cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלוש הגונות
שלוש הגונות הן למעשה כמו שלושת צבעי היסוד שהעירוב ביניהם הוא היוצר את המגוון האדיר של הצבעים בטבע. כך השילוב בין הגונות הוא שנותן את האופי לכל דבר הקיים בעולם.
פירוש המילה גונה הוא חבל. בדומה ליין-יאנג בפילוסופיה הסינית מדובר על ניגוד בין כוחות הטוב (סטווה) והרע (רגאס וטמאס).
שליטה על שלוש הגונות
מטרת היוגי היא להשיג הלך רוח סאטווי. דבר זה יושג על ידי אכילה נכונה ותרגול.
על פי היוגה והאיור ודה (מדע הרפואה ההודי) ניתן לשלוט על שלוש הגונות באמצעות תזונה, תרגול וטיהור הגוף וההכרה.
כך, למשל, על מנת להגיע לאיזון טוב מבחינת שלוש היוגות יש לאכול על פי האיור-וודה תזונה הכוללת פירות טריים, ירקות חיים או מבושלים קלות, דגנים מלאים ועוד.
יחסי אקוודור–יוון
יחסי אקוודור–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין אקוודור ויוון.
סקירה כללית
אקוודור נמצאת בסמכות השיפוט הכנסייתית של המטרופוליטן היווני-אורתודוקסי של דרום אמריקה, היושבת בבואנוס איירס, ארגנטינה.
יחסי אקוודור–מקסיקו
יחסי אקוודור–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין אקוודור ומקסיקו. שתי המדינות חברות בקהילה של מדינות אמריקה הלטינית והקריביים, איגוד האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקאיות והאו"ם.
היסטוריה
מזה מספר שנים, מקסיקו מחזירה אזרחים אקוודוריים ללא תיעוד מתאים בדרכם לארצות הברית לאקוודור. מאז 2006, סוחרי סמים וכנופיות מרכז אמריקה הגבירו את התקפותיהם על מהגרים העוברים דרך מקסיקו. כתוצאה מכך, גם אקוודור וגם מקסיקו הגדילו את שיתוף הפעולה כדי לספק הגנה טובה יותר ותמיכה קונסולרית למאות מהגרים אקוודורים שחוצים את מקסיקו מדי שנה.
בדצמבר 2018, נשיא אקוודור לנין מורנו הגיע למקסיקו כדי להשתתף בטקס השבעתו של נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור. באוגוסט 2021 ביקר נשיא אקוודור גיירמו לאסו במקסיקו ונפגש עם הנשיא לופס אוברדור ושר החוץ מרסלו אברד.
ביקורים רמי דרג
ביקורים נשיאותיים מאקוודור במקסיקו
ביקורים נשיאותיים ממקסיקו באקוודור
הסכמים בילטרליים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם ידידות, מסחר וניווט; הסכם חילופי תרבות; הסכם שיתוף פעולה למאבק בסחר בסמים ובתלות בסמים; הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני; הסכם לשיתוף פעולה תיירותי; הסכם למניעת כפל מס ומניעת העלמת מס על הכנסה החייבת במס; הסכם על תחבורה אווירית; הסכם על סיוע משפטי בעניינים פליליים; אמנת הסגרה והסכם על הכרה הדדית בלימודי השכלה גבוהה שהונפקו על ידי שתי המדינות.
תחבורה
קיימות טיסות ישירות עם אארומקסיקו בין נמל התעופה הבין-לאומי של מקסיקו סיטי לנמל התעופה הבינלאומי מריסקל סוקרה בקיטו.
מצודת מטל קרוס
מצודת מטל קרוס (באנגלית: Fort Metal Cross; בהולנדית: Fort Metalen Kruis - "מצודת צלב הברזל") היא מצודה השוכנת על גבעה, סמוך לכפר הדייגים דיקסקוב (Dixcove) שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריה
הבריטים החלו בהקמת המצודה בשנת 1683, בתגובה להקמתה של מצודת גרוס פרידריכסבורג (Fort Groß Friedrichsburg) בידי ברנדנבורג-פרוסיה, כ-15 ק"מ מערבה משם, אולם הקמת המצודה הסתיימה רק בשנות ה-90 של המאה ה-17. בשנת 1712 הושמה המצודה במצור בשתי הזדמנויות על ידי כוח מקומי שמנה 15,000 איש ואשר נתמך בידי הפרוסים. המצודה לא הוכנעה אולם בהתקפה השנייה התפוצץ מחסן אבק השרפה שלה, והסב אבדות לבריטים. הבריטים נטשו את המצודה בין השנים 1826–1830, ולאחר מכן שבו והחזיקו בה עד שנת 1868, עת נמסרה לידי ההולנדים במסגרת הסכם להחלפת השליטה במספר מצודות, אשר נחתם בין ההולנדים והאנגלים בשנת 1867. עם זאת, כוח אפריקאי מקומי הצליח להשתלט על המצודה, ובעקבות הסכם סומטרה אשר נחתם בין שתי המעצמות בשנת 1871, היא עברה, יחד עם כל חוף הזהב, לידי הבריטים בשנת 1872. המצודה שופצה בין השנים 1954–1956, ובשנת 1979 היא הוכרזה, יחד עם עשר מצודות נוספות בגאנה, כאתר מורשת עולמית.
טרנסילבניה (אונייה)
טרנסילבניה הייתה אוניית פלדה באורך 132 מטר, רוחב 17.6 מטר, גובה 8.5 מטר ומשקל נטו 5,160 טונות. לספינה היו שלושה סיפונים, שני מנועי דיזל, 12 צילינדרים, שני מדחפים ועוצמה של 23,000 כוחות סוס. הספינה הייתה מיועדת להובלת 412 נוסעים, אך בהובלת עולים חדשים צופפו על סיפוניה עד אלפיים נוסעים.
הבנייה וההשקה
בתחילת שנת 1936 יזם השירות הימי הרומני שני מכרזים פומביים, האחד ב-30 בינואר והשני ב-15 בפברואר, לבניית שתי אוניות נוסעים זהות. שש פירמות העוסקות בבניית אוניות, מחמש ארצות שונות, הגישו הצעות ולאחר בדיקת ההצעות נמצא שהפירמה Burmeister et Wain מקופנהגן הגישה את ההצעה הזולה ביותר, 114 מיליוני לאי לספינה וזכתה במכרז.
"טרנסילבניה", האונייה הראשונה, הורדה למים ביום 11 בפברואר 1938 וב-11 ביוני הסתיימו עבודות הפנים והוחלף הדגל הדני בדגל רומני. ב-17 ביוני הפליגה האונייה, תחת פיקודו של רב החובל אלכסנדרו שטיוביי ועגנה בקונסטנצה ב-26 ביוני. החנוכה הרשמית של האונייה התקיימה ב-8 בספטמבר, בנוכחות קרול השני, מלך רומניה ובנו מיכאי.
בשנות ה-20 הגיעה לנמל חיפה אנייה אנגלית בשם "טרנסילבניה".
תפעול האונייה
לאחר שתי הפלגות בים השחור, ב-21 וב-22 באוגוסט, ב-13 בספטמבר 1938 הפליגה טרנסילבניה לראשונה בקו הקבוע שלה: קונסטנצה, אלכסנדריה, חיפה, ביירות, פיראוס, איסטנבול וחזרה לקונסטנצה.
בסרביה, האונייה התאומה, הצטרפה לקו ההפלגות באוקטובר. שתי הספינות, שהיו המודרניות ביותר באותה תקופה באזור, משכו אליהן את הנוסעים הפוטנציאליים וגרמו לספינות אחרות, ששטו בקווים אלה, לעבור למקומות אחרים. שתי הספינות התאומות, הצבועות לבן, כונו בשם "הברבורים הלבנים של הים השחור". פרוץ מלחמת העולם השנייה הוריד בצורה חדה את תנועת הנוסעים והסחורות וגרם לשינוי בקווי ההפלגה של הספינות. הצטרפות רומניה למלחמה גרם לעצירת הספינות באיסטנבול, שם שהו במהלך המלחמה עם צוות תחזוקה בלבד ותוך תשלום מיסי נמל.
בסיום מעורבות רומניה במלחמה שוחררו האוניות במהלך אוקטובר 1944. האונייה "בסרביה" עברה לבעלות של ברית המועצות (שמה שונה ל"אוקראינה") לפי תנאי הפסקת האש שבין רומניה וברית המועצות, תנאים שכללו תשלום פיצויי מלחמה. "טרנסילבניה" העבירה מברית המועצות לרומניה שבויי מלחמה רומנים ולאחר מכן חזרה לשוט במסלול מרומניה לים התיכון, בה הגיעו עולים בעלי סרטיפיקטים מרומניה לארץ ישראל. בשנים 1946–1947 המשיכה האונייה בהפלגה עד מרסיי. באוקטובר 1945 התקיימה הפלגה בה הביאה טרנסילבניה מעל אלף עולים לארץ ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל השיטה יהודים רומנים שעלו לישראל. תחילה השיטה האונייה מספר קטן של עולים במסגרת הפלגותיה הרגילות. בהמשך בוצעו הפלגות מיוחדות לעולים. כדי להתאים את האונייה להובלת עולים הוכנסו בה שינויים, שהעיקרי בהם היה הוספת 360 מיטות והגדלת יכולתה להשיט כמעט 800 נוסעים. גם הרחבה זו לא הספיקה, כאשר העלייה מרומניה גדלה, לכן הציבו מזרנים על הסיפונים והיו הפלגות בהן האונייה הובילה כאלפיים נוסעים. בראשית 1952 הופסקו ההפלגות של טרנסילבניה לישראל, עם עצירת העלייה מרומניה.
החל מ-19 ביולי 1945 האונייה עברה לניהול חברה בשם סוברומטרנספורט, בבעלות משותפת של ברית המועצות ורומניה. ניהול זה נפסק בשנת 1956, כאשר האונייה הועברה לחברה רומנית חדשה, נאוורום והיא הפליגה בשירותה עד 1975. בין השנים 1957–1975 האונייה הובילה נוסעים בים התיכון וזכתה לכינוי "ברבור הים התיכון".
שיפוצים ופירוק
בשנים 1955–1957 טרנסילבניה עברה שיפוצים במבדוק של פולה, אז ביוגוסלביה. שיפוצים נוספים נערכו בשנים 1962–1963 במבדוק של קופנהגן. ב-1975 האונייה נזקקה לשיפוצים יסודיים, לכן הובאה לקונסטנצה, שם עגנה בהמתנה לגיוס ההון הדרוש לשיפוצים.
המכון לימאות של קונסטנצה ביקש את האונייה, כדי שתשמש לאכסון והכנת קציני הים והנגדים של הצי הצבאי והמסחרי של רומניה. המשרדי הלאומי לתיירות ביקש אותה, כדי להפוך אותה לבית מלון צף בנמל טומיס. החברה הדנית, שבנתה את האונייה, ביקשה אותה, כדי להציבה לבמוזיאון הספנות של קופנהגן והיו מוכנים לשלם את תמורתה או לספק אונייה אחרת במקומה.
הזמן חלף והכספים לא גויסו ולאחר ארבע שנים, ב-1979, הועברה האונייה, בעזרת שתי גוררות, במעלה הדנובה לגאלאץ, כדי לבצע שם את התיקונים הדרושים. האוניה עגנה בגאלאץ וגם שם לא נמצא הכסף הדרוש לשיפוצים. כעבור חודשיים הועברה האונייה לעגינה בקילומטר 150 (מרחק 150 קילומטר משפך הדנובה), שם עגנה עוד חודשיים וחצי. בתקופה זו, בעקבות קיץ יבש במיוחד, ורדו פני המים בדנובה, לכן היו צריכים להזיז את האונייה לעגינה במקום בו המים עמוקים יותר, אך לא נמצאו הגוררות הדרושות. האונייה נטתה על צידה ולבסוף התהפכה, אך ללא אבדות בנפש, כי לא היה איש על סיפונה.
לאחר שנערכו חקירות שונות, ועדה ממשלתית החליטה על חיתוך גוף האונייה, משום שלא נמצאה כבר דרך לתיקונה. גם החלטה זו בוצעה באיחור גדול מאוד – 29 שנים לאחר קבלת ההחלטה, בשנת 2008, החלה חברה לעסוק בחילוץ ופירוק האונייה, מלאכה שנמשכה שנתיים ושלושה חודשים.
יונתן שטרן
יונתן שטרן (נולד ב-1954) הוא מדען ויזם ישראלי-אמריקאי. שלוש מהחברות ששטרן הקים, נמכרו בסך כולל של יותר ממיליארד דולר. לשטרן הוענק פרס ביטחון ישראל על תרומתו להגנת מדינת ישראל.
ביוגרפיה
שטרן נולד בירושלים. מצד אמו הוא דור שביעי לילידי הארץ, צאצא למשפחת ישראל בק וניסן בק. משפחת בק הקימה את בית הדפוס העברי הראשון לעיתונות בעידן המודרני. אביו נמלט מצ'כוסלובקיה בשנת 1939 לאחר פוגרום בעירו פזינוק עלה לישראל שנשלטה בידי המנדט הבריטי, ופתח מפעל טקסטיל. שטרן סיים את לימודיו בתיכון הימלפרב בירושלים, בו גם לימד כתלמיד וכעתודאי פיזיקה ותכנות, ואת לימודי התואר הראשון בהצטיינות (1976), והתואר שני (1980), במדעי המחשב - בעבודה עם פרופסור שמעון אבן - בטכניון. בשירותו הצבאי, שטרן עלה לדרגת רב-סרן בחיל המודיעין.
קריירה
בשנת 1981, הקים את Rosh Intelligent Systems שהייתה אחת מחברות הטכנולוגיה הראשונות שגובו בהשקעות הון סיכון בישראל. בשנת 1989 עבר לבוסטון וניהל את מטה החברה בארצות הברית. לימים שונה שמה של החברה ל-ServiceSoft, והיא נמכרה בשנת 2002 לחברת Broadbase Software. בשנת 1993, שטרן עזב את Rosh והקים את Corex Technologies Inc (ששמה שונה מאוחר יותר ל-CardScan) וכיהן כמנכ"ל עד 2006. בשנת 2000 הוא הקים חברה בשם Eliyon Technologies. מאוחר יותר שינתה החברה את שמה ל- Zoom Information. בשנת 2017, החברה נמכרה ל-Great Hill Partners תמורת 240 מיליון דולר. שטרן המשיך לנהל את החברה עד יולי 2018 ולאחר כשנה החברה נמכרה ל-DiscoverOrg תמורת 785 מיליון דולר.
פרסים והכרה
בשנת 1980 זכה שטרן פרס ביטחון ישראל כחלק מקבוצה. שטרן היה מועמד לפרס היזם הצעיר של השנה של ארנסט אנד יאנג שלוש פעמים, ב-1998, 1999 ו-2001.
גולדברגר
גולדברגר הוא שם משפחה. {{פירושונים|
הלסינג
הלסינג הוא שמה של סדרת מאנגה ואנימה מאת קוטה היראנו וסטודיו GONZO. הסדרה מספרת על פעילותו של ארגון בריטי בשם "הלסינג" הפועל לחיסול של ערפדים ויצורים על טבעיים אחרים שמפרים את שלוות בריטניה. הסדרה מתרחשת בימינו.
The Wild Geese
הצבא של הארגון. נשכרו על ידי הארגון עקב הרס הצבא הקודם על ידי האחים ולנטיין.
ארגון מספר 13 של הוותיקן: איסקריוט
שם הארגון נובע משמו הלטיני של יהודה איש קריות - Judas Iscariot.
עיבוד לקולנוע
ב-4 במרץ 2021 נמסר שסדרת המאנגה תעובד לסרט לייב אקשן באורך מלא. את הסרט תפיק חברת "Ranger 7 Films" עבור אולפני אמזון, ואת התסריט יכתוב דרק קולסטד, התסריטאי של סדרת סרטי "ג'ון ויק".
ה'תשמ"ז
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשמ"ז הם:
ממשלת ישראל העשרים ושבע
ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, המכונה גם "ממשלת נתניהו הראשונה", הושבעה ב-18 ביוני 1996 וסיימה את כהונתה ב-6 ביולי 1999.
הקמת הממשלה
נתניהו ביקש שלא לכלול בממשלתו את אריאל שרון, אולם דוד לוי התייצב לצידו של שרון ודרש להעניק לו תיק ביצועי בכיר. עקב התעקשותו של לוי נאלץ נתניהו למנות את שרון לשר התשתיות הלאומיות, תפקיד שכלל אוסף סמכויות ממשרדים שונים, ונוצר אד הוק לפתרון התסבוכת לאחר שכבר הורכבה הממשלה. לימים יצפה לוי להכרת תודה מצידו של שרון בעת שזה ירכיב את ממשלתו שלו, אך לשווא.
ציוני דרך ומדיניות
בתחום הביטחוני זכורה ממשלתו הצרה של נתניהו בשל צמצום הטרור, וכן בשל אירועי מנהרת הכותל וניסיון ההתנקשות הכושל באיש החמאס בירדן, חאלד משעל, ניסיון שגרר את שחרורו מכלאו של אחמד יאסין על פי דרישתו של המלך חוסיין, וזאת על מנת לשמר את הסכם השלום עם ירדן. ב-4 בפברואר 1997 התרחש אסון המסוקים בו נהרגו 73 חיילי צה"ל שהיו בדרכם לפעילות מבצעית בלבנון. האסון גימד את הצלחתו היחסית של צה"ל בסוף שנות ה-90 לצמצם את מספר הנפגעים בלבנון על ידי מיגון מוגבר במוצבים, והביא להקמת תנועת ארבע אמהות ולהעלאת התמיכה הציבורית בנסיגה מרצועת הביטחון, לה התנגד נתניהו. אסון השייטת שאירע ב-5 בספטמבר 1997 הגביר אף הוא את הביקורת הציבורית על השהייה של צה"ל בלבנון.
מדיניות כלכלית
נתניהו, הדוגל באסכולת שוק חופשי, העלה על נס את ערכי "הכלכלה החופשית" ואת ההפרטה. לראייתו של נתניהו, לממשלתו הראשונה היו מספר הישגים כלכליים:
בתקופת ממשלתו הראשונה של נתניהו כיהנו שלושה שרי אוצר, כל אחד למשך פרק זמן של כשנה.
הממשלה השקיעה יותר מקודמותיה בהתנחלויות, בתקציבי הדתות וברווחה. היו ניסיונות לבצע הפרטות בחברות הממשלתיות, ניסיונות שנחלו הצלחה חלקית בלבד. משרד האוצר ניהל מדיניות של ריסון תקציבי ובנק ישראל ניהל מדיניות של ריבית גבוהה.
מדיניות ה"ניוד המנוהל" של השקל הופחתה על ידי הרחבת רצועת האלכסון, ששיפרה את חופשיות המסחר בו. מחלוקת על רקע זה הובילה לפרישת שר האוצר דן מרידור, שהתנגד למהלך. בתקופת נתניהו פחתו האינפלציה והגירעון הממשלתי של ישראל, אך האבטלה גדלה.
מדיניות ביטחונית
בשלהי כהונתה של הממשלה הוקמה המועצה לביטחון לאומי (המל"ל) והועמד בראשה דוד עברי.
נושא ביטחוני בולט נוסף - מינויו של דני יתום לראש המוסד בקיץ 1996, והתפטרותו בפברואר 1998 לאחר הגשת דו"ח צ'חנובר, שהטיל עליו את האחריות בפרשת ההתנקשות הכושלת בחייו של חאלד משעל. בתקופתו של יתום היו כישלונות פומביים נוספים של המוסד שבהם נתפסו אנשי מוסד בידי רשויות.
התפוררות הקואליציה
כבר באביב 1998 הממשלה החלה להתערער, כאשר היחסים הרעועים בין דוד לוי מנהיג גשר ורה"מ נתניהו הביאו לפרישת גשר מהממשלה והסיעה המשותפת. זאב בנימין בגין פרש יחד עם חברים נוספים מהליכוד והקים את חרות - התנועה הלאומית, ואילו יריביו של נתניהו בליכוד, יצחק מרדכי, אותו פיטר מתפקידו כשר הביטחון, ודן מרידור, שהתפטר קודם לכן מתפקידו כשר האוצר, פרשו והקימו את מפלגת המרכז, יחד עם ראש עיריית תל אביב לשעבר מטעם הליכוד רוני מילוא, והרמטכ"ל שהשתחרר זה עתה מצה"ל אמנון ליפקין-שחק.
למרות מצבה הקשה של הקואליציה ניסה נתניהו להעביר את תקציב המדינה לשנת 1999 בכנסת, אך כשל לאחר שש"ס ויהדות התורה סירבו לתמוך בו ללא מילוי דרישות כספיות שנתפסו בעיניו כמופלגות, ישראל בעלייה סירבה לתמוך בו בגלל טענותיה להפרת הבטחותיו למנהיג המפלגה, נתן שרנסקי, מולדת הסכימה בתנאי שנתניהו יקרע את הסכם חברון מעל בימת הכנסת ויבטל את הסכמי אוסלו ואילו הדרך השלישית הייתה מצויה בשלבי התפוררות.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה 18 שרים, אך במהלך כהונתה בגלל חילופי אישים כיהנו בו בסה"כ 25 אישים כשרים, מתוכם 7 כיהנו בעבר בממשלה (דוד לוי, המר, רפאל איתן, קצב, מרידור, ארנס, שרון) ו-18 שרים כיהנו לראשונה כשרים בממשלה (נתניהו, קהלני, ישי, נאמן, סויסה, בני בגין, מצא, אדלשטיין, יצחק לוי, מרדכי, לבנת, שטרית, מיכאל איתן, שרנסקי, שלום, הנגבי, יהלום, עמור)
רא"ם הכהן
הרב רא"ם הכהן (נולד בכ"ט באדר א' ה'תשי"ז, 1 במרץ 1957) הוא רב דתי-לאומי, ראש ישיבת עתניאל (עם הרב אלחנן שרלו) ורב היישוב עתניאל.
קורות חייו
נולד לידעיה, ממקימי וממנהלי ישיבת הר עציון ובנו של החוקר שמואל הכהן וינגרטן, ודינה, ביתו של נתן גרדי, מראשוני החלוצים הדתיים והרבנות הצבאית. מכונה ראם על שם אבי סבו, רבי אהרון מרדכי. גדל על גבול השכונות רחביה ושערי חסד בירושלים. בצעירותו היה מבאי ביתו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, אצל הרב אריה בינה והרב דוד פוקס, ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות, אצל הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל. שירת בצה"ל כקצין בשריון, ובשירות המילואים התקדם עד לדרגת רס"ן. נסמך לרבנות בידי הרב ליכטנשטיין והרב אליעזר ולדנברג (מחבר השו"ת "ציץ אליעזר"). שימש גם את הרב שלום אייזן, פוסק בעדה החרדית. היה מקורב לרב נחום רבינוביץ' ולרב שלמה דיכובסקי. שולח את ספריו לקבלת הסכמות מהרב אביגדר נבנצל.
שימש כר"מ בישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן ובישיבת שבות ישראל באפרת. ב-1994 הוזמן על ידי הרבנים בנימין קלמנזון ועמי עולמי לעמוד בראש ישיבת בית הוועד לתורה בעתניאל. אחרי הירצחו של הרב עולמי באותה שנה מונה לרב היישוב.
בעבר היה פעיל בארגון במעגלי צדק. ב-2006 היה מועמד לתפקיד הרב הצבאי הראשי.
הרב הכהן הוא זוכה פרס הרב קוק לשנת 2020.
משפחתו
נשוי לנעה, העומדת בראש אולפנת אמ"ית אוריה בבאר שבע, ולהם תשעה ילדים.
אחיו הבכור הוא האלוף גרשון הכהן. אחים נוספים הם הרב אלישיב הכהן, ראש ישיבת בית שמואל בחדרה, הרב אביה הכהן, ר"מ בישיבת תקוע, והרב חיים הכהן, ר"מ במכינה הקדם צבאית בית יתיר. גיסו הוא הרב אהרלה הראל.
גישתו ודרכו
גישתו של הרב הכהן מאופיינת בעצמאות הגותית. למרות היותו תלמיד של הרב ליכטנשטיין, גישתו בלימוד הגמרא אינה כשיטה הבריסקאית. הוא עוסק בקבלה ובפרט בתורת הרמח"ל, אדמו"רי חב"ד הראשונים (בפרט אדמו"ר הזקן) והרמ"ע מפאנו. גם תורת הראי"ה קוק היא נדבך מרכזי בהגותו, בייחוד בחלק הכלל-אנושי על פי הפרשנות של הרב דוד כהן (הרב הנזיר).
אחד מהמאפיינים המרכזיים בשיטתו של הרב הוא ההתחקות אחר שיטה של חכם. כך למשל, כמעט כל מקום בכתבי חז"ל שבו מוזכר רבי אליעזר בן הורקנוס, לטענתו ישנו קו מנחה של שמירה על הקיים ללא חדשנות והתפשרות, עד לשבירה עצמית כדי לעמוד ביעד זה. לעומת זאת, במרבית דבריו של רבי שמעון בר יוחאי נמצא שהמחשבה היא הקובעת, והתוצאה בעולם היא משנית.
הוא נוטה להביע את דעותיו בנושא מסוים לאחר שהוא מראה את הצדדים השונים בסוגיה, ומביע לרוב עמדה מורכבת, אך באופן פסקני. הוא נוהג לערום על השולחן ערימות גדולות של ספרים שמהם הוא מצטט במהלך השיעור ועובר ביניהם במהירות. בדרשתו בישיבה בערב שבת הוא נוהג לקרוא מתוך ספר תורה.
הרב הכהן פסק שיש חובה הלכתית לחתום על כרטיס לתרומת איברים דרך עמותת אדי תוך סימון שהתרומה תתבצע "רק באישור איש דת לפי בחירת המשפחה". כמו כן הוא נמנה עם אנשי התנועה לחידוש מצוות התכלת בימינו, ונמנה עם הוועד המנהל של עמותה שמטרתה לשווק פתילי תכלת לציצית במחיר שווה לכל נפש.
תורה וצבא
הרב הכהן ממליץ לבוגרי תיכון ללכת לשנה לפחות בישיבה או במכינה, עקב התוכן התורני המועט שאותו רוכשים תלמידי הישיבות התיכוניות והתיכונים הדתיים, והתובנה כי לימוד התורה במוסדות האלו אינו שלם ולא עומד ברף הנדרש של אהבת התורה ולימוד תורה לשמה. לימודים בישיבת הסדר, לפי שיטתו, אינם מתאימים לכל אחד, וכל אדם חייב לעשות בירור עם עצמו מהי הדרך המתאימה לו.
הוא תומך בשירות תלמידי ישיבות ההסדר במחלקות רגילות עם שאר החיילים, ולא במחלקות נפרדות.
הוא מאמין שיש לכבד את הפלסטינים, ובייחוד את הפליטים הנמצאים במחנות. לצד זאת, ברובד הפוליטי, משתייך הרב לצדה הימני של המפה, ומתנגד לכל נסיגה מיש"ע. גישתו הכללית היא הנחלת ערכים על ידי השגת תמיכה ציבורית נרחבת, ללא שימוש בכוח או בכפייה פיזית או מילולית. על אף שלא חתם על גילוי הדעת השולל סרבנות בצה"ל (על רקע תוכנית ההתנתקות), עשה מאמצים למניעת מצבים של סרבנות.
מרכז אומן
אֹמֶן (גם מרכז אומן) הוא יישוב קהילתי באזור צפון ישראל בחבל תענך השייך למועצה אזורית הגלבוע.
היישוב הוקם בשנת 1958 כמרכז כפרי למושבים ניר יפה, מלאה וגדיש.
שמו של היישוב לקוח מעולם החקלאות, ומשמעו שורה של קמה אשר הקוצר קוצר.
יוזף שאכט
יוזף שכט (באנגלית: Joseph Schacht; 15 במרץ 1902 - 1 באוגוסט 1969) היה מזרחן ואסלאמולוג גרמני-בריטי שכיהן כפרופסור לערבית ולאסלאם באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
ביוגרפיה
יוזף שאכט נולד ברטיבור שבדרום פולין (בעת לידתו הייתה העיר בגרמניה). הוא היה בזמנו המלומד המוביל בעולם לחקר המשפט האסלאמי, שספרו החשוב ביותר 'מקורות התחיקה המשפטית של האסלאם' (במקור: Origins of Muhammadan Jurisprudence) מהווה ציון דרך בתחום. שאכט המשיך את דרכו של יצחק יהודה גולדציהר בכך שניסה לקבוע כללים ברורים לפרקטיקות ההלכתיות במשפט המוסלמי.
שאכט הוא מחברם של מאמרים רבים במהדורות שונות של האנציקלופדיה של האסלאם. הוא גם ערך את הספר 'מורשת האסלאם' (במקור: The Legacy of Islam) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. ספריו האחרים כוללים את 'מבוא לחוק האסלאמי' (במקור: An Introduction to Islamic Law) (1964). כמה מעבודותיו פורסמו בספר 'החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי' (The Quest for the Historical Muhammad) שערך איבן ואראק.
הוא נפטר באינגלווד שבניו ג'רזי.
שאכט בדק את שושלות המוסרים של מסורות החדית' והצליב אותן, וכתוצאה מכך הגיע למסקנה שחלק מהכללים שהתקבלו הם תוצאה של פרקסיס (מלשון פרקטיקה) של התקופה האומאית ורק אחר כך הלבישו עליהם מסורת שיוחסה לנביא מוחמד.
גאוגרפיה רגיונלית
ראשית הדרך - הגישה הגרמנית
הגאוגרפיה הרגיונלית בעת החדשה התפתחה בעקבות העבודות של קרל ריטר, אשר פירסמן בתחילת המאה ה-19. בעבודות אלה הוא תיאר חלקי העולם שלא היו ידועים לאירופאיים. קרל ריטר סיכם בספריו תצפיות ותיאורים של נוסעים רבים שעברו במקומות האלה. הוא קיבל מעמיתו אלכסנדר פון הומבולדט (1769-1859) את הגישה כי יחידת החקירה בגאוגרפיה היא יבשת, אך ראה אותה כמורכבת מיחידות משנה רבות על בסיס האזורים הטבעיים של אותה יבשת. יחידות משנה אלה נקבעו על פי ההבדלים בתבליט ובאקלים.
לאחר חלוקת היבשת על בסיס ההבדלים הפיזיים לאזורי משנה, הוא חזר לחלקם על בסיס שונות היסטורית ותרבותית תוך תיאור תופעות אלה. הוא הדגים את שיטת החקירה על יבשות אסיה ואפריקה. קרל ריטר חקר את העולם בגישה האינדוקטיבית, של איסוף נתונים רבים והסקת מסקנות מהם. ריטר ניסח כמה כללים שהפכו לנכסי צאן ברזל של הגאוגרפיה בכלל והרגיונלית בפרט כגון: המחקר הוא כוללני - היינו, כולל חקר תופעות פיזיות ואנושיות כאחד. כן קבע כי המחקר הרגיונלי יעשה תוך השוואה בין אזורים שונים לשם קביעת ייחודיותו של האזור הנחקר. עוד קבע כי יבשת או אזור הם יחידות המחקר המיוחדות לגאוגרפיה כמו שתקופות הן יחידות המחקר בהיסטוריה.
אלכסנדר פון הומבולט הוסיף להנחות הייסוד שקבע קרל ריטר גם את העיקרון שמיקום התופעה הנחקרת חשוב כמו תיאורה. עוד הוסיף פון הומבולדט גם את עקרון הסיבתיות: לכל תופעה ישנה סיבה למיקומה ותפקידו של הגאוגרף לחשוף סיבתיות זו. גם אלכסנדר פון הומבולדט דגל במחקר אינדוקטיבי - מאיסוף הפרטים להכללה והדגים זאת במסעותיו בעיקר בדרום אמריקה. פון הומבולט חשף את הקשרים הקיימים בטבע, והפך בכך לאחד מאבות הגאוגרפיה והאקולוגיה. הקשרים שחשף היו בין התופעות הפיזיות השונות כגון גובה המקום, האקלים והצומח. המתודות שהמציא כמו איזוטרמות, סייעו מאוחר יותר לגאוגרפים הרגיונליים לתעד ולתאר את ממצאיהם, תוך חיפוש הקשרים המיוחדים לאזור הנחקר. פון הומבולדט השתמש במושג "הסתגלות האדם לסביבתו הטבעית", כדי לתאר את השפעת התנאים הפיזיים על תרבות האנושית. שהוא רעיון מרכזי בגאוגרפיה הרגיונלית.
בשנה שנפטרו קרל ריטר ופון הומבולט, פרסם צ'ארלס דרווין (1809–1882) את ספרו הידוע "מוצא המינים" (1859) ,שבו הוא הוסיף רבדים נוספים למדעי הטבע. את חלקם אימצו הגאוגרפים הרגיונליים כמו הרובד של "הזמן והאבולוציה": השתנות הסביבה הפיזית במשך הזמן ומשמעותה בהסתגלות האנושית לסביבה החדשה. הגאוגרפים הרגיונליים הכניסו לפיכך גם את המימד ההיסטורי למחקריהם – הן בתחומים הפיזיים כגאולוגיה, והן בתחומים האנושיים כמו היסטוריה של התיישבות וכלכלה.
את רעיונותיו של דרווין יישם לתחום הגאוגרפיה פרידריך ראצל שכתב אמנם על הגאוגרפיה האנושית, אבל תיאר בצורה נרחבת את הקשר בין התנאים הפיזיים ובין תפוצת האדם, יישוביו ותרבויותיו. גישתו זו של קשר סיבתי בין התנאים הפיזיים ובין תפוצת האדם קיבל את הכינוי דטרמיניזם סביבתי. דטרמיניזם זה היה אבן ייסוד בכל המחקרים הרגיונליים שהתפתחו מסוף המאה ה-19. במילים אחרות – הגאוגרפיה הרגיונלית קיבלה את הרעיון שבכל מקום בכדור הארץ, שיש בו תנאים סביבתיים פיזיים דומים הם ייצרו תופעות אנושיות דומות. כך לדוגמה, חברות שהתפתחו בעמקי נהרות גדולים באזורים מדבריים, פיתחו את תרבות הסכרים וההשקיה בהצפה – כעמקי הנילוס והאינדוס. לא לחינם הרגיונליסטים הרבו לצטט את הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) שקבע את האימרה ״מצרים היא מתנת הנילוס״.
הגישה הצרפתית
גישה חלופית לדטרמיניזם הסביבתי של הגאוגרפיה הרגיונלית, הציג בצרפת בין דורו של ראצל הגאוגרף וידאל דה לה בלאש הנחשב למייסד האסכולה הצרפתית של הגאוגרפיה הרגיונלית. הוא היטיב לתאר נופים פיזיים ותרבותיים המתקיימים ביחידות גאוגרפיות מוגדרות אותן כינה חבל (Region). במחקריו הוא חיפש את השוני המרחבי במערכות יחסים בין אלמנטים שונים בנוף. הוא חיבר בסינתזה בין הגורמים השונים, היוצרים במשותף את הנוף - יחסי הגומלין בין גורמים אלה מדגישים את הייחוד של האזור הנחקר. גישתו של דה לה בלאש מהווה שלב בהתפתחות הגאוגרפיה הרגיונלית. היא כונתה בשם "פוסיבליזם" שאותה יצר כאלטרנטיבה לגישה הדטרמניסטית הגרמנית שהייתה בבסיס המחשבה של הגאוגרפיה הרגיונלית. במונח פוסיבליזם, הוא התכוון לכך כי תנאים פיזיים דומים יוצרים הזדמנויות דומות לתרבויות האנושיות, אך כל אחת מהן מנצלת את הנוף הטבעי בהתאם לתכונותיה ויכולותיה.
גיבוש עקרונות הרגיונליזם
תיאורי יבשות ואזורים גאוגרפיים, הפכו מסוף המאה ה-19 למתודה החשובה ביותר של המחקרים הגאוגרפיים, שהגיעו לשיאן בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. אמנם במקביל התפתחו לאיטם גם תחומי גאוגרפיה אחרים כגון הגאומורפולוגיה והגאוגרפיה האנושית, אבל הרעיון הרגיונלי נתפס כפרדיגמה המרכזית של המקצוע. נכתבו עשרות מחקרים אמפיריים שתיארו חלקי עולם, ואחד מגדולי הגאוגרפים הגרמניים באותם ימים היה היהודי אלפרד פיליפסון (1864–1953), שחיבוריו על אירופה ואזור הים התיכון היו חיבורים גאוגרפיים רגיונליים, עם דגש על הגיאומורפולוגיה, שזכו לתהילה גדולה בזמנו.
בין מלחמות העולם, סייע לגיבוש הפארדיגמה הרגיונלית גאוגרף גרמני נוסף הוא אלפרד הטנר שהיה מרצה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה. הוא הגדיר את הרעיונות המרכזיים של המקצוע והדגיש את אחדותו. הטנר, שלמד פילוסופיה ועסק אף במחקר גאומורפולוגי, ניסח טיעונים שכבר היו אבני ייסוד ידועים ויצר מהם תורה סדורה של מהות הגאוגרפיה, נציין כמה מהם:
קביעותיו אלה של הטנר השפיעו על יצירת סכמת מחקר קבועה במחקרים רגיונליים: שמתחילה עם הגדרת גבולות האזור הנחקר, עוברת לתיאור המסד הפיזי והתפתחות. על גביו נערך הדיון בתפוצת התופעות האנושיות והתפתחותן. המחקר מסתיים בדיון על ייחודו הגאוגרפי של החבל הנחקר. בשיטה זו נהגו המחקרים הרגיונליים המדעיים אך גם השתמשו בה כל ספרי הלימוד בבתי הספר ברחבי העולם המלמדים על יבשות, מדינות או אזורים.
התפתחות הרגיונליזם בארה״ב
ספרו של הטנר השפיע לא רק על הגאוגרפיה בגרמניה בין מלחמות העולם, אלא עבר גם לעולם האמריקאי דרך אחד החיבורים החשובים שנכתבו באותם ימים - ספרו של ריצ'רד הארטשורן "טבע הגאוגרפיה". בספרו הביא המחבר את עיקרי התפיסה הגרמנית ואת המסקנה המתבקשת ממנה לגבי הרעיונות המרכזיים של מקצוע הגאוגרפיה ומטרתו המחקרית. הוא הציב את חקר "הגאוגרפיה הרגיונלית" כפסגתו של המקצוע וטען שעל שאר התחומים הנושאיים (הסיסטמטיים) לשרתו מבחינת המחקר. אחת התרומות החשובות בחיבוריהם של הטנר והארטשורן היא הניסיון ליצור בסיס פילוסופי שיכניס תחת קורת גג אחת תחומי מחקר הנראים רחוקים מאוד זה מזה, שיצדיקו את "אחדותו של המקצוע".
כתוצאה מכך, המחקר וההוראה של הגאוגרפיה הרגיונלית הלכו ונעלמו באוניברסיטאות במחצית השנייה של המאה העשרים. עם זאת יש הטוענים כי הגישה קיימת בצורות אחרות שנזקקות למתודה הרגיונלית כמו במחקרים ועבודות יישומיות של תכנון אזורי או במחקרים ביחסי אדם-סביבה ואקולוגיה. בתחומי החינוך ממשיכה הגאוגרפיה הרגיונלית להיות דרך הוראה מרכזית בהקניית יסודות הגאוגרפיה ברחבי העולם.
ראשית הדרך
עוד לפני שהוקמה המחלקה לגאוגרפיה הראשונה בארץ, בשנת 1949 על ידי פרופ' דוד עמירן, כבר הופיעו בארץ ספרים עיוניים שנכתבו בגישת הגאוגרפיה הרגיונלית. בראש וראשונה צריך להזכיר את ספרו של פרופ' א"י ברוור, שהופיע ב-1928, והפך לספר היסוד על הגאוגרפיה של הארץ. הספר סיכם את המחקרים והידע של אותם ימים מתחומי הגאולוגיה והאקלים, ועד לניתוח נתונים סטטיסטיים ויישוביים. הספר ערוך בגישה הרגיונלית הקלאסית, אותה הכיר פרופ' בראוור מלימודי הגאוגרפיה באוניברסיטת וינה בתחילת המאה ה-20.
אפשר לכלול בקטגוריה של סקירות רגיונליות גם ספרים שהופיעו בשנות השלושים, בהוצאת "אומנות" ביוזמתה של הקק"ל בסדרת ספרים - תחת הכותרת "לנוער, ספריית ארץ ישראל". בסדרה הופיעו במשך כעשרים שנה ספרים על אישים, מקומות, מושגים בהיסטוריה הציונית וארץ ישראל. הספרים נכתבו על ידי מומחים לנושא באותה העת. הספרים הרגיונליים שירטטו תמונת מצב של האזור הנסקר מבחינת התנאים הגאוגרפיים, ההתיישבות וההיסטוריה לפני הציונות. בהמשך הספר מתוארות פעולות ההתיישבות הציונית באזור. אלה אינם חיבורים רגיונליים קלסיים, אבל השתמשו במתודה הרגיונלית לצורכי התעמולה של הקק"ל והפצתה בקרב הנוער. לדוגמה יכול לשמש ספרו של נתן שלם על עמק החולה.
באמצע שנות השלושים הגיע לארץ ד"ר יהויקים פאפוריש, שלמד אף הוא גאוגרפיה באוניברסיטת וינה. הוא החל לכתוב ספרי לימוד רגיונליים, רובם לבתי הספר היסודיים, אך כתב גם כמה ספרים לבתי ספר תיכוניים ולסטודנטים, שהראשון שבהם היה "גאוגרפיה של ארץ ישראל" שהופיע ב-1940. משנות החמישים ואילך חוברו ספרים רגיונליים רבים נוספים למערכת החינוך בארץ.
המחקר הרגיונלי באקדמיה
ראשוני התלמידים במחלקה בירושלים, צעדו בנתיב הרגיונלי במחקריהם. פרופ׳ יהודה קרמון, כתב תיזה על עמק החולה, ומאוחר יותר על אזור השרון. עבודת הדוקטורט של פרופ' דב ניר הייתה על עמק בית שאן, פרופ' יהושע בן אריה כתב על עמק הירדן התיכון. בכל העבודות האלה נשמרו העקרונות של מחקרים רגיונליים: סקירת התפתחות האזור ומאפייניו הפיזיים והאנושיים ודיון מסכם על ייחודו של האזור. למעשה המשותף לשלוש התיזות היה נהר הירדן והעמק שבו הוא עובר. בכל עמק נוצרו טיפוסי נוף אחרים עקב התנאים הפיזיים השונים וההיסטוריה המקומית. במהלך השנים הבאות פרופ׳ דב ניר המשיך לפרסם ספרים למערכת החינוך התיכונית בגישה הרגיונלית, בנוסף להתמחותו בגיאומורפולגיה. אף פרופ׳ יהודה קרמון נהג בגישה זאת, וספרו שימש כספר חובה בקורסים אוניברסיטאיים על גאוגרפיה רגיונלית של ארץ ישראל.
פרופ' דוד עמירן שאף להביא את המידע הרגיונלי על הארץ כולה בביטוי גאוגרפי אחר - ״אטלס ישראל״. אטלס, שיסכם את כל הידע והמחקרים שנעשו, ויציגם במפות נושאיות. בהכנת אטלס ישראל השתתפו חוקרים מתחומי דעת מגוונים - קלימטולוגים, היסטוריונים, ארכאולוגים, גאולוגים ועוד. האטלס הופק בפורמט ענק על ידי ממשלת ישראל, כשמאחורי כל מפה נכתב טקסט מלווה. כך למעשה האטלס הפך למסמך רשמי רגיונלי על ארץ ישראל ומאפייניה הטבעיים והאנושיים. האטלס החל להופיע באמצע שנות ה-50, והופיע בכמה מהדורות במשך כ-25 שנה.
אחרית המחקר הרגיונלי בישראל
כפי שצוין בראשית הערך, הפרדיגמה של הגאוגרפיה הרגיונלית הלכה ונעלמה מהמחקר העולמי עקב השתנות תפיסת העולם במקצוע. מגמה זו חדרה גם לישראל, ותוכניות הלימודים באוניברסיטאות החלו להכניס יותר קורסים סיסטמטיים על חשבון קורסים רגיונליים. התהליך הביא ליוזמה לערוך כנס מדעי בשנת 1975. בכנס ניסו מצדדי הגישה הרגיונלית לעשות חשבון נפש מקצועי. במבט לאחור על הדברים שנאמרו בכנס, תוך ידיעת ההתפתחות שהתרחשה בעולם הגאוגרפיה מאז - נראה כי הכנס היה שירת הברבור לרעיון הרגיונלי כגישת מחקר מדעית מרכזית של הגאוגרפיה בישראל. את הכנס יזם פרופ׳ דב ניר שהיה מחשובי הרגיונליסטים בארץ, שכל חייו דגל בגישה הרגיונליסטית וכתב ספרים אחדים בנושא, ובכללם ספר העיון המרכזי בשיטות המחקר בגאוגרפיה רגיונלית. למרות מה שנאמר לעיל, על גסיסתה והיעלמותה של הגאוגרפיה הרגיונלית מליבת הפארדיגמה הגאוגרפית, המשיך להיות ביקוש לטקסטים ותאורים רגיונליים, שעל חלקם כבר הצביעו בכנס. כך, לדוגמה, הצביע פרופ׳ ברוך קיפניס, על הצורך בגאוגרפיה רגיונלית בתהליכי תכנון אזוריים, שהתגלגלו לימים לסקרים וחוות דעת רגיונליות לוועדות תכנון ארציות. פרופ' ארנון סופר, אף הוא מחסידי הגאוגרפיה הרגיונלית, ראה בהעלמות התחום כאופנה זמנית בעולם המחקרי, וקרא להמשיך לחקור ללמד ולפרסם בגישה זאת. באותה העת הורגש צורך בקרב גאוגרפים להמשיך לתאר ולחקור את אזורי הארץ שלא נכללו בעבודות המחלקה לגאוגרפיה בירושלים. היוזמה לכך הייתה של פרופ' אבשלום שמואלי מאוניברסיטת תל אביב, שהביא להופעתם של כמה סדרות של מחקרים רגיונליים, אותן ערך עם עמיתים מאוניברסיטאות אחרות. הסדרות, שהופיעו במהלך שנות השמונים, קבלו את שמות האזורים שנחקרו: ארצות הגליל, מחקרי יהודה ושומרון, ספר הנגב, אגן הים התיכון.
לסיכום אפשר לומר כי גם בישראל, כמו בארצות רבות בעולם המערבי, המחקר הרגיונלי האקדמי נעלם תוך כדי שינוי תפיסת העולם המדעית של המקצוע. עם זאת הוא ממשיך להיות קיים ובולט במערכת החינוך, בה הגישה הרגיונלית משרתת צרכים של חינוך לאומי וקשר עם הארץ. יש לשער כי הוראת הגאוגרפיה בשיטה הרגיונלית מקבעת גם את הדימוי השכיח של הגאוגרפיה כמקצוע מדעי, דימוי ששונה לחלוטין מהמחקר המדעי הנערך במחלקות לגאוגרפיה בישראל ומחוצה לה.
Hurt (שיר של כריסטינה אגילרה)
Hurt (בעברית: כאב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית כריסטינה אגילרה. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים RCA רקורדס ב-17 בספטמבר 2006, והוא נכלל כרצועה השישית בתקליטור השני של אלבומה של אגילרה, Back to Basics. את המילים והלחן חיברה אגילרה לצד מארק רונסון ולינדה פרי, שגם הפיקה את השיר. השיר, שמחזק ומאדיר את הקשר בין אב לביתו, נכתב בהשראת אביה של אגילרה, פאסוטו חאבייר. חאבייר התגרש מאימה כשאגילרה הייתה ילדה, ומאז נותק ביניהם הקשר. על אף שחאבייר ניסה ליצור קשר עימה, אגילרה המשיכה להצהיר כי הקשר ביניהם נותק לחלוטין.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, שכן, שיבחו את קולה של אגילרה ואת הווידאו קליפ. השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100, והוסמך לסינגל זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. השיר נמכר בכ-1.1 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. הוא הגיע לעשירייה הפותחת במצעדי המוזיקה באוסטריה, בלגיה (הן בפלנדריה והן בוולוניה), צרפת וגרמניה.
קליפ השיר בוים על ידי פלוריה סיגיסמונדי, שביימה גם את הקליפ של "Fighter". הוא מציג את אגילרה ככוכבת קרקס משנות ה-40, המתאבלת על מות אביה. אגילרה זכתה בשני פרסי MVPA עבור "הקליפ הטוב ביותר" ו"הבימוי הטוב ביותר – לאמנית", והועמדה לפרס ג'ונו ל"קליפ השנה". בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2006, ביצעה אגילרה את השיר בהופעה חיה. היא ביצעה אותו גם בתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב", ובסיבוב ההופעות "Back to Basics Tour".
רקע והוצאה לאור
אלבום האולפן החמישי של אגילרה יצא לאור באוגוסט 2006, והורכב משני תקליטורים. התקליטור השני, שכלל שירים מתקופת שנות ה-20 עד שנות ה-40, הופק על ידי לינדה פרי בלבד. החזון של אגילרה לתקליטור השני, היה חיזוק הקשר בין אב וביתו. אגילרה ביקשה מפרי עזרה בהפקת התקליטור, ופרי החלה לכתוב את שיריו, תוך מחשבה על אביה שנפטר כשנה לפני צאת האלבום.
"Hurt" יצא לאור כסינגל השני מתוך האלבום Back to Basics, מיד לאחר יציאת השיר המוביל, "Ain't No Other Man". ב-17 בספטמבר 2006, הושמע השיר לראשונה בתחנות הרדיו המוכרות בארצות הברית, ולאחר מכן יצא לאור במהדורה פיזית באוסטרליה, גרמניה והממלכה המאוחדת. המיני-אלבום, אשר כלל מספר רמיקסים לשיר, הועמד על מדפי החנויות ב-21 בנובמבר 2006. ב-8 בינואר 2007, השיר יצא לאור בצרפת. טרם הוצאת השיר התעוררה מחלוקת בין אגילרה לחברת התקליטים RCA. אגילרה העדיפה כי "Candyman" ייצא לאור כסינגל השני באלבום ו-"Hurt" יצא מיד אחריו כסינגל השלישי, ואילו חברת התקליטים האמינה כי השיר צריך לצאת כסינגל השני, ולא כסינגל השלישי. לבסוף הוחלט כי "Hurt" ייצא לאור קודם, כיוון שהחשיבו אותו כלהיט בינלאומי בעיני חברת התקליטים. "Hurt" הוא בלדת פופ מודרני, המשלבת מוזיקת נשמה ואר אנד בי. הוא נכתב בסולם מי מינורי, והוא בעל מהירות בינונית של 72 פעימות לדקה. קולה של אגילרה נע לאורך השיר בין התווים סול# באוקטבה השלישית למי באוקטבה החמישית. מנגינתו כוללת צלילי בס, צ'לו, קונטרבס, תופים, גיטרה, פסנתר, ויולה וכינור.
הצלחה מסחרית
ב-14 באוקטובר 2006, נכנס השיר לראשונה למצעד הבילבורד הוט 100, כשהוא ממוקם במקום ה-100. במהלך השבוע השלישי של חודש דצמבר עלה השיר למקום ה-19, לאחר שהופיע במצעד עשרה שבועות רצופים. השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, למקום השישי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ולמקום העשירי במצעד שירי המיינסטרים. הוא הוסמך לסינגל זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי לאחר שנמכר בכחצי מיליון עותקים בארצות הברית. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי פרסם כי עד אוגוסט 2014, השיר נמכר בכ-1,187,000 עותקים טהורים במדינה. "Hurt" הגיע למקום ה-28 בקנדה הוט 100, והוסמך גם הוא לסינגל זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי, לאחר שנמכר ב-40,000 עותקים. השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי במשך שבועיים רצופים. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים האוסטרי, ולאחר מכן עלה למקום השני. השיר הופיע באותו המצעד כ-27 שבועות רצופים. "Hurt" הגיע למקום השלישי בצרפת, למקום השני בגרמניה ולמקום הראשון בשווייץ. בנוסף, הוא הוסמך לסינגל כסף בצרפת, ולסינגל זהב בגרמניה, ובשווייץ.
ביקורות
אל השיר הופנו ביקורות חיוביות מפיהם של מבקרי המוזיקה העכשווית. צ'אק טיילור ממגזין הבילבורד שיבח את הפקת השיר ואת קולה של אגילרה. עוד הוסיף כי על אף גילה הצעיר של אגילרה, היא יודעת לבצע שירים בעלי נושאים כאובים. מגזין המוזיקה "אנטרטיינמנט ויקלי", כתב על אגילרה כי היא זמרת מלודרמה נהדרת, וקולה אף יגרום לצמרמורות אצל ויטני יוסטון, מריה קארי וברברה סטרייסנד, שהיו להשראות של אגילרה כילדה קטנה. ביל לאמב מאתר "Dotdash", העניק לשיר חמישה כוכבי זהב מתוך חמישה, וכתב כי "השיר אינו משתלב עם מוזיקת הפופ שייחדה את אותה תקופה. Hurt הוא שיר מיוחד שיזכר לעוד דורות רבים". אחת הביקורות השליליות הבולטות שקיבל השיר הייתה ממגזין "דיילי טלגרף", שכתב שהשיר הוא בלדה משעממת ולא מיינסטרים". ג'ון מרפי מאתר "", שיבח את קולה של אגילרה ואת תפאורת הקליפ, אך הוסיף כי הוא לא התרשם מהפקת השיר וממסרו. אתר המוזיקה "AXS" הכתיר את השיר לשיר הטוב ביותר של אגילרה, תוך שהוא משבח את המסר והקליפ של השיר.
רקע
קליפ השיר צולם במשך חמישה ימים רצופים במהלך ספטמבר 2006. הווידאו קליפ בוים על ידי פלוריה סיגיסמונדי בשיתוף עם אגילרה. החזון של הצמד לקליפ היה מופע קרקס בכיכובה של אגילרה, שכלל ליצנים, פילים ואריות. במהלך היום הראשון לצילום הקליפ, משב רוח חזק העיף את אוהל הקרקס הראשי, וצוות הפקת הקליפ נאלצו לצלם את הקליפ במקום אחר, דבר שגרם לעיכוב בצילומיו. ב-17 באוקטובר 2006, הוקרן הקליפ לראשונה בערוץ המוזיקה "MTV".
הקליפ מתחיל בפריימים מעומעמים בשחור-לבן. קולו של כרוז הקרקס קורא לעוברים והשבים להיכנס אל המתחם, ומציג את התחנות בו. הקליפ הופך לצבעוני כאשר אגילרה מופיעה בחדר הלבשה מישון ורעוע. בתוך החדר, היא מקבלת מעוזרה פתק בו כתוב. לאחר התבוננת במכתב, עולה בועת זיכרון המציגה פלאשבקים מילדותה של אגילרה עם אביה. לאסי קיי משחקת את אגילרה הילדה, ואביה משוחק על ידי טימותי מרפי. לאחר מכן, הסרטון מציג את ההופעה האחרונה של אגילרה, בה אביה נכח. היא יורדת מגג הקרקס באמצעות חבל שכרוך סביב מותניה, על גבו של פיל הקרקס. באותו הפריים, אגילרה לבושה בנעלי פוינט ושמלה לבנה. אביה צופה עליה מן השורה הרביעית, תוך שהוא לבוש בבגדים בלים וישנים ומגבעת חומה. לאחר סיום ההופעה, אביה ניגש אליה בניסיון לברך אותה, אך הוא נבלע בעדר מעריצים שדוחפים אותו החוצה. אגילרה רצה אל עבר אביה בניסיון למצוא אותו, אך לאחר שהבינה כי הוא איננו, היא מתמוטטת על הקרקע. בעודה מתאבלת על השנים בהן לא דיברה עם אביה, היא מבחינה בצל אדם המעפיל על הקרקע. בתקווה שדמות הצל תהיה אביה, היא מושיטה ידיה אל עברו, אך היא פורצת בבכי לאחר שהצללית נעלמה אל הליל. הקליפ מסתיים כאשר אגילרה יושבת על ארגז קרקס, שרה ובוכה. הקליפ היה מועמד בקטגוריית "קליפ השנה" בטקס פרסי ג'ונו ב-2007.
הופעות חיות
ב-31 באוגוסט 2006, ביצעה אגילרה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של MTV. במהלך תקופת החגים, הופיעה רבות בתוכניות לילה ובספיישלים לכבוד חג המולד. בהמשך השנה, ביצעה אגילרה את השיר בתוכנית הבידור הגרמנית. "Hurt" נכלל ברשימת השירים בסיבוב ההופעות Back to Basics Tour. לאורך ביצועי השיר בסיבוב ההופעות, לבשה אגילרה תלבושת נוצות שעוצבה על ידי רוברטו קוואלי. הביצוע שלה באוסטרליה נכללה באלבום הווידאו Back to Basics: Live and Down Under.
אברהם ווייס
הרב פרופסור אברהם ווייס (1895–1970) היה תלמיד חכם, חוקר תלמוד ומנהיג ציוני-דתי. הוא היה ממייסדי המחקר המדעי של התלמוד, וכיהן כחוקר ומרצה לתלמוד במכון לחכמת ישראל בוורשה, בישיבה יוניברסיטי, ובאוניברסיטת בר-אילן. היה ממנהיגי תנועת המזרחי בפולין, שימש כסגנו של נשיא התנועה, הרב יצחק ניסנבוים, והיה חבר ביודנראט בוורשה.
ביוגרפיה
ווייס נולד בתרנ"ה בעיירה פודהייצה שבמזרח גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיום אוקראינה. אביו היה דוב בן יצחק אייזיק, ואמו שרה רבקה בת ר' משה מיכאל גלר. אחותו הניה, נישאה לימים לחוקר המשנה והתלמוד חנוך אלבק. אחיו יהושע, התגורר בפודהייצה ונרצח בשואה, תוך שהוא משאיר מכתב המתאר את השמדת העיירה. בצעירותו הוא למד בבית המדרש בעיירת הולדתו, ובגיל 17 סיים את הש"ס, עם המפרשים והוראת השולחן ערוך. בשנת 1916 (גיל 21) הוסמך לרבנות על ידי רבה של סטניסלאב, ר' דוד הורוביץ ביורה יורה ידין ידין. ווייס למד גרמנית אצל מורה פרטי, ובהמשך הכין את עצמו לבחינת בגרות בגימנסיה בעיר סטורוז'ינץ. בשנת 1917 הוא קיבל תעודת בגרות בווינה והתחיל ללמוד באוניברסיטה שם בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה קלאסית. בשנת 1921 קיבל תואר דוקטור. נושא הדיסטרציה שלו היה: "יחס האפיפיורים ליהודים בתקופת ימי הביניים". במשך השנים 1917–1922 למד במקביל גם בבית המדרש לרבנים בווינה. מורו, פרופסור אביגדור אפטוביצר העיר על כתב הרבנות שלו: "תרומה גדולה תינחל למדעי היהדות אם יאופשר למוסמך שלנו להשקיע את כשרונותיו הכבירים במחקר התלמוד".
לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמד בגימנסיה העברית בביאליסטוק. לאחר מכן עבר לוורשה, כמרצה לתלמוד בסמינריון הממשלתי למורי דת. בשנת תרפ"ח נוסד בוורשה המכון לחכמת ישראל, וד"ר ווייס התמנה למשרת דוצנט לתלמוד במכון. כשנה לאחר מכן, בשנת תרפ"ט, נדפס ספרו הראשון, 'לקורות התהוות הבבלי'. ספרו השני, 'התלמוד הבבלי בהתהוותו הספרותית' נדפס בשנים תרצ"ז–תרצ"ט. בנוסף לספרים, ד"ר ווייס פרסם בשנות העשרים והשלושים מאמרים בחקר התלמוד, בהצופה לחכמת ישראל, ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums, ובקובצי מאמרים נוספים. פעילותו במכון נמשכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ובין השאר הוא כיהן כרקטור המכון.
במקביל לעבודתו המחקרית, היה ווייס מעורב בפעילות ציבורית ענפה. הוא היה מראשי תנועת המזרחי, שהייתה חלק מהתנועה הציונית. במסגרת פעילותו הוא השתתף מספר פעמים בקונגרס הציוני. בין השנים 1935–1940 כיהן כסגן נשיא תנועת המזרחי בפולין, ועבד בצמוד עם נשיא המזרחי בפולין, הרב יצחק ניסנבוים.
ווייס נשא לאישה את פנינה קרמר. לפני מלחמת העולם השנייה נולד להם בן אחד, בתחילת המלחמה נולדה בתם, ולאחר הגעתם לניו יורק נולד בנם הצעיר.
שנות מלחמת העולם השנייה בוורשה ובארצות הברית
עם פריצת מלחמת העולם השנייה, ווייס התגייס לפעילות ציבורית במסגרת ועד הקהילה היהודית בוורשה. עם כיבוש ורשה בידי צבא גרמניה הנאצית, הגסטפו הקים את היודנראט, וד"ר ווייס צורף אליו. ב-4 בנובמבר 1939 הגסטפו אסף את חברי היודנראט והורה להם להקים גטו בוורשה תוך שלושה ימים. ראשי היודנראט ובהם אדם צ'רניאקוב ביקשו לשלוח משלחת לגסטפו על מנת לנסות לשכנע אותם לשנות את עמדתם, אך ווייס שכנע אותם לשלוח תחת זאת משלחת למושל הצבאי של ורשה. בשל שליטתו בגרמנית, ווייס היה דוברה של המשלחת. המושל, שלא עודכן מראש על הפקודה, הורה להקפיא אותה. בעקבות כך, הקמת הגטו נדחתה בחודשים ארוכים, וסגירתו הושלמה ב-15 בנובמבר 1940. בחודש ינואר 1940 קיבל ד"ר ווייס הזמנה למשרת פרופסור לתלמוד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בזכות הזמנה זו הוא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית לו ולמשפחתו. ב-9 באפריל 1940 הוא יצא עם משפחתו מוורשה ונסע ביחד עם הרבי מגור ומשפחתו לאיטליה. לאחר מספר חודשים באיטליה יצאה משפחת ווייס בטיסה לספרד, ומשם הפליגה לארצות הברית. כך נצלו משפחת ווייס מהשמדת יהודי וורשה בידי הנאצים, השמדה שהושלמה כשנתים מאוחר יותר.
ווייס התגורר בארצות הברית עד לפרישתו מהישיבה יוניברסיטי בשנת 1967. בתקופה זו התמקד בעיקר בהוראה בישיבה יוניברסיטי ובמחקר התלמוד, אך המשיך גם בפעילות ציבורית, והשתתף בין השאר בקונגרס הציוני ה-22, בשנת 1946. בשנת תשי"ג הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים. במהלך שנים אלו הוא פרסם את רוב ספריו, ובהם התהוות התלמוד בשלמותו, לחקר התלמוד, סדר הדיון, על היצירה הספרותית של האמוראים, ודיונים ובירורים בבבא-קמא. בנוסף הוא פרסם מאמרים רבים במחקר התלמוד, שנדפסו בהמשך בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, בקבצים: הערות לסוגיות הבבלי והירושלמי, ועל המשנה, הוצאת בר-אילן. הוא גם שימש כעורך כתב העת חורב, כתב העת של הישיבה יוניברסיטי, 'לחקר תולדות ישראל וספרותו'.
אברהם ווייס נפטר בד' בתשרי ה'תשל"א בירושלים, ונטמן בבית הקברות סנהדריה. בשנת תשל"ה יצא לאור ספרו האחרון, מחקרים בתלמוד, עליו עבד אך לא הספיק לסיים את עריכתו. הספר נערך בידי בניו, ד"ר משה ווייס ופרופ' בנימין ווייס. לספר נוספו גם מספר מאמרים שפורסמו במקור בגרמנית, ותורגמו בידי העורכים.
תרומתו לחקר התלמוד
עבודתו המחקרית של ווייס התמקדה בניתוח ביקורתי של התלמוד הבבלי. בעוד שהחכמים והחוקרים שקדמו לו ניסו לפענח את שאלת התהוות ועריכת התלמוד לפי מקורות חיצוניים, ווייס סבר שיש לענות על השאלות מתוך ניתוח טקסטואלי ומושגי של התלמוד עצמו. בין היתר הוא חקר ביטויים כמו 'גופא' ו'אמר מר' (לקורות התהוות הבבלי). הוא עסק באינטנסיביות בניתוח של סוגיות בתלמוד כדי לזהות רכיבים מוקדמים ומאוחרים בדיון התלמודי. אחת מהמסקנות העיקריות של ווייס הייתה שעריכת התלמוד לא הייתה אירוע נקודתי, אלא תהליך מתמשך שהחל מזמן האמוראים, ונמשך עד לתקופת הגאונים.
ווייס היה מהראשונים שעמדו על חשיבות תרומתם של הסבוראים להתפתחות התלמוד.
בנוסף למחקר התלמוד, ווייס עסק גם במחקר המשנה, וגם בה הוא הראה תופעות של שכבות מוקדמות ומאוחרות. כמה ממאמריו בחקר המשנה פורסמו בקובץ מאמרים על המשנה, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
מקס (תוכנה)
מקס, ידועה גם כמקס/אם.אס.פי/ג׳יטר (באנגלית: Max/Msp/Jitter), היא תוכנה העושה שימוש בתכנות ויזואלי עבור מוזיקה ומולטימדיה. התוכנה מפותחת ומתוחזקת על ידי החברה Cycling ’74 מסן פרנסיסקו. במעל שלושים שנות היסטוריה נעשה שימוש בתוכנה על ידי מלחינים, מבצעים, מעצבי תוכנה וחוקרים כדי ליצור מיצבים והופעות.
היסטוריה
שנות השמונים: מילר פוקטי התחיל את עבודתו על מקס ב-1985 במכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם) שבפריז. במקור התוכנה נקראה הפאצ׳ר, הגרסה הראשונה אפשרה למלחינים יצירת מוזיקה באופן אינטראקטיבי על מחשבים מקינטוש. בזמן זה מקס לא יכלה לבצע סינתזה בזמן-אמת, אך איפשרה שליחת פקודות שליטה על סינת׳יסייזרים וסאמפלרים בשימוש ב״MIDI״ או פרוטוקול דומה. השימוש הידוע המוקדם ביותר בתוכנה נעשה ב-1988 על ידי פיליפ מנורי ביצירה פלוטון; התוכנה סנכרנה בין מחשב ופסנתר במקביל על מכשיר Sogitec 4X השומש לעיבוד צליל.
ב-1989, אירקאם פיתחה את מקס/אף.טי.אס, גרסה מותאמת של מקס לתחנת עבודה ייעודית למוסד. גרסה זו בישרה את אפשרותה של התוכנה לבצע סינתזה בזמן אמת אשר עשתה שימוש במעבדי אות ספרתיים פנימיים. באותה שנה אירקאם רשמה את רישיון התוכנה תחת חברת אופקוד מערכות.
שנות התשעים: אופקוד השיקה את הגרסה המסחרית של מקס ב-1990, התוכנה פותחה והורחבה על ידי דייוויד ציקארלי. בשנת 1997 אופקוד שקלה לבטל את פיתוחה. ציקארלי רכש את זכויות ההפצה על התוכנה והקים את חברת Cycling ’74 כדי להמשיך לפתח את הגרסה המסחריתשל מקס כאשר ממשיכים לפתח את התוכנה באירקאם במקביל. בתקופה זו פיתוח מקס על ידי אירקאם דעך; הגרסה האחרון שהופקה במוסד הייתה הjMax, שדרוג ישיר מגרסת המקס/אף.טי.אס שפותחה עבור חברת סיליקון גרפיקס ומאוחר יותר עבור מערכות לינוקס. בפיתוח התוכנה נעשה שימוש בשפת התכנות Java כדי לייצר את הממשק הגרפי, ובשפת C לתפקוד התוכנה, בסופו של דבר הפכה לתוכנת Open-source.
בינתיים, פוקטי פיתח באופן עצמאי את התוכנה Pure Data ב-1996, שלמרות הבדליה מגרסת המקס של אירקאם, הייתה דומה בגישתה ליצירה אינטראקטיבית מבוססת Open-source. גרסתה המסחרית הראשונה של התוכנה שהושקה על ידי Cycling ’74 נגזרה באופן חלקי מעבודו של פוקטי על Pure Data ונקראה מקס/אם.אס.פי. גרסה זו היא הידועה ביותר עד היום מכל גרסאות התוכנה. גרסה זו אפשרה מניפולציה בזמן אמן של אודיו ללא חומרה חיצונית מלבד המחשב. מנקודה זו יוצרים ויוצרות יכלו ליצור סינת׳יסייזרים מורכבים ומעבדי אפקטים משלהם באמצעות מחשבי מקינטוש.
ב-1999 הקולקטיב נטוצ׳קה נזוואנובה פיתח הרחבה בשם nato.0+55 שאפשרה שליטה בווידאו בזמן אמת במקס, הרחבה זו הפכה לפופולרית בקרב אמני מולטימדיה.
שנות האלפיים: ב-2001 הפיתוח לnato פסק למרות ההצלחה הרבה. ב-2002 האמן דייוויד רוקבי הוציא סט נוסף של הרחבות עבור עיבוד ויזואלי במקס. ב-2003 Cycling ’74 הוציאו את הרחבתם הרשמית לעיבוד וידאו במקס בשם ג׳יטר. גרסת התוכנה הרביעית של מקס תמכה במערכת ההפעלה Microsoft Windows לראשונה. גרסתה החמישית של מקס שינתה את ממשק הפאצ׳ינג לראשונה מאז הפכה לתוכנה מסחרית.
2010 והלאה: ב-2011, נוסף לגרסתה השישית של מקס מנוע אודיו התומך במערכת 64 ביט, אינטגרציה עם אייבלטון לייב והרחבה בשם Gen שאפשרה אופטימיזציה של מקס לביצועים גבוהים. בגרסתה השביעית של מקס אשר הייתה העדכון המשמעותי ביותר נעשו שיפורים הנוגעים לרינדור תלת־ממדי.
ב-2017 חברת אבלטון רכשה את Cycling ’74 כאשר פיתוח התוכנה נשאר תחת Cycling ’74 ובראשה ציקארלי.
שפה
מקס נקראת על שם המלחין מקס מת׳יוס ויכולה להיחשב כצאצאית של תוכנה בשם MUSIC אותה פיתח. הבסיס של שפת התכנות מקס ותוכנות הדומות לה הוא שיטת הזרמת המידע: פאצ׳ים של מקס נוצרים על ידי ארגון וחיבור בלוקים של אובייקטים בתוך הפאצ׳ר, או הקנבס הוויזואלי. אובייקטים אלו מכילים בתוכם תכונות מסוימות והם יכולים להתחבר לאובייטים אחרים בעלי תכונות שונות וכך ליצור שרשור של אובייקטים המבצעים פעולות שונות.
מקס תומכת ב6 סוגי מידע היכולים להעביר מידע לאובייקטים:int, float, list, symbol, bang וsignal. כמה סוגי מידע יותר מורכבים קיימים במקס כדי לבצע פעולות עם אינפורמציית XML וערכים מספריים. מבנה המידע אם.אס.פי (buffer~) יכול להכיל איפורמציה דיגיטלית של אודיו בתוך זיכרון התוכנה. בנוסף, חבילת הג׳יטר מכילה צורות ארגון מידע היכולות להכיל כמות מידע ספרתי גדול לאחסון וידאו.
מקס מצריכה לימוד של סוגי האובייקטים השונים וכיצד הם מתפקדים בתוך סביבת הפאצ׳ר בהם הם ניתנים לחיבור; לדוגמה, אובייקט הmetro מתפקד כמטרונום פשוט, ואובייקט הרנדום מייצר ערך מספרי אקראי. רוב האובייקטים אינם גרפים ומכילים את שם האובייקט בלבד ומספר משתנים הפועלים בתוכם. אובייקטים אחרים הם גרפים, בהם נמנים סליידרים, קופסאות מספרים, כפתורים ועוד אלמנטים גרפים המאפשרים למשתמש הוספות תכונות אינטראקטיביות. מקס/אם.אס.פי וג׳יטר מכילות בתוכם כבערך 600 אובייקטים בחבילה הסטנדרטית; הרחבות נוספות לאובייקטים נכתבות על ידי מפתחי צד-שלישי בתוך תוכנת המקס או על ידי אובייקטים הנכתבים בשפות התכנות ,C,C++, Java וJavaScript.
מסמכי מקס (הקרואים פאצ׳רים) יכולים להיות מיוצאים כאפליקציות הנפרדות מתוכנת המקס עצמה ולהימכר באופן מסחרי או להיות מופצות בחינם. בנוסף, ניתן ליצור עם מקס פלאגינים השולטים בmidi ואודיו עבור אבלטון לייב באמצעות ההרחבה Max for Live.
עם האינטגרציה ההולכת וגברה בין מחשבים ניידים וביצוע מוזיקה חיה, מקס/אם.אס.פי ומקס/ג׳יטר קיבלו את תשומת הלב של יוצרים ומפתחים המבצעים הופעות חיות.
ורה רובין
ורה פלורס קופר רוּבּין (באנגלית: Vera Florence Cooper Rubin; 23 ביולי 1928 - 25 בדצמבר 2016) הייתה אסטרונומית אמריקאית יהודייה. נודעה במחקריה על תנועת גז וכוכבים בגלקסיות, מחקרים שהייתה להם תרומה משמעותית בגילוי מרכיבים בלתי ידועים של היקום ובמיוחד החומר האפל.
קורות חייה
רובין נולדה בפילדלפיה ב-23 ביולי 1928, למשפחה יהודית. אביה פיליפ קופר, יליד וילנה, היה מהנדס חשמל. אמה רוזה אפלבאום, ילידת בסרביה, עבדה בחברת הטלפון בל. בגיל צעיר עברה עם משפחתה לוושינגטון. כבר בילדותה התעניינה באסטרונומיה. אביה עודד אותה בכך, לקח אותה למפגשי אסטרונומים חובבים ועזר לה לבנות את הטלסקופ הראשון שלה, כשהייתה בת 14.
בגיל 20 נישאה לרוברט רובין, כימאי פיזיקלי, שאותו הכירה במהלך לימודיהם באוניברסיטת קורנל. לזוג בת ושלושה בנים, וארבעתם הם בעלי תואר דוקטור למדעים. ב-25 בדצמבר 2016 נפטרה רובין.
השכלה ומסלול מדעי
ורה קיבלה תואר ראשון בקולג' ואסאר בשנת 1948. היא רצתה ללמוד אסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון, אולם נשים לא יכלו ללמוד במסלול זה עד לשנת 1975. על כן למדה לתואר שני במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קורנל, את התואר השלימה ב-1951. בין מוריה היו ריצ'רד פיינמן והנס בתה.