cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ין קראנץ
קראנץ הוא דמות בולטת בהיסטוריה של חקר החלל המאויש בארצות הברית, ההתגלמות של 'הקשיחים והכשירים של נאס"א' (מתוך "אימרת קראנץ", Krantz Dictum). קראנץ היה נושא של סרטים, סרטים דוקומנטריים, ספרים ומאמרים. קראנץ הוא זוכה מדליית החירות הנשיאותית. בשנת 2010 דורג קראנץ במקום השני כגיבור חלל בסקר של קרן החלל.
ילדותו ותחילת הקריירה
קראנץ נולד ב-17 באוגוסט 1933, בטולדו שבאוהיו. הוא גדל בחווה שהשקיפה על מפעל הייצור של ג'יפ. אביו, ליאו פיטר קראנץ, היה בנו של מהגר גרמני ושימש כחובש צבאי במלחמת העולם הראשונה. אביו הלך לעולמו בשנת 1940 כאשר יוג'ין היה רק בן שבע. לקראנץ שתי אחיות גדולות, לואיז והלן.
התעניינותו המוקדמת בטיסה ובחלל ניכרה כבר בנושא התיזה שלו בתיכון, שכותרתה "The Design and Possibilities of the Interplanetary Rocket". לאחר סיום לימודיו בתיכון בשנת 1951, פנה ללימודים במכללה. הוא סיים תואר ראשון במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת סנט לואיס בשנת 1954, ולאחר מכן קיבל דרגת סגן במילואים בחיל האוויר האמריקאי, תוך שהוא משלים אימוני טיסה בבסיס חיל האוויר בטקסס בשנת 1955. זמן קצר לאחר שקיבל את כנפי הטיסה, נשא לאישה את מרתה קאדינה, בתם של מהגרים מקסיקנים שברחו ממקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית. במהלך מלחמת קוריאה, נשלח קראנץ לקוריאה הדרומית להטיס את מטוס ה-F-86 סייבר לסיורים סביב האזור המפורז קוריאני.
לאחר שסיים את שירותו בקוריאה, עזב קראנץ את חיל האוויר לחברת מקדונל, שם סייע במחקר ובבדיקות של טילי קרקע-אוויר וטילי אוויר-קרקע חדשים עבור חיל האוויר האמריקני.
הקריירה בנאס"א
קראנץ עזב בהמשך את מקדונל והצטרף לקבוצת חקר החלל של נאס"א שישבה באותו הזמן במרכז המחקר בלאנגלי, וירג'יניה. עם הצטרפותו לנאס"א, שימש כקצין תהליכים בבקרת משימת הניסוי הראשונה של תוכנית מרקורי.
כקצין תהליכים, היה קראנץ אחראי על שילוב בקרת השליטה במרקורי עם צוות בקרת השיגור בקייפ קנוורל, פלורידה, כשהוא כותב את הליכי בדיקת מצב השיגור ("GO/NO GO") שקובעים מתי יש לתת למשימות להמשיך כמתוכנן ומתי לבטלן. קראנץ ביצע את התפקיד הזה עבור כל טיסות מרקורי הלא מאוישות ואחר כך המאוישות, מרקורי-רדסטון 3 ומרקורי-אטלס 6, שהיו בהתאמה הראשונות לשים אסטרונאוטים אמריקאים בחלל ובמסלול סביב כדור הארץ.
משפחה
לקראנץ ולאשתו מרתה שישה ילדים: כרמן (1958), לוסי (1959), ג'ואן פרנסס (1961), מארק (1963), בריג'יד (1964) וז'אן מארי (1966).
בתרבות פופולרית
דמותו של קראנץ הופיעה בכמה דרמות של על תוכנית אפולו. ההופעה הראשונה הייתה בסרט הטלוויזיה מ-1974, "יוסטון, יש לנו בעיה", כשאת דמותו מגלם על אד נלסון. הוא גולם על ידי אד האריס בשנת 1995 בסרט "אפולו 13", האריס קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. מאט פריאר מגלם אותו בסרט טלוויזיה מ-1996, "אפולו 11". הוא גולם גם על ידי דן באטלר במיני-סדרה של HBO מ-1998, "מכדור הארץ לירח". בשנת 2016 גילם את דמותו ג'ון ברות'רטון בפרק שכותרתו "מרוץ לחלל" של הסדרה "טיימלס" ששודרה ב-NBC.
קראנץ עצמו הופיע במספר סרטים דוקומנטריים שבחלקם נעשה שימוש בצילומי ארכיון של נאס"א, כגון בסרט שהופק ב-2004 על ידי ערוץ ההיסטוריה, "הכישלון אינו אופציה", והמשכו מ-2005 "מעבר לירח: כישלון אינו אופציה 2" וכן בסרט של ערוץ דיסקברי, "כאשר עזבנו את כדור הארץ" מ-2008.
בית הספר התיכון יוג'ין קראנץ, שנמצא בדיקינסון, טקסס, נקרא על שמו.
"כישלון אינו אופציה"
קראנץ מזוהה עם המשפט "כישלון אינו אופציה". הוא נאמר על ידי השחקן אד האריס שגילם את קראנץ בסרט "אפולו 13" וקראנץ השתמש בו ככותרת לאוטוביוגרפיה שלו שיצאה לאור בשנת 2000. מאוחר יותר המשפט הופיע ככותרתו של סרט תיעודי על נאס"א מ-2004. קראנץ נותן בכל רחבי העולם הרצאת מוטיבציה שכותרתה "כישלון אינו אופציה", כמו זו שניתנה בחדר הטיסה ההיסטורי של אפולו 13.
"כישלון אינו אופציה" הוטבע למעשה על ידי ביל ברוילס, אחד התסריטאים של "אפולו 13". המשפט מבוסס על הצהרה דומה שנאמרה, לא על ידי קראנץ, אלא על ידי חבר אחר בצוות הבקרה של אפולו 13, ג'רי בוסטיק, שבעת ההכנות לסרט רואיין על ידי תסריטאי הסרט, אל ריינארט וביל ברוילס. בראיון נשאל בוסטיק "איך באמת האנשים בבקרת הטיסה? האם הם נכנסים לפאניקה מדי פעם", תשובתו הייתה "לא, כשמשהו משתבש אנו מניחים את כל האופציות וכישלון אינו אחת מהן".
קראנץ בחר במשפט ככותרת לאוטוביוגרפיה שלו משנת 2000, משום שאהב את האופן שבו הוא משקף את הגישה בבקרת המשימה.
"אימרת קראנץ"
בעקבות אסון אפולו 1 בו נספו וירג'יל גריסום, אדוארד היגינס וייט ורוג'ר צ'אפי, אסף קראנץ את צוות בקרת הטיסה באותו בוקר ונשא את הדברים הבאים הידועים כ"אימרת קראנץ" (Krantz Dictum), שבו הביטוי שלו לערכים היא מורשתו לנאס"א:
לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003, ציטט מנהל נאס"א, שון או'קיף, את הנאום הזה בדיון על השינויים שיש לבצע בתגובה לאסון. בהתייחסו למילים "קשוחים וכשירים", אמר, "המילים האלה הן מחיר הכניסה לשורות נאס"א, ואנחנו צריכים לאמץ זאת כך".
עמדותיו על תוכנית החלל לאחר הנחיתה על הירח
קראנץ אמר כי חלק גדול מהגורמים שדחפו את תוכנית החלל התייבשו, במיוחד משום שארצות הברית ראתה את פרויקט הנחיתה על הירח כמטרה קצרת טווח שנועדה לנצח את ברית המועצות ולא הרבה יותר. כשנשאל באביב 2000 אם נאס"א היא עדיין אותו מקום היום כפי שהיה בשנים של המרוץ לחלל, הוא השיב כי אף על פי שיש את הכישרון, הדמיון והטכנולוגיה, אין כיום את המנהיגות שתהיה מוכנה לקחת סיכונים. הוא מאמין שיש צורך בהתחייבות ארוכת טווח לחקור את היקום.
גם בספרו "כישלון אינו אופציה" הביע אכזבה כי התמיכה בחקר החלל יבשה לאחר תוכנית אפולו.
הוקרות
קראנץ זכה לפרסים והוקרות אבים לאורך הקריירה ולאחריה. להלן רשימה חלקית של זכיות אלו:
פיירפילד
פיירפילד (באנגלית: Fairfield) היא עיר במחוז סולאנו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת כ-117,000 תושבים. העיר, כמו המחוז, הם חלק מהאיסט ביי.
מבין תושבי העיר הידועים שהתגוררו בה לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את סשה בנקס ונוריוקי מוריטה.
היסטוריה
האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך שנים רבות. ההתיישבות במקום מיוחדת ל-5,000-6,000 שנים טרום-זמננו, מה שהופך את היישוב לאחד מן היישובים האינדיאנים העתיקים בצפון קליפורניה.
האירופים הראשונים הגיעו לאזור פיירפילד בשנת 1810. ההתיישבות הוכרזה כעיר בשנת 1903.
אורלנדו (פירושונים)
{{פירושונים|
נוריס קוטון
נוריס הנרי קוטון (באנגלית: Norris Henry Cotton; 11 במאי 1900 – 24 בפברואר 1989) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג במשך כ-28 שנים את מדינת ניו המפשייר בקונגרס של ארצות הברית, תחילה בבית הנבחרים (1947–1954) ולאחר מכן בסנאט (1947–1974 ושוב לחודשים אחדים ב-1975).
ביוגרפיה
קוטון נולד בחווה חקלאית ששכנה בעיירה וורן שבניו המפשייר, והתחנך באקדמיית פיליפ אקסטר ובאוניברסיטת וסליין בקונטיקט. הוא היה בנם של הנרי לאנג ואליזבת מוזס קוטון. בעת היותו סטודנט היה שליש בסנאט המדינתי של ניו המפשייר. בשנת 1923 החל את כהונתו בבית הנבחרים של ניו המפשייר, והיה לאחד מחברי בית המחוקקים המדינתי הצעירים בהיסטוריה של ניו המפשייר. אחרי לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, החל לעבוד כעורך דין בלבנון. ב-1943 שב לבית הנבחרים המדינתי בניו המפשייר, ובאותה השנה היה מנהיג סיעת הרוב ובשנים 1945–1947 היה יושב ראש בית הנבחרים.
בבחירות האמצע ב-1946 נבחר קוטון לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ניו המפשייר. הוא כיהן שם עד 1954, אז התמודדות בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את שארית כהונתו של הסנאטור צ'ארלס טובי, שנפטר בעודו מכהן. בנובמבר 1956 נבחר לתקופת כהונה מלאה בת שש שנים. קוטון הצביע בעד חוקי זכויות האזרח בשנים 1957, 1960 ו-1968, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה מ-1965 ובעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. עם זאת, הוא התנגד לחוק זכויות האזרח של 1964 ולחוק ההגירה והאזרחות. הוא היה הסנאטור היחיד מניו אינגלנד שהתנגד לחקיקות אלה.
הוא היה מנהיג בולט בקרב הסיעה הרפובליקנית בסנאט, ולראיה עמד בראש הוועידה הרפובליקנית בשנים 1973–1975. בבחירות 1974 לא התמודד לתקופת כהונה נוספת. שלושה ימים טרם פגה כהונתו, התפטר קוטון כדי לאפשר למושל ניו המפשייר מלדרים תומסון למנות את לואיס ויימן למלא את מקומו. קוטון שב לגבעת הקפיטול באוגוסט 1975 לאחר שנדחו הבחירות לבחירת יורשו. אלה היו הבחירות הצמודות ביותר לסנאט בהיסטוריה של ארצות הברית, שעברו שתי ספירות של קולות הבוחרים ובעקבות זאת ויכוחים יצריים במליאת הסנאט, אשר אשר הסכימו שני המועמדים לצאת לבחירות ביניים. קוטון חזר לסנאט כמינוי זמני עד הבחירות המיוחדות בספטמבר 1975, שבניגוד לפעמים קודמות לא ערערו עליהן. אי לכך חזר קוטון ללבנון. במשך 43 שנה היה הסנאטור האחרון שחזר לסנאט באמצעות מינוי, עד אשר מינה מושל אריזונה דאג דוסי את ג'ון קייל למלא את מקומו של ג'ון מקיין ב-2018.
קוטון נפטר ב-24 בפברואר 1989 בלבנון והיה בן 88 במותו. הוא נטמן בבית העלמין סקול סטריט שבעיר.
דיקמן
דיקמן הוא שם משפחה ממקור גרמני (Diekmann או Dieckmann), שפירושו, אדם המתגורר סמוך לסוללת עפר או הממונה על תחזוקתה של סוללה. המקור לשם הוא המילה Dyck או Dyk בגרמנית תחתית.
ג'יימס ריד
ביוגרפיה
ריד נולד בבאפלו, הוא החל לעסוק במשחק בזמן שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אורגון, אחרי כן החל ללמוד משחק בניו יורק והופיע בברודוויי ובמספר תיאטראות מקומיים, בנוסף ב-1998 סיים תואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת פפרדיין שבמאליבו.
ב-1983 הופיע בתפקיד קטן של שוטר בסרט רעם כחול, ב-1984 שיחק בסרט הסלאשר "The Initiation". מ-1985 עד 1994 שיחק במיני-סדרה הצפון והדרום. ב-1988 שיחק בסרט הספורט "Eight Men Out", המבוסס על מקרה אמיתי שאירע ב-MLB, באותה שנה שיחק בסרט חופים, הוא גילם את אביה של אל וודס ב-לא רק בלונדינית, ב-2009 שיחק בסרט תהילה.
בטלוויזיה שיחק בין 1982–1983 בסדרת הפשע "Remington Steele", מ-2001 ועד 2006 שיחק בסדרה מכושפות.
ב-1978 התחתן לראשונה וב-1983 התגרש, ב-1998 התחתן בשנית עם השחקנית וונדי קילבורן.
בויאן יוקיץ'
בויאן יוקיץ' (בסלובנית: Bojan Jokić; נולד ב-17 במאי 1986) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
יוקיץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טריגלב קראן והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 17 בלבד. בקיץ חתם בגוריצה עימה זכה באליפות כבר בעונתו הראשונה במועדון. ב-5 ביולי 2007 חתם בסושו הצרפתית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 באוגוסט בהפסד 1–3 בבית נגד לה מאן. ב-30 בינואר 2010 הושאל לקייבו ורונה עד לסיום העונה, ולאחר 4 חודשים חתם במועדון ל-3 שנים תמורת מיליון אירו. ב-5 ביולי 2013 חתם בויאריאל ל-4 שנים אליה הגיע בהעברה חופשית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 בספטמבר בהפסד 0–1 נגד ריאל בטיס. בתחילת עונת נפצע בברכו וחזר לשחק רק ב-12 באפריל 2015. ב-7 בינואר 2016 הושאל לנוטינגהאם פורסט עד לסוף העונה.
ב-28 בדצמבר 2006 יוקיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה, בניצחון 0–1 נגד. ב-3 במרץ 2010, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010.
סטיוארט יודול
סטיוארט לי יודול (באנגלית: Stewart Lee Udall; ) היה פוליטיקאי ופקיד ממשל אמריקאי. לאחר שכיהן שלוש תקופת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1961–1969 בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
ראשית חייו
סטיוארט יודול נולד בסנט ג'ונס, אריזונה ללואיזה לי יודול וללוי סטיוארט יודול. היו לו חמישה אחים ואחיות, ביניהם מוריס "מו" יודול, גם הוא פוליטיקאי. כנער צעיר הוא עבד בחווה המשפחתית. אמו זכרה אותו כילד בעל אנרגיות עצומות וסקרנות בלתי נלאית.
יודול למד באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים עד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הוא שירת ארבע שנים בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כתותחן במפציץ B-24 ליברייטור בשמי אירופה ביותר מחמישים משימות שיצאו מאיטליה במסגרת טייסת ההפצצה ה-736 של קבוצת ההפצצה ה-454 של חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, שירות שעליו הוא עוטר במדליית האוויר עם שלושה ענפי עץ אלון. ב-1946 הוא שב ללימודיו באוניברסיטת אריזונה, שם הוא למד בבית הספר למשפטים ושיחק כרכז בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. ב-1947, יחד עם אחיו מו, הוא סייע להקים את הקפיטריה של האוניברסיטה. השניים היו בין הספורטאים האהודים באוניברסיטה ומו היה נשיא אגודת הסטודנטים. באחד הימים, בדרכם לארוחת הצהריים, הם ראו קבוצה של סטודנטים אפרו-אמריקאים סועדים את ארוחתם מחוץ לבניין. לסטודנטים השחורים הותר לקנות מזון בקפיטריה, אך לאכול אותו מחוצה לה. כאשר הזמינו סטיוארט ומו את מורגן מקסוול הבן, סטודנט שחור שנה ראשונה, להצטרף אליהם לשולחנם בקפיטריה, סייע הדבר להרגיע סוגיות בנוגע להפרדה הגזעית שזמן רב סערו מתחת לפני השטח.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
ב-1948 סיים אודול את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה. זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעסוק בעריכת דין בטוסון. בהדרגה הוא החל להיות פעיל בשירות הציבורי, כאשר נבחר ביוני 1951 לחבר במועצת החינוך של טוסון. כחבר מועצת החינוך, הוא השתתף בתהליכי ביטול ההפרדה הגזעית עוד לפני שבית המשפט העליון של ארצות הברית נתן את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך. ב-1954 נבחר יודול לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של אריזונה. הוא כיהן בבית הנבחרים שלוש תקופות כהונה, והיה חבר בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
בשנים 1961–1969 כיהן יודול כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון. בהובלתו, קידמה מחלקת הפנים באופן משמעותי את הוצאות הממשל הפדרלי על קרקעות ציבוריות, וסייעה ביישום חקיקה סביבתית. בין הישגיו הרבים, פיקח יודול על הוספתם של ארבעה פארקים לאומיים, שישה מונומנטים לאומיים, שמונה חופי ימים ואגמים לאומיים, ו-56 שמורת טבע, כולל הפארק הלאומי קניונלנדס ביוטה, הפארק הלאומי צפון רכס קסקייד בוושינגטון, מערכת הפארקים רדווד בקליפורניה, שמורת הטבע הלאומית של הביצה הגדולה (Great Swamp National Wildlife Refuge) בניו ג'רזי ושביל האפלצ'ים המשתרע בין ג'ורג'יה לבין מיין.
יודול היה בעל תפקיד מרכזי ביישום חוקים סביבתיים כמו התיקונים לחוקי האוויר הנקי, איכות המים ושימור המים הנקיים, חוק אזורי הטבע הבראשיתי של 1964, חוק שימור המינים בסכנת הכחדה של 1966, חוק מימון שימור הקרקע והמים של 1965, חוק הפסולת המוצקה של 1965, חוק מערכת השבילים הלאומיים של 1968, וחוק נהרות הפרא הנופיים של 1968.
שבועות ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, הודיע יודול לבעלי ה וושינגטון רדסקינס, ג'ורג' פרסטון מרשל, שעליו לשלב בקבוצה שחקנים שחורים, כפי שעשו הקבוצות האחרות ב-NFL, כתנאי לשימוש באצטדיון מחוז קולומביה (לימים אצטדיון רוברט קנדי ממוריאל), שנבנה אז והיה בבעלות הממשלה הפדרלית. ב-1962 החל מרשל לשלב בקבוצה שחקנים שחורים. ב-27 ביולי 1962 שלח יודול מכתב ליושב ראש מועצת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בו הוא דן על מדיניות השימוש בכינויים אתניים פוגעניים (כמו Nigger) במפות הטופוגרפיות של הסקר. מהלך זה הוביל למדיניות מוסדרת רחבה יותר של הסקר בשימוש בכינויים פוגעניים כאלו בכל המפות שלו.
בספטמבר 1962, בעת שערך סיור בברית המועצות, זומן יודול במפתיע לפגישה עם מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב. בפגישה זו רמז חרושצ'וב את רמיזתו המפורסמת בנוגע להצבת הטילים הגרעיניים בקובה כאשר אמר ליודול: "עבר זמן רב מאז שיכולתם להכות אותנו בישבן כמו ילד קטן. כעת אנו יכולים להכות אותכם בישבן". הייתה זו ההקדמה למשבר הטילים בקובה.
יודול תמך בתוכנית של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לבנות את סכר טוקס איילנד כדי ליצור מאגר לטובת אספקת המים לעיר ניו יורק. לאחר שאולצו בעלי הבתים באזור לפנות אותם באמצעות רכישתם והריסתם, נזנחה התוכנית. הבתים שלא נהרסו הושארו פשוט במצב של הזנחה. במשך כל התהליך הזה פעלה הממשלה הפדרלית בחוסר רגישות כלפי אלו שנעקרו מבתיהם. לאחר בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות נגנז המיזם.
יודול גם סייע לתחייה התרבותית בארצות הברית כאשר דחף ליוזמות שהובילו להקמתם של, , הקרן הלאומית לאמנויות, הקרן הלאומית למדעי הרוח ותיאטרון פורד המחודש. בהמלצת יודול, ביקש הנשיא קנדי מהמשורר רוברט פרוסט לקרוא משירתו בטקס ההשבעה שלו לנשיאות, ובכך יצר מסורת בטקסי ההשבעה.
כחלוץ של התנועה לשימור הסביבה, הזהיר יודול מפני משבר שימור הסביבה בשנות ה-60 בספרו שזכה לתפוצה נרחבת בנוגע לגישה הסביבתית בארצות הברית "המשבר השקט" (The Quiet Crisis) מ-1963. בספר זה הוא כתב על סכנות הזיהום, על שימוש היתר במשאבי הטבע, ועל התדלדלות השטחים הפתוחים. יחד עם ספרה של רייצ'ל קרסון "האביב השקט" (Silent Spring), ספרו של יודול יצר את המודעות בארצות הברית שהובילה לעליית התנועה הסביביתית. יודול היה תומך נלהב של קרסון ושל פועלה. הוא ציין פעם, "תוכניות להגנת האוויר, המים, הטבע ועולם החי הן למעשה תוכניות להגנת האדם".
יודל גם ראה את הנולד, כאשר כמזכיר הפנים הוא הוביל את השימוש בלוויינים של נאס"א להפקת תמונות של כדור הארץ מהחלל לצורכי מחקר מדעי, שהוביל את הפיתוח של מרכז התצפית והמדע של משאבי כדור הארץ (Center for Earth Resources Observation and Science) של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. במשך יותר מארבעים שנה, מופה כדור הארץ במסגרת התוכנית, והראה שינויים פיזיים בו.
בערוב ימיו
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1969, לימד יודול במשך שנה בבית הספר ליערנות של אוניברסיטת ייל כמרצה אורח. בהמשך הוא הקדיש את זמנו לכתיבת ספרים ומאמרים בנוגע לסוגיות סביבתיות ולעריכת דין. ב-1971 הוא פרסם את הספר "אוצרות הטבע של אמריקה: המונומנטים הלאומיים והחופים הטבעיים" (America's Natural Treasures: National Nature Monuments and Seashores).
במהלך משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 טען יודול לטובת שימוש באנרגיה סולארית כאחד מהפתרונות למשבר. באוקטובר 1972 הוא פרסם מאמר רב השפעה בכתב העת האטלנטיק, שכותרתו הייתה "פקק התנועה האחרון" (The Last Traffic Jam). המאמר כלל טיעונים להנחה ש"מעט זה יותר" וחזה את בעיות התחבורה ומדיניות האנרגיה של ארצות הברית ואת התחרות עם השווקים המתעוררים על המשאבים המצטמצמים. ב-1974 כתב יודול, יחד עם צ'ארלס קונקוני ודייוויד אסטרהאואט, את הספר "בלון האנרגיה" (The Energy Balloon), שדן במדינות האנרגיה של ארצות הברית.
ב-1979 עזב יודול את וושינגטון די. סי. ושב למערב ארצות הברית. ב-1980 הוא נבחר למועצה המחוזית לשימור של מרכז אריזונה והיה לחבר במכון מוריסון. ב-1986 הוענק ליודול פרס אנסל אדמס (Ansel Adams Award). ב-1993 הוענקה לו מדליית הזהב של האומות המאוחדות למפעל חיים. ב-1994 הוענק לו פרס ההישגים בשירות הציבורי למטרה משותפת (Common Cause Public Service Achievement Award) על פועלו במשך כל ימי חייו להגנת הסביבה ולהגנתם של האזרחים האמריקאים שהיו קורבנות הניסויים בנשק גרעיני.
ב-1987 הוא פרסם את הספר "אל אימפריית פנים הארץ: קורונדו והמורשת הספרדית שלנו" (To the Inland Empire: Coronado and our Spanish Legacy), שעוקב אחרי נתיביו של החוקר הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו שחיפש אחר "ערי הזהב" של קיבולה במה שהיום הוא שטחי אריזונה, ניו מקסיקו, אוקלהומה וטקסס. ב-1988 הוא פרסם את הספר "המשבר השקט והדור הבא" (The Quiet Crisis and the Next Generation), מהדורה מחודשת עם תשעה פרקים נוספים של ספרו מ-1963 "המשבר השקט", שהציג את "מיתוס השפע" (Myth of superabundance). ב-1990 הוא היה שותף לכתיבת הספר "מעבר למערב המיתי" (Beyond the Mythic West), שבחן את השפעות השינויים של המתיישבים על האדמות במערב ארצות הברית. ב-1994 פרסם יודול את הספר "מיתוס אוגוסט: מחקר אישי על יחסי המלחמה הקרה השלנו עם האטום" (The Myths of August: A Personal Exploration of Our Tragic Cold War Affairs with the Atom).
אחד ממאמריו האחרונים היה "מכתב לנכדי", שנכתב יחד עם רעייתו ארמלי, שבו הם ביקשו מנכדיהם סיוע בקידום ההגנה על כדור הארץ. בעקבות המכתב הוצע לאודול להיות מצולם בסרט וידאו על מחשבותיו שהועלו במכתב, שכן היה ברור שהדור של נכדיו יעדיף לצפות בסרט וידאו באינטרנט מאשר לקרוא מכתבים. הוא הסכים והסרט צולם והועלה לרשת בשם "סטיוארט יודול בהיסטוריה: השגיאה הגדולה" (Stewart Udall on History: the greatest mistake). סרט זה תומלל והפך לפרק בספר "החופש לאושר בחיים" (Life Liberty Happiness) מאת קלוד לוונז. הסרט צולם באופן מקרי ביום הארוך ביותר בקיץ 2009, ותשעה חודשים לאחר מכן הלך יודול לעולמו ביום השוויון של האביב.
בנובמבר 2009 העביר הקונגרס חוק לשינוי שמו של "מוסד מוריס ק. יודול" ל"מוסד מוריס ק. יודול וסטיוארט ל. יודול" (Morris K. Udall and Stewart L. Udall Foundation), כהכרה בתרומותיו של יודול. מוסד זה, שהוא סוכנות פדרלית עצמאית, הוקם בתחילה לזכרו של מוריס יודול, אחיו של סטיוארט יודול, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה במשך שלושים שנה.
יודול רואיין פעמיים לתוכניות התעודה של קן ברנס ב-PBS: הפעם הראשונה הייתה למיני-סדרה הדוקומנטרית "המערב" (The West), שבה הוצג אחד מאבות משפחתו, ג'ון דויל לי וחלקו בטבח מאונטיין מדוז. הפעם השנייה הייתה המיני-סידרה "הפארקים הלאומיים: הרעיון הטוב ביותר של אמריקה" (The National Parks: America's Best Idea), בה הוא הופיע בתוקף היותו מזכיר הפנים לשעבר שבתחום אחריותו היה שירות הפארקים הלאומיים.
חיים אישיים
יודול היה נשוי לארמלי ווב. לזוג נולדו שתי בנות וארבעה בנים. יודול היה אחיו של חבר בית הנבחרים והמועמד לנשיאות בבחירות של 1976. סטיוארט יודול ניהל את מסע הבחירות של אחיו בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד לג'ימי קרטר. בנו של סטיוארט יודול, טום יודול, ואחיינו (בנו של מו), מארק יודול, נבחרו שניהם ב-2008, כסנאטורים מטעם ניו מקסיקו וקולורדו, בהתאמה. מארק נוצח בבחירות של 2014 ואיבד את מושבו, וטום פרש בתום תקופת הכהונה השנייה שלו ב-2021.
מותו והנצחתו
סטיוארט יודול נפטר בביתו שבסנטה פה בשעות הבוקר של יום השוויון של האביב, 20 במרץ 2010. באותו יום אמר עליו הנשיא ברק אובמה, "במשך רובם של שלושה עשורים, שירת סטיוארט יודול את האומה בכבוד. בין אם בשמי איטליה במלחמת העולם השנייה, בין אם בקונגרס, ובין אם כמזכיר הפנים, הותיר סטיוארט יודל חותם בלתי ניתן למחיקה על האומה ונתן השראה לאמריקאים רבים שימשיכו במאבקו למען אוויר נקי וישמרו על אוצרות הטבע הרבים שלנו". ב-8 ביוני אותה שנה חתם הנשיא אובמה על חוק לקריאת בניין מחלקת הפנים של ארצות הברית על שמו של יודול.
ב-1968 נקראה יודול פוינט בסנט קרואה שבאיי הבתולה של ארצות הברית, כהוקרה על תמיכתו של יודול בכלכלת קבוצת האיים. נקודה זו היא המזרחית ביותר מבחינת מרחק נסיעה בארצות הברית. הנקודה המערבית ביותר בגואם, פוינט יודול, קרויה על שמו של אחיו, מו. זוהי הנקודה המערבית ביותר בארצות הברית מבחינת מרחק נסיעה.
חטיבה 399
חטיבה 399 (כונתה גם חטיבה 734, חטיבה 213) המכונה גם "עוצבת הצבאים", הייתה חטיבת שריון בצה"ל, שלחמה במלחמת לבנון תחת פיקוד אוגדה 90, והסתבכה בקרב סולטאן יעקוב.
הקמת החטיבה
החטיבה הוקמה בשנת 1978 במחנה נעורה, כחלק מחיזוק חיל השריון, והיא הייתה חלק מאוגדה 90.
מלחמת לבנון
במלחמת לבנון לחמה החטיבה שצוידה בטנקי M48 פטון ("מגח"), וכללה 3 גדודים: 360 (בפיקודו של דורון שטרנגר), 362 (בפיקודו של עירא עפרון), ו-363 (בפיקודו של אייל שריג) בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט מיקי שחר, במסגרת אוגדה 90 בפיקודו של גיורא לב.
ב-6 ביוני גויסה החטיבה למילואים, הצטיידה במחנה נעורה ועלתה לגבול הצפון, שם התמקמה במושב בית הלל והמתינה לפקודה להיכנס.
קרב סולטאן יעקוב
ב-10 ביוני ב-15:30 השתלטה פלוגה כ' מגדוד 363, שהובילה בחוד אוגדה 90 באותו היום, על 'צומת המים' שעל 'ציר מיכה'. בערב קיבלה החטיבה פקודה להקים 5 חסימות ב'משולש טובלנו', משולש דרכים מדרום לכפר סולטאן יעקוב ולהיות בכוננות לקראת תפיסת כביש ביירות דמשק. בחוד החטיבה הועמד גדוד 362. הכוח קיבל שתי הנחיות נוספות: לא לפתוח באש על כוחות סורים נסוגים ולא לפתוח באש ללא זיהוי מדויק, עקב המצאות חטיבה ישראלית שכנה.
בסביבות שעה 24:00, מפקד גיס 446, אביגדור בן-גל, עלה על רשת הקשר הגדודית וגער במפקד הגדוד על ההתקדמות האיטית. לאחר כחצי שעה (בין 24:30 ל-01:00) נפתחה עליהם אש מטנקים ישראלים מחטיבה 943 (באזור ג'בל ערבה, ליד א-רפיד) שסברו כי מדובר בכוח סורי. מהאש נפגעו שני טנקים של גדוד 362 ו-5 שריונאים נהרגו. בעקבות הפגיעה, נעצר תחילה הכוח הישראלי, אך ניתנה הוראה בקשר להשאיר את הטיפול בנפגעים לדרגי הרפואה ולהמשיך בתנועה קדימה.
הכוח הישראלי נע מזרחית לציר העיקרי באזור הציר המוביל מזרחה אל מדוחה (ציר טונשקה במפת הקוד הצה"לית) דרומית מ"משולש טובלנו". לפתע נפתחה עליו אש נ"ט מבין הבתים שלאורך הכביש. נראה שהייתה זו יחידת נ"ט סורית מצוידת בטילי סאגר על גבי נגמ"שי BMP. נראה שבתחילה גם הסורים הופתעו מהימצאות הכוח הישראלי בתוך המתחם שלהם וייתכן כי אף סברו כי מדובר בטנקים סורים נסוגים. חלק גדול מהטילים הסוריים החטיאו שכן הטווח היה קרוב מדי.
מפקד הגדוד פקד על תנועה מהירה קדימה ליציאה מטווח האש, שכן לא ידע שהוא נמצא במתחם אויב גדול. אולם, פקודה זו החמירה את המצב וגרמה לבלבול וקושי בזיהוי מקורות הירי. ציר התנועה נחסם בטנקים שנפגעו וטנקים אחרים שניסו לעקוף איבדו קשר האחד עם השני. מפקדי פלוגות לא ידעו היכן נמצאים חייליהם. לאחר זמן מה התברר כי שתי פלוגות, יחד עם מפקד הגדוד וסגנו היו בכוח הישראלי שחילץ קדימה ופלוגה אחת שנותרה מדרום לצומת והייתה נתונה לאש משני אגפים. לאחר השעה 01:15 (ב-11 ביוני) נכשלו שני ניסיונות של הפלוגה האחורית ושל פלוגת הסמג"ד (פלוגה ו') לחלץ לאחור לאחר שנתקלו באש סורית. לאחר כישלון ניסיונות אלו פנה מפקד הגדוד אל מפקדת החטיבה וביקש סיוע בחילוץ כוחותיו. אולם, מפקד החטיבה חשש לשלוח כוחות נוספים למה שנראה לו כמלכודת סורית.
היחידות הסוריות תקפו במשך כל הלילה מטווח קרוב את טנקי הגדוד, אולם אש המקלעים והמרגמות שנורתה על ידי צוותי הטנקים וצוותי המרגמות הפלוגתיים הרתיעה אותם והם לא הסתערו על הטנקים הישראלים. חלק מצוותי הטנקים הישראלים שנפגעו מצאו מחסה בבתים סמוכים. הכוח הישראלי ספג פגיעות במשך הלילה אולם אלו לא היו קשות. מלבד בידודו, היוותה עייפות הצוותים שנלחמו כל הלילה, בעיה קשה של הכוח הישראלי. לאחר השעה 04:00, לקראת אור ראשון החל להתברר המצב הקשה שבו נתון הגדוד, תוך שהכוחות הסוריים משגרים טילי נ"ט, אש תותחים וטנקים מהרכסים עליהם היו ממוקמים. פלוגה מגדוד 363 מהחטיבה שנשלחה לחלץ את הגדוד נתקלה באש סורית כבדה, נעצרה ולא הצליחה לבצע את משימתה. עם עלות השחר התחוור למפקד גדוד 362, כי אין לרמה הממונה תוכנית ברורה לחילוצו. בשעה 08:30 ניתן סיוע אווירי. במקביל הופנו עוד ועוד יחידות ארטילריה של הגיס לסיוע לכוח הנצור. הסיוע הארטילרי מנע הסתערות על הכוח הישראלי הנצור אך לא מנע המשך ירי טילי נ"ט סוריים על הטנקים הישראלים. בעיה נוספת שהכבידה על התפקוד של הכוחות הישראלים הייתה החלפת הפיקוד על הגזרה. זו עברה מידי אוגדה 90 אל אוגדה 880 ומפקדה, יום-טוב תמיר. הכוח הנצור, שהשתייך לאוגדה 90, התקשה להבין מה היא שרשרת הפיקוד החדשה ואילו למפקדת אוגדה 880 לקח פרק זמן ארוך יחסית לתפוס את חומרת המצב ולתכנן את חילוץ הכוח.
קצין המבצעים של הגדוד דיווח לאוגדה את מצבו ואת החלטת מפקד הגדוד לנסות לחלץ לאחור בחסות הארטילריה. סמוך לשעת תחילת הנסיגה נפגע טנק דחפור של צה"ל וניסיון של אנשי הגדוד הנצור לפוצץ אותו נכשל. בשעה 08:45 ניתן האות וכל הכלים הישראלים הנצורים פתחו בנסיעה מהירה דרומה תוך שהארטילריה של צה"ל הנחיתה הרעשה כבדה על המתחם כולו, במהלכה קרוב למאתיים קנים יצרו "ארגז אש" באורך כ-4 קילומטרים וירו כ-8,000 פגזים במשך 20 דקות הנסיגה. בשעה 09:06 הודיע מפקד הגדוד בקשר "אני בחוץ". מתוך כ-20 כלים של הכוח הנצור שהחלו בנסיגה (טנקים ונגמ"שים), כ-10 יצאו ללא פגע בעוד ש-10 כלים נפגעו במסע הנסיגה ברמות חומרה שונות. במהלך מסע הנסיגה נהרגו ארבעה לוחמי צה"ל ושישה נפצעו. כמו כן, אנשי הטנק של חזי שי שסטה מהכוח הנסוג ונותר בשטח הסורי, הוכרזו כנעדרים, (חזי שי ואריק ליברמן הוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, גופתו של זכריה באומל הושבה ב-2019, ולא נודע גורלו של צבי פלדמן), וכן מהטנק של זוהר ליפשיץ שנפגע הוכרזו כנעדרים מפקד הטנק זוהר ליפשיץ (שגופתו הוחזרה מאוחר יותר על ידי הסורים), והתותחן יהודה כץ.
פירוק החטיבה
בשנת 1986 שונה שמה לחטיבה 213, ובשנת 2003 שונה שם החטיבה, וניתן לה שמה של חטיבת הראל שפורקה באותה שנה.
יניב בן ישי
יניב בן ישי (נולד ב-21 בספטמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה
בן ישי התחיל את הקריירה שלו בהפועל אשדוד והצטרף לקבוצה הבוגרת בגיל 19. בשנת התאחד המועדון עם מכבי עירוני אשדוד למ.ס. אשדוד ובן ישי היה השחקן היחיד שהצטרף מהפועל לקבוצה המאוחדת. ב-7 באפריל 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-1 למכבי נתניה. בעונת 2001/2002 הפך לשוער הראשון של הקבוצה, אך כעבור שנתיים חזר לספסל ושימש כשוער שני.
ב-27 בינואר 2008 הושאל להפועל בני לוד מהליגה הלאומית עד לסיום העונה. בקיץ הושאל לסקציה נס ציונה עד לסיום העונה עמה היה שותף לעליה לליגה הלאומית.
בהמשך הקריירה שיחק במכבי עירוני קריית מלאכי, מכבי יבנה, הפועל מרמורק, הפועל אזור ואף חזר לקדנציה שנייה סקציה נס ציונה.
ב-17 ביולי 2015 חזר להפועל אשדוד שהוקמה לאחר 16 שנה והיה השחקן הראשון ששיחק בקבוצה בשני גלגוליה. כעבור שנה חתם בבני יפו ואת הקריירה סיים בהפועל בני אשדוד.
בהירות
בהירות במשמעותה המילונית פירושה ההפך מכהה, מואר, חיוור, נראה בקלות; בהשאלה משמש המונח לציין "מובן בקלות", "ברור". {{פירושונים|
ראו גם
}}
4Kids
4Kids TV (לפעמים הוצג כ-4K!DS TV, לשעבר נודעה גם כ-Fox Box) הייתה רצועה טלוויזיונית לשידורי לילדים ונוער בבוקר שבת מדי שבוע ברשת פוקס האמריקאית, ששודרה מ-14 בספטמבר 2002 עד 27 בדצמבר 2008.
Fox Box/4Kids TV
הרצועה הושקה בשם "Fox Box" ב-14 בספטמבר 2002 כפרויקט משותף בין רשת פוקס לחברת 4Kids Entertainment והחליפה את פוקס קידס, שהפסיקה את שידוריה עקב מכירתה לחברת וולט דיסני. הרצועה מותגה מחדש כ-"4Kids TV" ב-22 בינואר 2005. חברת 4Kids Entertainment הייתה אחראית לכל התכנים ברצועה וקיבלה את כל הכנסות הפרסום ממנה.
הרצועה שודרה בימי שבת בבוקר ברוב האזורים של ארצות הברית, אם כי מספר תחנות שידרו אותה בימי ראשון. 4Kids בעצם שידרה שתי רצועות שבת בבוקר מתחרות; ב-24 במאי 2008, חברת 4Kids Entertainment החליפה את Kids' WB ששודרה ברשת The CW בימי שבת בבוקר ברצועה חדשה, The CW4Kids.
בנובמבר 2008 הוכרז כי 4Kids TV תיסגר בסוף השנה עקב קונפליקטים שחלפו בין Fox ל-4Kids.
The CW4Kids/Toonzai
ב-2 באוקטובר 2007, רשת The CW הכריזה כי עקב החלטה משותפת בין האחים וורנר ל-סי. בי. אס (חברות האם של The CW), היא תבטל את רצועת Kids' WB ותמכור את זמן השידור ל-4Kids. רצועת Kids' WB סיימה את שידוריה ברשת The CW ב-17 במאי 2008 (Kids' WB, כמו The WB שיצרה את הרצועה, הושקה מחדש כשירות וידאו על פי דרישה באינטרנט בלבד). 4Kids השתלטה על זמן השידור ב-24 במאי 2008 תחת השם "The CW4Kids". בנוסף לשידור הרצועה, חברת 4Kids טיפלה באחריות על התכנים ברצועה והכנסות הפרסום ממנה.
בזמן השקת הרצועה, 4Kids שידרה גם את 4Kids TV המתחרה ברשת פוקס, עד שזאת ביטלה את ההסכם עם 4Kids ב-27 בדצמבר 2008.
הסוף של הרצועה
ב-29 במרץ 2011 TV Tokyo תבעה את חברת 4Kids בטענה שהחברה חתמה על הסכמים לא חוקיים עם חברות אחרות כולל Funimation Entertainment וMajesco Entertainment, בדבר זיכיון יו-גי-הו!. 4Kids הפסידו במשפט ועקב קשיים כלכליים, הגישו את צ'פטר 11 לפשיטת רגל ב-6 באפריל 2012.
ב-1 במאי 2012, חברת Saban Brands (חברה-בת של הישראלי-אמריקאי, חיים סבן) הציבה הצעה לרכוש את חלק מהנכסים של 4Kids, כולל הזכויות האמריקניות של יו-גי-הו! ורצועת Toonzai ברשת The CW, תמורת 10 מיליון דולר. אבל Konami הציעה לקנות את כל הנכסים של 4Kids. ב-5 ביוני 2012, 4Kids החלה מכירה פומבית בין Saban Brands ל-Konami. ההסכם בין שלוש החברות גובש סופית ב-26 ביוני 2012. בסופו של דבר,Konami רכשה את הזכויות האמריקניות ליו-גי-הו! ו־Saban Brands רכשה את הנכסים האחרים של 4Kids שכללו את ההסכמים על דרגון בול Z קאי, סוניק X, קיוביקס ורצועת Toonzai ברשת The CW.
ב-2 ביולי 2012, הוכרז כי Saban Brands תתחיל לשדר את הרצועה (שהושקה מחדש כ"Vortexx"). רצועת Toonzai סיימה את שידוריה ברשת The CW ב-18 באוגוסט 2012, והבכורה של Vortexx התקיימה שבוע לאחר מכן ב-25 באוגוסט 2012.
2004
† - הועבר ל4Kids TV
ביקורות
הרצועה ספגה לא מעט ביקורות שליליות בקרב חובבי האנימה. לטענתם, הרצועה הייתה מעבירה כל אנימה ששודרה בערוץ ״אמריקניזציה״: החל משינוי השמות של השמות, צנזור קטעים שנתפסו כבלתי הולמים עבור ילדים (קהל היעד של הרצועה), שינוי דיאלוגים, הטמעת תרבות פוליטיקלי קורקט (כמו למשל שינוי צבע עור כפי שנעשה לאחת הדמויות בוואן פיס שבגרסה המקורית הוצגה כשחורה), שינוי שמות המאכלים (כגון אוניגירי שתורגם לסופגנייה) עד לכדי התאמתן של האנימות המשודרות ברצועה לילדים. ב-18 באפריל 2005, ערך אתר Anime News Network ריאיון עם אלפרד ר. קאהן, מנכ״ל הרצועה באותה עת, תוך שהוא העלה את הטענות והביקורות לעיל. לטענתו של קאהן, הוא רואה זאת כעוד דרך לשווק מרצ'נדייז ואף להרוויח מהן כסף: ״אם אי אפשר להרוויח מזה מרצ'נדייז, לא תהיה לנו בזה התעניינות״. שנה לאחר מכן, במהלך ניו יורק קומיק קון, התבטא קאהן בכך ש״הוא חושב שמנגה היא בעייתית מאחר שאנו חיים בתרבות שאינה תרבות קריאה... ילדים קוראים פחות.״.
ריינס פריבס
ריינולד ריצ'רד "ריינס" פריבס (באנגלית: Reinhold Richard "Reince" Priebus; נולד ב-18 במרץ 1972) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, לשעבר ראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא דונלד טראמפ. קודם לכן כיהן כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית וכיו"ר המפלגה בוויסקונסין.
ביוגרפיה
פריבס, בנם של ריצ'רד ודימיטרה, נולד בניו ג'רזי וגדל בקנושה שבוויסקונסין. ב-1994 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה ואנגלית מאוניברסיטת ויסקונסין–וייטווטר. במהלך לימודיו היה נשיא אגודת הסטודנטים וראש תא המפלגה הרפובליקנית. לאחר הלימודים עבד עבור ועדת החינוך של האספה הלאומית של ויסקונסין (בית הנבחרים של המדינה), ולאחר מכן בבית המשפט לערעורים של ויסקונסין, בבית המשפט העליון של ויסקונסין, ובבית המשפט הפדרלי של מחוז דרום פלורידה. ב-1998 סיים תואר JD בהצטיינות במשפטים באוניברסיטת מיאמי. בתקופת לימודיו כיהן כראש נציגות הסטודנטים של בית הספר למשפטים. הוא שב לוויסקונסין ועבד כעורך דין בפירמת עורכי הדין Michael Best & Friedrich LLP בה נהיה שותף ב-2006.
ב-2004 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ויסקונסין, אך הפסיד לסנאטור המכהן. הוא שימש גזבר וסגן יו"ר המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין. ב-2007 נבחר ליו"ר המפלגה בוויסקונסין, הצעיר ביותר לכהן בתפקיד זה. ב-2009 מונה ליועץ המשפטי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית. הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 2010 לקראת התמודדותו ליו"ר הוועדה, ובינואר 2011 נבחר לתפקיד אחרי שגבר על אן וגנר. בינואר 2013 ובינואר 2015 נבחר לכהונות נוספות כיו"ר הוועדה. במהלך תפקידו הוביל את שיקום המפלגה ויציאתה מחובות. הוא מקורב לפול ראיין לו סייע להיבחר לראשונה לקונגרס ב-1998, והשניים תמכו לאורך השנים זה בזה בגיוס כספים ובמערכות בחירות, וכן למושל ויסקונסין סקוט ווקר.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הגן על בחירתו של דונלד טראמפ כמועמד המפלגה לנשיא, חרף קולות שקראו לוועדה להתנער ממנו. לפריבס נזקפת בניית המנגנון ומתן הגיבוי המפלגתי שסייע לטראמפ להיבחר כנשיא, ולמפלגה הרפובליקנית לשמור על הרוב בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר הבחירות החליט טראמפ למנותו לראש סגל הבית הלבן, והוא נכנס לתפקידו ב-20 בינואר 2017.
ב-28 ביולי 2017 מינה הנשיא טראמפ את ג'ון קלי לתפקיד ראש סגל הבית הלבן, במקומו של פריבס, שנאלץ לעזוב את תפקידו. כהונתו של פריבס בתפקיד הייתה הקצרה ביותר עבור ראש סגל הבית הלבן למעט כהונות ביניים של ממלאי מקום.
לאחר שירותו בממשל מונה לנשיא והאסטרטג הראשי בפירמת עורכי הדין Michael Best & Friedrich, הוא התגייס לשירות המילואים בצי ארצות הברית, וכן מונה לפרשן פוליטי ברשת CBS.
פריבס נשוי לסאלי, ואב לבן ובת. הוא שימש נשיא התזמורת הפילהרמונית של קנושה ומכהן כחבר הוועד המייעץ שלה. הוא חבר הוועד המייעץ של מרכז Care Net בקנושה, ארגון תמיכה לנשים בהיריון הפועל למניעת הפלות מלאכותיות.
פסגת ביואנג'ל
פסגת ביואנג'ל (באנגלית: Buennagel Peak) היא פסגה, בחלק הצפוני של הרי היינס, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 2 קילומטרים ממזרח לפסגת אלכסנדר.
גובהה של הפסגה 531 מטרים מעל פני הים, והיא הפסגה ה-5,050 בגובהה באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
הפסגה מופתה בדיוק רב יותר על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של לורנס א. ביואנג'ל (Lawrence A. Buennagel), שהיה גאומגנטיקאי, וססמולוג בתחנת בירד בשנת 1968.
זיא א-דין טבאטבאי
ביוגרפיה
סייד זיא א-דין נולד בשיראז למשפחת מלומדים דתיים שיעים והיה מבין 4 אחים. בצעירותו עבר זיא א-דין תחילה לתבריז ומאוחר יותר לטהראן ובחזרה לשיראז בעת היה בן 15, שם גר עם סבתו. בצעירותו הייתה פרס הקאג'ארית מחולקת בין השפעה בריטית ורוסית ואידאולוגיות אירופאיות הביאו לחלוקת האוכלוסייה הפרסית בין תומכי השלטון האבסולוטי של השאה למתנגדיו. מאבק פנימי זה, במסגרתו תמך זיא א-דין ומשפחתו בפעילים שקראו להקמתה של חוקה פרסית אחידה, הביא בסופו של דבר למהפכה החוקתית בפרס. המהפכה הפכה את פרס למונרכיה חוקתית וההשפעה הבריטית-רוסית התגברה עקבה לכדי מצב במסגרתו היה המג'לס (פרלמנט) הדמוקרטי החדש לחסר סמכות בפועל.
הפיכת 1921
זיא א-דין התבלט במהלך מלחמת העולם הראשונה כעורך העיתון הפרו-בריטי שנודע בשם "רעם". בשנת 1919 הוביל משימה מעין דיפלומטית לנהל משא ומתן על הסכם מסחרי עם המהפכנים הרוסים האנטי-קומוניסטים בבאקו, דאז הדיקטטורה המרכז-כספית. בשובו לפרס הצטרף לחברה לאומית חשאית בשם "ועדת הפלדה", הקים קואליציה של פוליטיקאים אנטי-קומוניסטיים, וארגן הפיכה אפשרית נגד המג'לס. לאחר איחוד כוחות עם רזא ח'אן, מפקד בריגדת הקוזאקים הפרסית, הנהיג זיא א-דין הפיכה צבאית נגד המג'לס בפברואר 1921. בסיום ההפיכה הפך רזא ח'אן לשליט צבאי בפועל וזיא א-דין מונה לראש ממשלת פרס. בתפקידו זיא א-דין הסדיר ממשלה חדשה שנותרה נאמנה לממשל הצבאי. זמן קצר לאחר שעזב את תפקידו ביוני 1921, זיא א-דין הסתכסך עם רזא ח'אן בנוגע לרפורמות שתכנן האחרון להחליש את המוסד הדתי ולאחר שרזא ח'אן הפך לבעל הכוח האבסולוטי בממשלה הפרסית הודות להשפעתו על הצבא, זיא א-דין גורש לגלות במאי 1922.
גלות ושיבה
זיא א-דין בילה את 20 השנים הבאות באירופה והמנדט הבריטי. בדצמבר 1931 מונה לנשיא הקונגרס האסלאמי העולמי לירושלים. לאחר שלא צלח בגיוס נדבות בממלכת עיראק והראג' הבריטי להקמת אוניברסיטה לצד מסגד אל-אקצא, זיא א-דין התיישב בירושלים והחל לעבוד בתור חקלאי. יחסיו הטובים עם הרשויות הבריטיות אפשרו לו חופש פעילות פוליטית ותנועה. לאחר התפטרותו של רזא שאה בספטמבר 1941, עקב הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שב זיא א-דין לארצו. בשנת 1942 הוא נבחר לפרלמנט האיראני, ובשנת 1943 ייסד את המפלגה הפוליטית הפרו-בריטית והאנטי-קומוניסטית "המולדת", שהייתה פעילה עד 1951, אז נמוגה השפעתו של זיא א-דין מהזירה הפוליטית לאחר שיצא לגמלאות.
זיא א-דין נפטר בשנת 1969 בביתו בטהראן עקב אי-ספיקת לב. הוא נקבר במקדש השאה עבדול-אזים בעיר ריי. לאחר מותו ביתו וחפציו האישיים הועברו לידי סמכויות הסאוואכ, המשטרה החשאית האיראנית ששמרה על פעילותו הפוליטית מקרוב מחשש שאדיקותו הדתית תביא אותו לפעול נגד הרפורמות שאירועו באיראן לאחר שובו בשנת 1941, כגון המהפכה הלבנה שהונהגה בידי מוחמד רזא שאה פהלווי, בנו הבכור ויורשו של רזא שאה.
מגייר
מגייר (בהונגרית: Megyer) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם במגייר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 57 ובשנת 2020 רק 24 תושבים.
יהודי מגייר
במגייר חיו תשעה יהודים בשנת 1880 וארבעה יהודים בשנת 1910. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
ולדימיר פרפנוביץ'
ולדימיר פרפנוביץ' (ברוסית: Владимир Владимирович Парфенович; 2 בדצמבר 1958) היה קיאקיסט סובייטי ממוצא בלארוסי. הוא זכה ב-3 מדליות זהב במוסקבה 1980. באליפויות העולם הוא זכה ב-9 מדליות זהב.
ביוגרפיה
ולדימיר פרפנוביץ' נולד במינסק. בילדות הוא החל להתאמן בהיאבקות אך ללא הצלחה יתרה. בשנת 1974 ולדימיר החל להתאמן החתירה. בתחרות הראשונה הוא בטעות הוצב בקבוצת גיל גבוהה ממנו אך להפתעת כולם ניצח. בגיל 18 פרפנוביץ' נכלל בנבחרת ברית המועצות. בשנת 1978 הוא לראשונה השתתף אליפות העולם וזכה במדליית כסף בתחרות יחידים.
בשנת 1979 סרגיי צ'וכראי נישאר ללא שותף בתחרויות זוגות וסוכם לצרף אותו לוולדימיר פרפנוביץ'. ביחד הם זכו ב-2 מדליות אולימפיות במשחקי מוסקבה 1980.
במשך מספר שנים פרפנוביץ' היה זוכה באליפות העולם בתחרות יחידים וב-2 מדליות זהב נוספות בתחרויות זוגות. בשנים 1980-1983 הוא זכה בתואר "ספורטאי השנה" של בלארוס.
לאחר סיום השתתפות בתחרויות פרפנוביץ' הועסק במספר תפקידים בממסד הבלארוסי. בשנת 2000 פרפנוביץ' השתתף בבחירות לפרלמנט וזכה. בהיותו חבר פרלמנט פרפנוביץ' הצטרף לשורות האופוזיציה. ביוני 2004 הוא הכריז על שביתת רעב כאות מחאה לאי-מתן זכות השתתפות בדיוני מושב הפרלמנט הבלארוסי. השביתה הסתיימה לאחר 18 ימים כאשר חברי הפרלמנט הצביעו נגד שובתי הרעב. לאור השתתפותו באופוזיציה לשלטון, הוועד האולימפי הבלארוסי ניסה להוציא את ולדימיר פרפנוביץ' מחברות בוועד אך לא הצליח. בשנת 2005 פרפנוביץ' איבד את תפקידו כיושב ראש איגוד החתירה הבלארוסי.
בשנת 2010 פרפנוביץ' היגר לרוסיה בה הוא מועסק כמאמן קיאקים.
השתתפות האולימפיאדות
בתחרויות זוגות הוא התחרה לצד סרגיי צ'וכראי שזכה במדליית זהב השלישית שלו.
לאחר שהתברר לפרפנוביץ' שברית המועצות לא תשתתף במשחקים אולימפיים של שנת 1984 הוא פרש מספורט תחרותי.
פעולת דיבור
פעולת דיבור (או מעשה דיבור; באנגלית: speech act), בתחום הבלשנות ובתחום הפילוסופיה של הלשון, היא פעולה המתממשת על ידי הבעת מבע. כך למשל, המבע "אני מבטיחה לך שאגיע בזמן" אינו רק משפט חיווי המתאר את פעולת ההבטחה, אלא הוא עצמו בגדר ביצוע של פעולת ההבטחה. ההנחה המצויה בבסיס מושג זה היא שלדובר יש כוונה העומדת מאחורי דבריו והמבע הלשוני נועד לממש כוונה זו. עולה מכך שמשמעות של מבע אינה נקבעת רק על פי התוכן הסמנטי שלו, אלא גם על פי כוונת הדובר ועל פי האופן שבו הוא מנסה לממש כוונה זו באמצעות פעולת הדיבור. המושג פעולת דיבור נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין ופותח על ידי ג'ון סרל ובלשנים ופילוסופים נוספים ונחשב למושג יסוד בתחום הפרגמטיקה. פעולות דיבור נפוצות הן בקשה, התנצלות, הבטחה, אזהרה, פקודה, סירוב ועוד.
הרקע הבלשני והפילוסופי
ניתן להבין את החידוש במושג פעולות דיבור על רקע העיסוק הבלשני והפילוסופי במשמעות של מילים ומשפטים במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי פילוסופים כדוגמת פרגה, ראסל, הפילוסופים הפוזיביסטיים, חברי החוג הווינאי וממשיכיהם. התפיסה המקובלת שפותחה על ידיהם הייתה שמשמעות של מילים קשורה בקשר הדוק להוראה שלהן (Reference) וכי משמעות של משפטים קשורה בקשר הדוק לערך האמת שלהם. על רקע תפיסה זו, עיקר העיסוק הבלשני והפילוסופי היה במשפטי חיווי - משפטים המבקשים לציין עובדות בעולם ושניתן לומר עליהם שהם אמיתיים או שקריים. הניתוח המסורתי של השפה באמצעות המונחים אמת-שקר, תוך התמקדות בפסוקי חיווי זכה לכינוי "פילוסופיית השפה האידיאלית". ניתוח זה התרחק משפת היום-יום מתוך ניסיון לזקק את הלוגיקה של השפה, ורק אז להחיל אותה על שפת היום-יום.
כנגד תפיסה זו יצאה קבוצת פילוסופים, ובראשם ג'ון אוסטין, שגישתה כונתה "פילוסופיית השפה הרגילה". פילוסופים אלה ביקרו את הפנייה ללשון "אידיאלית" אשר לדבריהם מייצרת בעיות פילוסופיות מלאכותיות ופתרונות מלאכותיים. לפי הגישה החדשה יש להבין מילים ומשפטים מתוך ההקשר שלהם בשפה והשימוש בהם לצורכי תקשורת לשונית ביום-יום. הפנייה לשפה הרגילה הובילה לפירוק הקשר בין משמעות לבין אמת ולסילוק מרכזיותו של פסוק החיווי בהבנת השפה. המסקנה העולה מתפנית זו היא כי באמצעות מילים ומשפטים לא רק אומרים דברים, אלא גם, ובעיקר, עושים דברים, פועלים בעולם. כדי לנתח את הפעולות הנעשות באמצעות מבעים לשוניים, יש להידרש לא רק למשמעות הסמנטית שלהם, אלא גם להקשר ולנסיבות החוץ-לשוניות של המבע. באופן זה, הפך העיסוק בפעולות דיבור לעיסוק מרכזי בענף הפרגמטיקה בבלשנות.
פעולות הדיבור על פי ג'ון אוסטין
המושג פעולת דיבור נטבע על ידי הפילוסוף ג'ון אוסטין (John Langshaw Austin) בסדרת הרצאות שנשא בשנת 1955 באוניברסיטת הרווארד ואשר קובצו בספרו רב ההשפעה "איך עושים דברים עם מילים" (How to do Things with Words).
מבע קביעתי ומבע ביצועי
ההבחנה בין מבע קביעתי (constative utterance) לבין (performative utterance) מופיעה בראשית הרצאותיו של אוסטין. מבע קביעתי הוא מבע אשר "קובע עובדה כלשהי", מבע שתכליתו אינה דבר מה מעבר לאמירה שהיא אמיתית או שקרית. לעומתו, מבע ביצועי הוא מבע שאינו מתאר או קובע דבר מה ולכן אינו אמיתי או שקרי. בנוסף לכך, הוא מבע אשר הבעתו מהווה עשייה של פעולה."'כיצד עלינו לכנות פסוק או מבע מסוג זה? הצעתי היא לכנותו פסוק ביצועי או מבע ביצועי... השם לקוח כמובן מהפועל לבצע (to perform) המושלם בדרך כלל על ידי פעולה (action). שם זה מצביע על הגיית המבע כביצוע של פעולה- אל לנו לחשוב על הגיית המבע כאמירה של דבר מה ותו לא'."אוסטין מדגים את דבריו במשפטים כדוגמת: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו...", "אני מוריש את שעוני לאחי", "אני קורא לספינה זו המלכה אליזבת".
בעוד שהשיפוט של מבע קביעתי נעשה במונחים של אמת ושקר, השיפוט של מבע ביצועי ייעשה, על פי אוסטין, במונחים של הצלחה או כישלון כשם שנהוג לשפוט פעולות אחרות כפעולות שהצליחו או שכשלו.
לוֹקוּציה, אילוֹקוּציה, פֶּרלוֹקוּציה
קשה להבחין בין מבע קביעתי לביצועי, שהרי לעיתים גם כשאנשים מביעים קביעה כלשהי הם תוך כדי זה עשויים גם לבצע דבר באמצעותו, למשל בהודעת התפטרות העובד מכריז ומבצע אותה, תוך כדי כך שהוא מדווח עליה. משום כך בהמשך הרצאותיו המיר ג'ון אוסטין את ההבחנה בין מבע ביצועי למבע קביעתי בהבחנה חדשה, בין שלשה סוגים של פעולות דיבור (acts) במבע (לוקוציו Locutio - נאום בלטינית):
שלש סוגי פעולות אלו מתקיימות בכל מבע.
לדוגמה במבע (שהוא במקרה זה משפט יחיד) "האם תוכלי לפתוח את החלון?" נעשות שלש פעולות:
יש לציין שאוסטין עצמו שינה את ההבחנה המדויקת בין שלש הסוגים והתקשה בה, ואף שינה מעט את ההגדרות עם הזמן, ולכן רוב החוקרים נטשו את החלוקה הזו ונותרו עם הזיהוי של סיווג משני של משמעות הדיבור האילוקוציוני, כלומר החלוקה לסוגי כוונת הדובר, בין אם כוונתו התקיימה לבסוף או לא, ואף אם לא הובנה כראוי, או שהשתמעה ככוונה מסוימת בטעות. כוונת הדובר יכולה להיות מידע (טענה, הודעה), ציפייה מעשית (בקשה, דרישה), הכרזה וקביעת מצב, וכדומה
סיווג פעולות הדיבור
הסיווג המפורסם ביותר של פעולות הדיבור נעשה על ידי הפילוסוף ג'ון סרל. סרל ממיין פעולות אלה לחמש קבוצות:
א. פעולות דיבור טענתיות (assertative): בפעולות אלה הדובר מתחייב לאמיתות דבריו. פעולות כגון: לתאר, לטעון, להסיק, להכחיש, לאשר.
ב. פעולות דיבור הכווניות (directive): בפעולות אלה הדובר מנסה לגרום לנמען לבצע דבר מה. פעולות כגון: לבקש, לדרוש, להמליץ, להזהיר, לשאול.
ג. פעולות דיבור התחייבותיות (commissive): פעולות אלה מחייבות את הדובר לפעולה עתידית מצדו. פעולות כגון: להבטיח, לאיים, להציע, להסכים.
ד. פעולות דיבור הבעתיות (expressive): בפעולות אלה הדובר מביע מצב פסיכולוגי שבו הוא נמצא. פעולות כגון: להתנצל, לגנות, להודות, לברך, להשתתף בצער.
ה. פעולות דיבור הצהרתיות (declarative): בפעולות אלו הדובר גורם לשינוי מיידי במציאות "מוסדית". פעולות כגון: להכריז מלחמה, לתת שם, לגזור דין, לנדות, להינשא.
באמצעות שימוש במשפט כלשהו ניתן לבצע יותר מפעולת דיבור אחת, ופעולות הדיבור הללו יכולות להשתייך לקטגוריות שונות.
כך למשל, המשפט "תלמדו טוב למבחן!" יכול לשמש בו בזמן כדרישה, עצה או איום. המשפט "סלח לי, לא קלטתי את שמך" יכול לשמש כהתנצלות, כבקשה מהנמען לומר שוב את שמו או כשילוב של שתי הפעולות יחד.
תנאים לביצוע פעולות דיבור
כבר אוסטין עומד על כך שמבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו ממלא תנאים מסוימים. לדבריו, מבע לשוני לא יהפוך לפעולת דיבור אם הוא אינו נתון במסגרת של מוסכמות חברתיות מסוימות שמקנות לו את משמעותו ומביאות אותו לידי מימוש. כך למשל, כדי שהמשפט "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל" יהפוך לפעולת דיבור הצהרתית אשר משנה את הסטטוס של זוג לנשוי על פי ההלכה, צריכים להתקיים תנאים שונים, למשל, ענידת טבעת, הימצאותם של עדים ועוד. פסק דין שלא יינתן על ידי שופט לא יהיה בעל תוקף וכן הלאה.
סרל ממשיך לפתח רעיון זה ומתאר ארבעה סוגים של תנאים שצריכים להתקיים כדי שניתן יהיה לבצע פעולה כלשהי באמצעות מבע:
א. תנאי התוכן הטענתי: ביצוע תקין של פעולת דיבור מותנה במאפיינים מסוימים של התוכן הטענתי המובע בפעולה זו. כך למשל, פעולת דיבור של הבטחה תכלול תמיד טענה הנוגעת למעשה עתידי כלשהו של הדובר. גם כאשר ההבטחה באופן מפורש נוגעת למישהו שאינו הדובר עצמו, למשל במשפט "אני מבטיח שהכלב שלי לא יהרוס לך את הפרחים", היא במובלע כוללת את התחייבותו של הדובר לכך שהוא יעשה משהו עתידי שימנע מהכלב להרוס את הפרחים.
ב. תנאים מקדימים: ביצוע תקין של פעולת הדיבור מותנה גם בידע קודם שהדובר והנמען חולקים יחד. כך למשל, כדי לאיים על מישהו, הדובר צריך לדעת שהנמען חושש מהתממשותו של האיום. אם האיום הוא: "תתנהג יפה או שלא תקבל את האוטו היום", אך הנמען כלל אינו מעוניין באוטו, הביצוע של פעולת הדיבור אינו תקין.
ג. תנאי הכנות: ביצוע תקין של פעולת הדיבור דורש שלדובר יהיו האמצעים והכוונות למימושה. כך למשל, כאשר הדובר מבטיח משהו, הוא צריך להתכוון לבצע הבטחה זו ושיהיו לו האמצעים לביצועה. בלי כוונה ואמצעים, ההבטחה תהיה פגומה.
ד. התנאי המהותי: תנאי זה הוא אילוץ כלשהו שפעולת הדיבור שמה על תנאי התוכן הטענתי, ואילוץ זה יכול להשתנות מפעולת דיבור אחת לאחרת. למשל, כדי שתוכן טענתי מסוים ייחשב להבטחה לא מספיק שהדובר יפרט מעשה עתידי שהוא יעשה, אלא יש צורך שתוכן זה ייחשב כהתחייבות לביצוע המעשה.
פעולות דיבור מפורשות ופעולות דיבור עקיפות
מקובל להבחין בין פעולות דיבור ישירות לבין פעולות דיבור עקיפות. פעולות דיבור ישירות הן פעולות שבהן האקט הלוקציוני מעיד באופן מפורש על האקט האילוקציוני. כלומר, תוכן המבע מבטא באופן ישיר את כוונתו של הדובר. לעומת זאת, בפעולות דיבור עקיפות, תוכן המבע רומז רק בעקיפין לכוונתו של הדובר ולפעולה שהוא ביקש לבצע באמצעות המבע. כך למשל, המבע "אני מבקש שתעביר לי בבקשה את המלח" הוא פעולת דיבור ישירה של בקשה, ואילו המבע "אתה יכול להעביר לי את המלח?" הוא פעולת דיבר דיבור עקיפה של בקשה.
השימוש בפעולות דיבור עקיפות נובע לעיתים מכך שפעולות דיבור ישירות עשויות להתפרש כבוטות מדי וכסוטות מכללי הנימוס. אפשר למצוא דרגות שונות של 'עקיפות' בשימוש בפעולות דיבור. מידת העקיפות תלויה ביחסים בין המוען לנמען, במידת הפורמליות של הנסיבות, ובתפקיד החברתי של השותפים בשיח. כמו כן, היא משתנה בין תרבויות שונות, בייחוד בפעולות דיבור של בקשה והתנצלות. הגישה העקיפה בולטת גם בתעמולה ובפרסום, והיא נובעת ככל הנראה מהתחושה שיש מידה של חוסר נימוס בפנייה ישירה ושפנייה זו פחות יעילה ועשויה לעורר התנגדות.
כדי שהנמען יבין בצורה נכונה את פעולות הדיבור העקיפות הוא צריך להכיר את הקונוונציות הלשוניות של השיח שבו הוא משתתף וכן לפרש נכונה אימפליקטורה שיחתית. בעיית הפענוח בולטת במיוחד בתרגום של פעולות דיבור משפה לשפה. המתרגם צריך להבין לא רק את המשמעות העילית של המבע, אלא גם את המשמעות האילוקציונית שעומדת בתשתיתו. הבנה זו מחייבת ידע חוץ לשוני של נסיבות השיח, מאפייני התרבות ועוד.
יישומים בחקר החברה והתרבות
דרך ההתבוננות בפעולות הדיבור ניתן לאפיין את הקודים התרבותיים של חברות שונות וכן למצוא הבדלים בין קבוצות ובין מעמדות המשתייכים לאותה חברה. מכך ניתן להסיק כי לימוד שפה זרה ומעבר בין חברות ותרבויות שונות כרוך, בין השאר, ברכישת המיומנות לבצע בצורה תקנית והולמת את פעולות הדיבור.
הבדלים מגדריים
הדעות הרווחות בציבור באשר לדרכי הבקשה והסירוב של נשים מובילות לפרשנויות מוטעות אשר עשויות להיות פוגעניות כלפי נשים. ביטוי לכך ניתן למצוא בשיר של דן אלמגור משנת 1963 "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?", כאשר האקט הלוקציוני המגולם באמירת "לא" אינו מתפרש בהכרח כפעולת דיבור של סירוב, אלא כהסכמה ואולי אף כהזמנה.