cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריך כוהן
ביוגרפיה
בשנת 1907 הגיע שישי בתחרות ברלין (ניצח: ריצ'רד טייכמן), חלק מקום 12-14 בתחרות אוסטנדה (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין ועקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על ז'ק מיזס בתחרות זו
בשנת 1907 הגיע למקום ה-20 בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על מילן וידמר בתחרות זו ועל מיכאל צ'יגורין בשנת 1908 הגיע כוהן למקום ה-19 בתחרות וינה (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר), הנה ניצחונו על ריכרד רטי בתחרות זו
בשנת 1909 חלק מקום 8-9 בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על אולדריך דוראס בתחרות זו על אז'ן זנוסקו-בורובסקי  על אוסיפ ברנשטיין  ועל סבלי טרטקובר בשנת 1909 הגיע למקום השלישי בתחרות סטוקהולם (ניצח: רודולף שפילמן).
בשנת 1911 חלק כוהן מקום 14-16 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן). בשנת 1912 חלק מקום 15-17 בתחרות באד פיסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק מקום 13-14 בתחרות ברסלאו (ניצחו: אולדריך דוראס ועקיבא רובינשטיין), הגיע שלישי בתחרות אבציה (ניצח: רודולף שפילמן) והגיע שני, אחרי אלכסנדר אלכין בתחרות סטוקהולם.
בדו-קרבות ניצח כוהן את קארל קארלס, סיים בתיקו עם ארהרדט פוסט והפסיד לרודולף שפילמן ולאדוארד לסקר.
כוהן מת בחזית המערבית, בצרפת, שם שרת כרופא שדה בסוף מלחמת העולם הראשונה.
המשחקים העולמיים לנשים 1922
המשחקים העולמיים לנשים 1922, הם האירוע הבינלאומי הראשון, שנערך ב-20 באוגוסט 1922 באצטדיון פרשינג שנמצא ביער ונסן, פריז, צרפת. המשחקים אורגנו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale, בגלל סרוב הוועד האולימפי הבינלאומי לאפשר לנשים להתחרות באתלטיקה באולימפיאדת פריז (1924). התחרויות נפתחו בטקס רשמי כמו במשחקים האולימפיים בנוכחותם של כ-20,000 אנשים. בתחרויות השתתפו 77 אתלטיות מ-5 מדינות, ב-11 תחרויות שונות ונקבעו 18 שיאי עולם.
עונת 1963/1964 בליגת העל ההולנדית
עונת 1963/1964 הייתה העונה השמינית של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה DWS אמסטרדם באליפות הליגה. בלו וויט אמסטרדם ווולנדם ירדו לליגת המשנה.
מגפת הקורונה ברפובליקה הדומיניקנית
מגפת הקורונה התפשטה לרפובליקה הדומיניקנית ב-1 במרץ 2020. ההתפרצות נגרמה בעקבות חזרתו של גבר בן 62 מאיטליה למדינה.
ציר זמן
ב-1 במרץ 2020, אושר מקרה ההידבקות הראשון במדינה ובאיים הקריביים. גבר בן 62 מאיטליה נכנס למדינה ב-22 בפברואר וחלה ב-24 בפברואר. הוא הועבר לבית החולים הצבאי רמון לארה. ב-6 במרץ אושר מקרה ההדבקות השני במדינה, כאשר פורסם כי תייר קנדי נדבק בנגיף.
ב-8 במרץ אושרו שלושה מקרים נוספים. שלושתם תיירים דומיניקנים שהגיעו מטיול באיטליה. ב-13 במרץ, שר הבריאות של הרפובליקה הדומיניקנית אישר שישה מקרי הידבקות חדשים שהובילו לכך שיש במדינה נכון ל-14 במרץ 2020, כ-11 מקרי הידבקות. כל ששת הנדבקים החדשים היו מחוץ למדינה ב-14 הימים שקדמו לגילוי.
ב-16 במרץ אישר שר הבריאות עשרה מקרים חדשים, סך המקרים שאושרו נכון למועד זה הם 21. הוכרז על מוות אחד, של אדם בן 47 עם היסטוריה של מחלות רקע (HIV ושחפת), שאושר כחולה קורונה, אשר הגיע מטיול בספרד. ישנם 25 אנשים נוספים אשר ממתינים לתוצאות הבדיקה. משרד הבריאות הודיע כי מבין 21 המקרים שאושרו, 2 נמצאים בבידוד ביתי והשאר מאושפזים במצב יציב.
ב-18 במרץ אישר שר הבריאות 13 מקרים חדשים, סך המקרים שאושרו נכון למועד זה הם 34. מקרה מוות שני נרשם.
ב-20 במרץ 2020 הממשלה הכריזה על עוצר לילי חובה משעה 20:00 עד 6 בבוקר עד 3 באפריל, פרט לרופאים ועובדי ענף הבריאות, עיתונאים ושומרים.
ב-20 במרץ אישר שר הבריאות 38 מקרים חדשים, שהביאו את מספר המקרים שאושרו נכון למועד זה ל-34.
ב-21 במרץ אישר שר הבריאות 40 מקרי הדבקה, ומקרה מוות אחד, מה שהביא את מקרי ההדבקה ל-112 ו-3 מקרי מוות.
ב-22 במרץ אישר שר הבריאות 90 מקרים חדשים, שהביאו את מספר הנדבקים ל-202. 88 מקרים אלה התגלו במחוז דיסטריטו נסיונאל.
ב-23 במרץ אישר שר הבריאות 43 מקרי הדבקות חדשים, שהביאו את מספר החולים ל-245. כמו כן, דווחו על 3 אנשים שנבראו מהנגיף. לא דווח על מקרי מוות חדשים.
ב-24 במרץ הודיע שר בריאות על 67 חולים חדשים, שהביאו את מספר החולים הכולל ל-312. הוכרזו 3 מקרי מוות נוספים. ב-25 במרץ, עלה מספר החולים ל-392.
ב-26 במרץ 2020 האריכה הממשלה את העוצר הלילי משעה 17:00 עד 6 בבוקר. באותו היום דווח כי מספר החולים במדינה עמד על 488 ו-10 מקרי מוות. ב-3 באפריל 2020, דווח על 1,488 חולים, 68 מתים ו-16 מבריאים במדינה. במאי 2020, דווח על 326 מקרי מוות, 7,578 מקרי הדבקה (מתוכם 144 במצב קשה) ו-1,481 מקרי הבראה.
על פי העלון האפידמיולוגי שפורסם ב-4 בנובמבר 2020 על ידי משרד הבריאות, 19,717 מקרים נותרים פעילים ו-106,304 תואמים לאנשים שהחלימו מהמחלה.
נורילסק ניקל (קטרגל)
נורילסק ניקל הוא מועדון קטרגל מקצועני המייצג את העיר נורילסק בליגת העל הרוסית. חברת נורילסק-ניקל היא נותנת החסות. המועדון הוקם בשנת 1993 ועד 1998 נקרא "נורילסק" בפשטות. המועדון זכה באליפות רוסיה בעונת 2001/2002 ובעונת 2019/2020 זכה לראשונה ב.
סבסטיאן ברנט
חייו
ברנט הוסמך להיות דוקטור למשפטים בשנת 1489 לאחר שסיים את לימודיו בבזל, ולזמן מה החזיק פרופסורה בתורת המשפט. לאחר מכן חזר לשטרסבורג, שם היה מעורב במערכת המשפטית המקומית עד למותו.
יצירתו
ברנט משך את עיקר תשומת הלב מהחוגים ההומניסטים לראשונה בזכות כתיבת שירה בלטינית, וערך עבודות רבות הקשורות לכנסייה. אולם כיום שמו של ברנט ידוע בזכות הסטירה המפורסמת שלו 'ספינת השוטים' (Das Narrenschiff), אשר פרסומה ואהדתה חרגו מגבולות גרמניה בלבד. גרסאות נוספות של היצירה, בין השאר של אלכסנדר ברקלי ויקובוס לוכר זכו לפופולריות רבה לא פחות.
ספינת השוטים היא סיפור אלגורי, בו ספינה עמוסת שוטים ומנווטת על ידם מפליגה לנרגוניה, גן העדן של השוטים. ביצירה זו מצליף ברנט בעצמה חסרת רחמים במידות הרעות של החברה בת זמנו, תוך רמיזה לאישים ספציפיים.
למרות שבדומה לשאר ההומניסטים הגרמנים היה שמרן בכל הנוגע לענייני הדת, הוא היה ער לרקב והשחיתות בתחומי הכנסייה, והיה נכון ודרוך לבקרה. ניתן לומר אף שיצירתו המפורסמת הייתה בגדר קרש קפיצה לרפורמציה הפרוטסטנטית.
אל קובאב
אל קובאב (בערבית: القباب) היה כפר ערבי בנפת רמלה, כ-10 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר. תושביו גורשו או נמלטו בחודש יולי 1948 כחלק ממבצע דני שהונהג על ידי חטיבת יפתח.
היסטוריה
ההיסטוריון מוג'יר א-דין כתב בספרו על ירושלים שאל קובאב היה כפר בתחום השיפוט המנהלי של אל-רמלה בשנת 1483.
בכפר הוקם בית ספר יסודי בשנת 1921. במפקד האוכלוסין משנת 1931, נמנו בכפר 382 בתים מיושבים ואוכלוסייה של 1,502 ערבים מוסלמים. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל האוכלוסייה הוערכה בכ-1,980 אנשים, ושטח הכפר ב-13,918 דונם עות'מאני. ב-14 במאי 1948 נכבש הכפר (שתושביו עזבוהו לפני כן) בידי גדוד 54 של חטיבת גבעתי, שאורי אבנרי נמנה עם לוחמיו.
ב-13 בספטמבר 1948 נהרסו בתי אל קובאב כמעט לחלוטין, למעט בית ספר ומספר בתים שנשארו עומדים.
על שטחו לשעבר של הכפר נטוע כיום יער משמר איילון.
פייטרו בארבולאנו
פייטרו בארבולאנו (באיטלקית: Pietro Barbolano) המכונה גם פייטרו צ'נטראניגו (Pietro Centranigo) היה הדוכס ה-28 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 1026–1032.
חייו
בעקבות הלחץ הכלכלי החלה דרישה עממית להשבת אוטונה לכיסאו. בשנת 1032, בעקבות הלחץ הציבורי התפטר פייטרו מכס הדוג'ה, וקרא לאוטונה לשוב מגלותו בקונסטנטינופוליס. באופן זמני שלט בוונציה אחיו של אוטונה, אורסו, ארכיבישוף גראדו.
בעת שהגיעו השליחים לקונסטנטינופוליס, התברר כי אוטונה נמצא על ערש דווי. בשורה זו הביאה לניסיון של דומניקו אורסאולו להשתלט על כס הדוג'ה. תושבי העיר התנגדו לניסיון, שנראה בעיניהם ניסיון להקים מונרכיה בעיר, ולכן בשנת 1032 נבחר הסוחר העשיר דומניקו פלאבאניקו לתפקיד הדוג'ה.
רנה ריצ'רדס
רנה ריצ'רדס (באנגלית: Renée Richards, נולדה ב-19 באוגוסט 1934) היא אופתלמולוגית אמריקאית, סופרת, ושחקנית טניס מקצוענית לשעבר. בשנת 1975 עברה ריצ'רדס ניתוח להתאמה מגדרית. היא התפרסמה לאחר שבשנת 1976 אסרה עליה האגודה האמריקאית לטניס את ההשתתפות באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס כיוון שנולדה כזכר. היא ערערה לבית המשפט העליון של ניו יורק שפסק לטובתה שנה לאחר מכן, פסיקה שנודעה כציון דרך בתחום זכויות טרנסג'נדרים.
ביוגרפיה
ריצ'רדס נולדה בשם ריצ'רד רסקינד למשפחה יהודית בניו יורק וכאשר הייתה בת שש עברו הוריה לפורסט הילס. היא גדלה, לדבריה, כ"ילד יהודי טוב". מגיל צעיר היא הצטיינה בטניס, ודורגה במקום העשירי לנוער בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. היא הייתה הקפטן של קבוצת הטניס של בית הספר שלה וזכתה בתארים שונים.
היא נרשמה ללימודים באוניברסיטת ייל, שם הרגישה לא בנוח עם יהדותה. היא שחקה במסגרת קבוצת הטניס של האוניברסיטה בתחילה לבד, ומאז שנת 1954 כקפטן הנבחרת. אחרי ייל התקבלה ריצ'רדס לבית ספר לרפואה של אוניברסיטת רוצ'סטר, ובהמשך התגייסה לצי האמריקני, שם הגיעה לדרגת לוטננט קומנדר (רס"ן). היא פיתחה קריירה בניתוח עיניים עם התמחות במקרים של פזילה. בשנת 1972 היא העפילה לגמר גביע הטניס לגברים מעל גיל 35.
מעבר מגדרי
בשנת 1983, כתבה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה Serve: The Renée Richards Story שהיווה בסיס ליצירת הסרט הביוגרפי Second Serve משנת 1986. בשנת 2007, כתבה את האוטוביוגרפיה השנייה שלה No Way Renee: The Second Half of My Notorious Life.
ספק (סרט)
ספק (באנגלית: Doubt) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2008, המבוסס על מחזה של ג'ון פטריק שאנלי משנת 2004, שהיה מועמד לאוסקר על עיבודו של התסריט.
הסרט מגולל את סיפורה של נזירה, מנהלת בית ספר קתולי, אשר חושדת בכומר על כך שמנצל מינית תלמיד. בסרט מככבים מריל סטריפ, פיליפ סימור הופמן, איימי אדמס וויולה דייוויס- ארבעתם היו מועמדים לפרס אוסקר על כיכובם בסרט.
פרטי עלילה
הסרט מתרחש ב-1964, בברוקלין, ניו יורק. בבית הספר הקתולי "סנט ניקולאס". מנהלת בית הספר, האחות אילשיוס (מריל סטריפ), השולטת בו ביד רמה ובמשמעת ברזל, מתחילה לגלות חשדות כלפי האב פלין (סימור הופמן), הסמכות הממונה על בית הספר, לאחר שהוא נושא דרשה על ספקות. באותו ערב היא מעלה את חשדותיה בפני שאר סגל המורות, ומבקשת מהן להזהיר אותה מפני התנהגות יוצאת דופן של האב.
האחות ג'יימס (איימי אדמס), הצעירה מבין כל המורות, מבחינה יום אחד בהשתלשלות אירועים מטרידה, כאשר אחד מתלמידיה מזומן לשיחה אצל האב פלין במהלך יום הלימודים, ובחזרתו לשיעור היא מבחינה בריח של אלכוהול בהבל פיו, ומאוחר יותר מבחינה באב פלין מחזיר את הגופיה של הנער לתא הלוקר שלו. התלמיד, דונלד מילר, הוא התלמיד השחור הראשון שמתקבל ללימודים בבית הספר, ומשמש כנער כנסייה ויד ימינו של הכומר. כאשר היא מספרת על כך לאחות אילשיוס, מגבשת המנהלת החלטה גמורה כי בין האב פלין לדונלד מתנהלת מערכת יחסים בלתי ראויה. אך סמכותו של הכומר נכבדה משלה, וכן גם קשריו עם הארכיבישוף לא יאפשרו לפתור את הבעיה בדרכים לגיטימיות. על כן על שתיהן לטפל בעניין בעצמן.
כאשר האב מוזמן לשיחה בחדר המנהלת, לכאורה על מנת לעסוק במסכת חג המולד, חושפות השתיים את חשדותיה של האחות אילשיוס על סמך עדויותיה של האחות ג'יימס. האב מסרב לשתף את דעתו בעניין בטענה שמדובר בהאשמות חמורות חסרות שחר, ובעניינים אישיים בינו לבין הילד. אך לאחר שהאחות אילשיוס מתעקשת לדעת את פשר ההיעלמות מהשיעור, הוא מספר להן כי רצה לדבר עם דונלד לאחר שנתפס שותה מהיין של הכנסייה, וכדי למנוע את סילוקו של הנער מהתפקיד, רצה לשמור על כך בסוד. האחות אילשיוס מחליטה לסיים את השיחה ומדווחת שדונלד יסולק מתפקיד נער הכנסייה לאחר הפרת משמעת שכזו, והכומר עוזב את השיחה בזעם.
בעוד שהאחות ג'יימס מוצאת את סיפורו של האב הגיוני ואת הסוגיה פתורה, האחות אילשיוס מתריסה בה בטענה שהיא אינה מסוגלת להתמודד עם התסבוכת ושהיא מעוניינת בפתרונות מהירים כדי לחזור לשלוותה. היא מוסיפה שהיא אינה מאמינה לאב גם לאחר ששיתף את גרסתו, והיא מחליטה להזמין את אמו של דונלד לשיחה. האחות ג'יימס, מנגד, טוענת שכל מעשיה של אילשיוס באים ממקום של ספקנות כלפי דרכיו הליברליות של האב, וחוסר הרצון שלו להמשיך לפעול לפי חוקי העולם הישן שהיא פועלת לפיהם, ועל כן היא מעוניינת להרוס את שמו הטוב של אדם חף מפשע.
דרשתו הבאה של האב עוסקת בנושא הרכילות, מחווה בוטה לשיחה שהתנהלה בינו לבין האחות אילשיוס. לאחר הדרשה נפגש האב פלין עם האחות ג'יימס לשיחה ומנסה לחזק את אמונתה בו, לאחר ששטח בפניה את תפיסותיו הליברליות והמתקדמות לגבי הבאת האלוהים אל הצעירים ברגישות ובחמלה, ולא רק בחמירות סבר, כפי שתפיסתה של האחות אילשיוס מנחה אותה. היא מתוודה בפניו שהיא מאמינה לגרסתו, אך לאחר שאחיה נופל למשכב, היא לוקחה חופשה לבקרו, והעניין נותר לטיפולה של אילשיוס בלבד.
גברת מילר (דייוויס), אמו של דונלד, מגיעה אל משרדה של האחות אילשיוס, במחשבה שמדובר בפרשת היין, אך האחות מגיעה לדבר על היחסים בין בנה לבין האב פלין. מפאת הזמן הקצר, מחליטה האחות להתלוות אל גברת מילר בדרכה לעבודה על מנת לדבר על חשדותיה, בהן שהאב הוא זה שנתן לדונלד את היין וכי מערכת היחסים בינם אינה תמימה. מול כל העובדות הללו מסרבת גברת מילר לקדם את טיפול העניין, בטענה שעל דונלד להחזיק מעמד עד סיום שנת הלימודים, מאחר שאז סיכוייו להגיע לתיכון מוצלח גבוהים יותר. מזועזעת מאדישותה של האם, מתעמתת איתה האחות אילשיוס ומנסה להסביר לה את חומרת המצב, אבל אז משטחת בפניה גברת מילר בזעם את פרטי זהותו של דונלד, שבנוסף להיותו שחור, הוא גם הומוסקסואל, שנוא על ידי אביו, שהיה בסכנת חיים בבית הספר הציבורי בשל טבעו. היא מוסיפה שהאב פלין הוא הסמכות הגברית היחידה שמגלה כלפיו חמלה ומאשרת לו להמשיך בדרכו הנכונה לו, אך האחות אילשיוס אינה מקבלת זאת כתירוץ ומאיימת לסלק את דונלד מבית הספר על מנת לעצור את כל הסיפור. אז מסבירה לה גברת מילר שאם היא רוצה לעשות צדק, עליה לסלק את האב, ושאם הדבר יגיע לזירה הציבורית, אביו של דונלד יהרוג אותו. לאחר שהבינה את מורכבות המצב, מבטיחה האחות לגברת מילר שתעשה את מירב מאמציה.
בחזרה בבית הספר מתפרץ האב פלין בזעם למשרדה של אילשיוס, בעקבות הזימון של אמו של דונלד לשיחה, ובין השניים מתפתח עימות. האב טוען להגנתו שאין לה שום ראייה מוצקה נגדו, ושהכל טמון בספקותיה לגבי גישתו הבלתי שמרנית כלפי הדת. אילשיוס מנגד טוענת כי תפיסת עולמו המתקדמת היא רק כיסוי למעשיו הטמאים, וכהוכחה לכך התקשרה לשוחח עם נזירה בבית הספר הקודם עליו הופקד, וכי יש בידיה תימוכין לגרסתה. לטענתה, נמסר לה מבית הספר הקודם כי הוא פגע בתלמיד, ואם צריך היא תמצא את התלמיד או ההורה שיהיו מוכנים להעיד נגדו ולהרוס את שמו הטוב. היא מציבה בפניו אולטימטום שעליו לעזוב מיד אחרת תחשוף אותו. אמנם אינו מוכן להודות באשמה, רומז האב פלין כי יש בעברו מעידות מהדת, והוא מגיש את התפטרותו. בכך רואה אילשיוס את הודאתו באשמה.
בחזרתה של האחות ג'יימס ממיטת חוליו של אחיה, האב פלין כבר עזב את בית הספר, ולמגינת ליבה של אילשיוס, אף עבר לבית ספר גדול יותר, כמעין קידום. כאשר האחות ג'יימס שואלת אותה איך גרמה לו להודות באשמה, מספרת לה ששקרה לגבי השיחה שניהלה עם האחות מבית הספר הקודם בו עבד, ובכך שנסוג, הדבר היה הוכחה לאשמה. האחות ג'יימס נדהמת על כך שהיא בחרה לשקר, אך אילשיוס טוענת שעל מנת לעשות צדק, יש לפעמים לקחת פסיעה הרחק מהאל. או אז, מתפרצת אילשיוס בבכי ומשתפת את האחות ג'יימס בכך שיש לה הרבה מאוד ספקות.
אורסון ולס
ג'ורג' אורסון ולס (באנגלית: George Orson Welles; 6 במאי 1915 – 10 באוקטובר 1985) היה אחד מבמאי הקולנוע האמריקאים הגדולים בכל הזמנים, בנוסף להיותו במאי תיאטרון, שחקן, תסריטאי, צייר, שדרן רדיו וקוסם. סרטו הראשון, האזרח קיין (1941), וסרטו ההוליוודי האחרון מגע של רשע (1958) הם ציוני דרך חשובים בתולדות הקולנוע העולמי.
ראשית הקריירה
ולס נולד ב-1915 בקנושה שבוויסקונסין לביאטריס וריצ'רד ולס. ילדותו הייתה לא-שגרתית, וחיי החברה שלו סבלו מהיותו ילד פלא. אמו, פסנתרנית, נפטרה כשהיה בן 9, ואביו, ממציא מצליח, הפך לשיכור ונפטר כשוולס היה בן 15. ולס סיים את לימודי התיכון כשנה אחר כך, ולמרות שזכה למלגה באוניברסיטת הרווארד, העדיף לצאת למסע נדודים באירופה. בגיל 16 הגיע לדבלין, ושם שכנע מנהל תיאטרון שהוא כוכב גדול בברודוויי, דבר שהקנה לו ניסיון במשחק. בגיל 19 חזר לארצות הברית והקים את קבוצת תיאטרון מרקיורי, שהעלתה עיבודים חדשניים למחזותיו של שייקספיר בין היתר בהארלם, מה שהפנה תשומת לב רבה לוולס הצעיר. במהרה הוא קיבל תוכנית רדיו שבועית, שבה העלה תסכיתים לסיפורים מפורסמים. במסגרת תיאטרון מרקיורי גם יצר סרט קצר בן 40 דקות, "Too Much Johnson", קומדיה משנת 1938 שכתב וביים. הסרט היה עיבוד קולנועי של הצגה של תיאטרון מרקורי, על פי קומדיה של ויליאם ג'ילט משנת 1894. הסרט לא נערך לחלוטין ולא הוקרן בפומבי. "Too Much Johnson" נחשב לסרט אבוד עד אוגוסט 2013, אז דווח כי הדפס שלו התגלה באיטליה בשנת 2008. העותק שוחזר והוצג בהקרנה יחידה במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ב-3 במאי 2014.
מלחמת העולמות
ב-30 באוקטובר 1938, לכבוד ליל כל הקדושים שחל למחרת, שידר ולס בתחנת הרדיו של CBS תסכית רדיו המבוסס על ספר של ה. ג. ולס בשם "מלחמת העולמות". התסכית היה במתכונת של שידור אירוע חי תוך פריצה לשידור באמצע תוכנית של מוזיקה קלה. אורסון וולס היה השדר (האמיתי כביכול) ועשה זאת בצורה כה משכנעת, עד שהתעוררה בהלה ומנוסה של רבים מבתיהם באזור ניו יורק וניו ג'רזי. כוחות של המשמר הלאומי הוזנקו להילחם ב"פולשים" ממאדים, ובדרום ארצות הברית חברו קבוצות רבות של אנשים לתפילות המוניות כנגד הפולשים. נטען אף שמספר אנשים ניסו להתאבד מרוב פחד. השידור הפך למעין מיתוס היסטורי, ושימש בסיס לתאוריות רבות בתחום תקשורת המונים.
ראשית הדרך בהוליווד
לאחר שגילה הציבור האמריקאי את כישרונו של ולס, החלו ראשי הוליווד להתחרות ביניהם מי יחתים ראשון את ולס על חוזה. ולס חתם לבסוף על חוזה עם חברת RKO, שלפיו התחייב לביים שלושה סרטים, בחופש אמנותי מלא. סרטו הראשון היה אמור להיות עיבוד ל"לב המאפליה" של ג'וזף קונרד. אולם לאחר שבועות של תכנונים אולץ ולס לנטוש את הפרויקט. בלית ברירה, הוא פנה לפתח רעיון ישן על אודות עלייתו ונפילתו של איש שלכאורה לא חסר כלום. הוא קרא לפרויקט "אמריקני", שמאוחר יותר הפך ל"האזרח קיין".
האזרח קיין
צ'ארלס פוסטר קיין, הדמות הראשית בסרט "האזרח קיין", עוצבה על ידי ולס בהשראת דמותו של ויליאם רנדולף הרסט, אייל עיתונות רב עוצמה, שהשפעתו בתקופות שונות של ההיסטוריה האמריקנית הייתה כמעט אגדית.
צילומי "האזרח קיין" נעשו כמעט בחטף, אולם ולס דחס לתוך הפרויקט את מלוא כישרונו. "האזרח קיין" היה תמצית גאונותו של ולס – כמעט כל סצנה מהסרט הייתה פורצת דרך. ולס וצלם הסרט, גרג טולנד, השכילו להשתמש בעדשות ה"דיפ פוקוס" (מיקוד עמוק) והעניקו מימד נוסף, קולנועי, לדמויות. הסרט שבר את התפיסה הנראטיבית השלטת עד אז, והוכיח שניתן לעשות סרט שהוא אינו כרונולוגי בהכרח. ולס, שגילם את קיין בעצמו, נכנס עד כדי כך לתפקיד, שבאחת הסצינות שבר את רגלו, אולם סירב להפסיק את הצילומים, והמשיך לשחק כשרגלו שבורה.
כשנודע להרסט כי הסרט מבוסס על חייו, הוא ביקש להשמיד את כל הנגאטיבים ואף הציע סכום עצום ל-RKO על מנת שלא יקרינו את הסרט. כשסירבו, פתחו עיתוניו במסע הכפשות כנגד ולס וסרטו. מרבית בתי הקולנוע סירבו להקרין את הסרט מפני שחששו מהרסט. הסרט נכשל קופתית, ואף בטקס פרסי האוסקר זכה רק בפרס אחד.
אולם המבקרים האירופים לא נשארו אדישים לסרט. הם הבינו שלפניהם סרט שככל הנראה עומד להוביל את הקולנוע לעידן חדש. "האזרח קיין" הפך לנושא שיחה בקרב אינטלקטואלים וחובבי תרבות באירופה, ומעמדו אף התעצם עם תום מלחמת העולם השנייה, כשהוקרן במדינות שהיו כבושות עד אז. חורחה לואיס בורחס כתב מאמר מפורסם על הסרט, שבו הגדיר אותו כ"מבוך חסר מרכז". אנדרה באזאן החשיב את הסרט כמבשר העידן המודרני בקולנוע.
עלייתו ונפילתו
"האזרח קיין" היה סרטו היחיד של ולס שבו הצליח להגשים את חזונו במלואו. סרטו הבא של ולס, "האמברסונים המופלאים", אמור היה להאפיל על הישגיו של "האזרח קיין", אולם עם תום הצילומים הזדעזעו ראשי האולפנים מהחומר שצולם והפקיעו מידיו של ולס את השליטה בהמשך ההפקה. באותה תקופה התבצעה ההתקפה על פרל הארבור, והאולפנים חששו להקרין סרטים פסימיים. הסרט נערך מחדש בניגוד לרצונו של ולס ואף צולם לו סוף טוב, בניגוד למקור של ולס. ולס התנכר לסרט. כך קרה גם עם "הכל אמת", שצולם בברזיל ונגנז במרתפי האולפנים עד 1992. בשלב הזה, ולס החל לשקול ברצינות לנטוש את עולם הקולנוע, ולעבור לפוליטיקה. הוא היה חבר קרוב של הנשיא רוזוולט, ושמו אף הוזכר כמועמד רציני למזכ"ל האו"ם, שעמד לקום עם סיום מלחמת העולם השנייה. ולס אף היה אמור להתמודד על משרת סנאטור, אולם הוא נרתע משראה שיריבו הוא ג'וזף מקארתי, ולבסוף, לאחר התלבטויות רבות, חזר לביים.
"הזר" מ-1946 היה סרטו המסחרי היחיד של ולס, וגם היחיד שזכה להצלחה מסחרית כלשהי, אולם הוא היה רחוק מהישגיו הקודמים. המבקרים לעגו לו ואמרו שהוא נראה כ"פארודיה על סרטים של אורסון ולס".
ב-1947 התכונן ולס לצלם סרט בשם "מסייה ורדו", על אודות רוצח סדרתי של נשים עשירות. הוא ייעד לתפקיד הראשי את צ'ארלי צ'פלין, שהיה חברו. אולם צ'פלין לא אהב את הרעיון שמישהו אחר יביים אותו. מאידך, הוא אהב את התסריט של הסרט. לכן, ולס ויתר על התסריט ונתן לצ'פלין לביים אותו. ולס טען שהוא בכל מקרה לא אחד התסריטים הגדולים שהוא כתב. סרטו של צ'פלין חולל סערה גדולה ומאוחר יותר הוכר כאחד מסרטיו הגדולים ביותר. ולס פנה לפרויקט נוסף שנזנח לבסוף: אדפטציה של סדרת הקומיקס באטמן. ולס ייעד את עצמו לתפקיד ברוס ויין, אולם האולפנים העדיפו את גרגורי פק לתפקיד. תוכניתו של ולס לתת ביטוי בסרט לשפה קולנועית חדשה שהגה ירדה לטמיון. משהבין שלא יוכל לגלם את הדמות הראשית, פרש מן הפרויקט.
סרטו הבא של ולס, "הליידי משנחאי", היה פרויקט שאפתני ביותר: פילם נואר מתוחכם בכיכובם של ולס ואשתו דאז ריטה הייוורת'. גם במקרה הזה הופקעה מוולס השליטה, והסרט קוצץ משעתיים וחצי לשעה וחצי. סצנת אולם המראות בסוף הסרט היא אחת הידועות בתולדות הקולנוע. הנגאטיבים של הקטעים שקוצצו אבדו עם השנים, וניסיונות לשחזר את הגרסה המקורית של ולס עלו בתוהו.
ב-1949 השתתף ולס בסרטו הידוע של קרול ריד "האדם השלישי". סרט זה צולם בסגנון נאו-אקספרסיוניסטי, אשר דמה מאוד לסגנון הבימוי של ולס, עד שעם השנים נפוצו שמועות שלמעשה ולס הוא שביים את רוב הסרט (קרול ריד, במאי הסרט, וגרהם גרין, מחבר התסריט, הודו בתרומתו של ולס לכתיבת כמה דיאלוגים, לרבות השורות המפורסמות ביריד, על הגלגל הענק). לצדו הופיעו בסרט זה אלידה ואלי וג'וזף קוטן.
לאחר שהבין שכוכבו דעך בהוליווד, עזב ולס לאירופה כדי למצוא שם משקיעים פוטנציאליים. סרטיו הבאים, "אותלו" ו"מקבת'", נעשו בתקציב דל, אך זכו לתשואות המבקרים ו"אותלו" אף זכה בפרס הגדול של פסטיבל קאן 1952.
ב-1955 יצר ולס סרט דל תקציב נוסף, "מר ארקדין". שוב הופקעה ממנו השליטה, וגרסאות שונות של הסרט ראו אור לבסוף. כיום ידוע על שלוש גרסאות שונות לסרט, ושני שמות שונים שניתנו לו: "מר ארקדין" ו-"Confidential Report". ולס תיאר את תקופת "מר ארקדין" כתקופה הגרועה בחייו. ב-1956 חזר ולס להוליווד. באותה שנה שיחק בסרט "מובי דיק".
שנתיים מאוחר יותר, ב-1960, השתמש אלפרד היצ'קוק ברבות מהטכניקות שפיתח ולס בסרט זה, בסרטו האגדי "פסיכו", והעתיק כמעט במדויק את סצינות בית המלון של ג'נט לי, שכיכבה גם בסרטו של ולס. אולם סרטו של ולס זכה להכרה חובקת עולם רק לאחר שנים, עד אשר בשנות התשעים הכריזה ספריית הקונגרס של ארצות הברית על החלטתה לשמרו בשל היותו ציון דרך תרבותי.
ב-1962 יצר ולס גרסה קולנועית ל"המשפט" של פרנץ קפקא. ולס אמר מאוחר יותר ש"המשפט" הוא סרטו הטוב ביותר.
ב-1968 יצר סרט טלוויזיה בכיכובה של ז'אן מורו - "סיפור בן אלמוות".
ב-1976 שיחק בסרט מסע הארורים.
שנים אחרונות
את שנותיו האחרונות העביר ולס בעבודות משחק וקריינות שונות, ובחיפוש משקיעים לפרויקטים עתידיים. ב-1971 זכה בפרס אוסקר על מפעל חיים. בין השנים 1970 ל-1976 צילם לסירוגין את הסרט "הצד האחר של הרוח". סרט זה אמור היה להיות גולת הכותרת של יצירתו של ולס, אולם בעקבות סכסוך בין המשקיעים הוא נגנז, ולא הוקרן בימי חייו. לאחר שנים רבות של סכסוכים בין משקעים וניסיונות לגייס כסף להשלמת הסרט, בשנת 2018 הושלם הסרט, הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה והופץ לצפייה ביתית בחברת נטפליקס.
משפחתו
ולס היה נשוי שלוש פעמים, ואב לשלוש בנות. אשתו הראשונה, בשנים 1934–1940, הייתה וירג'יניה ניקולסון. בתם, כריסטופר ולס פדר, נולדה ב-1938. ב-1943 נישא לשחקנית ריטה הייורת'. בתם הייתה רבקה ולס מנינג (1944–2004). הם התגרשו ב-1947. ב-1955 נישא לשחקנית פאולה מורי, ובאותה שנה נולדה בתם, ביאטריס ולס.
לאחר מותו
בשנים שלאחר מותו של ולס נכתבו על יצירתו, זו שהושלמה וזו שלא, עשרות מחקרים. עד היום יוצאים מדי שנה מספר ספרים על ולס.
ב-1992 הוצג הסרט "הכל אמת" שחלקו הראשון תיעד את ניסיונות ההסרטה של הסרט הברזילאי ב-1943, וחלקו השני היה החומרים ששרדו מאותם צילומים. באותה שנה גם הוצגה גרסתו של ולס ל"דון קיחוטה", שעליה עבד במשך 15 שנה, עד שנאלץ לגנוז אותה.
ב-1998, לכבוד חגיגות 40 השנה ל"מגע של רשע", נערך הסרט מחדש על פי כוונותיו המקוריות של ולס. הוא השאיר אחריו תזכיר בן 58 עמודים ובו הסביר כיצד יש לערוך את הסרט.
ב-2005 נערכו שתי הגרסאות של הסרט "מר ארקדין" לכדי סרט אחד בניסיון להוציא אל הפועל את חזונו של ולס לגבי הסרט המקורי.
ב־2018, 33 שנה לאחר מותו של וולס, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה סרטו הנסיוני "הצד האחר של הרוח". צילומי הסרט החלו ב־1970 ונמשכו שנים רבות. וולס לא הספיק לסיים את הסרט ומאז מותו ב־1985 היו מעורבים מספר אנשים בניסיונות להשלימו, ביניהם פיטר בוגדנוביץ', חברו של וולס. הסרט זכה לבסוף בשבחים רבים והועלה לשידור בנטפליקס.
בתי הקברות הלאומיים של ארצות הברית
תולדות בתי הקברות הלאומיים
בתי הקברות הלאומיים נוצרו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ועל רקע הצורך לתת קבורה נאותה לחללים הרבים של מלחמה זו. ב-1862 חוקק הקונגרס חוק שהסמיך את הנשיא לרכוש קרקע שתשמש לבתי קברות לאומיים לחיילים שיפלו בשירות ארצם. בתי הקברות הוקמו באתרי שדות קרב, מחנות צבא, מחנות שבויים, בתי חולים וצמתי מסילות רכבת. חלקם היו בתי קברות שנוסדו עוד לפני חקיקת החוק מ-1862. אחדים מהאתרים שהוכרזו כבתי קברות לאומיים שימשו לקבורת חללי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שלחמו במלחמת האזרחים נגד מדינות האיחוד, ובאחרים נקבעו חלקות לחללי הקונפדרציה. ב-1867 חוקק הקונגרס חוק נוסף, אשר הסדיר את שיפור פני בתי הקברות הלאומיים.
ב-1862 הוקמו 14 בתי הקברות הלאומיים הראשונים. ב-1863 נחנך בית הקברות בשדה הקרב של גטיסברג וב-1864 נוסד בית הקברות הלאומי המפורסם ביותר, בארלינגטון שליד וושינגטון הבירה. עד 1872, על רקע המאמץ להביא לקבורה את כל חללי מדינות האיחוד במלחמה, גדל מספרם של בתי הקברות הלאומיים ל-74. דמויות מפתח בהקמתם בשנים אלו היו קצין האפסנאות הראשי של צבא האיחוד מונטגומרי מיגס (Montgomery Meigs) ופקודו אדמונד ברק ויטמן (Edmund Burke Whitman).
עד 1873 נקברו בבתי הקברות הלאומיים רק חללי קרבות. באותה שנה הורחבה הזכאות לקבורה בהם גם לוותיקי מלחמה, שמתו מוות טבעי.
מאז המאה ה-19 גדל בהדרגה מספרם של בתי הקברות הלאומיים על מנת לספק מקומות קבורה לוותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולחלליה בשתי מלחמות העולם. כך, ב-1948 הוקם בהוואי בית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים. גם כיום מוקמים בתי קברות לאומיים חדשים.
ב-1973 העביר הקונגרס כ-80 בתי קברות לאומיים מאחריות מחלקת הצבא של ארצות הברית לאחריות מינהל ותיקי המלחמה (Veterans Administration, הגוף שהפך לימים למחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית).
מספר הקברים ברוב בתי הקברות הלאומיים עומד על אלפים אחדים ועד רבבות. במקצת בתי הקברות שהוקמו באתרים היסטוריים מצויים עשרות קברים בלבד. בבית הקברות ארלינגטון, המבוקש ביותר לקבורה, נקברו כבר כ-300 אלף איש.
למעלה ממחצית בתי הקברות הלאומיים סגורים לקבורה, אם משום היותם אתרים היסטוריים או משום שאזלו מקומות הקבורה בהם.
בתי הקברות הלאומיים ממוקמים ב-40 ממדינות ארצות הברית ובמחוז קולומביה. המדינה בה נמצא מספר בתי הקברות הגדול ביותר (19) היא וירג'יניה, וכמעט כולם הוקמו באתרי מלחמת האזרחים בה.
רבים מבתי הקברות הלאומיים הוכללו במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
זכאות לקבורה
זכאותו של אדם להיקבר בבית קברות לאומי נקבעת כיום על פי כללי זכאות מפורטים. ככלל, הזכאים הם ותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ששירתו תקופה מינימלית, זכו לשחרור בכבוד ולא הורשעו מעולם בפשע חמור. זכאים לקבורה גם בנות זוגם והתלויים בהם, שהם אזרחים. הקבורה והקמת המצבה נעשות במימון הממשלה הפדרלית.
ניהול
בתי הקברות הלאומיים מנוהלים על ידי שלושה גופים ממשלתיים:
אתרים דומים
105 בתי קברות מדינתיים לוותיקי הכוחות המזוינים ממוקמים בתחומי 47 מדינות וטריטוריות של ארצות הברית ומנוהלים על ידיהן.
הוועדה האמריקנית למצבות קרב מנהלת מחוץ לתחומי ארצות הברית 24 בתי קברות צבאיים, שבהם נקברו בעיקר חללי שתי מלחמות העולם.
מועצה אזורית מגילות ים המלח
מועצה אזורית מגילות ים המלח (ובקיצור: מועצה אזורית מגילות) היא מועצה אזורית בצפון ים המלח. בתחומה שבעה יישובים: ארבעה קיבוצים (בית הערבה, אלמוג, קליה ומצפה שלם), מושב אחד (ורד יריחו) ושני יישובים קהילתיים (אבנת וקדם ערבה), בהם מתגוררים כ-2,100 תושבים.
היסטוריה
המועצה הוקמה ב-1993, כשברקע הסכמי אוסלו הוחלט לפצל את מועצה אזורית תמר, שכללה עד אותה עת את כל ישובי מערב ים המלח, בין מועצה אזורית תמר שכללה את השטח לפנים מהקו הירוק, ואת מועצת מגילות מחוצה לו.
אוכלוסייה
רוב תושבי המועצה האזורית עוסקים בענפי החקלאות והתיירות, וחלקם מועסקים גם במפעל הקוסמטיקה "אהבה"
סטטוס מדיני
אף על פי שיישובי המועצה נמצאים בתחומי יהודה ושומרון, הצביעו רוב תושבי המועצה בבחירות לכנסת ה-18 לקדימה ומפלגת העבודה. כאשר תושבי בקעת הירדן נאבקו נגד דיבורים על הכללת הבקעה במדינה פלסטינית, נמנעו אנשי מגילות משותפות איתם, בהנחה שאזור ים המלח יישאר בכל מקרה בשליטה ישראלית. אולם, תוכנית קלינטון מסוף שנת 2000 כללה את האזור בתחומי המדינה הפלסטינית המיועדת.
לאחר החלת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון גם על מועצה אזורית מגילות, פנתה המועצה לבג"ץ כנגד ההקפאה בשיתוף עם מועצה אזורית ערבות הירדן, הר אדר ומעלה אדומים, אך בנפרד משאר הרשויות המקומיות ביהודה ושומרון.
ראשות המועצה
בראשות המועצה עמד החל מהקמתה ב-1993 מרדכי דהמן, עד שנאלץ להתפטר ב-2015, עקב מעורבותו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו. בבחירות המיוחדות שנערכו ב-11 בנובמבר 2015 נבחר לראשות המועצה אריה כהן, חבר קיבוץ מצפה שלם. הוא גבר על יריבו, גבי פלקסר מקיבוץ קליה, כאשר שקיבל 66% מקולות המצביעים. ב-2018 נבחר כהן בשנית לאחר שהיה מתמודד יחיד.
רוברט וילסון
רוברט וודרו וילסון (באנגלית: Robert Woodrow Wilson; נולד ב-10 בינואר 1936) הוא אסטרונום אמריקאי וחתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1978. בשנת 1964 גילה יחד עם ארנו פנזיאס את קרינת הרקע הקוסמית, ובכך ניתן אישוש לתאוריית המפץ הגדול. תגלית זו נחשבת לאחת המרכזיות במדע האסטרונומיה מאז ומעולם.
חייו ועבודתו
אביו של וילסון היה כימאי שעבד עבור חברת נפט, ורוברט הוא בנו הבכור. רוברט נולד ביוסטון שבטקסס ויש לו שתי אחיות. בילדותו עסק באלקטרוניקה ובמוזיקה בתור תחביב, ובלימודיו בבית הספר הוא הצטיין במתמטיקה ובמדע. את לימודיו הגבוהים החל וילסון באוניברסיטת רייס ביוסטון, שם למד פיזיקה. לאחר סיום לימודי התואר הראשון הוא החל את לימודי הדוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק). מחקרו של וילסון התמקד במיפוי אזורים בשביל החלב בעזרת רדיו-טלסקופ. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1962, והמשיך לעסוק במחקר בקלטק במשך שנה נוספת.
בשנת 1963 הצטרף וילסון למעבדות בל והחל לעסוק שם ברדיו-אסטרונומיה יחד עם ארנו פנזיאס. במסגרת זו, הם גילו את קרינת הרקע הקוסמית, והמשיכו במחקרים נוספים לחפש אחר קווי ספקטרום באזורים שונים בשביל החלב. כך למשל, הם מצאו סימנים ברורים לנוכחות פחמן חד-חמצני בענן מולקולרי שנמצא מאחורי ערפילית אוריון. מחקר המשך התמקד בניסיון לזהות מולקולות אלו, ומולקולות פשוטות נוספות, בעננים מולקולריים ברחבי הגלקסיה. מדידת כמות האיזוטופים של פחמן וחמצן במולקולות פחמן חד-חמצני נתנה אפשרות לבחון מודלים שונים של נוקליאוסינתזה שהתרחשה זמן קצר לאחר המפץ הגדול. וילסון עסק גם בהקמה ובניהול של מצפי רדיו-טלסקופ.
רוברט וילסון נישא בשנת 1958 לאליזבת רודס סאווין והוא אב לשלושה ילדים: שני בנים ובת.
קרינת הרקע הקוסמית
וילסון ופנזיאס קיבלו לידיהם, בשנת 1963, אנטנת שופר ששימשה קודם לכן לעבודה עם לוויינים. לאנטנה זו, שהם תכננו להכין אותה לצורך מחקרים אסטרונומיים עתידיים, היו שני יתרונות מרכזיים: ניתן היה לחשב את הרגישות שלה בדיוק, וניתן היה לכייל אותה בצורה מדויקת בעזרת משדר במרחק של קילומטר אחד. לווילסון היה ניסיון בעבודה עם אנטנה דומה בלימודי הדוקטורט, והדבר האיץ את שלבי הכנת הניסוי.
לאחר ביצוע מדידות הכיול הראשונות, מצאו וילסון ופנזיאס שרעש הרקע המתקבל מהאנטנה גם כשאינה מכוונת לאף מקור ידוע, גבוה מזה המחושב. הם בחנו מספר אפשרויות שיכלו להביא לרעש רקע זה ובהם מקורות מעשה ידי אדם, מקורות משביל החלב או מקורות אחרים מאזורים מסוימים ביקום. אולם, האופי האיזוטרופי של רעש הרקע שעוצמתו לא השתנתה כאשר הם הפנו את האנטנה לכיוונים שונים, כמו למשל לכיוון העיר השכנה ניו יורק, העיד על כך שאף מקור ספציפי אינו אחראי לרעש זה. בשלב מסוים, הם חשדו כי הרעש נובע מירידה ביכולת הקליטה של האנטנה עקב נוכחות של לשלשת יונים בתוכה, אך גם ניקוי הלשלשת לא שינה את עוצמת הרעש.
וילסון ופנזיאס לא מצאו הסבר לרעש הרקע, ולמעשה בשנת 1965 הוחלט לצמצם במעבדות בל את התקציב שניתן לרדיו-אסטרונומיה ונשאר תקן למשרה אחת בלבד. הם החליטו להמשיך ולעבוד יחד בתחום זה, כל אחד בחצי משרה, ובמקביל לעסוק במחקרים נוספים. בתקופה זו, נודע להם במקרה כי קבוצת אסטרונומים, ובראשה רוברט דיקה, מכינה ניסוי דומה, שבו היא מחפשת אחר קרינת הרקע הקוסמית. לאחר שהם נפגשו עם הקבוצה, התברר שעל פי החישובים, מאפייניה של קרינה זו היו צפויים להיות זהים לרעש הרקע שווילסון ופנזיאס מצאו.
על פי תאוריית המפץ הגדול, הפוטונים, שמרכיבים את קרינת הרקע הקוסמית, החלו לנוע בחופשיות ביקום, כאשר נוצרו בו האטומים הראשונים, והאינטראקציה בין החומר לקרינה פחתה באופן ניכר. האירוע התרחש ביקום בן 380,000 שנה לערך שהטמפרטורה בו הייתה כ-3,000 קלווין. מאז, הקרינה עברה הסחה לאדום, וכיום היא מתאימה בדיוק רב לקרינת גוף שחור של 2.7 קלווין בעלת שיא בתדירות של 160.2 ג'יגה-הרץ.
יהודה, אחי ישו
יהודה, על פי המסופר בברית החדשה, היה אחד מבניו של יוסף ואחיו של ישו.
על פי המסופר בבשורה על-פי מרקוס ו' 3, מתואר ישו כבנה של מרים וכאחיהם של יעקב, יוסה, יהודה ושמעון (ועוד מוזכרות אחיות בלא ציון שמן).
יש המזהים את יהודה כאחד מהשליחים המכונה יהודה השליח (המכונה בבשורה על-פי לוקאס בשם "יהודה מיעקב" כאשר השם מפורש כ"יהודה אחי יעקב" - וכך תורגם הביטוי בתנ"ך המלך ג'יימס).
לפי סברה אחת יהודה הוא השליח תומאס הקדוש. מקור השם "תומאס" הוא מהמילה "תאום", ובארמית וביוונית הוא נקרא בשם "דידמוס" שמשמעו "תאום". על פי הסברה, יהודה נקרא בשם זה בשל דמיונו לישו ועל מנת להבדילו מיהודה איש קריות.
ישנה מסורת נוצרית לפיה יהודה כתב את איגרת יהודה - אחד מספרי הברית החדשה.
האיים הקיקלאדיים
האיים הקיקלאדיים הם קבוצת איים יוונית בים האגאי, מדרום-מזרח לחלק היבשתי של יוון. שמם ניתן להם מכיוון שהם יוצרים מעגל (ביוונית, "קיקלוס") סביב האי הקדוש דלוס.
החי והצומח
בקבוצת איים זו מצויים איים סלעיים קטנים ולא מיושבים בעלי צומח וחי אנדמיים, וחלקם בסכנת הכחדה. האיים משמשים כתחנות מנוחה לעופות נודדים ומקום לקינון לעופות ים ודורסים, הייחודיים לאזור. באמנת "נטורה 2000" של האיחוד האירופי נקבעו כ-200 אתרים וכ-1000 זנים לשימור. ברשימת "GR 4210011 Vrachonisia Egeou" נכללים איים אלה:
העת העתיקה
האיים הקיקלאדיים מיושבים לפחות מאז שנת 7000 לפנה"ס. בתקופה הנאוליתית (לפני שנת 4000 לפנה"ס) נוצרה בהם תרבות ייחודית, המשלבת גורמים מתרבויות אנטוליה ויוון. התרבות התבססה על גידול שעורה פראית וזן ראשוני של חיטה, ועל ביות כבשים, עזים וחזירים ודיג טונה. הדיג התבצע ככל הנראה באמצעות צלצלים מסירות קטנות. בין האתרים שנחפרו מתרבות זו ניתן למנות את סָליאגוֹס וקֶפאלָה שבאי קאוס.
בסביבות 3000 לפנה"ס התגבשה באיים התרבות הקיקלאדית, שחלשה עליהם בעידן הנאוליתי ובתחילת תקופת הברונזה. בתקופה הקיקלאדית המוקדמת (3000–2000 לפנה"ס) היו בחלק מהאיים מושבות קבע, ובאחרים התקיים יישוב מדי פעם. באותה תקופה נוצרו באיים פסלי שיש קטנים ושטוחים של נשים, ששימשו כנראה למטרות פולחן, ויוצרו משיש מקומי שנחצב באי פארוס.
בתקופה הקיקלאדית התיכונה (2000–1500 לפנה"ס; מקבילה לתקופת הברונזה התיכונה) השתלטה התרבות המינואית על מרבית האיים. בין השאר הוקמה עיר מינואית באקרוטירי שבסנטוריני, שהושמדה מאוחר יותר בהתפרצות הר הגעש שהרסה את האי.
בתקופה הקיקלאדית המאוחרת (1500–1100 לפנה"ס) עברו האיים לידי המיקנים, ובמאה השמינית לפנה"ס לידי הדורים. במאה החמישית לפנה"ס היו האיים חלק מהאימפריה הגדולה של אתונה, והאי המקודש דֶלוֹס היה אף המקום בו הוחזקה קופתה המשותפת של הליגה האטית-דלית, ברית הדוקה שהוקמה בידי אתונה בשנת 478 לפנה"ס. בהסכמי הברית נכלל סעיף הקובע שאיש אינו רשאי להיוולד או למות בדֶלוֹס, ובכך התחזקה השליטה האתונאית באי, שהאוכלוסייה המקומית נאלצה לעוזבו.
בתקופה ההלניסטית היו האיים תחת שלטון בית תלמי ממצרים.
רומא וימי הביניים
בשנת 146 לפנה"ס הפכו האיים למושבה רומית. בתקופה זו הפכו רבים מהם למרכז מסחר בים התיכון. הנצרות הגיעה לאיים במאה הראשונה לספירה. <BR> עם התמוטטות האימפריה הרומית הפכו האיים לחלק מהאימפריה המזרחית, ביזנטיון, ונשארו תחת שליטתה עד שהתמוטטה בשנת 1204 במהלך מסע הצלב הרביעי. אחד ממשתתפי מסע הצלב, האציל מרקו סאנודו, נשא את עיניו לאיים הקיקלאדיים והשתלט עליהם במתקפה עצמאית בשנת 1207. הוא נחת באי נאקסוס, שם נתקל בהתנגדות המקומיים היוונים אורתודוקסים, שנתמכו בידי יריבי המסחר של הוונציאנים, אנשי ג'נובה. אך לאחר מצור בן מספר שבועות הכניע סאנודו את ההתנגדות וכבש את נאקסוס ואיים נוספים בסביבתו.
עם עליית האימפריה העות'מאנית בטורקיה של היום, נאלצו תחילה דוכסי האיים להעלות מס לסולטאן, וב-1566 הוחלף הדוכס הנוצרי האחרון בנציגו של הסולטאן - דון יוסף נשיא, מדינאי יהודי ממוצא פורטגלי, הידוע גם כמקים העיר טבריה. עם מותו של נשיא בשנת 1579 השתלט הסולטאן באופן ישיר על רוב הקיקלאדיים (אם כי האיים סיפנוס וטנוס נותרו בשליטת משפחות איטלקיות עד 1617 ו-1714 בהתאמה.
האימפריה העות'מאנית ויוון המודרנית
תחת השלטון העות'מאני הפכו האיים למחוז זנוח, והותקפו רבות בידי שודדי ים. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 נכבשו חלק מהאיים, ביניהם סיפנוס, לזמן קצר בידי הצי הרוסי. <BR> האיים כמעט ולא השתתפו במלחמת העצמאות היוונית, אף כי מהאי סיפנוס נשלח כוח בפיקודו של ניקולס חריסוגלאס, ובתגובה נחתו העות'מאנים באי. כמו כן שימשו האיים כמקום מפלט לנמלטים מאיים אחרים בהם טבחו הטורקים במתקוממים.
במלחמת העולם השנייה נכבשו האיים, כמו שאר חלקי יוון, בידי איטליה. מתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 החלה להתפתח באיים תעשיית תיירות, שהפכה למנוע הכלכלי העיקרי שלהם בימינו.
תיירות
האיים מהווים יעד תיירותי פופולרי הן ליוונים והן לנופשים מאירופה. ברוב האיים תשתית תיירותית נרחבת, הכוללת כפרי נופש, מקומות לינה, תחבורה, מסעדות, בארים וחנויות. חלק מהאיים (כגון מיקונוס ואיוס) עברו פיתוח יתר, המתבטא בבתי מלון גדולים, שדות תעופה המשרתים טיסות בינלאומיות ודיסקוטקים. חלק אחר מהאיים (כגון סיפנוס, פארוס, סריפוס ועוד) שומרים על תדמית כפרית ורגועה ומושכים תיירים המחפשים שקט ושלווה.
גורמי המשיכה העיקריים הם ים כחול וצלול, נוף הררי, בתים מסוידים בלבן ואווירה רגועה ומכניסת אורחים. בנוסף, רוב האיים לא רחוקים מן היבשה, והתחבורה אליהם נוחה באמצעות מעבורות, רחפות ולחלקם אף בטיסה קצרה מאתונה או מיעדים אחרים.
רפובליקת קונק
היסטוריה
בשנת 1982, משמר הגבול של ארצות הברית הקים מחסומים על כביש מהיר מספר 1, המקשר את האי קי וסט לפלורידה. מטרת המחסומים הייתה לחפש סמים ומהגרים בלתי חוקיים. מועצת העיר קי וסט הגישה לבית המשפט בקשה לצו מניעה נגד משמר הגבול בטענה שהדבר פוגע בכלכלת האי, בתיירות ובחופש התנועה, אולם בתי המשפט סירבו לתת את הצו.
לאחר שהממשל הפדרלי התעלם מפניות מועצת העיר, הכריז ראש העיר של קי וסט, דניס וורדלו, ב-23 באפריל 1982, על עצמאותו של האי מארצות הברית, בשל העובדה שארצות הברית הציבה מחסומי ביקורת גבולות בין שטחה לבין האי. כמו כן הכריז על עצמו כעל ראש הממשלה של המדינה החדשה, והכריז מלחמה על ארצות הברית. הכרזת המלחמה נעשתה על ידי שבירה טקסית של כיכר לחם עבשה על ראשו של אדם לבוש במדי הצי האמריקאי. לאחר דקה, הודיע על כניעתו של האי (לאותו אדם לבוש מדים של הצי), וביקש סיוע בסך מיליארד דולר ממדינות העולם בשל היות האי מדינה כבושה על ידי צבא ארצות הברית. זאת, בדומה למסופר בספר ובסרט הקלאסי העכבר ששאג משנת 1959. פעולות אלה יצרו הד נרחב בתקשורת והלחץ שהופעל על הממשל האמריקאי הוביל להסרת המחסום של משמר הגבול.
על אף שרפובליקת קונק נשאה את מרבית הסממנים של העצמאות למשך זמן קצר בלבד, רבים מתושבי העיר רואים עצמם אזרחי המדינה. יום העצמאות של המדינה נחגג בעיר כל שנה ב-23 באפריל ואנשי מועצת העיר נושאים דרכונים דיפלומטיים מטעמה.
הפלישה הגדולה של 1995
ב-20 בספטמבר 1995 ביצע צבא ארצות הברית תרגיל המדמה פלישה והשתלטות על אי זר בקי וסט. רשויות הצבא לא הודיעו על התרגיל לרשויות המקומיות. בתגובה, "קמה רפובליקת קונק לתחייה" - היא חזרה לאמץ יותר מסממני העצמאות שלה לזמן מה והשיבה מלחמה לפולשים בהתזת מים מסירות מכבי האש ובהשלכת לחם עבש. כוחות הרפובליקה נחלו הצלחה בקרבות, לאור הימנעות צבא ארצות הברית מהפעלת אמצעי לחימה.
על התקרית הוגשה קובלנה רשמית למשרד ההגנה האמריקאי על אי-תיאום התרגיל. מפקדי היחידה המתרגלת התנצלו באופן פומבי על הטעות, ואף הסכימו להשתתף בטקס כניעה "רשמי" שנערך ב-22 בספטמבר.
The Beatles Anthology
The Beatles Anthology הוא מיזם משנות התשעים המתעד את להקת הביטלס מהקמתה ועד פירוקה, שכלל ספר עב כרס, סדרת טלוויזיה דוקומנטרית בת שמונה פרקים ושלושה אלבומי אוסף כפולים. הסדרה והאלבומים מכילים קטעי וידאו והקלטות נדירות. קטעי השמע של האנתולוגיה, בשלושה תקליטורים כפולים, מחולקים לפי שנות פעילותה של הלהקה:
הסדרה שודרה בטלוויזיה הבריטית בסוף 1995 ובהמשך ברחבי העולם. בישראל שודרה בערוץ הראשון, עם הקדמה של יואב קוטנר לפני כל פרק. בספטמבר 1996 שווקה בקלטות וידאו ובלייזרדיסק במארזים בני שמונה חלקים. בשנת 2003 שווקה ב-DVD הכולל תקליטור תשיעי עם תוספות מיוחדות (בין היתר הוידאו קליפ ל-Real Love שלא נכלל בסדרה המקורית).
את אלבומי האנתולוגיה הפיק וערך מפיקם של הביטלס, ג'ורג' מרטין, ואת עטיפת האלבומים ומארז הסרטים עיצב האמן והמוזיקאי קלאוס פורמן שפעל עם הביטלס בראשית דרכם ואף עיצב את עטיפת האלבום Revolver. לצורך הוצאת האנתולוגיה התאחדו חד-פעמית שלושת חבריה הנותרים של הביטלס, ואף הוציאו שני סינגלים חדשים: "Free as a bird" ו-"Real Love".
Anthology 1
באוסף זה נכלל השיר Free as a bird ("חופשי כציפור"), שנכתב על ידי ג'ון לנון ב-1977. לאחר מותו של ג'ון לקחו שאר חברי הלהקה, ג'ורג' האריסון, פול מקרטני ורינגו סטאר את הקלטות השיר המקוריות, דגמו מהן את קולו של לנון, והוסיפו ליווי בנגינה ובקולות רקע. על גבי עטיפת האלבום בעיצובו של קלאוס פורמן, מוצגים הביטלס בשנותיהם הראשונות כלהקה, עם פיט בסט וסטיוארט סטאקליף, שמאוחר יותר עזבו את הביטלס.
Anthology 2
Anthology 2 יצא במרץ 1996. אלבום זה כולל קטעים נדירים או חלופיים מסבב הקלטות האלבום Help! עד להקלטות Magical Mystery Tour וסינגלים שהיו מתוכננים לצאת לפני הטיול שלהם להודו ב-1968. בנוסף, האלבום כולל שיר לא גמור של ג'ון לנון, Real Love, שהוקלט על ידי שאר חברי הלהקה.
Anthology 3
Anthology 3 יצא באוקטובר 1996. האלבום כולל קטעים נדירים וחלופיים מהשנתיים האחרונות של פעילותם. הוא כולל קטעים מזמן הקלטת האלבום הלבן עד להתפרקותם, אחרי ההקלטות האלבום Let It Be ב-1970.
הדרך
הדרך (באנגלית: The Road) הוא רומן פוסט-אפוקליפטי זוכה פרס פוליצר שנכתב בידי הסופר האמריקני קורמאק מקארתי. הרומן יצא לאור ב-2006 בהוצאת M-71, ובעברית בתרגומו של אמיר צוקרמן ב-2009, בהוצאת מודן. הרומן מתאר את מסעם של אב ובנו לאורך כביש בין-מדינתי באמריקה, לאחר קטסטרופה גלובלית שהשמידה את הציוויליזציה האנושית ופגעה נואשות בחיים על פני האדמה.
ההשראה לסיפור נוצרה אצל מקארתי, לדבריו, במהלך ביקור באל פאסו, טקסס, עם בנו הצעיר. בזמן שדמיין כיצד עשויה העיר להיראות בעתיד, עלו במחשבתו "שריפות על הגבעה" ומחשבות על בנו. אל ההשראה הראשונית הזו חזר מקארתי שנים ספורות לאחר מכן, בזמן ששהה באירלנד. את הרומן כתב במהירות, והוא הקדיש אותו לבנו, ג'ון פרנסיס מקארתי.
עלילה
"הדרך" - עוקב אחרי אב ובנו (שמותיהם לא מוזכרים לכל אורך הרומן) ההולכים לעבר האוקיינוס במשך מספר חודשים, דרך מרחב פוסט-אפוקליפטי, שנים ספורות לאחר אסון עצום ולא מוסבר. אמו של הילד, שהייתה בהריון בזמן האסון ילדה את הבן אך לאחר חודשים של נדודים בסכנת חיים וללא תקווה, התאבדה. האם הבינה כי אפסה התקווה צפתה כי תיאנס וביחד עם משפחתה תשמש כמזון של כנופיות שורדים אלימים.
אהבת האב לבנו - האב, גיבור הסיפור נאלץ להמשיך לגדל את בנו לבדו וממשיך לחיות במטרה אחת ויחידה, להגן על חיי בנו האהוב. האב נושא איתו אקדח עם שני קליעים אותם הוא שומר לצורך הריגת בנו ועצמו, לאותו רגע בו יפלו בשבי הקניבלים. רובו של הסיפור מתרחש כאשר הילד בן שש לערך. בגיל זה הבן מבין את משמעות הסכנה לחייהם ומשמעות הנפילה בשבי. יתר על כן, הבן מבין את דילמת ההתאבדות שעומדת בפני האב ומסכים ליישמה בעת הצורך.
"אם אמות מה תעשה", שואל הילד. "אלך לכל מקום שתלך, אתה כל עולמי" עונה האב. הילד משתתף עם האב בתכנון המסע דרומה אל האוקיינוס בתקווה ששם ימצאו את מעט האנשים הטובים ששרדו, ובתקווה לחמוק ממזג האוויר הקר והגשום למקום חמים ונעים.
המסע - הציוויליזציה הושמדה, ורוב המינים הוכחדו. השמש מוסתרת באופן תמידי על ידי אובך קבוע, והאקלים השתנה והתקרר באורח קיצוני. צמחים אינם גדלים. כשהאב והבן עוברים לאורך הנוף, הם נתקלים בסצנות זוועה, הכוללות צבא קניבלים עם עבדים ושפחות מין, עולל צלוי על גבי מדורה, ומרתף ובו נשמרים, בכאב איום, עבדים שאבריהם נקצרים שלב אחר שלב לשם אכילה.
האב והבן, לעומת הדמויות האכזריות בהן הם נתקלים, שומרים על צלם אנוש: הם אינם פוגעים במי שלא פוגע בהם ואינם אוכלים בשר אדם. הבן מוודא תמיד שהמזון אותו הם בוזזים מאחוזות נטושות אינו שייך לאף אדם, והוא אף מבקש מאביו שוב ושוב לעזור לאנשים חסרי ישע אותם הם פוגשים.
כשהאב קרוב למותו, והשניים עוברים בעיירת חוף נטושה חץ נורה אליהם ממארב. האב מחפה על בנו בגופו ונפצע קשות מהחץ ברגלו. הם ממשיכים במסע ולאחר מספר ימים מגיעים לחנות בחלקת יער. במהלך הלילה האב גוסס שעות רבות ולבסוף מת בזרועות בנו חסר האונים. לאחר שעות רבות של בכי וייאוש מגיע גבר אחר, שמציג עצמו כנציג קומונה של אנשים טובים שככל הנראה עקבו אחרי האב והבן במשך זמן מה וצפו בהם מרחוק. הבן נאסף בידי הגבר ומצטרף לחבורה שכוללת עוד ילדים ואישה. עתידו של הילד בסוף הסיפור, כמו גם זה של העולם כולו, נותר לא ברור.
ביקורות
הדרך זכה לשבחים ולסופרלטיבים רבים בביקורת האמריקאית מיד עם יציאתו לאור. במרץ 2007 הוכרזה בחירתו של הספר למועדון הספרים של אופרה וינפרי. באפריל זכה הספר בפרס פוליצר. ב-2009 בחר המגזין טיים ברומן כספר העשור.
עיבוד לסרט
הרומן עובד לתסריט בידי ג'ו פנהאל, ובוים בידי ג'ון הילקוט. בסרט מככבים ויגו מורטנסן כאב וקודי סמית-מק'פי כבנו. הסרט הופק בלואיזיאנה, אורגון ופנסילבניה. הסרט יצא לאקרנים ב-2009.
אופטימיזציה קמורה
אלגוריתמים לאופטימיזציה קמורה
ישנם מספר אלגוריתמים שמטפלים בבעיות של אופטימיזציה קמורה. מרביתם מתבססים על קירוב לפתרון עד כדי אפסילון נתון. בין האלגוריתמים:
מהומות מנהרת הכותל
מהומות מנהרת הכותל (שם קוד צה"לי: ברזל לוהט) הוא השם שניתן לשלושה ימי לחימה בין מדינת ישראל לבין הפלסטינים, שהתרחשו בין 23 בספטמבר עד 27 בספטמבר 1996, ממוצאי יום כיפור עד ערב
סוכות תשנ"ז. המהומות החלו לאחר פתיחתה של מנהרת מוצא ממנהרות הכותל למעבר תיירים, על-פי החלטתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וקריאתו של יאסר ערפאת לציבור הפלסטיני להגיב באלימות נגד צעד זה. באירוע זה נהרגו 17 חיילי צה"ל וכמאה פלסטינים, ונפצעו נוספים.
רקע למהומות
עד שנת 1996 היו מנהרות הכותל ללא מוצא, וכל המבקרים בהן הגיעו עד נקודה מסוימת, ואז שבו על עקבותיהם. התנהלות זו יצרה עומס וקשיי תעבורה במעברים הצרים, ובשל כך הוחלט לפתוח פתח יציאה בחלק הצפוני של המנהרות, כדי לאפשר לקהל לזרום החוצה באופן מסודר. בבריכת הסטרותיון, השוכנת בקצה מנהרות הכותל, אוּתָר קיר אבנים בודד, המפריד בין המנהרות ובין חנות בוויה דולורוזה (קיר אבנים זה נראה עד היום בפינת הבריכה, בראש גרם מדרגות). בעלי החנות, ערבי נוצרי, ניאות למכור את חנותו למשרד הדתות האחראי על מנהרות הכותל, אך חזר בו לאחר שקיבל איומים על חייו, בשל שיתוף פעולה עם ישראל. בעקבות כך הוחלט לחצוב מנהרת מוצא מלאכותית באורך כמה מטרים בסלע האם של גבעה השוכנת צפונית להר הבית, ולפתוח פתח יציאה לוויה דולורוזה, שלא דרך נכס של איש. מכונות החציבה הוכנסו לבריכת הסטרותיון בחלקים דרך מנזר האחיות ציון, והורכבו בפנים מחדש.
במוצאי יום כיפור ה'תשנ"ז, 23 בספטמבר 1996 הודיע במפתיע ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו על פתיחת מוצא המנהרה. הדבר נעשה לאחר שהתייעץ עם ראש השב"כ עמי איילון, שאישר את הצעד הזה. צעד זה הוביל למחאה חריפה מצד הווקף, שטען עתה כי המנהרה עוברת תחת הר הבית ופוגעת בקודשי האסלאם (בפועל, מנהרת המוצא עוברת מתחת לבית הספר אל עומריה, ולא נוגעת כלל בהר הבית). בעקבות כך אלפי פלסטינים יצאו להפגנות אלימות ברחבי יהודה ושומרון, שמוקדן היה בחברון ובירושלים.
מהלך המהומות
ב־25 בספטמבר, חלה החרפה בהפגנות שהפכו למהומות והחלו להתרחש קרבות ירי בין חיילי צה"ל לבין שוטרים של הרשות הפלסטינית. במהלך יום זה התרחשו מהומות בכל ערי יהודה ושומרון ורצועת עזה וקרבות ירי התרחשו בקבר רחל, ברמאללה, בכפר דרום, בצומת גוש קטיף ובמחסום ארז.
26 בספטמבר היה היום הקשה ביותר של המהומות, שבמהלכו נהרגו 11 חיילים ישראלים ו־69 פלסטינים. במהלך היום הוכרז מצב חירום בשטחים, צה"ל קירב טנקים למרכזי הערים הפלסטיניות והזרים כוחות רבים למוקדי העימות. הקרבות הקשים ביותר נערכו בסביבות כפר דרום, בצומת גוש קטיף, ברמאללה ובשכם, במתחם קבר יוסף. במהלך הקרב בקבר יוסף צרו מאות פלסטינים חמושים על הכוח הצה"לי הקטן שהיה במקום, חלקו פצוע בדרגות שונות. כח הנדסה שהיה במקום חיכה לפקודה להיכנס לחלץ את הפצועים, אך הפקודה לא הגיע מאחר שנתניהו חיכה לג'בריל רג'וב שהבטיח לחלץ את החיילים, פקודה שלא הגיעה לבסוף. במהלך הניסיון הישראלי להכניס כוחות תגבור לכוח זה, נהרגו שישה חיילים וקצינים מגדוד חרוב. צה"ל נערך לכבוש את שכם, ולאחר מגעים עם ג'יבריל רג'וב ראש מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, הופסקו המהומות. מסתערבים ואנשי ביטחון פלסטינים בכלי רכב של כוח 17 בפיקודו של ג'יבריל רג'וב חילצו את 40 לוחמי צה"ל ומג"ב שהיו במתחם.
בצהרי 27 בספטמבר, עם תום תפילת יום השישי במסגדים, תקף המון של מאות פלסטינים את היאחזות הנח"ל אלישע, הסמוכה ליריחו. במהלך הקרב נפצעו שני חיילי נח"ל אשר שירתו במקום, ונהרגו ארבעה שוטרים פלסטינים. הציר המרכזי לגוש קטיף, צומת גוש קטיף באזור האורחאן, נחסם לסירוגין על ידי אלפי מפגינים פלסטינים מולם עמדה מחלקת חי"ר מגבעתי וכיתת צוערים מבה"ד 1. הכח הצה"לי הקטן הצליח להחזיק את הציר. שלושה חיילים נפצעו וחייל אחד נהרג.
שינוי ארגוני
שינוי ארגוני הוא תהליך מתמשך שמטרתו להתאים את המערכות והתהליכים הארגוניים לשינויים החיצוניים והפנימיים שמתרחשים בסביבה. הישרדות ארגונים לטווח ארוך מחייב התאמת מבנה הארגון ואופן תפקודו לתנאי הסביבה שבה הוא פועל. מכיוון שהצלחת הארגון תלויה בעובדים, שינוי ארגוני מחייב התמקדות בשינוי ההתנהגות של פרטים או של קבוצות בתוך הארגון.
מהומות מנהרת הכותל
תוצאות המהומות
המהומות גבו חיים של עשרות אנשים משני הצדדים, בהם 17 חיילי צה"ל, הבכיר שבהם הוא אל"ם נביה מרעי, וקרוב למאה פלסטינים, והביאו לפציעתם של מאות בקרב הפלסטינים.
שינוי ארגוני
הגורמים לשינוי ארגוני
השינוי הארגוני הוא פועל יוצא של שינויים פנימיים או חיצוניים, אך הוא ניתן לסיווג כשינוי תגובתי, הנערך לאחר שנוצרת הבעיה, או כזה הנצפה מראש, לפני שהבעיה נוצרת. ניתן למנות מספר גורמים מרכזיים המובילים לשינוי בארגון:
מהומות מנהרת הכותל
תוצאות המהומות
כתגובה להתנגשות בשטחים הכריזה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל על שביתה כללית ועל קיומן של עצרות ותהלוכות מחאה. בערים נצרת, יפו, לוד ורמלה התפתחו הפרות סדר ובמהלך העימותים בין משטרת ישראל למפגינים הערבים נפצעו עשרות אנשים.