cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צומת אל-על
בשל היותו ציר תנועה מרכזי אל נמל התעופה המרכזי של ישראל וממנו מתרחשים בו מעת לעת חסימות כבישים במסגרת מחאה ציבורית, חסימות אלה אף גרמו לעיתים לביטולי טיסות.
בניית מחלף
בדצמבר 2017 אישרה הוועדה הארצית לתשתיות הלאומיות מותנה בכפוף לאישור ממשלה, בניית מחלף בצומת אל-על, האמור לספק פתרון לפקקים באזור. הפרויקט יבוצע על ידי החברה הממשלתית נתיבי ישראל בעלות כוללת של כ-400 מיליון ש"ח. ביצועו ייקח על פי הערכות כשלוש שנים לפחות ויבוצע בשני שלבים. השלב הראשון - ביצוע מחלף במפגש של כבישים 40 ו-453, כאשר כביש 453, יעבור מעל כביש 40 בגשר. הרמזור הקיים כיום בצומת אל-על יתבטל לבאים מכביש 1 משני הכיוונים שיעברו מתחת לגשר. בשלב השני של הפרויקט, כביש 40 יתבטל במקטע שבין כביש 1 ל-46 ויחובר ישירות לנתב"ג.
פובליוס ליקיניוס קראסוס (בן הטריומוויר)
פובליוס ליקיניוס קראסוס (בלטינית: Publius Licinius Crassus; 86?/82? לפנה"ס – 53 לפנה"ס) היה אחד משני בניו של הטריומוויר מרקוס ליקיניוס קראסוס ורעייתו טרטולה (Tertulla). הוא השתייך לדור האחרון של הנוֹבִּילֶס הרומיים שהחל את הקריירה הפוליטית שלו לפני התמוטטות הרפובליקה. עם עמיתיו באותה עִלִית של האצולה הרומית נמנו מרקוס אנטוניוס, מרקוס יוניוס ברוטוס, דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, המשורר גאיוס ואלריוס קאטולוס וההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס.
פובליוס קראסוס שירת תחת פיקודו של יוליוס קיסר בגאליה בשנים 58-56 לפנה"ס. הוא היה צעיר מכדי לקבל מידי הסנאט תפקיד פיקודי רשמי, והצטיין במלחמה שניהל קיסר נגד שבטי הגאלים בארמוריקה (ברטאן) וגאליה אקוויטניה, שאותה כבש בשנת 56. קיסר רחש לו הערכה רבה וכמותו גם קיקרו, אשר משבח במכתביו את כושר הנאום שלו ואת אופיו הטוב. עם שובו לרומא נשא פובליוס לאישה את קוֹרנליה מֶטֶלָה, בתו המשכילה והכשרונית של האופטימאט מטלוס סקיפיו. את הקריירה הפוליטית שלו החל ב-55 לפנה"ס, כאשר נבחר לטריוּמוויר מוֹנֶטאלִיס, אחד מחבר של שלושה אנשים האחראים על טביעת המטבעות ברומא.
הקריירה המבטיחה של פובליוס נקטעה ב-53 לפנה"ס, כשנהרג יחד עם אביו בקרב חרן, במלחמה נגד הפרתים. קורנליה, אשר ככל הנראה לא נולדו לו עמה ילדים, נישאה לפומפיוס מגנוס המבוגר ממנה בשנים רבות.
זרנוגה
זרנוגה (בערבית: زرنوقة; מילולית: "זרנוק") היה יישוב ערבי. בתקופת המנדט שכן במקום כפר ערבי בנפת רמלה, בשם זרנוגה, כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לרמלה (כיום בתחום שכונת קריית משה, הנמצאת במערב רחובות).
הכפר נכבש במהלך מלחמת העצמאות, במאי 1948, פונה וננטש.
היסטוריה
ייתכן שהיישוב נקרא על שם ערוץ הנחל העובר במקום ונשפך אל ואדי דוראן סמוך לכפר אל קוביבה (כיום כפר גבירול).
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר נמצאו בסמוך למסגד הכפר ומדרום מערב אליו ומעידים על קיומו של יישוב יהודי מן התקופה הפרסית (המאות 6–4 לפנה"ס). כמו כן, התגלו במקום שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית (המאות 4–7). ייתכן כי זהו מקום מוצאו של התנא רבי חייא בר זרנוקי.
הכפר הערבי הופיע ללא שם במפה שהכין הצרפתי פייר ז'אקוטן ב-1799. חלק מתושבי הכפר היו מצרים שהגיעו לארץ ישראל עם צבאו של אבראהים פאשא ב-1831. לפי דו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1882 היה זרנוגה כפר גדול מוקף שוחות צבר, רוב בתיו היו עשויים לבני טיט ובגנים היו בארות מים. מסגד הכפר, בעל כיפה ונטול מינרט, הוקם ב-1890.
ב-20 באפריל 1891 התעוררה מחלוקת בין כפריים לתושבי המושבה הסמוכה רחובות על זכויות מרעה. המחלוקת, המכונה "תקרית זרנוגה הראשונה", התבררה לבסוף בבית המשפט.
ב-23 ביולי 1913 התחוללה "תקרית זרנוקא" (או תקרית זרנוגה השנייה) שבה תפסו אנשי "השומר" שני כפריים מזרנוגה בעודם גונבים ענבים מכרם בראשון לציון. התפתחה קטטה המונית שבמהלכה נהרגו שני יהודים וערבי ואחרים נפצעו. התקרית נחשבת לנקודת מפנה בתולדות יחסי היהודים והערבים בארץ ישראל. בעקבות האירוע הגישו עשרות מוח'תארים בסוף יולי 1913 עצומה משותפת לסולטאן מהמט החמישי. ככל הנראה הייתה העצומה ביוזמתו של פעיל פוליטי מיפו בשם סולימאן אל-תאג'י. משה סמילנסקי הואשם, יחד עם אחדים מבני רחובות, בהרג הערבי; לאחר משפט ממושך, זוכו כל הנאשמים.
רבים מתושבי הכפר עבדו במושבה הסמוכה רחובות. בשנת 1924 הוקם בכפר בית ספר יסודי לבנים וב-1943 גם לבנות. בשנת 1945 למדו בהם 252 תלמידים ו-52 תלמידות. לפי סקר הכפרים בארץ ישראל שנערך ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר בכ-2,380 איש והוא השתרע על שטח של 5,977 דונמים, מתוכם 327 דונמים של שטחים ציבוריים.
לאחר מלחמת העצמאות
באוגוסט 1948 ביקשה קבוצת שילר מן המוסדות המיישבים, שיחכירו לה את אדמות זרנוגה, וכמה מאות דונמים מן השטחים החקלאיים של הכפר נמסרו לידיה. בבתים הנטושים וסביבם הוקמו מעברות זרנוגה א' וב', שאליהן הגיעו בשנות ה-50 עולים מצפון אפריקה. המעברות צורפו לרחובות בשנת 1957. בשנות השישים חוסלו המעברות ובמקומן הוקמה שכונת קריית משה.
מסגד הכפר ובית עלמין (שאיננו תחום ואיננו מסומן) מדרום למסגד הם השרידים היחידים שנותרו מן הכפר.
השטח הפתוח בין קריית משה לשכונת וייסגל (שכונת רחובות הצעירה) קיבל אישורי בנייה בשנת 1991, אולם תכנון מפורט לבניית שכונה החל רק בשנת 2003. אז החליטה העירייה להקים פארק ציבורי בשטח בית הקברות והמסגד ולהסיט מעט את בתי השכונה. בשנת 2009 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד עיריית רחובות, במטרה למנוע בנייה על שרידי בית העלמין. בסוף 2012 נדחתה העתירה, כיוון שלטענת בג"ץ העותרים לא הצליחו להוכיח שבשטח הספיציפי עליו הוגשה העתירה אכן התקיים בית קברות. במקביל, התחייבה העירייה לשמר את מבנה המסגד ולהעתיק ממקומם קברים, אם יימצאו כאלה בשטח הפארק, בהתאם לחוקי רשות העתיקות ובתיאום עם גורמי הדת המוסלמים.
אנוקט
אָנוּקֶט או אָנְקֶט (ביוונית נקראה אָנוּכִּיס) הייתה אלת הנילוס (האנשת נהר הנילוס) במיתולוגיה המצרית. אנוקט נחשבה חלק מהשילוש שכלל את האלים חְנוּם וסָטִיס, ויש סברה כי נחשבה לבתם של שני אלים אלה, או לרעייה שנייה של האל חנום.
אנוקט מתוארת כאלה החובשת כובע עשוי נוצות. היעל נחשבה כחיה המקודשת לאלה. בתקופת הממלכה הקדומה מרכז פולחנה היה באי סהל. בתקופת השושלת ה-13 הקים פרעה סובחוטפ השלישי מקדש לכבודה, וכתובות מתארות פסטיבל שנערך לכבודה שנקרא "חג אנוקט", ובמסגרתו, בראשית ההצפות העונתיות של נהר הנילוס זרקו לנהר, כקרבן, זהב, מטבעות ואבנים טובות כתודה לנהר המשקה את האדמה. במסגרת החג הותרה אכילת דגים מסוימים שבשאר ימות השנה אכילתם נאסרה (דבר המעיד על היות הדגים קדושים לאלה). בתקופת הממלכה החדשה הוקם עבור האלה מרכז פולחני באי יב.
פורטוגזים
פורטוגזים (בפורטוגזית: Portugueses) הם קבוצה אתנית שהתהוותה בפורטוגל, במערב חצי האי האיברי. שפתם היא הפורטוגזית ודתם השלטת היא הנצרות, בעיקר רומית קתולית.
בעקבות התפשטותה בעבר של האימפריה הפורטוגזית והתיישבות במושבות באסיה, אפריקה ואמריקה, ולאחר מכן בעקבות גלי הגירה עד למאה ה-20 וה-21, קמו קהילות פורטוגזיות באזורים רבים על כדור הארץ ותפוצה פורטוגזית גדולה.
הפורטוגזים מילאו תפקיד מפתח בעידן התגליות הגאוגרפיות, וחקרו ארצות רחוקות שלא היו ידועות קודם לכן לאירופים באמריקה, אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
מקורות
הפורטוגזים של ימינו משויכים על ידי אנתרופולוגים לקבוצת אוכלוסייה "איברית" ("מערב-ים תיכונית"). המרכיבים היסודיים באתנוגנזה של הפורטוגזים היו שבטים קלטו-איברים שעברו תהליך רומאניזציה במאות הראשונות לספירה. במאות 5–6 ליסוד הקלטו-איברי נוסף מרכיב גרמאני בעקבות הגעתם לאזור של שבטי ויזיגותים וסואבים. במאה ה-8 פלשו לחצי האי האיברי מורים, אוכלוסייה ברברית-ערבית מצפון-מזרח אפריקה. תושבי פורטוגל נאבקו שנים רבות במורים, שהיו בני דת מוסלמית, ושכבשו למשך חמש מאות שנה את רוב שטחי ארצם. בסופו של דבר השתחררו הפורטוגזים מהכיבוש המורי, והמורים חלקם גורשו וחלקם נטמעו בעמם. עד סוף המאה ה-15 גם מספר רב של יהודים ספרדים שהתיישבו בפורטוגל בתקופות שונות נטמעו באוכלוסייה הפורטוגזית הנוצרית, תוך המרת דתם.
דמוגרפיה של פורטוגל
בפורטוגל חיים כ-10 מיליון פורטוגזים ילידים, מתוך אוכלוסייה כללית של 10,750,000 תושבים.
שפות הרוב והמיעוטים בפורטוגל
א. פורטוגזית - היא שפת רוב הפורטוגזים.
ב. שפות מיעוט:
מיעוטים אתניים בפורטוגל
בפורטוגל חיים בני מיעוטים שאינם נחשבים פורטוגזים במובן של קבוצה אתנית אלא במשמעות של אזרחי פורטוגל.
התפוצה הפורטוגזית בעולם
למעלה ממאה מיליון אנשים בעולם הם צאצאים לאבות פורטוגזים מוכרים שהגיעו להודו, אמריקה, מקאו, מזרח טימור, מלזיה, אינדונזיה ואפריקה.
בשנים 1886–1966 הייתה לפורטוגל ההגירה השלילית הגדולה ביותר במערב אירופה, להוציא אירלנד. מאמצע המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עזבו כמעט שני מיליון פורטוגזים את ארצם, בעיקר לברזיל, אך גם לארצות הברית. כ-40 מיליון ברזילאים הם צאצאים לפורטוגזים שהיגרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כ-1,200,000 ברזילאים הם מהגרים ילידי פורטוגל. מיעוטים פורטוגזים חשובים חיים גם בארצות אחרות.
רוב הצאצאים של היהודים הפורטגזים חיים בימינו בישראל, בארצות הברית, צרפת, ונצואלה, ברזיל, טורקיה והולנד. בברזיל רבים מהם היו אנוסים או "נוצרים חדשים".
טיני
ביוגרפיה
מרטינה סטוסל נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה, בתם של מריאנה מוזלרה ושל במאי ומפיק הטלוויזיה אלחנדרו סטואסל. יש לה אח, פרנסיסקו, דוגמן ודי ג'יי במקצועו, המבוגר ממנה בשנה. סטואסל החלה את הכשרתה האמנותית בגיל צעיר בלימודי שירה, פסנתר, קומדיה מוזיקלית, תיאטרון מוזיקלי וריקוד במולדתה בואנוס איירס.
קריירה
בשנת 2007, לסטואסל היה תפקיד בעונה הראשונה של הטלנובלה הארגנטינאית הפופולרית "פטיטו", בתור מרטינה, אחת מעוזריו של פיטו ברנרדי. היא גם שיחקה בתפקיד אנה בפרק פלאשבק באותה סדרה.
בשנת 2010, סטואסל לוהקה בתפקיד הראשי בסדרה "ויולטה", הפקה משותפת בין ערוץ דיסני לאמריקה הלטינית, לאירופה, למזרח התיכון ולאפריקה, שבה שיחקה את דמותה של ויולטה קסטיז'ו. מרטינה שרה את שיר הפתיחה של הסדרה "בעולם שלי" מלבד גרסת המקור בספרדית, גם באיטלקית ואנגלית.
בשנת 2013 השאילה את קולה לדמותה של קארי בדיבוב של הגרסה האיטלקית של הסרט "בית ספר למפלצות" לצד חברתה מהסדרה ויולטה, לודוביקה קומלו- שדיבבה בסרט את דמותה של בריטני.
בשנת 2013 נבחרה לשיר את גרסת הפופ של שיר הנושא מתוך הסרט "לשבור את הקרח" בגרסה הספרדית (Libre Soy) והאיטלקית (All'Alba Sorgerò).
במאי 2014 הוציאה לאור ספר אוטוביוגרפי שנקרא "Simplemente Tini" (בעברית: פשוט טיני).
ב-2015 חתמה על חוזה בחברת התקליטים האמריקאית Hollywood Records, שם חתומים כמה מכוכבי דיסני, לרבות דמי לובאטו, זנדאיה ועוד. ביולי 2015 טסה ללוס אנג'לס על מנת להקליט את שיריה הראשונים באולפני החברה.
ב-2016 שיחקה בסרט "טיני: השינוי הגדול של ויולטה" אשר הביא לסגירת המעגל של "ויולטה", דמות הליוותה את טיני שלוש שנים והביאה לפריצתה. בנוסף, טיני הציגה את הסינגל הראשון שלה "Siempre Brillaras" (בתרגום חופשי: תמיד תזרח) כשיר הנושא של הסרט, אשר בזכותו קיבלה פרס עבור המוזיקאי הטוב ביותר.
באפריל 2016 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה הנשא את שמה "TINI" תחת חברת התקליטים Hollywood Records.
ב-18 ביולי הציגה טיני את הקליפ הראשון שלה כסוליסטית לשיר שלה "Great Escape", ובנוסף הוציאה את הגרסה הספרדית לשיר זה "Yo me escaparé" הכללה גם סרטון ריקוד נלווה לשיר. באותה שנה, הפכה גם לפנים של חברת הבגדים, בעיקר בשל עבודתה ופרסומה גם מחוץ לארץ מוצאה (ארגנטינה).
במרץ 2017 יצאה טיני לסיבוב הופעות מסביב לעולם שנקרא על שם השיר שלה באלבום הסולו "Got me started tour". כחלק מסיבוב ההופעות שלה באירופה הייתה טיני ברומא, מילאנו, פולין, גרמניה, וינה, רומניה ועוד.
ב-23 בפברואר 2017 הוציאה וידאו דאנס עבור השיר שלה "Finders keepers".
באותה שנה, הוציאה טיני את קו האופנה החדש שלה אשר כלל מגוון רחב של פרטי לבוש בעיצובה תחת השם שלה "Tini by martina stoessel". כמו כן, סמל קו האופנה היה הכלבה שלה, אולגה.
באוקטובר 2018 הוציאה את אלבומה השני ״Quiero Volver״ שכלל את הלהיט “Te Quiero Más” בשיתוף פעולה עם הזמר נאצ'ו ולהיטים נוספים שכללו שיתופי פעולה עם זמרים נוספים וגדולים בתעשייה: קרול ג'י, סבסטיאן יאטרה, הצמד Cali & El Dandee והלהקה המצליחה Morat. באותה השנה השתתפה ברמיקס שיצא ללהיט "Lo malo" של איתנה ואנה גרה.
ב-3 בדצמבר 2020 הוציאה את אלבומה השלישי "Tini Tini Tini" שכלל שיתופי פעולה עם זמרים נוספים ובהם: סבסטיאן יאטרה, גרייסי רנדון, אלחנדרו סאנס והצמד מאו וריקי.
חיים אישיים
טיני גרה עם אחיה הגדול והוריה בעיר סן איסידרו, בואנוס איירס. היא גם מתגוררת לעיתים קרובות בלוס אנג'לס, קליפורניה, ובמיאמי, פלורידה. היא דוברת ספרדית (שפת האם שלה), איטלקית ואנגלית.
בשנת 2013, סטואסל החלה לצאת עם השחקן הארגנטינאי חואן פדרו לנסאני. לאחר שנתיים של זוגיות, הם סיימו את מערכת היחסים שלהם באפריל 2015. הם חזרו יחד בקיץ של אותה שנה, אך נפרדו שוב בדצמבר 2015.
בספטמבר 2016, סטואסל החלה לצאת לצאת עם הדוגמן הספרדי פפה בארוסו סילבה, שהיה כוכב אורח בקליפ של "Great Escape". בפברואר 2018, סטואסל הודיעה שהיא וסילבה כבר לא יוצאים, אבל הם חזרו להיות ביחד במאי 2018. ב-22 בדצמבר 2018, סטואסל הודיעה שהיא וסילבה נפרדו שוב.
ב-10 ביוני 2019, במהלך טקס פרסי מרטין פיירו, הודיעה סטואסל שהיא התחילה לצאת עם הזמר הקולומביאני סבסטיאן יאטרה. במאי 2020, פורסם שסטואסל ויאטרה סיימו את מערכת היחסים ביניהם.
באוגוסט 2022, כדורגלן אתלטיקו מדריד רודריגו דה פול חשף בפוסט באינסטגרם שהוא וסטואסל יוצאים.
ציפורי סאטין
ציפורי סאטין (שם מדעי: Cnemophilidae) היא משפחת ציפורי שיר החיות ביערות גינאה החדשה וסביבותיה והן קרובות משפחתם של העדניים ושל המלנוכריים. המשפחה כוללת 4 מינים ב-2 סוגים.
לציפורים אלה ישנה דו צורתיות-זוויגית בה הזכר גדול ומפואר יותר מהנקבה וצבעו צהוב או כתום, עם בטן שחורה וראשו עד המקור גם שחור. הזנב וקצוות הכנפיים אדמוניים והכנפיים מעוגלות. הזכרים בולטים בעיקר בגלל הכתר המזדקר האדמוני שלהם.
אלו עופות קרקע הרריים החיים בגובה 2,000-4,000 מ' מעל הים ביערות וסבכים ומחפשים פירות, זרעים וחרקים ביערות.
עקב מיקומן הגאוגרפי הקשה להגעה ועקב נדירותן בטבע, אין הרבה מידע אודות ציפורים אלו..
מלחמת שלזוויג הראשונה
מלחמת שלזוויג הראשונה (בגרמנית: Schleswig-Holsteinischer Krieg, בדנית: Treårskrigen) הייתה מלחמה שהתנהלה בשנים 1848–1852 בין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה עקב דרישת דוכסויות שלזוויג-הולשטיין להשתחרר מתלותם בממלכת דנמרק, והסתיימה בניצחון דני, שהשאיר את הדוכסויות תחת שלטון דני, עד לאחר מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864.
רקע היסטורי
דוכסויות שלזוויג-הולשטיין היו מאוחדות תחת הכתר הדני, אולם, רק הולשטיין שהייתה גרמנית לחלוטין השתייכה לקונפדרציה הגרמנית, ללא שלזוויג שהייתה דנית בחלקה. בשנת 1848 עלה פרדריק השביעי, מלך דנמרק על כס המלוכה הדני, ומכיוון שלא היו לו ילדים, נוצרה תסבוכת רצינית. בדנמרק היה אמור לעלות אחריו על כס המלוכה כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג שהיה הקרוב ביותר מהצד הנקבי, ואילו דוכסויות שלזוויג הולשטיין שלט בהם החוק הסאלי, ולפיכך לא הסכימו לשלטונו של כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. בעקבות המהפכה בצרפת פרצו מהומות אף בגרמניה, וב-24 במרץ 1848 הכריזו הדוכסויות על ניתוק קשריהם עם דנמרק ופנו בקריאת עזרה אל הקונפדרציה הגרמנית.
פרוץ הקרבות
ב-10 באפריל 1848 חצו כוחות פרוסיים את גבול הדוכסויות, ועד סוף אפריל סילקו את הכוחות הדניים מהדוכסויות. ב-2 במאי חצו הכוחות הפרוסיים ליוטלנד, אולם בעקבות מחאות מעצמות אירופה עצרו הפרוסים, וביולי חתמו על שביתת נשק עם דנמרק. אולם המפקד הפרוסי בדוכסויות ביטל את שביתת הנשק, ורק לאחר הוראה מפורשת מפרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, נחתמה שוב שביתת נשק במאלמו ב-26 באוגוסט. בעקבות שביתת הנשק נסוגו הן הכוחות הפרוסיים והן הכוחות הדניים מהדוכסויות, והם נמסרו לוועדה פרוסית-דנית משותפת.
חידוש הלחימה
במרץ 1849 חידשו הדנים את הלחימה, ולאחר כמה ניצחונות נחתם ב-10 ביולי 1849 שוב הסכם שביתת נשק, בתנאים יותר נוחים עבור הדנים. ב-2 ביולי 1850 חתמה פרוסיה הסכם שלום עם דנמרק, ובו הסתלקה מתביעותיה לדוכסויות. לאחר מכן כבשו הדנים במהירות את שלזוויג, והכניעה את הולשטיין עם עזרה מהקונפדרציה הגרמנית.
ועידת לונדון
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לכריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג בתמורה לויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות.
אחמד פואד נגם
אחמד פואד נִגְם (בערבית: احمد فؤاد نجم, הגייה מצרית:, בתעתיק מדויק: אחמד פֻאָאד נגם, במקורות נכתב גם ניג'ם; 22 במאי 1929 – 3 בדצמבר 2013) היה משורר מצרי. היה ידוע בזכות שירתו הלאומית והמהפכנית בשפה הערבית מצרית ובעבודתו עם המלחין והזמר המצרי שייח' אימאם (1918–1995). יש שראו בו גיבור עממי.
תחילת דרכו
לאחר מות אביו עבר נגם להתגורר עם דודו חוסיין בזקאזיק, אולם בשנת 1936 הועבר לבית יתומים, שם פגש בזמר המצרי הידוע עבד אל-חלים חאפז. בשנת 1945, בגיל 16, עזב את בית היתומים ושב לכפרו, שם עבד כרועה. מאוחר יותר עקר לקהיר במטרה להתגורר עם אחיו, אולם האח גירשו מביתו והוא נאלץ לשוב לכפרו. הוא עבד באחד מבסיסי הצבא האנגלי בעודו מסייע למורדים מצרים. עם נסיגת הצבא הבריטי מרוב שטחה של מצרים החל נגם עובד כפועל בית חרושת ממשלתי. הוא נידון לשלוש שנות מאסר לאחר שזייף טופס רשמי, ובתקופת היותו אסיר השתתף בתחרות כתיבה שאורגנה על ידי המועצה המצרית העליונה לאמנויות וזכה במקום הראשון. לאחר מכן פרסם, עוד בעודו אסיר, את אסופת שיריו הראשונה בשם "תמונות מן החיים ובית הכלא". שיריו נכתבו בשפה ערבית מצרית עממית. לאחר שחרורו התקבל לעבודה כפקיד בארגון לעמי אסיה ואפריקה. הוא אף החל להקריא את שיריו באופן קבוע ברדיו המצרי. נגם התגורר בחדר בודד על גג בניין ברובע בולאק, סמוך למרכז העיר בקהיר, עת פגש במלחין והמשורר שייח' אימאם, אשר הפך לשותפו לחדר ויחד שרו את שיריו. במהלך חייו נכלא נגם מספר פעמים על רקע דעותיו הפוליטיות ובמיוחד על רקע הביקורת הנוקבת שמתח על נשיאי מצרים גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
הוקרה ופרסים
בשנת 2013 זכה נגם בפרס הנסיך קלאוס על "יושרתו חסרת הפשרות".
עיתונות נשים
עיתונות נשים כוללת עיתונים וכתבי עת שקהל היעד שלהם הוא בעיקר נשים והם מוגדרים במוצהר כעיתוני נשים. בנוסף לעיתונים, קיימים מדורי נשים בעיתונים כלליים ומוספים המצורפים לעיתונים ונתפסים כמוספי נשים. בדרך כלל רוב הכותבות בהם הן נשים. עיתוני הנשים, המדורים והמוספים עוסקים בעיקר בעצות לנשים ביחס לטיפוח הבית ולטיפוח היופי, נושאי צרכנות, בריאות, אופנה, מזון, זוגיות, הורות וחינוך.
חוקרים ועיתונאים מתקשים למצוא הסבר לתפוצתם הרחבה של עיתוני הנשים, למרות הדעה הרווחת המייחסת להם רמה שטחית.
רקע היסטורי
ראשיתה של עיתונות הנשים במאה ה-18 בבריטניה ובארצות הברית. עיתונים החלו להתפרסם בסוף המאה ה-17 באירופה, בעיקר כאמצעים להעברת מידע, אך התפתחות טכנולוגיית הדפוס בצורה מהירה יותר במדינות אלה יצרה תנאים מתאימים להתקדמות בתחום העיתונות בכלל, ועיתונות הנשים בפרט.
עיתונות הנשים באנגליה כוונה לנשים מהמעמד הבורגני-גבוה והמודל שהיא הציגה הפך לשאיפה גם בקרב בנות מעמד הפועלים. המודל האידיאלי של האישה, כפי שהוצג בעיתונות, התייחס לגוף האישה. העיתונים הציגו נשים לבושות בשמלות הדוקות (עם מחוך) כמייצגות את השוני של הנשים ביחס לגברים, ובכך הגדירו את ההבדלים המגדריים כהבדלים של שוני פיזי, ועיגנו אותם בלבוש כשוני תרבותי. שיח זה סביב גוף האישה לא ירד מסדר היום החברתי גם לאחר שהביקורת הפמיניסטית הציגה אותו כסמל לכבילת הנשים.
ההתמקדות בנשים ממעמד מסוים יצרה מצב של "שיח נשים" שלא התייחס לבעיותיהן ולחוויותיהן של נשים אחרות, במקומות אחרים וממעמדות שונים. חנה הרצוג טוענת ששיח זה התעלם מהשונות בין נשים, כך שלמעשה רוב הנשים נשארו מבודדות בענייניהן האישיים ולא נבנתה ישות פוליטית של נשים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 התמקדו עיתוני הנשים במשפחה ובאמהות, אך החל משנות ה-50 וה-60 החלו העיתונים להתמקד בעצות לניהול משק הבית במקביל לעצות לבילוי הזמן הפנוי, כאשר ההדרכה המוסרית ביחס לאפשרויות ניצול הפנאי תופסת מקום משמעותי.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19, עם ההכרה בתפקיד האישה כצרכנית, עברו עיתוני הנשים שינוי שכוון לעצות בתחום הקניות. העיתונים שימשו כשותפים ליצירת דפוסי הצריכה ומדורי הפרסום הלכו ותפסו נפח גדול יותר. הגבולות בין מדורי הפרסום לכתבות היטשטשו, כך שרוב הכתבות עסקו בבניית זהות נשית של עקרת-בית טובה, אם ורעיה מסורה – המטפחת את עצמה ואת ביתה תוך עידודה לצרוך מוצרים לבית ולטיפוח הנשיות.
כאשר החלו נשים להיכנס לשוק העבודה, החלו העיתונים לעסוק במתח שבין תפקידי האישה המקובלים כטבעיים לבין עבודתה מחוץ לבית. בעיתונים הובאו סיפוריהן של נשים בשילוב עצות כיצד לתמרן בין התחום הפרטי לתחום הציבורי. במשך תקופה ארוכה עסקו הכתבות בעיתונים אלה בעיקר בנושאים הקשורים בטיפוח החן, טיפול בילדים ותחזוקת הבית, תחומים שבהתאם לתפיסה החברתית אמורים לעניין נשים. תפיסה זו גרסה שנשים זקוקות להדרכה ולהגנה, כך שתכני העיתונות שיועדו לנשים היו קשורים לעצות כיצד להיות נשיות ואימהות טובות יותר. בהתאם לתפיסה זו, היו העיתונים אמורים גם להגן על נשים מ"ידע אסור". מהותם של עיתוני הנשים הייתה סיוע לנשים לבנות את זהותן הנשית בעזרת עצות לבחירת לבוש, לשמירת משקל, לבחירת בן-זוג, לחינוך הילדים וכדומה.
בטי פרידן, ממנהיגות התנועה הפמיניסטית האמריקנית בשנות ה-60 של המאה ה-20, טענה בספרה The Feminine Mystique ('המסתורין הנשי') שהדימוי הנשי המרכזי העולה מעיתוני נשים הוא של אישה שכל אושרה הוא ענייני הבית וקראה לייצוג העולה בקנה אחד עם רעיונותיה של התנועה הפמיניסטית.
כתיבת נשים בעיתונות היהודית והעברית
נשים נעדרו כמעט לגמרי מן העיתונות היהודית-עברית עד ראשית המאה ה-20. באותה תקופה נשים משכילות, שידעו עברית והיו בעלות מסוגלות לכתיבה, השתייכו למיעוט ולכן גם כתיבתן יועדה למיעוט המשכיל. רוב הנשים כתבו ביידיש שפנתה לקהל קוראות וקוראים רחב יותר. נשים החלו לכתוב לקראת סוף המאה ה-19 בעיתונות ביידיש. הכותבות בעיתון "קול מבשר" שהופיע באודסה ובפטרבורג בשנים 1862–1871, אופיינו בהיותן בעלות מודעות נשית, ביכולתן לכתוב מנקודת-מבט נשית ובמחאתן נגד קיפוח האישה. למשל: נחמה פוחצ'בסקי וחמדה בן-יהודה. גם בעיתון "יידישעס פאלקס-בלאט" שהחל להופיע ב-1881 בליטא ובאוקראינה שותפו נשים בכתיבה. אחת הכותבות הבולטות בעיתונות עברית היא רחל מורפורגו שכתבה ב"כוכבי יצחק" שהופיע בווינה.
נורית גוברין, שעוסקת בחקר הספרות של הדורות הקודמים, מציינת שהיחס לנשים כותבות היה בדרך-כלל מסתייג ולעיתים עוין. גם עורכים שנתנו דריסת רגל לנשים כותבות היו חצויים בין הרצון להיות מושכים בשל שיתוף הנשים שנחשב לפעולה נועזת לבין הסתייגותם משוויון זכויות לנשים. כך, ניתנה לנשים באמריקה אפשרות לשלוח מאמרים או מכתבים לעיתון "העברי", ברוסיה השתתפו נשים באופן חלקי בכתיבה בשבועון "המליץ" וב"המגיד" שיצא לאור בגרמניה, רוסיה ואוסטריה. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 גדל מאוד מספרן של נשים כותבות בעיתונות. מדובר בעיקר בעיתונות ביידיש ברוסיה. הנשים כתבו לרוב על נושאים של חיי היום-יום או הגיבו למאמרים של גברים. כתיבתן בעיתון מסמלת את כניסתן כשותפות משפיעות על החיים הציבוריים. הכתיבה ביידיש אפשרה לנשים לחרוג מהמרחב המסורתי הביתי אל המרחב הציבורי ולקחת חלק בעיצוב החברה שבה חיו.
בדרך כלל היו לנשים, שכתבו בעיתונים באותה תקופה, קשרים עם עורכים או כותבים בעיתונים, דבר שהקל על כניסתן לעיתון. עם זאת, נורית אורחן, שחקרה את כתיבת הנשים בעיתונות ביידיש, מסכימה עם ממצאיה של נורית גוברין באשר לעובדה שברוב העיתונים לא הוקצו מדורים מיוחדים לכתיבת נשים מתוך זלזול או עוינות וזה כנראה גרם למיעוט כתיבתן בעיתונות ביידיש. אורחן מצאה שהיקף כתיבתן של נשים, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היה די מצומצם. הן כתבו בעיקר על נושאי חינוך, תרומות וצדקה, בריאות ועוד. נשים הביעו ביקורת דרך דפי העיתון, דבר שלא יכלו לעשות לולא ניתנה להן במה זו.
מתוך המאמרים שכתבו עולה תפיסת-עולמן וזהותן הבורגנית שהייתה חשובה להן יותר מזהותן היהודית. בכתיבתן עסקו נשים רבות באורחות חייה של האישה, למשל, מלכה גולדמן כתבה ב-1903 ב"יודישע פאלקס-צייטונג" על מימושה העצמי של אישה בניהול הבית לשביעות רצונו של הבעל, חלקן כתבו על אופנה ואחרות אף כתבו מאמרים העוסקים בשחרור האישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שפגעה באורחות חייהם של יהודי פולין ורוסיה, הם נאלצו להתחיל להתייחס לפוליטיקה הבינלאומית. נשים יהודיות החלו להיות מודעות לפעילותה של התנועה הפמיניסטית ומצאו באידאולוגיה שלה את הדרך שבה ישיגו שוויון חברתי, כלכלי ופוליטי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם בפולין ארגון "יידישע פרויען פעריין" (איגוד הנשים היהודיות) שפרסם מנשרים ועיתונים ביידיש ממקום מושבו בוורשה. העיתונים "פרויען-שטים" (קול אישה) ו"די פרוי" (האישה), נכתבו בעיקר בידי נשים והדגישו את חשיבות השחרור העצמי של האישה. השבועון "די פרוי" טען ש"לאחרונה נטלו על עצמן נשים יהודיות לייסד ארגונים משל עצמן ועל כן הן זקוקות לעיתון משלהן." משימתו העיקרית של העיתון הייתה למלא את החסך שהיה לנשים בקשר עם העולם הגדול, בידע ובעצמאות, ובו בזמן לחזק אותן בקיום הבית היהודי המסורתי. הוא עסק בתביעותיהן הפוליטיות והכלכליות של נשים, בביסוס תפקידן בתרבות, בספרות, באמנות, במוזיקה, בספורט ובאופנה, ובהגנה על זכויותיהן, זאת במקביל לעיסוק בשאלות בדבר אהבה וחיי משפחה, גידול ילדים ובריאות הנובעות מתפיסת חשיבותה של המשפחה היהודית.
עיתונות נשים עברית
העיתונות הנשית העברית עברה תמורות ושינויים לאורך השנים מאז שיצא העיתון הראשון – "האשה" (1926). ירחון זה, לדברי העורכת הראשונה שלו, חנה טהון, (1886–1954) שאף ליצירת טיפוס חדש של האישה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי. שינויים אלה משקפים את השינויים שחלו בדימוי העצמי של נשים, ביחס החברה אליהן, בציפיות מהן ובקשרים המתקיימים בין נשים. השינויים מביאים לידי ביטוי הבניות חברתיות חדשות לפיהן יש מקום להשמעת קולן של נשים בעלות עוצמה שמהוות דוגמה לכך שגם נשים חזקות יכולות להתעניין בטיפוח ובטיפול בבית ובילדים.
בארץ ישראל החלה עיתונות הנשים כמדורים בעיתונים קיימים, בהם שולבו עצות לנשים, בענייני נימוסים, טיפוח הבית וטיפוח החן. בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה הופיע מדור אופנה ב-1904. החל משנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו מדורי נשים בסגנון אלה שהיו בעיתונות האירופית אך במקביל אליהם, משנות ה-40 החלו להופיע גם מדורים שעסקו בסוגיות של זכויות נשים, רווחתן, שילובן בבניית תפריט (בתקופת הצנע) ובארגוני נשים.
עם היווסדם של ארגוני נשים נוצר הצורך בכתיבה עיתונאית שהיוותה כוח הסברתי של תעמולה, מידע ושיח מתוך מגמה ליצור לכידות ותמיכה של נשים בארגונים אלה וגם על-מנת ליצור קשר עם ארגוני נשים באירופה ובאמריקה.
ב-1934 יצא העיתון "דבר הפועלת" שנחשב לעיתון הפמיניסטי הלוחם הראשון בישראל. בתחילה היה חלק מהעיתון "דבר" ובהמשך הופיע כירחון בעריכת רחל כצנלסון. ליליה בסביץ, חברת מערכת העיתון, טענה שהנשים, הן העירוניות והן בנות המושב או הקיבוץ, שהולכות ונעשות מעורות יותר בעבודה, במשק ובחיי החברה מרגישות שנוצרת דמות חדשה של אישה שחיה את האישי ואת הציבורי בעת ובעונה אחת.
עיתון "עולם האישה", בעריכת ד"ר רחל ליפשיץ, שהופיע בין השנים 1940–1948 דמה לעיתונים שהופיעו באנגליה. הוא פנה בעיקר לנשים ככוח צרכני, והוצאתו נבעה משיקולים כלכליים. מגמתו הייתה הדרכת האישה בתקופת המצוקה (תקופת מלחמת העולם השנייה) ודיווח על פעילויותיהם של ארגוני נשים בארץ . ב-1947 נוסד השבועון "לאשה" שהתמקד בעיקר בדימוי של הנשיות הקלילה והתרחק מייצוגן של נשים בתחומי הכלכלה והפוליטיקה.
לאחר הקמת המדינה ובעיקר בשנות ה-60 גדל היקף המדורים שיועדו לנשים בעיתונות העברית ואף גדל מספר כתבי העת המסחריים לנשים ("לאשה" היה הבולט שבהם). "לאשה" היה היוזם של תחרות מלכת היופי, (1950) אשר יש הטוענים שקיומה משעתק את אידיאל הנשיות כחלק ממטרותיה של עיתונות נשים.
שנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו לשינוי בשיח המובא בעיתונות נשים: באותה תקופה עדיין קיימת התייחסות רבה לתפקידי האישה כרעיה וכאם ולנושאים כמו קוסמטיקה, אפייה ובישול אך במקביל החלה העיתונות, שנפתחה למערב, לתת מקום גם לכתבות העוסקות בקריירה של נשים ואף להתייחס לסוגיות של דיכוי נשים, במיוחד דיכוי מיני של נשים בידי גברים, או אפליית נשים על ידי גברים. בסוף שנות ה-70 עם הקמת ארגוני נשים כ"נעמת" ו"הקרן לעזרת האשה" עלה נושא אפליית נשים על סדר היום התקשורתי והפוליטי.
בישראל קיימת גם עיתונות נשית דתית, לדוגמה: "פנימה". עיתון זה כולל בעיקר כתבות שבהן הכוונה לתפקידי הנשים המסורתיים, עצות ודברי תורה. עורכות המגזינים גאות בעובדה שתכני העיתונים מגוונים, שהם כוללים כתבות שמעניינות גם נשים חילוניות ובעיקר בכך שהכתבות נותנות חיזוק והערכה למקומה של האשה בבית. בעיתון יש מדורים קבועים כמו מדור הורות, מדור רפואה אלטרנטיבית, מדור פוריות, ומדורי חינוך, אסתטיקה, עיצוב פנים, מתכונים, זוגיות, אופנה, בריאות ורוחניות יהודית. עיתוני הנשים החרדיים, מהווים כר פורה לביטוין ולהזנתן של התמורות בחברה החרדית. לצד הקול המרכזי, המסורתי, הדומיננטי, במאמרי המערכת, נשמעים קולות אחרים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בסוגות הטורים האישיים ובכתבות.
קיימים עיתונים נוספים לנשים דתיות כמו "נשים" ו"משפחה" שעיקר תוכניהם נועד לחיזוק תפקידיה של האישה בבית.
הבניות חברתיות בעיתונות נשים
העיתונות הנשית מבטאת שימור או שינוי של הבניות חברתיות - בתכנים ובעיצוב העיתונים קיימים מסרים גלויים ומסרים חבויים. בעיתונות נשים כותבים בעיקר על נשים למען נשים. רוב עורכי העיתונים לנשים רואים את מטרתם כמקור לבידור, לגילוי הצד האנושי והחום שביחסי בני-אדם בחברה. לטענתם, קריאת עיתון נשים דומה לשיחות על נושאים לא חשובים וזה יוצר את התפיסה ביחס למה חשוב ונחשב בחברה. כלומר, הדימוי הנמוך של עיתוני הנשים מגדיר את מה שקשור בהן כפחות מעניין ופחות חשוב.
בעבר אופיינו העיתונים בכך שכל מדוריהם נועדו לנושאים הקשורים לבית, אך עיתונות הנשים שינתה את סגנון כתיבתה, ויותר מכך – כתיבה על התחום הפרטי חדרה גם לעיתונים יומיים. לדברי הרצוג "הגטו הנשי נפרץ – מדורי נשים פרצו אל מבצרם של הגברים".
עם זאת, יש לזכור שעיתוני הנשים מהווים את המרחב שבו מתקיים הפרסום הגדול ביותר לתחרויות יופי, ניתוח האירועים, ראיונות עם המתמודדות וכדומה. תחרויות אלה מזוהות עם מסחור והחפצת גוף האישה ומביאות את מנגנון השיעתוק לשיא. אך - הרצוג מציינת שבתחרויות יופי אין הבדלים בין גבולות אתניים ומעמדיים וזה מהווה "התרסה כנגד העולם הציבורי-פוליטי הנשלט על ידי קריטריונים גבריים שקובעים גבולות בין עדות לבין אומות."
מצד שני, העיתון יכול להוות קרקע לביטויי התנגדות ושינוי של המצב הקיים. למשל: נשים מצליחות בתחום ייצור האופנה ודוגמניות שמשתכרות סכומים גבוהים - זה מוציא אותן אל מחוץ להגדרות הסטריאוטיפיות לפיהן בתחומי עיסוק נשיים מרוויחים פחות. כך, כאשר בחורה יפה ומצליחה מפרסמת מוצר בעיתון, נשים יתעניינו במוצר יותר. כמובן שאם הפרסומת צמודה לכתבה על אישה מצליחנית, המוצר יימכר יותר.
לסיכום – עיתוני הנשים יכולים להיות מרחב משעתק שמנציח את היחס לנשים ואת תפקידיהן בחברה, אך הם יכולים להיות גם מקור להבעת התנגדות ולשינוי המצב.
נועם יורן סיכם את מהותה של עיתונות הנשים:
מסג'ד-י ג'אמע (אספהאן)
מסג'ד-י ג'אמע של אספהאן (בפרסית: مسجد جامع اصفهان, מַסְגִ'דֶ גָ'אמֶע אֶצְפַהָאן) הוא המסגד הגדול והקהילתי ("ג'אמע") של אספהאן שבאיראן. המסגד הוא תוצאה של בנייה ממושכת, של שיפוצים ושל תוספות באתר החל משנת 771 ועד סוף המאה ה-20. בצד הדרום-מזרחי של המסגד נמצא הבאזאר הגדול של אספהאן.
זהו אחד מהמסגדים העתיקים ביותר שעדיין בשימוש באיראן, והוא נבנה בסגנון הארכיטקטוני הנקרא "ארבעת האיוונים", כלומר יש בו ארבעה שערים העומדים אחד מול השני. "איוון" הוא חדר פתוח מקומר. במאה ה-13 היה הצד הדרומי של המסגד מקומר ב"מוקרנס", תאים דמויי-נישה.
הבנייה באתר בתקופת השושלת הסלג'וקית כללה הוספת שני חדרים בעלי כיפה. הכיפה הדרומית נבנתה כדי לארח את המחראב ב-1086–1087 והייתה גדולה יותר מכל כיפה אחרת שנבנתה עד אז. הכיפה הצפונית נבנתה שנה אחר כך ותפקידה אינו ידוע בוודאות. על אף שהיא נמצאת על הציר הדרומי-צפוני, היא נמצאת מחוץ לגבולות המסגד. הכיפה נבנתה באיזון גאומטרי ודאי.
האגדה של מורדו
האגדה של מורדו (באנגלית: The Legend of Mor'du) הוא סרט קצר אמריקאי של פיקסאר משנת 2012 שפורסם בגרסאות ה-Blu-ray וה-DVD של אמיצה. הסרט מציג רקע מעמיק על נבל הסרט, נסיך מרושע וחמדן כפי שמסופר על ידי המכשפה האקסצנטרית שהפכה אותו לדוב המפלצתי שהוא בסרט. הסרט משלב אנימציה מסורתית וממוחשבת.
עלילה
הסיפור מתחיל בכך שהמכשפה מזמינה אורח לבקתה. העורב שלה מניח שהאורח רוצה את כישוף הדוב, ולכן היא מספרת את סיפורו של אדם שהפך לדוב השד מורדו. האיש היה הבכור מבין ארבעה בנים של המלך החכם והאהוב של ממלכה קדומה, שלכל אחד מהם זכה לתכונה משלו. מבין השלושה הצעירים, הצעיר ביותר היה חכם, השלישי היה רחום, והשני היה רגיל. הבכור של המלך היה חזק. כאשר המלך נפטר בסתיו אחד, במקום לתת לבכורה את כל הירושה, הוא חילק את הממלכה בין כל בניו באופן שווה, מתוך אמונה כי מתנותיהם בשילוב יהוו את העמודים עליהם נשענה שלום הממלכה. עם זאת, כשהוא חש בושה ומתמלא בחמדנות ואנוכיות, הבן הבכור סירב לקבל זאת, והוכיח את טענתו כיורש היחיד מול אחיו על ידי שימוש באחד הצירים שלו כדי לשבור את דמותו מהאבן המשפחתית שלהם. דבריו הובילו למלחמה, ושנו לעד את גורלה של הממלכה.
אף על פי שהיה לנסיך צבא רב עוצמה בפיקודו, הוא ואחיו נלחמו ללא הרף בקיפאון. בחיפוש אחר דרך לשנות את גורלו, הנסיך נתקל בטבעת מנחיר בתוך היער. משם, הווילונות החכמים הנחו אותו אל שפת לוך חשוך, כאשר ארמון המכשפה ניצב הרחק מהחוף. בתקווה להפוך את גאות המלחמה לטובתו, שכנע הנסיך את המכשפה לעשות כישוף שיעניק לו כוח של עשרה גברים בכך שהציע לה את הטבעת שלו, והיא נתנה לו את הכישוף בקרן שתייה אך לאחר שראתה את החושך בלבו, הציבה בפניו בחירה: או להגשים את משאלתו האפלה או לרפא את הקשרים המשפחתיים ששבר. כאשר הנסיך הביא את אחיו לפניו, הוא שוב טען את מלכותו. כשאחיו סירב, הנסיך בתגובה שתה את הכישוף, מה שהעניק לו את הכוח שחפץ בו אך להפתעתו הפך אותו לדוב שחור גדול. הוא אמנם היה מפר את הכישוף אם היה בוחר "לתקן את הקשר שנקרע", אך הנסיך קיבל את צורתו החדשה והרג את אחיו. לאחר מכן ניסה לגרום לצבא שלו לשלוט בממלכה, אך הם ראו בו חיית בר ופנו נגדו. הנסיך תקף את אנשיו לשעבר והרג רבים מהם. מעט הניצולים מהצבאות השבורים של האחים ברחו מהממלכה, מה שהוביל לקריסתה. נידון לצורתו החיה על ידי שאיפתו לשלטון על קשרי המשפחה, הנסיך - המכונה "השחור הגדול", "מורדו" - שוטט את הארץ בלי סוף, הרג והנחיל טרור בכל מקום בו הסתובב, כך שתודעתו האנושית והאינטליגנציה לשעבר הוחלפו עתה על ידי תאוות הדם החיה.
המכשפה מסיימת את הסיפור כאן, והיא מציעה את הכישוף בצורה של עוגה לאורחת, שמתגלה כוויי דינגוול. הוא נבהל, אומר שהוא רק עצר כאן למים ויוצא מהארמון.
דין לנוקס קלי
דין לנוקס קלי (באנגלית: Dean Lennox Kelly; נולד ב-30 בנובמבר 1975) הוא שחקן אנגלי הידוע מהופעתו בדמות קוו בול בסדרה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4 הבריטי.
ביוגרפיה
קלי נולד בלית'ם סנט אנז שבמחוז לנקשייר. הוא למד בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
קריירה
קלי ידוע בעיקר מתפקידו בדמות קוו בול בסדרה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4. תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה הם בסדרת הדרמה "מייסי ריין", "בורדר קפה", בדרמה "Tipping the Velvet", בעיבוד מודרני למחזה "חלום ליל קיץ" ובסיטקום "The Worst Week of My Life". בקולנוע השתתף בסרט "The Lowdown" ובסרט "מייק באסט: מנהל את אנגליה". ב-2006 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "Sorted" של BBC One על קבוצה של דוורים. ב-1 בינואר 2007 כיכב בדרמה של ITV בשם "Dead Clever" לצדה של סוראן ג'ונס. הוא עזב את הסדרה "לגדול בלי בושה" בתחילת העונה הרביעית יחד עם מקסין פיק שגילמה את אשתו בסדרה. ב-2007 גילם קלי את דמותו של ויליאם שייקספיר בפרס בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". במרץ 2008 הופיע בדמות אחד מתלמידיו של ישו בדרמה "הפסיון" של ה-BBC, המגולל את סיפור ימיו האחרונים של ישו. במאי אותה שנה שיחק בתפקיד הדלי, בעל הפאב המקומי, בסדרת הדרמה הקומית "The Invisibles" על אודות שני נוכלים שחוזרים לבריטניה משהות בחו"ל. הדלי מצטרף לצמד בהמשך הסדרה. בינואר ובפברואר 2009 הופיע קלי בשני פרקים בסדרה "כמעט אנושיים" בדמות אדם זאב בשם טולי.
קלי כיכב בסרט המדע בדיוני הקומי "Frequently Asked Questions About Time Travel" יחד עם כריס או'דאוד, מארק ווטון ואנה פריס. בדרמה של ITV "רווק נשוי אחר" שיחק לצדם של ראלף ליטל ומירנדה רייסון. בסדרה "קרנפורד" של ה-BBC גילם איש עני שמתקשה לפרנס את אשתו וששת ילדיו. הוא הופיע בדמות מלקולם, אביו של רובין, בסדרה "רובין הוד".
ב-2002 שיחק קלי בתפקיד טוראי וילי מקנס בסרט האימה המלחמתי "משמרת המוות" בבימויו של מייקל ג' באסט.
קלי היה הקריין בסרט הדוקומנטרי בשם "League Of Their Own" על נבחרת הרוגבי ליג של בריטניה במהלך תחרויות הרוגבי משנת 2005.
ב-2009 כיכב קלי לצדו של אחיו קרייג במיני-סדרה בת חמישה חלקים בשם "Collision" ששודרה במהלך חמישה לילות רצופים בנובמבר אותה שנה. ב-2010 שיחק בתפקיד התעשיין כריסטופר רוסון בדרמה של ה-BBC "יומניה הסודיים של מיס אן ליסטר". ב-2013 הופיע קלי בתפקיד איאן, החבר של הדמות הראשית, בסדרת הדרמה של BBC One "פרנקי" בכיכובה של איב מיילס. עוד ב-2013 גילם את דני, חייל המתמודד עם הפחדים שלו, בסרט קצר בשם "On The Bridge" המבוסס על סיפור אמיתי, ושצולם בשלמותו על גשר ווטרלו.
ב-2015 הופיע קלי בפרק בסדרת הפשע "Death in Paradise". החל מ-2010 קלי הוא הקריין בתוכנית המציאות "Gold Rush". עוד היה קריין בתוכנית "10,000 BC" בערוץ 5.
חיים אישיים
אחיו הוא השחקן קרייג קלי.
לוי אידלסון
לוי אידלסון (1910 - אפריל 2004) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי. חבר מכבי העולמית, ממייסדי מכבי עתיד (ברית מכבים עתיד), מקים מחלקת אתלטיקה כבדה (הרמת משקולות) באגודת מכבי תל אביב ומייסד "מפעל אידלסון" באתלטיקה קלה.
ביוגרפיה
לוי נולד ביפו, דור שישי בארץ ונצר למשפחת שמרלינג, שהייתה בין המשפחות היהודיות הבודדות ביפו. יחד עם שאר יהודי יפו גורשה משפחתו מן העיר במלחמת העולם הראשונה, והוא אז בן חמש, וחזרה רק לאחר שנה של נדודים בטבריה ובסג'רה. בשנות הארבעים היה פעיל ב"הגנה" ואחר כך היה לקצין. במלחמת השחרור השתתף בקרבות לשחרור לוד ורמלה.
כבן למשפחה דתית למד בבית הספר היסודי הדתי "תחכמוני" וכבר אז גילה את אהבתו לספורט. בהיותו תלמיד בית הספר היסודי הצטרף לשורות ה"מכבי" ולקח חלק פעיל בנבחרת הכדורגל של האגודה, אשר השתתפה ואף זכתה באליפות בתי הספר בשנת 1923. פציעה בגבו עצרה את קריירת הכדורגל שלו. הוא נאלץ לעזוב את הענף ובמקומו עבר לענף האתלטיקה הקלה, שם היה פעיל גם אחיו התאום חיים, שהיה אלוף בריצות הקצרות. עם פרישתו מתחרויות מיהר והפך לעסקן ספורט וככזה תרם רבות להתפתחותה של האתלטיקה הקלה בישראל ולאגודת מכבי תל אביב.
עוד בהיותו אתלט צעיר התבלט לוי באופיו הנמרץ וביכולות הארגון שלו. הוא היה בין מייסדי אגודת "מכבי עתיד" שלימים נקראה "ברית מכבים עתיד" וב-1939- היה בין מניחי היסוד ל"מכבי צפון" אשר התאחדה בהמשך עם "מכבי תל אביב". לוי היה פעיל בכל המכביות, החל בראשונה ועד למכביה ה-12 וכן עסק בארגון והוצאה לפועל של תחרויות אתלטיקה קלה בינלאומיות. לוי היה עסקן שהצטיין במעשים ולא בדיבורים. תחילה היה שופט וחבר הוועדה לאתלטיקה קלה. על פעילותו בענף זה במכביות השונות זכה להוקרה רבה, כמו גם על התנדבותו לפעילות ארגון ושיפוט במפעלי הספורט העממי.
מארח ספורטאים
לכבוד המכביה השביעית, בשנת 1965, הגיעו לארץ שני אתלטים אורחים מארצות הברית – רייפר ג'ונסון (האלוף האולימפי מרומא 1960) וג'ון תומאס. השניים הוזמנו להופיע בתחרויות ראווה והממו את הקהל בתצוגות הספורטיביות שלהם. לוי אירח את השניים ואף הזמינם לארוחת החג בבית אחותו.
לוי היה מ"מאמצי" אתלטים בראשית דרכם, בחיבוק, מיטה וארוחה חמה. ולטר פרנקל, אריך פויאר, דבי (טרנר) מרכוס, דוד ברגר הי"ד וספורטאים אחרים, רבים מאוד, זכו לטיפולו המסור. עוד בראשית שנות השלושים היה בית משפחת אידלסון מעונם הראשון של ספורטאים עולים, בעיקר מתחום האתלטיקה הקלה ולימים גם באתלטיקה הכבדה. שם מצאו מזרן לישון, ארוחה חמה לאכול ויותר מכל - מילה חמה ועזרה בהשתלבות בחיים בארץ. ביתו ולבו היו תמיד פתוחים לשמוע ולעזור לספורטאים. הוא השתדל לפתור כל בעיה בה נתקלו, ולרבים מהם הצליח, במאמצים לא מעטים, למצוא תעסוקה ופרנסה.
לאחר מותו כתבה בת-טיפוחיו דבי (טרנר) מרכוס:
מפעל אידלסון
גולת הכותרת בפעילותו של לוי אידלסון היה מפעל האתלטיקה שהקים על מנת להנציח את זכר אחיו התאום חיים, צעיר נמרץ, ספורטאי בכל רמ"ח אבריו, אתלט וכדורסלן, שהלך לעולמו במפתיע בגיל 22, לאחר שהוציא את המשלחת לתחרויות בינלאומיות בהודו. חודשיים לאחר פטירתו של חיים ארגן לוי מרוץ שדה ראשון לזכרו, שלימים נודע כמפעל הספורט על שם חיים אידלסון. ראשיתו בחודש אפריל 1934, במירוץ שדה, ביערות שרונה בהשתתפות כ 100 ספורטאים מסניפי מכבי ברחבי הארץ. ומאז עושה מפעל זה דרכו בהתמדה.
יותר משהנציח את זכר אחיו, עומד המפעל כעדות חיה ונחישותו ומסירותו של לוי עצמו. זהו מפעל הספורט הוותיק והמתמיד בארץ, המתקיים ברציפות מזה 80 שנים. הוא התקיים גם במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. שיאים ישראליים הושגו בתחרויות אלו. בין הזוכים במרוצים ולטר פרנקל, אריך פויאר, אריה עטר (אטרמן) אברהם הקר, יוסף להב (סלמה), אריה נווה (קליינשטוב), דב רבינוביץ' וברוך חבס.
נפטר באפריל 2004.
בשנת 2005, כשנה לאחר פטירתו של לוי הפך המפעל על שם חיים אידלסון למפעל על-שם אידלסון להנצחת התאומים לוי וחיים אידלסון. מפעל אידלסון הוא תחרות האתלטיקה הרציפה הוותיקה ביותר בישראל.
מעבר האסקי
מעבר האסקי (באנגלית: Husky Pass) הוא מעבר הרים באזור חוף פנל בין רכס לאנטרמן לבין מסיב מולאר, בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המעבר ממוקם בראשו של קרחון סלדג'רס ובראשו של יובל המזין את קרחון ליפ ייר.
מקור השם
המעבר נקרא על שם כלבי ההאסקי אשר משכו את מזחלות הכלבים של משלחת הסקר בעלייתם מאגן הניקוז של קרחון רניק לעבר קרחון לילי.
לקריאה נוספת
• Antarctic Journal of the United States, Volume 29, Issue 5, P 26
• G. DI VINCENZO, R. PALMERI, F. TALARICO, P. A. M. ANDRIESSEN AND C. A. RICCI, Petrology and Geochronology of Eclogites from the Lanterman Range, Antarctica, JOURNAL OF PETROLOGY VOLUME 38 NUMBER 10 PAGES 1391–1417 1997
דניאל קורט לוין
ד"ר דניאל קורט לוין (בגרמנית: Daniel Kurt Lewin; 18 באוגוסט 1907, ח' באלול ה'תרס"ז – 19 בינואר 1971, כ"ב בטבת ה'תשל"א) היה אתלט יהודי-גרמני, משפטן ודיפלומט ישראלי. הוא סגן אלוף המכביה השנייה (1935) בריצת 100 מטר. עם קום המדינה עבד במשרד החוץ וכיהן כשגריר ישראל במדינות רבות בהן אוסטריה, בורמה, הפיליפינים, סרי לנקה, הולנד, יפן, קוריאה הדרומית, לאוס ותאילנד.
לוין היה העצור היהודי הראשון בליל הבדולח. מכורח תפקידו כקונסול ישראל באוסטריה בשנת 1949 היה אחראי על עליית עצמותיו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל.
ביוגרפיה
לוין נולד וגדל בברלין. הוא היה חבר בקבוצת בר כוכבא ברלין. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, פרייבורג, בזל ופריז. בשנת 1934 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת בזל. בשנים 1935–1938 שימש כמזכיר מכבי וחבר מזכירות החלוץ בברלין.
ג'ודי הולידיי
ג'ודי הולידיי (באנגלית: Judy Holliday; 21 ביוני 1921 - 7 ביוני 1965) הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית. זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1950 על תפקידה בסרט "רק אתמול נולדה".
דניאל קורט לוין
קריירה כאתלט
באליפות גרמניה שנערכה בברסלאו ב-22 ביולי 1929 הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר עם המועדון היהודי בר כוכבא ברלין ביחד עם גאורג קורץ, פריץ גרבר ואוסקר קורץ בתוצאה של 42.2 שניות. באותה ריצה אלכס נתן שגם הוא התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין ובמועדון הספורט שרלוטנבורג השתתף עם חבריו לשרלוטנבורג, הלמוט קרניג, וילהלם גרוסר והרמן שלוסקה וקבעו שיא עולם חדש של 40.8 שניות, שיפור לשיא העולם של ארצות הברית וגרמניה (42.0 שניות). שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אתלטים מגרמניה.
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'ודית טובים (Judith Tuvim) בניו יורק סיטי למשפחה יהודית ממוצא רוסי. היא גדלה בשכונת סאניסייד שבקווינס ועבדה לפני שפרצה כשחקנית ב"תיאטרון מרקורי". החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון זוטרית בברודוויי.
אוראל באייה
אוראל באייה (נולד ב-2 במרץ 2004) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקיצוני בהפועל חדרה מליגת העל ובנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19.
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
הולידיי קיבלה הזדמנות ראשונה להופיע כשחקנית קולנוע מהבמאי ג'ורג' קיוקור שליהק אותה לתפקיד קטן בסרטו "Winged Victory" ולאחר מכן לתפקיד דוריס אטינגר בסרטו "צלע האדם", עליו הייתה מועמדת הולידיי לפרס גלובוס הזהב לתפקיד משני.
אוראל באייה
קריירת מועדונים
באייה נולד בנס ציונה, למשפחה יוצאת אתיופיה. התחיל את בקבוצת הילדים של סקציה נס ציונה. בגיל 10 הצטרף לזו של מכבי תל אביב, ממנה התקדם לכל קבוצות הגיל של המועדון.
דניאל קורט לוין
קריירה כאתלט
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכה לוין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.3 שניות, אחרי מ. סמית (11.2 שניות) ולפני ה. לוצוף (11.4 שניות), שניהם מדרום אפריקה ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם קורט שטרנליב, ורנר שטמן והיינץ אאופריכטיג בתוצאה של 46.2 שניות, אחרי דרום אפריקה (45.6 שניות) ואוסטריה (46.0 שניות).
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
הולידיי האלמונית הצליחה להפתיע את התעשייה והמבקרים בהוליווד בשנת 1950 כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתה בתור אמה "בילי" דאן בדרמה הקומית רק אתמול נולדה. הולידיי שהופיעה בתפקיד כ-4 שנים קודם לכן בהפקת התיאטרון הצליחה לזכות בפרס האוסקר תוך כדי שהיא גוברת על כוכבות קולנוע הוליוודיות וותיקות ואהובות כמו גלוריה סוונסון, בטי דייוויס ואן בקסטר.
אוראל באייה
מכבי תל אביב
ב-3 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב בניצחון 0–4 נגד מכבי קביליו יפו במסגרת גביע המדינה. ב-10 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1–3 נגד מכבי חיפה.
דניאל קורט לוין
עלייה לארץ ישראל
במאורעות ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938 היה לוין היהודי הראשון שנעצר. מיד עם שחרורו מהמעצר הוא עלה לארץ ישראל והשתקע בכפר המכבי.
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
הולידיי המשיכה לשחק בקריירה שלה בעיקר תחת ג'ורג' קיוקור בסרטים "הסוג הנשוי" בתפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר, "זה צריך לקרות לך" לצידו של ג'ק למון, איתו שיחקה גם בקומדיה של מארק רובסון.
אוראל באייה
מכבי תל אביב
ב-5 ביולי 2023 הושאל להפועל חדרה עד לסיום העונה.
דניאל קורט לוין
עלייה לארץ ישראל
בשנת 1942–1946 היה חבר במועצת ההסתדרות ובשנת 1945 שימש כמנהל מחלקת קליטת העלייה וההסתדרות בחיפה. בשנים 1946–1948 היה לוין מרכז משלחת הסוכנות היהודית ונציגה כלפי מעצמות הכיבוש בגרמניה בברגן-בלזן וסייע לניצולים להגר.
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
בשנת 1956 זכתה הולידיי בפרס טוני על הופעתה במחזה "הפעמונים מצלצלים" בתפקיד המרכזנית אלה פיטרסון, הופיעה בנוסף בקומדיה "הקאדילק המוזהבת המוצקה" בתפקיד בעלת המניות לאורה פטרידג' עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס זהב. בשנת 1960 בהופעתה הקולנועית האחרונה חזרה הולידיי על תפקיד אלה פיטרסון בגרסה הקולנועית של וינסנט מינלי למחזה "הפעמונים מצלצלים", היא הועמדה על הופעתה בסרט בפעם הרביעית לגלובוס הזהב.
דניאל קורט לוין
עבודה במשרד החוץ
למשרד החוץ התקבל לוין ב-1 בדצמבר 1948. הוא שימש בתפקיד קצין עלייה וסוכן קונסולרי ולאחר הכרה דה-פקטו מונה לקונסול בקונסוליה של ישראל בווינה, אוסטריה עד לשנת 1950. באותה העת במסגרת תפקידו דאג להגירתם המסודרת של היהודים פליטי השואה שהוחזקו במחנות באוסטריה ובאוגוסט 1949 על הבאת עצמותיו של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל לקבורה בישראל. עמד בראש הוועדה המארגנת את המשלחת האוסטרית למכביה השלישית.
אוראל באייה
נבחרות ישראל
באיה נכלל בסגל של נבחרת הנוער של ישראל באליפות אירופה (היורו) לנבחרות עד גיל 19 - 2022, בו הגיע הנבחרת למקום השני אחרי שהפסידה 3–1 בגמר לאחר הארכה לאנגליה.
ג'ודי הולידיי
ביוגרפיה
הולידיי הייתה אמא לבן אחד, עורך הקולנוע ג'ונתן אופנהיים מגירושייה מהמוזיקאי דייוויד אופנהיים. לאחר שהתגרשה היא חיה עם נגן הסקסופון האגדי ג'רי מאליגן שתמך בה לאחר שחלתה במחלת סרטן השד, היא נפטרה מהמחלה ב-7 ביוני 1965 שהיא בת 43. היא נקברה ב"בית הקברות וסטצ'סטר הילס". על שמה כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד
דניאל קורט לוין
עבודה במשרד החוץ
בשנים 1950–1952 שימש כיועץ בצירות ישראל בהאג, הולנד. בסיום תפקידו חזר לישראל ושימש כשנה כסגן מנהל מחלקת אסיה. בשנים 1953–1957 שימש כמנהל מחלקת אסיה ואפריקה. כחלק מתפקידו נסע לוין בינואר 1955 לשליחות במשלחת הישראלית הראשונה לסין. בשנים 1957–1960 התמנה לשגריר ישראל ברנגון, בורמה וציר לא-תושב בפיליפינים, ציילון ולאוס. משם עבר לשמש כציר ישראל בטוקיו, יפן והחל מ-1962 גם שגריר לא-תושב בקוריאה הדרומית. בשנים 1963–1964 עבד כמנהל המחלקה לחבר העמים הבריטי ובשנים 1964–1966 חזר לנהל את מחלקת אסיה. בשנת 1966 התמנה לשגריר ישראל בהאג ובשנת 1969 התמנה לשגריר ישראל בבנגקוק, תאילנד ושגריר לא-תושב בלאוס.
לוין נפטר מהתקף לב במהלך כהונתו כשגריר ישראל בבנגקוק ב-19 בינואר 1971. הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושא ,כפר המכבי ורמת יוחנן.
Earth & Fire
Earth & Fire (תרגום מילולי: "אדמה ואש") הייתה להקה הולנדית שפעלה בעיקר בשנות ה-70 בהרכבים משתנים. שיריה בסוגות הפופ, הרוק המתקדם והרוק הסימפוני זכו להצלחה מסוימת ברחבי אירופה. ב-1973 נבחר להיטה "Memories" לשיר השנה בישראל במסגרת מצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי הן של רשת ב' והן של גלי צה"ל.
תולדות הלהקה
הלהקה הוקמה ב-1967 בהולנד בשם "Opus Gainfull" ובהמשך שינתה את שמה ל-"Earth & Fire". ב-1970 זכתה להצלחתה הראשונה כאשר הסינגל "Seasons" הגיע למקום השני במצעד הפזמונים בהולנד והרביעי בבלגיה. ב-1972 היה הסינגל "Memories" הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בהולנד ובהמשך זכתה הלהקה להצלחה גם במדינות נוספות באירופה. להיטם "Weekend" מ-1979 הגיע לראש מצעדי הפזמונים בהולנד, גרמניה המערבית, שווייץ, דנמרק ופורטוגל. ב-1983 הפסיקה הלהקה את פעילותה וב-1987 חידשה שוב את הופעותיה עד לפירוקה הסופי ב-1990.
הלמוט פון פנוויץ
הלמוט פון פנוויץ (בגרמנית Helmuth von Pannwitz; 14 באוקטובר 1898 – 16 בינואר 1947) היה גנרל-לוטננט בוורמאכט אשר פיקד על כוחות של קוזאקים אשר לחמו לצד הנאצים במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
פנוויץ נולד ב-14 באוקטובר 1898 בעיר בוצנוביץ' שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. העיר נמצאת כיום בתחומי פולין המודרנית. משפחתו הייתה משפחת אצולה אשר מוצאה היה מהכפר פנוויץ בלוזאטיה (Lusatia). בגיל 12 הוא נכנס לבית ספר לצוערים בשלזיה. חרף גילו הצעיר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כמתנדב. הוא הוצב ברגימנט האולאנים ה-111 (ליבן-ליגניץ - אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה), ובמרץ 1915 קודם לדרגת לוטננט. ב-16 בספטמבר של אותה שנה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. הוא השתתף בקרב על הסום בחזית המערבית ובמתקפת הקרפטים בחזית המזרחית, וב-27 בינואר 1917 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. בהמשך המלחמה הוצב באגף האפסנאות של הארמייה ה-14.
עם סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לפרייקור ולרייכסווהר, ולחם כנגד הבדלנים הפולנים בשלזיה. ב-1920 נאלץ לפרוש מהרייכסווהר בגלל פציעה, ועוד באותה שנה השתתף בפוטש של קאפ אשר נועד להחזיר את המונרכיה לגרמניה. הוא הצטרף לרייכסווהר השחור, ארגון אשר נועד להגדיל את כוחה הצבאי של גרמניה. ב-1923 הוא השתתף בפוטש של קיסטרין, אשר לאחריו פורק הרייכסווהר השחור. פנוויץ היגר לפולין. ב-1931 ניתנה חנינה למשתתפי הפוטש, ופנוויץ חזר לגרמניה. ב-1935 הוא הצטרף לוורמאכט, וקיבל דרגת ריטמייסר. הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-2 (פרוסיה המזרחית), וב-1938 קודם לדרגת מיור והועבר לרגימנט הפרשים ה-11 ולאחר מכן מונה למפקד גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-45.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1942 קיבל פנוויץ אישור להקים כוח ניסיוני בן כ-1,000 פרשים קוזאקים, שעד מהרה התברר כהצלחה אדירה והצליח להשמיד יחידות פרשים שלמות של הצבא האדום. על מעשה זה ב-23 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. באפריל הוקמה לבסוף דיוויזיה שלמה של פרשים קוזאקים שקיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים הראשונה". פנוויץ מונה למפקדה, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל מיור. הדיוויזיה הועברה לאזור יוגוסלביה, והשתתפה שם בפעילות אנטי-פרטיזנית. במהלך הקרבות, הדיוויזיה ביצעה פשעי מלחמה רבים, ופנוויץ הועלה לדרגת גנרל-לוטננט במהלכם. בהמשך הוקמה דיוויזיה נוספת בשם "דיוויזיית הפרשים הקוזאקים השנייה", וב-2 בינואר 1945 אוחדו שתי הדיוויזיות לקורפוס הפרשים הקוזאקים אס אס ה-15, אשר הוכפף לאס אס חרף התנגדותו של פנוויץ. פנוויץ עצמו מעולם לא היה חבר באס אס. פנוויץ היה אהוד מאוד בקרב הקוזאקים, ואף השתתף עמם בתפילות האורתודוקסיות. בתחילת 1945 העניקו לו הקוזאקים את התואר "הטמאן". הקורפוס שלו המשיך להילחם באזור יוגוסלביה, ובהמשך נסוג לאוסטריה. ב-9 במאי נכנע פנוויץ לצבא הבריטי, לאחר שהובטח לו כי אנשיו לא יוסגרו לסובייטים.