cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לילי שטרסמן-לובינסקי
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה
ב-12 בינואר 1940, כשבידה אשרת כניסה להונדורס, עלתה עמם על רכבת לווינה ומשם הגיעו לטרייסט שבאיטליה. אחרי ארבעה חודשים וחצי באיטליה קיבלו סרטיפיקט. ב-1 ביוני 1940 הגיעו לנמל חיפה.
חייה בישראל
גם בשנותיה בארץ ישראל, המשיכה לשמור על קשר עם אנשי רוח ואנשי צבא פולנים, וביתה בתל אביב היה מקום מפגש לחברים מוורשה. אף על פי שהחזיקה באידאולוגיה ציונית, שמרה אמונים לשפה ולתרבות הפולנית, ולמרות כשרונה לרכוש שפות, התקשתה בשליטה בעברית. חבריה הצברים טענו כלפיה שהגעגועים לפולין הם אלה שמקשים עליה את ההשתלבות בארץ ואמרו לה כי כך לעולם לא תצליח להיות "פטריוטית ישראלית טובה".
נישאה לעורך הדין חיים לובינסקי, מראשי הפורשים וחבר המפקדה הראשונה של האצ"ל. הייתה פעילה בצה"ר ובמפלגת הציונים הכלליים.
בנה גבריאל שטרסמן שימש עיתונאי ופובליציסט בעיתון "מעריב" ולאחר מכן מונה לשופט. בנה אבניאל לטר (עיברת את שמו), עסק רוב שנותיו באבטחת התעופה הישראלית בעולם. בתו של אבניאל קרויה על שמה.
עבודתה הספרותית
יחד עם בעלה הראשון הנריק שטרסמן ייסדה בוורשה את המפעל הספרותי "פעמון" במסגרתו תורגמו ספרי מופת לפולנית. עבודות התרגום והיצירות שלה זכו לשבחים. הסופר והפובליציסט הפולני מלכיור ואנקוביץ כתב כי היא שולטת שליטה מצוינת בפולנית ומיטיבה להכיר את הספרות הפולנית אף ממנו.
לימים תיעדה את התהפוכות האידאולוגיות שעברה ברומן "הפחד הגדול" שכתבה, בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים, בו תיארה דמות בטוחה בעצמה וביכולותיה ובה בעת ביטאה חשש גדול מפני גילויי אנטישמיות. היא כתבה את הרומן בשנות החמישים בשפה האנגלית והשתמשה בשמות בדויים. היא התכוונה להוציאו לאור בארצות הברית. רומן זה נחשב מקור היסטורי חשוב להיכרות עם עולמה של אישה יהודייה בת המעמד הגבוה והמשכיל בפולין, וחושף את התלבטויותיה הייחודיות כאישה וכאם. בעבודה ספרותית זו לא ראתה את עצמה כמייצגת קבוצה או זרם, אלא כאישה שהעלתה על הכתב את מה שעברה.
ועדת הסמל והדגל
ועדת הסמל והדגל הייתה ועדה של מועצת המדינה הזמנית, בראשותה של בבה אידלסון, שתפקידה היה לבחור דגל וסמל למדינת ישראל.
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1948, כחודשיים לאחר הכרזת העצמאות. בין חבריה היו נציגים מכל קצוות הקשת הפוליטית, ובהם אריה אלטמן, יזהר הררי, זרח ורהפטיג, סעדיה כובשי, מאיר דוד לוינשטיין, בנימין מינץ, אהרן ציזלינג, פנחס רוזן, צבי לוריא, דוד רמז, חיים משה שפירא ומשה שרת.
ב-28 ביולי התכנסה הוועדה לראשונה. כבר באותה הישיבה נתקבלה ההחלטה לגבי הדגל, ולפיה דגל התנועה הציונית יהיה לדגל המדינה. לגבי סמל המדינה, החליטה הוועדה כי הוא יכלול מנורה ושבעה כוכבים. בתוך כך, החליטה הוועדה גם למנות ועדה מקצועית שתרכז הצעות ותעביר לה את המלצותיה. בראש הוועדה המקצועית עמד האדריכל אבא אלחנני, והיו חברים בה גם אלעזר ליפא סוקניק, לאופולד קרקואר וראובן רובין.
ב-21 בספטמבר התכנסה הוועדה המקצועית לדון בהצעות שהועברו לה, וב-28 בספטמבר דנה בהן ועדת הסמל והדגל. הוועדה לא שינתה את החלטותיה המקוריות בעניין הדגל והסמל, אך החליטה כי המנורה שבסמל תעוטר בשופר ובכפות תמרים. החלטות ועדת הסמל והדגל הובאו לאישורה של מועצת המדינה הזמנית ב-28 באוקטובר, וזו אישרה את הדגל, אך הורתה לוועדה להביא בפניה הצעה חדשה לסמל.
ב-12 בנובמבר התכנסה הוועדה פעם נוספת, והחליטה לפרסם בעיתונות בקשה לקבלת הצעות נוספות, הפעם ללא הנחיות מפורשות. 131 מתושבי המדינה נענו לבקשה, והגישו 23 הצעות, מרביתן כללו את המנורה אף שהדבר לא היווה עוד תנאי. ב-28 בדצמבר צמצמה הוועדה את ההצעות לשלוש: ההצעה הקודמת, הצעה הכוללת מנורה על רקע מגן דוד ושבעה כוכבים, כשלצידיהם אריה וצבי, והצעה שלישית, הצעתם של האחים שמיר, שכללה מנורה ולצדיה עלי זית. הוועדה החליטה להוסיף להצעתם את הכיתוב "ישראל" תחת המנורה, וב-10 בינואר 1949 החליטה להביא בפני מועצת המדינה הזמנית את ההצעה הזו בלבד. ב-10 בפברואר אישרה מועצת המדינה הזמנית את ההצעה, וועדת הסמל והדגל סיימה את תפקידה.
שלמה גל (איש המוסד)
שלמה גל (15 ביוני 1935 – 2 במאי 1994) היה מבכירי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, זכה לעיטור העוז על פעולתו בקרב על משטרת קלקיליה ב-1956.
ביוגרפיה
שלמה גל (גודלביץ) נולד באנטוורפן שבבלגיה, בנם של שרה וחיים. בעקבות פלישת הנאצים נמלט עם משפחתו לשווייץ, בה שהה בזמן מלחמת העולם השנייה ולמד בבית ספר יסודי בציריך. לאחר מות אביו ב-1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער, נקלט בנהלל ואחר כך הצטרף לאמו בתל אביב בה למד בתיכון גאולה.
ב-1954 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, השתתף בפעולות התגמול ונפצע מספר פעמים. בקרב על משטרת קלקיליה (מבצע שומרון) שנערך ב-10 באוקטובר 1956 הצטרף גל לכוח של סיירת צנחנים כקצין טיווח קדמי. במהלך הקרב נפגעו רבים מחיילי הכוח בהם מפקדו, ואת הפיקוד נטל סג"ם דב תמרי. תמרי הנחה את גל לטווח את הארטילריה על מנת לבלום את החיילים הירדנים שכיתרו את הכוח. גל טיווח את ההפגזה ביעילות, למרות התנאים הקשים והחשכה, כך שהפגזים נפלו במרחק עשרות מטרים בודדים מהלוחמים עד חילוצם. על פעולתו זכה בעיטור העוז.
במלחמת סיני פיקד על סוללה בגדוד 403. לאחר חמש שנות שירות בקבע השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
ב-1962 גויס למוסד, שירת בתפקידים מבצעיים כסוכן וכלוחם, שימש מדריך לוחמים, מנהל הדרכה, רמ"ח מבצעים וסגן מפקד יחידת קיסריה, אגף המבצעים של המוסד.. הוא פיקד על יחידת "ביצור" שעסקה בהעלאת יהודים מארצות ערב וממדינות מוסלמיות אחרות ובאבטחת מוסדות יהודיים ברחבי העולם, לאחר מכן שימש ראש יחידת קיסריה.
בין המבצעים שהותרו לפרסום בהם היה מעורב גל, היה שליחותו תחת מסווה במצרים יחד עם רעייתו דפנה, במטרה לפעול נגד מאמץ ההתחמשות המצרית במהלך שנות השישים. פעילות נוספת הייתה מבצע לחיסולו של מנהיג בכיר בלוב שסייע לארגוני טרור באמצעות פיצוץ מכונית ממולכדת. יחד עם סילביה רפאל הגיע לטריפולי אך המבצע בוטל לאחר שהשניים דיווחו כי הפיצוץ יגרום לנזק היקפי ופגיעה בחפים מפשע.
גל השתתף בצוות בדיקת ההתכנות לקראת מבצע יונתן ב-1976. בין השאר ארגן המוסד טיסת צילום אוויר של נמל התעופה אנטבה באוגנדה שהראתה כי הפעולה אפשרית והעבירה מידע על סימון המסלולים שהיה חיוני לצוותי מטוסי התובלה.
פעילות אחרת הייתה מבצעים חשאיים לחילוץ יהודים מסוריה, וחילוץ יהודי אתיופיה במבצע אחים.
כראש מחלקת מבצעים נטל חלק בחיסולו של עלי חסן סלאמה בביירות ב-1979 במסגרת מבצע זעם האל, כראש יחידת "קיסריה" היה מעורב בתכנון וביצוע מבצע הצגת תכלית לחיסולו של אבו ג'יהאד.
החל מ-1989 ריכז את הפעילות החשאית להעלאת שארית יהודי תימן.
יהודה ליב קרינסקי
הרב יהודה ליב קרינסקי מחבר ספרים, איש עסקים ופילנתרופ בלרוסי יליד המאה ה-19. מחבר "מחוקקי יהודה", פירוש לפירוש האבן עזרא על התורה.
מחוקקי יהודה
חיבורו הגדול של הרב קרינסקי הוא ספר מחוקקי יהודה, פירוש על רבי אברהם אבן עזרא, הנחלק לשני חלקים: שם האחד יהל אור אשר בו ביאר הכוונה הפשוטה בדברי הראב"ע; ושם השני קרני אור אשר בו הביא דעות החולקים על הראב"ע, ולפעמים הוא הגין על הראב"ע, גם ביאר כמה דברים הצריכים אריכות יותר. הפירושים האלו נדפסים גם כן עם מקורי רש"י, וגם פירוש מנחת יהודה על רש"י בחומשים ויקרא, במדבר, דברים. בתחילת חומש בראשית הדפיס גם כן תולדות המחבר הראב"ע. אף יש פירוש על הראב"ע בג' מהחמש מגילות ונמצא בסוף הספר.
החיבור התקבל בביקורות שליליות בעולם האקדמי. עוד ב-1907 פרסם דוד הרצוג ב-Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft (כתב העת של החברה הגרמנית למזרחנות) ביקורת שלילית לפירוש. שנים לאחר מכן, ב-1990, במהדורה מדעית לפירוש האבן עזרא לפרק הראשון של בראשית, העיר אריה (לאו) פריס (Leo Prijs) כי פירושו של קרינסקי לא מושלם ומטעה, תוך ציטוט ביקורתו של הרצוג.
עם זאת, למרות הביקורות על קרינסקי ואיכות עבודתו, נותר הפירוש כפירוש נרחב ומקיף על פירוש האבן עזרא, מפעל שרק מעטים באקדמיה הצליחו להגשימו. פירושו של אשר ויזר על האבן עזרא נשאר מצומצם ולא נרחב, ואילו פרשנים נרחבים יותר הקיפו רק מעט מן החומר (כמו עבודתו של פריס העוסקת רק בפרק הראשון של בראשית).
קשריו עם תנועת ההשכלה
בספרו מרבה קרינסקי לציין לכתבי חכמי תנועת ההשכלה: שד"ל, גרץ ובמיוחד משה מנדלסון, מה שמעלה את השאלה על מידת קשריו והשתייכותו לתנועת ההשכלה. עצם העיסוק הנרחב בפירוש האבן-עזרא מרמז על השתייכותו לתנועה, מכיוון שהפירוש לא היה כה פופולרי באזורו ובתקופתו של קרינסקי, למעט בחוגי ההשכלה. האבן-עזרא מרבה לעסוק בדקדוק ובבחינה כמו-מדעית של החומש.
בהסכמתו של רבי אליעזר רבינוביץ', רב העיר מינסק, המודפסת בתחילת הפירוש לחומש בראשית, נאמר כי המחבר הוא "מופלג בתורה ויראת שמים", דבר המעיד כי המחבר היה שומר מצוות. הדבר מציב אותו בענף הדתי של תנועת ההשכלה. הדבר מתבטא גם בהסכמות שניתנו לפירוש לחומש שמות: הסכמות מאברהם אליהו הרכבי, שמואל אברהם פוזננסקי ואברהם ברלינר (כולם משכילים דתיים).
במהדורה מחודשת משנת 1989, הושמטו הסכמות חכמי ההשכלה כליל, והושארו רק הסכמות הרבנים החרדיים.
קישורים חיצוניים
אתר היברובוקס:
אתר דעת:
יולי חריטון
יולי בוריסוביץ' חָרִיטוֹן (ברוסית: Ю́лий Бори́сович Харито́н; 27 בפברואר 1904 - 18 בדצמבר 1996) היה פיזיקאי יהודי סובייטי - רוסי. המתכנן הראשי בפרויקט פצצת המימן הסובייטית, אשר עבד במסגרת תוכנית הגרעין של ברית המועצות שנים רבות.
קורות חיים
חריטון נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית. אמו הייתה השחקנית מירה יעקובלבנה לבית בורובסקי, היהודיה הראשונה ששיחקה בתיאטרון של סטניסלבסקי. אביו היה העיתונאי בוריס אוסיפוביץ חריטון, שהיה פעיל בעיתונה של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים). לימים נפרדו הוריו ואמו נישאה לפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון ועזבה את רוסיה לגרמניה, והוא נשאר עם אביו.. לאחר מהפיכת אוקטובר והקמת ברית המועצות גורש אביו באוניית הפילוסופים והתיישב בלטביה שהייתה אז מדינה עצמאית. לאחר עליית הנאצים אמו עלתה עם אייטינגון לארץ ישראל. לאחר כיבוש לטביה על ידי ברית המועצות אביו נעצר והוגלה לגולאגים לשבע שנים, ושם נפטר.
חריטון השלים השלים לימודיו במכון הפוליטכני בשנת 1925. החל משנת 1921 עבד במכון לפיזיקה של ניקולאי סמיונוב. בשנים 1926–1928 עבד במעבדת קבנדיש בקיימברידג', וסיים דוקטורט בהדרכת ארנסט רתרפורד.
בשנת 1939 ערך חישובים בתחום הביקוע הגרעיני יחד עם יעקב זלדוביץ'. משנת 1946 כיהן כמנהל מכון גרעיני-צבאי של ברית המועצות. במכון זה פותחו פצצת הביקוע הגרעיני ופצצת המימן הסובייטיות. במסגרת זו הוא היה אחראי על ביצוע ניסוי של RDS-1, פצצת האטום הסובייטית הראשונה. בשנת 1953 התקבל כחבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות. חריטון עמד בראש הצוות שפיתח את הפצצה הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, שמכונה פצצת הצאר.
חריטון, חרף היותו יהודי, היה מעורב עשרות שנים בפיסגת תוכנית הגרעין הסובייטית.
מיכאל לייטמן
הרב מיכאל לייטמן (נולד ב-31 באוגוסט 1946) הוא איש קבלה ישראלי, בעל תואר דוקטור לפילוסופיה, מייסד תנועת "בני ברוך - קבלה לעם" והעומד בראשה. הזרם שמוביל לייטמן הוא אחד משני הזרמים הבולטים של קבלה פוסט-מודרנית ברוח העידן החדש שקמו בשלהי המאה העשרים, לצד זה של שרגא ברג.
ביוגרפיה
לייטמן נולד בעיר ויטבסק שבבלארוס (ברית המועצות) למרים, רופאת נשים, ולשמואל (סמיון) לייטמן, רופא שיניים. אחרי התיכון למד ביו-קיברנטיקה. בשנת 1965 התקבל ללימודים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת לנינגרד. בשנת 1970 סיים את לימודיו וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה (MSc) בהתכתבות מהפקולטה לביולוגיה וקיברנטיקה רפואית במכון למדעים של אוניברסיטת לנינגרד. על פי אתר "קבלה לעם", במהלך לימודיו ולאחריהם עבד במשרת חוקר במכון להמטולוגיה בלנינגרד והתמחה בוויסות אלקטרומגנטי של אספקת דם ללב ולמוח.
בשלב זה החליט לעלות לישראל, צעד שאותו תיאר אחרי שנים כחלק ממסע לחיפוש משמעות החיים. במהלך הציפייה לעלייה חזר לעיר הולדתו ויטבסק, בתקווה שמשם יהיה קל יותר לקבל את אשרת העלייה, והחל לעבוד כמהנדס אלקטרוניקה במפעל בעיר. בתקופת עבודתו במפעל הכיר את אולגה גונגריידר, ובשנת 1972 נשא אותה לאישה. הם הורים לשלושה ילדים. בשנת 1974, לאחר ארבע שנים שבהן היה מסורב עלייה, עלה לישראל והשתקע ברחובות. במשך ארבע השנים הראשונות בארץ עבד כמהנדס בחיל האוויר. בשנת 1978 עזב את משרתו בצבא והחל לנהל מרפאת שיניים ברחובות.
ב-1979, לאחר שחזר בתשובה ולמד בכפר חב"ד, בישיבת איתרי ועוד, הגיע לישיבתו של הרב ברוך שלום הלוי אשלג (רב"ש). הוא החל ללמוד אצלו ונעשה לעוזרו ולנהגו. סביב קשריו של לייטמן עם "המרכז לקבלה" של שרגא ברג שוררת מחלוקת. לפי יונתן מאיר, המסתמך על מכתב שנשלח אליו מאת אנשי "המרכז לקבלה", לייטמן היה מעורב במרכזם כשנתיים. ג'ודי מאיירס, המסתמכת גם היא על דברי "המרכז לקבלה", כתבה שהוא למד שם בסביבות השנים 1978–1984. מאיר מזהה השפעה של תורת ברג על לייטמן. לייטמן עצמו אמר בריאיון בשנת 2001: "למדתי קצת גם אצל הרב ברג". בשנת 2008 הוא כתב כי היה במרכז לקבלה רק בהרצאת מבוא אחת בשנת 1980. לדבריו, לאחר שהתחיל ללמוד אצל הרב"ש, הוזמן ללמד את סגל מוריו של ברג לתקופה קצרה - דבר שהביאם לבסוף לעזוב את ברג ולעבור ללמוד אצל מורו, הרב אשלג.
בשנת 1983 יצא לאור ברוסית הספר "בעקבות הלב", ספר הקבלה הראשון שכתב לייטמן, עיבוד פופולרי לרעיונות הרב אשלג. לייטמן הכיר בינו לבין אשתו השנייה, פייגא, שאותה נשא הרב אשלג כשנה לפני פטירתו. לאחר מותו ב-1991 החל אף לייטמן ללמד קבלה. הוא הקים את קבוצת "בני ברוך" לשם הפצת משנתו, שהוא עומד בראשה. ב-1997 התאגדה הקבוצה כעמותה.
בשנת 2004 קיבל לייטמן תואר דוקטור לפילוסופיה בעקבות לימודים בהתכתבות במכון לפילוסופיה המסונף לאקדמיה הרוסית למדעים, לאחר שסיים כתיבת דוקטורט בנושא "הקבלה כצורת הכרה אי-רציונלית", בהנחיית פרופ' פבל סמיונוביץ גורביץ. בפרסומי "בני ברוך" הוא גם מציג עצמו כפרופסור לאונטולוגיה ולאפיסטמולוגיה. בריאיון עמו אמר לייטמן כי דרגת הפרופסור ניתנה לו שלושה חודשים לאחר תואר הדוקטור, בהסתמך על פרסומיו הרבים בתחום ובתנאי שיבוא להרצות ברוסיה. התנאי לא קוים.
משנתו
לייטמן פיתח משנה קבלית השואבת רבות מהרב אשלג. בהמשך לרב אשלג סובר לייטמן כי המצב האנושי הוא תולדה של התגוששות בין שני הכוחות ביסוד המציאות: הכוח החיובי, האלטרואיסטי, מקורו בבורא. הכוח השלילי, האגואיסטי, משכנו באדם. הדרך לאיזון המצב החברתי והאישי כרוכה בהגברת הכוח האלטרואיסטי על הכוח האגואיסטי, קרי במעבר מאהבת עצמו לאהבת הזולת. תהליך זה נקרא גם "השוואת הצורה לאל". הוראת שיטת תיקון היחסים בין האדם לזולתו זהו ייעודה של חכמת הקבלה, ויישומה יביא לגאולת האדם והעולם.
לייטמן מפרש את ההיסטוריה האנושית כהתפתחות "הרצון לקבל" האגואיסטי, מהצרכים הפרימיטיביים של הציידים-לקטים ועד לחברה השפע הטכנולוגית. בכל שלב הרצון ליהנות הניע את האדם לתור אחר דרכים חדשות לסיפוק עצמי. כפועל יוצא מכך התפתח שכלו. התפתחות הרצון האנושי ניצבת, אפוא, ביסוד המהפכות החקלאיות, החברתיות, הכלכליות והמדעיות. התעצמות הכוח האגואיסטי בחברה האנושית מובילה גם לחוסר איזון הולך וגובר בינה לבין הכוח האלטרואיסטי (הבורא). חוסר האיזון בין שני הכוחות הוא מקור הסבל האנושי. סבל זה מתבטא בתחושה של חוסר סיפוק מהחיים, דווקא לנוכח העושר ותרבות הפנאי הענפה במאה ה-21. לייטמן סבור שאותו סבל עתיד לעורר באדם את שאלת משמעות החיים, ה"מהווה את הפתח לחקר ולתיקון עצמי" ולבסוף להיכרות עם מקור חייו. מעבר לתחום האישי, לדעת לייטמן חסרון לימוד הקבלה הוא הגורם לאסונות שחווה עם ישראל, לרבות השואה. עוד בהמשך לאשלג, שיטתו של לייטמן כוללת גם סממנים אפוקליפטיים והוא מזהיר כי אסונות נוספים יתרחשו גם בעתיד אם לא ילמדו קבלה ויעברו מאגואיזם לאלטרואיזם. לייטמן מפרש באופן דומה אסונות אקטואליים.
לדעת לייטמן דורנו הוא "הדור האחרון", דור הגאולה. בדור זה תבין האנושות שדרכם של המקובלים היא היחידה שאינה מובילה לקטסטרופה ולכן ישלטו בעולם המקובלים. בשל תפיסתו בדבר ייעודה המכריע של הקבלה בתיקון העולם, מדגיש לייטמן את הצורך להפיץ את הקבלה במעגלים רחבים ככל האפשר, באנושות כולה. לייטמן מציג את הקבלה כ"תורת-על", הפונה לכל אדם באשר הוא - דתי, חילוני, יהודי או מאמין בדת אחרת - שבו התעוררה השאלה על משמעות חייו, "הנקודה שבלב". לדברי לייטמן המילה "ישראל" משמעותה "ישר כאל", דהיינו מי שמיישר את דרכו כלפי האל.
עוד הוא סובר שלימוד הקבלה נועד לתקן את הנפש, ואילו המצוות המסורתיות ביהדות נועדו לתיקון הגוף, כדי שעם ישראל יוכל לשרוד אלפיים שנות גלות. בימינו, כשחודש הקשר בין העם לארצו, יש להדגיש יותר את מצוות הנפש ופחות את מצוות הגוף. כפועל יוצא מכך, בניגוד לשאר ממשיכי תורת הרב אשלג (להוציא ברג), מדגיש לייטמן במיוחד את חשיבות לימוד הקבלה ומפחית באופן יחסי בחשיבות קיום המצוות. כשנשאל אם הוא דתי, ענה לייטמן: "אני מקיים מצוות מתוקף העובדה שאני לוקח על עצמי תרבות של אומה". הוא מדגיש פעמים רבות שאלוהים הוא הטבע. עוד קובע לייטמן כי הדת, בפרט היהדות, היא מנגנון פסיכולוגי-גלותי המיועד לשמור את החברה סגורה בתוך עצמה; בעתיד תתברר "ריקנותה של הדת וחוסר יכולתה לספק תשובה אמיתית לכלים הריקניים". עם זאת, בריאיון משנת 2017 אמר לייטמן שהוא אינו דורש מתלמידיו קיום מצוות משום שהדבר עלול להרחיקם, גם לאחר שנים של לימוד אצלו.
לייטמן מציג את הקבלה כ"מדע העל" של העתיד. לדבריו המדע נמצא ב"מבוי סתום" משום שהוא הגיע לקץ דרכו, והקבלה עתידה לרשת אותו ולהוביל את האנושות לגאולה. על הקבלה כמדע ועל מפגשיו עם מדענים חיבר את הספר "קבלה, מדע ומשמעות החיים". המדע שבתורת הקבלה הוא "מדע חדש", המבוסס על "חוש שישי", שהוא "יחס אלטרואיסטי למציאות", ולא על חמשת החושים המוכרים, ובאמצעותו ניתן להבין את "המציאות העליונה". חוש זה מושג על ידי לימוד קבלה.
לייטמן תוקף את הפצת הקבלה בשיטות העידן החדש (תוך רמזים לפעילותו של שרגא ברג) ומתבטא בעד הצורך ב"ניקויה" של חוכמת הקבלה מכל הגשמה ובהרחקתה משיטות המיסטיות, המדיטציות, התרגילים והפעולות הגופניות שנקשרו בה. עם זאת, איננו נמנע מלהשתמש בכלי ניסוח ובערוצי הפצה של העידן החדש ותרבות הפנאי הישראלית. חוקר הקבלה בועז הוס תיאר את התכונות המאפיינות את לייטמן וקבוצתו (לצד כלל הקבוצות הקבליות העכשוויות) כמתאימות לחלק מהמאפיינים של העידן החדש ושל רוחניות פוסט-מודרנית, על אף שלייטמן אינו נוקט בהמשגות ניו-אייג'יות מפורשות: הציפייה לבואו של שינוי רוחני עולמי בטווח ההיסטורי הקרוב, ותחילתו של עידן היסטורי חדש; פסיכולוגיזציה של רעיונות דתיים; האמונה כי בכוח התודעה והרצון של האדם היחיד לגרום שינוי במציאות; הטענה שיש התאמה בין המדע המודרני והרעיונות הרוחניים, והשימוש בטרמינולוגיה מדעית ובנושאים מן המדע במשנה הרוחנית; ההתמקדות בפישוט הרעיונות ובהפצתם החוצה על חשבון ההבנה וההעמקה (ב"בני ברוך" מעודדים קריאה בכתבי הרי"ל אשלג גם למי שלא מבין את תוכנם).
בני ברוך
לייטמן הקים את קבוצת "בני ברוך", על שמו של הרב ברוך אשלג. אנשי הקבוצה רואים בו את רבם ואת הסמכות היחידה בתורת אשלג. לייטמן ממעט במוצהר לפנות לקהל יהודי אורתודוקסי. הקבוצה כללה בתחילה בעיקר עולים מחבר המדינות, ואחר כך התרחבה לקהלים נוספים. היא מפיצה את תורתה במגוון ערוצים וסגנונות לקהל הרחב, ובאופן אזוטרי יותר לחוג הפנימי. לפי דברי אנשי התנועה בשנת 2010, היו אז בישראל כ-50,000 איש הקשורים אליה באופן כלשהו ומאות אלפים בעולם.
המעגל הפנימי של התנועה מנה ב-2010 כשלוש מאות משפחות. החברים במעגל זה מגיעים מדי לילה, שבעה ימים בשבוע, לשיעור של לייטמן, בין השעות 6:00-3:00, ומיועד לגברים בעלי אישור כניסה. לצד הלימוד הלילי, מצופה מאנשי המעגל הפנימי להתפרנס ולשלם עשירית משכר הנטו שלהם עבור הפצת משנתה של התנועה.
על פי אתר התנועה, השיעור הלילי מתורגם סימולטנית לשבע שפות. מלבד זאת, בארכיון השיעורים ניתן לצפות בשיעורים הליליים מתורגמים סימולטנית לכ-12 שפות (נכון לשנת 2016). אתרים נוספים של התנועה כוללים מידע ב-36 שפות.
בספר "הערבוּת" ובמקורות נוספים מתאר לייטמן את היחסים הראויים לדעתו לחוג הלומדים. בהמשך לתורת אשלג, יחסים אלו, המתאפיינים בתמיכה ובדאגה הדדית מכונים בפיו "ערבות הדדית". לדידו של לייטמן, ביחסים המתוקנים שבין לומדי הקבלה מתגלה המציאות הרוחנית. בהמשך למסורות חסידיות, על מנת לגלות את המציאות הרוחנית נדרשים החברים בקבוצה לביטול העצמי, קרי לביטול היחס האגואיסטי שלהם, קודם כול כלפי הקבוצה והרב שלה, ולאחר מכן כלפי שאר העולם.
תלמידיו של לייטמן התמודדו ברשימת "ביחד" בבחירות לעיריית פתח תקווה באוקטובר 2013. הסיעה קיבלה 13.5% מקולות המצביעים, והפכה לסיעה הגדולה במועצת העירייה, עם ארבעה מנדטים. לייטמן אמר כי אין בכוונתו להתמודד גם בבחירות לכנסת.
פעילות ההפצה של משנת לייטמן
בני ברוך מפיצים את משנתו של לייטמן באופן אינטנסיבי ובמגוון אמצעים. ספרי הקבוצה כוללים כמה רמות המיועדות לקהלי קוראים שונים. לייטמן וקבוצתו עוסקים גם בהדפסת כתביהם של הרב יהודה ליב והרב ברוך שלום אשלג, ומתחרים בממשיכים אחרים שלהם על הבלעדיות בהדפסת הכתבים. בעבר הפיצה התנועה חינם עיתון דו-שבועי בן 12 עמודים בשם "קבלה לעם".
לבני ברוך פעילות ענפה באינטרנט. תורתו של לייטמן מופצת באתרים ב-36 שפות.
לקבוצה חברת הפקת סרטים בשם "ARI Films". בנובמבר 2008 הושק ערוץ הקבלה המשודר ממרכז "בני ברוך" באמצעות הטלוויזיה בלוויין ובכבלים, כולל שידורים חוזרים בשבתות ובמועדי ישראל. הערוץ משדר גם תוכניות מקור למבוגרים ולילדים. רוב התוכניות בערוץ פתוחות לקהל הרחב, אך חלקן מיועדות למעגל הפנימי והצפייה בהן דורשת קוד.
ללייטמן תוכנית שבועית ברדיו ללא הפסקה. הוא מרבה להתראיין בתקשורת הבינלאומית והישראלית ומפרסם בקביעות טורים בעיתונות בתשלום.
התנועה מקיימת מדי שנה בפברואר קונגרס עולמי במשך שלושה ימים. בקונגרס של 2008 השתתפו כ-3,000 איש, ובזה של 2010 כ-6000. אנשי התנועה מקימים "בתי קבלה לעם" ביישובים בישראל. בראשית 2016 נמנו באתר התנועה כשלושים סניפים.
בני ברוך מפעילים גם את "המכון למחקר ע"ש הרב אשלג" (באנגלית ARI: Ashlag Research Institute), "האקדמיה לקבלה" ומכללת "קבלה לעם".
דרך נוספת בה מפיצה קבוצת "בני ברוך" את רעיונותיה היא באמצעות "תנועת הערבות". ארגון זה הוקם על ידי "בני ברוך" בתקופת המחאה החברתית בישראל, בקיץ 2012, והשתלב בגל ההפגנות.
הפולמוס סביב לייטמן ובני ברוך
ללייטמן ולקבוצתו קמה התנגדות מצד חוקרים, וכן מצד רבנים ומקובלים. הביקורת עוסקת בדרך הלימוד ובעומקו, בהתאמת הלימוד לקהל היעד שאותו מלמד לייטמן ובדרך התנהלות התנועה.
חוקר הקבלה פרופ' משה אידל אמר שהוא "לא יודע מה הוא (לייטמן) עושה, ולא בטוח שיש מי שמבין. באקדמיה מניחים שיש הרבה סוגים של קבלה, יש היסטוריה לקבלה, יש חילוקי דעות ויש ויכוחים, בעוד שאצלו הקבלה זה דבר מאוחד וברור. אנחנו מאוד משתדלים להבין - והוא כבר הבין". בתשובה לשאלה "עד כמה התיאור שלהם את הקבלה קרוב למה שאתה מכיר כקבלה?" ענה אידל: "קירבה מינימלית... ודאי שאפשר למצוא בקבלה עניינים של יחסים מתוקנים, אבל יש דברים אחרים שהם לאין ערוך יותר חשובים ולא מופיעים פה בכלל: למשל הדגשה על ייחוד העם היהודי ופרו ורבו".
בין הרבנים המבקרים את לייטמן: הרב שלמה אבינר, הרב ארז משה דורון, הרב אורי שרקי, הרב יובל שרלו והרב יעקב אריאל.
מספר מקובלים, חלקם תלמידי הרב ברוך שלום הלוי אשלג, יצאו, במפורש או ברמז, נגד לייטמן וקבוצתו. חלקם כללו את הביקורת נגד לייטמן עם הביקורת על שרגא ברג, ותקפו את פעולתם של השניים להפצת תורת הקבלה תוך ביטול האזוטריות (מובנות לקהל אליטיסטי מצומצם בלבד) שלה.
המרכז הישראלי לנפגעי כתות והארגון החרדי "יד לאחים" ייחסו ל"בני ברוך" מאפיינים כיתתיים. במאי 2010 הגישה בני ברוך תביעה בסך 700 אלף ש"ח נגד המרכז לנפגעי כתות ונגד מנכ"לית הארגון, דנית קרן, בעקבות ראיון שבו עסקה קרן בגואל רצון ובבני ברוך. התביעה הסתיימה בגישור שקיבל תוקף של פסק דין במסגרתו פרסמו קרן והמרכז לנפגעי כתות הבהרה על פני חצי עמוד בעיתון ישראל היום, ובה התנצלו וכתבו כי לא הייתה להם כוונה לייחס לבני ברוך מעשים פליליים או להשוותם לגורמים עברייניים. בנוסף, המרכז הישראלי לנפגעי כתות התחייב להסיר את שמה של עמותת בני ברוך מכל פרסומיו. עם זאת, באוגוסט 2017 פרסם המרכז שוב באתרו טענות כלפי הקבוצה, לאחר שלדבריו צבר מידע נוסף לגביה.
תומר פרסיקו כתב כי בהתבסס על טענותיו של בן-טל, הוא מניח שהמאפיינים הכיתתיים של התנועה מתרככים ככל שהיא צוברת אוהדים, והיא חווה מעבר מקבוצה מסורה בעלת היררכיה נוקשה לזרם, "וכפי הנראה זרם חשוב", שמטבעו יש לו קהל רחב שאינו בהכרח אדוק. הדבר התבטא בהקלה ובהגמשה של התקנות הקפדניות, והתאפשרה קליטה של בעלי מחויבות מעטה לדרך 'בני ברוך'. במקביל, יש גורמים המעוניינים לשמור על המבנה הישן. פרסיקו העריך כי התנועה מצויה ב"צומת דרכים" בעניין זה, ולמרות התגמשותה "יש עוד דרך לעשות כדי שהתנועה תיפטר מכמה מאפיינים כיתתיים". ככלל, תנועת "בני ברוך" מתנערת מהניסיון לייחס לה מאפיינים כיתתיים ונוהגת לתבוע דיבה על כל פרסום שמייחס לה מאפיינים כאלה. בחלק מהמקרים נמנעו כלי תקשורת מפרסום כתבות או הסירו מהאינטרנט כתבות שפורסמו, עקב חשש מתביעה.
ב-15 בנובמבר 2017 שידרה התוכנית 'שטח הפקר' בערוץ התאגיד תחקיר על אודות בני ברוך. התחקיר הציג עדויות שלפיהן ראשי הקהילה שולטים בחיי חסידיהם האדוקים, מחזיקים בעמדות שוביניסטיות לגבי מעמד האישה והסתירו מקרה בו אחד מחברי הקבוצה התאבד. בתגובה לפרומו לתחקיר, פרסמו בני ברוך בערוץ היוטיוב שלהם תגובה של יועצם המשפטי, חנוך מילביצקי.
מספריו
לייטמן חיבר כ-30 ספרים בתחום הקבלה בעברית, רוסית, אנגלית, גרמנית, ספרדית ובשפות אחרות, שהופיעו בהוצאת תנועתו. בהם:
קישורים חיצוניים
אתרים של תנועת "בני ברוך - קבלה לעם" ומיכאל לייטמן
קישורים אחרים
אוהל יזכור
אוהל יזכור הוא מבנה ההתכנסות המרכזי ואולם הטקסים של רשות הזיכרון ואתר ההנצחה יד ושם בירושלים. במבנה מתקיימים טקסי הזיכרון הממלכתיים לזכרם של הנספים בשואה, ובו נוהגים לבקר אורחים רשמיים של מדינת ישראל המניחים זרי פרחים לזכר הקורבנות.
תיאור המבנה
שמאל|ממוזער|250px|שערי הכניסה לאוהל יזכור שמאל|ממוזער|250px|אוהל יזכור בפנים צורת המבנה רבועה, קירותיו בנויים אבני גוויל בגדלים שונים, וגגו עשוי בטון חשוף, אשר צידו הפנימי בצורת פירמידה. קודקוד הפרמידה מצוי מעל אש התמיד הבוערת במבנה. הגג אינו נוגע בקירות המבנה ונתמך על ידי עמודי פלדה דקים ובלתי נראים כמעט, מאחר שהמבנה אינו מואר, האור היחידי החודר למבנה חודר דרך החריץ שבין הגג לקירות המבנה.
דלתות המבנה עוצבו על ידי הפסל דוד פלומבו (אשר עיצב בהמשך את שערי פלומבו בכניסה למשכן הכנסת) בצורת אודים עשנים.
המבקרים אינם דורכים על רצפת המבנה, ועוברים לאורכו על גשר בטון. על רצפת המבנה חקוקים שמות מחנות ריכוז והשמדה באירופה, שמות של גטאות וגאיות הריגה. במקום מצוינים סה"כ 22 שמות של מחנות ריכוז והשמדה וכן אתרי השמדה ורצח מרכזיים שבלטו במחקר באותה התקופה. שמות המקומות מצוינים בתבליטים באותיות לבנות מעל הרצפה השחורה, אשר עוצבו על ידי הטיפוגרף והקליגרף ירחמיאל שכטר. מתחת לאבן השיש השחורה שבמרכז האולם נקבר אפר שהובא ממחנות ההשמדה.
שמות המקומות באוהל יזכור
שמות המקומות באוהל יזכור, כפי שהם כתובים בתעתיק שהיה נהוג בשנות השישים:
סה"כ – 22 שמות.
המבנה בנוי בצורת פירמידה הבאה לסמל זיכרון נצחי, וכן נועד המבנה להזכיר את אוהל המועד (ומכאן שמו: אוהל יזכור).
Águas de Março
Aguas de Março (מפורטוגזית: "גשמי מרץ") הוא שיר ברזילאי בסגנון הבוסה נובה, אשר נכתב והולחן על ידי טום ז'ובים בשנת 1972. השיר הוא אחד השירים הברזילאים המוכרים ביותר, ואף נבחר בשנת 2001 לשיר הברזילאי הטוב ביותר בסקר של למעלה מ-200 עיתונאים ומוזיקאים ברזילאים. לשיר ביצועים רבים, כאשר המפורסם ביותר הוא הדואט של טום ז'ובים ואליס רז'ינה משנת 1974. השיר אף תורגם לעברית על ידי עלי מוהר בשם "והגשם יבוא" ובוצע על ידי גידי גוב ומיקה קרני במסגרת תוכניתו של גוב "לילה גוב" ונכלל באלבום של שירים מהתוכנית בשם "לילה גוב 2" (1997).
שמו של השיר, המים של חודש מרץ, מתייחס לגשמים העזים היורדים באזור ריו דה ז'ניירו בתקופה זו. גשמים אלו, המסמנים את סוף הקיץ גורמים לעיתים רבות להצפות בעיר הסוחפות איתן עצמים שונים. השיר מתאר אוסף של "תמונות" מן החיים החולפים להם, בדומה לעצמים הנסחפים בשיטפונות. השיר מורכב משורות קצרות, הפותחות ברובן ב-"É..." (זה/זהו) שאחריו עצם מוחשי (pau=מקל,pedra=אבן וכדומה) או מושג מופשט (fim do caminho=סוף הדרך,um pouco sozinho=קצת לבד), כאשר פעמים רבות הקשר ביניהם הוא קשר של ניגוד (חיים ומוות, אור ולילה) או משחקי מילים בפורטוגזית.
M36 (משחית טנקים)
משחית טנקים M36, או בסימונו הרשמי, תותח מתנייע 90 מ"מ, M36, היה משחית טנקים אמריקאי מימי מלחמת העולם השנייה. ה-M36 נודע גם בכינוי ג'קסון על שם הגנרל האמריקאי סטונוול ג'קסון, כינוי שהשתרש ככל הנראה לאחר המלחמה, אך הוא מעולם לא נקרא כך בפי החיילים.
תיאור
עם הופעתם של הטנקים הגרמנים הכבדים דוגמת הפנתר וה-טיגר, התברר כי משחית הטנקים הסטנדרטי, ה-M10 וולברין, הולך ומתיישן מאחר שחימושו העיקרי, תותח M7 בקוטר 76 מ"מ, מתקשה לחדור אותם בטווחים העולים על 500 מ'. מצב זה נצפה על ידי האמריקאים מבעוד מועד, וכבר בשנת 1942, מספר חודשים לפני שנתקלו לראשונה בטנקי הטיגר, החלו האמריקאים מפתחים תותח חדש בקוטר 90 מ"מ.
אב הטיפוס הראשון של ה-M36 הושלם במרץ 1943. הרכב החדש התבסס על תובה סטנדרטית של משחית טנקים M10, עליה הורכב צריח חדש מצויד בתותח M3 בקוטר 90 מ"מ. לאחר השלמת תוכנית הניסוי אושר הכלי לייצור ביוני 1944, תחת הציון הרשמי "תותח מתנייע 90 מ"מ, M36", ונמסרה הזמנה ראשונית ל-500 משחיתי טנקים ראשונים.
בדומה לכל משחיתי הטנקים האמריקאי, צויד גם ה-M36 בצריח פתוח-גג במטרה לחסוך במשקל ולאפשר לצוות תצפית הקפית טובה יותר, מה שהותיר את אנשי הצוות חשופים לרסיסים ולאש מנשק קל. לאחר המלחמה פותח גג משוריין מתקפל אשר הורכב על גבי הצריח הפתוח, בדומה ל-M10.
שירות מבצעי
הכלים הראשונים הגיעו לאדמת אירופה במהלך חודש ספטמבר, 1944. בסך הכל יוצרו כ-1,400 משחיתי טנקים M36. הצורך במשחיתי הטנקים בעלי תותח ה-90 מ"מ היה כה דחוף, עד כי במהלך החודשים אוקטובר עד דצמבר 1944 יוצרו 187 משחיתי טנקים על בסיס תובות של טנקי שרמן M4A3, עקב מחסור בתובות M10 זמינות. כלים אלה קיבלו את הציון M36B1. ה-M36 היה אחד מכלי השריון האמריקאיים היחידים שהיו מסוגלים להשמיד את כל הטנקים הגרמנים הכבדים בטווחים ארוכים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתתפו משחיתי טנקים M36 במלחמת קוריאה. ה-M36 היה מסוגל להשמיד את כלי השריון הסובייטיים ששימשו בלחימה. אחד מהשיפורים המרכזיים שבוצעו ב-M36 במהלך הלחימה היה הוספת מקלע תובה, שהופעל על ידי עוזר הנהג, כפי שהיה נהוג בטנקים רבים בתקופה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה יוצאו משחיתי טנקים M36 למספר רב של מדינות. ה-M-36 שימש את הצבא הצרפתי במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, ואת צבא פקיסטן במהלך מלחמת קשמיר השנייה, בשנת 1965. בשירות הצבא היוגוסלבי שודרגו משחיתי טנקים M-36 באמצעות התקנת מנועי דיזל רוסיים בני 500 כוחות סוס. משחיתי טנקים אלה שימשו את הכוחות הקרואטיים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה (1991-1995), אך הם הוצאו משירות מיד לאחר המלחמה. במהלך מלחמת קוסובו הציבו הכוחות הסרביים משחיתי טנקים M-36 כמטרות מדומות עבור כוחות האוויר של נאט"ו.
לוריא
לוריא הוא שם משפחה עברי ונמנה עם השמות היהודיים העתיקים ביותר בעולם. {{פירושונים|
הערות שוליים
}}
סטיב גטינג
סטיבן פול גטינג (אנגלית: Stephen Paul Gatting; נולד ב-29 במאי 1959 בלונדון) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדות הקישור.
קריירה
גטינג החל את הקריירה שלו בארסנל, אליה הצטרף כשחקן חובב ביולי 1975. הוא חתם על חוזה מקצועני ב-1977, וערך את הופעת הבכורה שלו כשעלה כמחליף במשחק מול לוקומוטיב לייפציג בגביע אופ"א ב-13 בספטמבר 1978, שהסתיים בניצחון 3 - 0 לטובת ארסנל. הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת 1978/1979 השתתף ב-30 משחקים בסך הכל, אך לא שותף בניצחון 3 - 2 על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע ה-FA של אותה עונה.
הוא המשיך לשחק בארסנל גם בשתי העונות הבאות, אך היה שחקן משני בלבד בגלל יכולתו הגבוהה של בריאן טלבוט. בספטמבר 1981, לאחר 76 משחקים ושישה שערים, הוא עזב את ארסנל והצטרף למועדון ברייטון אנד הוב אלביון, ששילם תמורתו סכום של 200,000 לירות שטרלינג. הוא הוביל את מועדונו החדש לגמר גביע ה-FA ב-1983, שהסתיים בהפסד למנצ'סטר יונייטד לאחר משחק חוזר. הוא היה אחד השחקנים הבולטים בברייטון במשך תקופה של 10 שנים, וערך למעלה מ-300 הופעות במדי המועדון. בסופו של דבר הוא עזב את ברייטון, שיחק במשך שתי עונות בצ'רלטון אתלטיק, ולבסוף פרש מכדורגל ב-1993.
לאחר שפרש הוא החל לעבוד כמאמן. הוא אימן בבית ספר בשם Christ's Hospital במשך שבע שנים, וביולי 2007 הצטרף כמאמן לקבוצת הנוער של ארסנל תחת הדרכתו של שחקן העבר סטיב בולד. בעונת 2009/2010 הוא עתיד להדריך בעצמו את קבוצת הנערים עד גיל 16.
אחיו הוא שחקן הקריקט לשעבר מייק גטינג, ובנו ג'ו משחק עבור מועדון הקריקט סאסקס.
Airborne Ranger
Airborne Ranger (ידוע גם בתור משימה בעורף האויב או הצנחן) הוא משחק מחשב אשר הופץ על ידי MicroProse בשנת 1987, ובו צריך המשחק להוליך לוחם בודד במשימות בהן יצטרך לחדור מעבר לקווי האויב ולבצע מגוון משימות, תוך לחימה בחיילי אויב בשטח פתוח ובבניינים ולעבור דרך שדות מוקשים, תעלות, בריכות ואגמים קפואים.
לפני כל משימה מקבל השחקן תדרוך, שלאחריו הוא מקבל ציוד לחימה בסיסי - רובה סער, מחסניות, רימוני יד, טילי לאו, פצצות זמן וערכות עזרה ראשונה. עם ציוד זה יוצנח החייל לשטח האויב. אולם, כל משימה דורשת אמצעים מעט שונים, ולכן באפשרות השחקן לבחור אספקה נוספת של אותו הציוד שיוצנחו לשטח בנקודות שונות בשלושה תיקי צ'ימידן. לאחר שבחר את תוכן התיקים מפזר אותם השחקן בשטח האויב ולאחר מכן צונח בעצמו. לאחר שצנח, צריך השחקן לאסוף את האספקה תוך תנועה אל יעד המשימה, אשר נמצא בקצה השני של השטח. לכל משימה יעד שונה ובניהם: חטיפת קצין אויב, פיצוץ תשתיות, עמדות מכ"ם וטילי נ"מ, השבתת מטוסי קרב טרם המראתם, שחרור שבויים ועוד. כל אלה חייבים להתבצע לפני הזמן בו מגיע הכוח האווירי לאסוף את הלוחם.
עולם (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאור מנדס
מאור (מאוריציו) מנדס (באיטלקית: Maurizio Mendes); נולד ברומא ב-8 בפברואר 1913 - 29 באוקטובר 1992) היה רופא למחלות ריאה ומומחה למחלת השחפת. היה מעורב בפיתוח שיטת מונלדי לטיפול בשחפת ויחד עם אביו, פרופסור גוידו אהרן מנדס היה ממדבירי השחפת בישראל.
רקע משפחתי
נולד למשפחה אמידה ברומא. אביו, גוידו מנדס, היה קצין רפואה ראשי בצבא האיטלקי בדרגת גנרל ומנהל בית החולים של הצלב האדום ונשיא הקרן הקימת ברומא. בנעוריו הצטרף מאוריציו לתנועת בית"ר, מונה נציב בית"ר באיטליה ובהזמנתו של זאב ז'בוטינסקי היה ממייסדי בית הספר הימי בצ'יביטבקיה. מאוריציו סיים את למודיו ברפואה באוניברסיטה ברומא ונבחר כעוזרו של פרופסור וינסנזו מונלדי להתמחות במחלת השחפת. הוא נשא לאשה את לידיה לבית לוי ממילנו בפברואר 1934 ושניים מילדיו עמנואל ודוד נולדו ברומא.
בעקבות התגברות האנטישמיות ופרסום חוקי הגזע באיטליה עבר עם משפחתו לפני פרוץ מלחמת העולם לשווייץ לתקופת המתנה עד שנתקבלו סרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל בעזרתו של האפיפיור פיוס ה-12. בספטמבר 1939 עלה לישראל עם משפחתו והשתקע בגדרה שם נולדה בתו יערה ושם הקים עם אביו סנטוריום לטיפול בחולי שחפת. בתו ארנה נולדה מנישואים שניים.
תחילת דרכו כרופא
בתקופת שהותו בשווצריה המשיך בעבודתו בשימוש בשיטת מונלדי יחד עם הרופאים השווייצריים דוצנטר, בורנגד וד"ר פרנקן וסייע בהטמעת השיטה בסנטוריום של מונטנה וליזין בשווייץ ובסנטוריום של הוטוויל בצרפת.
לאחר עלייתו לארץ הקים יחד עם אביו ב-1940 את בית החולים ביל"ו למחלות ריאה בגדרה וניהל אותו עד שנת 1948. בתקופה זו הרצה, לימד וקידם את שיטת מונלדי, שימש נשיא הליגה למלחמה בשחפת, ערך סקר לקראת טיפול של תחלואת שחפת באוכלוסייה הבדואית בנגב, ועם רופאי מחלות הריאה של קופות החולים קידם שיטה חסכונית לאבחון המוני של חולי שחפת בעזרת שיקוף ומיני צילומי רנטגן של הריאה וחיסון תלמידי בתי הספר כשיטה שבשגרה. באותה תקופה נסע גם למצרים לקהיר וחלואן.כדי ללמד ולהדריך בשיטת מונלדי.
רפואה, מחקר ופועלו בישראל ובעולם
בין השנים 1948 ועד 1959 נקרא ד"ר מנדס לנהל מספר בתי חולים בישראל. תחילה ניהל את בית החולים למחלות ריאה ברעננה והנהיג שיקופים המוניים לעולים חדשים, שהתגלו כאוכלוסיית סיכון לשחפת. במהלך פעילות זו הטמיע את שיטת מונלדי ופעל לאייש את צוותי הרפואה עם עולים חדשים בעלי הכשרה מתאימה. מ-1951 ניהל במשך שמונה שנים את בית החולים לחולי ריאה איתנים (דיר עמר) שכלל מחלקות בוגרים, ילדים ופעוטות. במסגרת עבודתו הקלינית באיתנים שכלל את שיטת מונלדי על ידי הכללה של פעולות משלימות כירורגיות של הריאות ובית החזה. כל אותה תקופה הרבה להשתתף בכנסים בינלאומיים, והרצה על ניסיונו בקורס של אונסקו ושל המרכז הבינלאומי לילדות בפריס.
ב-1959 עקב ירידה דרמטית בתחלואה בשחפת בישראל הודות להצלחתם של ד"ר מנדס והקולגות במיגור השחפת, נסגר בית החולים איתנים (מרכז לבריאות הנפש) וד"ר מנדס יצא לשליחות בליבריה מטעם משרד החוץ. בליבריה פעל במשך שש שנים עד שנת 1965 כראש השירותים למלחמה בשחפת של המדינה. במסגרת זו הקים בית חולים, פיתח תוכנית חינוכית למניעת המחלה וארגן את שירותי הבריאות של המדינה לטיפול כולל בשחפת על ידי ביצוע בדיקות המוניות בשיקוף וחיסון האוכלוסייה. לצורך זה הגיע לאזורים מרוחקים וג'ונגלים עם ציוד רנטגן שנישא על גבי פילים.
ב־1965 חזר לישראל ונתמנה לרופא נפתי באזור רחובות.
בשנים 1970–1971 יצא בשליחות רפואית שנייה לאפריקה מטעם מדינת ישראל, לבוצואנה כדי להקים את שרותי הלחימה בשחפת בדומה לפעילותו בליבריה.
עד 1992 המשיך ד"ר מנדס במשימת חייו. הוא התמיד בפעילותו הקלינית במסגרת הליגה למניעת מחלות ריאה בישראל שמרכזה בנתניה. המשיך בפעילותו במסגרת ארגון הבריאות העולמי והשתתף בצורה אקטיבית בכנסים וקונגרסים בינלאומיים למיגור השחפת בעולם. היה זה סמלי כשמותו אירע בדרכו חזרה מכנס בינלאומי.
אמיר ראובני
אמיר ראובני (נולד בנובמבר 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבת גולני.
קורות חייו
ב-1973 מונה למג"ד בקורס קצינים, במינוי חירום פיקד על גדוד 68, גדוד מילואים של חטיבת ירושלים. ערב מלחמת יום הכיפורים הוצב הגדוד בתעסוקה מבצעית בקו בר-לב והחזיק במעוזים הצפוניים. הגדוד מנה 363 חיילים מהם 230 איישו את המעוזים והיו תחת פיקוד החטיבה המרחבית וחטיבה 14, החיילים היו מבוגרים יחסית, חלק גדול מהם ללא הכשרה קרבית, וללא שעברו אימון מקדים. בתדריכים שנמסרו לגדוד על ידי מח"ט הגזרה פנחס נוי, נאמר כי לא צפויה מלחמה בזמן התעסוקה. התרעות שהעביר הגדוד לדרגים הממונים על הכנות המצריים לא זכו להתייחסות רצינית. במלחמה עצמה נפלו כל המעוזים שתפס הגדוד מלבד מעוז בודפשט, בקרבות נהרגו 76 מחיילי הגדוד ומעל 60 נפלו בשבי.
לאחר המלחמה יצא ראובני ללימודים בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז. בשנים 1976-1977 פיקד על עוצבת חירם, החטיבה המרחבית המזרחית בגבול הצפון. ב-1977 מונה למפקד חטיבת גולני, בתקופתו יזם את ההקמה של פלוגת החבלה וההנדסה כפלוגה סדירה בחטיבה, ואת ההקמה המחודשת של הפלנ"ט. הוא פיקד על החטיבה במהלך מבצע ליטני. בשנים 1981 עד 1984 שירת כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון באירופה בדרגת תא"ל. הוא זכה לעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי.
אדריאן פיטרסון
אדריאן פיטרסון (באנגלית: Adrian Peterson; נולד ב-21 במרץ 1985) הוא שחקן פוטבול אמריקאי ששיחק בעמדת הרץ האחורי בליגת ה-NFL. פיטרסון נבחר ל-MVP של ה-NFL בעונת 2012, הוא נבחר שלוש פעמים לנבחרת העונה (אול פרו) ושש פעמים למשחק הפרו בול. פיטרסון מחזיק בשיא היארדים שהושגו בריצה במשחק בודד, 296, הישג אותו קבע ב-2007, במהלך עונתו הראשונה בליגה. נחשב לאחד הרצים הגדולים בתולדות ה-NFL.
ביוגרפיה
פיטרסון בעיר פלסטין שבטקסס, הוריו בוניטה ונלסון היו ספורטאים מצטיינים בתקופת לימודיהם בקולג'. בתיכון הצטיין פיטרסון במקצועות האתלטיקה קלה, כדורסל ופוטבול.
קריירה במכללות
פיטרסון קיבל מלגת ספורטאי מצטיין ושיחק עבור קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת אוקלהומה. בעונתו הראשונה שבר מספר שיאי מכללות בריצה, הוא סייע לקבוצתו להשיג מאזן מושלם בעונה הסדירה ולהעפיל למשחק הגמר בו הפסידה לאוניברסיטת דרום קליפורניה. בתום העונה סיים שני במספר הקולות לגביע הייזמן. בעונתו השנייה סבל משבר בקרסולו והחמיץ 4 משחקים. בעונתו השלישית שבר את עצם הבריח והחמיץ שבעה ממשחקי הקבוצה. פיטרסון ויתר על עונתו האחרונה באוניברסיטה והודיע כי הוא מעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NFL של 2007. למרות הפציעות ורק שלוש עונות בהן שיחק, סיים פיטרסון את תקופתו באוקלהומה כמוביל הקבוצה בכל הזמנים ביארדים שהושגו בריצה.
קריירה ב-NFL
בעונתו השנייה סיים כמוביל הליגה ביארדים בריצה עם 1,760 ובעונתו השלישית הוביל את הליגה עם 18 טאצ'דאונים בריצה. בעונת 2011 נפצע פיטרסון במחזור ה-15 וקרע את רצועת ה-ACL ואת רצועת ה-MCL בברכו. התאוששותו הייתה מהירה מהצפוי והוא שב לשחק במחזור הראשון של עונת 2012. הוא הצטיין בעונה זו והוביל את הליגה עם 2,097 יארדים בריצה (שני בהיסטוריה רק לאריק דיקרסון שהשיג 2,105 יארד ב-1984). בתום העונה נבחר ל-MVP של הליגה ולשחקן ההתקפה המצטיין, כמו כן סיים שני בבחירה לקאמבק של השנה לאחר פייטון מאנינג.
בתחילת עונת 2014 הוגש נגד פיטרסון כתב אישום בגין התעללות בבנו, לאחר שהכה אותו עם מקל במטרה לחנכו. הוויקינגס הוציאו את פיטרסון מההרכב למשחק השני של העונה ולאחר מכן הוא הושעה מפעילות עד לתום העונה על ידי קומישנר הליגה רוג'ר גודל. הוא שב לשחק בעונת 2015 וסייע למינסוטה לזכות בראשות הבית. הוא סיים את העונה כמוביל הליגה בריצה עם 1,485 יארד ו-11 טאצ'דאונים ונבחר לנבחרת העונה (אול פרו). במחזור השני של עונת 2016 סבל פיטרסון מקרע במיניסקוס ונאלץ לעבור ניתוח, הוא שב לשחק במחזור ה-15. בתום העונה הודיעה מינסוטה כי לא תממש את האופציה בחוזהו של פיטרסון לעונת 2017 בשווי 18 מיליון דולר והוא הפך לשחקן חופשי. הוא חתם בקבוצת ניו אורלינס סיינטס ולאחר חמישה מחזורים עבר לשחק באריזונה קרדינלס. בתום העונה שוחרר מחוזהו בקבוצה. ב-2018 הצטרף לוושינגטון רדסקינס, לאחר שתי עונות עבר לדטרויט ליונס. בפתיחת עונת 2021 היה שחקן חופשי, בנובמבר הצטרף לטנסי טייטאנס, הוא שותף בשלושה משחקים בטרם שוחרר מהקבוצה. בדצמבר חתם בסיאטל סיהוקס.
סטטיסטיקה בולטת
נכון לסוף עונת 2020. מודגש: הוביל את הליגה בקטגוריה זו. T - מהלך שהסתיים בטאצ'דאון.
פיטרסון מדורג חמישי בכל הזמנים בכמות היארדים בריצה ו-11 בכלל היארדים מקו המגע. הוא מדורג רביעי בכמות הטאצ'דאונים בריצה ועשירי בכלל הטאצ'דאונים.
משפחה
ב-2014 הועמד פיטרסון לדין בגין הכאת בנו בן הארבע במקל עץ, הוא הורשע במסגרת עסקת טיעון ונגזר עליו קנס ועבודות לתועלת הציבור.
לאוריסילבה
הלאוריסילבה (בפורטוגזית: Laurissilva – "יער הער") הוא סוג אנדמי של יערות ער (עץ דפנה) (יערות עשירים בעצים ממשפחת העריים) בעלי אקלים סובטרופי גשום שנמצאים במספר איים מקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי, ובמיוחד באיי מדיירה, באיים האזוריים ובאיים הקנריים. יערות העד האלה, שחלקם נחשבים ליערות עננים, מהווים שריד יקר של היערות הסובטרופיים של תקופת הפליוקן.
יערות הלאוריסילבה מכילים עצים בעלי עלים רחבים וירוקי-עד, המגיעים לגובה של עד 40 מטרים. רבים ממיני הצמחים הגדלים ביערות אלו אנדמיים לאיים אלו, והם נותנים מחסה לביוטה עשירה של צמחי תת-היער (צמחים נמוכים הגדלים "בצילם" של צמחיית השכבה העליונה, Understory), של חסרי חוליות, של עופות ושל עטלפים, כולל מספר מינים אנדמיים. בעבר, יערות הלאוריסילבה כיסו חלק נרחב מהאיים האזוריים ומאיי מדיירה, ואף חלק מהאיים הקנריים המערביים, אולם היקף היערות הצטמצם משמעותית כתוצאה מכריתתם, שנועדה לפינוי מקום לחקלאות ולמרעה, וכן כתוצאה מחדירתם של מינים אקזוטיים (מינים שהגיעו לסביבה שאינם שייכים אליה באופן טבעי, והועברו אליה במתכוון או בשוגג בשל פעילות אנושית). באופן זה, באמצע המאה ה-20 נכרתו כעשרה אחוזים משטח היערות במדיירה, אולם בעקבות פעולות השימור הם משתקמים לאטם.
יערות הלאוריסילבה הרחבים ביותר נמצאים באיי מדיירה, שם הם נמצאים בגבהים שבין 300 ל-1,400 מטרים במדרונות הצפוניים, ובגבהים שבין 700 ל-1600 מטרים במדרונות הדרומיים. באיי מדיירה מכסים היערות כ-150 קמ"ר. באיים הקנריים, לשם השוואה, מכסים היערות כ-60 קמ"ר בטנריפה, כ-27 קמ"ר בפארק הלאומי גאראחונאי שבאי לה גומרה, וכן שטחים קטנים באיים לה פלמה וגראן קנריה. באיים האזוריים, חלקים קטנים של יערות לאוריסילבה נשארו באיים פיקו, טרסיירה וסאו מיגל.
יערות הלאוריסילבה של מקרונזיה הם שרידים של סוג צמחייה שבעבר (לפני 15 - 40 מיליוני שנים) כיסה חלקים נרחבים באגן הים התיכון ובדרום אירופה כאשר האקלים באזור היה גשום יותר. בשל תהליך התייבשותו (היחסית) של אגן הים התיכון במהלך תקופת הפליוקן, יערות הלאוריסילבה נסוגו בהדרגה, כשאת מקומם תפסו צמחים סקלרופילים בעלי עמידות גבוהה יותר לבצורות. מרבית יערות הלאוריסילבה שעוד נותרו לאחר תהליך הנסיגה נעלמו לפני כ-10,000 שנים לערך בסוף עידן הפליסטוקן, כאשר אגן הים התיכון הפך לחם ויבש יותר. עם זאת, שאריות מצמחיית יערות הלאוריסילבה מחזיקות מעמד בהרים בדרום ספרד, בצפון - מרכז פורטוגל ובצפונה של מרוקו. מיקומם של האיים המקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מיתן את השפעות התנודות האקלימיות, ושמר על האקלים המתון והגשום שאפשר ושמאפשר את קיומם של היערות עד היום.
יערות הלאוריסילבה במדיירה הוכרזו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1999. הסיבות שהביאו להכרתו כאתר מורשת עולמית הן היותו שריד לסוג של יערות ושל מערכות אקולוגיות שהיה נפוץ בעבר אולם כמעט נעלם, וכן המגוון הביולוגי העצום ביחס לשטחו: כ-66 מיני צמחים וסקולאריים אנדמיים ליערות הלאוריסילבה במדיירה, וכן כמה מיני בעלי חיים אנדמיים כמו Columba trocaz (יונה שאוכלת את פירות העצים ביער) ולטאת ה-Lacerta dugesii. חשיבות השימור של יערות הלאוריסילבה רבה עוד יותר בשל הכמות הגדולה של המינים הנמצאים בסכנת הכחדה החיים בשטחם.
פיטר שור
פיטר שוֹר (באנגלית: Peter Williston Shor; נולד ב-14 באוגוסט 1959) הוא פרופסור למתמטיקה שימושית ב-MIT. הישגו המפורסם ביותר הוא אלגוריתם שור: אלגוריתם למציאת גורמים ראשוניים של מספר גדול באופן מהיר (זמן ריצה פולינומי), על ידי מחשב קוונטי.
קורות חיים
שור גדל בקליפורניה, ארצות הברית. בשנת 1977 זכה במקום השלישי ב"אולימפיאדת המתמטיקה לנוער" בארצות הברית, ולאחר מכן זכה במקום השני באולימפידיה הבינלאומית למתמטיקה שנערכה ביוגוסלביה. את לימודי התואר הראשון שלו במתמטיקה השלים בשנת 1981 בקלטק, ואת תואר הדוקטור במתמטיקה שימושית בשנת 1985 ב-MIT.
הינו 600
הינו 600 (ביפנית: 日野・600, באנגלית: Hino 600) היא סדרת משאיות בגודל בינוני (קבוצת דירוג 6), ומשאיות כבדות (קבוצת דירוג 7) מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הינו מוטורס אשר מיוצרת משנת 2004 ועד היום. דגם חדש נבנה בשנת 2007 ויוצא לקנדה ולארצות הברית.
מקרונזיה
מקרונזיה (פורטוגזית Macaronésia; ספרדית Macaronesia - שניהם מיוונית μακάρων νῆσοι "האיים המאושרים") הוא שם קיבוצי מודרני לארבע קבוצות איים ממוצא געשי בצפון האוקיינוס האטלנטי, השוכנים לאורך חופיהן של אפריקה ואירופה. קבוצות איים אלה נמצאות בשליטתן של שלוש מדינות - פורטוגל, ספרד וכף ורדה. מקור שמם של האיים במונח שבו עשו שימוש גאוגרפים ביוון העתיקה כדי לכנות את האיים שמעבר למצר גיברלטר.
האקלים באיים הוא טרופי או סובטרופי, ומדיירה קרירה וגשומה יותר מהאיים הקנריים ומאיי כף ורדה הצחיחים למדי. אף לא אחת מקבוצות האיים הייתה בעברה חלק מיבשת כלשהי, כך שהתפתחו בהן פאונה ופלורה ייחודיים. חורש הלאוריסילבה כיסה בעבר את רובם של האיים האזוריים, האיים הקנריים המערביים ואת מדיירה, בגבהים שבין 400 ל-1200 מטר (איי כף ורדה והאיים הקנריים המזרחיים היו צחיחים מדי). נכון לשנת 2007 נפוצים יערות אלה בעיקר באיי מדיירה, ובהיקף קטן יותר באיים הקנריים, ובאיים האזוריים.
Sinatra & Company
Sinatra & Company הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-57 של סינטרה וה- 30 הרואה אור בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום ראה אור בשנת 1971.
הפקה
בשנת 1969 החל סינטרה להקליט את האלבום השני שלו עם אנטוניו קרלוס ז'ובים. מסיבות שאינן ידועות החליטה חברת רפרייז לא להוציא את כל עשרת השירים שהוקלטו. במקום זאת שבעה שירים נבחרו והם מופיעים על צידו הראשון של האלבום שמוקדש כולו לסגנון הבוסה נובה.
סגנון השירים שונה מהאלבום הקודם בו שיתפו השנים פעולה Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim. המפיק המוזיקלי אומיר דאודטו, ארגן את השירים בצורה חופשית, קלילה ורגועה יותר מזו של המפיק הקודם, קלאוס אוגרמן.
את חלקו השני של האלבום הפיק דון קוסטה והוא כולל בתוכו שני שירים של ג'ון דנוור, כל השירים הם בסגנון הפופ הקלאסי. דבר זה יצר ניגוד מוחלט לסגנון הבוסה נובה שבצידו הראשון וכמה מבקרי מוזיקה טענו כי אלבום זה הוא למעשה איחוד של שני אלבומים שונים. לסברת אותם מבקרים, איכות השירים שבידי חברת רפרייז לא הספיקה כדי ליצור שני אלבומים בסגנונות שונים, דבר שאילץ אותם לאחדם לכדי לאלבום אחד.
דניאל דיאס
דניאל אלברטו דיאס (ספרדית: Daniel Alberto Díaz; נולד ב-13 במרץ 1979) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הבלם. דיאס ידוע בכינויו 'קאטה' ונחשב בתקופת משחקו לבלם חסון ופיזי.
קריירה
דיאס החל את הקריירה בקבוצת רוסאריו סנטרל ושיחק בשורותיה 3 עונות בהן ערך 97 הופעות וכבש שני שערים. הוא עבר לקרוס אסול, וזומן מספר פעמים לסגל נבחרת ארגנטינה על ידי מרסלו בייאלסה אשר נהג לזמן בדרך כלל סגל שחקנים המורכב כמעט כולו משחקנים המשחקים באירופה, דיאס זכה להיות מוזמן לנבחרת יחד עם חברו לקבוצה דאז, ססאר 'צ'ליטו' דלגאדו.
לאחר עונה אחת במקסיקו, חזר דיאס לארגנטינה, למרות שהיה מבוקש על ידי מספר קבוצות הוא נחת לבסוף בקולון סנטה פה אך שיחק בה רק שנה אחת בטרם נרכש על ידי בוקה ג'וניורס, אחת הקבוצות הבכירות בדרום אמריקה. הוא תפס את מקומו בהרכב הקבוצה ונחב לאחד הבלמים הטובים בליגה הארגנטינאית.
דיאס זומן על ידי מאמן הנבחרת אלפיו באסילה לסגל השחקנים המקומי שהיה אמור להתמודד בקופה אמריקה, הוא היה מבין השחקנים המעטים מאותו סגל שזומן לבסוף לטורניר אם כי לא זכה לשחק דקות רבות. בקיץ 2007 הוא עבר לחטאפה, אותה העדיף על פני הצעות מצידן של קבוצות כגון סביליה וריאל בטיס. החל מ-2012 עד 2013 שיחק תקופה קצרה באתלטיקו מדריד, ב-2013 חזר לאחר 7 שנים לבוקה ג'וניורס. כעבור 3 שנים חזר לחטאפה.
ב-2017 החל לשחק בפואנלברדה, וב-2019 פרש ממשחק מקצועני.
מיומה (יישוב)
מַיוּמה וכן מיומאס, או עזה החדשה או עזה-מיומס היה יישוב עתיק ונמל, אשר שימש את הוואסלים של עזה. אחד מתוך מספר יישובים בשם מיומה או מיומס שהיו בארץ ישראל, בהם שוני-מיומה ומיומאס-אשקלון.
הנמל היה ממוקם על חוף הים התיכון (פיניקיה) דרומית לעזה העתיקה. היישוב הוקם בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, שקרא לה בתחילה מג'ומה אולם החליף את שמה לאחר מכן לקונסטנטיוס על שם בנו, קונסטנטיוס השני, הפריד את המערכת השלטונית מעזה, מהשלטון ונתן לה זכויות יתר רבות. הוא לקח בחשבון שהיא חייבת להיות תלויה בעזה, שהייתה מלאה בטקסים פגאניים. בשנת 361, עם הפיכתו של יוליאנוס הכופר לקיסר רומא, פנו תושבי עזה לערכאות כנגד תושבי קונסטנטיוס. יוליאנוס העדיף את תושבי עזה והורה כי קונסטנטיוס תהיה נספח של העיר עזה, למרות שהיא נמצאת במרחק 20 סטדיה, ומאז היא נקראה המחוז הימי של עזה.
היישובים אמנם אוחדו לעיר אחת אולם, לכל יישוב היו שני בישופים עם כמורה משלהם. בהיסטוריה של מג'ומה יש לציין מקרה בו הבישוף של עזה ניסה, עם מותו של הבישוף של מג'ומה, לאחד את הכמורה. אולם תושבי מגומה התנגדו ומושל האזור מינה בישוף אחר במקום זה שנפטר.
מלון פלאזה
מלון פלאזה (באנגלית: Plaza Hotel) הוא מלון ובית משותף מפואר השוכן בפינת השדרה החמישית ורחוב סנטרל פארק דרום, במידטאון מנהטן, שבניו יורק. במשך כמאה שנים שימש כאחד מבתי המלון המפורסמים והנחשבים בעולם. ב-2004 נרכש המלון על ידי קבוצה בשליטתו של איש העסקים הישראלי יצחק תשובה. חלקו הוסב לבית דירות יוקרתי, וב-2012 הוא נמכר לחברת "סהרה אינדיה פריוואר" ההודית. ב-2018 נמכר כולו לקרן השקעות בבעלות ממשלת קטר.
הקמת המלון
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נבנה בית מלון בסמיכות ל"כיכר (פלאזה) השדרה החמישית", המוכרת מאז 1923 בשם "כיכר הצבא הגדול" (Grand Army Plaza). המלון אשר זכה לשם "פלאזה" לא האריך ימים. בשנת 1902 הוא נרכש על ידי חברת "נכסי הפלאזה". כוונתה של חברת הנדל"ן הייתה להורסו ולבנות במקומו מלון גדול ומפואר יותר, בכתובת היוקרתית בצמוד לסנטרל פארק. לצורך המיזם נשכר האדריכל הנרי ג'. הארדנברג, שהתפרסם בשל תכנון בית הדירות דקוטה, אחד מבנייני הפאר הראשונים באי מנהטן. המלון החדש זכה לשם זהה. הפלאזה תוכנן בסגנון של טירה צרפתית מימי הרנסאנס. המלון, בו 800 חדרים, נפתח לציבור ב-1 באוקטובר 1907. בשל היותו אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר באחת הערים החשובות בעולם, זכה הפלאזה לארח מפורסמים מתחומי חיים שונים.
מלכתחילה, חברת ההפעלה של המלון תכננה אפשרות להרחבתו, ורכשה מגרשים סמוכים. בשנת 1915 רכשה חברת עוד ארבעה מגרשים ברחוב West 58th ואחד בסנטרל פארק דרום. החברה קיבלה פטור מהחלטת שקבעה מגבלות גובה לבניינים חדשים בצד רחוב 58, והגישה תוכניות לבניין נספח בן 19 קומות, לאורך רחוב 58, באוגוסט 1919. על פי תוכנית שתוכנן וורן ווטמור. המגרשים האחרונים, ברחובות 15 17 מערב, נרכשו בשנת 1920 לאחר הגשת התוכניות. כדי לממן את הקמת האגף לקחה חברת הפלאזה הלוואות משכנתא בשווי 2.275 מיליון דולר. במסגרת הרחבת המלון הוקמו מסעדות נוספות ואולם אירועים.
בבעלות הילטון וסונאבנד
תאגיד המלונות פלאזה, מפעיל המלון, מוזג לתאגיד מלונות הילטון בשנת 1946. בתחילת שנות החמישים, נשים הורשו להיכנס ל"חדר האלון" והבר במהלך הערב והקיץ, אך הם עדיין פעלו כמרחב לגברים בלבד לפני השעה 15:00, בעוד שהבורסות פעלו.