cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק המעמד האישי בעיראק
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום
עם זאת, היו להפיכה מספר השפעות חיוביות על הנשים במדינה. ראשית, מפלגת הבעת' וסדאם חוסיין רצו לבצע מהפכה חברתית בעיראק, להפוך אותה למדינה לאומית ש"העיראקים החדשים והמודרניים" יהיו נאמנים לה, וכאזרחים שלה ייהנו מפירותיה בתמורה לנאמנות זו. נשים נתפסו על ידם כגורם מפתח להעברת הרעיונות, ועל כן נעשו מאמצים לקרב אותן ולהיטיב עמן. שנית, מטרה מרכזית של הממשלה לאורך כל התקופה הייתה חיזוק הכלכלה העיראקית. השלטון הבין שבכדי לבצע זאת יהיה עליהם לעודד נשים לקחת חלק במעגל העבודה, ולאחר משבר הנפט ב-1973 נוצר צורך עז בעוד ידיים עובדות. כתוצאה מכך, עבודת נשים מחוץ לבית לא רק הפכה לדבר מקובל, אלא גם נהייתה לנורמה במדינה. קמפיינים שונים הפיצו סיסמאות המכוונות לשני המינים כמו "מי שלא מייצר גם לא אוכל" ו"מי שלא עובד הוא חסר כבוד". כדי לאפשר את יציאתן של הנשים מהבית נעשו מאמצים נרחבים של הממשלה שכללו סבסוד מלא של מעונות ילדים, מענקי הורות והכנסת מערך הסעות למערכת החינוך.
כיוון שהייתה מידה מסוימת של פלורליזציה בתקופה זו, כלומר הייתה אפשרות כלשהי להבעת דעות שונות, תנועות נשים המשיכו להפעיל לחצים בקריאה לשינויים. הפעילות שלהן הובילה לכך שבשנת 1978, נעשה תיקון רחב לטובת הנשים בחוק המעמד האישי, שבא על חשבון הניסוחים שהוכנסו לאחר ההפיכה. יש להסתייג ולומר כי מעבר לכך, למפלגת הבעת' לא היה עניין ברפורמות הקשורות בזכויות נשים והיא המשיכה טענה בעקביות כי לרפורמות בתחומים אחרים, כמו אדמה, עדיפות גבוהה יותר. דרישות של ארגוני נשים להפריד את החוק מהדת (חילון) לא נענו. הנשים רצו שהחוק יכלול סעיפים על איסור מוחלט על פוליגמיה, להסדיר חד וחלק את הגיל המינימלי לנישואים, לאסור הכרחת נישואים, להבטיח זכויות ארוכות טווח לנשים על ילדיהן ועוד. כמו כן, ההתחייבות המוקדמות להכליל נשים בחברה ולהפוך אותה לשוויונית, השתנו עם השנים בהתאם לשינויים כלכליים ופוליטיים. כך לדוגמה, נשים במהלך מלחמת איראן-עיראק נקראו להיות "אימהות של חיילי העתיד" והתייחסות לגברים לעומת זאת הייתה כ"מגיני האומה". כמו כן, בתקופת הסנקציות הכלכליות (1990–2003), המדינה לא יכלה לספק את השירותים שאיפשרו את עירובן של נשים במשק והיא פעלה באופן אקטיבי לקידום תפקידיה המסורתיים של האישה בבית. פדרציית הנשים, שהגיעה לממדים נרחבים בתקופת הבעת' נדחקה לשוליים, והנשים שנותרו בחזית הפעילות היו מקושרות לממשל.
לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003, היה ברור למשטר החדש שעליו לבצע שינויים נרחבים בחוק, כולל החלפת החוקים הקיימים בחוקים המבוססים על חוקי השריעה. בדצמבר 2003, פרסמו את החלטה 137 שבה התכוונו לבטל את חוק המעמד האישי ובמקומו להכניס חוקים מהשריעה. החלטה זו הולידה מחאה נרחבת, מבקריה ראו בה חזרה מבישה לאחור ונשים פחדו לאבד את ההישגים שהן הגיעו אליהן בתחומים השונים. זאת ועוד, החקיקה של 1959 יצרה מסגרת שדרכה הפכה השתתפות נשים בשיח על המעמד האישי לגיטימית. כך התנהלו דיונים נרחבים בשנות ה-50 המאוחרות ושוב בשנות ה-70, ועלה חשש כי ביטול החוק לא יותיר שום פתח לאפשרות כזו בעתיד.
המחאה, בהובלתן של נשות עיראק, הובילה לביטול ההחלטה כחודשיים לאחר מכן. למעשה פול ברמר, דיפלומט אמריקאי שעמד בראש הרשות הזמנית של הקואליציה (CPA), השתמש בזכות הווטו שלו כדי להביא לביטול ההחלטה. אף על פי שהצלחה זו שמרה על המצב הקיים, הצלחת המחאה לא מנעה ממשפטנים שיעים לנקוט בצעדים נוספים בעת ניסוח החוקה החדשה. הגרסה הסופית של החוקה, שפורסמה בספטמבר 2005, הוכנס סעיף מעורפל בקשר לענייני המעמד האישי. סעיף 39 מציין כי "אזרחי עיראקי חופשיים לנהוג במעמד האישי בהתאם לדתות, לעדות, לאמונות או לבחירות ושהדבר מבוסס בחוק". דרך אחת לפרש סעיף זה היא שכל אינדיבידואל יהיה חופשי לבחור בין חוקי משפחה דתיים או אזרחיים. אך ניתן לראות שהחוק לפי ניסוחו מבטיח את האופציה הדתית, בזמן שהאופציה האזרחית אינה מצוינת מפורשות. סעיף זה בחוקה וסעיפים נוספים הדומים ברוחם פותחים את הדלת לחיזוק תפקידם של אנשי דת ויכולתם להשפיע על ענייני אישות.
המאבק נגד סעיף 137 איחד את ארגוני הנשים השונים, ויצר מומנטום לגיבוש תנועת נשים חדשה בעיראק המתחדשת. עם זאת, נשות עיראק שילמו מחיר לא פשוט. ארגוני הנשים היו חייבים להשקיע אנרגיה רבה במחאה תחת תנאים קשים של מלחמה וזאת לשם שמירה על החוק שאפילו לא ממלא את כל דרישותיהן. במקום שתנועה חדשה וחזקה תילחם למען שיפור הזכויות ותנצל את חילופי השלטון, הן נאלצו להיאבק רק על שמירת המצב הקיים.
הניסיונות לביטול החוק חזרו שוב ב-2014, כשהמפלגה האסלאמית "אל-פדילה" הציעה את "חוק ג'עפרי". חוק שיעי זה, גרם לדיון רחב היקף סביבו במעגלים פוליטיים וחברתיים. העיראקים ביטאו את חששותיהם, שחוק כזה יגרום לפיצול של העם ואחרים דאגו מהיותו מנוגד לאינטרסים של נשים ומכך שיביא להפרה של זכויותיהן. הפגנות התקיימו במספר ערים שונות והקריאה שעלתה מהן הייתה שלא להעביר את החוק. אחד מהשינויים הקשים ביותר היו הפחתת הגיל המינימלי לנישואים שהיה עד אז 18 (עם אפשרות ל-16 בקבלת אישור) לגיל 9 בלבד. כמו כן, שינוי זה הציע לאסור על נישואים בין גברים מוסלמים לנשים מחוץ לדת זו, מלבד נישואים זמניים. ארגוני זכויות אדם הזהירו כי החוק מפר אמנות שהמדינה חתמה עליהם, ומתנגדי החוק המשיכו לטעון כי חוק המעמד האישי הנוכחי נבנה בהתאם לגרסאות סוניות ושיעיות של חוקי השריעה (כיוון שבשנת 1959 עירבו גרסאות מאסכולת אסלאמיות שונים) ולפיכך אין בסיס לביטולו.
לאיוש פלאדי
לאיוש פלאדי (במקור לזר זילברשטיין, בהונגרית: Palágyi Lajos; בצ'יי, 15 באפריל 1866 – בודפשט, 7 במרץ 1933) היה משורר יהודי-הונגרי, מורה ב"מכון להכשרת המורים הממלכתי", אחיו של מניהרט פלאדי.
חוק המעמד האישי בעיראק
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום
לאחר מספר ניסיונות כושלים להעביר את החוק החדש, הוחלט לוותר עליו אך תחת זאת הוצע לנסות שוב להעביר את החלטה 137, שנגנזה ב-2005 ודורשת לבטל את חוק המעמד האישי ולהחליפו בחוקים שרעיים. כמו קודם, היה ברור שהחלטה זו עומדת בסתירה לא רק לאמנות שעיראק חתומה עליהן, אלא גם לסעיפים שונים בחוקה שלה עצמה (כמו סעיף 14 של החוקה שמציין כי אזרחי עיראק שווים בפני החוק ללא הבדל מגדר, עדה, אתניות, צבע, אמונות, דעות או מצב כלכלי-חברתי). בעקבות דברים אלו, פרצו שוב מחאות בערי המדינה ובעקבות מאמצים של "הוועידה לנשים ולמשפחה" בשיתוף פעולה עם הפרלמנט העיראקי, ההחלטה נגנזה בפעם השנייה באוקטובר 2017. עקב חוסר היציבות בנושא החוק, ארגונים רבים נמנעים לחלוטין מעיסוק בו מתוך פחד שדיון כזה עלול להוביל שוב לחידוש הניסיונות לבטלו.
לאיוש פלאדי
ביוגרפיה
לאיוש זילברשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של מור זילברשטיין, מורה (שעסק גם בפילוסופיה ובספרות וכתב כמה מאמרים פדגוגיים) ושל רוזליה זלנפרוינד. פלאדי היה בן חמש כשאביו הפך למורה בטמשוואר, אחר כך באבאוי-ספשי, משם בקושיצה, בודפשט, ואז בסיקסו, לבסוף בשנת 1878 לצמיתות בבודפשט. כך ילדותו של פלאדי עברה בנדידות ובאומללות. בבירת הונגריה הוא רכש את כל הידע שלו בכוחות עצמו, כי מעולם לא למד בבית הספר; המורה היחיד שלו היה אחיו, מניהרט פלאדי.
חוק המעמד האישי בעיראק
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום
כיום, חוק המעמד האישי בעיראק נחשב לאחד הטובים והמתקדמים במדינות ערב, אך הוא מפגר ביחס לחוקי המעמד האישי בתוניסיה, מצרים ומרוקו. נדרשות הכנסה של מספר תיקונים נוספים בו, שיתאימו אותו לעולם המתפתח ויאפשרו באמצעותו שילוב מלא של הנשים בחברה.
לאיוש פלאדי
ביוגרפיה
הוא החל לכתוב שירים בגיל שלוש עשרה. בכל ילדותו היה חולה לרוב ושיריו הראשונים משקפים את הצדדים האפלים של החיים. בבירת הונגריה בודפשט גדל ללא חברים, גדל ברחובות והכיר את כל תלאות החיים. בשנת 1879 (בן 16 בלבד) החל לשלוח שירים לעיתונים. העיתון הראשון שבו הופיע שיר תחת שמו היה "חבר-עם הונגרי" (Magyar Népbarát) של המשורר אמיל אבראני. פעם הוא שלח את כל שיריו הכתובים לשבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság). המשורר והמחזאי קארוי סאס עודד אותו במכתבו והמכתב הקנה לו אומץ. אז שיריו כבר הופיעו לעיתים קרובות ב"עיתון יום ראשון"; אחר כך פרסמוו את שיריו בכתבי העת "הונגריה" ו"העולם הגדול", מאוחר יותר על ידי ב"ארץ-עולם" (Ország-Világ). עורך המגזין האחרון לקח אותו כעמית בשכר בעיתון, שם עבד במשך שנתיים בעת שכתב בכמה כתבי עת ספרותיים. כשאיבד גם את המשרה הזו, הלך לאזורי הכפר כמחנך; אך הוא סבל את בדידות הכפר רק במשך חודשיים וחשק לחזור לבירה; שם הוא נאבק ונלחם על הקיום לזמן מה, בעוד לאיוש אורווארי, עורך פשטי נפלו, שכבר פרסם כמה משיריו בעיתונו, הוסיף אותו למערכת שלו כאיש צוות; בינתיים פלאדי ערך את כתב העת "עקרת הבית ההונגרייה" (Magyar Háziasszony) ומאמרים ושירים רבים שלו פורסמו לעיתים קרובות ב:
בשנת 1890 זכה בפרס של 100 כתרי זהב שנקבע על ידי אגודת פטפי.
בשנת 1898 מונה למורה בבית הספר חטיבת ביניים בהודמזוושרהיי, ומספטמבר 1899 הועבר למכון ההכשרה למורים הממלכתי בשארושפאטאק. בשנת 1909 תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה. בתחילת יצירתו הפואטית הוא השמיע רעיונות סוציאליסטים, אך עד מהרה איבד עניין בבעיות חברתיות. במשטר מיקלוש הורטי אחרי 1920 הותקף בשל עמדתו הסוציאליסטית הקודמת. הוא חי בפרישה בשנים האחרונות שלו. אשתו הייתה זילי שלזינגר.
פלאדי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
מחלף גולדה מאיר
מחלף גולדה מאיר הוא מחלף בעיר ירושלים המחבר בין כביש 50 (כביש בגין) לבין כביש 436 (שדרות גולדה מאיר) המחבר את העיר עם שכונת רמות.
היסטוריה
העבדות להקמת המחלף החלו בשנת 1998, והוא נפתח לתנועה במאי 2002. המחלף בנוי כמחלף עלה תלתן חלקי כאשר כביש בגין חוצה את שדרות גולדה מאיר על גבי גשר והפנייה ממנו אל כביש 436 צפונה מתבצעת באמצעות רמפת לולאה ולכיוון דרום באמצעות נתיב היוצא ממנו ומשתלב בשדרות גולדה מאיר, ואילו הפניות מכביש 436 לכביש בגין מתאפשרת רק בכיוון דרום ובאמעות רמזור הנותן עדיפות לנסיעה הרציפה בכביש.
מתחת למחלף עוברים תוואי נחל צופים ונחל שורק אליו הוא נשפך.
בספטמבר 2017 החלו עבודות הקמה של מסוף אוטובוסים מרכזי לצד המחלף, שנועד לשרת בין השאר את באי הר חוצבים, השכונות החרדיות הסמוכות ותושבי צפון ירושלים. המסוף שעלות בנייתו המשוערת כ-350 מיליון שקלים וצפוי להיחנך ב-2021, אמור לכלול 11 רציפים לאוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, חניון תת-קרקעי גדול בשטח של כ-20 דונמים לכ-250 אוטובוסים (שיחליף את מגרשי החנייה הוותיקים בכניסה לירושלים המיועדים לפיתוח במסגרת פרויקט הכניסה לעיר) ומעליו גג ירוק. כמו כן מסלול הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים שצפוי להיחנך ב-2026 יחלוף לצד מרכז התחבורה ויחבר בינו לשכונות רבות בירושלים, ועד שתושלם הרכבת הקלה יעבור במסלול קו האוטובוסים הכחול המהיר.
תסמונת מייג
תסמונת מייג (באנגלית: Meig's syndrome) היא גידול שפיר בשחלה, אשר מופיע עם מיימת (הצטברות נוזלים בגוף). התסמונת נפתרת בדרך כלל לאחר כריתת הגידול. הגידולים השפירים בתסמונת מייג מכונים בדרך כלל פיברומות או פיברותקומות ומהווים 4% מכלל הגידול.
מקור השם
מקור השם של תסמונת מייג הוא שמו של ג'ו וינסנט מייג אשר היה רופא מיילד וגניקולוג אמריקאי. מייג דיווח על סדרת מקרים שאירעו בשנת 1937. מייג נתן את אישורו לכך.
אפידמיולוגיה
תסמונת מייג נדירה. מהווה כ-1-2% מכלל הגידולים בשחלות. נוטה להתרחש בדרך כלל אצל אנשים לאחר גיל המעבר, בגיל ממוצע של 50 שנים.
תוחלת החיים של חולים שהוסר להם הגידול דומה לאלו שלא חלו כלל במחלה. אף על פי שתסמונת זו דומה בהתנהגותה לגידול ממאיר, מדובר במחלה שפירה ובעזרת טיפול מתאים לא תפגע באורך חיי החולה.
בין 10%-15% מהנשים בעלות גידולים בשחלה, הן בעלות מיימת ואילו רק 1% מהגידולים אצל נשים הם מסוג הידרוטורקס. בערך 70% מההצטברויות המימיות הן בצד הימני, כ-15% בצד השמאלי וכ-15% בשני הצדדים.
אבחון
תסמונת מייגס עלולה להיראות בהסתכלות ראשונה כמספר מחלות שונות. המחלה מתאפיינת בגידול שנובע מהשחלות ומכאן בפתולוגיה עלולה להיראות כהפרעות גינקולוגיות שונות, כדוגמת גידול רירית הרחם, סרקומה, תסמונת פסאודו מייגס, הפרעות בחצוצרה, סרטן שחלות ועוד.
טיפול
הטיפול החיוני הוא הסרה כירורגית של הגידול. לפני הניתוח יתבצע ניקוז נוזלים מקרום הריאה שהצטברו כתוצאה מן המיימת. ניקוז הנוזלים נועד לשיפור תפקוד הריאה. הניתוח כולל חיתוך כירורגי לשם מתן גישה לחלל הבטן וכן על מנת לשלול גורמים אחרים להופעת הגידול.
השמש השחורה
השמש השחורה (בגרמנית: Schwarze Sonne) הוא סמל אוקולטיסטי, שנוצר על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך עיקר השימוש בו החל לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נאו-נאצים. הסמל גם משמש מספר כתות שטניות, אוקולטיסטיות ונאו-פגאניסטיות.
היסטוריה
כמו צלב הקרס שהיה סמל הודי עתיק שהביע שגשוג אך אומץ על ידי הנאצים, כך גם השמש השחורה. לפני מלחמת העולם השנייה היא נקראה "Sonnerad" והופיעה בעיקר במיתולוגיה הנורדית ומיתולוגיות קלטיות עתיקות. השם "השמש השחורה" אומץ רק בהיבט שטניסטי ונאצי, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסמל הופיע בגרמניה הנאצית, כאמצעי עיצובי בטירה ששופצה ועוצבה על ידי היינריך הימלר, שהיה ידוע בהשקפת עולמו הנאו-פגנית ובאהדתו הרבה לתורת הנסתר. באותה טירה הוא קיווה להקים את המרכז ממנו תנוטר פעילות האס אס.
הסמל מכיל שנים עשר סמלי זיג קטנים, המופיעים גם בדגל האס-אס. סמלי הזיג מסודרים בצורה רדיאלית סביב מרכז ה"שמש".
לא ברור אם בתקופת המלחמה היה לסמל משמעות כלשהי או ששימש לציון תפקיד מסוים בשורות האס אס. הסמל קיבל את השם שלו רק לאחר שכתות שטניות החלו להשתמש בו, בעקבות המודעות לסמל שעלתה בספר "Die Schwarze Sonne von Tashi Lhunpo" של סופר גרמני המוכר בשם העט "רוסל מקלאוד".
בשנת 1933 רכש היינריך הימלר, שכיהן כראש האס אס והגסטפו, את טירת וולסבורג. הימלר ייעד את המקום להיות מרכז האס אס והחל בשיפוץ מאסיבי של הטירה בין השנים 1936 ו-1942. הימלר התכוון שהמקום לאחר השיפוצים ישמש בעיקר לצרכים טקסיים.
כיום
כיום הסמל משמש בעיקר תנועות נאו-נאציות וניתן למצוא אותו בסמלים רבים של תנועות כאלו. בנוסף, הוא מופיע על גבי כתבי יד וכתבי עת המופקים על ידי נאו-נאצים. הסמל לעיתים נקרא "Sonnerad".
לאחר הפגנות תנועות נאו-נאציות שנערכו בשארלוטסוויל, וירג'יניה באוגוסט 2017, במהלכן התרחש פיגוע שבוצע על ידי נאו-נאצים, ניתן היה לראות את הסמל חרוט במקומות רבים.
תאלקאן
תאלקאן (בפרסית/פשטו: تالقان) היא בירת מחוז תח'אר בצפון-מזרח אפגניסטן עם אוכלוסייה בת 253,735 תושבים בקירוב (1 בינואר 2020).
היסטוריה
בסוף המאה ה-9 העיר היה במרכזו של מרד נגד השלטון בהובלת של מחמד בן אל-קאסם, שלמרות הצלחה ראשונית בסוף הובס.
העיר הישנה הממוקמת מזרחה מגדות נהר הח'אנאבאד תוארה על ידי מרקו פולו בשנת 1275 לספירה: בשנת 1603, תאלקאן ("תלאהאן") זכתה לביקור על ידי חוקר אירופאי נוסף, בנטו דה גויש, שערך מסע בשיירה מקאבול לירקנד (אז בירת קאשגאר).
היסטוריה מודרנית
תאלקאן הייתה העיר המשמעותית האחרונה ליפול לידי הטליבאן, בינואר 2001, אחרי מצור על העיר שגרם למותם של מאות תושבים. בנוסף, תפיסתה על ידי הטליבאן גרמה לעזיבה המונית של תושבי העיר, שברחו לעיר אימאם סאחב ולעמק פנג'שיר. חיילים לא סדירים של הברית הצפונית הצליחו לעצור את הטליבאן מלהתקדם לצפון העיר ולמזרחה, אבל לא הצליחו להשתלט מחדש על העיר. תאלקאן שוב הייתה תחת מצור, הפעם על ידי חיילי הברית הצפונית, בנובמבר 2001. אז נתגלה גם קבר המוני ובו גופותיהם של 70 נשים וילדים שנרצחו באכזריות וללא כל סיבה מלבד היותם חשודים שהיו קרובים של חיילים שבויים או בגלל היותם פתאנים.
טירת קנוסה
הטירה מוכרת בעיקר בשל הפגישה בין היינריך הרביעי קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור גרגוריוס השביעי שנערכה בין כתליה בשנת 1077 במהלך מאבק האינווסטיטורה בעניין הזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות, ואשר ממנה נגזר הביטוי הליכה לקנוסה.
המבנה
הטירה נבנתה בשנת 940 לערך על ידי אדלברטו אוטו, בנו של זיגיפרדו מלוקה נסיך לומברדיה, בפסגתה של גבעה סלעית בגובה 576 מטרים. המתחם כלל מבנה מגורים, כנסייה, ומנזר ל-12 נזירים בנדיקטינים. הטירה הייתה מוגנת בחומה משולשת כאשר בין השתיים התחתונות נבנו מגורי השומרים והמשרתים.
היסטוריה
במהלך ימי הביניים נחשבה הטירה לבלתי חדירה ובשנת 950 עמדה תחת מצור שנמשך 3 שנים ולא נפרצה.
האפיפיור גרגוריוס השביעי היה מיודד עם מטילדה רוזנת טוסקנה, בת אצילים מטוסקנה שתמכה בו בתקופת האינבסטיטורה, העמידה את הטירה לשימושו, והורישה את כל רכושה לטובת הכנסייה. פגישת הפיוס בין קיסר האימפריה והאפיפיור בשנת 1077 היה האירוע המשמעותי ביותר בתולדות הטירה.
בשנת 1255 נהרסו הטירה והכנסייה בידי אנשי רג'ו אמיליה והשטח הוחזר לבעלות משפחת קנוסה. בשנים 1321-1402 שוב עברה הטירה לשליטתה של רג'ו אמיליה, ובשנים שלאחר מכן ועד 1409 חזרה לבעלות המשפחה. משנת 1409 ועד 1796 הייתה הטירה בבעלות הענף הדרומי של שושלת הנסיכים מבית אסטה (Este). במשך השנים קבעו בטירה את משכנם מספר רוזנים ואצילים אחרים שהיו מקורבים לבית אסטה עד שסולקו במרד עממי של האוכלוסייה שתמכה בהקמת הרפובליקה של רג'ו אמיליה.
כיום
בשנת 1846 התמוטט ונהרס חלק מן המבנה כתוצאה ממפולת סלעים. בשנת 1878 נרכשה הטירה על ידי ממלכת איטליה אשר הכריזה עליה כעל אתר מורשת לאומי. כיום הטירה עדיין עומדת בהריסותיה אם כי מספר פעולות שימור מנעו את המשך התדרדרות המבנה. במתחם פועל מוזיאון המציג את ההיסטוריה של הטירה וממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בשטחה ובין הריסותיה.
מיחזור פלסטיק
תהליך של מיחזור פלסטיק משתנה על פי סוג הפולימר הממוחזר. ישנם שישה סוגי פולימרים עיקריים הניתנים למיחזור. פלסטיק ניתן למיחזור  2-3 פעמים, ולאחר מכן איכותי יורדת לרמה שלא ניתן למחזרו יותר.
סוגי מיחזור
מחזור של פלסטיק מתחלק לארבעה סוגים:
בישראל
עיקר מיחזור הפלסטיק בישראל הוא של פלסטיק מסוג פוליאתילן טרפתאלט (P.E.T), המשמש לרוב בייצור בקבוקי שתייה חד פעמיים. בתהליך המיחזור, הבקבוקים נשטפים, נגרסים ועוברים עיבוד, עד לקבלת פתיתים (Flakes). מפתיתים אלו מיוצרים מוצרים כגון סלסילות לפירות וירקות, תבניות לביצים, סרטי קשירה ומוצרי טקסטיל שונים, וכן בד פליס המשמש לייצור שטיחים, שמיכות מעילים וכובעים.
אם ננעלו
אִם נִנְעֲלוּ הוא פיוט כתוב עברית ותימנית-יהודית מאת המשורר התימני בן המאה ה-17 רבי שלום שבזי. השיר, הנכלל בדיוואן, הוא שיר מרכזי במסורת השירה התימנית, ומושר בשמחות, ובעיקר בטקסי הנישואין השונים, ובראשם החתונה.
תוכן ומבנה
הפיוט הוא במבנה ה"שירה" התימני, הוא ה"מֻוַַשַּׁח" בעל המבנה הייחודי של אזור כפול. השיר הוא בן שבעה בתים, בית עברי ובית ערבי לסירוגין, ונחתם על ידי שבזי באקרוסטיכון ראשי הבתים כ"אלשבזי". שמו של שבזי מוזכר פעם נוספת בשיר, כאשר בשורה ה-55 מופיעות המילים "סִינֻן אַלִף וַאללַּאם וַאלְמִים", כלומר ס' א' ו-ל' ו-מ', היוצרות את שמו הפרטי – "סאלם".
את השיר פותח שבזי בדברי שבח לאל, באמצעות תיאור גרמי השמיים, ש"יַעְנוּ בְּקוֹל שִׁירִים עֲרֵבִים". הבית הערבי שלאחר מכן מציג את תולדות עם ישראל: בריאת העולם, בחירת ארץ ישראל מכל המקומות והענקתה לעם ישראל, מתן תורה ונביאותו של משה רבנו. בבית העברי שלאחר חרוזה ערבית זו מתאר המשורר את הקשר של הנפש עם הקב"ה ואת הקשר שבין עם ישראל לאלוהיו, כמעין-משל לחתן והכלה הארציים. החרוזה הערבית הבאה פותחת בהזכרת מקום החתונה ("חַית אַלעְרַאיִס וַאלשְׁרַאבּ" משמעו "במקום החתונה והמשתה"), אך גם חתונה ארצית זו הופכת למשל לשמחת הגאולה שמבוטאת בגעגועים לקודש ולארץ ישראל. רק בבית העברי שמגיע אחרי החרוזה הזו מתייחס לחתונה לא כמשל ולא כאלגוריה ליחסים רוחניים, אלא לשמחת החתן והכלה הארציים ולמסובים בשמחתם. מיד אחר כך עובר הפייטן לחרוזה ערבית המטיפה מוסר, ומבקש מן הנפש לשוב לדרך הישר לפני מותה. בחרוזה העברית שבה מסיים שבזי את השיר הוא מודה לאל ומשבחו, כפי שעשה בחרוזה הראשונה, ומסיים בברכה ל"בְנֵי מְסִבָּה הָאֲהוּבִים".
הפיוט במוזיקה
בשנות ה-50 הקליטה שושנה דמארי את השיר. בשנות ה-70 הקליט יגאל בשן ביצוע שלו לשיר (עפרה חזה ליוותה בקולות רקע), שהופיע באלבומו "יש לי ציפור קטנה בלב (יחד עם "חברים טובים")". בשנות ה-80 הקליטה עפרה חזה את השיר בשתי גרסאות שונות (1984 ו-1987), והוא זכה להצלחה בינלאומית רחבה. השיר יצא בשם לועזי, "Im Nin'alu". בשנת 2020 יצא השיר בגרסה של הזמרת פלורה במסגרת פרויקט "מנגינות לשעת חרום", שיזמו עדי שחם יחד עם המוזיקאית נומקה, ומורכב כולו משירים שנכתבו במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה. השיר זכה להשמעות רבות ונבחר למקום 27 במצעד השנתי של תחנת הרדיו כאן 88.
פלוג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מייק ד. רוג'רס
מייקל דניס רוג'רס (באנגלית: Michael Dennis Rogers; נולד ב-16 ביולי 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אלבמה. רוג'רס, רפובליקני, מכהן בקונגרס ה-117 כחבר הבכיר בוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים. כמו כן, טרם היבחרו לבית הנבחרים האמריקאי, היה חבר בית הנבחרים של אלבמה.
ביוגרפיה
רוג'רס, דור שישי לתושבי מחוז קלהון שבמזרח אלבמה, נולד בעיר האומנד שבאינדיאנה ולמד בבית הספר התיכון סאקס. באוניברסיטת ג'קסונוויל סטייט השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה, שם קיבל גם תואר שני במנהל ציבורי. כמו כן, הוא בוגר בית הספר למשפטים בבירמינגהאם. בגיל 28 נעשה רוג'רס האדם הצעיר ביותר שישב בנציבות מחוז קלהון.
בשנת 1994 נבחר לראשונה אל בית הנבחרים של אלבמה, וכבר בתקופת כהונתו השנייה המתנה למנהיג סיעת המיעוט בבית הנבחרים. בבחירות האמצע ב-2002, התמודד בוב ריילי, חבר בית הנבחרים האמריקאי, לתפקיד מושל אלבמה והותיר אחריו את מושבו ריק. רוג'רס הלחיט להתמודד ל במחוז הקונגרס השלישי של אלבמה, וזכה בקלות בבחירות מקדימות שנערכרו במפלגה הרפובליקנית. במערכת בחירות צמודה מאוד, המירוץ בין רקוג'רס לטרנהם היווה מוקד לתשומת לב לאומית במהלך 2002. הן המפלגה הרפובליקנית והן המפלגה הדמוקרטית לטשו עיניהן למחוז זה, כאשר יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית דניס הסטרט לרוג'רס מושב בוועדת הכוחות המזוינים אם יזכה בבחירות. רוג'רס ניצח את הבחירות בקושי בפער בן כשני אחוזים, וביום הבחירות הכלליות גבר על ג'ו טרנהם ג'וניור עם כ-50% מקולות הבוחרים, ונבחר אל הקונגרס ה-108.
בבית הנבחרים, לרוג'רס דפוס הצבעות שמרני. הוא תמך בחוק הפטריוט, ומתנגד להפלות. הוא מתנגד להכללת פשעים נגד קהילת הלהט"ב בחוק פשעי השנאה הפדרלי, ומבחינת מדיניות חוץ הוא בדלני. ביוני 2016 הוא קרא לפרישת ארצות הברית מהאומות המאוחדות בהשראת פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי. ב-30 במאי 2016 ביקר בישראל, והתארח במשכן הכנסת ביחד עם חברי הקונגרס ג'ון לארסון, סטיבן פאלאזו, בילי לונג, ג'ו וילסון ורנדי נויגבאוור. ב-3 בינואר 2017 שוב קרא רוג'רס לפרישת ארצות הברית מהאו"ם, תוך הצגת "חוק הריבונות האמריקאית משנת 2017" בפני מליאת בית הנבחרים, אשר לא קרמה עור וגידים. ב-3 בינואר 2019 הגיש רוג'רס הצעת חוק דומה נוספת שגם כן לא צלחה. ב-2 בפברואר 2017, נתן רוג'רס את חסותו לחקיקה הקוראת לפרק את הסוכנות להגנת הסביבה.
בדצמבר 2020 נמנה רוג'רס בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
אלכסיס למייר
ב-10 במאי 2002 הוא חישב את השורש ה-13 של מספר בן מאה ספרות ב-13.55 שניות בלבד, זאת לעומת שיאו של וילם קליין שחישב חישוב דומה ב-88.8 שניות וכן שיאו הפחות רשמי של גרט מיטרינג שעומד של 39 שניות. ב-23 בנובמבר 2004, מיטרינג ניסה לשבור את שיאו של למייר בהוצאת שורש וסיים את החישוב בזמן של 11.8 שניות, אך תוצאה זו לא זכתה לאישור רשמי. חודש לאחר מכן (ב-17 בדצמבר 2004) למייר שבר את שיאו האישי וסיים את פעולת החישוב ב-3.625 שניות בלבד. זמן זה כולל את הזמן שנדרש לו לקרוא את המספר, לחשב את השורש ולמנות בתוצאה. הוא מצא את השורש ה-13 של מספר בן מאה ספרות, המספר היה 3,893,458,979,352,680,277,349,663,255,651,930,553,265,700,608,215,449,817,188,566,054,427,172,046,103,952,232,604,799,107,453,543,533 והשורש ה-13 שלו הוא 45,792,573.
לאחר הישג זה, למייר הפסיק להתאמן על הוצאת שורש ממספרים בני מאה ספרות והחל להתאמן על מספרים בני 200 ספרות. במשך תקופה הוא התאמן ממושכות וחיזק את יכולת החישוב שלו. ב-6 באפריל 2005, הוא חישב את השורש ה-13 של מספר בן 200 ספרות בפרק זמן של 8 דקות ו-33 שניות. ב-30 ביולי 2007 הוא שבר פעם נוספת את שיאו האישי והוציא שורש דומה ב-77.99 שניות במוזיאון ההיסטוריה והמדע באוקספורד. ב-15 בנובמבר הצליח לשפר את יכולתו עוד יותר וביצע חישוב דומה ב-72.4 שניות. ב-10 בדצמבר 2007 רשם את הישגו האחרון, הוא חישב את השורש ה-13 של מספר בן 200 ספרות ב-70.2 שניות, החישוב בוצע במוזיאון המדע של לונדון ותוצאתו הייתה 2,407,899,883,032,220.
מחשב שהוכנס למוזיאון הפיק מספר אקראי בן 200 ספרות שהוצג ללמייר להוצאת שורשו ה-13. אוצרת המוזיאון, ג'יין ווס, אמרה: "הוא התיישב והכל בוצע בשקט רב - ולפתע באופן מדהים הוא פיצח את זה. אני מאמינה שזה החישוב המורכב ביותר שחושב בראש. נראה שיש לו זיכרון גדול מאוד ושהוא הפך זאת למשימת חייו. זה די מרשים לראות את החישוב הזה. לקבוצה קטנה של אנשים יש את היכולת הנדירה הזאת; בימינו, ישנו קומץ קטן בלבד". למייר סיפר שליכולתיו המנטליות שימוש רב בתחום הבינה המלאכותית, תחום העיסוק בו בחר להתמקצע.
A24
A24 היא חברה פרטית אמריקאית להפקת סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. סרטיה הבולטים של החברה הם כיתה ח', הכול בכל מקום בבת אחת, X, האביר הירוק, אור ירח ליידי בירד ומידסומר.
היסטוריה
החברה נוסדה ב 20 באוגוסט 2012 על ידי שלושה מתמחים בקולנוע; דניאל כץ, ג'ון הודג'ס ודוד פנקל.
תחילה, תאגיד הבידור גוגנהיים פרטנרס סיפק מימון עבור החברה. החברה בהפקת תכנים "מנקודת מבט שונה ויצירתית יותר", והחלה בהפקת שני התכנים הראשונים שלה: סרט בשם "הצצה לתוך מוחו של צ'ארלס סוואן השלישי" שיצא ב 2013 ותוכנית טלוויזיה בשם "fireside chat with ehster" שתוכננה לצאת בסביבות סוף 2013 ולבסוף יצאה בתחילת 2014 (התוכנית התבטלה ארבע שנים בדיוק לאחר מכן). חודשיים לאחר הקמתה, מונתה מנהלת למחלקת פרסום בחברה.
מקור השם
כאשר דניאל כץ חשב להקים את החברה, בזמן נהיגה, הוא נסע בכביש מהיר איטלקי בשם "A24", והחליט לקרוא לחברה על שם הכביש.
יחסי אוקראינה–רומניה
יחסי אוקראינה–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה לאוקראינה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1992.
סכסוכים
רומניה ואוקראינה ניהלו משא ומתן על חוזה רחב של חברות ושיתוף פעולה זה מספר שנים, אך מחלוקת בנוגע לבעלות על אי הנחשים וחשוב מכך על עתודות הנפט והגז המצויות מתחת לאזור הים השחור, כמו גם הגבול הצפוני של רומניה עם אוקראינה, הרחיק את הצדדים זה מזה. ביוני 1997 חתמה רומניה על חוזה דו-צדדי עם אוקראינה, שבין יתר הנושאים פתרו סוגיות טריטוריאליות ומיעוטים שעיכבו את התפתחות היחסים המשופרים בין שתי המדינות:
תיחום ימי
מעמדו של אי הנחשים היה חשוב לתחום מדף היבשת ואזורי כלכלה בלעדיים בין שתי המדינות. אם אי הנחשים היה מוכר כאי, אז יש לראות במדף היבשתי סביבו מים אוקראינים. אם אי הנחשים לא היה אי, אלא סלע, אז בהתאם לחוק הבינלאומי יש לשרטט את הגבול הימי בין רומניה לאוקראינה מבלי לקחת בחשבון את מיקום האי.
ב-4 ביולי 2003 נשיא רומניה יון איליאסקו ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתמו על אמנה על חברות ושיתוף פעולה. רומניה הבטיחה שלא לטעון לבעלות על שטחי אוקראינה או מולדובה, שאיבדה לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה, אך ביקשה שרוסיה כיורשת ברית המועצות תכיר בצורה כלשהי באחריותה למה שקרה.
ב-16 בספטמבר 2004, הצד הרומני הגיש תביעה נגד אוקראינה לבית הדין הבינלאומי בהאג (ICJ) בסכסוך הנוגע לגבול הימי בין שתי המדינות בים השחור.
ב-3 בפברואר 2009, פסק בית הדין הבינלאומי, על חלוקת שטח הים של הים השחור לאורך קו שבין התביעות של כל מדינה.
ספר נזיקין
ספר נזיקין או לפי גרסאות אחרות ספר נזקים הוא הספר האחד-עשר בסדרת ספריו ההלכתיים של רמב"ם, משנה תורה. הספר עוסק בדינים שהם מצוות שבין אדם לחברו דיני נזיקים, דיני גנבה, דיני גזילה, דיני אבידה, דיני רוצח שמירת נפש ועוד.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר אחד עשר - אכלול בו מצוות שבין אדם לחברו, ויש בהם היזק תחילה בממון או בגוף. וקראתי שם ספר זה ספר נזקים".
הפסוק הפותח את הספר
כדרכו בספרי משנה תורה הרמב"ם פותח כל ספר בפסוק. את ספר נזיקין בוחר הרמב"ם לפתוח בפסוק העוסק בשנאת בצע. הפסוק אותו בוחר הרמב"ם הוא פסוק מספר תהילים : "הַט לִבִּי אֶל עֵדְו‍ֹתֶיךָ, וְאַל אֶל בָּצַע".
המצוות המתבארות בספר
בספר זה נכללו 36 מצוות, מתוכם 16 מצוות עשה ו20 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות לפי סדר ההלכות:
כלב שנטל את החררה
הרמב"ם מביא מקרה מהתלמוד מסכת בבא קמא בדין כלב שלקח חררה (עוגה עם גחלים) בפיו והלך לגדיש (ערימת תבואה), אם הניח את החררה בגדיש ואכל אותה ובתוך כך שרף את כל הגדיש, והדין הוא שעל החררה ועל המקום בה הניח את החררה משלם נזק שלם, ועל הגדיש כולו משלם חצי נזק. ואם הכלב גרר את החררה על הגדיש ובתוך כך הולך ושורף - על החררה משלם נזק שלם, ועל מקום הגחלת משלם חצי נזק, ועל שאר הגדיש פטור. כיוון שזה שינוי של צרורות - ולכן הדין יהיה שפטור.
הראב"ד חולק על הרמב"ם וכותב שחייב בתשלום רביע הנזק שכן בצרורות בשינוי משלם רבע נזק.
פרשני הספר
נושאי כליו של הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
קריקטורה בעולם הערבי
הקריקטורה בעולם הערבי היא תת-סוג, מבחינה גאוגרפית-רגיונאלית, של הקריקטורה. אמצעי זה, שניתן להשיב את שורשיו לתקופות קדומות ביותר בתולדות האנושות, הוא כלי שהתפתח ושינה צורה, תוכן ומסגרת-פרסום במרוצת הזמן. לקריקטורה בעולם הערבי, הנכלל ברובו בתחומי המזרח התיכון, חשיבות ומעמד לא מבוטלים, כאשר זו האחרונה נכנסה אליו בשלב מאוחר יותר ביחס למדינות אחרות.
מהי קריקטורה
קריקטורה היא איור בו מוצגים אנשים, חפצים או מצבים בצורה הסוטה מן המציאות. פער זה בין המוצג בקריקטורה לבין המצב במציאות מבוסס על אלמנטים של הגזמה, גרוטסק ואירוניה, והם אלה אשר מְשווים לאיור זה נופך משעשע ובעל הומור. הפער המדובר יוצר, מטבע הדברים, עיוות של המציאות המוכרת והידועה לאדם הממוצע. עיוות זה מעובד באופן תת-הכרתי במוח, וכך ניתנים לקריקטורה מובן, פירוש ומשמעות. מובן, אפוא, כי על מנת לפרש נכונה את האיור, על האדם המתבונן להיות בקיא בפרטים הקשורים באדם, בחפץ או במצב המתוארים בה.
באשר למקור המילה "קריקטורה" (באנגלית: caricature), ניתן לשער את גיזרונה (etymon) מתוך אחת מן המילים הבאות : אפשרות אחת היא המילה האיטלקית caricare, שפירושה "לטעון" (to charge, to load), וייתכן כי הכוונה היא למטען ההגזמה והאירוניה שנושאת הקריקטורה בחובה; אפשרות אחרת היא המילה הלטינית caricato, במשמעות "מוגזם", כאשר הדבר מתקשר ישירות להגדרה שהוצגה לעיל.
היסטוריה גלובלית כללית של הקריקטורה
השימוש בציורים ובסמלים למטרת הבעת רעיונות (אידיאוגראמות, ideograms) ידוע עוד מתקופות קדומות, בהן צייר האדם הקדמון על קירות מערה או חרט על לוחות אבן. עדויות מסוג אלה שרדו בחלקן עד ימינו, ומתוכן אף קיים חומר שפוענח ותורגם לשפות חיות בנות-ימינו. דוגמאות לעדויות מן הסוגים הנ"ל הן הציורים על קירות מערת לאסקו אשר בצרפת, וכן מצבות ולוחות אבן אשר עליהן חרוטות כתובות שונות, כדוגמת אבן רוזטה אשר נתגלתה במצרים ליד העיירה רשיד, הידועה גם בשם רוזטה.
גם בימי הביניים משובצים רמזים להתפתחות הקריקטורה. כך למשל מסופר כי האמן והממציא המפורסם לאונרדו דה וינצ'י (Leonardo da Vinci, 1452-1519) נהג לחפש אנשים בעלי מום, וזאת כדי שישמשו לו מודל לציור. עם זאת, ככל הידוע, טענה זו לא נחקרה לעומק – לא מבחינה היסטורית ולא מבחינת סקירת עבודותיו של דה וינצ'י. דוגמה אחרת היא דיודמאר קאסם (Diodemmar Casem), מטיף שעבד בחצר האפיפיור, ואשר לגביו סופר ונטען כי הוא מסוגל לתאר את מהות האדם "בשלוש או בארבע משיכות מכחול".
בתחילת העת החדשה, בסביבות המאה ה-18, נמצאו עדויות מוצקות יותר לגבי העיסוק בקריקטורות. בשנת 1762 לערך יצא לאור ספר בנושא אמנות ציור הקריקטורה. ספר זה, A Book of Caricaturas שמו, נכתב על ידי מרי דארלי (Mary Darly) ויצא לאור באנגליה. שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1759, צוירו הקריקטורות האמריקאיות הראשונות על ידי הבריגדיר-גנרל הבריטי ג'ורג' טאונסהנד (George Townshend), וזאת במהלך הקרב על קוויבק. כמו כן נודעו באותה תקופה שני קריקטוריסטים אנגלים, האחד - תומאס רולנדסון (Thomas Rowlandson, 1756–1827), ועמיתו - ג'יימס גילרי (James Gillray, 1757–1815). נראה, אפוא, כי בריטניה מילאה במרוצת העת החדשה תפקיד מרכזי ובולט בתחום אמנות הקריקטורה.
סוגי קריקטורות
לקריקטורה ישנם סוגים שונים, הנבדלים זה מזה כהבדל דיסציפלינה אחת מרעותה. עם זאת, נדמה כי הסוגה הנפוצה ביותר בתחום הנדון היא הקריקטורה הפוליטית. טרם יוחד לנושא זה מחקר מקיף, אולם ניתן לשער כי אחד הגורמים לכך הוא השתלבות הקריקטורה בעיתונות ובכתבי-עת, בהם פורסמו ידיעות שונות בתחום הנדון. ברם, אין בכך משום אמירה, כי סוגות נוספות אינן מקבלות ביטוי דרך כלי הקריקטורה. המעיין באתרי אינטרנט שונים יוכל למצוא בין היתר קריקטורות בתחומי סביבה, כלכלה, ספורט, חברה, תרבות וכיוצא בזה. אגב העיסוק בסוגות, ראוי להביא מדבריו של הקריקטוריסט ההודי ס. ג'יתש (S. Jithesh), אשר הגדיר את הקריקטורה על ידי הבחנתה מסוגה אחרת - הסרטון המצויר (cartoon):
התפתחות הקריקטורה בעולם הערבי
לא ניתן להצביע במדויק על נקודת-הזמן שבה החלו קריקטורות להתפרסם בעולם הערבי, אך לא יהיה זה משולל כל יסוד לטעון, כי כלי זה הובא מן המערב בדרכים שונות, למשל באמצעות העיתונות, שהפכה נפוצה באזור זה, בפרט החל מן המאה ה-18, ובאופן רחב יותר גם דרך הקולוניאליזם האירופאי שפלש אליו. בצל צנזורה כבדה שהטילו השלטונות על אמצעי-התקשורת הקיימים, השתרבבו חדשות לבקרים גם דברי ביקורת כנגד זה האחרון, כאשר אחת הדרכים להביע זאת הייתה הקריקטורה.
במרוצת 200 השנים האחרונות פשטה הקריקטורה בעולם הערבי כאש בשדה קוצים. כמו ברחבי העולם, גם בעולם הערבי הן הפכו מגוונות, צבעוניות ועוקצניות יותר, בעודן משתכללות לאורך הזמן.
נשאלת השאלה "מדוע הצליחה הקריקטורה במידה כה מסחררת בעולם הערבי?". אחת הסיבות האפשריות לכך, לדעת חוקרים שונים, היא מחד גיסא שיעור הבערות בקרב תושבי האזור, דבר אשר נתן יתרון מובהק לקריקטורה בהיותה ציור בעל מלל מינימלי, ומאידך גיסא העלייה בשיעור יודעי קרוא וכתוב במהלך התקופה המדוברת, שהרי הקריקטורות פורסמו בדרך-כלל במסגרת חומרים מודפסים (עיתונים, כתבי-עת וכיוצא בזה), ובשל כך יודעי קרוא וכתוב יכלו להיחשף אליהן יותר. הנחות אלה טרם פורסמו במסגרת מחקר אקדמי מקיף, אך הן קיימות בקרב העוסקים בתחום זה ובתחומים משיקים לו.
קריקטורה והשפה הערבית
במסגרת המגמות של קליטת מילים משפות זרות, נראה כי המילה "קריקטורה" חדרה גם היא לשפה הערבית בדמות המילה "כּאריכּאתיר" (كاريكاتير), ומאחר שהיא שאולה מלועזית, הרי שכמו מילים אחרות מסוג זה אשר חדרו לערבית, גם מילה זו תקבל את סיומת הריבוי השלם לנקבה (- ات). לצד הצורה הנ"ל קיימת גם צורה משוערבת-למחצה, "רסם כּאריכּאתירי" (رسم كاريكاتيريّ). מצורה זו נגזר גם שם בעל-המקצוע: "רסאם כּאריכּאתיר" (رَسّام كاريكاتير) הוא קריקטוריסט. נושא שטרם נחקר לעומקו הוא הרקע והסיבות לשימוש בשפה הערבית הספרותית (פוּצְחא, فصحى), בערבית המדוברת (עאמיה, عامّيّة) או במשלבי-ביניים (ווּסְטא, وسطى) במלל המלווה את איור הקריקטורה, ובמילים אחרות: כיצד ניתן להסביר את הקשר שבין תוכן הקריקטורה ונסיבות ציורה לבין משלב השפה המלווה אותה.
הקריקטוריסטית אומייה ג'וחא
אחת הדוגמאות הבולטות, המדגישות את כוחה של הקריקטורה, משתקפת בדמותה של הקריקטוריסטית הפלסטינית אומיה ג'וחא (أمية جحا; בתעתיק: אמיה ג'חא). ג'וחא, ילידת העיר עזה, נולדה ב-2/2/1972. סיימה בהצטיינות לימודי מתמטיקה באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר בשנת 1995. נישאה לראמי סעד, מפקד שדה בגדודי עז אל-דין אל-קסאם (كتائب الشهيد عز الدين القسّام), הזרוע הצבאית של תנועת חמאס (حماس), אשר נהרג על ידי כוחות צה"ל בשנת 2003.
אומייה חברה בעמותה ע"ש נאג'י אל-עלי לאומנות פלסטית בפלסטין (جمعية ناجي العلي للفنون التشكيلية في فلسطين). בשנת 2001 היא זכתה בפרס העיתונות הערבית. את הקריקטורות שלה היא פרסמה מזה תקופה בעיתון הפלסטיני אל-חיאת אל-ג'דידה (الحياة الجديدة), ולאחר שפרשה מכך החליפהּ בתפקיד זה מחמד עבד אל-ע'ני סבאענה. בנוסף לעיתון זה, מפרסמת אומייה את איוריה באתר אינטרנט ובדפי פייסבוק הנושאים את שמה. מאפיין בולט בחתימתה של ג'וחא על-גבי הקריקטורות פרי-עטה הוא סמל מפתח השיבה (בערבית: مفتاح العودة), הרומז לדרישתם של מיליוני פליטים פלסטינים במדינות ערב ובפזורה ברחבי העולם לשוב לבתיהם אשר בהם גרו עד 1948, עת פרצה מלחמת העצמאות בין מדינת ישראל מחד גיסא לבין הפלסטינים ומדינות ערב מאידך גיסא, המכנים אירוע זה במילה הנכבה, שפירושה בערבית "אסון, שואה". ואמנם, מוטיבים הקשורים בסבלם של הפלסטינים חוזרים תדיר בקריקטורות פרי עטה של אומייה, וזאת לעיתים לצד קריקטורות מסוג שני, בהם היא מנסה להביע תקווה לעתיד טוב יותר עבור בני עמה.
קריקטורות הסכסוך הישראלי-ערבי
קריקטורות רבות בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי והסכסוך הישראלי-פלסטיני פורסמו בכלי התקשורת הערביים. כמעט כולן נשאו אופי אנטי-ישראלי בוטה ורבות מהן גם אופי אנטישמי הרומז לעלילות דם כנגד היהודים, כגון: יהודים שותים דם של ילדים ערבים, יהודים חרדים שולטים בעולם, יהודים צולבים ערבי כפי שצלבו את ישו, יהודים כרוצחים שטניים, ועוד.
לאחר ניצחונה של נטע ברזילי באירוויזיון 2018, פורסמו בתקשורת הערבית קריקטורות המגנות את זכייתה. בקריקטורה שצייר מֻחַמַּד סַבַּאעַנֶה נטע עומדת על גדר ההפרדה מוצגת כשדם נוזל מפיה. היא רוקדת בבגדים צבעוניים ומחזיקה רימון, במקום מיקרופון. הקריקטורה הופיעה בעיתון הרשמי של הרשות הפלסטינית, אל-חַיַאת אל-גַ'דִידִה.
קריקטורות והאביב הערבי
אחד מגלי האירועים המשמעותיים, אשר התחוללו (ועודם מתרחשים ומשפיעים) ברחבי העולם הערבי בעת האחרונה, הוא מה שנהוג לכנות "האביב הערבי". מונח זה מתייחס לסדרת התקוממויות עממיות כנגד השלטון, שפקדו את חלק ממדינות ערב במפנה השנים 2011-2010. בין מדינות אלה ניתן למנות את תוניסיה, מצרים, לוב, תימן, בחריין ועוד. כן ראוי לציין לצד מדינות אלה את סוריה, אשר בה עדיין מתרחשות התנגשויות אלימות בין הצבא הסורי החופשי (جيش سوريا الحرّ) ותומכיו לבין משטרו של הנשיא בשאר אל-אסד ואנשי-שלומו, מאז חודש מרץ 2011.
אחד המאפיינים הבולטים של התקוממויות אלה הוא השימוש הנרחב באמצעי-התקשורת הקיימים ברשת האינטרנט, דוגמת פייסבוק, טוויטר, YouTube, פליקר וכיוצא בזה, וזאת לצד הפגנות בכיכרות וברחובות הראשיים כנגד השלטון. במסגרת אמצעים אלה זכתה הקריקטורה לנפח לא מבוטל של חשיפה, הפצה ותגובות, כחלק מן הניסיונות להציג את השלטונות הקיימים באור נלעג, מעורר גיחוך ושלילי. נראה כי את מה שהשלטונות ניסו להשתיק באמצעים העומדים לרשותם, הצליחו ההמונים לבטא לא רק בעצם נוכחותם במרחב הציבורי, כי אם גם – וביתר שאת – במרחב הקיברנטי (cyberspace).
ההתקוממויות ברחבי העולם הערבי זכו להתעניינות, בין היתר, מצד אמצעי-התקשורת בישראל. כדוגמה ניתן לציין את שלוחת מכון ממרי (MEMRI) בישראל, אשר מפרסם באתרו סקירות שונות בנושאים הקשורים לעולם הערבי בכלל, ולאביב הערבי בפרט.
אביבה טלר
אביבה טלר (נולדה ב-10 בספטמבר 1939) היא דוקטור לעבודה סוציאלית, מרצה ופעילה בתחום התמחותה העיקרי - סיוע לשכבות חלשות ושיקומם של נפגעי נפש בקהילה. יקירת העיר חיפה.
ביוגרפיה
טלר נולדה בחיפה. את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בקיבוץ שדה אליהו.
בין השנים 1960–1963 למדה פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל ללימודיה, עבדה כמאבחנת במכון אבני.
בשנות ה-70 חזרה לחיפה ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. תואר שני למדה באוניברסיטת פיטסבורג, ובשנת 1997 השלימה את עבודת הדוקטורט בעבודה סוציאלית ב-Union Institute. נושא המחקר היה אישיותם של מתנדבים.
בשנים 1976–1978 הקימה וניהלה מרכז לטיפול בנפגעי סמים של קופת החולים הכללית. בשנים 1978–1980 שימשה כעובדת סוציאלית בבית החולים הפסיכיאטרי בפיטסברג. משנת 1989 היא חברה בוועד המנהל של "הוספיס חיפה" של האגודה למלחמה בסרטן.
טלר הרצתה באוניברסיטת חיפה ובשנים תשמ"ז-תשמ"ח ותשמ"ט-תש"ן זכתה בתואר "המרצה המצטיין". היא הקימה את הקורס למדריכים מקצועיים באוניברסיטת חיפה ואת החוג לעבודה סוציאלית במכללת עמק יזרעאל. בשנים 1997–2009 יסדה טלר עם שני בניה שתי רשתות של הוסטלים ודיור מוגן בשיקום בבריאות הנפש - עתיד חדש בחיפה וכנרת בטבריה והסביבה. היא מדריכה בהם עד היום (מספר המודרכים נע סביב ארבעים עובדים סוציאליים). טלר התנדבה במוסדות כגון "דלת פתוחה" והמרכז לטיפול בנוער בסיכון.
בשנת 2010 הוענק לטלר התואר "יקירת העיר חיפה". היא מתגוררת בעיר עד היום.
טלר נשואה לפרופסור יחזקאל טלר, איש חינוך ומומחה בעבודה סוציאלית ושיקום פגועי נפש. לזוג שני בנים ובת.
Black Tie White Noise
Black Tie White Noise הוא אלבום האולפן השמונה עשר של המוזיקאי דייוויד בואי. האלבום יצא לאור בשנת 1993 והיה לאלבום הסולו הראשון של בואי בשנות ה-90, והראשון מאז הצטרף ללהקה טין מאשין.
פולקטרוניקה
פולקטרוניקה (באנגלית: Folktronica; מוכרת כאלקטרו-פולק) היא סוגה מוזיקלית המורכבת מאלמנטים שונים של מוזיקת פולק ואלקטרוניקה, ולרוב מאופיינת בשימושים בכלי נגינה אקוסטיים – במיוחד כלי מיתר – ובמקצבים של מוזיקת היפ הופ, מוזיקה אלקטרונית או מוזיקת דאנס, אם כי היא משתנה לעיתים קרובות, בהתאם לשיר או האלבום.
ב-The Ashgate Research Companion to Popular Musicology נמצא כי "פולקטרוניקה היא סוגה מוזיקלית המאופיינת בסוגות כמו דאנס, רוק או פולק אקוסטי".
רקע
האלבום Every Man and Woman Is a Star מאת Ultramarine משנת 1991 תואר כאחד מבסיסי הסוגה המוזיקלית; הוא כלל צליל פסטורלי ושילב כלי נגינה מסורתיים כגון כינור ומפוחית ​​עם אלמנטים של טכנו והאוס. בתחילת שנות האלפיים אמנים כמו פור טט, איסאן וגרוונהרסט תוארו כמוזיקאים שהמוזיקה שלה מאופיינת בסוגת הפולקטרוניקה.
על פי The Sunday Times Culture's Encyclopedia of Modern Music, אלבומים חיוניים שביססו את הסוגה המוזיקלית הזו הם Pause של פור טט (2001), Mother's Daughter and Other Songs של טאנג (2005), ו-The Milk of Human Kindness של קאריבו (2005). אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, American Life (2003), הושפע באופן ניכר מהסוגה המוזיקלית הזו, והיה לאחד מאלבומי הפולקטרוניקה הראשונים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד 200. בשנות ה-2010 פרצו אמני פולקטרוניקה כמו אלט ג'יי ובון איבר, תוך שאמנים מסורתיים יותר כמו סופיאן סטיבנס זכו להצלחה מסחרית וביקורות חיוביות גם כן.
בשנת 2020 יצא לאור אלבום האולפן השמיני של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, Folklore, שאופיין בסוגת הפולקטרוניקה. האלבום שבר מספר שיאים בשירותי הסטרימינג ונמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים בשלושת ימי המכירות הראשונים, שיא לאלבום בשנת 2020. Folklore נמכר בעולם בלמעלה מ-1.3 מיליון עותקים במהלך היממה הראשונה לצאתו, והוא אחד האלבומים היחידים בהיסטוריה שזכו להישג זה. בשבוע הראשון לצאתו נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים ברחבי העולם, ובכך נכלל ברשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בשבוע הראשון. בארצות הברית נמכר בלמעלה מ-846,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו (מעל לכל אלבום אחר בשנה זו) ובכך הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200, והיה לאלבומה השביעי ברציפות של סוויפט שזכה להישג זה. הוא נחשב לפורץ דרך בסוגה הזו, שכן אלבומים שאופיינו בה ויצאו קודם לכן לא זכו להצלחה ולביקורות להן זכה Folklore.
חרה
חרה בעברית פירושו הכעיס, בספרדית Jara זהו שם משפחה שפירושו לוטם.
Reminder
הרמיקס הרשמי של השיר יצא לאור ב-1 באוגוסט 2017 ומשתתפים בו הראפרים האמריקאים אייסאפ רוקי ויאנג ת'אג.
הצלחה מסחרית
"Reminder" הגיע בשיאו למקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100. הוא הגיע לעשירייה הפותחת במצעד שירי ה-R&B ומצעד שירי ה-R&B\היפ הופ. השיר נכנס גם למצעד הקנדה הוט 100 והגיע בשיאו למקום ה-16. הסינגל זכה בתואר הפלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על יחידות משולבות של מכירות וסטרימינג של למעלה ממיליון בארצות הברית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "Reminder" בבימויו של קיד סטודיו הוקרן לראשונה בערוץ ה-Vevo של דה ויקנד ב-6 בפברואר 2017. הוא מציג הופעות קמע של דרייק, אייסאפ רוקי, טראוויס סקוט, ברייסון טילר, YG, פרנץ' מונטנה, בלי, נאב, דרק וייס והמנהל של דה ויקנד, אמיר "קאש" אסמאליאן. נכון לינואר 2021, לקליפ למעלה מ-301 מיליון צפיות. הקליפ זכה בארבע מועמדויות בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2017; קליפ השנה, הבימוי הטוב ביותר, הניהול האמנותי הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
צ'יהירין
צ'יהירין (באוקראינית: Чигирин; ביידיש: טשערין) היא עיירה במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה, בעלת חשיבות היסטורית. העיר הייתה בירת המדינה הקוזקית העצמאית במאה ה17. מקור השם כנראה מגיע מהמילה הטטרית "צ'יגיר" שפירושה הוא הגלגל שמשמש להרמת הדלי בבאר. במאה ה-19 הייתה בעיר זו קהילה גדולה של חסידות ברסלב.
גאוגרפיה
הטירה נבנתה על גבעה חולית בולטת, שמונה קילומטרים מדרום לדנייפר בצומת בין נחל טיאסמין ונחל איראקליי, כאשר שני הנחלים מקיפים אותה, כמעט לחלוטין. הגישה היחידה אל הטירה דרך היבשה, היא שטח צר וביצתי, מוקף בגבעות מיוערות. בשל התנאים הטופוגרפיים הייחודיים, נבחר המקום כדי לבנות בו מצודה על מנת להגן על השטחים הפולניים מפני התקפות של הטטרים.
העיר המודרנית משתרעת על שתי גדות הטיאסמין.
גאולוגיה
צ'יהירין נמצאת באזור חבורת נובאוקראינסקי, במרכז מגן אוקראינה, באזור שמתאפיין בסלעים מאפיים מתקופת הפרקמבריון, כמו גרנודיוריט וקוורץ-מונוזוניט. בעיר עצמה ניתן לראות הרבה דוגמאות של אבן חול צהבהבה, שנוצרה כתוצאה משיקוע באפיק הנהר.
היסטוריה
במקום היה מאחז קוזקי מבוצר מאז המאה ה-16. בשנת 1589 הוקמה במקום טירה באישור המלך הפולני זיגמונט השלישי.
צ'יהירין הייתה מקום מגוריו של בוגדן חמלניצקי ובה פרץ בשנת 1648 "מרד חמלניצקי". לאחר המרד הפכה העיר לבירת ההטמן, ולמעשה הפכה לבירתה של המדינה הקוזקית. בתקופה זו צ'יהרין הייתה אחת מהערים הגדולות באוקראינה עם אוכלוסייה של כחמישים אלף איש.
בשנת 1676, לאחר כשנתיים של קרבות, כבשה נסיכות מוסקבה את העיר, ובכך הסתיימה למעשה עצמאות הקוזקים.
שנה לאחר מכן, צבא עות'מאני אדיר בן למעלה ממאה אלף חיילים ניסה לכבוש את העיר מידי הרוסים. הצבא שהגן על העיר מנה כעשרים ושבעה אלף פרשים. למרות היתרון המספרי הגדול של העות'מאנים, ההתקפה נכשלה והם נאלצו לסגת באבדות כבדות.
לרוסים לא היה זמן רב להתענג על ניצחונם. בשנת 1678 שלח הסולטן מהמט הרביעי את הווזיר הגדול קרא-מוסטפא בראש צבא של מאתיים אלף חיילים להתקיף את העיר. לאחר מצור של חודש ימים העיר נכבשה ונחרבה.
העות'מאנים עזבו את העיר בשנת 1681 לאחר הסכם השלום עם האימפריה הרוסית.
בשנת 1797 הוכרזה צ'יהירין כעיירה במחוז קייב.
בשנות החמישים של המאה העשרים עברה העיר פיתוח תעשייתי ונפתחו בה מספר מפעלים, מה שגרם לעלייה במספר התושבים.
העיר במאה ה-21
צ'יהירין המודרנית היא עיירה תיירותית נעימה, שבה מוזיאונים ואתרים היסטוריים המציינים את מורשת הקוזקים ואת ההיסטוריה של אוקראינה העצמאית. הטירה שעל הגבעה שוחזרה והיא מהווה אטרקציה לתיירים. בקצה הדרומי של הגבעה, נבנתה בשנת 1967 אנדרטת אבן ענקית לזכר המרד הקוזקי בשנת 1648.
כמו כן שוחזרה כנסייה עתיקה והוקמה "השמורה ההיסטורית והתרבותית של צ'יהירין", שכוללת את העיר וחמישה כפרים מסביבה. השמורה היא למעשה ארגון העוסק בשמירה על אתרים היסטוריים, מחקר היסטורי והנגשת האתרים והמידע לציבור הרחב. בשטח השמורה נמצאים חמישה מוזיאונים ושלושים וחמישה אתרים בעלי חשיבות היסטורית. השמורה הוקמה בשנת 1989, בהוראה של ממשלת ברית המועצות ועיקר עניינה, שימור ההיסטוריה הקוזקית וחקר התפתחות הלאומיות האוקראינית.
יהודים
קהילת טשערין הייתה המרכז הראשון לחסידות ברסלב. הזיקה בין רבי נחמן לעיר נוצרה כבר בזמן נעוריו כשהתגורר בכפר בנפה, וגם לאחר מכן הוסיף לבקר באזור.
לאחר מותו של רבי נחמן, החליפה צ׳יהירין את ברסלב, בתור המעוז המרכזי של החסידות. מי שעמד אז בראש החסידים בעיר היה אברהם בער, נכדו של רבי נחמן עצמו.
גם נתן מנמירוב עבר לעיר כשנאלץ להימלט מחרם ב-1834. בשנות ה-1840 התמנה נחמן גולדשטיין, גדול תלמידיו של רבי נתן, לרב העיר ושימש עד 1895. בתקופתו, הייתה צ'יהירין המרכז הגדול ביותר של חסידות ברסלב. גם יורשיו אברהם שטרנהרץ והרב האחרון נחמן בר אפריים, נכדו של רבי נחמן, היו קשורים בברסלב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, היו שני פוגרומים בעיר ומרבית היהודים בחרו לעזוב. בשנת 1919 נותר רק בית כנסת אחד פעיל. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו בעיר קצת למעלה ממאה יהודים, רובם נהרגו על ידי הנאצים בשנת 1943. בשנת 1989 דווח על חמישה יהודים שחיו בצ'יהירין בסך הכל, כיום לא ידוע על יהודים שחיים שם. באחד מהמוזיאונים המקומיים ישנה תצוגה של מצבות מבתי הקברות היהודים ועליהם סמלי מגן דוד ואותיות עבריות.
בית העלמין היהודי בעיר, בו קבורים הרב גולדשטיין ורבים מתלמידיו וכן שלושה נכדים של רבי נחמן מברסלב, עדיין קיים אבל אינו משופץ או משוקם ורק שרידי מצבה מנופצת מעידים על מקומו.
צ'יהירין בספרות ובאמנות
בסרט "באש ובחרב" משנת 1999 שמתבסס על הרומן מאת הנריק סנקביץ' מוקדש חלק ניכר לעיר. הסרט פותח בסצנה המתרחשת בעיר, שמוגדרת שם כגבול המזרחי של האיחוד הפולני-ליטאי. חלק גדול מעלילת הסרט מתרחשת בעיר או בסביבתה.
מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל
מארי תרז לואיז, נסיכת סבויה-קריניאנו, מאדאם למבל (בצרפתית: Marie Thérèse Louise de Savoie-Carignan; 8 בספטמבר 1749 - 3 בספטמבר 1792) הייתה בת אצולה, שהודות לנישואיה ללואי אלכסנדר דה בורבון פנטיבר, נסיך למבל, גם הייתה לנסיכה ויורשת הון גדול. לאחר שהתאלמנה ועברה לגור בחצר המלוכה של צרפת, הפכה לחברה קרובה ואשת סודה של המלכה מארי אנטואנט. היא נרצחה באכזריות על ידי המון זועם בטבח ספטמבר 1792 במהלך המהפכה הצרפתית לאחר שלא הסכימה לגנות את המלך והמלכה.
בצעירותה
דה למבל נותרה לאחר מות בעלה להתגורר לסירוגין בהוטל דה טולוז בפריז ובשאטו דה רמבוליי, עד אשר הוזמנה לחתונה של בני משפחת המלוכה, שם הכירה את מארי אנטואנט והחיבור בין השתיים היה כה מיידי ומהיר שהביא לשמועות ולרכילות על טבע היחסים ביניהן. מארי תרז הפכה לחביבת המלכה ולחברה הקרובה ביותר, היא עברה להתגורר בחצר המלכות ומונתה על ידי המלכה להיות בעלת תפקיד מרכזי בפמליית המלכה. מארי תרז הייתה ידועה בפרטיותה ובשמרנותה, אולם הדבר לא הפריע להולכי הרכיל שבחצר המלכות להאשים את השתיים ביחסים לסביים, כחלק ממסע ההכפשה שהתנהל כנגד מארי אנטואנט, לערעור הלגיטימיות של בית המלוכה.
המהפכה הצרפתית
כאשר לואי ה-16, מארי אנטואנט וילדיהם הוכרחו לעזוב את ביתם בארמון ורסאי ולעבור להתגורר בארמון טווילרי לאחר צעדת הנשים לוורסאי, באוקטובר 1789, מאדאם למבל החליטה ללוות אותם לשם למרות הסכנה לחייה. רבים מבני משפחת המלוכה, חבריהם הקרובים ואנשי האצולה ברחו מפריז ומצרפת בתקופה זו, אולם מאדאם למבל החליטה לא לנטוש את המלכה. היא הקימה סלון, מועדון ומקום מפגש, בביתה, בעבור המלכה וחברי האספה המכוננת הלאומית, שנפגשו כדי לשמר את המונרכיה בצרפת בתקופה מסוכנת זו. ב-1791 היא שכרה בית בבאת' בבריטניה, שם כתבה את צוואתה שכן הבינה כי חייה יהיו בסכנה אם תשוב לפריז. למרות זאת היא אכן חזרה, בעקבות מכתב שקיבלה כביכול ממארי אנטואנט המבקשת ממנה לשוב לפאריז. כיום ידוע כי המכתב היה מזויף, והטענות על זיופו מובילות ללואי פיליפ ז'וזף אשר חוסר נאמנותו למלך ולמלכה היו ידועים זמן רב טרם פריצת המהפכה. המניע לזיוף המכתב על ידי לואי פיליפ, דוכס אורליאן, היה לקבל לידיו את הונה הרב של מאדאם למבל, אשר היה עובר במותה לאשתו של לואי פיליפ, שהיתה גיסתה, אחותו של בעלה המת של דה למבל. מתוך נאמנות למארי אנטואנט חזרה הנסיכה דה למבל לפאריז לארמון טולירי והמשיכה לעמוד לשירות המלכה עד להתקפה על הארמון ב-10 באוגוסט 1792, אז הועברה משפחת המלוכה מארמון טווילירי למצודת טמפל.
מותה
ב-19 באוגוסט היא הופרדה ממשפחת המלוכה ונכלאה יחד עם המרקיזה דה טורזל, האומנת של ילדי המלך והמלכה, בכלא לה פורס. היא נשארה שם עד ליום ה-3 בספטמבר, אז הועברה לבית דין שנאסף בחופזה על מנת לדרוש את שבועת הנאמנות שלה למהפיכה. היא נדרשה להשבע לאהבת החירות והשוויון ולהשבע על שנאתה למלך, למלכה ולמונרכיה. היא הסכימה להשבע לחלק הראשון של השבועה, אולם סירבה לגנות את המלך, המלכה והמלוכה. על כך, משפטה הסתיים במשפט "קחו אותה מפה", והיא נזרקה מיידית לרחוב צדדי, בו התפרעו המונים ברחובות באותם הימים של שבין ה-2 ל-7 בספטמבר, וטבחו באנשים במה שייקרא לאחר מכן "הטבח בספטמבר". אספסוף של צרפתים ואנשי משמר חמושים ונעזרים בכידונים, סכינים וחרבות טבחו בכל מי שנחשד בהתנגדות למהפיכה. כ-1,400 איש נרצחו ברחובות, מחצית מאוכלוסיית האסירים של פריז, אנשי אצולה, כמרים, 150 מיושבי מנזר הכרמליטים, שומרים שווייצרים, אסירים פוליטיים ופושעים רגילים. המתים נערמו בערימות וההמון התעלל בגופותיהם.
גופתה של מאדאם למבל לא נמצאה מעולם ולא נקברה. מיד לאחר שראשה נכרת מגופה, הוא הועבר לרשויות על ידי מספר אזרחים, והוצג לראווה במשך יום שלם ביום שלמחרת הרצח. אולם גופתה לא הועברה לאחר מכן לקבורה ועל כן לא נקברה באחוזת הקבר המשפחתית.
איבוד כדור (כדורסל)
בכדורסל, איבוד כדור (באנגלית: Turnover) מתרחש כאשר קבוצה מאבדת את ההחזקה בכדור לקבוצה היריבה לפני ששחקן זרק לסל של קבוצתה. איבוד יכול לקרות מכך ששחקן יריב חוטף את הכדור, הכדור יוצא מחוץ למגרש, ביצוע הפרה (כגון כדרור כפול, צעדים, הפרת שעון זריקה, הפרה של שלוש שניות, הפרה של חמש שניות), או ביצוע עבירת תוקף.