cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
היסטוריה חקיקתית
התקנות לחוק הותקנו לראשונה בשנת 1994, ועסקו בדרכי ציון הממצאים בבדיקת תלונה, בפרטי תעודת הממצאים ובהמלצה לתת תעודת הוקרה. בעקבות התיקון השלישי לחוק משנת 2007, נוספו הסעיפים הקשורים לדיווח על תלונות ועל ממצאים, וכן לפנייה לציבור ולגופים ציבוריים כדי שימליצו על עובדים שחשפו שחיתות במקום עבודתם כמועמדים לקבלת תעודות הוקרה.
אי יישום החוק במהלך 23 שנים
מתן תעודת ממצאים למתלונן כחוק, וקיום הליך להענקת אות הוקרה על ידי נשיא המדינה קיימים כבר בהצעת חוק הראשונית משנת 1992. למרות זאת, במשך עשרים ושלוש שנים שחלפו מיום פרסום החוק ב"רשומות", לא ייושם החוק כלל בכל הקשור להמלצת שר המשפטים, הממונה על קיום החוק, לנשיא המדינה להעניק תעודות הוקרה למתלוננים שנמצאו ראויים לכך, וממילא נשיא המדינה לא העניק תעודות כאלה בכל התקופה האמורה. בכל הקשור למתן תעודות ממצאים למתלוננים שהתלוננו על מעשי שחיתות או פגיעה אחרת בטוהר המידות בשירות הציבור, הוענקו במהלך 23 השנים הללו תעודות ממצאים בודדות מטעם הגופים המוסמכים.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
לאחר מותו ב-1853 המשיכו שני אחיו בדרכו, אך השפעתם הלכה ונחלשה עם התחזקות מגמת הפיצול בציבור האשכנזי.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
אי יישום החוק במהלך 23 שנים
בתחילת שנת 2007 נעשה ניסיון בכנסת לשפר מצב זה. חברי הכנסת שלי יחימוביץ', אריה אלדד ועמירה דותן הגישו הצעה לתיקונים ותוספות לחוק, שכללו דרכים להביא את דבר החוק לתודעה הציבורית, כדי לעודד ביתר שאת עובדים בשירות הציבור להתלונן על מעשי שחיתות ופגיעה בטוהר המידות. בדיונים שנערכו אודות החוק בשנת 2008, עלה כי ייתכן שהבעיות ביישום החוק נובעות מכך שאין תקנות הנוגעות לביצועו. הצעתם של השלושה באה לעולם לאחר שנוכחו שהחוק הפך לאות מתה בספר החוקים. בדברי ההסבר להצעתם כתבו בין היתר:
גם תיקונים ותוספות אלו לחוק לא הביאו לשיפור המצב. בשלהי שנת 2013, פנה מבקר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר רון אבני, לח"כ ד"ר עדי קול שהייתה בעת ההיא יו"ר הוועדה לפניות הציבור של הכנסת, בתלונה על כך שהחוק ממשיך להיות אות מתה בספר החוקים. ב-3 בפברואר 2014 התקיימה ישיבת הוועדה לפניות הציבור של הכנסת בראשות ח"כ קול, ובהשתתפות כל הנוגעים בדבר ממשרדי הממשלה השונים, נציגי משכן נשיא המדינה ועמותות רלוונטיות. לאחר שד"ר רון אבני הציג את הבעיה התקיים דיון ובעקבותיו התקיים תהליך שהניעה חברת כנסת קול כדי להביא לידי כך ששרת המשפטים, בעקבות הליך שהמשרד יקיים, תמליץ לנשיא המדינה על הענקת תעודות הוקרה על-פי חוק זה. ואכן, כעבור כמעט שנתיים, התקיים הטקס והענקת תעודות ההוקרה במשכן הנשיא. בהודעת משרד המשפטים בעניין זה נכתב בין השאר:
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
השפעת הארגון על היישוב היהודי בירושלים
הקו המרכזי של הארגון היה תמיכה אישית ביהודים לומדי תורה בארץ ישראל. לפיכך לא הסכים להקצות כספים למטרות החורגות מקיום אישי, כלומר כספים המיועדים למפעלים קהילתיים, להשקעה ברכש קרקע או רכוש משותף (ובכלל זה שלל את בניין בית הכנסת החורבה). דבר זה עמד בסתירה למאמציו של מונטיפיורי לפרודוקטיביזציה שמטרתה להסיר את התלות בחלוקה ולהטמיע בציבור היהודי ערכים של יצרנות ועמל כפיים.
להרן ביקש להגביל את העלייה לארץ ולפקח עליה כיוון שכמות כספי החלוקה הייתה מוגבלת ועלייה בלתי-מוגבלת הצריכה או צמצום החלוקה שמקבלים התושבים או הגדלת מקורות הגיוס. סביב שנת ת"ר (1840) היה גידול בעלייה לא מבוקרת ולהרן השפיע על בנו של החת"ם סופר שיוציא נגד העולים החדשים דין רודף כיוון שהם מסכנים בפועל את מקורות המחייה של תושבי ירושלים מקבלי החלוקה, דבר המצביע על רצינות כוונתו ולא על דרישה אמיתית לפגוע בעולים.
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
אחרית הדבר
מאז הטקס הראשון שהתקיים בסוף שנת 2015, התקיים (עד כתיבת שורות אלה - מאי 2020) רק עוד טקס אחד ב־9 יולי 2017, בו קיבלו תעודות הוקרה: אפרים ארליך (קרמשניט) ממשטרת ישראל על חשיפת פגיעות בטוהר המידות במשטרה, ושלומית בוסקילה על חשיפת התעללות בחסרי ישע בבית החולים הפסיכיאטרי בטירת הכרמל.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
השפעת הארגון על היישוב היהודי בירושלים
מדברי להרן ניתן להבין את תפיסתו החד-משמעית ביחס לכספי החלוקה:
חוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור
אחרית הדבר
בשנת 2020 פרסם משרד מבקר המדינה נוהל מעודכן בדבר יישום הוראות החוק לעידוד טוהר המידות בשירות ציבור, התשנ"ב-1992, במשרד מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם
פולמוס הדוחות הכספיים
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו עיתונים יהודיים בגרמניה לדרוש מלהרן שיפרסם את הדוחות הכספיים של הארגון. דרישה זו נבעה מכמה סיבות הקשורות במודרניזציה: להרן לא הבין בתחילה את כוחה של העיתונות ואת עוצמת הדרישה וביטל אותה. את עמדתו פרסם בארבעה קונטרסים שנקראו "אמת מארץ" והופצו בקרב הקהילות היהודיות דרך בתי הכנסת. לאחר תקיפה חוזרת ונשנית נאלץ לפרסם מאמר התנצלות, אך עדיין לא פרסם את הדוחות הכספיים. לאחר מותו פרסמו אחיו עקיבא להרן ובניו את הדוחות, אך חברי התנועה הרפורמית בגרמניה כבר חדלו מלשלם לארגון.
שליחות הרב יונתן בנימין הלוי הורביץ
בשנת תרס"ו (בערך 1906), החליטה ועדה שהוקמה לבדוק את אופן החלוקה, שיש לשלוח נציג קבוע של הארגון לארץ ישראל, כדי לבחון מקרוב איך לחלק את הכספים. לתפקיד זה נשלח הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ. לבקשת הרב קוק, השתתף הארגון במימון מסע המושבות. הרב הורוויץ עצמו השתתף במסע.
מצב היישוב היהודי בארץ בימי מלחמת העולם הראשונה היה חמור מאוד, בארץ שרר רעב. בייחוד היה חמור מצבם של בני היישוב הישן, מקורות ההכנסה של כספי החלוקה נחסמו, כיוון שרוסיה בריטניה צרפת ואמריקה היו במצב מלחמה עם הטורקים, ולא היה ניתן להעביר משם כספים. הרב יונתן הורוויץ ששהה באירופה בפרוץ המלחמה, גייס כספים בקרב יהודי גרמניה, (שהייתה לצידם של הטורקים במלחמה, ועל כן ניתן היה להעביר ממנה לארץ ישראל), וד"ר משה וולך והרב משה אוירבך סדרו את עבודת הסיוע של הארגון בירושלים, ובין היתר פתחו בתי תבשיל.
ארכיון הפקידים
ארכיון הארגון נשמר בספריית רוזנטליאנה באוניברסיטת אמסטרדם, וכולל להערכתם כ-500,000 מכתבים. לטענת האוניברסיטה זהו אחד מאוספי המכתבים הגדולים בעולם אם לא הגדול שבהם. האוניברסיטה הקימה קרן מיוחדת לתמיכה בצילום דיגיטלי של המכתבים והעלאתם לאתר האוניברסיטה. עד עתה (מרץ 2015) הועלו לאתר האוניברסיטה למעלה מ-10,000 מכתבים, עם תיוג ואפשרות חיפוש לפי כותבי המכתבים והנמענים.
חלק מהארכיון הכולל 15 פנקסי השנתונים 1826–1870 מצוי היום בספריית יד יצחק בן-צבי. מתוכם נדפסו השנתונים תקפ"ו-תקפ"ט. הפנקסים נסרקו והועלו לאתר האינטרנט של המכון וניתנים לצפייה אך לא תויגו ואין אפשרות לחיפוש ממוחשב.
אוסף זה, הכולל הן את המכתבים ששלחו אנשי היישוב והן העתק מתשובות פקידי הארגון, מהווה את המקור ההיסטורי החשוב ביותר לחקר תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל במאה התשע-עשרה.
מתוך האוסף נדפסו :
אגרות הפקידים והאמרכלים מאמשטרדם: א. תקפ"ו-תקפ"ז. ב. תקפ"ח. ג. תקפ"ט, ערך וההדיר בנימין ויוסף יואל ריבלין, מבוא ישראל ברטל, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשכ"ה-תשל"ט.
רחלי רוטנר
רחלי רוטנר (נולדה ב-15 באוקטובר 1982) היא קומיקאית, עיתונאית וקומיקסאית ישראלית.
ביוגרפיה
רוטנר נולדה בנתניה למשפחה דתית. אביה הוא המלחין יעקב רוטנר, ואמה, פזית, היא מורה וביבליותרפיסטית. אחותה הצעירה ממנה היא הסופרת ליאת רוטנר.
לאחר לימודים תיכוניים באולפנה, שרתה בשירות לאומי. היא סיימה לימודי חינוך לאמנות במדרשה לאמנות שבמכללה האקדמית בית ברל. הייתה חברה ב"חבורת A4", השתתפה בפרויקט ספרות זולה ובפרויקט הקומיקס הישראלי-פולני "קומפוט". כתבה בשבועון הבידור "רייטינג" ויצרה כתבות וידאו לאתר nrg. ב"רייטינג" פרסמה גם מדור קומיקס שבועי בנושאי תרבות בשם "קו השפיות".
בשנת 2006 השתתפה בתערוכת מחווה לפיקאסו במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בשנת 2007 השתתפה בתערוכה "רשמים 3 - הביאנלה הארצית לרישום" בבית האמנים בירושלים, והציגה תערוכת יחיד בגלריה "טובה אוסמן" בתל אביב.
בשנת 2008 יצא לאור ספרה "הצד האחר של העולם", יצירת קומיקס למבוגרים שבה שני סיפורים ("חלום" ו"בית") ונובלה ("שער"). באותה תקופה יצרה קומיקס גם במסגרת קבוצת הקומיקס הדתית לאומית "ארמדיל". סיפורי קומיקס נוספים שלה שפורסמו הם "מתוק ומרושע: איך התאהבתי באריאל ויסמן (הגרסה המצונזרת)", ו"חמוד וקטלני", המתארים את סיפור ההיכרות שלה עם בעלה.
בשנת 2010 הציגה תערוכה זוגית בשם "ערש", יחד עם האמן יובל כספי בגלריה "אלפרד" בתל אביב.
בשנת 2010 יצרה עבור ערוץ ביפ סדרת בובות קומית בשם "דרמה קווינס", ששודרה במסגרת רצועת הערוץ "המעבדה" בהנחיית דודו ארז. את הסדרה דיבב הקומיקאי אבי אטינגר.
בשנים 2014–2018 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "החפרנים", תוכנית טלוויזיה מדעית קומית המשודרת בערוץ 23 ובערוץ 2.
בשנים 2011–2016 עבדה במערכת האתר "וואלה" ככתבת, עורכת, מאיירת ומגישת כתבות וידאו הומוריסטיות. בין השאר כתבה את בלוג "האח הגדול" של האתר, הגישה את פינת ביקורת הטלוויזיה ואת תוכנית פרשת השבוע עם פרופסור אמיר חצרוני. בראשית 2016 הודיעה רוטנר על עזיבתה את מערכת "וואלה! News", ועברה לעבוד ב"קשת". במהלך שנה זו כתבה והשתתפה במספר מערכונים בתוכניות "עוד כותרות" עם אייל קיציס ו"היום בלילה" עם גורי אלפי, ויצרה עבור אתר mako פרודיה על מגזין נשים בשם "לאישושה". בהמשך יצרה את מדור "שיחה מאוירת", במסגרתו מבצעת מתיחות טלפוניות ושיחות מתיחה עם מוסדות, ארגונים ואנשי ציבור, והפכה אותן לקטעי אנימציה, ואת עמוד הפייסבוק Wako, מדור סאטירי של Mako המכיל ידיעות מזויפות.
בשנת 2016 השתתפה בתערוכה "אוטוביוגרפיות: וידויים בקומיקס של נשים יהודיות" במוזיאון הנגב, תערוכה בינלאומית שהוצגה משנת 2010 במקומות שונים בעולם.
בשנת 2018 השתתפה בתערוכה "ויהי צחוק - הומור יהודי ברחבי העולם" בבית התפוצות.
משנת 2021 מגישה את הפודקאסט הסאטירי Wako עם בעלה, הקומיקאי אריאל ויסמן ואמיר בוקסבאום.
באותה שנה דיבבה את דמותה של מלחייה מהפלפלים בחידוש למשחק המחשב הישראלי פיפוש.
חיים אישיים
נשואה לאריאל ויסמן, תסריטאי, יוצר קומיקס וקומיקאי. הזוג מתגורר בתל אביב, להם בן.
ב-24 בנובמבר 2015 פרסמה בדף הפייסבוק שלה פוסט, בו כתבה כי במסיבה לרגל סיום תפקידו כעורך אתר "וואלה!", התוודה בפניה ינון מגל במילים בוטות על משיכתו המינית כלפיה. לאחר שפורסמו תלונות של נשים נוספות כנגד מגל, באותו הקשר, התפטר מגל מכהונתו כחבר הכנסת (בפברואר 2016 סגרה פרקליטות מחוז ת"א את התיק נגד מגל).
באפריל 2022 הודיעה ברשומת פייסבוק שהיא לוקחת "הפסקה מתודית מהדת".
קאי לאן
קאי לאן (באנגלית: Ni Hao, Kai-Lan) היא סדרת אנימציה אינטראקטיביות אמריקאית-קנדית לילדים משנת 2007 המושפעת מאנימה. הסדרה מבוססת על זיכרונות הילדות של יוצרת הסדרה, קרן צ'או, שגדלה במשק בית תרבותי אמריקאי-סיני. הסדרה גם מבוססת על סדרת אנימציה קצרה בשם "Downward Doghouse". במהלך כל פרק בסדרה, קאי לאן וחבריה יוצאים להרפתקאות, שרים ולומדים ומלמדים את השפה הסינית.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הקנדי Treehouse TV, ולאחר מכן שודרה בערוץ ניקלודיאון האמריקאי החל מה-5 בנובמבר 2007 עד ה-4 בנובמבר 2011. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון, ולאחר מכן בערוץ ניק ג'וניור החל משנת 2009 עד שנת 2012. בנוסף לקנדה, ארצות הברית וישראל, הסדרה שודרה במדינות נוספות, ביניהן איטליה וצרפת.
לסדרה נוצרו שתי עונות ו-40 פרקים באורך 24 דקות. על בסיס הסדרה הופצו DVD, בובות, בגדים ומוצרים נוספים.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בילדה בשם קאי לאן, ילדה המתגוררת עם חבריה בקליפורניה (על פי מה שנאמר בסוף העונה הראשונה) איתם היא מציגה לצופים את השפה הסינית יחד עם אלמנטים של תרבות וערכים סיניים. במהלך הסדרה נשבר הקיר הרביעי, וקאי לאן וחבריה פונים לצופים וחוזרים על מילים מסוימות בשפה הסינית.
מדבבים
במאי הדיבוב בעברית היו אפרת קרצמן ועמיחי בר טוב ומפיקת הדיבוב הייתה אסנת סדן. בדיבוב העברי דיבבו גם דן קיזלר, מיכל מוכתר (2009 - 2010), מיכל רשף, עדי קוזלובסקי ועידו גביש בתור מלך הקופים (2012).
רצח ישראל נולמן
רצח ישראל נולמן היא פרשת רצח של נער בן 12 שארעה בחיפה ב-14 בספטמבר 1981. הרצח נודע בגלל האופי האכזרי של המעשה ובגלל טענתו של משה עזריה כי הודה ברצח רק בעקבות לחץ ואלימות שהפעילו עליו חוקריו. עזריה המוגבל בשכלו הורשע רק על סמך הודאתו ושום ממצאים פורנזים לא קשרו אותו לרצח. ראיות רבות שהתגלו לאחר הרשעתו, לא הצליחו להביא למשפט חוזר.
הרצח והחקירה
ישראל נולמן, נער בן 12 נולד ב-19 באוגוסט 1969 תושב שכונת נווה שאנן בחיפה, יצא לריצת ערב ב-14 בספטמבר 1981. משלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו. אחרי יומיים ב-16 בספטמבר 1981 נמצאה גופתו על ידי מתנדבים בוואדי בשכונת נווה שאנן. הגופה הייתה לבושה ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית. מונה צח"מ בראשות מפקח יהושוע מוצפי. הציבור, העיתונות וגורמים מתוך המשטרה הפעילו לחץ על הצח"מ לפתור את תעלומת הרצח מהר ככל האפשר.
בכתב האישום שהוגש ב-1 בדצמבר 1981, נטען כי ישראל נולמן יצא לרוץ לכיוון בית אבא חושי, בדרך פגש אותו משה עזריה, הוא רץ אחריו, תפס אותו בצווארו הטיל אותו על כתפו ונשא אותו לעבר הוואדי, בעוד שישראל מתנגד בכח לחטיפתו. כשהגיע עזריה למדרונות הוואדי, הטיל את ישראל על האדמה, נשכב מעליו וביצע בגופו מעשה מגונה בכוח, בעוד ישראל מתנגד ומנסה להחלץ. עזריה תפס בצווארו של ישראל וחנק אותו למוות. לאחר מכן, הרים עזריה את גופתו של ישראל ונשא אותו לעומק הוואדי, שם הטיל אותו בין העשבים וזרק עליו 3 סלעים גדולים.
המשפט
משה עזריה כפר בהאשמות נגדו, וטען שההודאה הוצאה ממנו באמצעות אלימות ולחץ פיזי וכי הובטח לו שישוחרר לביתו אם יודה. במשפט זוטא שנערך העידו כל שוטרי הצח"מ כי לא הופעלה כנגדו שום אלימות ולא הובטח לו דבר. השופטים קבעו כי עזריה הודה מרצונו החופשי ולא הופעל עליו כל לחץ פיזי או נפשי והרשיעו את עזריה על סמך שתי הודאותיו ועל סמך פרטים מוכמנים שהופיעו בהן.
באפריל 1982 הורשע משה עזריה ונמצא אשם ברצח בכוונה תחילה. הוא נידון למאסר עולם ונשלח לכלא איילון.
עזריה הגיש ערעור לבית המשפט העליון, הערעור נדחה באוקטובר 1984. השופטים קבעו כי הודאתו של עזריה תקפה וכי הפרטים המוכמנים עליהם ידע מעידים על אשמתו.
טענות בדבר חפותו של עזריה
סניגורו של עזריה עורך דין שנדור ברגר פנה לעזרא גולדברג, קצין משטרה לשעבר, שנודע בזכות פעילותו הנמרצת בפרשת רחל הלר, פעילות שהובילה בסופו של דבר לזיכויו של הנאשם ברצח, עמוס ברנס.
עזרא גולדברג שוכנע שמשה עזריה הורשע בטעות, זאת על סמך הסתירות בין שתי הודאותיו לבין הממצאים בפועל בזירת הרצח. הוא סבר שההודאות "בושלו" על ידי החוקרים, הוא קבע שהשחזור שנעשה היה רצוף קטיעות מה שמטיל צל כבד על אמינותו וכי השוטרים הנחו את עזריה בזמן השחזור וניצלו את עייפותו ותמימותו של עזריה המוגבל בשכלו.
גולדברג גייס את הפתולוג מוריס רגב, מנהל המכון הפתולוגי לשעבר ואת הפסיכיאטר דוקטור סקלי, ראש השרות הפסיכיאטרי לשעבר, ובסיוע חוות דעתם קבע כי לאחר מאסרו של עזריה, בוצעו לפחות שני מעשי רצח בעלי מאפיינים פתולוגיים ופסיכיאטרים דומים: רצח דני כץ, ורצח הנער הפלסטיני סלים נוסייר. שני המומחים סברו, כי שלושת מעשי הרצח בוצעו על ידי רוצח סדרתי אחד, סוטה מין, בעל מאפיינים סדיסטים. עזרא גולדברג הגיש דו"ח מפורט ובו טען שעזריה הוא חף מפשע ואף הצליח להשיג את תמיכתם של אמנון רובינשטיין ופרופסור מרדכי קרמניצר. בעקבות הדו"ח פורסמו כתבות בעיתונים ידיעות אחרונות וחדשות, שהטילו ספק בצדקת הרשעתו של עזריה.
צוות מטעם הפרקליטות, בראשות הפרקליט מיכאל שקד, מונה לבדוק את טענותיו של גולדברג. באוקטובר 1988 פרסם הצוות את מסקנותיו. הצוות קבע כי משה עזריה הורשע בדין וכי טענותיו של גולדברג מעידות על חוסר הבנתו בחקירה. באותה תקופה חלה הידרדרות קשה במצבו של משה עזריה והוא אושפז במחלקה הפסיכיאטרית בכלא איילון.
בשנת 1995 הגיש פרקליטו של משה עזריה, עו"ד בועז סנג'רו, בקשה למשפט חוזר הבקשה הסתמכה על ממצאיו של גולדברג וגם על ממצאים חדשים שלטענת סנג'רו הוסתרו על ידי המשטרה והפרקליטות, הממצאים החדשים היו:
ראשית, תצהיר של קצין המשטרה פיטר קרבולי. פיטר קרבולי היה קצין בודק מטעם המשטרה שמונה כדי לחקור את תלונתו של עזריה כי הוכה לפני הודאתו על ידי השוטר רפי לוזון. בעקבות חקירה ובדיקת פוליגרף בה נמצא עזריה דובר אמת ובעקבות סירובו המוחלט של רפי לוזון להיבדק בפוליגרף, שוכנע קרבולי כי עזריה אכן הוכה על ידי לוזון ואף כתב על כך דו"ח משטרתי פנימי. יום לפני עדותו במשפט הזוטא, נקרא קרבולי למשרד סגנית פרקליטת המחוז לילי בורישנסקי שם פגש את מפקד הצח"מ מוצפי ואת קצין החחקירות המרחבי סגן ניצב יוסי לוי, שלושתם תקפו אותו והגדירו את חקירתו כרשלנית ואף כעבירת משמעת, והופעל עליו לחץ כבד לשנות את הדו"ח שכתב. פיטר הסכים לשנות את הדו"ח, ולכתוב כי לא השלים את חקירתו בנושא. בעדותו במשפט הזוטא לא מסר את מסקנותיו כי משה עזריה הוכה ולכן הודה.
צחוק מעבודה
צחוק מעבודה היא תוכנית בידור קומית ישראלית, בהנחייתו של שלום אסייג ובהשתתפות קומיקאים וסטנדאפיסטים נוספים, אשר שודרה במשך 7 עונות בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור "רשת" והחל מעונתה השמינית משודרת ברשת 13.
רצח ישראל נולמן
טענות בדבר חפותו של עזריה
שנית, סניגוריו של עזריה ניסו החל משנת 1989 להשיג את מכנסיו של המנוח עליהם היו שאריות זרע של הרוצח, בדיקת ד.נ.א של הזרע (בדיקה שלא הייתה קיימת בשנות השמונים) יכלה להביא לזיכויו המוחלט של עזריה. המשטרה והפרקליטות טענו כי המכנסיים בידיהם אך התמהמהו ולא העבירו אותם לידי סניגוריו של עזריה למרות לחץ רב שהופעל עליהם בנושא. בשנת 1993 הודיעה המשטרה לסניגוריו של עזריה כי המכנסיים הושמדו וזאת בניגוד להודעת הפרקליטות כי המכנסיים בידיה ובניגוד לדיני הראיות האוסרות השמדה של ראיות במשפט רצח.
צחוק מעבודה
התוכנית שבה במתכונת חדשה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, והיא נקראת "צחוק מהמצב" ושודרה החל מ-18 באפריל 2020 בערוץ רשת 13.
מבנה התוכנית
העונה הראשונה של התוכנית שודרה החל ב-4 באפריל 2008, והתמקדה בעיקר באסייג אשר בכל פרק הציג שני קומיקאים אשר נשלחו לעבוד במקומות עבודה שונים. לאחר שידור הקטעים המוקלטים ממקומות העבודה, הקומיקאים מגישים קטע סטנד-אפ אודות אותה עבודה ונושאים נוספים. בכל סוף קטע התדיינו המשתתפים על הפן הקומי הקיים באותו מקצוע. ב"פינת ה-VIP" שהגישה רז שפירא המעסיקים של הקומיקאי מתראיינים. לאחר מספר תוכניות בוצעו מספר שינויים בפורמט התוכנית - שם התוכנית שונה ל"צחוק מעבודה - המהדורה המרכזית", רז שפירא פרשה בשל קבלת תפקיד חדש בערוץ המוזיקה, כמות הקומיקאים המשתתפים בכל תוכנית גדלה לפאנל המוכר (בממוצע ארבעה פאנליסטים) וכן נולדה הפינה "הסטנד-אפ הראשון בקריירה" שבה התארחו ידוענים שונים (אשר רובם אינם מזוהים מתחום הסטנד-אפ). פינה זו המשיכה גם בעונות הבאות. למשתתפים הקבועים נוספו בהמשך נדב אבקסיס ואבי נוסבאום. בעונה השנייה של התוכנית נוספה פינה הנקראת "הדור הבא לצחוק", בה אסייג מדבר עם ילדים בגיל הגן על נושאים כמו משטרה, דיאטה וספורט.
רצח ישראל נולמן
טענות בדבר חפותו של עזריה
שלישית, גילוי קלטת המתעדת את חקירתו האחרונה של עזריה בתל אביב. מתברר שהודאתו של עזריה "בושלה", החוקרים הוסיפו להודאתו דברים שלא אמר, כולל חלק מהפרטים המוכמנים שהביאו להרשעתו, השמיטו ממנה דברים שאמר, איימו על עזריה והבטיחו לו הבטחות שונות כדי שיודה וזאת בניגוד מוחלט לעדותם בבית המשפט. בנוסף בהקלטות היו מחיקות רבות שלדעת מומחה הקלטות אין ספק שנעשו בכוונה.
רביעית, דו"ח משטרתי פנימי של רב פקד מונדי מגן, שטען כי יש סתירות רבות בעדותו של עזריה, כי הפרופיל שלו אינו מתאים לרוצח וכי הסיכוי שביצע את הרצח הוא אפס.
צחוק מעבודה
מבנה התוכנית
העונה השלישית שודרה מ-9 בספטמבר 2009. שם התוכנית חזרה לשמה המקורי (צחוק מעבודה). עם יציאתה של ליטל שוורץ לחופשת לידה, היא הוחלפה בחנה לסלאו ואילנית לוי. כמו כן נוספה פינה חדשה בה אסייג עוקב אחרי סטנדאפיסטים מתחילים ומארח אותם באולפן.
העונה הרביעית החלה ב-21 בפברואר 2010. בעונה זו הצטרף יעקב כהן שגם קיבל פינה משלו.
רצח ישראל נולמן
טענות בדבר חפותו של עזריה
חמישית, דו"ח של בדיקת פוליגרף בשיטת הפח"מ שקבעה כי עזריה לא ידע פרטים מוכמנים לגבי שיטת הרצח.
צחוק מעבודה
מבנה התוכנית
העונה החמישית עלתה לשידור ב-5 ביולי 2010. אל עונה זו הצטרפו הקומיקאים מיקי גבע (שכבר הופיע בתוכנית בעבר) הדר לוי ושאולי בדישי, בנוסף שחר חסון אשר שב לתוכנית. עונה זו כללה פינת מחווה לקולנוע הישראלי, בה משתתפי התוכנית שולבו בקטעי פרודיה כמעין המשך מעודכן לעלילות של סרטים ישראלים שונים ("אלכס חולה אהבה", "צ'רלי וחצי", "מציצים" ועוד). בפינה זו השתתפו גם שחקנים נוספים, בהם דני שטג, דודי כהן ודוד קיגלר (אשר השתתף בתוכנית בעבר).
העונה השישית עלתה לשידור ב-29 במאי 2011, שפרק הפתיחה זכה לרייטינג של 19.6%. אל עונה זו הצטרפו קומיקאים שהשתתפו בעבר. נדב אבקסיס שהשתתף בעונה השנייה ורועי לוי שהשתתף בתוכנית אחת בעונה הראשונה. שחר חסון והדר לוי לא משתתפים בעונה זו. עונה זו כללה גם פינה קבועה של צמד הקומיקאים דובדבני וקובץ'.
ב-8 באוגוסט 2012 פורסם בדף הפייסבוק של התוכנית קדימון לעונה השביעית של התוכנית. עונה זו עלתה לשידור ב-31 באוגוסט 2012, ואליה הצטרפו שחר חסון, עופר שכטר, מיקי גבע, חן מזרחי, אודליה יקיר והשחקנים יפית אסולין ויניב ביטון ("נבחרת ישראל בטלוויזיה"). זאת לאחר עזיבתם של המשתתפים הוותיקים אורי חזקיה, ארז שלם ונדב אבקסיס. עונה זו לוותה גם בתוכנית בת בשם "הכיתה הטיפולית של צחוק מעבודה" בהנחיית שחר חסון, המארח פאנל של 5 סטנדאפיסטים צעירים. עונה זו הסתיימה בסוף דצמבר 2012.
בחודשים אפריל-מאי 2013 הופקו מספר תוכניות ספיישל בנושאים שונים, ביניהן ספיישל "צחוק מהסטנדאפ" ובו התאחדה רוב חבורת "פלטפוס", ספיישל "צחוק מעצמאות" לכבוד יום העצמאות ועוד. בין המשתתפים הנוספים בתוכניות הספיישל היו אורי גוטליב ומני עוזרי. באוקטובר 2013 שודרה תוכנית ספיישל נוספת, "צחוק מהאייטיז", לרגל עליית הסדרה של אסייג "שנות ה-80". ספיישל זה הוא השידור האחרון שהופק במסגרת התוכנית.
רצח ישראל נולמן
טענות בדבר חפותו של עזריה
בתגובה כתבו מרדכי קרמניצר ובועז סנג'רו את המאמר "המשפט החוזר - מציאות או חלום". במאמר טענו קרמניצר וסנג'רו כי הסיכוי להשיג משפט חוזר בישראל הוא אפסי, כי בפסק הדין של ברק נפלו לא רק טעויות משפטיות אלא גם טעויות עובדתיות, כי ברק העדיף ללא שיקול דעת את גרסת התביעה, וכי עמדתו בנושא השמדת ראיות במשפט תביא להשמדת ראיות נוספות במשפטי רצח. הם טענו שברק העדיף את כלל סופיות הדין על פני הצדק ובכך פגם בתפקידו החשוב ביותר של בית המשפט.
אחריתו של משה עזריה
בשנת 1988 איבד משה עזריה את שפיותו בבית הסוהר, אושפז במחלקה הפסיכיאטרית ואובחן כחולה סכיזופרניה. אחרי קבלת חנינה בשנת 1998 הוא הועבר למוסד לחולי נפש וכעבור כמה שנים לדיור מוגן, אך הרשעתו נותרה עד היום על כנה. לדברי אחיו, ויקטור עזריה, משפחתו ניסתה לשמור עליו ככל יכולתה כדי שיחזיק וישרוד, למרות היעדר סיכוי שהוא אי פעם יחזור לעצמו. לדברי האח, הפרשה הרסה את המשפחה: ההורים התגרשו, האב התחיל לשתות ואחר כך נפטר, ואחריו האם, אך הוא ממשיך לקוות שאחיו ינוקה מאשמה.
צחוק מעבודה
מבנה התוכנית
ב-18 באפריל 2020 עלתה עונתה התשיעית של התוכנית אחרי היעדרות של שבע שנים, בערוץ רשת 13, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל. עונה זו נקראת "צחוק מהמצב". מבנה התוכנית כוללת פאנל של ארבעה משתתפים, כאשר חלקם עולים לסטנד-אפ הנוגע למצב, וכן אורחים שמתארחים בתוכנית, ויושבים יחד עם חברי הפאנל הקבוע. עונה זו הסתיימה ב-8 ביוני 2020.
רצח ישראל נולמן
אחריתו של משה עזריה
בשנת 2010 משה עזריה הוכרז כנעדר. בהודעה שפורסמה נכתב כי "משטרת ישראל מבקשת את עזרת הציבור בחיפושיה אחר משה עזריה, תושב עכו, שנראה לאחרונה ביום חמישי האחרון ה-25 במרץ ברחוב ביל"ו בעכו ומאז נעלמו עקבותיו. הוא מטופל בתרופות ויש חשש לחייו". לדברי אחיו ויקטור, חלפו שבועות רבים עד שעזריה אותר. "יום אחד הוא קיבל ג'ננה והתחיל ללכת לכיוון תל אביב", הוא נזכר. "הוא הגיע לתל אביב ברגל, והוא גם חזר משם ברגל. כששאלנו אותו לאן הוא נעלם, הוא אמר שהוא זכה בלוטו והלך לפדות את הכרטיס". לאחר מכן עזריה התגורר בהוסטל לפגועי נפש בנהריה.
צחוק מעבודה
קומיקאים קבועים
בחלקה השני של העונה הראשונה, בשל עזיבתה של רז שפירא, נוספו לעונה הראשונה בסדרה, קומיקאים קבועים שמלווים את שלום אסייג במהלך התוכנית וגם במשך העונות האחרות: שחר חסון, אורי חזקיה, קובי מימון, ארז שלם, וליטל שוורץ. בעונה השנייה הצטרפו לצוות לעיתים נדב אבקסיס, מיכאל הנגבי ורשף לוי. בעונה השלישית הצטרפו לפאנל הקומיקאים הקבועים גם יעקב כהן וחנה לסלאו ומאוחר יותר גם אילנית לוי, שאולי בדישי, מיקי גבע, עידן אלתרמן והדר לוי.
צוות הכותבים
בנוסף לכותבים הראשיים אבי בלקין ומני אסייג, צוות כותבי התוכנית מנה את אסף בייזר, מתן אוסישקין, ערן אוסישקין, שחר אינבינדר, ליאור פריד, חן אביגדורי, נטלי קשלס ואמית לוי.
מכירת הפורמט מחוץ לישראל
ביוני 2009, פורמט התוכנית נמכר לשידור בערוץ פראנס 4 הצרפתי. ביולי 2010 נמכר הפורמט גם לרשת RTL בגרסה דוברת גרמנית. הפורמט נמכר לשידור גם לספרד, רוסיה, סין ומזרח אירופה, ונמכר גם כאופציה לארצות הברית, אולם לא הופקה שם תוכנית.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
אחדות העבודה
אחדות העבודה (אחה"ע) (1919–1930) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית. המפלגה הוקמה כאיחוד מפלגת "פועלי ציון" בראשות דוד בן-גוריון עם הפועלים "הבלתי מפלגתיים" בראשות ברל כצנלסון בתקופת העלייה השלישית. פלג שמאלי קטן של פועלי ציון לא הצטרף לאיחוד והמשיך לקיים מפלגה עצמאית בשם "פועלי ציון שמאל". כתב העת של המפלגה - קונטרס יצא לאור בשנות ה-20 של המאה ה-20.
אידאולוגיה
התנועה נוסדה במטרה ליצור מסגרת-על לטובת כלל הפועלים העבריים בארץ ישראל ולאור דרישתם של אנשי העלייה השלישית למסגרת אידאולוגית חדשה. מסגרת חדשה זאת כללה אידאולוגיה שמאלית, סוציאליסטית, הומנית ויהודית אך לא מרקסיסטית. אידאולוגיה זאת אף זכתה לשם "קונסטרוקטיביזם מהפכני" ונוסחה במצע המפלגה שנכתב על ידי ברל כצנלסון שהיה אחד מראשיה.
כחלק מרעיון זה כללה התנועה שתי מסגרות בסיס אשר כללו את ההתיישבות העובדת ואת הפועלים העירוניים שכונו "הבודדים". בזכות ההשתייכות לשני מגזרים אלו והסיוע מן המגזר הקיבוצי שזכתה לו, במיוחד מקיבוץ עין חרוד, הפכה התנועה לגדולה ביותר בבחירות להסתדרות העובדים הכללית, אך בסופו של דבר, התפרסות זאת היא שגרמה לבסוף להתאחדות התנועה בשנת 1930 עם הפועל הצעיר לשם יצירת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), שסימנה את סופה של תנועת "אחדות העבודה".
ארגונים
עד שנוסדה ההסתדרות הכללית בשנת 1920 הייתה זאת "אחדות העבודה" שדאגה להקמתם של ארגוני סעד בריאותיים ותעסוקתיים לטובת הפועל העברי באותם הימים. בין היתר הקימה את ה"קואופרציה" לטובת ביצוע עבודות הקרקע הראשונות שהוטלו על היישוב העברי על ידי הבריטים. מקואופרציה זאת נוצרו לבסוף ארגונים נוספים כגון סולל בונה. בנוסף, הקימה התנועה את ארגון ההגנה כחלק משינוי תפיסת הביטחון של היישוב היהודי דאז. כאשר הוקמה ההסתדרות הועברו כלל מוסדות "אחדות העבודה" לידיה, כך שבידי התנועה נותרו רק ארגוני החינוך והתרבות, כגון כתב העת "קונטרס" ותנועת "החלוץ" בחוץ לארץ.
מנהיגי התנועה
עם מייסדי "אחדות העבודה" נמנו רבים ממנהיגי היישוב, ובהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי חברו הקרוב של בן-גוריון, יצחק טבנקין (ממקימי קיבוץ עין חרוד ומנהיג הקיבוץ המאוחד), אברהם הרצפלד, וברל כצנלסון.
ב-1930 התאחדה "אחדות העבודה" עם מפלגת "הפועל הצעיר" בראשות יוסף אהרונוביץ' והפכה להיות "מפא"י" - מפלגת פועלי ארץ ישראל.
יוצאי אחדות העבודה
יש להבחין בין "אחדות העבודה" ההיסטורית הראשונה, לבין מפלגות שנוסדו על ידי מיעוט מחברי אותה מפלגה אשר אימצו שמות דומים וכונו גם כן "אחדות העבודה":
הגזע המוחרם
הגזע המוחרם (באנגלית: The Unforgiven) הוא מערבון אמריקאי משנת 1960 בבימויו של ג'ון יוסטון, עם אודרי הפבורן וברט לנקסטר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן The Unforgiven (הבלתי נסלח) של אלן לה מיי (1957) שכתב גם את הרומן "המחפשים" שעובד לסרט "המחפשים" בכיכובו של ג'ון ויין.
זה המערבון היחיד של אודרי הפבורן והוא מיוחד משאר המערבונים בכך שהוא דן בנושא הגזענות כלפי אינדיאנים.
הפבורן נחבלה בזמן צילומי הסרט, כשנפלה מסוס לבן דוהר ונזקקה לאשפוז. היא הייתה אז בהיריון שהסתיים בהפלה טבעית.
תקציר העלילה
למשפחת זכארי יש חוות סוסים ובקר גדולה בגבול טקסס. אבי המשפחה ויל, נהרג על ידי שבט הקיווה והשאיר את אשתו מתילדה (ליליאן גיש) ובניו בן (ברט לנקסטר), קש (אודי מרפי) ואנדי (דאג מקלור). אתם גרה רייצ'ל (אודרי הפבורן) אותה הביא ויל כתינוקת לאחר שהשתתף בפעולת נקם נגד שבט קיווה. רייצ'ל היא למעשה בת תערובת אינדיאנית. זאת יודעים רק ויל ומתילדה שהחליטה לאמץ אותה לאחר שבתה הביולוגית מתה.
בשטח מסתובב איש מוזר, קטוע יד ושתום עין בשם אייב קלסי (ג'וזף ויסמן) שמפיץ שמועה שרייצ'ל למעשה שייכת לשבט הקיווה. כאשר צ'רלי נהרג על ידי אינדיאנים משבט הקיווה מתחילה שנאה גזעית נגד רייצ'ל. קלסי נתפס בגניבה ולפני תלייתו הוא מגלה כי רייצ'ל נמצאה בשבט הקיווה כתינוקת לאחר שהוריה נהרגו בפעולת נקם. גם בנו נלקח על ידי השבט שבקשו להחליפו ברייצ'ל אך ויל זכארי סירב בהשפעת מתילדה ובנו נרצח.
כעת לוחצים האינדיאנים ובראשם "ציפור אבודה" (קרלוס ריבס) להחזיר להם את רייצ'ל. בן מסרב והאינדיאנים מתחילים בסדרת התקפות. קש מתנגד לדעתו של בן ועוזב אותם לאהובתו ג'ורג'יה רולינס.
מתילדה, בן, רייצ'ל ואנדי מבצרים את הבית ומתכוננים להתקפה המכרעת. רייצ'ל מחליטה למנוע שפיכות דמים ולצאת אל אנשי שבטה, אבל בן עוצר בעדה, מגלה לה את אהבתו וטוען כי מקומה אצל משפחתו.
האינדיאנים מתקיפים בכל כוחם ומתחילים להבעיר את הבית. מתילדה נהרגת ונראה שגורלם נחרץ. ברגע האחרון שומע קש את היריות וממהר לעזרת משפחתו הוא מפיל חללים באינדיאנים. "ציפור אבודה" נכנס לבית אך רייצ'ל יורה בו למוות.
האלה העבריה
רקע מחקרי
החל מהמאה ה-17 התפתח בתחום המחקר האקדמי של ביקורת המקרא מדע העזר של ביקורת נוסח המקרא, בו נחקר הטקסט באופן אובייקטיבי ולראשונה החוקרים החלו להתייחס לעובדה שבמקרא מוזכרים אלים רבים. בין השאר הבחין החוקר ז'אן אסטרוק, בספר שפרסם בשנת 1753, שבסדרה אחת של סיפורים האל מכונה בשם "יהוה", ואילו באחרת הוא מכונה בשם "אלהים". בנוסף הבחינו החוקרים שפולחן "הבעל" מוזכר פעמים רבות בתנ"ך, והיה נפוץ בעם ישראל.
החל משנת 1928 התגלו כתבי אוגרית אוסף טקסטים כנעניים המתוארכים למאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, אותם תרגם לעברית חיים אריה גינזברג. גינזברג היה מומחה למיתוסים כנעניים קדומים, ועד מהרה מצא גינזברג דמיון בין סיפורי התנ"ך לכתבי אוגרית. בשנת 1945 פרסם מאמר בו תיאר קווי דמיון בין אגדת אקהת לסיפור כרם נבות, שבמקום איזבל מופיעה בסיפור האלה ענת. במקביל החל חוקר המקרא משה דוד קאסוטו לחקור את כתבי אוגרית והשוואתם לטקסטים תנ"כים, וב-1951 פרסם את הספר "האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות". בספר סקר קאסוטו את פנתאון האלים של המיתולוגיה הכנענית ואת האזכורים שלו בתנ"ך, על רקע המידע הנוסף שנחשף בכתבי אוגרית.
פטאי עצמו פרסם שני ספרים קודמים בנושא. בשנת 1947 פרסם את הספר "אדם ומקדש במיתוס היהודי העתיק" (Man and Temple in Ancient Jewish Myth and Ritual), בו חקר את נוסח המקרא וסקר עדויות טקסטואליות לפוליתיאיזם ופולחן אלות בתקופת התנ"ך. לדוגמה טקס שמחת בית השואבה, ניסוך המים ונענוע הלולב בסוכות הוא בעל מוטיבים של טקסים פגאניים דומים להבטחת פוריות וגשם לקראת החורף. בשנת 1964 פרסם באנגלית את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית", יחד עם הסופר הבריטי רוברט גרייבס. בספר ערכו השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתולוגיה יוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום. בהם סיפורי גן עדן ומיתוסים של מבול שהיו משותפים לכל תרבויות האזור. סיפורי הבריאה דומים בקוויהם הכלליים לסיפורים דומים מעמי בבל וכנען. בסיפורי האבות מתגלים סימני היכר של תרבויות קדומות, לדוגמה האגדה על בני יעקב שנולדו כביכול כל אחד עם אחות תאומה שאיתה התחתן כל אחד, מעידה על תקופה בה סגדו לאלים ואלות באופן שווה. הם גם קשרו את בית אל (אבן קדושה) עם המלה היוונית, "בייטילוס", המציינת עמוד בצורת חרוט, שהיו מושחים אותו לעיתים בשמן, ביין או בדם ואשר האל היה שוכן בתוכו. לדעתם עבר השם ליוונית מפיניקית. טקסים מסוג זה מוזכרים גם בתנ"ך.
עיקרי הספר
הספר טוען שבתקופת המקרא היה פוליתיאיזם ופולחן אלות באמצעות פרשנות של מקורות ארכאולוגיים וטקסטואליים כעדות להערצה לישויות נשיות. אלות עבריות המזוהות בספר כוללות את: אשרה, ענת, עשתרת, אשימא, הכרובים במקדש שלמה, המטרונית (שכינה) והאנשת יום השבת כ ו"שבת המלכה".
הספר הכולל סקירה מקיפה, ממקורות ארכאולוגיים, סיפרותיים והשוואתיים על תקופת המקרא, המגיעה למסקנה שאלוהי ישראל נעבד יחד עם אשתו, האלה אשרה, בפולחן משותף. ורק רפורמות מאוחרות ביטלו אמונה עממית זאת. בין ההוכחות מהמקרא שהביא פטאי היו: שאליהו הנביא (וכן אלישע ויהוא מלך ישראל) נלחמים בפולחן הבעל, אבל אינם יוצאים נגד פולחן האשרה של שומרון שהיה נפוץ ומוזכר בתנ"ך פעמים רבות. וכשירמיהו הנביא מוכיח את גולי יהודה במצרים (ירמיהו פרק מ"ד ובמיוחד, (15-20 שהחורבן בא בגלל חטאים ליהוה, עונים לו "כל האנשים" שהחורבן בא בגלל הרפורמה של יאשיהו, ובמיוחד מפני שהיהודים חדלו ל"קטר למלכת השמיים ולהסיך לה נסכים, כאשר עשינו אנחנו ואבותינו מלכינו ושרינו בערי יהודון ובחוצות ירושלים, ונישבע להם ונהיה טובים ורעה לא ראינו". בנוסף כתב פטאי שהאמונה באשתו של אלוהי ישראל הייתה קיימת אצל יהודי יב, ושם אשתו של האלוהים אצלם היה 'ענת בית אל', כפי שניזכר בכתביהם. שהכרובים, ובמיוחד בבית־המקדש השני. שהיו מפוסלים כזכר ונקבה המחבקים זה את זה, סימלו את הדואליות האלוהית. ובזמן העלייה לרגל, היו מראים את הכרובים לעולי הרגל והיו אומרים להם: "ראו חיבתכם לפני המקום, כחיבת זכר ונקבה".
פרסומים נוספים
מהדורה שלישית, מורחבת, של הספר פורסמה ב-1990 על ידי הוצאת אוניברסיטת וויין סטייט בשיתוף ויליאם דיוור. דיוור עצמו פרסם ספר המשך, בשנת 2005, "האם לאלוהים יש אישה? ארכאולוגיה ודת עממית בישראל העתיקה" (Did God Have a Wife?: Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel), בו הרחיב את הנושא על בסיס עדויות ארכאולוגיות נרחבות ממגוון אתרים בארץ ישראל, שנחפרו מאז כתיבת הספר "האלה העבריה" במקור, ביניהם חורבת אל כום שליד חברון (אותה חפר דיוור בשנים 1971-1975) וכונתילת עג'רוד, בהם נמצאו ממצאים אפיגרפים המציינים את "יהוה ואשרתו".
בשנת 2011 טענה חוקרת המקרא פרנצ'סקה סטאוורקופולו מאוניברסיטת אוקספורד, עורכי התנ"ך השמיטו מהכתובים את התייחסות ל"אשרה" כרעיית האלוהים שלה סגד עם ישראל, בשלב מאוחר יותר.
צקאלטובו
צקאלטוּבּוֹ (בגאורגית: წყალტუბო) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת צקאלטובו שבמערב המחוז.
צקאלטובו ממוקמת באזור הגבעות הנמוכות שבצפון מישור קולכתי, על גדת הנהר צקאלטובוסצקאלי, בגובה 120 מ' מעל פני הים; העיירה מרוחקת בשבעה קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מזרחהּ. בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית צקאלטובו מנתה 11,281 נפש.
האקלים בצקאלטובו סובטרופי-לח. הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא 5 מעלות; הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר, אוגוסט, היא 24 מעלות. הכמות השנתית הממוצעת של המשקעים בצקאלטובו הוא 1,700 מילימטרים.
בריאות ונופש
צקאלטובו מוכרת כעיירת נופש בזכות מעיינותיה המינרליים החמים, שעשירים ברדון ובקרבונט ומשמשים כמרחצאות מרפא בבריכות שאוגרות את מימיהם; למרות ההרכב שלהם, המים המינרליים זכים וחסרי ריח. טמפרטורת המים נעה בין 33 ל-35 מעלות.
המים המינרליים של צקאלטובו משמשים לטיפולי ספא בנוירופתיה פריפרית, מחלות גפיים, מחלות עור, מחלות דם ולב, הפרעות מטבוליות, הפרעות במערכת האנדוקרינית, מחלות של מערכת הרבייה הנשית, שיגרון, פוליו ושיתוק מוחין.
המערות הקרסטיות שבסמוך לצקאלטובו מיטיבות בזכות מיקרו-האקלים שלהן עם חולי אסתמה, דלקת ריאות, תעוקת לב, היפרטוניה ונוירוזה.
בפארק הנופש של צקאלטובו שתולים עצים ושיחים שמשתייכים ללמעלה מ-150 זנים; בעיירה ישנו אגם מלאכותי, שנוצר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי סכירתו של הנהר צקאלטובוסצקאלי.
בתקופת השלטון הסובייטי בצקאלטובו הוקמו תשע בריכות של מים מינרליים ו-19 סנטוריומים ובניינים להשכרת חדרים (פַּנסיונטים); לרווחת החולים והנופשים מרוסיה פעל קו רכבת מהיר מוסקבה-צקאלטובו.
משנת 1993 מרבית הסנטוריומים והפנסיונטים של צקאלטובו מאוכלסים על ידי 9,000 פליטים מהסכסוך הגאורגי-אבחזי.
נכון לשנת 2014 בצקאלטובו פועלים הסנטוריום "אוֹאזיס", הפנסיונט "צקאלטובו", בית המלון "סַכַּרתווֵלוֹ" וכן שלוש מהבריכות של המים המינרליים; בעיירה ישנה מרפאה וגם מכון לחקר אסתמה, אלרגולוגיה ואימונולוגיה קלינית.
ספורט
בצקאלטובו פועל מועדון הכדורגל "סַמגוּרַלי", שנוסד בשנת 1945 בשם "מֵדיקי". קבוצת "סמגורלי" צקאלטובו משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל); אצטדיון הקבוצה יכול להכיל 12,000 צופים.
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות החלה זמן רב בטרם התקבלה תוכנית ההתנתקות בכנסת. עם אישור ההכנות לתוכנית בכנסת ב־26 באוקטובר 2004 (אך לא לביצועה בפועל) התגבר גל המחאה, והוא הלך והתגבר עם התקדמות ההכנות לביצוע ההתנתקות. המחאה נגד התוכנית, שסומלה בצבע הכתום, הייתה בין העוצמתיות בתולדות הדמוקרטיה הישראלית.
אף שבין מתנגדי התוכנית היו גם חילונים וחרדים, ציבור המפגינים השתייך ברובו המכריע לזרם הדתי־לאומי.
טענות נגד תוכנית ההתנתקות עצמה
בראש ההתנגדות להתנתקות עמד הציבור הדתי לאומי. התנגדותו נבעה בראש ובראשונה ממניעים דתיים ומאמונתו שאחיזתה של מדינת ישראל בארץ ישראל היא בעלת משמעות דתית ומהווה חלק מתהליך הגאולה. על פי דעה אחרת, שהביע גם שופט בית המשפט העליון, אדמונד לוי, עזה היא חלק מנחלתו ההיסטורית של העם היהודי ואין בכוח חוק רגיל להפקיע את זכות העם על ארצו.
אחרים התנגדו לתוכנית מחשש שהיא תהווה אסון ביטחוני. הם הזהירו מההשלכות הביטחוניות של פינוי רצועת עזה, לטענתם, ומהלקח שיפיקו ארגוני הטרור לפיו ניתן להבריח את צה"ל בכוח . דעה זו בוטאה למשל על ידי הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון שטען בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנסיגה חד צדדית מרצועת עזה תהווה "רוח גבית לטרור". בספרו "דרך ארוכה קצרה" מצדיק יעלון טענה זאת, וטוען שההתנתקות היא שהביאה לניצחון החמאס והיוותה גורם למלחמת לבנון השנייה.
בנוסף, טענו מתנגדי התוכנית להקבלה בין טרנספר של פלסטינים מהשטחים לבין פינוי הישראלים מעזה. הם גרסו כי אלה הרואים בראשון מעשה לא מוסרי חייבים למחות גם נגד השני, המבזה את כבוד האדם וחירויותיו הבסיסיות ביותר. כמעט כל המפונים התנגדו להתנתקות וסירבו לעזוב את הבית, הקהילה והעסקים (בעיקר חקלאות) שהקימו שם.
טענות נגד דרך קבלת התוכנית
בנוסף, לדעת מתנגדי התוכנית, דרך קבלת התוכנית, בניגוד להתחייבויותיו של ראש הממשלה דאז אריאל שרון ערב הבחירות ובניגוד להחלטת מתפקדי הליכוד, אינה דמוקרטית. לטענתם, גם דרך העברת התוכנית בממשלה ובכנסת הייתה לא דמוקרטית כאשר הוא פיטר את מתנגדי התוכנית, כדי ליצור רוב בהצבעה, וחילק תפקידים לחברי כנסת תמורת תמיכה בתוכנית בהצבעות בכנסת.
חלק מהמתנגדים להתנתקות טענו שמניעי שרון להתנתקות היו אישיים ופסולים – להתחמק מהחקירות הפליליות שנפתחו נגדו.
תחילת המחאה המאורגנת
בעקבות החלטת הממשלה על התחלת החקיקה ליישום תוכנית ההתנתקות יצאו אנשי גוש קטיף בקמפיין ציבורי בשורה של פעילויות נגד ההחלטה.
אחת מהפעילויות הייתה ליצור שרשרת אנושית לאורך 90 הקילומטרים מגוש קטיף לירושלים, ביום 25 ביולי 2004, בסמוך לתשעה באב. על פי דיווחי המשטרה הגיעו לשרשרת האנושית כ־130 אלף איש שעמדו בצידי הכבישים בין גוש קטיף לירושלים, במפגן שקט של הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
ב־13 בספטמבר 2004 הפגינו 40 אלף מפגינים בכיכר ציון בירושלים.
המחאה בעקבות ההצבעה בכנסת
ב־26 באוקטובר 2004, אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה בכנסת ברוב של 67 נגד 45 ו־7 נמנעים. בהחלטה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות. בעקבות ההתקדמות לעבר תהליך ההתנתקות וההסכמה על הצטרפות מפלגת העבודה והחרדים לממשלת שרון, החריפו מתנגדי ההתנתקות את מאבקם.
בתחילת ינואר 2005, דניאלה וייס, ראש המועצה המקומית קדומים, קראה לחיילי צה"ל לסרב לפקודת פינוי ונחקרה במשטרה. קציני צה"ל דתיים הוכנסו לרשימת הטרדה שהופצה בהתנחלויות ובוצעו נגדם התנכלויות שונות. 34 קציני מילואים מחטיבת בנימין ובהם שלושה מג"דים, כתבו במה שכונה "מכתב קציני הימין", שדגל שחור מתנוסס על פקודת פינוי, ושהם יסרבו ללבוש מדים ביום הפינוי. הקצינים, שסירבו לחזור בהם מתוכן המכתב, הודחו מהצבא בידי אלוף פיקוד המרכז משה קפלינסקי.
אוהל מחאה הוקם ליד הכנסת ומאות ישבו להפגין בו. אוהל המחאה (שנפתח ב־2 בינואר) הכיל דוכני מידע ופעילות של אנשי גוש קטיף. באזור האוהל נערכו מספר הפגנות ותפילות; בין הבולטות שבהן:
מלחמת הסרטים
החל מתחילת אפריל 2005 עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן.
לקראת יום העצמאות פתחו המתנחלים ב"מבצע כתום" שבמסגרתו חולקו (במימון מועצת יש"ע) סרטים כתומים רבים שתחילה הוצמדו לדגלי ישראל ולאחר מכן לאנטנות של מכוניות. כתגובה לכך, פתחו תומכי ההתנתקות בתחילת יולי (במימון "המפקד הלאומי", של עמי אילון) במבצע נגדי של חלוקת סרטים כחולים־לבנים; זאת, בצד יוזמה פרטית של קשירת סרטים ירוקים ויוזמה של שלום עכשיו לסרטים כחולים בלבד. שתי היוזמות לא זכו להצלחה רבה כמו זאת של הסרטים הכתומים.
התגברות גל המחאה
בנוסף להפגנות ולמחאה השקטה, החלו פעילי ימין – בעיקר מתנועות הבית הלאומי, חב"ד, ועוד – לחסום כבישים ראשיים. בנוסף, קרא חבר הכנסת אריה אלדד מהאיחוד הלאומי לפתוח במרי אזרחי בלתי־אלים נגד תוכנית ההתנתקות.
פן נוסף של מחאה הופגן כאשר מספר ח"כים מהימין (כגון אפי איתם, אריה אלדד, אורי אריאל ויורי שטרן) אף העתיקו את מקום מגוריהם ליישובים שמיועדים לפינוי.
המטה העולמי להצלת העם והארץ ערך כנס תחת הכותרת "מי לה' אלי", בהשתתפות אלפים בבנייני האומה. במסגרת הכנס נשאו נאומים בזכות סירוב פקודה והצדיעו לסרבנים, הרבנים תקעו בשופרות ולבשו שקים לאות אבל על קבלת התוכנית.
קבוצה גדולה מרבני הציבור הדתי־לאומי בראשות הרב אברהם שפירא קראו לסרב לפקודת הפינוי. הם הסתמכו על דברי הרמב"ם במשנה תורה הלכות מלכים: "אם גזר המלך לבטל מצווה אין שומעין לו" (ג' י'). הרב מרדכי אליהו הורה שאסור לבצע את התוכנית ויש לנסות בכל דרך להתחמק ממנה. בנוסף לכך הרב אליהו אמר בעצרת "היה לא תהיה". לעומתם הרבנים שלמה אבינר ומרדכי אלון התנגדו לסירוב פקודה מטעמים שונים. הרב אלון אף גינה את חוסמי הכבישים וכינה אותם בריונים. הרב יואל בן נון, טען כי להחלטת הממשלה יש לא רק סמכות חילונית אלא תוקף הלכתי ברור אף מבחינה תורנית. אחד הטיעונים המרכזיים נגד סירוב פקודה הוא, שרק המדינה סוברנית לקבוע את הגבולות של מצוות יישוב ארץ ישראל לפי כוחה ורצונה, ובזה יש הבדל מהותי בין מצווה זאת שהיא ממלכתית ביסודה, לבין מצוות פרטיות כמו שבת וכשרות. עידן, מדריך קרב מגע בגבעתי היה הראשון שסירב פקודה בצה"ל במסגרת ההכנות להתנתקות. עוד באותו שבוע שני חיילי גדוד "נצח יהודה" של הנח"ל החרדי, סירבו להיכנס לשיעורי הכנה להתנתקות אשר התקיימו במסגרת קורס מפקדי כיתות בביסלמ"ח. רב"ט אבי ביבר, לוחם חיל ההנדסה הקרבית מההתנחלות תקוע, היה החייל הראשון שסירב פקודה בפומבי (אל מול כלי תקשורת) בעת הריסת מבנים נטושים בשטח המואסי, ונידון על כך ל־56 ימי מחבוש. כשלושה שבועות לאחר מכן, סירבו עשרה חיילים מגדוד לביא לביצוע פקודה הקשורה לסגר. החיילים נשפטו והמחלקה פורקה בהוראת הרמטכ"ל, שהורה לגלות "אפס סובלנות לגילויי סרבנות". חייל בגבעתי נשלח לכלא ל־21 ימי מחבוש, על שסירב להסיר מעליו צמיד כתום, המביע הזדהות עם תושבי גוש קטיף.
אירועים נוספים נשאו אופי פלילי והיוו עבירה על החוק. ב־17 ביולי הונח מטען דמה בתחנה המרכזית בירושלים. אל המטען הוצמד פתק "ההתנתקות תתפוצץ לכם בפנים". יומיים קודם לכן נמצאו מטענים דומים בשתי תחנות רכבת בתל אביב וב־14 ביולי גם בצומת סגולה. ב־30 ביולי הונח מטען דומה בבני־ברק. מניחי המטען בירושלים נתפסו והתחוור כי הם חיילי הנח"ל החרדי, שניצלו את הבדיקה הביטחונית הרופפת הנערכת לחיילים בכניסה לתחנה המרכזית לביצוע מעשה פלילי.
החודש האחרון לפני ביצוע התוכנית
באמצע יולי צעדו עשרות אלפי מתנגדים להתנתקות מנתיבות לעבר מחסום כיסופים, בכוונה מוצהרת לצעוד לתוך גוש קטיף המסוגר ב"צעדת התחברות". אלפי שוטרים וחיילים חסמו את נתיב הצעדה לפני כפר מימון, עד שהוחלט לאפשר לצועדים ללון בתוך הכפר ולכתר אותו. המשטרה, שניסתה למנוע מאוטובוסים ברחבי הארץ להביא מפגינים, ספגה ביקורת חריפה על פגיעה בחופש הביטוי וחופש התנועה (למשל הסופר סמי מיכאל מהאגודה לזכויות האזרח). הצעדה התפזרה לבסוף בשלום, אך מועצת יש"ע הודיעה שתארגן הסתננויות של קבוצות קטנות לתוך גוש קטיף.
בתחילת אוגוסט התקיימה הפגנה בשדרות ובאופקים. המשטרה והצבא ריכזו כוחות שיא שנאמדו בעשרות אלפים. הערכות שלפיהן תסתיים בצעדה המונית לעבר גוש קטיף התבדו. לאחר שהמשטרה והצבא העבירו את כוחותיהם לצפון, בשל החשש מהתפרעויות בעקבות הרצח שביצע עדן נתן־זדה, התפזרה ההפגנה בקול דממה דקה.
בעיתון הארץ כתב גדעון סאמט: "ממדי המרד נגד ההתנתקות הם כאלה, שגם מבקריו החריפים ביותר מוכרחים להודות: לא היה עוד כדבר הזה בתולדות המחאה הישראלית". מאידך, נותרה המחאה בעיקר נחלת הציבור הדתי־לאומי ולא סחפה ציבור נרחב מחוץ לו.
ב־7 באוגוסט הודיע שר האוצר, בנימין נתניהו, על התפטרותו מהממשלה, בעת הישיבה שאישרה את השלב הראשון של הפינוי. נתניהו אמר שאינו תומך בכך שישראל תשב בעתיד בעזה, אך יציאתה מהרצועה בעת הנוכחית תהפוך אותה לבסיס לטרור. הצעד גרר ביקורת מימין ומשמאל בטענה שהתפטר כדי לזכות בפריימריז בקולות "הימניים" בליכוד. זאת למרות שהצביע בעד התוכנית[58 ].
ב־10 באוגוסט ערכה צעירי אגודת חב"ד בשיתוף עם המטה לשלום העם והארץ עצרת תפילה המונית בכותל המערבי למען ביטול ההתנתקות. בעצרת התפילה השתתפו למעלה מ־70,000 בני אדם ועוד עשרות אלפים התקהלו ברחובות העיר העתיקה. חלק קטן מהמתפללים היו חרדים. את התפילה הובילו 3 רבנים ראשיים לשעבר: הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
ב־11 באוגוסט ערכה מועצת יש"ע בכיכר רבין בתל אביב את העצרת האחרונה נגד ההתנתקות. לפי הערכות, השתתפו בה כ־100–150 אלף איש. סיסמת העצרת הייתה "גוש קטיף וצפון השומרון, אני נשבע!" ובה המפגינים נקראו לרדת לדרום על מנת לחסום את ציר כיסופים תוך הימנעות מאלימות.
ב־14 באוגוסט הוכרזה ביישוב שירת הים הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה שפנתה לשרון לסיוע בנשק ותחמושת עבור הקמת ישות ריבונית חדשה. כמו כן, נעשתה פניה לאומות המאוחדות ולצלב האדום. אריה יצחקי, מזכיר הרשות, הכריז כי 2500 מתושבי גוש קטיף הסכימו לקבל על עצמם את אזרחות הישות החדשה.
ב־17 באוגוסט הציתה את עצמה ילנה בוסינובה, פעילת ימין תושבת קדומים במחאה על תוכנית ההתנתקות והתעלמות הממשלה מהמחאות וההפגנות. כעבור תשעה ימים היא נפטרה מפצעיה.
ערב מימוש התוכנית דווח שאלפי אנשי ימין, הסתננו לגוש קטיף לסייע לתושביו בהתנגדות לפינוי. מאוחר יותר התברר שמדובר ב־5000 מתנגדי התנתקות שהצליחו להסתנן לתוך גוש קטיף ועוד מאות שהצליחו להסתנן ליישובי צפון השומרון. הללו המשיכו בפעילות המחאה גם בעת הפינוי עצמו. בתקשורת כונו שבח"ים ובידי המתיישבים "משוב"חים" או "מתגברים".
פיגועים שבוצעו במסגרת ההתנגדות
ב־17 באוגוסט רצח אשר ויזגן, תושב השומרון, ארבעה פועלים ערבים באזור שילה כמחאה וכניסיון למנוע את תוכנית ההתנתקות.
מחאות המפונים בזמן ביצוע תוכנית ההתנתקות
ברחובות היישובים פעלו מאות בני נוער שהסתננו לגוש על מנת להפריע לפינוי באופן בלתי אלים. הפעילות כללה חסימת צירים בהמוני אנשים, חסימת השערים בצמיגים ופחי אשפה בוערים ובמספר מקומות – התבצרות במבני ציבור ודת. חלק מהנערים קיללו את המפנים ואחרים קראו למפנים לסרב פקודה.
ביישובי צפון השומרון התבצרו עשרות מסתננים ומסתננות במבני ציבור ובתי כנסת ופונו בכוח באמצעות שוטרים, חיילים, מנופים ומכולות. האלימות בעת הפינוי ביישובים אלה הייתה מינורית. לפני פינוי היישובים אירעו מספר תקריות אלימות, חלקן חמורות, בין המסתננים ובין כוחות הפינוי שחסמו את האזור.
מחאות אחרי הפינוי
רבים מהמפונים, בעיקר מנצר חזני ואלי סיני, הקימו במהלך שנת 2005 ערי אוהלים במחאה על כך שמנהלת סל"ע כשלה בלדאוג להם לפתרון זמני ופתרון קבע השומר על המסגרת הקהילתית.
ב־31 באוגוסט הצית את עצמו עולה חדש מארצות הברית, ברוך בן מנחם, באולפן עציון בירושלים במחאה על יישום ההתנתקות ונפצע אנושות. ב־6 בספטמבר הוא מת מפצעיו בבית החולים הדסה.
ב־27 בספטמבר קיימו מפוני גוש קטיף טקס "נזכור ונחזור" ליד מחסום כיסופים. במהלך הטקס הורד דגל ישראל לחצי התורן, והונף מחדש בכפר מיימון בטקס "גוש קטיף – אני נשבע". למחרת התקיימה עצרת מחאה בגן סאקר בירושלים בה נכחו כ־13,000 מפגינים. העצרת נערכה תחת הכותרת "תודה בכתום – כואבים, מוקירים, מתפללים וממשיכים באמונה" ועיקרה הייתה הצדעה לבני הנוער שהשתתפו במאבק נגד תוכנית ההתנתקות ולמשפחות שפונו. בעצרת נאמו מספר רבנים, שקראו להמשיך באמונה, ולמרות הכאב – להמשיך להתחבר לצה"ל ולישראל. בסמוך לכותל, הפריעו מספר נערות לטקס קורס קצינים של חיל החינוך ואף השליכו ביצים על התזמורת.
במהלך החודשים אוקטובר 2005 עד פברואר 2006 לא נערכו הפגנות ענק, למעט מספר הפגנות בירושלים במחאה על הזנחת מפוני גוש קטיף וצפון השומרון וחוסר הטיפול בהם מצד מנהלת סל"ע ורשויות המדינה. תחושת הנבגדות, הכעס הרב על הזנחת המפונים, והתחושה שפינוי היישובים נתפש בעייני הציבור כ"קל מידי" ולכן מעודד תנועות שמאל לקרוא לפינויים היו בין הגורמים שתרמו להסלמה ולהתלהטות הרוחות בעמונה.
ההתנגשות בעמונה (שהתרחשה עקב עתירת שלום עכשיו לבג"ץ להרוס 9 בתים לא מורשים בפאתי היישוב) הייתה חסרת תקדים באלימות שלה וחרגה בהרבה (הן בהיקף והן בסוג) מהאלימות שהופגנה במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות וכללה הן אלימות קשה מאוד מצד שוטרי היס"מ שפצעו כ־200 מפגינים, דבר שהגביר את הקרע עם הציונות הדתית, שחשה נרדפת על ידי רשויות המדינה מאז ההתנתקות, והן אלימות קשה מצד המתנחלים – כ־80 שוטרים, שהיו לבושים במיטב המיגון האישי, נפצעו בעמונה. מספר ימים אחרי העימות הקשה בעמונה נערכה בכיכר ציון הפגנת ענק (שכללה עשרות אלפי מפגינים) תחת הסיסמה "אולמרט רע ליהודים" ובה האשימו ראשי מועצת יש"ע ומפלגות הימין את ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בכך שחתר להתנגשות האלימה והורה למשטרה להפעיל אלימות קשה נגד המתבצרים בעמונה.
ביום העצמאות ה־58 נערך בבית הנשיא טקס הענקת אותות לחיילים מצטיינים. בטקס זה, סירב חייל מצטיין בשריון בשם חננאל מגד־דיין ללחוץ את ידו של הרמטכ"ל דן חלוץ מאחר שמשפחתו פונתה מגוש קטיף במהלך ההתנתקות. המחאה עוררה סערה כאשר היא זכתה לתמיכה בימין וגינויים בשמאל. בצה"ל הגיבו בהדחת החייל מתפקידו אך בעקבות פניית עורך דין נגד צעד זה הוחלט לשחרר את החייל משירותו הצבאי לישיבת הסדר.
ביקורת על תוכנית ההתנתקות לאחר ביצועה
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ביקרו מספר קצינים ופוליטיקאים את תוכנית ההתנתקות.
הרמטכ"ל, רב-אלוף משה יעלון, הביע בזמן כהונתו את התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, אותה כינה "רוח גבית לטרור". הוא אמר כי היא מנוגדת לערכי צה"ל, וכנראה נבעה בשל מצוקה אישית של שרון. הוא גם ביקר את תהליך קבלת ההחלטות של התוכנית, וטען ששמע עליה בתקשורת, ולא נוהלו שום דיונים מסודרים בצבא לגביה. בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי כהונת יעלון לא תוארך, והלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע התוכנית.
האלוף יפתח רון טל, שכיהן כמפקד זרוע היבשה בזמן ההתנתקות וקרא במסגרת תפקידו לחיילים לבצע את ההתנתקות כמשימה לאומית, אף הלך רחוק יותר ואמר בריאיון לכפר חב"ד, כי ההתנתקות הייתה התאבדות, וכי אינו מבין מדוע המשטרה והצבא עשו זאת בהתלהבות ושמחה, וכי ההתעסקות של צה"ל בהתנתקות פגעה בהכנות למלחמה, והייתה בין הגורמים לכישלון במלחמת לבנון השנייה.
גם הרב הצבאי הראשי בעת ההתנתקות, הרב ישראל וייס, מיד עם פרישתו בטקס הפרידה מתח ביקורת על תוכנית ההתנתקות ואמר "לעולם לא עוד להתנתקות אנושית".