cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ימי הביניים
מערבולת של משברים
הרעב הגדול של 1315–1317 (לעיתים מתוארך לשנים 1315–1322) היה הראשון בסדרה של משברים רחבי היקף שהכו ביבשת אירופה בתחילת המאה ה-14. מיליונים מתושבי היבשת נספו ברעב שנמשך מספר שנים והוא מסמן סוף ברור לתקופת הצמיחה והפריחה שחוותה היבשת מהמאה ה-11 עד למאה ה-13. מזג אוויר קשה באביב שנת 1315, גרם לשדות להניב יבול דל ורבים אף לא הניבו כלל, המחסור הקשה במזון נמשך במהלך כל שנת 1316 והסתיים רק בקיץ 1317. יבשת אירופה לא התאוששה באופן מלא עד לשנת 1322. תקופה זו סומנה ברמות פשיעה קיצוניות, מחלות ותמותה גבוהה, תוחלת החיים הממוצעת באירופה בשנת 1376 הייתה מעט מעל 35 שנה ובזמן הרעב הגדול ירדה תוחלת החיים לפחות מ-30. לרעב זה היו השלכות לגבי תפקוד הכנסייה, המדינה, החברה האירופאית ופורענויות אחרות שחוותה היבשת במהלך המאה ה-14. הרעב הגדול היה מוגבל לצפונה של אירופה בלבד וכלל את צפון צרפת, האיים הבריטיים, ארצות השפלה, סקנדינביה, גרמניה ומערב פולין, המדינות הבלטיות הושפעו גם כן מהרעב אם כי לא כולן בצורה ישירה, נזקי הרעב הוגבלו בדרומה של היבשת בידי שרשרת הרי האלפים והפירנאים. מגפת המוות השחור הייתה מגפה שהשתוללה בכל רחבי אירופה, בכמה גלים, בין השנים 1347–1351. קיימים חילוקי דעות לגבי הגורם למחלה, כאשר התרחישים האפשריים העיקריים הם מגפת דבר, אבעבועות שחורות ווירוס האבולה. מניחים כי מגפה החלה במרכז אסיה ומשם התפשטה מערבה בדרך המשי על ידי סוחרים וצבאות מונגוליים לחצי האי קרים בשנת 1346. צבא מונגולי שהטיל מצור על עיר הנמל קאפה שבחצי האי קרים סבל מהמגפה, כדי להדביק את התושבים ירה הצבא המונגולי את הגוויות המזוהמות במחלה לעבר העיר על ידי בליסטראות, פעולה זו נחשבת לאחד המקרים הראשונים של שימוש בנשק ביולוגי. סוחרים מהעיר ג'נובה שבאיטליה נמלטו מהעיר הנצורה והעבירו את המחלה בספינותיהם לסיציליה ומשם היא התפשטה לאירופה, בשנת 1348, בתוך חמש שנים התפשטה המגפה בכל רחבי אירופה, למעט אזורים נרחבים בפולין והגיעה אף לנסיכויות הרוסיות ולכל האיים הבריטיים. הערכות סביב מספר הקורבנות נסובות בין שליש ל-60% מאוכלוסיית היבשת. בסביבות שנת 1420, כתוצאה מצטברת של מגפות ושנות רעב חוזרות ונשנות הדלדלה אוכלוסיית אירופה לשפל חסר תקדים של לא יותר משליש, ככל הנראה, מסך האוכלוסייה שהתגוררה באירופה מאה שנים קודם לכן. האפקט של אסונות הטבע הרבים החריף עקב סכסוכים צבאיים גדולים, במיוחד היה המקרה נכון בצרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
בעקבות הידלדלות האוכלוסייה באירופה, נוצר שפע של מזון, אך מחסור חמור בידיים עובדות הביא לעלייה במחיר העבודה. ניסיונות של בעלי האדמות להוריד בכוח את שכר העבודה באמצעות חקיקה, כמו זו שנעשתה באנגליה בשנת 1351 שקבעה כי שכר העבודה יחזור לרמות שהיו לפני פרוץ המגפה בשנת 1348, נדונו לכישלון. ניסיונות אלה השיגו לא יותר מתרעומת וזעם בקרב אוכלוסיית האיכרים, שהובילה למרידות בצרפת בשנת 1358 ובאנגליה בשנת 1381. התוצאה ארוכת הטווח הייתה סופה של הצמיתות במערב אירופה ותחילת סופו של המשטר הפאודלי. במזרח אירופה, לעומת זאת, יכלו בעלי האדמות לנצל את המצב העגום כדי להכריח את האיכרים לשיעבוד מדכא יותר.
נפילת הקיסרות הביזנטית
את תחילת קיצה של הקיסרות הביזנטית ניתן ליחס למסע הצלב הרביעי, שכבש את העיר והקים בה את האימפריה הלטינית. 60 שנה חלפו ולאחר כיבושה מחדש על ידי מיכאל השמיני, קיסר ניקאה, הוכתר האחרון כקיסר ביזנטיון. חילופי השלטון לא שינו את מצבה של הקיסרות, שנשאר בכי רע, עקב החורבן שהמיט עליה מסע הצלב הרביעי, ניסיונות ההתרחבות צלחו לזמן מוגבל ולא הביאו מזור לקיסרות השוקעת. ניסיונות לפייס את המערב להכפיף את הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית ברומא, העלו את חמתם של התושבים. הקיסרות שקעה במלחמת אזרחים שנמשכה שמונה שנים שהרסה סופית את שרידי הקיסרות. רעידת אדמה שהתרחשה בגליפולי בשנת 1354, הביאה לעות'מאנים, שנשכרו בידי אחד הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים, דריסת רגל באירופה. כאשר הסתיימה מלחמת האזרחים בביזנטיון, הביסו העות'מאנים את הסרבים ושעבדו אותם לואסלים. לאחר קרב קוסובו, חלקו הגדול של הבלקנים היה נתון להשפעת העות'מאנים.
בשלב זה התמעטה אוכלוסיית קונסטנטינופול והייתה עתה לא יותר מצל של הכרך השוקק שבשיאו הגיע ליותר מחצי מיליון תושבים. עתה מנתה אוכלוסיית העיר לא יותר מ-50,000 תושבים שהתגוררו במה שנראה כאסופה של כפרים המופרדים בשדות ומוקפים חומה אדירה. בחודש אפריל 1453 הטיל צבאו של מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית, שמנה כ-80,000 חיילים ועוד מספר לא ידוע של כוחות לא סדירים, מצור על העיר. למרות ניסיונות הגנה נואשים של הכוחות הנוצריים (המוערכים בכ־7,000 חיילים מהם 2,000 זרים), נפלה קונסטנטינופול בידי העות'מאנים לאחר חודשיים בסוף חודש מאי. הקיסר הביזנטי האחרון, קונסטנטינוס האחד עשר, נראה משליך מעליו את מחלצות הקיסר והטיל את עצמו לקרב פנים אל פנים לאחר שהובקעו חומות העיר.
אובדן קונסטנטינופול היה מכה קשה לעולם הנוצרי, האפיפיור קרא להתקפת נגד מיידית בדמות מסע צלב, אך כאשר השליטים האירופאים המרכזיים היו מוכנים להוביל את המסע, החליט האפיפיור עצמו להובילו, מותו המוקדם חיסל סופית כל אפשרות לתגובה מעשית.
רומא השלישית
במאה ה-13 נפלה הרוס של קייב אל מול הפלישה המונגולית. במקומה תקום לימים נסיכות מוסקבה שזכתה בניצחון גדול בקרב קוליקובו בשנת 1380. הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה. היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, הגדול (1462–1505), שנסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית, סיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית. לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הביזנטית. לבסוף הם החלו לקחת על עצמם את התואר צאר, ומוסקבה תוארה בידי בני אותה התקופה כרומא השלישית.
בתחילת המאה ה-14 הפך הים הבאלטי לאחד מנתיבי הסחר החשובים ביותר באירופה. ברית ערי הנזה, ברית של ערי סחר, סייעה בקליטתם של פולין וליטא ומדינות בלטיות אחרות לתוך כלכלת אירופה. הסחר המפותח הזין צמיחה של מדינות חזקות במזרח אירופה כולל: ליטא, פולין, הונגריה, בוהמיה ונסיכות מוסקבה.
כאמור, תאריך נפילתה של קונסטנטינופול לידי העות'מאנים מוסכם על חוקרים רבים כנקודת ציון לסיומם של ימי הביניים. הרנסאנס, שהחל מעט לאחר מכן באיטליה ותקופת התגליות בהן התגלה "העולם החדש", סימנו את כניסתה של אירופה לתקופה חדשה, התקופה המודרנית.
חידושים בימי הביניים
למרות התפישה המבוטאת בשמה של התקופה, החברה האנושית באירופה של ימי הביניים לא קפאה על שמריה.
התקדמויות טכנולוגיות של ימי הביניים היוו את המסד לתהליכי שינוי כלכליים ותרבותיים אדירים.
בין ההתפתחויות הטכנולוגיות המובהקות של ימי הביניים ניתן לכלול את: טחנת המים וטחנת הרוח בתחום אספקת הכוח ורתימת כוחו של הטבע, את מחזור שלושת השדות, פיתוח המחרשה הכבדה והרתמה המודרנית לסוס בחקלאות. בתחום המלחמה נמנים: אימוץ אבק השרפה, המצאה שהגיעה מסין לאירופה. ואפשרה גם את פיתוח התותח שהתרחש באותה עת. גם להמצאת פרסת הסוס היה תפקיד היסטורי חשוב שכן היא אפשרה לראשונה שימוש מאסיבי בסוס ללחימה ורכיבה ארוכת טווח ואפשרה לקרל הגדול מנהיג הפרנקים את בניית הצבא המחודש שלו. פיתוחים טכנולוגיים חשובים נוספים כוללים בין השאר את השעון, האצטרולב, הנייר והמראה.
נשק ושריון בימי הביניים
במשך רוב ימי הביניים כלי הנשק היו נשק קר שכלל חרבות, גרזני קרב, חניתות ופגיונות. כלי היריה העיקרי היה חץ וקשת. שריון הגוף היו בעיקר שריונות עור ושריונות עור מחוזקים בלוחות מתכת, כאשר הלוחמים האצילים העשירים ביותר היו מצוידים בשריון שרשראות, שסיפק הגנה טובה יותר מרוב השריונות שהיו קיימים אז. בתקופה זו רווח השימוש במגן, שכן השריון לא סיפק הגנה מלאה מפני חצים, חרבות וגרזנים.
בשיא ימי הביניים, החל מהמאה ה-11, חל שיפור ניכר באיכות כלי הנשק והשריון. השריון העיקרי של האבירים היה שריון שרשראות עם קסדה כבדה. השימוש במגן היה עדיין נפוץ. עם הגידול בשימוש בסוסים ללחימה ושיפור בטכנולוגיית הרכיבה (המצאת המשוורת) חלה עלייה במעמד חיל הפרשים באירופה, והאבירים הפכו מסתם לוחמים פאודליים לפרשים כבדים המחויבים לקוד אבירות. נשקו העיקרי של הפרש היה הרומח, ששימש בעת הסתערות. נשקו האישי של האביר היה החרב, ששימשה גם כסמל מעמד. כלי נשק נוספים היו גרזן קרב, פטיש קרב, חנית, אלות וכוכב השחר. לצד השימוש בחץ וקשת גבר השימוש גם ברובה-קשת (קשת מוצלבת) שעלה על הקשת הממוצעת בטווח הירי ובעוצמת החדירה, אך היה בעל טעינה איטית ומסורבלת יותר.
בסוף ימי הביניים חל שיפור גדול באיכות השריון עם פיתוח שריון הלוחות, שסיפק לאביר הגנה היקפית טובה מול מרבית כלי הנשק (כולל חצים וחרבות), דבר שגרם לירידה בשימוש במגן. כלי הנשק העיקריים של האביר בתקופה זו היו רומח להסתערות וחרב כנשק אישי וכן פטיש קרב ופגיון כנשק משני. נגד שריוני הלוחות פותחו מגוון נשקי מוט ובהם רומחי רגלים ארוכים במיוחד (Pike), גרזן-חנית (Pollaxe), האלברד (Halberd), בק דה קורבין ומגוון "פותחני קופסאות" על מוט ארוך. בתקופה זו פותחו גם החרבות הדו-ידניות: חרבות גדולות וכבדות שנדרש כוח רב ואחיזה בשתי הידיים על מנת להפעילן בקרב.
בסוף ימי הביניים גם החל שימוש בנשק חם, בהתחלה בתותחים ומרגמות פרימיטיביים ללוחמת מצור, ובהמשך גם כרובים מסורבלים דוגמת הארקבוז.
אמנות ואדריכלות
אדריכלות ימי הביניים כוללת כמה סגנונות אדריכליים שאפיינו את הבנייה באירופה מנפילת הקיסרות הרומית ועד ניצני הרנסאנס. סגנונות הבנייה בימי הביניים התבססו על האדריכלות הקלאסית אך היו מאוד שונים ממנה. כהמשך של האדריכלות הרומית התפתחה האדריכלות הביזנטית באזור מזרח הים התיכון, בעיקר בימי הביניים המוקדמים. במקביל התפתח סגנון הרומנסק בצרפת ובצפון ומערב אירופה החל מתחילת המאה ה-11. סוף ימי הביניים במרכז ומערב אירופה התאפיינו בסגנון הגותי, שהחל בסוף המאה ה-12 בצרפת והתפשט לשאר אירופה. האדריכלות הגותית התבטאה בעיקר בקתדרלות ומבני דת אך בהמשך התפשטה גם למבנים אזרחיים. לצד האדריכלות הכנסייתית התפתחה אדריכלות ביצורים מאבן ובפרט בניית טירות מבוצרות ששימשו הן מקום מגורים לאצילים והן בסיס לשליטה בנחלה הפאודלית.
הכנסייה באירופה בימי הביניים
הכנסייה הנוצרית צברה רכוש והון במשך מאות שנים, ובהם כסף, זהב, מבנים וקרקעות בכפרים ובערים. הרכוש נאסף מגביית מיסים ותשלומים, ממעשרות, וכן ממתנות המאמינים ומרכוש שהורישו לה במותם. שלא כיתר התושבים במדינות, הכנסייה הייתה פטורה מלשלם מיסים לשליטים, ולכן קיימה ברווחה את נושאי התפקידים הבכירים בה. למען המאמינים היא בנתה כנסיות, בתי ספר, בתי חולים ובתי מחסה לנזקקים. כך הלכה הכנסייה והתפתחה לגוף כלכלי מבוסס וחזק באירופה.
נושאי המשרות בכנסייה ידעו קרוא וכתוב, והבכירים שבהם שלטו ביסודות המנהל. לכן נהגו המלכים להיעזר בהם ומינו אותם ליועצים, לשרים, ולמנהלי לשכת המלך. בתמורה לשירותים הללו העניקו המלכים לכנסייה נחלות קרקע כפיאודום, וכך היו ראשי הכנסייה לווסאלים של המלכים.
המשפחה בימי הביניים
משפחת האיכרים, של אירופה בימי-הביניים, הייתה יחידה פטריארכאלית, שבה היה אדם אחד בעל מעמד: הגבר שהיה ראש המשפחה. מעמד האישה לא היה שווה מבחינה משפטית וחוקית למעמד הגבר, אלימות כלפי נשים הייתה מקובלת, וזכויות הירושה שלהן היו מופחתות. מעמד הילדים היה קשה אף יותר.
היהודים בימי הביניים
לפני תחילת ימי הביניים נחתם התלמוד ונגמרה תקופת האמוראים. לאורך ימי הביניים התקיימו שתי תקופות מרכזיות: תקופת הגאונים, ובה התקיימו שני מרכזים רוחניים של עם ישראל, בבבל ובארץ ישראל. לאורך תקופה זו התרופפה יהדות ארץ ישראל. התקופה המרכזית השנייה נקראת תקופת הראשונים, מרכזה הרוחני היה בצרפת ובספרד, כאשר לקראת סופה, עקב הרדיפות הנוצריות ומסעי הצלב, התרכזה בספרד. בסוף ימי הביניים נחרב המרכז הרוחני בספרד עקב גירוש יהודי ספרד, ובכך נגמרה תקופת הראשונים.
יהודים תחת שלטון מוסלמי
מסעות הכיבוש שערכו הערבים גרמו לכך שרוב העם היהודי חי בימי הביניים תחת מערכת שלטונית אחת, כלומר תחת שלטון מוסלמי ורק מיעוט חי תחת שלטון נוצרי.
מס הח'ראג', שהוטל על יהודים בנוסף לג'יזיה ולא הוטל על מוסלמים, גרם בארצות האסלאם לכך, שיהודים שעסקו בחקלאות, בעיקר בשטחי עיראק של ימינו, נאלצו לעזוב את הכפרים ולהתרכז בערים.
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד היא שירה שנכתבה בעברית על ידי יהודים מספרד המוסלמית, אל-אנדלוס, בתקופת ח'ליפות קורדובה, פחות או יותר סביב השנים 950 עד 1492. יש המתייחסים לשירה כסוגה על פי מאפיינה הצורניים והתוכניים ולכן לא בהכרח שנכתבה במסגרת הזמנים המוזכרת, כמו כן לא הייתה מוגבלת לערי אנדלוסיה וזרחה ברחבי העולם המוסלמי, באיטליה ובצרפת. לשירים שנכתבו בתקופה זו מאפיינים כללים במבנה ובנושאים. מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת הקודש ולשירת החול כאשר שירת הקודש עוסקת באל ובדת וכיום מהווה חלק ממחזור התפילה בבית הכנסת ושירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
יהודים תחת שלטון נוצרי
החוק הגרמאני לא הפלה יהודים לרעה. ניצורה של אירופה היה תהליך ארוך ואטי, ולכן בימי הביניים המוקדמים, במרבית המקומות שבהם חיו היהודים באירופה הם נהנו בדרך כלל משלווה ומהגנת השלטון. הממלכה הוויזיגותית בספרד הייתה שונה בעניין זה משאר הממלכות הגרמאניות. בשנת 586 המירו המלכים הוויזיגותים את דתם האריאנית בנצרות הקתולית, וביקשו להפוך את ממלכתם לחברה נוצרית אחידה. אחת הדרכים להגשים מטרה זו הייתה אימוץ מדיניות אנטי-יהודית קיצונית, כדי לגרום לניצורם של היהודים. המלכים שיתפו פעולה בעניין זה עם הכנסייה, ובחסותם התכנסו כמה ועידות כנסייה שתיקנו תקנות במטרה לחסל את הקיום היהודי בממלכה. התקנות נועדו לצמצם את הקשרים הכלכליים והחברתיים בין יהודים לנוצרים, נאסר על יהודים להחזיק במשרות ציבוריות או להחזיק בעבדים נוצרים, והותר לנצר יהודים בכוח. עם זאת, קשה לדעת עד כמה החוקים הללו אכן יושמו.
במשטר הפיאודלי התקיימו בכפרים יחסי אדון-צמית בין בעלי הקרקע לבין מעבדי הקרקע. ליהודי היה אסור להיות אדונו של צמית נוצרי ולא יכול היה להישבע שבועת אמונים מקובלת לאדון נוצרי, זו הייתה אחת הסיבות להיעלמותם של יהודים מהמרחב הכפרי לערים. כחלק ממשטר הגילדות התקיימה גילדת היהודים (הקהילה היהודית).
ליהודים היה מונופול על סחר בכספים והלוואות, כי הכנסייה אסרה על נוצרי להלוות כספים בריבית לנוצרי אחר או אף להרוויח בדרך אחרת מהלוואת כספים.
חלק מהפריווילגיה של היהודים היה הזכות לסחור בחפצים משומשים; על מנת לקבל הלוואה נדרש הלווה להשאיר משכון. אם ההלוואה לא הוחזרה היו היהודים רשאים למכור את המשכון וכך התרכז בידם הסחר בחפצים משומשים.
הקהילה היהודית התגוררה במתחם מגורים, כפי שעשו זאת גם חברי גילדות אחרות. על מנת למנוע מצב בו יהיו יותר מדי מלווים בריבית בעיר מסוימת, קבעו הקהילות היהודיות חוק הנקרא חרם היישוב, זכותה של קהילה לאסור על אדם להתיישב בתחומה שכן יש חשש כי הוא ירוויח על חשבונה.
תקנה נוספת היא המערופיא, ידוע מפורסם (שפלוני הוא קליינט של אלמוני). תפיסה גילדאית האוסרת לצוד קליינט של יהודי אחר. מי שהיה מעז לנהוג כך היה מוטל עליו חרם.
הרבנים היו קובעים את גובה הריבית כך שהסכום הנגבה לא יעלה את חמת הנוצרים על היהודים.
המשפחה היהודית באירופה של ימי הביניים
לפי ספרה של אלישבע באומגרטן: "חיי המשפחה באשכנז בימי הביניים", היה מעמד הנשים היהודיות באירופה נמוך יותר ממעמד הנשים הנוצריות.
לייפהאוס
לייפהאוס (באנגלית: Lifehouse) היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית ממאליבו שבקליפורניה שהתפרסמה בזכות להיט הבכורה שלה "Hanging by a Moment".
ראשית דרכה
את הלהקה הקים הזמר והגיטריסט ג'ייסון וייד בשנת 1999 עם שניים מחבריו, סרגיו האנדרד (גיטרת בס) וג'ון פאלמר (תופים). כעבור זמן קצר צורפו ללהקה קולין היידן (גיטרה) וארון לורד. ג'ייסון וייד היה בן 15 כשחבר הפגיש בינו לבין המפיק המוזיקלי רון אניאלו. אניאלו עזר לג'ייסון לרכוש את השכלתו המוזיקלית. בעקבות זאת הוציא ג'ייסון מיני-אלבום, "Diff's Lucky Day", ובו הקלטות דמו. הוא תכנן למכור אותו בהופעות ולמצוא בעזרתו חברת תקליטים שבה יוכל להשיג חוזה הקלטות. למעשה מיני-אלבום זה הוא אלבום לא רשמי של לייפהאוס, שכן חברי הלהקה האחרים היו שותפים גם הם בהקלטת המיני-אלבום. "Diff's Lucky Day", שיצא בהוצאה מוגבלת, הפתיע את כולם כשהחל להימכר במאות עותקים באתר המכירות הישירות והפומביות eBay. כך החלה הלהקה לצבור פופולריות עד שבסופו של דבר, חתמה חוזה הקלטות בחברת התקליטים "DreamWorks Records".
אלבום בכורה: No Name Face
בשנת 2000 נכנסו חברי הלהקה לאולפן הקלטות כדי להקליט את אלבום הסטודיו הראשון שלהם. חמישה מ-12 שירי המיני-אלבום "Diff's Lucky Day" עברו עיבוד מחודש ונכנסו לאלבום הבכורה של לייפהאוס, הנקרא "No Name Face".
זמן קצר לאחר צאת אלבומם הראשון נטשו את הלהקה שלושה מחבריה, כך שוייד והאנדרד היו לשניים היחידים מההרכב המקורי. את המתופף ג'ון פאלמר החליף ריק וולסטנהולם, אחיו של גיטריסט להקת דה קולינג לשעבר, שון וולסטנהולם.
אלבום שני: Stanley Climbfall
אלבומם השני יצא בספטמבר 2002 ונקרא "Stanley Climbfall". האלבום יצא לחנויות לאחר מסע הופעות ממושך בעקבות האלבום "No Name Face". למרות ששירי אלבום זה היו בעל סגנון דומה לשירי האלבום הקודם, אלבום זה זכה להצלחה בינונית, אף על פי שגם אלבום זה נכנס ל-TOP 10 של מצעד האלבומים האמריקני. באפריל 2004 עזב סרגיו האנדרד הלהקה כדי לקדם פרויקטים אישיים.
אלבום רביעי: Who We Are
אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "Who We Are" יצא לחנויות בארצות הברית ב־19 ביוני 2007. הסינגל הראשון ממנו נקרא "First Time", אותו ביצעו בתוכנית האירוח "The Tonight Show" של ג'יי לנו. באלבום זה לייפהאוס זנחו את הרוק האלטרנטיבי לטובת פופ-רוק. בהמשך השנה יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Whatever It Takes".
אלבום חמישי: Smoke & Mirrors
בינואר 2008 יצא הסינגל המצליח "Broken" שהגיע למקום השני במצעד בילבורד. ב-2009 הודיעה הלהקה על סיום הקלטת אלבום האולפן החמישי "Smoke & Mirrors". באוקטובר 2009 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Halfway Gone". לאחר מספר דחיות, תאריך היציאה המתוכנן של האלבום הוא ה-23 בפברואר 2010.
גביע העולם בכדורגל נשים 2023
בחירת המארחת
עד מרץ 2019 הגישו תשע נבחרות את מועמדותן לאירוח משחקי הגביע:
לוח הזמנים לבחירת המארחת:
העפלה לטורניר
הקונפדרציה של פיפ"א בחרו את נציגותיה באמצעות אליפויות יבשתיות, למעט אופ"א שארגנה תחרות מוקדמות משלה. אוסטרליה וניו זילנד, כמארחות משותפות, העפילו אוטומטית לטורניר, והותירו את 207 ההתאחדויות הנותרות של פיפ"א זכאיות להיכנס למוקדמות אם יבחרו לעשות זאת. אוסטרליה התחרתה בגביע אסיה לנשים של AFC לשנת 2022, בעוד ניו זילנד לא נכנסה לגביע האומות של OFC לנשים באותה שנה. אלופת גביע העולם לנשים המכהנת ארצות הברית התחרתה במוקדמות דרך אליפות CONCACAF W כרגיל.
הקצאת מכסות לכל קונפדרציה אושרה על ידי מועצת פיפ"א ב-25 בדצמבר 2020, כשהמשבצות של שתי המדינות המארחות נלקחו ישירות מהמכסות שהוקצו לקונפדרציות שלהן.
מתוך 32 המדינות שהעפילו למונדיאל נשים 2023, 20 מדינות התמודדו בטורניר הקודם ב-2019, ואילו האיטי, מרוקו, פנמה, הפיליפינים, פורטוגל, הרפובליקה של אירלנד, וייטנאם וזמביה תערוכנה את הופעת הבכורה שלהן בגביע העולם לנשים. גביע העולם הזה יהיה טורניר פיפ"א הראשון אי פעם שהפיליפינים השתתפו בו. זוהי תחרות הנשים הראשונה אי פעם של פנמה, פורטוגל ווייטנאם, לאחר שהשתתפו רק בטורנירים שונים של פיפ"א לגברים. זמביה עשתה היסטוריה כמדינה הראשונה באפריקה בלי מוצא לים שהעפילה למונדיאל עבור שני המינים. מרוקו הפכה למדינה הערבית הראשונה אי פעם שהעפילה למונדיאל לנשים, בעוד הרפובליקה של אירלנד סימנה את הופעת הבכורה שלה אי פעם בכל טורניר נשים בכיר. דנמרק הופיעה לראשונה מזה 16 שנים לאחר שהחמיצה שלושה טורנירים רצופים, הופעתה האחרונה הייתה ב-2007. קוסטה ריקה, קולומביה ושווייץ חזרו לטורניר לאחר שהחמיצו את הקודם ב-2019. איטליה העפילה לשני גביעי עולם רצופים לנשים בפעם הראשונה פעם בהיסטוריה שלהם, לאחר שלוש הופעות ספורדיות ב-1991, 1999 ו-2019.
מבנה הטורניר
מבנה משחקי גביע העולם 2023 זהה לזה של גביע העולם שלפניו. התחרות מחולקת לשני שלבים: שלב הבתים ושלב הנוק אאוט.
בשלב הקבוצות, הקבוצות מחולקות לשישה בתים של ארבע קבוצות, וכל קבוצה משחקת משחק אחד מול שלוש היריבות המקומיות שלה. חלוקת הנקודות היא כמו במשחק כדורגל רגיל, כלומר 3 לניצחון, 1 לתיקו ו-0 להפסד. בשלב זה משחקת כל נבחרת נגד שלוש הנבחרות האחרות בבית, לפי הדירוג יקבעו 16 הנבחרות אשר ימשיכו לשלב שמינית הגמר ושיבוץ המשחקים בשלבים הבאים. הראשונה והשנייה בכל בית יעלו לשמינית הגמר, הנבחרות מהמקום השלישי ואלו מהמקום הרביעי יסיימו את דרכן בטורניר.
במקרה של שוויון במספר הנקודות בין כמה נבחרות, דירוגן יקבע לפי הקריטריונים הבאים, לפי הסדר:
הגרלת הבתים
טקס ההגרלה התקיים ב-22 באוקטובר 2022 בניו זילנד.
שלבי ההכרעה
בשלבי ההכרעה, אם משחק מסתיים לאחר 90 דקות ללא הכרעה, תוספנה הארכה של 30 דקות (15 דקות לכל "מחצית") שבמהלכה כל נבחרת תוכלנה לבצע חילוף אחד נוסף (רביעי). אם גם לאחר 30 דקות ההארכה המשחק מסתיים ללא הכרעה, המנצחת תיקבע בדו-קרב בעיטות הכרעה. שעות המשחקים הם לפי שעון אוסטרליה וניו זילנד.
סטטיסטיקה
נכבשו בסך הכל 161 שערים ב-62 משחקים, בממוצע של 2.6 שערים למשחק (נכון ל-17 באוגוסט 2023). שחקניות שעדיין פעילות בטורניר מופיעות בכתב מודגש.
סוריה (טיל)
סוריה (בהינדי: सूर्या प्रक्षेपास्त्र, באנגלית: Surya) הוא טיל בליסטי בין יבשתי מתקדם הנמצא, על פי הערכות, בפיתוח על ידי ה-DRDO, בהודו. מרבית מפרטי הטיל ויכולותיו אינן ידועות עקב חשאיות גבוהה בכל הנוגע לתוכנית.
ארנה רובינשטיין
ארנה רובינשטיין, השתמשה בשם עדנה פורד (במקור ארנסטינה רובינשטיין, בהונגרית: Rubinstein Erna סיביו, 3 במרץ 1903 – לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, 22 בספטמבר 1983) הייתה כנרת יהודייה-הונגרייה שהיגרה לארצות הברית.
ביוגרפיה
ארנסטינה רובינשטיין נולדה במשפחה יהודית כבתם של בעל בית חרושת הרמן רובינשטיין ושל ז'ני הירש (1874–1964). היא הופיע כתלמידה כבר בגיל שש ונתנה קונצרטים סולו בגיל אחת עשרה. רובינשטיין החל את לימודיה המוזיקליים בדברצן אצל יוז'ף פירדי, והשלימה את השנתיים האחרונות שלה וקיבלה תואר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל ינו הובאי. היא גם קיבלה את פרס פרנץ ליסט של האקדמיה.
רובינשטיין הופיעה בקונצרטים רבים ברחבי העולם. בין היתר ניגנה תחת שרביטם של וילהלם פורטוונגלר בווינה, ארתור ניקיש בברלין ווילם מנגלברך בניו יורק. היא נתנה רסיטל בקרנגי הול בשנת 1922. "יש שקט ושלווה בהופעה שלה", הגיב מבקר המוזיקה של הניו יורק טיימס ריצ'רד אולדריץ', "אבל לא חסרים לה גם הברק והרוח וההוויה הקצבית". היא ניגנה במערב התיכון האמריקאי ב-1923 וב-1924, ובקליפורניה ב-1925. רובינשטיין ליוותה את זמרת הסופרן הגרמנייה פרידה המפל בקונצרט ב-1928, וניגנה במינסוטה ובניו יורק ב-1929. היא נשמעה בתוכנית הרדיו בינג קרוסבי ב-1939, והייתה אורחת בתזמורת אל פאסו באותה שנה. ככנרית צעירה, היא קובצה והושוותה לעיתים קרובות עם בני גילה, נדיאלקה סימאונובה (1901–1959) מבולגריה, ועם הכנרת היהודייה האוסטרית אריקה מוריני.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא ניסתה את כוחה גם כשחקנית והופיעה בתפקיד הראשי של המחזה "מימי" של סאבולץ' פנייש בתפקיד הראשי. לצד אטה היידו, היא שיחקה גם את תפקיד המשנה הנשי בקומדיית הסרטים ההונגרית ב-1933 "החתונה הכפרית" הן בגרסה ההונגרית והן בזו הגרמנית (Tokejerglut/Der Liebesfotograf). לאחר מכן, ב-1938, שיחקה גם בסרט אמריקאי (Under a Gipsy Moon). נישואיה הראשונים היו עדיין בממלכת הונגריה עם מנהל החברה שאנדור שטראוס ב-27 בדצמבר 1933, והם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
היא ברחה לארצות הברית של אמריקה מרדיפת היהודים באירופה. ב-11 ביוני 1944 נישאה לתסריטאי ג'ורג' ברוס בלוס אנג'לס. בעלה התעלל בה ללא הרף, עקר לה שלוש שיניים וסובב את זרועה לאחור מספר פעמים, מה שסיים את הקריירה שלה ככנרת. העיתונות האמריקאית עקבה אחר הליכי הגירושין הממושכים שלהם לאחר שנת נישואים בקושי.
משנות ה-50 היא התגוררה בסן לורנצו, קליפורניה עם אמה והשתמשה בשם עדנה פורד.
עיטורי ברית המועצות
עיטורי ברית המועצות כוללים את העיטורים הצבאיים והאזרחיים שהוענקו בברית המועצות עד התפרקותה. הטרמינולוגיה הסובייטית הגדירה שלושה סוגים של עיטורים: עיטור, מדליה ותואר. לאחר התפרקות ברית המועצות נשמרו חלק מהעיטורים כפי שהם, אחרים שונו כדי להתאימם לרוסיה וחלקם התבטלו לגמרי.
עיטור לנין
עיטור לנין (ברוסית: орден Ленина) נוסד בשנת 1930 והיה לעיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. הוא הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים שהיו בעלי אומץ לב יוצא מגדר הרגיל. עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון תנועת הנוער הסוציאליסטית. בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים.
גיבורי ברית המועצות וגיבורי העמל הסוציאליסטי קיבלו עיטור זה יחד עם העיטורים שמתאימים לתארים אלו.
לחלק מהמעוטרים הוא הוענק מספר פעמים. ה"שיאן" מבין מקבלי עיטור לנין הוא המדינאי הסובייטי ניקולאי פטוליצ'ב, שקיבל 12 עיטורי לנין. בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 462,184 עיטורי לנין.
עיטור מהפכת אוקטובר
עיטור מהפכת אוקטובר (ברוסית: Орден Октябрьской Революции) נוצר ב-31 באוקטובר 1967 לציון 50 שנה למהפכת אוקטובר, השני בגובהו בברית המועצות. העיטור הוענק לאזרחים אשר תרמו לפעילות המהפכנית ולביסוס השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, עבור הישגים בפיתוח הסוציאליזם והמדינה, על הישגים במדע ובתרבות, עבור הצטיינות בקרב, עבור תרומה להגנת המדינה, עבור פעילות ציבורית פורה ועבור קידום וייצוא הסוציאליזם למדינות אחרות באירופה.
העיטור עשוי מכסף, פרט לפטיש ומגל בחלק המרכזי התחתון, אשר עשויים מזהב טהור. המשקל הכולל של העיטור - 31 גרם.
עיטור זה הוענק לראשונה ב-6 בנובמבר 1967 לערים לנינגרד ומוסקבה, על תרומתם במלחמת העולם השנייה. כמו כן, זכו בעיטור ספינת הקרב אברורה, מרשלי ברית המועצות גאורגי ז'וקוב, איבן בגריאמן, איבן קונייב, מפקד הצי הסובייטי אדמירל סרגיי גורשקוב ועוד. כמו כן, זכה גם העיתון הסובייטי פראבדה בעיטור זה. בסה"כ, עד התמוטטות ברית המועצות הוענקו 106,462 עיטורים אלו.
עיטור הניצחון
עיטור הניצחון (ברוסית: Орден Победа) היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בברית המועצות, הניתן לאנשי הפיקוד העליון של הצבא האדום על "פעולה מוצלחת במסגרת חזית אחת או יותר שהביאה לשינוי משמעותי של המצב לטובתו של הצבא האדום".
העיטור נוסד בשנת 1943 והוענק לראשונה ב-10 באפריל 1944 לגיאורגי קונסטנטינוביץ' ז'וקוב, אלכסנדר ואסילבסקי ויוסיף סטלין על חלקם בשחרור אוקראינה המזרחית. שלושתם קיבלו את העיטור פעם נוספת בשנת 1945 - והם היחידים שקיבלו עיטור זה יותר מפעם אחת.
כל העיטורים מסוג זה ניתנו במהלך מלחמת העולם השנייה, פרט לזה של ברז'נייב שהוענק ב-1978 (העיטור נשלל ממנו מספר שנים לאחר מותו, ב-1989). בסך הכול ניתן העיטור 20 פעם ל־17 איש (כולל ברז'נייב).
העיטור עצמו הוא כוכב מחומש מפלטינה, המעוטר ב-150 יהלומים ובאבני אודם במשקל כולל של 16 קרט. במרכזו דמות הקרמלין, המאוזוליאום של לנין ומגדל ספסקאיה בזהב, מוקפים בשיבולים זהובות כשמעליהן הכיתוב CCCP (ברית המועצות) ובתחתית Победа (ניצחון).
מתוך 17 מקבלי העיטור 5 לא נמנו עם אנשי הצבא האדום: הגנרל האמריקאי אייזנהאואר, מרשל יוגוסלביה טיטו, הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי, מרשל פולין מיכל רולה-ז'ימיירסקי ומלך רומניה מיכאי הראשון.
עיטור הדגל האדום
עיטור הדגל האדום (רוסית: орден Красного Знамени) נוסד ב-1918 והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור קרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד להיווסדות עיטור הניצחון ב-1943.
העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל ישנו כיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום.
עיטור סובורוב
עיטור סובורוב (ברוסית: орден Суворова) נוסד ב-29 ביולי 1942. הוא קיים בשלוש דרגות. העיטור קרוי על שמו של אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18.
לפי תקנון העיטור:
עיטור סובורוב הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. זה היה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין. הגיס של בדאנוב ביצע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכו השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות הספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד.
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב, כאשר 1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות. מתוך 7266 עיטורים 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית.
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ביניהם: דווייט אייזנהאואר, הרולד אלכסנדר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה, מארי-פייר קניג.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי סובורוב בודדים בלבד:
עיטור קוטוזוב
עיטור קוטוזוב נוסד ב-29 ביולי 1942. בהתחלה לעיטור היו שתי דרגות, דרגה שלישית נוספה בשנת 1943.
העיטור קרוי על שמו של קוטוזוב, גנרל רוסי שעיקר פרסומו בא לו ממלחמות נפוליון.
לפי תקנון העיטור:
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7322 עיטורי קוטוזוב (מתוכם 1594 הוענקו ליחידות צבאיות ואחד - ללמפעל לייצור טנקים בצ'ליאבינסק).
בין מקבלי העיטורים היו גם כ-100 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה. ביניהם: עומר בראדלי, ארתור טדר, טרפורד לי מלורי, הארי קריראר, ולדימיר סטויצ'ב, יומג'אגין טסדנבאל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי קוטוזוב בודדים בלבד:
עיטור אלכסנדר נבסקי
עיטור אלכסנדר נבסקי נוסד בשנת 1942.
העיטור מוענק על שמו של אלכסנדר נבסקי, נסיך רוסי מהמאה ה-13 שהביס את השוודים בקרב נהר נייבה - מכאן נבסקי ואת האבירים של המסדר הטווטוני בקרב על הקרח.
לעיטור היו זכאים כל המפקדים (מרמת מפקד מחלקה ומעלה - עד לתפקיד מפקד דיוויזיה) על מיומנות אישית ופיקוד יעיל על גיסותיהם.
זהו העיטור היחידי בעולם, שעליו מופיע דיוקנו של שחקן קולנוע. תמונות (או ציורים) אמיתיים של הנסיך אלכסנדר נייבסקי לא השתמרו עד המאה ה-20, ולכן מעצב העיטור השתמש בתמונתו של שחקן הקולנוע ניקולאי צ'רקסוב (אשר גילם את דמותו של הנסיך אלכסנדר נייבסקי בסרטו של סרגיי אייזנשטיין, אלכסנדר נבסקי בשנת 1938).
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-50,000 עיטורי אלכסנדר נבסקי (מתוכם כ-1500 הוענקו ליחידות צבאיות). בין מקבלי העיטור היו גם כ-70 קצינים מצבאות בעלות הברית.
לאחר תום המלחמה העיטור לא הוענק כלל.
עיטור בוגדן חמלניצקי
עיטור בוגדן חמלניצקי נוסד ב-10 באוקטובר 1943. העיטור קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17.
קיימות שלוש דרגות של העיטור.
לפי תקנון העיטור:
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם חטיבה צ'כית).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי.
עיטור אושקוב
עיטור אושקוב נוסד ב-3 במרץ 1944. עיטור זה קיים בשתי דרגות. העיטור קרוי על שמו של פיודור אושקוב אדמירל בצי הרוסי שפעל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19.
העיטור הוענק אך ורק במהלך מלחמת העולם השנייה, פרט לשני מקרים: בשנת 1951 הוא הוענק לבית הספר לקציני חיל הים בלנינגרד ובשנת 1968 - לאקדמיה צבאית של חיל הים הסובייטי.
עיטור אושקוב מדרגה שנייה הוענק 194 פעם, 13 מתוכם - ליחידות צבאיות.
הקצין הראשון שהוענק לו עיטור אושקוב מדרגה השנייה (יורי ראל שמו) היה קרוב משפחה רחוק של אדמירל אושקוב. סבתא רבה של תת-אדמירל יורי ראל הייתה אחייניתו של אדמירל אושקוב (לאדמירל אושקוב עצמו לא היו ילדים).
עיטור נחימוב
לפי תקנון העיטור:
העיטור הוענק אך ורק במהלך מלחמת העולם השנייה.
עיטור הכוכב האדום
העיטור מוענק על פעילות יוצאת דופן למען הגנה על ברית המועצות הן בימי המלחמה והן בימי שלום.
העיטור בעל צורת כוכב עשוי מכסף ומצופה באמייל אדום. במרכז העיטור מודבקת לוחית בצורת פרסה ובה מצויר חייל עם רובה בעמידה התקפית. סביב החייל ישנו כיתוב ברוסית "פועלי כל העולם, התאחדו!". לרגלי החייל ישנו כיתוב - ברית המועצות (ברוסית: СССР). בתחתית העיטור מצוירים פטיש ומגל - אחד מסמלי ברית המועצות.
העיטור היה נפוץ במיוחד בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר הוענק כ-2,900,000 פעם, בעיקר לקצינים זוטרים. בנוסף לחיילים הוענק העיטור גם ליחידות צבאיות.
מעמדו של העיטור נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על האומץ בשדה הקרב, אלא על 15 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב..
עיטור מלחמת המולדת
עיטור מלחמת המולדת (במקור:עיטור המלחמה הגדולה של המולדת) הוענק במהלך מלחמת העולם השנייה בשתי דרגות. עד לשנת 1977 היה העיטור היחיד (להבדיל ממדליות) שמשפחתו של המעוטר יכלה לשמור גם לאחר מותו.
העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום ולפרטיזנים על מעשי גבורה בשדה הקרב, אולם בשנת 1985 במהלך חגיגות ארבעים שנה לניצחון על גרמניה הוחלט שהעיטור יוענק לכל וותיקי המלחמה שעדיין חיים.
עיטור התהילה
עיטור התהילה נוסד בשנת 1943. זהו העיטור היחידי בין כל העיטורים הצבאיים של ברית המועצות המיועד לחוגרים בלבד (כלומר לא לקצינים). יוצאי מן הכלל היחידים היו קציני חיל האוויר בדרגת סגן-משנה בלבד, אשר גם היו זכאים לעיטור זה.
העיטור הוענק על אומץ לב ועל הישגים אישיים בקרב. בתקנון העיטור פורטו 32 סוגים של הישגים קרביים שנדרשו כדי לזכות בעיטור זה. להלן העיקריים שבהם:
מעמדם של חיילים שזכו בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה הושווה למעמדם של מקבלי תואר "גיבור ברית המועצות".
במהלך המלחמה הוענקו 980,000 עיטורי תהילה מדרגה שלישית, 46,000 מדרגה שנייה ו-2562 עיטורים מדרגה ראשונה.
עיטור אות הכבוד
עיטור אות הכבוד הוא עיטור אזרחי שנוסד ב-25 בנובמבר 1935. על פי הקריטריונים שנקבעו על ידי הממשלה הסובייטית, לעיטור היו זכאים:
לעיטור צורה של אליפסה, והוא בגובה 46 מ"מ, ורוחב 32.5 מ"מ. על הצד הקדמי של העיטור מופיעים פועל ואיכרה, חברת קולחוז, הנושאים דגלים אדומים עם הכיתוב "פועלי כל העולם התאחדו!". העיטור עשוי מכסף. הוא נענד על סרט בצבע וורוד בהיר עם שני פסים כתומים בצדדים.
עד להתפרקות ברית המועצות הוענקו 1,574,368 עיטורי אות הכבוד.
עיטור הידידות בין העמים
עיטור ידידות העמים נוסד ב-17 בדצמבר 1972 לרגל 50 שנה להקמת ברית המועצות. לעיטור היו זכאים:
על פי תקנות העיטור, קיבלו את העיטור על:
עד התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו 77,719 עיטורים כאלו.
עיטור השירות למען המולדת בכוחות המזוינים של ברית המועצות
עיטור השירות למען המולדת בכוחות המזוינים של ברית המועצות נוסד ב-28 באוקטובר 1974. במקור נועד העיטור להיות מוענק לקצינים ונגדים על הישגיהם בעיתות שלום, אך במהלך מלחמת אפגניסטן הוענק גם על מעשי גבורה ואומץ אישי.
לעיטור זה קיימות שלוש דרגות, כאשר היה ניתן להעניק אותן אך ורק בסדר עולה, כלומר לא ניתן להעניק, למשל, עיטור מדרגה שנייה לחייל שאין לו עדיין עיטור מדרגה שלישית. כל שלוש הדרגות של העיטור עשויות מכסף. בעיטור מדרגה שנייה הכוכב במרכז העיטור מצופה זהב ובעיטור מדרגה ראשונה הריבוע העליון גם הוא מצופה בזהב. עד להתפרקות ברית המועצות הוענקו 69,576 עיטורים מדרגה שלישית, 589 מדרגה שנייה ו-13 עיטורים מדרגה ראשונה.
מדליות
כעקרון לפי הטרמינולגיה הסובייטית, ערך המדליה (medal) נמוך מערך העיטור (order) פרט למקרה יוצא דופן של מדליית "גיבור ברית המועצות" אשר מקנה גם את עיטור לנין לנושאה.
מדליות הוענקו בדרך כלל על מעשה גבורה בודד או על השתתפות במערכה כמו הגנת עיר או כיבוש עיר האויב.
גיבור ברית המועצות
תואר הכבוד "גיבור ברית המועצות" הוענק לראשונה בשנת 1934 לטייסים שהשתתפו במבצע הצלה של צ'ליוסקין. המדליה הוענקה לחיילים ואזרחים כאחד והיא הייתה אות ההצטיינות הגבוה ביותר בברית המועצות. המקבילה האזרחית היא "גיבור העמל הסוציאליסטי". מקבל התואר "גיבור ברית המועצות" היה זכאי למדליית כוכב הזהב, תעודה מהפריסידיום של הסובייט העליון ועיטור לנין. הייתה אפשרות לקבל את המדליה יותר מפעם אחת. אם האדם היה זכאי לתואר בפעם השנייה, הוא לא היה מקבל שוב את עיטור לנין, אלא רק את המדליה.
תואר גיבור ברית המועצות הוענק 4 פעמים לשני אנשים: מנהיג ברית המועצות ברז'נייב והמצביא מרשל ז'וקוב.
בנוסף לכך ערים, מבצרים ומקומות דומים יכלו לקבל את התואר "גיבור" כמו למשל "מוסקבה, עיר גיבורה".
מדליית העוז
(ברוסית: "Медаль " За отвагу ") המדליה נוסדה לפי החלטת הסובייט העליון, אשר פורסמה ב-17 באוקטובר 1938. לפי תקנון המדליה היו זכאים לה הן החיילים והן האזרחים. היא הוענקה על אומץ אישי ותעוזה בקרבות עם אויבי ברית המועצות. בנוסף לכך היא הוענקה גם לחיילי משמר הגבול על האומץ אישי בעת ההגנה על הגבול של ברית המועצות. שני החיילים הראשונים שקיבלו את המדליה היו דווקא אנשי משמר הגבול שהצליחו למנוע חדירת כמה חיילי קומנדו יפנים לתוך ברית המועצות באזור אגם חסן.
מהיווסדה של המדליה ועד להתפרקות ברית המועצות הוענקו 4,569,893 מדליית מתוכן כ-4,200,000 הוענקו במהלך מלחמת העולם השנייה. המדליה הוענקה בעיקר לחוגרים ולקצינים בדרגות סגן משנה/סגן.
המדליה היא עיגול בקוטר 37 מ"מ העשוי מכסף. בצד הקדמי של המדליה ישנו כיתוב עם שם המדליה באותיות בצבע אדום, מעל הכיתוב – ציור של שלושה מטוסים, מתחת לכיתוב – ציור של הטנק הכבד T-35. מתחת לטנק ישנו כיתוב ברית המועצות (CCCP) באותיות בצבע אדום. בצד האחורי מוטבע מספר סידורי של המדליה. בשנים 1938- 1943 נענדה המדליה על סרט בצבע אדום. לאחר מכן הוחלף צבע הסרט לאפור עם פסים בצבע כחול בצדדים.
מדליית העוז היא אחת מתוך 3 מדליות ש"שרדו" את התפרקות ברית המועצות. היא חלק מהעיטורים והמדליות של הפדרציה הרוסית, אם כי בוצעו בה שני שינויים – גודלה הוקטן ל-34 מ"מ והמילה ברית המועצות (CCCP) נמחקה ממנה.
מדליה על ההצטיינות בקרב
המדליה נוסדה לפי החלטת הסובייט העליון, אשר פורסמה ב-17 באוקטובר 1938 .לפי תקנון המדליה היו זכאים לה חיילים, אזרחי ברית המועצות ואף אזרחים זרים. היא הוענקה על:
בשנים 1944 – 1957 הוענקה המדליה גם כאות הוקרה על 10 שנות שירות ללא דופי בכוחות המזוינים של ברית המועצות. עד להתפרקות ברית המועצות הוענקה המדליה ל 5,210,078 איש.
המדליה היא עיגול בקוטר 31-32.5 מ"מ (המדליה יוצרה בגדלים שונים לאורך השנים) העשוי מכסף. בצד הקדמי של המדליה מופיע כיתוב עם שם המדליה, בחלק התחתון – רובה מוסין וחרב פרשים בהצלבה, בחלק העליון ישנו כיתוב ברית המועצות (CCCP) באותיות בצבע אדום. בצד האחורי מוטבע מספר סידורי של המדליה. מדליה נענדת על סרט משי אפור עם פסים צהוב בצדדים.
מדליית הניצחון על גרמניה במלחמת העולם השנייה
לפי תקנון המדליה היו זכאים לה חיילי הצבא האדום, חיילי יחידות נ.ק.ו.ד. ואזרחים עובדי הצבא, אשר נטלו חלק פעיל בלחימה עצמה או סייעו למאמץ המלחמתי ביחידות עורפיות, והיו בשירות פעיל נכון לתאריך 9 במאי 1945. כמו כן הוגדר כי חיילים או אזרחים ששוחררו מן הצבא במהלך המלחמה מסיבות רפואיות (פציעה או מחלה) זכאים אף הם לקבלת המדליה. בסך הכול הוענקה המדליה לכ 14,933,000 איש.
המדליה היא עיגול בקוטר 32 מ"מ עשוי פליז. בצד אחד של המדליה מופיע דיוקנו של יוסיף סטלין במדי מרשל ברית המועצות, כאשר ראשו פונה שמאלה. בחלק העליון ישנו כיתוב "מטרתנו היא צודקת" ובחלק התחתון " אנו ניצחנו". מקורו של הביטוי הזה הוא בנאומו הראשון של סטלין לאומה לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות, אותו הוא נשא ב-3 ביולי 1941. בסיומו של אותו הנאום אמר סטלין: "מטרתנו היא צודקת! אנחנו ננצח!". בצד השני של המדליה ישנו כיתוב עם שם המדליה : "על הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 ". בחלק התחתון מוטבע כוכב. המדליה נענדת על סרט פסים (3 פסים שחורים ו2 פסים כתומים).
מדליית הניצחון על יפן
(ברוסית:) За победу над Японией) היא אות מערכה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות אשר הוענק לחיילים ואזרחים בגין שירות בצבא האדום או ביחידות נ.ק.ו.ד. במהלך מבצע סערת אוגוסט. המדליה עוצבה על ידי הציירת מ. לוקינה. המדליה הוענקה מתוקף תקנה של הסובייט העליון, אשר פורסמה ב-30 בספטמבר 1945
לפי תקנון המדליה היו זכאים לה חיילי הצבא האדום, חיילי יחידות נ.ק.ו.ד. ואזרחים עובדי הצבא, אשר נטלו חלק פעיל בלחימה נגד הצבא היפני וצבא מנצ'וקוו מ-9 באוגוסט עד 3 בספטמבר 1945. כמו כן המדליה הוענקה גם לחיילים וקצינים שסייעו למאמץ המלחמתי ביחידות עורפיות במזרח הרחוק של ברית המועצות. בסך הכול הוענקה המדליה לכ 1,800,000 איש.
המדליה היא עיגול בקוטר 32 מ"מ העשוי מפליז. בצד אחד של המדליה מופיע דיוקנו של יוסיף סטלין במדי מרשל ברית המועצות, כאשר ראשו פונה ימינה (כלומר לכיוון מזרח, לעומת מדליית הניצחון על גרמניה, שם מופנה ראשו שמאלה – לכיוון מערב) בחלק העליון ישנו כיתוב "על הניצחון על יפן". בצד השני של המדליה ישנו כיתוב "3 בספטמבר 1945" ובחלק התחתון מוטבע כוכב. 3 בספטמבר 1945 הוא תאריך כניעתם של חילות המצב היפניים בחלק הדרומי של האיים הקוריליים - המעוז האחרון של יפן שנכנע בפני הצבא האדום. המדליה נענדת על סרט אדום העשוי ממשי עם פסים בצבע אדום ולבן בצדדים.
מדליית אושקוב
(ברוסית:) (Медаль Ушакова ) המדליה נוסדה לפי החלטת הסובייט העליון, אשר פורסמה ב-3 במרץ 1944. היא קרויה על שמו של פיודור אושקוב, אדמירל רוסי מהמאה ה-18.
לפי תקנון המדליה היו זכאים לה חיילי חיל הים ויחידות ימיות של משמר הגבול בדרגות חוגרים בלבד. היא הוענקה על גילוי אומץ אישי ותעוזה בקרבות בזירה ימית ובהגנה על הגבול הימי של המדינה. בשנת 1980 שונה התקנון – נוספה אפשרות להעניק את המדליה גם על ביצוע משימות ימיות מסוכנות בעיתות שלום.
המדליה היא עיגול בקוטר 36 מ"מ העשוי מכסף המוטבע בתוך עוגן. בצד הקדמי של המדליה מופיע דיוקנו של אדמירל אושקוב. מעל הדיוקן מוטבע כיתוב "אדמירל אושקוב" ומתחת לדיוקן – שני עלי זית קשורים בסרט. בצד האחורי מוטבע מספר סידורי של המדליה. המדליה נענדת על סרט משי בצבע תכלת עם פסים לבנים וכחולים בצדדים. מעל הסרט ישנה שרשרת קטנה, שמסמלת את שרשרת של העוגן.
מדליית אושקוב היא אחת מתוך 4 מדליות ש"שרדו" את התפרקות ברית המועצות – היא ממשיכה להתקיים במערכת העיטורים והמדליות של הפדרציה הרוסית ללא שינויים.
מדליית נחימוב
(ברוסית:) (Медаль Нахимова ) המדליה נוסדה לפי החלטת הסובייט העליון, אשר פורסמה ב-3 במרץ 1944. היא קרויה על שמו של פאבל נחימוב, אדמירל רוסי מהמאה ה-19.
לפי תקנון המדליה היו זכאים לה חיילי חיל הים ויחידות ימיות של משמר הגבול בדרגות חוגרים בלבד. היא הוענקה על תעוזה אישית בלחימה שסייעה לביצוע המשימה של הספינה, לחיילי ספינות משמר הגבול על האומץ אישי בעת ההגנה על הגבול הימי של ברית המועצות.
בעתות שלום היא הוענקה על הישגים אישיים בהעלאת רמת המוכנות של יחידה צבאית למלחמה ועל הישגים בהטמעת השימוש באמצעי לחימה חדשים. כמון כן היה ניתן להעניק אותה גם על ביצוע משימות ימיות מסוכנות בעיתות שלום.
עד להתפרקות ברית המועצות הוענקו כ 13,000 מדליות נחימוב. מדליית נחימוב בוטלה עם התפרקות ברית המועצות.
מחיה המתים
ראו גם
}}
מעשה מגונה בפומבי
מעשה מגונה בפומבי הוא עבירת מין המוגדרת בחוק הישראלי בסעיף 349 לחוק העונשין, שזו לשונו:
"מעשה מגונה" מוגדר בסעיף 348 לחוק העונשין ופירושו לעניין פרק י' לחוק (פגיעות בגוף), סימן ה' (עבירות מין): הוא "מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים"
"פומבי", לעניין מעשה זה פירושו:
מקום ציבורי מוגדר בחוק העונשין כ"דרך, בניין, מקום או אמצעי תעבורה שיש אותה שעה לציבור זכות או רשות של גישה אליהם, בלא תנאי או בתנאי של תשלום, וכל בניין או מקום המשמש אותה שעה להתקהלות ציבורית או דתית או לבית משפט היושב בפומבי."
המושג "מעשה מגונה בפומבי" כוונתו בדרך כלל לחשיפה של אברי המין או לאוננות לעיני אדם אחר.
Wishbone Ash
Wishbone Ash (בתעתיק לעברית: ווישבון אש) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בסוף שנות השישים.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1969 על ידי גיטריסט הבס מרטין טרנר והמתופף סטיב אפטון. השניים היו חברים בלהקה בשם טנגלווד יחד עם גלן טרנר, אחיו של מרטין. כאשר גלן עזב, הלהקה פרסמה מודעה לאיתור גיטריסט חדש במגזין מלודי מייקר. כך הצטרפו ללהקה הגיטריסטים טד טרנר ואנדי פאוול. שם הלהקה נבחר מתוך שתי רשימות של מילים שבאחת מהן הופיעה המילה wishbone, כלומר עצם המזלג בגופם של עופות, שנחשבת למביאת מזל טוב, ובשנייה הופיעה המילה ash, שפירושה אפר.
ב-1970, כשחיממו את להקת דיפ פרפל, הגיטריסט ריצ'י בלקמור שם לב לכישרון חבריה ועזר לחיבורם הראשוני עם תעשיית המוזיקה הבריטית. הוא המליץ עליהם למפיק דרק לורנס, ועזר להם להשיג חוזה עם חברת התקליטים דקה.
ב-1972 הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי והמצליח ביותר "ארגוס", שהגיע למקום ה-3 במכירות באותה שנה בבריטניה. באלבום זה הביאה הלהקה למיצוי את יכולת ניגון הגיטרה של שני חבריה, טד טרנר ואנדי פאוול, ונודעה מאז כלהקה המקפידה להפעיל שני גיטריסטים מובילים ברוב שיריה, דבר שהיה פחות מקובל באותן שנים. באותה שנה נחשבה הלהקה כאחת המבטיחות במוזיקה העולמית וקיבלה שבחים רבים, בעיקר על יכולת הניגון הווירטואוזית בהרמוניה של טרנר ופאוול.
עם השנים עזבו רוב חברי הלהקה והיא פועלת היום בהובלת אנדי פאוול, שנשאר החבר המקורי היחיד.
סנצ'ו הראשון, מלך אראגון
סַנצ'וֹ הראשון, מלך אראגון (1042 - 4 ביוני 1094) היה מלך אראגון (1063–1094) ונווארה (1076–1094), בה כונה סנצ'ו החמישי מנווארה.
ביוגרפיה
סנצ'ו הראשון היה בנם של רמירו הראשון מלך אראגון (לכן כונה גם סנצ'ו רָמִירֶס), ואשתו ארמסינדה (במקור חיסברגה). הוא עלה לשלטון באראגון עם מות אביו, וב-1076, לאחר שבן דודו סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה נרצח בידי אחיו, נבחר גם למלך נווארה.
סנצ'ו הראשון התחיל במסע דרומה לכיבוש השטחים המוסלמיים במסגרת מה שכונה הרקונקיסטה. הוא כבש את גראוס (Graus) ב-1083 ואת מונסון (Monzon) ב-1089, אך לא הצליח לכבוש את טודלה (1087). כמו כן בנה מצודות במונטאראגון (Montearagón) ובקסטייר (Castellar), והשתתף לצד אלפונסו השישי, מלך קסטיליה בקרב א-זלאקה, שבו הפסידו כוחותיהם למוראביטון המוסלמים.
הוא נישא פעמיים, מאשתו הראשונה איסבל מאורז'ל, נולד לו פרו הראשון, ומאשתו השנייה נולדו אלפונסו הראשון ורמירו השני. שלושת ילדיו היו מלכי אראגון.
ב-1094 נהרג סנצ'ו מפגיעת חץ בזמן המצור על ווסקה.
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים (אוסטנדה)
הכנסייה בנויה על חורבות כנסייה שנשרפה כמעט כליל באש. לאופולד השני, מלך הבלגים יזם בהתלהבות רבה תוכניות להקמת כנסייה חדשה ומפוארת יותר. הבנייה החלה ב-1899 והושלמה ב-31 באוגוסט 1908 בידי ואפלארט, הבישוף של ברוז'. הכנסייה נחנכה ב-4 בספטמבר 1905 בנוכחות המלך לאופולד ה-2 ואנשים חשובים נוספים. חלונות הויטראז' שלה נהרסו במלחמות העולם והוחלפו בחלונות מאת מיכאל מרטנס.
הכנסייה בנויה בסגנון התחייה הגותית על פי תכנוניו של האדריכל לואי דה לה סנזרי (Louis de la Censerie) ומתבססת על קתדרלת קלן ועל הווטיפקירכה בווינה. גובה צריחי הכנסייה הוא 72 מטר, אורכה 70 מטר ורוחבה 30 מטר.
אמלי רוסנו
אמלי רוסנו (בצרפתית: Amélie Rosseneu; נולדה ב-18 בינואר 1984) היא ג'ודוקא עבר ישראלית-בלגית, ומאמנת בנבחרת הנשים של ישראל בג'ודו. רוסנו ייצגה תחילה את מולדתה בלגיה, ובשנת 2014 לאחר שעלתה לישראל (מתוקף הזוגיות שלה עם הג'ודוקא הישראלית, רוני שוורץ) והחלה לייצג את ישראל בג'ודו בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
ביוגרפיה
אמלי החלה להתאמן בגיל 6 במועדון יושי-קאן בבלגיה. היא זכתה ביותר מ-40 מדליות בין-לאומיות וביניהן:
רוסנו היא תזונאית מוסמכת וכתבה את הספר: "Making Weight & Everything Else" שיצא לאור בשנת 2017, בעברית.
משנת 2022, אמלי שימשה כמאמנת נבחרת ישראל לבנות בקדטים.
ימאל גט"ן
ימאל גט"ן (ברוסית: Ямал-СПГ) הוא פרויקט להפקה, הנזלה ואספקה של גז טבעי בחצי האי ימאל, בצפון סיביר שברוסיה. במסגרת הפרויקט מתוכננת הקמת מפעל עבור ייצור גז טבעי נוזלי (גט"ן) בעל קיבולת של כ 16.5 - מיליון טון בשנה, בהתאם לשדה הגז בחצי האי ימאל, כאשר עתודות הגז מוערכות ב-926 מיליארד מ"ק, וכן מתוכנן נמל לטעינת מוצרים למכלית גז טבעי נוזלי. ההשקעות בפרויקט נאמדות ב -27 מיליארד דולר.
ישראל גורניצקי
ישראל גורניצקי (בליטאית: Izraels Gornickis; 1 בספטמבר 1889 - 24 במאי 1956), היה עורך דין ישראלי, מייסד משרד עורכי הדין גורניצקי ושות'.
ביוגרפיה
גורניצקי נולד בגרודנו, שהייתה אז חלק מליטא (כיום בלארוס). גורניצקי קיבל חינוך יהודי ציוני וכללי, והיה פוליגלוט בעל שליטה ב-13 שפות (ביניהן: רוסית, אנגלית, עברית, פולנית, לטבית, יידיש, גרמנית, צ'כית, צרפתית, ערבית, איטלקית, ליטאית ואספרנטו). גורניצקי קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת פריז (1911) ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת קייב (1914). הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1917 והיה חבר באיגוד עורכי הדין היהודיים בליטא. בין השנים 1921–1935 גר ועסק בעריכת דין בריגה, והתמחה בעיקר בתחומי הנפט, הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 ברח גורניצקי עם משפחתו לסנט פטרסבורג עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ושב לריגה רק בשנת 1920. בשנת 1926 נאסר לזמן קצר בגין הסתרת ה"הרפתקן הבינלאומי" ליברמן. גלי האנטישמיות באירופה באותה תקופה בצירוף חקיקת חוקים אשר הגבילו עיסוקם של עורכי דין יהודיים בגרמניה, הובילו להחלטתו לעלות לישראל בשנת 1936. הוא התיישב ברח' הגליל בתל אביב, בבית שקנה בביקורו הראשון בפלשתינה בשנת 1933 (כאשר באותו ביקור גם קנה נכס ברחובות אשר השכיר בהמשך לחיים ויצמן). בשנות ה-40 עבד בוועדה לסיוע למהגרים ופליטים שהגיעו לארץ מלטביה.
וקאיאמה (מחוז)
מחוז וקאיאמה (ביפנית: Wakayama-ken 和歌山県) הוא מחוז בחבל קנסאי, יפן. בירת המחוז היא העיר וקאיאמה.
ישראל גורניצקי
ביוגרפיה
גורניצקי עבר את בחינות הלשכה לעורכי דין זרים בישראל בשנת 1937, מספרו בפנקס עורכי הדין היה 577, ובהמשך הוסמך כנוטריון. בשנת 1938 ייסד את משרד עורכי הדין י. גורניצקי ושות' (אשר בעת הקמתו נקרא גורניציקי את א. פולונסקי, עורכי דין). משרדו, שממוקם כיום בשדרות רוטשילד בתל אביב אך בעת הקמתו היה ברחוב אחד העם, ניהל תיקים של חברות ענק ושל אישים בכירים בישראל, ובמסגרת זאת מונה גורניצקי ל"מחסל" (המכונה כיום "מפרק") של חברות רבות שהגיעו לחדלות פרעון. בין היתר היה גורניצקי גם חבר בקרן לביטוח הדדי של חברי הסתדרות עורכי-הדין היהודיים בארץ-ישראל, ונציג ציבור במועצה שמינה שר האוצר, לוי אשכול לפי תקנות מילווה מלחמה (איגרות חוב למוכ"ז), התשי"א-1951, וכן במועצה שמינה קודמו, שר האוצר אליעזר קפלן. כמו כן, היה היועץ המשפטי של מייסדי חברת "עלית" בתחילת דרכם.
בשנת 1913 נשא גורניצקי לאישה את נינה נחמה ברלין (ילידת 1892), אותה פגש בשנת 1911 כאשר שניהם היו סטודנטים בצרפת. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: תאומים, ירוחם ואוריאל, אשר הלכו בדרכו של אביהם והפכו לעורכי דין ידועים בזכות עצמם. בראשית שנות ה-50 הם הצטרפו למשרד שהקים אביהם. ירוחם (1921–1997), הבכור, עמד בראש המשרד בין השנים 1956–1994. אוריאל (לימים אוריאל גורני) (1921-2002) היה שותף במשרד אך בחלק משנותיו כעורך דין כיהן בתפקידים במגזר הציבורי. אוריאל נישא לרות דונקלבלום, בתו של ד"ר מנחם דונקלבלום, לימים שופט בית המשפט העליון בהרכבו הראשון, ועל שמו ייסדה משפחתו את פרס גורני למשפט ציבורי. הבן הצעיר רפי (1927–2004) היה לאיש עסקים ואלוף ישראל בטניס בשנות ה-50.