cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריאתו של קת'ולהו
השראה
הסופרים ס. ט. ג'ושי ודייוויד אי. שולץ ציטטו מקורות השראתיים נוספים, כגון הסיפור הקצר "ההורלה" של גי דה מופאסאן אותו לאבקרפט תיאר בחיבורו בהתייחסו ל"יצור בלתי נראה שנכנס לתוך מחשבתם של בני האדם.. נראה כי הוא חייל של שבט יצורים זרים שהגיעו אל כדור הארץ כדי לשעבד את המין האנושי"; מקור השראתי נוסף הוא סיפורו של ארתור מאכן "הסיפור על החותם השחור" המשתמש באותה שיטה של חיבור קצוות שונות של ידע כדי לתאר את קיומה של ישות קדומה ומרושעת.
כמו כן יש להניח שלאבקרפט מצא השראה בספריו של ויליאם סקוט אליוט, "סיפורה של אטלנטיס" מ-1896 ו"למוריה האבודה" מ-1904, אותם קרא ב-1926, לפני שהחל לעבוד על כתיבת סיפורו.
פרייס מציין כי לאבקרפט העריץ את עבודתו של לורד דנסאני, ובייחוד את עבודתו "האלים של פגנה" מ-1905, ספר המתאר אל הנרדם באופן תמידי כדי להימנע מהשלכות ההתעוררות. עבודה נוספת של דנסאני היא "החנות שבסמטה" מ-1919, בה הוא מתאר את "גן העדן של האלים הישנים" וטוען כי "אומלל הוא מי ששומע את קולו של האל הקדום בזמן שהוא ישן, עדיין שקוע בתנומה עמוקה".
ייתכן ש"בריכת הירח" מ-1919, של סופר הפנטזיה אברהם מריט היווה מקור השראה נוסף, אומר ג'ושי, שכן לאבקרפט "דיבר עליו לעיתים קרובות"; הספר מציג "דלת ירח" שברגע שנפתחת, מובילה את הנכנסים בה אל עולם תחתון של פלא ואימה המזכיר מאוד את הדלת שנפתחת על ידי המלחים בסיפורו של לאבקרפט, מתוכה מתפרץ קת'והלו אל תוך העולם האנושי.
חשיבות ספרותית וביקורת
לאבקרפט ראה את הסיפור כ"די ממוצע - לא רע כמו הגרוע ביותר שיכול להיות, אולם מלא בזוטות זולות ומגושמות". עורך המגזין "סיפורים מוזרים", פרנסוורת' וורייט, דחה את הסיפור והסכים לקבלו רק לאחר שהסופר דונלד וואנדרי, חברו הטוב של לאבקרפט, שיקרו באומרו שלאבקרפט החל לחפש מפרסמים אחרים.
הסיפור זכה לשבח מידי רוברט אי. הווארד שקרא לו יצירת מופת אשר "תמשיך לחיות כאחד ההישגים הגדולים ביותר של הספרות. מר. לאבקרפט מחזיק בעמדה ייחודית בעולם הספרותי. הוא הצליח לתפוש, מכל הבחינות, את העולמות שנמצאים מחוץ למקומנו הזעום".
פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"שאפתני ומורכב. עלילה צפופה ועדינה שבה האימה נבנית באיטיות לכדי גדלים קוסמיים", וכן הוסיף, "אחד מהביטויים הספרותיים העגומים ביותר של לאבקרפט על אי חשיבותו של האדם ביקום".
הסופר הצרפתי מישל וולבק כותב בספרו "ה. פ. לאבקרפט: נגד העולם, נגד החיים", כי זה הוא הסיפור החלוץ של כתביו הטובים של הסופר.
המתמטיקאי הקנדי בנג'מין ק. טיפט ציין את התופעה המתוארת ביומנו של ג'והנסן כאחת שניתן לפרשה כ"בועה מקומית של ההשלכות הנראות לעין של עקמומיות החלל" והציע מודל מתמטי דומה.
אי. אף. בליילר התייחס לקריאתו של קת'ולהו כ"חיבור בחלקים עם עלילה אינקלוסיבית".
תרגום לעברית
הסיפור תורגם לעברית ומופיע בספר התוהו המזדחל שיצא לאור בשנת 2002 על ידי אודיסיאה (הוצאה לאור). הספר הוא אנתולוגיה של סיפורי אימה של ה.פ. לאבקראפט
אמנות כתובה
חלקים מהסיפור נכללו במגזין הקומיקס "מפחיד" (מספר 4) על ידי ארצ'י גודווין וגריי מורואו, וכן במגזין הקומיקס "הנוקמים" (מספר 88) על ידי הרלן אליסון, רוי תומאס וסאל בושמה.
שני סיפורים קצרים מאת ניל גיימן: Only the End of the World Again ו-Shoggoth's Old Peculiar, הכלולים בספרו Smoke and Mirrors, שואבים השראה מן הסיפור.
קולנוע
הסיפור הופק לכדי סרט אילם בעל אותו שם ב-2005, וכן כרדיו-דרמה בסגנון שנות ה-20 בשם "הרפתקה אפלה של תיאטרון רדיו: קריאתו של קת'ולהו" ב-2012.
ב-2014 יצא סרט האימה האינדי "נערת הליווי של קת'ולהו" אשר בוים על ידי כריס לה מרטינה וקשור באופן רופף לכתביו של לאבקרפט.
בסרט "אקוומן" של אולפני DC מ-2018, מצטט "מנטה שחורה" קטע מתוך קריאתו של קת'ולהו, "התועבה מחכה, וחולמת במעמקים, וריקבון מתפשט בכל ערי האדם".
ב-2020 אומצו אלמנטים מתוך "קריאתו של קת'ולהו" על ידי הבמאי ויליאם יובנק עבור סרטו "מתחת למים" שיצא לאקרנים על ידי חברת אולפני המאה ה-20.
מוזיקה
להקת המטאל "מטאליקה", כתבה את השיר האינסטרומנטלי "קריאתו של קת'ולהו" (The Call Of Ktulu), אשר נכלל באלבומם מ-1984, "Ride the Lightning". שירים נוספים של להקה זו מוקדשים לקת'ולהו ולבסיסט קליף ברטון, שמת בתאונת דרכים תוך כדי נסיעה באוטובוס ב-1986 בשוודיה, בהם: "הדבר שלא צריך להיות" מאלבומם מ-1986 "Master of Puppets", "הסיוט הארוך" מהאלבום "Death Magnetic" מ-2008, ו"לא עוד חלומות" מהאלבום "Hardwired...to Self-Destruct" מ-2016.
להקת מטאל נוספת, "איירון מיידן", השתמשה בפסוק "זה אשר יכול לשקר לנצח לא ימות, ועם איאונים מוזרים אפילו המוות יכול למות" ככתובת על המצבה שנראית על אלבומם "Live After Death" מ-1985, בו ה. פ. לאבקרפט מוזכר ככותב השיר.
משחקים
בשנת 2005 יצא המשחק "Call of Cthulhu: Dark Corners of the Earth" לפלטפורמות המחשב האישי וה-Xbox.
משחק התפקידים "Call of Cthulhu", שמבוסס על יצירתו של לאבקראפט, שואב את שמו משם הסיפור.
Jelcz PR110D
מפעלי היצרן מוקמו ב-"Jelcz-Laskowice" (ליד העיר אולאווה), פולין.
היפרקרניבורים
היפרקרניבורים (באנגלית: Hypercarnivore) הם בעלי חיים שתזונתם מכילה למעלה מ-70% בשר, כשהשאר מורכב מפטריות, פירות, או חלקי צמחים אחרים. היפרקרניבורים משיגים בשר על ידי ציד וטריפת חיות אחרות, אכילת נבלות, או גזילת טרף מטורפים אחרים. לעומתם, מסוקרניבורים (Mesocarnivore) הם בעלי חיים שרק 30%–70% מתזונתם מורכבת מבשר, והיפוקרניבורים (Hypocarnivore) הם בעלי חיים שפחות מ-30% מתזונתם מורכבת מבשר. מסוקרניבורים והיפוקריבורים נחשבים לאוכלי כול שאינם מתמחים בטריפה של חיות אחרות, בעוד שהיפרקרניבורים נחשבים לקרניבורים.
טורפים היפרקרניבורים נפוצים במגוון גדול של טורפים והם בעלי לסתות מותאמות לטריפה עם ניבים חזקים קדמיים, חותכות מפותחות וטוחנות קטנות. הם בעלי עיניים המופנות קדימה כדי להעריך מרחקים מדויקים ובעלי טפרים חדים, לעיתים נשלפים.
דוגמאות
טורפים היפרקרניבורים כוללים הרבה חסרי חוליות כמו עכבישים, עקרבים, גמלי שלמה, סילוניות, כוכבי ים ונבוביים, דגים רבים כמו כרישים, דקריים, סלמוניים, ברקודות, זאבי נהר ומפרשניים, כל הדו-חיים, זוחלים כמו תנינאים, זיקיות, כוחיים, נחשים וצבים נשכניים וכמה עופות כמו עופות דורסים, חנקניים ועופות המתבססים על דגים.
מבין היונקים ההיפרקרניבורים הם נדירים יחסית והם התפתחו בסוף הקרטיקון בעוד טורפי-על כמו הטירנוזאורוס שוטטו עד לסוף הקרטיקון. הראשון שביניהם היה הכימולסטיס (Cimolestes) אשר שרד את הכחדת הקרטיקון עד לתקופת הפלאוגן והוא היה בעל ניבים גדולים שהתאימו להריגה. אחריו הטורפים ההיפרקרניבורים הבולטים היו מבני הקבוצה פריה בה היו 2 קבוצות טורפים עיקריות: הקראודונטים וסדרת הטורפים המודרניים לצד המיאקויים. עם זאת הרבה מינים מסדרת הטורפים הם למעשה אוכלי כול, כמו מיני הראקוניים והדוביים. אחרים כמו הכלביים, הצבועיים ובעיקר החתוליים מתבססים על ציד. גם יונקים ימיים שונים כמו הלווייתנאים וטורפי הים הם היפרקרניבורים.
המעבר בין תזונה היפוקרניבורית להיפרקרניבורית יכולה לקרות במהירות יחסית, כך הדוב הלבן הוא היפרקרניבור ש-90% מתזונתו מבוססת על בשר, על אף שהוא התפתח לפני 150,000 שנה בלבד מדובים חומים, שרק 10% מתזונתם כוללת בשר.
ליגת העל הספרדית בכדורסל
ליגת ה-ACB (ראשי תיבות של איגוד מועדוני הכדורסל) היא ליגת הכדורסל הבכירה בספרד. הליגה נוסדה בשנת 1956 בשם Liga Nacional (הליגה הלאומית) והחל משנת 1983 היא ידועה בשמה הנוכחי. במהלך שנות קיומה גרפה את רוב תוארי האליפות קבוצת ריאל מדריד עם 36 זכיות, כאשר במקום השני, הרחק אחריה, נמצאת ברצלונה שזכתה 19 פעמים.
הליגה משחקת על פי חוקי הכדורסל של פיב"א ונחשבת לליגת הכדורסל הטובה באירופה. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בבית ובחוץ. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב משלושה משחקים כאשר בסופן מתקיימת סדרת גמר של הטוב מחמישה שבסופה מוכתרת האלופה.
מלכה (שחמט)
המלכה היא הכלי החזק ביותר במשחק השחמט. ערכה מוערך ב-9 נקודות. לכל שחקן יש מלכה אחת, אך ניתן להכתיר רגלים ולקבל בצורה זו מלכות נוספות במקום המלכה שנלקחה או בנוסף למלכה הקיימת. המלכה יכולה לנוע באלכסון, אופקית או אנכית, אך איננה יכולה לדלג מעל כלים אחרים. לרוב אין המלכה זזה ממקומה בפתיחה, או נעה מרחק קצר ויוצאת למרכז הלוח רק באמצע המשחק. בתחילת המשחק, המלכה ניצבת בשורה הראשונה, במשבצת בצבע "שלה" ד1 ללבן ו-ד8 לשחור.
המלכה נמצאת בשיא כוחה כשהלוח מדולדל מכלים או כשהמלך היריב לא מוגן כהלכה. בדרך כלל המלכות מוחלפות עד לסיום ולכן היא משמשת בעיקר בשלב המציעה. בגלל יכולת התנועה הרבה שלה המלכה היא אחד הכלים האידיאליים לביצוע תכסיסי מזלג מורכבים ותחבולות אחרות.
כ"ד בניסן
הערות שוליים
24. nisán
יהושע בראנד
יהושע בראנד  (בלועזית: Joshua or Yehoshua Brand; י"ז בסיון תרס"ח, 16 ביוני 1908 - י"ח באדר תשל"ה, 1 במרץ 1975) היה רב, פובליציסט, מורה, חוקר והיסטוריון של תקופת בית שני, תקופת המשנה ותקופת התלמוד. מחבר הספר "כלי החרס בספרות התלמוד".
חייו
יהושע בראנד בן שלום ודבורה נולד בשנת 1908, בכפר זָפָּלוב (Zapałów) שעל־יד יארוסלאב (Jarosław), בגליציה המרכזית. תחילה למד גמרא עם מלמד פרטי ומשם המשיך ללמוד בסאנוק, בישיבה של רבי יהודה מאיר שפירא. אחר כך למד ב"מתיבתא" בוורשה, שם נודע בכינוי "החריף הגליצאי". כבר מגיל צעיר נהג להחליף דעות בקשר לחידושי תורה עם בוגרים ממנו, הן בעל פה והן בכתב. בשנת תרפ"ט, כאשר היה בן 21 בלבד, חיבר חוברת בשם: "טל אורות", חידושים על התורה, ושלחהּ לרב צבי יחזקאל מיכלסון ("פלונסקער רב").
לאחר שהוסמך להיות רב, החליט ללמוד לבחינות הבגרות הממשלתיות של פולין. הוא עשה זאת בכוחות עצמו, תוך שהוא שוקד על החומר לבחינות בספרייה של "תקוות ציון" שבלבוב. את הבחינות סיים בהצטיינות, על אף שלא היה בקיא בשפה הפולנית.
בשנת תרצ"ב עלה לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמוד, היסטוריה עתיקה וארכאולוגיה של ארץ ישראל. בנוסף למד ידיעת הארץ, לטינית, יוונית וגאולוגיה. למחייתו עבד יום בשבוע בבניין ובחופשות הקיץ בחקלאות. לאחר קבלת התואר השני, בשנת 1940, החל בלימודי תואר דוקטור. הדיסרטציה שלו עסקה בנושא כלי החרס בספרות התלמוד והוא הגישהּ לסנאט האוניברסיטה העברית בשנת תש"ו. הוא המשיך לחקור נושא זה והרחיב את עבודתו לספר, שיצא לאור בשנת תשי"ג.
בשל ההערכה לה זכה על מחקריו המדעיים וידיעותיו בהיסטוריה ובארכאולוגיה, הוא מוּנה למפקח מדעי בבית העתיקות שהוקם על הר ציון על ידי משרד הדתות. על אף האמור לעיל ולמרות הפרסום לו זכה עת יצא לאור ספרו על כלי החרס בספרות התלמוד, לא עלה בידו לקבל משרת מרצה באוניברסיטה העברית. תרמו לכך - ככל הנראה - שתי סיבות עיקריות: העובדה שנהג לבקר חוקרים אחרים ללא חשש ומשוא פנים ולהתפלמס עמם - הן בשיעוריהם, כאשר היה תלמידם, והן במאמרי ביקורת שנהג לכתוב על מחקרים חדשים בנושאים הקרובים לליבו; וכן בשל הקושי שלו לבטא מילים באופן ברור. בניגוד מוחלט לסגנון כתיבתו הרהוט והעשיר, היה דיבורו של בראנד מחוספס ולא תמיד מובן. מה גם שפעמים רבות היה נוהג להפסיק משפט באמצעו ועובר למשפט הבא. עם זאת, לאחר הקמת אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1956, הוצעה לו משרת מרצה בחוג לתלמוד, על ידי ראש החוג פרופ' בנימין דה פריס. בראנד לימד שם כחמש עשרה שנה קורס מבוא לארכאולוגיה תלמודית וכן סמינריונים על מסכתות כלים, שבת, עירובין, בבא בתרא, מידות ופסחים.
בצעירותו חי בראנד בצמצום ובעוני ורק לאחר שהחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב השתפר במעט מצבו הכלכלי. הוא נפטר בשנת 1975.
עבודתו ומחקריו
הוא פרסם ספר אחד בימי חייו וספר נוסף שלו פורסם לאחר מותו. כמו כן, הוא פרסם מאמרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד. במקביל נהג לפרסם מאמרי ביקורת על ספרים ומחקרים שיצאו לאור בתחום מחקריו וכן פרסם מאמרים פובליציסטיים בעיקר בתחום החינוך, כמפורט להלן:
כלי החרס בספרות התלמוד
פרסומו הגדול של בראנד בא לו, כפי שצוין כבר לעיל, ממחקרו על כלי החרס בספרות התלמוד אותו הרחיב לספר מונומנטלי בן כ־670 עמודים. את רוב העבודה עשה במסגרת מוסד הרב קוק, אשר דאג גם להוציאו לאור, בשנת תשי"ג. ראשיתו בעבודת דוקטורט, בהדרכתם של פרופ' יעקב נחום אפשטיין ופרופ' אלעזר ליפא סוקניק. הוא החל בכתיבת העבודה בשנת ת"ש, והגישהּ לאוניברסיטה העברית לאחר שש שנים, בשנת תש"ו. הספר עצמו אמור היה לצאת לאור כבר בשנת תש"ח, אולם בשל פיצוץ מכונית תופת ברחוב בן יהודה בירושלים, נהרס בית הדפוס, שהיה באותו הרחוב, ושאמור היה להדפיס את הספר. כתוצאה מהפיצוץ גם אבד חלק מכתב היד ובראנד נאלץ לכותבו מחדש. אלא שגם אז נאלץ לכתת רגליו לספריות פרטיות, בשל הקושי להגיע באותה העת לספרייה הלאומית, שהייתה אז בהר הצופים או לספריות הארכאולוגיות של מוזיאון רוקפלר ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח בירושלים. נדרשו חמש שנים נוספות עד שיצא הספר לאור.
שתי מטרות הוא הציב לעצמו בחיבור הספר: המטרה הראשונה הייתה זיהוי כלי החרס שבספרות התלמוד. ואכן, הספר כולל תיאור מפורט של 126 כלי חרס מתקופת התלמוד והוא נשען על כעשרים אלף מקורות, בעיקר מן התלמוד הבבלי והירושלמי וחלקי כלים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות; והמטרה השנייה, שִחזור ותיאור של החיים בכל התקופה הנדונה. גם מטרה זו הושגה במלואה, לאחר שהצליח לא רק לזהות את הכלים, אלא גם לתארך אותם ולקבוע את יעודם.
פרסום הספר החזיר למונחים רבים הקיימים בנומנקלטורה העברית את משמעותם המקורית או את שמם המקורי מהשם הלועזי בו השתמשו עד למועד פרסום הספר; סייע להבנת ההלכה המקורית, שבמהלך הדורות נשתנתה בהתאם לנסיבות הזמן והמקום אליהם גלה עם ישראל; ובנוסף הביא לזיהוי כלים שלא היו ידועים עד אז, או לחלופין הוסיף ידיעות על כלים ידועים.
הספר זכה לבקורות חיוביות מחוקרים חשובים באותו הזמן, ביניהם פרופ' אהרן צייטלין, פרופ' ויזינגר ופרופ' שאול ליברמן, והוא נחשב לאחד הספרים החשובים בתחום. הוא מצוטט גם כיום במחקרים רבים, לרבות בספרות התורנית. בראנד היה אמור לזכות בפרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריית ספרות מחקר וספרי עזר לשנת 1954 אך הזכייה בוטלה אחרי שהרב שלמה יוסף זוין ביטל את חתימתו על הצעת ההחלטה לתת את הפרס לבראנד כיוון שמצא בספרו דברי כפירה בעיקרי האמונה.
כלי זכוכית בספרות התלמוד
כלי זכוכית בספרות התלמוד הוא ספרו השני של בראנד עליו עבד רק לסירוגין, מאחר שאת רוב זמנו הקדיש עתה להוראה באוניברסיטה ולהכנת מערכי שיעורים. במחקר על כלי הזכוכית הוא הסתייע באליהו דובקין, שמלבד פעילותו הפוליטית היה גם אספן כלי זכוכית.
בראנד הספיק אומנם לאסוף את כל החומר בנושא אך לא זכה לסיימו. לפיכך, כאשר יצא לאור הספר בשנת 1978, שלוש שנים לאחר מותו, הוא חוּלק לשני חלקים:
החלק הראשון בלבד של הספר עוסק בכלי זכוכית בספרות התלמוד, והוא מכיל עשרה פרקים כדלקמן: הפרק הראשון כולל דיון בשאלת מקור הזכוכית, האם בפניקיה, מצרים או בארם נהרים. על סמך מקורות עתיקים ומחקרים בנושא, מגיע בראנד למסקנה כי ראשית הזכוכית היא בארם נהרים ולא במצרים, או בפיניקיה, כפי שמקובל לחשוב. בהמשך, ועל בסיס מסקנה זו ומקורות נוספים, מנסה בראנד להוכיח כי אברהם אבינו היה אמן זכוכית ומסיבה זו היגר מאור כשדים לחרן; בפרק השני, הוא דן בכלי זכוכית שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ובסביבתה; בפרק השלישי מצביע בראנד על חומרי גלם, מונחים ואינדיקציות נוספות המוזכרים במקרא, המוכיחים לטענתו את קיומה של תעשיית זכוכית בתקופת המקרא, על אף שלא מוזכרת בו תעשייה כזו; בפרק הרביעי הוא מפרט את שמות המקומות בהם יוצרו כלי זכוכית בתקופת המקרא ותקופת בית שני, ובנוסף הוא מברר את חלקם של היהודים בתעשייה זו. מבין המקומות שיצרו זכוכית הוא מזכיר את צידון (ובקשר אליה הוא טוען כי תעשיית הזכוכית המפורסמת שלה נוסדה על ידי היהודים שהתגוררו בה ולא על ידי יוונים או סורים, כפי שמקובל לחשוב), צידון במראשה, צור, אנטיוכיה, גרסה, אלכסנדריה, ירושלים, כזיב, לוד, טבריה, גירו (או בירו), קיסרין, בית שערים, עכו, שומרון, יפו, חברון, עין גדי ויריחו; בפרקים החמישי (בית חולסאות), הששי (אבן מסמא), השביעי (כור של עושי זכוכית), השמיני (כבשן של זגגים), התשיעי (בולוס) והעשירי (ספות) הוא דן במושגים שונים הקשורים לתעשיית הזכוכית.
פראנו סלאק
פראנו סלאק (Frano Selak או Frane Selak; 07.02 1929 – 30 בנובמבר 2016) היה אזרח קרואטי שניצל ממוות שבע פעמים וזכה בהגרלת הלוטו. בגלל מאורעות חייו הבלתי רגילים הוא מכונה "האיש בר-המזל ביותר בעולם" וכן "האיש בר-המזל חסר-המזל ביותר בעולם".
יהושע בראנד
כלי זכוכית בספרות התלמוד
לסוף החלק השני צורפו מאמר על בראנד ופועלו, מאת ד"ר נח עמינח תלמידו, וכן רשימה ביבליוגרפית חלקית של מאמריו. כמו כן כולל הספר מבוא מאת יצחק רפאל.
פראנו סלאק
הימלטות מאסונות ומתאונות
התקרית הראשונה בה סלק הצליח להינצל ממוות אירעה בינואר 1962. סלק נסע ברכבת ובקטע בה המסילה הייתה מעל נהר קפוא הרכבת ירדה מהפסים וצללה מטה. אדם שהיה באזור משה את סלק מן המים בעוד ש-17 נוסעי הרכבת האחרים מצאו את מותם. סלק סבל מיד שבורה ומהיפותרמיה. בשנת 1963 סלק עלה למטוס בפעם הראשונה והאחרונה בחייו. בשל תקלה שהייתה בדלת המטוס היא נפתחה בזמן הטיסה, המטוס התרסק ו-19 איש מצאו את מותם באסון אך סלק נחת על ערמת חציר. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1966, אוטובוס בו נסע הידרדר לעבר נהר. ארבעה נוסעים מתו בתקרית אך סלק הצליח לשחות לחוף וחטף רק שריטות וחבלות קלות.
יהושע בראנד
מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת
מחוץ לספריו הנ"ל פרסם במשך השנים מאמרים ומחקרים רבים בתחום הריאליה, הארכאולוגיה וההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד. המאמרים התפרסמו בכתבי העת המדעיים והתורניים שיצאו לאור בזמנו, בין היתר ההד, לשוננו, יבנה, סיני, מחניים, מאזנים, תרביץ וטורי ישורון. כמו כן נהג לפרסם מאמרי ביקורת על מחקרים חדשים שיצאו לאור במדעי היהדות, בפרט בתחום מחקריו. מאמרי הביקורת התפרסמו בעיתונות היומית, כגון הארץ, הצופה, הדאר ועוד. במאמרים אלה, היה בראנד לא פעם מעמיד את החוקרים האחרים על טעותם, ולא חשש לעשות כן, גם כאשר הציג עמדה המנוגדת לעמדות המקובלות בעולם האקדמי.
פראנו סלאק
הימלטות מאסונות ומתאונות
בשנת 1970 המנוע של מכוניתו עלה באש בזמן נסיעה, הוא הצליח להימלט לפני שהאש הגיעה למכל הדלק. שלוש שנים לאחר מכן שוב פקדה אותו תקלה במנוע המכונית: שסתום דלק פגום הציף את המנוע ופרץ אש יצא מפתחי האוורור. שיער ראשו של סלק נשרף כליל באירוע אך מלבד זאת הוא לא נפגע פיזית. בשנת 1995 אוטובוס פגע בו בעיר זאגרב אך הוא ספג פגיעות קלות ביותר. בשנת 1996 הצליח להימלט מתאונה חזיתית עם משאית של האו"ם בהר, הוא הסיט את רכבו לעבר מעקה בטיחות שקרס מעוצמת ההתנגשות. הוא לא היה חגור בעת התאונה, נפלט החוצה כאשר דלת הרכב נפתחה, הצליח לאחוז בעץ שהיה בהישג יד וראה את רכבו צולל מטה מגובה 90 מטרים לארץ.
יהושע בראנד
מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת
בתחום הריאליה הוא ביקש להקים מכון לחקר הריאליה התלמודית, שיאסוף ויסדר את כל החומר בנושא הכלול בספרות התלמודית, בספרות הקלאסית מאותו הזמן, הקשורה לארץ ישראל, וכן את החומר מהממצאים הארכאולוגיים בנושא. על אף שקיבל סיוע ממספר חוקרים וסופרים, לא הצליח להוציא לפועל תוכנית זאת.
פראנו סלאק
הימלטות מאסונות ומתאונות
הוא מת ב-30 בנובמבר 2016 בגיל 87.
יהושע בראנד
מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת
בחקר ההיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד, עסקו עיקר מחקריו בשאלת היסודות ההלכתיים בראשית תקופת בית שני, במרד בר כוכבא ואישיותו וכן בנבטים. בדומה לגישתו בחקר הריאליה, גם כאשר חקר נושאים אלה, הוא נהג לבדוק את כל המקורות הספרותיים הרלוונטיים המצויים בתנ"ך, במשנה, בתלמוד, בספרים החיצוניים ובמגילות מדבר יהודה ולשלב ממצאים אלה עם הממצאים הארכאולוגיים הקיימים, הספרות הקלאסית ומחקריו האחרים. הוא סבר כי חוקר טוב חייב להיות בקיא באופן מוחלט במקורות בהם הוא עוסק; אולם אין די בכך, והוא נדרש גם להארה פנימית; להבנת החיים והתקופה אותם הוא חוקר, וזאת במנותק מהמציאות בה הוא - החוקר - חי; ולא לחשוש להעלות השערות. הוא התייחס לכל מקור בכובד ראש, גם אם מדובר היה באגדה שעל פניה נראית דמיונית. מאידך, התנגד למשקל היתר שניתן, בתקופתו ובדור הקודם לו, לענף המדעי של ביקורת כתבי יד (בפרט כתבי היד התלמודיים), והעדיף את הנוסח המודפס שהוגה על ידי חכמי תלמוד רבים במהלך השנים. בשל גישה זו, היה מגיע לעיתים לממצאים שונים מהממצאים המקובלים בתחומים אותם חקר.
פראנו סלאק
זכייה בלוטו
ב-12 ביוני 2003, יומיים לפני יום הולדתו ה-73, סלאק זכה ב-800,000 אירו (כ-1,110,000 דולר אמריקאי) במשחק הלוטו. בעת הזכייה היה נשוי בפעם החמישית בחייו. הוא החליט לקנות שני בתים וספינה עם כספי הזכייה. בשנת 2010 הגיע להחלטה להעניק את יתר כספי הזכייה לקרובי משפחה ולחברים ולנהל אורח חיים חסכני.
יהושע בראנד
מחקרים בתחומים אחרים ומאמרי ביקורת
כך למשל, טען שהכרזת כורש לא באה מיוזמתו של כורש אלא כתוצאה של רצון העם לשוב לארצו; וכי מגילת מלחמת בני אור בבני חושך נכתבה על ידי חלק מעולי בבל שהיו אנשי מלחמה, בשל הסכסוכים שצפו שיתלקחו עם העמים השכנים שתפסו את אדמות העולים בעת ששהו בבבל; עוד טען כי בר כוכבא היה איש אציל רוח ולא עריץ, אשר דאג לאיש הפשוט; כי הנבטים לא היו שבט ערבי, אלא בני בניהם של הרכבים שהתרחקו מהיהדות וחלקם החל לעבוד עבודה זרה; וכן כי המשנה היא מתקופת עזרא ונחמיה.
במקום להציע בפני תלמידיו את ממצאי מחקריו, הוא נהג לשתף את תלמידיו בלבטיו בקשר לבעיות והסתירות שמצא בין מקורות תלמודיים שונים, כאשר חקר נושא כלשהו. הוא היה מפנה אותם לקריאת ספרים בנושא, ומעודד אותם לנהל דיונים וויכוחים על כך, עד שהיו מגיעים ברוב המקרים למסקנות ולפתרונות אליהם הוא עצמו הגיע.
פובליציסטיקה והביקורת על אנשי חכמת ישראל
במקביל למחקריו המדעיים, נהג בראנד לפרסם גם מאמרים פובליצסטיים על ענייני השעה, בעיקר בקשר לחינוך הדור הצעיר, מדעי היהדות וחכמת ישראל.
במספר מאמרים תקף בראנד את אנשי המדע וחכמת ישראל, בעיקר בדור שלפניו, וטען כי הם למדו ממורים גויים ותאולוגים נוצרים שלא לסמוך על המקורות התלמודיים בענייני היסטוריה וריאליה, אלא במחקר בענייני הלכה בלבד. במקום להבין את המציאות הריאלית שהייתה הרקע למקורות הספרותיים, הוא טען, הם שמים דגש רב מדי על חקר כתבי היד השונים ותורת הפילולוגיה, ועל בסיס ממצאיהם אלה מסיקים מסקנות שגויות. לאור זאת, הוא סבר כי הם אינם מוסמכים להכריע בנושא משום שאינם מבינים לעומק את הספרות התלמודית, והאשימם כי בדרך זו הם גרמו למשבר בחכמת ישראל, בפרט אצל הדור הצעיר.
דעתו הייתה כי אסור לחוקרי מחשבת ישראל להתכחש לעברם. הוא ראה בהם כנושאי הדגל, כמי שאמורים - באמצעות מחקר היסטורי - להחיות את המשפט העברי, השפה העברית, הארכיטקטורה והחקלאות במדינת ישראל.
קריית האוניברסיטה (מקסיקו סיטי)
אף על פי שלאוניברסיטה גם בניינים נוספים בעיר שאינם בקמפוס (רובם עבור לימודים לתואר ראשון ומבני תרבות), וכן מבנים במדינות אחרות של מקסיקו, קריית האוניברסיטה (הנקראת לעיתים קרובות בראשי התיבות של שמה, סֶה-אוּ) היא הסמל המוכר ביותר של האוניברסיטה.
מבנה כללי
קריית האוניברסיטה נועדה להיות מרחב פתוח. כיוון שחלק מהאתר היה משטחי סלע געשי, וחלקים אחרים היו צמחייה עבותה, יש בקריה מעט מאוד דרכים ישרות: רוב הדרכים נוטות להיות מעגלים קונצנטריים (כלומר, סביב מרכז אחד) המכילים את הבניינים. הסלע הגעשי סולק כדי לפנות מקום לבניינים, ושימש לבניית השבילים והקירות החיצוניים. הבניינים עצמם נבנו מחומרים פשוטים - בעיקר לבנים ובטון - וברובם יש חלונות גדולים וגינות, גם מבחוץ וגם בתוך המבנה. רוב הבניינים אינם גבוהים משלוש קומות.
הגינות והסלע הגעשי הם המוטיבים העיקריים המשותפים לכל המבנים (אף כי סגנונו של כל בניין שונה), להוציא שני יוצאי-דופן בולטים: מגדל הרקטוראט והספרייה המרכזית. שני בניינים גבוהים ורבועים אלה עומדים בנפרד משאר הבניינים, ומעוטרים בציורי קיר של אמנים מקסיקניים ידועים: דוויד אלפארו סיקיירוס (מגדל הרקטוראט) וחואן או'גורמן (הספרייה המרכזית, בתמונה). ציור הקיר על הספרייה המרכזית, המקיף אותה מכל צדדיה, הוכר כציור הקיר הגדול בעולם. הוא מבוסס על מוטיבים אצטקיים ועל שלט האצולה של האוניברסיטה, ובזכותו הפך מבנה הספרייה לבניין המוכר והמייצג ביותר של הקמפוס.
חלל פיסולי
בשטח השמורה האקולוגית מצוי "חלל פיסולי", מצע סלע געשי טבעי, גדול ועגול, המוקף מנסרות לבנות הנראות כאילו הן קורנות ממרכזו, כמו שמש גדולה. באזור זה נמצאות יצירות פיסוליות, שרבות מהן גדולות וצבעוניות.
מתקני ספורט
המתקן החשוב ביותר במתחם הוא האצטדיון האולימפי שנבנה ב-1952 ושאירח את אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ואת מונדיאל 1986. כיום הוא אצטדיון הבית של אוניברסידד נסיונל, קבוצת האוניברסיטה המשתתפת בליגת העל המקסיקנית, והוא משמש גם למשחקי ליגת האוניברסיטה. יש בו גם מסלול מרוצים המשמש לתחרויות אתלטיקה בינלאומיות. מלבד האצטדיון, קיימים בקמפוס גם מגרשי כדורגל ופוטבול המשמשים את הסטודנטים וקבוצות נוער, וכן מתקני ספורט שונים המשמשים את הסטודנטים.
מבני תרבות
שלושה אולמות חשובים מצויים במתחם: אולם נסאוואלקויוטל (Sala Nezahualcoyotl) המשמש למטה של התזמורת הפילהרמונית של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו ולעוד קונצרטים ומופעי מחול רבים אחרים, תיאטרון חואן רואיס דה אלארקון, והמרכז האוניברסיטאי לתיאטרון (CUT), המשמש להופעות קטנות יותר (כ-100 מושבים). מלבדם, קיימים בתחום "האזור התרבותי" בתי-קולנוע בהתמחויות שונות ותחנת רדיו.
תחבורה
באוניברסיטה קיימת מערכת תעבורה פנימית, שמנוהלת על ידי האוניברסיטה עצמה. תחנת המוצא של חמשת קווי האוטובוסים נמצאת בצידו המערבי של הקמפוס, קרוב לתחנת המטרו "אוניברסיטה". הנסיעה בקווים הפנימיים היא בחינם. תחנת מטרו נוספת משרתת יציאה אחרת של הקמפוס. את הקמפוס חוצה לשניים שדרת אינסורחנטס (Avenida Insurgentes), שהיא ציר תנועה חשוב המחברת את הקמפוס לעיר, ועוברת קרוב לאזור התרבותי ולאצטדיון. כמו כן, רשת של נתיבי אופניים מחברת בין הפקולטות השונות.
Perfect (שיר של אן-מארי)
Perfect או Perfect to Me (בעברית: מושלם או מושלם בשבילי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אן-מארי. השיר יצא לאור ב-2 בנובמבר 2018, כסינגל השביעי והאחרון מתוך האלבום Speak Your Mind, על ידי חברת התקליטים אסיילום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אן מארי, לוי לנוקס וג'ניפר דקילבאו והופק על ידי לנוקס ודקילבאו. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לשיר את תואר הכסף על מכירות של למעלה מ-200,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הרשמי של השיר ביימה האנה לוקס דייוויס, אשר ביימה עבור מארי את הקליפים ללהיטיה "Friends", "2002" ו-"Birthday".
Ј (כתב קירילי)
יֵה היא אות בכתב הקירילי אשר מקורה באות היוונית הפונטית יוט וצורתה כשל האות הלטינית J בשתי צורותיה.
אות זאת היא למעשה האות המחליפה ל-Й בסרבית ומקדונית, בסרבית זוהי האות האחת-עשר, והשנים-עשר במקדונית.
בדרך כלל היא מייצגת את הקירוב הפלטאלי /j/, כמו ההגייה של ⟨y⟩ ב"כן" ("yes").
The Two of Us
The Two of Us הוא אלבום האוסף הרביעי של הצמד סוני ושר. האלבום יצא לאור בשנת 1972, על ידי חברת התקליטים אטקו רקורדס. ב-AllMusic זכה אלבום האוסף לדירוג של שניים וחצי כוכבי זהב.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום ה-122 במצעד הבילבורד 200.
יאן טימן
יאן טימן (בהולנדית: Jan Timman; נולד ב-14 בדצמבר 1951, אמסטרדם הולנד) הוא שחמטאי הולנדי בדרגת רב-אמן. היה אלוף הולנד בשחמט, התחרה מספר פעמים באליפות העולם ובשנת 1993 התמודד על התואר.
נכון לאוקטובר 2018, מדורג במקום ה-13 בהולנד לפי מד כושר.
ביוגרפיה
יאן טימן נולד למשפחת מתמטיקאי שעודד את אהבת בנו לשחמט. בשנת 1963 הוא ניצח באליפות הולנד לנוער. בשנת 1967 הוא סיים במקום השלישי באליפות העולם לנוער שנערכה בירושלים (ניצח חוליו קפלן). לאחר סיום לימודי בית הספר טימן התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת דלפט בה לימד אביו. תוך זמן קצר הוא עזב את הלימודים והקדיש את עצמו לשחמט.
בשנת 1974 הוענק לו תואר רב אמן. טימן היה אלוף הולנד 9 פעמים.
באליפות העולם בשחמט 1987 הוא הודח ברבע הגמר על ידי רפאל ואגניאן. בשנת 1993, לאחר פיצול בין גארי קספרוב (אלוף העולם המכהן) לבין פיד"ה, טימן הפסיד בהתמודדות על התואר בדו-קרב מול אנטולי קרפוב.
יאן טימן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1972 ל-2004 השתתף טימן ב-13 אולימפיאדות שחמט:
אטיוד שחיבר
אטיוד משנת 2009 פורסם ב-The Problemist,  הלבן נוסע ומשיג תיקו.
Љ
לִייֵה היא אות בכתב הקירילי.
לייה מייצגת /ʎ/ צידי פלטאלי, צליל דומה (אך לא זהה) לצדית המכתשית המטושטשת, המיוצגת בשפות מסוימות על ידי הדיגרף ⟨ль⟩ ומבוטאת /lʲ/ כמו ⟨ll⟩ ב"מיליון". השווה לטבית ⟨ļ⟩, סלובקית ⟨ľ⟩, פורטוגזית ⟨lh⟩, ספרדית ⟨ll⟩ ואיטלקית ⟨gl⟩.
לייה היא ליגטורה של Л ו-Ь. היא הומצאה על ידי ווק סטפנוביץ' קרדז'יץ' לשימוש במילון שלו משנת 1818, והחליפה את הדיגרף הקודם ⟨ль⟩. היא תואמת לדיגרף ⟨ǈ⟩ באלפבית הלטיני של גאי עבור סרבו-קרואטית.
היום משתמשים בה במקדונית, גרסאות של סרבו-קרואטית כשהם כתובים בקירילית.
לייה מקבילה לתעתיק כ-lj אך ניתן גם לכתוב אותה בתעתיק כ-ľ, או ¼. לייה מקבילה בעברית ל-למ"ד ויו"ד ביחד.
All the Hits Tour
All the Hits Tour הוא סיבוב ההופעות המשותף של מריה קארי וליונל ריצ'י. סיבוב ההופעות החל ב-21 ביולי 2017 והסתיים ב-5 בספטמבר באותה השנה. במקור סיבוב ההופעות היה אמור להתחיל ב-15 במרץ באותה השנה בבולטימור ולכלול 35 יעדים, אך בשל ניתוח בברך שעבר ריצ'י, סיבוב ההופעות נדחה וקוצר.
סיבוב ההופעות כולו התקיים בצפון אמריקה ובין היתר בערים כמו אוקלנד, טמפה וטורונטו. סיבוב ההופעות גרף כ-17.5 מיליון דולר ונמכרו 265,296 כרטיסים ב-21 יעדים.
המלט (סרט, 1969)
המלט (באנגלית: Hamlet) הוא סרט בריטי משנת 1969, עיבוד למחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, בכיכובו של ניקול ויליאמסון בתפקיד הנסיך המלט. את הסרט ביים טוני ריצ'רדסון והוא מבוסס על הפקה בימתית בתיאטרון ראונדהאוס בלונדון. בסרט מככבים אנתוני הופקינס בתפקיד המלך קלאודיוס, ג'ודי פארפיט בתפקיד המלכה גרטרוד, מריאן פיית'פול בתפקיד אופליה, מארק דיגנאם בתפקיד פולוניוס, גורדון ג'קסון בתפקיד הורציו, ומייקל פנינגטון בתפקיד לארטס.
בניגוד לסרטים הוליוודיים של יצירות קלאסיות שנעשו בתקציבי ענק, סרט זה הופק בתקציב קטן ובתפאורה מינימליסטית, הכוללת אביזרים ותלבושות בסגנון הרנסאנס, ושימוש בחללים אפלים ומוצלים. מנהרה של לבנים משמשת לסצנה שעל החומות. רוח הרפאים של אביו של המלט מוצגת רק באור שזוהר על המתבוננים. הסרט שם דגש רב על ההיבטים המיניים של המחזה, ורומז על יחסים של גילוי עריות בין לארטס ואופליה.
קונסטנטינוס האפריקאי
קוֹנְסְטַנְטִינוֹס הָאַפְרִיקָאִי (בלטינית: Constantinus Africanus; בין 1010 ל-1020 – 22 בדצמבר 1087) היה רופא שחי במאה ה-11. בחלק הראשון של חייו שהה באיפריקיה והשאר באיטליה. הוא הגיע לראשונה לאיטליה לעיירת החוף סלרנו, משכנה של אסכולת סלרנו, שם עבודתו משכה תשומת לב מצד השליטים הלומברדים והנורמנים המקומיים. קונסטנטינוס הפך אז לנזיר בנדיקטיני, שחי את העשורים האחרונים לחייו במנזר מונטה קאסינו.
המלט (סרט, 1969)
DVD
הסרט "המלט" יצא ב-DVD ב-3 ביולי 2012 בהוצאת Sony Pictures Home Entertainment.
קונסטנטינוס האפריקאי
הביוגרפים של קונסטנטינוס
הנזיר בן המאה ה-12 הוא ההיסטוריון הראשון שכתב ביוגרפיה של קונסטנטינוס. הוא ציין כי קונסטנטינוס היה סרצני, המונח הצרפתי-איטלקי של ימי הביניים למוסלמי מצפון אפריקה. לפי פטרוס, קונסטנטינוס עבר דרך בבל, הודו ואתיופיה, שם התוודע למדעים, לפני שהגיע למונטה קאסינו כפליט מעמיתים בקרתגו שקנאו בידע שלו. עם זאת, כמה היסטוריונים מטילים ספק בתיאור האגדי של פטרוס של קונסטנטינוס. ובכל זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כמו ו, אוצר הספרייה הלאומית של צרפת בפריז, ו, מחבר ההיסטוריה של הרפואה הערבית, הסתמכו על תיאור זה. הגרמני מוריץ שטיינשיידר (Moritz Steinscheider) כתב ספר המוקדש לקונסטנטינוס, אשר הודפס בברלין ב-1865. היסטוריון הרפואה הגרמני יצר את התזה הברברית-אסלאמית שלו לאחר שגילה מסמכים חדשים וחשובים הנוגעים לחייו ודתו של קונסטנטינוס בכפר, אותם פרסם בכתב העת Archeion ב-1922.
הגירה לאיטליה
לפי קרל זודהוף, קונסטנטינוס היגר תחילה לאיטליה כסוחר (mercator) בסיציליה, עבר לסלרנו, שם נקרא קונסטנטינוס סיקולוס. מכיוון שקונסטנטינוס לא דיבר איטלקית, רופא צפון אפריקאי בשם עבאס מקוריאט, מאי השוכן ליד העיר מהדיה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו), הפך למתורגמן שלו. כשהוא סובל ממחלה, מצא מקלט אצל גוסולף, אחיו של המלך, שם ציין כי עבאס לא ביקש את בקבוק השתן הרגיל, והרופא שבא לבדוק אותו היה חסר ניסיון. לאחר שביקש לשווא לראות ספרים איטלקיים טובים על רפואה, הוא הגיע למסקנה שהרפואה באיטליה מוגבלת לידע מעשי פשוט. כבר עם ידע כללי נרחב, קונסטנטינוס גילה את מטרתו בחיים.
לאחר שהחלים, חזר קונסטנטינוס לקרתגו באיפריקיה, ועסק ברפואה במשך שלוש שנים, אסף ספרי רפואה רבים, ואז חזר לדרום איטליה עם אוצרו. בדרך לסלרנו הוא עבר בחוף לוקאניה בספינה, שם צפונית ל גרמה סערה לנזק לכמה מכתבי היד, כולל שלושת החלקים הראשונים של ספריו של, שאבדו. בהגיעו לסלרנו עם מה שנשאר מהספרים, התנצר קונסטנטינוס, ולאחר מכן עבר למונטה קאסינו, שם עבד כמתורגמן. התיאור של זודהוף מסתיים באירוע הזה.
אלו הם החלקים שהושאלו ותורגמו מילה במילה ממחקרו של קרל זודהוף, מדען שהיה לו ידע מעמיק בהיסטוריה והיה ידוע במחקר אמין. אף על פי שהיה סוחר, קונסטנטינוס למד, וזה לא מפתיע כי החינוך ב בתוניס ובבתים של מדענים היה פתוח לכל. הסחר בין צפון אפריקה לאיטליה שגשג, ולא פסק בזמנים קשים. לצפון אפריקה היו משרדים במקומות שונים בסיציליה הנוצרית ובדרום איטליה עצמה, כולל בארי, טאראנטו, אגריפוליס ובזיליקטה.
מהדורות של הספרים של קונסטנטינוס
יצירותיו של קונסטנטינוס זמינות ביותר בשתי מהדורות מודפסות מהמאה השש עשרה, מהדורת ליון מ-1515 ומהדורת בזל מ-1536. (שתי המהדורות זמינות באופן מקוון). במהדורת בזל חסרים חלק מהחומרים המוקדמים של קונסטנטין, אך מארק ג'ורדן מציין שאף שהמהדורות של בזל וליון הן בעייתיות, ועברו ריטוש הומניסטי כלשהו, ייתכן שהמהדורה של בזל אמינה יותר. חוקרים מודרניים של תולדות הרפואה, לעומת זאת, נטו להתייחס למהדורת ליון.
מהדורה עדכנית ומלומדת של De Coitu היא Constantini Liber de coitu = El tratado de andrología de Constantino el Africano (סאנטיאגו דה קומפוסטלה, Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Santiago, 1983) עם תרגום ספרדי נלווה.
ה-Isagoge of Johannitius, שאולי תרגם קונסטנטינוס (הייחוס שנוי במחלוקת), נערך על ידי גרגור מוראך (Gregor Maurach) (1978). מהדורה זו מעולם לא נועדה להיות סופית, והיא זכתה לכמה ביקורת ותיקונים, בעיקר מאת אורסולה וייסר (Ursula Weisser).
אגדת קונסטנטינוס
בהקדמתו לעבודות המלאות של אמברואז פרה, כתב דוקטור : "קונסטנטינוס נולד בקרתגו ונשבה ברצון נלהב ללמוד את כל המדעים הוא נסע לבבל, למד דקדוק, לוגיקה, פיזיקה (רפואה), גאומטריה, חשבון, מתמטיקה, אסטרונומיה, ניקוד ומוזיקה. לאחר שמיצה את כל מדעי הכשדים, הערבים והפרסים נסע להודו, חקר את מדעני ארץ זו, חזר ממצרים שם השלים את לימודיו הארוכים ואחרי ארבעה עשורים של נסיעות ועבודה, הוא חזר לעיר הולדתו. אבל הנדירות ורוחב הידע שלו הפחידו את בני ארצו, הוא נחשב בעיניהם כמכשף והם גירשו אותו. לקונסטנטינוס נודע בזמן, והוא ברח ושט לסלרנו שם נשאר זמן מה חבוי מתחת מלבושים של קבצן. אחיו של מלך בבל שעבר בעיר זו, זיהה אותו והציג אותו בפני רובר גיסקאר המפורסם, שהפך אותו למזכירו הראשון. אבל יותר מלהוט לנוח מאשר לקבל כיבודים הוא עזב את חצר המלוכה ופרש למונטה קאסינו, שם בילה את שארית חייו בתרגום ספרי רפואה שונים מערבית ללטינית".
סיור
פעילות הסיור הצבאית היא בדרך כלל שיטה לאיסוף מודיעין קרבי, על ידי יחידות צבאיות המיומנות בכך, בסביבה עוינת, שדה קרב או שטח אויב. ברוב הצבאות המערביים מבוצע סוג זה של פעילות על ידי יחידות סיור מיוחדות (ואז הסיור מוגדר "סיור מיוחד").
יחידות סיור
מרבית מיחידות הקרביות בצבאות המודרניים, כוללות כחלק מהמבנה הארגוני שלהן כהכנה למלחמה, יחידות סיור. תפקידן של יחידות סיור הוא לסייר באזור הפעולה לפני הכוח הראשי, לספק מידע בעל ערך לכוחות העומדים לפעול שם, לסמן מטרות אויב, ולעיתים גם להוביל את הכוח העיקרי בתנועה לשטח לא מוכר. יחידות הסיור נדרשות להביא מידע על צי"ח (ציון ידיעות חיוניות) שנדרש מיחידת האם שלהם (החטיבה או הגדוד) ולצורך כך הן מיישמות את מכלול הטכניקות של הסיור. ככלל, ליחידת הסיור ניידות רבה והכשרה חיילית גבוהה הכוללת שדאות, הסוואה והשרדות בשטח.
טכניקות
דוגמאות לטכניקות ומשימות של הסיור הצבאי:
יחידות סיור מסוגלות להיטמע בשטח לתקופה ארוכה, לנווט את עצמן או את יחידת האם, להכווין אש של מגוון אמצעי אש מנגד (מטוסים, ארטילריה, טנקים, חימוש מונחה מדויק ועוד). לשם כך לוחמי סיור נדרשים להכשרה ארוכה יותר מלוחם חי"ר או הנדסה רגיל וכן לדגש בהכשרה על ניווט, שדאות והסוואה.
ביטחון שוטף
מעבר ליחידות הסיור המיוחדות, בכל יחידה קרבית בצה״ל מתבצעים משימות סיור ברכבי סיור שטח (האמרים ממוגנים) באותה הגזרה (המוגדרת כקו מבצעי) שאותה יחידה תופסת, משימות סיור לשם ביטחון שוטף, הגנת יישובים ואזרחים, סיכול אירוע פח״ע ואויב, ובחלק מהגזרות גם סיורים הנדסיים של חיל ההנדסה יחד עם חיל הרגלים כנגד מטענים, חומרי נפץ, מיקוש וחבלה. הסיורים בביטחון השוטף הם לרוב רכובים אך גם רגליים כשנדרש. בצוות הלוחמים של רכבי הסיור, נמצאים בדר״כ עליו חייל קלע, חייל נגביסט וחייל חובש, לצד שאר הלוחמים ומפקדי סיור. רכבי הסיור חמושים באמצעים רבים כגון רקטות לאו, מקלע מאג, משקפות, עכברים, ציוד קשר, עזרה ראשונה, ציוד אמצעי ראיית לילה, ציוד לחימה ונשקם האישי של הלוחמים.
לכל לוחם חמוש גם ברימון. על אחד מרכבי הסיור חמוש עליו מקלע בראונינג. (מק״כ).
סיירות
הסיירות הראשונות בצה"ל היו סיירת צנחנים, סיירת גולני וסיירת שריון. באמצע שנות ה-50 הוקמו הסיירות הפיקודיות (סיירת אגוז, סיירת שקד, סיירת חרוב) וגם סיירת מטכ"ל.
כיום צה"ל מפעיל יחידות סיור שונות בכל החילות הלוחמים ובכל הזרועות. הבולטות הן: סיירת מטכ"ל, מחלקות סיור של חיל ההנדסה, סיירות בחטיבות חי"ר (סיירת צנחנים, סיירת גולני, סיירת גבעתי, סיירת נח"ל), פלס"ר שריון בחיל השריון, וסיירת יעל של יהל"ם.
יחידות מובחרות ויחידות התנדבות
בסלנג הישראלי, המונח "סיירת" נהפך לכינוי לכל יחידה מובחרת, לדוגמה, "סיירת דובדבן".
היחידות המיוחדות ויחידות הסיור הן יחידות התנדבות אולם הייעוד שלהן שונה מהותית. יחידות מיוחדות בעלות יעוד מסוים שפועלות עמוק מעבר לקווי האויב ומבצעות פעולות חשאיות זוכות להכשרה ארוכה במיוחד, במסגרת ההכשרה שלהן נכללת גם חלק מהכשרת הסיור, אולם מושם בה דגש על הפעלת הייעוד המסוים של אותה היחידה ולאו דווקא הסיור. היחידות הייעודיות נחשבות ליחידות מובחרות ואף יחידות עילית. הן אינן יחידות סיור ואינן סיירות. דוגמאות ליחידות מיוחדות שאינן יחידות סיור: שייטת 13, מגלן, שלדג ודובדבן.
הר שני
הר שני הוא הר בגובה 894 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם על גבול ישראל–מצרים, כשני קילומטרים ממערב לקניון האדום וכ־17 קילומטרים מצפון־מערב לאילת. כביש 12 חולף ממזרח להר. הר שני הוא השני בגובהו מבין הרי אילת, לאחר הר נשף הגבוה ממנו בחמישה מטרים.
מדרומו של ההר עובר נחל שני.
מחוזות קולורדו
במדינת קולורדו שבארצות הברית ישנם 67 מחוזות.
הגדול שבמחוזות קולורדו הוא מחוז לאס אנימס (12,363 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז ברומפילד (87 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז אל פאסו (כ-622,263 תושבים נכון ל-2010). עיר הבירה, דנוור, נמצאת במחוז דנוור.
רשימת המחוזות
הטבלה שלהלן ממוינת כברירת מחדל לפי גודל האוכלוסייה במחוז. לחיצה על החצים הקטנים בתא העליון של כל עמודה תמיין מחדש את הטבלה לפי פרמטרים אחרים.
שכונות הבריח
שכונות הבריח הן ארבע השכונות היהודיות שכונו כך בעת הקמתן, בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח מדינת ישראל. השכונות הן: מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("גבעת שפירא") שבצפון מזרח ירושלים. מבחינה גאוגרפית, ניתן להכליל בשכונות הבריח גם את השכונות הסמוכות: שכונת צמרת הבירה, מלון דן ירושלים, מעונות הסטודנטים שבהר הצופים, קריית הממשלה על שם מנחם בגין, ובניין המטה הארצי של משטרת ישראל שבגבול הר הצופים ושכונת שמעון הצדיק.
מבחינות רבות, שכונות הבריח מתפקדות כיחידה מנהלית והיסטורית אחת. שכונות הבריח הוקמו לאחר מלחמת ששת הימים ויצרו רצף התיישבות עברי, בין העיר המערבית להר הצופים. רצף זה נועד להקשות את ניתוק הר הצופים בשנית, משטחי מדינת ישראל ולאפשר סלילת נתיב תחבורה להר הצופים, "שדרות אשכול", שעובר בשכונות עבריות בלבד. שדרות אשכול ורמת אשכול נקראות על שם ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, שיזם את הקמת שכונות הבריח.
גאוגרפיה
פסגת הר הצופים, ברום 826 מטר מעל פני הים, ופסגת הגבעה הצרפתית, המצויה מצפון להר הצופים, ברום 835 מטר מעל פני הים, הן מהנקודות הגבוהות ביותר בירושלים. הקו שבין פסגת הר הצופים לפסגת הגבעה הצרפתית הוא גבול המדבר - הגבול בין מדבר יהודה לבין הרי יהודה שאינם בתחום המדבר. גבעת התחמושת (797 מטר מעל פני הים) היא שלוחה מערבית של הר הצופים, וגבעת המבתר (814 מטר מעל פני הים) היא שלוחה צפון-מערבית של הר הצופים (ניתן לראות בגבעת המבתר גם שלוחה דרום-מערבית של הגבעה הצרפתית). שטח מעלות דפנה הוא במורדות המערביים של גבעת התחמושת, ורמת אשכול היא במורדות הצפוניים והצפון-מערביים של אותה גבעה.
מערב שכונת מעלות דפנה גובל בשכונת שמואל הנביא. מערב רמת אשכול גובל בשכונת סנהדריה מורחבת. שטחי רמת אשכול, גבעת המבתר וסנהדריה מורחבת גובלים בצפון בנחל צופים הזורם (בחורף) ממזרח למערב. בנחל צופים עוברת דרך חשובה מבחינה היסטורית החוצה את רכס הרי יהודה ממערב למזרח. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה שם כביש רמות-הגבעה הצרפתית. דרך חשובה נוספת שעוברת באזור היא דרך גב ההר שעליה נבנו דרך שכם ושדרות בר-לב. דרך זו קרובה לקו פרשת המים ומקבילה אליו ממערב, דהיינו היא פרושה מצפון לדרום כך שהר הצופים והגבעה הצרפתית ממזרחה ואילו גבעת המבתר וגבעת התחמושת ממערבה.
לפני בניית שכונות הבריח, גבעת המבתר, גבעת התחמושת והגבעה הצרפתית שלטו בתצפית ובאש על דרך גב ההר ועל נחל צופים. גבעת המבתר שולטת בתצפית ובאש גם על גבעת התחמושת. גבעת התחמושת הייתה בקו הישר והקצר ביותר בין שטח מדינת ישראל שלפני 1967 לבין שטח מובלעת הר הצופים. על כן הציבו עליה הירדנים את הביצור העיקרי שלהם באזור ירושלים. בגבעת המבתר הירדנים מיקמו עמדה שלטת לגבעת התחמושת – עמדה שממנה יורים על כוח שפולש לביצור העיקרי ועמדות לשליטה על הדרכים ולהפגזת שכונות ירושלים היהודיות. בגבעה הצרפתית הקימו הירדנים ביצור נוסף לשליטה על הדרכים.
ארכאולוגיה
סנהדריה הייתה מרכזו של אזור קבורה חשוב ליהודים בתקופת בית שני ונמצאים בה קברי הסנהדרין. באזור שממזרח לסנהדריה, שעל חלקו נבנו שכונות הבריח, נמצאו כעשרים וחמש מערות קבורה, שהבולטות שבהן הן מערת אם אל-עמִד שבנחל צופים, מערת ניקנור שבהר הצופים, מערת האשכולות שברמת אשכול (שזכתה לשמה זה, בפי הארכאולוגים, בשל העיטורים המפוארים בצורת אשכול שבפתחה) ומספר מערות בגבעת המבתר.
אחת ממערות הקבורה החשובות על גבעת המבתר היא מערת שמעון בונה ההיכל - כנראה מחשובי בוני בית המקדש השני בתקופתו של הורדוס. מערה חשובה שנייה היא מערת אבה הכהן. אבה הכהן, ירושלמי שגלה לבבל וחזר ממנה, קבר במערה זו את מתתיה בן יהודה, יליד ירושלים שעצמותיו הועלו מבבל. על כך מעידה כתובת שנמצאה במערה. ישנה סברה כי מתתיה בן יהודה זה הוא מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי החשמונאים, שמלך בירושלים כשלוש שנים עד שנישבה והובל לאנטיוכיה שבסוריה והומת שם בשנת 37 לפנה"ס.
במערת קבורה אחרת על גבעת המבתר נמצאו ב-1 בספטמבר 1968, מספר שלדים, שאחד מהם הוא של אדם שהומת בצליבה. השלד התגלה בארון ועליו שמו של הצלוב - יהוחנן בן חגקול. מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד, ורגליו שוברו. שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי האיש נצלב על עץ זית. הגופה המתוארכת לתקופת המרד הגדול. זוהי אחת התגליות הארכאולוגית היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה שבהן. תגלית ייחודית זו מאששת את הכתוב במקורות היסטוריים מהעת העתיקה ולפיהם היו מקרים של צליבה בידי הרומאים. המקורות מספרים על אלפי הוצאות להורג בצליבה, ומשערים כי הסיבה למיעוט הממצאים הארכאולוגיים המוכיחים זאת נובע מהנוהג להפקיר את הגופה על הצלב לפגעי מזג האוויר ולאוכלי נבלות.
תקופת המנדט הבריטי
שמה של הגבעה הצרפתית ניתן לה בתקופת המנדט הבריטי, בטרם נבנתה שכונת מגורים על גבעה זו. על פי סברה אחת שם זה ניתן לה בשל השתייכות אדמותיה למנזר סנטה אנה הצרפתי ששכן בעיר העתיקה. מנזר זה הפעיל בתקופת המנדט הבריטי בית ספר צרפתי על הגבעה הצרפתית. לפי סברה אחרת שם הגבעה קשור לגנרל בשם פרנץ' (French, מילולית: צרפתי) שלפי סברה זו שירת את אלנבי בצבא הבריטי, במלחמת העולם הראשונה ואולי אפילו נהרג בקרב על גבעה זו ונקבר בבית הקברות של הצבא הבריטי שבהר הצופים - בסמוך לגבעה.
התקופה הירדנית
השטחים הידועים כיום כשטחי שכונות אלה היו חלק מן השטח שנותר בידי ממלכת ירדן עם חלוקת ירושלים בתום מלחמת העצמאות. על גבעת המבתר, שנקראה בפי הירדנים "תל אל-מודורה" (הגבעה העגולה), בנו הירדנים מוצב שתפקידו לשמש כעמדה שלטת על המוצב החשוב באזור - מוצב גבעת התחמושת. מוצב גבעת התחמושת נבנה כדי להקשות על צה"ל את פריצת הדרך מירושלים המערבית אל המובלעת הישראלית הנצורה של הר הצופים. עוד ביצורים ירדניים שהיו על גבעת המבתר הגנו על דרך שכם, שעברה בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית. בנוסף לביצורים הייתה על גבעת המבתר עמדת תותחים שירתה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית.
כשהוקמו שכונות הבריח, אחרי המלחמה, רמת אשכול ומעלות דפנה הסמוכות לשמואל הנביא נבנו באופן שמאפשר להן לספק שירותים לשמואל הנביא ולעזור לה לצאת ממצוקתה. אולם מאידך, העובדה שהדירות החדשות והיפות בשכונות הבריח סובסדו הותירה את שמואל הנביא כשכונה חסרת ביקוש ומשיכה עד לפעולת פרויקט שיקום שכונות.
מלחמת ששת הימים
האזור נכבש ביום השני של מלחמת ששת הימים, 6 ביוני 1967, כ"ז באייר. חטיבת הראל – חטיבת שריון במילואים, כבשה את מוצבי הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר בעוד חטיבת צנחנים במילואים כובשת את בית הספר לשוטרים שהיה בגבול שטח ההפקר הישראלי-ירדני ואת גבעת התחמושת. זה היה אחד הקרבות הבולטים במלחמת ששת הימים. כוח השריון הגיע לגזרה מצפון אחרי שכבש את שכונת שועפאט ואת תל אל פול. הצנחנים פרצו אל בית הספר לשוטרים ואל גבעת התחמושת דרך השכונות היהודיות הסמוכות שבתחום הקו הירוק ודרך שכונת שייח' ג'ראח שכבשו.
במהלך הקרב ירה הכוח הירדני שבגבעת המבתר בכוח הישראלי שפלש לגבעת התחמושת, הסב אבדות רבות והקשה על כיבושה של גבעת התחמושת (מפת הקרבות בירושלים). יתרה מזאת, התיאום בין הכוחות הישראליים שניסו לכבוש את שתי הגבעות לא היה מוצלח ולכן הכוח הישראלי שניסה לכבוש את גבעת התחמושת טעה בזיהוי הכוח הישראלי שניסה לכבוש את גבעת המבתר ופתח עליו ב"אש ידידותית". הכוחות הישראלים נכשלו בניסיון הראשון לכיבוש הגבעה והצליחו לכבוש אותה בניסיון השני.
לאחר כיבוש האזור התקדם כוח הצנחנים דרומה תוך כיבוש שכונות ערביות עד שכבש את העיר העתיקה של ירושלים ביום שלמחרת.
מהמלחמה ואילך
ביולי 1967 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את יהודה תמיר כאחראי על הקמת שכונות יהודיות במזרח ירושלים. תמיר היה כפוף לראש הממשלה בלבד ולא למשרד השיכון. תמיר קיבל סמכויות שאפשרו לו לפעול במהירות כדי לקבוע עובדות התיישבותיות בשטח אחרי המלחמה, וריכז מאמץ ביצירת רצף התיישבותי יהודי בין שכונת שמואל הנביא, באיגוף גבעת התחמושת מצפון אל הר הצופים. על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שנית ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות. תומך מרכזי למדיניות זו היה ראש עיריית ירושלים, טדי קולק. שני השרים שהתנגדו לה בממשלת האחדות היו מנחם בגין וד"ר זרח ורהפטיג, שהעדיפו ליישב יהודים רבים בשכונות הערביות הקיימות.
השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית נבנו במטרה ליצור דרך אלטרנטיבית להר הצופים שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח ואינה קלה לכיבוש. דרך לוי אשכול נסללה ביניהם בהתאם. בזמן הקמתן כונו שכונות אלה בשם "שכונות הבריח" בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח ישראל. רמת אשכול וגבעת המבתר היו הראשונות מבין שכונות אלה שנבנו. הן נוסדו בשנת 1970. בגבעת המבתר וברחוב רמת הגולן שברמת אשכול הוקמו 350 יחידות דיור בשיטת בנה ביתך - בניינים של קומה או שתיים שבכל אחד היו דירה או שתיים וחצר. בשאר רמת אשכול הוקמו 1,850 יחידות דיור בניינים בני ארבע קומות כשבכל דירה שלושה עד ארבעה חדרים. במעלות דפנה היו עם הקמתה 1,400 יחידות דיור, בעלות חדר עד שלושה ובגבעה הצרפתית, כולל צמרת הבירה, היו 2,000 יחידות דיור. במעלות דפנה ובגבעה הצרפתית נבנו בתים משותפים בלבד.
השם 'מעלות דפנה' ניתן לשכונה על שם השיפוע בו היא בנויה ועל שם צמח הער אציל, ובדרך עקיפה זו חוגג השם את איחוד העיר בשנת 1967, מאחר שהיוונים והרומאים נהגו לקשט בעלי ער אציל (עלי דפנה) את ראשיהם של הקיסרים המנצחים. רמת אשכול נקראה על שם ראש הממשלה לוי אשכול שיזם את הקמת שכונות הבריח. על שמו נקראה גם הדרך המובילה משכונות אלה אל הר הצופים: שדרות אשכול. גבעת המבתר נותרה בשם שנתן צה"ל לשטח שלה לפני מלחמת ששת הימים, על שם המבתר בדרך שכם שהפריד אותה מהר הצופים. הגבעה הצרפתית נקראה "גבעת שפירא", על שם שר הפנים משה חיים שפירא אולם השם לא הפך לנחלת הכלל.
איגוף גבעת התחמושת במקום בנייה עליה ממש, אִפשר להפוך אותה לאתר הנצחה לאחד הקרבות החשובים והבולטים במלחמת ששת הימים. אולם, יישוב יהודים בגבעת המבתר שחולשת עליה בתצפית ובאש כמו גם הקמת מגדלי מגורים גבוהים, בסמוך לגבעת התחמושת, בשכונת ברמת אשכול, ביטלו את חשיבותה האסטרטגית של גבעת התחמושת. קטע דרך שכם שבו שלטו מוצבי גבעת המבתר והגבעה הצרפתית שבנו הירדנים נשלט גם הוא על ידי השכונות היהודיות שנבנו על מוצבים אלה.
המכשול העיקרי להקמה מהירה של שכונות יהודיות במזרח ירושלים היה הקושי בקניית אדמות מאנשים פרטיים ממוצא ערבי. חלק מבעלי האדמות דרשו מחירים גבוהים, חלק סירבו למכור וחלק לא אותרו. הצורך בבנייה מהירה אילץ את הממשלה להוציא צו הפקעה גדול (3,345 דונם) ב-11 בינואר 1968. חלק מהקרקעות שהופקעו בצו הופקעו מבעלים יהודיים כגון האוניברסיטה העברית. הפקעה זו גונתה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. ההפקעה הגדולה כללה חלק גדול מאדמות גבעת המבתר. מרבית האנשים שאדמתם הופקעה סירבו לקבל פיצוי על ההפקעה.
הצורך ביישוב מהיר של שכונות הבריח אילץ את הממשלה לסבסד את הדירות בהן בדרכים שונות. הממשלה כיסתה חלק ממחיר הדירות, נתנה זכאות למשכנתאות על אחוז גבוה מהמקובל של הדירה הנקנית ונתנה אפשרויות החזר משכנתאות נוחות מהמקובל. קוני המגרשים בגבעת המבתר נדרשו להתחיל את הבנייה עליהם בתוך שנה מיום הרכישה.
אדריכלות
סדרת המבנים הראשונה שנבנתה באזור הייתה חדרי משאבות מים ובריכות מי שתייה גדולות לאספקת מים למזרח ירושלים. מבנים אלה נבנו בגבעה הצרפתית בשל גובהה הרב. המים למפעלי מים אלה נשאבים מנחל פרת (עין פארה ועין פוואר). מאוחר יותר, כשנבנתה השכונה סביב מתקנים אלה, נבנה גן משחקים גדול על גגה של אחת מבריכות המים, לרווחת התושבים.
למעט בגבעה הצרפתית, תוכנית הבנייה בשכונות הבריח תוכננה על פי אמות מידה אדריכליות ענייניות בלבד. אופי הבנייה בגבעה הצרפתית הושפע מהחלטות ממשלה שבאו להוכיח את יכולתה בשטח, בעקבות אירועים בינלאומיים שונים. על הגבעה הצרפתית צצו אזבסטונים למגורים מיד לאחר שמועצת הביטחון גינתה את ממשלת ישראל על הפקעת אדמות לצורך בניית שכונות הבריח בשנת 1968. אחדים מאזבסטונים אלה נשארו שם עד שנות ה-80 ושימשו את בית הספר הקונסרבטיבי. בשנת 1969 החליטה הממשלה על מתן רישיון בנייה לבנייני מגורים גבוהים בשלוש קומות מהמקובל בעיר, בשכונת הגבעה הצרפתית כתגובה להצעת "תוכנית רוג'רס". תוכנית זו, שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, הציעה להחזיר נוכחות ירדנית סמלית לעיר. תוכנית המתאר של הגבעה הצרפתית נעשתה בידי האדריכלים ש' שקד, ג' זיו, ט' זיו, א' יעקובי וא' דואק.
ברמות אשכול ובמעלות דפנה נבנו בנייני מגורים בני ארבע קומות בעלי מוטיבים רבים מהבנייה הירושלמית המסורתית כגון קשתות וקרמיקה חיצונית. זאת בניגוד לגבעה הצרפתית שבה לבניינים יש שש קומות והם נעדרי מוטיבים אלה ובניגוד לגבעת המבתר שנבנתה בשיטת בנה ביתך והבניינים בה נמוכים מארבע קומות. בכל ארבע השכונות הייתה הקפדה על הקצאה של אזורים לגני ציבוריים. בבניית השכונות השתתפו כל החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל של אותן שנים: שיכון ופתוח, שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו.
חלקה הראשוני של מעלות דפנה נבנה בידי חברת שיכון ופיתוח. תכנון השכונה נעשה בידי צוות אדריכלי החברה, בראשות י' דרכסלר ובהשתתפות מ' דוברובסקי, דרור סופר, יוסף קולודני, אמנון שוורץ, ש' משולם, אילן אפרת, רות ביקסון ומירון פוליאקין, אשר זכתה בפרס רכטר לשנת 1974 על תכנון השכונה.
תכנון מתאר שכונות רמת אשכול וגבעת המבתר נעשה בידי האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג. רמת אשכול שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה בירושלים ובמדינת ישראל. כמעט כל הבתים בשכונה בנויים באותה שפה ארכיטקטונית, תוך שהם דומים זה לזה מחד, ובעלי מאפיינים ייחודיים מאידך. האפיון הייחודי ניתן בצורת קשתות למרפסות חזית או אחור, קישוט קרמיקה, צבעי תריסים וכדומה. במבנים רבים בשכונה הדירות אינן משיקות זו לזו ואין להן קירות משותפים: ברוב בנייני 8 הדירות הבנייה היא במפלסים של חצי קומה, כאשר כל דירה ממלאת מפלס; בבנייני 16 הדירות כל דירה ממלאת מפלס של רבע קומה. בצורה זו הובטחה לדיירים רמה גבוהה יותר של פרטיות ואיכות חיים טובה מזו שנהגה בבנייה הציבורית עד לאותה תקופה.