cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'וצ'ה
הקשר למרקסיזם-לניניזם, סטליניזם ומאואיזם
ב-1972, החליפה הצ'וצ'ה את המרקסיזם לניניזם כאידאולוגיה רשמית בחוקה המתוקנת של קוריאה הצפונית. השינוי נעשה בתגובה לפיצול הסיני-סובייטי. אף על פי כן, הוגדרה הצ'וצ'ה כ"יישום יצירתי של המרקסיזם-לניניזם". קים איל סונג הוסיף והסביר כי הצ'וצ'ה אינה רעיון מקורי של צפון-קוריאה ושבעבודתו לניסוחה הוא בסך הכל הדגיש את האוריינטציה התכנונית, שטבועה בכל מדינה סטליניסטית.
לאחר התמוטטותה של ברית המועצות, התורמת העיקרית לכלכלת קוריאה הצפונית, בשנת 1991, הושמטו כל ההתייחסויות למרקסיזם-לניניזם מהחוקה המתוקנת של שנת 1998. מספר ביטויים מרקסיסטים-לניניסטים נותרו בשימוש מדי פעם אך בשנת 2009 המילה קומוניזם עצמה הושמטה מהחוקה. עם זאת, ייסוד רעיון הסונגון באמצע שנות ה-90 מינה רשמית את הצבא, ולא את מעמד הפועלים, ככוח המהפכני המרכזי של קוריאה הצפונית.
פרשנים, עיתונאים ומלומדים רבים מחוץ לקוריאה הצפונית משווים את הצ'וצ'ה לסטליניזם וקוראים לקוריאה הצפונית מדינה סטליניסטית. מספר מומחים טענו אחרת וניסו לאפיין את צפון-קוריאה כקורפורטיבית (ברוס קאמינגס), לאומנית מבוססת-גזע (בריאן מאיירס), מונרכיסטית, תאוקרטית או ככזו בה פועלים לוחמי גרילה.
השפעה על הכלכלה
בשנים 1957 - 1961 תוכנית החומש תיעדפה במקום גבוה את שיקומן של תעשיות מרכזיות שנהרסו במלחמה ומיקמה את מוצרי הצריכה בסוף טבלת העדיפויות. ההטיה לכיוון בנייתן מחדש של התעשיות העיקריות "בשילוב סיוע גדול וחסר תקדים מברית המועצות, דחף את הכלכלה לשיעורי צמיחה גבוהים בשנות ה-50 ובשנות ה-60". בעוד שמוצרי צריכה יום-יומיים כגון עטים ושעונים היו נדירים בצפון-קוריאה שלפני המלחמה בשנת 1949, באמצע שנות ה-60 כלכלת צפון-קוריאה צמחה מהר יותר מזו של קוריאה הדרומית.
תחת הצ'וצ'ה, מטרתה הכלכלית של קוריאה הצפונית השתנתה ל"בניית מדינה שופעת וחזקה שיכולה לערוב לחופש של עמנו". קים איל-סונג הציע להגן על החופש של הכלכלה הלאומית באמצעות הסתמכות על משאבים פנימיים ושאיפה לעצמאות ממשאבים זרים. בהיצמדות לעקרונות הצ'וצ'ה של חופש ועצמאות פוליטיים וכן עצמאות ואי תלות בכלכלה, כפי שהעקרונות האלו שורטטו בידי קים איל-סונג ב-1965, המדינה בודדה את עצמה משאר העולם. לקוריאה הצפונית היה מספר מועט של קשרים דיפלומטים עם עמים אחרים, עד להתמוטטותו של הגוש הסובייטי, שהכריח אותה ליצור קשרים חדשים.
ראוי לציין שרעיון העצמאות ואי התלות כלכלית היה שונה ממדינות אחרות שניתקו עצמן מהכלכלה העולמית, וכלכלותיהן חוו האטה או הידרדרות. כלכלתה של קוריאה הצפונית לא חוותה האטה אלא צמיחה עד שנות ה-80.
שנות ה-90 ואילך
המשבר הכלכלי של קוריאה הצפונית המשיך במהלך שנות ה-90. "מרבית האשמה יוחסה לא למערכת הסוציאליסטית המגושמת של קוריאה הצפונית, אלא ל'התמוטטות המדינות הסוציאליסטיות והשווקים הסוציאליסטים בעולם', ש'הרסו' שותפות סחר רבות של פיונגיאנג והסכמים". נפילתו של השוק הסוציאליסטי ושותפים למסחר הובילו את קוריאה הצפונית למשבר שלא ניתן היה להשתלט עליו במסגרת גבולות הכלכלה הפנימית. כתוצאה, בסתירה לפילוסופיית האוטרקיה של הצ'וצ'ה, ייסדה קוריאה הצפונית את אזור הכלכלה והסחר הפתוח Najin-Sonbong במהלך אמצע שנות ה-90.
משקיעים חיצוניים מהונג-קונג, בריטניה, יפן, צרפת, קוריאה הדרומית, ארצות הברית וארצות נוספות פתחו מתקני ייצור בקוריאה הצפונית. במקביל פתחה קוריאה הצפונית את אזור התעשייה שליד העיר קאסונג (Kaesŏng) לייצוא עד שנת 2010, בה אכפה קוריאה הדרומית סנקציות כלכליות לאחר עליית השמרנים בדרום ב-2008 וההטבעה של ספינה מלחמה דרום קוריאנית.
עיקרון הצ'וצ'ה השלישי, העוסק בהסתמכות עצמית על ההגנה הלאומית, ובמיוחד אחרי יישום מדיניות הסונגון (קדימות לצבא העם) בידי קים ג'ונג-איל, גרם לקוריאה הצפונית להוציא חלק משמעותי מתקציבה לצרכים צבאיים והקטין את כמות ההון שיכלה לשמש לצורך פיתוח כלכלי. מוערך כי כ-25% מתקציבה השנתי של קוריאה הצפונית הולך לצרכים צבאיים.
ביקורת
ארגוני זכויות אדם ופרשנים פוליטיים כמו בריאן ריינולדס מאיירס מדווחים בקביעות כי המצב הממשי בקוריאה הצפונית אינו תואם כלל את עקרונות הצ'וצ'ה ומצטטים את העובדה שכלכלת קוריאה הצפונית הסתמכה משמעותית על ייבוא וסיוע חיצוני, הן לפני והן אחרי התמוטטות גוש המסחר הקומוניסטי. בנוסף טענו הביקורות שלדעתו של העם הצפון קוריאני לא היה משקל בקבלת החלטות. תאורטיקן הצ'וצ'ה הבכיר הואנג ג'אנג יופ הוסיף את קולו לביקורות הללו לאחר שערק לקוריאה הדרומית, למרות שעדיין האמין ברעיון הצ'וצ'ה, כפי שהבין אותו.
הד"ר למדע המדינה האן ס. פארק, בספרו North Korea: The Politics of Unconventional Wisdom משנת 2002 והתאולוג תומאס ג'יי. באלק בספרו Juche: A Christian Study of North Korea's State Religion מ-1999 השוו שניהם את הצ'וצ'ה לדת פוליטית.
צ'וצ'ה כאידאולוגיית חזית המסתירה השקפת עולם לאומנית
בריאן ריינולדס מאיירס בספרו The Cleanest Race דוחה את הטענה שהצ'וצ'ה היא האידאולוגיה הצפון קוריאנית העיקרית. הוא מתייחס להערצה הציבורית לרעיון הצ'וצ'ה ככזו שנועדה להטעות זרים ומצביע על כך שהחוקה האחרונה של קוריאה הצפונית, משנת 2009, השמיטה כל אזכור לקומוניזם. מאיירס טען שהצ'וצ'ה היא זיוף שפותח כדי לתאר את קים איל-סונג כהוגה פוליטי, בדומה למאו דזה-דונג.
לפי The Cleanest Race, ממשלת קוריאה הצפונית הוקמה כימין קיצוני ולא כשמאל קיצוני, בשל מדיניות ה"צבא קודם", הגזענות והפחד מזרים, כפי שבאו לידי ביטוי בניסיון הלינץ' של הדיפלומטים האפרו-קובניים וההפלות בכפייה של נשים צפון קוריאניות שהרו מסינים אתניים.
צ'וצ'ה מחוץ לקוריאה הצפונית
במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית קידמה את הצ'וצ'ה ואת עיקרון ה"הסתמכות העצמית" כדרך עבור מדינות אחרות, בייחוד מדינות העולם השלישי, לפיתוח כלכלתן. זה הסתיים בהפיכה צבאית באינדונזיה. נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו התרשם מהניידות האידאולוגית בקוריאה הצפונית במהלך ביקורו באסיה ב-1971 וזמן קצר לאחר מכן החל בתוכנית לפיתוח עירוני ברומניה בעלת מאפיינים דומים לצ'וצ'ה.
לוח צ'וצ'ה
הממשלה הצפון קוריאנית וארגונים הקשורים אליה משתמשים בשילוב של הלוח הגרגוריאני עם שנת צ'וצ'ה המבוססת על תאריך ה-15 באפריל 1912, תאריך הולדתו של קים איל-סונג, כשנה 1. הלוח הוצג לראשונה בשנת 1997. החודשים זהים לחודשי הלוח הגרגוריאני הרגיל. במקרים רבים, שנת הצ'וצ'ה מצוינת לאחר שנת הספירה, לדוגמה "27 ביוני 2007 צ'וצ'ה 96". אבל בפרסומים הצפון קוריאנים שנת הצ'וצ'ה לרוב מצוינת לפני שנת הספירה המתאימה, כך לדוגמה: "צ'וצ'ה 96 (2007)".
לוחות שנה המבוססים על עידנים פוליטיים ניתן למצוא גם בשיטה היפנית לתיארוך מבוסס עידן (nengō ) ובלוח מינגו ברפובליקה הסינית (טאיוואן), למרות ששני לוחות אלו אינם מבוססים על לידתו של אדם ספציפי, כמו בלוח הגרגוריאני ובלוח צ'וצ'ה.
באוגוסט 1997 הוועידה העממית המרכזית של קוריאה הצפונית הכריזה על הסדרה של נושא השימוש בלוח עידן הצ'וצ'ה (ספירת שנים משנת 1912 בה נולד קים איל סונג). התקנות החדשות קובעות כי עבור תאריכים לפני שנת 1912 ייעשה שימוש בלוח הגרגוריאני בלבד, כך שאין שנת צ'וצ'ה "שלילית" או ספירה "לפני צ'וצ'ה". ביקורות על הצ'וצ'ה טוענות כי "שיטת התיארוך של הצ'וצ'ה", המבוססת על תאריך לידתו של אדם במקום על עידן פוליטי, משקפת מסורת שושלתית בה שמות העידנים נקראים על שם קיסרי יפן וסין, כמו גם הקיסרים הקוריאנים, שהשתמשו גם כן בשיטה בעבר.
ויריאתוס
ויריאתוס (בלטינית: Viriathus, ידוע בפורטוגזית ובספרדית כ-Viriato; 180–139 לפנה"ס) היה מצביא לוסיטני, החשוב שבמנהיגיהם שהתנגדו להתפשטות הרומאים במערב "היספניה" (לפי המינוח הלטיני) או מערב איבריה (לפי המינוח היווני). בסופו של דבר הרומאים גברו על התנגדותם והקימו באזור את פרובינקיה לוסיטניה. נראה כי מעמדו בראש הלוסיטנים לא נוצר בגלל התורשה אלא בזכות הישגיו הצבאיים. ויריאתוס כרת בריתות עם קבוצות קלטיות אחרות, אף הרחק מהזירה שבה לחם, ודחף אותן למרוד ברומאים. בשנים 139–147 לפנה"ס בתמיכת רוב השבטים הלוסיטנים והווטונים ובני בריתו האחרים בקרב הקלטו-איברים, הוביל ויריאתוס את לוחמיו לשורה של ניצחונות נגד הרומאים, עד שנבגד ונרצח בשנתו. תאודור מומזן אמר עליו: נראה שבאותו עידן פרוזאי קם לתחייה אחד הגיבורים ההומריים.
מקורות עתיקים
המקורות המעידים על ויריאתוס הם כולם קלאסיים, כתבי היסטוריונים רומאים, בייחוד אפיאנוס ודיודורוס סיקולוס בעוד שהראשון עוסק יותר בקטלוג כרונולוגי של האירועים, תוך דגש על ההתרחשויות הצבאיות, השני דוגל בצד המוסרי והדרמטי, ועושה אדיאליזציה של המנהיג הלוסיטני. על ויריאתוס כתבו גם אוטרופיוס, פאולוס אורוסיוס וסוידס, טיטוס ליביוס ופלורוס.
השם
השם ויריאתוס נגזר, ככל הנראה, מהמילה הקלטית "ויריה" התואמת את המונח הלטיני "טורקואטוס" המתייחסת ל"טוקווה" torque – סוג של קולר אופייני ללוחמים הקלטיים. אפשרות אחרת היא קשר עם המילה האיברית "ויריה" המציינת גם כן קישוט כמו צמיד.
התחלת מנהיגותו
במאה השלישית לפנה"ס בימי המלחמה הפונית השנייה התחילה רומא בכיבוש היספניה, במטרה למנוע הגעת תגבורות לחניבעל ששהה באיטליה. הכיבוש הרומי נמשך מאתיים שנה, והמלחמה הלוסיטנית הייתה אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו. ב-185 לפנה"ס תקפו הרומאים לראשונה בלוסיטניה. הם ביקשו לשים קץ למסעי השוד והפשיטות של הלוסיטנים השכנים בשטחים שהיו בשליטתם. ב-151 הפרטור הרומאי מרקוס אטיליוס סראנוס חתם איתם הסכם שלום, אולם ההסכם הופר במהרה. ב-152 הפרוקונסול לוקיוס ליקיניוס לוקולוס פלש ללוסיטניה כתגובה למרד של תושביה. לפי עדותו של אפיאנוס הרג הרבה מקומיים. הלוסיטנים הסכימו להיכנע לפרטור של היספניה אולטריור (בערך באנדלוסיה של ימינו), סרביוס סולפיקיוס גלבה גלבה הזמין אותם באלפיהם לעזוב את מבצריהם בהרים ולחלק להם אדמות פוריות. כשהגיעו, פיזר אותם לשלושה מחנות, ביקש מהם להניח את נשקם ואחר כך במפתיע טבח ב-8,000–9,000 מהם. כ-20,000 מתוכם נלקחו בשבי כעבדים ונמכרו בגאליה. לפי המסורת כאלף לוסיטנים ששרדו את הטבח התאספו סביב ויריאתוס, גלבה נשפט מאוחר יותר על ידי הסנאט הרומאי ונמצא זכאי. המצוקה אליה נקלעו הלוסיטנים והתגובה לטבח על ידי גלבה הניעו את ויריאתוס להרים את דגל המרד.
Amazon Go
Amazon Go היא רשת חנויות נוחות אמריקאית, חברה בת של ענקית המסחר המקוון אמזון. לרשת 27 סניפים נכון לשנת 2020 כולם בארצות הברית (בניו-יורק, סיאטל, שיקגו וסאן-פרנסיסקו).
חנויות הרשת אוטונומיות בחלקן, כשהלקוחות לא נדרשים לעבור אצל הקופאית או להשתמש בקופה בשירות עצמי. החנות הראשונה של אמזון גו נפתחה ב-5 בדצמבר 2016 לעובדי אמזון, ולציבור ב-22 בינואר 2018.
טכנולוגיה
על פי סרטון שיווקי שפרסמה אמזון, הטכנולוגיה שבסיס החנות משתמשת בכמה שיטות, ובהן ראיית מחשב, למידה עמוקה וחיישנים, במטרה למכן חלק ניכר משלבי הרכישה והתשלום הקשורים לעסקה הקמעונאית. קונספט החנות נתפס כמהפכני וככזה המייעל את חוויית הלקוח. עם זאת, הוא נתקל בבעיות שונות, דוגמת מקרים בהם ילדים מעבירים פריטים ממקום למקום, וכן לקוחות בעלי מבנה גוף דומה.
על הלקוחות להוריד את אפליקציית Amazon Go לסמארטפונים שלהם, ולקשרה לחשבון אמזון שלהם, עוד בטרם הם קונים בחנות. האפליקציה מאפשרת למשתמשים להוסיף אנשים נוספים לחשבון שלהם, כך שילדים ובני זוג יוכלו להשתמש באותו חשבון.
השיטה עובדת כך: בתקרת החנות מוצבות מצלמות ועל המדפים חיישני משקל, במטרה להבין אילו פריטים נלקחו. כאשר לקוח מוריד פריט מהמדף, הוא מתווסף לעגלה הווירטואלית שלו, ואם הוא מחזיר אותו למדף, הוא יורד גם מהעגלה הווירטואלית.
חנויות
בדו"ח על פתיחת הרשת בוול סטריט ג'ורנל כי החנות הראשונה שנפתחה הייתה אחת משלוש שאמזון תכננה לפתוח, וכל אחת מהן בפורמט שונה. באוקטובר 2016 דיווח הביזנס אינסיידר כי אמזון מתכננת לפתוח עוד 2,000 סניפים חדשים של הרשת בתוך עשור. בתגובה הפריכו דוברי אמזון את הדיווח, וטענו כי החברה עדיין לומדת את התחום. עם זאת, הביזנס אינסיידר צדק כשפרסם כי החברה תפתח 20 חנויות בשנתיים הראשונות.
החנות הראשונה של אמזון נפתחה לקהל הרחב ב-22 בינואר 2018. בנוסף למותגים שונים, מוכרת החברה גם רבים ממותגי הבית שלה, כמו 365 ו-Wickedly Prime.
בספטמבר 2018 פרסמה בלומברג כי אמזון שוקלת פתיחת עד 3,000 סניפים של הרשת ברחבי ארצות הברית עד שנת 2021.
משה סיני (ראש עיר)
משה סיני (נולד ב־4 בספטמבר 1957) הוא ראש עיריית ראש העין לשעבר, מנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון משנת 2014.
ביוגרפיה
משה סיני נולד בישראל בשנת 1957. לאחר שסיים בשנת 1975 תואר ראשון בהצטיינות במזרחנות באוניברסיטת ת"א, במסגרת העתודה האקדמית, התגייס ב-1978 לצה"ל, וכיהן כקצין מחקר בחיל המודיעין. ב-1987 סיים בהצטיינות תואר שני בהיסטוריה של ברית המועצות ומזרח אירופה ובהמשך סיים בהצטיינות את המכללה לפיקוד ולמטה של צה"ל ושירת כסגן אלוף באגף התכנון.
בשנת 1994 התמנה משה סיני כנציג צה"ל ומערכת הביטחון במשרד החוץ, הצטרף לחטיבה לתכנון מדיני במשרד החוץ וכיהן כיועץ אסטרטגי בכיר של משרד החוץ לנושאי מדיניות חוץ. בשנים 1994-1995 מילא משימות דיפלומטיות הקשורות למשא ומתן עם אש"ף ועם מדינות האזור וב-1995 כיהן כחבר במשלחת ישראל למשא ומתן הרב צדדי בנושאי איכות הסביבה עם מדינות ערב. ב-1996 התמנה כמזכיר המשלחת הישראלית למשא ומתן עם סוריה לפסגת וואי פלנטיישן בארצות הברית, ועבד בצמוד למנכ"ל משרד החוץ דאז אורי סביר, ולראש הממשלה באותם ימים שמעון פרס. בשנים 1996-2000, שימש גם כמזכיר הוועדה האסטרטגית המשותפת לישראל ולארצות הברית למלחמה בטרור.
בשנת 1998 פרש מצה"ל וכיהן כיועץ בכיר למדיניות חוץ ולאסטרטגיה של משרד החוץ וכחבר צוות המשא ומתן הישראלי עם סוריה (שפרדסטאון 2000) ובמקביל הרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג ליחסים בינלאומיים.
ראש עירייה
בשנת 1994 העתיק מגוריו לראש העין. בבחירות 1998 החל בפעילותו הציבורית בראש העין והתמודד ברשימתו של יגאל ינאי, שהיה חבר המועצה היוצאת. סיני הוצב במקום השני. הרשימה זכתה בשני מנדטים וסיני נבחר לכהן כחבר מועצה. בשנת 2003 הקים רשימה עצמאית והתמודד מטעמה למועצה ולראשות העיר. בבחירות לראשות העיר סיני זכה ברוב של 8,302 קולות (50.80%) וסיעתו, סיעת "עתיד חדש", זכתה בשלושה מנדטים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצה. סיני הדיח את ראש העיר הקודם, יגאל יוסף מתפקידו לאחר 20 שנות כהונה. במהלך כהונתו הראשונה, חילץ סיני את ראש העין מתדמיתה השלילית ומהגירעון התקציבי וראש העין החלה לצבור פרסי ניהול תקין ממשרד הפנים, עד שהוגדרה בהמשך "כעיר איתנה".
בשנת 2006 הודיע על תמיכתו במפלגת קדימה שגם תמכה ברשימתו למועצה.
בבחירות בשנת 2008, סיני זכה ברוב של 55% והמשיך בתפקידו כראש העיר. סיעתו במועצה, "רשימת משה סיני", זכתה בחמישה מנדטים. בקדנציה זו סיני המשיך בקידום נושאי החינוך והתרבות, פעל למתג את ראש העין כעיר מוזיקלית ואף זכה, לראשונה בהיסטוריה של ראש העין, בפרס החינוך הארצי (2010). .
בבחירות 2013 סיני קיבל 47.34%, אך יריבו שלום בן-משה קיבל 52.66% מקולות הבוחרים וניצח את סיני. הוא המשיך לכהן במועצת העיר כיו"ר האופוזיציה וכיו"ר ועדת הביקורת העירונית, בשנים אלו היה מהמתנגדים החריפים להסכם הגג החדש שחתמה העיר ראש העין עם משרדי הממשלה ב-2014 להקמת 18 אלף יחידות דיור. בבחירות 2018 החליט סיני שלא להתמודד שוב לראשות העיר.
מנכ"ל רימון
בשנת 2014 מונה למנכ"ל בית הספר למוזיקה רימון ומכהן בתפקיד זה עד היום . במהלך תקופת כהונתו צמח משמעותית היקף המוסד והוא מהווה היום את  המסגרת המוזיקלית הגדולה בישראל להוראת מוזיקה עכשווית בכל הסגנונות ובכל הכלים. סיני פעל לחיזוק הממד הטכנולוגי של רימון, לפתיחת מסלולים חדשים וליצירת אפשרויות ללימודי תואר עם מוסדות אקדמיים. כן חתר להשוות את מעמדם של הסטודנטים של בתי הספר לאומנויות לאלו הלומדים באוניברסיטאות מוכרות מל"ג, מבחינת קבלת מלגות לימודים והצליח במאמצים אלו, כאשר דירקטוריון מפעל הפיס התכנס ואישר ב-2020 מתן מלגות לסטודנטים בבתי הספר לאמנויות.
ב-2013 פורסם ספרו "המוזיקה של המנהיגות" – ניהול יצירתי של שינוי עירוני. במהלך כהונתו פרסם שורה של מאמרים בתקשורת בזכות הכרה במוזיקה כמקצוע ליבה במערכת החינוך, ובזכות קידום תקציבי ממשלת לתחום התרבות. כן פעל לחיזוק הקשר בין רימון לפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
ולרי טריירוויילר
ולרי טריירוויילר (בצרפתית: Valérie Trierweiler; נולדה ב-16 בפברואר 1965) היא עיתונאית צרפתייה.
ביוגרפיה
טריירוויילר נולדה באנז'ה כחמישית מבין שישה ילדים, אביה איבד רגל בהיותו נער במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר מותו של אביה הלכה אמה לעבוד בפקידות במתחם של פארק משטח קרח.
היא למדה היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת פנתאון-סורבון שבפריז.
ב-2005 החלה להנחות תוכנית אירוח פוליטית בטלוויזיה, לאחר מכן הנחתה שתי תוכניות נוספות שעסקו בפוליטיקה.
בין השנים 1989–1992 הייתה נשואה לחבר ילדות שלה ולאחר מכן התגרשה.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
גד משה "גדי" ירקוני (נולד ב-4 באוגוסט 1967) הוא חבר קיבוץ נירים, ראש מועצה אזורית אשכול.
ולרי טריירוויילר
ביוגרפיה
ב-1995 נישאה לעיתונאי שעבד ביחד עמה בעיתון "Paris Match" ונולדו להם שלושה ילדים, ב-2010 הם התגרשו באופן סופי.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
ביוגרפיה
ירקוני נולד בקיבוץ נירים בשנת 1967 לעמליה, מורה להיסטוריה ומקרא, וצבי, נהג משאית.
ולרי טריירוויילר
ביוגרפיה
היא פגשה לראשונה את פרנסואה הולנד במהלך הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1988 בעוד הוא היה בזוגיות עם סגולן רויאל, ב-2007 הם החלו לנהל מערכת יחסים, הזוגיות שלהם פורסמה לציבור ב-2010 לאחר שפורסמו גם גירושיו.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
ביוגרפיה
לירקוני תואר הנדסאי תעשייה וניהול מהמרכז האקדמי רופין והוא בוגר קורס במנהל עסקים. דירקטור בחברות "נירלט" ו"ניראל יזמות חקלאית".
ולרי טריירוויילר
ביוגרפיה
ב-2012 נבחר הולנד לנשיאות צרפת, הגברת הראשונה של צרפת מוגדרת כרעייתו של הנשיא, אף על פי שהם לא היו נשואים היא הוגדרה כ"גברת הראשונה דה פקטו" והיא התלוותה אליו באירועים רשמיים.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
ביוגרפיה
ירקוני היה רכז המשק של נירים. בירי פצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר קיבוצו ב-26 באוגוסט 2014, כשעה לפני תום מבצע צוק איתן, נפצע ירקוני קשה ואיבד את שתי רגליו (מהירי נהרגו שניים מחברי הקיבוץ). בינואר 2015 העיד בפני צוות הבדיקה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 על נסיבות פציעתו.
ולרי טריירוויילר
ביוגרפיה
ב-2014 פורסם בצהובון "Closer" ידיעה באורך שבעה עמודים על רומן שמתנהל בין הנשיא הולנד לשחקנית ג'ולי גייט, באותו חודש פורסם כי מערכת היחסים של טריירוויילר עם הנשיא הסתיימה.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
ביוגרפיה
בעקבות בחירתו לכנסת של חיים ילין, ראש מועצה אזורית אשכול, נערכו ביוני 2015 בחירות לראשות המועצה, וירקוני נבחר בהן לראש המועצה ברוב של 51% את אורי נעמתי ורן גויטע. בבחירות 2018 למועצה ניצח את אפי מיישוב ברוב של 55.77%.
ולרי טריירוויילר
ביוגרפיה
בסוף אותה שנה יצא ספר הזכרונות שלה "Merci pour ce momen" (תודה על הרגע הזה) המתאר את יחסיה עם הנשיא ואת היפרדותם.
ב-2017 יצא הרומן שכתבה "Le secret d'Adèle" העוסק בחייה של אדלה בלוך-באואר, מושא הציור דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר.
גדי ירקוני (ראש מועצה אזורית)
חיים אישיים
ירקוני נשוי לשהם ואב לשלושה ילדים.
קורינדו אייקידו
קורינדו אייקידו (ביפנית: 光輪洞合気道) הוא סגנון של אמנות הלחימה היפנית אייקידו שפותח על ידי מינורו היראי.
היסטוריה
קורינדו אייקידו, נוסדה בשנת 1938 על ידי או-סנסיי מינורו היראי. מינורו היראי שהיה נצר למשפחת סמוראים מפורסמת ומומחים לאמנויות לחימה, הקדיש את חייו ללימוד, אימון ומחקר של אמנויות לחימה קלאסיות. באמצעות חשיבה מושכלת, הידע שברשותו וניסיונו הרב באמנויות לחימה הוא פיתח ויצר צורה מקורית וחדשה של אמנות לחימה – קורינדו אייקידו. מנקודת מבט היסטורית, קורינדו אייקידו (ואייקידו ככלל) נחשבת גנדאי בודו, כלומר אמנות לחימה מודרנית, אך היא נשענת על היסודות של אמנויות הלחימה העתיקות (קוריו)
מקורות
כדרך לימוד, קורינדו אייקידו משלבת עקרונות וערכים אוניברסליים יחד עם עקרונות מדעיים, פרקטיים וטכניים של לחימה ואסטרטגיה עילית, תוך שמירה על תרבות ומסורות ארוכות טווח של אמנויות לחימה ביפן. קורינדו אייקידו משלבת בתוכה את אמנויות הלחימה הבאות:
אמנויות לחימה משניות:
קימות אמנויות לחימה נוספות בכלים הקשורות לקורינדו אייקידו אולם הן נלמדות אך במעט מסניפי קורינקאי.
השם קורינדו מורכב באופן הבא:
קו – אור, מסמל את האור שבידע, היכולת להבדיל בין טוב לרע, צדק ואי צדק והוא זה שמנחה את הדרך הנכונה.
רינ – טבעת, הילה, צורת הידע ותוצאותיו, כל הכוחות בטבע מעגליים ואין סופיים.
דו – מנהרה, מסדרון צר, הדרך אל האור בנתיב לידע אבסולוטי.
מינורו היראי
מינורו היראי נולד ב 3 באוקטובר 1903 בעיר קורשיקי במחוז אוקיאמה.
מינורו היה ידוע בכל המחוז כלוחם ללא חת, שלא הפסיד בשום התמודדות והביס באופן שלא משתמע לשתי פנים את יריביו.
מצידה של אימו, הוא היה נצר למשפחת סמוראים יוקרתית וידועה, משפחת היראי, ענף של משפחת מורי.
סבו של מינורו הצעיר היה אומן לחימה שלימד אותו בשיטת "היראי הא בוג'יטסו" - שיטה שפותחה מתוך "טוגאן ריו ג'ו-ג'יטסו" (כנראה המקור העיקרי של קורינדו אייקידו).
מינורו היה אדם מוכשר בעל מגוון רחב של תחומי עניין הכוללים לימודים מעמיקים בתחום הפילוסופי והרוחני שעזרו לו להצליח לשלב בין העט לחרב.
בשנת 1918 בגיל 15 הוא החל ללמוד ממורה בשם סגנטה אוקמורה, מורה זה לימד אותו בשיטת "אוקמורה ניטו ריו" שיטה המתמחה בלחימה בעזרת 2 חרבות, וגם בחרב אחת.
בשלב מאוחר יותר, למד סבורי ריו שיטה המתמחה באומנות הרומח/חנית.
כמו כן התאמן בטקנוצ'י ריו ג'ו-ג'יטסו ובקיטו ריו ג'ו-ג'יטסו.
היראי היה חובב טבע ובחר באתרי טבע לאימונים בהם היה לבדו, שם היה מתאמן בבוקן (חרב עץ) וגם בחרב אמיתית, חלק מהתרגולת היה חיתוך עשב בתנועות רכות.
החיבור שלו עם הטבע והאימונים האינסופיים הובילו אותו לפתח טכניקות טאי סבקי (תנועת הגוף) מיוחדות וייחודיות שכיום משמשות אבן יסוד בקורינדו אייקידו.
בשנת 1938 ייסד היראי שיטת אייקי- בודו חדשה, הוא לימד שיטה זו בדוג'ו חדש שפתח בעיר אוקיאמה לדוג'ו הוא נתן את השם "קוגדו דוג'ו", בנוסף לימד שם גם קנדו. היראי הושפע מעקרונות שונים שלמד בשיטות המוזכרות מעלה כגון תנועות מותן מתוחכמות, שיטות תרגול ראנדורי ועוד בזמן שפיתח את שיטתו החדשה.
בשנת 1939 בחודש נובמבר, מונה היראי למדריך ראשי של המשטרה הצבאית האימפריאלית של יפן וקיבל דרגת קולונל, בזמן זה גם עסק בכתיבת ספר "טאי ג'וטסו של המשטרה הצבאית. להיראי היו יחסים קרובים עם אנשים בעמדות רמות בממשלתו של הקיסר הירוהיטו וכמו כן גם קשרים קרובים עם המשפחה המלכותית, היראי ניסה להניא את ראש הממשלה הידקי טוג'ו מלהתחיל מלחמות חדשות. למרות שהיה פטריוט יפני הוא חשב שהרפתקאות מסוג זה לא יסתיימו טוב עבור יפן.
באותה שנה ( 1939) פגש היראי לראשונה מאסטר ג'ו ג'יטסו מפורסם בשם מוריהי אאושיבה, שניהם התרשמו לטובה זה מזה ולאחר שנתיים של היכרות ומספר פגישות אישיות ביקש אאושיבה מהיראי לעזור בניהול קובוקאן דוג'ו, המועדון הראשי של אאושיבה בטוקיו. בינואר 1942 היראי קיבל את בקשתו של אאושיבה ולקח על עצמו את משרת המנכ"ל של קובוקאן דוג'ו זאת למשך שנתיים.
בתקופה זו הוא המשיך לנהל את מועדונו הפרטי בעיר אוקיאמה.
בשנת 1940 הוצג היראי בפני הגוף הלאומי "דאי ניפון בטוקוקאי" שקיבלו אותו כפרופסור ל"קנדו", היראי הדגים בבטוקודן בקיוטו את ה"טאי סבקי" (תנועת הגוף) המיוחד שפיתח בתחילת שנות ה-20 ואת עקרונות שיטת הלחימה זאת לפני ועדת ההנהלה של גוף זה, ההדגמה הרשימה עמוקות את הוועדה שהחליטה להכיר בסגנונו הייחודי של היראי כשיטת אייקי בודו ייחודית ופרקטית. זמן קצר אחר כך קודם היראי לדרגת דאן 9 בג'ודו ומונה על ידי ה"דאי ניפון בטוקוקאי" להיות האחראי על הסניף במחוז טוקיו.
באוקטובר 1942 היראי הוזמן על ידי "דאי ניפון בוטוקוקאי" כנציג של אייקי בודו, כדי להקים מחלקה חדשה ופרקטית של אייקי בודו בארגון. ועדה של שלשה מאסטרים: נציג הג'ודו, נציג הקנדו, ומינורו היראי החליטו לתת שם למחלקה החדשה, שם שיאחד את כל הזרמים של האייקי ג'וג'יטסו ושיהיה מקובל על האחרים. שמות חברי הוועדה היו: השם אייקידו ייצג את המחלקה החדשה של אייקי בוג'יטסו. (שיטות ג'וג'יטסו המשתמשות בעיקרון האייקי) באופן זה אייקידו הצטרפה לשורת אמנויות לחימה כגון: ג'ודו, קנדו, סו-ג'יטסו, נגינאטה ג'יטסו ועוד.
היראי מונה לראש המחלקה החדשה והחזיק במשרה עד מלחמת העולם השנייה, כאשר הצבא האמריקאי נכנס ליפן הדאי ניפון בוטוקוקאי נסגר זמנית למשך תקופה של עשר שנים. ביולי 1945 הוענק להיראי תואר "הנשי" על ידי דאי ניפון בוטוקוקאי והוא הפך למאסטר האייקי בודו הראשון שקיבל תואר בכיר זה. באוקטובר באותה שנה היראי ייסד את הדוג'ו השני שלו בעיר שיזוקה וקרא את שמו "קורינדו דוג'ו".
ביוני 1948 היראי עבד עבור בית הספר לקציני משטרה ופיתח עבורם טכניקות "אסירה" מיוחדות. לאחר מלחמת העולם השנייה מונה היראי כעוזר מיוחד לשר הפנים של יפן וסייע בשיקום מערכת החינוך שלה. בספטמבר 1953 הוא ייסד דוג'ו שלישי של קורינדו אייקידו בטוקיו. בינואר 1954 הוא איחד את שלושת בתי הספר תחת ארגון אחד שהוא קרא בשם "דאי ניפון קורינדו" מאוחר יותר השם שונה ל "ניפון קורינקאי" בשנת 1972 הקים היראי מרכז אימונים והדרכה במערב איזו.
היראי מתואר כאדם צנוע שנמנע מפרסום ושמר את חייו האישיים פרטיים. הוא מעולם לא כתב ספר על קורינדו אייקידו, עקב האמונה כי תמונות ומילים לא יכולים ללמד "טאי סבקי" ו"קושי מאוושי" (תנועת אגן), היראי שמר על הארגון קטן למדי מאחר שחשב ש"בודו" לא מתאים לצריכת המונים, מסופר כי מעולם לא החשיב את עצמו כמורה ל "בודו" אלא כ "היי הוקה" שמשמעותו לוחם או אסטרטג. כושר פיזי ונפשי היו חשובים מאוד עבורו למעשה גם בשנותיו האחרונות הוא המשיך להתאמן ושמר על עצמו בכושר מצוין מעבר למקובל בגילו. מינורו היראי נפטר באוקטובר 1998 בגיל 95 בביתו בשיזוקה.
הערות שוליים
Minoru Hirai
היפוליטה (DC קומיקס)
היפוליטה (באנגלית: Hippolyta) היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס וונדר וומן ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת All-Star Comics #8 מדצמבר 1941, ונוצרה על ידי הכותב ויליאם מולטון מרסטון והמאייר הארי ג'. פיטר. דמותה מבוססת על מלכת האמזונות היפוליטה מהמיתולוגיה היוונית.
היפוליטה היא מלכת האמזונות באי תמיסקירה, אמה של דיאנה ובמספר המשכויות גם אמה המאמצת של דונה טרוי. בסיפור המקור של הדמות, היא שכנה באמזוניה בימיה של יוון העתיקה, עד אשר הולכה שולל בידי הרקולס, שרדף אחריה וגבר עליה כשהיה תחת השפעתו של אל המלחמה מארס. היא הצליחה להביס אותו בעזרת אבנט קסום שלבשה, אך הוא תעתע בה כדי שתסיר את האבנט וגנב אותו. עקב כך, האמזונות איבדו את כוחות העל שלהן ואת תמיכתה של אפרודיטה. בסופו של דבר, מעשיהן נסלחו, אך הן אולצו לענוד צמידים שנועדו להזכיר להן שלא להתפתות למרמתם של גברים. כדי להשיב לעצמן את מעמדן, נגזר על האמזונות לעזוב את עולם האדם ולעבור אל האי פרדייז. במקום זה הן ביססו חברה ותרבות משלהן, בהיותן חופשיות מהרוע שבעולם האדם. הן יהיו אלמותיות כל עוד הן יישארו באי פרדייז והיפוליטה תשמור על האבנט הקסום שלה. מרבית ההיסטוריה שבסיפור המקור הורחבה ואף שוכתבה מחדש בתקופת העידן המודרני של הקומיקס.
דמותה של היפוליטה מופיעה בסדרת הטלוויזיה משנות ה-70 "אשת חיל" בגילומן של השחקניות קלוריס ליצ'מן, קרולין ג'ונס וביאטריס סטרייט. עיבוד קולנועי ראשון של הדמות היה בסרט היקום הקולנועי של DC "וונדר וומן" בגילומה של קוני נילסן, ששבה לגלם אותה ב"ליגת הצדק", "וונדר וומן 1984" ו"ליגת הצדק: גרסת סניידר".
פטאייר
פטאיר (בערבית: فطاير; בפרסית: پطلیر) הוא מאפה בצק שמרים ממולא מאזור הלבנט. המילויים הנפוצים ביותר הם בשר ותרד, אך ניתן למצוא פטאיר גם במילוי עלים אחרים כדוגמת מנגולד ובמילוי גבינות כגון גבינה עכואית או פטה. צורתו דומה לזו של אוזן המן ולשל הסמבוסק, אך בשונה מהסמבוסק, אופים אותו בתנור ולא בטיגון בשמן עמוק.
הפטאייר נאכל בעיקר באזור הלבנט, במדינות כמו לבנון, סוריה, ירדן וישראל, אך ניתן למצוא אותו גם במדינות מזרח תיכוניות אחרות כדוגמת מצרים, טורקיה, עיראק, ערב הסעודית וכווית. הפטאייר פופולרי גם בארגנטינה, שם הוא קרוי "אמפנדס ערבי".
באחת הגרסאות הנפוצות של הפטאייר בסוריה מוסיפים למלית אגוזים קצוצים ורכז רימונים, לעומת המתכון הנהוג בקרב הפלסטינים שבו אין אגוזים ורכז הרימונים מוחלף במיץ לימון.
ג'ואן מאנגליה, מלכת סיציליה
ג'ואן מאנגליה (באנגלית: Joan of England; אוקטובר 1165, אנז'ו - 4 בספטמבר 1199, אנז'ו) הייתה נסיכת אנגליה. בתו של הנרי השני, מלך אנגליה אחותו של ריצ'רד לב הארי ואשתו של ויליאם השני, מלך סיציליה.
מלכת סיציליה
ג'ואן, נולדה בחודש אוקטובר שנת 1165, באנז'ו שבצרפת. אביה היה הנרי השני, מלך אנגליה, ואמה הייתה אלינור, דוכסית אקוויטניה. את ילדותה העבירה בין וינצ'סטר לפואטייה. בשנת 1176, כשהייתה ג'ואן בת 11, שלח ויליאם השני, מלך סיציליה שגרירים אל אביה לבקש את ידה. ב-20 במאי אישר המלך את האירוסים, וב-27 באוגוסט הפליגה ג'ואן אל סיציליה. הפמליה שלה כללה את ג'ון מאוקספורד, בישוף נוריץ', המלין דה ורנה, רוזן סוריי. בהמשך הצטרפו אל המשלחת נציגיו של המלך ויליאם: אלפונסו, הארכיבישוף של קפואה, וריצ'רד פאלמר, בישוף סירוקז.
אחרי מסע מסוכן, הגיעה הפמליה בשלום אל סיציליה. ב-13 בפברואר 1177, נישאו ויליאם השני וג'ואן בטקס מפואר בקתדרלת פלרמו. ג'ואן הוכתרה כ"מלכת סיציליה". יש הטוענים שג'ואן ילדה לו ילד בשם בוהמון, אולם על פי מרבית המקורות אף אחד מילדיהם לא שרד. בנובמבר 1189, מת ויליאם. את מקומו עתידה הייתה לתפוס דודתו, קונסטנס (אשת קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השישי), אך דודו הממזר של ויליאם, טנקרד (Tancred), הנהיג מרד והוכתר באותה השנה (1190) כמלך סיציליה טנקרד הראשון. טנקרד החרים לג'ואן את האדמות שניתנו לה בידי בעלה, מנע ממנה זכות בירושתו, וכלא אותה.
מסע הצלב השלישי
בספטמבר 1190 נחת בסיציליה אחיה של ג'ואן, ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי"), שהיה בדרכו למסע הצלב השלישי. ריצ'רד דרש את שחרורה של ג'ואן, וכן שטנקרד יחזיר לה כל פרוטה מכספי ירושתה. טנקרד סירב, וריצ'רד הכריז מלחמה. טנקרד היה אמנם אהוד בידי עמו וזכה לתמיכת האפיפיור, אך נוכחות ריצ'רד וצבאו גרמו למהומות. אנשי מסינה התמרדו במהלך אוקטובר, ודרשו שהצבאות הזרים ינטשו את האי. ריצ'רד תקף את העיר, כבש אותה (ב-4 באוקטובר 1190) והקים בה את מקום מושבו. הוא נשאר באי עד למרץ 1191, תוך כדי הצבת דרישות בפני טנקרד לשחרורה של ג'ואן.
בסופו של דבר התרצה טנקרד, שחרר את ג'ואן והחזיר לה את כספה, ובתמורה הכיר בו מלך אנגליה כשליט סיציליה. במרץ 1191, הגיעה לסיציליה אמם של ריצ'רד וג'ואן, אלינור, דוכסית אקוויטניה. אלינור, הביאה עמה את ברנגריה מנווארה, כדי שזו תתחתן עם ריצ'רד. ריצ'רד ביקש מג'ואן לטפל בכלתו לעתיד עד שיחזור ממסעו לארץ הקודש, אולם בסופו של דבר חזר בו ולקח עמו למסע הן את אחותו והן את ארוסתו. יומיים לאחר שהפליגו מסיציליה, נפגע הצי בסערה, כמה ספינות נהרסו והספינה בה שהו ג'ואן וברנגריה נסחפה אל קפריסין, בעוד שאר הצי בפיקודו של ריצ'רד הגיע אל כרתים. איזאק קומננוס, העריץ ששלט בקפריסין, התנגד למסע הצלב של ריצ'רד, וניסה לתפוס את הספינה עם הנסיכות. למזלן, אז הגיע כל הצי של ריצ'רד לקפריסין.
יחסיה של ג'ואן עם ריצ'רד היו קרובים מאוד, והיא הייתה האחות האהובה עליו. עם זאת, הדבר לא מנע ממנו לנצל אותה למטרות פוליטיות. הוא הציע אותה כאשה לאל-אדיל הראשון, אחיו של צלאח א-דין, ולהפוך אותם לשליטים משותפים של ירושלים. הן צלאח א-דין והן אל-אדיל הביעו עניין בנישואים, אלא שהחתונה התבטלה בשל התנגדות צד אנשי הדת במשלחת של ריצ'רד. הם איימו עליו שאם יעז להשיא את אחותו למוסלמי ינודה בידי הכנסייה. גם בן בריתו של ריצ'רד פיליפ השני, מלך צרפת הביע עניין בה, אולם גם תוכנית זו בוטלה. ייתכן שהסיבה לביטול הנישואים עם מלך צרפת הייתה העובדה שאביו של פיליפ, לואי השביעי, היה נשוי בעבר לאלינור, אמה של ג'ואן.
רוזנת טולוז
באוקטובר 1196, נישאה ג'ואן לרמון השישי, רוזן טולוז. היא הביאה כנדוניה את קוורסי ואת אז'נסיה. ביולי 1197 היא ילדה את בנם הראשון רמון שעתיד לרשת את אביו. ובשנת 1198 ילדה בת בשם ג'ואן, שנישאה לברנרד דה לה טור, שליט טור. ישנה מחלוקת רצינית באשר ליחסים בין ג'ואן לבעלה. חלק מהמקורות (שעוינים את רמון בגלוי), טוענים שהם הסתכסכו, ושהיא ברחה לחצרו של אחיה, אלא שנודע לה שהוא כבר מת. מקורות אחרים לעומת זאת, מוסרים שהיא הגנה על כבודו של בעלה בלהט, ואף הובילה בעצמה צבא נגד אבירים שלחמו בו.
ייצוגיה בתרבות
הסופר מולי קוסטיין הייקראפט, כתב ספר בשם "אדוני אחי לב הארי" (My Lord Brother the Lionheart), בו הוא מגולל את סיפור חייה של ג'ואן למן מותו של בעלה הראשון. בסדרת הטלוויזיה "השטן של הכתר", העוסקת בשנות שלטונם של הנרי השני וריצ'רד הראשון, מגולמת ג'ואן בידי ג'ואנה סטבנס (כילדה) ובידי כריסטינה גרטרקס (כמבוגרת). ג'ואן נזכרת ברומנים "גזע השטן" (Devil's Brood) "לב הארי" (Lionheart) ו"הכופר של המלך" (A King's Ransom) מאת שרון קיי פיימן. ג'ואן היא גם הדמות הראשית ברומן מאת סוזן קובנטרי "בת המלכה" (The Queen's Daughter).
משחקי חבר העמים 2018
משחקי חבר העמים  ה-21 במספר התקיימו בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה מה-4 עד 15 באפריל 2018.
הייתה זו הפעם החמישית שבה אירחה אוסטרליה את המשחקים.
המשחקים
התאחדות משחקי חבר העמים העניקה לגולד קוסט את הזכות לאירוח המשחקים בפגישת האספה הכללית של ההתאחדות שנערכה בעיר באסטר, שבסנט קיטס ונוויס, ב-11 בנובמבר 2011. הצעת גולד קוסט גברה בגמר על הצעת העיר האמבאנטוטה (Hambantota) שבסרי לנקה.
משתתפים ואתרים
במשחקים השתתפו ספורטאים מ-71 חברות התאחדות משחקי חבר העמים. כמקובל במשחקים ייצגו משלחות נפרדות את אנגליה, סקוטלנד וויילס.
טקסי הפתיחה והנעילה של המשחקים ותחרויות האתלטיקה נערכו באצטדיון קרארה בעיר.
ענפי ספורט
אלו ענפי הספורט האמורים להיכלל במשחקים, נכון למרץ 2016:
אנפית מפוספסת-גב
אנפית מפוספסת-גב (שם מדעי: Ixobrychus exilis) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים החיה באמריקה הדרומית ובטרינידד והיא קרובתה של אנפית גמדית אמריקאית.
תיאור
האנפית חיה לאורך מישורים, ערבות עשב לחות וביצות לאורך צפון אמריקה הדרומית בקולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית ובטרינידד ואוכלוסייה נפרדת מצויה בדרומה של אמריקה הדרומית בצפון ארגנטינה, צ'ילה, דרום ברזיל ובפרגוואי ואורוגוואי. בין שני המיקומים מספר אנפיות נודדות במספרים קטנים לאורך ברזיל, פרו ואקוודור.
האנפה חיה בבדידות או בזוגות סביב לצמחייה גבוהה בקרבת המים. היא ניזונה מטרף שהיא חוטפת עם מקורה המורכב מדגים קטנים, סרטנים, שפיריות ומחיפושיות מים. בתורה היא עלולה להיטרף בידי עופות דורסים, תנינים או נחשים גדולים ולהגנה היא מאמצת תנוחה נוקשה המסווה אותה ביעילות על רקע הקנים.
יקבי ראשון לציון (שיר)
על השיר
מילות השיר מכריזות בעליזות על היקב שנקרא "כרמל" במושבה ראשון לציון, המלא וגדוש בחביות ובקבוקי יין אדום, המוגש כביכול לעוברים ושבים על ידי עלמות ועלמים בכוסות ובגביעים; בשל זמינות היין הֶערב ומגישיו החינניים, כדאי להקבר ביקב בראשון לציון, באופן מטפורי, כלומר לשכון בו לתמיד.
חשיבותו הכלכלית של היקב בראשון לציון בחברה היישובית הקטנה (כחמישים אלף נפש בשנת 1900), והיותו מקור לפרנסתו של מגזר יצרני רחב, אשר כלל משפחות איכרים ופועלים רבים, תרמו לצירופו של השיר "יקבי ראשון לציון" אל מחרוזת השירים הנהוגה על המפעל הציוני בארץ ישראל. נהגו לשיר אותו במסיבות, תהלוכות וחגיגות ביישוב והוא זכה לביצועים רבים, בדרך כלל מקהלתיים. בתקופת מלחמת העצמאות חוברה גרסה מקברית למילות השיר ולחנו, שהתייחסה לאבדות הרבות שספגו שיירות האספקה לירושלים הנצורה, וכוחות "ההגנה" וחטיבת הראל של הפלמ"ח.
משרד הרכבות של רוסיה
משרד הרכבות של רוסיה (Министерство путей сообщения) היה משרד ממשלתי ברוסיה שבאחריותו היה ניהול מערך הרכבות במדינה.
המשרד הוקם לראשונה ב-16 ביוני 1865 בתקופת האימפריה הרוסית והוא היה אחראי על כלל דרכי התחבורה באימפריה. בתקופת ברית המועצות המשרד היה אחראי על מסילות הברזל בלבד וכך היה גם לאחר פירוק ברית המועצות.
הפדרציה הרוסית
המשרד פורק ב-9 במרץ 2004 במקביל לייסוד חברת מסילות הברזל הרוסיות והקמת
על פי צו נשיאותי של נשיא רוסיה מ-9 במרץ 2004, משרד הרכבות הרוסי פורק וסמכויותיו פוצלו והועברו לידי גופים כדוגמת השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה והסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות (Федеральное агентство железнодорожного транспорта, Росжелдор) האחראית מטעם משרד התחבורה הרוסי על אחזקות המדינה בתחום מסילות הברזל והרכבות ואחראית לפיקוח על חברות הרכבות והתנהלותן בתחום הרכבות. מאז 2014, הסוכנות מנהלת את חברת הרכבות של חצי האי קרים.
חלק ניכר מתפקידי וסמכויות המשרד הופרטו והועברו לידי חברת מסילות הברזל הרוסיות.
מקרי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מקסים דונייבסקי
מקסים דונייבסקי (ברוסית: Максим Дунаевский; נולד ב-15 בינואר 1945) הוא מלחין סובייטי רוסי. בשנת 2006 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה.
ביוגרפיה
מקסים דונייבסקי נולד במוסקבה לאיסאק דונייבסקי ולרקדנית הבלט זויה פשקובה. הוריו לא היו נשואים אך אביו הכיר בקיומו. בשנת 1965 סיים דונייבסקי לימודים בבית הספר למוזיקה והתקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה, אותו סיים בשנת 1970. הוא למד הלחנה אצל דמיטרי קבלבסקי, טיחון חרניקוב, אלפרד שניטקה ואנדריי אשפאי.
מקסים דונייבסקי התקרב למארק רוזובסקי, מנחה של תיאטרון סטודנטים ליד אוניברסיטת מוסקבה, והחל לכתוב מוזיקה להצגות. כאשר רוזובסקי התקדם לבמאי של תיאטרון מקצועי, דונייבסקי המשיך לכתוב מוזיקה להצגות התיאטרון. במסגרת זו כתב מספר שירים שאחר כך נכללו בסדרת טלוויזיה "שלושת המשקטרים". בסוף שנות ה-70 דונייבסקי הקים להקה וכתב עבורה שירים תוך שיתוף פעולה עם משוררים כמו רוברט רוז'דסטבנסקי, איליה רזניק, לאוניד דרבניוב ועוד. שירים שעבורם דונייבסקי כתב מוזיקה נהפכו לפופולריים בברית המועצות והיו חלק מהרפרטואר של זמרים ידועים (מיכאיל בויארסקי, ניקולאי קרצ'נצוב ונוספים).
דונייבסקי כתב מוזיקה ללמעלה מ-70 סרטים. בנוסף לכך הוא מלחין בתחום מחזמר ואחרון מהם הועלה על הבמה בשנת 2019. כמו כן הוא כתב אופרת רוק. דונייבסקי הופיע הרבה בטלוויזיה בתוכניות שונות כולל בחבר השופטים של תחרויות זמר.
בשנים 1992–1999 דונייבסקי התגורר בארצות הברית וכתב מוזיקה למספר סרטים של הוליווד.
תקליט ראשון עם שירי מקסים דונייבסקי יצא לאור בשנת 1983, בהמשך יצאו תקליטים ותקליטורים נוספים.
חיים אישיים
מקסים דונייבסקי היה נשוי 7 פעמים. בנו התגורר בלוס אנג'לס וביתו בפריז בו היא הקימה להקה.
דונייבסקי הוא יושב ראש קרן על שם אביו איסאק דונייבסקי.
הרי העברים
הַרי הָעֲבָרִים הוא כינוי שניתן במקרא לרכס הרים באזור עבר הירדן המזרחי, ושימש כאחת מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאתם מצרים.
כמו כן נזכר הר זה בספר במדבר בשם הר נבו, עליו נצטווה משה לעלות: (משה כידוע לא זכה להיכנס אליה).
בספר דברים ישנו תיאור מפורט של ההר:.
זיהוי המקום
מתיאור המקום בתורה (לעיל) משתמע שהר העברים נמצא בפינה הצפונית מערבית של רמת מואב סמוך לערבות מואב, וזה אכן מסתדר עם האמור שהר העברים היה התחנה האחרונה של העברים עד ערבות מואב.
עם זאת, ב נאמר: "וַיַּחֲנוּ בְּהָרֵי הָעֲבָרִים לִפְנֵי נְבוֹ." תיאור זה סותר את האמור בציטוט ב בשני דברים: ראשית בדברים מדובר על הר אחד, בעוד בספר במדבר מדובר על "הרי העברים". כמו כן, מספר דברים משתמע שהר העברים הוא הר נבו, בעוד שמספר במדבר משתמע שהרי העברים הם לפני נבו. לפיכך ככל הנראה הרי העברים היו רכס הרים, שהר נבו היה אחד מהם.
רמז נוסף בנוגע למיקום הר העברים, נמצא בספר ירמיהו. ירמיהו מקונן:
משתמע מכאן שהר העברים נמצא בסמיכות לרכסי הלבנון והבשן. לפיכך מסתבר שבשם זה נקראו אשדות המערב של רמת מואב, היורדות אל ערבות מואב ואל ים המלח והנראות למשקיף מצד יריחו כשלשלת הרים גבוהים.
אנדרואיד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גרג וולדן
גרגורי פול וולדן (באנגלית: Gregory Paul Walden; נולד ב-10 בינואר 1957) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אורגון בשנים 1999–2021. וולדן, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר לקונגרס האמריקאי לראשונה בבחירות 1998 אחרי כעשור בבית המחוקקים המדינתי באורגון. באוקטובר 2019 הכריז וולדן כי יפרוש מהחיים הפוליטיים לקראת בחירות 2020.
ביוגרפיה
וולדן נולד בעיר דה דאלז שבצפון אורגון, בנם של אליזבת (לבית מקווין) ופול ארנסט וולדן. בשנת 1981 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אורגון. בטרם נבחר אל הקונגרס של ארצות הברית היה וולדן בעלים ומנהל של תחנת רדיו.
בשנים 1981–1987 שימש וולדן כמזכיר העיתונות וראש הסגל של חבר הקונגרס דני סמית'. הוא נבחר לבית הנבחרים המדינתי של אורגון ב-1988 וכיהן שם עד 1995, אז מונה לסנאט של מדינת אורגון כדי למלא מקום פנוי. המושב אליו מונה וולדן התפנה כאשר וס קולי נבחר לבית הנבחרים האמריקאי. בסנאט התקדם בהיררכיה הרפובליקנית כשנבחר לעוזר מנהיג הרוב בסנאט, ובבחירות 1994 אף שקל להתמודד למושל אורגון. עם זאת, לאחר שגילה כי הבן לו ואשתו מצפים בעל מום לב מולד, החליט וולדן לא להתמודד למושל או להתמודד מחדש לסנאט של אורגון. בנם העובר נפטר זמן קצר לאחר הלידה.
וולדן היה מנהל מסע הבחירות של וס קולי אל בית הנבחרים ב-1996, אך לאחר שקולי הסתבך בשקרים אחדים על אודות שירותו הצבאי, וולדן נמנה בין הרפובליקנים הרבים שקראו לקולי לנטוש את המירוץ. וולדן הרחיק לכת ואף והודיע ​​שהוא מתמודד על ייצוג מחוז הקונגרס השני של אורגון כפוליטיקאי עצמאי. למרות זאת, הוא כיהן כיו"ר מטה הבחירות הנשיאותי של בוב דול באורגון במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, והטעים את ההיסטוריה הרפובליקנית שלו, ורמז שאם ייבחר הוא יהא חלק מהמפלגה הרפובליקנית. מועמדותו של וולדן הובילה לחשש שהדמוקרטים יוכלו לנצל את הפילוג בקולות הבוחרים הרפובליקנים ולאייש לראשונה מאז 1981 את מחוז הקונגרס השני. בסופו של דבר פרש קולי וקודמו בתפקיד רוברט פרימן סמית' נקרא לשוב באופן חד פעמי לקונגרס.
סמית' לא התמודד מחדש לבית הנבחרים ב-1998. וולדן ניצח בקלות את הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית כמו גם ביום הבחירות הכלליות. המחוז שלו הכיל מספר של קהילות יחסית ליברליות כגון אשלנד ועיר ביתו הוד ריבר, אם כי רובו המוחלט הוא מעוז רפובליקני מובהק. וולדן נבחר מחדש לבית הנבחרים 10 פעמים ללא קושי רציני, ומעולם לא קיבל פחות מ-60% מהקולות זולת בחירות האמצע ב-2018 בהן גרף 56% מהקולות. לאחר בחירות 2012 בחר יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ביינר בוולדן כיושב ראש ועדת המעבר הרפובליקנית להשתלטות על רוב המושבים בבית הנבחרים. כמו כן, הוא נבחר גם ליו"ר ועדת הקמפיין הרפובליקנית של בית הנבחרים, וביולי 2014 התמודד לתפקיד מחדש כדי לספק המשכיות בהנהגה הרפובליקנית לאחר תבוסתו של אריק קנטור.
ב-28 באוקטובר 2019 הודיע ​​וולדן על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בינו לבין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ התגלעו חילוקי דעות בדבר ניסיונותיו של טראמפ לממן חומה בגבול ארצות הברית–מקסיקו, בעוד וולדן תמך בהטלת עיצומים על רוסיה למרות התנגדותו של טראמפ. הוא הצביע בעד סיום השבתת הממשל בארצות הברית ודיבר בחיוב על לחימה נגד ההתחממות הגלובלית, אך תמך בנשיא במהלך פרשת טראמפ–אוקראינה.
קציר ברזל
קציר ברזל הוא הכינוי שניתן לנפלי תחמושת ופסולת מתכת אחרת (גדרות תיל, רסיסים, קליעים ומוטות תמיכה של חפירות) הנאספים מדי שנה בשדות הקרב לשעבר של מלחמת העולם הראשונה בצרפת ובבלגיה, במיוחד לאחר החריש. ביטוי זה משמש גם לתיאור נפלי התחמושת הנותרים בכל שדות הקרב לאחר קרבות גדולים ומלחמות.
מספר הנפלים הטמונים בקרקע בצרפת ובבלגיה הוא גדול ביותר והם מהווים סכנה בריאותית וסביבתית גדולה. איסופם וניטרולם צפויים להימשך עוד מספר רב של שנים.
בעיית הנפלים
על פי הערכה נחת במלחמת העולם הראשונה בממוצע טון אחד של חומר נפץ על כל מטר מרובע אחד של שטח לאורך החזית המערבית לשעבר, מחוף תעלת למאנש ועד לגבול שווייץ.
ברבים משדות הקרב של החזית המערבית נכתשה הקרקע על ידי הפגזות כבדות, וגשמים שירדו הפכו אותה לביצה. פגזים נוספים שפגעו בקרקע הביצתית התחפרו בה עם פגיעתם ונעלמו, כשמכת הפגיעה בקרקע הרכה לא הספיקה כדי להפעיל את מרעומיהם ולפוצצם. אחרים נבלעו במהרה על ידי הבוץ. פגזים אחרים לא התפוצצו בשל פגמים בייצור ההמוני שלהם. בסך הכל, פגז אחד מכל ארבעה (ויש האומרים אחד מכל שלושה) לא התפוצץ.
מספר הנפלים הנאספים הוא גדול ביותר: סביב העיר איפר בבלגיה מתגלים מדי שנה 200 עד 250 אלף פגזים מדי שנה, מהם כ-20 טון של פגזי גז. ב-2001 אסף הצבא הבלגי 300 טונות של נפלי תחמושת. בצרפת אוספות הרשויות מדי שנה 900 טונות של נפלים. על פי הערכה קבורים בקרקע בשטחי קרב ורדן שבצרפת 12 מיליון נפלים של פגזי ארטילריה. חשיפת הנפלים ופינוים צפויה להימשך עוד מספר רב של שנים.
מצבור מסוכן נוסף של פגזי גז המכיל 1.1 מיליון ליטרים של גזים נח בים מאות מטרים בודדות מחוף העיר הבלגית זיברוגה, בעומק של שני מטרים. הוא הושלך שם על ידי הצבא הבריטי והצבא הבלגי בשנים 1919-1920. מצבורים מעין אלו קיימים ככל הנראה בים גם מול חוף העיר הצרפתית דנקרק.
הסכנות שבנפלים
הגם שהנפלים היו קבורים במשך שנים רבות בקרקע והעלו חלודה, הם עדיין עלולים להתפוצץ ומהווים סכנה גדולה. מספר גדול של חקלאים נהרגו כשפגעו מחרשותיהם בנפלי תחמושת ופוצצו אותם. כמו כן, מאז 1946 נהרגו 630 חבלנים צרפתים בעת טיפול בנפלי התחמושת בשטחי החזית המערבית לשעבר.
זאת ועוד: אירע שגזי לחימה דולפים מנפלי תחמושת - גם כאלו הקבורים בקרקע - עד כדי שעולה הצורך לפנות מאנשים את השטחים הסמוכים לשם עד להרחקת הנפלים. באפריל 2001 פונו בצרפת 15 אלף תושבים מהכפר וימי ושלושה כפרים סמוכים אליו לאחר שגז דלף מנפלי פגזי גז חרדל ופוסגן, שנאספו בשדות לקראת סילוקם משם.
הנפלים החלודים מהווים גם מקור לזיהום הקרקע והמים בשטחים הנגועים בהם. בשטחים שבחזית הסום לשעבר בצרפת וסביב העיר איפר בבלגיה נמצאה תכולה גדולה של ברזל בקרקע, בעצים ובצמחייה למעלה מ-90 שנים לאחר הקרבות באזורים אלו.
נפלי התחמושת מונחים בזהירות בשולי השדות ונאספים משם על ידי הרשויות. נפלים המכילים חומר נפץ מושמדים בפיצוץ מבוקר. עד 1980 יצקו הרשויות הבלגיות בטון סביב נפלי פגזי גז והשליכו אותם לים. פעולה זו פסקה בהיותה מנוגדת לאמנה הבינלאומית אודות לוחמה כימית. לאחר מכן בנתה בלגיה מתקן מיוחד בו מוצאים גזי הלחימה מנפלי פגזי גז ומועברים להשמדה בשרפה בטמפרטורות גבוהות. זהו תהליך איטי ויקר, ומספר גדול של נפלי פגזי גז מאוחסנים בבלגיה בהמתנה להשמדה. נשמעה טענה כי הם מוחזקים בתנאים לא נאותים ומהווים סכנה חמורה לבריאות הציבור ולסביבה.
הספרוטסטודו
הספרוטסטודו (שם מדעי: Hesperotestudo; מילולית: "צב מערבי") הוא סוג נכחד של צב פרהיסטורי מהמשפחה צבים יבשתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בין האוליגוקן לסוף הפליסטוקן. סוג זה תואר ב-1950 בידי ארנסט ויליאמס ונחשב בעבר לחלק מהסוג צב כוכבי אך בהמשך המינים שלו הופרדו. הם עדיין נחשבים לקרובים לסוג זה, לסוג צב גופר ולסוג הנכחד Stylemys. האב הקדמון של בני סוגים אלה הגיע לאמריקה הצפונית במשך האאוקן ומשם הם התפצלו לסוגים שונים.
מיני הצב היו שונים בגודלם. חלקם היו קטנים יחסית בגודל 20 עד 30 ס"מ אך הגדולים ביותר מביניהם דמו מעט לצבי ענק מודרניים ועלו על אורך 1 מטר והיו בעלי שריון גרמי חזק שהיה מכוסה באוסטאודרם לאורך העצמות. ככל הנראה הם התבססו על תזונה צמחית והיו איטיים יחסית. הם היו מותאמים יחסית לאקלים קר, מה שעזר להם לשגשג לאורך עידן הקרח בארצות הברית גם באזורים ממוזגים, בהם נדירים צבי יבשה.
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל הוא ספר כבוד של הקרן הקיימת לישראל, שמתכונתו ומטרתו דומות לאלו של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
אנפית שחורה
אנפית שחורה (שם מדעי: Ixobrychus flavicollis) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים ומהסוג אנפית החיה בדרומה של אסיה בתת-היבשת ההודית בפקיסטן, הודו, בנגלדש וסרי לנקה וגם מזרחה למזרח סין, אינדונזיה, גינאה החדשה וגם לצפון אוסטרליה. האנפות הצפוניות נודדות דרומה בחורף אך לרוב היא מתיישבת קבע. האנפה אינה בסכנה בטבע.
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל
מיזם ספר הילד, שהוצג בשנות השלושים של המאה העשרים, הוא אמצעי לגיוס תרומות לקק"ל. עבור התרומה, נרשמו ילדים ברישום כבוד בספר הילד על ידי הוריהם או קרובים אחרים, לעיתים בצירוף תמונתם, קיבלו תעודה מהודרת וסיכת בגד המעידה על רישומם. ספר הילד נועד לרישום ילדים מלידתם עד גיל בר מצווה, בהזדמנויות חגיגיות כגון לידה, ברית מילה, כניסה לבית הספר, סיום בית הספר, החלמה ממחלה וכדומה. בהמשך הוצעו גם רישומים ב"ספר בר המצווה" לילדים בגיל מצוות.
בשנות השלושים עלות התרומה הייתה לירה ארץ ישראלית אחת לפחות. נשות ארגוני ויצו והסתדרות נשים עבריות גויסו לפעול לקידום הרישום בספר הילד, ופרסמו אותו בבתי יולדות ובבתי ספר. לתושבי ארץ ישראל הוצג הרישום בספר הילד כציון לאירועים חשובים בחיי הילד והמשפחה וכתרומתם לגאולת הקרקע.
אנפית שחורה
אנפה זו היא מהקטנות שבאנפות, אף שגדולה יחסית לסוגה והיא בעלת גוף עגלגל עם ראש וצוואר קצרים אך מקור ארוך וחד שצבעו אפור כהה עם בסיס צהוב. היא מגיעה לאורך ממוצע של 58 ס"מ והיא בעלת נוצות כהות עד שחורות בגב ובכנפיים וגם בחלק האחורי של הראש והעורף. החזה חום או אפור-כהה מפוספס בפסים חומים-ערמוניים וצידי הצוואר והחזה צהובים בהירים. הפרטים הצעירים דומים לבוגרים אך בעלי נוצות חומות מנומרות בלבן במקום שחורות.
האנפה תושבת של ביצות ועשבים גבוהים כמו קנים ברחבי אסיה הטרופית והמזרחית והם מקננים על הקנים הגבוהים או לעיתים גם על העצים. האנפה ניזונה מטרף מיימי שהיא לוכדת במקורה הארוך כמו דגים, צפרדעים, חרקים וסרטנים. להגנה מטורפים כמו עופות דורסים או חתוליים היא מקשיחה את צווארה ומסווה את עצמה ביעילות.
ספר הילד של הקרן הקיימת לישראל
בשנות החמישים של המאה העשרים הרישום בספר הילד שווק גם כמזכרת וכמתנה נאה; עלות התרומה הייתה אז 5 לירות. נציגות ארגוני נשים בחיפה, ביקרו יולדות בבתי החולים במסגרת אירועי יום האם, והגישו להן תעודת רישום של ילדיהם בספר הילד.
חתני ספר הילד, כפי שכונו בפרסומים, הוזמנו לאירועים מיוחדים שנערכו לכבודם. למשל ב-1939 הוזמנו הילדים עם בני משפחותיהם בחול המועד פסח לחגיגה בבית קק"ל בתל אביב, במסגרתה נערך טקס הענקת סיכות שעוצבו עבור הנרשמים בספר הילד, נישאו נאומים על ידי פסיה טייבר (נציגת ויצו) ואברהם קמיני (יושב ראש הוועד הארצי של הקק"ל), הוצגה תוכנית אמנותית של תזמורת הקונסרבטוריון והזמרת אסתר גמליאלית, הוגש כיבוד וחולקו מתנות. ב-1945 הוזמנו עם בני משפחותיהם לקבלת פנים במסגרת תערוכת עם ואדמתו.
כרכי ספר הילד נשמרו בלשכה הראשית של הקרן הקיימת בירושלים ובבית הבריאות שטראוס בתל אביב.
מיזם ספר הילד נמשך ברצף ומתקיים גם בשנות ה-20 של המאה ה-21.
יחס אות לרעש קוונטיזציה
יחס אות לרעש קוונטיזציה (כימוי) (בראשי התיבות הנפוצים באנגלית: QSNR או SQNR - Signal to Quantiztion Noise Ratio, או בעברית: יאלר"ק) הוא היחס בין עוצמת האות לעוצמת שגיאת השערוך בתהליך הקוונטיזציה.
מדד זה מקביל למדד היאל"ר כאשר כאן ה"רעש" הוא בעצם שגיאת השערוך של תהליך הקוונטיזציה.
הגדרה
כאשר: 2. ניתן להשתמש במדד זה גם באופן לוגריתמי כאשר הSQNR נמדד בדציבל, dB: כאשר:
חישוב SQNR מקורב
כאשר מניחים שבכל האזור הנדגם ניתן להתייחס לערכי פונקציית הקוונטיזציה בצורה מספיק צפופה ואחידה אז הSQNR המקורב הוא:
חסם עליון עבור SQNR
ניתן להגדיר חסם עליון של SQNR שנוצר בתהליך הקוונטיזציה:
ובדציבל:
לדוגמה: בקוונטיזציה אחידה בעלת 10 אזורי קוונטיזציה מספר הביטים הנדרש הוא 4, לכן הSQNR המקסימלי הוא 768 או 57dB.
יחסי דרום אפריקה–שווייץ
יחסי דרום אפריקה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת דרום אפריקה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים טעונים וקרובים. דרום אפריקה מהווה פרטנרית אסטרטגית של שווייץ והיא אחת החשובות ביותר בכל יבשת אפריקה.
לאחר ההגעה של השווייצרים הראשונים לדרום אפריקה, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, קשרי המסחר שבין שתי המדינות התפתחו במהירות והדבר תרם באופן משמעותי לכלכלת דרום אפריקה. שווייץ לעולם לא הטילה סנקציות על דרום אפריקה בשום שלב של משטר ששרר בה.
בשנת 1887 הוצב לראשונה הקונסול השווייצרי הראשון בפרטוריה, בירת המדינה. בשנת 1916 נפתחה קונסוליה נוספת במדינה בעיר קייפטאון. הקונסוליה השווייצרית בפרטוריה שודרגה למעמד שגרירות בשנת 1952 במהלך משטר האפרטהייד ששרר בדרום אפריקה.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה נעשתה פעילה בדרום אפריקה במהלך השלב האחרון של האפרטהייד במדינה, כאשר הוא נעשה מרוכך מאוד, בין 1990 ל-1994, ותרמה ליצירת המערכת הפוליטית החדשה במדינה כלא אלימה במידת האפשר. שווייץ תמכה בעבודתה של הוועדה הדרום אפריקאית לפיוס ולאמת (TRC).
שווייץ לעולם לא השתתפה בחרם שהוביל ארגון האומות המאוחדות על דרום אפריקה, אך כן השקיפה על האמברגו שהוטל על דרום אפריקה. כתוצאה מכך, בשנת 2002 התמודדו מספר בנקים שווייצרים עם תביעה בסך 50 מיליארד דולר בארצות הברית על תמיכה בגזענות ובמשטר האפרטהייד. הבנקים השווייצריים הכחישו בתוקף את ההאשמות.