבוצת הקיסי (Kisii)  המהווים 96%, שבט המסאי Masai)) המהווה 73%, קבוצת האמבו (Embu) המהווים 51%, קבוצת הקלנג'ין Kalenjin)) המהווים 40% ואחרות (Knbs et al, 2010: [null 265).