cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלדו לאטס
רקע על יהדות לוב תחת השלטון הפשיסטי
במאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים חדרו השפעות מודרניות ללוב, המבנה הכלכלי המסורתי בחברה היהודית השתנה ויהודים רבים שימשו בתפקידי תיווך בין האוכלוסייה המקומית לבין גורמים אירופיים. מאות יהודים קיבלו אזרחות זרה, לרוב איטלקית. יהודים אלו ומיעוטים אחרים ראו במידה רבה בתרבות המערבית ובאמנציפציה שזכו לה יהודי המערב מופת לחיקוי. ב-1911 נכנסו צבא איטליה לטריפולי, היהודים, יותר מהערבים, רצו להשתחרר משלטון מוסלמי. לשכבות היהודיות המבוססות, בעלות הקשרים הכלכליים והתרבותיים עם איטליה, היה עניין רב יותר בנוכחות האיטלקית. באופן כללי הייתה ציפייה ששלטון חדש יביא לשיפור במצב היהודים בלוב. מלחמת העולם הראשונה הביאה להחרפה גדולה אף יותר ביחסים בין יהודים ומוסלמים, לתקיפות מאורגנות על הרובע היהודי בטריפולי. תקיפות אלו גררו בתורן סחף גדול יותר של הציבור היהודי לטובת השלטון האיטלקי החדש.
בראשית שנות השלושים עם התבססותו של השלטון הפשיסטי בהנהגת מוסוליני באיטליה. החיכוכים בין השלטונות האיטלקיים לחלקים רחבים בקהילה היהודית גברו כתוצאה מפעולותיהם של האיטלקים לצמצום האוטונומיה היהודית ולהנהגת שינויים בסדרי הקהילה היהודית ומוסדותיה בשם טובת המדינה, כביכול, בהתאם לתפיסה הפשיסטית. צעדים אלו עוררו חלקים באוכלוסייה המוסלמית לנצל את היחלשותה של הקהילה היהודית, ומתיחות מסוימת ניכרה ביחסים ביניהם. בשלהי שנות השלושים, בהשפעת ההסכם בין מוסוליני להיטלר, חלה הרעה במצבם של היהודים. באותה העת ישבו כשלושים אלף יהודים בלוב.
מינויו של לאטס לתפקיד רב הקהילה היהודית בלוב
במרץ 1937 התמנה אלדו לאטס לרב הראשי של לוב, בעקבות החוק המיוחד שנחקק בשנת 1912, לפיו בית הדין הרבני של קהילת יהודי טריפולי יורכב משלושה דיינים, בתנאי שהרב הראשי תמיד יהיה רב איטלקי. מינויו של לאטס אפשר לקהילה להסתגל לזמנים המשתנים. לאטס ניחן ביחסי אנוש מצוינים ונודע בנכונותו לפשרה ביישוב מחלוקות. בנוסף, היה לאטס פרגמטי וחריף והצליח לעבוד עם באלבו ביעילות. תכונות אלה אפשרו לו לדאוג לקהילתו בתחומים שונים. לצדו עמדה בראש הקהילה ועדה שהורכבה מיהודים משכילים, שהושפעו מן התרבות האיטלקית, והיו שונים לחלוטין מהמנהיגות המסורתית ומרוב רובם של יהודי טריפולי ולוב באותה התקופה.
יהדות לוב בזמן מלחמת העולם השנייה
שנת 1940, עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה ומותו של המושל באלבו, הייתה שנת מפנה בחיי היהודים בלוב. החוקים קבעו את נחיתותם בפני המוסלמים ובפני האיטלקים, הגבילו, השפילו וסיכנו את היהודים. ממיעוט מועדף בראשית השלטון האיטלקי הפכו היהודים למיעוט נחות ונרדף בעיני השלטונות.
ב-9 בדצמבר 1940 פתחו הבריטים בהתקפה על האיטלקים בחזית מצרים, המפלות מידי הבריטים החריפו את ההסתה כלפי היהודים. כתוצאה מהכיבוש הבריטי מרבית הקהילה היהודית ראתה בצבא הבריטי כצבא משחרר אשר פטר אותם מהשלטון האיטלקי הפשיסטי ומחוקי הגזע שלו, אך האהדה והערצה של הקהילה היהודית לצבא הבריטי היה לרעתם כאשר האיטלקים שחזרו והשתלטו על קירינאיקה האשימו את היהודים בשיתוף פעולה עם הבריטים. בדצמבר 1941 – ינואר 1942 כבשו הבריטים שנית את קירינאיקה, אך במאי-יוני שוב נהדפו משם, והגזירות על יהודי לוב הוחמרו עוד יותר. מוסוליני ציווה לפזר את יהודי קירינאיקה ולכלוא אותם במחנות בלוב, בחודשי יוני-דצמבר 1942 הוצאו צווים אנטי-יהודיים רבים, והם פגעו בכל יהודי לוב..
מיקרוסופט אאוטלוק
Microsoft Outlook היא תוכנת ניהול מידע אישי (Personal Information Manager) מבית מיקרוסופט המשתלבת בחבילת יישומי Microsoft Office.
אלדו לאטס
יחסיו של לאטס עם השלטון האיטלקי
לאטס שכנע את באלבו לפעול בנושאים שהיו החשובים ביותר להערכתו לשמירה על הזהות היהודית, ובה בעת נזהר שלא ליצור קרע בין המסורתיים והשלטונות המקומיים. בזכות ההתנהלות השקולה של לאטס, ביטל באלבו את העונשים ליהודים שסירבו לפתוח את עסקיהם ביום שבת. בתוך כמה חודשים הושב הסכם הסטטוס קוו בין הממשלה לקהילה היהודית על כנו.
מיקרוסופט אאוטלוק
תוכנה זו (בדומה לתוכנות מקבילות כמו ה-GroupWise) משפרת את יכולתו של המשתמש לנהל את לוח הזמנים והמטלות היומיומיות שלו ואת השימוש שלו בדואר האלקטרוני ה-Outlook משלבת בתוכה כלי דואר אלקטרוני, ובנוסף כלי ניהול כמו רשימת כתובות, יומן חכם, לוח שנה, ניהול משימות ומעקב אחריהן, ופתקים לתזכורת.
אלדו לאטס
יחסיו של לאטס עם השלטון האיטלקי
לאטס הצליח לזכות הן באמונו של המושל באלבו והן באמונם של יהודי טריפולי. במרץ 1937 ביקר מוסוליני בלוב לראשונה מזה 11 שנים כדי לחנוך את הפרויקט ההנדסי הגדול ביותר של איטליה באותה תקופה בלוב - ויה ליטורנאה, כביש מהיר באורך 1811 קילומטר שחצה את לוב מתוניסיה במערב עד למצרים במזרח. באותה הזדמנות אמר מוסוליני לרב לאטס בנוכחותו של המושל באלבו, ש"יהודי טריפולי יכולים להיות שקטים, הממשלה הפאשיסטית אשר העניקה את חוק הקהילות היהודיות תכבד תמיד את מסורתיהם".
מיקרוסופט אאוטלוק
ניתן לשלב בה טיפול במספר חשבונות דואר, ולהגדיר במקביל חשבונות דואר רגילים (של ספק שירות) וחשבונות דואר רשת.
אלדו לאטס
יחסיו של לאטס עם השלטון האיטלקי
בשנת 1938 הוחלו ויושמו חוקי הגזע באיטליה באופן מיידי, אך אכיפתם בלוב הייתה הדרגתית וחלקית, נוכח החלק החשוב שנטלו היהודים בכלכלת לוב. כ-80 אחוזים מבתי העסק בטריפולי היו בבעלות יהודית. המושל האיטלקי בלוב, איטלו באלבו, אשר פעל לפיתוחה של לוב, דאג לקבל ממוסוליני אישור להחיל את חוקי הגזע, לפחות בתחום הכלכלי, במתינות. החוקים ביתר התחומים, ובמיוחד בתחום החינוך, נאכפו מיד והתלמידים היהודים הורחקו מבתי הספר הציבוריים. כך, נאלצו היהודים לדאוג בעצמם למערכת חינוך עבור ילדיהם, ונטל זה נפל על כתפי הקהילות היהודיות, דבר אשר אילץ את לאטס לארגן התרמה גדולה מבני הקהילה בטריפולי למען בתי-הספר היהודיים.
מיקרוסופט אאוטלוק
Microsoft Outlook Express היא גרסה קלה של Microsoft Outlook, שהייתה בעבר בתוכנות המשרד של Microsoft.
אלדו לאטס
יחסיו של לאטס עם השלטון האיטלקי
הקהילה החלה בהרחבה ובהקמה של מסגרות חינוך חלופיות ומימונן. למשל, נוספו כיתות והורחב סגל ההוראה בבית הספר "התקווה" בהנהלתו של עמישדי גוויטע. בהיעדר בתי-ספר תיכוניים עבריים בטריפולי, הוקם בית-הספר הטכני הראשון, בו למדו 60 תלמידים בארבע כיתות, והונהג בו שכר לימוד מדורג; תלמידים הצטרפו לבתי הספר הליליים של "בן-יהודה"; בית המלאכה לנשים בהנהלת לידיה נחום, קלט מספר רב יותר של תלמידות; ומוסד החינוך "אגודת תורה", בהנהלתו של חואטו חאטומה, המשיך לפעול. כמו כן, הארגונים הציוניים – "בן-יהודה" בהנהלת ציון אדאדי, "מכבי" בהנהלת רוברטו ארביב, וארגון הנשים הציוניות A.D.E.I. בהנהלת לידיה נחום - המשיכו לפעול והשתדלו להעסיק את בני הנוער, ככל שניתן, הן בפעילות ציונית והן בחינוך להשכלה כללית.
בתחום החברתי
לאטס פעל רבות לשמירה על צביונה המוסרי והחברתי של הקהילה היהודית בלוב. הישגים אלו התאפשרו הודות למערכת היחסים הטובה ששקד לטפח עם השלטונות האיטלקיים ובייחוד מול מושל לוב. בשיתוף עמו פעל רבות למען צמצום תופעת משחקי המזל והאלכוהוליזם. השניים צמצמו את שעות הפתיחה של עסקים לממכר משקאות והגבילו כניסה של אנשים לבתי קזינו. לצד זאת בתחום החברתי הוא פעל לצמצום העוני והשוטטות ברחובות ופעל למניעת קשרי נישואים בהם ראה כמועדים לכישלון.
הגטו היהודי
לאטס הציג תוכנית אשר מטרתה הייתה דילול אוכלוסיית הגטו היהודי. התוכנית כללה בניית 50 בתים ל-80 משפחות מחוץ לרובע היהודי אמנם התוכנית העלתה את מיסי הקהילה בגלל העלאה במיסים פנה לאטס ליהודים וביקש מהם תרומות. לאטס ניסה לשכנע את קהילתו להתלבש בלבוש אירופאי על מנת לקדם את תהליך המודרניזציה וההתמערבות.
ביקורת על תקופת כהונתו
לצד הקולות הרבים שראן בלאטס מנהיג אשר קידם את הקהילה היהודית בלוב, ותרם רבות למען פיתוחה ותהליך המודרניזציה, נשמעה גם הטענה לפיה בניגוד לקודמיו בתפקיד הוא בעיקר קיים את דרישות השלטונות האיטלקיים הפשיסטיים, ואף ייצג יותר את האינטרס האיטלקיים מאשר את הגישה המסורתית היהודית של יהודי לוב.
בית קברות
בית קברות או בית עלמין או בית חיים (בלשון סגי נהור), הוא שטח אדמה ייעודי, שבו נטמנות גופות אנשים לאחר מותם.
בתי הקברות נחשבים לאתרים שנועדו לספק למת מנוחה שלווה, ולשמש מקום הנצחה ראוי ומכובד לאלה הרוצים לכבד את זכרו ולפקוד את מקום קבורתו. במקרים רבים בית הקברות הוא מוסד דתי המנוהל על ידי אנשי דת ומתחם בית הקברות נחשב למקום מקודש מחד וטמא מאידך.
מיתוסים רבים ואמונות טפלות נקשרו בבתי הקברות, ברובם מתבססים על הפחד האנושי מן המוות ועל מסורות שונות המאמינות בתחיית המתים או בהיפרדות נשמתו של המת מגופו הגשמי. בתי קברות הצטיירו בפולקלור העממי כמקומות רדופי רוחות רפאים, המועדים לפורענות בעיקר בשעות הלילה.
היסטוריה
עוד משחר הדורות נהוג היה, במרבית התרבויות, לקבור את גופות המתים באדמה. בימי קדם נהוג היה לקבור את פשוטי העם בחלקת אדמה אקראית וזמינה, בעוד שמלכים, בני אצולה ומיוחסים זכו לקבורה בחלקה ייעודית, אישית או משפחתית, בלוויית ציון מבני כלשהו שנועד להנציח את זכרו ומורשתו של המת. בתרבות הכנענית והפיניקית היה נהוג לטמון את אבות המשפחה במערת קבורה, ואחת לשנה לקיים טקס המכונה מרזח, שבו היו עורכים סעודה במערה בה קבורים אבות המשפחה. בתרבות המצרית האמינו כי אדם שלא נקבר לא יזכה לחיי נצח. בהתאם לאמונה זו המלכים השקיעו משאבים רבים בחניטה וקבורה. גם פרים פולחניים זכו לחניטה וקבורה. בימי המשנה היה נהוג בארץ ישראל לקבור את האנשים החשובים בגלוסקמאות במערות קבורה. המפורסמים שבהם נמצאו בבית שערים.
הן הקבורה במערות והן הקבורה על פני הקרקע, התפתחו ככל הנראה באותו העת. קבורה על פני הקרקע התאפיינה בהצבת סלע מעל מקום הקבורה כמצבות. תפקידן היה לציין את מקום הקבר ונועדו לשמרו מפני פגיעות אנשים וחיות. האבנים אשר הונחו על גבי הקברים היו משוללי קישוט וסימן.
בתי הקברות במתכונת הקיימת היום החלו להיות בשימוש באירופה בתחילת המאה ה-19, עם הוצאת הקבורה מידי הכנסייה והעברתה לרשויות המוניציפליות. צמיחת הערים ואכלוסן חייבו מציאת חלופה הולמת שתאפשר הקצאת שטחי אדמה נרחבים לקבורה המונית מכובדת, מבלי לפגוע בחיים העירוניים והפיתוח האורבני. לצורך כך יועדו שטחי קרקע בפאתי הערים.
בתי הקברות של הדתות השונות נבדלים בסממנים רבים. בעוד שבתי קברות נוצריים רבים מדושאים ומרווחים, ומעל לקבר מוצב צלב או לוח שיש עליו כתובים פרטי הנפטר, ביהדות ובאסלאם נהוג לבנות מצבה מעל כל חלקת הקבר, כשעליה מונח לוח שיש ועליו פרטי הנפטר.
בית קברות ביהדות
ביהדות קשור מנהג הקבורה לאמונה בתחיית המתים ובצלם אלוהים שבאדם. גוף האדם ששימש משכן לנשמה אלוהית "נגנז" בכבוד בעפר בתכריכים לבנים, כדין חפצי קודש. כשנקבע שטח קרקע חדש עבור בית קברות, נערך טקס "הקדשת בית הקברות". מתחם בית הקברות נחשב לאתר מקודש שיש לנהוג בו בכבוד. ישנן הלכות שונות הקשורות למתחם זה.
כך למשל נזכר במשנה במסכת בבא בתרא (פרק ב) חיוב על הרחקת הקברים מהעיר למרחק של לפחות חמישים אמה וכך גם נפסק להלכה ברמב"ם (הלכות שכנים פרק י, הלכה ג). ובמקום אחר כתב הרמב"ם שאת בית הקברות יש להקים במרחק של שלושת אלפים אמה מהעיר (הלכות שמיטה ויובל פרק י"ג, הלכה ג). הסיבה לשוני בין פסקי הרמב"ם היא, שבעבר היו נוהגים לתת לבשר להתעכל ולהרקב במשך זמן מה, ולאחר תקופה זאת היו אוספים את עצמות המת וקוברים אותן.
יום איסוף עצמות המת נקרא יום ליקוט עצמות וקרובי המת היו נוהגים בו מנהגי אבלות מסוימים. לכן מצווה המשנה על הרחקת המתים למרחק של לפחות חמישים אמה כדי למנוע מטרד של ריח מתושבי העיר, אך המתים מונחים באתר זה באופן זמני בלבד. לעומת זאת, כיום שמקצים את הקרקע באופן קבוע וארוך טווח, יש להקצות על פי ההלכה קרקע ברדיוס של שלושת אלפים אמה מסביב לעיר למטרות של חקלאות ואיכות הסביבה, ורק במרחק גדול מזה מקימים את בית הקברות.
ברכת אשר יצר אתכם בדין
הלכה אחרת הקשורה לבית הקברות היא ברכה מיוחדת אותה מברך המזדמן לבית קברות של יהודים לאחר שלושים יום בהם לא היה בבית קברות. המקור להלכה זאת מצוי בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי בפרק תשיעי של מסכת ברכות. לגבי נוסח הברכה ישנן גרסאות שונות.
הנוסח המקובל לברכה זאת הוא :
בספר אוצר דינים ומנהגים נכתב שבזמנו לא נהגו לברך ברכה זו (הספר נכתב בשנת 1917) אך בספרי ההלכה והאחרונים פסקו שאף היום יש לאומרה וכך הוא המנהג הנפוץ.
לועג לרש
הלכה נוספת הנוגעת לבית קברות היא האיסור להסתובב בו עם תפילין או ציצית גלויים. היות שהעושה כן נראה כלועג למתים שאינם חייבים בקיום מצוות התורה ואילו הוא מקיימם כעת. מקורה של הלכה זאת בתלמוד הבבלי מסכת ברכות (דף יח, עמוד א). ולכן נוהגים להכניס את פתילי הציצית לתוך הבגדים כשעומדים בשטח בית הקברות כדי שלא יֵרָאו.
מנהגים נוספים
בשל האמונה בתחיית המתים, יהודים רבים חיפשו להיקבר בהר הזיתים, שכן עליו יעמוד המשיח, ובו תתחיל תחיית המתים.
בעבר נהגו היהודים להקצות לבתי עלמין מקומות יפי נוף כגון מדרון הר הזיתים, ממנו נשקף מראה העיר העתיקה בירושלים, בחברון שכן בית העלמין העתיק בתוך חורשת זיתים עתיקת יומין ובטבריה כוסה המדרון הפונה לכנרת גם הוא קברים.
קיים מנהג הלכתי וקבלי שלא לבקר בבית קברות בשבתות ובחגים, משום שבזמנים אלו אין הנשמות מצויות בקבריהן. במקרה של תפילה על חולה מסוכן, יש מי שכתב שניתן להתפלל עליו בקבר של צדיק או של אבותיו.
שקע (גאולוגיה)
שקע הוא מונח בגאולוגיה – סוג של צורת נוף השקועה מתחת לסביבתה. שקעים יכולים להיווצר במנגנונים שונים, וניתן להתייחס אליהם במגוון מונחים המפורטים להלן על-פי הגורם להיווצרותם: געשיות, סחיפה, העתק, קימוט, טקטוניקת הלוחות, ופגיעת מטאוריט.
סחיפה
סחיפה – תהליכי הסרה המתרחשים בפני השטח באמצעות זרמי מים, משבי רוח, תנועת קרחונים או לבה.
גנאדי גוטמן
גנאדי גוטמן (ברוסית: Геннадий Гутман; נולד ב-1 בנובמבר 1973) הוא שחמטאי אוקראיני בדרגת רב אמן.
נכון ליוני 2018, מדורג במקום ה-53 באוקראינה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
גנאדי גוטמן נולד בדנפרופטרובסק. הוא התחיל להתאמן בשחמט בשנת 1980. במהלך לימודי בית הספר הוא השתתף בתחרויות נוער וזכה להצלחות. בשנת 1994 החל לאמן בעצמו.
שיא הקריירה של גוטמן הייתה בסוף המאה ה-20-תחילת המאה ה-21. בשנת 2001 הוענקה לו דרגת רב אמן.
כמאמן הוא טיפח מספר שחמטאים שהגיעו לדרגת רב אמן (דמיטרי מקסימוב ואנסטסיה קרלוביץ').
בשנת 2001 הוא פתח חוג לשחמט ליד בית הקהילה היהודית בעירו.
מיקי מאוס: סיפורן של שתי מכשפות
מיקי מאוס: סיפורן של שתי מכשפות (באנגלית: Mickey's Tale of Two Witches) הוא ספיישל טלוויזיוני אמריקאי מוזיקלי בהנפשה ממוחשבת לליל כל הקדושים, מסוגת קומדיה, אימה וסלפסטיק, אשר מבוסס על סדרת הטלוויזיה "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות" בכיכובם של הדמויות מיקי מאוס, גופי, פלוטו, דונלד דאק, דייזי דאק, מיני מאוס, פיט וקלרבל הפרה.
הספיישל בוים על ידי ג'ף גורדון, נכתב על ידי רוברט רמירס, הופק על ידי בראדלי בולן, הופק בפועל על ידי רוב לדוקה ומארק סיידנברג ונערך על ידי ריד קרמר. מוזיקת הספיישל הולחנה על ידי טוני מוראלס, וארבעת השירים המקוריים שהוא כולל נכתבו על ידי באו בלאק ודייוויד גולדסמית'. חברת ההפקה של הספיישל היא Disney Television Animation שבבעלות חברת וולט דיסני.
הספיישל שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ג'וניור ב-7 באוקטובר 2021, ויום למחרת עלה לשירות הסטרימינג דיסני+. בישראל הספיישל שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ דיסני ג'וניור ב-5 בדצמבר 2021, ושנה לאחר מכן, ב-9 בדצמבר 2022, עלה לשירות הסטרימינג דיסני+. אורך הספיישל הוא כ-46 דקות.
תקציר העלילה
בליל כל הקדושים מיקי מאוס מספר לכלבו פלוטו סיפור על שתי מכשפות מתלמדות, מיני המופלאה ודייזי דוזי, שחייבות לעבור ארבעה מבחנים על מנת לסיים את הלימודים באקדמיית המכשפות. בעוד שדייזי לא בטוחה שתעבור, היא ומיני משלבות כוחות יחד עם הרוזן מיקולה והחבורה, כדי להביס את פיט רוח הרפאים השובב. מיני ודייזי לומדות שהעבודה המשותפת מחזקת את הקסם והחברות ביניהן.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק ומייה קדוש, והופק על ידי עדי וולוצקי באולפני אלרום. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גדי לוי ומתן קסירר.
הפקה
צוות המדבבים המקורי והעברי מהסדרה דיבב גם בספיישל זה, כאשר הקלטת המדבבים בשפת המקור הייתה האתגר הגדול ביותר בהפקת הספיישל. במקום להקליט באולפן מקצועי, צוות הדיבוב נאלץ לעבוד מרחוק מהבית עקב מגפת הקורונה. המפיקים בפועל סיפרו שמדבב אחד נאלץ להקליט את כל שורותיו מחדש ולבצע מחדש כמעט מאה שורות.
שירים
הספיישל כולל ארבעה שירים מקוריים, אשר נכתבו על ידי באו בלאק ודייוויד גולדסמית' ובוצעו על ידי הדמויות במהלך הסרט.
קבלה
שידור הבכורה של הספיישל נצפה על ידי 0.35 מיליון צופים, כאשר יום למחרת הוא שודר בערוץ דיסני ונצפה על ידי 0.30 מיליון צופים. בנובמבר 2022 הוכרז שהספיישל מועמד ל-Kidscreen Awards ה-14 בקטגוריית Best One-Off, Special or TV Movie. בפברואר 2023 נודע שזכה בפרס הספיישל "מיקי ומיני: היה היה חג מולד" שהופק יחד עם הפקה זו.
היפרנובה
היפרנובה היא סופרנובה, אשר בהתפרצותה משתתפת כמות אנרגיה גדולה במיוחד. כיום, רווחת הדעה שפיצוצים כאלה הם המקור להתפרצויות גמא וליצירת רוב החורים השחורים הכוכביים. עם זאת, יש לציין שעד כה לא נצפתה היפרנובה באור נראה.
ההבדל העיקרי בין סופרנובה והיפרנובה, הוא כמות האנרגיה והבהירות של הפיצוץ. בעוד שסופרנובה יכולה להתרחש בשתי צורות: סוג l וסוג ll, (סוג l הוא בעצם ננס לבן הסופח אליו חומר עד למעבר גבול צ'נדראסקאר), היפרנובה נמנית עם הסוג השני של הפיצוצים, סוג ll, שמאופיין בכך שאינו מערב חומר חיצוני.
מחקר והיסטורית המונח
לפני שנות ה־90 שימש המונח לתיאור פיצוצים של כוכבים עם מתכתיות נמוכה בעיקר, ותיאור של מספר אירועים קוסמיים גדולים ואנרגטיים, כגון התמזגויות של חורים שחורים על־מסיביים.
לקראת שנות האלפיים הוצע המונח היפרנובה לתיאור התפרצויות גמא, אשר כמויות האנרגיה שלהן מגיעות לכדי מאות מונים מסופרנובה. למעשה, במקרה של התפרצות גמא באזור של מערכת השמש שלנו, בגלקסיית שביל החלב, סביר להניח שהחיים על כדור הארץ יחדלו מלהתקיים, ואם ההתפרצות תהיה קרובה מדי - היא עלולה אפילו להשמיד את כדור הארץ כליל. במקביל, הוצע להשתמש במונח לתיאור סופרנובות אנרגטיות במיוחד, אשר מגיעות ללמעלה מפי 50 מסופרנובה רגילה.
בשנת 2004 שיגרה נאס"א את טלסקופ החלל סוויפט, אשר נשלח לחלל לסרוק את היקום במטרה לאתר התפרצויות גמא, ומאז הוא מגלה התפרצות גמא אחת ביום, בממוצע, המעידה על היווצרות חור שחור כתוצאה מהיפרנובה.
קריסה כבידתית
בדומה לסופרנובה, כשכוכב מגיע לסוף חייו, אין די אנרגיה בכוכב להמשיך את תהליך ההיתוך הגרעיני, אשר תומך בכבידת הכוכב מהליבה. במשך כמה מיליוני שנים התהליך מתרחש תוך יצירת מימן והליום, אבל כאשר אלו נגמרים בליבה, ממשיך ההיתוך של יסודות כבדים יותר. בכוכבים מסיביים מספיק התהליך להגיע עד להיתוך ברזל, ומרגע זה ימשכו חיי הכוכב מספר ימים נוספים, לכל היותר.
בסופו של התהליך, עדיין מורכבות השכבות החיצוניות מרמה גבוהה של מימן, אבל בליבה לא יהיה מספיק אנרגיה כלפי חוץ להחזיק את מסת הכוכב והוא יקרוס, הליבה תתגמד ותידחס עוד ועוד תחת המסה האדירה של הכוכב (מעל 25 מסות שמש ובעלת מתכתיות נמוכה), ותהפוך לסופרנובה מסוג lc עם רמה אנרגטית אדירה, תוך כדי פליטת גל ההדף האדיר, התפרצות גמא, והכבידה האינסופית של הליבה אשר הופכת לחור שחור.
אי יציבות זוגית
מודל נוסף של היפרנובה נשען על אפקט יצירת זוג. הרעיון הוצע כהסבר להיווצרות רוב המתכות הכבדות ביקום, כשקבוצה גדולה של כוכבים מקבוצה 3 (חסרי מתכות), התפוצצה ביקום המוקדם מעט לאחר המפץ הגדול.
תווך בין־כוכבי
נהוג למדוד את הסופרנובה/היפרנובה בעיקר לפי בהירות נראית, וישנו סוג של היפרנובה עם גרף בהירות שונה במיוחד, שאינו מזוהה עם התפרצויות גמא. זו היפרנובה מסוג lln. כל הסופרנובות מסוג זה מקורן בכוכבים אשר נמצאים בערפיליות גדולות של גז וחומר, שכנראה ברח מקדם־כוכב עצמו ומקיף את הכוכב. כשהתווך הבין־כוכבי עצמו הוא הגורם לבהירות הגדולה יותר לאורך זמן של הסופרנובה.
במודל זה, כשחומר נע במהירות גבוהה בחלל כתוצאה מסופרנובה, וגל ההדף מתפשט, הוא למעשה ממיר את האנרגיה הקינטית של החומר הנפלט לקרינה נראית (ייתכן פיצוצי משנה) כשזה מגיע לחומר הבין־כוכבי. למעשה כל סופרנובה יכולה להפוך להיפרנובה כשהיא מושפעת מחומר בין־כוכבי. הפיצוץ הראשוני, אמנם, הוא סופרנובה רגילה, אבל ביחד עם החומר ניתן למצוא בהירות גבוהה במיוחד ולאורך זמן ארוך במיוחד, הארוך ביותר מבין המודלים להיפרנובה.
מודל זה מתאים לענקי גז אשר עוברים איבוד מסה גדולה עקב יותר מידי חומר, כשהכוח הגרעיני בליבה אשר דוחף החוצה לעיתים חזק מהמשיכה, מעבר לבהירות אדינגטון, כמו בהיפרנובה SN2005gl.
דוד אלנסון
הרב צבי דב [דוד הארי] אלנסון (אנגלית: David Harry Ellenson; נולד ב-1947) הוא רב רפורמי אמריקאי, נשיא היברו יוניון קולג' לשעבר וחוקר יהדות.
ביוגרפיה
נולד למשפחה אורתודוקסית בברוקליין שבמדינת מסצ'וסטס וגדל בניופורט ניוז, וירג'יניה. אביו שמואל היה מהגר מאזור אוקראינה שעבד כעורך-דין, ואמו רוזלינד הייתה מנהלת שירותי הרווחה. ב-1969 סיים תואר ראשון במכללת ויליאם ומרי וב-1971 תואר שני באוניברסיטת וירג'יניה. אז נסע לניו יורק, שם החל ללמוד בשלוחה המקומית של היברו יוניון קולג', המוסד המרכזי של התנועה הרפורמית. הוא נסמך לרבנות ב-1977 והצטרף לסגל המכון ב-1979. ב-1981 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בסוציולוגיה של הדת, שעסקה במתח בין מסורת והתחדשות בפועלו של הרב עזריאל הילדסהיימר, באוניברסיטת קולומביה. באותה שנה מונה למנהל המחלקה למדעי היהדות בסניף היוניון בלוס אנג'לס, תפקיד בו החזיק עד 1997 בעודו מתקדם בסולם הדרגות האקדמיות, ממרצה ועד לפרופסור. במקביל היה עמית מחקר ומרצה אורח במכון שלום הרטמן, בית המדרש לרבנים באמריקה, אוניברסיטת דרום קליפורניה והאוניברסיטה העברית. ב-2001 מונה לנשיא היברו יוניון קולג', ונותר במשרה עד 2014, אז פרש לתפקיד הסמלי של קנצלר המוסד. מינויו של אלנסון נחשב כמסמל את העידן הבתר-זרמי ביהדות ארצות הברית בגלל הרקע המגוון שלו ונטיותיו המסורתיות. המשימה הגדולה ביותר שעמדה בפניו הייתה התגברות על תוצאות המשבר הכלכלי של 2008, שפגע קשה בזרם התרומות והותיר את המכון עם גירעון של 10$ מיליון לעומת תקציב של 38$ מיליון. הוא גייס 250$ מיליון במבצע נרחב וריבע במהלך כהונתו את ההקדש העומד לרשות המוסד ל-200$ מיליון.
במהלך הקריירה האקדמית שלו חיבר אלנסון יותר מ-200 פרסומים, כולל שישה ספרים מלאים, בעיקר על הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19 ותגובותיה למודרנה. כמו כן נשא הרצאות באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם. ב-1990 פרסם ביוגרפיה מדעית מקיפה של הילדסהיימר ופועלו. ב-2005 זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים על ספרו "לאחר האמנציפציה: תגובות יהודיות למודרנה", בו סקר את ההיווצרות של הזרמים המודרניים בדת תוך כדי מענה לסוגיות שהעלתה התקופה בפניה. ב-2012 כתב יחד עם דניאל גורדיס את "ברית אמונים", על היחס לגיור בספרות השו"ת מול אתגרי העידן החדש במאה ה-19 וה-20.
הוא נשוי לרבה ז'קלין קוך ואב לשלוש בנות ושני בנים.
ג'יימס פין
ג'יימס פין (באנגלית: James Finn; 13 ביולי 1806 – 29 באוגוסט 1872) היה הקונסול הבריטי השני בירושלים במאה ה-19, הוא סייע ליהודים להתיישב בארץ ישראל. הוא כתב על תולדות היהודים, הכיר את הלשון העברית, ואף פרסם ספר ובו תיאור מפורט על מצב היישוב היהודי בארץ.
קורותיו
פין נולד בלונדון לאב אירי קתולי שהמיר את דתו והפך לפרוטסטנטי אדוק. הוא גדל במשפחה ענייה ומרובת ילדים. הוא למד בבית ספר כנסייתי ומשך את תשומת לבו של הלורד ג'ורג' קלרנדון, לימים שר החוץ של בריטניה. בעזרתו החל בגיל 17 לשמש כמורה פרטי בבתי אצילים.
פין כקונסול
פין שירת כקונסול הבריטי השני בירושלים, בין השנים 1846–1863. למרות היותו נוצרי, הוא עסק רבות בהיסטוריה של היהודים (בעיקר יהודי ספרד וסין). במסגרת תפקידו כקונסול היה אמור לפעול גם לטובת יהודים בעלי נתינות בריטית, אך הוא הרחיב את פעילותו לטובת יהודים בכלל. הוא השתדל להגן על יהודים מפני השלטונות הטורקיים, ואף פעל לטובת היישוב היהודי החלוצי בארץ (שקדם לעלייה הראשונה). הקים מספר חוות חקלאיות בארץ בעיקר בסביבות ירושלים (למשל בכפר ארטאס שליד בית לחם), כדי לקדם את האזור והאוכלוסייה היהודית מבחינה כלכלית. הידועה שבין החוות היא "כרם אברהם" ("מושבת החרושת"). חווה זו התפתחה מאוחר יותר לכדי שכונה ונבלעה בעיר. בשכונה הקים ב-1855 את ביתו (כיום ברחוב עובדיה 24).
ב-15 בספטמבר 1857 הגיש תזכיר לשר החוץ הבריטי, בו הציע ליישב יהודים בארץ ישראל בתור חקלאים שיפריחו את השממה. היו שחשדו בו ובאשתו שפעלם בקהילה היהודית נועד להביא להתנצרותם של יהודים. פין הודח ממשרתו ועזב את ארץ ישראל ביולי 1863. יש סיבה להאמין שסיום שירותו כקונסול בא כיוון שעבר לפעמים, למען היהודים, על ההוראות שקיבל ממשרד החוץ הבריטי. עם סיום שירותו כקונסול פנו רבנים ויהודים נתיני בריטניה בעצומה למלכה ויקטוריה ולפין עצמו, כדי להודות על הפעילות הרבה לטובתם. פין שב לאנגליה ונפטר שם. שתיים מבנותיו מתו ונקברו בארץ ישראל.
ג'יימס פין נזכר רבות בספרה של מרי אליזה רוג'רס, אחותו של סגן-הקונסול בחיפה, אדוארד תומאס רוג'רס, בו תיארה את שנות שהותה בארץ ישראל (1859-1855). כמו כן, הוא נזכר גם בספרו של החוקר האמריקני ויליאם פרנסיס לינץ' על מסעו בארץ ישראל (1848), בו ציין לטובה שפין סייע למשלחתו כאילו היה הקונסול של מדינתם, מכיוון שלארצות הברית לא היה באותה עת קונסול בירושלים.
קשרי ג'יימס פין בהקמת בית כנסת החורבה בפעם השלישית
במהלך המאה ה-19 חזרו היהודים האשכנזים להתגורר בירושלים בעקבות עליית תלמידי הגר"א. עקב חזרתם לעיר והתגבשותה של עדת הפרושים התעוררה היוזמה לחדש את בניית בית הכנסת, כאשר בראש המאמצים עמדו רב הקהילה הפרושית, רבי מנחם מנדל משקלוב תלמידו של הגאון מווילנה, שהיה גזבר הקהילה וטרח בהשגת רישיונות הבנייה ותשלום החובות העתיקים הכרוכים בחצר.
בראשית ה'תקצ"ז (1837) הושג רישיון הבנייה המלכותי ('פירמאן') ממוחמד עלי (שליט מצרים) לבנייתו מחדש של בית הכנסת. שנה קודם נחנך במקום בית הכנסת מנחם ציון שנוסד על ידי רבי אברהם שלמה זלמן צורף, והיה לבית הכנסת האשכנזי הראשון בירושלים בעת החדשה.
האדון הנכבד והגביר יוסף אמזלג, היהודי העשיר ביותר בירושלים, תרם כסף בשביל הבניין וקנה בשנות ה-30 חדר לתלמוד תורה בבית הכנסת, שבחזיתו הייתה אבן שציינה את נדבנותו. החדר הוקדש לזכר בנו, יצחק דוד.
ביולי 1855 ביקר משה מונטיפיורי בירושלים ומסר לקונסול הבריטי, ג'יימס פין, את פירמאן הסולטן לבניית בית הכנסת "החורבה". לאחר מכן הוצג מונטיפיורי עם תעודותיו לפני הפחה באופן רשמי, וזה נעמד כאשר הפירמאן הוקרא בקול על ידי המזכיר הרשמי, ובסוף הקריאה הצדיע לו.
עיכובים כספיים שונים גרמו לכך שרק בי"ז בניסן תרי"ז (1857) החלה בנייתו של בית הכנסת פעם נוספת, בחסותם של מונטיפיורי ושל הברון אלפונס רוטשילד, אחיו של ג'יימס אדמונד ממשפחת רוטשילד. עקב כך שמו הרשמי של בית הכנסת נקרא 'בית יעקב', על שם אבי הברון, ג'יימס יעקב.
האיש שהיה אחראי על הבנייה הפיזית של בית הכנסת היה זאב וולפנזון שפעל בכמה תפקידים: הן כמפקח וגזבר ההוצאות וההכנסות על הבניין, והן כמנהל העבודה הראשי על בניית בית הכנסת הגדול מתחילת הבנייה ועד סופה. לבניין נאספו תרומות רבות בישראל ומחוצה לה, חלקן הגדול נאסף בידי זאב עצמו בפעילותו המגוונת כשד"ר. כל פעילותו להקמת בית הכנסת במשך כ־8 שנים נעשתה בהתנדבות וללא קבלת תמורה כספית לאחר הקמת בית הכנסת, אולם בטרם הוגבהו קירותיו עד לגובה בו הוצבה מאוחר יותר כיפתו, נערכה בו תפילת-הודיה לאות הכרת תודה לממשלת בריטניה על עזרתה בקבלת האישור להקמתו. הקונסול הבריטי "ג'יימס פין" הוזמן לתפילה והושב אל שולחן בין בימת הקריאה לארון הקודש. התפילה הראשונה בבית הכנסת הייתה תפילת "הנותן תשועה למלכים", תפילה המתייחסת בדרך כלל לשליט האזור שבו היא נאמרת, אולם השמות שנזכרו בה היו של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ומשפחתה, ולא שמו של הסולטאן העות'מאני שהיה שליט האימפריה העות'מאנית והארץ באותה עת. לאחר מכן באה תפילה לחיי הקונסול ג'יימס פין ורעייתו אליזבת אן פין ומשפחתם ובני ביתם מקימי שכונת כרם אברהם ואגודת שרה לעזר לנזקקים בירושלים. לאחר התפילות הושרו זמירות בעברית ובהן מזמורי תהילים והפיוט "אדון עולם אשר מלך". לאחר הטקס הדתי, הוגש כיבוד ונוגנה מוזיקה על ידי קלרינט ותוף. הקונסול הבריטי ג'יימס פין כתב בספרו: "וכך ערכו היהודים, כמוהם כשאר העדות, תפילה פומבית מלווה מצהלות. אכן, חידוש היה זה בירושלים שככה יוכלו לזקוף ראשיהם ולהקים בית כנסת שייראה בעיר כולה ובארץ למרחוק".
אחד התורמים הגדולים ביותר להקמת בית הכנסת החורבה היה יהודי מבגדאד בשם יחזקאל ראובן. מעל פתחו של אולם התפילה הייתה קבועה כתובת ששבחה את יחזקאל ראובן על שתרם "יותר מחצי גוף הבניין מכסף הנדבה הזאת".
בכ"ד באלול תרכ"ד (1864) ערב יום בריאת העולם נחנך בשנית בית כנסת במבנה גדול ומפואר שנקרא "בית הכנסת בית יעקב בחצר חורבת רבי יהודה החסיד", אך שמו העממי לדורות השתמר כ"בית הכנסת החורבה" עד לחורבנו בידי הירדנים בשנת תש"ח והקמתו בפעם הרביעית מחדש בשנת התשע"א עד היום ברוב פאר והדר.
ספרו Stirring Times
ספרו Stirring Times, יצא לאור בשנת 1878 בלונדון, שש שנים לאחר מותו, על ידי אלמנתו. אהרן אמיר תרגם את הספר לעברית וקרא לו בשם עתות סופה (1980). בספר יש תיאור של ארץ ישראל בתקופת מלחמת קרים (1853–1856), אליה מכוונת המילה "סופה" בשמו של הספר, וסקירה של התקופה שלפניה.
בין היתר יש בספר תיאור מפורט של מצב היישוב היהודי בתקופה זו. בין האירועים המתוארים: העוני והרעב הקשה ממנו סבלו יהודי ירושלים ב-1854, ביקורו של פין ב-7 באפריל 1855 בהר הבית כחלק מביקורם התקדימי של הדוכס והדוכסית של בראבאנט (מאוחר יותר הפכו למלך והמלכה של בלגיה), ביקור נוסף שלו בהר הבית ב-26 ביולי 1855 עם סר משה מונטיפיורי והתנגדות הרבנים היהודים לעלייתו להר, בניית טחנת-הרוח שבמשכנות שאננים, מצוקת המים בירושלים בשנות החמישים של המאה ה-19, ביקורו אצל השומרונים בשכם והתפילה לשלום המלכה ויקטוריה בבית הכנסת "החורבה" המתחדש.
פין ציין בספרו את "הלאומיות העזה המפעמת את בני העם היהודי בכל מקום". הוא מעיד כי העברית הייתה לשון חיה ונמצאה בשימוש יומיומי בירושלים, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים, כמו למשל בין יהודי מקאבול ליהודי מקליפורניה. במספר מקומות בספרו, מופיעות במקור מילים עבריות באותיות עבריות. על השקפתו בנוגע למצב היהודים בארץ כתב: "לעולם לא יוכלו היהודים בארץ־ישראל לשוב אל מצב הדיכוי בו מצאנום בראשונה ואשר ממנו נגאלו בעיקר הודות לחסות שפרשׂה עליהם הקונסוליה הבריטית... ראוי היה שיתפללו ויתנו תודות להוד־מלכותה רבּת־החסד, המלכה ויקטוריה".
פין מתאר בספרו את אופי הזהות המשותפת של ערביי ארץ ישראל ואת יחסם אל השלטון הטורקי: "רוחם קצרה בשלטון הזרים, אף שנאמנים הם לשליט העליון באשר הוא ראש הדת המוסלמית... המילה 'פאטריוטיות' אינה מצויה בלשונם. המילה היחידה מסוג זה שאימצו להם העיתונים הערביים בחינת שוות-ערך היא 'אהבת הבית'...'אהבת המולדת'...אבל זו אינה פאטריוטיות: יכולה היא להיות תכונתו האופיינית של איכר שלא יצא ממקומו...אין לה שום נגיעה לארצות-חוץ ביחסיהן עם ארצך שלך...אין זה הרגש הגדול שפיעם בבני ישראל הקדומים, הרגש שתפקידו להגן על כבוד ארצך...זה שמכוחו מקנא אדם לייחוד היותו צרפתי, אמריקאי, רוסי או בריטי; המעוררו...להקריב את נפשו לטובת ארצו. המוסלמים של סוריה, הרוב האיכרי, יש להם קשר מאחד בדתם המוסלמית...הפלאחים של ארץ ישראל יש להם סיעות שבטיות משלהם, שבאין דרכים ומרכבות תחומיהן מצומצמים; אך אפילו על חלקים אחרים של אותה ארץ קטנה אין הבריות יודעים דבר. המחוזות השונים אין להם ממש כל מגע-ומשא זה עם זה. מסכימים הם ביניהם רק בתיעוב שמם ואופיים של מושליהם העותמאנים".
יחידות מידה על שם אישים
יחידת מידה על שם אישיות היא יחידת מידה שנקראה על שם מדען דגול, לשם הנצחה. עם התפתחות המדע נוצר הצורך ביצירת יחידות מידה שתהיינה אוניברסליות ומוסכמות על כלל האנושות. תחילה נלקחו שמות היחידות משמות מושגים, לרוב בלטינית וביוונית. כך, למשל, המטר מקורו במילה המציינת "מידה" ביוונית, והמול הוא קיצור של המילה "מולקולה", שמקורה במילה הלטינית ל"מסה קטנה". מאמצע המאה ה-19 החלו לקרוא ליחידות חדשות על שם אנשי מדע דגולים ופורצי דרך.
ההיסטוריה של קריאת יחידות על שם אישים
היחידה הראשונה, שנקראה על שם איש מדע ועדיין נמצאת בשימוש נפוץ, היא מעלת פרנהייט. דניאל גבריאל פרנהייט המציא מד חום בשנת 1724. הוא קבע במד החום שלו את נקודת האפס בתור הטמפרטורה הנמוכה ביותר שהגיע אליה במעבדה, ובתור 96 הוא קבע את טמפרטורת הדם האופיינית. באותה תקופה, על מנת לציין טמפרטורה בסולם פרנהייט השתמשו במונח מעלות בסולם פרנהייט, שהתקצר עם הזמן ל"מעלות פרנהייט", והוא הדין בסולמות טמפרטורה אחרים. אולם בכל המקרים הללו נקרא סולם הטמפרטורה על שם האישיות - אך לא היחידה עצמה.
להוקרת זכרם של מדענים דגולים ופורצי דרך, הפסיקו באמצע המאה ה-19 לקרוא ליחידות בשמות שנגזרים מיוונית או לטינית, והחלו לקרוא ליחידות חדשות על שם אנשי מדע. לטימר קלארק וצ'ארלס ברייט, שני מהנדסי טלגרף בריטיים, הציעו בשנת 1861 לקרוא באופן רשמי ליחידות חשמליות על שם אישים, וכך כתבו במאמר שהציגו בפני ועדה של האגודה הבריטית לקידום המדע (British Association):
הראשונים שזכו לכבוד זה היו גאורג אוהם, מייקל פאראדיי, לואיג'י גלווני ואלסנדרו וולטה. במקור הציעו קלארק וברייט לקרוא ליחידת המתח החשמלי "אומה", ליחידת המטען החשמלי "פאראד", ליחידת הזרם החשמלי "גלווט" וליחידת ההתנגדות החשמלית "וולט".
הראשונה ביניהן שהשתרשה הייתה היחידה "אוהם", אבל דווקא בתור יחידת התנגדות. אמנם קלארק וברייט הציעו בשנת 1861 למדוד מתח חשמלי בעזרת היחידה "אומה", אך באותו זמן היה צורך דחוף לקבוע גודל תקני של התנגדות חשמלית, שישמש כאמצעי מדידה בעת הנחת קווי טלגרף, ומהנדסים החלו להשתמש במילה "אומאד" (שנגזרה מהמילה "אומה"), או בקיצור "אום", למדידת התנגדות. בעקבות הדמיון בצליל הציע בשנת 1867 ויליאם פריס, מהנדס ולשי, את האות היוונית אומגה לסימון יחידה זו. שם נוסף ליחידת ההתנגדות החשמלית שרווח באותה תקופה היה יחידת .B.A (ראשי תיבות של British Association).
הפאראד, יחידה שייעדו קלארק וברייט למדידת מטען, הפכה ליחידת קיבול חשמלי, בגלל הצורך לקבוע גודל תקני של קיבול ובגלל הקשר ההדוק בין קיבול למטען, ואילו "פאראדיי" נותרה יחידת מטען. במקביל, "וולט" הפכה ליחידת מתח, ואילו "גלווט" לא השתרשה. השימוש הראשוני של יחידות חשמליות אלו היה ביישומים הנדסיים, והיה זה ג'יימס קלרק מקסוול שהטמיע את היחידות החדשות במדע הפיזיקה כאשר ניסח את משוואות מקסוול בשנות ה-60 של המאה ה-19.
הקשר בין היחידה למדען
מקובל לקרוא ליחידה בתחום מדעי מסוים על שם אדם שעסק בתחום זה. כך, למשל, יחידת המידה לרדיואקטיביות, "קירי", נקראה על שם בני הזוג פייר ומארי קירי, מגלי הרדיום ותופעת הרדיואקטיביות. בדומה לכך, היחידה "מאך", המציינת את מהירות הקול, נקראת על שם ארנסט מאך, שחקר בין השאר תנועה במהירות על-קולית.
לכבוד מיוחד זכו אנריקו פרמי ואנדרס יונאס אונגסטרם, שיחידות אורך נקראו על שמם, במקביל ליחידה הבסיסית, מטר. אונגסטרם שעסק בספקטרוסקופיה של אור, זכה שיחידת מידה המשמשת לציון ארכי גל תיקרא על שמו. פרמי, שעסק בפיזיקה גרעינית, זכה שגודל אופייני של גרעין, ייקרא פרמי. שתי יחידות אלו, שאינן יחידות SI, מקובלות מאוד בקרב הפיזיקאים והכימאים.
מערכות יחידות
בשנת 1832 נוצרה מערכת היחידות cgs. הייתה זו מערכת המידות המדעית הראשונה, והיא הורחבה בשנות ה-70 של המאה ה-19 על ידי ג'יימס קלרק מקסוול. המערכת קיבלה את שמה על שם יחידותיה הבסיסיות - הסנטימטר, הגרם והשנייה. הודות לעבודת הארגון של מקסוול, לא נפקד במערכת cgs מקומן של יחידות על שם אישים, בעיקר בקרב יחידות החשמל והמגנטיות. היחידה מקסוול עצמה, יחידת השטף מגנטי, היא יחידת cgs.
כיום מוגדרות היחידות התקניות במערכת היחידות הבינלאומית ("SI"). מערכת זו היא התפתחות של השיטה הצרפתית, ובה יחידת המידה הבסיסית לאורך היא המטר, הזמן נמדד בשנייה והמסה בקילוגרם. מערכת ה-SI הוצעה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ונקבעה כתקן מחייב בשנת 1960. מבין שבע יחידות הבסיס של מערכת SI, שתיים קרויות על שם אישים: האמפר, יחידת הזרם החשמלי, והקלווין, יחידת הטמפרטורה. רוב רובן של היחידות המשניות במערכת SI, שנגזרות מיחידות הבסיס, קרויות גם הן על שם אישים.
במערכת יחידות פלאנק, הקרויה כולה על שם הפיזיקאי שהגה אותה, קרויות כל היחידות על שמו, למשל מסת פלאנק ואורך פלאנק.
מרחב רגולרי לחלוטין
בטופולוגיה, מרחב רגולרי לחלוטין ומרחב טיכונוף הם מרחבים טופולוגיים המקיימים תכונות הפרדה מסוימות. מרחב רגולרי לחלוטין הוא מרחב שבו אפשר להפריד בין קבוצה סגורה לנקודה באמצעות פונקציה רציפה. מרחב רגולרי לחלוטין שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב טיכונוף, או מרחב .
מרחב טופולוגי X הוא רגולרי לחלוטין, אם לכל קבוצה סגורה F ונקודה x שאיננה ב-F, קיימת פונקציה רציפה, כך ש-f(F)=\{0\} ו-f(x)=1. הפרדה כזו נקראת 'הפרדה באמצעות פונקציה רציפה'. במקרה כזה ברור שאפשר להפריד בין F ו-x גם באמצעות קבוצות פתוחות, ולכן מרחב רגולרי לחלוטין הוא בפרט מרחב רגולרי. מאותה סיבה, כל מרחב הוא בפרט מרחב T3. בנוסף לזה, מרחב הוא גם מרחב האוסדורף לחלוטין, שבו אפשר להפריד נקודות באמצעות פונקציות רציפות, ולכן גם מרחב האוסדורף. מרחב טופולוגי הוא רגולרי לחלוטין אם ורק אם קיימת לו קומפקטיפיקציה מקסימלית.
כל חבורה טופולוגית היא רגולרית לחלוטין. חבורה טופולוגית המקיימת את תכונת ההפרדה T0 מקיימת את תכונת טיכונוף.
האישה (סרט, 2017)
האישה (באנגלית: The Wife) הוא סרט דרמה משנת 2017 בבימויו של הבמאי השוודי ביורן רונגה. התסריט נכתב על ידי ג'יין אנדרסון והוא מהווה עיבוד קולנועי של רומן באותו שם מאת מג ווליצר.
בסרט משחקים בתפקידים הראשיים גלן קלוז, ג'ונתן פרייס וכריסטיאן סלייטר. העלילה עוקבת אחר אישה שמתחילה להרהר בבחירות שעשתה במהלך חייה, כאשר היא נוסעת לסטוקהולם עם בעלה הנרקיסיסטי על מנת לקבל את פרס נובל לספרות בו זכה.
"האישה" הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2017, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 באוגוסט 2018 בהפצת חברת Sony Pictures Classics.
הסרט זכה לשבחי הביקורות, שציינו במיוחד את הופעתה של גלן קלוז בתפקיד הראשי. על משחקה בסרט זה זכתה קלוז לשבחים ולפרסים רבים, כולל פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה. כמו כן קלוז הייתה מועמדת לפרס בחירת המבקרים לשחקנית הטובה ביותר וכן לפרס לביצועים יוצאי דופן על ידי שחקנית בתפקיד ראשי.
עלילה
העלילה בסרט מתקדמת באופן כרונולוגי, עם חלקים גדולים של הסיפור המסופרים בפלאשבקים.
בשנת 1956, ג'ואן ארצ'ר (מגולמת בצעירותה על ידי השחקנית אנני סטארק, בתה של גלן קלוז) פוגשת את ג'וזף קסטלמן (מגולם בצעירותו על ידי הארי לויד), צעיר נאה ונשוי המשמש כפרופסור במכללה לנשים-בלבד. אף על פי שבאותה נקודת זמן ג'ואן היא כבר כותבת מוכשרת (גם אם עדיין לא פרסמה מיצירתה), ג'ואן מתפעלת מכוח אישיותו ומעצותיו של פרופסור קסטלמן, כמו למשל: "סופר חייב לכתוב". ג'ואן פוגשת בסופרת בוגרת המכללה שכבר פרסמה ספרים (אותה משחקת אליזבת מקגוברן), והשקפותיה הציניות על ההזדמנויות לסופרות נשים משפיעות לרעה על הביטחון העצמי של ג'ואן בנוגע ליכולתה להצליח בתחום הכתיבה.
פרדריק רוסיף
פרדריק רוסיף (בצרפתית: Frédéric Rossif; 14 באוגוסט 1922 – 18 באפריל 1990) היה במאי קולנוע צרפתי. ביים מספר סרטים דוקומנטריים, שעסקו בעיקר בחיות ואירועים היסטוריים, לעיתים קרובות הוא השתמש במוזיקה של ואנגליס או ביצירות מקוריות של מוריס ז'אר.
האישה (סרט, 2017)
עלילה
במהלך ארבעת העשורים הבאים מנהל ג'וזף הנרקיסיסט כמה וכמה רומנים מחוץ לחיי הנישואין, והוא מקפיד לומר לכל מי שרוצה לשמוע כי ג'ואן "לא כותבת".
פרדריק רוסיף
קורות חייו
נולד בצטיניה, מונטנגרו, ונמלט ליוון במשך מלחמת העולם השנייה, אחרי המלחמה עשה דרכו לצרפת.
האישה (סרט, 2017)
עלילה
בשנת 1993, ג'וזף המבוגר (מגולם על ידי ג'ונתן פרייס) הופך לסופר מפורסם. הוא זוכה בפרס נובל לספרות, אף על פי שג'ואן (מגולמת על ידי גלן קלוז) נראית פחות שמחה מהכבוד שנפל בחלקם. בנם של השניים, דייוויד (מגולם על ידי מקס איירונס), המעריץ את אביו, מבקש ממנו ביקורת על הסיפור הקצר הראשון שכתב, בעוד שאינו מודע לכך שג'ואן היא בעצם זו שכתבה את כל ספריו של ג'וזף. השלושה, ג'וזף, אשתו ג'ואן ובנם דייוויד, טסים ביחד לסטוקהולם. שם הם פוגשים בנתניאל בון (מגולם על ידי כריסטיאן סלייטר), ביוגרף עם משיכה לסיפורים שערורייתיים, שמנסה לדחוף את עצמו לתוך חייהם של בני משפחת קסטלמן. האומללות של ג'ואן והקונפליקט בו היא שרויה מחריפים ככל שגוברות כמויות ההערצה שמקבל ג'וזף. ניסיונותיו של ג'וזף להודות לג'ואן בפומבי על תמיכתה בו, רק מחריפים עוד יותר את הקונפליקט וגורמים לה למירמור גדול יותר.
נתניאל חש במצבה הרגשי של ג'ואן, וגורם לה לדבר איתו על כוס משקה אלכוהולי, ואומר לה שהוא יודע כי היא מעורבת כסופרת צללים בחלק נכבד או אפילו בכל הרומנים שנכתבו כביכול על ידי ג'וזף.
פרדריק רוסיף
קורות חייו
ב-1963, סרטו Mourir a Madrid, על מלחמת האזרחים הספרדית, היה מועמד לפרס אוסקר עבור הסרט הדוקמנטרי הטוב ביותר.
האישה (סרט, 2017)
עלילה
ג'ואן לא מודה בפני נתניאל על האמת, אבל בעקבות השיחה עם ג'ואן הוא משוכנע שהוא צודק. בינתיים, ג'וזף מנסה לפתות צלמת צעירה ונאה אשר צוותה ללוות אותו במהלך שהותו בסטוקהולם, אך הוא אינו מסוגל למצות בפועל את הפיתוי הזה בשל מחלת הלב וכלי הדם ממנה הוא סובל. ג'וזף מאשים את ג'ואן בכך שנטשה אותו, בעוד ג'ואן מביעה את זעמה על ניסיונות הפיתוי של ג'וזף. הוויכוח נפסק כאשר הם מתבשרים כי בתם זה עתה ילדה להם נכד.
בלילה של טקס הענקת פרס נובל, דייוויד מתעמת עם הוריו לאחר שנאמר לו על ידי נתניאל בון כי ג'ואן היא בעצם הסופרת היחידה במשפחה. ג'וזף וג'ואן מכחישים הכול. בטקס ובמשתה שלאחריו, ג'ואן נסערת יותר ויותר בעקבות השבחים שממטיר עליה ג'וזף. היא בורחת מהמקום וג'וזף יוצא אחריה. הוא דורש ממנה לקחת את פרס נובל, אבל היא מסרבת לבקשתו. כאשר הם מגיעים בחזרה לחדרם במלון, ג'ואן אומרת לג'וזף שהיא רוצה להתגרש ממנו. הם מתווכחים באלימות, וג'וזף חוטף התקף לב. בעוד הוא מתנודד על המיטה, הוא מתחנן בפני ג'ואן לאהבתה עד שהיא אומרת לו שהיא אוהבת אותו; ג'וזף עונה לה: "את שקרנית כל כך טובה", וכעבור כמה שניות מת.
במטוס חזרה לארצות הברית, נתניאל בון מציע את תנחומיו לג'ואן. היא אומרת לו שאם הוא רק ינסה להדפיס משהו שיערער את המוניטין של ג'וזף כסופר, היא תתבע אותו. דייוויד שומע אותה מבלי שהיא מבחינה בכך. ג'ואן אומרת לדייוויד שהיא תספר לו ולאחותו את כל האמת כאשר הם יגיעו הביתה.
רון שפירא
רון שפירא (נולד ב-1964) הוא עורך דין ופרופסור למשפטים ישראלי. משמש רקטור המרכז האקדמי פרס. קודם לכן היה נשיא המרכז האקדמי פרס ומרצה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
האישה (סרט, 2017)
הפקה
ב-30 בינואר 2015 התפרסם כי גם השחקנים: פרנסס מקדורמנד, לוגן לרמן, בריט מרלינג, ג'ונתן פרייס וכריסטיאן סלייטר ילוהקו לסרט זה.
רון שפירא
ביוגרפיה
רון שפירא נולד בתל אביב. אביו, חיים שפירא, היה נשיא בית משפט השלום בתל אביב. בגיל שבע עשרה החל ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה ונרשם לעתודה האקדמית במשפטים. הוא עורך דין החל משנת 1987. בין השנים 1985 ל-1990 שימש במסגרת שירותו בצה"ל כעוזרו של מנחם פינקלשטיין, התובע הצבאי הראשי.
האישה (סרט, 2017)
הפקה
ב-19 באוקטובר 2016, אושרה העובדה כי פרייס וסלייטר אכן ישחקו בסרט, ובנוסף הצטרפו לרשימת השחקנים גם אליזבת' מקגוברן, מקס איירונס ובתה של קלוז, אנני סטארק, שישחקו את התפקידים שנקבעו במקור למקדורמנד, לרמן ומרלינג (בהתאמה). הארי לויד נוסף גם הוא לצוות השחקנים.
רון שפירא
ביוגרפיה
לאחר סיום שירותו הצבאי בשנת 1990, החל לעסוק בפרקטיקה עצמאית בעריכת דין. הוא התמחה בנדל"ן ובמשפט פלילי, בעיקר בכל הקשור לעבירות צווארון לבן. ייצג את העמותות של אהוד ברק, כתב את חוות הדעת של המרכז החקלאי כתשובה לעתירה לבג"ץ שהגישה הקשת הדמוקרטית המזרחית. ייצג את איש העסקים דוד אפל ומשמש כיועץ למפעל הפיס.
האישה (סרט, 2017)
הפקה
גלן קלוז פנתה לגארי אולדמן כדי שיגלם בסרט את ג'וזף קסטלמן, אך הוא לא היה פנוי. צילומי הסרט התרחשו בגלאזגו ובאדינבורו שבסקוטלנד.
רון שפירא
ביוגרפיה
בין השנים 1994 ל-2000 כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב והיה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה. החל משנת 2001 שימש פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן וכיהן כדיקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה בין השנים 2001 ל-2004. ב-2008 פרש מאוניברסיטת בר-אילן והתמנה לנשיא המרכז האקדמי פרס שברחובות, כשבמקביל הסיר את מועמדותו לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
האישה (סרט, 2017)
הכנסות
נכון ל־18 בדצמבר 2018 הכניס הסרט כ-8.2 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, וכ-8.6 מיליון דולר במדינות אחרות. סך כולל של ההכנסות: כ-16.8 מיליון דולר.
רון שפירא
ביוגרפיה
במרץ 2007 מיזג את משרדו עם משרדו של עוה"ד ד"ר יעקב וינרוט.
האישה (סרט, 2017)
הכנסות
בסוף השבוע הראשון לאחר שחרור מוגבל של הסרט לאקרנים, ההכנסות מההקרנות היו $111,137 מארבע תיאטראות, ממוצע של $27,784, הכנסות השיא לאותו סוף השבוע. ההקרנות הורחבו בסוף השבוע שלאחר מכן ל־18 בתי קולנוע, וההכנסות היו $212,714.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיק בדירוג של 84% על בסיס 185 ביקורות, והממוצע המשוקלל שלו הוא 7.1 מתוך 10. באתר נכתב: "הסרט נשען על כוח המשחק של גלן קלוז כדי להעצים את העלילה - והיא מוכיחה ביסודיות ובעוצמה את יכולת העמידה במשימה".
רון שפירא
ביוגרפיה
באוקטובר 2014 התבטא בראיון נגד תקצוב לימודי המשפטים ומנהל עסקים.
האישה (סרט, 2017)
ביקורות
בכתבה לרולינג סטון, מבקר הקולנוע פיטר טראברס נתן לסרט את הציון ארבעה כוכבים (מתוך חמישה כוכבים אפשריים), וכינה את השחקנית גלן קלוז "tour-de-force". בנוסף ציין בכתבתו כי קלוז מעלה את הסרט בכמה רמות, עם הופעה מתוחכמת מאוד, שמכפילה את כוחה כמו הצטברות של פרטים המגדירים נישואין. היא לא מוסרת את הרגשות של ג'ואן אותה היא משחקת כלאחר יד, אלא מאפשרת להם להתפרק לאט לאט במהלך הסרט, בעוד אנחנו כצופים רואים אותה משתתפת במסיבות כהכנה ללילה הגדול. מארק קרמוד, מבקר הקולנוע הראשי של האובזרבר, תיאר את הסרט כ"תסמונת סטוקהולם עם טוויסט". בעוד גלן קלוז, שרואיינה על ידי מבקרת הקולנוע האנגלייה רובי קולין עבור העיתון אייריש אינדיפנדנט, תיארה את הסרט כ"חלקו תקופתי, חלקו סיפור אהבה, חלקו דרמה בסגנון ברגמנסקי - עד כדי כך שהוא יכול היה להיקרא "תמונות מחיי נישואין" (סרט של אינגמר ברגמן משנת 1973).
ביל מקודי, מחברת התחזיות "גולד דרבי", ציטט את רכזת ההקרנה פגי סיגל, ואמר כי "הסרט "האישה" הוא סרט ה-Me Too המושלם" והגדיר אותו כפיתיון-אוסקר.
רון שפירא
ביוגרפיה
במאי 2017 מונה ליו"ר "הוועדה המיוחדת למתן חוות דעת על המועמד לתפקיד נציב שירות המדינה", ופרש מתפקיד זה כעבור חצי שנה.
חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
נשוי לד"ר קרן שפירא-אטינגר. בתו הבכורה, יערה שפירא, משמשת ככתבת בכנסת בתאגיד השידור הישראלי ומבזקנית.
שמעון לביא (פרופסור)
שמעון לביא (Lavee; 29 בינואר 1931 – 25 באפריל 2016) היה פרופסור לחקלאות, חוקר, מפתח ומדריך חקלאי ישראלי.
ביוגרפיה
שמעון לביא נולד בברלין בירת גרמניה. ב-1931. בגיל שלוש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו (על רקע עליית הנאצים לשלטון) והתגורר בתל אביב. התגייס לצה"ל בגיל 17 ונמנה עם המחזור הראשון של הנח"ל. בהמשך היה ממקימי קיבוץ תל קציר. למד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים עד תואר דוקטור והתמחה בפיזיולוגיה של הצמח. את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת מדיסון שבוויסקונסין, גם כן בתחום זה. בשנים 1975–1978 כיהן כמנהל המכון למטעים במכון וולקני ובשנים 1983–1985 כיהן כסגן ראש מנהל המחקר החקלאי.
פרופסור לביא היה חוקר ומדריך מטעים (עצי פרי נשירים, זית וגפן). הוא עסק בהשבחת הזית וייצר מספר זנים ייחודיים; הנפוץ ביניהם – "ברנע". בתחום אחר, היה מהראשונים לגדל ולשלב תרביות תאים במחקר של עצים, והכניס לארץ את השימוש בגידול רקמות צמחיות בתרבית. היה בין מקימי האגודה הישראלית לגידול רקמות ושימש כנשיאה הראשון במשך 8 שנים.
בשנת 1953 נישא לאיה ויזל והיה אב לשלושה.
נפטר ב-25 באפריל 2016.
נמאוסוס
נמאוסוס או  דאוס נמאוסוס (לטינית: Deus Nemausus) הוא אל של העיר נמאוסוס, כיום נים שבצרפת, על פי המיתולוגיה הקלטית. פולחנו היה נפוץ בעיר זו, אך לא מחוצה לה.
האסטרואיד 51 Nemausa שהתגלה ב-1858 נקרא על שמו.
איגנץ פון פופיל
איגנץ פון פופיל (בפולנית: Ignatz (Ignacy) von Popiel; 27 ביולי 1863, גליציה – 2 במאי 1941) היה שחמטאי פולני-אוקראיני.
ביוגרפיה
פון פופיל החל את הקריירה השחמטאית שלו בלבוב בשנת השמונים של המאה ה-19. בשנת 1886 הגיע למקום העשירי בתחרות וינה. בשנת 1887 הגיע למקום השני בתחרות וינה. בשנת 1889 חלק מקום 3–4 בתחרות וינה, וחלק מקום 5–6 בתחרות ברסלב (ניצח: עמנואל לסקר). בתחרות זו ניצח פון פופיל את אלוף העולם עמנואל לסקר בכלים השחורים.
בשנת 1892 חלק מקום 1–3 בשלב המוקדמות וסיים שביעי בתחרות דרזדן. בשנת 1895 ניצח בתחרות לבוב. בשנת 1896 חלק מקום 2–3 בתחרות אייזנך, הגיע למקום ה-13 בתחרות בודפשט וניצח בתחרות לבוב. בשנת 1897 חלק מקום 1–2 בתחרות המוקדמות וניצח בתחרות ברלין. בשנת 1898 חלק מקום 10–11 בתחרות קלן. בתחרות זו ניצח פון פופיל את דוד ינובסקי.
בשנת 1899 הגיע למקום התשיעי בתחרות וינה. בשנת 1900 חלק מקום 11–12 בתחרות מינכן. בשנת 1902 הגיע למקום ה-18 בתחרות הנובר ולמקום ה-16 בתחרות מונטה קרלו. בתחרות זו ניצח פון פופיל את גאורג מרקו.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיע למקום השישי בתחרות וינה. לאחר המלחמה נחשב פון פופיל לאחד משחקני השחמט החזקים ביותר בלבוב. בשנת 1925 הגיע למקום השני באליפות לבוב.
וילהלם גוסטלוף (אונייה)
"וילהלם גוסטלוף" (גרמנית: Wilhelm Gustloff) הייתה אוניית נוסעים של צי המלחמה הגרמני, שהוטבעה במימי הים הבלטי ב-30 בינואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, על ידי צוללת הצי הסובייטי S-13 עליה פיקד אלכסנדר מרינסקו. על סיפונה של וילהלם גוסטלוף נמצאו פליטים גרמנים אזרחיים וכן חיילים מן הצבא והצי, שפונו ממזרח פרוסיה לאחר שכותרה על ידי הצבא הסובייטי. על פי אחת ההערכות טבעו עם האונייה 9,343 נוסעים מתוך מעל 10,000 שהפליגו על סיפונה, מה שהופך את טביעתה לאסון הימי הגדול בהיסטוריה. האונייה נקראה על שם וילהלם גוסטלוף, מייסד ומנהיג סניף המפלגה הנאצית בשווייץ, שנורה למוות ב-1936 על ידי הסטודנט היהודי דוד פרנקפורטר.
תולדות האונייה
"וילהלם גוסטלוף" הייתה אוניית הנוסעים הראשונה שנבנתה במיוחד עבור "כוח באמצעות שמחה" (Kraft durch Freude, KdF), חברת-בת של "חזית העבודה הגרמנית" (בגרמנית: Deutsche Arbeitsfront ,DAF). הארגון הוקם כדי להעניק לפעילי המפלגה הנאצית, לפועלים גרמנים ולמשפחותיהם, פעילויות נופש ותרבות, בכללן קונצרטים, הפלגות נופש ועוד. עד אביב 1939 הייתה "וילהלם גוסטלוף" אוניית דגל צי אוניות הנוסעים של KdF; אז תם תפקידה האזרחי, ומאז ואילך שרתה את צורכי הורמאכט וצי המלחמה הגרמני. בקיץ 1939 גויסה האונייה להחזרת חיילי לגיון הקונדור מספרד לאחר ניצחון הכוחות הלאומניים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. מספטמבר 1939 עד נובמבר 1940 שרתה "וילהלם גוסטלוף" כאוניית בית-חולים; במשימתה הראשונה בים הבלטי היא הובילה 650 חיילים פולנים פצועים.
מבצע חניבעל
הפלגתה האחרונה של האונייה הייתה כשגויסה ל"מבצע חניבעל" שיזם אדמירל קרל דניץ, מפקד הצי הגרמני. מטרת המבצע הייתה חילוץ אנשי הצי מפרוסיה המכותרת על ידי הצבא הסובייטי, ובמסגרתו משימתה של "וילהלם גוסטלוף" הייתה פינוי אזרחים, מלחי צי וחיילים גרמנים, בהם פצועים, מנמל גוטנהפן (גדיניה) לנמל קיל. רשימות הנוסעים ואנשי הצוות של האונייה ביציאתה מנו כ-6,050 איש בלבד, אך שם לא נכללו הפליטים הרבים שנדחקו על סיפונה ללא רישום בניירת הרשמית. החוקר היינץ שון (Heinz Schön), בעצמו ניצול האונייה, שערך מחקר מקיף על טביעתה בשנות השמונים והתשעים, קבע כי "וילהלם גוסטלוף" נשאה על סיפונה צוות של 173 אנשי חיל העזר של הצי, 918 קצינים, נגדים וחיילים מ"דיוויזיית ההדרכה 2" של צי הצוללות, 373 נשים סייעות מחיל העזר של הצי, 162 חיילים פצועים קשה ו-8,956 פליטים – סך הכל 10,582 נוסעים ואנשי צוות. האונייה נבנתה במקור עבור 1,456 נוסעים, אך על ידי ניצול חללי הנופש הציבוריים שלה התפנה מקום להסעת אנשים רבים נוספים - לטווח קצר. ברם, האונייה צוידה בפחות ממחצית ציוד ההצלה ההכרחי שנדרש לכל הנוסעים.
ה"וילהלם גוסטלוף" הפליגה מגוטנהפן בבוקר ה-30 בינואר 1945 יחד עם אוניית הנוסעים "הנזה" (Hansa), שהייתה עמוסה אף היא בפליטים וחיילים, כשהן מלוות בשתי ספינות טורפדו. עקב תקלה ב"הנזה" וכן באחת מספינות הטורפדו נמנע משתיהן להמשיך בדרכן, לכן ה"וילהלם גוסטלוף" המשיכה לבדה בליווי ספינת טורפדו אחת - ה"לובה" (Löwe). על סיפונה של "וילהלם גוסטלוף" נמצאו אז ארבעה רבי-חובלים: שלושה אזרחיים, וקצין צי המלחמה - שלא הגיעו להסכמה על הדרך המיטבית להגנת האונייה מפני התקפת צוללות. בניגוד לעצת רב החובל של הצי, הצוללן לויטננט-קומנדר וילהלם צאן (Wilhelm Zahn), שהציע להפליג במים רדודים קרוב לחוף וללא אורות, החליט הקברניט האזרחי הבכיר, פרידריך פטרסן (Friedrich Petersen), לצאת למים העמוקים, בנתיב שהיה ידוע בביטחון שפונה ממוקשים, גם כדי לחסוך בדלק - שהיה להם בצמצום. מאוחר יותר, כששמע באלחוט שמתקרבת שיירת שולות מוקשים גרמנית, הוא פקד להדליק אורות ניווט באונייה, כדי להימנע מהתנגשות בחשיכה. ואולם, בכך הפך את "וילהלם גוסטלוף" למטרה קלה לזיהוי על ידי צוללות סובייטיות בים שארבו לטרף. מאחר שהייתה חמושה בתותחי נ"מ, עשתה דרכה כשהיא מואפלת, לא נשאה יותר סימני זיהוי של אוניית בית חולים ולא הייתה צבועה ככזו – לא עמדה לה החסינות שמעניק החוק הבינלאומי לאוניית בית חולים.