cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאדג' סינקלייר
קריירה
סינקלייר שיחקה את התפקיד של לאלי במיני-סדרה משנת 1991 "The Orchid House" (מבוסס על ספרה של פיליס שאנד אלפרי באותו השם), בבימויו של הוראס אובה, וגם זכתה לשבחי המבקרים על תפקיד המשנה בסרט הטלוויזיה משנת 1992 Jonathan: The Boy Nobody Wanted עם ג'ו בת' ויליאמס. ב-1993, סינקלייר הגיעה ללונדון כדי להופיע במחזה The Lion, מאת מייקל אבנסטס, בבימויו של הוראס אובה. בשנת 1994, היא שיחקה תפקיד משנה בסיטקום של ABC, Me and the Boys, שבו כיכב סטיב הארווי. בשל תפקידה הקצר בתור המפקדת של USS Saratoga בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", סינקלייר מוכרת בתור האישה הראשונה לשמש כמפקדת בספינת הצי ב"מסע בין כוכבים". (ג'ואן לינוויל הופיעה כמפקדת בצי הרומולני 18 שנים קודם לכן.) שנים מאוחר יותר, סינקלייר גילמה את תפקיד אמו של ג'ורדי לה פורג', מפקד ספינת החלל Hera, ב"מסע בין כוכבים: הדור הבא".
התפקיד האחרון שלה היה בסיטקום "Dream On" רק חודש לפני מותה.
חיים אישיים
סינקלייר הייתה נשואה לרויסטון סינקלייר, שוטר ג'מייקני, מ-1956 עד 1969, והיו להם יחד שני בנים. ב-1982, סינקלייר נישאה לשחקן דין קומפטון, והם היו נשואים עד למותה. סינקלייר נפטרה ב-20 בדצמבר 1995 לאחר התמודדות בת 13 שנים עם לוקמיה. גופתה נשרפה והאפר שלה פוזר בעיר הולדתה בג'מייקה.
אלון קונפינו
אלון קונפינו (נולד ב-1 באפריל 1959) הוא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. מנהל המכון ללימודי שואה, רצח עם וזיכרון ופרופסור להיסטוריה ולימודי יהדות באוניברסיטה.
ביוגרפיה
קונפינו נולד וגדל בירושלים. אביו מיכאל קונפינו, היה פרופסור להיסטוריה (תחילה באוניברסיטה העברית, ואחר כך באוניברסיטת תל אביב), ואמו, הגר סרני, בתם של עדה ואנצו סרני. סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985 ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1992. שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת וירג'יניה. בשנת 2018 מונה כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
במהלך השנים קיבל, בין היתר, מענקים ומלגות של קרנות פולברייט, הומבולדט וליידי דייוויס, המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, המועצה לחקר מדעי החברה, האקדמיה הישראלית למדעים, המרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והמרכז הבינלאומי לחוקרים וודרו וילסון בוושינגטון.
בשנת 2012 כתב מבוא לתרגום הספר "השליח" מאת רות בונדי, הביוגרפיה של סבו אנצו סרני.
מחקריו
מחקריו מתמקדים בתיאוריה ובפרקטיקה של כתיבת היסטוריה המוצגת במיוחד בנושאי הזיכרון, התרבות והלאום. שתחילה תפסה את ההיסטוריה הגרמנית המודרנית כנקודת מוצא, אך התרחבה גם למקומות ותרבויות אחרות. קונפינו כהיסטוריון, מבקש להרחיב את הדיסציפלינה ההיסטורית, לאזורי המחקר והתיאוריה שבהם השיטה ההיסטורית פוגשת אתנוגרפיה, ספרות, אנתרופולוגיה ולימודי תרבות.
עולם ללא יהודים
ספרו של קונפינו "עולם ללא יהודים: הדמיון הנאצי - מרדיפות לרצח עם", פורסם באנגלית ב-2014 ומבקש להסביר את האנטישמיות הנאצית ואת השואה באמצעות התבוננות בדמיונם ובפנטזיות של הנאצים. הוא זכה לביקורות מעורבות, חלק מהמבקרים שיבחו את הניתוח של קונפינו על מקוריותו, בעוד שאחרים מבקרים אותו על כך שהוא מעלה טענות שאינן מגובות מספיק בראיות. הספר פורסם בעברית ב-2017.
הספר מבוסס על המחקר של קונפינו, בו הוא דוחה חלק מההסברים הפופולריים לנאציזם, במיוחד ההסברים המתמקדים בגזענות. הספר מתמקד בתקופה שבין 1933 ל-1939 ובפעולות והצהרות ציבוריות. תשובתו לשאלה מדוע ביצעו הנאצים רצח עם ביהודים היא ש"יהודים ייצגו את הזמן, המסמל מקורות היסטוריים מרושעים שהיה צריך למגר אותם כדי שתעלה הציוויליזציה הנאצית". הוא פתח תחום חדש למחקר וניתוח - "הדמיון והפנטזיה" בנוסף לאידאולוגיה של הנאצים.
במקום להדגיש את הגזענות, קונפינו מציע שהאנטישמיות הנאצית התבססה על הרבה יותר מגזענות מדעית. במקום זאת, רעיונות אודות מדע וגזע שונו כדי להתאים לאנטישמיות הקיצונית שנבעה בחלקם מהאנטישמיות הנוצרית. מה שחשוב יותר מגזענות מדעית היה סיפור על מקורות לאומיים. קונפינו דוחה את הרעיון, שקודם על ידי כמה היסטוריונים ואפולוגטים נוצרים, לפיו הנאצים ביקשו למגר את הנצרות: "מטרתם לא הייתה למגר את הנצרות אלא למגר את שורשיה היהודיים של הנצרות", בהתבסס על גרסה קיצונית של תאולוגיית החילופין שתממש (הקונפליקט בין הטענות הסותרות של היהדות והנצרות). היטלר השתמש במאבק האנטי-יהודי כדי להצדיק את מלחמת העולם השנייה "יהודים העניקו את המשמעות הכוללת למאבק הנאצי בין טוב לרע: המאבק המשיחי ליצירת תרבות נאצית היה תלוי בהשמדת היהודים". כאשר הנאצים שרפו ספרי תורה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938, לטענתו, הם ניתקו קשר מרכזי עם העבר ואפשרו גם לגרמנים וגם ליהודים לדמיין "עולם ללא יהודים".
במקום להתמקד במדיניות קונקרטית אנטי-יהודית, קונפינו מתמקד בחקר ה"רגישויות והרגשות "המונחים מאחוריו. בכך הוא נכנס לניתוח פסיכואנליטי של מנהיגי הנאצים, אף שנמנע מ"טרמינולוגיה פרוידיאנית בעליל". קונפינו מנסה לנתב דרך אמצע בין גישות המציגות את האנטישמיות הנאצית כקרע עם העבר ואלו הרואים בכך הרחבה של תופעות קודמות. הוא כותב כי "השואה הייתה הניסוי הראשון באנושות חדשה שהושגה באמצעות השמדה, אנושיות משוחררת מכבלי העבר שלה".
ספרים
באנגלית
מיכאל תפוח
מיכאל תפוח (נולד ב-16 ביולי 1948) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ואמרגן ישראלי, יושב ראש הוועד המנהל של איגוד האמרגנים ומפיקי אמנויות הבמה בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1984 הקים תפוח, יחד עם אתי אנטה-שגב, את חברת ההפקות "המון הפקות". במסגרת חברה זו שימשו השניים כמנהלים אישיים של אמנים כדוגמת גידי גוב, שלמה ארצי, נורית גלרון, ריקי גל ומאיר אריאל וכן הפיקו עבורם רבים מהאלבומים המצליחים של התקופה. בין האלבומים הבולטים שהפיקה החברה היו 21 מאלבומיו של אריק איינשטיין, שמונה מאלבומיה של נורית גלרון ושבעה מאלבומיו של גידי גוב.
תפוח שותף גם בחברות "המון ווליום", "הפקות תוצרת הארץ" ו"דומינו גרוס".
בשנת 2002 הגיש אריק איינשטיין תביעה אזרחית נגד תפוח, שעמו עבד במשך 24 שנים. תביעה זו הולידה מערכת השמצות והכפשות הדדיות, וחשפה מערכת יחסים עכורה שפרצה בין השניים, שהיו ידידים וחברי נפש. בכתב התביעה נטען כי איינשטיין נוצל על ידי אמרגנו, שחי כביכול על חשבון רווחיו העצומים של הזמר. תפוח, בכתב ההגנה, טען כי איינשטיין דווקא הרוויח ממון רב, והציג את עצם הגשת התביעה כחלק מבעיותיו האישיות של הזמר כ"אדם תלותי ומפונק". הסכסוך הסתיים בשנת 2009 בהסכם גישור.
בשנת 2012 שיחק ב"יחפים".
תפוח מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
אנדרס בוניפסיו
אנדרס בוניפסיו (באנגלית: Andrés Bonifacio; 30 בנובמבר 1863 - 10 במאי 1897) היה מנהיג מהפכני פיליפיני ונשיא הרפובליקה הטגאלוגית. הוא מכונה לעיתים קרובות "אבי המהפכה הפיליפינית". הוא היה אחד המייסדים ולאחר מכן המנהיג העליון של תנועת "Katipunan", תנועה שדרשה עצמאות של הפיליפינים משלטון קולוניאלי ספרדי וחוללה את המהפכה הפיליפינית.
ראשית חייו
אמו של בוניפסיו, קטלינה דה קסטרו, היא מסטיזה ספרדית. אביו, סנטיאגו בוניפסיו, היה ראש עיריית טננטה של טונדו. הוא למד בבית הספר פרטי לטינית ומתמטיקה. עם זאת, החינוך הרגיל שלו היה קצר כי נשר ממערכת החינוך, כשהיה כבן 14 כדי לתמוך באחיו לאחר ששני הוריהם מתו ממחלות.
בוניפסיו היה מבורך בידיים טובות עם חוש לאמנות חזותית, והכין עבודות יד ומכר אותן כמקור פרנסה. הוא גם הכין כרזות לחברות עסקיות. למעשה הקים עסק משפחתי משגשג שלו ושל אחיו, והם התקשרו עם חברות פרטיות וממשלתיות והיו להם תנאי תנאי מחיה נאותים.
בשנות העשרה המאוחרות שלו, הוא עבד כסוכן עבור חברת המסחר הבריטית פלמינג, שם הוא הפך לסוכן של זפת, קש וסחורות אחרות. מאוחר יותר עבר לחברת פרסל אנד קומפני, חברת סחר גרמנית, שם עבד כאחראי על מלאי המחסן. הוא היה גם שחקן תיאטרון ולעיתים קרובות מילא את תפקיד ברנרדו קרפיו, דמות בדיונית בפולקלור של טגאלוג.
בוניפסיו העשיר את האינטליגנציה הטבעית שלו בחינוך עצמי. הוא קרא ספרים על המהפכה הצרפתית, ביוגרפיות של נשיאי ארצות הברית, ספרים על אירועים עכשוויים בפיליפינים וגם רומנים כמו ״עלובי החיים״ של ויקטור הוגו, מלבד טאגאלוג וספרדית, הוא דיבר אנגלית, שאותה למד בעת שעבד בחברת ג'יי.אם פלמינג ושות'
הדינוזאור הטוב
הדינוזאור הטוב (באנגלית: The Good Dinosaur) הוא סרט דרמה באנימציה ממוחשבת של אולפני ההנפשה של וולט דיסני ופיקסאר.
אנדרס בוניפסיו
נישואין
אנדרס בוניפסיו היה נשוי פעמיים: תחילה למוניקה פאלומאר. היא הייתה שכנתו בטונדו. מוניקה מתה מצרעת ולא היו להם ילדים משותפים.
מיגינגו
מיגינגו (Migingo) הוא אי המשמש ככפר דייגים בקניה, ששטחו 2,000 מ"ר (0.49 אקר; 0.20 הקטאר). באי גרים, נכון ל-2009, 131 איש. לפיכך, האי, עם צפיפות של כ-65,500 אנשים לקמ"ר, נחשב כאי השישי הצפוף ביותר ברחבי כדור הארץ.
אנדרס בוניפסיו
נישואין
ב-1882 כאלמן בן 29, פגש את גרגוריה דה-ז'סוס בת ה-18, באמצעות בן דודו. גרגוריה, המכונה גם אוריאנג, הייתה בתו של אזרח מכובד ובעל קרקעות מקאלוקאן. ההורים של גרגוריה לא הסכימו בהתחלה ליחסים ביניהם, כי אנדרס היה שייך ל״בונים החופשיים״ שנחשבו אז אויבי הכנסייה הקתולית. הוריה בסופו של דבר נכנעו והם נישאו בטקס קתולי במרץ 1893 או 1894.
הדינוזאור הטוב
את הסרט ביים תחילה בוב פטרסון (שגם כתב אותו) אך באוגוסט 2013 הוא פוטר ודיסני לא הצליחו למצוא לו מחליף. ב-19 בספטמבר 2013 הודיעו דיסני ופיקסאר שהסרט נדחה ל-25 בנובמבר 2015. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-26 בנובמבר 2015. לפני הקרנת הסרט הוקרן הסרט הקצר "צוות העל של סנג'אי".
מיגינגו
היסטוריה
ישנה מחלוקת על מתי האי יושב על ידי בני האדם. על פי הדייגים דאלמס טמבו וג'ורג' קימבה, האי יושב ב-1991, ולפני כן היו רק ציפורים ונחשים על האי. על פי הדייג ג'וזף נסוגה, האי יושב ב-2004, כשכל מה שהיה באי היה בית נטוש.
אנדרס בוניפסיו
נישואין
נולד להם בן בתחילת 1896, אך הוא נפטר מאבעבועות שחורות בינקות.
הדינוזאור הטוב
עלילה
הסרט מתקיים במציאות שבה האסטרואיד שהשמיד את הדינוזאורים החמיץ את כדור הארץ. עלילת הסרט מתרחשת מיליוני שנים לאחר אירוע האסטרואיד. עד אז הספיקו הדינוזאורים לפתח ידע בחקלאות, הישרדות ועוד. במרכז העלילה עומדת משפחת אפטוזאורוס בת חמש נפשות: האב הנרי, האם מומה, הבת הבכורה ליבי, הבן האמצעי באק והבן הצעיר ארלו.
אנדרס בוניפסיו
התחלה
ב-1882 היה בוניפסיו אחד החברים המייסדים של ״לה ליגה פיליפינה״, ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים. עם זאת, לה ליגה התפרקה לאחר מפגש אחד כי אחד האנשים המרכזיים בארגון ריזאל נעצר. בוניפסיו, ואנשים אחרים החיו את "לה ליגה" בהיעדרו של ריזאל, ובוניפסיו היה פעיל בארגון תאים מקומיים במנילה, והפך לדובר הראשי של הארגון.
מיגינגו
סכסוך בין אוגנדה לקניה
ביוני 2004, המשטרה הימית של אוגנדה הקימה אוהל על האי ועליו דגל אוגנדה, לאחר שהשטח כבר היה בידי קניה. עם זאת, הסכסוך הדיפלומטי החל באופן רשמי רק בפברואר 2009, לאחר שקנייתים שהתגררו על האי נדרשו לרכוש אישורי מחייה על האי ממשלת אוגנדה.
הדינוזאור הטוב
עלילה
ארלו היינו אפטוזאור קטן בעל דימוי עצמי נמוך, אך מנסה להוכיח לעצמו ולאביו אחרת. בזמן ששאר האחים מצליחים במשימות קשות ומקבלים את הזכות לחתום על מאגר התירס, ארלו נכשל במשימותיו (הכוללות בעיקר האכלת תרנגולות) ולא מצליח להוכיח את עצמו. לפיכך אביו מחליט להטיל על ארלו משימה: ללכוד ולהרוג יצור לא ידוע המגיע לעיתים קרובות ואוכל את היבול. ארלו חדור המטרה מצליח ללכוד את היצור, ילד אנושי, אך במקום להרוג את הילד, ארלו משחרר אותו מהמלכודת, והילד נמלט מהאזור. אביו של ארלו מחליט להשלים את המלאכה. השניים יוצאים משטח הבית במשימה להרוג את הילד. אך איתני הטבע, דבר אשר משפיע על העלילה לאורך כל הסרט, מביאים למותו של האב.
אנדרס בוניפסיו
קטיפונאן
ב-7 ביולי 1892, יום לאחר פרסום הגירוש של ריזאל, הקימו את הקטיפונאן - ארגון מחתרת שדרש עצמאות מספרד באמצעות מרידה מזוינת. הארגון הושפע מהבונים החופשיים באמצעות חיקוי טקסים וצורת הארגון של המחתרת. בתוך המחתרת בוניפסיו השתמש בשם בדוי. מסמכים שנמצאו מציינים כי קטיפונאן הייתה קיימת כבר בינואר 1892.
מיגינגו
סכסוך בין אוגנדה לקניה
בהודעה לעיתונות של ממשלת אוגנדה ב-12 במרץ 2009, הממשלה הציעה לפתור את העניין על ידי סקר, תוך שימוש כקו מנחה בגבולות שנקבע בצו המושבה והפרוטקטורט של קניה 1926, אשר מופיע בחוקת אוגנדה. בצו זה נראה כי קו הגבול משיק לאי בקצה המערבי של האי פיראמיד ולקצו המערבי של האי אילמבה.
ב-27 במרץ 2009, שרי משתי הממשלות שטו לאי וקיימו שם משא ומתן, תוך פנייה לתושבי האי. המשא ומתן הסתיים ללא הצלחה. על פי סגן ראש ממשלת אוגנדה, אריה קטגאיה, שר הקרקעות של קניה, ג'יימס אורנגו , אמר למשלחת האוגנדית "צבועיים". הייתה דרישה של נציגי ממשלת קניה להוריד את הכוחות שפרשה משטרת אוגנדה. נציגי ממשלת אוגנדה אמרו כי יסירו את הדגל מהאי רק לאחר התייעצות עם נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני וכי השוטרים האוגנדים נמצאים על האי אך ורק כדי לשמור על החוק והסדר באי. בתגובה, השר לביטחון הפנים של קניה, ג'ושוע אורווה אוג'ודה השיב כי בעקבות זאת הוא ישלח כוחות משטרת קניה לאי.
הדינוזאור הטוב
עלילה
לאחר מכן, המשפחה מנסה באפיסת כוחות לקצור את היבול. ארלו מנסה לתרום יותר בעבודה החקלאית. ופתאום הוא מגלה שהילד חזר לגנוב את מזונם. נחוש לנקום ביצור לאחר שגרם בעקיפין למות אביו, ארלו רודף אחריו עד הנהר והשניים נסחפים הרחק מהבית. מיואש ופצוע, מנסה ארלו לחזור אל ביתו, אך כאשר ניסה להתקיף שוב את הילד, הוא גילה שהוא למעשה חברותי, חכם ומועיל. כאשר ארלו חיפש אחר מזון, הילד מצא עבורו עץ אוכמניות אך ממנו יצא נחש אדום ואיום (מחווה לנחש התנ"כי) שהתקיף את ארלו אך נהדף על ידי הילד.
פתאום, צץ מן היער סטירקוזאור בעל יצורים רבים על קרניו (לפי מקורות רשמיים מפיקסאר שמו פורסט וודבוש) שהתרשם מאומצו של הילד ולפיכך אמר לארלו שיוסיף את הילד לאוסף שלו אם ייתן לו שם, והדינוזאור המקורנן החל לזרות שמות אל הילד, וכך גם עשה ארלו. וכאשר ארלו זעק את השם ספוט, הילד הביט ושב אליו. "מובס", פורסט אומר לארלו שבדרך לביתו היצור יגן אליו. באותו לילה, השניים הציגו אחד לשני את סיפורם הכאוב, וגילו ששניהם גם סובלים מאובדן ובדידות (ארלו איבד את אביו וספוט את משפחתו). בבוקר למחרת, השניים המשיכו במסעם אל ביתו של ארלו, ונתקלו בקבוצה של פטרוזאורים שהונהגה על ידי טאנדרקלאפ, המסביר להם את סיפורו על כך שקיבל כוח נפשי מהסופה, וטוען שיוכל לעזור לארלו, אך כאשר הוא נראה טורף בפראיות יצור קטן וחסר אונים אשר היה חבוי בין הסלעים, לארלו ולספוט היה ברור שזה הזמן להסתלק, וכך עשו.
כאשר רצו מלהקת הפטרוזאורים, נתקלו בזוג טירנוזאורים בשם נאש וראמזי אשר תחילה הדפו את הפטרוזאורים, וכשנראה שהם עמדו להתקיף את ארלו, הם למעשה באו לעזור לו. השניים גם הציגו את אביהם, אשר כעס על אובדן עדר ארוכי הקרן שלהם. בנחישות רבה, ארלו אמר שספוט יוכל לאתר אותם, וכאשר נתנו לו לרחרח חתיכה מפרוותם, היצור הקטן מצא את העדר אך לפי סימנים שהיו על הדרך, גנבי בקר הסתתרו שם.
לכן ארלו, לפי בקשתו של בוטש, עמד על סלע באמצע המקום שבו שהה העדר, והחל לצרוח. כאשר עשה זאת, חבורת ולוצירפטורים הגיעה אל ארלו וניסו להתקיפם, אך נהדפו בידי הטירנוזאורים, מה שהוביל למנוסת העדר והתחיל מרדף אחר הגנבים. בסוף המרדף, ארלו וספוט עוזרים לטי רקסים להבריח את הגנבים ולהוביל את העדר למרעה חדש ששמה הדליקו מדורה. באותו הערב, כול אחד סיפר את סיפורו ובוטש הסביר לארלו שאין דבר רע בפחד, ושלא ניתן להביסו אלא לעבור דרכו. למחרת בבוקר, ארלו וספוט ממשיכים לעזור לטירנוזאורים להוביל את עדר ארוכי הקרן, כשלפתע זיהו את ההר שלידו גר ארלו. מיד, השניים רצו לעברו לאחר שנשלחו עם מחמאות ממשפחת הטירנוזאורים. כאשר המשיכו בדרכם, אדם מבוגר משך את תשומת לבו של ספוט, אך ארלו השיב אותו אליו.
פתאום, סופה נוספת הגיעה, וחבורת הפטרוזאורים שבה וחטפה את ספוט והשליכה את ארלו אל יער שרכים שבו נתקע ואיבד את הכרתו. כאשר זה קרה, הוא חלם שוב על אביו שנתן לו מילות עידוד לקום ולהציל את ספוט. כשהתעורר ארלו, הוא מצא את חבורת הפטרוזאורים ונלחם בהם. בסוף הקרב, כול הפטרוזאורים נשטפו במפל, וספוט קרע חתיכה מכנפו של טאנדרקלאפ וארלו השליך לעברו מקל והטביע גם אותו. עם התחזקותה של הסופה ובבואו של גל גדול, ארלו זינק אל ספוט והציל אותו ממוות. השניים עלו על יבשה קרובה, נחו והמשיכו בדרכם. כאשר הגיעו אל קרבת הבית, פגשו השניים משפחת בני אדם. ארלו החליט להשאיר את ספוט אצל המשפחה האנושית שתעניק לו חום וביטחון. השניים נפרדים וארלו מגיע אל ביתו מחוזק, בעל אמונה עצמית וביטחון. ארלו זוכה לבסוף להערכה שציפה לה כל כך, בכך שמותיר חותם בצורת טביעת כף רגלו על אבן במגדל מאגר התירס לצד טביעות כפות רגליהם של שאר בני משפחתו.
הפקה
בשל בעיות בסיפור פוטרו בקיץ 2013 במאי ומפיק הסרט. אד קטמול, נשיא פיקסאר, הסביר את פיטורו של בוב פרטסון ואמר כי "כל במאי מאוד עמוק בסרט שלו אך לפעמים פשוט צריך נקודת מבט שונה ולפטר את הבמאים...". פרטסון עבר לפיתוח פרויקט אחר בפיקסאר בעוד מפיק הסרט דניס ריים התפטר מרצון עצמו על מנת לעבוד על "ארץ המחר". בספטמבר 2013 נדחתה הפצת הסרט מ-30 במאי 2014 ל-25 בנובמבר 2015 (התאריך שתוכנן לסרט מוצאים את דורי) על מנת "לתת לסרט קצת יותר זמן".
ב-22 באוקטובר 2014 נודע כי פיטר זון, שהיה במאי משנה, יביים את הסרט.
ביקורות והכנסות
הסרט הכניס 123.1 מיליון דולר בצפון אמריקה ובשאר העולם ביחד 206 מיליון דולר, מה שאומר שהסרט הכניס בסה"כ 329 מיליון דולר, ומציב אותו כסרט בעל ההכנסות הנמוך ביותר של פיקסאר.
מבקרי סרטים רבים קטלו את הסרט בטענה שהיה חלש בהשוואה לסרטי פיקסאר אחרים, ושהיה מיועד יותר לקהל צעיר יותר. אחרים דווקא טענו שסרט זה הוא למעשה השתפרות של פיקסאר מסרטיהם האחרים.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
אנדרס בוניפסיו
קטיפונאן
במשך זמן מה, בונפסיו עבד עם שני הארגונים במקביל - קטיפונאן ולה ליגה. בסופו של דבר חל פיצול ברור בדרכם - לאחר שהתייאשו מדרך השלום של לה ליגה, והתמקדו בארגון הקטיפונאן. חברים שמרנים יותר, רובם עשירים, שעדיין האמינו ברפורמות בדרכי שלום, הקימו ארגון נפרד, שהתחייב להמשיך ולתמוך ברפורמיסטים בספרד. החברים הרדיקלים הצטרפו לקטיפונאן. ממנילה, ארגון המחתרת התפשט למספר מחוזות, כולל Batangas, Laguna, Cavite, Bulacan, Pampanga ו-Nueva Ecija. רוב חברי הארגון, הנקראים קטיפונרוס, הגיעו מהמעמדות הנמוכים והמעמד הבינוני, ורבים מהמנהיגים המקומיים היו דמויות בולטות בעיריות. בהתחלה התקבלו לארגון רק גברים, אבל מאוחר יותר איפשרו לנשים להצטרף אליהם ואשתו של בוניפסיו שימשה כדוגמה לנשים.
מלכתחילה, בוניפסיו היה אחד הקצינים הראשיים של קטיפונאן, אם כי הוא לא הפך למנהיג עליון או הנשיא עד 1895. הוא היה השלישי בהיררכיה של הארגון. לפני כן הוא שימש כמבקר הארגון וכאיש הכספים. לארגון היו חוקים משלו, מבנה ביורוקרטי ומנהיגות נבחרת. בכל מחוז המועצה העליונה של קטיפונאן תיאמה פעולותיה עם מועצת המחוז וכך גם במועצות המקומיות.
בתוך הארגון בוניפסיו פיתח ידידות חזקה עם אמיליו חסינטו, ששימש כיועצו ואיש סודו, וכן היה חבר המועצה העליונה. בוניפסיו אימץ את רעיונותיו של חסינטו כתורה הרשמית של הארגון. בוניפסיו כתב כמה מאמרים בשם הבדוי Agapito Bagumbayan. הארגון התרחב וגדל גם לאיים אחרים - מתוך פחות מ-300 חברים בינואר 1896, היו בו 30,000 עד 40,000 באוגוסט באותה שנה.
הגידול המהיר בפעילות הקטיפונאן עורר את חשדם של השלטונות הספרדים. בתחילת 1896, המודיעין הספרדי היה מודע לקיומו של הארגון המחתרתי, והחשודים היו תחת מעקב וחלקם נעצר. ב־3 במאי ערך בוניפסיו אספה כללית של ראשי קטיפונאן בפסיג, שם התלבטו מתי להתחיל במהפכה. בעוד כמה אישים, ובמיוחד בוניפסיו, האמינו כי מהפכה היא בלתי נמנעת, אחרים, במיוחד סנטיאגו אלווארז ואמיליו אגינלדו, שניהם מקוויט, הביעו הסתייגות - חילוקי הדעות בנוגע למרד המתוכנן היו בשל היעדר נשק חם. הקונצנזוס היה להתייעץ עם חוזה ריזאל לפני התחלת פעולה מזוינת. התברר שריזאל התנגד למהפכה, מתוך אמונה שעדיין מוקדם מדי. הוא המליץ ​​על הכנה נוספת, אך הציע, שאם אכן תתרחש המהפכה, עליהם לקבל את הנהגתו של אנטוניו לונה, שנחשב למנהיג צבאי מבריק.
תחילת ההתקוממות
בוניפסיו אסף אלפי חברי הארגון בקלוקאן, שם החליטו להתחיל את ההתקוממות. המועצה העליונה של קטיפונאן הכריזה על מהפכה ארצית חמושה נגד ספרד וקראה להתקפה מתואמת בו זמנית על הבירה מנילה ב-29 באוגוסט. בוניפסיו מינה מפקדים כדי להוביל את כוחות המורדים למנילה. מועצות קטיפונאניות אחרות הודיעו גם הן על תוכניותיהן. לפני פרוץ מעשי האיבה, ארגן בוניפסיו מחדש את הקטיפונאן כממשלה מהפכנית פתוחה דה פקטו, והם קראו למדינה ״רפובליקה טאגלוג״. הוא היה הנשיא והמפקד העליון של צבא המורדים. ב-28 באוגוסט פרסם בוניפסיו ההצהרה כללית על גיוס המונים למהפיכה הפיליפינית.
ב-30 באוגוסט 1896, בוניפסיו הוביל אישית התקפה על סן חואן דל מונטה כדי ללכוד את מחסן התחמושת של העיר ותחנת שאיבת מים (אשר סיפקה למנילה). כוחות המגן הספרדים נלחמו במאבק עיקש, עיכבו את כוחות המורדים, עד שהגיעו התגבורות. כוחותיו של בוניפסיו נסוגו עם נפגעים רבים. בוניפסיו וחבריו התארגנו מחדש ליד מאריקינה, סן מאטאו ומונטלבן. וכן התרחשו קרבות נוספים במקומות אחרים. ההשקפה המקובלת טענה שהמתקפה הכללית המתוכננת של קטיפונאן על מנילה בוטלה לטובת ההתקפה של בוניפסיו על סן חואן דל מונטה, שהציתה מרד כללי באזור. [39] עם זאת, מחקרים מאוחרים מראים כי הקרב על סן חואן דל מונטה של ​​בוניפסיו היה רק ​​חלק מקרב גדול יותר - "קרב על מנילה". למרות התהפוכות בשדה הקרב, בוניפסיו לא הובס לחלוטין והוא עדיין נחשב איום על הספרדים. יתר על כן, המרד התפשט למחוזות הסמוכים עד סוף אוגוסט.
קרבות ברחבי מנילה
בדצמבר 1896 הכירה ממשלת ספרד בשלושה מרכזים עיקריים של מרד: קוויט (בפיקוד מריאנו אלווארז, אמיליו אגינלדו ואחרים), בבולקאן (בפיקוד מריאנו ליאנרה) ומורונג (בפיקוד בוניפסיו). המרד היה מוצלח ביותר בקוויט, אשר נכבשה על ידי המורדים בספטמבר-אוקטובר 1896.
בעוד שמנילה נחשבת באופן מסורתי ל"מראה של המהפכה הפיליפינית", קוויט והעיריות הסובבות אותה נשאו את עיקר עול המערכה הצבאית הספרדית. המורדים באזור היו מעורבים בדרך כלל בלוחמת גרילה של פגע וברח נגד עמדות ספרדיות באזור מורונג, בוניפסיו שימש כטקטיקן של לוחמי הגרילה והוציא פקודות לאזורים אחרים בנוסף לגזרה שלו, אם כי המוניטין שלו נפגע כאשר הפסיד בקרבות שניהל בעצמו.
ב-7 בנובמבר 1896 הוביל בוניפסיו התקפה על סן מאטאו, מאריקינה ומונטלבן. הספרדים אולצו לסגת, והותירו את השטחים האלה למורדים, למעט מקום אחד בסן מאטאו, שבו התבצרו חיילים ספרדים. בעוד כוחותיו של בוניפסיו הטילו מצור על המקום, כוחות מורדים אחרים הקימו קווי הגנה לאורך הנהר נגנקה הסמוך, מפני תגבורות ספרדיות שהגיעו מכיוון מאריקינה. לאחר שלושה ימים התבצעו התקפות-הנגד הספרדיות דרך קווי ההגנה שעל נהר נאנגקה. הכוחות הספרדים כבשו מחדש את עמדות המורדים והפתיעו את בוניפסיו בסן מטאו, שהורה על נסיגה כללית לבלרה. המורדים הפכו לנרדפים, ובונפסיו כמעט נהרג מכדור בצווארו.
בונאפסיו בקוויט
לאחר התבוסה הקשה של בוניפסיו במנילה, הוא חיפש מקלט בקוויט, שם ניצחו המהפכנים. היו שם שני פלגים של הארגון במחוז קוויט, שהפכו ליריבים: ה״מגדלו״, בראשותו של דודו של אמיליו אגינלדו, באלדומרו אגינלדו, ופלג ה״מגדיוונג״, בראשותו של מריאנו אלוארז, דוד של אשתו של בוניפסיו. מנהיגי שני הפלגים באו מהמעמד העליון, בניגוד לבוניפסיו, שבא מן המעמד הבינוני הנמוך. לאחר ההצלחות הראשונות, הוציא אמיליו אגינלדו מנשר בשם מועצת השלטון של פלג המגדלו, שהכריזה על ממשלה זמנית ומהפכנית - למרות קיומה של ממשלת הקטיפונאן. אמיליו אגינלדו זכה במיוחד לתהילה על ניצחונות במחוז. פלג המגדלו ופלג המגדיוונג התעמתו על סמכות ועל סמכות שיפוטית ולא סייעו זה לזה בקרב. בוניפסיו, כמנהיג הכללי המוכר של המהפכה, הוזמן על ידי מנהיגי קוויט לנסות לאחד בין הפלגים. בדצמבר 1896 הוא נסע לקוויט בליווי אשתו, אחיו פרוקופיו וקריאקו, וכמה חיילים, ביניהם אמיליו ג'סינטו, מזכירו של בוניפסיו ויד ימינו.
בקוויט, גדל החיכוך בין בוניפסיו לבין מנהיגי המגדלו. אפולינריו מאביני, ששימש מאוחר יותר כיועץ של אמיליו אגינלדו, כתב כי בשלב זה מנהיגי המגדלדו "כבר לא כיבדו את סמכותו ואת צוויו של בונפסיו". הם ראו את התנהגותו השחצנית ״כמלך״, ואת קרבתו לפלג השני המגדיווג. לאגינלדו היו חילוקי דעות עם בוניפסיו בעניינים אסטרטגיים והאשים אותו בכיבוש העיר סילנג. הספרדים, כתבו לאגינלדו על האפשרות של משא ומתן לשלום. כאשר גילה בוניפסיו את התכתובת הזאת, הוא ומועצת מאגדיוונג דחו את שיחות השלום המוצעות האלה. בוניפסיו כעס על כך שהספרדים ראו באגינלדו את "מפקד המרד" במקומו. עם זאת, אגינלדו המשיך לארגן משא ומתן שבפועל לא התקיים. בוניפסיו האמין שאגינלדו מוכן להיכנע לספרדים.
על בוניפסיו נפוצו שמועות שונות: שהוא גנב כספים של הקטיפונאן; שאחותו הייתה פילגשו של כומר, והוא היה פרובוקטור ששילם לנזירים כדי שיגרמו לתסיסה. כמו כן הופצו מכתבים אנונימיים שאמרו לאנשי קוויט לא להלל את בוניפסיו משום שהוא היה אתאיסט, ולא משכיל. על פי מכתבים אלה, בוניפסיו לא היה ראוי לתואר סופרימו כי רק אלוהים היה בתואר ״העליון״. טענה אחרונה זו נעשתה על אף העובדה כי סופרימו נועד לשמש כתואר עם התפקיד נשיא המדינה, כדי להבדיל בין נשיא המועצה העליונה של קטיפונאן לבין נשיאי הפלגים השונים כמו המגדלו והמגדיוונג. בוניפסיו חשד כי השמועות מקורן במנהיג "מגדלדו", דניאל טירונה, והוא התעמת עמו.
ב-31 בדצמבר קיימו בוניפסיו וראשי ה״מגדלו״ וה״מגדיוונג״ מפגש באימוס, לכאורה כדי לקבוע את השליטה על קוויט על מנת לשים קץ ליריבות בין שני הפלגים. השאלה האם הקטיפונאן צריך להיות מוחלף על ידי ממשלה מהפכנית הועלה על ידי המגדלו, והנושא האפיל על סוגיית היריבות. המגדלו טען כי הקטיפונאן, כארגון סודי, היה צריך להפסיק להתקיים לאחר שהמהפכה החלה. הם גם טענו כי השליטה בקוויט לא צריכה להיות מחולקת. בוניפסיו והמגדיוונג טענו כי הקטיפונאן שימשה כממשלתם המהפכנית, שכן הייתה לה חוקה משלה, נוהלים וממשלות פרובינציאליות ועיריות. עם ארגון מחדש, בוניפסיו קיבל יד חופשית למנות ועדה להקמת הממשלה החדשה. הוא הטיל על אמיליו אגינלדו לתעד את הפרוטוקולים של הפגישה אך אלה מעולם לא נעשו.
כנס טיחרוס
בוניפסיו, אף על פי שהיה מודע לחלוטין למתקפה הספרדית בפרז דסמריאנה, לא הציע שום עזרה לפלג מגדלו. ב־22 במרץ 1897 קיימו המנהיגים המהפכניים מפגש חשוב במעוז של הנזירים בטיחרוס כדי לחדש את הדיונים על המתח המתגבר בין המגדלו למגדיוונג. וגם ליישב אחת ולתמיד את נושא הממשל בתוך קטיפונאן באמצעות בחירות. וכן לדון בעניין האם על הנהגת "קטיפונאן" להקים מדינה מלוכנית או רפובליקה. בוניפסיו הגן על כך שיש לשמור עליה כעל רפובליקה. לדבריו, כל חבריה ישרתו לפי עקרונות החירות, השוויון והאחווה, שעליהם הוקמה הרפובליקה. למרות החששות של בוניפסיו על היעדר נציגים ממחוזות אחרים, הוא היה חייב להמשיך בבחירות.
לפני הבחירות, הוא ביקש שהתוצאות תכובדנה על ידי כולם. פלג המגדלו הצביע בעד אמיליו אגינלדו למרות העדרו, כי היה מעורב בקרב פרז דסמריאס המתמשך. הממשלה המהפכנית, הידועה כיום בשם הרפובליקה של ביאק- בטו נאן, הגדירה עצמה כרפובליקה הפיליפינית. מצב זה נמשך יותר מחודש. לאחר מכן הוקמה ממשלה מהפכנית נוספת, הידועה כיום כ"רפובליקה הפיליפינית הראשונה", עם אגינלדו כנשיא, נוסדה ב-23 בינואר 1899.
בוניפסיו קיבל את המקום השני בבחירה לנשיאות. הוצע לו לקבל את תפקיד סגן הנשיא באופן אוטומטי, הוא דחה את ההצעה והבחירות נמשכו. מריאנו טריאס מהמגדיוונג נבחר לסגן הנשיא. בוניפסיו היה האחרון שנבחר, כשר הפנים. מזועזע ונרגז מתוצאות הבחירות, לא קיבל בוניפסיו את התוצאות, והכריז כמי שכינס את הבחירות, וכמי שהוא יושב המועצה - הוא מבטל את הבחירות.
למרות זאת, ב־23 במרץ 1897, למחרת ועידת טיחרוס, הושבע אגינלדו את שבועת הנשיא בקפלה בהנהגתו של הכומר הקתולי קנון וילפרנקה, שהיה נתון לסמכותו של האפיפיור ברומא. שומרים הוצבו מחוץ לכנסייה עם הוראות קפדניות שלא לתת להיכנס למורדים לא רצויים מסיעת מאגדיוונג, בעוד שהשבעת הממשלה התקיימה.
בינתיים, בוניפסיו נפגש עם תומכיו הנותרים וטען כי הבחירות היו הונאה והאשים אגינלדו בבגידה משום שניהל משא ומתן עם ספרד. היו להם עדויות כי פתקי הצבעה הגיעו כבר מסומנים, והיו עוד שיטות זיוף נוספות בבחירות. העימות בין שני האישים נמשך והתעצם וכל צד מגייס תומכים, וחותם הסכמים עם קבוצות ומנהיגים מקומיים.
משפט ומוות
באפריל 1897 הורה אגינלדו לעצור את בוניפסיו לאחר שקיבל מכתב ובו שנאמר בו כי בוניפסיו שרף כפר והורה על שריפת כנסייה, ושדד בהמות עבודה לאחר שאנשי העיירה סירבו לשמוע להוראותיו. ב-25 באפריל, קבוצה של אנשיו של אגונילדו בראשות קולונל בונזון ומייג'ור חוסה פאו תפסו את בוניפסיו במחנה שלו. בוניפסיו קיבל אותם בלבביות, אבל למחרת, תקפו את המחנה, בוניפסיו הופתע וסירב להיאבק נגד חיילים פילפינים, וציווה לאנשיו לנצור את האש. בוניפסיו נורה בזרועו על ידי בונזון, ופאו דקר אותו בצוואר. אחיו של אנדריס, סיריאקו, נורה למוות, בעוד אחיו השני רוקופיו הוכה, ואשתו גרגוריה נאנסה על ידי בונזון. מהמחנה שלו באינדאנג נילקח בוניפסיו מורעב למחצה ופצוע לנאייק, שהפכה למפקדה של הנשיא אגינלדו.
מיגינגו
תביעות טריטוריאליות
האי נתבע על ידי אוגנדה ב-2008, לאחר שהוא נמצא היה כבר בבעלות קניה. על פי מחקר שהתפרסם ביולי 2009, האי נמצא כ- מזרחית לגבול בין שתי המדינות. בעלות טריטוריאלית של קניה על האי מוצגת באופן עקבי במפות ובמסמכים מאז 1926.
כמו כן, חלק מהסכסוך נבע סביב זכויות הדיג הרווחיות, בעיקר של נסיכת הנילוס. ביולי 2009, שינתה ממשלת אוגנדה את עמדתה הרשמית וקבעה בעוד האי נמצא בשטח קניה, חלק ניכר מהים המוקף מסביב לאי שייכים לה, וכן כי הדייגים מקניה דוגים פולשים באופן לא חוקי לשטחה של אוגנדה. לבסוף, אוגנדה הסכימה להסיר את הדגל, להסיג את הכוחות הצבאיים ואת הכוחות המשטרתיים מהאי. קו תיחום משותף של הגבול בין שתי המדינות הושק ב-2 ביוני 2009.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין לשנת 2009, על האי התגררו 131 תושבים, בעיקר דייגים וסוחרי דגים. על האי נמצאים ארבעה פאבים, מספר בתי בושת ובית מרקחת. על פי נתונים אלו, צפיפות האי היא כ-65,500 אנשים לקמ"ר.
אנדרס בוניפסיו
משפט ומוות
בנאייק, בונאפסיו ואחיו פרוקופיו הועמדו לדין באשמת המרדה ובגידה נגד ממשלתו של אגינלדו וקנוניה לרצוח את הנשיא. חבר המושבעים היה מורכב כולו מאנשיו של אגינלדו ואפילו סנגורו של בוניפסיו עצמו הכריז על אשמתו של מרשו. בוניפסיו נמנע מלהתעמת עם עד המדינה באשמת הקנוניה לרצח בטענה כי האחרון נהרג בקרב. עם זאת, לאחר המשפט העד נראה בחיים יחד עם התובעים.
האחים בוניפסיו נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש מוות. אגינלדו שינה את גזר-הדין לגירוש ב־8 במאי 1897, אבל פיו דל פילאר ומריאנו נוריאל שכנעו אותו לחזור בו, כדי לשמור על אחדות. האחים בוניפסיו הוצאו להורג ב-10 במאי 1897 בהרי מרגונדון. אפולינריו מאביני כתב כי מותו של בוניפסיו גרם למורדים רבים ממנילה, שבאו לעזור ללוחמים בקוויט לפרוש משדה המלחמה. באזורים אחרים, עמיתיו הקרובים של בוניפסיו, כמו אמיליו ג'סינטו ומאקריו סקאי, המשיכו את ארגון הקטיפונאן ולא הכירו מעולם בסמכותו של אגינלדו.
מחלוקת היסטורית והערכה
ההערכה ההיסטורית של בונאפסיו כוללת כמה נקודות במחלוקת. מותו נתפס כהוצאה להורג מוצדקת עקב בגידה ורצח פוליטי. לעומת זאת כמה היסטוריונים רואים בו את הנשיא הראשון של הפיליפינים במקום את אגינלדו. כמה היסטוריונים גם סברו כי בונפסיו תפס את מקומו של חוסה ריזאל כגיבור הלאומי הפיליפיני.
תיאודורו אגונצ'ילו כתב כי ערעור הסמכות של בוניפסיו באגינלדו היווה סכנה למהפכה, שכן פיצול בכוחות המורדים היה מביא לתבוסה כמעט מוחלטת לאויב הספרדי המאוחד והמזוין. לעומת זאת, רנטו קונסטנטינו טוען כי בוניפסיו לא היווה סכנה למהפכה בכלל כי הוא עדיין תכנן להילחם בספרד, אבל היה בהחלט איום על מנהיגי הקאוויטים שרצו לשלוט במהפכה, ולכן הוא חוסל. קונסטנטינו התנגד לבוניפסיו משום שלא הייתה לו שום תוכנית לפשרה עם הספרדים, בניגוד לקבוצה של מנהיגי קוויט שרצו לעשות פשרה מה שהביא לחתימת הסכם ביאק-נא-באטו. זהו הסכם בין הספרדים והמורדים, שהביא להפסקת רוב הקרבות והמרד, והגליית המנהיגים. אגינלדו, שהוגלה להונג קונג, ובסופו של דבר היה בן ברית לא רשמי של ארצות הברית במלחמתה עם ספרד, וחזר להנהיג את המהפכה.
היסטוריונים דנו גם במניעים של ממשלת קוויט להחליף את בוניפסיו, והאם הייתה לה הזכות לעשות זאת. מועצת מחוז מג'דלו, שסייעה בהקמת הממשלה הרפובליקנית בראשות אחד משלהם, הייתה רק אחת מאותן מועצות רבות שהתכנסו תחת ממשלת קטיפונאן הקיימת. לכן, אגינלדו וסיעתו עשויים להחשב כמתנגדי הממשלה הקיימת, והפרת סמכותו של בוניפסיו שהיה ראש הממשלה המכהן. סמכותו של אגינלדו לא הוכרה מיד על ידי כל המורדים. אם בוניפסיו היה נמלט מקוויט, הייתה לו הזכות כמנהיג קטיפונאן להעמיד לדין את אגינלדו באשמת בגידה במקום המצב ההפוך. קונסטנטינו ווילאנובה טוען כי המאבק בין שני המנהיגים קשור להבדלים המעמדיים: אגינלדו היה שייך למעמד העליון שביקש לצבור כוח פוליטי על חשבון כוחו של בונפסיו שנתמך על ידי המעמד הבינוני והנמוך. ישנה טענה כי המאבק היה גם מאבק אתני-אזורי - בוניפסיו היה שייך לאזור אחר, ונתמך על ידי אזורים אחרים בפילפינים, ואילו מוקד הכוח של אגינלדו היה באזור קוויט, שם הוא תפס את בוניפסיו ואחיו.
ישנם תיאורים שונים על אופן ביצוע ההוצאות להורג של בוניפסיו. מפקד יחידת ההוצאה להורג, אמר כי בוניפסיו נורה למוות, ונקבר בקבר שטחי שסומן על ידי ענפים. גם לגבי דרך מותו ישנם חילוקי דעות, חלקן טוענות כי הוא ניסה לברוח ונורה, חלקן טוענות כי לאחר פציעתו הוא למעשה היה חלש לעמוד ומת מפצעיו. אין הסכמה על דרך מותו, ומטילים ספק אם אמנם התגלו עצמותיו לאחר שנים.
כמה היסטוריונים כמו מילאגרוס גררו, עמנואל אנקרנסיון, רמון וילגאס ומייקל צ'ארלסטון צ'ואה, מעלים את הטענה של ההכרה בבוניפסיו כנשיא הראשון של הפיליפינים, במקום אגינלדו, שהוכר רשמית. השקפה זו מבוססת על מעמדו כנשיא/סופרימו של הממשלה הקטיפונאנית בשנים 1896–1897. דעה זו גם מדגישה כי בונפסיו הקים ממשלה באמצעות ארגון הקטיפונאן לפני הממשלה שהוקמה בראשות אגינלדו שהוקמה בטיחורס.
חוסה ריזאל נחשב לגיבור הלאומי, גם בוניפסיו נחשב כמועמד ראוי לתואר על בסיס חלקו בבניית המהפכה הפיליפינית. תיאודורו אגונצ'ילו מציין, כי הגיבור הלאומי הפיליפיני, בניגוד למדינות אחרות, אינו "מנהיג כוחות השחרור". רנטו קונסטנטינו כותב כי ריזאל הוא "גיבור בחסות ארצות הברית" שקודם כגיבור פיליפיני הגדול ביותר בתקופה הקולוניאלית האמריקנית של הפיליפינים - לאחר שאגינלדו הפסיד במלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
ארצות הברית קידמה את דמותו של ריזאל, כמייצג את הרעיון של מתינות, במקום דמויות רדיקליות יותר שרעיונותיהם יכלו לעורר התנגדות נגד השלטון האמריקאי. באופן ספציפי, ריזאל נבחר על פני בוניפסיו אשר נתפס "רדיקלי מדי" בעיני האמריקאים.
מתקיים ויכוח בין ההיסטוריונים האם שני האישים האלה - ריזאל ובניפסיו ראויים לתואר גיבורים לאומיים. הם דמויות מוכרות על ידי המוני הפיליפינים, וישנם ימים בשנה שבהם הם נזכרים, בהכרזה רשמית עליהם כגיבורי הפיליפינים - כל אחד מציין דרך שונה שהמהפיכה הייתה צריכה ללכת - בונפסיו דגל במרד גלוי, וריזאל דגל בהמתנה ובאיסוף כוח צבאי גדול יותר. שניהם הוצאו להורג על דעותיהם הפוליטיות בהקשר לעתיד הפיליפינים.
רעידת האדמה באורוויל קליפורניה (1975)
רעידת האדמה באורוויל קליפורניה התרחשה ב-1 אוגוסט 1975 והייתה במגניטודה 5.9. היא מפורסמת בכך, שהיא אחת משתי רעידות אדמה שהתרחשו במערב, ואשר נחזו מראש.
מוקד רעידת האדמה היה כ- 8 קמ' מדר'-דרום מזרח לעיירה אורוויל, קליפורניה ובעומק של כ- 5 קילומטר מתחת לסכר אורוויל ולאגם שנוצר בעקבות הקמתו. חיזוי הרעידה התבצע בהתרעה של מספר שעות, בעקבות רצף חריג של רעידות אדמה קטנות יותר שבדיעבד התברר שהן אכן היו רעידות מקדימות לרעידה העיקרית.
המהנדסים שבנו את הסכר רצו לדעת אם סיסמיות מושרית תתרחש גם מאחורי הסכר שבנו באורוויל, וכך הם הקימו שם תחנת סייסמוגרפית שסימנה ORV. המאגר התמלא לראשונה עד אפס מקום ביולי 1969 והיה שקט במשך כמעט שש שנים. החיישנים הסיסמיים לא רשמו עלייה כלשהי בפעילות הסייסמית סביב האגם. זה השתנה לפתע ב-28 ביוני 1975, כאשר רעידת אדמה במגניטודה 3.5 התרחשה מדרום לאגם. במהלך חודש יולי שאחריו, נרשמו כמעט 20 זעזועים קלים באותו אזור, עד שרעידת אדמה במגניטודה 4.7 התרחשה ב-1 באוגוסט, ואחריה נרשמה רעידת אדמה במגניטודה 5.7, שהורגשה בחלקים נרחבים של צפון קליפורניה. אפילו בקרסון סיטי, נבאדה. הרעידה גרמה נזק קל למבנים בעיר אורוויל, אך הותירה את הסכר על כנו. לאחר עוד חודש בערך שכך רצף רעידות האדמה.
מדוע לקח כל כך הרבה זמן עד שאגם אורוויל הראה סימנים כלשהם של סיסמיות מושרה? שאלה זו מעולם לא זכתה לתשובה מלאה, אך ההשערה הנוכחית היא כדלקמן: במהלך חורף 1974/75 שוחררו כמויות גדולות של מים מהאגם כדי לפנות מקום להפשרת השלג באביב 1975. במהלך האביב, האגם התמלא מהר מאוד. התיאוריה היא שהשינוי המהיר בלחץ ההידרוסטטי השפיע בדרך כלשהי על שבר רדום מדרום לאגם.
רעידת האדמה הזו נחשבת כרעידת אדמה מושרית שהתרחשה בעקבות עומס המים על קרום כדור הארץ שמתחת למסת המים, עומס שלא היה קיים לפני הקמת הסכר והיווצרות האגם. מדובר במסת מים של 4.3 מיליארד מטרים מעוקבים של מים. זו הייתה רעידת האדמה בגודל משמעותי היחידה בארצות הברית, שנחזתה מראש והשנייה במערב בכלל. לא רק העומס כשלעצמו גורם לרעידת אדמה מושרית. כל פיסת סלע מתחת לרגלינו מכילה מעט מים בנקבוביותיה. בחללים אלו, לפעמים מיקרוסקופיים, קיימים מינרלים שונים. כשמים נוספים נכנסים לסלעים האלה, לחץ הנקבוביות בפנים עולה, ומגדיל במעט את המרחקים בין מרכיבי המינרלים. עם זאת, אם הסלעים נחצים על ידי העתק רדום בלתי פעיל, העלייה בלחץ הנקבוביות מפחיתה את החיכוך לאורך ההעתק ועלולה לאפשר לרעידת אדמה להתרחש.
מתקפת שלזיה התחתית
המתקפה
קונייב התכוון לפרוץ מראשי הגשר של שטינאו ואולאווה, שאובטחו בתום מתקפת ויסלה-אודר, ב-8 בפברואר. הוא הקדים את המתקפה הראשונית בהפגזה ארטילרית בת חמישים דקות, חייליו חצו את קווי הזינוק בשעה 06:00. עד סוף היום חודי החנית של החזית חדרו כ-60 ק"מ. ארמיית הטנקים ה-3 של המשמר קיבלה הוראה לנוע דרומה ולאחר מכן מזרחה על מנת לכתר את העיר ברסלאו מאחור, בעוד ארמיית הטנקים הרביעית המשיכה בדחיפה מערבה מראש הגשר של שטינאו.
עד 15 בפברואר, כוחות משני ראשי הגשר כיתרו את ברסלאו בעוד ארמיית המשמר המשוריינת השלישית סגרה את הפער מערבה, רק גורמים של דיוויזיית הרגלים ה-269 הגרמנית הצליחו לסגת. עוד 35,000 חיילים ו-80,000 אזרחים כותרו בברסלאו. המצור על ברסלאו נמשך עד סוף המלחמה.
ארמיית הטנקים הרביעית, בינתיים, דחפה הרחק קדימה לעבר נהר הנייסה, כנגד התנגדות מסוימת של ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-14 בפברואר, שני קורפוסים גרמניים (קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד וקורפוס הפאנצר ה-24) פתחו במתקפת נגד פתאומית שהותירה את כוחו של לליושנקו במאבק נואש כדי להימנע מכיתור. הגרמנים לא הצליחו לסגור את הכיתור, והפסיקו את פעולות התקיפה תוך חמישה ימים, כאשר הארמייה ה-52 וארמיית המשמר המשוריינת השלישית הצליחו לאבטח את אגפי עמדתו של לליושנקו.
ב-24 בפברואר, מול תגבורת גרמנית כבדה, הפסיק קונייב את השלב ההתקפי של המבצעים, לאחר שהבטיח ראש גשר קטן מעבר לנייסה ליד פורסט. זה הגדיר למעשה את קווי ההתחלה בגזרה זו לקרב על ברלין, או מתקפת ברלין, חודשיים לאחר מכן.
לאחר מכן
שרנר ניסה לזכות בשטח מסוים במהלך מרץ עם התקפות נגד מוצלחות בלובן ובשטריגאו. אולם מתקפה להסרת המצור על ברסלאו הופרעה על ידי מתקפה על האגף הימני של החזית האוקראינית הראשונה לדרום מזרח: מתקפת שלזיה העילית.
סולארי
סולארי היא מילה לועזית שמשמעותה "שמשי". {{פירושונים| אישים ששם משפחתם הוא סולארי:
רחוב חזון איש
רחוב חזון איש הוא רחוב במרכז בני ברק. הרחוב חוצה את מרכז בני ברק מצפון לדרום, תחילתו ברחוב רבי עקיבא וקצהו הדרומי פולש לשטח השיפוט של רמת גן, סמוך לשכונת רמת עמידר.
סולארי
ראו גם
}}
רחוב חזון איש
היסטוריה
עד שנות ה-50 שימש הרחוב כגבול המזרחי של בני ברק, התוחם את שכונת זיכרון מאיר ממזרח. ממערב ומדרום לו שכנו פרדסים וחורשות. בשנות ה-40 הם שימשו כמקומות מסתור ומוקדי פעילות של אנשי אצ"ל ולח"י. בשנות ה-40 עבר החזון איש מגבעת רוקח להתגורר בבית שנבנה עבורו במרכז הרחוב. הוא נהג לטייל לצורכי בריאות במעלה הרחוב, לאורך "פרדס ברמן" שבחלקו הדרומי של הרחוב. לאחר פטירת החזון איש נקרא הרחוב על שמו. בית החזון איש ניצב על תלו, עליו נוספו קומות חדשות, והוא משמש כתלמוד התורה "תשב"ר". התלמוד-תורה קרוי על שם החזון איש. בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה עבור התלמוד-תורה מבנה נוסף ברחוב סמוך. בסמוך למבנה הישן של תלמוד תורה "תשב"ר", מוביל הרחוב לשיכון סאטמר.
לאחר פטירת החזון איש הוקם בשטח הגובל עם רחוב חזון איש, מול "פרדס ברמן", שיכון חזון איש, עבור משפחות תלמידי החזון איש.
בקצהו הדרומי של הרחוב, בהמשך שכונת רמת דוד, שוכנים שני בתי הקברות העירוניים - בית הקברות שומרי שבת ובית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'. במתחם קיימת חלקה נוספת של חסידות ויז'ניץ. בשל מיקומם של בתי הקברות בקצה רחוב חזון איש, משמש הרחוב למסעות הלוויה שבהם פוסעים המלווים רגלי עד לבית הקברות. מול בתי הקברות, בשטח השיפוט של רמת גן, נבנתה שכונת מרום נווה.
ברחוב חזון איש שוכנים מספר מוסדות תורה וחסידות, ובהם: מרכז חסידות אשלג (של האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג) ומרכז חסידות אוזרוב, ובתי המדרש של חסידות באבוב, חסידות סרט ויז'ניץ וענף של חסידות אלכסנדר.
בתחילת רחוב חזון איש, בסמוך למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש, התגורר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. מערבית למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש מפגש הרחובות רבי עקיבא-הרב שך. שני הרחובות, רחוב חזון איש ורחוב הרב שך, חוצים ביחד את כל העיר בני ברק לרוחבה.
תוצר
תוצר הוא מונח המבטא את שוויים של כלל המוצרים (הסחורות והשירותים) שיש להם ערך כספי, שמופקים במשק מסוים. במקרו כלכלה, מקובל למדוד את התוצר במשקים מסדר גודל של מדינה, ביחידות זמן של שנה ובאמצעות דולר אמריקני.
את המילה תוצר חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי.
אורורניס
אורורניס (שם מדעי: Aurornis, "אורורה" מלטינית="שחר", "אורניס" מיוונית "עוף") הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן-גוף מקבוצת אביאלאה, שחי בתקופת היורה, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו.
אורורניס היה דינוזאור מנוצה, והמאובן שלו מראה נוצות פלומה על זנבו וצווארו. הוא אחד הדינוזאורים המנוצים הקדומים ביותר המוכרים למדע, קדום אף מארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון. על פי מאפייני שלד רבים של אורורניס, הוא מסווג בין חבריה הקדומים ביותר של האביאלאה, קבוצה של דינוזאורים מנוצים שמהם התפתחו העופות. הוא עשוי להיות אב קדמון ישיר של הארכאופטריקס, ודרכו של כל העופות בני-ימינו.
גילוי
מאובן יחיד של אורורניס התגלה בשנת 2013 בתצורת טיאוג'ישאן במחוז ליאונינג שבסין, על ידי צוות בינלאומי של פלאונטולוגים מבלגיה, בריטניה, איטליה, סין וצרפת. המאובן, שקיבל את הסימון הקטלוגי YFGP-T5198, מראה את השלד כולו ברמת פירוט גבוהה מאוד, וכן רישומי נוצות פלומה על הזנב, הצוואר והחזה. שם הסוג "אורורניס" הוא הלחם של המילה הלטינית "אורורה" ("שחר") והמילה היוונית "אורניס" ("עוף"), ונבחר כדי לבטא את המקום שתופס הסוג בראשית העץ האבולוציוני של העופות. שם המין "שׂ'וּאי" נבחר לכבודו של שׂ'וּ שִׂינְג, פלאונטולוג סיני שתרם רבות לגילוי וחקר של דינוזאורים מנוצים. גילוי אורורניס פורסם בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר במאי 2013.
תיארוך
מאובן אורורניס התגלה בתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון. חשיבות תיארוך זה היא בהיותו קדום מזה של הדינוזאורים המנוצים שהתגלו לפני-כן בתצורות יישיין וג'יופוטאנג בליאונינג (כ-125 עד 110 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון), וקדום אף משל ארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון.
אנטומיה ומורפולוגיה
בדומה לארכאופטריקס, אורורניס הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של עורב. אורך המאובן הוא כ-50 סנטימטרים, כמחצית מכך אורכו של הזנב.
בדומה לארכאופטריקס, לאורורניס היו זרועות ארוכות יחסית, עם אצבעות בלתי מאוחות מצוידות בטפרים, מקור בעל שיניים, וזנב ארוך בעל חוליות רבות בלתי-מאוחות, בניגוד לשלד הזנב הקצר ומאוחה של עופות בני ימינו. המאובן מראה בבירור רישומי נוצות פלומה על הזנב, החזה והצוואר, אך בניגוד למאובני ארכאופטריקס אינו מראה רישומי אברות תעופה על הזרועות והזנב.
אבולוציה
חשיבותו המרובה של אורורניס לפיענוח האבולוציה של העופות נובעת בחלקה מן התיארוך הקדום שלו, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון. בניגוד למרבית סוגי הדינוזאורים המנוצים שהתגלו עד היום, אורורניס קדום מארכאופטריקס, המתוארך לתקופה של 150 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו. יתר-על-כן, המאובן המפורט להפליא של אורורניס איפשר למגליו לחשב את העץ האבולוציוני של הדינוזאורים המנוצים והעופות הקדומים על פי כמעט 1,500 מאפיינים מורפולוגיים של השלד, לעומת כ-200 מאפיינים בלבד בחישובים קודמים.
על פי עץ זה חישבו מגלי אורורניס שהוא ממוקם בבסיסה של שושלת האביאלאה, ביחד עם אנכיאורניס ושיאוטינגיה, ומעט לפני ארכאופטריקס. לעומת זאת מצא החישוב שדינוזאורים מנוצים אחרים, כמו אפידקסיפטריקס, קבוצת הטרודוניים וקבוצת הדרומאוזאוריים, הן ענפים צדדיים שלא היו אבות ישירים של העופות.
שמשי
{{פירושונים|
מקסימה, מלכת הולנד
מקסימה, מלכת הולנד, או בשמה המקורי מקסימה סורגייטה סרוטי (Máxima Zorreguieta Cerruti; נולדה ב-17 במאי 1971) היא רעייתו של מלך הולנד וילם-אלכסנדר ואם בנותיהם, הנסיכות קתרינה אמליה, אלכסיה ואריאנה.
שנותיה הראשונות
מקסימה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה בתם של חורחה הורסיו סורגייטה, פוליטיקאי ולאחר מכן שר החקלאות בממשלתו של חורחה רפאל וידלה בזמן המשטר הצבאי בארגנטינה ואשתו השנייה מריה דל כרמן. לה שני אחים ואחות ובנוסף לכך יש לה שלוש אחיות למחצה מנישואיו הראשונים של אביה. היא ממוצא איטלקי, פורטוגזי ובסקי. לאחר לימודיה בתיכון היא החלה ללמוד לתואר בכלכלה ובמהלך לימודיה עבדה כבנקאית בבנק השקעות. לאחר סיום לימודיה עבדה ככלכלנית בחברות בינלאומיות גדולות באירופה, ארגנטינה וניו יורק.
משפחה ונישואים
ב-1999 נפגשה סרוטי לראשונה עם בעלה לעתיד, יורש העצר ההולנדי וילם-אלכסנדר במהלך פסטיבל האביב בסביליה. לאחר היכרותם הם קבעו להיפגש שוב בניו יורק, שם עבדה מקסימה. זמן רב אחרי שהתחילו לצאת מקסימה עדיין לא פגשה את הוריו של וילם-אלכסנדר (המלכה ביאטריקס והנסיך קלאוס). בריאיון לעיתונות סיפרו בני הזוג שהנסיך סיפר לאשתו לעתיד כי הוא נסיך ובן למשפחת מלוכה זמן רב לאחר שהכירו. הידיעה על מערכת היחסים בין בני הזוג עוררה מחלוקת בהולנד לאור העובדה שאביה של סרוטי מילא תפקידים בדיקטטורה הצבאית בארגנטינה. ב-2001 הזוג הודיע על אירוסיו והפרלמנט ההולנדי אישר לנסיך להמשיך לכהן כיורש עצר לאחר חתונתם לאחר שגילו שאביה לא לקח חלק במלחמה המלוכלכת שהייתה בארגנטינה. במהלך ההודעה על האירוסין הפתיעה מקסימה את העם בכך שהיא מדברת הולנדית. שנה לאחר מכן נישא הזוג באמסטרדם ולאור המחלוקת שהתנהלה סביבו בהולנד אביה בחר שלא להיות נוכח בחתונה. מאז החתונה החזיקה סרוטי בתואר "נסיכת אורנג'" (כעת "מלכת הולנד") ובאזרחות כפולה (הולנדית וארגנטינאית).
לזוג נולדו שלוש בנות: כל אחת משלוש הבנות נקראת על שם אחת משלוש מלכות הולנד (המלכה ביאטריקס, המלכה יוליאנה והמלכה וילהלמינה).
מקסימה מכהנת כמלכה רעיה של הולנד לאחר שבעלה, יורש העצר וילם-אלכסנדר הוכתר כמלך. בנוסף היא פעילה למען זכויות האדם והשתלבותם של זרים בחברה ההולנדית ומשמשת כחברה בארגונים פיננסיים שונים ברחבי העולם. בנוסף כנסיכת הולנד ערכה ביקורים רשמיים בארצות רבות מסביב לעולם, מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם באן קי-מון כ"בעלת ידע ומומחיות נרחבים" ותרמה רבות לעזרה ולפיתוח פיננסי במדינות מתפתחות.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-56
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-56 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-23 בפברואר 2003 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2002.
חלוקת פרסים
זכיות מרובות
מועמדויות מרובות
יונתן מונג'ק
יונתן מונג'ק (נולד ב-1954) הוא אדריכל ישראלי.
מונג'ק נולד בירושלים ובה גדל. בצעירותו התגורר תקופה מסוימת במושב שורש. את לימודי האדריכלות השלים במחלקה לאדריכלות בבצלאל שם למד אצל אדריכלים כמו ארטור גולדרייך וזאב דרוקמן מהם הושפע במיוחד. בתום לימודיו עבד במשרדו של האדריכל יצחק ישר. בשנת 1989 פרש ופתח משרד אדריכלים עצמאי בשותפות עם אשתו - אירית. עד היום תכנן מאות בתי מגורים פרטיים בעיקר בישראל אך גם מחוצה לה. המאפיין המרכזי בבתים שהוא מתכנן הוא השימוש בחומרים טבעיים וההשקעה במקומות שהייה נוחים ונעימים אותם הוא מעצב מתוך היכרות מעמיקה עם המשתמשים.
ב-2005 יצא הספר "יונתן מונג'ק – אדריכלות, עיצוב, סגנון חיים" המציג מבחר מעבודותיו של מונג'ק כפי שצולמו על ידי צלם האדריכלות שי אדם. ב-2011 השתתף בסדרת הטלוויזיה "אדריכלי החלומות".
מונג'ק גר עם משפחתו ועובד ברמת השרון.
לג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אשטוריל (כדורגל)
גרופו דשפורטיבו אשטוריל פראיה (בפורטוגזית: Grupo Desportivo Estoril Praia) הוא מועדון כדורגל מהעיר קשקאיש הנמצא במחוז ליסבון. המועדון נוסד בשנת 1939, לאורך רוב שנותיו המועדון בילה בליגה השנייה של פורטוגל.
בעונת 2011/2012 המועדון העפיל לליגה הבכירה ובעונה לאחר מכן הגיע להישג השיא שלו כאשר הצליח לסיים במקום החמישי, ומשם העפיל לראשונה לסיבוב השלישי של הליגה האירופית שם פגש את הפועל רמת גן, ובסיכום שני המשחקים הצליח להעפיל לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית.
העונה הטובה ביותר בתולדות הקבוצה הייתה עונת 2013/2014, אז סיימה את הליגה במקום הרביעי - הגבוה ביותר בתולדותיה, והעפילה אוטומטית לשלב הבתים של הליגה האירופית. למרות ניצחון ביתי על פנאתינאיקוס, היא סיימה במקום השלישי בביתה, לאחר שאת שאר חמשת משחקיה היא לא הצליחה לנצח.
בסיום עונת 2017/18, אחרי 6 שנים רצופות בליגה הראשונה ירדה אשטוריל לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר שסיימה אחרונה בליגה הראשונה. בסיום עונת 2020/21 היא חזרה לליגה הבכירה.
סגל הקבוצה
מעודכן ל-9 בפברואר 2023
(בהשאלה מלוון)
(בהשאלה מיובנטוס)
(בהשאלה מאולימפיאקוס)
(בהשאלה מנוטינגהאם פורסט)
(בהשאלה מריימס) (בהשאלה מפלמיירס)
Walk Off The Earth
Walk Off The Earth (מאנגלית: "להלך מעל הקרקע") היא להקת אינדי קנדית, שנוסדה בשנת 2006 בברלינגטון, אונטריו.
קורות
הצלחתה הראשונה של הלהקה הגיעה מביצוע גרסות כיסוי (קאברים) לשיריהם של "האחים גרגורי". בשנת 2012 ביצעה הלהקה כיסוי לשיר "Somebody That I Used to Know" ובו חמשת חברי הלהקה מנגנים על גיטרה אחת. הביצוע זכה להצלחה ולמעלה מ-170 מיליון צפיות ביוטיוב. בין גרסאות הכיסוי הפופולריות אותן ביצעה הלהקה ניתן למנות את Someone like You, Party Rock Anthem, Roll Up ו-Payphone. במרץ 2013 יצא לאור אלבום הבכורה של הלהקה "R.E.V.O".
מקסוס G50
מקסוס G50 (באנגלית: Maxus G50) הוא מיניוואן קומפקטי, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Maxus (שם רשמי: SAIC Maxus Automotive Co., Ltd) חברת בת של סאיק מוטור אשר מיוצר מאפריל 2019.
שני ליטמן
שני ליטמן (נולדה ב-25 בנובמבר 1975) היא עיתונאית, פובליציסטית ועורכת ישראלית, כתבת "הארץ" ומבקרת תרבות וטלוויזיה. עמיתה ב"מכון גשר למנהיגות".
ביוגרפיה
שני ליטמן נולדה בראשון לציון וגדלה ברחובות. אחיה הוא עודד ליטמן, במאי תיאטרון, דרמטורג ומטפל בפסיכודרמה.
למדה בתיכון תלמה ילין. בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת נאנטר שבפריז, ותואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב. בוגרת תוכנית העמיתים של "עלמא בית לתרבות עברית".
בשנים 1993–1995 שירתה ככתבת במחלקת החדשות של גלי צה"ל.
עבדה כעוזרת לנספחת התרבות של ישראל בפריז, כתחקירנית וכעורכת תוכן בסרטים ובסדרות תיעודיים.
ב-2006 שיחקה בסרט "למראית עין". בשנת 2015 יצרה והפיקה עם מיכל בן טובים את הסרט הדוקומנטרי "לא בבית", העוסק בהר הזיתים בירושלים. הסרט, שהופק במימון הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הציג בפסטיבלים בין-לאומיים באיטליה ובבנגלדש.
ליטמן הייתה כתבת במוסף "הארץ" וסגנית עורכת המוסף השבועי של "דה-מרקר". היא כותבת כתבות מגזין, ביקורות בנושאי תרבות, על קולנוע תיעודי ועל טלוויזיה וכן מאמרי דעה. במשך שלוש שנים כתבה על אומנות פלסטית במוסף "גלריה".
עמיתה ב"מכון גשר למנהיגות", שמטרתו לטפח ולהכשיר מנהיגים ישראלים ליצירת חיבור ואחדות בין קבוצות בעם היהודי בתוך ישראל ובתפוצות
חיים אישיים
שני ליטמן נשואה לאמיר הספרי, פרסומאי, תסריטאי ובמאי; אם לשתי בנות. מתגוררת בתל אביב-יפו.
ביום שהאדמה רעדה
ביום שהאדמה רעדה היא סדרת טלוויזיה ישראלית בכיכובם של נדב נייטס, שלום מיכאלשווילי וליאנה עיון. היא נוצרה ובוימה עומרי גבעון. הסדרה שודרה בערוץ קשת 12 בין ה-23 באוקטובר 2019 ועד ה-28 בנובמבר 2019 והייתה לדרמה השנייה הנצפית ביותר מאז פיצול ערוץ 2, אחרי בשבילה גיבורים עפים. היא גם הייתה הסדרה הישראלית המחופשת ביותר בגוגל ב-2019.
גאומורפולוגיה קרחונית
גאומורפולוגיה קרחונית (מיוונית: מיוונית: γῆ, גאה, "אדמה"; μορφή, מורפה, "צורה"; λογία, לוגיה, "תורה") הוא תחום בגאומורפולוגיה, העוסק באינטראקציה בין קרחון לקרקע, צורות פני הקרקע, משקעים המושקעים כתוצאה ממערכת יחסים זו והשתנות השטחים שבשולי אזורים קרחוניים, המשתנים, בעקיפין, בעקבות אותן תופעות קרחוניות. היא עושה כן על מנת להבין היווצרות והשתנות של נוף, באמצעות תצפיות, עריכת ניסויים ובניית מודלים נומריים. גאומורפולוגיה קרחונית היא תת-תחום במדעי כדור הארץ ומשלבת ידע מתחומים רבים - גאולוגיה, גאופיזיקה, קלימטולוגיה, גאודזיה ותורת הקרחונים.
ביום שהאדמה רעדה
הייתה כוונה שהסדרה תוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסדרות הבינלאומי של קאן (Cannes Series. דבר שלא קרה בסופו של דבר בעקבות ביטול הפסטיבל עקב מגפת הקורונה.