cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פארק קינגס
אתרים ומבנים בפארק
ברחבי הפארק פזורות אנדרטאות נוספות לזכר קרבות, יחידות ואישים ספציפיים, לרבות אנדרטת מלחמת וייטנאם ואנדרטה לחיילים האוסטרלים היהודים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. אנדרטה נוספת מנציחה את שמות 16 תושבי מערב אוסטרליה שנהרגו בפיגוע הטרור באי באלי בשנת 2002. לצידי שלוש שדרות בפארק ניטעו עצי אקליפטוס שלמרגלותיהם נקבעו למעלה מ-1,600 לוחיות זיכרון אישיות לזכר חללי המלחמות.
בפארק מצוי גן בוטני, המשתייך למדינת מערב אוסטרליה. הוא משתרע על שטח של 180 אלף מטרים מרובעים ומצויים בו למעלה מ-12 אלף מיני צמחים. הוא הוקם לקראת משחקי חבר העמים הבריטי בפרת' בשנת 1962, אם כי נחנך רק ב-1965. מצויה בו מחלקה מדעית העוסקת במחקר נרחב.
בפארק שוכנת גלריה לאמנות אבוריג'ינית המציגה את עבודותיהם של אמנים ממדינות מערב אוסטרליה והטריטוריה הצפונית.
בנקודה הגבוהה ביותר בפארק הוקם בשנת 1966 מגדל ה-DNA - מגדל מתכת סלילי בגובה של 15 מטרים ובו 101 מדרגות, המדמה בצורתו מולקולת DNA.
בפארק ניצב שעון הזיכרון לאדית קוואן (Cowan) - האישה הראשונה שנבחרה לכהן בבית מחוקקים באוסטרליה (נבחרה ב-1920 לפרלמנט של מדינת אוסטרליה המערבית).
ברחבי הפארק מצויים מסלולי הליכה וביניהם מסלול הזיכרון לשביל קוקודה, לזכר החיילים האוסטרלים שלחמו בשביל זה בפפואה גינאה החדשה במלחמת העולם השנייה.
הפעלת הפארק והדרכת המבקרים בו מסתייעת בעבודתם של מתנדבים מקומיים.
ג'רג' אילש
ג'רג' אילש (בהונגרית: Illés György; אגר, 2 בנובמבר 1914 – בודפשט, 12 ביוני 2006) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט פעמיים, מורה ומחנך לקולנוע, אחד ממחדשי העולם החזותי של סרטי הקולנוע ההונגריים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
ג'רג' אילש נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ אילש (1883–1944), חייט, ושל ברתה שטֵרק (1885–1960). תשוקתו לקולנוע החלה עוד בעידן הסרט האילם. לאחר שמשפחתו עברה להתגורר בבודפשט, הוא הלך להיות תאורן ב"משרד הסרט ההונגרי" שנפתח במה שנקרא היום "בולבאר הונגריה". כיהודי הוא נלקח לשירות העבודה בשנת 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ואחר כך גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם שוחרר במאי 1945 על ידי הכוחות האמריקאים. בשנת 1946 עבד כצלם, תחילה כקולנוען חדשותי ותיעודי עבור מאפירט (MAFIRT) ומשנת 1949 כצלם קולנוע עלילתי בצוות מאפילם (MAFILM). הוא היה ראש קתדרה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע משנת 1949, פרופסור באוניברסיטה, סגן רקטור במשך תקופה, ובין 1990 לבין 1991 כרקטור האוניברסיטה שהוביל את הכשרת צלמי הקולנוע בהונגריה.
בנוסף ליותר ממאה סרטי קולנוע שצילם, הוא צילם גם סרטי טבע ותיעודיים ועבד עם במאים בולטים הונגרים גדולים כמו זולטאן פאברי, פליקס מריאשי, קארוי מאק, זולטאן וארקוני, אנדראש קובאץ' או יאנוש הרשקו.
משנת 1990 היה נשיא ההתאחדות הונגרית לקולנוע, משנת 1993 היה חבר בוועדת הטלוויזיה דונה (Duna), ומשנת 1995 היה נשיא התאחדות יוצרי הסרטים ואמני הטלוויזיה ההונגרים. הוא היה מייסד HSC. (אגודת צלמי הקולנוע ההונגרים)
הקרב בשדות הסיפנים
האסון בשדות הסיפנים (באנגלית: The Disaster of the Gladden Fields) או קרב שדות הסיפנים היה קרב בדיוני אשר הופיע בטרילוגיית שר הטבעות של טולקין. הקרב התרחש בתחילת העידן השלישי, בו הותקפו איסילדור ודונדיין אחרים מארנור, שצעדו הביתה לאחר תבוסתו של סאורון על ידי קבוצה של אורקים מהרי האובך. המלך ושלושת בניו הגדולים - אלנדור, ארטן וקיריון - נהרגו וטבעת הכוח אבדה בנהר האנדוין. רק שלושה לוחמים שרדו את המארב, עם זאת רסיסי נרסיל חולצו בשלום על ידי אוטר, נושא כלי המלך.
השלכות ההתקפה היו רחבות היקף, מכיוון שאיסילדור היה מלכן הן של גונדור והן של ארנור, ומותו הותיר את שתי הממלכות כמחוזות מבודדים. ארנור לא הצליחה להתאושש לחלוטין מאובדן קטסטרופלי זה של חלק ניכר מאציליה ואביריה עד למלכות אראגורן השני אלסר מאלנדילי בעידן הרביעי. עם זאת, והכי חשוב, מותו של איסילדור מנע ממנו להעביר את הטבעת האחת לשומרי השלושה.
רקע
לאחר מלחמת הברית האחרונה, איסילדור נשאר בגונדור למשך שנה, והחזיר לממלכתו שטחים אבודים וארגן מחדש את גבולה. הוא שלח את רוב צבאות ארנור בחזרה לאריאדור דרך הדרך הנומנורית, ממעברות האיסן לפורנוסט. לאחר שסיים לארגן את ענייני הממלכה הדרומית, העביר את הממלכה הדרומית למנלדיל ומיד יצא לריוונדל. הוא השאיר בגונדור את אשתו ואת בנו הצעיר. הוא המשיך מאוסגיליאת אל עמק האנדוין, ומעל קריית פורן אן אנדראת, שהיה המעבר הגבוה של הרי האובך הצפוניים שהוביל אל העמק הנסתר.
מהלך הקרב
גדוד הדונדיין נסע צפונה מלוריין וצעד בשביל שהוביל לחלקו הצפוני של יעראפל, אשר שם שכנה ממלכתו של תרנדויל המלך. המסלול שלהם הוסט על ידי שיטפון האנדוין, שאילץ את איסילדור לצעוד בדרך במדרונות העצומים בגדות המזרחיות של הנהר. גדודו של המלך איסילדור הוגבל משמאלו על ידי צוקים תלולים המשקיפים על נהר אנדוין, ומימינה על ידי גבעות ויער.
הדונדיינים שרו שירי צעדה והיו במצב רוח טוב עם רדת החשכה, ובאותה עת שמעו הלוחמים את האורקים בגבעות היער. איסילדור ארגן את לוחמיו במין צורת פלנקס, קיר מגן שני גברים גדולים וגמישים באגפים; ניתן היה לגרום לגיבוי מוחלט כדי ליצור טבעת הגנה אם היחידה תהיה מוקפת. הדונדיין יכלו לנחש את כוחו של האויב, אך הם הבחינו שקבוצת האורקים הרבה יותר גדולה מגדודם, אולי אפילו פי 10 משלהם.
הסתערות האורקים הראשונה הגיעה במהירות, והכתה במרכז קו הדונדיין לאחר שנורה מטח חצים מצידם. בשלב זה, איסילדור שלח את נושא כליו אוטר, שייקח את רסיסי נרסיל לריבנדל לשמירה. האורקים לא הצליחו לפרוץ לשורות הגדוד, כיוון שכל חיילי הדונדיין התנשאו מעל הגבוהים שבאורקים, כיוון שבדמם זרם דם בני נומנור. ערימות של גופות אורקים נערמו אט אט לפני הדונדיין, והאורקים שוב שמרו על מרחק מחוץ לטווח הקשתות החזקות של הנומנורים. איסילדור הניח שהאורקים, בדרך האופיינית שלהם, נחרדו מאבדותיהם במאבק עד שהם לא יחדשו את הקרב, אלא יעדיפו לשמור גבול מרחוק. לאחר מכן החליט המלך להביא את גדודו לקרקע נמוכה יותר מישורית, כדי ששם אולי יהיה להם יותר סיכוי להדוף את מקפותיהם, אולם, לפני שהספיק לעשות זאת, האורקים חזר במהירות שוב. בהתקפה שנייה זו, האורקים התקרבו בצורת סהר מלא, והחליטו ללחוץ על דונדיין בכל נקודות חולשתם. חיילי הדונדיין החלו להיהרג וההרכב החל להתפורר. קיריון וארטן נהרגו, ואלנדור שכנע את איסילדור לברוח ולעבור את האנדוין אם הוא יכול, בצד השני שלו הוא עשוי לברוח מטווח האורקים ולעשות את דרכו לריוונדל.
מות איסילדור
איסילדור הסתתר כשהטבעת עימו, ומיהר אל העמק. על גדות האנדוין הוא שחרר את עצמו מכל שריונו על מנת שיוכל לנוע ביתר קלות למעט חרב קצרה להגנה. חציית הנהר הייתה קשה לו, אפילו בהיותו דונדן, איסילדור היה מותש כשהגיע למי הגדה המערבית. שם הסתבכו בו קנים והטבעת נטשה אותו, מחליקה מבין אצבעותיו. חותרים של ספינת אורקים הבחינו בדמות הגדולה והמרשימה, ומתוך פחד ירו לעבר איסילדור, הרגו אותו, וברחו במהירות.
אחר מעשה
רק אוטר, אסטלמו ועוד חייל שרדו את האסון. גופתו של איסילדור מעולם לא נמצאה, וייתכן שנמצאה על ידי האורקים ונמשתה בסתר. כוח האורקים התפזר במהירות על ידי כוח סיוע של אנשי יער שהגיע מאוחר מדי. אסטלמו התאושש ונשאר בחיים, אך, תוצאות הקרב היו הרסניות ביותר לעמים החופשיים של הארץ התיכונה: מלך הדונדיין, איסילדור מת, ואיתו אבדה הטבעת האחת.
יעקב זילברפלד
הרב יעקב זילברפלד (בהונגרית: Silberfeld Jakab; ג'נג'ש, 11 בספטמבר 1878 – מחנה הריכוז אושוויץ, 24 ביוני? 1944) היה רב והרב הראשי של בקשצ'בה.
ביוגרפיה
יעקב זילברפלד היה בנם של ישראל זילברפלד ושל לאונורה וייס. בין השנים 1893 לבין 1903 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח בבודפשט ב-1902 וסמיכה לרבנות ב-1904. אז נבחר לרב של נירג'האזה. הוא עבר לאראנושמרוט (Aranyosmarót) ב-1907 ומאז 1913 כיהן כרב הראשי הניאולוגי של העיר בקשצ'בה (כ-2,500 יהודים – כשני שלישים ניאולוגים וכשליש אורתודוקסים).
בשנת 1944 גורשו יהודי העיר לאושוויץ. 300-250 מהם סווגו כבעלי יכולת עבודה במחנה בירקנאו הצמוד לאושוויץ. היתר, כ-1,900 יהודים מהעיר גברים, נשים וילדים נרצחו עוד ביום הגעתם בתאי הגזים לרבות הרב הניאולוגי יעקב זילברפלד והרב האורתודוקסי יצחק טיגרמן. הרב זילברפלד היה גם סופר תאולוגי בולט, בעל אוספים רבים של דרשות ומחקרי יהדות.
מאמרים בכתב עת
מאמריו פורסמו בסקירה יהודית-הונגרית, סקירה יהודית, שוויון (Egyenlőség) עבר ועתיד, עיתון יום שבת (Szombati Újság) והמצפה.
משאל העם על עצמאות דרום סודאן
משאל העם על עצמאות דרום סודאן התקיים בסודאן בין התאריכים 9 עד 15 בינואר 2011, בשאלה האם על אזור דרום סודאן להישאר חלק מסודאן או לקבל עצמאות. משאל העם היה חלק מהסכם נאיבשה שנחתם ב-2005 בין הממשלה המרכזית בח'רטום לבין כוחות ההגנה העממיים של דרום סודאן.
רקע
נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, אמר כי לאזור הדרום יש את הזכות לבחור להתנתק משאר המדינה וכי המשאל יועיל לעם הסודאני מכיוון שאחדות "לא תתקיים תחת כפייה או בכוח". הוא גם אמר שיכבד את תוצאות ההצבעה בכל מקרה ויתמוך בדרום במידת הצורך.
בינואר 2005 נחתם בניירובי הסכם ששם קץ למלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, במסגרתו היה אמור מנהיג המורדים, ג'ון גראנרג להתמנות לסגנו של נשיא סודאן, עומר אל-בשיר ולהיות האחראי על חבל דרום סודאן לתקופת בת 6 שנים שתסתיים במשאל העם העתידי ב-2011.
ב-9 ביולי 2005 הושבע גראנג לתפקיד סגן הנשיא אך ב-30 ביולי נהרג גראנג בהתרסקות מסוק בנסיבות לא ברורות. על פי הודעת ממשלת סודאן, התרסק המסוק באזור הררי "בשל ראות לקויה". בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, אך בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון ו-84 מהם נהרגו.
עם הסכם השלום ב-2005 הוקמה ממשלה ומועצה מחוקקת נפרדת לחבל הארץ שבדרום המדינה, דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן בשנת 2005 וזאת לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני.
השתשלות האירועים
ב-1 בנובמבר 2010 האריכה ארצות הברית את הסנקציות נגד סודאן וזאת במטרה ללחוץ על הממשלה הסודאנית לעמוד בהבטחה ובמועד הביצוע של המשאל.
בדצמבר 2010, בית המשפט החוקתי הסכים לבצע חקירה בעתירה שהגישו עורכי דין מקומיים המבקשים לפזר את גוף הבחירות שארגן את משאל העם.
מלבד הקלפיות בסודאן עצמה הוקמו הוקמו גם קלפיות בשמונה מדינות עם אוכלוסיות גדולות מדרום סודאן, המדינות היו: אוסטרליה, קנדה, מצרים, אתיופיה, קניה, אוגנדה, בריטניה וארצות הברית. בארצות הברית למשל, בה על פי הערכות מתגוררים בין 25,000 לבין 50,000 אזרחים דרום-סודאנים, נפתחו דוכני קלפיות בשמונה מדינות בלבד: וירג'יניה, מסצ'וסטס, אילינוי, טקסס, טנסי, נברסקה, אריזונה ווושינגטון, בקנדה הוקמו קלפיות בקלגרי וטורונטו.
תוצאות
המשאל החל ב-9 בינואר 2011, וב-12 בינואר, לאחר שלושה ימים, הודיע נציג צבא השחרור העממי הסודאני שעל פי הערכות, יש צורך ב-60% מהקולות (כ-2.3 מיליון קולות) כדי שההצבעה תקבל תוקף ועצמאות חבל דרום סודאן תושג. מאוחר יותר באותו היום פורסמה הודעה רשמית בנושא שמאשרת את מספר האחוזים הדרוש לקבלת ההצבעה. ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לשעבר שהיה גם אחד מהמשקיפים הבינלאומיים על המשאל, הודיע ב-13 בינואר 2011 שמשאל העם מתנהל על פי סטנדרטים בינלאומיים ומאפשר חופש בחירה למצביעים. האו"ם דווח שהתוצאות המקדימות של המשאל יפורסמו ב-2 בפברואר 2011 והתוצאות הסופיות יינתנו עד שבועיים לאחר מכן.
על פי הספירות המוקדמות שבוצעו, דיווחה Associated Press ש-30,000 פתקי הצבעה ב-10 קלפיות שונות הראו ש-96% מהמצביעים בעד עצמאות, 3% נגד ו-1% הם קולות שאינם תקפים.
תוצאות המשאל הסופיות הראו ש-98.83% מהמצביעים הצביעו בעד עצמאות דרום סודאן.
תגובות ויוזמות מחוץ לסודאן
זמן קצר לפני ההצבעה הועלתה הצעה מטעם גורמים מצריים לפתרון שלא יכלול בהכרח עצמאות, הפתרון היה הקמת קונפדרציה שתחולק לצפון המדינה ולדרום המדינה, עם זאת הנשיא אל-בשיר לא קיבל את ההצעה וטען כי הברירה היא "אחדות או הפרדה".
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה אמר כי תוצאת ההצבעה "מעוררת השראה" כאשר הבוחרים החליטו "עתידם שלהם הוא צעד נוסף קדימה במסע הארוך של אפריקה לעבר צדק ודמוקרטיה". הוא גם אמר כי ארצות הברית תכיר בעצמאות דרום סודאן ביולי 2011.
רמי דומונסל
רמי דומונסל (בצרפתית: Rémy Dumoncel; 1888, צרפת – 1945, מחנה הריכוז נוינגמה) היה ראש עירייה, מוציא לאור, פעיל המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה וגם לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה המשיך דומונסל בתפקידו כראש עיריית אבון ובמקביל היה חבר המחתרת הצרפתית. הוא סייע ליהודים להימלט מצרפת הכבושה לתחומי משטר וישי. הוא הסכים לפרסם בהוצאתו רק את כתביהם של סופרים שלא שיתפו פעולה עם הכיבוש הגרמני. כמו כן סיפק מסמכי זהות מזויפים ליהודים, מסמכי קיצוב מזון ומסמכי מעבר מזויפים, כדי להקל עליהם לעבור לצרפת של וישי. הוא ארגן למשפחת פליטים יהודיים מגרמניה שעמדו בפני סכנת גירוש למחנות ההשמדה במזרח אירופה, מסתור בבית אמו האלמנה. רוב בני משפחה זו חיו בבית אמו עד השחרור, באוגוסט 1944. אחד מבני המשפחה שנתפס ואף נכלא במחנה ריכוז בצרפת עצמה, שוחרר בזכות מסמכים מזויפים שסיפק לו דומונסל.
במאי 1944 נעצר דומונסל על ידי הגסטפו לאחר שניסה לשחרר את אחד מחברי מועצת העיר אבון, שנכלא על ידי הגרמנים. הוא נשלח למחנה הריכוז קומפיין מצפון לפריז, ומשם למחנה הריכוז נוינגמה בגרמניה, ושם נספה.
הנצחה
על שמו של רמי דומונסל נקרא רחוב בפריז בו שוכנת הוצאת טלנדייה, "רחוב רמי דומונסל".
בשנת 1985 הוכר דומונסל על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
יער לביא
יער לביא הוא יער השוכן בסמוך לקיבוץ לביא ולמחלף גולני שבגליל התחתון. שטח היער הוא כ-3,000 דונם, והוא ננטע במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי הקרן הקיימת לישראל. בשנותיו הראשונות, ננטעו ביער עצי מחט – בעיקר אורן ירושלים וברוש מצוי. בשולי הגבעות שביער ניטעו גם אקליפטוסים. חורף 1991-1992 פגע רבות ביער, ובשנים 2013–2017 הוא שוקם.
כיום העצים הנפוצים ביער הם מהחורש הים-תיכוני: אלון התבור, אלה אטלנטית, חרוב מצוי, כליל החורש ושיזף מצוי.
ביער נותר בית הקברות של הכפר הערבי לוביה, שהיה קיים במקום עד פינוי במלחמת העצמאות ביולי 1948. לאחר המלחמה נותרו עצי הזית של הכפר ביער. על פי המסורת הדרוזית, נקברו בבית הקברות החכמים הדרוזים מהמאה ה-11 אבו אל-דרע ג'ושן ואבו אל-לקא ת'אבת. היער חולש גם על אזור היישוב לביא מימי המשנה והתלמוד.
ז'ורז' למטר
ז'ורז' אנרי ז'וזף אדואר למטר (בצרפתית: Georges Henri Joseph Édouard Lemaître; 17 ביולי 1894 – 20 ביוני 1966) היה אסטרופיזיקאי וכומר קתולי בלגי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה הקתולית של לוון, שהיה הראשון להציע את תיאורית המפץ הגדול, לה הוא קרא היפותזת "האטום הקדמוני". כונה גם "האב למטר" ומאז 1960 "מונסיניור למטר".
תחילת חייו
למטר נולד בשרלרואה, שם למד בבית ספר תיכון ישועי. בגיל 17 עבר ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הקתולית של לוון. לימודיו נקטעו ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כששירת בצבא בלגיה כקצין תותחנים. על הפגנת אומץ ליבו, הוענק לו, בסופה, עיטור צלב המלחמה הבלגי.
עם שחרורו החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה, במקביל ללימודיו כמורה. ב-1920 קיבל דוקטורט על "קירובים של פונקציות רבות משתנים ממשיים", בהדרכתו של שארל דה לה ואלה פוסן, וב-1923 הוסמך לכמורה. באותה שנה החל ללמוד אסטרונומיה באוניברסיטת קיימברידג', בהדרכתו של ארתור אדינגטון שלימד אותו קוסמולוגיה, אסטרונומיה ואנליזה נומרית. ב-1924 נסע לשנה אחת בקיימברידג', מסצ'וסטס, שם עבד עם הארלו שייפלי במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, והחל דוקטורט ב-MIT בנושא "השדה הגרוויטציוני בספירה זורמת של צפיפות אינווריאנטית אחידה לפי תורת היחסות" ("The gravitational field in a fluid sphere of uniform invariant density according to the theory of relativity"). הוא חזר ללוון ב-1925 וקיבל משרה חלקית כמרצה, כשבמקביל המשיך במחקר לדוקטורט ב-MIT. אחרי השלמת הדוקטורט ב-1927 התמנה לפרופסור בלוון.
התפשטות היקום והמפץ הגדול
ב-1927 פרסם בכתב עת מדעי בלגי את המאמר שהביא לו לאחר זמן הכרה בינלאומית: "יקום הומוגני בעל מסה קבועה ורדיוס גדל מסביר את המהירות הרדיאלית של ערפיליות חוץ-גלקטיות". במאמר זה העלה לראשונה את רעיון התפשטות היקום לפי תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין וצירף חישוב מוערך של מה שאחר כך נקרא קבוע האבל. בלי קשר אליו, חישובים דומים נעשו כמה שנים לפני כן בברית המועצות על ידי הפיזיקאי אלכסנדר פרידמן, אולם למטר לא ידע עליהם - עד ששוחח עם איינשטיין לראשונה בכנס סולווה ב-1927. באותו זמן איינשטיין לא חשב שהיקום מתפשט, ואמר ללמטר על עבודתו: "חישוביך נכונים, אך הפיזיקה שלך איומה". לימים, השניים נפגשו עוד שלוש פעמים: בבריסל, ב-1932; בקליפורניה, ב-1933; ובפרינסטון, ב-1935.
מכיוון שמאמרו של למטר התפרסם בצרפתית, בכתב עת בלגי שלא היה מוכר בקהיליה המדעית העולמית, הוא זכה לתשומת לב מועטה, עד שב-1930 פרסם ארתור אדינגטון ב"Monthly Notices of the Royal Astronomical Society" פרשנות למאמרו של למטר מ-1927, אותו כינה "פתרון מבריק לבעיות יוצאות הדופן של הקוסמולוגיה". ב-1931 פורסם באותו כתב עת מאמרו המקורי של למטר - הפעם בתרגום לאנגלית, ביחד עם תשובות להערותיו של אדינגטון.
בעקבות כך הוזמן למטר להשתתף בלונדון בכינוס "האגודה הבריטית לקידום המדע" שהוקדש לקשר שבין היקום הפיזיקלי לרוחניות. שם לראשונה הוא הציג את רעיון התפשטות היקום מנקודה התחלתית, לה הוא קרא "האטום הקדמוני"; למטר תיאר את התאוריה שלו גם כ"ביצה קוסמית שהתפוצצה ברגע הבריאה". הוא פרסם דברים אלה גם במאמר ב"Nature". ובכך למטר היה הראשון שהציע את מה שנקרא, לימים, תאוריית "המפץ הגדול" - כינוי שטבע ב-1940 פרד הויל, תוך כדי שניסה ללעוג לרעיון, לו הוא התנגד בחריפות.
איינשטיין, שהתנגד תחילה לרעיון התפשטות היקום, שינה דעתו, וב-1933 הוא השתתף ביחד עם למטר במסע הרצאות בקליפורניה. באחת מהן, בתום דבריו של למטר, קם איינשטיין ואמר: "זה ההסבר היפה והמספק ביותר לבריאה ששמעתי מעודי".
המשך עבודתו
למטר המשיך במחקריו בתחומי האסטרונומיה והקוסמולוגיה. בנוסף, שם עם השנים דגש יותר ויותר גדול על חישוב נומרי, והתעניין במחשבים ובתכנות. הוא היה הראשון שהכניס מחשב לאוניברסיטה שלו. אחד מתלמידיו אף טען שהוא היה מעורב בפיתוח של התמרת פורייה מהירה.
נבחר כחבר באקדמיה האפיפיורית למדעים עם יסודה מחדש ב-1936 וב-1960 מונה לנשיאה, תפקיד בו כיהן עד מותו. ב-1953 היה הראשון לזכות במדליית אדינגטון.
האנה לוקס דייוויס
האנה לוקס דייוויס (באנגלית Hannah Lux Davis; נולדה ב-17 במאי 1986) היא במאית וידאו קליפים אמריקאית. במהלך הקריירה שלה עבדה האנה לוקס דייוויס בין השאר עם אריאנה גרנדה, ניקי מינאז', קמילה קביו, סיארה, פריס הילטון, מיילי סיירוס, דלתא גודרם, היילי סטיינפלד, ריטה אורה, דוג'ה קאט ודמי לובאטו.
ביוגרפיה
האנה לוקס דייוויס נולדה ב-17 במאי 1986. כשהייתה בבית ספר תיכון, אובחנה דייוויס עם אקסופוריה, דבר שהפריע לה לקרוא ולכתוב. בהמשך, כשהייתה בת 18, עזבה את וושינגטון די. סי. ועברה ללוס אנג'לס. זאת למען לימודים בבית הספר לקולנוע של לוס אנג'לס.
בסמוך לכך, עבדה דייוויס כמאפרת בפרסומות, בסרטי קולנוע, בווידאו קליפים וכדומה. היא גם ביימה קליפים ושילמה עליהם מכיסה שלה. במרוצת השנים, הפכה דייוויס לאחת מבמאיות הווידאו קליפים המצליחות ביותר בהיסטוריה, כאשר בין היתר, ביימה את קליפ השיר "Thank U, Next", שצבר ב-24 שעות 55.4 מיליון צפיות והפך לקליפ הראשון והיחיד בהיסטוריה שעשה זאת.
גדת פרסננסקאיה
גדת פרסננסקאיה (ברוסית: Пресненская набережная) היא גדה הממוקמת על הצד השמאלי של גדת נהר מוסקבה ברובע פרסננסקי בין גדת קרסנופרסננסקאיה ורחוב טסטובסקאיה במוסקבה. עוברת לאורך מרכז העסקים מוסקבה סיטי. תחנת המטרו ויסטבוצ'נאיה ממוקמת כאן.
מקור השם
סוללת פרסננסקאיה, הידועה מתוכניות מוסקבה מסוף המאה ה-19 ונקראת על שם אזור פרסניה, שאת שמו קיבל מנהר פרסניה, ב-1955 שונה שמה לזכר מהפכת 1905. השם הקודם גדת פרסננסקאיה הוחזר לחלקה המערבי של גדת קרסנופרסננסקאיה ב-2007.
תיאור
גדת פרסננסקאיה היא המשכה של גדת קרסנופרסננסקאיה, עוברת לדרום מערב מתחת לגשר בגרטיון לאורך מרכז העסקים מוסקבה סיטי וקצת לפני טבעת התחבורה השלישית, בגשר הכביש דורוגומילובסקי, פונה מהנהר מערבה ועוברת לרחוב טסטובסקאיה.
הסולם הכרומטי של פון לושאן
ממוזער|300px|[[מפה|מפת התפלגות צבע עור של "אוכלוסיות ילידיות", על פי הסולם הכרומטי של פון לושאן. נוצרה בידי רנאטו ביאסוטי (Biasutti) בשנות ה-30.]] הסולם הכרומטי של פון לושאן (בגרמנית: von Luschan) הוא שיטת סיווג של בני אדם לפי צבע עורם. השיטה ידועה גם בשם "סולמו של פון לושאן". השיטה נקראה על שם ממציאה פליקס פון לושאן.
הסולם בנוי מ-36 אריחי זכוכית אטומה בצבעים שונים. השיטה מבקשת לקבוע את צבע עורם של בני אדם באמצעות השוואת צבע העור, רצוי במקום שאינו חשוף לשמש, כגון מתחת לזרוע, אל אחד מאריחי הסולם. בכלי זה נעשה שימוש רב במרוצת המחצית הראשונה של המאה ה-20 במחקר המדעי אודות גזע ובאנתרופומטריה (ענף באנתרופולוגיה פיזית העוסק במדידת בני אדם חיים כבסיס להשוואה בין אנשים וקבוצות).
השיטה נחשבה לבעייתית, אפילו בקרב המשתמשים בה, משום שהייתה בלתי-עקבית. במקרים רבים חוקרים שונים סיווגו אותו אדם באופן שונה. השיטה נזנחה כמעט לחלוטין במרוצת שנות ה-50 של המאה ה-20, והוחלפה בשיטות המשתמשות בספקטרוסקופיה (מדידת עוצמות יחסיות של חלקי הספקטרום באמצעות מכשיר הספקטרופוטומטר), על ידי מדידת בליעת האור של החומר הנבדק באורכי גל שונים.
ברנוביץ'
בָּרָנוֹביץ' (ביידיש: באראנאָװיטש, בבלארוסית: Баранавiчы, ברוסית: Барановичи, בפולנית: Baranowicze) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס. בשנת 2013 מנתה העיר 178,678 איש.
תולדות היישוב
הכפר ברנוביץ' נזכר לראשונה כרכוש פרטי של משפחה פולנית בשנת 1706. בסוף המאה ה-18 בעקבות חלוקת פולין הפך היישוב לחלק מהאימפריה הרוסית.
ב־1870 עלתה חשיבות העיר בשל מיקומה בסמוך למסילות הרכבת וילנה-לבוב ומוסקבה-ורשה, ומאז הלך וגדל מספר תושביה. ב־1883 נמנו בעיר כאלפיים איש.
בין השנים 1921–1939 הייתה העיר בשטח פולין, ואוכלוסייתה הורכבה מרוב יהודי וממיעוט פולני. מספטמבר 1939, הייתה העיר חלק מברית המועצות, וב-27 ביוני 1941 נכבשה בידי הגרמנים עד ליולי 1944 אז חזרה העיר לידי הרוסים. בשנת 1991 הפכה העיר לחלק מבלארוס העצמאית.
יהודי ברנוביץ'
יהודים התיישבו בברנוביץ' מסוף המאה ה-19. באותם ימים חל איסור רשמי על מגורי יהודים בכפר, ורק בשנת 1903 ניתן היתר לכך. בעת הכיבוש הפולני היו בעיר 6,600 יהודים.
במהלך כל שנות קיום היישוב היהודי בברנוביץ' שימשו בו שני רבנים: הרב חיים יהודה ליב לובצ'נסקי (מ-1887 עד פטירתו ב-1906) וחתנו רבי דוד וייצל שכיהן בתפקיד מאז פטירת חמיו ועד חיסול היישוב בשואת יהודי אירופה. אשתו וילדיו נרצחו והוא עלה לארץ ישראל לאחר המלחמה.
בראשית המאה ה-20 הוקמה בעיר ישיבת ברנוביץ', בראשה עמד הרב אלחנן וסרמן, שהייתה פעילה עד השואה. כמו כן, החל משנת 1928 ועד השואה שימשה ברנוביץ' כמרכז לחסידות סלונים ולישיבתה, "ישיבת תורת חסד", ושניים מאדמו"ריה גרו בה (רבי אברהם וינברג השני ובנו רבי שלמה דוד יהושע שנספה בשואה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה האוכלוסייה היהודית בעיר מהגייסות השונים שעברו בה, צבאות רוסיה, אוסטרו-הונגריה ולבסוף פולין.
בתקופה שבין מלחמות העולם היו בעיר בצד שתי ישיבות גדולות בתי ספר ביידיש ובעברית מרשת תרבות, מרשת יבנה, מרשת בית יעקב ומרשת ציש"אָ. בעיר פעלו מפלגות ציוניות, בהן פועלי ציון והמזרחי, וכן תנועות נוער ציוניות, בהן השומר הצעיר, השומר הדתי ובית"ר, ומרכז ההכשרה "שחריה" מטעם החלוץ. בברנוביץ' יצאו לאור באותה תקופה שישה עיתונים שבועיים ביידיש. בשנת 1931 ביקרו בעיר זאב ז'בוטינסקי, והמשורר חיים נחמן ביאליק, כל אחד בנפרד.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ- 12,000 יהודים, שהיוו יותר ממחצית אוכלוסייתה.
עם כניסת הסובייטים פוזרו מוסדות הקהילה היהודית למעט בית הספר התיכון שהמשיך להתקיים כמוסד יהודי. בית ספר "תרבות" הפך להיות מוסד רוסי, ונאסרה כל פעילות מפלגתית וציונית. צעירים רבים הסתננו לוילנה (אז חלק מליטא) וחלקם הצליחו לעלות משם לארץ ישראל.
בשואה
בסוף יוני 1941 נכבשה ברנוביץ' בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיה תשלומי כופר, והם חויבו לענוד טלאי צהוב. במהלך חודש יולי נרצחו בעיר כ-500 צעירים יהודים.
בספטמבר 1941 הוקם בעיר יודנרט, בראשות יהושע אייזיקסון, שנצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה. ב- 12 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בדרומה, אשר גודר ונסגר.
באביב 1942 התארגנה בגטו קבוצת מחתרת יהודית, אשר אנשיה אמנם הצליחו להימלט מהגטו, אך רובם נרצחו בידי פרטיזנים אנטישמיים.
באקציה שלישית, ב-17 בדצמבר 1942, חוסל הגטו בעיר. כ-3,000 היהודים שנותרו בו נרצחו ביער סמוך בידי שוטרים אוקראינים, בלארוסים ולטבים, והעיר הוכרזה "נקייה מיהודים".
כ-250 עובדי כפייה יהודים שנותרו בבסיס חיל אוויר ליד העיר נרצחו בינואר 1943.
ב-1944, כאשר העיר חזרה לידי הרוסים, יצאו מן היערות בסביבה 150 מיהודי המקום שנלחמו עם הפרטיזנים.
משפט אנגל
באלגברה מופשטת, משפט אנגל קובע כי אלגברת לי היא נילפוטנטית אם ורק אם ההצגה הצמודה של כל איבר בה היא איבר נילפוטנטי. למשפט מסקנות חשובות בתאוריה של אלגברות לי ומיונן, ובפרט הוא מהווה כלי עזר בהוכחות שונות, כמו בקריטריון קרטן.
הוכחה
בכיוון הראשון, אם L נילפוטנטית אז לפי הגדרה (עבור n ספציפי), ולכן בפרט.
למה: תהי L תת-אלגברת של אלגברת האנדומורפיזמים, עבור V סוף ממדי. אם כל איברי L נילפוטנטים, אז קיים וקטור v \in V לא אפס, כך ש-. כלומר, קיים וקטור עצמי משותף לכל איברי L.
(הוכחת הלמה ראו בקריאה נוספת).
כעת, להוכחת הכיוון השני, נפעיל את הלמה עבור, תמונת ההצגה הצמודה, ונקבל כי קיים וקטור x \in L כך ש-[L,x]=0, כלומר x שייך למרכז Z(L) של L, ולכן המרכז לא ריק. באינדוקציה על הממד, נובע כי L/Z(L), שממדה קטן מממד L, היא נילפוטנטית, ולכן גם L נילפוטנית.
מסקנות
מסקנה ושימוש חשובים של המשפט הם שבהינתן אלגברת לי נילפוטנטית L, כל איבר ב- (שהוא נילפוטנט) ניתן להציג לפי בסיס מסוים בתור מטריצה משולשית עליונה ממש (עם אפסים באלכסון). בפרט, העקבה של כל איבר כזה היא אפס.
מסקנה נוספת היא שהמרכז של אלגברת לי נילפוטנטית הוא לא ריק.
בלאו-וייס
התנועה נוסדה ב-1912 בראשות ד"ר יוסף מרכוס, וייעדה עצמה לבניהם ובנותיהם של משפחות מתבוללות, שהיו מעוניינים בתנועת נוער כללית, אבל נדחו על ידי תנועות הנוער הלאומיות הגרמניות שסירבו לקבל יהודים לשורותיהן. מאחר שכך, הערכים עליהם חינכה התנועה את חבריה היוו שילוב טיולים בטבע ושיבה לחיי פשטות טרום-תעשייתיים ברוח תנועת הנוער הלאומית הגרמנית, "ואנדרפוגל" (ציפורים נודדות), עם מורשת ותרבות יהודית כללית. בתחילה הוקמו אגודות בכמה ערים (הראשונות היו בברלין בהנהגת ולטר מוזס ובברסלאו בהנהגת יוסף מרכוס) ובשנת 1913 התמזגו אלה עם "עמותת הטיולים 1907" לתנועת "בלאו-וייס, אגודה לטיולי נוער יהודי בגרמניה" (Blau-Weiß, Bund für Jüdisches Jugendwandern in Deutschland). בשנת 1914, לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מנתה התנועה 900 חברים. לאחר תום המלחמה מנתה התנועה כ-3,000 חברים. בעקבות הצלחתה, הוקמה גם באוסטריה תנועה בעלת שם זהה.
רק ב-1922 אימצה התנועה פלטפורמה ציונית, ועודדה את חבריה להכשיר עצמם בעבודה חקלאית או מקצועית כהכנה לעלייה לארץ ישראל. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 התארגנו במסגרת בלאו-וייס קבוצות נוער דתיות, בהם השתתפו גם נחמה ליבוביץ וישעיהו ליבוביץ. בתנועה היו פעילים גם פרנץ קאהן ויעקב אדלשטיין. בסוף שנות ה-20 הוקמו סניפים של התנועה גם בצ'כוסלובקיה ובהונגריה, אשר נקראו "תכלת לבן".
בהתחלה הייתה פעילות התנועה משותפת לבנים ולבנות, עם ההתרחבות לקהילות שמרניות יותר, שם הייתה התנגדות לפעילות מעורבת, הוקמה תנועת בת לנשים שבראשה עמדה הדוויג גרוסמן.
בוגרי התנועה היו שותפים להקמת קיבוצים אחדים, בהם חברי קבוצת "ביברכה" שהצטרפו למקימי שריד באביב 1927 ובית זרע. התנועה ניסתה להקים יישוב בארץ ישראל, בשנים 1925-1926, והניסיון כשל, ולאחר מכן הפסיקה התנועה את פעילותה. היא פורקה סופית ב-1929, עוד לפני עליית היטלר לשלטון.. רעיונות התנועה שימשו מודל לאורו הקימו בוגרי התנועה ארגוני נוער אחרים בגרמניה בשנות ה-20.
בערד קיימת אכסניית נוער המנציחה את שם התנועה.
פרארי
פרארי S.p.A. (באיטלקית: Ferrari S.p.A.) היא יצרנית מכוניות ספורט ומכוניות מרוץ, שבסיסה במרנלו במחוז מודנה באמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. פרארי היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה איטליאנה. היא הוקמה בשנת 1939 על ידי אנצו פרארי, מתוך קבוצת המרוצים של אלפא רומיאו. בתחילה החברה נקראה סקודריה פרארי (לפני הקמתה בשנת 1939) ויצרה מכוניות מרוץ בלבד ושימשה כקבוצת המרוצים של אלפא רומיאו, לאחר מכן שמה של פרארי שונה לאאוטו אביו קוסטרוזיוני ותחת השם הזה הציגה מכונית אחת, אאוטו אביו קוסטרוזיוני 815, לאחר מכן שמה שונה לפרארי S.p.A. ובשנת 1947 הציגה את המכונית הראשונה שלה תחת השם פרארי לאחר מכן שינה אנצו את שם החברה ל-SEFAC S.p.A. ראשי התיבות של (Società Esercizio Fabbriche Automobili e Corse) ובשנת 1989 חזר שמה להיות פרארי S.p.A..
לפני הקמת פרארי, אנצו ייצר רק מכוניות מרוץ, משנת 1947 השנה שבה הוקמה פרארי היא החלה גם לייצר מכוניות ספורט. על פרארי עברו שנים קשות בעיקר במימון ובכלכלה שלה. שנות ה-60 היו השנים המוצלחות של פרארי, כאשר בסוף שנת 1961 בעקבות סכסוכים בחברה פיטר אנצו חלק ממנהלי החברה דבר שכמעט גרם לסגירתה. לאחר מכן הצטרפו לחברה מהנדס מומחה ומעצב מחברה אשר ידועה בעיצובה המיוחדים, שני אלה הרימו את החברה ושיפרו את רכביה.
בשנת 1969 רכשה קבוצת פיאט קרייזלר (FCA) 50% מהחברה ובשנת 1988 הגדילה את חלקה ל-90%. באוקטובר 2014 הודיעה קבוצת FCA כי בכוונתה להפריד את פרארי מ-FCA, נכון להודעה ה-FCA שלטה ב-90% מפרארי. באוקטובר 2015 החלה פרארי בתהליך הפרדות מפיאט, במסגרת התהליך הוקמה חברת פרארי אן. וי (Ferrari N.V.) כחברת החזקות המנהלת את פעילות הקבוצה. במסגרת תהליך ההפרדות הנפיקה פיאט 10% ממניותיה בבורסה בניו יורק.
קבוצת המרוצים של פרארי היא קבוצת המרוצים הוותיקה והמעוטרת ביותר בתולדות הפורמולה 1. עד לאמצע שנות השבעים השתתפה הקבוצה גם באליפות העולם למכוניות ספורט וזכתה ב-12 תוארי אליפות.
נכון ל-2021, פרארי היא יצרנית הרכב העשירית בגודלה לפי שווי שוק, עם 52.21 מיליארד דולר.
לפרארי מפעל הרכבה אחד הנמצא בסמוך למטה ולמוזיאון.
סקודריה פרארי (1929–1937)
אנצו פרארי לא התעניין בייצור של מכוניות ספורט כאשר הקים את סקודריה פרארי בשנת 1929 עם מטה במודנה שבאיטליה. בהתחלה שימשה סקודריה פרארי כקבוצת המרוצים של אלפא רומיאו. בשנת 1938 החליטה אלפא רומיאו להחליף את שמה של סקודריה פרארי לאלפא קורסה, אנצו שימש כמנכ"ל אלפא קורסה אך התנגד להחלטה ובשנת 1939 עזב את החברה תחת הבטחה כי לא ייצר מכונית שתשאה את שמו לפחות למשך ארבע שנים.
אאוטו אביו קוסטרוזיוני (1939–1946)
כמה ימים לאחר שעזב את אלפא קורסה פתח במשרדים הישנים של סקודריה פרארי את "אאוטו אביו קוסטרוזיוני". החברה יצרה כלים טכניים ואביזרים למטוסים. בשנת 1940 ייצרה החברה את מכונית המרוץ אאוטו אביו קוסטרוזיוני 815 שהוצגה בפעם הראשונה במרוץ הסיבולת מילה מילייה אך בשל מלחמת העולם השנייה היא לא השתתפה בהרבה מרוצים.
בשנת 1943 עבר המפעל של אנצו פרארי למרנלו, המטה של פרארי מאז. המפעל הופצץ על ידי בעלות הברית ולאחר מכן נבנה מחדש כולל אפשרות לייצר בו מכוניות כביש ולא רק מכוניות מרוצים. בסוף 1945, לאחר תום המלחמה, הזמין אנצו את ג'ואקינו קולומבו לתכנן מנוע V12 חדש למכונית מרוץ חדשה. בדצמבר 1946 שחרר פרארי לעיתונות את המפרטים והציורים של מכוניתו החדשה.
ההתחלה של פרארי (1947–1961)
בשנת 1950 פרארי התחרה לראשונה בגרנד פרי מונקו. חוסה פרוילאן גונזלס זכה בגרנד פרי הראשון של פרארי ב-1951, ואלברטו אסקרי הבטיח את התואר העולמי הראשון של פרארי ב-1952, משימה שחזר עליה בעונה שלאחר מכן.
שנות ה-60 (1961–1968)
שנות ה-60 סימנו נקודה מפנה בפרארי, מכמה סיבות. הראשון שבהם הוא הפרארי 250 שהייתה מכונית נוסעים ספורטיבית ששילבה אלמנטים של מרכב סטיישן למרכב קופה. מכונית זו אשר יועדה לתפוס פופולריות רבה בקרב האנשים ביצעה זאת בשלמות עם 900 דגמאות שנמכרו. היא יועדה בעיקר בכדי לממן את מכונית המרוץ של פרארי שעלו הרבה. בתוך פרארי החלו מתיחות בהנהלה ובין אנשי החברה שהגיעו לשיאם בנובמבר 1961. מנהל המכירות הוותיק של פרארי לא היה מוכן להמשיך אילולא אשתו של אנצו שעבדה בפרארי תעזוב את החברה הסיבה לכך כי היא הייתה מתערבת בתוך ההנהלה והייתה מפריעה מאוד בעיקר לאור הדבר שלא היה לה שום ידע במכוניות. השניים התווכחו לעיתים קרובות, והמחלוקת ביניהם הפכה למשבר עבור החברה כאשר המנהל רומולו טאבוני והמהנדס הראשי של החברה קארלו קיטי ביחד עם מנהל הפיתוח הציבו אולטימטום לאנצו, ודרשו את הוצאת אשתו מהחברה במכתב, ואם לא יוציא הם יפרשו מהחברה. כתוצאה מכך פיטר אנצו את מבקשי הוצאת אשתו מהחברה, דבר שהיה סכנה לחברת פרארי ורבים חשבו שהיא הולכת להתפרק, כל זה קרה בלילה המכונה "ליל הסכינים הארוכות", הלילה שבו בוצע סינון במפקדי הצבא הנאצי וכך גם בפרארי אותו לילה מכונה כך. אלה שאנצו פיטר הקימו חברה שהתחרה בפרארי במרוצים.
בתקופה הקשה הזאת שבה פרארי כמעט התפרקה אנצו החליט לפתח מכונית ספורט שתתחרה ביגואר E-טייפ, המכונית שהוצגה על ידי פרארי היא הפרארי 250 GTO המבוססת על הפרארי 250, הייתה קריטית עבור פרארי בעוד שגם עם סיום פיתוח המכונית לא היה ברור עם אפשר להתחרות איתה במרוצים ללא המנהל רומולו וסגניו.
לתוך התסבוכת אליה נקלעה פרארי הצטרף לחברה המהנדס מאורו פורגיירי עם מעצב הרכב האיטלקי סרג'ו סקאלייטי. פורגיירי חידד את עיצוב ה-250 GTO וההנדסה שלה. ה-250 GTO לאחר הטיפול של השניים הצטרפה למרוץ 12 השעות של סברינג עם הנהג פיל היל וזכה במקום הראשון. היא ניצחה בכל המרוצים עד שנת 1962. היא נחשבת לאחת ממכוניות המרוץ המפורסמות והטובות ביותר של פרארי בהיסטוריה. הכישרון ההנדסי של פורגיירי הפכו את שנות השישים לשנים המוצלחות ביותר של פרארי יותר מהעשור הקודם. פרארי החלה לפתחת דגמים כגון פרארי 275 ופרארי דייטונה.
לאחר ניצחונה של פורד את פרארי בשנת 1967, ההפדרציה הבינלאומית לרכב אסרה על השתתפות מכוניות אשר המנוע שלהם בנפח של מעל ל-3,000 סמ"ק (3.0 ליטר), דבר אשר השפיע גם על פרארי 330Ps מכונית המרוץ הטובה של פרארי. השינוי הוכרז בסוף 1967 ונכנס לתוקף בשנת 1968. באותה עונה סקודריה פרארי לא השתתפה בתחרות במחאה.
בשנת 1963 פורד הציעה לפרארי עזרה אך אנצו העדיף שלא, עקב כך הציגה פורד את ה-GT40 שהיווה אויב חזק לפרארי במרוצים וכך היא ניצחה אותה עד להצגת ה-250 טסטה רוסה. למרות השליטה של פורד במרוצים לאחר הצגת הפורד GT40, פרארי זכתה בניצחונות רבים בתחרויות רבות, על ידי הפרארי 250 טסטה רוסה וה-250 P או הפרארי 250 GTO אשר מיד גברו על יריבותיה בגרנד טורינג. אבל למרות הצלחות אלה, עתידה של פרארי עדיין לא היה ברור בשל קשיים כלכליים. זו הסיבה שב-18 ביוני 1969 אנצו מכר 50% ממניות פרארי לקבוצת פיאט. ההסכם גם קובע כי במותו, 40% נוספים יוענקו לפיאט בעוד 10 האחוזים האחרונים ילכו לבנו, פיירו פרארי.
דינו (1965–1980)
בשנת 1965 ניסתה פרארי להשיק תת-מותג חדש, "דינו", על שם אלפרדו דינו פרארי, בנו הראשון של אנצו, שנפטר ב-1956 ממחלת ניוון שרירים. בתכננו של אנצו הוא היה אמור להיות היורש שלו. טרם פטירתו עמד דינו פרארי מאחורי מהלך פיתוח מנוע V6, כאשר שכנע אביו לעשות זאת בהשראת המנועים המצליחים של לנצ'יה, האחרונה שפיתחה מנועים כאלו באותן שנים. דינו פרארי גם היה מעורב בפיתוח המנוע עצמו, עליו הופקד ויטוריו ג'אנו, שהגיע לפרארי יחד עם קבוצת המרוצים של לנצ'יה (אשר השתלט עליה אנצו לאחר שלנצ'יה החליטה לפרוש ממרוצים בעקבות מותו של אלברטו אסקרי ב-1955). הרעיון היה להציע חברה שתייצר רכבים כמו של פרארי אך יותר עממיים, שתתחרה ב-911 של פורשה. הרעיון לשווק את המכוניות כמותג נפרד נגנז לאחר זמן קצר אך המכוניות עצמן כונו דינו בלי סמל של פרארי עליהן וזכו להצלחה גדולה. תכנון המכונית כלל מנוע מרכזי אך אנצו סבר כי תצורה זו הייתה פחות טובה מבחינת התנהגות כביש ותהיה מסוכנת בידי נהגים מן השורה. בסופו של דבר התרצה אנצו ונתן אישור לסרג'יו פינינפארינה לעצב את המכוניות בצורה המושלמת ביותר של רכבים קלאסיים.
הדינו 206 הראשונה הוצגה כקונספט בשנת 1965, והגיעה לייצור שנתיים לאחר מכן. מנועה היה בנפח 2.0 ליטר עם 6 צילינדרים בתצורת V וסיפק 180 כ"ס, עקב שימוש באלומיניום בלבד במרכב המכונית, משקל המכונית עמד על 900 ק"ג. בשנת 1969 המנוע נפח המנוע הוגדל ל-2.4 ליטר עם הצגת הדינו 246, היא הייתה המכונית הראשונה של פרארי שיוצרה במספרים גדולים, קרוב ל-3,800 יחידות בזמן של 5 שנים. הדינו 308 GT4 שהוצגה בשנת 1976 הייתה האחרונה שנשאה את השם והסמל של דינו. לאחר מכן עברו המכוניות להיקרא פרארי, כולל הסמל. יחד עם הדינו אשר זכתה להצלחה רבה הושקה עוד מכונית כמעט במקביל, פרארי 365 GTB/4 דייטונה, היא כללה מנוע עם 12 צילינדרים בתצורת V עם מנוע קדמי.
שנות השמונים והאלף החדש
החל משנות ה-80 החלה פרארי לייצר מכוניות עם הסגנון המוכר לנו היום, העיצוב המודרני המנועים המשופרים וכיוצ"ב. בשנת 1990 פתחה פרארי את מוזיאון פרארי שממוקם במרנלו, במוזיאון מוצגים רכבים היסטוריים של פרארי לצד מכוניות מרוץ היסטוריות של מרוצי הפורמולה 1. בנובמבר 1991 מונה לוקה די מונטזמולו לשעבר מנהל סקודריה פרארי בין השנים 1974 ל-1977 להיות נשיא פרארי.
האלף החדש הוביל את פרארי לתקופה של הצלחה. פרארי השיגה שורה של ניצחונות מרשימים על אדמת אמריקה, כולל שלושה ניצחונות ב-12 שעות של סברינג ו-24 שעות של דייטונה. בין 2000 ל-2008, פרארי זכתה ב-13 אליפויות עולם. באותן שנים של הצלחה בפורמולה 1 היו גם הצלחות במכירות, הושקו הדגמים אנזו ו-F430 שהביאו הצלחות רבות לפרארי (בעיקר ה-F430). בשנת 2002 הושקה החנות הראשונה של פרארי במרנלו, לאחר מכן הקימה עוד כמה חנויות ברחבי איטליה ולאחריה בעוד מקומות בעולם, נכון ל-2021 יש לפרארי למעלה מ-30 חנויות ברחבי העולם, כולל סנקט פטרסבורג, דובאי, אבו דאבי, סינגפור, ניו יורק ומיאמי.
פרארי כיום
החל משנת 2010 מחזקת פרארי שווקים כגון המזרח התיכון, סין, יפן ושאר המזרח הרחוק על ידי הקמת אולמות תצוגה והרחבת היצע הדגמים ועוד, כמו כן היא מחזקת אותה על ידי הקמת מטה מקומי ואולמות תצוגה רבים בשווקים כמ ארצות הברית, בריטניה וגרמניה. בשנים האלה הרחיבה פרארי את היצע הדגמים שלה על ידי דגמים שחלקם יותר נוחים לכביש יותר יוקרתיים וטכנולוגים, בנוסף ממשיכה פרארי להציע מכוניות חזקות מאוד וספורטיביות יותר שפחות מיועדות לנסיעה בכבישים, למכוניות האלה מגבילה פרארי את הייצור לרוב.
באוקטובר 2014 הודיעה קבוצת FCA כי בכוונתה להפריד את פרארי מ-FCA, נכון להודעה ה-FCA שלטה ב-90% מפרארי. באוקטובר 2015 החלה פרארי בתהליך הפרדות מפיאט, במסגרת התהליך הוקמה חברת פרארי אן. וי. (Ferrari N.V.) כחברת החזקות המנהלת את פעילות הקבוצה. במסגרת תהליך ההפרדות הנפיקה פיאט 10% ממניותיה בבורסה בניו יורק. ב-4 בינואר 2016 פרארי נרשמה גם בבורסה האיטלקית והפכה לחברה עצמאית.
ב-21 ביולי 2018 הוחלף נשיא ומנכ"ל פרארי, סרג'ו מרקיונה בג'ון אלקן המכהן כנשיא ומנכ"ל פרארי.
בתחילת מרץ 2020 בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, הפסיקה החברה את ייצור המכוניות עד לסוף מרץ, והחלה לייצר מכונות הנשמה שמיועדות לבתי החולים באיטליה , שנפגעה קשה מהנגיף.
כיום עם התפתחות העידן החשמלי במכוניות והחוק שעד שנת 2035 תיאסר מכירת רכבי בנזין ודיזל באיחוד האירופי, פרארי החלה לייצר מכוניות היברידיות כאשר ה-296 GTB שהוצגה בשנת 2021 כללה מערכת הנעה היברידית גם המכונית הבאה של פרארי שתמונות ריגול שלה נחשפו ומיועדת להיות ה"לה פרארי" הבאה תהיה גם בעלת הנעה היברידית , כמו כן מנכ"ל פרארי דאז סרג'ו מרקיונה הודיע בתחילת 2018 כי כשפרארי תציג מכונית חשמלית היא תהיה המכונית החשמלית הכי מהירה שיש הן בתאוצה והן במהירות.
באפריל 2021 הודיע ג'ון אלקן כי עד שנת 2025 יציגו את המכונית החשמלית הראשונה שלהם, וכי הם מתכננים שעד שסוף העשור פרארי תייצר רק מכוניות חשמליות, באותו זמן ציין כי פרארי תשיק עוד שלושה רכבים חדשים, הראשונה שבהם היא ה-296 GTB שהושקה חודשיים לאחר מכן.
ספורט מוטורי
סקודריה פרארי (באיטלקית: Scuderia Ferrari) היא קבוצת המרוצים של חברת פרארי המתחרה באליפות הפורמולה 1. הקבוצה היא הוותיקה ביותר בסבב האליפות והשתתפה בכל העונות שהתקיימו מאז שנת 1950. במהלך השנים רשמה הקבוצה 16 פעמים זכיות באליפות היצרנים ו-15 זכיות באליפות הנהגים. אלברטו אסקרי זכה באליפות הראשונה בשנת 1952 וקימי רייקונן זכה באחרונה בשנת 2007.
החל מאמצע שנות ה-40' ועד מחצית שנות ה-70' לקחה הקבוצה חלק באליפות העולם למכוניות ספורט וזכתה ב-13 תוארי אליפות. את הניצחונות הראשונים רשמה הקבוצה במרוץ המייל מילייה (Mille Miglia) אותו ניצחה בשנת 1950 וב-1951. בעקבות התוצאות החלשות שהשיגה קבוצת הפורמולה 1 בעונת 1973 החליט אנצו פרארי על הפסקת ההשתתפות באליפות העולם למכוניות ספורט והתמקדות בפורמולה 1 בלבד.
ההשתתפות במרוצים בכלל ומרוצי פורמולה 1 בפרט מוגדרת על ידי החברה כפעילות ליבה של מערך השיווק בחברה וכמקור מרכזי המוביל לחדשנות בפיתוחים טכנולוגיים. פרארי היא הקבוצה הרווחית ביותר מבין הקבוצות המתחרות באליפות. בשנת 2013 עמד תקציב הקבוצה על 400 מיליון דולר, למרות זאת הקבוצה סיימה את השנה כקבוצה רווחית עם הכנסות שעמדו על 460 מיליון דולר, 165 מיליון דולר יותר מכל קבוצה אחרת. מיתוג הקבוצה חשוב גם לאליפות עצמה. פרארי, הקבוצה היחידה שהשתתפה בכל עונות האליפות, נהנית ממעמד מיוחד באליפות. על פי החוזה שנחתם עימה מקבלת הקבוצה מדי שנה מענק של כ-5% מסך כספי הפרסים המחולקים, ללא קשר לתוצאות שהשיגו נהגיה, עליהם מתוגמלת החברה בנפרד.
סמל
סמל הסוס המקפץ, המזוהה עם פרארי מיום היווסדה, הופיע לראשונה על מטוס הקרב של פרנססקו ברקה. ברקה, טייס איטלקי וגיבור מלחמת העולם הראשונה, צייר את הסוס על מטוסו לאחר שהפיל טייס קרב גרמני מעל העיר שטוטגרט. סמל הסוס מזוהה עם העיר שטוטגרט והוא מופיע גם במרכז הסמל של חברת פורשה, שמושבה בעיר. בשנת 1923 פגש אנצו פרארי את הוריו של ברקה שהציעו לו להשתמש בסמל הסוס הן כהוקרה לבנם והן כסמל שמביא מזל טוב. פרארי אימץ את ההצעה, אך עיצב את הסמל כך שזנב הסוס פונה כלפי מעלה.
הרקע הצהוב מסביב לסמל הוא צבע המסמל את העיר מודנה, עיר הולדתו של פרארי. בחלק העליון של הסמל מופיעים שלושה פסים בצבעים אדום, לבן וירוק, המסמלים את דגלה של איטליה. מתחת לציור של הסוס רשומות האותיות S ו-F, ראשי התבות של סקדוריה פרארי.
הצבע, המאפיין את כל רכבי המרוץ של הקבוצה לאורך השנים, הוא אדום-מרוצים (Rosso corsa). השימוש בצבע החל כהחלטה של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) לקבוע צבע מאפיין, בהתאם למדינת המוצא. מכוניות איטלקיות נצבעו באדום, צרפתיות בכחול ומכוניות בריטיות נצבעו בירוק. אף על פי שבפורמולה 1 לא הייתה מגבלה בצבעי הרכב המותרים לשימוש בחרה הקבוצה להמשיך ולהשתמש בצבע האדום. במהלך השנים שונה גוון המכוניות. בין השנים 1996 ו-2007 נצבעו הרכבים בצבע בהיר יותר, על מנת ליצור איזון בין הצבעים, כפי שהופיעו על מסכי הטלוויזיה. בשנת 2007 חזרה החברה להשתמש בגווני הרוסו קורסה.
מכוניות מרוץ
מכוניות המרוץ מתאפיינות בצורת גוף עם שימוש נרחב בסיבי פחמן ואלומיניום להורדת המשקל וכנף אחורית גדולה המונעת מהמכונית להתרומם מהקרקע ולשמור על יציבותה. עיצוב מכונית המרוץ מיוחד ונועד לשפר את האווירודינמייות של המכונית. הצמיגים מיועדים לעמוד בחום הנוצר מהחיכוך עם הכביש, הם עשויים לרוב מגומי אשר מאפשר לצמיגים להתרחב כאשר הם חמים מעוצם החיכוך עם הכביש והם חלקים ללא כל חריץ. ישנן מכוניות ספורט של פרארי כדוגמת פרארי 458 איטליה, אשר הוצגה להן גרסה שבה שמה בדרך כלל הוא שם המכונית, עם תוספת של סוג המרוץ שבו הן מתחרות - כדוגמת פרארי 458 איטליה GT3, שהתחרה באליפות העולם ב-GT3 ולכן לשמה נוסף הכיתוב "GT3". מכונית אלו הן מכוניות ספורט, שעברו שינויים נרחבים בכדי שיכלו להתאים למרוץ מכונית, היצרנית מסירה חלקים שלא נצרכים כדוגמת תא הנוסעים ומשאירה מושב יחיד הממוקם במרכז המכונית או בצד שמאל, ולפעמים שני מושבים. את החלל הריק שנוצר ממלאת היצרנית בברזלים חזקים ששומרים על הנהג במקרה של התהפכות. מחוץ למכונית מסירה היצרנית את רוב משטחי הברזל ושמה במקומם לוחות אלומיניום וסיבי פחמן הקלים יותר. לשלדה היא מוסיפה כלוב התהפכות ההופך את השלדה לקשיחה יותר וחזקה ובכך מונעת במקרה של התפכות מעיכה של המכונית ושל הנהג. בנוסף מוסיפה היצרנית כנף אחורית כמו שיש במכונית מרוץ ושמה צמיגים מיוחדים שנועדים לעמוד בחום הנוצר מהחיכוך עם הכביש צמיגים אלה בלי חריצים כמו שיש בצמיג של מכונית רגילה, את הגובה של המכונית מנמיכה היצרנית לגובה בסיסי של מכונית מרוץ.
מכוניות ספורט
משנת 1947 (הקמתה של פרארי) החלה פרארי לייצר מכוניות ספורט, מכונית הספורט הראשונה של פרארי היא הפרארי 166 MM זו הייתה במרכב קופה תחת הסיווג ברקטה. מאז מייצרת פרארי מכוניות ספורט. מכוניות הספורט של פרארי כיום הן מאוד ספורטיביות ומשוכללות וכוללות טכנולוגיות מתקדמות, רובן יוקרתיות בעיקר בפנים המכונית, הפרארי רומא היא המכונית המפוארת ביותר של פרארי נכון ל-2021 וזכתה בכמה פרסי עיצוב. היא משלבת עיצוב ספורטיבי ויוקרתי שמייצר עיצוב GT. מנועי רכבי הספורט של פרארי הם מנועי בנזין עם 12 צילינדרים או 8 צילינדרים כולם בתצורת V, המכוניות היחידות של פרארי שהיו עם מנוע 6 צילינדרים היו רכבי הדינו של פרארי. אחריהן כבר לא יוצרו רכבים עם מנועי V6. בשנת 2021 הציגה פרארי את הפרארי 296 GTB הכוללת מנוע V6. המנועים לרוב בנפחי של 3.0 ל-6.5 ליטר, רובם עם שני מגדשי טורבו או עם מגדש אחד או בלי מגדש (כמו בלה-פרארי).
פרארי נתנה כינוי לכל מכונית ומכונית שלה על פי המפרט הטכני שלה, לדוגמה פרארי 125 הייתה הראשונה שנפח המנוע שלה היה 1,500 סמ"ק, והיא קרויה כך כי לכל צילנדר היה 125 סמ"ק. חלק מרכבי פרארי כללו מספר אותיות או מספרים נוספים בשם שלהם אך לחלקם תמיד היה קשר למנוע, כדוגמת פרארי 488 המופעלת על ידי מנוע בנפח 4.8 ליטר עם 8 צילינדרים מכאן בא השם 4.8+8 = 488. היו כמה דגמים ששמם ניתן להם ללא קשר למנוע מסיבות ייחודיות. הפרארי אנזו הייתה אמורה לקבל שם אחר עם קשר למנוע, אך זו נקרא בסופו של דבר על שם מייסד החברה. רוב רכבי פרארי כיום כבר לא נושאים קשר למפרט הטכני. עם זאת, שמם של רכבים מסוימים של פרארי עדיין מקושר למנוע.
מכוניות על
מכונית-העל הראשונה של פרארי הייתה ה-250 GTO אחריה בשנת 1984 הוצגה ה-288 GTO שנחשבה למכונית-העל השנייה של פרארי. היא כוללת מנוע בנזין V8 בנפח 2.9 ליטר טווין טורבו המספק כ-400 כ"ס. אחריה הגיעה הפרארי F40 וה-F50 הפרארי אנזו שנחשבה למכונית-העל הרביעית של פרארי והטובה ביותר באותן שנים . היא כללה מנוע בנזין V12 בנפח 6.0 ליטר המספק כ-651 כ"ס. אחריה הגיעה הפרארי לה-פרארי, שנחשבה למכונית-העל החמישית של פרארי שעד היום נחשבת לאחת מהמכוניות הטובות והמהירות ביותר שפרארי יצרה אי פעם. היא כללה מערכת הנעה היברידית ששילבה בין מנוע בנזין V12 בנפח 6.3 ליטר למנוע חשמלי, ויחד הם מספקים 963 כ"ס. מכונית-העל הנוכחית של פרארי היא הפרארי F8 טריבוטו, הכוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים טווין טורבו בנפח 3.9 ליטרים המספק כ-710 כ"ס.
מאז שנות ה-60 מציעה פרארי מדי עשור לעשור מכונית-על טובה מיוצרתה. על פי רוב, הדגמים האלה כוללים טכנולוגיית מרוצים, שהייצור שלהם מוגבל, והם בעלי ביצועי על. לקבוצה זו ניתן לשייך את ה-F40 משנות ה-80, ה-F50 משנות ה-90, האנזו משנות האלפיים, והלה-פרארי מהעשור השני של המאה ה-21 וה-F8 טריבוטו של העשור הנוכחי.
מכוניות היברידיות
פרארי הציגה עד כה שלוש מכוניות היברידיות, מהן שתיים כוללות מערכת הנעה היברידית פלאג-אין. המכונית הראשונה היא פרארי לה-פרארי; השנייה, פרארי SF90 סטרדלה (היברידית פלאג-אין) הכוללת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין V8 בנפח 4.0 ליטרים טווין טורבו המספק כ-780 כוחות סוס עם שלושה מנועים חשמליים. מנועים אלה מספקים יחדיו כ-220 כוחות סוס, בעוד ארבעת המנועים יחד מספקים 1,000 כוחות סוס. השלישית, פרארי 296 GTB (היברידית פלאג-אין), כוללת מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין V6 בנפח 3.0 ליטרים, המספק בעצמו כ-663 כוחות סוס באמצעות מנוע חשמלי לו כ-167 כוחות סוס. שני המנועים יחד מספקים 830 כוחות סוס.
מכוניות קונספט
פרארי יצרה מספר מכוניות קונספט כדוגמת פרארי מיתוס. חלקן היו קיצוניות למדי, כדוגמת הפרארי מודולו, שלא נועדו לייצור מעולם. חלקן שימשו להצגת שפת עיצוב חדשה או מנוע חדש. חלקן אף שימשו דגמים שיוצרו בעתיד על ידי פרארי בעיצובן. מכונית הקונספט האחרונה שיוצרה על ידי פרארי הייתה הפרארי מיליצ'ילי, שהוצגה בשנת 2010.
דגמי פרארי
להלן הדגמים הנוכחיים של פרארי.
מפעל פרארי במרנלו
מפעל פרארי במרנלו הוא המפעל הראשי והיחידי של פרארי אשר הוקם על ידי אנצו פרארי עם הקמת החברה ב-1942. הוא ממוקם כ-20 ק"מ דרומית למודנה שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. המפעל מהווה כמקום לייצור כלי רכב וגם למשרדי פרארי וסקודריה פרארי. ליד המפעל הוקם ב-1972 מסלול המרוצים פיוראנו המשמש לבדיקת דגמי החברה לאחר ייצורם, וב-1990 הוקם מול פתח הכניסה למפעל מוזיאון פרארי. במלחמת העולם השנייה המפעל הופצץ על ידי כוחות בעלות הברית ב-1943 ונבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1946.
המפעל בנוי על שטח של 551,819 מ"ר, עם יותר מ-40 מבנים שתוכננו על ידי מספר אדריכלים. פרארי שכרה את ז'אן נובל לעצב את "אולם הכינוסים" של האתר בשנת 2017.
פארקים
כיום לפרארי יש שני פארקים בעולם.
פרארי וורלד אבו דאבי
פארק וולרד אבו דאבי, הוא פארק שעשועים של פרארי שנפתח בשנת 2010, הוא כולל 37 מתקנים ואטרקציות. הפארק ממוקם על האי יאס באבו דאבי. הפארק כולל את הרכבת הרים המהירה בעולם, כאשר הנוסעים בה יישובים בריפליקה של פרארי F430 עם 4 מושבים. בקטעי השיא במסלול מגיעים למהירות של 200 קמ"ש. רכבת ההרים מתוכננת כך שישנן שתי מסילות מקבילות המאפשרות לנוסעים לחוש כאילו הם בתחרות פורמולה 1. גג המבנה הוא הגג הגדול ביותר שנבנה עד היום. העיצוב שאוב מפרופיל מכונית פרארי. בפארק יש גם מרכז קניות ענק, בית ספר לנהיגה ונהיגת מרוצים ואטרקציות נוספות.
פרארי בישראל
פרארי מיובאת לישראל על ידי קבוצת סמלת מסוף שנת 2011 (לשעבר אוטו איטליה, עד שרכשה אותה בשנת 2019 ).
Foster the People
Foster the People הוא הרכב אינדי פופ אמריקני שנוסד בשנת 2009 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הלהקה ידועה בעיקר בזכות השיר "Pumped Up Kicks", אשר הגיע למקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיבי של בילבורד, למקום השלישי במצעד שירי הרוק של בילבורד וכמו כן השיר נשאר במשך שלושה שבועות רצופים במצעד הבילבורד הוט 100.
קריירה מוזיקלית
הלהקה החלה את דרכה בקליפורניה בשנת 2009. סולן ההרכב קרא במקור להרכב בשם "Foster & the People", אף על פי כן, משום שרבים חשבו בטעות כי שם ההרכב הוא "Foster the People" (שמשמעותו "טיפוח העם") בסופו של דבר חברי ההרכב שינו את שם ההרכב לשם זה.
ביוני 2010 הלהקה הוחתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס ובינואר 2011 הלהקה הוציא לשווקים את הסינגל הראשון שלהם. במהלך קיץ 2011 זכה שיר הבכורה של הלהקה "Pumped Up Kicks" להצלחה רבה במצעדי השירים בצפון אמריקה. אלבום הבכורה של הלהקה "Torches", אשר יצא לשווקים במהלך קיץ 2011 הגיע למקום ה-8 במצעדי האלבומים בארצות הברית. ב-15 ביולי 2011, ההרכב ביצע את שירם "Pumped Up Kicks" בתוכנית הלילה של קרייג פרגוסון. בהמשך הלהקה זכתה לפרסום רב כאשר הופיעה בתור האורח המוזיקלי בתוכנית המערכונים האמריקנית הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" בפרק ששודר ב-8 באוקטובר 2011 - במהלך פרק זה הלהקה ביצעה את השירים "Pumped Up Kicks" ו-"Houdini". ב-27 באוקטובר 2011, הלהקה הופיעה בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן בה ביצעה את השיר "Helena Beat".
בשנת 2011 ההרכב היה מועמד לשני פרסי VMA בקטגוריית "האמן החדש הטוב ביותר" ובקטגוריית "הווידאו קליפ בז'אנר הרוק הטוב ביותר" עבור הווידאו קליפ של השיר "Pumped Up Kicks".
כריסטופר טולקין
כריסטופר ג'ון רעואל טולקין (באנגלית: Christopher John Reuel Tolkien; 24 בנובמבר 1924 – 16 בינואר 2020 ) היה בנו הצעיר של ג'ון רונלד רעואל טולקין ועורך ספריו של הסופר הידוע שפורסמו אחרי מותו. כריסטופר שרטט את המפות המקוריות שמופיעות בספר שר הטבעות שנכתב על ידי אביו.
ביוגרפיה
משחר ילדותו היה מאזין קבוע לסיפורים שכתב אביו, וכשהתבגר מעט סייע לאביו בביקורת שהציע לו לאחר הקריאה. עם מותו של אביו ערך והשלים, יחד עם גאי גבריאל קיי, את ספריו שטרם פורסמו והוציאם לאור.
טולקין התגורר בצרפת עם אשתו השנייה, ביילי טולקין, והיה אב לשלושה ילדים - בנו סיימון, מנישואיו הראשונים, עמו הסתכסך בעקבות צאת סדרת סרטי "שר הטבעות", ובנו אדם ובתו רייצ'ל מנישואיו השניים.
כריסטופר טולקין נפטר ב-16 בינואר 2020.
יהושע מגנס
ביוגרפיה
החל מכניסתו לישיבה נקשר לראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא, וכן לרב שלום נתן רענן, לחתנו הרב מרדכי פרום, ולרב שאול ישראלי, עמו למדו בקביעות מדי יום שישי הוא והרב יעקב שפירא.
לאחר נישואיו ועם פטירת חמיו, הרב שלום צוקרמן, כיהן הרב מגנס כרב שיכונים א'-ב'-ג' של הפועל המזרחי בבני ברק, כיורשו של חמיו. לאחר כעשר שנים הזמינו הרב אברהם שפירא לירושלים לשמש כר"מ במרכז הרב. במסגרת תפקידו בישיבה הוא גם אחראי לקבלת התלמידים לישיבה.
הרב מגנס עומד בראש תוכנית "הסדר מרכז", שבמסגרתה מתגייסים לשירות מקוצר בחורים מן הישיבות הגבוהות הציוניות.
עד לשנת תשע"ה כיהן הרב מגנס כרב אולפנית בני עקיבא תל אביב, שנוהלה על ידי אשתו, הרבנית יפה מגנס, וכמחנך אחת מכיתות י"א שבאולפנית. בשנת תשע"ה פרשו שניהם מניהול האולפנית. הרב מגנס הוא ראש המדרשה לבנות "בת ציון" שייסד עם אשתו בשכונת קריית משה. הוא חבר בוועדת פרס הרב קוק ובאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
הרב מגנס מתגורר בירושלים בבניין דירות ששייך לישיבת מרכז הרב.