cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנימין איזק
ביוגרפיה
בנימין איזק נולד למשפחה שחיה בהולנד החל מהמאה ה-18. משפחתו הייתה חילונית כבר מהמאה ה-19, אביו ודודיו היו פעילים בתנועה הציונית. משפחת אביו הייתה בעלת רשת חנויות כלבו ולמשפחת אימו היה בנק השקעות קטן בהאג מראשית המאה ה-19. משפחתו ברחה מהולנד לשווייץ ב-1942 ואיזק נולד בז'נבה ב-1945, חמישה ימים לאחר שחרור הולנד. הוא גדל באמסטרדם, כבר בתיכון למד יוונית עתיקה ולטינית. עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת אמסטרדם בין השנים 1963 - 1972 וסיים בהצטיינות. ב-1972 עלה לישראל והחל לעבוד כעוזר מחקר באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1974 - 1980 כתב דוקטורט בהנחייתו של פרופסור שלום פרלמן על ההתיישבות היוונית בתרקיה ומקדוניה עד הכיבוש המקדוני, אותו סיים בהצטיינות יתרה. ב-1988 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-1995 הופקד על הקתדרה על שם פרד והלן לסינג ללימודים קלאסיים. שימש מספר פעמים כראש החוג ללימודים קלאסיים. כיהן כראש בית הספר להיסטוריה. איזק כיהן כממונה על הקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה, וישב בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב. היה פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (פעמיים), ב-All Souls College שבאוקספורד, באוניברסיטת מקארי בסידני שבאוסטרליה, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, במרכז הלאומי ללימודים הומניים בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד ובקולז' דה פראנס שבפריז.
ב-1996 נבחר לחבר חוץ במכון לארכאולוגיה גרמנית, באותה שנה נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, אותה ייצג מספר פעמים באיגוד האקדמיות הבינלאומי ובמשלחת האקדמיה הישראלית לקרן האיחוד האירופאי, חבר אורח של קולג' צ'רצ'יל, קיימברידג' ופרופסור אורח של האקדמיה הבריטית, ב-2003 נבחר כחבר חוץ של החברה הפילוסופית האמריקנית. ב-2008 זכה בפרס ישראל.
איזק נשוי ואב לשלושה.
תיאור מחקריו
מחקריו של בנימין איזק משתרעים על פרק זמן שתחילתו במאה ה-6 לפני הספירה והוא מסתיים במאה ה-7 לספירה ועוסקים ביוון העתיקה, רומא העתיקה וביזנטיון הקדומה. בנוסף לכך הוא חוקר את תולדות עם ישראל החל מהמאה ה-2 לפני הספירה עד לביטול הנשיאות במאה ה-5 לספירה. בעבר עסק בפרהיסטוריה, כתב מונוגרפיה על יוון (ביחד עם מי ר. ון רויאן) בתקופת האלף השני לפני הספירה. במהלך השנים עסק איזק גם בארכאולוגיה ואפיגרפיה ועשה סקר דרכים רומיות שראה אור בשני כרכים ביחד עם ישראל רול ומשה פישר.
ההתיישבות היוונית בתרקיה ומקדוניה
ספר זה מעובד מעבודת הדוקטורט של איזק. הדוקטורט עסק במושבות יווניות בתרקיה בתקופה הקלאסית מראשיתן ועד אלכסנדר מוקדון, פורסם כספר שראה אור ב-1986 בהוצאת בריל בליידן (The Greek Settlements in Thrace until the Macedonian Conquest).
הספר מנסה לתת תמונה של התיישבות של יוונים באזור מרוחק ממקום מוצאם ופראי. איזק הגיע למסקנה שההתיישבות היוונית עוררה התנגדות עזה יותר מצד המקומיים מאשר המקורות היווניים מספרים וממעטים להזכיר את המקומיים. לדעת איזק הסיבה לכך שתופעת ההתיישבות הייתה מוגבלת היא משום אי-רצונם של היוונים להתיישב בפנים הארץ. מושבותיהם היו קשורות לחוף, הם עסקו במסחר וגם בחקלאות מסביב לחוף. הם לא רצו לכבוש מעבר למה ששאפו להחזיק בו בקו החוף. הדבר דומה במעט לפיניקים מסביב לים התיכון ומצמצם את החיכוך עם המקומיים.
גבולות האימפריה: הצבא הרומאי במזרח
ספר זה ראה אור בשלוש מהדורות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, שהראשונה בהן הייתה בשנת 1990 (The Limits of Empire: The Roman Army in the East) וזיכה את בנימין איזק בפרס הספר המצטיין מטעם החברה האמריקנית להיסטוריה צבאית. איזק טוען בספרו כי האימפריה הרומית לא השתמשה בצבא ובחילות המצב באזורי הסְפַר או בפרובינציות לצורך דאגה לשלום אזרחיה המקומיים ולהגנה עליהם מפני התקפות מבחוץ. הוא סבור כי שלום האזרחים לא היה בראש מעייניה של האימפריה וכי השימוש בצבא נעשה לשתי מטרות, האחת לצורך דיכוי מרידות ושמירה על השקט הפנימי והשנייה לצורך התקפה והתפשטות טריטוריאלית.
איזק הראה כי המושג גבול כפי שאנו מכירים אותו כיום לא היה קיים באימפריה הרומית, וכי זו לא הייתה מושג טריטוריאלי אלא מושג סמכותי-שליטתי. משמעות המושג Imperium Populi Romani זה הכוח של העם הרומי. לרומאים לא היו מפות ולא סומנו קווים על האדמה על מנת להפריד בין רומא לבין שכניה. אמנם היו גבולות, אולם הללו היו אדמיניסטרטיביים ונועדו לשייך כפרים לערים, לצורכי גביית מיסים ומשימות שיטור.
חלוציות מחקרו היא בהראותו שהגבול מעולם לא היה קו הגנה מחייב בקרב השליטים הרומיים לשם מימוש מדיניות של "אמפריאליזם בהתגוננות" כפי שטוען ארנסט בדיאן, אלא שררה אידאולוגיה אימפריאליסטית רומית שדגלה בהשתלטות על שטחים ובהחזקה בהם ככל שיכלה. שלא כמו גבולותיה הפנימיים של האימפריה בין הפרובינציות השונות, הרי שגבולותיה החיצוניים מעולם לא סומנו. ביחסים בין רומא לפרס-פרתיה, המעצמה היחידה במזרח עימה היה לרומא גבול, הייתה רומא בדרך כלל הצד התוקף ולעולם לא המתגונן. לדעת איזק האימפריה מעולם לא ויתרה על האידאולוגיה של ההתפשטות, ברם בחלוף השנים הצלחתה פחתה מסיבות שונות והיא נקטה בה פחות. בנימין איזק מפריך את מחקרו של אדוארד לוטוואק משנות השבעים לפיו הייתה באימפריה הרומית חשיבה אסטרטגית לטווח ארוך, הבנויה באופן רציונלי.
איזק מתבסס בספרו על מחקרו של האריס, אותו הוא מרחיב ומדגים, המראה כי רבות מהמלחמות במזרח היו פרי תאוות כיבושים ושלטון של קיסרים שונים שרצו בתהילה צבאית, זאת ללא כל קשר לשיקולים צבאיים. לדעת איזק לא הייתה אסטרטגיה רבתי מכיוון שלא היו האמצעים האינטלקטואליים והטכניים הנחוצים לקיומה. לא היו להם מפות סבירות, אז אין קונספציה גאוגרפית שמאפשרת תכנון. אמנם היה מודיעין, היו מרגלים ואספו נתונים, אולם לא היה ברומא צבא כמקצוע המבוסס על השכלה, הקצונה לא הוכשרה באמצעות אקדמיה צבאית, שהתפתחה בעת החדשה. הקצינים היו אנשי אצולה ולמדו את המקצוע תוך כדי עשייה. קובץ מאמרים מאת 14 חוקרים שדנים בנושאים שונים של ספרו של איזק יצא ב-1996.
המצאת הגזענות בעולם העתיק
ספרו זה של איזק יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון (The Invention of Racism in Classical Antiquity) והוא נבחר שנה לאחר מכן ככותר מצטיין בכתב העת של הספריות האקדמיות בארצות הברית Choice. איזק טוען בספרו כי הגזענות היא צורה שונה של דעות קדומות וסטראוטיפים שמאפשר העולם המערבי. הגזענות הופכת את הדעות הקדומות למדע ויוצרת רציונליזציה של הדעות הקדומות. איזק סבור כי הדבר התפתח במאה ה-5 לפני הספירה ביוון, אז התפתחה המחשבה המופשטת בפילוסופיה והרפואה היוונית מבית מדרשו של היפוקרטס ושם לטענתו ניתן לראות את ראשית הגזענות, עת היוונים פיתחו מודל של דטרמיניזם סביבתי, גישה שהחזיקה מעמד אלפי שנים עד לימינו אלה. איזק סבור כי הדבר היווה כלי לניסוח אידאולוגיה אימפריאליסטית. בספר הוא בוחן את הצדקתה של הגזענות לפיתוח גישות אימפריאליסטיות מן המאה החמישית לפני הספירה ועד לתקופה הביזנטית. איזק מציג את אריסטו שמביא לידי ביטוי תפיסה זו בחיבורו "פוליטיקה". הוא כותב שהעמים בצפון שחיים בקור הם אמיצים, גדולים וטיפשים. הם לוחמים היטב, אבל חסרי בינה. לעומת זאת בדרום חם ויבש, מכאן שהאנשים פיקחים מאוד, אולם הם פחדנים וחלשים ואינם יודעים להילחם. אריסטו טוען שהיוונים בעצמם ממוקמים בדיוק בין שתי הקבוצות הללו ומהווים אידיאל באמצע ולכן ראויים לשלוט בכל העולם. איזק מתייחס גם לגזענות כפי שהתבטאה בעבדות ששררה בעולם העתיק. בעולם העתיק העבדות הייתה מובנת מאליה ואין בנמצא תאוריה לשם הצדקתה, אולם אריסטו גם מפתח בפוליטיקה שלו אידאולוגיה של עבדות טבעית. אריסטו טוען כי העבדות היא מצב חיובי ושהעבד שאינו יווני מתאים להיות עבד. האדון הוא אדון טבעי ולכן הוא מתאים להיות אדון. מכאן יש מצב שממנו נהנות שתי הקבוצות. העבד אינו יכול לחיות כבן אדם חופשי, מכיוון שאין לו את הכלים לחיות כמו שצריך והאדון שמעסיק את העבד נהנה מן העבודה שלו. לתאוריה זו הייתה השפעה רבה והיא עברה תהליך של פופולריזציה. ברומא עברה התאוריה תהליך של קולקטיביזציה. היוונים והרומאים טענו שישנם עמים שמתאימים להיות עבדים. הדבר הצדיק את הכיבושים הרומים, והשתלטות רומי על עמים זרים והפיכתם לעבדים.
איזק יצא בספרו מחוץ למסגרת העולם העתיק וטען שהדבר השפיע על העולם המודרני בתקופת ההשכלה, כי האינטלקטואלים של ההשכלה קראו כולם את הספרות העתיקה ואת אפלטון ואריסטו. איזק בחן את כתביהם של מחברים כדוגמת מונטסקייה והראה שהם מצטטים את המקורות היווניים בהקשר לגזענות והעבדות.
באופן זה תרמה הגזענות הקדומה להתפתחות הגזענות בעולם המודרני והיא קיבלה צורה שונה עם התאוריות של דרווין. איזק יזם כנס בנושא הגזענות בשנת 2006 ואסופת מאמרים מהרצאות הכנס תצא בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בעריכתו ביחד עם פרופ' מירי אליאב-פלדון ופרופ' יוסי ציגלר. הם הזמינו לכנס היסטוריונים של תקופות שונות והללו מצאו אסמכתאות למה שכתב בספרו הראשון בתקופות השונות. אנשי ימי הביניים תיקנו את איזק שכבר בימי הביניים במאה ה-12 קראו את אריסטו ובפועל הראו חוקרים שונים שאידאולוגיית הגזענות שחשב שהועברו מהעולם העתיק לתקופת ההשכלה, הגיעו אל מערב אירופה במאה ה-12. תופעות אלה ניתן למצוא גם בתקופה הקולוניאלית, בתקופות הראשונות לגילוי אמריקה, ביחס כלפי האינדיאנים באמריקה ובפיתוח עבדות השחורים באמריקה. והגיעו לעת המודרנית.
הדרכים הרומיות ביהודה
זוהי עבודת סקר בשני כרכים שתיעד, ניתח ופרסם בהוצאה הגאוגרפית ב.א.ר. באוקספורד איזק ביחד עם פרופ' ישראל רול, כשבכרך השני הצטרף אליהם פרופ' משה פישר. הכרך הראשון (Roman Roads in Judaea, I, The Scythopolis-Legio Road) מתאר את הדרכים מבית שאן ובכרך השני (Roman Roads in Judaea, ii, The Jaffa - Jerusalem Roads) מתאר איזק את הנסיעות מיפו לירושלים בכל התקופות. בספרים מופיע תיאור מפורט של כל האתרים לאורך הדרכים וגם דיווח של מקורות עתיקים ומאוחרים יותר ופרסום כתובות. עתיד לצאת לאור כרך שלישי של עבודת הסקר.
המזרח הקרוב תחת השלטון הרומי: מאמרים נבחרים
זוהי אסופת מאמריו של בנימין איזק שראתה אור בשנת 1998 בהוצאת בריל בליידן שבהולנד. (The Near East under Roman Rule: Selected Papers)
מבין המאמרים החשובים ביותר באסופה, בולט מאמרו "יהודה בשנים הראשונות לשלטונו של הדריאנוס", שאותו כתב בצוותא עם פרופ' ישראל רול. המאמר בוחן את הצבא הרומי ביהודה. המאמר גורס כי חיל המצב הוכפל לפני מרד בר כוכבא ולא אחרי מרד בר כוכבא, כפי שהיה מקובל לחשוב, דבר המשנה את התמונה של המתיחויות ששררו בין היהודים.
מאמר נוסף שמרבים לצטטו כתב איזק ביחד עם פרופ' אהרן אופנהיימר הוא "מרד בר כוכבא: למדנות ואידאולוגיה". מאמר זה הוא הראשון שמתאר כיצד הושפע המחקר סביב מרד בר כוכבא על ידי האידאולוגיה האישית של החוקרים שכתבו עליו, שפירשו בהתאם לכך את המקורות. למשל הנוצרים של המאה ה-19 התעלמו ממרד בר כוכבא, מכיוון שהדבר לא התאים עבורם. חורבן הבית חתם את המעבר מיהדות לנצרות והיה עונש לדעתם על כך שהיהודים לא קיבלו את ישו כמשיח ולא התאים להם ששוב תתקיים יהדות בארץ ישראל במאה השנייה לספירה. לעומת זאת ההיסטוריוגרפיה הישראלית של שנות השישים שתחילתה ביגאל ידין, רצתה להפוך את מרד בר כוכבא לגבורה במעין ניסיון קדם ציוני להקים מחדש את מדינת היהודים. כנגד זה כתב יהושפט הרכבי תגובה שמרד בר כוכבא היה ניסיון בזבזני, שפיכת דמים שהובילה לנזק עצום ואבדות בנפש. מאוחר יותר גלן בוארסוק ניסה להנמיך את הפרופיל של המרד.
מחקרו העכשווי
איזק יזם ועורך ביחד עם קבוצת חוקרים (בהם פרופסור חנה כותן מהאוניברסיטה העברית, יונתן פרייס מתל אביב, ורנר אק מגרמניה, לאה דיסגני, עדה ירדני, אַלה שטיין) פרויקט בינלאומי כדי לפרסם את קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה המכיל את כל הכתובות שהתגלו בישראל בכל השפות מהתקופה היוונית, הרומית והביזנטית.
מאמרים נבחרים
חלק ממאמרים אלה הופיע גם (Selected Papers (1998
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק הוא פרס ישראלי לאיור ספרי ילדים המוענק, מאז שנת 1978 על ידי מוזיאון ישראל.
היסטוריה
בשנת 1978 החל אגף הנוער והחינוך לאמנות ע"ש רות במוזיאון ישראל להעניק פרס דו שנתי לאיור ספר ילדים. הפרס נקרא על שמם של רבקה (סופר) ומיכאל בן-יצחק, שנהרגו בפיגוע בכיכר ציון בירושלים בשנת 1975.
הפרס מוענק למאייר על יצירתו בספר שיצא לאור בישראל בשנתיים שלפני חלוקת הפרס. ומוגש למועמדות על ידי המו"ל של הספר. בשנת 2010, לדוגמה, הוגשו לוועדת הפרס 185 ספרים שאוירו על ידי 111 מאיירים. בנוסף לזוכה רשאי חבר השופטים של הפרס להעניק עד חמישה ציונים לשבח למאיירים. טקס חלוקת הפרסים נערך בספרייה של אגף הנוער ע"ש רות במוזיאון ישראל במסגרת שבוע הספר העברי. הספר הזוכה זכאי להדפיס על כריכתו את מדליית הפרס בצבע זהב ואילו הספרים שזכו בציון לשבח זכאים לצרף מדליה בצבע כסף.
סטיבן בארלו
ביוגרפיה
בארלו נולד בעיר רדינג שבקונטיקט בשנת 1779. הוא למד במכללת ייל שבאוניברסיטת ייל. בשנת 1816, עבר למדוויל שבפנסילבניה, שם למד משפטים, התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד במדוויל.
בארלו נבחר לקונגרס העשרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. בשנת 1828, בארלו לא נבחר לקונגרס ה-21. לאחר התפטרותו מהקונגרס, חזר לעבוד בתור עורך דין, ובין השנים 1829–1831, כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית. בארלו שימש בתור שופט במחוז קרופורד שבפנסילבניה, מינואר 1831, ועד מותו. בארלו נפטר בשנת 1845 בעיר מגוריו, ונקבר בבית הקברות בגרנדייל.
חיים אישיים
בארלו היה נשוי לאביגיל בארלו, ולהם היה 3 ילדים. הבכור, פרנסס, נפטר כשהיה בן שש, והבן השני נקרא על שמו, פרנסס. בתם השלישית של הזוג נקראה סופיה.
מחוזות אבחזיה
אבחזיה היא חבל ארץ הנמצא על שפת הים השחור. עד הכרזת העצמאות החד-צדדית בשנת 2008 היה חבל ארץ זה מחוז בצפון-מערב גאורגיה.
מבחינה מנהלית אבחזיה מחולקת לשבעה מחוזות ( араион, ראיון) לעומת שישה מחוזות בתקופה שהאזור היה חלק מגאורגיה.
העתק גלרוס
העתק גלרוס (בגרמנית: Glarner Überschiebung) הוא העתק הפוך מרכזי בהרי האלפים, המשתרע בין הריין האחורי מדרום לבין אגם ואלן (Walensee) מצפון, בשטחם של הקנטונים גלרוס, גראובינדן וסנט גלן במזרחה של שווייץ.
ההעתק
במקום זה נעה שכבת הסלע העליונה בעובי של יותר מקילומטר (במפה בגוונים כחולים), לאורכו של ההעתק, למרחק של יותר מ-35 ק"מ צפונה ומעל למסיב הארה (Aarmassif) והמכלול האינפרא-הלווטי (Infrahelvetic complex - במפה בגוונים הירוקים). לאורך ההעתק נדחפו סלעים עתיקים שגילם 250 עד 300 מיליון שנים מהפרם והטריאס אל מעל לסלעים צעירים יותר שגילם עד 35 מיליון שנים ומקורם ביורה, בקרטיקון ובפלאוגן. הסלעים העתיקים שכנו במקור בעומק של 5 או של 12 עד 16 ק"מ מתחת לסלעים הצעירים מהם. קו ההעתק נגיש בקלות וחשוף בחלקו לעיין; הוא נמשך לאורך של יותר מ-50 ק"מ בגבהים שבין 500 ל-3,100 מטר.
מחקר וחשיבות
אף שהעתקים מסוג זה נפוצים ברכסי הרים רבים בעולם, נגישותו של העתק גלרוס הביאה לכך שנודע לו תפקיד חשוב בהתפתחות הידע והמחקר של האורוגנזה מאז סופה של המאה ה-18. בתקופה זו התגלה לראשונה כי האזור מחלל את הנחת היסוד של ניקולאוס סטנו, שקבע כי סלעים שוקעים בסדר כרונולוגי, והסלעים העתיקים יותר נמצאים מתחת לצעירים מהם. האזור מופה ואופיין כמה שנודע לימים כהעתק הפוך, אך באותה עת האמינו רוב הגאולוגים כי הרים נוצרים בתהליך תנועה אנכי בקרום כדור הארץ, תאוריה שכונתה גאוסינקלינציה, ולא נמצא הסבר לתופעה. המחקר באזור וברכסי הרים אחרים נמשך במשך כל המאה ה-19, ורק בתחילת המאה ה-20 זיהו הגאולוגים את התופעה מעבר לספק והכירו בה כעובדה מדעית. ניתן להבין את חדשנותה ואת תעוזתה של התאוריה לאור העובדה שרק בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבססה ונוסחה תאוריית טקטוניקת הלוחות, אשר סיפקה את ההסבר למקורם של הכוחות הגאולוגיים המאוזנים אשר גרמו לתופעה.
בשל כך, בשנת 2008 הוכרז שטח של 328.5 קמ"ר באזור השבר כאתר מורשת עולמית. שמה של ההכרזה "הזירה הטקטונית השווייצרית בסרדונה" בא משמו של הר פיז סרדונה (Piz Sardona) הנישא לגובה של 3,055.8 מטר. ההר הוא אחד משבע פסגות הנישאות לגובה של יותר מ-3,000 מטר באזור, והוא שוכן במרחק של 750 מטר מצפון למפגש הגבולות של שלושת הקנטונים. בנימוקי ההכרזה נאמר כי:
עמרם יצחק זקס
הרב עמרם יצחק זקס (כ"ב בחשוון תרפ"ו, 30 באוקטובר 1926 – כ' בכסלו תשע"ג, 3 בדצמבר 2012) היה ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק במשך כשלושים שנה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, לחיים אליהו זלמן ולאסתר-לאה זקס. אביו שעסק לפרנסתו במכירת ספרים ותשמישי קדושה, הוא נינו של אברהם אלקנה זקס, ראש כולל הו"ד ובנו של השד"ר משה זקס, ראשון העולים לארץ ישראל מגרמניה במאה ה-19 שעלה ארצה בשנת תקע"א ממיינינגען שבגרמניה, (במחוז זאכסן אשר הוא מקור שם המשפחה: זקס) והיה תלמידו של החתם סופר.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים בירושלים, כאשר רבותיו העיקריים שם היו: הרב שמואל גדליה ניימן והרב מרדכי דוד לוין. בין תלמידי הישיבה באותה תקופה היה הרב שאר ישוב כהן, לימים רבה של חיפה. בשנת ה'תש"ח (1948), עם פרוץ מלחמת השחרור, והמצב הביטחוני הקשה בירושלים שכלל הפגזות קשות על מערב העיר, עבר ללמוד בישיבת סלובודקה בבני ברק, שנוסדה שנה קודם לכן, היה מראשוני תלמידי הישיבה והיה מקורב לראש הישיבה הרב אייזיק שר. לימים עברו הוריו לגור בבני ברק.
בשנת ה'תשי"א (1951) נשא את אסתר-רבקה, בתו של הרב מרדכי שולמן ונכדת הרב אייזיק שר. לאחר נישואיו למד בכולל של הישיבה. היה מקורב לחזון איש שהתגורר בסמוך לישיבה בגבעת רוקח.
בשנת ה'תש"ך (1960) החל לכהן כר"מ בישיבת סלובודקה. לאחר פטירת חותנו ראש הישיבה הרב מרדכי שולמן בכ"ז בשבט ה'תשמ"ב, התמנה לראש הישיבה, לצד גיסיו הרב נתן שולמן והרב משה הלל הירש. הרב זקס היה חבר נשיאות מפעל הש"ס.
בשנת ה'תש"ן (1989) נפטרה בתו דבורה ליבוביץ. זמן קצר לאחר מכן חלה ומאז לא שב לאיתנו. בכ' בכסלו תשע"ג הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
ביום השנה הראשון לפטירתו הוציאו תלמידיו לאור ספר זיכרון ובו נדפסו חידושים מתורתו, ודברי תורה שנכתבו לכבודו בידי ידידיו ותלמידיו.
משפחתו
אשתו, הרבנית אסתר רבקה זקס, ניהלה במשך עשרות שנים את משק הבית ואת חדרי הפנימיה בישיבת סלובודקה (נפטרה ב-10 באוקטובר 2021). הם התגוררו בדירה צמודה לישיבה, ונולדו להם בן אחד וחמש בנות. חתנו, הרב יצחק שוורץ, מונה תחתיו לראשות הישיבה; בנו, הרב שמחה שמואל, ירש את זכויותיו בישיבה ומונה גם הוא לראש ישיבה בתואר; חתנו, הרב צבי אליהו שטיינברג (בנו של שרגא פייבל שטיינברג, ראש ישיבת תפארת ציון ומתלמידי החזון אי"ש), הוא ר"מ בישיבת אור יהודה; חתנו, הרב יצחק גפן, הוא ר"מ בישיבת סלבודקה לצעירים; חתנו, הרב בנימין שקוביצקי, הוא ראש כולל פתחי תשובה.
אחיו הם:
ג'יימס בארטלי
ג'יימס בארטלי (באנגלית: James Bartley) הייתה דמות מרכזית באגדה אורבנית אשר הופצה בסוף המאה ה-19 (השנה המדויקת היא 1891) ובתחילה המאה ה-20, בתור אדם אשר נבלע על ידי לווייתן מסוג ראשתן גדול-ראש בזמן ציד לווייתנים.
על פי האגדה, סירתו של בארטלי התהפכה בעקבות התקפתו של הלוויתן, והוא נחת הישר לתוך פיו. בארטלי שרד את הנפילה ואת תהליך הבליעה, ומאוחר יותר אף הוצא מתוך הקיבה על ידי עמיתיו שהפשיטו את עור הלוויתן. דווח כי עורו של בארטלי נאכל על ידי מיצי הקיבה. הוא חזר לעבודתו בתוך שלושה שבועות.
הסיפור המקורי (בו בארטלי נבלע על ידי לוויתן מצוי) שנוי במחלוקת בעקבות העובדה שגרונו של לוויתן אינו גדול מספיק כדי לבלוע אדם בשלמותו. הלוויתן היחיד שמסוגל לעשות זאת הוא ראשתן גדול-ראש. כמו כן יש ספק רב אם היה לבארטלי מספיק חמצן לנשום מכיוון שפיו של הלוויתן נמצא מתחת למים רוב הזמן והוא אינו מחובר למערכת הנשימה.
הספינה שמוזכרת בדרך כלל בסיפור היא ספינה ממשית העונה לשם "כוכב המזרח" (The Star of the East) ובעוד הספינה אכן קיימת, לא קיים שום תיעוד על אדם בשם ג'יימס בארטלי מפליג על סיפונה, זאת ועוד, היא כלל לא הייתה ספינת לווייתנים.
מיכאילו ורביצקי
מיכאילו מיכאילוביץ' ורביצקי (באוקראינית: Михайло Михайлович Вербицький, 4 במרץ 1815 יאבורניק רוסקי - 7 בדצמבר 1870 מליני) היה מלחין וכומר יווני-קתולי אוקראיני, אחד מראשוני המלחינים המקצועיים של גליציה. ורביצקי הלחין מנגינה חלופית לשיר "תהילת אוקראינה לא אבדה", גרסה שהפכה מאוחר יותר להמנון הלאומי של אוקראינה.
חייו
מיכאילו ורביצקי נולד באזור נאדסיאניה ("מעבר לנהר סן"), ולפי הסברה המקובלת ביותר, ביישוב יבורניק רוסקי, והוטבל בדת הנוצרית יוונית-קתולית 8 קילומטר משם, בכפר אולוץ' (24 קילומטר מרחק מסאנוק), בכנסייה מעץ "עלייתו של ישו השמימה" (ווזנסנסקי) בה שימש אביו ככומר. שני היישובים המוזכרים הם היום חלק מהפרובינציה (וויבודות) של פודקרפאציה של פולין. באותן השנים היו חלק מפולין הקונגרסאית. ורביצקי נשאר יתום בגיל 10 וגודל על ידי אחי אביו, הבישוף איוואן סניהורסקי, מראשי הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בגליציה, שרובה היה חלק מהאימפריה האוסטרית. הוא גר יחד עם אחיו וולודיסלב אצל הדוד בעיר פשמיסל. סניהורסקי היה פעיל מאוד בקידום התרבות והשפה האוקראינית. הוא הקים את בית הדפוס הראשון בעיר בשפה זו, פרסם קובצי פולקלור וספרי לימוד האוקראינית. בשנת 1818 ייסד סניהורסקי בית ספר לזמרי כנסייה (קנטורים) ולמורים וכעבור עשור, מקהלה כנסייתית ובית ספר למוזיקה. עם אחיו, למד ורביצקי בבתי ספר בפשמיסל, בגימנסיה ואחר כך בתיכון. קיבל חינוך מוזיקלי בבית הספר לזמרי כנסייה ומורים מיסודו של הדוד, היה לו קול ערב והצטיין בזמרה כסולן במקהלת הקתדרלה על שם יוחנן המטביל בפשמיסל. דודו התרשם מכישוריו והביא לו מורה צ'כי בשם אלויז נאנקה שלימד אותו בעיקר הלחנה.
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד
סָמוּאִיל נַחְמַנוֹבִיץ' בּוֹגוֹראַד או בחלק מן המקורות סֵמיוֹן נַאוּמוֹבִיץ' בּוֹגוֹראַד (ברוסית: Самуил Нахманович Богорад או Семён Наумович Богорад; 17 באוגוסט 1907 - 23 באפריל 1996) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כעוזר מפקד ומפקד של צוללות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מיכאילו ורביצקי
חייו
בגיל 18 בשנת 1833 נרשם ורביצקי לסמינר התאולוגי בלבוב. התעניין במיוחד במוזיקה ולמד לנגן בגיטרה. מאוחר יותר כתב ספר לימוד לכלי נגינה זה וכתב קטעי מוזיקה לגיטרה. בגלל קשיים כספיים נאלץ פעמיים לעזוב את לימודיו אך לבסוף הצליח באיחור רב לסיים ולקבל הסמכה ככומר בסמינר בפזמיסל בשנת 1850. הוא שב לפשמיסל עוד ב-1846 והשתלם שם גם בתחום המוזיקה אצל מלחין צ'כי בשם פרנצישק לורנץ שהכיר לו יותר מקרוב את המוזיקה הקלאסית המערבית.
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד
ביוגרפיה
נולד בעיר ויטבסק של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל. הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. בשנת 1935 סיים את האקדמיה הימית של לנינגרד. עד אוגוסט 1940 התמנה לעוזר שלישי של קפטן ובהמשך נהיה לעוזר שני בספינות של הצי הבלטי של אוניות קיטור.
מיכאילו ורביצקי
חייו
אחרי שכיהן ככומר סמפר ערים, בשנת 1852 קיבל ורביצקי פרוכיה בכפר מליני בנפת יבורסקי, בו התגורר ועבד כל שאר חייו.
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד
ביוגרפיה
בשנת 1940 גויס לצי הסובייטי ולמד במחלקה לצלילה. ב-1941 צורף לקורסים הגבוהים המיוחדים לפיקוד ביחידות הצלילה של הצי הסובייטי. התחיל את המלחמה בדרגת קפטן-לויטננט עם קריגסמרינה בהיותו עוזר מפקד הצוללת שעברה באותה השנה שיפוץ ושיפור יכולות. לפי מקור אחר השתתף בתקיפת ספינת תובלה של קריגסמרינה ליד טאלין בסתיו 1941.
מיכאילו ורביצקי
פעילותו המוזיקלית
ורביצקי הקדיש הרבה מזמנו ומרצו להלחנת מוזיקה כנסייתית ויצירותיו נפוצו במהרה בכל רחבי גליציה. ביניהן ניתן לציין "Єдинородний Сине" (או, בן יחיד), "Святий Боже" (או, אל קדוש)"Алилуя" (הללויה),תפילת "Отче наш" (אבינו) ו-"Хваліте Господа з небес" (שבחו לאל שבשמיים) הוא תרם להנחת היסודות של המוזיקה האוקראינית המודרנית. מנגינותיו היו פשוטות למדי, לעיתים קרובות, מחלקות בבתים, ובדרך כלל במודוס מינורי. לעומת זאת מוזיקת הבמה שלו כמו "פרוסטצ'קה" (הטיפשון) (1870) קיבלו השראה מסוגה עממית שהתאפיינה בזרימה מלודית, הייתה נגישה, תאורית ומעוררת רגשית. בתחום המוזיקה הכלית לא חיבר ורביצקי יותר מעיבודים פשוטים של מנגינות עממיות. עם זאת השאיר גם 12 יצירות הקרויות "סימפוניות", למעשה מעין פתיחות שעל יסוד השישית שבהן הלחין סטניסלב ליודקביץ' קטע תזמורתי ושלישייה לפסנתר.
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד
ביוגרפיה
בספטמבר 1942 יצא עם הצוללת להפלגה המבצעית הראשונה. במהלך השיוט בצירים מרכזיים של קריגסמרינה הצוללת הטביעה את "יאקובוס פריצן" עם הדחק 4090 טון תפוסה ברוטו (לפי מקורות אחרים "פרנץ-רודולף") ופגעה ב עם הדחק 2972 טון תפוסה ברוטו ורגימנט חיילים עליה.
החל ממרץ 1944 נהיה למפקד הצוללת (שפעלה במסגרת הדיוויזיון ה-3 של חטיבת הצוללות) ונשלח בקיץ למשך כחודש לשפצה עם  שהגיעה במסגרת השאל-החכר מבריטניה בימת לדוגה, בהמשך יצא איתה לשלושה מסעות ועליה פיקד עד סיום המלחמה. באוקטובר אותה השנה במסגרת סריקה שביצע מן החוף הפיני בין לממל הצליחה הצוללת להטביע 3 אוניות תובלה ("Nordstern", Pumpenbagger III", RO-24) וספינת לימוד (לפי מקורות אחרים, ספינת משמר) "Carl Zeiss". בהמשך הגיע מספר הספינות שהטביעה לתשע. במרץ 1945 על הפעולות המוצלחות הוענק לצוללת עיטור הדגל האדום. בהמשך על הגבורה שהציג במהלך הלחימה הוענק לו על ידי מפקד הדיוויזיון מ-22 בינואר 1945 ובצו נשיאות ברית המועצות מ-8 ביולי 1945 עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" כשהוא בדרגת קפטן מן הדרגה השלישית (המקבילה לרס"ן בצבא היבשה).
מיכאילו ורביצקי
פעילותו המוזיקלית
ורביצקי הלחין גם את היצירה "זפוביט" ("צוואה") על מילות שיר מאת טאראס שבצ'נקו לסולן זמר בס, מקהלה כפולה ותזמורת, וכן את האופרטה "פודגוריאנה" שהועלתה על במה בלבוב בשנת 1864. ורביצקי חבים גם יצירות מקהלתיות ושירים כנסייתיים וחילוניים.
הוא ידוע במיוחד כמלחין של השיר הפטריוטי "תהילת אוקראינה לא אבדה" (ש'צה נה וומרלה אוקראיני") שאומץ כהמנון אוקראינה על ידי הממשלה הרפובליקאית משנת 1917.
הנצחה
בשנת 2005 בנוכחות נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ונציגי הממשלה הפולנית נחנכה קפלה-פנתאון על קברו של מיכאילו ורביצקי בכפר מליני בשטח פולין בטקס לכבוד יובל ה-140 של ההמנון האוקראיני ו-190 שנה להולדתו של המלחין. הקפלה תוכננה על ידי האדריכל האוקראיני איוואן קובלנקו.
יצירות
המוזיקולוגית אוליאנה פטרוס ערכה רשימה של 133 יצירות ידועות של מיכאילו ורביצקי. היא כוללת, בין השאר:
סמואיל נחמנוביץ' בוגוראד
ביוגרפיה
לאחר המלחמה המשיך את שירותו על צוללות הצי הסובייטי. בין השנים 1945–1948 פיקד על הצוללת ובהמשך עד פברואר 1950 - על הצוללת "אן-28".
מפברואר עד לנובמבר אותה השנה מונה כמפקד הדיוויזיון ה-3 בחטיבת הצוללות של הצי הרביעי ומדצמבר עד לנובמבר 1952 מונה להיות ראש מחלקת התחזוקה של הצוללות ואמצעים נגד ספינות של המחלקה השלישית במטה הצי ה-8. מנובמבר אותה השנה עד לאוקטובר 1959 מונה למפקד הדיוויזיון הנפרד של ספינות באתר הניסויים של הצי הסובייטי.
ב-1954 היה למועמד בבחירות לסובייט העליון מטעם העיר ליבאַװע אך מועמדותו נפסלה בטענה לאי התאמה בשמו (בפועל הסיבה הייתה אנטישמיות ממסדית).
ב-26 במאי 1955 הוענקה לו דרגת קפטן מדרגה הראשונה. מאוקטובר 1959 מונה להיות למנהל ספינות העזר של בסיס הצי הסובייטי ריגה. במרץ 1961 שוחרר לגמלאות בהתאם למספר השנים בשירות.
נפטר ונקבר בריגה ב-23 באפריל 1996 ב (שהוא חלק של בית הקברות יערי).
הנרייטה פלפס ג'פריז
ביוגרפיה
הנרייטה פלפס ג'פריז הייתה בתם הבכורה של אלישה "פלפס" שהיה עבד ושרלוט אן בנט, מיילדת. לזוג היו שבעה ילדים וג'פריז הייתה הבכורה. היא חיה בבית הוריה עד לנישואיה הראשונים, בגיל 15, לג'ורג' לוסון ממילטון, קרוליינה הצפונית. הם נישאו ב-21 בינואר 1872 ונולד להם בן ג'ורג' ג'וניור. ג'פריז התאלמנה בגיל 22 ונישאה בשנית לאלן הנדרסון ג'פריס, מגדל טבק ממחוז קאסוול בליסברג, קרוליינה הצפונית, ב-30 ביולי 1881. ג'פריז ילדה 11 ילדים ושימשה כאם ל-18 ילדים בסך הכול. המשפחה התגוררה במילטון, קרוליינה הצפונית.
ג'פריז ידעה קרוא וכתוב ובמרשם האוכלוסין ב-1910 הצהירה שהיא עובדת כמיילדת עצמאית. היא למדה מילדות מאמה שגם הייתה מיילדת.
משפט
בדצמבר 1911 הואשמה ג'פריז והועמדה למשפט באשמת "עיסוק ברפואה ללא רישיון", שהעונש המרבי בגינו היה הוצאה להורג בתלייה. המשפט של ג'פריז עורר דיון ציבורי ער במילטון. חבר המושבעים כלל רק גברים לבנים. ג'פריז בחרה להגן על עצמה על בסיס אמונתה הנוצרית. במהלך המשפט היא הצהירה שיילדה מאות תינוקות לבנים ושחורים. התביעה טענה שמספר תינוקות ונשים מתו במהלך הלידות שג'פריז ערכה. כאשר חבר המושבעים הצביע להרשיע את ג'פריז, השופט, פסק כנגד החלטת חבר המושבעים וביטל את כל ההאשמות. זיכוי מוחלט של אישה אפרו-אמריקאית היה אירוע חסר תקדים בתחילת המאה ה-20. ג'פריז המשיכה לעסוק במיילדות עד מותה ב-1926.
ב-22 באוגוסט 1926 נפטרה הנרייטה פלפס ג'פריז. היא נקברה ליד הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקנית מקדוניה.
מזואה אנסומבו
מזואה אנסומבו (נולד ב-24 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
מזואה אנסומבו החל לשחק כדורגל במועדון קונגולזי קטן בשם טולה מפאקה, משם עבר לויטה קלאב, אחד המועדונים הגדולים בקונגו. לאחר עזיבתו ניסה להתקבל למועדוני כדורגל בכירים בבלגיה ביחד עם חברו מקבוצת ויטה קלאב, ג'ף טוטואנה, אך השניים לא עברו את מבחני הקבלה במועדונים ונאלצו להסתפק באופציה שהוצעה להם על ידי סוכן המקושר לליגת העל לעבור ביחד עם עוד שחקן קונגולזי בשם פטי נימבה לקבוצה מישראל.
בעונת 2002/2003 חתם בקבוצת הפועל חיפה יחד עם נימבה וטוטאנה, ושם שיחק שנתיים. בעונת 2005/2006 עבר ביחד עם טוטואנה לקבוצת בית"ר ירושלים בה הציג יכולת משחק טובה לאורך כל העונה, והיה השחקן הזר היחיד שלא שוחרר מבית"ר במהלך העונה. בעונת 2006/2007 חתם אנסומבו על חוזה שמוערך בכ-150,000 דולרים בקבוצת מכבי נתניה והיה חלק ממסע הרכש של דניאל יאמר, בעלי הקבוצה.
לקראת עונת 2007/2008 הוחתם אנסומבו בהפועל תל אביב על ידי המאמן גיא לוזון, אך הקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה והבטיחה את הישארותה בליגת העל רק לאחר שלוזון הוחלף באלי גוטמן, שהמשיך לתת לאנסומבו מקום קבוע בהרכב ואף רצה להשאירו בקבוצה בעונה שלאחר מכן, אך עקב מחלוקות כספיות אנסומבו שוחרר מהמועדון לאחר עונה אחת. ביולי 2008 חתם בבני סכנין.
בחלון העברות של ינואר 2009 עבר אנסומבו לקוצ'אליספור הטורקית, אך לא מצא שם את מקומו ועבר לאיסטנבול BB, שם שיחק עד שנת 2011. בקיץ 2012 חתם בסמסונספור, אך לאחר חצי עונה עזב את המועדון.
בשנת 2013 חתם בקבוצת פ.ל.ד.ה. יונייטד ממלזיה. בשנת 2015 חזר אנסומבו לקונגו וחתם בקבוצת מוטמה פמבה.
נבחרת לאומית
לזכותו של אנסומבו רשומות 31 הופעות במדי נבחרת קונגו. בשנת 2002 הופיע לראשונה במדי הנבחרת, ובמדיה כבש שער אחד במהלך הקריירה.
ג'ורג' בורד
ג'ורג' בורד (1788 - 13 בינואר 1844) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13, ולאחר מכן ה-18, של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה
בורד נולד בפנסילבניה בשנת 1788. בשנת 1810, התקבל בורד למשרד עורכי דין והחל לעבוד בקרלייל.
בורד נבחר לקונגרס ה-22 של ארצות הברית, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-23, מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שכונתה גם אנטי-ג'קסונית.
בשנת 1843, עבר בורד למחוז מרסר.
בורד נפטר בשנת 1844 בבדפורד שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין בבדפורד.
מדינה כושלת
ממוזער|מדינות העולם לפי [[מדד שבריריותן של מדינות לשנת 2020 {{Legend|#6a0900|התראה גבוהה מאוד (111–120)}} {{Legend|#c01e00|התראה גבוהה (101–110)}} {{Legend|#ff5500|התראה (91–100)}} {{Legend|#ff8201|אזהרה גבוהה (81–90)}} {{Legend|#ffba00|אזהרה מוגברת (71–80)}} {{Legend|#f5ff00|אזהרה (61–70)}} {{Legend|#c8ff00|מצב פחות יציב (51–60)}} {{Legend|#88d100|מצב יציב (41–50)}} {{Legend|#128200|מצב יציב יותר (31–40)}} {{Legend|#005203|בר קיימא (21–30)}} {{Legend|#003602|בר קיימא מאוד (0–20)}} {{Legend|#d9d9d9|אין מידע זמין}} מדינה כושלת (באנגלית: failed state) היא מדינה ריבונית וגוף פוליטי שהתפרק עד לנקודה שבה הממשל הריבוני אינו מתפקד יותר כראוי. מצב זה יכול לקרות גם כאשר הממשל מאבד את הלגיטימציה לקיומו משהוא אינו מבצע את תפקידו כראוי. על מנת שלמדינה יהיה ממשל יציב, חייב הממשל להיות גם אפקטיבי, וגם לא לאבד את הלגיטימציה לקיומו. הקרן לשלום מאפיינת את המצב של "מדינה כושלת" כבעלת המאפיינים הבאים:
לאורך השנים פותחו מדדים שמסייעים לבדוק אם מדינות מסוימות כושלות או שיש להן ממשל יציב. אף על פי כן, בדרך כלל לא ניתן להגדיר באופן חד משמעי שמדינה מסוימת היא "מדינה כושלת" משום שלרוב זו תהיה עמדה שנויה במחלוקת, וכאשר הדבר נעשה על ידי גוף בעל סמכות, עלולים להיות לכך השלכות גאופוליטיות משמעותיות.
היטל פולר
היטל פולר או מפת פולר (Fuller map) או מפת דימקסיון (Dymaxion map) הוא מפת עולם בצורת היטל של כדור הארץ על שטחו של פאון. רוב שטח הפאון שומר על הפרופורציונליות שקיימת על פני הכדור. בכל פאה נמצא אזור ימי או יבשתי נרחב שצורתו וגודלו היחסי נשמרים. את הפאות ניתן לפתוח לצורות מישוריות שונות המאופיינות בקיטועים רבים כך שלמפה המתקבלת אין כיווני מעלה-מטה. בניגוד להיטלים אחרים, הוא נועד לייצג את כדור הארץ בשלמותו בלבד.
את המפה המציא על האדריכל והפילוסוף האמריקאי ריצ'רד באקמינסטר פולר, מפתח הכיפה הגאודזית. היא פורסמה לראשונה ב-1 במרץ 1943 בכתב העת לייף כהיטל על קובוקטהדרון. המאמר שנקרא "עולם הדימקסיון של ר. באקמינסטר פולר" כלל דוגמאות וביניהן אחת לגזירה עם הוראות להכנת גלובוס, או מפה שטוחה המסודרת כרצון המכין כדי להאיר אספקטים מסוימים בגאוגרפיה. המפה נרשמה כפטנט ב-1946. ב-1954 יצר פולר גרסה עם היטל על עשרימון שפאותיו שונו מעט באופן שווה. גרסה זו כונתה בפי פולר 'מפת עולם אוויר-אוקיינוס' (The AirOcean World Map) והיטל פולר מזוהה היום בעיקר איתה. 'השם 'דימקסיון', ראשי תיבות של 'דינאמיות מקסימום מתח' (dynamic maximum tension), ניתן על ידי פולר למספר המצאות שונות: בית דימקסיון, מכונית דימקסיון, שנת דימקסיון ויומן דימקסיון בו רשם פולר את קורותיו.
תכונות
תכונה מובהקת של היטל פולר היא מתן גמישות בייצוג כדור הארץ על מישור. בהרכבה אחת שלו כל האוקיינוסים ניראים כרצף אחד מוקף יבשה. בהרכבה אחרת שלו היבשות מצורפות זו אחר זו. ב"קילוף" אחר של העשרימון ניתן לייצג את כל היבשות כאי מרכזי באוקיינוס יחיד. בכך מודגשת היחסיות שבנקודת המבט. פולר טען שיתרון נוסף של המפה הוא העדר הטיה תרבותית היות שהצפון איננו למעלה והדרום אינו למטה (יצוין שקיימות מפות, בעיקר במספר מדינות בחצי הכדור הדרומי, בו הדרום נמצא למעלה). במקום מושגי מעלה / מטה וצפון / דרום, הציע פולר את הכיוונים 'פנים' ו 'חוץ' כנקודות לעבר מרכז הגרביטציה של כדור הארץ או ממנו בהתאמה.
לדברי פולר, בהשוואה להיטל מרקטור, המפה מעוותת פחות את הגודל היחסי של אזור נתון ובהשוואה להיטל גל-פטרס, היא מעוותת פחות את צורתו של אותו אזור. כלומר בניגוד לרוב ההיטלים בהם עיוות קטן יותר בצורה גורר עיוות גדול יותר בגודל היחסי ולהפך, היטל פולר מצמצם את העיוות בשניהם.
צלעות המשולש של כל פאה בעשרימון תואמות חלק ממעגל גדול על כדור הארץ. ככל שנתקדם למרכז כל משולש, המרחק היחסי בין שתי נקודות שעל כדור הארץ יצטמצם. כלומר מרחק זהה על כדור הארץ ייראה על הפאה גדול יותר אם הוא קרוב לצלעות וקטן יותר אם הוא קרוב למרכז. מאפיין זה מבדיל את מפת פולר מהיטל גנומוני המקובל במפות עולם. בהיטל כזה ככל שמתרחקים מנקודת המרכז שעל הישר, מרחקים זהים על כודר הארץ ייראו גדולים יותר.
המפה כהשראה
ב-1967 צייר ג'ספר ג'ונס מפה "מבוססת על דימקסיון עולם אוויר-ים של באקמינסטר פולר" המופיעה במוזיאון לודוויג בקלן.
ב-2013 לרגל 70 שנה לפרסום מפת דימקסיון בעיתון לייף, הכריז מכון באקמינסטר פולר על תחרות "DYMAX REDUX" בין מעצבים גרפיים ואומנים ויזואליים לשימושים חדשים במפת פולר. יותר מ 300 הצעות מ 42 מדינות התקבלו.
וון דרום קוריאני
וון דרום קוריאני (בקוריאנית: 대한민국 원), אשר נודע גם באופן רשמי כ"וון", הוא המטבע הרשמי של קוריאה הדרומית משנת 1962 ואילך. הוון הדרום קוריאני מחולק ל-100 צ'ון, ומסומן באמצעות הסימן ₩ שבא אחרי המספר.
הסימון הרשמי של הוון הדרום קוריאני על-פי תקן ISO 4217 הוא KRW.
הבנק המרכזי של קוריאה היא הישות היחידה המוסמכת להדפיס שטרות ומטבעות של הוון הדרום קוריאני.
קנדיד (אופרטה)
קנדיד (באנגלית: Candide) הוא מחזה מוזיקלי (רשמית מכונה "אוֹפֶּרֶטָה קומית") מאת המלחין היהודי-אמריקאי ליאונרד ברנשטיין משנת 1956. המחזה נכתב בעקבות ספרו של וולטר "קנדיד" (1759). קטעים רבים ממנה הפכו לידועים ביותר.
אלן פרייס
קורות חיים
פרייס נולדה בשרלוטנבורג-וילמרסדורף, ברלין לאמא גרמניה ואבא אוסטרי. בגיל 13 היא החלה ללמוד סיף בבית הספר לסיף של דודתה ויליאמינה וורדינק בווינה ובגיל 18 החלה להתאמן. לאחר שהוועד האולימפי הגרמני לא גילה בה עניין, עקב ריבוי סייפות מצטיינות גרמניות, הוועד האולימפי האוסטרי דווקא כן בחר בה.
באליפות אירופה בסיף שנערכה בווינה בשנת 1931 זכתה פרייס במדליית ארד.
קנדיד (אופרטה)
הדמויות
הדמויות הראשיות אשר מופיעות במחזה הן:
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה פרייס במדליית זהב בתחרות הרומח האישית. במדליית כסף זכתה ג'ודי גינס פן-יוז מבריטניה ובמדליית ארד זכתה ארנה בוגן מהונגריה.
קנדיד (אופרטה)
הופעות
קנדיד הוצגה לקהל הרחב לראשונה כמחזמר ב-1 בדצמבר 1956. על הכוריאוגרפיה הייתה אחראית אנה סוקולוב, היא הציגה את רוברט רונזוויל כקנדיד, את ברברה קוק הצעירה כקונגונד, מקס אדיראן כד"ר פנגלוס ואיירה פטינה כאישה הזקנה. בתחילת דרכה האופרטה לא התקבלה יפה, ובאמירה כללית ניתן לומר שהיא נחלה כישלון גדול בשנותיה הראשונות. ישנם היסטוריונים הטוענים שניו יורק לא הייתה אז מעוניינת במיוחד באופרטה המתיימרת להיות מחזמר. אחרים האשימו את הלמן בספרה הפוליטי תחילה והלאומי אשר מקבילים בין האינקוויזיציה ומקארתיזם. למרות כל אלו, המוזיקה ביצירה שאותה חיבר לאונרד ברנשטיין הפכה ללהיט בעולם המוזיקה האמנותית.
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה פרייס במדליית ארד בתחרות הרומח האישית. במדליית הזהב זכתה אילונה אלק מהונגריה ובמדליית הכסף זכתה הלנה מאייר מגרמניה, שלוש המנצחות הן יהודיות.
קנדיד (אופרטה)
הופעות
ללא התערבותו של ברנשטיין, ההופעה התנסתה במספר הופעות בברודוויי תחת בימויו של הארולד פרינס. לילאן הלמן, מחברת הספר המקורי, סירבה שכל חלק שהוא מספרה ייכנס אל ההצגה, אז פרינס הפקיד בידי יו וילר את המשימה לחבר ספר חדש בעל מערכה אחת. המילים לשירים חוברו על ידי קבוצת האנשים המוזכרת לעיל.
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באליפות העולם הראשונה בסיף שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1937 זכתה פרייס בשתי מדליות ארד, אחת ברומח אישי ואחת ברומח קבוצתי.
קנדיד (אופרטה)
הופעות
בתגובה לבקשות מצד חברות האופרה לגרסה מעט יותר לגיטימית, ההופעה הורחבה על בסיס ספרו של וילר. גרסת הבית בת שתי המערכות מכילה ברובה את המוזיקה של ברנשטיין, וכללה מספר שירים אשר לא תוזמרו להפקה המקורית. היא הוצגה לראשונה בבית האופרה העירוני של ניו יורק ב-1982 תחת בימויו של פרינס, והוצגה 34 פעמים. מאז, חברות האופרה מסביב לעולם ביצעו את הגרסה הזו.
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באליפות העולם בסיף, הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה שנערכה בליסבון, פורטוגל בשנת 1947 זכתה פרייס במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
קנדיד (אופרטה)
הופעות
ב-1989, לאחר מותה של הלמן, ברנשטיין לקח על עצמו פרויקט הקלטה אשר ביטא את משאלותיו האחרונות כלפי קנדיד, ושילב בתוכה ליריקה. הקלטה זו משלבת מנת מוזיקה רבה ונחשבת לארוכה מדי בשביל הצגה בתיאטרון.
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה פרייס במדליית ארד בתחרות הרומח האישית. במדליית הזהב זכתה אילונה אלק מהונגריה ובמדליית הכסף זכתה קארן לחמן מדנמרק.
קנדיד (אופרטה)
הופעות
למרות התגובות הראשונות, קנדיד השיגה פופולריות עצומה. היא פופולרית ביותר בקרב בתי ספר גדולים למוזיקה כמופע תלמידים. הפתיחה המפורסמת שלה מנוגנת כבסיס קבוע במקומות רבים בעולם, ולעיתים תכופות מבוצעת לבדה בקונצרטים. היא מוכרת ברבים כמייצגת העבודה התיאטרלית האחרונה של ליאונרד ברנשטיין. קנדיד מדורגת תכופות כאחת מהיצירות המוזיקליות הגדולות ביותר של המאה ה-20.
אלן פרייס
אלופה אולימפית
באליפות העולם בסיף שנערכה בקהיר, מצרים בשנת 1949 זכתה פרייס במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
באליפות העולם בסיף שנערכה במונטה קרלו, מונקו בשנת 1950 זכתה פרייס במדליית זהב בתחרות הרומח האישית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה פרייס במקום 11 בתחרות הרומח האישית.
באולימפיאדת מלבורן (1956) בגיל 44 סיימה פרייס במקום שביעי בתחרות הרומח האישית.
אחרי הקריירה הספורטיבית
לאחר שפרשה מספורט תחרותי התעסקה פרייס במוזיקה. היא פיתחה טכניקות נשימה ותנועה, המאפשרות לשחרר את הגוף ממתח נפשי. לאחר פרישתה, היא המשיכה כפרופסור אמריטוס פעילה באוניברסיטה למוזיקה ואומנויות הבמה בווינה ואימנה בשיעורים פרטיים את הבמאים, השחקנים, הזמרים ועוזריהם באופרה של וינה ובבורגתיאטר, על מנת להבטיח שהופעת הסיף שלהם תהיה ראויה.
ב-18 בנובמבר 2007 נפטרה פרייס מאי-ספיקת כליות, בת 95 הייתה במותה.
קייט קאפשו
קייט קאפשו (אנגלית: Kate Capshaw; נולדה ב-3 בנובמבר 1953) היא שחקנית ומפיקת קולנוע אמריקאית-יהודייה. התפרסמה בזכות תפקידיה בסרטים "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" ו"גשם שחור". אשתו של הבמאי ההוליוודי סטיבן ספילברג.
ביוגרפיה
קאפשו נולדה בשם קת'לין סו ניל בעיר פורט וורת' שבטקסס. בתם של בוורלי סו, סוכנת נסיעות ואדווין לאון ניל. גדלה בסנט לואיס ולמדה ב"אוניברסיטת מיזורי", משם סיימה עם תואר בחינוך. לפני שהפכה לשחקנית הייתה מורה לחינוך מיוחד בשני תיכונים בעיר. קיבלה את שם המשפחה קאפשו לאחר שנישאה לרוברט קאפשו.
קריירת משחק
נסעה לניו יורק כדי להפוך לשחקנית, בתחילה שיחקה באופרת סבון ובסרט "קצת סקס". בשנת 1984 הכירה את סטיבן ספילברג על סט הסרט "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור", קאפשו שנאבקה על תפקיד הנשי הראשי כנגד 120 בנות נוספות, התפרסמה בסרט בדמות זמרת המועדונים ווילי סקוט. באותה שנה התפרסמה גם בקומדיית הריגול "הגנה עצמית" ובסרט האימה "שומר החלומות". ב-1986 הופיעה בתפקיד הראשי בקומדיית ההרפתקאות "מחנה חלל", ושיחקה בדרמה הפוליטית "עוצמה". ב-1989 שיחקה במותחן הפשע של רידלי סקוט "גשם שחור", בתפקיד היחצנית ג'וייס. ב-1995 השתתפה במותחן המסתורין "סיבה מוצדקת" בתור לאורי, אשתו של הפרופסור למשפטים פול ארמסטרונג (שון קונרי).ב-1997 שיחקה בסרט "המזעיק", לצד ראיין ריינולדס. ב-1999 הפיקה קאפשו ושיחקה בתפקיד ראשי בקומדיה "מכתב האהבה".
חיים אישיים
קאפשו נולדה כנוצרייה-אפיסקופלית, אך התגיירה לפני שנישאה בשנת 1991 לבמאי האמריקאי-יהודי סטיבן ספילברג. לקאפשו ולספילברג שבעה ילדים ביחד, בנוסף לשחקנית ג'סיקה קפאשו (שנולדה מנישואיה הראשונים לרוברט קאפשו).
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
יחסי ארצות הברית–טאיוואן הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין הרפובליקה הסינית (ידועה גם כ"טאיוואן"). היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות הם נושא היחסים בין סין לארצות הברית לפני שהממשלה בראשות המפלגה הלאומית הסינית קוומינטנג נסוגה לטאיוואן ולאייה הסמוכים כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית ועד להכרת ארצות הברית ברפובליקה הסינית מחדש, כ-"סין" בשנת 1979, והחלה לייחס אותה לשם טאיוואן.
לאחר שארצות הברית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממשלת בייג'ינג, או עם הרפובליקה העממית של סין, תחת המפלגה הקומוניסטית של סין בשנת 1979, היחסים בין טאיוואן לארצות הברית הפכו בלתי פורמליים. עד 16 במרץ 2018, נוהלו היחסים הבלתי פורמליים בין שתי המדינות תחת חוק יחסי טאיוואן של ארצות הברית, המאפשר לארצות הברית לקיים יחסים עם תושבי טאיוואן, וממשלתם, ששמה לא צוין. בהמשך הומרו היחסים בין ארצות הברית לטאיוואן לבעלי בסיס רשמי וברמה גבוהה יותר. שני הצדדים חתמו מאז על הסכם המסדיר את היחסים הקונסולריים הקיימים ביניהם ב-13 בספטמבר 2019.
היחסים הרשמיים בין ארצות הברית לשושלת צ'ינג החלו ב-16 ביוני 1844. מדיניות העמימות המכוונת של מדיניות החוץ של ארצות הברית לרפובליקה הסינית חשובה הייתה לייצוב היחסים ולסייע לה למניעת פלישה של הרפובליקה העממית של סין (PRC) במידת האפשר, בעוד שמדיניות אסטרטגית מובהקת לגבי טאיוואן עשויה לגרום להתנגדות הרפובליקה העממית של סין ולאתגור הלגיטימיות של ארצות הברית במזרח אסיה או מעבר לה.
מנהיגים
להלן ציר הזמן של מנהיגי ארצות הברית וטאיוואן החל משנת 1950.
טאיוואן תחת שלטון צ'ינג ושלטון יפני (לפני 1945)
שני דיפלומטים אמריקאים בשנות החמישים של המאה העשרים הציעו לכבוש את האי טאיוואן מסין, אך הרעיון נדחה. האבוריג'ינים שבטאיוואן תקפו וטבחו בספינות מערביות ודיפלומטים אמריקאים שניסו לעזור להם. גם בשנת 1867, במהלך פרשת רובר, תקפו והרגו תושבי טאיוואן צוותי שייטות אמריקאיות. לאחר מכן התנפלו נגד והכניעו משלחת נקמה של הצבא האמריקני, והרגו אמריקאי נוסף במהלך הקרב.
בעידן היפני החזיקה ארצות הברית בקונסוליה בטאיהוקו, פורמוסה (היום טאיפיי ) משנת 1913. הקונסוליה נסגרה בשנת 1941 בגלל הכרזת ארצות הברית על מלחמה ביפן. האתר מוגן כעת כקונסוליה האמריקאית לשעבר בטאיפיי.
ביאנג והעידן הלאומני
בשנת 1784 ניסתה ארצות הברית לשלוח קונסול לסין, אך הדבר נדחה על ידי ממשלת סין. היחסים הרשמיים ביניהן החלו רק ב-16 ביוני 1844 תחת הנשיא ג'ון טיילר, שהוביל להסכם וונגקסיה בשנת 1845.
במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היו ארצות הברית וסין בעלות ברית נגד יפן. באוקטובר 1945, חודש לאחר כניעתה של יפן, נשלחו נציגי צ'אנג קאי שק מטעם מעצמות בעלות הברית לפורמוסה להיווכח בכניעת הכוחות היפניים. עם זאת, בתקופת שנות הארבעים לא הייתה הכרה מצד ממשלת ארצות הברית כי טאיוואן שולבה אי פעם בשטח הלאומי הסיני. צ'אנג המשיך להביע חשדנות במניעיה של אמריקה בנושא.
הנסיגה לטאיוואן
עמדתו הרשמית של משרד החוץ האמריקני בשנת 1959 הייתה:
מאז 1979
בשיאו של הפיצול הסיני-סובייטי, ובתחילת הרפורמה בכלכלת סין, ארצות הברית החליפה אסטרטגית את ההכרה הדיפלומטית מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית של סין בינואר 1979 כדי להתמודד עם ההשפעות הפוליטיות והאיומים הצבאיים של ברית המועצות. שגרירות ארצות הברית בטאיפיי 'הועברה' לבייג'ינג ושגרירות טאיוואן בארצות הברית נסגרה. לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים, ארצות הברית סיימה את ברית ההגנה ההדדית עם טאיוואן ב-1 בינואר 1980.
ב-10 באפריל 1979 חתם הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר בחוק את חוק יחסי טאיוואן (TRA), אשר יצר סמכות משפטית לניהול יחסים בלתי רשמיים עם טאיוואן. אינטראקציות מסחריות, תרבותיות ואחרות בארצות הברית עם תושבי טאיוואן מוקלים על ידי המכון האמריקני בטאיוואן (AIT), תאגיד פרטי למלכ"רים. למכון מטה באזור וושינגטון הבירה ומחזיק משרדים בטאיפיי וגאושיונג, וזה מורשה להנפיק ויזות, לקבל בקשות דרכון ולספק סיוע לאזרחי ארצות הברית בטאיוואן. ארגון מקביל, הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי בארצות הברית (TECRO), הוקם על ידי טאיוואן, ולו מטה בטאיפיי, סניף ייצוגי בוושינגטון הבירה, ו-11 משרדים כלכליים ותרבותיים של טאיפיי (TECO) ביבשת ארצות הברית וגואם. חוק יחסי טאיוואן (TRA) ממשיך לספק את הבסיס המשפטי למערכת היחסים הלא רשמית בין ארצות הברית לטאיוואן, ומעגן את המחויבות של ארצות הברית לסייע לטאיוואן לשמור על יכולת ההגנה שלה.
ביולי 2002, שר המשפטים צ'ן דינג-נאן ( 陳定南 ) הפך לפקיד ממשלת טאיוואן הראשון שהוזמן לבית הלבן לאחר שארצות הברית הכירה בטאיוואן מחדש.
גם לאחר ההכרה, ארצות הברית עדיין מנהלת יחסים דיפלומטיים לא רשמיים עם טאיוואן באמצעות הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי; ראשה של הנציגות בוושינגטון הבירה הוא סטנלי קאו. בהיעדר הכרה דיפלומטית, במדינה הנוכחית, קשרי טאיוואן-ארצות הברית מונחים באופן רשמי תחת חוק יחסי טאיוואן על ידי הקונגרס האמריקני להמשך היחסים לאחר 1979.
ציד האיילים
ציד האיילים (באנגלית: The Moose Hunt) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1931. זהו הסרט הקצר ה-28 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והרביעי באותה השנה. עלילת הסרט עוקבת אחר מיקי ופלוטו היוצאים למסע ציד של אייל קורא.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
מאז 1979
בשנת 2013 הועלה חוק המדיניות של טאיוואן והועבר בוועדת הממשלה לענייני חוץ על ידי הקונגרס האמריקני על מנת לעדכן את מצב היחסים בין ארצות הברית לטאיוואן.
ציד האיילים
עלילה
מיקי לוקח את הכלב שלו פלוטו ליער למסע ציד. פלוטו מוסח על ידי פרעוש, ומרחרח סביב היער, וננשך באף על ידי ציפור. הוא בוחן דחליל מרופט, ונבהל כשאחת מכפפותיו של הדחליל נוחתת על זנבו. הוא נמלט - מפיל את מיקי - וקופץ לאגם.
פלוטו חוזר למיקי, שמעביר אותו בסדרת אילוף כלבים - לשכב, להתהפך, להתיישב ולחיצת ידיים. כשמיקי אומר לפלוטו "לדבר", פלוטו עושה חיקוי קצר של אל ג'ולסון, כורע על ברך אחת, מושיט את כפותיו ואומר "אמא!" ("!Mammy"; שיר בעל שם זהה אשר ג'ולסון ביצע באותה תנוחה).
מיקי זורק מקל בכדי שפלוטו יתפוס, והאחרון מרים ענף גדול אחר ונושא אותו בחזרה לאדונו. כשמיקי רואה את צללית הענף דמויי הקרניים הוא חושב שפלוטו הוא אייל, והוא יורה בו. מיקי מוצא את פלוטו שוכב ללא ניע, ומתחיל לבכות, מייבב, "אוי, מה עשיתי? אל תעזוב אותי, חבר!" פלוטו קורץ לקהל בעוד מיקי ממשיך לבכות. כשמיקי מתחנן שיגיד משהו, פלוטו מביט בו במתיקות, ונוהם, "נשק אותי!".
מיקי שמח שפלוטו חי, אבל אז הם שומעים קריאת איילים ומיד חוזרים למסע הציד. פלוטו מרחרח מסביב, אבל מפספס לחלוטין את האייל, שמתחיל לרחרח גם הוא אחרי פלוטו. כאשר פלוטו מבחין בו הוא טופח על כתפו של מיקי, מצביע על האייל ונובח, "האייל! האייל!" מיקי מנסה לירות באייל העצום, אבל ידיו רועדות עד כדי כך שהאקדח שלו מתפרק. האייל רודף אחרי מיקי ופלוטו, אבל מיקי משתמש באוזניים המתנופפות של פלוטו בכדי להתעופף באוויר, ויחד הם עפים בניצחון, מיקי רוכב על גב הכלב שלו.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
מאז 1979
מתחם חדש של 250 מיליון דולר למכון האמריקני בטאיוואן נחשף ביוני 2018. הרשויות הסיניות העריכו את הפעולה הזו כהפרה של הצהרת המדיניות "סין אחת" ודרשו שארצות הברית תפסיק כל קשר עם טאיוואן ללא הסכמת סין.
ציד האיילים
הפקה
סרט זה הוא הראשון שמציג את פלוטו כחיית המחמד של מיקי – בהופעתו הקודמת, "הפיקניק" משנת 1930, הוא נקרא בשם "רובר" ומשמש כחיית המחמד של מיני מאוס. הסרט מתמקד בתעלוליו של פלוטו; הוא מקבל דקה וחצי של זמן מסך.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
מאז 1979
בספטמבר 2018 אישרה ארצות הברית מכירת חלפים וציוד נוסף בשווי 330 מיליון דולר לקיום חיל האוויר של הרפובליקה הסינית.
ביולי 2019 אישר משרד החוץ האמריקני מכירת M1 אברמס, טילי סטינגר וציוד נלווה, בשווי של 2.2 מיליארד דולר לטאיוואן.
ציד האיילים
הפקה
פלוטו מדבר שלושה פעמים בסרט - קורא "אמא!", אומר למיקי "נשק אותי!" ומצביע על "האייל!" חוץ מעוד קריאת "אמא" אחת בסוף הסרט "מיקי צועד החוצה", פלוטו לעולם לא דיבר שוב.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
סוגיות בולטות
בשנת 1949, כאשר כוחותיו של ג'נרליסימו צ'אנג קאי-שק התפשטו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית, וושינגטון המשיכה להכיר ב"רפובליקה הסינית" של צ'אנג כממשלת כל סין. בסוף 1978 הודיעה וושינגטון כי תפר את היחסים עם הממשלה בטאיפיי ותכיר רשמית ברפובליקה העממית של סין (PRC) כ"ממשלת סין היחידה החוקית". עם זאת, מדיניות "סין אחת" של וושינגטון אין פירושה שארצות הברית מכירה בכך, ואף לא מסכימה עם טענות בייג'ינג לריבונות על טאיוואן. ב-14 ביולי 1982 הבטיח ממשל רייגן הרפובליקני הבטחות ספציפיות לטאיוואן, שארצות הברית לא קיבלה את טענת סין לריבונות על האי, ומשרד החוץ האמריקני הודיע לסנאט כי "ארצות הברית אינה בוחרת עמדה בשאלת הריבונות של טאיוואן".
ציד האיילים
הפקה
סרט קצר זה הוא הראשון מתוך שישה המציגים את מיקי צד; נושא זה נמשך עד הסרט "R'coon Dawg" בשנת 1951.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
סוגיות בולטות
משרד החוץ האמריקני, במסמך יחסיו האמריקניים עם טאיוואן, קובע כי "ארצות הברית וטאיוואן נהנות ממערכת יחסים לא רשמית חזקה. ארצות הברית הכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין כממשלה החוקית היחידה של סין, תוך הכרה בעמדה הסינית כי יש רק סין אחת בלבד וטאיוואן היא חלק מסין.
האיגרת הראשונה אל טימותיוס
האיגרת מהווה ייעוץ לטימותיוס, עוזרו של פאולוס אשר נשלח אל הקהילה הנוצרית באפסוס (פרק א' 3), וכוללת הוראות בדבר אופן עבודת האל בנצרות וארגון הכנסייה. האיגרת מפרטת את האחריות על חלק מחברי הקהילה ובעלי התפקידים בהם ובהם ה"אפיסקופי" (הבישופים) וה"דיאקוני" (הכמרים).
יחסי ארצות הברית–טאיוואן
סוגיות בולטות
עמדתה של ארצות הברית ביחס לטאיוואן באה לידי ביטוי ב"שש ההבטחות לטאיוואן", ב"שלושת המסרים" ובחוק יחסי טאיוואן (TRA). שש ההבטחות כוללות: 1. ארצות הברית לא הסכימה לקבוע מועד לסיום מכירת הנשק לטאיוואן; 2. ארצות הברית לא הסכימה לקיים התייעצויות קודמות עם הסינים בנושא מכירת נשק לטאיוואן; 3. ארצות הברית לא תמלא שום תפקיד תיווך בין טאיוואן לבייג'ינג; 4. ארצות הברית לא הסכימה לשנות את חוק יחסי טאיוואן; 5. ארצות הברית לא שינתה את עמדתה ביחס לריבונות על טאיוואן; ו 6. ארצות הברית לא תפעיל לחץ על טאיוואן להיכנס למשא ומתן עם הסינים. למרות היחסים הידידותיים עם סין, נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש נשאל ב-25 באפריל 2001, "אם טאיוואן הייתה מותקפת על ידי סין, האם אנחנו (ארצות הברית) מחויבים להגן על הטאיוואנים?" הוא השיב, "כן, אנחנו כן... והסינים חייבים להבין את זה. ארצות הברית תעשה ככל שנדרש כדי לעזור לטאיוואן להגן על עצמה". הוא הבהיר כי "אף על פי שיש לנו (סין וארצות הברית) אינטרסים משותפים, הסינים חייבים להבין שיהיו כמה תחומים שבהם אנחנו לא מסכימים". ב-19 ביוני 2013, משרד החוץ של הרפובליקה הסינית הביע הכרת תודה על הצעת החוק של הקונגרס האמריקני לתמיכה בהצעה של טאיוואן להשתתף בארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO). ב-12 ביולי 2013, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם לחוק HR 1151, המתעד את תמיכתה המלאה של ממשלת ארצות הברית בהשתתפות טאיוואן בארגון כישות לא ריבונית. ארצות הברית המשיכה במכירת ציוד צבאי הגנתי לטאיוואן בהתאם לחוק יחסי טאיוואן, הקובע מכירות כאלה ומכריז כי השלום והיציבות באזור הם האינטרסים של ארצות הברית.
האיגרת הראשונה אל טימותיוס
מחבר האיגרת
על פי המסורת הנוצרית מחבר האיגרת הוא פאולוס וזאת על פי האמור בפרק א' פסוק 1 של האיגרת. חוקרים מודרניים חלוקים בדעתם בדבר זהות מחבר האיגרת ורבים סבורים כי הן איגרת זו, הן האיגרת השנייה אל טימותיוס והן האיגרת אל טיטוס נכתבו מאוחר יותר, באמצע המאה השנייה.