cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרשימה האדומה של IUCN
הרשימה האדומה
הרשימה האדומה של שנת 2006 פורסמה ב-4 במאי באותה השנה וכללה הערכות מצב של 40,168 מינים עם תוספת של 2,160 תת-מינים, סוגים וכן תת-אוכלוסיות. ב-12 בספטמבר 2007, IUCN פרסם את הרשימה האדומה המקוונת והמעודכנת לאותה שנה שכללה 41,415 מיני בעלי חיים וצמחים במצבי שימור שונים. במהדורה זו, בלטה העלאת תת-המינים של גורילה מערבית (גורילת השפלה המערבית וגורילת גדת הנהר) מקטגורית סכנת הכחדה (EN) לקטגורית "סכנת הכחדה חמורה" (CR) בשל וירוס האבולה, ציד ואובדן בית גידול, וכל הסיווג של שני מיני האורנגאוטן (הסומטרי והבורנאי) בקטגוריית סכנת הכחדה. אחד מראשי קבוצות המומחים של IUCN לפרימטים ציין שיש כ-16,308 מינים בדרגות שונות של סכנת הכחדה - גידול של 188 מינים לעומת המהדורה הקודמת ב-2006. ב-6 באוקטובר 2008, התפרסמה הרשימה האדומה המעודכנת לשנה זו בקונגרס השימור העולמי בברצלונה, אשר התמקדה במיוחד במשבר ההכחדה של היונקים. במסגרת מחקר מקיף הראשון מסוגו שארך למעלה מעשור וכלל 1,800 מדענים מ-130 מדינות נמצא שלפחות 1,141 מתוך 5,488 מיני יונקים הידועים על פני האדמה נמצאים בקטגוריות השימור המאוימות (21% מכלל היונקים) ו-836 יונקים נוספים חסרי נתונים מלאים וייתכן שאף הם בסכנה (36% מכלל היונקים). במהדורה זו נכללו לראשונה מיני אלמוגים מאוימים. הרשימה האדומה המעודכנת הבאה שוחררה ב-19 ביולי 2012 בוועידת האו"ם בריו. קרוב ל-2,000 מינים נוספו, ו-4 מינים נוספים שנכחדו. במהדורה זאת של IUCN נכללו 63,837 מינים מתוכם 19,817 בקטגוריות מאוימות: 3,947 מינים "בסכנת הכחדה חמורה", 5,766 "בסכנת הכחדה" ויותר מ-10,000 מינים במצב "פגיע". מכלל המינים ברשימה 801 מינים נכחדו ו-63 מינים נכחדו בטבע. 132 מיני צמחים ובעלי חיים מהודו נרשמו "בסכנת הכחדה חמורה". עדכונים נוספים התרחשו במהלך השנים הבאות, ושינויים בולטים במצבי שימור באו לידי ביטוי באוקפי שמצב שימורו הוחמר מקרוב לסיכון ב-2008 ל-סכנת הכחדה ב-2013 ואילך, אייל הצפון שסווג ב-2016 לראשונה בקטגוריית פגיע לאחר שבשנים עברו נחשב כמין שאין לגביו שום סכנה, מלומיס קי ברמבל וחזיר יבלות וייטנאמי שנכחדו, אנטילופה טיבטית שלראשונה ירדה ממצב השימור סכנת הכחדה לקרוב לסיכון, הקואלה שמצבה החמיר לפגיע ודוב הפנדה שמצב שימורו ירד לראשונה ב-2016 לפגיע בעקבות מאמצי השימור, וזאת לאחר שנים רבות (מ-1990) שבהם סווג כמין בסכנת הכחדה.
נכון ל-2016, ברשימה האדומה כלולים כ-80,000 מיני צמחים ובעלי חיים, מתוכם 64,000 מינים מתועדים היטב, עם מידע מלא על האקולוגיה, גודל האוכלוסייה, איומים ופעולות שימור. ישנם גם מעל 54,000 מינים שלהם מפות תפוצה. התחום הימי ברשימה מכוסה באופן גרוע בשל חוסר מידע על אצות, דגים, רכיכות ועוד, ולצורך כך הוקמה וועדה מיוחדת לטיפול בנושא כשהצפי הוא שייקחו עשרות עד מאות שנים לכסות את כל המינים הימיים. תחומים נוספים שמטופלים ספציפית הם אזורים צחיחים, צמחים, זוחלים, ומינים החיים במים מתוקים. הארגון שואף להגיע לכיסוי של 160,000 מינים עד שנת 2020.
קטגוריות שימור
המינים הנמצאים ברשימה האדומה של IUCN מחולקים ל-9 קטגוריות אשר נקבעו באמצעות קריטריונים מסוימים כגון: קצב הירידה, גודל אוכלוסייה, שטח הפיזור גאוגרפי, ומידת הפיצול של האוכלוסייה והתפוצה. הקטגוריות הן כדלהלן:
בנוסף ישנן מספר קטגוריות אחרות:
ביקורת
בשנת 1997, הרשימה האדומה של IUCN ספגה ביקורת בטענה שמקורות המידע שלו אפופים בסודיות או מתועדים באופן לקוי. טענות אלו הובילו את IUCN לעשות מאמצים על מנת לשפר את התיעוד והאיכות של הנתונים שלו, ולכלול ביקורות עמיתים לגבי מצב שימור של המינים ברשימה האדומה. הרשימה פתוחה גם לעתירות נגד הסיווגים שלה, על בסיס תיעוד או קריטריונים. ישנה תאוריה כי הנתונים של הרשימה האדומה וארגונים אחרים מוטים לרעה על ידי ממשלות וקבוצות אחרות לצורך יצירת תמונת מצב שונה על מנת לבצע ניצול של משאבי הטבע ללא הפרעה. ביקורת אחרת טוענת שהעלייה במספר המינים המאוימים מדי שנה מוכיחה שהרשימה אינה מצליחה ליצור מודעות בנוגע לשמירת הטבע.
האזור המערבי של אנגליה
האזור המערבי של אנגליה או "הארץ המערבית" (באנגלית: The West Country - וסט קנטרי) הוא כינוי לא רשמי של אזור החופף במידה רבה לאזור דרום-מערב אנגליה.
בדרומו של האזור מצויה התעלה האנגלית ובמערב ובצפון מערב מצויה תעלת בריסטול אולם במזרח גבולות האזור אינם מגודרים בצורה ברורה.
מקובל לכלול באזור זה את המחוזות קורנוול, דבון, דורסט, סאמרסט, ואת העיר בריסטול. לעיתים האזור כולל גם את המחוזות גלוסטרשייר ווילטשייר.
יש המגדירים את גבולות האזור בהתאם לגבולות ההיסטוריים של ממלכת וסקס (ממלכות ההפטרכיה), כאשר על פי ההגדרה זו האזור כולל גם את המפשייר, ברקשייר, אוקספורדשייר ואת האי וייט, אך לא את קורנוול.
בוריס שאחלין
בוריס אנפיאנוביץ' שאחלין (ברוסית: Борис Анфиянович Шахлин; 27 בינואר 1932 - 30 במאי 2008) היה מתעמל סובייטי, אלוף אולימפי (13 מדליות מהן 7 זהב, 4 כסף ו-2 ארד), אלוף עולם (14 מדליות מהן 6 זהב, 6 כסף ו-2 ארד) ואלוף אירופה (10 מדליות מהן 6 זהב, 3 כסף ו-1 ארד). מדורג במקום 13 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים, ובמקום 4 בהיסטוריה מבין כל המתעמלים, במניין מדליות הזהב שצבר (7). מדורג במקום 4 בהיסטוריה, מבין כל הספורטאים במניין המדליות שצבר (13).
האזור המערבי של אנגליה
זהו אזור כפרי ברובו, ובו מספר מועט של ערים גדולות: בריסטול, פלימות', סווינדון וגלוסטר.
בוריס שאחלין
ביוגרפיה
שאחלין נולד בישים שבמחוז טיומן. הוא החל להתאמן בגיל 12.
אלוף עולם
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה שאחלין בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתרגיל על המתח.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בפרנקפורט, מערב גרמניה בשנת 1955 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח. מדליית כסף בתרגיל על הטבעות.
האזור המערבי של אנגליה
בתרבות
הסופרת אגאתה כריסטי היא ילידת מחוז דבון בדרום מערב אנגליה. ספרי המתח שלה שעלילתם היא באנגליה, ממוקמים לרוב בדרום מערב אנגליה.
בוריס שאחלין
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה שאחלין בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על סוס הסמוכות.
המתעמל המצטיין באליפות העולם
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה שאחלין ב-5 מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת רומא (1960) זכה שאחלין ב-7 מדליות, מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, לפי טקאשי אונו ויורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על סוס הקפיצות, ועל המקבילים. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות ומדליית ארד בתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה שאחלין ב-6 מדליות, 4 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על הטבעות, על המקבילים ועל סוס סמוכות ומדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי, אחרי בן ארצו טיטוב, ויוקיו אנדו מיפן ובתרגיל על סוס הקפיצות.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1963 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתרגיל על הטבעות ועל המתח, מדליות כסף בקרב-רב אישי ובתרגיל על המקבילים ובמדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה בשנת 1966 זכה שאחלין במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בשנת 1967 בגיל 35, פרש שאחלין מספורט תחרותי לאחר שעבר התקף לב. בשנות ה-90 ובשנות ה-2000, עבד כמרצה באוניברסיטת קייב.
ב-30 במאי 2008 נפטר שאחלין בקייב, שבאוקראינה.
תארים והשגים
בשנת 2002 זכה שאחלין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
ואדים קרסיוב
ואדים יורייביץ' קרסיוב (באוקראינית: Вадим Юрійович Карасьов; נולד ב-18 במאי 1956 בקורוסטישיב) הוא פוליטולוג ופוליטיקאי אוקראיני, מנהל המיזם הפרטי "המכון לאסטרטגיות גלובליות". אחד ממנהיגי מפלגת המרכז המאוחד.
ביוגרפיה
ואדים קרסיוב הוא בוגר האוניברסיטה הלאומית חרקוב עם תואר בכלכלה פוליטית, ולאחר מכן לימודים לתואר שני.
מאז 1992 קרסיוב עוסק בייעוץ פוליטי. כאסטרטג פוליטי השתתף במערכות הבחירות בשנים 1994–2010. בבחירות לנשיאות 1999, הוא היה ראש הקבוצה האידאולוגית והאנליטית של מטה הבחירות של ליאוניד קוצ'מה.
מאז 2014, קרסיוב משתתף קבוע בתוכניות אירוח פוליטיות בטלוויזיה בערוצי הטלוויזיה הפדרליים האוקראיניים והרוסיים.
קדיש (משה גרשוני)
"קדיש" היא סידרה של שמונה הדפסים שיצר האמן משה גרשוני בשנת 1984.
היסטוריה
בשנת 1984 יצר משה גרשוני 14 סדרות של הדפסי רשת ו-8 תחריטים במסגרת הזמנה של סדנת ההדפס ירושלים לעבוד בה. סדרת התחריטים, שנקראה "קדיש", התבססה על פסוקים מתוך תפילת הקדיש, כאשר כל הדפס מתייחס לתואר אחר של האל - "יִתְבָּרַךְ", "וְיִשְׁתַּבַּח", "וְיִתְפָּאַר", "וְיִתְרוֹמַם", "וְיִתְנַשֵּׂא", "וְיִתְהַדָּר", "וְיִתְעַלֶּה", ו-"וְיִתְהַלָּל".
פלטות התחריט הגדולות הודפסו בסדנה על ידי ברבי קרביץ והם הוצגו לראשונה בתערוכת היחיד של משה גרשוני שהתקיימה בשנה זו בסדנה. מאז, הוצגה הסדרה מספר פעמים בתערוכות בישראל. בין היתר הוצגו הדפסים מן הסדרה בתערוכת היחיד של גרשוני במוזיאון ישראל (1986). מספר לא ידוע של הדפסים הוצגו בתערוכה "הדפס מתוך הדפס" במוזיאון תל אביב לאמנות (1986). ארבעה הדפסים ("ויתהדר", "ויתעלה", "וישתבח", "ויתרומם") הוצגו בתערוכה "חותם הדפס" במוזיאון ישראל (1994). 2 הדפסים ("ויתפאר", "ויתנשא"), הוצגו בתערוכה "מילים רצות" שהתקיימה בסדנת ההדפס (2002). כמו כן הוצגו הדפסים בתערוכה "100 יצירות מופת על נייר" (1999) במוזיאון ישראל, בתערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות (2010). הסדרה הוצגה במלואה בתערוכה "מעבר לזיכרון" (2012) במוזיאון על התפר. וכן בתצוגה "חדר אמן" (2015) של גרשוני במוזיאון ישראל. בשנת 2017 הוצגה הסדרה בתצוגה שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל 30 לפטירתו של גרשוני.
אווה אנדרסון
אווה בריגיטה אנדרסון (בשוודית: Eva Brigitta Andersson; נולדה ב-1961) היא רופאה, נדבנית ודוגמנית שוודית.
קדיש (משה גרשוני)
היסטוריה
הסדרה נמצאת בכמה אוספים ציבוריים כגון אוסף מוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות בפריז, צרפת והמוזיאון היהודי של ניו יורק, ארצות הברית.
אווה אנדרסון
ביוגרפיה
אנדרסון נולדה בווסטרה ייטלנד.
קדיש (משה גרשוני)
היסטוריה
בשנת 1997 חזר גרשוני לנושא הקדיש, אז יצר ספר-אמן בשם זה אשר התבסס על פואמה מאת אלן גינסברג.
אווה אנדרסון
ביוגרפיה
ב-1980 היא נבחרה למיס שוודיה ובתחרות מיס תבל שנערכה בסיאול היא נבחרה לסגנית רביעית, בנוסף היא גם זכתה במקום השלישי בתחרות "מיס סקנדינביה". לאחר מכן היא עבדה כדוגמנית עבור סוכנות פורד.
קדיש (משה גרשוני)
תיאור
שמונת ההדפסים הודפסו במהדורה של 25 עותקים (כ"א), בעזרת טכניקות מגוונות שכללו תצריב, אקווטינטה, אקווטינטת סוכר, עיפרון חשמלי ושעווה רכה. גודל הפלטה של הדימוי היא בגובה 76 ס"מ וברוחב 79 ס"מ והוא מודפסת על ניירות מסוג "ארש" (Arches) או "גוארו" (Guaro) שגובהו 77 ס"מ ורוחבו 81 ס"מ.
המוטיב המרכזי בסדרה הוא פרח הרקפת, המופיע כרישומים אקספרסיביים, ומאזכרים לפעמים גם להבות אש או אברי מין גבריים. בעוד מרבית עבודותיו מראשית שנות ה-80 הדגישו את העיסוק במוטיבים לאומיים, הרי שבתקופה זו החלו להיכנס אל עבודותיו מוטיבים מן המסורת היהודית. "בעיקרון זהו סיכום של שנה וחצי של התעסקות בנושא הרקפות האלה, הקשורות הן למוטיבים לאומיים והן לאפשרויות ציוריות", הסביר גרשוני. עם זאת הוסיף גם כי "בהחלט הייתה לי הרגשה שאני יוצר מעין מצבה, בייחוד בסדרה של שמונת התחריטים, בהם מופיעות שמונה המילים של הקדיש. הרקפות שולבו במוטיבים נוספים כגון כתם עיגולי דמוי "מנהרה", סימני שאלה ועוד, מוטיבים אלו, שהופיעו ביצירתו בתקופה זו, הפכו למרכזיים ביצירתו של גרשוני.
אווה אנדרסון
ביוגרפיה
היא החלה ללמוד רפואה במוסד אקדמאי בסטוקהולם ולאחר מכן סיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קדיש (משה גרשוני)
תיאור
לצד המוטיבים האיקונוגרפיים, העבודות עושות שימוש בצבעוניות לבנה ושחורה כביטוי דיאלקטי של אור וחושך ושל חיים ומוות. בייחוד בולט הדבר בהדפס האחרון בסדרה - "ויתהלל" - בו מאכלסים עלי רקפת את רוב הפורמט. דרך עלים אלו נשקף אור בהיר, אשר מהווה ניגוד לשוליים הכהים של ההדפס.
אווה אנדרסון
ביוגרפיה
היא ייסדה ביחד עם בעלה מרכז לאתלטיקה באוניברסיטה בניו יורק, ובנוסף היא ייסדה מרכז לבריאות השד.
ב-1994 נישאה אנדרסון למיליארדר גלן דובין, מנכ"ל חברת "Dubin & Co. LP" ולזוג שלושה ילדים והם מתגוררים במנהטן.
Captain Hook
השיר הגיע אל המקום ה-74 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייגן די סטליון ביחד עם ליל-ג'ו-מייד-דה-ביט שגם הפיק אותו, והפיק עבורה שירים כמו "Realer", ו-"Big Ole Freak". השיר היה אמור לעזור בקידום המיני-אלבום ולכן הוציאה לו די סטליון קליפ נלווה, אך לאור הצלחתה הלא צפויה של הרצועה "Savage", הוחלט לא לקדם אותו יותר מידי.
עם יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי המיני-אלבום, וצבר למעלה מ-24 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מייגן די סטליון ב-11 במרץ 2020, בשידור חי. נכון ל-29 ביוני 2021, הקליפ צבר למעלה מ-88 מיליון צפיות.
Go Fish
Go Fish (גו פיש) הוא סרט דרמה אמריקאי עצמאי משנת 1994, בבימויה של רוז טרוש. הסרט עוקב אחר חיי החברה, חיי האהבה והמשברים של חמש נשים לסביות בשיקגו. הסרט חוקר סוגיות של רווקות ומערכות יחסים לסביות ממגוון זוויות, תוך שימוש בכלים קולנועיים שונים.
עלילה
מקס היא סטודנטית לסבית המתגוררת בשיקגו, ומזה עשרה חודשים לא קיימה יחסי מין. היא, ושותפתה לדירה קיה, פוגשות במקרה את אלי, היפית ארוכת צמות. מקס לא מגלה עניין באלי, אך הן הולכות ביחד לסרט, ואחריו, הן מתנשקות. אך הרגע נקטע כאשר קייט, איתה אלי מנהלת מערכת יחסים "לונג דיסטנס" במשך שנתיים, מתקשרת.
כשאלי מבינה שמקס חושבת שהיא תקועה בשנות השישים, היא מסתפרת ונפטרת מצמתה, ונותרת עם תספורת בוצ'ית קצרה. כשהיא נתקלת במקס בחנות ספרים, זו לא מזהה אותה.
בינתיים, קיה מנסה לעזור לחברתה אווי, לטינה לסבית בארון, החיה עם אמה ויוצאת עם ג'וניור. כשג'וניור רואה את אווי בבר לסביות, הוא מספר לאמה וזו זורקת אותה מהבית. אווי עוברת לגור עם מקס וקיה. החברה החמישית - דריה, שותפתה של אלי - מכעיסה את הקהילה הלסבית כאשר היא מחליטה לשכב עם גבר.
אלי ודריה מזמינות את החברות לארוחת ערב חגיגית בביתן, ואחרי משחק מעולם לא (never), מקס ואלי שוב מתקרבות, ומתנשקות. הן שומרות על קשר טלפוני, במהלכו מספרת אלי למקס שיחסיה עם קייט הסתיימו. הן קובעות לצאת לדייט שני, אך הן לא יוצאות מהבית. מקס גוזרת לאלי את הציפורניים, ומתפתח משחק מקדים שלאחריו הן מקיימות יחסי מין. הסרט מסתיים בסצנות המתארות את יחסיהן המתמשכים של הזוג.
יחיאל שיינבוים
יחיאל (איליה) שיינבויים (1914 - 1 בספטמבר 1943) היה לוחם מחתרת יהודי בגטו וילנה ומראשי המחתרת.
ביוגרפיה
יחיאל (איליה) שיינבוים נולד ב-1914 באודסה. עם התייתמותו מאמו בגיל 3 עבר לעיר קובל שבווהלין. למד בגימנסיה תרבות, חבר בתנועת "דרור" ובהכשרת קלוסובה. למד הנדסת חשמל, ושירת כקצין בצבא הפולני. ארגן את סניפי תנועת "דרור" בפולין. עבר הכשרה בקיבוץ בורוכוב והתכונן לעלייה לארץ ישראל. נישא, דחה את עלייתו ונשאר בווילנה בשליחות התנועה. בשלהי שנת 1939 עסק בהעברת חברים מפולין, מהחלק שהיה תחת הכיבוש הנאצי, דרך ווהלין אל וילנה. עם הכיבוש הנאצי היה אחד ממפקדי הלוחמים בגטו וילנה; יחידתו כונתה "יחידת הלוחמים של יחיאל".
יחידת לוחמי יחיאל
מלבד פ.פ.או. היה קיים בגטו וילנה צוות לוחמים שני, "יחידת הלוחמים של יחיאל". חבריו נטלו חלק בולט בעיצוב תנועת ההתנגדות. ארגון זה הציב לעצמו כמטרה להקים קבוצות גדולות ככל האפשר ולהוציאן למלחמת פרטיזנים ביער. הארגון (בהנהגתו של יחיאל שיינבוים) הצליח להעביר ליערות כמה מאות פרטיזנים שהיו הגרעין לקבוצות הפרטיזנים היהודיות.
יחיאל נהרג במהלך קרב נגד הנאצים בגטו ווילנה. הוא נקבר בבית העלמין הישן בעיר. אשתו פסיה, שלחמה לידו, ניצלה וברחה ליערות, עלתה לישראל והקימה משפחה. בין הפריטים שהביאה פסיה לארץ לאחר השואה הייתה פיסת בגד ספוגה בדמו של שיינבאום מיום מותו. ב-10 באוגוסט 2021 הפיסה הובאה לקבורה בקיבוץ יגור, שם היא נקברה לצד קברה של אחותו של יחיאל, אורה.
יהושע שוורץ
יהושע שוורץ (נולד בניו יורק ב-15 ביוני 1952) הוא היסטוריון ומשמש כפרופסור אמריטוס לגאוגרפיה היסטורית של ארץ-ישראל בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית-ביזאנטית במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן. שימש בעבר כראש מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים.
ביוגרפיה
את לימודי התואר הראשון עשה שוורץ בישיבה יוניברסיטי וסיים ב-1974. באותה שנה הוא עלה לישראל והחל לימודי תואר שני ושלישי בחוג להיסטוריה של עם ישראל שבאוניברסיטה העברית. את המ.א. סיים ב-1977 וכתב על עליה מבבל בתקופת האמוראים ואת הדוקטורט סיים ב-1981 וכתב על "תולדות היישוב היהודי בדרום יהודה אחרי מלחמת בר-כוכבא עד הכיבוש הערבי". את שני התארים עשה בהנחיית פרופ' שמואל ספראי.
שוורץ החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן (היום לימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה) ב-1979 ונתמנה לדרגת מרצה ב-1981. ב-1986 הפך מרצה-בכיר, ב-1991 פרופסור חבר וב-1996 הועלה שוורץ לדרגת פרופסור מן המניין. שוורץ שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה (1992–1994), כדיקן הפקולטה למדעי היהדות (2001–2005), כראש המרכז ללימודי יסוד ביהדות (2007–2013), כיו"ר ועדת הספריות של האוניברסיטה, כחבר הוועדה המרכזת של הסינט ובעוד תפקידים רבים אחרים.
שוורץ מתמחה בתולדות היישוב בארץ-ישראל בתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד וספרו "היישוב היהודי ביהודה אחרי מלחמת בר-כוכבא עד הכיבוש הערבי" זכה בפרס יצחק בן-צבי לשנת תש"ן (1990). הוא עוסק גם בתולדות ירושלים, בחקר התרבות החומרית של ארץ-ישראל בעת העתיקה, בתולדות היישוב הנוצרי בארץ-ישראל בתקופה הביזאנטית ועוד.
הוא משמש כחבר המועצה הארכאולוגית של מדינת ישראל והיה בעבר יו"ר ועדת המקצוע של לימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה במשרד החינוך. לשעבר הוא היה חבר מועצת הספרייה הלאומית. הוא נמנה בין העורכים של Jewish and Christian Perspectives ו Compendia Rerum Judaicarum ad Novum Testamentum, שתי סדרות אקדמיות שיוצאות בהוצאת בריל (Brill), בליידן שבהולנד. בעבר שימש גם באחד העורכים של כתב-העת "קתדרה" של יד יצחק בן-צבי.
הוא נשוי לפרופסור יהודית תידור באומל-שוורץ, ואחיו הוא פרופסור סת שוורץ.
תא הפיקוד והשירות של החללית אפולו
תא הפיקוד והשירות (CSM) של החללית אפולו היה אחד מזוג חלליות (החללית השנייה נקראה רכב הנחיתה הירחי שנקרא בקיצור LM) ששימשו את תוכנית אפולו האמריקאית שהנחיתה אסטרונאוטים על הירח. ה־CSM נבנה עבור נאס"א על ידי נורת' אמריקן אוויאיישן. הוא שוגר לבדו לתת מסלול ולמסלול לווייני נמוך למשימות מבחן עם משגר הסטורן IB, ושלוש פעמים לבדו ותשע פעמים יחד עם רכב הנחיתה הירחי, כחלק ממכלול החללית אפולו עם משגר הסטורן V הגדול יותר, שהיה יכול לשלוח את ה־CSM לירח.
ה־CSM שימש במשימות מאוישות נוספות מחוץ לתוכנית אפולו, שכללו שלושה שיגורים במהלך תוכנית סקיילאב בשנים 1973–1974 ושיגור אחד במהלך תוכנית אפולו־סויוז ב־1975 שבה ה־CSM התקרב ועגן לחללית הרוסית סויוז במסלול סביב כדור הארץ.
ה־CSM הורכב משני חלקים: תא הפיקוד - תא שבו היה יכול לשהות צוות של 3 אנשים ושהכיל ציוד הנדרש לחדירה לאטמוספירה ותא השירות שסיפק את ההנעה, את הכוח החשמלי ומקום אחסון עבור החומרים המתכלים אשר נצרכו במהלך המשימה. תא השירות הופרד מתא הפיקוד ונשרף באטמוספירה לפני שתא הפיקוד חדר לאטמוספירה והביא את הצוות חזרה לכדור הארץ.
ה־CSM נועד בהתחלה להחזיר את שלושת האסטרונאוטים מפני הירח (במשימות לפי שיטת הטיסה הישרה) ולא להיעזר ברכב הנחיתה הירחי, כך שהוא לא היה צריך אמצעי עגינה עם חללית אחרת. לאחר שהוסיפו את מנגנון העגינה הנצרך ל־CSM הוחלט ליצור שתי גרסאות: בלוק I שיועד לשמש במשימות לא מאוישות ובמשימה מאוישת אחת במסלול סביב כדור הארץ (אפולו 1), ואילו בלוק II המתקדם יותר יועד להיות בשימוש יחד עם רכב הנחיתה הירחי. אבל טיסת אפולו 1 בוטלה בעקבות השרפה בתא הפיקוד שהרגה את הצוות והרסה את החללית בזמן מבחן חזרה לפני השיגור. התיקונים לבעיות שגרמו לשרפה יושמו בבלוק II, ששימש לכל המשימות המאוישות.
היסטוריה
אחרי חקירה יסודית שנעשתה על ידי ועדת הביקורת מס' 204 לתוכנית אפולו, הוחלט להפסיק את המשימות המאוישות עם בלוק I, לתכנן את בלוק II ולשלב בו את ההמלצות של ועדת הביקורת. בבלוק II נכלל תכנון מתוקן למגן החום של ה־CM, אשר נבחן בטיסות המבחן הלא מאוישות - אפולו 4 ואפולו 6. הטיסה הראשונה המאוישת של בלוק II הייתה אפולו 7.
שתי הגרסאות היו דומות בממדיהן הכלליים, אבל כמה שנויים בתכנון הביאו לירידה במשקל של בלוק II. החללית של משימת אפולו 1 שקלה 20,412 ק"ג, ואילו החללית של משימת אפולו 7 שקלה רק 16,520 ק"ג כמו כן, מכלי הדלק בתא השירות בבלוק I היו קצת יותר גדולים ממכלי הדלק בבלוק II. במפרט הטכני המפורט להלן, כל המשקלים שיינתנו הם של בלוק II, אלא אם יצוין אחרת.
תא הפיקוד (CM)
תא הפיקוד היה חרוט קטום, גובהו היה 3.2 מטרים וקוטרו היה 3.9 מטרים מסביב לבסיסו. קדמת התא הכילה שני מנועי בקרת גישה, את תעלת העגינה ורכיבים של מערכת הנחיתה על כדור הארץ. חלקו המדוחס של התא שיכן את האסטרונאוטים, הכיל את תאי הציוד, את בקרי השליטה והצגים ומערכות רבות של חלליות. אחורי התא, הכיל 10 מנועי בקרת גישה, את מכלי הדלק שלהם ומיכלי מים טריים.
מבנה
החלק הפנימי של תא הפיקוד היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'" המורכב מאלומיניום במבנה כוורת שרותך בין שתי יריעות אלומיניום. מגן החום שכיסה את חלקו החיצוני של התא כלל 40 לוחות נפרדים שביניהם היו כמה חורים ופתחים בשביל מנועי בקרת הגישה ומערכות נוספות. החלק החיצוני של התא היה עשוי מאלומיניום "סנדוויץ'", מגן חום שעשוי מפנול־זכוכיתי שהתכלה בחדירה לאטמוספירה, שכבה של סיבי חומר מבודד הנקרא "Q-Felt", חורים לאטמים, שומרי לחות ושכבת רצועות תרמיות של אלומיניום PET.
מגן החום האחורי (הראשי) הורכב מארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת מולחמים, מעטה מתכת שרותך בארבע נקודות וטבעת היקפית. חלקי המעטה חוברו למשטחים ולטבעת על ידי תפסים. כל חלקי תא הפיקוד חוברו יחד על ידי מכשיר דמוי אוטוקלב ענק. מגן החום האחורי היה זהה למגן החום שכיסה את שאר חלקו החיצוני של התא, למעט שכבת האלומיניום PET.
מערכת הנחיתה על כדור הארץ (LES)
רכיבי ה־LES נמצאו בקדמת התא סביב תעלת העגינה. קדמת התא הופרדה ממרכזו על ידי מחיצה והייתה מחולקת לארבעה חלקים של 90°. ה־LES כלל שלושה מצנחים ראשיים, שלושה מצנחי פריסה קטנים למצנחים הראשיים ("מצנחי הטייס"), שני מצנחי בלימה ששימשו לייצוב החללית, שלושה בלונים שמנעו את שקיעת החללית, כבל שחיבר את החללית למסוק החילוץ, סמן צבע וצינור חמצן שהאסטרונאוטים נשמו בעזרתו בזמן שעלו לפני המים במקרה שהחללית שקעה לפני החילוץ.
בגובה 7.3 ק"מ הושלכו שאריות מגן החום הראשי לים על ידי ארבעה קפיצי דחיסה שהופעלו על ידי גז דחוס. באותו הזמן נפרסו שני מצנחי הבלימה, שהאטו את החללית למהירות של 201 קמ"ש. בגובה 3.3 ק"מ הושלכו המצנחים החרוטיים לים ו"מצנחי הטייס" ששלפו את המצנחים הראשיים, נפרסו. המצנחים הראשיים האטו את ה־CM למהירות של 35 קמ"ש, האטית מספיק לנחיתה בים. החלק הראשון של הקפסולה שבא במגע עם פני המים נבנה מצלעות נמעכות כדי להקטין את כוח הפגיעה. תא הפיקוד היה יכול לנחות אוקיינוס גם עם שני מצנחים ראשיים בלבד (כמו שקרה במשימת אפולו 15), המצנח השלישי היה רק אמצעי בטיחות.
מערכת בקרת הגישה (RCS)
ה־RCS כלל 12 מנועי בקרת גישה (שכל אחד מהם היה בעל דחף של 410 kN): עשרה היו בחלקו התחתון של התא ושני מנועי עלרוד היו בקדמת התא. ארבעה מיכלים הכילו 120 ק"ג של MMH ו־N2O4. הדלק נדחס על ידי חצי ק"ג של הליום דחוס בלחץ של 4,150 PSI (28.6 MPa) שאוחסן בשני מיכלים.
פתחים
דלת פתח העגינה הקדמי הורכבה בחלקהּ העליון של תעלת העגינה. קוטרה היה 0.76 מטר ומשקלה היה 36 ק"ג. היא נבנתה משתי טבעות שהריתוך העניק להם צורה של משטח בעל מבנה כוורת. צידה החיצוני של הדלת כוסה ב־13 מ"מ של חומר בידוד ושכבה של אלומיניום. היא ננעלה בשש מקומות על ידי משאבת לחץ ידנית. במרכזה היה שסתום להשוואת לחץ האוויר בתעלה וברכב הנחיתה הירחי לפני הסרת הדלת.
גובהו של הפתח הצדדי (UCH) שממנו נכנסו ויצאו האסטרונאוטים כשהיו בכדור הארץ היה 0.74 מ', רוחבו היה 86.4 ס"מ, ומשקלו היה 102 ק"ג. הוא הופעל על ידי משאבת לחץ ידנית, אשר השתמשה במנגנון של מחגר שניים כדי לפתוח או לסגור את כל 15 הבריחים בבת אחת.
שלבי העגינה
מנגנון העגינה של החללית אפולו היה מערכת לא־אנדרוגינית, שכללה גשש שמוקם בחרטום ה־CSM, שהתחבר ל־"drogue" - חרוט קטום שהורכב בראש רכב הנחיתה הירחי. הגשש התארך כמו מגבה מכני כדי לתפוס את החרוט במגע הראשוני, המכונה "עגינה רכה". אז הגשש חזר אחורה כדי למשוך את שתי החלליות ביחד כדי ליצור נעילה, המכונה "עגינה קשה". נאס"א תכננה את המנגנון כדי שתהיה לו היכולת לעשות את הדברים הבאים:
התחברות
כשהגשש נגע בחרוט שבקדמת רכב הנחיתה הירחי, שלושה תפסים קפיציים שהיו בראש הגשש נתפסו על חור החרוט. תפסים אלו אפשרו את מה שנקרא "עגינה רכה" שגרמה לעלרוד ולסבסוב בכלי הרכב להחלש. תנועה מיותרת של כלי הרכב בזמן ה־"עגינה קשה" עלולה לגרום נזק לטבעת העגינה ולתעלת העגינה. מחבר הדק שהיה בכל אחד משלושת התפסים ננעל על חור החרוט ואפשר לבוכנת הגשש למשוך את רכב הנחיתה הירחי בלי להתנתק ממנו. החרוט שהיה בקצה העליון של התעלה ברכב הנחיתה הירחי, נבנה מאלומיניום "סנדוויץ" שעובי חלקו הפנימי היה אינץ'.
היצמדות
אחרי ההתחברות וההתייצבות הראשונית של כלי הרכב, הגשש הפעיל כוח של 4.4 קילו ניוטון כדי למשוך את כלי הרכב יחד. כוח זה נוצר על ידי לחץ גז שהופעל על הבוכנה בצילינדר הגשש. אחרי כניסת הבוכנה אחורה לתוך הצילינדר הופעלו 12 התפסים האוטומטיים שמוקמו סביב החלק הפנימי של טבעת העגינה שנעלו את ה־LM ל־CSM. התפסים נדרכו ידנית מחדש על ידי אסטרונאוט אחרי כל עגינה (במשימות לירח היו שתי עגינות).
היפרדות
תפס ההתארכות האוטומטי היה מחובר לגוף צילינדר הגשש ושמר שבוכנת הגשש תישאר בתוך הצילינדר. בזמן הפרדת כלי הרכב, שחרור שלושת התפסים הקטנים בראש הגשש התאפשר על ידי הזרמת זרם ישר בזוג מנועי סיבוב שנמצאו במרכז בוכנת הגשש. במקרה שהיה טמפרטורה נמוכה, פעולת שחרור התפסים נעשתה באופן ידני על ידי לחיצה מתוך ה־LM על סליל הנעילה דרך חור בראש הגשש. השחרור מה־CSM נעשה על ידי סיבוב ידית השחרור שנמצאה בחלק האחורי של הגשש שהפעילה ידנית את מנוע ציר הסיבוב. כאשר תא הפיקוד וה־LM נפרדו בפעם האחרונה (לפני החדירה לאטמוספירה), הגשש וטבעת העגינה הופרדו על ידי נפצים קטנים שהשאירו את כל מערכת העגינה ב־LM. במקרה של ביטול המשימה במהלך השיגור, במערכת העגינה היה פיצוץ שהשליך את הגשש וטבעת העגינה כאשר ה־CM נפרד ממגן מערכת המילוט.
סידור פנים התא
חלקו המדוחס של תא הפיקוד היה תא המגורים היחיד של האסטרונאוטים. נפחו היה 5.9 מטרים מעוקבים והכיל את לוחות הבקרה הראשיים, את מושבי הצוות, מערכות ניווט והנחיה (GNC), תאי מזון וציוד, את מערכת הטיפול בפסולת ואת תעלת העגינה.
לוח הבקרה הראשי השתרע על חלקו הקדמי של תא הפיקוד בצורת חצי־סהר, אורכו היה כמעט 2.1 מטרים ורוחבו היה 0.9 מטר. לוח הבקרה הראשי התחלק לשלושה חלקים שכל אחד מהם הכיל את הכפתורים והצגים שבהם נעזר איש הצוות שישב מול אותו חלק. לוח הבקרה של מפקד המשימה (שהיה בצד שמאל) כלל את צגי המהירות, היחס, הגובה, בקרת הטיסה הראשית ואת צג גישת מנחה הטיסה (FDAI).
טייס תא הפיקוד שימש כנווט, ולכן לוח הבקרה שלו (במרכז) כלל את צג מחשב ההנחיה והניווט (AGC), צג ההתראות והאזהרות, שעון המשימה, בקרי מערכת ההנעה של תא השירות (SPS) ומערכת בקרת הגישה (RCS) ואת בקרי מערכת קיום החיים.
טייס רכב הנחיתה הירחי שימש כמהנדס מערכות, ולכן לוח הבקרה שלו (בצד ימין) כלל את מתגי השליטה ואת מוני תאי הדלק, צגי הסוללות והחשמל וצגי התקשורת.
מצדדיו של לוח הבקרה הראשי היו עוד מספר לוחות בקרה קטנים יותר. מצידו השמאלי היו את בקרי השמע ומבטחים חשמליים. הלוח מצידו הימני היה די דומה ללוח הבקרה מצידו השמאלי אך נוספו עליו כמה מתגים של מערכת קיום החיים. בסך הכל, כל לוחות הבקרה של תא הפיקוד כללו 24 מכשירים (כגון גירוסקופ וכדומה), 566 מתגים, 40 צגים ו־71 נורות.
שלושת מושבי הצוות נבנו מצינורות פלדה חלולים שצופו בבד חסין אש הנקרא "ארמלון". משענות הרגליים של שני המושבים החיצוניים יכלו להתכוון למגוון גדול של תנוחות ומשענת הגב של המושב האמצעי יכלה להתנתק ממקומה ולהיות מונחת על הקיר האחורי. שני בקרי יד ששלטו על הסיבוב והתזוזה הקווית של ה־CSM הותקנו על משענות הידיים של המושב השמאלי. איש הצוות שהשתמש בבקר התזוזה הקווית של ה־CSM היה איש הצוות שביצע את תמרון העגינה ב־LM (בדרך כלל זה היה טייס ה־CM). למושב האמצעי והימני היו בקרי סיבוב זהים. המושבים נתמכו על ידי 8 בולמי זעזועים שנועדו להחליש את הפגיעה במים ובמצב חירום - את השפעת הפגיעה ביבשה.
חלל התא חולק לשישה אגפי ציוד:
ל־CM היו חמישה חלונות. שטחם של שני החלונות הצדדיים שהיו ליד המושב הימני והשמאלי היה 33 סמ"ר. שטחם של שני חלונות המפגש המשולשים שהיו בקדמת ה־CM היה 336.6, שסייעו למפגש ולעגינה עם ה־LM. קוטרו של חלון הפתח שהיה נמצא מעל המושב האמצעי היה 27 ס"מ. כל חלון הורכב משלוש שמשות זכוכית עבות. שתי השמשות הפנימיות היו עשויות מאלומינוסיליקט ששמר על הלחץ הפנימי בתוך התא. השמשה החיצונית שהייתה עשויה מסגסוגת של סיליקה שימשה כמגן פסולת חללית וגם כחלק ממגן החום. לכל חלון היה ציפוי נוגד החזרה וציפוי מחזיר אור כחול־אדום על השמשה הפנימית.
מבנה
תא השירות היה תא בצורת גליל לא מדוחס. אורכו היה 7.5 מטרים וקוטרו 3.9 מטרים. במרכז התא היה תעלה בקוטר של 1.1 מטרים, שהוקפה בשישה חלקים שנחתכו מתוך תא השירות העגול. החלקים הופרדו זה מזה על ידי שישה משטחים מעוגלים. החלקים כוסו מבחוץ על ידי ארבעה משטחי אלומיניום במבנה כוורת ונתמכו על ידי מגן החום של המנוע. הזווית של כל חלק לא הייתה שווה בדיוק ל־60° אלא הייתה שונה בכל חלק בהתאם לצורך.
אורכו של המתאם בין ה־SM ל־CM היה 86.4 ס"מ. הוא כלל את מחשב מערכת בקרת הגישה (RCS), חיבור טבורי ל־CM, בקר ה־EPS, בקר ההפרדה של שני התאים, רכיבים לאנטנת ההגבר הגבוה ואת שמונת מקרני ה־EPS. החיבור הטבורי ל־CM הכיל את חיבורי החשמל והצנרת העיקריים. המעטה החיצוני של ה־SM הכיל זרקור שעזר לטייס תא הפיקוד להוציא את סרטי הצילום מה־SIM בהליכת חלל. הזרקור היה יכול להאיר למרחק של ק"מ ועזר להתחברות ל־LM.
ה־CM היה מחובר ל־SM באמצעות שלוש רצועות חזקות מפלדת אל-חלד שהוברגו למגן החום האחורי של ה־CM. ה־SM נשאר מחובר בכל המסע ל־CM עד שהושלך קצת לפני הכניסה לאטמוספירה. בזמן ההשלכה של תא השירות החיבורים בין ה־CM ל־SM נחתכו על ידי הפעלת גיליוטינה פירוטכנית. לאחר ההשלכה, מנועי התמרון של ה־SM הופעלו אוטומטית כדי להרחיקו מה־CM עד שאחד מזוג מיכלי ה־RCS או תאי הדלק התרוקן. לאחר מכן מנועי התמרון הופעלו שוב במשך 5 שניות והעניקו לתא השירות גלגול כדי לוודא שה־SM יטוס במסלול שונה מזה של ה־CM בזמן החדירה לאטמוספירה.
מערכת ההנעה של תא השירות (SPS)
מנוע ה־SPS שימש להוצאת והכנסת ה־CSM ממסלול סביב הירח ולתיקוני מסלול בין כדור הארץ לירח. המנוע היה מנוע AJ-10-137 שדלקו היה אירוזין 50 ומחמצנו היה N2O4. הדלק והמחמצן הוזרמו למנוע על ידי 1.11 מטרים מעוקבים של הליום בלחץ של 25 MPa מתוך שני מכלים עגולים שכל אחד מהם היה בקוטר של מטר.
אורכו של המנוע היה 3.882 מטרים וקוטרו היה 2.501 מטרים בבסיסו. על המנוע היו שני גימבלים שבזמן הבעירה של ה־SPS הם החליפו את מערכת ה־RCS ושלטו על העלרוד והסבסוב של החללית. תא הבעירה של המנוע ומכלי ההליום הדחוס שהזרימו את הדלק למנוע היו בתעלה במרכז תא השירות.
כוח הדחף של המנוע היה כפול מהכוח שהיה צריך בשביל משימות בשיטת המפגש במסלול סביב הירח (LOR) כיוון שבתכנון הראשוני המנוע היה צריך להרים מפני הירח את ה־CM עם SM גדול בהרבה מכיוון שהתכנון הראשוני של החללית היה לפי שיטת הטיסה הישירה. באפריל 1962 חתמה נאס"א על חוזה עם חברת אירוג'ט ג'נרל על התחלת פיתוח המנוע. כל זה קרה לפני ששיטת ה־LOR נבחרה רשמית ביולי של אותה שנה.
מערכת בקרת הגישה (RCS)
רכב הנחיתה הירחי השתמש במערכת ה־RCS שלו בארבע קבוצות מנועים הדומות לאלה ב־CSM.
מערכת הכוח החשמלי (EPS)
הכוח החשמלי הופק על ידי שלושה תאי דלק (המגיבים היו מימן וחמצן) שגובהם הוא 1.1 מטר, קוטרם הוא 0.56 מטר ומשקל כל אחד מהם הוא 111 ק"ג. תוצר הלוואי של פעולת התאים היה מים ששימשו לשתייה ולצרכים אחרים. המגיבים הוזרמו אל התאים משני מיכלים גליליים בעלי כיפות בצורת חצי כדור שקוטרם היה 0.806 מטר שכל אחד מהם הכיל 13 ק"ג של מימן נוזלי ומשני מיכלים כדוריים שקוטרם היה 0.66 מטר שכל אחד מהם הכיל 148 ק"ג של חמצן נוזלי (שסיפק חמצן גם למערכת קיום החיים בתא).
במשימת אפולו 13 מערכת הכוח החשמלי הושבתה כתוצאה מהתפוצצות של מכל חמצן אחד שניקב את המכל השני והוביל לאובדן של כל החמצן. לאחר הפיצוץ, מיכל חמצן שלישי הזרים חמצן לתאים כדי למנוע את פעולתם כשהם מכילים פחות מ־50% מקיבולתם מה שאפשר את הסרת הציוד של המאוורר המערבל הפנימי, שגרם לפיצוץ.
החל ממשימת אפולו 14 נוספו ל־SM סוללות עזר של 400 אמפר שעה למקרה חירום. באפולו 13 הסתמכו מאוד על סוללות הכניסה לאטמוספירה בשעות הראשונות אחרי הפיצוץ. הסוללה החדשה לא יכלה לספק חשמל ל־CM ליותר מ־5–10 שעות אבל היא יכלה "לשמור" על החשמל בסוללות הכניסה לאטמוספירה במקרה של אובדן זמני של כל שלושת תאי הדלק, כמו שקרה במשימת אפולו 12 שנפגעה פעמיים מברק זמן קצר לאחר השיגור.
מערכת קיום החיים (ECS)
מערכת קיום החיים (Environmental Control System) כללה מיכלי אחסון שהכילו מים וחמצן. חום עודף מה־CM הושלך לחלל בעזרת שני מקרנים ששטח כל אחד מהם היה 2.8 מ"ר. המקרנים נמצאו בחלקו התחתון של ה־SM - אחד נפרש על חלקים 2 ו־3 והשני על חלקים 5 ו־6.
מערכת התקשורת
לשם תקשורת קצרת טווח בין ה־CSM וה־LM השתמשו בשתי אנטנות חרב לקליטת תדר גבוה מאוד (VHF) שנמצאו בדיוק מעל למקרני ה־ECS.
אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S שהייתה יכולה לשנות את כיוונה שימשה לתקשורת ארוכת טווח עם כדור הארץ והייתה מורכבת בחלקו התחתון של ה־SM. האנטנה הורכבה מארבע צלחות החזרה בקוטר של 0.79 מטר שהקיפו צלחת החזרה מרובעת שאורך צלעה היה 0.28 מטר. במהלך השיגור האנטנה הייתה מקופלת במקביל למנוע הראשי כדי להתאים למתאם החללית. אחרי הפרדת ה־CSM ממתאם החללית, האנטנה נפרסה בזווית ישרה ל־CM.
שתי אנטנות רב כיווניות לגלי רדיו בתדר S שהיו על ה־CM הופעלו כאשר אנטנת ההגבר הגבוה לא יכלה להיות מכוונת לכדור הארץ. אנטנות אלו שימשו גם בין הזמן שבין השלכת ה־SM לנחיתת החללית בים.
השינויים בחללית למשימות עם משגר הסטורן IB
יכולת הנשיאה של משגר הסטורן IB למסלול לווייני נמוך (LEO) הייתה קטנה ממשקלו של ה־CSM כשהיה מלא בדלק, אך זו לא הייתה בעיה כיוון שהשינוי הנדרש במהירות (ה־ΔV) היה קטן בהרבה מזה שנדרש במשימות לירח ולכן ה־CSM תודלק רק בחצי מכמות הדלק, על ידי הרקת מכלי האחסון של הדלק והמחמצן והשארת מכל הליום דחוס יחיד. כיוון שמסת ה־CSM במצב זה הייתה יותר קטנה מיכולת השיגור של הסטורן IB הוסיפו לו עוד דלק למערכת ה־RCS, למקרה שיש כשל ב־SPS. ה־CSM שוגר למסלול לווייני נמוך במשקל של 14,768 ק"ג בפרויקט אפולו-סויוז ובמשקל של 21,000 ק"ג במשימת סקילאב 4.
האנטנות הרב כיווניות הספיקו לתקשורת עם כדור הארץ במשימות למסלול לווייני נמוך ולכן במשימות אפולו 1, אפולו 7 ובשלושת המשימות לתחנת החלל סקיילאב אנטנת ההגבר הגבוה לגלי רדיו בתדר S הוסרה מה־SM. האנטנה הוחזרה ל־SM במשימת אפולו-סויוז בשביל שיוכלו לתקשר עם הלוויין ATS-6 שהייה במסלול גיאוסטציונרי ושימש למבחן מוקדם של מערכת ה־TDRSS.
משום שבמשימות סקיילאב האסטרונאוטים לא היו רוב הזמן ב־CSM, הסירו את אחד משלושת תאי הדלק המספקים חשמל מה־SM.
לתא הפיקוד הייתה אפשרות להגדלת מספר אנשי הצוות על ידי הוספת מושבים באגף הציוד התחתון. ל־CM-119 נוספו שני מושבים מתקפלים כדי שיוכל לשמש במידת הצורך כסירת הצלה לצוות תחנת החלל סקיילאב, אך הוא מעולם לא היה בשימוש.
טווין פיקס: אש הולכת איתי
טווין פיקס: אש הולכת איתי (באנגלית: Twin Peaks: Fire Walk with Me) הוא סרט אימה-מותחן פסיכולוגי משנת 1992 שבוים על ידי הבמאי דייוויד לינץ' ונכתב על ידי לינץ' ורוברט אנגלס. הסרט משמש כפריקוול עבור סדרת הטלוויזיה "טווין פיקס" (1990–1991), שיצרו מארק פרוסט ולינץ', שהיו גם אמונים על הפקתה בפועל. הסרט עוסק בחקירת הירצחה של תרזה בנקס ובשבעת הימים האחרונים בחייה של לורה פאלמר, תלמידת תיכון פופולרית מהעיירה הבדיונית טווין פיקס שבוושינגטון. הסרט זכה לנימה הרבה יותר אפלה ופחות הומוריסטית מהסדרה.
רוב שחקני הסדרה שבו לגלם את דמויותיהם בסרט, אם כי רוב הסצנות שלהם נחתכו בשלב העריכה ושוחזרו באוסף הסצנות "טווין פיקס: החלקים החסרים". מספר מחברי צוות השחקנים הבולטים, בהם לארה פלין בויל, שרילין פן וריצ'רד ביימר, לא שבו לגלם את דמויותיהם מסיבות שונות. לדמותה של בויל, דונה הייוורד, לוהקה מוירה קלי. קייל מקלכלן, שגילם את דמותו של הסוכן המיוחד דייל קופר בסדרה, נרתע מלחזור מחשש שמא יהפוך לליהוק טייפקאסט עבור דמות הסוכן, מה שהביא לנוכחותו הקטנה יותר במהלך הסרט מאשר בגרסה המקורית.
פרולוג
הסרט נפתח בסצנה בה טלוויזיה קטנה מנופצת בעוד אישה זועקת ברקע. לאחר מכן, מוצגת גופתה העטופה בניילונים של תרזה בנקס צפה במורד הנהר.
ראש הלשכה האזורית של ה-FBI, גורדון קול, שולח את הסוכנים צ'סטר דזמונד וסם סטנלי לחקור את הירצחה של תרזה בנקס בעיירה דיר מידו, וושינגטון. הם נפגשים בשדה תעופה קטן שבו ליל, אישה לבושה בשמלה אדומה עם ורד כחול מוצמד לחזה, מבצעת "ריקוד" סתום. מאוחר יותר מסביר דזמונד כי הריקוד מכיל מידע מקודד על המקרה, אם כי הוא מסרב לדון במשמעותו של הוורד הכחול.
אנטואן דה פוון
קורות חייו
פוון נולד ככל הנראה באראס, בנו של חבר במועצת העירייה. אחיו רובר דה פוון היה גם הוא מלחין. קרוב לוודאי, שאנטואן עזב את אראס בסוף שנות ה-80' של המאה ה-15, אם כי אין ראיה לכך שנסע לאיטליה, היעד המקובל ביותר על המלחינים הפרנקו-פלמיים בימיו. בשנות ה-90' היה כנראה לכומר (אם כי אין תיעוד ידוע לכך כיום), וייתכן גם שקיבל תואר מוסמך באוניברסיטה, הואיל ובהמשך חייו נודע בתואר מייסטר (maistre). בשנת 1507 עבד כזמר ומלחין בקאפלה המלכותית של לואי ה-12, שהילל אותו בפה מלא. אנטואן דה פוון מת בבלואה.
תאורטיקאי המוזיקה והביוגרף השווייצרי היינריך גלאריאן ציין בכתבים משנת 1547, שפוון היה מחסידי ז'וסקן וכי הלך לעולמו בגיל צעיר; עוד הזכיר אותו כמלחין מאורליאן, אף כי סביר להניח שבכך כיוון לקשר שהיה לעיר זו עם חצר לואי ה-12.
טווין פיקס: אש הולכת איתי
שבעת ימיה האחרונים של לורה פאלמר
הסרט קופץ שנה קדימה, אל העיירה טווין פיקס, ונפתח בפתחו של יום לימודים טיפוסי בחייהן של תלמידת התיכון הפופולרית ומלכת "השיבה הביתה", לורה פאלמר, וחברתה הטובה, דונה הייוורד. לורה, כך מתברר, מכורה לקוקאין ובוגדת בבן זוגה, בובי בריגס, עם האופנוען ג'יימס הארלי. לורה מגלה שביומנה הסודי חסרים מספר דפים, ונותנת את שאר היומן לחברה האגורפובי, הרולד סמית', לצורך שמירה על היומן.
אנטואן דה פוון
יצירתו
כל המוזיקה של אנטואן דה פוון ששרדה מתקופתו הנה ווקאלית. הוא כתב מיסות, מוטטים ושאנסונים. מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו דומה לזו של ז'וסקן בבהירות המרקם והעיצוב. ובטבעה המתקדם יחסית: ניכר שפוון כתב בסגנונות העכשוויים ביותר לזמנו ואימץ את השיטה של הצבת קטעי אימיטציה לנגד קטעים הומופוניים, שהתבלטה בסביבות 1490. שלא כז'וסקן, נתן פחות את דעתו על ההצבה הקפדנית של הטקסט ויותר על מבנה צורני; היחס בין מילים בודדות למוזיקה מסורבל לעיתים, אף כי במבנים בקנה מידה גדול קל יותר לעקוב אחר כתיבתו. פוון נטה גם חיבה מיוחדת לתחבולה של הצבת דואטים ווקאליים לעומת המצלול המלא של המקהלה.
בחלק מיצירתו השתמש פוון בטכניקה של פנטזיה קונטרפונקטית חופשית, שז'וסקן ליטש בהמשך לכלל שלמות, טכניקה שבה אין שימוש באימיטציה מחמירה; קטעי קנטוס פירמוס עוברים כחוט השני במרקם ומעניקים תחושה של אחדות כללית ושל שוויון מושלם בין כל הקולות.
טווין פיקס: אש הולכת איתי
שבעת ימיה האחרונים של לורה פאלמר
לפני השינה, לורה תולה את התמונה על הקיר בחדרה. בחלומה, לורה נכנסת לאכסניה, בה מופיעים קופר והאיש ממקום אחר. האיש ממקום אחר מזדהה בתור "הזרוע" ומציע את טבעתה של תרזה ללורה, אך מנגד, קופר אומר לה לסרב לטבעת. לורה רואה את אנני בלקברן לידה במיטה, מכוסה בדם. אנני אומרת ללורה לכתוב ביומנה ש"דייל הטוב נמצא באכסניה ואינו יכול לעזוב", ואז נעלמת. לורה רואה את הטבעת בידה, אך כשהיא מתעוררת היא איננה.
אנטואן דה פוון
יצירתו
מכלל יצירתו, שרדו 14 מיסות, 3 קינות, 3 מגניפיקטים, 14 מוטטים ו-17 שאנסונים.
טווין פיקס: אש הולכת איתי
שבעת ימיה האחרונים של לורה פאלמר
באותו לילה, לורה הולכת לבית הכביש, שם היא פוגשת כמה בחורים לצורך יחסי מין, אך לצערה, דונה מופיעה במקום. בחדר הוורוד, השתיים פוגשות את ז'אק רינו ורונט פולסקי. רונט מזכירה את הרצח של תרזה בנקס. כאשר לורה רואה את דונה המסוממת וחסרת ביגוד עליון לגופה עם ג'ון, היא גוררת אותה חזרה הביתה ומתחננת בפניה שלא תהיה כמותה. למחרת בבוקר, בזמן שלילנד ולורה נוסעים לארוחת הבוקר, פיליפ ג'ראד, הזרוע האחת שהייתה ברשותו של הרוח מייק, מתקרב לצד מכוניתו של לילנד ומראה את טבעתה של תרזה ללורה בעודו צורח על לילנד. לילנד נזכר ברומן שניהל עם תרזה, ושביקש מתרזה להביא את חבריה לצורך קיום אורגיה, אך נמלט לאחר שגילה שלורה הייתה ביניהם. תרזה הבינה מיהו ותכננה לסחוט אותו, אך לילנד רצח אותה.
באותו לילה, בובי ולורה נמצאים לבדם ביער, שם ניגש אליהם הסגן קליף. קליף מסניף חבילה של אבקה לבנה, ואז מגשש את דרכו אל אקדחו. בובי יורה בהווארד ומתיז את מוחו. למחרת בלילה לפני השינה, בזמן שלורה מסוממת מקוקאין, בוב מגיע דרך חלון חדרה של לורה ואונס אותה. בסיומו של האקט, לורה מבינה כי בוב הוא לילנד.
לורה, ההמומה, מגבירה את צריכת הקוקאין שלה, בעקבות כך בובי נפרד ממנה. בלילה, לורה נפגשת עם ג'יימס ביער ונפרדת גם ממנו. לורה קופצת מהאופנועו ונמלטת לבתקה הממוקמת ביער, שם רונט, רינו וליאו ג'ונסון מחכים לה, ועם בואה, הארבעה מנהלים אורגיה ומסניפים סמים. לילנד מופיע ומכה את ז'אק עד עילפון, ואילו ליאו בורח. לילנד לוקח את לורה ורונט לקרון רכבת נטוש, שם לורה שואלת את לילנד אם בכוונתו להרוג אותה. בוב אומר לה שהוא מתכוון להחזיק בה, ומלטף את רונט מחוסרת ההכרה. מייק, שעקב אחר לילנד אל הרכבת, מציל את רונט וזורק את טבעתה של תרזה לקרון הרכבת. לורה עונדת את הטבעת. זועם, בוב הורג את לורה. לילנד, תחת שליטתו של בוב, זורק את גופתה של לורה, בעודה עטופה בניילונים, אל מורד הנהר, ואז נכנסת למעגל של עצים שתילים. הוא עובר לחדר האדום, שם הוא נתקל במייק ובאיש ממקום אחר. יחד הם דורשים את ה"גרמונבוזיה" שלהם מבוב, בעוד לילנד צף לידם ואינו מודע להתרחשות.
אפילוג
גופתה עטופת הניילונים של לורה מתגלה על ידי תושבי טווין פיקס. בחדר האדום, הסוכן קופר עומד לצידה של לורה בעודה מנחם אותה, ואילו לורה עצמה רואה את המלאך שלה עף מעל, ואז בוכה בדמעות של שמחה.
פיתוח
חברת ההפקות שבבעלותו של אהרון ספלינג, "Aaron Spelling Productions", הייתה מעוניינת להפיק עונה שלישית לסדרת הקאלט "טווין פיקס", אך עם זאת, רשת ABC ביטלה את הסדרה בשל ירידת הרייטינג ועלויות ההפקה הגבוהות. לינץ' וספלינג החליטו לסיים את הסדרה כטרילוגיה קולנועית, תוך חתימה במהירות על עסקה בת שלושה סרטים עם חברת "CIBY 2000" הצרפתית והודיעה על הפקת הסרט הראשון בטרילוגיה חודש בלבד לאחר ביטול הסדרה. לינץ' ושותפו ליצירת הסדרה, מארק פרוסט, שמערכת היחסים שלהם עלתה על שרטון במהלך הפקת העונה השנייה, היו חלוקים בדעתם על האם להפוך את הפרויקט לסרט המשך קונבנציונלי, או לחלופין, לפריקוול לא ליניארי. בסופו של דבר, פרוסט עזב על מנת לביים את הסרט "סטוריוויל".
לינץ' היה מעוניין להפיק סרט שיעסוק ב"טווין פיקס", מכיוון שכפי שטען בראיון, "לא יכולתי לגרום לעצמי לעזוב את עולם של 'טווין פיקס'. הייתי מאוהב בדמותה של לורה פאלמר וסתירותיה: זוהרת מבחוץ אך גוססת מבפנים. רציתי לראות אותה חיה, זזה ומדברת. הייתי מאוהב בעולם ההוא ולא סיימתי אותו. אבל לעשות את הסרט לא היה רק כדי להחזיק בו; נראה שיש עוד דברים שאפשר לעשות", ושהוא "עדיין לא סיים עם החומר". השחקנית שריל לי, שגילמה את דמותה של לורה פאלמר, שיתפה את תחושותיה הדומות: "מעולם לא זכיתי להיות לורה בחיים, רק בפלאשבקים; הסרט איפשר לי להסתובב עם הדמות." לדברי לינץ', הסרט עוסק ב"בדידות, בושה, אשמה, בלבול והרס של הקורבן לגילוי עריות. הסרט עסק גם בייסורי האב – המלחמה הפנימית בתוכו."
קדם הפקה
צילומי הסרט התעתדו להתחיל באוגוסט 1991, אך ב-11 ביולי 1991, קן שרר, מנכ"ל "Lynch/Frost productions", הודיע כי הסרט לא יופק מכיוון שכוכב הסדרה, קייל מקלכלן לא מעוניין לשוב לגלם את דמותו של הסוכן המיוחד דייל קופר על מנת להימנע מליהוקי טייפקאסט גנריים בהמשך הקריירה שלו. רתיעתו של מקלכלן נגרמה גם מירידת איכות העונה השנייה של הסדרה. לדבריו, "דייוויד ומארק [פרוסט] היו בסביבה רק בעונה הראשונה... אני חושב שכולנו הרגשנו קצת נטושים. אז הייתי די ממורמר כשהסרט, 'אש הולכת איתי', הגיע." חודש לאחר מכן, נודע שמקלכלן הסכים להופיע בסרט ותהליך קדם ההפקה התחדש. כפשרה, דרש מקלכלן תפקיד קטן יותר בעלילת הסרט, והופיע רק במשך חמישה ימי צילום. לינץ' והתסריטאי-שותף, רוברט אנגלס, שכתבו את התסריט כך שהירצחה של תרזה בנקס נחקר על ידי הסוכן צ'סטר דזמונד ולא על ידי קופר, כפי שתוכנן במקור.
בסרט לא הופיעו שלושה משחקני הסדרה הראשיים, לארה פלין בויל, שרילין פן וריצ'רד ביימר. באותה העת, היעדרות זו יוחסה להתנגשויות בלוח הזמנים של השחקנים, אך בריאיון משנת 1995, אמרה פן כי הסיבה האמיתית להיעדרותה היא מכיוון שהיא "התאכזבה מאוד מהדרך שהעונה השנייה הידרדרה. 'אש הולכת איתי', זה היה משהו שבחרתי לא להיות חלק ממנו." בריאיון משנת 2014, לעומת זאת, אמרה פן כי היה מדובר בהתנגשות עם צילומי הסרט "על עכברים ואנשים" שמנעה ממנה להתחייב לצילומי הסרט. בריאיון שנערך בספטמבר 2007, טען ביימר כי הוא לא הופיע באף סצנה שצולמה לסרט, על אף שדמותו, בנג'מין הורן, הופיעה בתסריט. דמותה של פן נחתכה מהתסריט, מוירה קלי לוהקה לגילום דמותה של דונה, והסצנות בהשתתפותו של ביימר לא צולמו.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-5 בספטמבר 1991 בסנוקאלמי, וושינגטון, ונמשכו עד אוקטובר 1991, כאשר ארבעה שבועות הוקדשו לצילומי מיקומים בוושינגטון ועוד ארבעה שבועות לצילומי פנים ומיקומים נוספים בלוס אנג'לס, קליפורניה. כשלפי לוח זמני הצילומים, ההפקה נדרשה לעבור לסיאטל, וושינגטון, היה צורך לצלם את סצנת מותה של לורה בקרון הרכבת בלוס אנג'לס במהלך יום הצילומים האחרון, 31 באוקטובר 1991. ההפקה התקדמה מהר מאוד. הזמר דייוויד בואי הביע אכזבה מתפקידו בסרט ואמר כי "הם דחסו אותי. עשיתי את כל הסצנות שלי תוך ארבעה או חמישה ימים, כי הייתי בחזרות לסיבוב ההופעות של טין משין לשנת 1991. הייתי שם רק ימים בודדים."
גמר הפקה
מספר מחברי צוות השחקנים המקורי של "טווין פיקס" השתתפו בסצנות עבור הסרט, אך לבסוף נחתכו מהעריכה הסופית. בין השחקנים הללו נכללו מייקל אונטקיאן (הארי ס. טרומן), וורן פרוסט (ויל הייוורד), מרי ג'ו דשאנל (איילין הייוורד), אוורט מקגיל (אד הארלי), ונדי רובי (נדין הארלי), ג'ק נאנס (פיט מרטל), ג'ואן צ'ן (ג'וסלין פקארד), קימי רוברטסון (לוסי מורן), הארי גואז (אנדי ברנן), מייקל הורס (טומי "הוק" היל), ראס טמבלין (ד"ר ג'ייקובי), דון ס. דייוויס (גרלנד בריגס) ושרלוט סטיוארט (בטי בריגס). הסצנות בהשתתפותם רוכזו לבסוף באוסף "החלקים החסרים", שנכלל במארז ה-Blu-ray המהודר שכלל את הסרט ואת כל שלוש עונותיה של הסדרה. לאחר עליית הסרט לאקרנים בפסטיבל קאן, לינץ' אמר על הוצאת הסצנות מהסרט, "זה היה קצת עצוב, [...] היית רוצה שכולם יהיו שם, אבל לדמויותיהם לא הייתה שום השפעה על חייה [של לורה פאלמר]".
פסקול
אלבום הפסקול של הסרט יצא לאור בהפצת חברת התקליטים "וורנר רקורדס" ב-11 באוגוסט 1992. באלבום כלולה מוזיקה של אנג'לו בדלמנטי, שהלחין את המוזיקה בסדרת הטלוויזיה ובאלבום הפסקול המקורי שלה.
בנוסף לקומפוזיציות האינסטרומנטליות שלו, אלבום הפסקול של הסרט כולל ליווי קולי לשיריו של בדלמנטי בביצועם של סולן הג'אז ג'ימי סקוט וזמרת הדרים פופ ג'ולי קרוז. דייוויד לינץ' כתב את המילים לשירים אחדים הכלולים באלבום הפסקול, ושימש כמפיק האלבום לצדו של בדלמנטי.
הפצה
בניגוד לסדרת הטלוויזיה עליה הוא מבוסס ומשמש לו כפריקוול, הסרט ספג תגובה מנוגדת לשבחים לה סדרת הטלוויזיה זכתה. הסרט הוקרן לראשונה במהלך פסטיבל קאן 1992, שם הוא זכה לביקורות מקוטבות. מהסיפורים שנקשרו בשמו של הסרט, מספר כי הסרט זכה לקריאות בוז וצעקות מהקהל במהלך הקרנת הסרט בפסטיבל, על אף שהתסריטאי-שותף רוברט אנגלס הכחיש שאירוע זה קרה אי פעם ודיווח חדשותי עכשווי מציין כי היה מדובר רק במספר רטינות במהלך ההקרנה למבקרים ועיתונאים.
לדברי רוג'ר אברט מ"שיקגו סן-טיימס", הסרט נתקל בשני קצוות, כשצד אחד חיובי, ואילו הצד השני הוא ההפך הגמור. הקולנוען קוונטין טרנטינו, שנכח גם הוא בפסטיבל, אמר בריאיון בשנת 1992: "אחרי שראיתי את 'טווין פיקס: אש הולכת איתי' בקאן, דייוויד לינץ' נעלם עד כדי כך שאין לי חשק לראות עוד סרט של דייוויד לינץ' עד שאשמע אחרת. ואתה יודע, אהבתי אותו. אהבתי אותו."
לדברי לינץ', פרנסיס בויגס (אז ראש חברת ההפצה CIBY) לא היה אהוד בצרפת, ועובדה זו רק הוסיפה לכישלונו של הסרט בפסטיבל.
מפיצת הסרט האמריקאית, "ניו ליין סינמה", הפיצה את הסרט באמריקה ב-28 באוגוסט 1992. הסרט הכניס סך של 1.8 מיליון דולר ב-691 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון שלו, והמשיך בסך כולל של 4.2 מיליון דולר בצפון אמריקה.
למרות הביקורות המקוטבות, הסרט זכה לתשומת לב בעונת הפרסים, והיה מועמד לחמישה פרסי סאטורן ושני פרסי אינדפנדנט ספיריט, כולל מועמדות לשריל לי עבור קטגוריית "השחקנית הטובה ביותר". הפרסים היחידים בהם זכה הסרט היו על הפסקול של המלחין אנג'לו בדלמנטי, שזכה בפרס אינדפנדנט ספיריט, פרס סאטורן ופרס המוזיקה הבריטי.
ביקורות מקוריות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 64% על סמך 75 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.70/10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב כי "לטוב ולרע, 'טווין פיקס: אש הולכת איתי' הוא מוזר ומעוות בדיוק כפי שהיית מצפה לו מדייוויד לינץ'." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה ציון ממוצע משוקלל של 45 מתוך 100, על סמך 29 ביקורות, דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ביקורות מחודשות
ניתוחים רטרוספקטיביים מאוחרים יותר של הסרט אף היו במגמה חיובית יותר, כאשר המבקר מארק קרמודה כתב בשנת 2007 שרבים התחילו לראות את הסרט כ"יצירת מופת". בסקירה שנערכה בשנת 2002 העניק אד גונזלס ממגזין "סלנט" לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה, ובשנה שלאחר מכן, הפרסום כלל אותו ברשימת "100 הסרטים החיוניים". כשהוא הופיע בפודקאסט יוצרי הקולנוע בשנת 2015, הקולנוען ג'יימס גריי כינה את הסרט "מדהים", "יצירת מופת" ו"דוגמה קלאסית לאופן שבו המבקרים טועים". עוד בדברו על הסרט, גריי אמר: "מעולם לא ראיתי סרט שנעשה ב-30 השנים האחרונות [...] באמריקה, שכל כך מבקש מאיתנו להבין ולהיות בנעליים של אדם שסובל עמוקות כל כך. זה דבר של יופי."
בספרו, כריס רודלי תיאר את הסרט כ"מבריק אך מפליא", וכתב כי "באותו הזמן בו לינץ' הפיץ את 'טווין פיקס: אש הולכת איתי' בשנת 1992, התגובה הביקורתית הפכה לעוינת, ורק עכשיו הסרט נהנה מהערכה מחודשת של ביקורתיות זהירה אך סימפתית. זהו, ללא ספק, אחד מחזיונות השכונתיים האכזריים והעגומים ביותר של לינץ', והוא אף הצליח לרצות את מעריצי הסדרה המושבעים. [...] בחשיפת לב ליבה של סדרת הטלוויזיה, לינץ' נאלץ לקבל את העובדה כי לא סביר שיחזור לעיירת טווין פיקס."
הסופרת לינדזי הלאם, ייחסה את התגובה השלילית הראשונית לסרט כתוצאה מהדברים הבאים: "לינץ 'לא נותן [לקהל] להתנתק – לוקחים אותנו כל כך רחוק לחוויה של לורה, בלי שום הפוגה ובלי שום הומור הקשור לסדרה".
בכתבה שפורסמה ב"גרדיאן" בשנת 2017, כתב מבקר הקולנוע מרטין קונטריו על הביקורות החיוביות לה הסרט זכה: "רבע מאה לאחר מכן, הסרט מתגלה בצדק מחדש על ידי מעריצים ומבקרים כיצירת המופת הבלתי-מזוהה של לינץ'. זה לקח זמן רב מדי, וזה גבה את מחירו מהקולנוען, אך 'אש הולכת איתי' סוף סוף שב מהקור."