cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורגן קלינסמן
נבחרת ארצות הברית
בהמשך, קלינסמן הדריך במהלך שנת 2013 את נבחרת ארצות הברית בבית הגמר של מוקדמות מונדיאל 2014, בצפון אמריקה, ועל אף הפסד במחזור הפתיחה לנבחרת הונדורס, ארצות הברית סיימה את בית הגמר במקום הראשון עם 22 נקודות מתוך 30 אפשריות, והעפילה למונדיאל 2014. באותה שנה הדריך קלינסמן את ארצות הברית לניצחון 3–4 על נבחרת גרמניה במשחק ידידות ביניהן. ביולי 2013 זכה קלינסמן עם ארצות הברית בגביע הזהב של CONCACAF, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על נבחרת פנמה. בגין הישגיו הרבים, ב-12 בדצמבר 2013 הודיעה התאחדות הכדורגל האמריקאית כי קלינסמן סיכם על הארכת חוזהו בנבחרת עד 2018 ויכהן גם כמנהל הטכני בנבחרת.
לקראת מונדיאל 2014, קלינסמן ספג ביקורות רבות על אי זימונו של לנדון דונובן, אחד הכדורגלנים הבולטים בארצות הברית בכל הזמנים, לסגל האמריקאי למונדיאל. קלינסמן טען שזו הייתה ההחלטה הקשה ביותר בקריירה שלו כמאמן, אך הוא העדיף שחקנים בכושר טוב יותר. במשחק הראשון של ארצות הברית במונדיאל, ניצחה הנבחרת האמריקאית 1–2 את נבחרת גאנה משער מאוחר של ג'ון ברוקס, שנכנס כמחליף. במשחק השני ארצות הברית סיימה בתיקו 2-2 מול נבחרת פורטוגל לאחר שספגה שער שוויון בדקה ה-95 מרגלי גוסטבו וארלה. שער זה סיבך את האמריקאים, שניצחון היה מבטיח להם עלייה.,לאמריקאים היו שלוש נקודות יותר מפורטוגל, אך היו אמורים לפגוש את נבחרת גרמניה, ובתרחישים מסוימים היו עלולים להיות מודחים אם היו מובסים על ידי הגרמנים והפורטוגלים מנצחים את גאנה. קלינסמן וארצות הברית הפסידו רק 1-0 לאלופת העולם העתידית גרמניה, ואילו פורטוגל הסתפקה בניצחון 1–2 על גאנה והודחה מהמונדיאל. בשמינית הגמר, פגשו ארצות הברית וקלינסמן את נבחרת בלגיה, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 כעבור 90 דקות, על אף 12 הצלות של השוער האמריקאי טים הווארד. בהארכה, בלגיה ניצחה 1–2, וארצות הברית הודחה מהמונדיאל.
בשנת 2015 קלינסמן הדריך את ארצות הברית בגביע הזהב של CONCACAF, שנערך בארצות הברית, אך נבחרתו סיימה במקום הרביעי בלבד לאחר שהפסידה בחצי הגמר באופן מפתיע לנבחרת ג'מייקה, ולא הצליחה להגן על תוארה משנת 2013. בשנת 2016 אירחה ארצות הברית גם את קופה אמריקה 2016, ועל אף הפסד במשחק הפתיחה של הטורניר בתוצאה 0–2 לנבחרת קולומביה, סיימה ארצות הברית את הבית המוקדם במקום הראשון, ועברה את נבחרת אקוודור ברבע הגמר. בחצי הגמר, הובסו קלינסמן וארצות הברית 0–4 על ידי נבחרת ארגנטינה, והפסידו 0–1 לנבחרת קולומביה במשחק על המקום השלישי. ב-22 בנובמבר 2016 פוטר מתפקידו לאחר שני הפסדים במוקדמות מונדיאל 2018.
הרטה ברלין
בנובמבר 2019 מונה קלינסמן כמאמן הרטה ברלין מהבונדסליגה עד לסוף עונת 2019/20, במקומו של אנטה צ'וביץ' שפתח את העונה בצורה חלשה. ב-11 בפברואר 2020 התפטר מתפקידו לאחר 3 ניצחונות בלבד של הקבוצה מאז שהתמנה.
נבחרת קוריאה הדרומית
ב-27 בפברואר 2023 מונה למאמנה של נבחרת קוריאה הדרומית.
כשחקן
עם אינטר מילאנו:
עם נבחרת גרמניה בכדורגל:
תארים אישיים:
כמאמן
עם נבחרת ארצות הברית בכדורגל:
תארים אישיים:
מעורבות חברתית
בשנת 1995 קלינסמן הקים ביחד עם מספר חברים את עמותת אגפדיה לרווחת הילד, שמשמעות שמה ביוונית היא אהבת הילדים. בשנת 1997, ביקר קלינסמן כקפטן נבחרת גרמניה ביד ושם, ביחד עם מאמנו ברטי פוגטס. הביקור סוקר בהרחבה ועורר עניין רב בעולם. קלינסמן גם חבר בעמותה הגרמנית "ללמוד לעתיד", שמטרתה היא תמיכה בלימוד צעירי גרמניה על השואה ושימור זיכרון השואה. בשנת 1999 תרם קלינסמן את כל ההכנסות ממשחק ההוקרה שנערך לכבודו עם פרישתו למספר ארגוני רווחת הילד. במשחק זה, שנערך בשטוטגרט בשנת 1999, נכחו גם בוריס בקר הטניסאי ובריאן אדמס המוזיקאי, שתרמו אף הם בעין יפה.
חיים אישיים
קלינסמן נולד בגופינגן שבגרמניה המערבית, ומשפחתו עברה לשטוטגרט כאשר היה נער. משפחתו של קלינסמן מפעילה מאפייה ברובע בוטנאנג שטוטגרט, ולכן קלינסמן מכונה לעיתים "בן האופה מבוטנאנג". קלינסמן עצמו הוא אופה מקצועי, לאחר שעבד במאפייה כשולייה לאופה הראשי. קלינסמן נשוי לדוגמנית עבר אמריקאית בשם דבי צ'ין, והם מתגוררים בקליפורניה. הם הורים לשני ילדים, ג'ונתן וליילה. קלינסמן שולט בגרמנית, אנגלית, איטלקית וצרפתית, וברשותו רישיון להטסת מסוקים.
טמוזולומיד
טמוזולומיד (בלועזית: temozolomide בקיצור: TMZ; שמות המותג טמודל, טמוקד או טמודר (temodal, temcad ו-temodar)) היא תרופה כימותרפית העשויה חומר אלקילציה הנלקחת באופן אורלי (דרך הפה) המשמשת לטיפול בכמה סוגי סרטן המוח; התרופה משמשת לטיפול קו שני באסטרוציטומה וכטיפול קו ראשון בגליובלסטומה מולטיפורמה. הטמודל היא תרופה הכלולה בסל הבריאות בישראל.
תופעות לוואי
תופעת הלוואי השכיחה ביותר היא דיכוי מח העצם. תופעות לוואי נפוצות הן בחילות והקאות, אשר בהן ניתן לטפל בתרופות מתאימות. השכיחות של בחילות קשות והקאות היא בסביבות 4% לכל מטופל. ניתן לקחת טיפול למניעת הקאות לפני לקיחת הטמודל או לפני תחילת הטיפול בטמודל. בשל זאת הטמודל נלקח לאחר צום של שעתיים או שעה. תופעות לוואי אחרות הן נשירת שיער (הנשירה מתחילה בדרך כלל שלושה או ארבעה שבועות לאחר תחילת נטילת הטמודל), סחרחורת, קוצר נשימה, חום וצמרמורות.
הטמוזולומיד עלול לגרום לעקה גנטוקסית ולהתפתחות עוברית בלתי תקינה - מומים מולדים (גורם טרטולוגי) ולכן אין ליטול את התרופה במהלך הריון, וכן בעת הנקה בשל הסיכון של הפרשת התרופה לתוך חלב אם.
התרופה יכולה לגרום לאי-פוריות בקרב נשים, וכן לרעילות תאי הזרע בקרב גברים לאחר נטילת התרופה, ועל כן מומלץ לא להשתמש בתא זרע להפריה בששת החודשים שלאחר נטילת התרופה. כמו כן ייתכן נזק בלתי הפיך לפוריות הגבר, ולכן מקובל שגברים מקפיאים זרע בטרם תחילת הטיפול.
לעיתים רחוקות הטמוזולומיד יכול לגרום כשל נשימתי אקוטי או נזק לכבד.
היסטוריה
הטמוזולומיד פותח על ידי מלקום סטיבנס באוניברסיטת אסטון שבברמינגהאם.
מחקרים בדבר שילובים
מחקרים וניסויים קליניים בודקים שילובים המגבירים אל היעילות של הטמוזולומיד.
ניסויים קליניים הראו כי תוספת של כלורוקין משפרת את יעילות הטמוזולומיד בטיפול בגליומה.
במחקרים אחרים בודקים את שינוי המולקולה של הטמוזולומיד על מנת ליצור תרופה יעילה יותר לטיפול בסוגי סרטן. המחקרים במולקולות שונות אלה הראו יעילות בעת ניסויים בבעלי חיים לטיפול בגליומה, מלנומה וסרטן שד, אולם טרם הסתיימו ניסויים בבני אדם בעניין זה, נכון לשנת 2016.
חסר דת (ישראל)
חסרי דת (הידועים גם כחסרי עדה דתית מוכרת או חסרי סיווג דתי) הוא סיווגם בחוק הישראלי של אזרחים, שאינם משתייכים לאף אחת מן העדות הדתיות המוכרות על ידי המדינה. העדות הדתיות המוכרות הן בעלות מעמד חוקי ואוטונומיה שיפוטית מסוימת, אשר המוגדרים "חסרי דת" אינם נתונים תחת סמכותם, בייחוד בתחום נישואים וגירושים כששני הצדדים במעמד "חסר דת". מספרם של חסרי הדת נכון ל-2023 הוא כ-470,000 נפש.
עדות דתיות בישראל
הסדר העדות הדתיות הישראלי, שמקורו במעמד המשפטי של המילטים העות'מאנים, נוגע לחיי הפרט בתחומים כמו נישואים וגירושים, שניתן לערוך אותם בשטח ישראל רק על ידי הרשויות הדתיות השונות.
בחוק
על מנת להירשם כחסר דת, על אדם לקבל פסק דין הצהרתי מבית משפט ולהציגו לרשות האוכלוסין או להיוולד להורים חסרי דת. בפסק דין בנושא נקבע ש"אם גישתו של האדם המבקש לשנות את רישומו מיהודי לחסר דת היא עניינית, מחשבתו כנה וכוונתו אמיתית, יש להצהיר על כך שהוא חסר דת, משום שהכרזה זו משקפת את המציאות".
הרכב האוכלוסייה
הרוב הגדול של המסווגים כחסרי דת בישראל הם מהגרים ממרחב ברית המועצות לשעבר, שהתאזרחו מתוקף חוק השבות אך אינם רשומים כיהודים במשרד הפנים. זוהי קבוצה מורכבת המונה למעלה מ-300,000 איש. היא מכילה רבים המזדהים כיהודים, למרות מעמדם בעיני הרשויות, לצד מספר ניכר של מאמיני הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שישראל מעדיפה לקטלג כחסרי דת משום שרישומם כנוצרים עשוי לפגוע ברוב הדמוגרפי הלא-ערבי במדינה. אוכלוסייה זו עברה חיברות ברובה בקרב המגזר היהודי-חילוני בישראל. מעמדם הדתי עולה מדי פעם בעיתונות, בעיקר סביב סירוב של הרבנות להשיא זוגות המורכבים מחסרי דת ויהודים על-פי ההלכה, או הסירוב לקבור חיילים שנהרגו בחלקות יהודיות. הממשל הישראלי רואה בחסרי הדת הפוסט-סובייטים בעיה דמוגרפית וחברתית, ויזם פעילות מיסיונרית נרחבת כדי לשדלם להמיר את דתם ליהדות. פעילות זו נחלה הצלחה מועטה, הן בשל סירובם של רוב המהגרים להיענות לה, והן בשל התנגדות קשה מרוב הממסד הרבני, שסירב להעלים עין מכך שאלו שכן פנו אליו לא התכוונו ברוב המקרים לשמור מצוות. ב-2017 אסר בית-המשפט על הצבא לחייב מגויסים להשתתף בפעילות מיסיונרית, אם כי הקצינים הממונים על מערך המרת הדת הוסיפו לנהל רישום של מועמדים ולהפעיל עליהם לחץ להיענות.
קבוצה אחרת של נטולי סיווג, שהיא קטנה מאוד אך זכתה לחשיפה תקשורתית ניכרת, כוללת ידוענים יהודים שמתנגדים לחקיקה הדתית במדינה. יוזמתם מתקשרת גם לניסיונות לבטל את הסדר המילטים כליל, ביניהם הדרישה להכיר בלאום ישראלי שאיננו תלוי בדת. בספטמבר 2011 זכה הסופר יורם קניוק בתקדים משפטי שאיפשר לו לצאת מן המילט היהודי ולהירשם כחסר דת. קניוק נימק את רצונו בכך שמאס באפליה הדתית במדינה. בעקבותיו פנו אחרים לשנות את רישומם מיהודים לחסרי דת.
רפיח
רָפִיחַ (במצרית קדומה: rpwḥw, באשורית: Rapiḫi או Rapiḫu, ביוונית: Ῥαφία, בערבית: رفح, רַפַח ) היא העיר הדרומית ביותר ברצועת עזה, חלק מתושביה הם ערבים מוסלמים, ומרביתם פליטים פלסטינים.
ברפיח פועל מעבר גבול אל מצרים, והוא משמש בעיקר את תושבי רצועת עזה.
מבנה
רפיח מורכבת משלושה אזורים נושקים:
בתקופת הברונזה
בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, כנראה כ-2 ק"מ מדרום לתל רפיח שכנה רפיח הקדומה, יישוב חשוב על "דרך הים" (או דרך הורוס כפי שקראו לה המצרים), שלא עברה ממש בקרבת החוף מחמת רצועת החולות הנודדים. אזור עזה, שבגבול הדרומי של ארץ כנען, היה לאחד ממעוזי השלטון המצרי, כולל רפיח, תל אל-עג'ול, שיח' זוויד, תל שרוחן ובמיוחד עזה, שהייתה לבירת השלטון המצרי בכנען. קטע זה של הדרך היה חיוני ביותר למצרים, ולכן הוקמה לאורכו שורה של מבצרים, תחנות דרך ובארות מים במרחקים קבועים, במגמה להקל את המעבר של הצבא המצרי. תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס) עבר בה בדרכו לכיבוש תל מגידו. העיר מוזכרת בפפירוס אנסטאזי א' מתקופת פרעה סתי הראשון (המאה ה-14 לפנה"ס), הכותב מתאר אתרים ברחבי האימפריה, מתאר את העיר רפיח, את ביצוריה ואת מיקומה הגאוגרפי ביחס לעזה. מתקופת פרעה סתי הראשון (המאה ה-14 לפנה"ס). התעודה המקיפה ביותר, המתארת את "דרך הים", הוא הקטע הגיאוגראפי שבאיגרת הסופר המצרי חורי מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס).
בתקופת הברזל
הפעילות הדיפלומטית והצבאית של מצרים בראשית תקופת הברזל א' מלמדת שאפשרות התנועה לאורך "דרך הים" מתחנה אל תחנה, נשמרה ברציפות מתקופת הברונזה המאוחרת, לפחות כל זמן שמצרים נכחה בדרום ארץ כנען (1133 לפסה"נ בערך). אחר כך עוברת רפיח לשליטת הפלשתים, בגבולה הדרומי של ממלכתם. בשנת 925 לפנה"ס עצר בה צבאו של שישק במסעו לארץ ישראל.
עלייתו של סרגון השני, מלך אשור לשלטון (705–721 לפסה"נ) לוותה במרידות ברחבי האימפריה, וביניהן זאת של עזה בשנת 720 לפנה"ס. חנון מלך עזה הצטרף לקואליציה סורית-ארץ ישראלית שבראשה עמד יהובידי מלך חמת, ושנתמכה על ידי מצרים. המרד של עזה דוכא בקרב שנערך ליד רפיח, וחנון הובל לאשור כבול בשלשלאות. מפקד הכח המצרי שנשלח לעזרת חנון, נמלט בחזרה למצרים. רפיח נהרסה ותושביה הוגלו. במסעו השני לפלשת (716 לפסה"נ) מספר סרגון השני שהגלה אוכלוסייה אל נחל מצרים והושיב אותה באזור. מהלכיו של סרגון נועדו ליצור אזור חיץ עם גבול מצרים, שתושביו נאמנים לאשור.
במסעו העשירי, שנערך בשנת 671 לפנה"ס, כבש אסרחדון את מצרים. הוא מודיע, כי בדרכו עבר ברפיח שבקרבת נחל מצרים והמשיך עד מצרים.
בתקופה ההלניסטית
בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל במקום התרחש קרב רפיח, שהיה קרב מכריע במלחמה הסורית הרביעית בין תלמי הרביעי ממצרים ואנטיוכוס השלישי (הגדול) מהאימפריה הסלאוקית. הקרב נערך ביום ה-22 ביוני 217 לפנה"ס, ליד רפיח, ובעקבותיו זכו המצרים לשוב ולשלוט על קוילה-סוריה.
בתקופה הרומית והביזנטית
בשנת 100 לפנה"ס כבש אותה אלכסנדר ינאי, והרס אותה. המצביא הרומי אולוס גביניוס בנה אותה מחדש בשנת 61 לפנה"ס, כחלק ממשימתו לחזק את האחיזה הרומית לאורך חופי הים התיכון.
יוסף בן מתתיהו כתב תיאור של מסע צבא רומא תחת פיקודו של טיטוס מצרים לעזה. ביום אחד עבר את המרחק מפלוסיום עד מקדש זאוס קסיוס, ביום השני הגיע לאוסטרקינה, ביום השלישי הגיע אל אל-עריש, ביום הרביעי הגיע אל רפיח, וביום החמישי הגיע אל עזה.
בימי סטראבון נחשבה רפיח לחלק מפיניקיה.
בתקופה הביזנטית, הייתה רוב האוכלוסייה הפכה נוצרית ובעיר שכן הגמון.
בתקופה המוסלמית המוקדמת והצלבנית
בסוף התקופה הביזנטית, לאורך החוף, החלו חולות שפת הים נסחפים לפנים הארץ, מכסים את האדמה החקלאית ויישובים רבים לאורך החוף חדלו להתקיים. מיפו דרומה עמדו על תלן רק הערים אשקלון, עזה ורפיח, כשהן מוציאות מחייתן מן הרצועה הצרה של אדמה פורייה שמאחורי החולות, ממסחר ומן השיירות העוברות למצרים וממנה בדרך הצפונית של מדבר סיני. בתקופה המוסלמית המוקדמת, בשנת 634, נכבשה העיר הערבים שהפכו אותה לעיר מסחר פורחת בנתיבי הסחר שלהם.
חודש אחרי כיבוש ירושלים בשנת 1099 בידי הצלבנים נכבש האזור בידיהם, אך הם העיר אשקלון, שהייתה העיר הגדולה והמבוצרת באזור, נשארה בשליטת השושלת הפאטמית. רק לאחר חמישים שנים של מאבק הכניעו את אשקלון, כאשר קודם כבר כבשו את עזה ורפיח מדרום.
בימי הביניים ישבו ברפיח יהודים. בגניזת קהיר נזכרת העיר בשמות רפח, חצור, מבצר חצור, חצרים. בשנת 1080 הודיע יהודי מיושבי חצור, שמפחד האויב הוא רוצה לעבור מחצור לאשקלון המבוצרת יותר.
במלחמת סיני
במלחמת סיני הייתה העיר אזור קרבות שדרכו פרץ צה"ל לצפון סיני. ב–12 בנובמבר 1956, במהלך שליטת צה"ל בעיר, אירע בעיר טבח רפיח שבו הרג צה"ל עשרות מתושבי העיר. ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, תיאר זאת בתשובה לשאילתא בכנסת: "כמה אנשים במקום הפרו את העוצר וגם פתחו באש נגד הצבא. לאחר כמה יריות באוויר היו החיילים שלנו מוכרחים לירות במתפרעים; 48 נהרגו וכמה נפצעו. נעשו חיפושים ונתגלו כ-250 חיילים מצריים עם המון כלי-נשק."
לאחר 1967
גם במלחמת ששת הימים הייתה העיר אזור קרבות שדרכו פרץ צה"ל (בעיקר אוגדה 77 ואוגדה 84) לצפון סיני. בשנת 1967 מנתה אוכלוסיית רפיח 55,000 תושבים. בעקבות המלחמה עברה העיר לשליטת ישראל. בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנה הפליטים ברפיח, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה. כחלק מהתוכנית הוקמה שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית. ישראל הקימה שתי שכונות חדשות: שכונת ברזיל ושכונת קנדה בסיני. שכונת ברזיל נקראה על שם מחנה של חיילי כוח החירום של האומות המאוחדות מברזיל שהיה במקום. ישנן גרסאות שונות למקור השם שכונת קנדה. ישנם מקורות המציינים שהיה במקום מחנה של חיילים מקנדה. מקור אחר גורס כי המדובר בבדיחה. לשכונת קנדה בסיני עברו בשנים 1973–1975 כ-500 משפחות מורחבות של כ-5,000 תושבים ממחנה רפיח. עם נסיגת ישראל מסיני על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים, נחצתה רפיח, וחלקה שמדרום מערב לקו הגבול הבינלאומי עבר לשליטת מצרים. על פי ההסכם, מצרים הייתה אמורה לממן את יישובם מחדש של תושבי שכונת קנדה בסיני בתל א-סולטאן, שנודע כשכונת קנדה החדשה. תהליך היישוב מחדש החל בשנת 1989 ונמשך עד שנת 2000 במימון של קנדה וכווית.
ברבות השנים חפרו מבריחים, מתחת לגבול הבינלאומי, מנהרות שקישרו את שני חלקי העיר ושימשו להברחת סחורות ואנשים.
לאחר הסכם אוסלו
עם הקמת הרשות הפלסטינית הועברה העיר לשליטת הרשות, כשלכל אורך הגבול הבינלאומי נקבעה רצועה צרה ("ציר פילדלפי") שבשליטת ישראל. רצועה זאת נועדה ליצור חיץ בין רצועת עזה ובין מצרים. חיץ זה נוצר במידה חלקית בלבד, משום שמנהרות המבריחים, שעברו מתחת לחיץ זה, שימשו להברחת אמצעי לחימה ממצרים לרצועת עזה. אזור "ציר פילדלפי" היווה בכל שנות האינתיפאדה השנייה אזור לחימה בין צה"ל לפלסטינים. ב-12 במאי 2004 נפגע נגמ"ש של צה"ל שנסע בציר פילדלפי ועסק בפיצוץ מנהרות, וחמשת חייליו נהרגו. בעקבות זאת יצא צה"ל ל"מבצע קשת בענן" - מבצע רחב היקף ברפיח, שבו, על-פי הודעת מפקד אוגדת עזה, נהרגו 41 מחבלים ו-12 אזרחים, אותרו שלוש מנהרות ונהרסו 56 בתים. הנזק שנגרם לפלסטינים גרר ביקורת בינלאומית. המבצע העלה לסדר היום את בעיית "ציר פילדלפי" בתוכנית ההתנתקות. ב-23 בינואר 2008 פרצו הפלסטינים ברפיח מצד ישראל את הגבול עם מצרים במעבר רפיח, ובכך איפשרו למצרים להעביר מזון, ולגורמים פרו-פלסטינים אף נשק.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2008, היו מנהרות ההברחה המובילות לרפיח יעד מרכזי לתקיפות חיל האוויר הישראלי. בנוסף לתקיפת המנהרות בציר פילדלפי, הוחרבו, על פי צה"ל, מאות בתים שאל חלקם הובילו מנהרות.
במהלך מבצע צוק איתן, שהחל ב-8 ביולי 2014, חיילי כוחות צה"ל נכנסו אל תחומי העיר בניסיון לנטרל מחבלי חמאס. ב-24 ביולי, כ-150 פלסטינים מאזור העיר, בהם מחבלים, הסגירו את עצמם בלילה לידי כוחות חטיבת גבעתי ששהו בעיר. במהלך הפסקת אש הומניטרית שהחלה ב-08:00 בבוקר של יום ה-1 באוגוסט 2014, מחבלי חמאס ששהו בעיר הגיחו מפירי מנהרות ותקפו את כוח פלס"ר גבעתי ששהו בעיר, במהלך ההיתקלות נהרגו 3 מחיילי הכוח לרבות מפקדם. עקב התקרית והחשש לחטיפת אחד מהחיילים, הופעל נוהל חניבעל שבמהלכו הומטרה אש כבדה מאוד על העיר. ביום המחרת כוח צה"ל המשיך לתקוף בעיר וגרם לנזק רב. לפי הערכת צה"ל נהרגו מקרב הפלסטינים 42 מחבלים וייתכן שבאופן בלתי מכוון נהרגו עוד כ-72 בלתי מעורבים. כוחות צה"ל נסוגו מהעיר עם סיום הפעילות הקרקעית בשעות הערב של יום ה-2 באוגוסט.
באוקטובר 2014 החלה ממשלת מצרים בהקמת אזור חיץ ברוחב של כ–500 מטר באורך של 14 ק"מ, לאורך גדר ההפרדה בין מצרים לרצועת עזה תחילה פונו 120 בתים ברפיח המצרית במסגרת מאבק הממשל במנהרות מרצועת עזה, ואחר כך כ-880 בתים נוספים כשרוחב הרצועה גדל לקילומטר. באוגוסט 2015 החלה מצרים לחפור בריכות דגים בגבול עם עזה כדי להרוס מנהרות הברחה.
תל א-סולטאן
בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנות הפליטים שברצועת עזה, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה. כחלק מהתוכנית הוקמה שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית, בין השאר הוקמה בדרך זאת שכונת קנדה ברפיח מצידו המצרי של הגבול. במהלך שיחות השלום, התעקשה מצרים שקו הנבול בין ישראל למצרים יעבוד בדיוק בתוואי הגבול הבינלאומי - קו עקבה רפיח, שנקבע 75 שנה לפני כן, בשנת 1906 בין האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית, מבלי להתחשב במציאות שהשתנתה בינתיים. העיר התפשטה על ומעבר לקו הגבול הבינלאומי ההיסטורי כבר החל מתקופת המנדט. ובמיוחד במהלך השנים שישראל שלטה ברפיח וצפון סיני (בין 1967 ל-1982), בנוסף, כאמור הקימה ישראל שכונה חדשה לפליטי רפיח - שכונת קנדה, בצדו המצרי של הגבול. שטח השיפוט של העיר רפיח באותה עת היה 14,000 דונם. קו הגבול החדש חצה אותה לאורך 5 ק"מ והשאיר 20% מתושביה בצד המצרי, מאות בתים נבנו ממש על הגבול.
בינואר 1982 החלה הקמת ציר פילדלפי והגדר לאורכו. בהסכם השלום נקבע שתושבי שכונת קנדה יעברו לצד הישראלי לשכונה חדשה ב"תל סולטאן" בצפון מערב רפיח. עבודות ההקמה של ציר פילדלפי נמשכו עד אפריל 1983, במהלכם פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברחוב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו 4 גדרות. למפונים שביתם נהרס הוקצו מגרשים חדשים ב"תל סולטאן". תושבים רבים נשארו בצד המצרי, כולל תושבי שכונת קנדה, שהקמת השכונה החדשה עבורם לא הושלמה, ומצבם הכלכלי התדרדר במהירות מאחר שנותקו ממקורות הפרנסה שלהם. הכשרת שטח ב"תל סולטאן" לתושבי שכונת קנדה החלה ב-1986. אך מעבר התושבים התעכב בגלל מחאות של מתנחלי גוש קטיף. כמה מחברי הכנסת של הליכוד הצטרפו גם הם למחאות אף על פי שהמהלך היה חלק מהסכם השלום. רק ב-1989 החלו המעבר לתל א-סולטאן. מתנחלי גוש קטיף החלו שוב בפעולות מחאה, ב-13 בדצמבר 1989 פלשו למחנה והחלו לחבל בתשתיות המים והחשמל שהוקמו בו. מספר ימים אחר כך גרמו נזקים לשני בתים בשכונה.
ג'והאן מוחיקה
אקדמיה פוטבול קלוב ויינרוס
את הקריירה המקצוענית שלו החל מוחיקה ב-2011 בקבוצת אקדמיה פוטבול קלוב מהליגה השנייה ושנה מאוחר יותר עבר ליינרוס, גם כן מאותה הליגה. הוא בלט ביכולות הטכניות ובמהירות שלו, מה שגרם לדפורטיבו קאלי להחתים אותו בדצמבר 2012.
דפורטיבו קאלי
בדפורטיבו קאלי שיחק מוחיקה בתפקיד המגן השמאלי. הוא שיחק 19 משחקים בסך הכל, 13 בליגה ושישה בגביע, מבלי לכבוש שער. הופעותיו הטובות והמקום שתפס בהרכב, הביאו את הקבוצה הספרדית, ראיו ואיקאנו לשאול אותו לעונת 14–2013 ולהשאיר לעצמם את האופציה לרכישה.
ראיו ואיקאנו
הופיע לראשונה במדי הקבוצה במשחק מול מאלגה ב-15 בספטמבר 2013 כמגן שמאלי. שיחק לאורך העונה בסך הכל 12 משחקים במדי ראיו, עשרה בליגה ועוד שניים בגביע. בסיומה של העונה ב-30 ביוני 2014, תמה ההשאלה שלו והוא חזר לקולומביה. כעבור מספר ימים קיבל את הטלפון מסוכנו שבישר לו על כך שראיו שילמה עבורו את האופציה לרכישה וכך עשה שוב את הדרך לספרד, הפעם כשחקנה של ראיו ואיקאנו, שבעונת 15–2014 שיחקה בליגה השנייה.
ריאל ואיאדוליד
אחרי שלא הצליח למצוא מקום של קבע בהרכב של ראיו ואיקאנו, הושאל מוחיקה לריאל ואיאדוליד כדי לחפש דקות משחק. בשתי העונות שבהן שיחק היה שחקן הרכב ורשם בסך הכל 70 הופעות בכל המסגרות ואף כבש תשעה שערים. לאחר שנתיים חזר לראיו ואיקאנו ושוב כדי לרשום הופעות בודדות בלבד.
ז'ירונה ואטלנטה
בינואר 2017 הושאל ביום האחרון של מועד ההעברות לקבוצת ז'ירונה למשך חצי שנה ובחודש אוגוסט האריכה הקבוצה את השאלתו למשך שנה נוספת. את שער הבכורה כבש ב-28 בנובמבר במשחק מול לבאנטה שהסתיים בתיקו 1-1 אך הדיח בסיכום המשחקים את ז'ירונה מהגביע הספרדי. ב-29 ביוני 2018 נרכש על ידי הקבוצה וחתם לשלוש שנים. ב-22 בספטמבר 2020 הושאל לאטלנטה לעונה אחת. במדי הקבוצה ערך 13 הופעות בכל המסגרות וסיים את ההשאלה בינואר. ב-15 בינואר 2021 הושאל לאלצ'ה עד לסוף העונה.
אלצ'ה
ב-8 באוגוסט 2021 חתם מוחיקה באלצ'ה על חוזה קבוע לשלוש שנים.
ג'ק דונלי
ג'ק דונלי (באנגלית: Jack Donnelly; נולד ב-28 באוקטובר 1985) הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'ייסון בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "אטלנטיס".
ביוגרפיה
דונלי נולד בעיר בורנמות' שבאנגליה, הוא למד בבית הספר סנט קתרין בווימבורן שבדורסט, ואחר כך בבית הספר סנט פיטר בבורנמות'. אמו, כריסי ויקאם היא כוריאוגרפית (של השיר הזוכה בתחרות הזמר של האירוויזיון משנת 1981 בביצוע להקת באקס פיז). היא הייתה חברה בלהקת המחול "Hot Gossip" והופיעה באופרת הרוק "סטארלייט אקספרס".
ג'והאן מוחיקה
ויאריאל
ב-1 בספטמבר 2022 חתם בוויאריאל. ב-27 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בנצחון 4-3 על לך פוזנן במוקדמות הקונפרנס ליג.
אוססונה
ב-26 ביולי 2023 הושאל לאוססונה לעונה אחת
נבחרת לאומית
מוחיקה זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-22 במרץ 2015 לקראת משחקי הידידות מול ו. כעבור ארבעה ימים ערך את הבכורה שלו מול כאשר נכנס במקומו של חואן פרננדו קינטרו וכבש את השער החמישי בניצחון 0–6. הוא נכלל בסגל של הנבחרת למונדיאל 2018 ולא היה מתוכנן לפתוח בהרכב, אבל פציעתו הקשה של פרנק פברה ממש מספר ימים לפני הטורניר, הביאו לכך שמוחיקה שיחק את כל ארבעת המשחקים של קולומביה בטורניר, שהודחה בשמינית הגמר על ידי.
ג'ק דונלי
חיים אישיים
באוקטובר 2017 התארס דונלי עם השחקנית השוודית-קנדית מאלין אקרמן.
כעפעפי שחר
כעפעפי שחר הוא רומן ישראלי שנכתב על ידי הרב והסופר חיים סבתו בשנת 2005.
הסיפור
גיבור הספר הוא עזרא סימן טוב איש ירושלים, המוצא את פרנסתו בגיהוץ בגדים במכבסה. עלילת הספר סובבת סביב עזרא וארבעת מכריו: הסופר, רחמים - הכנר העיוור, משה-דוד האברך, וד"ר יהודה טויל, גיסו של עזרא.
עזרא הוא אדם ירא שמיים ותמים דרך, גם כשצרות ניתכות על ראשו הוא אינו מהרהר על דרכי ה'. משה דוד וד"ר טוויל הם אנטיתזה לתמימותו של עזרא. ד"ר טויל הוא מומחה לשירת ימי הביניים, בקיא ומלומד, ובז בסתר לגיסו חסר ההשכלה.
למרות שעל פני השטח נראים חייו של עזרא נינוחים וחסרי דאגות, אין זה כך. הוא נושא בליבו צלקות שמקורן בבתו שהמירה את דתה, ובמקרה עלום שאירע בילדותו, ובו, ככל הנראה גרם עזרא לעוורונו של רחמים. עזרא מבקש את תיקונו של המקרה מהסופר, וזה אומר לו שימצא תיקון רק כשישמע את הסיפור מאדם אחר.
את הסיפור שומע עזרא מרחמים הכנר העיוור במסיבת כרת (מסיבה הנערכת לאדם בגיל 60, כאשר יצא מגדר "כרת"), ובאותה תקופה נרפא גם רחמים מעוורונו בעין אחת.
הסיפור סובב כולו על השאלה "מה עשינו בעולם"? ד"ר יהודה טוויל שואל את עצמו האם רק לחקור שירים הוא יודע או שמא גם לכתוב? ר' משה דוד רוצה לא רק ללמד מהספרים אלא אף לכתוב אחד ובתוך כך שזורים מילות הפיוט: "נעורי עד הלום עשו לנפשם ומתי אעשה אנוכי לביתי"? לבסוף מוצא ד"ר טוויל את שירו שאיבד ור' משה דוד מבין, אחרי הניסיון לכתוב ספר, את ערכם של ספר התהילים ולימוד התורה. בסוף המעשה רואה עזרא, (כנראה שרק בעיני רוחו), את ביתו שהתנצרה, חוזרת אליו.
נגה מרון
נגה מרון (14 במרץ 1928 – 8 בינואר 2022) הייתה סופרת ישראלית; כתבה מעל 40 ספרי ילדים, נוער ומבוגרים.
ביוגרפיה
מרון נולדה בירושלים ולמדה בגימנסיה העברית בירושלים. שירתה בפלמ"ח והתגייסה לצה"ל כשפרצה מלחמת השיחרור. היא שוחררה מהצבא בספטמבר 1948 ועבדה כמורה בבתי ספר בתל אביב וברמת גן. לאחר שנישאה וילדה שני ילדים, ב-1972, סיימה בהצטיינות את לימודיה האקדמיים בחוג לספרות עברית ולחינוך (מנהל ופיקוח) באוניברסיטת בר-אילן. בנוסף עבדה כמנהלת בתי ספר ברמת גן והייתה חברת הנהלת הסתדרות המורים.
אחד מתחביביה במהלך חייה היה כתיבה, ובשנת 1987 היא פרשה פרישה מוקדמת ממערכת החינוך והתמקדה בכתיבה ספרותית.
מרון נפטרה ב-8 בינואר 2022 בגיל 93.
ספרים שכתבה
ספרה הראשון, "מה שקרה לגילי וגם לי", יצא בשנת 1986, ומאז הוציאה כ-40 ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים.
בין השאר כתבה מרון את "סדרת ספרי חירות" לנוער, בה מתוארת דמותה של לימור שמוצאת את יומנה של סבתא חירות מתקופת טרום המדינה, וחוויות שעברו על שתיהן. ספרים אחרים שהוציאה הם:
שוק קנסינגטון
שוק קנסינגטון הוא (אנגלית: Kensington Market) היא שכונה רב תרבותית בדאון-טאון טורונטו, קנדה.
השכונה כוללת בתוכה גם שוק אוכל ובגדים, ולכן זכתה לשם "שוק קנסינגטון".
גאוגרפיה
בשוק קנסינגטון גובלים רחוב קולג' מצפון, רחוב ספדינה ממזרח, רחוב דאנדאס מדרום, ורחוב בת'רסט ממערב. האורך בקו אווירי הוא 600 מטרים לאורכה של השכונה ו-600 מטרים לרוחבה של השכונה.
בשכונה קיימים מספר בתים היסטוריים הבנויים בארכיטקטורה ויקטוריאנית.
בצפון השכונה קיימים בית ספר יסודי, תחנת כיבוי אש, וכנסיות.
במערב השכונה בית החולים המערבי של טורונטו, בית חולים מרכזי וגדול בטורונטו.
במרכז השכונה נמצאים בית הכנסת אנשי קייב, ואזור שוק קניות מגוון של אוכל וגם בגדים.
בשוק הקניות ניתן למצוא קטניות, דגים, מאפיות, פירות טריים, פירות יבשים, מסעדות ובגדים.
שוק הקניות הוא אזור חנויות העובר בקו מקצהו הדרומי של השכונה עד לקצה הצפוני של השכונה.
היסטוריה מוקדמת
ג'ורג' טיילור דניסון, ששירת במליציה הבריטית ב-1812, פלש לחלק אדמה באזור השכונה בשנת 1815, באזור הרחובות אוגוסטה וליפינקוט. דניסון השתמש באזור פארק בלאוויו, פארק קטן, עבור מסדרים לחיילים המתנדבים בחיל הפרשים עליו דניסון פקד. אותו חיל הפרשים לאחר מכן היה משמרת הסוסים של המושל הכללי. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו לשכונה אירים וסקוטים, ובנו בתים בסגנון הארכיטקטורה הוויקטוריאנית, חלק מבתים אלה עדיין קיימים בשכונה.
המאה ה-20
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, שנות ה-1920, אזור שוק קנסינגטון נהיה פופולרי למהגרים יהודים ממזרח אירופה ומספר מהגרים איטלקים, שהשתלטו על שטח האדמה הנרחב הגובל ברחובות קולג', קווין, קולג' ויוניברסיטי, והתחילו לבנות בתים בבנייה דחוסה וצפופה, והם אלה שהקימו את אזור שוק הקניות.
שוק הקניות מכר מוצרים מיובאים ממדינות המהגרים, והוכר כ- "השוק היהודי".
סוחרים יהודיים הפעילו גם חנויות קטנות של חייטים, פרוות, ומאפיות.
באזור השנים 1920 ושנות ה-1930 היו כ-30 בתי כנסת פעילים בשכונה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, מרבית היהודים בשכונה, עברו לצפון לשכונות יקרות יותר, או לפרברים.
במהלך שנות 1950 הגיעו לשכונה מהגרים מפורטוגל מחבל אזור, מהגרים מהאיים הקריביים, ממזרח אסיה, ומבקשי מקלט פוליטיים שברחו מארצות הברית.
בשנות 1960 היו תוכניות להרוס את הבנייה הצפופה והדחוסה שהייתה בחלק מהשכונה, ולבנות במקומם בתים רחבים. אך אז נבחר ראש עיר חדש שפסל את התוכניות האלה, והשאיר את השכונה כמו שהייתה.
בשנות 1980 ו-1990 הגיעו לשכונה מהגרים ממרכז אמריקה, סומליה, אתיופיה, סודאן, אירן, וייטנאם צ'ילה וממקומות נוספים בעולם. המהגרים באים והולכים, וכיום כמעט 50% מהשכונה הם מהגרים סינים.
תרבות
באזור ניתן למצוא מספר בתי קפה, בהם מעשנים מריחואנה בצורה פתוחה.
מריחואנה אינה נמכרת בבתי הקפה משום שצריכה של מריחואנה לשימוש אישי אינה חוקית בקנדה והיא נכללת בפקודת הסמים הלא חוקיים.
בשכונה קיימות מספר חנויות המוכרות תחליפי סם כימיים או טבעיים חוקיים.
קהילת הראסטפארי
בשנים האחרונות שכונת שוק קנסינגטון מקושר לקהילת הראסטפרי.
קיימות מספר חנויות המוכרות מוצרים הקשורים לקהילה, כולל מכשירים לעישון מריחואנה.
דמוגרפיה
ב-2006 ההכנסה הממוצעת למשפחה בשכונת שוק קנסינגטון הייתה 61,339 דולר קנדי,
אזור שכונת שוק קנסינגטון מונה כ-47.5% מהגרים סינים, ככל הנראה עקב הקרבה של השכונה לשכונת צ'איינה-טאון הסמוכה.
ג'וליאן אדלמן
ג'וליאן פרנסיס אדלמן (באנגלית: Julian Francis Edelman; נולד ב-22 במאי 1986) הוא שחקן פוטבול אמריקאי מקצועי לשעבר ממוצא יהודי, ששיחק בתפקיד תופס בקבוצת ניו אינגלנד פטריוטס מליגת הפוטבול המקצוענית האמריקאית (NFL). בסופרבול LIII תפס עשר מסירות ל-141 יארד ונבחר ל-MVP של משחק הסופרבול.
קריירת פוטבול
בתיכון היה אדלמן ספורטאי מצטיין, הוא שיחק כקוורטרבק בקבוצת הפוטבול של בית הספר והוביל את הקבוצה למאזן מושלם. הוא למד שנה בקולג' קהילתי בסן מטאו שבקליפורניה בטרם עבר לאוניברסיטת המדינה קנט (קנט סטייט) באוהיו. בקנט סטייט שיחק במשך שלוש שנים כקוורטרבק של נבחרת הפוטבול. בעונתו האחרונה הוביל את הקבוצה במסירות ובריצות.
בדראפט ה-NFL ב-2009 נבחר אדלמן במקום ה-232 בסיבוב השביעי על ידי ניו אינגלנד פטריוטס. לאחר שנבחר אמר לו מאמן הפטריוטס ביל בליצ'יק "אינני יודע עוד מה נעשה איתך, אבל נמצא משהו". הוא הוסב לעמדת התופס ומחזיר הבעיטות בתקווה לנצל את מהירותו וזריזותו. בבכורה שלו בקבוצה רשם 98 יארד בשמונה תפיסות בהפסד של הפטריוטס לניו יורק ג'טס. במחזור השישי שבר את ידו וחזר לשחק במחזור העשירי. הוא הצטיין במחזור האחרון כשתפס ל-103 יארד. בעונת 2010 שותף מעט מאוד, במחזור האחרון של העונה קבע שיא קבוצה כשהחזיר בעיטת פאנט ל-72 יארד וטאצ'דאון. בעונת 2011 שימש בעיקר כמחזיר בעיטות, במהלך העונה הוצב גם בקבוצת ההגנה בשל מכת פציעות שספגה הקבוצה. בעונת 2012 זכה לדקות משחק רבות יותר, משחק השיא שלו היה במחזור העשירי מול אינדיאנפוליס קולטס. אדלמן השיג 58 יארד וטאצ'דאון בתפיסה, 47 יארד בריצה וכן החזרת פאנט ל-68 יארד וטאצ'דאון. מחזור לאחר מכן, במשחק מול הניו יורק ג'טס, השיג עוד שני טאצ'דאונים, הראשון בהשתלטות על איבוד כדור והשני בתפיסה.
ב-2013 חתם אדלמן על חוזה עם הפטריוטס לשנה אחת בשווי של מיליון דולר, חוזה שהיה מבוסס באופן משמעותי על תמריצים על פי הצלחה וללא כסף מובטח מראש. לאחר עזיבתו של ווס וולקר, ופציעתו של דני אמנדולה במשחק הראשון של העונה, הפך אדלמן לתופס המוביל של הפטריוטס. הוא סיים את העונה עם 105 תפיסות ל-1,056 יארד ושישה טאצ'דאונים. בעקבות הצלחתו הוחתם על חוזה חדש ל-4 שנים בסכום של 19 מיליון דולר, כולל חמישה מיליון דולר כבונוס חתימה. בעונת 2014 רשם 94 תפיסות ל-972 יארד וארבעה טאצ'דאונים. במשחק הראשון בפלייאוף, ביצעו הפטריוטס מהלך הטעיה במשחק מול בולטימור רייבנס, הוא תפס מסירה לרוחב מהקוורטרבק טום בריידי ומסר ל-51 יארד וטאצ'דאון לאמנדולה במהלך שהשווה את התוצאה. הייתה זו המסירה הראשונה בקריירה המקצוענית של אדלמן. בסופרבול XLIX הצטיין עם תשע תפיסות ל-109 יארד וטאצ'דאון אחד, אותו השיג שתי דקות לסיום ונתן את הניצחון לפטריוטס.
בעונת 2015 היה אדלמן התופס המצטיין של הפטריוטס במחצית הראשונה של העונה ורשם שיא אישי של שבעה טאצ'דאונים בתשעה משחקים. הוא שבר את כף רגלו במהלך ניצחון הקבוצה על ניו יורק ג'איינטס. אדלמן חזר לשחק בפלייאוף ורשם עשר תפיסות ל-100 יארד בניצחון על קנזס סיטי צ'יפס.
בעונת 2016 שיחק לראשונה בקריירה בכל 16 המשחקים של העונה הסדירה, הוא סיים בפעם השנייה בקריירה עם למעלה מ-1,000 יארד בתפיסה. במשחקו האחרון בעונה קבע שיא קריירה של 155 יארד וכן תפס טא'דאון אחד. הצטיינותו במשחק הביאה לבחירתו לשחקן ההתקפה המצטיין של המחזור ב-AFC. במשחק הראשון של הפטריוטס בפלייאוף הפך אדלמן לשחקן המוביל בכל הזמנים של הפטריוטס במספר התפיסות בפלייאוף לאחר שעקף את ווס וולקר. בגמר ה-AFC תפס שמונה מסירות ל-118 יארד, והיה לשחקן המוביל של הפטריוטס במספר היארדים בתפיסה בפלייאוף בכל הזמנים. בסופרבול LI סייע לניו אינגלנד לזכות בפעם החמישית באליפות הליגה, וזכייה אישית שנייה שלו. הוא תפס חמש מסירות ל-87 יארד וטיפס למקום השלישי מבין כלל שחקני הליגה בכל הזמנים בכמות התפיסות בפלייאוף (לאחר ג'רי רייס ורג'י ויין). אחד המהלכים הבולטים במשחק הייתה תפיסה אקרובטית שלו, לכדור ששהה על רגלי שחקן יריב שסייעה לקבוצתו לחזור מפיגור של 25 נקודות. צילום התפיסה נבחר על ידי הקוראים להתנוסס על שער מגזין ספורטס אילוסטרייטד תחת הכותרת "נס".
במשחק הכנה לקראת עונת 2017, נפצע אדלמן, הוא קרע את רצועת ה-ACL בברכו והושבת מפעילות לשאר העונה. הוא הושעה לארבעה משחקים בפתיחת עונת 2018 בעקבות הפרת חוקי הליגה לגבי שימוש בחומרים משפרי ביצועים. בפלייאוף של עונת 2018 רשם שיא אישי של 151 יארד בתפיסה בניצחון על לוס אנג'לס צ'רג'רס ובגמר ה-AFC השיג עוד 96 יארד כולל מספר תפיסות בשלבי ההכרעה של הניצחון בהארכה על קנזס סיטי צ'יפס. בסופרבול LIII תפס עשר מסירות ל-141 יארד ונבחר ל-MVP של משחק הסופרבול.
באפריל 2021 הודיע אדלמן על פרישה ממשחק.
חיים אישיים
אדלמן הוא אב לבת אחת, מיחסים עם הדוגמנית השוודית אלה רוז.
ב-2016 פרסם יחד עם אסף סוויסה והמאייר דייוויד לאונרד, ספר ילדים מצויר בשם "Flying High", על סנאי בשם ג'ולס ועוזרו טום. ב-2017 פרסם ספר המשך בשם "Flying High 2" (המתבסס על אירועי סופרבול LI).
ב-2017 פרסם את ספר הזיכרונות שלו: "Relentless".
אדלמן בעל מותג הביגוד "JE11".
סטטיסטיקה נבחרת
בעונה הסדירה:
לאלדמן עוד 4 טאצ'דאונים בהחזרת בעיטות הרחקה, ועוד מסירה אחת לטאצ'דאון.
בפלייאוף:
לאדלמן עוד ריצה אחת לטאצ'דאון ועוד מסירה אחת לטאצ'דאון בפלייאוף.
אדלמן מדורג שני בכל הזמנים לאחר ג'רי רייס בתפיסות וביארדים בתפיסה בפלייאוף.
טוקיו
התמ"ג של טוקיו הוא הגבוה ביותר בעולם. זוהי אחת הערים המתקדמות והמודרניות בעולם. קו הרקיע שלה עמוס בגורדי שחקים המעוצבים בחדשנות; מערכת התחבורה הציבורית שלה נחשבת לטובה ביותר בעולם; מערכת הכבישים שבה הומה ויעילה; וניתן למצוא בה אזורי קניות ובילוי המשלבים בין המודרניות של עיר מערבית גדולה לבין מאפיינים יפניים מסורתיים, חלקם ייחודיים לאזור טוקיו.
אטימולוגיה
בעברה, נודעה טוקיו בשם "אדו", אשר משמעותו שפך (הכוונה היא לשפך הנהר, על שום מיקום העיר). שם העיר שונה לטוקיו (טו - מזרח, קיו - בירת) כאשר הפכה אדו לבירת הקיסרות בשנת 1868, בקנה אחד עם מסורת מזרח אסיאתית בה כוללים את המילה "בירה" בשם עיר הבירה. בתקופת מייג'י המוקדמת, העיר נקראה גם "טוקאי" (Tōkei), הגייה אלטרנטיבית לאותן אותיות סיניות המייצגות את המילה "טוקיו". בכמה מסמכים מערביים ששרדו, נהוגה ההגייה "Tokei". עם זאת, ההגייה הזאת ארכאית ואינה בשימוש.
ממשל
מבחינה רשמית ומנהלית השם "טוקיו" אינו מתייחס לעיר אחת אלא למחוז שלם (ביפנית "טוקיו-טוֹ"). עיר עצמאית בשם טוקיו ("טוקיו-שִי") התקיימה רשמית רק עד שנת 1943, ולאחר מכן התמזגה עם המחוז הפרברי שממערב לה ("טוקיו-פוּ") כדי ליצור את מחוז טוקיו הנוכחי, שמעמדו המנהלי זהה לשאר 46 המחוזות ביפן. מחוז זה נקרא בשפות זרות "מטרופולין טוקיו".
23 רובעי טוקיו
מרכז טוקיו מורכב מ-23 ערים במעמד של "רובע מיוחד". כל הרבעים האלה הם ישויות עירוניות עצמאיות, עם ראש עיר נבחר ומועצה נבחרת, אך חלק מהפונקציות המשותפות לרבעים מנוהלות על ידי ממשלת מטרופולין טוקיו. נכון לשנת 2003, התגוררו ברבעים 8.34 מיליון תושבים. צפיפות האוכלוסין הממוצעת: 13,416 נפשות לקמ"ר.
ערים
מערבית ל-23 הרבעים של טוקיו מצויים "ערים" ("שִׁי") אשר מעמדן המשפטי זהה למעמד ערים אחרות ביפן. ערים אלה מהוות פרברים של טוקיו, ומקום מגורים לעובדים הרבים היוממים בעיר. קבוצת ערים אלה מכונה "מערב טוקיו".
היסטוריה
את חשיבותה הנוכחית של טוקיו ניתן לשייך לפועלם של שני אנשים: השוגון טוקוגאווה איאיאסו, והקיסר מוצוהיטו. בשנת 1603, לאחר איחוד המדינות השונות למדינה אחת, השוגון טוקוגאווה איאיאסו (Tokugawa Ieyasu), הפך את העיר, שנקראה אז אדו (Edo) לעיר הבירה מבחינה מעשית, אם כי מבחינה פורמלית עיר הבירה ("קיו" ביפנית) המשיכה להיות קיוטו, מאחר ששם שכנה המשפחה הקיסרית. השוגון הקים את מבצרו המרשים, מקום מגוריו, מגורי לוחמיו הסמוראים והמרכז המנהלי, במקום שהיום נמצא הארמון הקיסרי (皇居). אז היה זה ממש מעל לנמל, אך כיום הוא במרכז העיר, שכן חלקים גדולים מהעיר נמצאים על מילוי אדמה מלאכותי. כתוצאה מפעולה זו גדלה העיר והפכה לאחת הערים הגדולות בעולם (במאה ה-18 התגוררו בעיר למעלה ממיליון תושבים).
לאחר ההפיכה באמצע המאה ה-19 שהפילה את השוגונים והחזירה את שלטון הקיסר, עבר בשנת 1869 הקיסר מוצוהיטו בן ה-17 מקיוטו לאדו, שינה את שם העיר לטוקיו, והפך אותה לבירה הקיסרית. את ארמונו קבע הקיסר במתחם הגדול (קוטרו כחמשה ק"מ) שבו שכן מבצרו של השוגון. כיום ניתן לבקר בחלק קטן ממתחם זה, המכונה "הגנים המערביים", בעוד שלמתחם הפנימי ניתן להיכנס רק פעמיים בשנה: ב-23 בדצמבר, יום הולדתו של הקיסר מוצוהיטו, וב-2 בינואר, לרגל השנה החדשה. בתמונות המתפרסמות בכלי תקשורת רבים נראים הקיסר ומשפחתו יוצאים למרפסת ומנופפים מספר פעמים לקהל הרב (כ-40,000 איש המתחלפים בכל פעם).
אסונות
בשנת 1923 נפגעה העיר ברעידת האדמה הגדולה בקאנטו (קאנטו הוא חבל הארץ אשר טוקיו במרכזו). ברעידת אדמה זו נהרגו כ-140,000 בני אדם וכשני מיליון איש איבדו את ביתם, בעיקר בשל שריפות ענק שהשתוללו בכאוס שלאחר הרעידה. כ-20 שנה לאחר מכן, העיר עמדה שוב בפני סכנה גדולה. הפצצות בעלות הברית במהלך 1945 פגעו קשה בעיר, ולמעשה החריבו כמעט את כולה.
כחלק ממאמצי השיקום המוצלחים מאוד שנערכו ביפן בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שוקמה העיר, ולמעשה נבנתה מחדש מהיסוד. התוצאה היוותה בסיס לטוקיו של היום. הוקמו בה מערכות רכבת תחתית ורכבות מצוינות, נבנו גורדי שחקים רבים, ומרכזי מסחר ובילויים קרמו עור וגידים. כיום טוקיו נחשבת למופת של השתקמות מהפצצות, בקנה מידה אחד עם ברלין המשוקמת.
גאוגרפיה
טוקיו ממוקמת בצפון מערב מפרץ טוקיו, לחוף האוקיינוס השקט. גודל העיר כ-90 ק"מ ממזרח למערב וכ-25 ק"מ מצפון לדרום.
הרים
מלבד הר פוג'י הגובל בטוקיו, הנחשב לאחד מסמלי יפן ולאחד ההרים המפורסמים בעולם, ישנם מספר הרים נוספים בטוקיו. ההר הגבוה ביותר המצוי בשטח המטרופולין הוא הר קומוטורי שגובהו 2,017 מ'. הרים נוספים בטוקיו הם הר טאקאסו (1,737 מ'), הר אודאקה (1,266 מ'), והר מיטאקה (929 מ'). בחלקה המערבי ביותר של העיר נמצא מחוז נישיטאמה ("גאן" ביפנית), אשר רובו הררי מאוד ואינו מאפשר מגורים.
איים
במפרץ טוקיו נמצא האי המלאכותי אודאיבה. מלבדו, מרבית האיים השייכים לעיר טוקיו פרוסים עד למרחק של 1,300 ק"מ ממרכז העיר. הם מנוהלים על ידי סניפים של הממשל המטרופוליני, ורובם נחשבים למעשה לכפרים ולא לחלק מטוקיו עצמה.
פארקים לאומיים
במערב טוקיו מצויים שלושה פארקים לאומיים: פארק לאומי צ'יצ'יבו טאמה, פארק לאומי מייג'י נו מורי טאקו קוואסי ופארק אואנו ("מתנה קיסרית"). דרומית לטוקיו נמצא הפארק הלאומי איי אוגסווארה.
סביבה
עיריית טוקיו חוקקה תקנה אשר מטרתה לצמצם בפליטת גזי חממה. המושל שינטרו אישיהארה יצר את מערכת איזון הפליטה הראשונה ביפן, בכוונה להוריד את פליטת גזי החממה בשיעור מצטבר של 25% עד 2020, מתחת לרמה של 2000. טוקיו היא דוגמה לאי חום עירוני (מטרופולין חמה בצורה יוצאת דופן מאשר האזור המקיף אותה), והתופעה בולטת במיוחד ברבעי המטרופולין (ולא בערים המרכיבות את טוקיו). על פי ממשלת מטרופולין טוקיו, הטמפרטורה הממוצעת השנתית עלתה בכ-3 מעלות צלזיוס במהלך 100 השנים האחרונות. זהו שינוי בולט כל כך, עד שבחוגים מסוימים מצוטטת טוקיו כ"דוגמה משכנעת לקשר שבין צמיחה עירונית לאקלים"
כלכלה
מטרופולין טוקיו היא בעלת הכלכלה המטרופולינית הגדולה בעולם. על פי מחקרים שנערכו, בשנת 2008 לאזור העירוני של טוקיו (35.2 מיליון תושבים) היה תמ"ג כולל של 1.479 מיליארד דולר (שווי כוח הקנייה), מה שמיקם את טוקיו במקום הראשון ברשימה. על פי נתונים שנאספו בשנת 2009, 51 מהחברות שמדורגות במדד הפורצ'ן גלובל 500 (המדרג את 500 התאגידים הגדולים בעולם על פי הפדיון שלהם), בסיסן בטוקיו. מספר זה הוא כפול ממספר חברות במדד שנמצאות בעיר המדורגת במקום השני מבחינת מספר החברות, פריז (27 חברות).
תחבורה
טוקיו, כמרכז אזור טוקיו רבתי, הוא השטח הגדול ביפן מבחינת תחבורה קרקעית ואווירית. התחבורה הציבורית בתוך טוקיו נשלטת על ידי רשת ענפה של רכבות ורכבת תחתית, הידועות ביעילותם ובניקיונם. בנוסף, ישנן מספר מפעילות תחבורה ציבורית המספקות שירותי אוטובוסים, מונורייל, וחשמליות, המהוות אמצעי תחבורה יעיל אך שולי יחסית.
שדות תעופה
לטוקיו שני שדות תעופה מרכזיים. נמל התעופה טוקיו האנדה, שהוא נמל התעופה הגדול ביפן, ומשמש בעיקר לטיסות פנים, ונמל התעופה טוקיו נריטה (ממוקם בנריטה שבצ'יבה), המשמש בעיקר לטיסות בינלאומיות. בנוסף, לטוקיו ארבעה שדות תעופה משניים: שדה התעופה צ'ופו שב-צ'ופו סיטי, המשמש לטיסות מקומיות לאיי איזו; שדה התעופה אושימה, שדה התעופה הצ'יג'וג'ימה ושדה התעופה מייאקג'ימה.
רכבות
מערכת הרכבות היא אמצעי התחבורה הראשי של טוקיו (ושל יפן). בטוקיו נמצאת גם תחנת שינג'וקו שהיא תחנת הרכבת העמוסה בעולם ותחנת הרכבת טוקיו שמהווה תחנת מעבר ראשית לרוב קווי השינקנסן. קו יאמאנוטה, קו קייהין טוהוקו, קו צ'והו וקו סובו מהווים את קווי הרכבת העיקריים המשרתים את תושבי טוקיו. חברת הרכבות של יפן מפעילה את כל הקווים האלה, דרך חברת הבת שלה, חברת הרכבות של מזרח יפן. בעיר פועלת גם רכבת השינקנסן. קו יאמאנוטה הוא קו מעגלי, המופעל בידי חברת הרכבות של מזרח יפן, ועובר דרך מרבית התחנות החשובות של מרכז טוקיו, ודרך האזורים השוקקים ביותר שלה: גינזה, שיבויה, אקיהברה ושינג'וקו. על פי נתונים מ-2008, ביום ממוצע נוסעים בקו יאמאנוטה כ-3.232 מיליון נוסעים. סך הכול אורכו הכולל של הקו, על כל 29 תחנותיו, הוא 34.5 קילומטר.
רכבת תחתית
בהיותה מהיעילות, נקיות, מורכבות ומקיפות בעולם, נחשבת מערכת הרכבת התחתית של טוקיו, הטוקיו מטרו, לטובה ביותר בעולם. היא משמשת כציר תחבורה מרכזי בעיר, ויש הטוענים (המספרים שונים ממחקר למחקר ומשתנים באופן תדיר) שהיא מערכת הרכבת התחתית העירונית העמוסה בעולם. על הפעלת הרכבת התחתית מופקדת "לשכת התחבורה של מטרופולין טוקיו" ("טואיי סבוואי"). ראו למשל את קו גינזה.
אוטובוסים
בנוסף על השלטון המקומי המפעיל רשת אוטובוסים רחבה, פועלות בטוקיו מספר חברות אוטובוסים פרטיות. לאוטובוסים בטוקיו תפקיד משני בלבד והוא השלמת קווי הרכבת התחתית.
מוניות
המוניות משמשות את תושבי טוקיו בעיקר אחרי חצות הלילה, כאשר קווי הרכבת התחתית אינם פעילים.
טוקיו בתרבות
טוקיו, בהיותה אחת מהערים המערביות והגדולות באסיה, מהווה בעשורים האחרונים מוקד משיכה רב לאישים שונים בתרבות המערבית. ספרים, מחזות, סרטים וסדרות עוסקים בה.
עיריית טוקיו מנהלת סיומת אינטרנט .tokyo.
בסרטים
מהיותה של טוקיו העיר הגדולה של יפן, ומכיוון שממוקמים בה מרבית אולפני הסרטים והטלוויזיה של יפן, מהווה העיר תפאורה למרבית הסרטים, סדרות וסרטי הטלוויזיה, ואף סדרות וספרי ההנפשה היפנית (הן אנימה והן מאנגה).
השכלה
טוקיו מהווה את מרכז ההשכלה של יפן, ונמצאות בה אוניברסיטאות, מכללות ובתי ספר מקצועיים רבים. הטובה באוניברסיטאות יפן היא אוניברסיטת טוקיו. אוניברסיטאות חשובות נוספות הן אוניברסיטת קייו, אוניברסיטת היטוטסובאשי ואוניברסיטת ואסדה.
אוניברסיטאות בטוקיו
אוניברסיטאות לאומיות
אוניברסיטאות ציבוריות
אוניברסיטאות פרטיות
ספורט
לטוקיו אצטדיון ספורט אחד מרכזי, הבולט מעל השאר: הטוקיו דום. הוא אצטדיון בייסבול, בו משחקים היומיורי ג'איינטס. צורתו הייחודית זיכתה אותו בכינוי "הביצה הגדולה של טוקיו" והוא אחד המבנים הידועים בעיר.
בטוקיו שתי קבוצות בייסבול מקצועיות:
איגוד הסומו היפני ממוקם בטוקיו, ומדי שנה, בינואר, במאי ובספטמבר נערכות תחרויות סומו.
בשנת 1964 נערכו משחקי הקיץ האולימפיים בעיר.
מדי שנה נערך בעיר מרתון טוקיו, אחד מששת המרתונים הנכללים בסבב המרתונים המרכזיים העולמי.
בקיץ 2021 אירחה העיר טוקיו את האולימפיאדה שוב.
ערים תאומות
לטוקיו 11 ערים תאומות:
יתר על כן, לרבים מהרבעים והערים בתוך טוקיו יש ערים תאומות.
הערות שוליים
Tokio
בזיליקת בום ז'זוש
בזיליקת בום ז'זוש (בפורטוגזית: Basílica do Bom Jesus בקונקאני: Borea Jezuchi Bajilika) היא כנסייה קתולית ישועית השוכנת בעיירה גואה העתיקה במדינת גואה שבהודו, חלק מאתר המורשת העולמית "הכנסיות והמנזרים של גואה העתיקה". הבזיליקה מכילה מאוזוליאום ובו גופתו של קדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר. הכנסייה שוכנת בגואה העתיקה שהייתה הבירה של גואה בשנים הראשונות לשלטונם של הפורטוגזים באזור.
"בום ז'זוש" (מילולית "ישו הטוב (או הקדוש)") הוא הכינוי לישו התינוק. הכנסייה היא הבזיליקה המינורית (בלטינית: Basilica minor) הראשונה בהודו, ונחשבת כאחת מהדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות הבארוק בהודו.
היסטוריה
בניית הבזיליקה החלה ב-24 בנובמבר 1594 בהוראת המושל הפורטוגזי של קוצ'י והורמוז ז'רונימו דה מסקרניאס (Jeronimo de Mascarenhas). האדריכל היה ז'וליו סימאו (Júlio Simão; 1641-1565), האדריכל הראשי במושבות של פורטוגל בהודו מטעם פליפה השני, מלך ספרד, ועל הביצוע היה אחראי הישועי דומינגוס פרננדס (Domingos Fernandes). בנייתה הושלמה ב-15 במאי 1605 והיא נחנכה על ידי הארכיבישוף של גואה אלשיו דה מנזס (Aleixo de Menezes 1617-1559). כנסייה זו היא ציון דרך בהיסטוריה של הנצרות. היא מכילה את גופתו של הקדוש פרנסיסקו חאווייר שהיה חבר קרוב של קדוש נוצרי נוסף, איגנטיוס מלויולה. יחד הם הקימו את מסדר הישועים בפריז ב-1534. חאווייר מת ב-3 בדצמבר 1552 באי שאנגצ'ואן מול חופי סין כשהמתין לשווא לקבל אישור כניסה לאימפריה הסינית. הוא נקבר זמנית באי ואחר-כך במלאקה למשך שנתיים. גופתו הועברה לגואה בפברואר 1554 ונטען כי למרות שעברו שנתיים ממותו לא היו בגופה שום סימנים לריקבון. ב-2 בדצמבר 1637 הועברה גופתו לבזיליקה מקום שבו הוא נערץ עד היום. שרידי גופתו עדיין מושכים קהל חסידים גדול (נוצרים ושאינם כאלו) מכל רחבי העולם, בייחוד כשגופתו מוצגת לראווה אחת לעשר שנים (הפעם האחרונה הייתה ב-2004). החסידים מייחסים לגופה כוחות מרפא קסומים.
ארכיטקטורה
המידות של בזיליקת בום ז'זוש הם אורך:56 מטרים, רוחב:17 מטרים וגובה: 18.5 מטרים. הכנסייה נבנתה מאבן לטריט אדומה ככנסייה חסרת סיטראות עם טרנספט. מידות המזבח הראשי הן 16.5 מטרים אורך ו-9 מטרים רוחב. העמודים והעיטורים של הכנסייה עשויים מבזלת מגולפת. העמודים מהסדר היוני, דורי והקורינתי מסודרים על פי השיטה האדריכלית הקלאסית. שלושה שערים מובילים לקומת הקרקע של הבזיליקה. בקומה הראשונה שלושה חלונות מרובעים גדולים. יש בכנסייה שתי קפלות, מזבח ראשי, חדר מלבושי הכמורה, ובית המקהלה. אף שרצפת בזיליקת בום ז'זוש עשויה שיש והיא מקושטת באבנים יקרות, פנים הכנסייה פשוט, למעט המזבחות המוזהבים העשירים בעיטורים.
המזבח של אנטוניוס מפדובה שוכן מתחת לחדר המקהלה. משמאל למזבח יש פסל עץ מגולף של פרנסיסקו חאווייר. הכנסייה מכילה גם אנדרטה של דום ז'רונימו דה מסקרניאס, הנחשב הנדבן והתורם הראשי להקמת הכנסייה. האנדרטה ממוקמת במרכז הספינה על הקיר הדרומי. ממול לאנדרטה של דום ז'רונימו דה מסקרניאס ניצב דוכן המטיף שמעליו חופה. על שלושת צדדיו של הדוכן יש ציורים של ישו, ארבעת מורי הכנסייה וארבעת המבשרים: מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: אדם, אריה, שור ועיט. כמו כן יש בכנסייה תמונות ממאורעות בחייו של פרנסיסקו חאווייר.
המאוזוליאום של פרנסיסקו חאווייר נבנה ב-1696 והוא מתנה מקוזימו השלישי דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה הדוכס האחרון לבית מדיצ'י. המאוזוליאום תוכנן בידי הפסל הפלורנטיני בן המאה ה-17 ג'ובאני בטיסטה פוג'יני ובנייתו ארכה עשר שנים. על המאוזוליאום מונחת גופתו של פרנסיסקו חאווייר בארון סגור עשוי כסף. אחת לעשר שנים מוצגת גופתו ביום השנה למותו.
גדי ביטון
גדי ביטון (נולד ב-29 בספטמבר 1965) הוא רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מנהל אמנותי ומפיק אירועי מחול.
משנת 2019 גדי ביטון הוא המנהל האמנותי של פסטיבל מחול כרמיאל.
כיהן כיו"ר המדור לריקודי עם ופולקלור ישראלי במשרד התרבות והספורט עד לשנת 2021, חבר במדור תרבות בקהילה וחבר במועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
בעבורו שימש ביטון כנציג תחום ריקודי העם באקו"ם.
תחילת דרכו
ביטון נולד באשדוד במשפחה חרדית בת תשעה ילדים. בגיל 11 עבר ללמוד במסגרת פרויקט מחוננים בבר-אילן ומשם לישיבה תיכונית בירושלים במגמת אלקטרוניקה ומחשבים. חשיפתו הראשונה לריקודי העם הייתה בהרקדת חוצות בירושלים, בהיותו תלמיד הישיבה התיכונית "קריית נוער".
בזמן שירותו הצבאי רקד בלהקת חיל האוויר. בהיותו מפקד מעבדת מכ"ם מוטס בחיל האוויר, ניתנה לו האפשרות והוא עבר קורס מרקידים צה"לי בתמורה להנחיית ערב הרקדה שבועי בבסיס. לאחר מכן רקד בשנים 1985–1988 בלהקת המחול ענבר ראשון לציון, בניהולו האמנותי של הכוריאוגרף מושיקו הלוי. ביטון השלים קורס מרקידים מוסמכים במכללת וינגייט והחל להרקיד במקביל לעיסוקו כטכנאי מחשבים.
תפקידים מקצועיים
משנת 2001 ביטון הוא חבר במדור תרבות בקהילה במשרד התרבות והספורט, בנוסף לכך משמש חבר במועצה הישראלית לתרבות ואמנות. בינואר 2017 מונה גדי ביטון לראש מדור ריקודי העם והפולקלור הישראלי במשרד התרבות והספורט, לאחר שפעל שנים רבות להקמת מדור זה.
בין השנים 2005 ל-2009 כיהן כיו"ר ארגון המדריכים והכוריאוגרפים לריקודי עם בישראל ובתפוצות.
כחלק מפעילותו לקידום תחום המחול, השתתף ביטון בהקמת תחום המחול בבית ספר להסמכות והשתלמויות של מועדון הספורט באוניברסיטת תל אביב, והוא משמש בו כראש תחום מחול ומנהל בית הספר למקצועות המחול וכיועץ מקצועי לקורסים.
בשנים 2006–2008 היה אוצר תחום המחול והפולקלור בפסטיבל "100% אומנות", פסטיבל המשלב אוכלוסיית אומנים בעלי מוגבלויות
ובעבר שימש בהתנדבות כחבר בוועדת התרבות והאמנות של משרד המשפטים, שמטרתה קידום השוויון באומנות לאוכלוסייה מוגבלת.
באקו"ם, שימש ביטון כנציג תחום ריקודי העם, בדירוג פופולריות של שירים (בהשמעות פומביות), לטובת קביעת אופן חלוקת התמלוגים לבעלי הזכויות, וכיועץ לענייני זכויות יוצרים במחול הישראלי.
בשנת 2021 התמנה למנהל הקרן ליוצרים עצמאיים במשרד התרבות.
בשנת 2022 ניהל אומנתית את פסטיבל המחולות בכרמיאל.
תיאור פועלו
ביטון חיבר מעל 300 ריקודי עם במגוון רב של סגנונות (מוזיקה וכוריאוגרפיה) הנרקדים בכל רחבי הארץ והעולם, ובמהלך השנים זכה בעשרות פרסים בפסטיבלי מחול ארציים ובינלאומיים, ביניהם פסטיבל מחול כרמיאל.
ביחד עם אדי חסיד, ארגן ביטון ב-9 בספטמבר 2008 בתל אביב, במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, את אירוע הרקדת הזוגות הגדול ביותר בעולם, במסגרתו נשבר שיא גינס.
בין פעילותיו לקידום תחום ריקודי העם בישראל יזם ומפיק את פסטיבל "קמפ בתנועה" מאז שנת 2009, בו לוקחים חלק כ-3,000 רוקדים מהארץ ומהעולם. בנוסף, ביטון יזם ב-2011 ובשיתוף פעולה עם עמותת "מחול ישראלי" מיזם שמטרתו חיבור נוער וצעירים לריקודי העם. אירוע ראשון של פרויקט זה התקיים בשת"פ עם עיריית אילת במהלך "קמפ בתנועה 3" בו רקדו, יחד עם יוצרים מרקידים ורוקדים המשתתפים בקמפ, 600 מילדי בתי הספר באילת וזאת בהשתתפות ראש עיריית אילת, מאיר יצחק הלוי, חה"כ מירי רגב תומכת נלהבת בפרויקט, מירי קופיטו, מנהלת אגף חינוך בעירייה ומנהלים ומורים רבים מבתי הספר בעיר. בהמשך מתוכננות רשויות נוספות להצטרף לפעילויות דומות.
ביטון יזם את פרויקט "צעד קדימה", פרויקט חידוש שירי ריקודי העם הקלאסיים בו לקחו חלק אמנים רבים ביניהם יואב יצחק, שלומי שבת, אביהו מדינה, סגיב כהן, גלעד שגב ועוד. השקת האלבום הראשון בפרויקט התקיימה בספטמבר 2012.
בשעה 16:00 בדיוק הושמעה בכל הבמות הכרזת העצמאות בקולו של בן-גוריון ומיד לאחריה ובבת אחת בכל רחבי הארץ, פרצו כל הרוקדים בריקוד "ישראל שלי", השיר הרשמי לחגיגות ה-70 לעצמאות ישראל, שביטון חיבר לו כוריאוגרפיה במיוחד לאירוע זה.
בשנת 2017 ייסד ביטון את פרויקט YeahBit - "מסיבת כושר" ישראלית.
עלילות חרב האופל
עלילות חרב האופל (באנגלית: The Darksword Trilogy) היא סדרת ספרי פנטזיה המונה 3 ספרים אשר נכתבה על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן, שחיברו גם סדרות פנטזיה מצליחות כגון רומח הדרקון ומחזור שער המוות. ספר רביעי בסדרה נכתב על ידי המחברים כעשר שנים לאחר צאת הטרילוגיה המקורית, ולא תורגם לעברית.