cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנער על הדולפין
תקציר העלילה
הוא מצייד אותה ברישום של הפסל ושולח אותה לאקרופוליס באתונה להציג זאת לפני מתעניינים. פדרה פוגשת שם את הארכאולוג האמריקאי ד"ר ג'יימס קאלדר (אלן לאד) שמתייחס לזה בזלזול וכן למליונר ויקטור פרמלה (קליפטון ווב) שמשוטט בים התיכון ביאכטה שלו וסוחר בממצאים ארכאולוגים גנובים. הוא מתייחס ברצינות, מזמין אותה ליאכטה שלו ובינתיים נוסע למנזר במטאורה כדי למצוא חומר על הפסל הזה ומוצא במנזר את ד"ר קאלדר שגם הוא מתעניין.
פרמבלי וקאלדר מגיעים להידרה ופרמבלי מבקש מפדרה שתוביל את קאלדר לחפש בכל המקומות פרט למקום שבו נמצא הפסל עד שייתיאש ויפסיק. הוא מנסה לשחד את קאלדר שיפסיק בחיפושיו אבל נתקל בסירוב.
במשך הזמן מתפתח רומן אהבה בין פדרה לקאלדר שאינו יודע שהיא עובדת נגדו. פרמלי מצליח לשחד את ריף בסכום כסף גדול וזה שולף את הפסל ממקומו ומסתיר אותו במערה כדי שימסור אותו אחר כך לפרמלי תמורת סכום נכבד שייאפשר לו לשאת את פדרה ולקחת אותה איתו לאלבניה.
בינתיים מבלה פדרה עם קאלדר בטברנה ומסיחה את דעתו לפי בקשת ריף. קאלדר חושד ומערב את נציג ממשלת יוון שעוקב אחרי ריף. פדרה מנסה לשכנע את ריף כי הפסל שייך לעם היווני אך הוא סוטר לה, מביא אותה לסירה שמתחתיה קשור הפסל וקושר אותה והם בדרכם למסור אותו לפרמלי. קאלדר ונציג הממשלה מפתיעים אותם ורוצים לעצור את פרמלי אך הפסל לא נמצא כי ניקו חתך את החבלים שקשרו אותו לסירה. פרמלי משוחרר ומורה לאנשיו להפליג למונטה קרלו והשאר חוזרים להידרה עם הפסל ומתקבלים בשמחה במטח כבוד מתותחי החוף. קאלדר ופדרה מתחבקים.
אלימלך מליז'נסק
רבי אלימלך (וייסבלום ) מלִיזֶ'נְסְק (ה'תע"ז – כ"א באדר ה'תקמ"ז; 1717 – 1787) היה אדמו"ר בדור השלישי לחסידות. מתלמידיו הבולטים של המגיד ממעזריטש, הראשון בין מבססי התנועה בפולין רבתי ומחשובי הוגיה. ספרו "נועם אלימלך" שיצא לאור לאחר מותו בידי בנו ותלמידו נחשב כחיבור מרכזי של החסידות המוקדמת, שבו בין השאר מנוסח אידיאל הצדיק.
תולדות חייו
נולד בטיקטין למירל (מיריש) ולרבי אלעזר ליפמן, למשפחה בת שישה ילדים, שאחד מהם הוא רבי משולם זוסיא מאניפולי, הידוע יותר בשם "ר' זושא".
עוד בצעירותו למד קבלה לפי שיטת האר"י, ובשלב מסוים הצטרף לאחיו רבי זושא מאניפולי ללימודים בעיר רובנה אצל המגיד ממזריטש. למד אצל רבי חנינא ליפא מחמלניק, תלמיד הבעש"ט. ערך מסעות "גלות" יחד עם אחיו רבי זושא. מסעות אלו מתוארים בסוגה ספרותית חסידית המכונה "האחים הקדושים". אחרי פטירת רבו המגיד ממזריטש הפך לממשיך דרכו בארצות גלציה ופולין, שם הקים בליז'נסק בית מדרש ונודע כצדיק וקדוש וכבעל מופת, במיוחד נודע כמחזיר אנשים בתשובה וכמורה דרך בעבודת ה'. נפטר בכ"א באדר ה'תקמ"ז בעירו ליז'נסק. אחריו שימש ברבנות בנו רבי אלעזר.
חידושו בתנועת החסידות
רבי אלימלך מליז'נסק פיתח את תורת הצדיק החסידית. בראשיתה הורתה תורת הבעל שם טוב דרך לכל אדם מישראל להעלות את נשמתו בדרך של גאולה אישית, על ידי הבנה שאין העולם הזה אלא קליפה גשמית למציאות שבה שורה האלוהות בכל (הכלל "לית אתר פנוי מיניה"). הבנה זו מאפשרת, על פי תורת החסידות, לנשמה להתעלות אל שורשה, לבצע תיקון ולשאוב שפע לעולם. אולם, כאשר החלה התנועה החסידית להתפשט ולצבור נאמנים, התברר כי דרישה תפיסתית זו היא דרישה אליטיסטית, שאינה מתאימה להמון, שאיננו מסוגל להתעלות מיסטית. הגורם דרכו יכולה נפש האדם להתעלות ולתקן את עצמה מחד, ולשאוב את השפע האלוהי מן העולמות העליונים מאידך, סברו מנהיגים חסידיים בתקופה זו, היא דרך התדבקות בדמותו של הצדיק. הצדיק הוא הצינור היורד אל עדתו, מעלה אותה עמו ומזרים אליה את השפע. הצדיק הוא "תורה חיה" לעדתו, לכן יש לעקוב בדייקנות אחר כל מנהגיו והנהגותיו. יתרה מזו, קובע רבי אלימלך, אדם מישראל אינו יכול למלא את ייעודו בעבודת ה', אלא אם יתדבק בצדיק מסוים ויתעלה באמצעותו. כיוון שהצדיק מקדיש את כל-כולו להזנה רוחנית של עדתו, על עדת החסידים לתמוך בצדיק מן הבחינה החומרית הגשמית ולכלכל אותו.
על פטירתו של רבי אלימלך בתורת החסידות
רבי אלימלך נפטר בכ"א באדר תקמ"ז בעיר רבנותו בליז'נסק, וקברו הפך למקום עלייה לרגל. בכתובת על המצבה לא מופיעה שנת פטירתו, אלא נכתב "נפטר בכ"א אדר שנת תנצב"ה"; בגימטריה, ל"תקמ"ז" ול"תנצב"ה" ערך מספרי זהה.
האגדה מספרת, שכשהגיעה שעתו של רבי אלימלך להיפטר מן העולם, סמך את ידיו על ראשי תלמידיו, ולארבעה מהם הקרובים ביותר העביר מכוחו הרוחני:
עוד הבטיח רבי אלימלך, כי מי שיעלה לקברו לאחר מותו, לא ייפטר מהעולם בלא תשובה.
יום פטירתו, כ"א באדר, נקבע כהילולה גדולה ומרכזית, ורבים פוקדים את קברו.
מקום קברו
לפני מלחמת העולם היה אוהל על הקבר, שאליו הגיעו המוני חסידים להשתטח ולהתפלל.
בימי מלחמת העולם השנייה ביקשו הגרמנים שיפתחו את הקבר לראות מה טמון בו. האגדה מספרת בשם חסידים שנכחו אז, כי הגופה הייתה באותו מצב כפי שהונחה לקבורה בלי שתחסר כלום.
יש עדויות שמספרות שאחר שעזבו הגרמנים את הקבר פינו את הגופה ממקומה וקברו אותה במקום אחר כדי שלא יזלזלו בגופו של הצדיק כמו שהיו הגרמנים רגילים להרוס קברים.
אם כי, ידוע לכל שהרבי רבי אלימלך ציווה שלא יקברו אף אחד נוסף איתו באהל, ושהקפידו ושימרו את זה. ולאחר השואה על מנת לאתר את המיקום המדויק סרקו את הקרקע לזיהוי חללים תת-קרקעיים (=קברים), והחלל היחיד שלא היו סביבו עוד חללים, זוהה בבירור כקברו של הרבי רבי אלימלך.
במוצאי כ"א באדר תשע"ח התלקחה שרפה בציון כתוצאה מנרות שהודלקו במקום, בעקבות כך הוציאה העירייה המקומית צו סגירה למבנה מחשש להתמוטטותו, לאחר חג הפסח נפתח הציון שוב למעט החדר בו הדליקו נרות.
נועם אלימלך
(ככל הנראה בשאר המביאים לא היה ליפניהם דפוס זה שאינו ידוע כמעט.)
תפילה קודם התפילה
רבי אלימלך חיבר תפילה שנועדה לאמירה כהכנה לתפילת שחרית, הידועה כתפילה קודם התפילה או תפילת רבי אלימלך.
קטע מתוך התפילה הולחן והפך לשיר, שבוצע במקור על ידי הזמר החסידי אברהם פריד, בשם 'אדרבה', ואחריו הוציאו יהורם גאון ועובדיה חממה לחן שונה לאותה תפילה:
יש גרסה אחרת בנוסף לגרסה הידועה שבה התפילה יותר ארוכה ונראה שזו הנוסחה האמיתית היות שהנוסח המקובל נפסק באמצע בקשה ונראה בעליל שיש המשך.
לחניו
רבי אלימלך הלחין מספר ניגונים. חלקם השתמרו עד היום. חיים בנט הוציא בסוף שנות ה-80 קלטת בשם "והשיב לב אבות" ובה תשעה ניגונים, שהשתמרו בקרב משפחת שיף, צאצאיו של רבי אלימלך. בשנת 2012 הוציא דוד מאיר רוס, דיסק ראשון בסדרת רננו צדיקים בשם "איש חסיד" ובו עשרה ניגונים המתייחסים לרבי אלימלך.
לרבי אלימלך היה אף ריקוד מיוחד ("ריקוד השערים") בו היה רוקד, אם כי יש המפקפקים בייחוס הריקוד אליו.
משפחתו ושושלתו
רבי אלימלך היה אחיו של רבי משולם זוסיא מאניפולי (ר' זושא מאניפולי).
רבי אלימלך נישא בשינובה לשפרינצא בתו של הרב אהרן רוקח (אחיו של הרב אלעזר רוקח) ממנה נולדו לו ילדיו. לאחר פטירתה נישא לגיטל בתו של הרב יעקב מרגליות.
גיסו היה רבי יהושע משינובה (אביו של רבי יעקב מטיטשין בעל ספר ברכת יעקב על חושן משפט).
גיסו הנוסף הוא הרב בכר"ך, שבנו צבי הירש בכר"ך היה גר בטיקטין. (מאיגרת של ר' אלימלך מליז'ענסק הנמצא בספר "דרכי נועם" שבתוך ספר "דרכי צדק" של זכריה מנדל)
ילדיו היו: חלק מצאצאיו כיהנו באדמו"רות, בהם מפורסמים רבי אלימלך ויסבלום מרודניק ובנו רבי אלעזר מריישא. על צאצאיו נמנים גם מאיר יערי, פוליטיקאי ישראלי וממנהיגי השומר הצעיר, הרב אורי ויסבלום משגיח ישיבת נחלת הלויים. ואחיו הרב חיים נפתלי ויסבלום שכיהן כרבו של מושב שדה יעקב ורבה של שכונת נווה שאנן בחיפה,
זאב טקסס
זאב טקסס (שם מדעי: Canis lupus monstrabilis) הוא תת-מין נכחד של זאב מצוי שחי בטקסס הדרומית והמערבית וצפון מקסיקו. לתת מין זה פרווה כהה יותר מאשר בני דודיו הצפוניים, ויש לו עצם קדמי קמור ביותר.
תת-מין זה נחשב לתת מין עצמאי על ידי ה-MSW3 אך לפי "United States Fish and Wildlife Service" אין זה תת-מין נפרד.
המלכה מרגרטה
{{פירושונים|אישים: מקומות:
ראו גם
}}
אמנון זקוב
אמנון זָקוֹב (27 באוגוסט 1935 – 5 במרץ 2014) היה מחזאי, הומוריסטן ואיש לימודי המתמטיקה.
קורות חיים
נולד וגדל בתל אביב. למד בבית חינוך מרכז, בית חינוך צפון ובתיכון עירוני ד'. היה חניך התנועה המאוחדת קן צפון והתגייס עם חבריו מגרעין התנועה לנח"ל. לאחר שרותו הצבאי עבר עם חבריו מהתנועה לקיבוץ יפתח והפך לחבר קיבוץ. בהמשך נשלח מטעם התנועה לתפקיד הדרכה כקומונר והיה אחראי על הקן בצפון תל אביב.
היה כנר במשלחת הישראלית לפסטיבל מוסקבה 1957, שחידש את הקשר עם היהדות הסובייטית.
במקביל לפעילותו בתנועה המאוחדת, רכש באוניברסיטה העברית בירושלים תואר מוסמך למתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה של המדע. ב־1964 כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
בשנות ה-50 וה-60 היה מהמשתתפים הבולטים בתוכניות הומור וסאטירה ברדיו, ביניהן "שלושה בסירה אחת" ששודרה בקול ישראל, "יתוש בראש", "כל המסיבות" ו- "כל האמת" ששודרה בגל הקל (שהפך עם השנים לרשת ב').
ב־1967 נלחם במלחמת ששת הימים בקרבות באזור נבי סמואל.
משנות השבעים ואילך כתב למספר תוכניות בטלוויזיה החינוכית, ביניהן "מתי מתוק, בלש מתמטי" והסדרה ללימוד תלמוד "שניים אוחזין" (עבורה אף הלחין את אות התכנית). בנוסף היה מכותבי השאלות לתוכנית פיצוחים ויצר את חידת "הצפנח" לתוכנית הקיצית רואים 6/6.
בשנים 1977–1979 היה שליח מחלקת העלייה של ההסתדרות הציונית בארצות הברית וקנדה. הוא היה אחראי על הסברה והתגורר עם משפחתו בניו יורק.
עם סיום השליחות חזר להיות כותב עצמאי והתמקד בתוכניות ובמסגרות שונות להוראת מתמטיקה. סגנון הכתיבה הייחודי שלו התאפיין בשילוב בין מתמטיקה לבין הומור וכלל חידות בלשיות שפתרונן מתמטי. בשמנות השמונים החל לכתוב יחידות לימוד לתלמידים מחוננים במתמטיקה במסגרת היחידה לנוער שוחר מדע במכון ויצמן למדע. עם הזמן הוסיף לתוכנית חומרים משלו, שנאספו בסופו של דבר בספרו "להוציא מתוק ממר לא, או לא בא בחשבון". כמו כן, חיבר תוכניות עבור מוסדות שרצו ללמד מתמטיקה בצורה שונה מהמקובל (כמו תוכנית הלימודים שיצר עבור בית הספר למדעים ואומנויות בירושלים בשנות קיומו הראשונות). בין ספרי הלימוד שכתב: "מבוא לתורת הגרפים" שיצא לאור על ידי "מצוינות אלפיים" מטעם העמותה למצוינות בחינוך ו"מתי מתמטיקה מתי לא", חוברת חידות בלשיות שהוצאה על ידי האגף לחינוך התיישבותי. הוא היה אחד הכותבים הוותיקים והפוריים במכון דוידסון - הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע. עבודותיו הרבות זמינות באתר המכון וכוללות חידות מתמטיות, בלוג וסיפורים מתמטיים (סיפורי ד"ר לא). הוא המשיך לכתוב עבור מדור "המעגל המתמטי" באתר מכון דוידסון מעט עד ליומו האחרון.
לצד התכנים החינוכיים שיצר, אמנון זקוב היה מחזאי, סופר ומשורר פורה. מחזהו "למות מצחוק או אהבת התליין" הועלה ב-1972 בבימרתף. מחזהו "תותי וטיטי" הועלה בצוותא ב-2009. כתיבת השירה ליוותה אותו לאורך כל חייו, החל מילדותו המוקדמת, אך רק מעטים משיריו ראו אור (בין השאר, ב"עיתון 77" וב"דבר"). בשנותיו האחרונות זכה במלגה להוצאת ספר שירים, אך לא מימש אותה מעולם. לאחר מותו, חבריו הקרובים ערכו קובץ נבחר משיריו, שעתיד לצאת לאור בסוף שנת 2020.
חיים פרטיים
זקוב התגורר בלב תל אביב. היה נשוי לאליעזרה (לוסי) אֵיג-זקוב, זמרת אלט ומתרגמת מאנגלית (בתם של הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג והביולוגית והמחנכת איטה פקטורית, אחותו-למחצה של דניאל פקטורי ואחייניתו של הבוטנאי אליעזר פקטורובסקי), ובני הזוג היו הורים לשתי בנות: תמי זקוב (נפטרה) ומיכל סוקולובסקי.
נפטר במרץ 2014 בתום מחלה קשה, בגיל 78. נקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את אשתו, בתו ונכדותיו.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
Up All Night
Up All Night הוא אלבום הבכורה של להקת האינדי רוק, רייזורלייט. הוא יצא לראשונה ביוני 2004. האלבום הגיע למקום השלישי במצעדי האלבומים בבריטניה. רוב האלבום הופק באולפני ספהיר על ידי ג'ון קורנפילד.
בלנאבון
בלנאבון (אנגלית Blaenavon; בוולשית: Blaenafon) היא עיירה ואתר מורשת עולמית בדרום מזרח ויילס שבבריטניה. העיירה נמצאת כשלושים קילומטרים מצפון לקארדיף, ושוכנת על מדרון גבעה. בשנת 2009 התגוררו במקום כ-6,400 תושבים.
אזור בלנאבון הוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לנוף תעשייתי, שנוצר בעקבות תנופת הכרייה וייצור הברזל. העיירה צמחה סביב בית יציקה שנפתח ב-1788, ואחריו נפתחו במקום תעשיות ברזל וכריית פחם. בשיאה הגיעה אוכלוסיית העיירה לכ-20,000 איש. בשנת 1900 נסגר סופית בית היציקה, וב-1980 נסגר המכרה במקום. עם הצטמצמות התעשייה במקום, ירד מספר התושבים, וכיום מורכבת האוכלוסייה בעיקר מאזרחים ותיקים.
הכרזת מלחמה
הכרזת מלחמה היא הכרזה פורמלית של ממשלה, שבה היא מודיעה על קיומו של מצב מלחמה בין אותה מדינה ובין מדינה אחרת או מספר מדינות אחרות.
רקע
הכרזות מלחמה היו אמצעים דיפלומטים מקובלים מאז תקופת הרנסאנס.
לפי החוק הבינלאומי, הכרזת מלחמה מובילה להתנגשויות צבאיות בין הצבאות של המדינות המעורבות. הקמת חבר הלאומים, שהוקם בשנת 1919 לאחר מלחמת העולם הראשונה, הראתה שהמעצמות מחפשות דרכים אמיתיות למנוע את הקטל והזוועות של מלחמת העולם הראשונה. מאידך, המעצמות לא הצליחו למנוע את מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הוקם האו"ם כדי למנוע סכסוכים עתידיים.
הכרזות מלחמה שתקפות עד היום
הכרזות מלחמה אחדות תקפות עד היום, אם כי יש להן בעיקר משמעות פוליטית:
בישראל
ב-30 באפריל 2018 הועבר תיקון לחוק בישראל כך שהקבינט המדיני-ביטחוני הוסמך להכריז מלחמה, בהשתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה, אך בלי לקבוע את הרוב הנדרש. כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל בנסיבות מסוימות על ידי שר הביטחון וראש הממשלה בלבד. יש שטענו שהשינוי נובע עקב המתיחות השוררת בזמן זה בין איראן לישראל.
ב-17 ביולי 2018 התקבל תיקון נוסף לחוק, שביטל את הסמכות שניתנה לשר הביטחון וראש הממשלה להחליט לבדם על הכרזת מלחמה בנסיבות מסוימות, והסמכות נשארה בידי הקבינט המדיני-ביטחוני. בנוסף, בוטלה ההוראה הדורשת השתתפות של מחצית מחברי הקבינט בהצבעה על הכרזת מלחמה, כך שלמעשה אין כל הוראה בדבר כמות המשתתפים והרוב הנדרש.
פונקציית דיריכלה
פונקציית דיריכלה היא פונקציה ממשית המקבלת את הערך 1 עבור כל מספר רציונלי ואת הערך 0 עבור כל מספר אי רציונלי. כלומר זוהי הפונקציה המציינת של קבוצת המספרים הרציונליים על הישר:
מקורות מסוימים מגדירים את פונקציית דיריכלה דווקא כפונקציה המציינת של המספרים האי-רציונליים. הפונקציה נחקרה לראשונה על ידי המתמטיקאי הגרמני יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה.
תכונות
פונקציית דיריכלה מוגדרת על כל הישר הממשי, והיא מתאפיינת בתכונות מעניינות:
הווריאציה xD(x) של פונקציית דיריכלה מספקת דוגמה לפונקציה שרציפה בנקודה 0 בלבד, והווריאציה x^2D(x) מספקת דוגמה לפונקציה גזירה בנקודה 0 בלבד.
אחת המסקנות ממשפט הקטגוריה של בייר היא שכל סדרת פונקציות רציפות המתכנסת נקודתית, מתכנסת לפונקציה שקבוצת נקודות האי רציפות שלה היא מקטגוריה ראשונה. לכן פונקציית דיריכלה, שאינה רציפה באף נקודה, אינה גבול של אף סדרת פונקציות רציפות בשום קטע. עם זאת, פונקציית דיריכלה היא גבול כפול של סדרת פונקציות רציפות:
לכן פונקציית דירכלה היא פונקציית בייר מסדר שני.
אי-רציפות לעומת אי-קיום הגבולות
פונקציית דיריכלה אינה רציפה משום שאין לה גבול באף נקודה. לפונקציה יש גבול בנקודה 0, למרות שאינה רציפה באף נקודה. אם יש לפונקציה גבול בכל נקודה, אז קבוצת נקודות אי-הרציפות שלה לכל היותר בת-מניה.
פסק דין הנדלס נגד קופת עם
פסק הדין אליעזר הנדלס נגד קופת-עם היה מערכה משפטית בת שלוש ערכאות, בה נדון סכסוך אזרחי בין מוצא אבידה, אליעזר הנדלס, לבין בעלי המקום בו היא נמצאה, בנק קופת עם. הסכסוך נדון תחילה בבית המשפט המחוזי בירושלים, שפסק לטובת הנדלס. הבנק ערער לבית המשפט העליון, שהפך, ברוב דעות, את פסק הדין של המחוזי, ופסק לטובת בנק קופת עם. בדיון נוסף, שנערך בבית המשפט העליון בהרכב מורחב, אושררה ההחלטה הקודמת בערעור. הסוגיה העיקרית בדיונים הייתה למי שייכת אבדה שבעליה אינם ידועים שנמצאה בשטח בבעלות פרטית, אך כזה המשמש בפועל כמקום ציבורי, ומצויים בו עוברים ושבים רבים בהיתר.
בפסק הדין, הנחשב לאחד מפסקי הדין המכוננים במערכת המשפט הישראלית, התגלעה מחלוקת יסודית בשאלת מידת מעמדם של מקורות המשפט העברי במשפט הישראלי המודרני, ומידת הזיקה הראויה ביניהם.
המקרה הנדון
ב-22 באפריל 1976 נכנס אליעזר הנדלס לבנק קופת עם. הוא ירד לחדר הכספות ומצא שם על הרצפה מעטפה ובה שתי איגרות חוב המזכות את בעליהן בסך 20,000 ל"י, ללא ציון פרטי בעליהן. הנדלס ניסה לברר אצל פקידי הבנק למי שייכת האבדה, אך לא היה להם מידע בנושא. מנהל הסניף דרש ממנו למסור לידיו את המעטפה, אך הנדלס סירב. הוא העדיף למסור אותה לידי המשטרה, שאכן קיבלה את האבדה לידיה, על פי חוק השבת אבידה תשל"ג-1973. לאחר ארבעה חודשים שבהם לא התבררה זהות המאבד, פנה הנדלס למשטרה וביקש לקבל לידיו את איגרות החוב על פי החוק הקובע כי במקרה כזה ניתנת האבדה למוצא. המשטרה סירבה לבקשתו בטענה שעליה למסור אותן לבנק, משום שבו נמצאה האבדה.
פסיקת בית המשפט המחוזי בירושלים
הנדלס תבע את המשטרה בבית המשפט המחוזי בירושלים. הוא ביקש המרצה של בית המשפט, שתקבע כי הוא הזכאי לקבל את האגרות. מנגד טענו מורשי הבנק, כי יש להעביר את המציאה לידם, מכיוון שעל פי החוק שייכת מציאה שלא נדרשה לבעל המקום שבו נמצאה. לעמדה זו הצטרפה גם מדינת ישראל, שטענה, באמצעות בא כוחה, כטענות מורשי הבנק.
השופט יהודה וייס, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, קבע ב-11 באוגוסט 1978 כי הדין עם הנדלס, וכי יש להעביר את המציאה לידיו. הוא נימק את פסיקתו בכך שחדר הכספות של הבנק אינו מוגדר כ"רשותו" של הבנק, אלא כ"רשות הרבים". זאת משום שהבנק מעוניין לאפשר כניסת הציבור לחדר זה, ואף איפשר אותה בפועל. מלבד זאת, מכיוון שזכותם של בעלי הכספות לגשת בחופשיות לחדר זה, הרי שהוא נחשב כרשותם יותר מאשר כרשות הבנק. השופט הסתמך, בין השאר, על ההלכה היהודית, הקובעת שאין לבעל רשות אפשרות לזכות בחפץ של הפקר הנמצא ברשותו, אם הרשות מוגדרת "אינה משתמרת", כלומר נכנסים ויוצאים בה בני אדם העלולים ליטול את החפץ. מכיוון שכך, חפץ המוטל במקום כזה - כל הקודם זוכה בו, ואין עילה הלכתית העשויה לשייך אותו לבעל המקום. לבית המשפט הוצגה חוות דעתם של שלושה פוסקים בני ימינו, שקבעו שלפי ההלכה זכה הנדלס במציאה. השופט קיבל חוות דעת זו, ופסק כי איגרות החוב יינתנו למוצאן.
פסיקת בית המשפט העליון (ערעור ראשון)
בנק קופת עם לא קיבל את החלטת בית המשפט המחוזי, וערער עליה לבית המשפט העליון. בערעור דנו השופטים: משה לנדוי, מנחם אלון ואהרן ברק. דעות השופטים היו חלוקות: ברק קיבל את טענת המערער, לנדוי הצטרף לדעתו של ברק, ואילו אלון סבר שהדין עם המשיב. ביום 17.2.1980 החליטו השופטים ברוב דעות לקבל את הערעור, והורו לתת את האגרות לבנק שבו נמצאו.
חילוקי הדעות בין השופטים התמקדו בעיקר בנקודות הבאות:
מהי "רשותו של אדם אחר"?
חוק השבת אבידה קובע הסדרים לגבי ההליכים שצריך לעשות כאשר אדם מוצא אבידה. ככלל, המוצא אבידה ונוטלה חייב להשיבה לבעליה או למוסרה למשטרה. סעיף 3 לחוק קובע הסדר מיוחד במקרה שהאבידה נמצאה ב"רשותו" של אדם אחר:
השופטים נחלקו כיצד להגדיר את חדר הכספות של הבנק. השופט אהרון ברק סבר שיש לפרש את לשון החוק בהתאם למטרתו המוצהרת - השבת האבדה לידי בעליה שאיבדה. לדעתו, סעיף 3 נועד גם כן לשרת מטרה זו, והוא מורה על העברת האבידה לבעל הרשות מפני שמן הסתם המאבד יחפש אותה במקום בו אבדה לו, ומשום שסביר שבעל המקום ישמור על האבדה טוב יותר מאשר מוצא מזדמן.
השופט מנחם אלון הסכים עם ברק באשר למטרות החוק, אך סבר כי יש לפרש אותו בהתאם להלכות השבת אבדה במשפט העברי. זאת משום שמחוקקיו העניקו לו את השם התלמודי "חוק השבת אבדה" בכוונת מכוון, כדי לרמוז על מקורותיו ומטרותיו הזהות לאלו שבמשפט העברי. הוא טען כי ההגדרה "רשותו של אדם אחר" היא הגדרה עמומה ביסודה, ועל כן יש לפרש אותה על פי ההגדרה בה היא מתפרשת במשפט העברי הדן בהשבת אבדה. אלון הוסיף וחלק על ברק בעצם ההנחה שהענקת המציאה לבעלי הרשות בו נמצאה עשויה לקדם את השבתה.והביא לשם כך חוות דעת של פוסקים אליהם פנה עם המקרה, שקבעו כי זו ההלכה.
נוסף על כך, הביא אלון תקדימים מהמשפט הישראלי, האנגלי והאמריקאי, שסברו אף הם, ש"רשות" לעניין זה משמעותה שליטה בפועל, ולא בעלות על השטח שבו נמצאה המציאה בלבד. התקדים הישראלי דן במקרה דומה: אשה מצאה מצלמה באולם קולנוע, ומסרה אותה לסדרן, שמסר אותה למשטרה. משלא נדרשה המצלמה, נתנה אותה המשטרה לבעל הקולנוע. האשה תבעה אותו בבית המשפט המחוזי בחיפה, והשופט משה עציוני פסק שהדין עמה. התקדים האמריקאי מובהק עוד יותר: אשה שהועסקה בבנק טולדו מצאה במבוא לחדר הכספות 500 ליש"ט. היא מסרה אותם למנהל הבנק, ולאחר שהבעלים לא אותרו היא דרשה לקבל אותם לידיה. הבנק שסירב לכך הפסיד בדין, והכסף הועבר לידי האשה. נימוקי השופטים היו, בין השאר, שחוסר השליטה של בעלי הבנק על החפצים הנשכחים שם בשעות הפעילות - מונעת מהם זכות תפיסה והחזקה במטלטלין אלו.
השופט לנדוי דחה תקדימים אלו. הוא הזכיר שפסק הדין של השופט עציוני קדם לחוק השבת אבדה תשל"ג-1973, ולכן הוא מסתמך על החקיקה שקדמה לו. כך גם התקדימים מהמשפט האנגלי והאמריקאי מבוססים על הנחות יסוד שונות באשר לשאלה מי הוא בעל החזקה במקום בו נמצאה האבדה.
פנייה למשפט העברי
השופט אלון, בעקבות דברי השופט וייס, פנה לברר את זכויות בעל הרשות באבדה על פי הלכות השבת אבדה במשפט העברי. הלכות אלו קובעות, כי אדם המוצא מציאה ברשותו של אדם אחר, ובאותה רשות משתמשים אנשים רבים, כך שחפצים הנתונים בה נמצאים תמיד בסכנת גנבה, הרי המציאה של המוצא, ואין לבעל הרשות תביעה על המציאה. כל זאת בתנאי שאין המציאה חייבת בהשבה, עקב העובדה שהיא נטולת סימני זיהוי וכיוצא בזה, וסביר להניח שבעליה המקוריים התייאש ממנה בעת שנמצאה.
הפסיקה העברית מתייחסת מפורשות למקרה דומה מאוד למקרהו של הנדלס. המשנה במסכת בבא מציעא דנה באדם המוצא סכום כסף אצל השולחני, כלומר הבנקאי של אותם ימים. המשנה פוסקת: "[מצא] לפני שולחני - הרי אלו שלו. בין הכיסא ולשולחני - הרי אלו של שולחני". ההבדל בין המקרים תלוי במיקום המדויק של המציאה. אם היא במקום בו מניחים כל הבאים לשולחני את כספם, והמקום אינו נשמר על ידי השולחני - הרי המציאה של מוצאה. אך אם המציאה קרובה לכיסא השולחני - סביר שנפלה ממנו, ובכל מקרה, הרי היא נשמרת שם על ידיו, ולכן רשותו קונה עבורו את המציאה.
אלון ציטט באורך מהספרות ההלכתית לדורותיה, והגיע אף הוא למסקנת בית המשפט המחוזי, לפיה תינתן המציאה למוצאה, כפי העולה מן המשפט העברי. הוא הוסיף כי בניגוד לדעת השופט ברק, אין פסול בכך ששופט המחוזי הסתמך על פסיקותיהם של פוסקים שחיוו את דעתם עבור הדיון הספציפי הזה, משום ש"לא זו בלבד שאין למצוא כל פגם וכל דופי בכך, אלא יש בכך כדי לקדם ולהקל על אפשרות עיונם של שופטי ישראל בדיני המשפט העברי".
השופט אהרן ברק חלק על דעתו של אלון בנקודה זו. הוא ניסח עמדה עקרונית, הקובעת שאף שמותר לפנות אל המשפט העברי ולהיעזר בו כדי לפתור סוגיות משפטיות, אין חובה לעשות כן. יתירה מכך, הפנייה אל המשפט העברי היא רק כדי לקבל ממנו השראה לפסיקת הדין, אך לא כדי להעתיק ממנו דין ספציפי בשלמותו. הוא הוסיף ושלל את הצגתה של חוות הדעת של הפוסקים בני דורנו, וטען כי לכל היותר יש לפנות לספרי שאלות ותשובות, שלא נכתבו לצורך המקרה הנדון בפרט.
לגוף הדברים סבר ברק, כי אין ללמוד מן המשפט העברי את מצבה המשפטי של המציאה, משום שבעוד שבמשפט העברי זוכה המוצא מיידית במציאה נטולת סימני הזיהוי, וכל השאלה היא מי מוגדר המוצא - מרים האבדה או בעל הרשות, הרי שבמשפט הישראלי אין המוצא זוכה מיידית במציאה, אלא רק לאחר שחלפו ארבעה חודשים בהם הוחזקה המציאה במשמורת המשטרה. הבדל זה, סבר ברק, דיו כדי לנתק בין משמעות המונח "רשותו של אדם אחר" בחוק השבת אבדה הישראלי, לבין משמעותו במשפט העברי.
טיעונים נוספים
השופט אלון סבר שאם תינתן המציאה לבעלי המקום בו היא נמצאה ולא למוצא הישר שעשה את הנדרש ממנו ודיווח עליה, תהיה בכך פגיעה בצדק וביושר. הוא הביא סיוע לדבריו מפסק דינו של השופט משה עציוני המוזכר לעיל, שהוסיף ונימק את זכות האשה על המצלמה שמצאה בכך ש"במקרה של השארת האבידות בידי המוצא לאחר שהבעלים לא נמצאו - יתחלקו, לכל הפחות, המציאות בין המוצאים הרבים בהתאם למספרם, אולם במקרה ותמיד יזכה בהם בעל הקולנוע - הרי כל המציאות תשארנה בידי אדם אחד ללא כל הצדקה מוסרית".
פסיקת בית המשפט העליון (דיון נוסף)
השופט כהן סבר כדעת שופטי הרוב בערעור הראשון. הוא ציין, שאף אם הגשמת מטרת חוק השבת אבדה תתקיים בין אם תינתן לבעלי המקום ובין אם למוצא, הרי שטעות היא לברר את המונח "רשות" באמצעות גדריו במשפט העברי, משום שמילה זו נמצאת בשיח היומיומי ואין היא מיוחדת למשפט העברי. לדעתו נכון לפנות אל המשפט העברי רק במקרים שהמחוקק בחר להשתמש בניב או בהגדרה שאינה שכיחה בשפה המדוברת בפי העם, אלא רק במשפט העברי. במקרים כאלו, התווה המחוקק את כיוון הבירור הרצוי, אם הוא נחוץ - המשפט העברי. לצד זאת, עשוי המשפט העברי לשמש כדי "להביא מתוכו ראיות לחזק או לסתור או חומר להשוות או להבדיל או חכמה ותבונה ללמוד מהן מידות טובות".
בנוסף, טען השופט כהן, אין הצדקה לגרור את השימוש במשפט העברי מבירור המושג "רשותו של אדם אחר" לפסיקה מקיפה על פי המשנה והשולחן ערוך בהלכות השבת אבדה. הוא מתח ביקורת מרומזת על השופט אלון, שצעד בדרך זו ופסק את הדין במקרה הנדלס כפי שהוא נפסק במשפט העברי.
השופט אלון, שהשיב על דברים אלו באריכות, כתב, כי בחוק יסודות המשפט נקבע במפורש, שבמקרה של לאקונה בחוק הישראלי, ניתן "מעמד של מקור משפטי משלים ל'עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל'". הוא סבר, שבמקרים כאלו שבהם יש לפנות אל המשפט העברי לבירור משמעותו של מונח כלשהו, ניתן גם לדלות ממנו הלכה רחבה יותר. אלון הוסיף וכתב, כי יש להעניק למשפט העברי מעמד של "מקור ראשי וראשון במעלה", ו"מקור השראה ראשון בין שווים", באותם מקרים שבהם אין מענה ברור בחוק הקיים. הוא הפנה לדברים שכתב השופט לנדוי במאמרו "הלכה ושקול דעת בעשיית משפט": "המשפט הישראלי החילוני הוא משפט ללא שרשים היסטוריים משלו, בחינת אדם ללא צל. הוא מורכב מרבדים שונים, ולכל אחד מאלה מקורות היסטוריים משלו... זו הבעיה הגדולה של המשפט הישראלי המודרני, ורבים מאתנו - אף מן החילוניים שבינינו - כואבים את הכאב על כך שעד כה לא נמצאה דרך הסינתיזה בין המשפט העברי כנכס תרבותנו הלאומית לבין דרישותיה של חברה מודרנית כשלנו".
בנוסף, הבהיר אלון, שאין בכוונתו לטעון שהמונח "רשות" בחוק הישראלי אמור להתפרש על פי המשפט העברי משום שממנו נלקח, אלא שמכיוון שיש ספק כיצד לפרש את המונח, הרי שהדרך הנכונה לנהוג במקרה כזה, הוא להשתמש במערכת המשפט העברי כדי לפסוק בעזרתה הלכה למעשה. במילים אחרות: המשפט העברי לא נועד ללמד על כוונת המחוקק, אלא להוות מערכת פסיקה אלטרנטיבית באותם מקומות שאין להם מענה ברור במערכת המשפט הישראלית.
דברים אלו עוררו את השופט ברק להאריך ולנמק את התנגדותו העקרונית לתפיסה זו של השופט אלון. הוא טען שטעות היא להעמיד את המשפט העברי במעמד של ראשון בין שווים, ולהעדיף אותו על פני המשפט האנגלי. לדעתו יש לדון בכל מקרה לגופו, לשם הגשמת מטרת החקיקה, ועל רקע המציאות הישראלית בת ההווה. הוא ציין ש"חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבות ומשפט כלליים, ועל אחת כמה וכמה חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבותנו שלנו", אך למרות זאת סבר שאין להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני מחייב אף במקרה שאין השופט מוצא מענה במשפט הישראלי.
לדברים אלו הצטרף גם השופט לנדוי, שכבר כיהן באותה עת כנשיא בית המשפט העליון. הוא הוסיף וטען שהמונח "מורשת ישראל" המופיע בחוק יסודות המשפט הוא מונח בלתי מוגדר, ואין כוונתו לפסיקה ההלכתית בלבד. את הציטוט שציטט השופט אלון ממאמרו שלו עצמו הוא הסביר באופן שונה. לדבריו, יש ליצור סינתזה בין המשפט העברי לבין דרישות החברה המודרנית, אך אין לעשותה על ידי העתקת פסיקה מן המשפט העברי אל המשפט הישראלי: "נפרה את מחשבתנו המשפטית מאוצרותיו העשירים של המשפט העברי, המגלם את חכמת החיים של קדמונינו, תוך יחס של יראת כבוד אליו, אבל נשמור נא על חופש הבחירה שלנו...".
השופט שלמה לוין הצטרף לדעתם של לנדוי, ברק וכהן, ופסק הדין שניתן בערעור אושרר ב-9.3.1981 ברוב קולות.
השפעות מאוחרות
פסק הדין בנושא 'אליעזר הנדלס נגד בנק קופת עם' כלל יסודות פסיקה תקדימיים, שצוטטו רבות במשך השנים שלאחר מתן פסק הדין. לצד הפסיקה הקונקרטית כלל פסק הדין פסיקה עקרונית משמעותית בנושא שילוב המשפט העברי במשפט הישראלי. בדיונים רבים על שילוב זה מצטטים הדנים את דעת השופט אלון ולמולה את דעת השופט ברק. לדוגמה: השופט משה דרורי, במסה ארוכה ששילב באחד מפסקי דינו, האריך לעמוד על דעות השופטים לאורך שנות קיומה של מדינת ישראל בשאלת השפעת המשפט העברי על המשפט הישראלי. בין היתר ציטט באריכות מדברי השופט אלון בפסק הדין שהוזכר לעיל.
הרב ד"ר מיכאל אברהם, הוגה דעות דתי, הצביע על ההבדל היסודי שבין התפיסה ההלכתית לבין תפיסת המשפט הישראלית, כפי שבאה לידי ביטוי בפסק דין זה. לדבריו, גישת ההלכה היא מהותנית, ועל כן אין היא יכולה לדון כיצד תוגשם המטרה של השבת האבדה באופן המיטבי, אלא עליה לדון מי הוא המוגדר כבעלים האמיתי לפי הלכות חושן משפט. לעומת זאת גישת המשפט הישראלי, כמו גם שיטות המשפט המערביות האחרות, הן תכליתיות (טלאולוגיות). לכן אין הן עוסקות בבירור הגדרת הבעלים ברגע מציאת האבדה, אלא דנות כיצד תתקיים השבת האבדה - מטרת החוק הנדון - באופן האופטימלי. הבדל בסיסי זה, שולל, לטענתו, את האפשרות ליצור חיבור אמיתי בין שתי מערכות משפט אלו.
גם הפסיקה המעשית הוזכרה רבות במקרים דומים לה. כך למשל, במשפט 'שטיין ליאת נגד רשות שדות התעופה בישראל', אוזכר פסק הדין. שטיין מצאה 200 אירו סמוך לכביש בנמל התעופה בן-גוריון. בית המשפט לתביעות קטנות קבע כי היא המוצאת החוקית. בית המשפט המחוזי בתל אביב, בפניו ערערה רשות שדות התעופה, ציטט רבות את פסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת הנדלס, ובעיקר את קביעתו כי "רשותו של אדם אחר" תיבחן על פי קביעת המען המועדף לחיפוש על ידי הבעלים. למרות זאת דחה בית המשפט את הערעור, מנימוקים פרוצדורליים ומהותיים גם יחד.
מאדאם סוזצקה
מאדאם סוזצקה (Madame Sousatzka) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1988 בבימויו של ג'ון שלזינגר, עם שירלי מקליין ונאווין צ'אודרי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן מאדאם סוזצקי מאת הסופרת ברניס רובנס (1962) המתאר יחסים בין מורה קפדנית לפסנתר לבין תלמיד, נער ממוצא הודי.
שירלי מקליין זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ג'ון שלזינגר היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פגי אשקרופט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. ג'רלד גורייט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר.
השחקנים טוויגי ולי לוסון שמשחקים בסרט כזוג אוהבים, נישאו לאחר סיום הצילומים.
תקציר העלילה
מאדאם סוזצקה (שירלי מקליין) היא מורה לפסנתר הגרה בלונדון בבניין העומד לפני הריסה. משפחתה ברחה מרוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה ואמה הייתה פסנתרנית מפורסמת שהכריחה אותה ללכת בדרכה אך היא החליטה לעזוב את במת הקונצרטים ולעסוק בלימוד נגינה בפסנתר רק לתלמידים מוכשרים.
בבנין גרים עוד שלושה דיירים. בקומת הקרקע גרה אלמנה, ליידי אמילי (פגי אשקרופט), בקומה הראשונה גר האוסאופת מר קורדל (ג'פרי בילדון) ובקומה העליונה גרה ג'ני (טוויגי) שעובדת בחברה להפקת מוזיקה ושואפת להיות זמרת. בעל החברה הוא רוני בלום (לי לוסון) המבקר בדירתה מדי פעם, מקיים איתה יחסים ומאזין בהערכה לנגינתו של מאנק הבוקעת מדירתה של סוזצקה. היחסים בין הדיירים מצוינים והם חוגגים ביחד את יום ההולדת של מאדאם סוזצקה. מאנק מטפל במר קורדל לאחר שהוכה על ידי בריונים.
סוזצקה אומרת שאינה מלמדת רק נגינה אלא דרך חיים, היא בוחרת את בגדיו של מאנק, נותנת לו ספרים לקריאה ופוקדת עליו לא להחליק בגלגיליות מחשש לפגיעה בידיו. בנקודה זאת הוא לא נשמע לה, הוא נופל ונפגע בידו לזעמה של מורתו.
סוזצקה טוענת שמאנק אינו בשל עדיין להופיע בקונצרטים ויש לה ויכוח מר עם אמו בנושא זה. לאחר שנמצאות שערות בדברי המאפה שלה העסק שלה קורס. מאנק מקבל הצעה מרוני להופיע בקונצרט משודר בשידור חי ומסכים למרות התנגדותה של סוזצקה. הוא מזמין אותה לקונצרט ומקווה שתגיע. הוא מעוניין לפתח קריירה כדי לעזור לאמו.
הוא מנגן את הקונצ'רטו לפסנתר של רוברט שומן ובאחד הקטעים הוא מתבלבל אך מצליח לסיים את הנגינה לקול תשואות הקהל ולאכזבתה של סוזצקה שנכחה באולם.
לבסוף עוזבים הדיירים את הבניין, מאנק בא להיפרד מסוזצקה, משאיר לה מכתב בו הוא מודיע על כך שעבר למורה חדש לאו מילב (רוברט ריטי) והדחפורים מתקרבים לבניין.
צוות השחקנים
כוכבת הסרט, שירלי מקליין, הגיעה לישראל בפברואר 1989 לסייע בקידום הסרט עם הקרנת הבכורה שלו בישראל.
EPROM
EPROM (מאנגלית: זיכרון לקריאה בלבד הניתן למחיקה ותכנות, erasable programmable read-only memory), הוא סוג של שבב זיכרון השומר על המידע גם ללא אספקת מתח, כלומר זיכרון בלתי נדיף. הוא מתוכנת על ידי התקן אלקטרוני במתח גבוה יותר מהמתחים הרגילים בהם משתמשים במעגלים חשמליים. לאחר שתוכנת, מחיקת EPROM נעשית בחשיפה לאור אולטרה סגול. ברוב שבבי ה-EPROM מותקן חלון שקוף המאפשר חשיפת שבב הצורן, לקרינה אולטרה-סגולה לצורך מחיקה.
שבב EPROM שומר על המידע שלו בסביבות 10 עד 20 שנה, וניתן לקרוא אותו מספר בלתי מוגבל של פעמים. כדי למנוע מחיקה מקרית על ידי אור השמש, שומרים בדרך כלל על החלון השקוף מכוסה במדבקה. שבבי BIOS של מחשבים ישנים היו לרוב מסוג EPROM, וחלון המחיקה היה מכוסה בתווית עם שם יצרן ה-BIOS, גרסתו, והודעת זכויות יוצרים.
ה-EPROM הומצא על ידי דב פרוהמן.
Harem (שיר)
Harem (מוכר כ-; בעברית: הרמון (שיר מהים)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Harem. השיר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2003, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אנג'ל רקורדס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פרדריקו דה בריטו, פררי טרינידדה, שרה ברייטמן, פרנק פיטרסון ורוקסן סימן והופק על ידי פיטרסון, אשר הפיק את Harem, גם כן. "Harem" הוא שיר בסגנון הפופ הערבי, אשר משלב בתוכו גם את סגנון מוזיקת העולם והמוזיקה קלאסית.
בסמוך לצאתו של הסינגל, יצא מיני-אלבום אשר הכיל בתוכו רמיקסים שונים שנעשו עבורו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-10 ביוני 2010. בתחילת הקליפ, ניתן לראות שיירת גמלים במדבר ולאחר מכן, את שרה ברייטמן עצמה, לבושה בבגדים מסורתיים. בהמשך, ניתן לראותה יחד עם רקדניות כשהן רוקדות בתוך הרמון לצלילי השיר.
הקליפ של הרמיקס הרשמי של השיר, הועלה ליוטיוב ב-4 במרץ 2009, והוא שונה מן הקליפ המקורי.
אוניברסיטת גתה בפרנקפורט
אוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט אם מיין (בגרמנית: Johann Wolfgang Goethe-Universität Frankfurt am Main) היא אוניברסיטה שנוסדה ב-1914 כאוניברסיטה של אזרחים, כלומר בעוד שהיא הייתה אוניברסיטת המדינה של פרוסיה הרי שהיא הוקמה ומומנה על ידי האזרחים האמידים והליברלים הפעילים של פרנקפורט, מאפיין ייחודי בתולדות האוניברסיטאות של גרמניה. ב-1932 שמה הורחב וצורף שמו של אחד מילידי פרנקפורט המפורסמים ביותר, המשורר והסופר יוהאן וולפגנג פון גתה. האוניברסיטה חברה ב-U15.
בראשית המאה ה-21, לומדים באוניברסיטה 38,000 סטודנטים בארבעה קמפוסים עיקריים.
מבנה
האוניברסיטה ממוקמת בארבעה קמפוסים בפרנקפורט:
מתקנים אחרים כוללים את קומפלקס הספורט האוניברסיטאי ב-Ginnheimer Landstraße בבוקנהיים, והביו-קמפוס שמאכסן את הגן הבוטני של האוניברסיטה ב-Palmengarten והיסטוריה של האמנות ב-Frankfurt-Hausen.
היסטוריה
אוניברסיטת פרנקפורט נחשבה לפעמים כליברלית או נוטה לשמאל, והיה לה מוניטין של למדנות יהודית ומרקסיסטית (או אף יהודית-מרקסיסטית).
האוניברסיטה של פרנקפורט ידועה במכון למחקר חברתי (Institut für Sozialforschung) שנוסד ב-1924 והיה ביתה של אסכולת פרנקפורט שהעמידה משנה פילוסופית וחברתית. כמה מן המלומדים הגדולים של אוניברסיטת פרנקפורט קשורים לאסכולה זו, ובהם תיאודור אדורנו, מקס הורקהיימר ויורגן הברמאס וכן הרברט מרקוזה, אריך פרום וולטר בנימין. אישים אחרים שפעלו באוניברסיטה היו הסוציולוג קרל מנהיים, הפילוסופים פרנץ רוזנצוייג, מרטין בובר ופאול טיליך.
בתקופה הנאצית פוטרו כמעט שליש מן המרצים וסטודנטים רבים הודחו בשל סיבות גזעיות ופוליטיות, הרבה יותר מאשר בכל אוניברסיטה גרמנית אחרת.
אוניברסיטת גתה בפרנקפורט הייתה אחד המרכזים של תנועת הסטודנטים בגרמניה בשנות ה-60 של המאה ה-20 ושל מהומות הסטודנטים ב-1968.
בשנים האחרונות מתמקדת אוניברסיטת גתה במיוחד במשפטים, היסטוריה וכלכלה והיא יצרה מכונים חדשים כמו המכון למשפטים ומימון (Institute for Law and Finance) והמרכז למחקרים פיננסיים (Center of Financial Studies). אחת מהשאיפות של האוניברסיטה היא להפוך לאוניברסיטה המובילה בגרמניה בתחום הפיננסים והכלכלה בהתחשב בקרבתה של האוניברסיטה למרכזים הפיננסיים של אירופה. אוניברסיטת גתה ייסדה פרס בינלאומי למחקר בכלכלה פיננסית – פרס הבנק הגרמני בכלכלה פיננסית (Deutsche Bank Prize in Financial Economics).
14 חוקרים מאוניברסיטת פרנקפורט זכו בפרס נובל במשך השנים.
בתוך הבית
בתוך הבית (בצרפתית: Dans la maison) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2012, בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט מבוסס על המחזה "הנער בשורה האחורית" (The Boy in the Last Row), מאת המחזאי הספרדי חואן מיורגה. בין הנושאים בהם עוסק הסרט: מציצנות, חדירת זר למשפחה, יחסי גבר מבוגר וצעיר, תהליך היצירה, אופי היוצר ומקומם של היוצר והצופה-קורא ביצירה; בחלקם עסק אוזון גם ביצירותיו הקודמות.
הסרט הוא זוכה פרס "צדף הזהב" לשנת 2012, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סאן סבסטיאן, כמו גם זוכה פרס חבר השופטים לתסריט הטוב ביותר באותו פסטיבל.
הסרט הופק באולפני "מנדרין סינמה", בתקציב של 9.2 מיליון אירו. בהפקתו תמכו גם ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 וחברת Mars Films, מפיצת הסרט. צילומי הסרט ארכו שמונה שבועות במהלך אוגוסט וספטמבר 2011.
"בתוך הבית" זכה לציון משוקלל של 86% ביקורות חיוביות באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes.
פיאט 519
פיאט 519 (באיטלקית: Fiat 519, קרוי גם: Fiat 519 Tourer) הייתה סדרה של מכוניות סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט, אשר יוצרו בין השנים 1927–1922 באיטליה.
מישל בקמן
מישל מארי בקמן (באנגלית: Michele Marie Bachmann; נולדה ב-6 באפריל 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה בשנים 2007–2015 כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת מינסוטה. בעת כהונתה הייתה לאחת הנציגות המרכזיות של תנועת מסיבת התה.
ביוגרפיה
נולדה בשם מישל מארי אמבל (Michele Marie Amble) בעיר ווטרלו שבמדינת איווה למשפחה נוצרית-לותרנית. לאחר גירושי הוריה, היא גדלה אצל אמה בעיירה אנוקה שבמדינת מינסוטה.
היא סיימה תואר ראשון בווינונה סטייט יוניברסיטי (Winona State University). לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת אורל רוברטס (Oral Roberts University) המזוהה עם הזרם האוונגליסטי וקבלה תואר (JD) בשנת 1986. היא קבלה תואר שני עם התמחות בדיני מיסים (LL.M) מקולג' ויליאם ומרי (College of William & Mary).
בקמן היא מלכת יופי לשעבר.
היא נשואה למרכוס בקמן, פסיכולוג קליני ובעל מרפאה. הם הורים ל-5 ילדים ובנוסף גידלו כמשפחת אומנה כ-23 נערות במהלך השנים.
קריירה
בין השנים 1988 ל-1993 שימשה כתובעת של מס הכנסה בבית המשפט הפדרלי לענייני מיסים בסיינט פול במינסוטה.
בקמן נולדה במשפחה התומכת במפלגה הדמוקרטית, אך הפכה לרפובליקאית במהלך לימודיה. לדבריה, מה שהשפיע עליה היו התיאורים הנלעגים של ג'ורג' וושינגטון בספר "בר" של גור וידאל. היא החלה להיות פעילה בתנועה נגד הפלות וערכה תפילות מחוץ לקליניקות המבצעות הפלה.
בשנת 2001 נבחרה לסנאט של מדינת מינסוטה מטעם הרפובליקנים ושימשה בתפקיד עד לשנת 2007. בנובמבר 2006 נבחרה כנציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של מדינת מינסוטה, הכולל את פרבריה הצפוניים והמזרחיים של מיניאפוליס-סיינט-פול, מטעם המפלגה הרפובליקנית. היא נבחרה שוב ב-2008 וב-2010.
ביולי 2010 הקימה את שדולת מפלגת התה בקונגרס (Congressional caucus), והצטרפו אליה עשרות חברי קונגרס, כולם מהמפלגה הרפובליקנית.
ב-13 ביוני 2011 הכריזה על מועמדותה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012. בקמן הייתה מהמועמדים הבולטים במירוץ, ובחודשים יולי – אוגוסט אף דורגה במקום השני בסקרים. אך בזמן שחלף מאז ועד התחלת הבחירות התקשתה בקמן לשמור על מעמדה, ושיעורי התמיכה בה פחתו. באסיפות הבחירה באיווה שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 הגיעה בקמן למקום השישי עם חמישה אחוזים בלבד מהקולות. בשל התוצאות הודיעה בקמן באותו יום על פרישתה מהמירוץ.
ב-29 במאי 2013 הודיעה כי לא תתמודד שוב בבחירות 2014 על מקומה בקונגרס.
עמדות
בקמן תומכת בלימוד האמונה הבריאתנית של תכנון תבוני בשיעורי מדע בבית ספר ציבוריים. בשנת 2003 אמרה בריאיון לרדיו כי תאוריית האבולוציה מעולם לא הוכחה. בשנת 2006 אמרה במהלך כי "ישנה מחלוקת בקרב מדענים האם האבולוציה היא עובדה או לא... ישנם מאות ומאות של מדענים, מהם רבים המחזיקים בפרסי נובל, המאמינים בתכנון תבוני".
היא נחשבת לתומכת בישראל והתנדבה בקיבוץ בארי לאחר סיום לימודי התיכון בשנת 2010 אמרה בכנס של קואליציית היהודים הרפובליקנים כי מתוך אמונתה הנוצרית החזקה, היא מאמינה כי אם ארצות הברית תדחה עזרה לישראל, היא תקולל על ידי אלוהים.
בקמן איננה מאמינה בהתחממות עולמית, ואף טענה, כי פחמן דו-חמצני איננו גז מזיק.
ב-1 בדצמבר 2011 הודיעה כי אם תיבחר לנשיאות ארצות הברית, תנהג כמו אנגליה (שהחזירה את הדיפלומטים שלה מאיראן) ולא תסכים שלארצות הברית תהייה שגרירות באיראן, דבר שהתפרש כתמוה הואיל ושגרירות זו כבר סגורה מ-1980 בעקבות משבר בני הערובה באיראן. ביוני 2012 ביחד עם לואי גומרט ומספר רפובליקנים נוספים היא חתמה על הפניה למשרד לביטחון המולדת בהקשר למגעים לכאורה של פקידי ממשל עם האחים המוסלמים.
הוצאת א. לוין אפשטיין
בשנים 1880 עד 1930
תחילתה של ההוצאה ב"בית מסחר לספרים של האחים לוין אפשטיין ושותפיהם" בוורשה. הייתה זו הוצאת ספרים שהדפיסה החל משנת 1880 ספרים בעברית בלבד. תחילה התמקדו בהוצאה לאור של ספרי קודש וספרות תורנית. המהדורות בדרך כלל היו גדולות מאוד וחלקן הפכו לבסיס נפוץ עבור הוצאות נוספות (למשל תלמוד ירושלמי, מדרש תנחומא ה"קדום"). ההוצאה הדפיסה גם ספרות יפה בעברית וביידיש.
אליהו זאב לוין אפשטיין, בנו של מייסד ההוצאה, עלה בשנת 1890 לארץ ישראל ובה עסק בפעילות חלוצית וחינוכית ובהקמת המושבה רחובות במסגרת אגודת מנוחה ונחלה. במשך שנים רבות נסע למסעות גיוס כספים בארצות הברית. הוא העביר את בסיס ההוצאה לארץ ישראל ושינה את שמה ל"הוצאת א. לוין אפשטיין". לקראת סוף חייו, בשנות ה-30, הכניס את בניו שמואל ורחביה להוצאה כיורשים, ואז שונה שוב שם ההוצאה ל-"א. לוין אפשטיין ובניו בע"מ".
את פעילות המו"לות בוורשה המשיך בנו השני של שמואל לוין אפשטיין, לוי לוין אפשטיין, עד עלייתו ארצה, בשנת 1934.
משנות השלושים ועד שנות השבעים
שמואל ורחביה ניהלו את ההוצאה בתחילה בדרך המסורתית והתמקדו בספרי קודש וספרי רבנים. עם זאת, ב-1965 מונה להוצאה מנכ"ל חדש, לוחם הפלמ"ח ומפקד גייסות השריון לשעבר, תת-אלוף במיל' אורי בן-ארי. מינוי זה סימל מפנה חשיבתי בהוצאה, ולאחריו החלה ההוצאה פונה לקהלים רחבים ושונים. בין היתר החלו לצאת בה ספרי ילדים ונוער, מקוריים ומתורגמים ומספר גדול יחסית של ספרים בנושאי צבא וביטחון. כמו כן יצאו בהוצאה חוברות זולות במיוחד של סיפורי ילדים מצוירים, בעלוּת הפקה זולה. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, פנה שמואל לוין אפשטיין לאהד זמורה בבקשה לשיתוף פעולה בהפקת אלבום ניצחון. כך פגש זמורה את חשב ההוצאה, עודד מודן. אחד מפירות העיסוק באלבום הניצחון היה אחד הספרים החשובים על אודות מלחמת ששת הימים והתקופה שלפניה, "החודש הארוך ביותר" בעריכת מיכאל בר-זוהר.
בין השנים 1967 ו-1970 הפך עודד מודן לדמות המפתח בהוצאה. על רקע חובות ההוצאה, בסוף 1972 נכרת הסכם על מכירת ההוצאה לחברת מולדת של ראובן הכט, אולם ההסכם התפוצץ לאחר שלא הושגו הסכמות על תנאי המימון. באפריל 1973 נמכרה ההוצאה לחברה המאוחדת לפרסומים והדפסות. ביולי 1973 נמכרו עסקי ההוצאה לאור לעודד מודן, ופעילות הדפוס המשיכה להתנהל בידי החברה המאוחדת לפרסומים.
מודן המשיך להוציא ספרים תחת שם ההוצאה "לוין אפשטיין מודן" ובהמשך אף שינה את שמה ל"מודן הוצאה לאור". במקביל, ב-1973 נוצרה השותפות בין מודן, זמורה ואשר ביתן, שיצרה את הוצאת זמורה ביתן מודן.
בית הדפוס
אחד מהנכסים הגדולים של ההוצאה היה בית דפוס גדול שהקים שמואל לוין אפשטיין ב-1936 בבת ים והיה אחד המפעלים הראשונים ביישוב הצעיר דאז. עם קום מדינת ישראל קיבל בית הדפוס זיכיון מהמדינה להדפיס את כל בולי הדואר שלה, וכל בולי המדינה מודפסים בו מיום הקמתה. בשנת 1964 נמכר המגרש של הדפוס במרכז בת ים ובמקומו הוקם בית דפוס באזור התעשייה בעיר.
ב-1979 נרכש בית הדפוס על ידי "מעריב" ושימש כבית דפוס של העיתון והמגזינים של הוצאת מודיעין, כמו "מעריב לנוער" ו"רייטינג". בעקבות קשייה הכספיים של קבוצת מעריב נמכר בית הדפוס באישור בית המשפט באוקטובר 2012 לקבוצת רוכשים בראשותו של איש העסקים עמוס מיימון תמורת 65 מיליון ש"ח. בדצמבר 2013 נמכר שוב, הפעם לעיתון "ישראל היום" שהעביר אליו את הדפסת העיתון (עד אז הדפיס "ישראל היום" את מרבית גיליונותיו בבית הדפוס של עיתון "הארץ").
עיר ההוללות
עיר ההוללות (באנגלית: Swingtown) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שנוצרה על ידי מייק קלי ושודרה ברשת CBS. מדובר בסדרת דרמה תקופתית המתרחשת ב-1970 המציגה את ההשפעה של שחרור מיני וחברתי במשקי בית בפרבר אמריקאי, דרך סיפורים מעורבים של נישואים פתוחים ומסיבות סקס.
סקירה כללית
"סווינגטאון" שודרה לראשונה ביום חמישי 5 ביוני 2008 במשבצת הזמן שהייתה שייכת בעבר לסדרה "ללא עקבות". הסדרה שודרה גם בקנדה, בריטניה, אירלנד, אוסטרליה, איטליה, דרום אמריקה, פולין, נורווגיה, ניו זילנד וברומניה.
אחרי שבעה פרקים בהן הייתה ירידה ברייטינג, רשת CBS החליפה את משבצת השידור ליום שישי, עם הסדרה "נקודת שבירה" (Without a Trace), שעברה את "סווינגטאון" בנתוני הרייטינג אף על פי שהייתה במשבצת שידור פחות נוחה. פרק הסיום של העונה הראשונה של "סווינגטאון" (סופו של דבר דה פקטו סיום הסדרה) שודר ב-5 בספטמבר. למרות הביטול הצפוי מראש של הסדרה, החלטה זו נעשתה רשמית ב-14 בינואר 2009. ב-9 דצמבר 2008 יצא DVD של העונה הראשונה.
עלילה
בקיץ 1976, הסדרה מתחילה עם המעבר דירה של משפחת מילר לשכונה אמידה יותר בחוף הצפוני, אזור הפרברים של שיקגו. ברוס מילר (בגילומו של ג'ק דוונפורט) הוא סוחר בורסה, נשוי לסוזן (מולי פרקר). סוזן מילר הוא עקרת בית שנכנסה להריון והתחתנה עם ברוס בבית הספר תיכון. לזוג יש בת בגיל ההתבגרות, לורי (שאנה קולינס), ובן צעיר, ברוס ג'וניור, שזכה לכינוי BJ (אהרון האוולס).
קרלוס רואיס
קרלוס אומברטו רואיס גוטיירס (בספרדית: Carlos Humberto Ruiz Gutiérrez, נולד ב-15 בספטמבר 1979 בגואטמלה סיטי) הוא כדורגלן עבר גואטמלי.
עיר ההוללות
עלילה
טום וטרינה דקר (גרנט שו ולאנה פרייה) הם השכנים החדשים של משפחת מילר. טום, טייס בחברת תעופה, פגש את טרינה בזמן שהיא הייתה דיילת. הזוג דקר מתיידד במהירות עם המילרים, והזוג מילר לומדים באותה מהירות שלשכנם החדשים יש מערכת יחסים של נישואים פתוחים. המעבר גורם למתח בידידות משפחת מילר עם רוג'ר וג'נט תומפסון (ג'וש הופקינס ומרים שור), שכניהם וחברים מהשכונה הישנה שלהם. הם מנסים לשמור על ידידותם עם מילר, אבל הם מזועזעים כשהם לומדים על ההסדר בחיי הנישואין של ידידיהם החדשים, שכניהם הדקרים. לרוג'ר וג'נט יש בן, ריק (ניק בנסון).
קרלוס רואיס
רואיס, המכונה 'הדג הקטן', החל את הקריירה שלו בקבוצת מוניסיפל, מועדון כדורגל מעיר הולדתו, גואטמלה סיטי. הוא שיחק תקופה קצרה בפאס יואנינה היוונית, ובינואר 2002, חתם בלוס אנג'לס גלאקסי. בעונתו הראשונה ב-MLS הוא כבש 24 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים, הוביל את הגלאקסי לזכייה באליפות הליגה וזכה בתואר שחקן השנה. בפלייאוף הוא כבש שמונה שערים ובישל שני בישולים. בעונתו השנייה בקבוצה, הוא והקבוצה ירדו ביכולתם, אך למרות זאת רואיס סיים שוב כמלך השערים של הליגה. ב-2004, רואיס סיים עם 11 שערים בלבד.
עיר ההוללות
קדם הפקה
הפסקול של הסדרה סופק על ידי גארי קלאמאר (והרכז המוזיקה שלו אליסון וידולי), בעל החברה Go Music המספקת מוזיקה גם לסדרות אחרות כמו דם אמיתי, והאוס.
קרלוס רואיס
רואיס הוא מלך השערים בכל הזמנים של נבחרת גואטמלה, ויש לו למעלה מ-100 הופעות בנבחרת.
צוקי מוהר
צוקי מוהר (באירית: Aillte an Mhothair - מילולית "צוקי החורבן"; באנגלית: Cliffs of Moher) הם רכס צוקים במערב אירלנד, הידועים כאחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באי האירי.
גאוגרפיה
צוקי מוהר ממוקמים באזור הבארן שבמחוז קלייר, במערב אירלנד. הם נישאים לגובה 120 מטרים ומעלה מעל האוקיינוס האטלנטי, ומגיעים בשיאם לגובה מקסימלי של 214 מטרים. הם נמתחים לאורך שמונה קילומטרים לאורך החוף.
בערך באמצע רכס הצוקים, ממוקם מרכז המבקרים של האתר, אליו מגיעים תיירים רבים; בשנת 2008 ביקרו בו כ-800 אלף תיירים. במרכז, על הצוק הגבוה ביותר ברכס, נבנה ב-1835 מגדל תצפית בשם מגדל או'בריאן. המגדל נבנה על ידי סיר קורנליוס או'בריאן עבור התיירים הויקטוריאנים הרבים שפקדו את המקום בתקופה זו. מגג המגדל ניתן לראות ביום בהיר את נופי איי אראן, מפרץ גולוויי והרי אזור קונמארה.
באזור הצוקים חיים מעל 20 זני ציפורים שונים, ובאוקיינוס שלמרגלותיו חיים גם דולפינים וכלבי ים. ב-2007 נפתחה במרכז המבקרים, בתוככי אחת הגבעות, תערוכה גדולה העוסקת בבעלי החיים, בצמחייה ובגאולוגיה של הצוקים.
בצוקי מוהר צולמו, בין השאר, מספר סרטי קולנוע ידועים, בהם הנסיכה הקסומה (1987) והארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009).
בית המדפיס הממשלתי
בית המדפיס הממשלתי הוא מבנה לשימור בדרך חברון בירושלים, המהווה אחד המייצגים המובהקים בעיר של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. כיום הוא מהווה חלק מרובע המדיה, והמשרדים של קרן הון הסיכון והקבוצה הבינלאומית JVP.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנת 1937 בתכנונו של האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בממשל המנדט הבריטי. בשונה מבניינים אחרים שתכנן הריסון בעיר בשרות הממשל הבריטי, שכללו אלמנטים אוריינטליים-רומנטיים רבים (ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר ועוד), תכנן הריסון מבנה זה לחלוטין ברוח המודרניזם הבינלאומי. הבניין תוכנן כמבנה תעשייתי חדיש הבנוי מבטון בציפוי טיח לבן, בדומה למבני העיר הלבנה של תל אביב מאותה תקופה, ובשונה ממבני הסגנון הבינלאומי שהוקמו בירושלים של ימי המנדט, אשר חופו באבן ירושלמית על פי חוק. ברוח הסגנון הבינלאומי, הבניין מתאפיין בקווים אופקיים ישרים ומתמשכים, המודגשים בחלונות רצועה וגגוני בטון לאורך המבנה. הבנייה בוצע תוך שיתוף פעולה עם מהנדס יהודה שפירא. קומת הקרקע של המבנה כללה חללים תעשייתיים מוארים ורחבי ידיים שצוידו במערכות הסקה מרכזית, ובהם פעלו מכונות דפוס חדישות בשיטת "ליינוטייפ".
בבניין הודפסו שטרות כסף והוטבעו מטבעות, וכן נדפסו בו המסמכים הרשמיים של ממשלת המנדט. הבניין הוקם בצמוד לתחנת הרכבת ירושלים, דבר שנועד לייעל את שינוע חומרי הגלם אל מפעל ההדפסה ואת הפצת החומר המודפס ממנו לרחבי הארץ. בתוך המתחם ישנם שרידים של מחסומי קצה של מסילת הברזל, שהיוותה שלוחה של המסילה הראשית לירושלים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר המבנה לרשות ממשלת ישראל, מי שהקים וניהל את המדפיס הממשלתי היה עזריאל רונן, ממשלת ישראל המשיכה להשתמש בו כבית הדפוס הממשלתי. כמתקן רגיש ומאובטח הוגבהו קירותיו בגדרות תיל, שעם השנים החלידו והפכו מפגע אסתטי, יחד עם הטיח המתקלף והמלוכלך שבציפויו החיצוני, וקשה היה לראות בו מבנה בעל ייחוד ארכיטקטוני. המדפיס הממשלתי התרחב עם השנים והתפשט למבנים נוספים, חדישים יותר, שנבנו מדרום למבנה הישן, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ננטש סופית המבנה ההיסטורי.
שלשה פיתגורית
שלשה פיתגורית (או שלשה פיתגוראית) היא שלשה של מספרים טבעיים המקיימת את השוויון, המופיע במשפט פיתגורס. בהתאם למשפט ההפוך למשפט פיתגורס, משולש שצלעותיו מהוות שלשה פיתגורית הוא משולש ישר-זווית. השלשה הפיתגורית הקטנה ביותר, 3, 4, 5, הייתה ידועה משחר ההיסטוריה, ומשערים שהמשולש ישר הזווית שמתקבל ממנה שימש להעברת אמות מים עוד במצרים הקדומה.