cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן דוד גורדון
אהרן דוד גורדון (בכתיב יידי: גאָרדאָן; בכתב רוסי: Аарон Давид Гордон; ו' בסיוון ה'תרט"ז, 9 ביוני 1856 – כ"ד בשבט ה'תרפ"ב, 22 בפברואר 1922), הידוע בכינויו א"ד גורדון (מבוטא לעיתים על דרך הרוסית: אָה-Д|דֶה גורדון), כונה "הצדיק החילוני". גורדון היה פעיל בתנועה הציונית ואף השתתף בקונגרס הציוני; חלוץ ופועל חקלאי, הוגה ומורה-דרך לחלוצים ולחלוצות בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, מנהיג לא מוכתר של מפלגת "הפועל הצעיר" בארץ ישראל, מייסד תורת-מוסר שבחייו ולאחר מותו כונתה על ידי בני דורו "דת העבודה".
ביוגרפיה
אהרן דוד אורייביץ (בן אורי) גורדון נולד בכפר טרוֹיַאנוֹב שבדרום פלך פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בשטח אוקראינה של היום), למשפחת מתנגדים מיוחסת מווילנה. הוריו שמרו מצוות באדיקות, אך היו רחוקים מקנאות דתית. א"ד גורדון היה בנם החמישי של הוריו, אוּרי ודבורה, אך גדל כבן יחיד לאחר שכל אחיו נפטרו בצעירותם. כיוון שכך, הוריו חרדו לשלומו והוא טופל במסירות. גורדון היה ישר לב ואיש עקרונות; כך למשל סירב בצעירותו שהוריו ישלמו שוחד על מנת שלא יגויס לצבא האימפריה הרוסית, מכיוון שאז הנטל היה נופל על אדם אחר. לבסוף הוא גויס לצבא למשך חצי שנה, מאורע שגרם למחלתה של אמו, ושוחרר אחרי שהתברר שאינו כשיר גופנית.
בארץ ישראל
שנה מאוחר יותר, בי"א באדר ה'תרס"ד (1904), לאחר מות הוריו שקל גורדון להגר לאמריקה. שם היו גדולים סיכוייו להתפרנס. אשתו התנגדה לכך, היא העדיפה להגר לארץ ישראל (אהרונוביץ, 1957, 64). א.ד. גורדון עלה בגפו לארץ ישראל, בגיל 48. הוא עבד בארץ ישראל מספר שנים ואחר כך הצטרפו אליו אשתו, ובתו יעל. ברם, ארבעה חודשים לאחר עלייתן, חלתה אשתו ונפטרה. בנו, שעמו היו לו מחלוקות קשות על רקע תפיסתם הדתית המנוגדת, בנו נותר אדוק מאד בדתו ולמד בישיבה, נותר ברוסיה ושם נפטר. גורדון לא הסכים לקבל תפקיד פקידותי, ואף שהיה אינטלקטואל מבוגר וחלש פיזית, ולא עסק בעבודה גופנית מימיו, אחז במעדר ועמל במלאכת כפיים, תוך שהוא מקפיד על האסתטיקה של מלאכת העידור. גורדון היה לפועל חקלאי שכיר: בתחילה מצא עבודה במושב עין גנים, ועשה בו חמש שנים; שלוש שנים נוספות התגורר בראשון לציון (שם נפטרה אשתו), ולאחר מכן השתקע בגליל.
בשנת 1905 השתתף גורדון בשיחות הראשונות, שנערכו בפתח תקווה, ובהן גובשו יסודות מפלגת הפועל הצעיר. אלא שגורדון נעדר מהישיבות בהן נקבעה תוכנית המפלגה ומאסיפת הייסוד שלה. יחסו של גורדון למוסדות פוליטיים היה אמביוולנטי, מצד אחד הכיר בחשיבותם ומצד שני סלד מה"עסקנות" הפוליטית. מאז ייסוד הפועל הצעיר ועד לפטירתו, היה גורדון למעשה המנהיג הרוחני של מפלגה זו. אף שהיה ציר בקונגרס הציוני ה-11, מיעט לעסוק בפעילות פוליטית ועיקר פועלו היה בשיח הרעיוני. משם הפעיל את השפעתו, ועזר לפועלים והחלוצים, שפנו אליו בעצות ובבקשות.
בשנת 1908 היה גורדון בין השומרים העבריים בכרמי רחובות. באחד הימים, עת הלך מרחובות ליפו, התנפלו עליו שודדים ערבים, ירו בו ודקרו אותו. גורדון נפצע פצעים קשים והועבר לבית החולים ביפו, בו אושפז לשלושה שבועות. פגיעתו הקשה בידי ערבים לא שינתה את עמדתו העקרונית לגבי היחס שיש לנקוט כלפיהם. הוא האמין כי זכותם המוסרית של היהודים על ארץ ישראל נקנית בכוח העבודה, הבנייה והייצור ולא תוכל להבנות בכוח הנשק. הוא שמר על עמדה מתונה בסוגיית היחס לערבים עד ימיו האחרונים. אולם לאחר מאורעות תל חי ולאחר רצח יוסף חיים ברנר וחבריו, התבטא, ביוני 1921, כי ודאי שרצוי לנו יחסי שלום וידידות עם הערבים "אך זה לא הזמן וזו לא הדרך".
בשלהי 1913, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר גורדון עם חברי קבוצת כפר אוריה לכנרת, ומשם עברו ב-1915 לדגניה. בתקופת המלחמה סבלו רבים מתושבי הארץ מרעב ומחסור. השלטונות העות'מאנים חשדו ביהודים בתמיכה בבריטניה ובצרפת ובריגול למענן, והקשיחו את יחסם לאחר שנחשפה מחתרת ניל"י. עם התקדמות החזית מצד דרום ציוו השלטונות העות'מאניים על פינוי תושבי יפו ותל אביב מבתיהם. בהקשר כלכלי קשה זה, גורדון מתח ביקורת על אנשי דגניה א' שהתנגדו לתרום מיבולם למשביר בתקופת המלחמה.
גורדון עמל בעבודה קשה בגן הירק ובכרם ביום, ובכתיבה הגותית בלילה. הוא לא הסכים לקבל שכר סופרים על מאמריו ועל הוראתו, כיוון שסירב "לעשות את התורה קרדום לחפור בה". חברים רבים מחוות כנרת ומקבוצת דגניה נהגו להתייעץ איתו על ענייניהם האישיים, גדולים כקטנים. כמה מהמכתבים שכתב לחבריו באותה עת נהיו ברבות הימים לנכס צאן ברזל בתרבות הציונית. כך למשל התכתבותו עם רחל המשוררת, שהתלבטה אם לצאת ללימודי חקלאות בצרפת, ופנתה אליו במכתב לו צירפה את שירה הלך נפש. במכתב התשובה ניסח גורדון את השיר לכי בשבילך לרחל.
גורדון היה איש מאמין ושומר מצוות רוב ימיו, ורק בסוף ימיו פרק את עול המצוות המעשיות ונשאר נאמן רק לקיום מצוות לא תעשה, במוצאו בעשייה וביצירה מתוך התכוונות חלופה למצוות שסר חינן בעיניו. החל משנת 1908 ועד מותו, פרסם גורדון מאמרים ביקורתיים רבים על סוגיות היישוב בעיתונות תנועת העבודה. באותן שנים כתב גורדון גם מאמרים פילוסופיים, כגון מאמרו הנודע: 'האדם והטבע'. בשנת 1915 הצטרף לקבוצת דגניה א', בה חי עד סוף ימיו.
א"ד גורדון נפטר בדגניה א' ב-22 בפברואר 1922, בגיל 66, מגידול סרטני שפשטה בגרונו. נקבר בבית הקברות של דגניה א'.
לאחר מותו
לאחר מותו כתב עליו חברו יוסף אהרונוביץ:
על שמו של גורדון, נוסדה בשנת 1925 בגליציה, תנועת הנוער גורדוניה שביקשה לחנך את בני העם היהודי על פי עקרונותיו. התנועה פעלה בפולין, ליטא, לטביה, רומניה, סרביה, צרפת, אוקראינה, ישראל, ארגנטינה, ארצות הברית ותוניסיה. חבריה החלו לעבור לארץ ישראל בשנת 1929 - רובם במסגרת החלוץ. חניכיה ובוגריה הקימו מספר קיבוצים בארץ. בנוסף, נוסד בית החינוך ע"ש א"ד גורדון - ש ה"אני מאמין" שלו מבוסס על ערכי א"ד גורדון: "החינוך הוא הדרך - האדם המטרה". מאמריו תורגמו ל-15 שפות שונות עד שנת 1972. בתי ספר רבים ברחבי ישראל קרויים על שמו, כמו גם המכללה האקדמית לחינוך בחיפה, "האקדמית גורדון". כמו כן קרויים על שמו רחובות ברבות מערי ישראל.
הגותו
א"ד גורדון הושפע מאוד מחכמת היהדות: מן המדרש, ההלכה והאגדה, ובפרט מרעיונות החסידות והקבלה. לצד השפעות אלה, מתכתבת הגותו עם רעיונות משל הסופר וההוגה הרוסי לב טולסטוי, כגון תורת העבודה והפשטות, וכן עם רעיונות רבים מהגותו של פרידריך ניטשה. עם זאת יודגש כי גורדון חלק על טולסטוי, וביקר אותו בחריפות כהתגלמות הלך-הרוח הנוצרי, המוטעה והמטעה לדעתו. באשר לניטשה - לצד הערכתו הרבה כלפיו וכלפי שיטת עבודתו, סבר א"ד גורדון כי רבות ממסקנותיו של ניטשה שגויות, ומוטות על ידי תכונות אופיו. לדעתו של גורדון, המופת הוא בדמותו ובפועלו של ניטשה האדם, ולא במסקנות הנובעות מהגותו - וראש וראשונה בהן רעיון ה"על-אדם", מבטא מוסר האדונים:
גורדון נחשף לספרות העברית ולציונות בגיל מתקדם. לשיטתו, "הפרזיטיות הגלותית" והנתק מהעבודה היצרנית הם הנגע העיקרי ושורש כל הרע שבחיי העם היהודי. לשיטת גורדון, הניתוק מהעבודה גורם להפרעה נפשית והוא חלק מהחורבן שהגלות כפתה על היהודים. הוא טוען כי שיקום החורבן מחייב לחדש "עבודה לשם חיים" - מונח חשוב בהגותו:
לאור זאת, הוא ביקש לחבר את בני העם לעבודת כפיים ולעבודת אדמה, כחלק מרכזי בתיקון הווייתו. לדעתו, העשייה והחוויה הן הקושרות את האדם עם הצדדים העלומים שבטבע ובהוויה, שבהם מקור החזון, השירה ורוח הקודש. הוא ראה בעבודת האדמה ערך מקודש לא רק ליחיד אלא גם לכלל, והאמין שהיא תחבר את העם לארץ ותיתן לו את הצידוק לקיומו בה. הוא דגל באימרה: "ארץ ישראל נקנית בעבודה, ולא באש ולא בדם".
יש המוצאים בהגותו דמיון והשקה לא מעטה להגותו של הרב קוק, שחי בתקופתו ואף עלו לארץ באותה השנה. כמו כן, ניתן להצביע על דמיון מסוים בהגותו לרעיונותיו של מרטין בובר, לדוגמה: "יחס אני-אתה" לעומת יחס "אני-לז", וכן בעניין יחס לאלוהים. הגותו הוסיפה מושגים נוספים לשיח, דוגמת המושג "חוויה" (מונח שהתקין מהלחם בסיסים של המילה "חיים" (שורש ח.ו.י) על משקל המילה "הוויה").
הלך רוחו נע בין ייאוש לתקווה, והוא התאמץ מאוד לשמוח ולשמח אחרים ולא לטבוע בים הייאוש. הוא ציפה כי ייווצר בארץ דור של אנשים אידיאליסטים, מוסריים, יצרניים, בעלי מידות נעלות שליבותיהם כנים ופתוחים איש לרעהו ואיש לאחיו; אך בסוף ימיו, אף שהיה אדם חברותי, העדיף להסתגר בתוך עצמו ולהתבודד עם הטבע, מאוכזב מטבעו האנושי של האדם ומנטייתו לתככנות, לאינטרסנטיות ולקטנוניות, כפי שבא לידי ביטוי במכתבו אל רחל המשוררת.
גורדון היה צמחוני מסיבות אידאולוגיות. הצמחונות, אף על-פי שאינה מהווה מרכיב מרכזי בהגותו, היוותה מרכזי באורח-חייו - תופעה חריגה בימים ההם. כשנה לפני מותו התבקש על ידי הסופר נתן ביסטריצקי להשתתף בכתיבת קובץ מאמרים על הצמחונות בעריכתו. בתגובה לבקשה, כתב לביסטריצקי מכתב, שבו שפך אור על תפיסת עולמו בנושא. בין השאר כתב:
קישורים חיצוניים
אתר jewishthoughtandcare ובו כתבי יד שרובם לא פורסמו של אהרן דוד גורדון אשר לוקטו והוסדרו על ידי ד"ר עינת רמון (מארכיון דגניה א' קישור: https://jewishthoughtandcare.com/
הקלטת הכנס "יישום רוחני יומיומי של תורת א"ד גורדון בארץ ישראל של ימינו: במלאת 100 שנים לפטירתו, באתר מכון שכטר למדעי היהדות:https://schechter.ac.il/event/marpeh-ad-gordon/
הקונגרס הקיומי: פסטיבל מאה שנה לא"ד גורדון, קישור: הקונגרס הקיומי - פסטיבל מאה שנה לא״ד גורדון • כביש אחד (kvish1.co.il)
מסע (שיר)
מסע הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אליעד. השיר יצא לאור ב-11 ביוני 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אליעד נחום וצליל קליפי והופק על ידי ג'ורדי.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר למעלה מ-4 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הוידאו קליפ המלא של השיר שצולם בגיאורגיה בהשתתפות הדוגמנית אירה אלבין,ביים לירן סגל וצילם איתן שריד, העלה אליעד לערוץ היוטיוב שלו ב-11 ביוני 2019.
נכון למרץ 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-30 מיליון צפיות.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2021
הבחירות הכלליות התקיימו בגרינלנד ב-6 באפריל 2021, ובהן נבחרו כל 31 חברי הפרלמנט. מפלגת אינואיט אטקטיגיט זכתה בבחירות, והביסה את המפלגה סיומוט שזכתה בכל מערכות הבחירות מאז שנת 2009. אינואיט אטקטיגיט זכו ב-12 מושבים בפרלמנט, ואילו סיומוט רק עשרה.
נשק קר
נשק קר הוא כלי נשק שלא מצויים בו חומרים שמפיקים אש או חום כלשהו כתוצאה משימוש באבק שרפה או חומרי נפץ. כלי נשק היו נפוצים החל מהתקופה הפרה היסטורית עד עצם היום הזה, אם כי השימוש בהם בשדה הקרב פחת מאוד עם התפתחות הנשק החם.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 2021
רקע
בנובמבר 2020, ראש ממשלת גרינלנד, קים קילסן, הפסיד בבחירות המקדימות של מפלגתו, "סיומוט" לאריק ינסן. על אף שהפסיד, קילסן לא פרש מתפקידו כראש הממשלה. היריבות בין השניים גרמה לכך שמפלגת הדמוקרטים נסגה מן הקואליציה, והותירה את מפלגת סיומוט עם 12 מושבים בפרלמנט (מיעוט לעומת האופוזיציה). לאחר שקילסן כשל בהקמת קואליציה חדשה, הפרלמנט הגרינלנדי הצביעו בעד לקיום בחירות בזק במדינה.
נשק קר
פרה היסטוריה
בתקופה הפרה היסטורית כלי הנשק הקרים היו מורכבים משני חומרים עיקריים: עץ ואבן, אם כי גם עצמות היו בשימוש למטרה זו. שימוש במתכת מאפיין תקופות מאוחרות יותר. כלי הנשק בתקופה זו נועדו לשתי מטרות עיקריות: ציד בעלי חיים ומלחמה. האבנים שהיו בשימוש לצורך היו כאלה שניתן לעצב אותן אותן בצורה יעילה לקבלת חוד חזק וחד. אבן כזאת חייבת מצד אחד להיות חזקה, אך מצד שני שבירה למדי כדי לאפשר את יצירת החוד בטכניקות המקובלות בתקופה זו: שבירת פיסות קטנות מהאבן הגדולה לעיצוב שאר האבן לכלי בעל צורת חוד או שימוש בשברי האבן שנשברו מהאבן העיקרית לקבלת חתיכות אבן קטנות וחדות.
שימוש מודרני
בתקופה מודרנית, כלי נשק קרים משמשים, למשימות משטרתיות כמו שמירה על הסדר ופיזור הפגנות, בהם הרצון הוא למעט בפגיעה באנשים כלפיהם משמש הנשק, וביחידות קומנדו וכוחות מיוחדים למשימות שקטות, שכן כלי נשק קר אינם מרעישים כמו נשק חם. בעקבות קלות השגתו, מחירו הזול וחוקיותו ביחס לנשק חם, נשק קר משמש פעמים רבות בידי אנשים פרטיים להגנה עצמית או בידי אלו המעוניינים לפעול בניגוד לחוק. בישראל קיימים שני ארגוני אספנים של נשק קר: עמותת אספני נשק קר היסטורי ואתנוגרפי א.נ.ק.ה. והתאחדות ישראלית של אספני נשק קר IKWT.
בגוניה
בֶגוֹנִיָה (שם מדעי: Begonia) הוא סוג המונה כמעט 1500 מינים של צמחים פורחים רב שנתיים ממשפחת הבגוניים. הבֶגוֹנִיָה כוללת צמחים יבשתיים ולפעמים אפיפיטים הנפוצים בעיקר באקלים לח טרופי וסובטרופי, מקורה הוא בדרום ובמרכז אמריקה, אפריקה ודרום אסיה.
מאפיינים
הצמחים הם דו-פסיגיים בעלי פקעת עם פרחים זכריים ונקביים הפורחים בנפרד על אותו הצמח, ברוב המינים הפירות הם כמוסה המכילה זרעים רבים.
העלים לעיתים קרובות גדולים עם עיטורים בצורות שונות, חלק גדול מהם מנומרים, הם בדרך כלל סימטריים.
למינים השונים של הבגוניות יש דרישות תרבותיות שונות, אך רוב המינים מגיעים מאזורים טרופיים ולכן הם ובני הכלאיים שלהם דורשים טמפרטורות חמות. רוב הצמחים ברורים דורשים הרבה אור אך לא שורדים בשמש מלאה.
באופן כללי, בגוניות דורשות אדמה מנוקזת היטב רטובה כל זמן. בגוניות רבות תגדלנה וכל ימות שנה, פרט לפרח בגוניות בולבוסים.
עלים
העלים מסורגים, בעלי פטוטרת; טרפי העלים יכולים להיות דמויי ביצה, או לחלופין, מחודדים בראשם, מעוגלים או דמויי תריס, תמימי שוליים, משוננים או מפורצים.
פרחים
הפרחים הם חד-מיניים (או זכר או נקבה, לא שילוב של שניהם), ערוכים בצרורות בתפרחת מסוימת, הפרחים האבקניים (הזכריים) לצד העליינים (הנקביים), לעיתים באותו הצרור. העטיף (חלקו החיצוני של הפרח) כותרתי, בגוונים של ורוד, אדום, צהוב או לבן. עלי העטיף מפורדים: בפרחים האבקניים יש עלי עטיף קטנים ו-2 גדולים יותר, ובפרחים העלייניים יש 2 - 5 עלי עטיף שווים בגודלם. האבקנים מרובים, חופשיים או מאוחים בבסיסיהם. השחלה תחתית ויש לה 3 עמודי עלי.
פרי
פרי הוא הלקט רב זרעי, ובדרך כלל הוא צבעוני. הריבוי נעשה באמצעות זרעים, ייחורים, ייחורי גבעול או ייחורי עלה, וכן באמצעות פקעות - במינים המתאימים. הגידול של מיני הבגוניה דורש בקיאות הן בטיב הקרקע, החייבת להיות לחה ועשירה בדרך כלל, והן בדרך הטיפול בקבוצות של מינים שונים. הפגעים העיקריים בצמח הן מחלות פיזיולוגיות ונמטודות.
שורש
לבגוניה קנה שורש עבה, פקעת, או מעין בצל, שאינו אלא גוש של קשקשים מגובבים או עלים מעוכבים בגדילתם ובשרניים מעט. הצמחים ניכרים בדרך כלל בצורת העלים המגוונים; שני צדיהם אינם שווים בצורתם ובאורכם. כן הם בולטים בפרחיהם המיוחדים והצבעוניים.
מיון
מיני הבגוניה פגיעים מפני טחביות מסוגים שונים, כנימה קמחית, פרודניה ונמטודות.
Eye of the Needle
Eye of the Needle (בעברית: עין המחט) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת האוסטרלית סיה. השיר יצא לאור ב-3 ביוני 2014, על ידי חברות התקליטים אינרציה רקורדס, RCA רקורדס ומאנקי פאזל, כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך אלבומה השביעי,.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השלושים ושש במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו סיה וכריסטופר ברייד והוא הופק על ידי גרג קורסטין, שהפיק לסיה שירים רבים מן האלבום ואת האלבום עצמו גם כן. סיה החליטה כי השיר יהיה כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך האלבום ובנוסף, החליטה לצלם לו וידאו קליפ נלווה שיעזור בקידום העולמי שלו.
את הקליפ פרסמה סיה כמה ימים לאחר שהכריזה על השיר כסינגל שיווקי רשמי מתוך האלבום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר על ידי כמה אנשים מציג בתוכו רקדנית עם שמלה שחורה שמשתרעת על כל רצפת החדר שבה היא נמצאת, כשבין לבין ניתן לראות גבר מתופף על תופים. הקליפ הפך במהרה לוויראלי, ומונה הצפיות שלו נכון לאוקטובר 2021, עומד על למעלה מ-46 מיליון צפיות.
בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-50 מיליון השמעות.
בלו 1
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1987 והחלה לטוס בשנת 1988 כחברה-בת של סקנדינביין איירליינס בשם "אייר בוטניה". בתחילת דרכה החברה טסה טיסות פנימיות בפינלנד.
בשנת 2004 שינתה החברה את שמה לבלו 1.
זקן השופטים
זקן השופטים היה תוארו של נשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי. באנגלית נקרא התפקיד "Chief Justice".
התואר בעברית איננו תרגומו המילולי של התואר באנגלית, אלא תואר המדגיש את בכירותו ואת חוכמתו של ראש השופטים, על פי המסורת היהודית האומרת כי.
בפסיקת בית המשפט העליון של מדינת ישראל משמש התואר לתיאור תפקיד נשיא בית משפט עליון כלשהו, ובמיוחד נושא התואר המכונה באנגליה "Lord Chief Justice of England and Wales", שהיה התפקיד השני בחשיבותו במערכת המשפטית האנגלית לאחר "Lord High Chancellor of Great Britain" שהוא שר המשפטים הבריטי, שעד הרפורמה החוקתית הבריטית בשנת 2005 היה להלכה ראש המערכת המשפטית בבריטניה. עם זאת, כאשר מדובר ב"זקן השופטים" סתם, ולא ב"זקן השופטים האנגלי", הכוונה היא לנשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל המנדטורית.
סמכויותיו של זקן השופטים המנדטורי היו שונות במקצת מאלו של נשיא בית המשפט העליון כיום. בנוסף לסמכויות המקבילות לאלו של הנשיא כיום, ניתנו לזקן השופטים סמכויות נוספות, סמכויות חקיקה וסמכויות ביצוע. בין היתר התקין את תקנות סדר הדין האזרחי (אם כי אלו דרשו חתימת אישור של הנציב העליון), היה בעל סמכות להתקנת תקנות גם בענייני ירושה, ואף ספנות וטיס, והעניק רישיונות לעורכי דין, כמו גם קבע את כללי האתיקה המקצועית שלהם.
עם סיום המנדט הבריטי הועברו סמכויותיו של זקן השופטים לנשיא בית המשפט העליון על פי פקודת בתי משפט (הוראות מעבר), 1948.
בתפקיד זקן השופטים כיהנו אך ורק משפטנים בריטים, ומעולם לא כיהן בו נתין ארץ ישראלי, יהודי או ערבי. זקני השופטים היו:
פרנק דוקס (אמן לחימה)
פרנק דוקס (באנגלית: Frank W. Dux ; מבוטא " dukes "; נולד ב-13 ביולי 1956) הוא אמן לחימה וכוריאוגרף קרבות קנדי. לפי דוקס, מומחה ללחימה בשם סנזו טנאקה אימן אותו בנין ג'וטסו בגיל ההתבגרות, אך טענה זו מעולם לא אומתה ואף אדם אחר אינו שמע על מומחה זה. דוקס ייסד שיטה חדשה של נינג'יטסו המכונה "דוקס ריו נינג'יטסו" (Dux Ryu Ninjutsu). בנוסף הוא טען שנלחם בטורניר עלית לאמני לחימה שהתרחש כביכול באיי בהאמה, אך גם לטענה זו אין בסיס, ואף אדם פרט אליו לא שמע, התחרה או צפה באירוע זה. בנוסף טען ששירת בחיל נחתים וקיבל את מדליית הכבוד עבור שרותו במבצעים סודיים בדרום-מזרח אסיה, אך מתיקו הצבאי שנחשף נרשם שמעולם לא ראה לחימה, לא קיבל עיטור ומסקנות ההערכה הפסיכיאטרית שעבר בשירותו קבעה כי הוא נוטה ל"רעיונות מנותקים מהמציאות". האוטוביוגרפיה שכתב מכילה את רוב טענות אלה והוותה את הבסיס לסרט "ספורט הדמים" משנת 1988 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.
קריירת אמנויות הלחימה
דוקס מצהיר שהוא התוודע והתאמן בקוגה ימבושי "נינג'יטסו" בידי סנזו "טייגר" טנקה.
סגנון אמנות הלחימה של דוקס "דוקס ריו נינג'יטסו" אינו אמנויות הלחימה היפנית העתיקה ("קוריו") המכונה נין ג'וטסו, ורבים אף הטילו ספק בכך שיש איזשהו קשר בין דוקס לאמנויות לחימה יפניות בכלל, אולם דוקס טוען שהיא "מבוססת על עקרונותיה של קוגה נינג'ה של הסתגלות ושינוי מתמיד." פרנק דוקס פיתח את השיטה אותה הוא מכנה "דוקס פאסט" (מיקוד-פעולה-מיומנות-אסטרטגיה-טקטיקה) (DUX FASST (Focus-Action-Skill-Strategy-Tactics)).
רבות מטענותיו של דיוק שנויות במחלוקת, בכללם הרקע שלו באמנויות לחימה, לחימתו ב"קומיטה" ושירותו הצבאי לפני-כן.
פרסומים
דוקס פרסם אוטוביוגרפיה בשם The Secret Man: An American Warrior's Uncensored Story. דוקס היה מקור ההשראה ותסריטאי-שותף של סרט הקולנוע משנת 1988 "ספורט הדמים" וגם שימש ככוריאוגרף הקרבות שלו. בסרט מככב ז'אן-קלוד ואן דאם שמגלם את דמותו של פרנק דוקס. דייב קרטר תיאר את דוקס במאמר Inside Kung Fu Presents The Complete Guide To Ninja Training כ"סרט האולטימטיבי על תחרות אמנויות הלחימה האולטימטיבית." דוקס גם שימש תסריטאי-שותף של סרט אחר של ואן דאם "התקווה לניצחון".
הצל ואני
הצל ואני הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו הרביעי של פוליקר, פחות אבל כואב, בשנת 1990, והוא השיר הראשון שאת מילותיו כתב פוליקר עצמו. השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-4 בדצמבר 1990, זכה להצלחה, וצעד 21 שבועות, עד 11 ביוני 1991. שבוע אחד אף עמד בראש המצעד (18 בדצמבר 1990), ובמצעד השנתי תשנ"א (1991) של רשת ג' דורג במקום ה־16.
נושא השיר הוא הצל והאדם ה"נושא" אותו.
קיימים הסברים שונים למושג "הצל" בשיר. יש הרואים אותו כשיקוף החרדות והפחדים של האדם, יש הרואים אותו כיצר הרע באדם, ויש הרואים אותו כסוד אישי שהוא חלק מהאדם אך אינו גלוי כלפי חוץ. יציאתו מהארון של כותב השיר, יהודה פוליקר, בשנת 2010, עשויה לרמז כי ה"ארון" הוא אחד הפירושים למושג "הצל" כפי שמופיע בשיר.
בוליביה
המדינה הרב-לאומית של בוליביה (בספרדית: Estado Plurinacional de Bolivia) היא מדינה ללא מוצא לים במערב דרום אמריקה וגובלת בדרומה בארגנטינה, בדרום מערב בצ'ילה, מדרום מזרח בפרגוואי, בצפון ובמזרח בברזיל ובצפון מערב בפרו. שליש מהמדינה הוא רכס הרי האנדים, שם גם שוכנת אחת הערים הגדולות ביותר במדינה, אל אלטו שממוקמת באלטיפלאנו. היא אחת משתי המדינות ללא מוצא לים ב"עולם החדש" (לצד שכנתה פרגוואי).
המדינה חסרת מוצא לים מאז מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1884), עת סיפחה צ'ילה שטחים של בוליביה, אולם הסכמים עם מדינות שכנות העניקו לבוליביה גישה עקיפה לאוקיינוס השקט ולאוקיינוס האטלנטי.
אוכלוסיית המדינה, המוערכת ב-11 מיליון תושבים, היא רב לאומית, וכולל אינדיאנים, מסטיסים, אירופאים, אסייתים ואפריקאים. ההפרדה הגזעית בתקופת הקולוניאליזם הספרדי המשיכה גם בעידן המודרני. ספרדית היא השפה הרשמית של המדינה, לצד 36 שפות ילידיות נוספות, שהידועות בהן הן איימארית וקצ'ואה.
בוליביה המודרנית היא רפובליקה דמוקרטית חוקתית, המחולקת לתשע מחלקות. הגאוגרפיה שלה משתנה בין הפסגות של הרי האנדים במערב, אל השפלה במזרח, הממוקמת באגן האמזונס.
בוליביה היא מדינה מתפתחת, עם ציון נמוך במדד הפיתוח האנושי ורמת עוני של 38 אחוזים. בין הפעילויות הכלכליות העיקריות ניתן למנות: חקלאות, ייעור, דיג, כרייה וייצור סחורות כגון טקסטיל, הלבשה, מתכות וזיקוק נפט. המדינה גם עשירה מאוד במינרלים, ובייחוד בבדיל.
היסטוריה קדומה
העדויות הראשונות להתיישבות בהרי האנדים מתוארכות לשנת 10,000 לפנה"ס, בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס החלה תרבות הטיוואנאקו להתפתח בדרום אגם טיטיקקה. תרבות הטיוואנאקו הצטיינה באדריכלות מודרנית וטכניקות חקלאיות חדישות במושגים של אותם הימים. מרכזה של תרבות זו היה בעיר טיוואנאקו. במקביל, התפתחו גם תרבויות באזור מוקסוס ומולוס (חלק מלה פס של היום). בשנת 1450 (משוער) סיפח שבט האינקה את בוליביה לממלכתו ושלט בה עד לכיבוש הספרדי בשנת 1530.
טרם הקולוניזציה הספרדית, באזור האנדים של בוליביה הייתה אימפריית האינקה ואילו השפלה הצפונית והמזרחית הייתה מיושבת בידי שבטים עצמאיים.
התקופה הקולוניאלית הספרדית
הכובשים הספרדים שהגיעו לקוסקו ואסונסיון השתלטו על האזור במאה ה-16. במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, בוליביה נוהלה בידי הקהילה המלכותית של קראקס. ספרד בנתה את האימפריה שלה במידה רבה באמצעות הכסף של המכרות בבוליביה.
במשך התקופה הקולוניאלית הספרדית בבוליביה, נקראה הטריטוריה פרו העליונה והייתה תחת מרות המשנה למלך לימה, בירת פרו. במשך שנים רבות העיר פוטוסי שבשטח בוליביה הייתה העיר הגדולה ביותר בחצי הכדור המערבי. הסמכות המלכותית-ספרדית בבוליביה נחלשה במשך מלחמותיו של נפוליאון, והשנאה כנגד השלטון הספרדי גדלה. הכרזת העצמאות של בוליביה בשנת 1809 גרמה למלחמה של 16 שנים שבסופה נוסדה הרפובליקה שנקראה על שמו של סימון בוליבר ב-6 באוגוסט 1825.
לאחר הכרזת העצמאות
לאחר הניסיון הראשון לעצמאות ב-1809, הגיעה מלחמה נוספת טרם הקמת הרפובליקה שארכה 16 שנים ותמה ב-6 באוגוסט 1825. מאז העצמאות, בוליביה סבלה מתקופות של חוסר יציבות פוליטית וכלכלית, לרבות אובדן שטחים לידי שכנותיה, כגון אקרי וגראן צ'אקו. העצמאות לא הביאה לבוליביה יציבות. עד 1981 בוצעו בבוליביה 192 הפיכות (כלומר הפיכה כל 10 חודשים בממוצע). חולשתו של הצבא גרמה לאובדן חלקים משטחה של המדינה למדינות שכנות במהלך מלחמות, וצ'ילה אף כבשה את חוף הים שלה במלחמת האוקיינוס השקט. על אף שבוליביה היא עדיין המדינה העניה ביותר בדרום אמריקה, שורת רפורמות שהנהיגה הממשלה גרמו להתפתחות עקבית של הכלכלה במדינה.
בשנת 2005 בבחירות הכלליות אבו מוראלס זכה ברוב קולות ומונה לנשיא. בהמשך הוא זכה עוד מספר פעמים, עד שבשנת 2019 החלו מהומות במדינה והאשמות לאי-סדרים בבחירות. כתוצאה מכך הוא התפטר במתפקידו. גם יתר מנהיגי המדינה, כולל סגן הנשיא ויושבת ראש הפרלמנט אדריאנה סלוואטיירה עזבו את תפקידם וביקשו מקלט מדני בשגרירות מקסיקו. בסופו של דבר בהתאם לתוצאות הבחירות שנערכו בשנת 2020 ברוב זכתה מפלגתו של אבו מוראלס ולואיס ארסה החל את כהונתו כנשיא.
יחסי בוליביה–ישראל
עד לתחילת שנת 2009, היו למדינת ישראל ולבוליביה יחסים דיפלומטיים מלאים, אולם בעקבות מבצע עופרת יצוקה החליטה בוליביה לנתקם. נשיא בוליביה אבו מוראלס מסר "בעקבות הפגיעה החמורה בחיי אדם, החליטה בוליביה לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל". מוראלס נחשב כבן ברית של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס שגם החליט לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל בעקבות המבצע.
ב-2010 הייצוא הישראלי לבוליביה עמד על כ-6 מיליון דולר, והיבוא מבוליביה לישראל על כ-3 מיליון דולר.
ביולי 2014 הכריז אבו מוראלס נשיא בוליביה על ישראל כ"מדינת טרור" בעקבות פעילות צה"ל במבצע צוק איתן. עקב ההחלטה בוטל הפטור מוויזה שהיה נהוג בין המדינות, מאז הסכם שנחתם ביניהן ב-1972.
ב-28 בנובמבר 2019 הודיעה בוליביה כי תחדש את יחסיה עם ישראל לאחר הנתק הממושך.
כלכלה
במשך שנים רבות התבססה כלכלית המדינה במידה רבה על אוצר טבע שנמצא בסמוך לעיר פוטוסי: הר ענק העשיר במרבצי כסף, שכרייתם המסחרית הפכה את העיר פוטוסי לאחת מהערים הגדולות והעשירות באימפריה הספרדית. מאגרי הכסף הידלדלו עם השנים. הכרייה הממושכת, שבמקרים רבים נעשתה ללא פיקוח או מיפוי מסודרים, הביאה להתמוטטות של מנהרות בהר ולהיחלשות מבנהו הפנימי. המצב כיום הוא שהר הכסף נמצא בקריסה ולוע גדול נפער בו.
מאז שנבחר בשנת 2005, נשיא בוליביה, אבו מוראלס, מיישם מדיניות כלכלית סוציאליסטית דמוקרטית. מדיניותו כוללת הלאמה של משאבי טבע, חברות אנרגיה ותאגידים בתחומים שונים שהופרטו בעבר וחלוקה מחדש של העושר.
הכלכלה מבוססת בין היתר על ייצוא גז טבעי, אבץ, זהב, סויה ועוד.
צמיחה
בין 2006 ל-2018 צמח התוצר של בוליביה מדי שנה בקצב של 5.2% בממוצע, קצב שמציב את כלכלת בוליביה ככלכלה הצומחת ביותר בדרום אמריקה. התמ"ג של בוליביה גדל פי 4 משנת 2006 עד לשנת 2018 והתמ"ג לנפש גדל מ-1,000 דולר לנפש ב-2005 ל-3,900 דולר לנפש ב-2019.
לפני ההלאמות (לא רק של גז ונפט, אלא של טלקומוניקציה, מים, חשמל ומספר מכרות), תאגידים זרים כיסו כ-85% מהרווחים שהופקו מייצור גז טבעי. מוראלס הגדיל את נתח הרווח של המדינה מגז מכ-15% לפני נשיאותו לכ־80-90% כיום. בשנת 2005, לפני ההלאמה, הסתכמו הכנסות הגז הממשלתיות ב־0.6 מיליארד דולר; בשנת 2015 זה היה סכום גדול פי ארבעה, 2.6 מיליארד דולר – למעשה ירידה מ -4.5 מיליארד דולר בשנת 2014. בשנת 2015 כל הכנסות הגז והנפט הניבו 4 מיליארד דולר, המהווים כמעט מחצית מרווחי הייצוא של בוליביה.
ההלאמות בתחומי הטלקומניקציה, גז, חשמל ועוד סייעו לשיפור בשירות שניתן תוך כדי הוזלה משמעותית של המחירים והשקעה משמעותית בהפצת השירותים לכלל האוכלוסייה:
יתרות הבנק המרכזי של בוליביה גדלו במידה ניכרת מ-1.174 מיליארד דולר (2005) לכ-8.008 מיליארד דולר ב-2018. האשראי הפרודוקטיבי גדל פי עשרה. 75% מסכומי ההשקעה הציבורית ממומנים ממשאבים פנימיים. עובדה זו מביאה כי לאחר ארבע עשרה שנים של עבודות חשובות בכל אזורי הארץ, החוב הציבורי החיצוני לטווח הבינוני והארוך מסתכם בכמעט עשרה מיליארד דולר, המהווה 23.6% מהתמ"ג.
למרות מחזור ההתרחבות החזק, האינפלציה צנחה בשנת 2019 לרמה של אחוז אחד בלבד בשנה, כיום 99% מהזיכויים ו-88% מהחיסכון הם במטבע הלאומי של בוליביה, בוליביאנו. בשנת 2005 היו הנתונים 7% ו-15% בהתאמה.
עוני, הכנסה ואי-שוויון
בבוליביה תחת שלטון מוראלס, העוני צנח מ 60.6% מהאוכלוסייה בשנת 2005 ל 33% בשנת 2018. העוני הקיצוני (אלה החיים פחות מ־1.25$ ליום) ירד מ 38% ב-2005 ל 16.8% ב-2018. ההכנסה גדלה פי קרוב ל-4 מ-80 דולר לחודש ב-2005 ל-305 דולר בחודש כיום. שכר המינימום הריאלי עלה מ 440 בוליביאנו לחודש ב-2005 ל-2000 בוליביאנו לחודש ב-2018 (מ-57$ עד 287$). האבטלה עומדת על פחות מ -4% ב-2018, הנמוכה ביותר באמריקה הלטינית, לעומת 8.5% בשנת 2005.
האוכלוסייה עם הכנסה שגדולה מההכנסה הממוצעת גדלה ל-62% מאזרחי בוליביה, אחוז דומה לזה עם הכנסה נמוכה בשנת 2005. 10% העשירים במדינה קיבלו אז פי 128 יותר מה 10% העניים ביותר. מדד ג'יני, המודד את אי השוויון בהכנסות, צנח מ-0.60 ל-0.44, קצב ההתקדמות הגדול ביותר בצמצום אי השוויון באמריקה הלטינית.
בוליביה השיגה כיסוי של מאה אחוז מהפנסיות לזקנים, הרבה מעל הממוצע האזורי (59%). 51.5% מאוכלוסיית בוליביה נהנים מתוכניות העברה ישירה כמו בונוס Renta Dignidad, בונוס על שם חואנה אזורדוי ובונוס על שם חואנסיטו פינטו המסייע בתשלום עבור חומרי לימוד או הובלת נערות ונערים בגיל בית הספר (עד השנה השנייה של בית הספר התיכון) על ידי חיזוק האפשרויות החינוכיות של תלמידים מאזורים מרוחקים ועם מעט משאבים, תוך הורדת סיכוי הנשירה מבית הספר והסכנה של עבודת ילדים.
בריאות וחינוך
שיעור האנאלפביתיות בבוליביה עמד על 13% עם כניסתו של אבו מוראלס לנשיא. לאחר קמפיין לימוד קרוא וכתוב המוני שהשתמש בתוכנית הלימוד של קובה, חונכו 850,000 בוליביאנים ועד שנת 2008 הוכרזה בוליביה כחפה מאנאלפביתיות. המדינה השנייה אחרי קובה באמריקה הלטינית מבחינת מימון החינוך. כיום קיימים במדינה 16,000 מוסדות חינוך, 4,500 מהם נבנו מאז 2006 בכספי תעשיית הגז המולאמת.
תוחלת החיים של הבוליביאנים בתקופת נשיאותו של מוראלס עלתה מ 64 שנים ל-71 שנים. זו בחלקה תוצאה של פעילותם של כמעט 700 חברי החטיבה הרפואית הקובנית העובדים במדינה ושל השיפור המשמעותי בגישה לבריאות במדינה. מבצע נס קובה איפשר גם ל-676,000 בוליביאנים להחזיר את ראייתם. יתרה מזאת, כ-5,000 בוליביאנים השיגו את התארים הרפואיים בקובה, וחזרו לארצם כדי לספק את שירותיהם. במדינה פועלים כיום 47 בתי חולים חדשים ולמעלה מ-3,000 מרכזי בריאות שנבנים.
משימת Juana Azurduy Bond תומכת בנשים הרות ותינוקות עד שנתיים ללא ביטוח בריאות. במקרה של העברה על תנאי, עם אופי פעולה חיובי, נדרשות 4 בקרות לפני הלידה, לידה מוסדית ובקרה לאחר לידה. ילדים מתחת לגיל שנתיים חייבים לבצע 12 בדיקות בריאות מקיפות דו-חודשיות, אשר כל אלה משפרים מאוד את תנאי הלידה הבסיסיים ואת שנות החיים הראשונות. מ-2006 עד 2018 התמותה בקרב ילדים מתחת לגיל חמש הופחתה ב-61%.
גאוגרפיה
בוליביה היא מדינה במערב דרום אמריקה אשר מוקפת יבשה. היא גובלת עם ברזיל בצפון ובמזרח, פרגוואי וארגנטינה בדרום, וצ'ילה ופרו במערב.
בוליביה ממוקמת ברכס הרי האנדים, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר במדינה מגיעה לגובה של 6,542 מטר. מרכז המדינה מעוצב על ידי הרמה אלטיפלאנו, שם גרים מרבית הבוליביאנים. במזרח המדינה ישנה שפלה אשר מכוסה על ידי יערות הגשם של האמזוניה. מלה פאס יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם "דרך המוות", המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.
האקלים במדינה מורכב, ואף על פי שבוליביה נמצאת באזור טרופי, האקלים מאוד משתנה מהאזורים הנמוכים ועד הרי האנדים.
בבוליביה יש מגוון של בעלי חיים כמו יגוארים, קופים, עצלנאים, פומות ומגוון של עופות כמו קונדור האנדים.
שלטון מקומי
מבחינת שלטון מקומי, בוליביה מחולקת לתשעה מחוזות (פרובינציות, Provinces), וכל מחוז מחולק למספר מחוזות משניים נוספים אשר מנהלים את העניינים הפנימיים שלהם.
דמוגרפיה
רוב האוכלוסייה בבוליביה היא ממוצא אמריקאי ילידי. חלקם של האמריקאים הילידים באוכלוסייה מוערך ב-56 עד 70 אחוזים, ורובם הגדול משתייכים לשתי הקבוצות הילידיות הגדולות, קצ'ואה (Quechua) ואיימרה (Aymara), ששורשיהן באינקה. עוד כ-30 קבוצות ילידיות קטנות יותר קיימות במדינה. החשובה בהן היא בני הגוארני, השוכנים בחלקה המזרחי.
כ-10 עד 15 אחוזים מן התושבים הם ממוצא אירופי. רובם ממוצא ספרדי, ומיעוטם צאצאי מהגרים מגרמניה, אוסטריה ומדינות אירופיות נוספות. כ-30 עד 40 אחוזים הם מסטיסים, בני תערובת של אירופים וילידים אמריקאים. כחצי אחוז מן התושבים הם ממוצא אפריקאי, וכן קיימים מיעוטים קטנים של צאצאי מהגרים מסין, מיפן, ומן המזרח התיכון.
דת
התושבים הם ברובם הגדול נוצרים קתולים. כ-17% משתייכים לזרם הפרוטסטנטי, 1% דתות אחרות (יהדות, בודהיזם, בהאית והינדואיזם) ו-5% חסרי דת.
בבוליביה קהילה יהודית קטנה שמונה כיום כ-500 יהודים, אף שלאחר מלחמת העולם השנייה היו בה כ-10,000 יהודים, לאחר שהגיעו אליה יהודים רבים ממזרח אירופה.
תרבות
התרבות הבוליביאנית הושפעה רבות מתרבות האינקה ותרבויות אינדיאניות מקומיות נוספות.
פסטיבל ידוע שנערך בבוליביה הוא "קרנבל אורורו" ("El carnaval de Oruro").
סוויצ'בלייד
סוויצ'בלייד (באנגלית: Switchblade – סכין מתקפלת) הוא חימוש משוטט זעיר, שתוכנן על ידי אירו-וירונמנט ונמצא בשימוש על ידי מספר זרועות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. הסוויצ'בלייד משוגר ממשגר דמוי צינור אשר משגר את הסוויצ'בלייד באמצעות שחרור גז בלחץ גבוה, טס לאזור המטרה, ומתנגש בה תוך כדי פיצוץ ראש הקרב שלו. הוא קטן דיו כדי להיכנס לתרמיל. השם Switchblade מגיע מהאופן שבו הכנפיים מקופלות בתוך המשגר והאופן שבו הן נפתחות החוצה לאחר שחרורן, אשר מזכיר את אופן הפתיחה והאחסון של אולר.
הסוויצ'בלייד 300 הוצג בשנת 2011, וגרסת ה-600 (נ"ט) נחשפה בשנת 2020.
יותר מ-700 מל"טים מסוג סוויצ'בלייד 300 נשלחו לאוקראינה על ידי ארצות הברית כחלק מסיוע נשק לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
היסטוריה
הסוויצ'בלייד פותח על ידי פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר האמריקאי, הוא נועד לסייע לכוחות אמריקאים להגיב למארבים של האויב באפגניסטן בסטואציות בהן לא כדאי להשתמש בסיוע אווירי קרוב מכיוון שהטיסה של מטוסים ומסוקים מאוד יקרה ולא תמיד זמינה ועלולה לגרום לנזקים נלווים וחשיפת הכוח באזורים עירוניים. טילים צבאיים אחרים כמו ג'אוולין הם גם הרבה יותר גדולים מהסוויצ'בלייד, כבדים ויקרים יותר, ובדרך כלל אינם זמינים.
בניגוד לכלי טיס בלתי מאוישים טקטיים אשר יכולים לזהות איומים אך ללא יכולת תקיפה. הסוויצ'בלייד נישא על גב הלוחם, זול יחסית, יש לו חיישנים שיכולים לזהות לוחמי אויב וראש נפץ שמאפשר לתקוף אותם מלמעלה.
ב-29 ביולי 2011, צבא ארצות הברית העניק לאירו-וירונמנט חוזה של 4.9 מיליון דולר עבור פריסה מהירה של מספר לא ידוע של סויוטצ'בלידים לכוחות באפגניסטן. ב-20 במרץ 2012, הצבא הוסיף 5.1 מיליון דולר, בסך 10 מיליון דולר.
במאי 2012, אישר חיל הנחתים של ארצות הברית לחיילים לפגוע עם סויוטצ'בלידים בצוותי מחבלים בעת הנחת מטעני חבלה ובמטרות דומות. בדרך כלל מטרות אלו גם כאשר סיוע אווירי זמין התוקפים מצליחים לחמוק לפני שמצליחים לתקוף אותם. הנחתים לפעמים לא יכלו לקבל תמיכה בגלל שיחידות אחרות קיבלו עדיפות. הסוויצ'בלייד קטן מספיק כדי להתאים לתיקים של נחתים וננעל על מטרה ועוקבת אחריה לאחר שנבחרה.
חיילים אימצו אותו ככלי מיוחד בלחימה בשטח בנוי בגלל היכולת לפגיעה כרורגית ולמנוע נזקים נלווים. כי בניגוד לרוב כלי הנשק האחרים, הסוויצ'בלייד יכול להפסיק משימה אם המצב משתנה לאחר השיגור, מה שמאפשר לו להתחבר למטרה משנית או להרוס את עצמו מבלי לגרום לנפגעים או לנזק לרכוש.
באפריל 2015, הנחתים ביצעו ניסוי בו יריו סוויצ'בלייד מתוך חלקו האחורי של MV-22. המל"ט לא היה מצויד בראש נפץ, אך שוחרר בהצלחה ונווט במדויק לעבר מטרה. הבדיקה הוכיחה שניתן לשגר את הסוויצ'בלייד באוויר מהמטוס ולהוסיף כלי מעקב נשלט מרחוק למטוס. מאז הצגתו ועד לסיום מבצע חירות מתמשכת, למעלה מ-4,000 סוויצ'בליידים נפרסו באפגניסטן. באמצע 2017, 350 סויוטצ'בלידים נמסרו לפיקוד המבצעים המיוחדים לשימוש נגד המדינה האסלאמית.
באוקטובר 2020, אירו-וירונמנט הכריזה על פרויקט לפיתוח "כלי טיס קרבי בלתי מאויש מהיר וארוך טווח" המשמש כספינת אם לסוויצ'בלייד 300 שתוקפים בשיתוף פעולה ועוקפים את הגנות האויב.
בראשית מרץ 2022 דווח כי ארצות הברית שוקלת לספק מל"טים מסוג סוויצ'בלייד לכוחות המזוינים האוקראינים בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. ב-16 במרץ הודיע הנשיא כי "100 מערכות אוויריות בלתי מאוישות טקטיות" יסופקו לאוקראינה כחלק מחבילת סיוע צבאי של 800 מיליון דולר. כל אחת מהמערכות הללו מהווה ערכה שלמה של מערכות שיגור ובקרה קרקעיות, ויכולת להפעיל מספר כלים במקביל. כל אחת מהמערכות הללו נושאת עשרה מל"טים מסוג סויוטצ'בליד, מה שמגיע בסך הכל ל-1,000. החבילה כוללת גם סוויצ'בלייד 300 (נגד אדם) וגם סוויצ'בלייד 600 (נגד שריון).
אוקראינה דיווחה על שימוש בסוויצ'בלייד על מטרה רוסית במחוז חרקוב. באחת הפעמים נעשה שימוש בסוויצ'בלייד 300 נגד בונקר; לא ברור אם הוא הופל או השלים את משימתו אך הכוחות רוסים מצאו את השרידים של המל"ט. למרות קבלת מאות מל"טים מסוג סויוטצ'בליד, חלק מהיחידות האוקראיניות מעדיפות להשתמש במזל"טים מסחריים המצוידים בחומרי נפץ קלים יותר לשימוש.
סוויצ'בלייד 300
הסוויצ'בלייד 300 תוכנן כמל"ט מתאבד להגברת כוח האש המדויק עבור יחידות חי"ר בגודל מחלקה. אורכו 610 מ"מ ומשקלו 2.7 ק"ג כולל תיק הנשיאה והמשגר, מה שהופך אותו קטן וקל מספיק עבור נשיאה על ידי חייל אחד.
ניתן לשלוט בו בטווח של עד 10 ק"מ. גודלו הקטן מגביל את שהותו ל-10 דקות. זה הופך אותו לבלתי מתאים לתפקידי סיור, אבל הוא שימושי לשימוש זול במטרות ארוכות טווח וסיוע בהקלה על יחידות שנקלעו לאש האויב. הסוויצ'בלייד משתמש במצלמה צבעונית ואיתור GPS כדי לזהות, לעקוב ולשלב מטרות, כמו גם אפשר לתכנת מראש את מסלולו. לראש הנפץ שלו יש מטען נפץ שווה ערך לרימון להשמדת כלי רכב משוריינים קלים ואנשי צוות. אם מצב גורם לביטול התקיפה, המפעיל יכול לבטל את הסוויצ'בלייד ולכוון אותו מחדש.
סוויצ'בלייד 600
תחמושת הסוויצ'בלייד 600 הגדולה יותר שוקלת 23 ק"ג, גם הוא יכול להנשאה על ידי אדם יחיד וניתן לשגר אותו תוך 10 דקות. הוא נועד לטוס עד 40 ק"מ תוך 20 דקות, ואז להסתובב עוד 20 דקות (80 ק"מ טווח כולל). הוא נושא ראש נפץ נ"ט המבוסס על ראש הנפץ של ג'אוולין, שנועד לנטרל כלי רכב משוריינים.
הבלאקוינג
הבלאקוינג הוצג לראשונה בשנת 2015 הוא גרסה לא חמושה של הסויוטצ'בליד300 עם משקל ומידות דומות. הוא פותח עבור הצי של ארצות הברית כדי לספק מודיעין, מעקב וסיור מהיר, כמו גם פעולות ממסר פיקוד ובקרה בקרב כלי שיט מאוישים ובלתי מאוישים על הקרקע והתת-ים. ניתן לפרוס את הבלאקוינג מצוללת שקועה, ספינת שטח או משגר קרקעי נייד.
אנדריי אוקונקוב
אנדריי אוקונקוב (ברוסית: Андрей Юрьевич Окуньков; נולד ב-26 ביולי 1969) הוא מתמטיקאי רוסי העוסק ביישומים של גאומטריה אלגברית, פיזיקה מתמטית, תורת ההסתברות ופונקציות מיוחדות. בשנת 2006 זכה במדליית פילדס, "על תרומתו לגישור הסתברות, תורת הצגות וגאומטריה אלגברית."
ביוגרפיה
ב-1995 קיבל את הדוקטורט באוניברסיטת מוסקבה. החל מ-2010 מרצה באוניברסיטת קולומביה.
עבודתו המתמטית
אוקונקוב עבד בהצגת התאוריה של קבוצות סימטריות אינסופיות, הסטטיסטיקות של חילוק המישור, ובקוהומולוגיה הקוונטים לפי תוכנית הילברט של נקודות במישור המורכב. אוקונקוב, ביחד עם ניקיטה נקרסוב ודבש מאוליק, גיבש השערות ידועות הנוגעות לבסיס האינווריאנטות של גרומוב-ויטן והאינטטריאנטות של דונלדסון-תומאס.
ב-2006, בקונגרס הבינלאומי החמישי של המתמטיקאים, במדריד שבספרד, הוא קיבל את מדליית פילדס עבור תרומתו לגישור הסתברות, תורת הצגות וגאומטריה אלגברית. עבודתו בתחום זה חשפה קשרים חדשים עמוקים בין התחומים השונים של המתמטיקה. למרות שהעבודה שלו היא קשה לסיווג כיוון שהוא נוגע במגוון רחב של תחומים, שני נושאים ברורים הם השימוש במושגים של אקראיות ורעיונות קלאסיים מתורת ההצגות. שילוב זה הוכיח יעילות בפתרון בעיות מגאומטריה אלגברית ומכניקה סטטיסטית.
אסתר הרצוג
אסתר הרצוג (נולדה ב-1946) היא מרצה בכירה לאנתרופולוגיה ומייסדת תנועת ש.י.ן לשוויון ייצוג נשים (SHIN) ופרלמנט נשים. הרצוג שימשה ראש החוג למדעי החברה (בין השנים 2000–2006) וראש ההתמחות באנתרופולוגיה (בין השנים 2004–2011) במכללת בית ברל. מרצה במכללות צפת ולוינסקי. היא זכתה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'.
ביוגרפיה
הרצוג נולדה במחנה העקורים סנטה-מריה די-לאוקה שבאיטליה. הוריה הם אווה (ויטלס), ילידת קרפטרוס (אוקראינה היום), ובונדי רוזנטל, יליד הונגריה. הוריה הם ניצולי השואה, שנפגשו במחנה פליטים באיטליה. כשמלאו לה שנה ניסו בני המשפחה להפליג באנייה לארץ ישראל, אך הבריטים ששלטו בה העבירו את העולים מנמל חיפה למחנות העקורים בקפריסין. ביום ההחלטה באו"ם על הכרה במדינת ישראל, ב-1947 הגיעה הרצוג עם הוריה לארץ.
הרצוג למדה תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה, תואר שני בחינוך ובעבודה סוציאלית ותואר שלישי באנתרופולוגיה חברתית, וכן לימודי תעודת הוראה בהיסטוריה – כולם מהאוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' עמנואל מרקס ופרופ' הרוי גולדברג, עסקה ב"סגירות ויחסי כח-תלות במרכז קליטה שבו חיו עולים מאתיופיה"; המחקר עובד לספר "הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה" (צ'ריקובר, 1998).
פעילות אקדמית
בין 1991–2014 הרצוג עבדה במכללת בית ברל בהוראה ובניהול אקדמי והייתה חברה במועצת האקדמית של המכללה ושותפה לפעילות במסגרות שונות שלה. ב-2010 החלה ללמד גם בלימודי התואר השני במכללת לוינסקי לחינוך.
בשנים 1988–1989 הייתה עוזרת הוראה במסגרת לימודי המשך לעובדים סוציאליים בכירים באוניברסיטה העברית ובין השנים 1997–2002 הייתה מרצה מהחוץ באוניברסיטה העברית.
תחומי התעניינותה במחקר כוללים: בירוקרטיה, מגדר, חינוך, רווחה והשואה.
מחקר וכתיבה אנתרופולוגית ופמיניסטית
שני נושאים מרכזיים מרכיבים את עבודתה של אסתר הרצוג בהוראה ובמחקר: ביורוקרטיה ומגדר. שניהם צמחו מתוך עבודת שדה במרכז קליטה שבו גרו עולים מאתיופיה, במסגרת לימודי הדוקטורט באנתרופולוגיה, במהלך 1983–1984. מתוך חוויה זו, שבה לקחה חלק פעיל, כ"דיירת" וכ"פקידה" (עוזרת לרכז תרבות), למדה בהדרגה על השפעתם של המנגנונים הביורוקראטיים הגלויים והסמויים על צמיחת קטגוריות, שלתוכן הפקידים שיבצו אנשים ועל פיהן התנהגו. בתהליכים אלו הגדירו אנשים באמצעות זהויות קולקטיביות במושגים של "עלייה", "מגדר", "גיל" ו"משפחה" וגם נבנה מרחק חברתי ריבודי. סוגיית יחסי הכוח בין המינים וצמיחת ה"משפחה", בקונטקסט הביורוקרטי של מרכז קליטה ומערכות שלטון בכלל, התפתחה לאחד ממוקדי התיזה ולשניים מתוך ששת הפרקים בספרה, המבוססים על המחקר: הביורוקרטיה ועולי אתיופיה, יחסי תלות במרכז קליטה (צ'ריקובר 1998) ובספר: Immigrants and Bureaucrats, Ethiopians in an Israeli Absorption Center , Berghahn 1999) הרצוג פרסמה מאמרים שונים על הקליטה הביורוקרטית של עולי אתיופיה (בכתבי העת: בעיות בינלאומית 1993; Anthropology of the Middle East 2010; Ethnologie Française 2013, בספרים בעריכת א' אבוהב ואחרים 1998, בעריכת ר. יזרעאלוביץ וג' פרידלנדר 1999, ובעריכת ש. ארדנר ופ. מור 2007). השליטה הביורוקרטית על הנשים העולות מאתיופיה נידונה במאמרים שהתפרסמו בכתב העת Gender and Development, 2002), ובספריה (צ'ריקובר, 1998, ברגהאן, 1999).
את העניין בסוגיית התנהגות חברתית בקונטקסט ביורוקראטי הרחיבה הרצוג במהלך השנים למחקר על מוסדות ומערכות חינוך ורווחה. מחקר זה התפתח במקביל לפעילותה החברתית, מאז ראשית שנות ה-90, בסוגיית הטיפול של מערכות הסעד והמשפט ב"ילדים בסיכון". בנושא זה פרסמה כמה מאמרים בכתבי עת (חברה ורווחה, 1991; תיאוריה וביקורת, 1996; המרחב הציבורי, 2009; Anthropology of the Middle East; 2014), מאמר בספר (בעריכת י' קים ואחרים, 2004); ומאמר נוסף, הקושר בין ביורוקרטיית הקליטה ושילובם של ילדי עולי אתיופיה במערכת החינוך (בספר בעריכת י' דחוח-הלוי, 2004).
מהמאבק נגד זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה, שבו הרצוג מעורבת מאז ראשית שנות ה-2000 צמח ספר בעריכתה (בשיתוף עם א' שדמי) על הנושא (2013).
בתחום החינוך, היא ערכה את הספר על גב המורות: כוח ומגדר בחינוך (עם צ' ולדן, 2010) ופרסמה מאמרים בכתבי עת שונים (סוגיות חברתיות בישראל, 2007; זמנים בחינוך 1996) ובספר על חינוך (2013).
נושא מגדרי אחר שהרצוג חקרה הוא נשים ופוליטיקה. כמה ממאמריה התפרסמו בכתבי עת (סוגיות חברתיות בישראל 2009, Anthropology of the Middle East 2005), בספר על דמוקרטיה חינוך וחברה (2006) וכערך באנציקלופדיה על נשים יהודיות (2007).פרסומיה עוסקים במפלגות נשים בישראל וכן בפרלמנט נשים (בספר דינמיקה של שינוי 2011, בכתב העת: Adancing women in leadership 2013), שאותו ייסדה ואשר אותו היא מרכזת עד היום. היא ערכה 12 ספרי תקצירים של דיוני הפרלמנט.
מאז קיץ 2000, היא חוקרת וכותבת על "נשים ושואה", יזמה והייתה שותפה לארגון שישה כנסים בינלאומיים על הנושא, ערכה שני ספרים (2006; 2008) בעקבותיהם ופרסמה כמה מאמרים בכתבי עת ובספרים (2006, 2007, 2008, 2012, 2016).
נושא מגדרי נוסף בעבודתה של הרצוג קשור לפרויקטים של העצמת נשים בהם היא מעורבת. בפרסומיה היא בוחנת שיתופי פעולה בין נשים יהודיות וערביות (במאמר בכתב העת מגדר 2015 ובספר 2012).
בתקופה האחרונה חוקרת הרצוג את נושא המגדר במכון הכושר והיא פרסמה מאמר (בשיתוף עם א' לב) בספר שערכו י' גלילי ואחרים (2015).
הרצוג הייתה שותפה לעריכת שלושה ספרים על המחקר האנתרופולוגי בישראל (1998, 2010, 2012).
פעילות ציבורית וחינוכית
תוך כדי לימודי התואר השני והשלישי, עבדה הרצוג כמורה להיסטוריה בנתניה, כרכזת תרבות במרכז קליטה במכמורת, וכמנהלת מחלקת חינוך באור עקיבא. בסוף שנות ה-70 הקימה וניהלה את א.ס.י, עמותה לפיתוח כח-אדם בשרותי הרווחה (בשיתוף משרד העבודה והרווחה והג'וינט).
באמצע שנות ה-70, הצטרפה לתנועת שינוי והייתה חברת הוועד הפועל שלה. כאשר קמה ד"ש, כאיחוד בין שינוי לבין התנועה הדמוקרטית בראשות יגאל ידין, נבחרה הרצוג להנהלתה ומאוחר יותר נבחרה ליו"ר הסיעה בנעמת. בשנת 1989 הקימה יחד עם פעילות נוספות את תנועת ש.י.ן לשוויון יצוג נשים. ב-1992 הקימה מפלגת נשים יחד עם תנועת ש.י.ן. בראשה עמדה רות רזניק. ב-1999 הייתה מעורבת פעם נוספת בהקמת מפלגת נשים, שבסופו של דבר לא התמודדה בבחירות. בעקבות פעילות זו הקימה את פרלמנט נשים, במת דיון בנושאים אקטואליים מזווית פמיניסטית, ביחד עם עמותת ה"ן (הרצליה נשים), יעל גרמן ראש עיריית הרצליה, קרן פרידריך אברט ומכללת בית ברל. ב-2010 הייתה שותפה, ביחד עם ענת לבנת, יועצת ראש העיר בת ים למעמד האישה, להקמת פרלמנט נערות. בראשית שנות ה-2000 הייתה הרצוג שותפה לייסוד קבוצת אנואר, מנהיגות נשים יהודיות וערביות, הפועלת עד היום לקירוב בין הקבוצות ולקידום השוויון החברתי והמגדרי בישראל. כמו כן, הייתה הרצוג ממובילות המאבק נגד פורנוגרפיה והעברת החוק ב-2004 (בשיתוף עם ד"ר ויקי שירן ז"ל ועם ד"ר חן נרדי) וממובילות המאבק נגד ביטול חזקת הגיל הרך, מאז 2004.
הרצוג היא ממייסדות "ע.ל.י.ה - עמותה לזכויות ילדים והורים" ומכהנת כיו"ר שלה. העמותה פועלת לשינוי מדיניות הרווחה ובתי המשפט, למניעת הוצאת ילדים בכפייה מביתם והשמתם במוסדות, ותומכת בקידום מדיניות המעצימה את מעמדם וזכויותיהם של ילדים והורים על בסיס תפיסה משפחתית-קהילתית.
קו בר-לב
"קו בר-לב" (נקרא גם קו המעוזים) היה מערך מבוצר, שבנתה ישראל לאורך תעלת סואץ החל מדצמבר 1968, לשם הגנה על חיילי צה"ל המשקיפים על הגבול שבין ישראל למצרים לאורך התעלה.
הקו נקרא בפי התקשורת על שמו של הרמטכ"ל באותה עת, חיים בר-לב, ומאז התקבע שמו בפי הציבור. המוצבים שלאורכו נקראו "מעוזים", והמוצבים העורפיים שנמצאו כ-10 ק"מ מזרחה נקראו "תעוזים". במלחמת יום הכיפורים התמוטט הקו הראשון של המערך - כאשר כל המוצבים הסמוכים לתעלה, למעט מוצב בודפשט, נכבשו.
רקע
מיד אחרי כיבוש סיני במלחמת ששת הימים, הציב צה"ל חטיבת שריון מתוגברת לאורך תעלת סואץ. ממשלת ישראל ניסתה לקדם תהליך שלום עם מצרים, אך הצהרתו של נאצר בוועידת חרטום שמה קץ לגישושים אלה. המצרים שאפו להחזיר את הכבוד האבוד במלחמה וכבר ב-1 ביולי 1967 (כשלושה שבועות בלבד אחרי סיום מלחמת ששת הימים) החלו בהתקפות על מוצבי וחיילי צה"ל (התקפות שהתפתחו למלחמת ההתשה), כולל הפעלת צלפים, פשיטות חיילי קומנדו וירי ארטילרי (מטנקים, מתותחים וממרגמות). בהמשך גדל כוח זה וערב מלחמת יום הכיפורים הוצבו בסיני דרך קבע 18,000 חיילים ישראלים.
כאמצעי התגוננות הקימו יחידות שונות ביצורים מאולתרים ללא תכנון מרכזי (שקי חול, גדרות תיל, סוללות עפר, תעלות, בונקרים, קירות מגן וכדומה).
משהתברר שהיוזמות המקומיות אינן מספיקות, בדצמבר 1968 החלה הקמת קו הגנה אחיד לאורך כל התעלה.
חילוקי דעות
כשהתברר שההתקפות אינן פוסקות הוחלט על הקמת קו ביצורים לאורך כל 160 הק"מ של התעלה, קו שמטרתו מיגון לכוחות צה"ל המקיימים נוכחות קבע על קו המים.
במטה הכללי היו שתי גישות הגנתיות - הגישה המשולבת שמייצגיה העיקריים היו בר לב, ישעיהו גביש ואברהם אדן והגישה הניידת שמייצגיה היו ישראל טל ואריאל שרון.
תומכי הגישה המשולבת טענו שיש להחזיק נוכחות קבועה בקו המים וכדי להחזיק נוכחות זו יש להקים מוצבים מבוצרים היטב שיעמדו בכל הפגזה מצרית. ה-'מעוזים' הללו יכללו בונקרים עמידים ותעלות לחימה ותעלות הקשר. בנוסף למיגון, המעוזים יספקו תנאי מחיה נוחים. המעוזים יוקפו בסוללות עפר גבוהות, המשמשות כמגן מפני צלפים וירי נק"ל וכן חוסמות את קו הראייה, כך שאי אפשר לראות את הנעשה בתוכם מהצד המצרי. בין המעוזים, שייבנו במרווחים גדולים זה מזה, ינועו סיורים שיוודאו שהמצרים לא צלחו את התעלה ומקימים מאחז בצד הישראלי. במידת הצורך יוזעקו כוחות שריון שיחנו בעומק לסייע בהדיפת הכוח המצרי.
תומכי הגישה הניידת דגלו בהחזקת הכוחות כולם במרחק מהתעלה כדי שלא יהיו חשופים לאש ארטילרית מצרית. בכל יום ייצאו סיורים משוריינים מהמחנות העורפיים הללו וינוע לאורך התעלה או יתפסו עמדות שולטות כדי לאתר ולהדוף חזרה ניסיונות מצריים לצלוח ולהקים מאחז בצד הישראלי.
בר לב הכריע בעד קו קבוע על גדות התעלה, קו שהוקם בשנת 1968 משום שהעריך שבשיטה הניידת יתקשה צה"ל לאתר ולהדוף כוחות מצריים בזמן.
תפיסת ההגנה של מערך ההגנה הזה נועדה לשמש הן בלחימה השוטפת לאורך התעלה במלחמת ההתשה והן אל מול פלישה מצרית כוללת. המעוזים יהוו בעיקר עמדות תצפית ממוגנות היטב המסוגלות גם להגן על עצמן מפני ניסיונות מצריים לכבוש אותן, ועל-פי הדיווחים מתצפיות אלה יופעלו הכוחות המשוריינים.
מבנה הקו
ביוזמת האלוף שרון, אלוף פיקוד הדרום אחרי גביש, הוקם קו מוצבים נוסף, כ-10 קילומטרים מזרחית מהתעלה (על ציר האורך המרכזי שכונה "דרך החת"ם"), שיועד לכוחות שריון ותותחנים - על פי גישת ישראל טל. 12 המוצבים בקו זה זכו לשם "תעוזים". במהלך מלחמת יום הכיפורים, בסביבות קו זה עצרו המצרים את התקדמותם, לאחר שקיבלו הוראה לעצור, כיוון שרצו לבסס ראשי גשר והעדיפו, בשלב הראשון, להעביר כמה שיותר טנקים אל סיני ולהימנע מלחימה בכוחות שריון גדולים שחשבו שנמצאים בעומק השטח. לאחר המלחמה, הודה ראש המודיעין המצרי, שאילו ידע שאין כל כוחות רציניים בעומק, "היה ממשיך עד תל אביב". אולם טענה זו היא בעייתית כיוון שידוע כי המצרים לא היו מתרחקים מסוללות הנ"מ שלהם, מפני שאז היו נחשפים לאש חיל האוויר הישראלי.
למעשה נוצר מצב שבו ההגנה בחזית הדרום הייתה פשרת ביניים בין הגישה הניידת לגישה הנייחת, כך שקו ההגנה לא מילא את תפקידו המלא על פי אף אחת מן הגישות, אלא היה מעין שעטנז. בנוסף לכך, סדר הכוחות שנמצא בפועל בקו המעוזים הקדמי ובקווים האחוריים לא תאם את הפקודה. עובדות אלה ואחרות תרמו לכך שההגנה בחזית הדרום התמוטטה.
לצד שתי התפיסות ההגנתיות הנוגדות באשר לבניית קו ההגנה בתעלה (הגישה הנייחת של בר לב, ישעיהו גביש ואברהם אדן והגישה הניידת של ישראל טל ואריאל שרון), הייתה קיימת גם תפיסת הגנה שלישית של שמואל גונן (גורודיש), שיושמה בפועל כשילוב של שתי הגישות הראשונות. גונן התמנה ב-15 ביולי 1973 לאלוף פיקוד הדרום ויזם רעיון חדש אותו הוא הגה עוד קודם לכן: ליצור לאורך התעלה סוללות שמתחילות בתעלה וממשיכות מזרחה, כ-5–6 ק"מ לתוך עומק סיני בצד הישראלי, בצורת משולשים שכונו "סנפירים". לפי תפיסה זו, טנקים יתפסו את קודקודי ה-W וכל כוח אויב שייכנס אל תוך המשולשים שה-W יוצרת ייכנס למעין שטח הריגה שבו הטנקים של צה"ל, המוצבים בעמדות מוגנות על הסוללות, ישמידו אותו.
לטענת העיתונאי רוני דניאל, כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים ב־1973, קו בר לב המקורי למעשה לא היה קיים כבר כלל בשטח, משום שמתוך 32 המעוזים נותרו 16 מאוישים, הגדרת איכות הכוח במעוזים רודדה, כמות הטנקים והתותחים שהיו בקו התעוזים האחורי צומצמה למינימום, ולבסוף - כולם היו עסוקים ביצירת אותן סוללות W שהאלוף גונן הורה לבנות להגנת התעלה. לטענתו, ההגנה על רמת הגולן נשענה על אותו היגיון מבצעי של קו מוצבים קדמי על קו הגבול וכוחות גיבוי מאחור. מכל המוצבים, רק מוצב החרמון נפל ומוצבים אחרים החזיקו מעמד אף שלא היו רלוונטיים לבלימת הצבא הסורי, כך שלדעת דניאל נפילת קו בר-לב לא מלמדת בהכרח על תפיסה שגויה, כיוון שכאמור – הקו המקורי כפי שתוכנן למעשה לא היה קיים עוד בשטח.
שמות המעוזים והתעוזים
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים חולקו המעוזים למעוזים מאוישים ומעוזים מדוללים:
להלן שמות המעוזים והתעוזים כפי שכונו במפת סיריוס בתקופת מלחמת יום הכיפורים:
כישלון הקו במלחמת יום הכיפורים
בדעת הקהל הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים נחשב קו המעוזים לקו לא חדיר, שאפשר היה לבטוח שיעמוד בהתקפות המצרים. ביטוי לכך ניתן למצוא בשירה של נעמי שמר "שבחי מעוז" שבו נכתב בין היתר, "מעוז צור ישועתי, לך נאה לשבח...מבצר עיקש וקישח... בקרב אין קץ ינצח".