cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסאטה שאקור
חקירתה של שאקור במשפט
שאקור עצמה זומנה להעיד ב-15 במרץ, העדה הראשונה מטעם ההגנה. היא הכחישה שירתה בהרפר או פורסטר, וגם הכחישה שהייתה חמושה במהלך התקרית. בחקירה נגדית, שאקור לא יכלה להסביר כיצד הגיעו מספר פריטי תחמושת לתוך תיקה, והיא גם הודתה שהיא ידעה שזייד חמוש כל הזמן, ואף שראתה שאקולי נושא אקדח כשהם נסעו ביחד במכונית. היא גם הודתה שהייתה בארנקה תעודת זהות בשם הבדוי "ג'סטין הנדרסון", אך הכחישה את רשימת השמות הבדויים הארוכה שהקריא בפניה התובע.
עורכי דינה של שאקור
עורכי דינה של שאקור היו: ויליאם קונצלר, שעמד בראש צוות סנגוריה, סטוארט בול, רוברט בלום, עורך הדין לזכויות אזרח ריימונד א. בראון, סטנלי כהן (אשר נפטר מסיבות לא ידועות בשלבים מוקדמים של המשפט), לנוקס היינדס, פלורנס קנדי, לואי מאיירס, לורנס שטרן ואוולין ויליאמס, דודתה של שאקור. קונצלר, בול, כהן, מאיירס, ויליאמס ושטרן הופיעו כבאי כוחה בבית המשפט.
עורכי דינה הואשמו תכופות בביזיון בית המשפט במהלך המשפט, ובמיוחד לנוקס היינדס; האיגוד הלאומי של עורכי דין שחורים ציינו עובדה זו כהוכחה להטיית המערכת נגד שחורים. גם ועדת האתיקה המשפטית של ניו ג'רזי חקרה את היינדס, לאור טענותיו של שהמשפט של שאקור מתנהל כ"לינץ' חוקי", ב"בית משפט קיקיוני". הדיון בו הגיע עד בית המשפט העליון של ארצות הברית, בתי המשפט לבסוף קבעו שאין לנקוט בפעולה משמעתית נגדו.
עדים במשפט
העדים היחידים לתקרית הירי ששרדו להעיד במשפט היו סונדיאטה אקולי, אסאטה שאקור, השוטר הרפר, ונהג שראה חלק ממה שקרה באותו לילה. אקולי לא העיד במשפט זה, או במשפטו, וגם לא נתן תצהיר בעניין. הנהג העיד שהוא ראה גבר שחור נאבק עם שוטר, לאור אורות הניידת המסתובבים.
שאקור העידה שהשוטר הרפר ירה בה אחרי שהרימה ידיה לפי הוראותיו. היא אמרה שהכדור השני פגע בגבה כשהסתובבה להימנע מפגיעה אחרי הירייה הראשונה, ושהיא נפלה על הקרקע ונשארה שם למשך כל חילופי הירי, ואז זחלה למכונית בה ישב אקולי, ונכנסה למושב האחורי. אקולי נסע מרחק קצר משם, ועצר.
על פי הדו"ח הרשמי שהגיש הרפר, הוא עצר את המכונית בה נהג אקולי והורה לו לעבור למושב האחורי כדי שהשוטר פורסטר – שהגיע בינתיים למקום – יוכל לבדוק את רישיונו ומסמכיו. על פי הדו"ח, אקולי נענה להוראותיו, ואז, כשהרפר נשען לתוך המכונית כדי לראות את מסמכי רישום הרכב, פורסטר צעק ונופף בתרמיל כדורים בזמן ששאקור שלפה מתוך תיקה האדום אקדח, וירתה בו. בדו"ח מצהיר הרפר שהוא אז רץ לאחורי המכונית וירה בשאקור, שיצאה מן הרכב והחלה לירות ממצב כריעה.
חבר המושבעים
408 מושבעים פוטנציאלים עברו וואר דיר (חקירה לשם קבלה או פסילה), בתהליך שהסתיים ב-14 בפברואר. כל המושבעים (10 נשים ו-5 גברים) היו לבנים, ורובם מתחת לגיל 30. חמישה מושבעים היו בעלי קשר אישי לאנשי המשטרה (חברה אחת, שני אחיינים ושני חברים). מושבעת נוספת נפסלה לפני שהמשפט התחיל כשהתגלה קשר משפטי בינה לבין ג'וזף דמרינו, השריף של המחוז. ההגנה ביקשה שהשריף יושעה מתפקידו למשך המשפט בשל אי-גילוי הקשר, והשופט אפלבי דחה את העתירות החוזרות ונשנות.
אחד המושבעים הפוטנציאלים נפסל כי קרא בזמן ההמתנה לתשאול את הספר Target Blue, מאת רוברט דיילי, סגן מפקד משטרת ניו יורק לשעבר, אשר עסק בין היתר בשאקור. הוא מצא את הספר בחדר המושבעים. לפני שהרשה לחבר המושבעים להיכנס לאולם המשפט, הורה אפלבי לצוות ההגנה להסיר משולחנם את הספר "שורשים" אשר עובד לסדרת טלוויזיה זמן קצר לפני המשפט, באמונה שהוא יגרור תחושות "אשמה לבנה" מצד המושבעים.
ראיות רפואיות
אלמנט מרכזי בהגנתה של שאקור היה העדות הרפואית לפיה היא נורתה כאשר ידיה היו מורמות באוויר, ושהפציעה שלה מנעה ממנה את היכולת לירות בנשק. נוירולוג העיד כי העצב המרכזי בזרועה הימנית ניגדם מהכדור השני, ושאי אפשר ללחוץ על הדק עם פציעה כזו. הנוירוכירורג ד"ר ארתור טרנר דייווידסון, פרופסור בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין, העיד כי הפציעות בזרועה העליונה, בבית השחי, ובחזה של שאקור, וכן העצב הגדוע, אשר גרמו לשיתוק מלא ומיידי של זרועה, יכלו לקרות רק אם ידיה היו מורמות, ושלהיפצע באופן הזה ממצב כריעה ובעת ירייה בנשק, כפי שהרפר העיד שקרה, "הוא בלתי אפשרי מבחינה אנטומית".
דייווידסון העיד על סמך בדיקה שערך על שאקור ב-4 באוגוסט 1976, ועל צילומי רנטגן שצולמו מיד לאחר הירי. התובע בארון פקפק בכישוריו של דייווידסון להגיע למסקנות אלו חודשים לאחר הפציעה, והציע תאוריה חלופית, אותה הדגים באולם המשפט בעזרת חברה מלשכת השריף, לפיה שאקור נורתה בזרוע ימין ובעצם הבריח, ו"הדף הכדור סובב אותה כך שהכדור השני נכנס לחלק הבשרני של זרוע שמאל"; לכך דייווידסון השיב, "בלתי אפשרי".
הפתולוג ד"ר דייוויד ספיין העיד שהצלקות של שאקור בנוסף לצילומי הרנטגן מאמתים את גרסתה שידיה היו מורמות, ו"אין כל אפשרות" שהכדור הראשון יכול היה לפגוע בעצם הבריח אם ידיה לא היו מורמות.
השופט אפלבי בשלב זה אסר על ההגנה להוציא כספים נוספים על עדות מומחים. שאקור, באוטוביוגרפיה שלה, וויליאמס, בספרו Inadmissible Evidence, שניהם כתבו שההגנה התקשתה למצוא עדים מומחים הן בגלל העלות, אך גם כי רוב המומחים סירבו בשל ניגוד עניינים, מכיוון שרובם מדי פעם העידו כמומחים מטעם התביעה וסוכנויות אכיפת החוק.
ראיות אחרות
בבדיקה שנערכה מיד אחרי הירי, לא נמצאו שרידי אבק שרפה על ידיה של שאקור, ועל פי ניתוח פתלוגי שנערך במעבדת הפשע בטרנטון, ניו ג'רזי, ובמעבדת הפשע של ה-FBI בוושינגטון די. סי., לא נמצאו טביעות אצבע של שאקור על אף אחד מכלי הנשק שהיו נוכחים בתקרית. על פי הקלטות של המשטרה ודו"חות שנרשמו בשעות שאחרי הירי, הרפר לא דיווח באותו זמן על נוכחותו של פורסטר בזירת הירי, ואף אחד במפקדת המשטרה לא ידע על מעורבותו עד שגופתו התגלתה ליד הניידת שלו, יותר משעה לאחר סיום התקרית.
הרשעה וגזר דין
ב-24 במרץ, בלילה השני לדיוניהם, שמעו המושבעים הקראה מחודשת של עדותו של הכימאי מטעם המשטרה לגבי הדם שנמצא בזירת הירי. הם גם ביקשו הבהרות לגבי הוראותיו של אפלבי לגבי ההאשמות בתקיפה, דבר שהעלה ספקולציות שחבר המושבעים מתכוון לזכות את שאקור מן ההאשמות האחרות, לרבות ההאשמות ברצח. אפלבי הבהיר שעל המושבעים לדון בכל האשמה לגופה (האשמות התקיפה כללו תקיפה חמורה, תקיפת שוטר, תקיפה בנשק קטלני, ותקיפה בכוונת רצח), כאשר כל האשמה נפרדת דינה עד 33 שנות מאסר. ההאשמות הנוספות בהן הואשמה שאקור היו רצח מדרגה ראשונה (של פורסטר), רצח מדרגה שנייה (של זייד שאקור), אחזקת נשק שלא כדין, ושוד מזוין (בנוגע לנשקו של פורסטר). המושבעים גם בקשו מאפלבי הבהרות לגבי המונחים "כוונה פלילית" וכן "ספק סביר".
שאקור הורשעה בכל האישומים נגדה. התביעה לא נדרשה להוכיח ששאקור ירתה את היריות הקטלניות שהרגו את פורסטר וזייד שאקור, קביעה משפטית שהיא סייעה בפשע שהיא למותם נשא עונש מאסר עולם לפי חוק ניו ג'רזי. כששמעה את פסק הדין, אמרה שאקור בקול כמעט בלתי נשמע שהיא "מתביישת שבכלל נטלתי חלק במשפט הזה" ושחבר המושבעים הוא "גזען" ושהם הרשיעו "אישה שידיה מורמות". אפלבי הורה על הסרת האסירה, ושאקור ענתה, "האסירה תצא מכאן על שתי רגליה". היה זה אחרי שיו"ר חבר המושבעים ג'וזף לואיס הקריא את פסק הדין, שקונצלר ביקש להוציא את המושבעים מן האולם, והעלה את האשמתו כי המושבע מקגוברן הפר את בידוד המושבעים.
במסיבת העיתונאים שנערכה עם חתימת המשפט, האשים קונצלר את התוצאה בגזענות, והצהיר כי "הגורם הלבן הגיע כדי להשמיד אותה". כשנשאל על ידי כתב שאם כך, למה לקח למושבעים 24 שעות להחזיר פסק דין, קונצלר ענה שהייתה זו העמדת פנים. כעבור מספר דקות מסר התובע בארון הצהרה לפיו אין הוא מסכים עם קונצלר, ושהתוצאה נקבעה "רק על פי העובדות".
בדיון גזר הדין ב-25 באפריל הטיל אפלבי על שאקור עונש של 26 עד 33 שנות מאסר בכלא (10–12 בגין האשמות התקיפה, 12-15 בגין האשמת השוד, 2-3 בגין שוד מזוין, ועוד 2–3 על סיוע למעשה רצח) אשר יתקיימו בד בבד עם מאסר העולם שהטיל עליה בעוון רצח. את ההרשעה ברצח מדרגה שנייה של זייד שאקור ביטל אפלבי מכיוון שהחלטה מאותה תקופה של בין המשפט העליון של ניו ג'רזי שינה את הגדרות הפשע הזה. בנוסף, הטיל אפלבי על שאקור 30 יום בבית העבודה של מחוז מידלסקס בגין ביזיון בית המשפט, כי סירבה לקום כשהוא נכנס לאולם בית המשפט, אשר יבוצעו בד בבד עם העונשים האחרים. כדי להיות מועמדת לשחרור מוקדם, היה על שאקור לשרת מינימום של 25 שנים בכלא (כאשר ארבע השנים שכבר ריצתה בהמתנה למשפט יקוזזו מהם).
ביטול ההאשמות בניסיון לשוד
ב-22 בנובמבר 1977 כפרה שאקור בהאשמה בניסיון לשוד מזוין בתקרית משנת 1971 בבית מלון סטאטלר הילטון שבמנהטן. שאקור הואשמה שניסתה לשדוד אורח במלון בסכום $250 ופריטים אישיים נוספים. ההאשמות בוטלו ללא משפט.
כליאה
לאחר שהיה איום בפצצה נגד השופט אפלבי ב-1977, השריף ג'וזף דמרינו שיקר לבית המשפט לגבי העברתה של שאקור לבית הכלא קלינטון, בטענה שזה היה מסיבות ביטחוניות. היא הועברה מקלינטון לאגף מיוחד במוסד לעבריינים צעירים תחת שמירתן של שומרות שירות בתי הסוהר, שם הייתה האסירה-האישה היחידה, גם בטענת "סיבות ביטחוניות". כשקונצלר רק הצטרף לצוות הגנתה של שאקור, עוד לפני שפגש אותה, הוא תיאר את תאה במרתף הבניין כ"סביר", מה שכמעט גרם להדחתו מן ההגנה. ב-6 במאי 1977 דחה השופט קלרקסון פישר מבית המשפט הפדרלי המחוזי, את עתירתה של שאקור לעבור מכלא הגברים לאגף נשים בכלא אחר. הדחייה אושרה בערעור.
ב-31 במרץ 1978, נסגר האגף, ושאקור הועברה חזרה לכלא קלינטון בניו ג'רזי. לדברי עורך דינה לנוקס היינדס, שאקור "ממעיטה בנוראות של התנאים בהם הוחזקה", אשר כללו חיפושי חללי גוף כולל וגינליים ואנאליים, בציינו גם שכל זה היה כשהיא עמדה למשפט, ולא לאחר הרשעה: "בהיסטוריה של ניו ג'רזי, אף אישה שנאסרה בהמתנה למשפט לא עברה יחס כזה, כשהיא נכלאת במתקן לגברים, תחת השגחה 24 שעות כולל בפעולותיה האינטימיים ביותר, ללא גירוי אינטלקטואלי, טיפול רפואי, התעמלות, וללא חברתן של נשים אחרות כל השנים בהן הייתה כלואה".
שאקור כונתה אסירה פוליטית על ידי אנג'לה דייוויס משנת 1973, ובמודעה שפורסמה ב"ניו יורק טיימס" ב-3 באפריל 1977, מטעם קבוצת זכויות האדם Easter Coalition for Human Rights. פאנל בינלאומי של שבעה משפטנים הוזמן לסייר במתקני כליאה אמריקאים על ידי היינדס, והם הוציאו דו"ח על התנאים בהם הוחזקה שאקור, אותו רשמו אצל ועדת האו"ם לזכויות אדם, ובו נכתב שתנאי כליאתה "לחלוטין אינם מתאימים לכל אסיר באשר הוא". החקירה שלהם, שהתמקדה בהאשמות לגבי הפרות זכויותיהם של אסירים פוליטיים, העלתה כי מקריה של שאקור "הוא אחד המקרים הקשים" של הפרות מסוג זה, ושהיא נכללת ב"קבוצת קרבנות של התנהלות פסולה של ה-FBI במסגרת אסטרטגיית COINTELPRO וכן של התנהלות ממשלתית בלתי חוקית אחרת, אשר כפעילים פוליטיים נבחרו באופן סלקטיבי למטרות פרובוקציה, מעצר שווא, הפללה, בדיית ראיות, ותביעות פליליות חסרות בסיס". אמנסטי אינטרנשיונל, לעומת זאת, לא הכירו בשאקור כאסירה פוליטית.
בריחה
בתחילת 1979, התחילה "המשפחה", קבוצת חברי BLA, לתכנן את בריחתה של שאקור מהכלא. הם מימנו את התוכנית באמצעות גנבה של כ-$105,000 מסופרמרקט בניו ג'רזי. ב-2 בנובמבר 1979, הגיעו שלושה חברי "המשפחה" לבקר את שאקור בכלא, ואז הם שלפו אקדחים שהצליחו להבריח לתוך הכלא וכן מקל דינמיט, תפסו שני שומרים כבני ערובה, ואז השתלטו על רכב של הכלא ונמלטו יחד עם שאקור. אף אחד לא נפצע במהלך האירוע, והשומרים שנלקחו כבני ערובה הושארו בחניית הכלא. על פי עדות שניתנה במשפט אחר לאחר אירועים אלו, שאקור התגוררה בפיטסבורג שבפנסילבניה עד אוגוסט 1980, ומשם טסה לאיי הבהאמה. מוטולו שאקור, סילביה ברלדיני, סקו אודינגה ומרילין באק הואשמו בסיוע לבריחתה. רונלד בויד היל גם נעצר והואשם בהקשר לבריחה. ב-1982 מוטולו הוסף לרשימת המבוקשים של ה-FBI בשל האשמות אלה, שם נשאר במהלך ארבע השנים הבאות, עד שנתפס בשנת 1986. פקידי בית הכלא קלינטון אשרו לאחר הבריחה שלא ערכו בדיקות רקע למבקרים של שאקור, ושהמבקרים שביצעו את מבצע ההברחה של שאקור מבית הכלא נכנסו אליו עם תעודות זיהוי מזויפות, ושלא נערך עליהם חיפוש. מוטולו ובאק הורשעו ב-1988 בעוון מספר מקרי שוד בנוסף לאירוע זה.
היא חייתה מספר שנים כנמלטת מהחוק, כאשר ה-FBI מסלימים כל פעם את החיפוש אחריה. כשהפיצו פוסטרים של אסאטה כמבוקשת, תומכיה השיבו בתליית פוסטרים עם הכיתוב "אסאטה רצויה כאן". בניו יורק, שלושה ימים אחרי שנמלטה, הגיע קהל של יותר מ-5000 תומכים להפגין באירוע שארגנה הקואליציה השחורה לזכויות אדם. בהפגנה, חילקו הצהרה שהעבירה שאקור בה היא מוקיעה את התנאים בבתי כלא בארצות הברית, וקוראת להקמת מדינת לאום אפריקאית חדשה ("New Afrikan").
במשך שנים אחרי הבריחה, עקבה ממשלת ארצות הברית אחרי תנועותיהם של מכריה ומשפחתה, כולל בתה הקטנה בלכתה לבית הספר, בניסיון לגלות את מיקומה של שאקור. ביולי 1980, מנהל ה-FBI ויליאם ובסטר אמר שהחיפוש אחרי שאקור נתקל בקשיים מחמת חוסר שיתוף פעולה מצד אזרחים, ובניו יורק טיימס הופיע מאמר מערכת שביטא את הדעה ש המחויבות של ה-FBI "לאכוף את החוק במרץ – אבל גם עם רגישות לזכויות האזרח וחירויות האזרח" לא עומדת בקנה עם התנהלותה בפועל, כאשר ניתנה כדוגמה חיפוש שלהם אחר שאקור בבניין בהארלם בו התייחסו בגסות מילולית ופיזית כלפי הדיירים. במקרה אחד, פרצו לבניין בשדרות מורנינגסייד סוכני FBI חמושים ברובים ומקלעים, בשעות שלפני הזריחה, שברו דלתות, וערכו חיפוש שבמהלכו אסרו על כל דיירי הבניין לצאת ממנו, ואשר דיירי הבניין כינו "בעל טונים גזעניים". באוקטובר 1980, הכחישו ארגוני משטרה בניו יורק ובניו ג'רזי דיווחים בתקשורת שהם ביטלו תוכנית פלישה לבניין בשכונת בדפורד-סטייבסנט בברוקלין שם חשדו ששאקור מסתתרת, מהחשש שיפרצו מהומות גזע. אחרי בריחתה, יצא כתב האשמה נגד שאקור על הימלטות בלתי חוקית ממאסר.
מקלט מדיני בקובה
עד 1984, שאקור כבר הייתה בקובה, שם קיבלה מקלט מדיני. ממשלת קובה העניקה לה $13 ליום עבור הוצאות מחייה. ב-1985 הצטרפה אליה בתה, קאקויה, שגודלה עד אז בידי אמה של שאקור בניו יורק. הימצאותה בקובה הפכה לידיעה כללית ב-1987, כשהתראיינה למגזין Newsday.
במכתב פתוח שכתבה, כינתה שאקור את קובה "אחד המרכזים הגדולים, המתנגדים והאמיצים של מארונים (עבדים אפריקאים נמלטים) שאי פעם התקיים על פני כדור הארץ". היא היללה את פידל קסטרו כ"גיבור המדוכים", וקראה לעצמה "שפחה נמלטת של המאה ה-20". שאקור עבדה כעורכת באנגלית עבור רדיו הוואנה קובה.
ספרים
ב-1987 פרסמה שאקור את האוטוביוגרפיה שלה, Assata: An Autobiography. הספר נכלל כטקסט מקור בתחומי לימודי משפט ביקורתיים וכן תאוריית גזע ביקורתית. הספר לא נכנס לפרטי מעורבותה ב-BLA או הירי בכביש האגרה בניו ג'רזי, חוץ מאשר לציין את הרשעתה כאישה "עם ידיה באוויר". הספר מתאר את חייה החל מילדותה בדרום ובניו יורק. הספר לא בנוי כנרטיב עוקב, אלא עובר בין ההיסטוריה המוקדמת שלה להליכים המשפטיים וכליאתה, לסירוגין. הספר פורסם על ידי הוצאת היל קולינס בקנדה, והזכויות בו שמורות לחברת זד בלונדון, בשל חוקים אמריקאים המגבילים מי יכול להרוויח מספרי פשע אמיתי." דודתה ועורכת דינה של שאקור, אוולין ויליאמס, ביקרה בקובה מספר פעמים כדי לארגן את העסקה בין שאקור והוצאת היל. הספר יצא במהדורה בריטית ב-2014, וגרסה מעובדת כדרמה שודרה ברדיו BBC ביולי 2017.
ניסיונות הסגרה
ב-1997, כתב קארל ויליאמס, רב פקד משטרת מדינת ניו ג'רזי, מכתב לאפיפיור יוחנן פאולוס השני וביקש ממנו להעלות את נושא הסגרתה של שאקור לארצות הברית במפגשו עם פידל קסטרו. במהלך ביקור האפיפיור, התראיינה שאקור אצל כתב NBC ראלף פנזה. בראיון שהפך לסדרת אייטמים עבור הרשת האמריקאית, שאקור דיברה על המכתב, על המשפט בו הורשעה, על הירי ועל המאבקים שהייתה חלק מהם כשיצאו הכתבות, היא התרעמה, וכתבה ביקורת חריפה בה טענה שהרשת סילפה את העובדות, וערכה באופן מגמתי את הקטעים כדי לעורר רגשות שליליים כלפיה, בעיקר על ידי הכנסת קטעים לא קשורים של אלמנתו של פורסטר, וכן צילומי GBI הקשורים לשוד שזוכתה בו מכל אשמה. בנוסף, היא ציינה את המשקל שנתנו לציטוטי פוליטיקאים שהכחישו שגזע שיחק תפקיד בהאשמות ובהליכים הפליליים נגדה.
ב-10 במרץ 1998 ביקשה מושלת ניו ג'רזי כריסטין טוד וייטמן מן התובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו שתעשה מאמצים להחזיר את שאקור מקובה. מאוחר יותר באותה השנה, התקשורת דיווחה שמשרד החוץ האמריקאי הציע לממשלת קובה שיוסר החרם שהטילה ארצות הברית בתמורה להסגרתה של שאקור ועוד פליטים מדיניים אמריקאים שקיבלו מקלט בקובה.
הקונגרס האמריקאי העביר החלטה בלתי מחייבת ב-1998, המבקשת מקובה את החזרת שאקור ועד 90 אזרחים אמריקאים שהקונגרס האמין שחיים בקובה; ההחלטה התקבלה פה אחד, גם בסנאט. ההצעה הייתה תוצאה בין היתר של שדלנות מצד המושלת ויטמן וחבר הקונגרס מניו ג'רזי, בוב פרנקס, שהצהיר: "הרוצחת הנמלטת הזו חיה חיים נוחים בקובה והשיקה קמפיין יחסי ציבור בו היא מציגה את עצמה כקורבן תמים במקום כרוצחת קרת-דם". במכתב פתוח לקסטרו, יו"ר הוועדה השחורה בקונגרס מקסין ווטרס, חברת קונגרס מקליפורניה, הסבירה שרבים מחברי הוועדה, והיא בכללם, מתנגדים להסגרתה של שאקור, והצביעו בעד ההחלטה בטעות כאשר היא נכללה בחקיקה שהייתה אמורה להיות כבר מוסכמת בין חברי הקונגרס. ווטרס קראה למבצעי COINTELPRO "רדיפה פוליטית סודית ובלתי חוקית".
ב-2 במאי 2005, ביום השנה לתקרית הירי, הוגדרה שאקור על ידי ה-FBI כטרוריסטית פנים, והעלתה את הפרס על ראשה לסכום של מיליון דולר, הפרס הגדול ביותר בהיסטוריה למבוקש ממדינת ניו ג'רזי. ההודעה על הפרס גרמה לשאקור לצאת מעין הציבור, כאשר עד אז חייתה בפתיחות, ואפילו מספר הטלפון שלה היה רשום בספר הטלפונים המקומי.
חבר מועצת העיר ניו יורק צ'ארלס בארון, חבר הפנתרים השחורים בעברו, דרש שהפרס על ראשה יבוטל. במשטרת ניו ג'רזי וכן ב-FBI עדיין ממונה סוכן האחראי על התיק של שאקור, שנותר פתוח. הקריאות לקדם את הסגרתה של שאקור גברו לאחר שקסטרו העביר את סמכויותיו כנשיא לאחיו ראול. בהודעה ששודרה בטלוויזיה, כינה קסטרו את שאקור קרבן לרדיפה גזענית, ואמר "הם רצו לצייר אותה כטרוריסטית, דבר שהיה חסר צדק, ברוטלי, ושקר גס".
ב-2013 הודיעה ה-FBI ששאקור הוספה לרשימת "הטרוריסטים המבוקשים ביותר", הפעם הראשונה שנוספה אישה לרשימה. הפרס על ראשה הוכפל לשני מיליון דולר.
ביוני 2017, נשא הנשיא דונלד טראמפ נאום בו "ביטל" את הפשרת היחסים בין קובה לארצות הברית שחלה בעת כהונתו של ברק אובמה. הוא אמר שתנאי מקדים לקיום עסקה חדשה בין המדינות הוא הסגרתה של שאקור, שחרור אסירים פוליטיים והשבת פליטים פוליטיים. טראמפ כינה את שאקור "רוצחת השוטרים ג'ואן צ'סימרד".
מוזיקה
שאקור כונתה "אגדת מוזיקת הראפ", ומוזיקאים רבים כתבו שירים על שאקור או הקדישו לה את שיריהם, בהם:
באקדמיה, בפוליטיקה ובמשפט
בדצמבר 2006, הורה יו"ר מערך אוניברסיטת העיר ניו יורק מתיו גולדשטיין לנשיא סיטי קולג', גרגורי ויליאמס, להסיר שלטים והתייחסויות "לא מאושרים ולא נאותים" מן האזור הקרוי "מרכז קהילה וסטודנטים ע"ש גיירמו מורלס/אסאטה שאקור" (Guillermo Morales-Assata Shakur Community Center, או MSCC). MSCC היה מרחב בתוך בניין בקמפוס, אשר נקרא כך על ידי סטודנטים ב-1989 לאחר שזכו בשימוש אוטונומי בו במסגרת מאבק מול האדמיניסטרציה שנבע מתוך התנגדות להעלאת שכר לימוד. לאחר שהוסר השלט, תבעה קבוצת בוגרים את האוניברסיטה, ואחר מספר החלטות וערעורים, הסטודנטים המשיכו להשתמש במרכז, והעלו מחדש את השלט. MSCC, הקרוי על שם שאקור ופעיל למען עצמאות לפוארטו ריקו שגם הוא נמלט לקובה, שימש להתארגנויות סטודנטים בנושאי גזע, להט"ב, מאבקים מול האוניברסיטה, ומאבקים פוליטיים אחרים. היחסים עם האדמיניסטרציה המשיכו להיות מתוחים, וב-2013 בהחלטה חד-צדדית, ומבלי לקיים דיון בוועדה שכללה חברי סגל, ניהול, וסטודנטים לתכנון ושימוש הבניין – שלחה האוניברסיטה כוחות משטרה ל-MSCC כדי להוציא משם בכוח את הסטודנטים ולהחרים מסמכים ותיקים השמורים בו. לפחות סטודנט אחד נעצר. פעולות האוניברסיטה גררו גל של הפגנות ומחאות מצד סטודנטים, כולל ארגונים שלא היו קשורים למרכז, כשעמדתם היא שהאוניברסיטה מרחיקה לכת בחסימת התארגנות מצד סטודנטים וחברי סגל, ומשתיקה מחאה, באופן גורף ולא תקין.
ב-1995, לאחר מאבק מעורר מחלוקת, שונה שם של מלגה שהייתה קרויה על שמה של שאקור במכללת מנהטן. ב-2008, באוניברסיטת באקנל, נכללה שאקור בקורס בשם "גיבורים אפרו-אמריקאים", שבין הדמויות שנלמדו בו היו הארייט טאבמן, סוג'ורנר טרות', מלקולם אקס ואנג'לה דייוויס. האוטוביוגרפיה שלה נלמדת בתוכניות ללימודים שחורים ולימודי נשים לצד אלו של אנג'לה דייוויס ואיליין בראון – הנשים היחידות מתנועת הכוח השחור שפרסמו ספרי אוטוביוגרפיה. פרופסור ה. ברוס פרנקלין מאוניברסיטת ראטגרס, אשר כולל קטעים מספרה בקורס שלו "פשיעה וענישה בספרות אמריקאית", קורא לשאקור "לוחמת מהפכנית נגד אימפריאליזם".
קמפיין "Hands Off Assata" (לא לגעת באסאטה) קם כקואליציה של מגוון ארגונים ופעילים בתחילת שנות ה-2000 כדי להתנגד למאמצים של מדינת ניו ג'רזי והממשלה הפדרלית להביא להסגרתה של שאקור. ב-2005, כשהוספה שאקור לרשימת הטרוריסטיים של ה-FBI, ההתארגנות גברה בהנהגת הארגון Black Radical Congress משיקגו. התנועה חוותה תחייה מחודשת עם הפשרת היחסים בין ארצות הברית וקובה, וההתדרדרות בבריאותו של פידל קסטרו, כאשר עלה בין פעילים החשש שהסכמים בין המדינות יכללו את הסגרתה. בין התומכים בקמפיין יש ארגונים, חברות מסחריות ואינדיבידואלים, ובהם האגודה הלאומית של עורכי דין שחורים, חברת התקליטים מוס דף, המרכז הלאומי לחינוך זכויות אדם, אנגלה דייוויס וסוזן טיילור.
ב-2015, כתב המייסדת-שותפה של Black Lives Matter אלישה גרזה: "כשאני משתמשת בדרישתה העוצמתית של אסאטה בהתארגנות הפוליטית שלי, אני תמיד מתחילה בשיתוף המקור של הדרישה, בשיתוף חשיבותה של אסאטה לתנועת שחרור השחורים, ואת המטרה והמסר הפוליטיים של הדרישה, ולמה היא כה חשובה בהקשר שלנו". הטקסט לו התייחסה של שאקור היה מתוך מכתב שלה "אל עמי" ("To My People"), וספציפית לסיומת:
הארגון "בנותיה של אסאטה" (Assata's Daughters) המבוסס בשיקגו קרוי על שמה. הארגון, של נשים צעירות ונערות שחורות, קם להתנגד לאלימות משטרתית, והוא חלק מקואליציה של התארגנויות שחורות ברחבי ארצות הברית שנקרא "Movement for Black Lives" (התנועה למען חיים שחורים). באפריל 2017, תרמה הקרן של קולין קאפרניק, הספורטאי שעורר סערה בהתנגדות שלו לעמוד בעת ההמנון הלאומי במחאה על אלימות כלפי שחורים, לקבוצה סכום של $25,000.
ביולי 2017, חגג חשבון הטוויטר הרשמי של מצעד הנשים 2017 את יום הולדתה של שאקור, מה שעורר ביקורת מצד מספר ערוצי תקשורת שמרנים, ושבחים מצד תומכי מאבקים שחורים.
שבתי ליפשיץ
הרב שבתי ליפשיץ (ה'תר"ה – כ' באדר ב' ה'תרפ"ט, 1929) היה ראש בית דין בקהילת אורשיווא ומחבר ספרים רבים, נודע בעיקר בעד ספרו "סגולות ישראל".
ביוגרפיה
נולד ברוהאטין שבגליציה לרב יעקב יצחק (בנו של רבי שבתי ליפשיץ מרוהאטין), משם ברח כדי להימלט מפני פחד הצבא שהיה מרחף עליו, והגיע ליולניצה הקרובה לאורשיווא שבהרי הקרפטים. בשנת ה'תרכ"ה התמנה לכהן כדומ"ץ ביולניצה, תפקיד שמילא משך 42 שנים עד שנת ה'תרס"ז. אחר כך התמנה לכהן כראב"ד באורשיווא, תפקיד שמילא עד פטירתו.
נפטר בגיל 84
חיים אישיים
נשא לאישה את הרבנית העניא מאליא, שעסקה בפרנסה כדי לאפשר לבעלה לעסוק בתורה. היא נפטרה בי"א בטבת, ה'תרפ"ה.
רון נעמן
רון נעמן (נולד ב-10 באפריל 1949) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי, פרופסור אֶמֶרִיטוּס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, לשעבר ראש המחלקה לפיזיקה כימית ויושב ראש המועצה המדעית של המכון. מומחה לחקר הכיראליות, חתן פרס קולטהוף לשנת 2014 ומדליית הכיראליות לשנת 2023.
ביוגרפיה
רון נעמן נולד בחדרה. אביו, אורי נעמן (נמנווירט), היה בן למייסדי מושב ירקונה ולימים ייסד את מחלקת הנוער בעיריית באר שבע. אמו, שושנה לבית מינץ, הייתה מורה. גדל בבאר שבע, במינכן ובחיפה ולו אח אחד.
לאחר שחרורו מצה"ל החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והשלים אותם ב-1973. מיד לאחר מכן, המשיך ללימודי תואר שלישי בכימיה בהנחיית פרופ' גד פישר, באוניברסיטת בן-גוריון ובמכון ויצמן למדע. עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1977, עסקה בספקטרוסקופיה של מולקולות אורגניות.
באותה שנה יצא נעמן לארצות הברית ושימש במשך שנתיים כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, בהנחיית פרופ' ריצ'רד זייר, לימים חתן פרס וולף. בסיום תקופה זו, עבד למשך שנה כחוקר וכמרצה במחלקה לכימיה של אוניברסיטת הרווארד.
עם שובו לישראל ב-1980 הצטרף כמרצה בכיר במחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן. ב-1986 מונה לפרופסור חבר וב-1992 לפרופסור מן המניין. בשנים 1990–1994 כיהן כראש המחלקה לתשתיות מחקר כימי ובשנים 1994–1999 כראש המחלקה לפיזיקה כימית.
ב-2006 התמנה לסגן יושב ראש המועצה המדעית של מכון ויצמן, וב-2008 התמנה ליושב ראש המועצה וכיהן בתפקיד זה כשנתיים. כמו כן, שימש במרוצת השנים כפרופסור אורח באוניברסיטת קולורדו, באוניברסיטת פיטסבורג ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
נשוי לד"ר רחל ממלוק-נעמן ואב לארבעה, מתגורר בירקונה.
הולכה אלקטרונית התלויה בספין במולקולות כיראליות
כאשר אלקטרון עובר במולקולות כיראליות, ספין מסוים מועדף על פני האחר. הספין המועדף תלוי בכיראליות של המולקולה, משמע, עבור אננטיומר מסוים, קיטוב הספין המועדף מקביל לתנע של האלקטרון, ועבור האננטיומר האחר, הקיטוב המועדף הוא אנטי-מקביל לתנע של האלקטרון. אפקט זה ידוע בתור "סלקטיביות ספין התלויה בכיראליות" (chiral‐induced spin selectivity ובראשי תיבות CISS).
מתוקף אפקט זה, מולקולות אורגניות כיראליות יכולות לשמש כמסנן ספין. קבוצתו של נעמן גילתה את האפקט, פרסמה אותו ב-1999, ומאז חוקרת את תכונות קיטוב הספין של מולקולות כיראליות שונות תוך שימוש בטכניקות מגוונות, בהן מיקרוסקופיית כוח אטומי הבודקת מוליכות בעזרת אלקטרודה מגנטית (mc-AFM) בטמפרטורת החדר. שיטה זו חשה את סלקטיביות הספין במבנים ננוסקופיים, כולל האפקט שנוצר בממשק שבין חומרים כיראליים והחומר הפרומגנטי בו משתמשים לצורך האנליזה הספינית.
קיטוב הספין שנמדד באמצעות ה-mc-AFM מתבטא ביחס שבין הזרמים של שתי קונפיגורציות שונות של המגנט (מעלה ומטה) בממתח מסוים, או בתור אחוז יחסי של קיטוב הספין. חשוב להבין האם התלות של הזרם במתח מצויה באזור הלא-ליניארי, ובכך ללמוד על רגישותו של ה-mc-AFM לסלקטיביות הספין של ההולכה.
נעמן וקבוצתו חזו בקיטוב ספין בשיעורים של 85 עד 90 אחוזים, שנצפו במערכות שונות, ביניהן מערכות סופראמולקולרית המבוססות על מולקולות כיראליות וא-כיראליות (נגזרות של החומרים קורונין ביסימיד ופורפירין) בטמפרטורת החדר. מדידה זו בוצעה על פני שטח החתך של ננו-סיב.
התנגדות מגנטית תלוית-טמפרטורה
מעבדתו של נעמן חוקרת את יכולתן של מולקולות כיראליות לשמש ביישומים ספינטרוניים על ידי יצירת "שסתום ספין", שקיומו מתאפשר הודות לאפקט ההתנגדות המגנטית (magnetoresistance). ההתקן שמייצרת מעבדתו הוא בעל גאומטריה של בריח, אשר מאפשרת מדידה מדויקת של התנגדות ההתקן באמצעות קונפיגורציית four-probe סטנדרטית.
נעמן משתמש במבני התנגדות מגנטית המבוססים על CISS, אשר נבדלים מהתקני התנגדות מגנטית מצויים. בהתקן זה, נעשה שימוש באלקטרודה מגנטית יחידה, וטרנספורט הספין דרך ההתקן נקבע על ידי כיראליות המולקולות, כאשר האלקטרודה המגנטית היחידה משמשת לצורך ניתוח הולכת הספין. אופיין ההתנגדות המגנטית שנמצא בדרך זו, הוא א-סימטרי ביחס לסימן השדה המגנטי, שלא כפי הידוע בהתקני ההתנגדות המגנטית הרגילים. הסיבה לא-סימטריה היא שרק אלקטרודה פרומגנטית יחידה מצויה בשימוש. נוסף על כך, קבוצתו של נעמן עוסקת בלמידת השפעתה של הטמפרטורה על ההתנגדות המגנטית, וכן בהתנגדות המגנטית של פולימרים בעלי קונפיגורציות L ו-D. נמצא כי תבניות ההתנגדות המגנטית ביחס לשדות המגנטיים שהושרו, הן הפוכות זה לזה.
הפרדה אננטיומרית באמצעות מצע מגנטי
הפרדה אננטומרית היא תהליך חשוב ביותר בתעשייה הכימית והפרמצבטית. נהוג להניח כי הזיהוי של כיראליות ואננטיו-סלקטיביות, הן בטבע הן במערכות מלאכותיות, קשור אך ורק לאפקטים מרחביים. קבוצתו של נעמן זיהתה כי האינטראקציה של מולקולות כיראליות עם מצע הממוגנט בכיוון הניצב, היא אננטיו-ספציפית. כאשר מולקולות כיראליות פוגשות במצע המגנטי, הן הופכות לטעונות-מקוטבות. בהתאם ל-CISS, קיטוב המטען מלווה בקיטוב ספין. כאשר אוריינטציית הספין של המולקולה הופכת למקבילה ביחס לאוריינטציית הספין של המצע, האינטראקציה בין המולקולה לבין המצע איננה מועדפת, לאור אינטראקציית הספינים המשמעותית. לעומת זאת, כאשר אוריינטציית הספין היא אנטי-מקבילה ביחס לספין של המצע המגנטי, הרי שהאינטראקציה ביניהם מועדפת הודות לאינטראקציית ספין מועטה.
מעבר אלקטרון תלוי-ספין בחלבונים
נעמן חוקר את תפקידו של הספין בתהליכי מעבר מטען במולקולות חלבון. למחקר יש השלכות על הבנת אינטראקציות תלויות-ספין ועל אפקט של שדות מגנטיים על מוליכות אלקטרונים על פני ממשקים ביוטיים-א-ביוטיים בטבע ובמערכות ביוטכנולוגיות.
הנחיה ותפקידים ציבוריים
לאורך השנים היה נעמן שותף לכתיבתם של למעלה מ-340 מאמרים שפורסמו בכתבי עת מובילים, והיה עורכם של שני ספרים. הנחה כ-30 תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי ועשרות משתלמי בתר-דוקטורט. היה חבר בשורה של ועדות ציבוריות ואף עמד בראש חלק מהן: הוועדה הלאומית למקצוע הכימיה בבתי הספר התיכוניים, ועדת הרפורמה במערכת ההשכלה הגבוהה בישראל, הוועד המנהל של תוכנית ביכורה, והוועדה המדעית של קרן עזריאלי.
בשנות האלפיים היה ממייסדי תנועת ח"ץ שדגלה בהיפרדות חד-צדדית מהפלסטינים, יחד עם עמיתו יחיעם פריאור ונוספים.
מדליית החייל
מדליית החייל (באנגלית: Soldier's Medal) היא העיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילי צבא ארצות הברית על גבורה שלא במהלך קרב. העיטור יכול להיות מוענק גם לאנשי צבא ידידותי עבור מעשה גבורה במהלך תמיכה במבצעי צבא ארצות הברית אך לא במהלך קרב.
העיטור נוסד בהתאם להחלטת הקונגרס של ארצות הברית מ-2 ביולי 1926. על פי הקריטריונים מעשה הגבורה צריך לכלול סיכון עצמי והתנדבות לסיכון החיים שלא במהלך עימות עם כוחות צבא אויב. רמת הגבורה שהופגנה צריכה להיות לפחות כמו זו שנדרשת על מנת לקבל את עיטור צלב התעופה המצוינת. העיטור לא יוענק רק על בסיס הצלת חיים. הוא השביעי בבכורתו מבין עיטורי הצבא.
בחזית המדליה עיטם לבן-ראש הניצב על פסקס.
בין מקבלי מדליית החייל:
ג'ומאנה מנאע
ג'ומאנה מנאע (נולדה ב-1987) היא אמנית פלסטינית, ילידת ארצות הברית, העובדת בעיקר במדיום של פיסול ובווידאו. מנאע היא אמנית חוקרת המשלבת בעבודתה היסטוריה, אתנוגרפיה, קולנוע דוקומנטרי ואקטיביזם.
ביוגרפיה
ג'ומאנה מנאע נולדה בשנת 1987 בפרינסטון ניו ג'רזי, ארצות הברית למשפחה פלסטינית ממג'ד אל-כרום. גדלה בשכונת שועפט בירושלים. חיה ועובדת בברלין.
מנאע למדה באקדמיה לאמנות בצלאל, ועשתה תואר ראשון באמנות יפה (BFA) באקדמיה הלאומית לאמנויות באוסלו, נורווגיה ותואר שני באסתטיקה ופוליטיקה ממכון קליפורניה לאמנויות בלוס אנג'לס.
הציגה מספר תערוכות יחיד בגלריות ומוזיאונים. עבודותיה הוצגו בביתן המדינות הנורדיות בביאנלה ה-57 בוונציה בשנת 2017, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בווינה, אוסטריה, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
עבודותיה
עבודותיה של מנאע בוחנות את הדרכים בהן כוחות חברתיים, פוליטיים ובין אישיים נקשרים דרך יחסים. היא מתרכזת בגוף האנושי וביחסו לנרטיבים של לאומיות והיסטוריה של המקום והדרך בה ניתן לספר את ההיסטוריה מחדש.
בשנת 2013 הציגה מאנע את עבודתה "The Goodness Regime" ("משטר הטוב") – סרט דוקומנטרי ניסיוני שצולם בנורווגיה ובפלסטין ובוחן את תפיסת הטוב בנורווגיה אשר אפשרה למדינה להפוך לכוח-על הומניטרי דרך טקסטים והקלטות דוקומנטריות מאירועים משמעותיים בהיסטורית שני המקומות .באותה שנה הציגה מאנע בברלין את עבודתה "Blessed Blessed Oblivion" משנת 2010, עבודה שנוצרה בהשראת הסרט Scorpio Rising של קנת אנגר משנת 1963. העבודה מתמקדת בתרבות הבריונות הגברית במזרח-ירושלים והאפתיות של חיי היום יום תחת הכיבוש דרך קולאז' ויזואלי ופסקול פרשנות גס ואירוני.
בשנת 2015 הציגה מאנע את "A Magical Substance Flows Into Me". הסרט חוקר מסורות מוזיקליות שונות של מגוון קהילות שונות החיות בירושלים ובסביבתה וקושר אותן לסדרת תוכניות הרדיו שערך האתנו-מוזיקולוג היהודי-גרמני רוברט לכמן לרדיו פלסטין בשנות השלושים. דרך ההקלטות בוחנת מאנע איך מוצגות זהות ומורשת בפניה המרובים של פלסטין.
ב-2016 הציגה מאנע בביאנלה השישית של מרקש, מרוקו את תערוכת הפיסול "The Contractor's Heel". העבודה הוצגה בארמון אל-באדי. מאנע השתמשה בהיסטוריה של הארמון ובמצבו כיום כנקודת בסיס להמשך מחקרה על בנייתם של מיתוסים.
בשנת 2017 הציגה מאנע את עבודתה "The Post Hebarium". התערוכה מבוססת על גליונות עשבייה של האוניברסיטה האמריקאית בביירות אשר הכיל את המגוון הביולוגי של סוריה, פלסטין וסיני החל מסוף המאה ה-19. מחקרה של מאנע מאיר את ההשלכות ההיסטוריות והעכשוויות של שימור ואחסון, ונע בין דמיונות דתיים אי-רציונליים כביכול ובין מאמצים בוטניים, רציונליים למראית עין.
עבודת הווידאו "Wild relatives" משנת 2018 עוקבת אחר המסע שעברו זרעים מקומיים מחלב, סוריה, אל כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד וחזרה ללבנון בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, הפעם הראשונה והאחרונה עד כה, בה נמשכו זרעים מההפקדה. בעבודה זו בוחנת מאנע את יחסי הכוחות המשפיעים על האספקטים האנושיים בחיים והמתח שבין המדינה לפרט, בין תעשייה מכנית וגידול אורגני ידני ומתעכבת על נושאים כהשתנות אקלימית וגיוון ביולוגי.
באותה השנה (2018) הציגה מאנע את "A Small Big Thing" תערוכה מוזיאלית במוזיאון הני אונסטד בנורווגיה, התערוכה הציגה מחשבות על פרקטיקות ארכיבאיות וסיווג של צמחים ולוותה בקטלוג בהוצאת שטרנברג.
רמת הזנה
רמת הזנה או רמה טרופית (בפ"א רפה) של אורגניזם מסוים מייצגת את מקומו בשרשרת המזון. המילה טרופי נגזרת מיוונית, trophē) τροφή), ומשמעה אוכל או אכילה. שרשרת המזון מייצגת רצף אורגניזמים אשר אחד ניזון מהאחר ונאכל בתורו על ידי יצורים אחרים. מספר השלבים של אורגניזם מבסיס שרשרת המזון מייצג את רמת ההזנה שלו. שרשרת המזון מתחילה ברמת הזנה 1 עם יצרנים ראשוניים כגון צמחים, ממשיכה לאוכלי-צמחים ברמה 2, טורפים ברמה 3 הכוללת מגוון אורניזמים הצדים יצורים אחרים כגון צמחים טורפים, חרקים וכדומה, בדרך כלל מסתיימת ברמה 4 או 5 בטורפי בשר או טורפי על. הדרך במעלה שרשרת המזון עשויה להיות זרימה חד כיוונית, או כמארג מזון. סביבה אקולוגית בעלת מגוון ביולוגי גבוה יותר מהווה מעבר הזנתי מורכב יותר.
סקירה
שלוש הדרכים הבסיסיות שאורגניזמים משיגים את מזונם הם כיצרנים, כצרכנים או כמפרקים.
רמת הזנה יכולה להיות מיוצגת באמצעות מספרים כאשר מתחילים ברמה 1 – בצמחים. רמות הזנה נוספות ימוספרו כתוצאה ממיקום האורגניזם לאורך שרשרת המזון.
במציאות, במערכת אקולוגית יש יותר משרשרת מזון אחת לרוב היצורים, מאחר שרוב היצורים ניזונים מיותר מסוג אחד של מזון או נאכלים על ידי יותר מסוג אחד של טורף. דיאגרמה שתתאר את המארג הסבוך של צמתים וחפיפות שרשראות המזון במערכת אקולוגית נקראת מארג מזון. מפרקים נותרים לעיתים תכופות מחוץ לדיאגרמת מארג המזון, אולם אם מכלילים אותם הם יהיו בסוף שרשרת המזון. כלומר שרשרת המזון תתחיל ביצרנים ראשוניים ותסתיים במפרקים. מאחר שמפרקים ממחזרים חומרי מזון, ומותירים נוטריאנטים כך שיצרנים ראשוניים יוכלו להשתמש בהם שוב, לעיתים מתייחסים אליהם כרמת הזנה נפרדת בעצמם.
יעילות המרת הביומסה
באופן כללי, כל רמת הזנה משויכת לזו שמתחתיה בכך שהיא סופגת חלק מהאנרגיה שלה באמצעות תזונה, ובדרך זו ניתן להתייחס לרמה זו כנחה או נתמכת על ידי רמת הזנה הקרובה אליה מלמטה. ניתן לתאר בהמחשה את שרשרת המזון ככמות האנרגיה שעוברת מרמת תזונה אחת לבאה בתור. זו פירמידת האנרגיה. ניתן לדמות את זרימת האנרגיה העוברת בין הרמות כהמרת הביומסה, כך שפירמידת האנרגיה יכולה להראות גם כפירמידת הביומסה, הממחישה את כמות הביומסה שנוצרת ברמות הגבוהות כתוצאה מצריכה של הרמות הנמוכות יותר.
היעילות שבה אנרגיה או ביומסה מועברת מרמת הזנה אחת לבאה בתור נקראת יעילות אקולוגית. צרכנים בכל רמה צורכים בערך 10 אחוז מהאנרגיה הכימית במזון שלהם אל תוך הרקמות האורגניות שלהם. מסיבה זו, שרשרת מזון מתארכת לעיתים נדירות ליותר מ-5 או 6 רמות. ברמת הזנה הנמוכה ביותר (תחתית שרשרת המזון), צמחים ממירים בערך אחוז אחד מאור השמש שהם מקבלים לאנרגיה כימית. מכאן ועד הצרכן השלישוני במעלה הפירמידה סך כל האנרגיה המקורית שנותרת מהשמש ומוטמעת בצרכן השלישוני עומדת על כ-0.001%.
שברי רמות הזנה
מארגי מזון מגדירים לרוב מערכות אקולוגיות, ורמות הזנה מגדירות את המיקום של האורגניזמים בתוך מארגי המזון. אולם רמות הזנה אלו לא תמיד משולבות בפשטות, מאחר שלעיתים תכופות אורגניזמים ניזונים מכמה רמות הזנה. לדוגמה, ישנם טורפים (קרניבורים) שאוכלים גם צמחים (כגון דובים), וישנם צמחים קרניבורים (צמחים טורפים). טורף גדול עשוי לאכול טורפים קטנים ממנו וגם אוכלי-צמחים (הרביוורים); שונר מצוי טורף ארנבים, אולם הפומה טורף גם את השונר המצוי וגם את הארנב. בעלי חיים עשויים לטרוף אחד את השני; צפרדע השור טורפת את סרטן הנהרות וסרטן הנהרות טורף צפרדע שור צעירות. הרגלי האכילה של בעלי חיים צעירים וכתוצאה מכך רמת ההזנה שלהם עשויה להשתנות כשהם יגיעו לבגרות. הביולוג הימי דניאל פאולי מדרג את רמות ההזנה מ-1 לצמחים, 2 לאוכלי צמחים ואוכלי שיירים (צרכנים ראשוניים), 3 לצרכנים שניוניים, וכך הלאה. ההגדרה של רמת הזנה, TL, לכל סוגי הצרכנים i היא:
כש-TL_j הוא השבר של רמת הזנה של טורף j, ו-DC_{ij} מייצג את החלק היחסי של j בדיאטה של i. במקרה של אקולוגיה ימית, רמת ההזנה של רוב הדגים וצרכנים ימיים אחרים היא בין הערכים 2.0 ו-5.0. הערך הגבוה, 5.0, הוא בלתי רגיל, אפילו לגבי הדגים הגדולים, אף על פי שהוא מתרחש בטורפי-על של יונקים ימיים כגון דוב קוטב וקטלן.
בנוסף למחקרי תצפית על התנהגות בעלי-חיים וקביעת כמויות בתכולת קיבתם, ניתן לכמת רמת ההזנה של בעלי חיים באמצעות אנליזה של איזוטופים יציבים מרקמות כגון רקמות שריר, עור, שיער, וקולגן עצם. זה מתאפשר בשל גידול עקבי בהרכב האיזוטופי של החנקן בכל רמת הזנה, הנגרמת מחלוקות המתרחשות מסינתזה של ביומולקולות; שיעור הגידול העקבי הזה בהרכב האיזוטופי של החנקן הוא כ-3%–4%.
יחסי יפן–סיירה לאון
יחסי יפן–סיירה לאון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון.
סקירה כללית
בין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין הרפובליקה של סיירה לאון כוננו ב-27 באפריל 1961, יום הכרתה של יפן בעצמאות סיירה לאון.
חצות (אלבום)
חצות הוא אלבומו ה-13 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי, שיצא בשנת 1981. באלבום זה בלטו השירים "לא עוזב את העיר", "יום אחד", "הלילה השני", "במטוס סילון", "לַנֶּגֶב", "מהן המילים".
הפקה
משה לוי הפיק מוזיקלית את רוב שירי האלבום, שהוקלט ב-8 ערוצים באולפני טריטון בבני ברק. טכנאי קול היה איתמר גפני שהיה זה האלבום הראשון בו שימש טכנאי הקול הראשי. הגיטריסט הצעיר מורדי פרבר, שהתגלה באלבום "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, ניגן את הגיטרות בתקליט. כמו באלבום הקודם, "דרכים", שבו הלחין את "אתמול חלפו הציפורים" של משה בן-שאול, גם באלבום הזה הלחין שלמה ארצי טקסט של המשורר והסופר משה בן-שאול ("מהן המילים").
להבי (דג)
להבי (שם מדעי: Xyrichtys) הוא סוג של דגים ממשפחת השפתוניים החיים בימים הטרופיים והסובטרופיים.
דגים אלה בעלי שפתיים גדולות, רעמת סנפירים מעל גבם ועיניים גדולות בצבע לבן והחוטם שטוח. סנפיריהם קטנים אך מקושטים בצבעים רבים. צורת הסנפירים שלהם עוזרת להם לחפור בחול במהירות וכך הם נמלטים בעת סכנה לתוך החול ומתחפרים בו.
דגים אלה חיים בקרקעית הימים הטרופיים, סביב שוניות וכרי עשבי ים וניזונים מפלנקטון.
אברהם הכהן סקלי
רבי אברהם הכהן סקלי (1870 - כסלו ה'תרל"א, 1924) היה רב, דיין ופוסק הלכה, רב העיר תאזה שבמרוקו ומחבר הספרים "ברית כרותה" ו"באר מים חיים".
קורות חייו
אברהם נולד בעיר פאס לרב דוד - נצר למשפחת כהן-סקלי, ודור רביעי לרבי אהרן הכהן סקלי המכונה "עטרת זקנים".
מקור משפחת כהן סקלי הוא ב"עיר הכהנים" דבדו (ולפני כן בסיביליה שבספרד), אך ענפים שונים ממנה היגרו לעיר פאס או שהו בה באופן תדיר, והבולט שבהם היה הענף המשתייך לבני משפחת הרב אהרן כהן סקלי. ענף זה היה מלא ברבנים, דיינים ופוסקי הלכה.
בשנת תר"א נשא את מרים, בת הרב שאול למשפחת בן דוד ויוסף . ומעט לאחר חתונתו התמנה לרב העיר תאזה שבצפון מרוקו, ושימש בתפקיד במשך כעשרים וחמש שנה עד לפטירתו.
חיבר מספר ספרי הלכה אשר נותרו בכתב יד ונמצאו בידי אחיו, ויצאו לאחר מותו. על תשובותיו נהג לחתום נא"ה.
רבי אברהם נפטר בעיר תאזה, בכסלו שנת תרל"א, בהיותו כבן 46 שנים.
צאצאיו
רבי אברהם לא הניח אחריו בנים כי אם בנות. אחת מהם נישאת לרבי אליהו מאיר, בן אחיו רבי יוסף, להם נולדו מספר בנים וביניהם רבי יוסף הכהן, שהיה לרבם של רבים מחכמי העיר האחרונים, ביניהם רבי יוסף בן נאים.
איים פראיים
הסדרה מראה את אתרי הטבע והחיים השונים בטבע בבריטניה ואירלנד, והיא כוללת 6 פרקים באורך של כשעה, אם כי הפרק האחרון הורד מחשש מתגובת המפלגה השמרנית והתקשורת הימנית על ביקורת על הפגיעה בטבע. בשל כך הופרד החלק האחרון והוא נחשב לחלק מסדרה נפרדת ("Saving Our Wild Isles").
מארי קלוטילד, נסיכת צרפת
מארי קלוטילד, נסיכת צרפת (בצרפתית: Marie Clotilde de France; 23 בספטמבר 1759 - 7 במרץ 1802) הייתה אחותו של לואי השישה עשר, מלך צרפת ואשתו של קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה.
ראשית חייה
מארי קלוטילד נולדה ב-23 בספטמבר 1759 בארמון ורסאי, ללואי, דופן צרפת, בנו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ולמריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, בתם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1765 מת אביה, ואחיה לואי אוגוסט הפך לדופן צרפת, ובשנת 1767 מתה גם אמה משחפת. אליזבת התחנכה על ידי מאדאם דה מרסן, יחד עם אחותה אליזבת, אולם מכיוון שאליזבת לא התייחסה ללימודים ברצינות, העדיפה מאדאם דה מרסן את קלוטילד על פני אליזבת, ובעקבות כך חל קרע בין האחיות. היחסים ביניהם השתפרו לאחר שקלוטילד טיפלה באליזבת בעת שחלתה, ואף סייעה לה בלימודים. בשנת 1770 התחתן אחיה לואי אוגוסט עם מריה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה, אשר מיד עם הגיעה לצרפת נקשרה מאוד לאליזבת, ובעקבות כך לא אהבה קלוטילד את מארי אנטואנט. בשנת 1774 מת סבה לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ואחיה לואי השישה עשר, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו.
נסיכת פיימונטה
אף על פי שקלוטילד שאפה להיות נזירה, אחיה רצה בברית עם ממלכת סרדיניה, ולכן ב-30 בספטמבר 1775 התחתנה מארי קלוטילד עם קרלו אמנואלה, נסיך פיימונטה. הפרידה ממנה הייתה מאוד קשה לאחותה אליזבת, והשתיים בקושי הסכימו להיפרד האחת מהשנייה. אף על פי שהתחתנו בנישואים פוליטיים, היו בין השניים יחסי אהבה חמים, אולם לא היו להם ילדים, ולכן לאחר 8 שנות נישואים ביקשה קלוטילד להפסיק לקיים יחסי מין ולחיות בצניעות. קלוטילד נקשרה מאוד לגיסותיה מריה תרזה, דוכסית אאוסטה ומריה אנה מסבויה, דוכסית שאבלה, והייתה מאוד פופולרית בקרב הציבור.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית, ועד מהרה התמלאה טורינו במהגרים צרפתים אריסטוקרטיים, אשר לא היו אהודים על הציבור המקומי, וגרמה לסכסוך בין ממלכת סרדיניה לצרפת. בסוף 1789 הגיע לטורינו אחיה שארל, רוזן ארטואה, ובשנת 1791 הגיעו גם דודותיה מארי אדלייד, נסיכת צרפת וויקטואר, נסיכת צרפת. הוצאתם להורג של אחיה לואי השישה עשר, מלך צרפת וגיסתה מארי אנטואנט השפיעו עליה קשות, אולם הוצאתה להורג של אחותה האהובה אליזבת גרמה לה לזעזוע עמוק, ובעקבות כך היא החלה להתלבש אך ורק בשמלות צמר פשוטות, גזזה את שערה ושמה עליו כובע פשוט, זנחה את כל תכשיטיה, והפסיקה ללכת לתיאטרון ולאופרה.
מלכת סרדיניה
בשנת 1796 מת חמיה ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, ובעלה הוכתר כקרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה. בעקבות תבוסת צבא סרדיניה על ידי נפוליאון, נאלץ קרלו אמנואלה להסכים לתנאי חוזה פריז מ-1796 שאיפשרו לנפוליאון מעבר חופשי בשטח הממלכה. ב-6 בדצמבר 1798 כבש הגנרל המהפכני הצרפתי ברתלמי קתרין ז'ובר את טורינו, וגירש ממנה את קרלו אמנואלה וקלוטילד, שנמלטו אל האי סרדיניה, וויתרו על נחלותיהם ביבשת. בעת שהותם בסרדיניה ניהלה למעשה קלוטילד את הממלכה, ותמכה בבעלה כל העת שלא יתפטר מתפקידו לטובת אחיו. בספטמבר 1800 עזבו קרלו אמנואלה וקלוטילד את סרדיניה לפירנצה, משום שהברית הרוסית-אוסטרית במלחמה נגד צרפת גברה על תקוותיהם לשובם לטורינו, אך קרב מרנגו גרם להם להימלט לרומא ואחר כך לנאפולי, שם נשארו מנובמבר 1800 עד מרץ 1801 לפני שחזרו לרומא. בעת שהותם ברומא הם חיו כאורחים של עשירים ממשפחת קולונה, ובמאי 1801 הם חזרו לנאפולי. ב-7 במרץ 1802 מתה מארי קלוטילד, ובעקבות כך החליט קרלו אמנואלה ב-4 ביוני 1802 להתפטר לטובת אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה.
ארמניה באירוויזיון למוזיקאים צעירים
ארמניה השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2012.
אוסקר דה מרקוס
אוסקר דה מרקוס (נולד ב-14 באפריל 1989) הוא כדורגלן ספרדי המשחק באתלטיק בילבאו.
קריירה
דה מרקוס התחיל את הקריירה שלו בדפורטיבו אלאבס בעמדת החלוץ. ב-21 בדצמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד טנריפה. למרות גילו הצעיר שיחק דה מרקוס ב-20 משחקים במדי הקבוצה הבוגרת, אך בסוף העונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
בחודש יולי חתם באתלטיק בילבאו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-6 באוגוסט 2009 בניצחון 1–2 נגד יאנג בויז ברן במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. את העונה סיים עם 3 שערים ב-29 הופעות בכל המסגרות ועוד הופעה בקבוצת המילואים של המועדון. בעונת הפך לשחקן הרכב פותח במועדון. ב-17 בדצמבר 2011 נפגע דה מרקוס באשכיו דבר אשר דרש טיפול של 25 תפרים. הוא התאושש וחזר להרכב, כולל בגמר הליגה האירופית 2012 שם הפסידה קבוצתו 0–3 לאתלטיקו מדריד.
ב-4 בינואר 2013 האריך את חוזהו עד יוני עם סעיף שחרור של 32 מיליון אירו. דה מרקוס הבקיע בשני המשחקים נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת שמינית גמר הליגה האירופית שבסיומם העפילה בילבאו לרבע הגמר לאחר שניצחה 3–5 בסיכום הכללי. באותה עונה הגיע עם הקבוצה לגמר המפעל בו הפסידה לאתלטיקו מדריד.
בנובמבר זומן דה מרקוס לראשונה לסגל נבחרת ספרד לקראת משחקי הידידות נגד  ו, אך טרם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הלאומיים.
השפלת אולקוש
השפלת אולקוץ', או יום רביעי העקוב מדם (ביידיש: דער בלוטיקער מיטוואָך), כפי שכונה לפני שנודעו העובדות אל נכון, הוא אירוע השפלה נפשית והתעללות ביהודים שהתרחש ב-כ"ה בתמוז ה'ת"ש (31 ביולי 1940) באוֹלקוּש שבפולין. ככל הידוע שני פולנים ויהודי אחד בשם מאיר נהרגו. אחת התמונות, שבה נראה יהודי חסידי, הרב משה הגרמן, עם תפילין מבוקעות העומד ליד אנשים שוכבים בשורה לצידו ופניהם כלפי מטה, התפרסמה ופורשה בטעות כתיעוד של גופות יהודים שנרצחו. טעות זו משמשת כיום בטיעונים של מכחישי שואה. רוב יהודי העיירה, כולל האיש שבתמונה, הרב משה הגרמן, וכן אשתו וילדיו, נרצחו שנתיים מאוחר יותר. רוב יהודים אלו נרצחו במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, לאחר שבמשך שנתיים עברו התעללויות, רציחות, וגירוש לגטו בעיירה סמוכה. כינוס יהודי אולקוש וגירושם לאושוויץ תועד בצילומים אף הוא.
השתלשלות המאורעות
בסיוון ה'ת"ש המשטרה הגרמנית ערכה משפט ראווה לתושבי העיירה עקב רציחת איש משמרות-הגבול הגרמני ארנסט קדץ, שהתגורר באולקוש. 30 פולנים הוצאו להורג, והיהודים הוזהרו שחלקם עוד ישולם.
כחודש לאחר מכן, ביום כ"ה בתמוז ה'ת"ש (31 ביולי 1940) כונסו הגברים היהודים מגיל 17 ומעלה בכיכר השוק המרכזית בעיירה, שם עברו התעללות קשה. בין היתר, נצטוו היהודים להגיש את תעודותיהם ולהירשם, לשכב במשך היום כולו כשפניהם אל הקרקע, בעוד דורכים עליהם, מכים אותם ודורשים מהם להניף את הרגליים והידיים על גבם.
ישנה עדות ראייה של משה דוד ויצמן, שנמסרה בשנת 1972 (תשל"ב) ונרשמה בספר היזכור של הקהילה, והבהרות שנמסרו בראיון נוסף איתו בסוף שנת 1998 (תחילת תשנ"ט) שהודפס בגיליון חב"ד. לפיה, משה הגרמן, בנו של אחד מרבני הקהילה, ואחרים הוצאו מהתפילה בבית הכנסת והובאו אל הכיכר שבה כבר שכבו אלפי הגברים היהודים. נעליו הוסרו ממנו והתפילין שבראשו בוקעו בסכין. האיש הועמד יחף במשך זמן רב ליד השוכבים, ולאחר מכן הורץ סביב הכיכר. לפי עדות זו היו שאיבדו את שיניהם כשהוכרחו ללעוס חצץ בפיהם. העד זכר שיהודים אחדים מתו כתוצאה מן הבהלה. לפי ספר הזיכרון נהרגו חמישה יהודים במהלך האירוע, ולפי יד ושם שני פולנים ויהודי אחד בשם מאיר.
גלגולי הסיפור על השפלת אולקוץ' והתמונה המפורסמת
ההתעללות תועדה, וצילומים אלו נמסרו לפרסום בעיתון גרמני בזמן המלחמה, כשאחד הצילומים הופיע בשער העיתון. אין כיום ידיעות לא על שמו של עיתון גרמני זה ולא אם שרד עותק ממנו.
במשך שנים היו מוכרות כמה מתמונות ההתעללות, שמקורן בעיתון יהודי שווייצרי ביידיש. בסיפור שצורף לעיתון השווייצרי נכתב שמוסר התמונות השתתף באירועים בעצמו, העיד על תוכנן ואחר כך נהרג בשואה. בין היתר נכתב שבתמונה המפורסמת, המדובר ברב העיירה שביקש באומץ לומר קדיש אחרון על חבריו שנהרגו, השוכבים לרגליו. הגרמנים המשועשעים הסכימו לכך, בטרם נורה אף הוא ונרצח מכדור אקדח בראשו. ליד התמונה של היהודי עם התפילין המבוקעות והשוכבים לצידו, שהוצגה ביד-ושם, נרשם המידע השגוי מהעיתון וכן ששמות המצולמים אינם ידועים.
בשנת 1971 הגיע ליד ושם משה דוד ויצמן, אחד השורדים מן העיירה, שהיה בין השוכבים בהתעללות זו, ראה את התמונה, ועל מנת לתקן את המעוות כתב מאמר עבור ספר היזכור של העיירה. עדותו צורפה לספר שהודפס בשנת 1972, ובה זיהה את האיש עם התפילין המבוקעות כמשה הגרמן, בנו של אחד מרבני הקהילה, אך לא רב העיירה ולא בנו. כמו כן סיפר פרטים על ההתעללות.
גיליון חב"ד השבועי שיחת השבוע לפרשת ויגש ה'תשנ"ט (סוף 1998), פרסם את סיפור התמונה עם התפילין המבוקעות במדור חיים יהודיים, ותיאר את מה שקרה כפי שנרשם בעיתון השווייצרי. שבוע אחר כך, אותו משה דוד ויצמן, ישיש תושב בני ברק (אז בן 87), התקשר למערכת העיתון והבהיר את הדברים. תמונתו ודבריו פורסמו בגיליון לפרשת ויחי (ב-1 בינואר 1999): ראשית, הודיע שהוא עצמו חי, שהיה אחד השוכבים עם פניו לאדמה שבאותה תמונה, ושהוא יכול לספר את הסיפור כהווייתו. שנית, הודיע שוב, לא מדובר ברב העיירה, אלא ברב משה הגרמן, הבן של אחד מרבני העיירה, שאולץ לעמוד יחף על יד האנשים השוכבים ולרוץ סביב הכיכר. הוא סיפר על ההתעללות ועל השוכבים, ואף ידע לספר שהרב משה הגרמן לא נהרג באירוע זה.
לאחר עדכון הנתונים, זיהו חוקרי יד ושם עדות של אחות הרב אשר שרדה את השואה, על פיה הרב משה הגרמן, המצולם בתמונה, נרצח שנתיים מאוחר יותר בה'תש"ב במיידנק. בדף העדות נמסר שהוא היה מלמד (כלומר מורה) בתלמוד תורה (בית ספר יסודי חרדי) ומשגיח כשרות. אשתו פרומה וילדיהם נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ב-ה'תש"ב, עם חיסול הגטו בעיירה.
על ההתעללות עצמה נרשם בהרחבה בספר הקהילה לזכר נספי השואה, אשר נכתב על ידי ניצולים.
התמונה יחד עם ההקשר השגוי עדיין משמשים באופן שגוי במאמרים יהודיים לגבי השואה, בעיקר בטקסטים בהקשר הדתי.
פרסום הסיפור המוטעה כפי שהוצג בעבר, משמש כיום כאחת מהטענות של מכחישי השואה.
תעוד צילומי נוסף ומאוחר יותר על שואת יהודי אולקוש
רצח הפולנים באולקוש צולם ופורסם, והתמונות מוצגות במוזיאון לתולדות פולין.
תיעוד צילומי מלא עם כ-14 תמונות לפחות נותר מההתעללות. בתמונות מתועדים יהודים העומדים במים תחת גשר ומתחננים על חייהם, נראה יהודי הגוזז את זקנו של יהודי אחר המרים את ידיו בכניעה ונראות ערמות שלל שנבזז מיהודי העיירה כולל גווילים שנראים כספרי תורה. בצילומים נראית גם פעילות משתפי פעולה יהודים. יהודי העיירה עונדים סרט לבן ועליו מגן דוד (כנראה כחול), וחלקם עם מגיני דוד גדולים התפורים על מעיליהם. הגרמנים נהנים מארוחה בעוד אלפי גברים יהודים שוכבים על הרצפה, ומצטלמים כשהם לועגים לרבני ונכבדי העיירה, לוקחים מהם את משקפיהם כובעיהם ונעליהם, ומכריחים אותם להשתופף ולנקות את הכיכר או לבצע תנועות מגונות או מאומצות. נראים קבוצה של יהודים עטורי תפילין ולבושים בטליתות, שהוצאו מבית הכנסת באמצעה של תפילת שחרית ליום חול, ובתמונות מתוארים סוגים שונים של התעללות, שבהם משחיתים או לועגים לטלית ולתפילין. קבוצה קטנה של יהודים מופרדים מן השאר, ומובלים אל הנהר במה שנראה כהוצאה להורג (אולי מדומה לצורך הפחדה). התמונות הובאו באתר המרשתת שאינו פעיל כיום על שם גטו וילנא. עותק של התמונות והסברים לגביהן נמצא באתר דעת.
הגרמנים תלו שניים מיהודי אולקוש שנתפסו עוסקים בהברחת מזון, כשנה לאחר ההשפלה. לאחר התלייה, לדברי הכותבים פסקו ההברחות. המעשה תועד בספר יזכור. תלייה זו תועדה בשתי תמונות בידי צלם. אחת התמונות מוצגת כיום באתר מוזיאון השואה בוושינגטון, השנייה בספר היזכור של יהודי אולקוש.
גירוש יהודי אולקוש לאושוויץ מהגטו תועד אף הוא באופן מפורט. פירוש למוצג בתמונות אלו הובא במאמר שבאתר דעת.
אבטלה מבנית
אבטלה מבנית היא אחת משלוש קטגוריות של אבטלה המובחנות על ידי כלכלנים, כאשר האחרות הן אבטלה חיכוכית ואבטלה מחזורית.
האבטלה המבנית עלולה להיות ארוכת טווח ואיטית לתיקון, כיוון שהיא דורשת הכשרה מחודשת של העובדים או לעיתים אף הגירה.
סיבות ודוגמאות
מנקודת מבט אינדיבידואלית, אבטלה מבנית יכולה להיגרם מהסיבות הבאות:
מנקודת מבט רחבה יותר, יש תרחישים בהם יכולה להיווצר אבטלה מבנית של מספר גדול של עובדים:
בנוסף, מעסיקים עלולים לדחות עובדים מסיבות שאינן קשורות לכישורים או לגאוגרפיה, כך למשל אבטלה מבנית יכולה לנבוע גם מאפליה.