cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארמייה השלישית (האימפריה הרוסית)
היסטוריה
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה ניקולאי רוזקי. הארמייה נעה מאוקראינה, ופלש לגליציה שנשלטה בידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-29 באוגוסט נלחמה הארמייה נגד האוסטרו-הונגרים בקרב גנילה ליפה, וב-3 בספטמבר כבשה את למברג. בשל הכיבוש הועברה לאזור הארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית, אולם הארמייה השלישית הביסה אותה בקרב רווה. ב-1 במאי 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים ובעלי בריתם הגרמנים במתקפת גורליצה-טרנוב. עיקר כובד המתקפה נפל על הארמייה השלישית, שאיבדה למעלה מ-200,000 איש ו-140 תותחים. ב-10 במאי קיבלה הארמייה אישור לסגת משטחי פולין וגליציה אל נהר סן. הארמייה המשיכה להילחם, ובסוף 1917 הועברה לפולאצק. היא פורקה בתחילת שנת 1918.
חוזה מור
חוזה מור נחתם ב-30 באוגוסט 1525 בין הנרי השמיני, מלך אנגליה והממשלה הצרפתית הזמנית בראשות לואיז, נסיכת סבויה. חתימת ההסכם נחגגה על ידי הנרי והשגרירים הצרפתים במור, הרטפורדשייר, טירה שהייתה בבעלות ראש השרים של הנרי, הקרדינל וולזי.
אנגליה, שניהלה משא ומתן באמצעות וולזי, הסכימה לוותר על חלק מדרישותיה הטריטוריאליות בצרפת, בתמורה למענק שנתי בסך 20,000 פאונד מהצרפתים. כמו כן, צרפת הסדירה את חובותיה לאחותו של הנרי השמיני, מרי טיודור, מלכת צרפת.
אנגליה גם הסכימה לפעול להבטחת שחרורו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהיה אז שבוי בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד.
חיים ליב טיקטינסקי
רבי חיים ליב טיקטינסקי (ח' בחשוון ה'תקפ"ד, 13 באוקטובר 1823 – י"ט בניסן ה'תרנ"ט, 30 במרץ 1899) היה ראש ישיבה ליטאי, ראש ישיבת מיר במשך כחמישים שנה.
ביוגרפיה
בהיותו בן עשרים ושבע, בשנת ה'תר"י (1850), נקרא בידי הרב משה אברהם אייזנשטט שכיהן אז כרבה של מיר וכראש הישיבה, לכהן כראש הישיבה על מקומם של אביו ואחיו. הוא כיהן לצדו של הרב אייזנשטט עד לפטירת האחרון בח' בכסלו ה'תרכ"ז (סוף 1866) ומאז הנהיג את הישיבה עד פטירתו.
שיטת לימודו הייתה בדרך הפשט, בעיקר בדברי הראשונים כמו התוספות והרא"ש, מסוגיית התלמוד לפסיקת ההלכה. רבים מכתביו נשרפו בשתי שרפות גדולות שפקדו את העיר מיר, האחת בכ' באב ה'תרל"ח (קיץ 1878) והשנייה בכ"ח באב ה'תרנ"ב (קיץ 1892), בשתיהן נשרפה גם הישיבה.
בשנת ה'תרל"ו (1876) מינה לצדו את בנו הרב שמואל טיקטינסקי להרצות בישיבה, בנו זה נפטר בצעירותו לאחר מחלה ממושכת בי"ח בשבט ה'תרמ"ג. שנה לאחר מכן מינה במקומו את בנו השני, הרב אברהם טיקטינסקי לכהן כראש ישיבה בישיבת מיר.
רבי חיים ליב טיקטינסקי חלה במחלה קשה בחורף תרנ"ט, הוא הספיק לפקח על בניית בנינה החדש של הישיבה במיר שהחליף את המבנה שנשרף בשרפה של שנת תרנ"ב. נפטר בוורשה, אליה בא לשם טיפולים רפואיים, בחול המועד פסח, י"ט בניסן ה'תרנ"ט, 30 במרץ 1899. הוא הובא לקבורה למחרת בהלוויה המונית, ונטמן בבית הקברות היהודי בוורשה.
על מצבתו נכתב:
דיוויזיית הפאנצר ה-27 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-27 (בגרמנית: 27. Panzer-Division) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בדרום רוסיה ב-1 באוקטובר 1942 על ידי שינוי שמו של צוות קרב מיכאליק (Kampfgruppe Michalik), אשר הורכב על בסיס יחידות שנלקחו מדיוויזיית הפאנצר ה-22. כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה הלמוט מיכאליק אשר היה בזמנו מפקד צוות הקרב. הדיוויזיה כללה רק 20 טנקים, והועברה תחת פיקוד הקורפוס השביעי שהיה חלק מהארמייה השנייה. הדיוויזיה נלחמה בקרבות כנגד הצבא האדום באזור וורונז', ובדצמבר של אותה שנה הועברה תחת הארמייה האיטלקית השמינית ומאוחר יותר באותו החודש תחת הארמייה ההונגרית השנייה. לקראת סוף השנה הדיוויזיה נסוגה יחד עם ההונגרים אל נהר הסוורסקי דונץ ובינואר 1943 כבר כללה רק 11 טנקים. היא לחמה בקרבות על הדונץ במסגרת קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מהארמייה ההונגרית הראשונה והארמייה האיטלקית השמינית לסירוגין. ב-1 במרץ 1943, לאחר מבצע סטורן קטן פורקה הדיוויזיה. חלקים ממנה נשלחו לצרפת שם היוו את הגרעין הראשוני של דיוויזיית הפאנצר ה-24 בעוד שאר החלקים נשלחו כדי לתגבר את דיוויזיית הפאנצר השביעית.
איילי העולם החדש
חוקרים רבים נוטים לסווג גם את הסוג אלקרן הגדות בתת-משפחה זו, בשל מבנה קרסולו. השוני ביניהם ובין איילי העולם הישן בפסק הזמן בין נפילת הקרן לצמיחתה מחדש, ובמבנה הקרסול. למרבית המינים בה יש אוזניים גדולות ורחבות כאוזני הפרד וזהו המקור לשמם הנוסף, איילי פרדות. איילי העולם החדש הם תת-משפחה מגוונת להפליא, הכוללת את האייל הגדול ביותר (אייל קורא) שמגיע עד למשקל 800 ק"ג, ואת האייל הקטן ביותר (פודו) שמשקלו פחות מ-15 ק"ג.
איילי העולם החדש חיים במגוון בתי גידול: חלקם יעדיפו אזורים הררים או טונדרות, חלקם יערות גשם טרופים או נשירים, ואחרים מישורי פמפס או טייגות. המין היחיד מתת-משפחה זו שהיה מצוי בארץ ישראל היה אייל הכרמל שניצוד עד כדי הכחדה וכיום מושב לטבע בהדרגה.
דיוויזיית הפאנצר ה-27 (ורמאכט)
מבנה
ספטמבר 1942:
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר (באנגלית: British Academy Television Award for Best Entertainment Performance) הוא פרס שנתי המוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בטקס חלוקת פרסי באפט"א לטלוויזיה.
במשך השנים שונה שמה של קטגוריה זו:
עד 1994 הוענק הפרס גם לתפקידים בקומדיות. החל מ-1994 מוענק פרס נפרד בקטגוריית ההופעה הקומית הטובה ביותר.
שנות ה-1970
1970 אריק מורקמב וארני וייז – The Morecambe and Wise Show
1971 אריק מורקמב וארני וייז – The Morecambe and Wise Show
1972 רוני בארקר ורוני קורבט – שני הרוני
1973 אריק מורקמב וארני וייז – The Morecambe and Wise Show
1974 אריק מורקמב וארני וייז – The Morecambe and Wise Show
'''1975 סטנלי בקסטר – The Moving Picture Show
'''
1976 רוני בארקר – פורידג'
1977 פנלופה קית' – החיים הטובים
1978 – רוני בארקר – פורידג' & שני הרוני
1979 רוני בארקר – Going Straight & שני הרוני
שנות ה-1980
1980 ג'ון קליז – המלון של פולטי
1981 רואן אטקינסון – מבט הפוך
1982 נייג'ל הות'ורן – כן, אדוני השר
1983 נייג'ל הות'ורן – כן, אדוני השר
1984 טרייסי אולמן – Three of a Kind
פרסי בחירת הנוער
טקס פרסי בחירת הנוער (באנגלית: Teen Choice Awards, ידוע גם כ-TCAs) הוא טקס פרסים אמריקאי הנערך מדי שנה, במהלכו מוענקים פרסים להישגים הגדולים ביותר של השנה החולפת בתחומים מוזיקה, קולנוע, ספורט, טלוויזיה, אופנה ועוד. הטקס משודר בערוץ פוקס וקהל הנוער הוא שמצביע ובוחר את הזוכים בתחומים השונים. בניגוד לטקסים רבים בהם הזוכה מקבל פסלון, בטקס זה הזוכה מקבל גלשן עבודת יד בגודל מקורי המקושט בלוגו של הטקס, אותו מעצבים מחדש מדי שנה. ייצור גלשן אחד עולה לערוץ למעלה מ-800 דולר, והוא נבחר כפרס מתוקף היותו סמל המייצג את החופש הגדול ואת הקיץ עבור המתבגרים. במסגרת הטקס מופיעים ידוענים בתור אורחים ומגישים את הקטגוריות השונות, ובנוסף מתבצעים קטעי מעבר קומיים על ידי מנחה/מנחי הטקס ולעיתים על ידי ידוענים נוספים, וכן מספר קטעים מוזיקליים.
האמן ג'ייסון דירולו הופיע הכי הרבה פעמים עם 3 הופעות מוזיקליות לאורך השנים. להקת הבנים ואן דיירקשן היו הראשונים בכל תולדות הטקס שזכו בפרס בקטגוריית בחירת המוזיקה עבור שיר שלא יצא כסינגל.
מבחינת תוכן, הסדרה "שקרניות קטנות" מחזיקה במספר הזכיות הרב ביותר עם 30 פרסים. במקום השני נמצאת הסדרה "יומני הערפד" עם 27 פרסים, ואחריה נמצאים הריאליטי "אמריקן איידול" עם 18 פרסים, הסדרה "אחת שיודעת" עם 17 פרסים, הסדרה "Glee" עם 15 פרסים, הסדרות "חברים" ו-"" עם 10 פרסים והסדרות והתוכניות "גיבורים", "האנה מונטנה" ו-"משפחת קרדשיאן" עם 7 פרסים.
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1980
1987 נייג'ל הות'ורן – כן, אדוני ראש הממשלה
פרסי בחירת הנוער
קטגוריות בטקס
מקרא צבעים
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1980
1988 נייג'ל הות'ורן – כן, אדוני ראש הממשלה
פרסי בחירת הנוער
רקע
כאשר המפיקים הראשיים בוב ביין ומייקל בורג קיימו פגישה לטובת יצירת טקס פרסים הפונה לקהל הנוער, הם חשבו על טקס שמאופיין בתוכן בוגר יותר מזה של טקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון, ובמידת מה משתווה לתוכן של טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV. לאורך השנים נשמר הפורמט המקורי של הטקס, לפיו הפרסים מוענקים לידוענים עם הישגים בתעשיית הבידור והספורט, והקטגוריות הן קטגוריות דינמיות שאינן קבועות ומתחדשות משנה לשנה.
בעבר נערכה ההצבעה לטקס תוך שימוש בפתקי הצבעה. הפתקים היו מוטמנים בדפי מגזינים המיועדים לנוער, אותם הם היו צריכים לרכוש, כאשר היה עליהם לתלוש את הפתק עם המועמד המועדף עליהם ולשלוח אותו לערוץ פוקס. בנוסף, היה ניתן להצביע דרך האתר הרשמי של ערוץ פוקס באינטרנט. בשנת 2008 הקימו פוקס ומפיקי הטקס את teenchoice.com - האתר רשמי לטקס פרסי בחירת הנוער, דרכו נעשית ההצבעה הרשמית לטקס עד היום.
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1980
1989 ויקטוריה ווד – An Audience with Victoria Wood
שנות ה-1990
1990 רואן אטקינסון – Blackadder Goes Forth
1991 דייוויד ג'ייסון – על שוטים ואנשים
פרסי בחירת הנוער
פרסים מיוחדים
בנוסף לקטגוריות השנתיות הסטנדרטיות, קיימות 6 קטגוריות נוספות המוענקות כפרס כבוד ו/או הערכה, ואת הפרסים בקטגוריות אלו בוחר צוות הערוץ, בניגוד לקטגוריות האחרות בהן קהל הנוער הוא הקול המכריע. פרסים מיוחדים אלו אינם ניתנים בכל שנה. קטגוריות הכבוד הן:
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1990
1992 – ריצ'רד וילסון – רגל אחת בקבר
פרסי בחירת הנוער
פרס Do Something
ארגון Do Something הוא מוסד ללא כוונת רווח ששם לעצמו מטרה לעורר מוטיבציה אצל צעירים לפעול לטובת שינויים חברתיים, זאת באמצעות קמפיינים ארציים ומענקים עבור פרויקטים בעלי השפעה. הארגון מממן את פרס Do Something, פרס המוענק משנת 1996 מדי שנה על ידי הארגון לחמישה אנשים צעירים עד גיל 25 אשר הצליחו לחולל שינוי משמעותי שהשפיע על סביבתם. הזוכים בפרס מתוגמלים במענק של 10,000 דולר כדי להמשיך לפעול למען היוזמה, והזוכה בפרס הגדול מקבל מענק על סך 100,000 דולר. הארגון בנוסף חולק כבוד לידוענים העוסקים בצדקה.
במסגרת הטקס הוענק הפרס בשנת 2008 לצ'אד בולוק, שהיה ללא-ידוען הראשון אי פעם שזכה בפרס במסגרת הטקס. בשנת 2009 הפרס לא הוצג והוחלף בפרס הפעיל החברתי בו זכתה השחקנית היידן פנטייר.
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1990
1993 ג'ואנה למליי – פשוט נהדרת
פרסי בחירת הנוער
מחלוקות
בסיום שידור הטקס הופיעה בכתוביות הסיום הודעה לפיה "החברה שומרת לעצמה את הזכות לבחור את הזוכה מבין ארבעת המתמודדים המובילים בהצבעות".
פרס באפט"א לטלוויזיה להופעת הבידור הטובה ביותר
שנות ה-1990
1994 ריצ'רד וילסון – רגל אחת בקבר
'''1995 רורי ברמנר – '''
1997 ג'ון בירד וג'ון פורצ'ן – Rory Bremner...Who Else/The Long John's
1998 פול וייהאוס – The Fast Show
1999 מייקל פרקינסון – פרקינסון
שנות ה-2000
2001 גרהם נורטון – So Graham Norton
2003 פול מרטון – Have I Got News For You
2004 ג'ונתן רוס – Friday Night with Jonathan Ross
2005 פול או'גריידי – המופע של פול או'גריידי
2006 ג'ונתן רוס – Friday Night with Jonathan Ross
2007 ג'ונתן רוס – Friday Night with Jonathan Ross
2008 הארי היל – Harry Hill's TV Burp
2009 הארי היל – Harry Hill's TV Burp
דיוויזיית הפאנצר ה-155 מילואים (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-155 מילואים (בגרמנית: 155. Reserve-Panzer-Division) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזה הוקמה ב-1 באוגוסט 1943 בצרפת, וכמפקדה הראשון מונה פרנץ לנדגראף. הדיוויזיה הוצבה ככוח עתודה ברן ולאחר מכן הועברה לנים. ב-30 באפריל 1944 פורקה הדיוויזיה וביחידותיה השתמשו כדי לתגבר את דיוויזיית הפאנצר התשיעית.
היסטוריה צבאית של ברית המועצות
לאחר ניצחון בעלות הברית על גרמניה ועל יפן ב-1945 הפכה ברית המועצות להיות מעצמת-העל היחידה שהיוותה משקל נגד לארצות הברית. המלחמה הקרה בין שתי האומות הללו הובילה להתחמשות צבאית, למרוץ החימוש הגרעיני ולמרוץ לחלל. בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 עמדו לרשות הכוחות המזוינים של ברית המועצות יותר חיילים, טנקים, קני ארטילריה, וכלי נשק גרעיני בהשוואה לכל אומה אחרת על פני כדור הארץ. ב-1991 התפרקה ברית המועצות, לא בשל תבוסה צבאית, אלא עקב סיבות כלכליות ופוליטיות.
הכוחות המזוינים של ברית המועצות כללו חמש זרועות: שני כוחות צבאיים סובייטים נוספים שהתקיימו היו:
רקע – מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים
בעקבות מהפכת פברואר הוחלף שלטון הצאר בשלטון ממשלת המעבר הרוסית, שבעצמה הודחה על ידי הממשלה הבולשביקית. הצבא הרוסי, שהיה מותש מלחימתו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, היה בשלבים האחרונים של התפוררות והתמוטטות. אף על פי כן, השפעתם של הבולשביקים בדרגות הגבוהות הייתה חזקה והיו בקרב קציני הצבא רבים שהתנגדו לקומוניזם. הבולשביקים ראו בצבא הצאר את אחד המוסדות של המשטר הישן השנוא, והחליטו לפרקו ולייסד צבא חדש ונאמן למטרה המרקסיסטית. כך הפך הגרעין של צבא הצאר לגרעין הצבא של ממשלת המעבר, שהיה לגרעין הצבא הלבן, שלסירוגין שיתף פעולה עם כוחות חיצוניים שהתערבו במלחמת האזרחים, כמו יפן, בריטניה, צרפת וארצות הברית ולחם כנגד הצבא האדום.
ב-28 בינואר 1918 הוציא המנהיג הבולשביקי, ולדימיר איליץ' לנין, צו להקמת הצבא האדום, שבאופן רשמי מיזג את 20,000 חברי המשמרות האדומים (Красная гвардия) עם 60,000 רובאים לטבים, 20,000 מלחי הצי הבלטי שהיו נאמנים למהפכה וחיילי חיל המצב בפטרוגרד. בתפקיד קומיסאר המלחמה הראשון שימש לאון טרוצקי.
בראשית ימיו היה הצבא האדם צבא שוויוני ולפיכך שררה בו משמעת ירודה. הבולשביקים החשיבו את הדרגות הצבאיות ואת מנהג ההצדעה כמנהגים בורגניים וביטלו אותם. כעת בחרו החיילים את מפקדיהם וקיימו הצבעה לאיזה פקודות לציית. בכל אופן, הסדר זה בוטל עקב לחצי מלחמת האזרחים והשימוש בדרגות הוחזר.
במהלך מלחמת האזרחים לחמו הבולשביקים כנגד קבוצות אנטי-מהפכניות שהיו ידועות בשם הצבא הלבן וכנגד צבאות שנתמכו על ידי בעלות בריתה לשעבר של רוסיה כמו בריטניה וצרפת, שראו צורך במיגור הממשלה הבולשביקית. הצבא האדום נחל סדרה של ניצחונות פנימיים כנגד יריביו מבית ובפרץ של אופטימיות פקד לנין על הארמייה המערבית לתפוס מקום בריק שנוצר עם נסיגת כוחות גרמניה מאזורי האובר אוסט. מערכה זו גרמה לפירוקן של הרפובליקה העממית של אוקראינה ושל הרפובליקה העממית של בלארוס ובסופו של דבר הובילה לפלישה הסובייטית אל הרפובליקה הפולנית השנייה, שהייתה מדינה שאך נוסדה על חורבות האימפריה הרוסית. בפלישה לפולין ובהצתת המלחמה הפולנית-סובייטית הביעו הבולשביקים את אמונתם שיעלה בסופו של דבר בידם לנחול ניצחון על הכוחות הקפיטליסטים הן מבית והן מחוץ.
רוב רובם של הקצינים המקצועיים של צבא הצאר הגיעו מקרב האצולה. יתר על כן, רובם הצטרפו לצבא הלבן. לפיכך, צבא הפועלים והאיכרים התמודד בתחילה עם מחסור בפיקוד צבאי מנוסה. כדי לתקן מצב זה גייסו מחדש הבולשביקים 50,000 קצינים לשעבר בצבא הצאר כדי שיפקדו על יחידות הצבא האדום. בה בעת הם הצמידו לכל אחת מיחידות הצבא פוליטרוקים, קצינים פוליטיים, שתפקידם היה להשגיח על פעולות היחידות ולהבטיח את נאמנותם של הקצינים המקצועיים, שבאופן רשמי כונו "מומחים צבאיים". עד 1921 עלה כבר בידו של הצבא האדום להביס ארבע ארמיות של הצבא הלבן ולהדוף חמישה חילות משלוח זרים, אך החל להתמודד עם תבוסות בפולין.
הכוחות הפולנים הצליחו לשבור רצף ארוך של ניצחונות סובייטיים באמצעות שיגור מתקפת נגד בקרב ורשה באוגוסט 1920. בקרב זה נחל הצבא האדום תבוסה כה קשה ובלתי צפויה עד שהיא גרמה לשינוי כל המהלך של המלחמה ובסופו של דבר קיבלו הסובייטים את התנאים הלא נוחים מבחינתם שהוצעו להם בהסכם ריגה שנחתם ב-18 במרץ 1921. הייתה זו התבוסה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הצבא האדום.
לאחר סיום מלחמת האזרחים הפך הצבא האדום בהדרגה לצבא מקצועי ומאורגן. לאחר שרוב חמשת מיליוני חייליו שוחררו מן השירות, עבר הצבא למבנה של כוח צבאי סדיר קטן והוקמו מיליציות מילואים טריטוריאליות לגיוס בעת מלחמה. בתי הספר הצבאיים הסובייטיים, שהוקמו במהלך מלחמת האזרחים, החלו להכשיר מספר רב של קצינים מאומנים ונאמנים למשטר החדש. במאמץ להאדיר את יוקרתו של העיסוק הצבאי, החזירה המפלגה את השימוש בדרגות הרשמיות, צמצמה בדרגה את פעילותם של הפוליטרוקים ובסופו של דבר ביססה מחדש את הרעיון של פיקוד על יחידה על ידי אדם אחד.
ריגול נגדי
במשך כל ההיסטוריה של הצבא האדום, החזיקה המשטרה החשאית (בגלגוליה השונים כמו הצ'קה, הגפא"ו והנ.ק.ו.ד. בין השאר) שליטה על המחלקות המיוחדות לריגול נגדי (Особый отдел) שהתקיימו בכל העוצבות הצבאיות. הידועה מבניהן הייתה היחידת ה"סמרש" (СМЕРШ) שפעלה בין השנים 1943–1946 במהלך מלחמת העולם השנייה. בעוד שהסגל של יחידות אלו פעל בגלוי, הייתה לו שליטה על רשת של מודיעים, שכונו צ'קיסטים וגויסו ליחידות הרגילות.
דוקטרינה פוליטית
בהנחייתם של לנין וטרוצקי דבק הצבא האדום בהכרזתו של קרל מרקס שניתן לגבור על הבורגנות רק באמצעות מרד עולמי של מעמד הפועלים ובאותה עת התמקדה הדוקטרינה הצבאית הסובייטית בהפצת בשורת המהפכה ובהרחבת ההשפעה הסובייטית ברחבי העולם. לנין יישם את תורתו של מרקס כאשר הוא פלש לפולין בתקווה לעורר את המהפכה הגרמנית הקומוניסטית. ההישג היחיד של חיל המשלוח לפולין היה הקמת הקומינטרן במרץ 1919, ארגון שמטרתו היחידה הייתה להילחם "בכל האמצעים האפשריים, כולל בכוח צבאי למיגור הבורגנות הבינלאומית וליצירת רפובליקה סובייטית בינלאומית כשלב מעבר לקראת ביטולו המוחלט של מוסד המדינה".
בקנה אחד עם פילוסופית הקומינטרן, דיכא הצבא האדום בכוח את המרד הבסמצ'י של המוסלמים במרכז אסיה כדי להשאיר את טורקסטן בתחום השליטה הסובייטית. ב-1921 הדיח כוח הפלישה של הצבא האדום ל את נציגי הממשלה הגאורגית והפך אותה לרפובליקה סובייטית. גאורגיה אולצה אז להתאחד עם ארמניה ועם אזרבייג'ן כדי ליצור את הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מדינה חברה בברית המועצות.
יחסי הצבא והמפלגה
במהלך שנות השלושים יצרו תוכניות החומש ותהליך התיעוש של יוסיף סטלין בסיס תעשייתי שהיה חיוני למודרניזציה של הצבא האדום. עם התגברות הסיכויים למלחמה באירופה בשנים האחרונות לעשור זה, שילשה ברית המועצות את ההוצאות שלה על כוחותיה הצבאיים והכפילה את כוחותיה הסדירים כדי להתאים את עוצמתה לזו של אויביה הפוטנציאלים.
מתוך חשש מהאהדה הציבורית האדירה של הצבא לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוריד סטלין בדרגה את גיבור המלחמה, המרשל גאורגי ז'וקוב וייחס לעצמו את הצלתה של המדינה. לאחר מותו של סטלין ב-1953 עלה מחדש כוחו של ז'וקוב כתומך נאמן של ניקיטה חרושצ'וב. זה האחרון גמל לז'וקוב כשמינה אותו להיות שר ההגנה וחבר מן המניין בפוליטביורו. הדאגה שהצבא הסובייטי יהפוך לגורם רב משקל יתר על המידה בפוליטיקה, הובילה בכל אופן לפיטוריו הפתאומיים של ז'וקוב בסתיו 1957. מאוחר יותר התנכר חרושצ'וב לצבא על ידי קיצוץ בתקציבו כדי ליישם את תוכניותיו לרפורמה כלכלית.
שנות שלטונו של ליאוניד ברז'נייב עמדו בסימן של שיא בשיתוף הפעולה בין הצבא למפלגה כאשר הוא הגדיל את משאבי הצבא. ב-1973 היה שר ההגנה לחבר מלא בפוליטביורו בפעם הראשונה מאז פיטוריו של ז'וקוב ב-1957. אך ברור היה עדיין שברז'נייב חש מאוים על ידי הקצונה המקצועית והוא שאף ליצור חוג מצומצם של מנהיגות צבאית סביבו במאמץ לבסס את סמכותו על הכוחות המזוינים.
בראשית שנות השמונים התגלעו מתחים בין הצבא לבין המפלגה בסוגיית הקצאת המשאבים לצבא. למרות האטה שחלה בצמיחה הכלכלית, דרש הצבא, לעיתים ללא הועיל, להקצות לו יותר משאבים לפיתוח כלי נשק קונבנציונליים מתקדמים.
מיכאיל גורבצ'וב הפחית בחשיבותם של הכוחות המזוינים בטקסים הממלכתיים, כולל העברת נציגי הצבא לקצה שורת המנהיגים שניצבו על המאוזוליאום של לנין במהלך הטקס השנתי בכיכר האדומה לציון יום השנה למהפכת אוקטובר. תחת זאת הדגיש גרובצ'וב את סדר הקדימות לעדיפויות הכלכליות האזרחיות על פני הדרישות של הפיקוד הצבאי.
הדוקטרינה הצבאית
צבא הצאר הובס במלחמת העולם הראשונה. לעובדה זו הייתה השפעה חזקה על השלבים הראשונים של עיצוב הצבא האדום. בעוד שצבאות בריטניה וצרפת המשיכו ברצון להחזיק באסטרטגיות שהקנו להם את הניצחון במלחמה, הצבא האדום פיתח וניסה טקטיקות ותפישות חדשות. הסובייטים ראו עצמם כאומה ייחודית בהיסטוריה האנושית ולפיכך לא חשו נאמנות כל שהיא למסורות צבאיות קודמות, אידאולוגיה שהעמידה את החדשנות בסדר עדיפות ראשון.
על פי תפישתו, הצבא האדום היה מחויב לשימת דגש על לוחמה בתנועה. החלטה זו הושפעה מהמלחמות שבמהלכן הוקם ועוצב הצבא, הווה אומר, מלחמת האזרחים והמלחמה הפולנית-סובייטית. לשני עימותים אלו היה מעט מאוד במשותף עם מלחמת החפירות הסטטית של מלחמת העולם הראשונה. תחת זאת, הן התבססו על מבצעים ניידים ארוכי טווח, לעיתים על ידי כוחות קטנים אך חדורי מוטיבציה וכן על מהלכי התקדמות מהירים של מאות ק"מ תוך מספר ימים.
בתקופת המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, היו לברית המועצות משאבים מצומצמים מאוד להקצות לצבא האדום בתקופת עיצובו בשנות העשרים. מצב זה השתנה רק כאשר החל סטלין את מדיניות התיעוש ב-1929, מדיניות שהוחל בה בין השאר כדי לאפשר הקצאה חסרת תקדים של תקציבים לטובת הצבא.
כשהוא עושה שימוש במשאבים אלו, פיתח הצבא האדום של שנות השלושים תפישה מתוחכמת של לוחמה ניידת שנסמכה על עוצבות ענקיות של כוחות שריון, חיל אוויר, וצנחנים, שנועדו לבקע את קווי האויב ולהעביר את הקרב עמוק לשטחו. בהתאם לכך סיפקה התעשייה הסובייטית טנקים, מטוסים וציוד אחר בכמויות מספיקות לצרכים המבצעיים הללו. כדי להימנע מהערכה מוגזמת של כוחות של הצבא האדום, קודם לשנת 1941, העוצבות שלו בכל רגע נתון היו שוות בעוצמתן ואף חזקות יותר בהשוואה לעוצבות מקבילות בצבאות אחרים. האבדות הכבדות שנחל הצבא האדום במלחמה ותהליכי ארגון מחדש שהתבססו על הניסיון בשטח, יצרו תמונת מצב הפוכה בשלבים האחרונים של המלחמה. כך למשל, סדר הכוחות של כלי הרכב המשוריינים של גיס שריון סובייטי טיפוסי היה זהה לזה של דיוויזיה משוריינת אמריקאית ודיוויזיית רגלים סובייטית, למעט במקרים בהן היא תוגברה, הייתה לעיתים קרובות שוות ערך לרגימנט רגלים אמריקאי.
התמקדותו של הצבא האדום במבצעים ניידים בראשית שנות השלושים שובשה באופן חמור עקב הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בקצונה. מאחר שהדוקטרינות החדשות נקשרו בשמם של קצינים שהוכרזו אויבי המדינה, דעכה התמיכה ביישומן. עוצבות ממוכנות גדולות רבות פורקו והטנקים שלהן הוקצו לסיוע לחיל הרגלים. לאחר שמלחמת הבזק של הגרמנים הוכיחה את יעילותה בפולין ובצרפת, החל הצבא האדום לנקוט בצעדים נואשים לבנות מחדש את העוצבות הממוכנות הגדולות שלו, אך משימה זו הושלמה רק באופן חלקי עם תחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941. העוצבות המשוריינות הענקיות, שהיו רבות עוצמה רק על הנייר, הושמדו ברובן על ידי הגרמנים בחודשים הראשונים ללוחמה. גורם נוסף שתרם לתבוסה הראשונית הייתה ההתחמשות האיטית של הצבא ונחיתותו מול הורמאכט.
בין מלחמות העולם
לאחר מותו של לנין הסתבכה ברית המועצות במאבק ירושה שבו ניצבו טרוצקי ומדיניות המהפכה המתמדת שלו, מצד אחד, וסטלין ומדיניות הסוציאליזם בארץ אחת שלו. בזכות שליטתו במפלגה ובפקידות והתמיכה שקיבל מהן, גבר סטלין על טרוצקי, שב-1925 הודח מתפקידו כקומיסר המלחמה וכתוצאה מכך נזנחה מדיניות הפצת בשורת המהפכה מחוץ לרוסיה לטובת התמקדות בסוגיות פנימיות והגנה על המדינה כנגד האפשרות של פלישה מבחוץ.
בלהיטותו להיפטר מתומכיו של טרוצקי בחוגי הפוליטיקה והצבא, ניהל סטלין מהלך של הוצאות להורג של שמונה גנרלים בכירים בין השנים 1935 – 1938. הבכיר בין אלו היה המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי, שפיקד על הפלישה לפולין.
למרות מדיניותו הבדלנית של סטלין, ואף על פי שגבולותיה של ברית המועצות נותרו ללא שינוי במשך 15 שנים לאחר מותו של לנין, המשיכו הסובייטים להיות מעורבים בעניינים בינלאומיים והקומינטרן שימש כאמצעי להקמת מפלגות קומוניסטיות בסין ב-1921 ובהודו-סין ב-1930. בנוסף, לקח הצבא האדום חלק משמעותי מאוד במלחמת האזרחים בספרד, כשהוא מצייד את הרפובליקה הספרדית השנייה ביותר מ-1,000 מטוסים, 900 טנקים, 1,500 קני ארטילריה, 300 כלי רכב משוריינים, מאות אלפי כלי נשק קל ו-30,000 טונות תחמושת.
ההשתתפות הסובייטית במלחמת האזרחים בספרד הושפעה רבות מהמתחים שהלכו וגברו בין סטלין לבין אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית ותומך נלהב של הכוחות הפשיסטים של פרנסיסקו פרנקו. היחסים בין הנאצים לבין הסובייטים הושפעו משנאתו האישית של היטלר לאידאולוגיה הקומוניסטית ומרצונו להרחיב את תחום השפעתו. תחילת עימות ישיר בין כוחות צבאיים גרמנים וסובייטיים התעכב בשל חתימתו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט 1939, שלמעשה חילק את אומות מזרח אירופה לשני אזורי השפעה, אחד בשליטת הסובייטים ושני בשליטת הנאצים.
ב-1934 מכרה ברית המועצות כלי נשק למושל מחוז שינג'יאנג שבסין, ג'ין שורן וסייעה לכניסתו לתפקיד של יורשו, שנג שיצ'אי, כשליט בובה מטעמם. הם התערבו בפעילות צבאית בפלישה לשינג'יאנג כנגד הדיוויזיה המוסלמית-סינית ה-36 של הצבא הלאומי המהפכני הסיני והכוחות ההאנים בפיקוד הגנרל הסיני-מוסלמי, מא ג'ונגיינג והגנרל הסיני, ג'אנג פיואן, כאשר הם עמדו להביס את הכוחות המנצ'וריים והרוסים-לבנים של שנג. שתי בריגדות של 7,000 איש, חמושים בטנקים, מטוסים, גז חרדל וכלי רכב משוריינים, היוו את כוח הפלישה הסובייטי. לאחר לחימה עזה, שבה עשו הסובייטים שימוש בגז החרדל בקרב טוטונג, נסוג מא ג'ונגיינג וג'אנג פיואן שלח יד בנפשו כדי להימנע מנפילה בשבי. במהלך הקרב דווח שהמוסלמים-הסינים היו לבושים בפרוות כבשים והסתערו על עמדות המקלעים הסובייטיות כשהם חמושים בחרבות. מא נתקל בטור של הצבא האדום בקרב דוואן צ'נג, השמיד את כולו ודרדר את כלי הרכב המשוריינים של הרוסים במורדות ההר. ברית המועצות התערבה שוב במרד המוסלמי בשינג'יאנג ב-1937 ופלשה עם 5,000 חיילים ועם מטוסים חמושים בגז חרדל.
בסוף שנות השלושים לא הייתה ברית המועצות מרוצה יותר מהסטטוס קוו ביחסיה עם המדינות העצמאיות, פינלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין ורומניה. מצב זה נוצר כתוצאה משינוי במדיניות החוץ הסובייטית. הסכם ריבנטרופ–מולוטוב איפשר את שיקומן של הפרובינציות האבודות של רוסיה הקיסרית שאבדו בתוהו ובוהו של מהפכת אוקטובר ושל מלחמת האזרחים. כתוצאה מהסכם זה, ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין ממערב. כאשר היו הפולנים קרובים לתבוסה וממשלת פולין נמלטה מהמדינה, פלשה ברית המועצות לפולין ב-17 בספטמבר ממזרח כדי להשיב לעצמה את השטחים שהיו מיושבים ברובם בבלארוסים ובאוקראינים.
בשלב הבא שלחה ברית המועצות אולטימטומים למדינות הבלטיות וכבשה אותן בספטמבר ובאוקטובר. במשך שנה ניהלה ברית המועצות משא ומתן עם פינלנד, אך הפינים סירבו לדרישות הסובייטיות וב-30 בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד והחלה את מלחמת החורף. בה בעת הוקם על ידי הסובייטים שלטון בובות שכונה "הרפובליקה הדמוקרטית הפינית". ראשיתה של מלחמה זו הייתה הרת אסון מבחינתו של הצבא האדום. כתוצאה ישירה מתוקפנותה זו הורחקה ברית המועצות ב-4 בדצמבר מחבר הלאומים. לאסונו, ניצב הצבא האדום בפני יריב שלא הוערך כהלכה וספג סדרה של תבוסות מביכות.
בכל אופן, ב-1940 ארגנו הסובייטים מחדש את כוחותיהם ומחצו את הפינים במתקפה גדולה סופית. מפקד צבא פינלנד, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, ייעץ אז לממשלתו לדון על שלום בתנאים הסובייטיים. בהכירם בתבוסתם, בחרו הפינים בתבונה להגיע להסדר מוקדם עם הסובייטים, כל עוד ניתן היה להגיע להסכם שלום טוב יחסית מבחינתם. בסופו של דבר השיבו הפינים לעצמם את עצמאותם, אך נאלצו לוותר על שטחים נרחבים ועל משאבים לטובתם של הסובייטים.
מלחמת העולם השנייה
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם באוגוסט 1939 הסדיר את יחסי האי-התקפה בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות וכלל פרוטוקול סודי לחלוקת פולין והארצות הבלטיות בין שתי המדינות. בפלישה לפולין חילקו אותה שתי המעצמות בין שתיהן וביוני 1940 כבשה ברית המועצות את אסטוניה, לטביה וליטא.
חוק השאל-החכר של ארצות הברית הורחב לברית המועצות בספטמבר 1941 והיא סיפקה לה מטוסים, טנקים, משאיות וחומרי גלם אחרים. בסופו של דבר עלה בידם של הסובייטים להאט את מלחמת הבזק של הורמאכט ולעצור את המתקפה הנאצית בדצמבר 1941 לפני שערי מוסקבה, בין השאר בזכות גיוסם של כוחות שהיו מצוידים בבגדי חורף ושהועברו מסיביר לאחר שסטלין הבין שיפן לא עומדת לתקוף את ברית המועצות. הצבא האדום שיגר מתקפת נגד חורף עזה שהדפה את הגרמנים מפרברי מוסקבה. בראשית שנת 1942 וויתרו כוחות הציר על מסעם למוסקבה והתקדמו דרומה לכוון הקווקז ונהר הוולגה. מתקפה זו איבדה את תנופתה בסתיו 1942 ובכך התאפשר לסובייטים לשגר מתקפת נגד הרסנית על האויב. הצבא האדום צר על כוח משמעותי של הגרמני וחיסל אותו בקרב סטלינגרד שהסתיים בפברואר 1943 והיווה נקודת מפנה במהלך המלחמה באירופה.
החל מקיץ 1943, לאחר קרב קורסק, לקח הצבא האדום את היוזמה עד לתום המלחמה. כל השטחים הסובייטיים שוחררו מכיבוש כוחות הציר עד ל-1944. לאחר שמיגר את כוחות הציר מכל מזרח אירופה החל הצבא האדום במאי 1945 את הקרב על ברלין, שלמעשה היה השלב האחרון במלחמה באירופה. שטחים נרחבים ממזרח אירופה ומברית המועצות עצמה נחרבו על ידי הצבא האדום במסגרת שיטת האדמה החרוכה. מרגע שגרמניה נכנעה הצטרפה ברית המועצות למלחמה כנגד יפן ובקיץ 1945 היא שיגרה מתקפה כנגד הכוחות היפנים שהיו מוצבים בצפון מנצ'וריה. הצבא האדום סיים את המלחמה כאחד מצבאות היבשה רבי העוצמה ביותר בהיסטוריה, כשהוא מונה חמישה מיליון חיילים ומצויד בטנקים ובקני ארטילריה רבים יותר מכל צבא שהשתתף במלחמה.
עם זאת, ניצחונה של ברית המועצות על גרמניה עלה במחיר כבד של 8 מיליון חיילים סובייטים הרוגים ו-15 מיליון אזרחי ברית המועצות שקיפחו את חייהם, מחיר גבוה יותר ממחיר הדמים ששילמה מדינה כל שהיא שהשתתפה במלחמה. מקובל בקרב החוקרים שזהו מחיר הדמים הגבוה ביותר שנגבה ממדינה כל שהיא בעימות צבאי בהיסטוריה האנושית.
המלחמה הקרה
עם תום מלחמת העולם השנייה מנה הצבא האדום 10 עד 13 מיליון חיילים. במהלך המלחמה ומיד עם סיומה, היה הצבא האדום הכוח הצבאי רב העוצמה ביותר בעולם. מיד לאחר כניעת גרמניה הופחת מספר זה ל-5 מיליון חיילים. מהלך זה לא נבע בהכרח מהצורך להקטין את הצבא, אלא יותר להפוך אותו לצבא נייד ומודרני. במסגרת מדיניות זו הוכנס ב-1951 לשימוש רובה הסער AK-47 (הקלשניקוב) שייצורו החל ארבע שנים קודם לכן כשיפור של תת-מקלע שהיווה עבור חיל הרגלים הסובייטי כלי נשק קצר טווח בעל אמינות גבוהה. הכנסתו לשירות ב-1967 של ה-BMP-1 היוותה גם היא מהלך חשוב שבמסגרתו צוידו כוחות היבשה בנגמ"ש הלחימה הראשון בעולם. שיפורים אלו עמדו במרכז פעילותו של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
כוחות הצבא האדום סייעו לרפובליקה השנייה של מזרח טורקסטן במהלך המרידה שהתחוללה שם ב-1944.
בשנים 1946 – 1948 הייתה מונגוליה מעורבת בסכסוך גבולות עם סין במה שנקרא "תקרית פיי טא שאן". כוחות סובייטים ומונגולים ניסו לכבוש שטחים סינים ובתגובה נשלח רגימנט של סינים מוסלמים על ידי ממשלת סין לתקוף את עמדות המונגולים והסובייטים.
במצב דברים זה החלה המלחמה הקרה כהתפתחות של העימות בין סטלין לבין נשיא ארצות הברית, הארי טרומן בנוגע לעתידה של מזרח אירופה במהלך ועידת פוטסדאם ב-1945.
טרומן האשים את סטלין בהפרת ההסכם שנחתם בועידת יאלטה. כשמזרח אירופה נמצאת תחת כיבוש סובייטי, ניצבה ברית המועצות מול ניסיונו של טרומן לעצור את ההתפשטות הקומוניסטית וב-1955 ייסדה ברית המועצות את ברית ורשה כמשקל נגד לברית נאט"ו.
כוחות הצבא הקונבנציונליים המשיכו להוות גורם משפיע כאשר פלשה ברית המועצות להונגריה ב-1956 ולצ'כוסולובקיה ב-1968 כדי לדכא את השאיפות הדמוקרטיות של אומות אלו ולשמור אותן בתחום ההשפעה הסובייטית. ברית המועצות ומדינות המערב בהנהגת ארצות הברית עמדו בכמה מצבים של מבוי סתום מדיני שאיימו להפוך לעימותים ישירים, כמו הסגר על ברלין ב-1948 – 1949 ומשבר הטילים בקובה ב-1962, בו דחפו ה"ניצים" משני צדי המתרס את יריביהם למצב של סף מלחמה בצעדי מדיניות של עברי פי פחת. גישה זו מותנה עקב החששות מפני עימות גרעיני והשאיפה של המתונים לדטאנט.
תחת מנהיגותו של חרושצ'וב שוקמו לבסוף יחסיה של ברית המועצות עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו לאחר פירוק הקומינפורם ב-1956. החלטה זו גרמה לקרע נוסף בין ברית המועצות לבין הרפובליקה העממית של סין, שהייתה מדינה קומוניסטית שכנה שחשה שהסובייטים מפנים כלפיה את הגב במסגרת המאבק הפונדמנטליסטי העולמי המרקסיסטי-לניניסטי לניצחון הקומוניזם.
הפיצול הסיני-סובייטי אירע ב-1967, כאשר המשמרות האדומים צרו על שגרירות ברית המועצות בבייג'ינג. עימותים נוספים בין שתי המדינות אירעו סביב לסכסוכי גבול ב-1969.
המתחים בין הכוחות הפוליטיים במוסקבה ובבייג'ינג השפיעו רבות על הפוליטיקה האסיאתית במהלך שנות השישים והשבעים והמיקרוקוסמוס של הפיצול הסיני-סובייטי צץ כאשר וייטנאם, שנתמכה על ידי ברית המועצות, פלשה ב-1978 לקמבודיה שבשליטת פול פוט שנתמך על ידי סין. הסובייטים הבטיחו את נאמנותן של וייטנאם ושל לאוס באמצעות מערכה אגרסיבית פוליטית וכלכלית ובאמצעות סיוע צבאי למדינות אלו, טקטיקה דומה לתחרות של ברית המועצות מול ארצות הברית על השליטה על המדינות החדשות באפריקה ובמזרח התיכון. מכירות נשק נרחבות הפכו כלי נשק כמו רובי הקשלניקוב וטנקי ה-T-55 כסמלים של המלחמות שהתנהלו באותה תקופה בין ישראל לבין מדינות ערב.
צעד משמעותי נוסף הייתה ההכרזה ב-1968 על דוקטרינת ברז'נייב, שבאופן רשמי הצדיקה את זכותה של ברית המועצות להתערב בענייניהם הפנימיים של מדינות אחרות לצורך הבטחת המשטרים הסוציאליסטיים שלהן מפני התנגדות של כוחות קפיטליסטים. בדוקטרינה זו נעשה שימוש להצדקת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. באפגניסטן נתקלו כוחות הצבא הסובייטי בהתנגדות עזה של אפגנים שנתמכו על ידי ה-CIA. הלחימה בהתנגדות שנסמכה על לוחמת גרילה ועל לוחמה אסימטרית, גרמה למכונת המלחמה הסובייטית להיכשל בהשגת ניצחונות החלטיים ועד מהרה התפתחה כל המערכה באפגניסטן ללוחמה באדמת בוץ טובענית בדומה למצב שאתו התמודדו כוחותיה של ארצות הברית עשור קודם לכן במלחמת וייטנאם. לאחר עשור של לחימה שעלתה במחיר משוער של 20 מיליארד דולר ו-15,000 אבדות בנפש, נכנע גורבצ'וב לדעת הקהל ובראשית 1989 הורה על הוצאת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן.
המרוץ הגרעיני
ברית המועצות ביצעה את הניסוי הגרעיני הראשון שלה, שכונה RDS-1 ושם הקוד שלו היה "ברק ראשון" (ברוסית: Первая молния), ב-29 באוגוסט 1949, ארבע שנים לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והפתיעה פרשנים רבים במערב שציפו שהמונופול הגרעיני של ארצות הברית יישמר למשך זמן רב יותר. עד מהרה התברר שמיזם הפצצה האטומית הסובייטי נסמך על היקף נרחב של פעילות ריגול שנשאב מפרויקט מנהטן בתקופת מלחמת העולם השנייה ושפצצת האטום הסובייטית הראשונה הייתה העתק של הפצצה האמריקאית איש שמן, שהוטלה על נגסאקי. הבט חשוב של מהירות הפיתוח של הפצצה הגרעינית של הסובייטים היה שהם הצליחו לאגור כמויות אורניום גדולות יותר בהשוואה להערכות של המומחים במערכת הצבאית האמריקאית. החל מסוף שנות הארבעים התמקדו הכוחות המזוינים של ברית המועצות בהפיכתה של המלחמה הקרה לכזאת שבמרכזה יעמוד מאגר הנשק הגרעיני באמצעות השגת שוויון מול ארצות הברית בתחום זה.
אף על פי שלאחר פיתוחו של הנשק הגרעיני על ידי ארצות הברית הציעה ברית המועצות כמה וכמה תוכניות לפירוק הנשק הגרעיני, המלחמה הקרה עמדה בסימן של ייצור ופריסת עוד ועוד כלי נשק גרעיניים. רק בשנות השישים הסכימו לבסוף שתי המעצמות על איסור אגירת כלי נשק באנטארקטיקה ועל עריכת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון ומתחת לפני הים.
בסוף שנות השישים הגיעו שתי המעצמות למידה מסוימת של איזון בכמה מסוגי כלי הנשק הגרעיניים ובאותה תקופה עלו הצעות לקיום משא ומתן על הגבלת פרישתם של כלי נשק אסטרטגיים. ברית המועצות שאפה להגביל את פרישת מערכות הטיל נגד טילים האמריקאים ולהמשיך להיות מסוגלת לפרוש מערכים עצמאיים של טילים מרובי ראשי נפץ.
שיחות סאל"ט הראשונות החלו בנובמבר 1969 בהלסינקי. הסכם הביניים שנחתם במוסקבה במאי 1972 הקפיא את פיתוחם רמת פיתוחם של הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים וויסת את כמות הטילים הבליסטיים המשוגרים מצוללות. כחלק מתהליך סאל"ט נחתם גם הסכם הטילים האנטי-בליסטיים.
במערב נתפשו הסכמי סאל"ט ככאלה שקיבעו את התפישה של השמדה הדדית מובטחת. הן ארצות הברית והן ברית המועצות הכירו בקיומה של הפגיעה ההדדית ללא תלות בזהות הצד שישגר את המתקפה הראשונית. השני מבין הסכמי סאל"ט נחתם ביוני 1979 בווינה. בין סעיפי ההסכם הזה נקבעה מגבלה לכמויות הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים ומשגרי הטילים מצוללות. ההסכם לא אושרר מעולם על ידי הסנאט של ארצות הברית, בעיקר בשל התמוטטות הדטאנט בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים.
בנקודת זמן מסוימת החזיקה ברית המועצות במאגר כלי הנשק הגרעיניים הגדול ביותר בהיסטוריה. על פי הערכות של "מועצת ההגנה על משאבי הטבע" (Natural Resources Defense Council) עמד השיא של מספר ראשי הנפץ על 45,000 ב-1986. כ-20,000 מתוכם היו ככל הנראה כלי נשק גרעיניים טקטיים ובכך השתקפה הדוקטרינה של הצבא האדם שהעדיפה את השימוש בכלי נשק אלו במקרה של מלחמה באירופה. שאר ראשי הנפץ, כ-25,000, היו טילים בליסטיים בין יבשתיים אסטרטגיים. כלי נשק אלו נחשבו הן כהגנתיים והן כהתקפיים. ייצורם של כלי נשק אלו הוא אחד הגורמים שהובילו לקריסתה של ברית המועצות.
התעשייה הצבאית והכלכלה
להוציא את חרושצ'וב וגורבצ'וב, הדגישו מנהיגי ברית המועצות החל משנות העשרים את עדיפות ההשקעה בתעשייה הצבאית על חשבון הכלכלה האזרחית. העדיפות הגבוהה שניתנה לייצור כלי הנשק אפשרה באופן מסורתי למפעלי התעשייה הצבאית לגייס אליה את מיטב המנהלים, הפועלים והחומרים מהמפעלים האזרחיים. כתוצאה מכך עמדה לרשות ברית המועצות אחת התעשיות הצבאיות המתקדמות ביותר בעולם. בכל אופן, בסוף שנות השמונים העביר גורבצ'וב כמה מראשי התעשייה הצבאית למגזר האזרחי של כלכלת המדינה במאמץ לעשותו יעיל יותר כמו זה הצבאי.
השילוב של המפלגה, הממשלה והצבא בברית המועצות הפך לכה ברור בתחום התעשייה הצבאית. ל"וועדת התכנון של המדינה" (Госпла́н) היה תפקיד חשוב בהכוונת האספקה והמשאבים החיוניים לטובת התעשייה הצבאית. מועצת ההגנה הסובייטית קיבלה החלטות על פיתוח וייצור מערכות כלי הנשק העיקריות. משרד התעשייה הצבאית של הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית פיקח על כל המפעלים הצבאיים כנציג המנהל של מועצת ההגנה. בממשלה ישב סגן ראש הממשלה בראש מועצת התעשייה הצבאית שתיאמה את הפעילויות של גורמי התעשייה, וועדות ממשלתיות, גופי מחקר ופיתוח ובתי חרושת שתכננו וייצרו כלי נשק וציוד לטובת הכוחות המזוינים.
בסוף שנות השמונים הקדישה ברית המועצות כרבע מתוצר הכלכלה שלה לטובת המגזר הצבאי (בהשוואה ל-15% על פי ההערכות שהיו מקובלות במערב). באותה עת העסיק מגזר התעשייה הצבאית אחד מכל חמישה מבוגרים בברית המועצות. באזורים מסוימים לפחות מחצית בכוח העבודה הועסק במפעלי התעשייה הצבאית (בארצות הברית עמדו הנתונים המקבילים על 1/16 מהתוצר הלאומי הגולמי ויחס דומה לגבי נתוני כוח האדם). ב-1989 הייתה כרבע מאוכלוסיית ברית המועצות מועסקת באופן זה או אחר בפעילות הקשורה לצבא, בין אם בשירות פעיל, בין אם בעבודה במפעלי התעשייה הצבאית ובין אם באימונים צבאיים במסגרת אזרחית.
קריסת ברית המועצות והצבא
הגורם הראשון לתהליך זה היה צמצום חד-צדדי משמעותי שהחל עם הכרזה של גורבצ'וב בדצמבר 1988. צמצומים אלו המשיכו כתוצאה מקריסתה של ברית ורשה והקמתה של ברית הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (Treaty on Conventional Armed Forces in Europe – CFE). הסיבה השנייה לצמצום הכוחות הייתה ההתנגדות הנרחבת של התפישה שבהמשך התפתחה למדיניות הגלאסנוסט ושחשפה לציבור את האמת על תנאי השירות בצבא האדום ואת ההשפלה שחוו המגויסים אליו.
עם התקדמותה של ברית המועצות לקראת ההתפרקות ב-1991, לקח הצבא הסובייטי הענק חלק רפה וחסר השפעה באופן מפתיע בתמיכה בתהליך מותה של המערכת הסובייטית. הצבא היה מעורב בניסיונות לדיכוי עימותים ומצב של אי-שקט בקווקז ובמרכז אסיה, אך לעיתים קרובות הוא התגלה כגוף שלא היה מסוגל להשיב את השקט על כנו. ב-8 באפריל 1989 הרג הצבא יחד עם יחידות של כוחות משרד הפנים 20 מפגינים בטביליסי. המשבר הרציני הבא התרחש באזרבייג'ן, כאשר ב-19 – 20 בינואר 1990 נכנס הצבא האדום בכוח לבאקו וכתוצאה מכך נהרגו 137 איש. ב-13 בינואר 1991 התפרצו כוחות סובייטים לבניין תחנת הרדיו והטלוויזיה הממלכתית בוילנה שהיה תחת שליטת האופוזיציה, הרגו 14 איש ופצעו 700. פעולה זו נתפשה על ידי רבים כפעולה קשוחה שהישגיה היו מוגבלים.
ברגעים המכריעים של הפוטש של אוגוסט, שניתן לטעון שהוא היה הניסיון האחרון של הקיצונים הסובייטים למנוע את התפרקות המדינה, נכנסו כמה יחידות צבא למוסקבה כדי לפעול כנגד בוריס ילצין, אך בסופו של דבר הם סירבו לתקוף את המפגינים שצבאו על בניין הפרלמנט הרוסי. למעשה, פיקוד הצבא החליט לחבור לגורבצ'וב ולילצין וכך לבסוף בא הקץ לסדר הישן.
עם התפרקותה הרשמית של ברית המועצות ב-31 בדצמבר 1991, נכנסו הכוחות המזוינים שלה למצב של אי ודאות. בשנה וחצי הבאות כשלו ניסיונות שונים לשמור על אחדותם והפיכתם לכוחות המזוינים של חבר המדינות. בהדרגה נשבעו יחידות, שהיו מוצבות באוקראינה ובמדינות אחרות, אמונים לממשלות הלאומיות החדשות שלהן, בעוד שסדרה של בריתות בין כמה מדינות חדשות חילקו בניהן נכסים צבאיים. באמצע מרץ 1992 מינה ילצין את עצמו כשר ההגנה החדש של רוסיה, צעד מכריע בדרך להקמתם של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שכללו את הגרעין של מה שנותר מהכוחות המזוינים של ברית המועצות. השרידים האחרונים של המבנה הפיקודי של הכוחות הסובייטיים הישנים פורקו לבסוף ביוני 1993.
בשנים הבאות נסוגו הכוחות הצבאיים הרוסים ממרכז אירופה וממזרחה וכן משטחי הרפובליקות העצמאיות החדשות שהוקמו על שטחה של ברית המועצות לשעבר. בעוד שברוב המקומות הנסיגות התנהלו ללא כל בעיות מיוחדות, נשאר הצבא הרוסי בכמה אזוריים שנויים במחלוקת כמו בסיס הצי בסבסטופול וכן באבחזיה ובטרנסניסטריה.
אובדן מאגר המגויסים והבסיס התעשייתי ברפובליקות החדשות, לצד קריסתה של הכלכלה הרוסית, גרמו לקריסה הרסנית ביכולותיהם של הכוחות המזוינים הרוסים בעידן הפוסט-סובייטי בעשור שלאחר 1992.
רוב מאגרי הנשק הגרעיני של ברית המועצות עבר לרשותה של רוסיה. כלי נשק נוספים הגיעו לידיהן של אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. עד 1996 הועברו כל המאגרים הללו לרשותה של רוסיה. אוזבקיסטן היא רפובליקה סובייטית לשעבר נוספת שבה הוצבו בעבר כלי נשק גרעיניים, אך כיום מדינה זו חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
סיוע צבאי זר
בנוסף למלחמות שבהן השתתפה ברית המועצות בצורה ישירה, היא לקחה חלק במספר עימותים פנימיים בארצות שונות וכן במלחמות באמצעות שליח בין מדינות צד שלישי כאמצעי לקידום האינטרסים האסטרטגיים שלה תוך הימנעות מעימות ישיר בין המעצמות בעידן הגרעיני (או במקרה של מלחמת האזרחים בספרד, הימנעות מעימות ישיר מול גרמניה הנאצית בזמן שאף אחד מהצדדים לא היה מוכן למלחמה). במקרים רבים, המעורבות של ברית המועצות בעימותים אלו הייתה באמצעות שיגור יועצים צבאיים ומכירת או אספקת כלי נשק.
איילי העולם הישן
איילי העולם הישן (שם מדעי: Cervinae) היא תת-משפחה במשפחת האייליים הכוללת את מרבית האיילים החיים באסיה, באירופה ובאפריקה. מונטיאקים סווגו בעבר כתת-משפחה נפרדת, אך כיום מסווגים כשבט במשפחה. להבדיל מאיילי העולם החדש, קרניהן של איילי העולם הישן מתחילות לצמוח מיד לאחר הנפילה. מרבית המינים בתת-משפחה זאת חיים ביערות טרופיים או נשירים, ומיעוטם בסוואנות ושטחי מרעה. שני מינים מתת-משפחה זאת היו מצויים בארץ ישראל: האייל האדום שנעלם לגמרי, והיחמור הפרסי המצוי גם כיום.
מיון האיילים
מלבד זאת קיימים ארבעה סוגים החיים באירופה ואסיה אך שייכים לתת-משפחת איילי פרדות: אייל קורא, אייל הצפון, אייל הסבך, ואלקרן הגדות.
יאן שלאודראף
יאן שלאודראף (בגרמנית: Jan Schlaudraff, נולד ב-18 ביולי 1983 בואלדברול שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות החלוץ והקשר ההתקפי. לשלאודראף שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
שלאודראף שיחק במועדון הנוער של האסיה בינגן, ובשנת 2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון והפגין יכולת גבוהה, והבקיע שערים במספרים גבוהים. בשנת 2002 נרכש על ידי בורוסיה מנשנגלדבך, שם שיחק שלוש עונות. בתקופה זו ערך עשר הופעות בלבד בקבוצה הבכירה, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, בה הבקיע 25 שערים ב-61 הופעות. בפגרת החורף של עונת 2004/05 חתם שלאודראף באלמניה אאכן מהבונדסליגה השנייה, ומונה לקפטן הקבוצה. בעונת 2005/06 הבקיע שלאודראף 11 שערים לטובת אלמניה אאכן, וסייע למועדון להעפיל אל הבונדסליגה, לאחר ארבעה עשורים שהמועדון נעדר ממנה. בעונת 2006/07 הבקיע שלאודראף שמונה שערים לאלמניה אאכן, אך לא הצליח למנוע את נשירת המועדון בחזרה לבונדסליגה השנייה כעבור עונה אחת.
יכולתו הגבוהה של שלאודראף במדי אלמניה אאכן עוררה עניין במועדונים הגדולים, ובקיץ 2007 נרכש על ידי באיירן מינכן תמורת 1.2 מיליון אירו. שלאודראף נאלץ להתחרות על מקום בהרכב עם חלוצים כלוקה טוני, מירוסלב קלוזה ולוקאס פודולסקי, ומאמנו, אוטמאר היצפלד, מיעט להשתמש בו. שלאודראף בעיקר נכנס כמחליף, וערך סך הכל שמונה הופעות בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, וערך עוד מספר הופעות בקבוצת המילואים. למרות האכזבה האישית של שלאודראף בעונה זו בבאיירן מינכן, הוא זכה עם הקבוצה בשלושה תארים: אליפות הבונדסליגה, הגביע הגרמני וגביע הליגה הגרמנית.
בתום עונה אחת בבאיירן מינכן, חתם שלאודראף בהנובר 96 ביולי 2008. שלאודראף הצליח באופן יחסי בהאנובר, שם שיחק שבע עונות, והוסט לעמדת הקשר. את שעריו הראשונים הבקיע בניצחון 5-1 מול בורוסיה מנשנגלדבך בספטמבר 2008, כאשר כבש צמד, ועד לתום העונה הבקיע חמישה שערים. עונת השיא של שלאודראף עם האנובר הייתה 2010/11, בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה, ושלאודראף הבקיע ארבעה שערים, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם דידייה יה קונאן, לארס שטינדל ומוחמד עבדלאווי. הצלחה זו הקנתה להאנובר מקום במוקדמות הליגה האירופית, שם פגשה את סביליה באוגוסט 2011. שלאודראף הבקיע צמד בניצחון 2-1 על סביליה, והאנובר עלתה לשלב הבתים של הליגה האירופית, ונעצרה רק ברבע הגמר, לאחר הפסד במפגש כפול לאתלטיקו מדריד. שלאודראף הפגין יכולת גבוהה בעונה זו של האנובר בליגה האירופית, והבקיע מספר שערים חשובים.
בעונת 2014/15 שלאודראף שיחק חמישה משחקים בלבד, ואיבד את מקומו בהרכב. בתום עונה זו שוחרר מהאנובר, עם תום חוזהו בקבוצה. לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו, שלאודראף החל להתמחות בפ.צ. קלן כמנהל ספורטיבי.
קריירה בינלאומית
לשלאודראף שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה, במשחקי ידידות ובמשחקים במסגרת מוקדמות יורו 2008.
תארים
עם באיירן מינכן:
דימתיל אתר
די מתיל אתר (Dimethyl ether) הוא תרכובת אורגנית שנוסחתה C2H6O, זהו האתר הפשוט ביותר והוא איזומר של אתנול. די מתיל אתר הוא גז שקוף המשמש חומר גלם לייצור כימיקלים אחרים וכגז דחף לתרסיסים.
ייצור
החומר מיוצר באמצעות תגובת דה-הידרציה של מתנול
שחר שגיב
שחר שגיב (נולד ב-11 באוקטובר 1994) הוא טריאתלט ישראלי, זוכה מדליית כסף מהמשחקים האירופיים (קרקוב 2023) בתחרות הטריאתלון.
ביוגרפיה
שגיב נולד בזכרון יעקב לד"ר שמי שגיב (שם טוב סבג), ספורטאי אולימפי בעצמו בריצת המרתון מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). שגיב החל להתאמן בגיל 8 ובגיל 14 עבר לאקדמיה למצוינות בספורט במכון וינגייט, שם למד התאמן והתחנך תחת שרביטו של המאמן הלאומי אורי זילברמן.
ההישג המשמעותי הראשון של שגיב היה ב-2008 בסבב גביע אירופה לנוער באלניה שבטורקיה. בשנת 2010 הוא זכה באליפות ישראל לנוער ובשנת 2011 הגיע למקום השני לאחר אמיתי יונה.
בשנת 2015 זכה לראשונה באליפות ישראל. בשנת 2016 זכה שוב בתואר והגיע למקום השלישי באליפות אירופה עד גיל 23 בבורגס, בולגריה. שנה לאחר מכן הגיע למקום הרביעי בבתחרות שנערכה הפעם ברוטרדם, הולנד.
ב-2019, סיים שגיב במקום ה-13 בתחרות ההכנה לאולימפיאדת טוקיו. גם אחיו, רן שגיב, הוא ספורטאי טריאטלון. שניהם צברו מספיק נקודות בדירוג האולימפי על מנת להשתתף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו.
באולימפיאדת טוקיו 2020 סיים שגיב במקום ה-20 בזמן של 1:47:10 שעות. הוא החל את התחרות בצורה פחות מוצלחת כאשר דורג במקום ה-34 בקטע השחייה, אך עלה בדירוג כאשר הצטיין בקטע הרכיבה ובמהלכו אף עלה למקום השני, אך נחלש בחלק הריצה וסיים לבסוף במקום ה-20 הכללי.
הגברת הנעלמת
הגברת הנעלמת (באנגלית: The Lady Vanishes) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת מותחן קומי בבימויו של אלפרד היצ'קוק משנת 1938. בסרט משחקים בתפקידים ראשיים מרגרט לוקווד, מייקל רדגרייב, פול לוקאס ודיים מיי וויטי. תסריט הסרט נכתב על ידי פרנק לאנדר וסידני גילט והוא מבוסס על ספרה של אתל לינה וויט משנת 1936, "The Wheel Spins".
הסרט היה בין סרטיו הבריטיים האחרונים של היצ'קוק לפני שעבר לארצות הברית. הצלחתו של הסרט שכנעה את המפיק דייוויד או. סלזניק לעבוד עמו בהוליווד. עוד שתי גרסאות, פחות מוצלחות, צולמו לסיפור: בשנת 1979 ביים אנטוני פייג' אתחול מודרני בכיכובם של אליוט גולד, סיביל שפרד, הרברט לום, ארתור לאאו, איאן קרמייקל, ג'ין אנדרסון, ולאדק שייבל, ואנג'לה לאנסברי בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת". ב-2013 עובד הסיפור לסרט טלוויזיה בריטי, עם שורה של שחקני תיאטרון אנגליים בתפקידים הראשיים: טאפנס מידלטון, קילי הוז, ג'וליאן ריינד-טוט, פיפ טורנס, סטפני קול, טום יוז, אלכס ג'נינגס, וסלינה קאדל בדמות מיס פרוי, "הגברת הנעלמת".
עלילה
במהלך הלילה אייריס מתלוננת באוזני מנהל המלון בדבר נגינתו החזקה של גילברט. כאשר המנהל מעיף את האחרון מחדרו הוא בא לחדרה של אייריס. היא נאלצת לבקש מהמנהל להשיב את גילברט לחדרו. בינתיים, גברת פרוי מאזינה בקשב רב לזמר פולק הנרצח כשהיא ניגשת לאדן החלון.
למחרת, כאשר אייריס יוצאת לכיוון הרכבת נופלת עליה לבנה שנזרקה על ידי מישהו אלמוני מאחד החלונות בפונדק. גברת פרוי מסייעת לה לעלות לרכבת, שם היא מתעלפת. היא מתעוררת והיא נענית לבקשתה של פרוי לסעוד עימה בהפסקת תה. האחרונה כותבת את שמה על החלון מפאת הרעש וכך אייריס מודעת לשמה. השתיים חוזרות לתא, ואייריס נרדמת במהירות.
כאשר אייריס מתעוררת משנתה היא מגלה כי גברת פרוי נעלמה ויוצאת לחפש אותה יחד עם גילברט שמצטרף לחיפושים. לאחר חיפושים מתישים השניים מוצאים את גברת פרוי שמתגלה כמרגלת שהעבירה מסר סודי באמצעות מנגינה. לאחר מאבק עיקש נגד הקנוניה שניסתה לחטוף את גברת פרוי השניים מצליחים לברוח. לאחר המסע שעברו גילברט ואייריס הם מתאהבים. הם מצליחים להגיע למשרד החוץ ושם הם פוגשים שנית את גברת פרוי שמסרה את המנגינה. לבסוף מתברר שלאחר כל המאמצים של קולדיקוט וצ׳ארטרס להספיק את משחק הקריקט, הוא בוטל מלכתחילה.