cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אספרנטה ציוויטו
ביטול אזרחות או חברות
בעוד ההתאזרחות בציוויטו היא חינמית, דווקא אזרח המבקש לבטל אזרחותו נדרש לפנות לשם כך לבית הדין של הציוויטו, ולשלם עלויות אדמיניסטרטיביות. עלויות אלו יש לשלם במטבע הציוויטו, Speso, והן משתנות בהתאם למדינת המוצא והאשכול הכלכלי שלה ונעות בין 0.125 ספסו לספסו אחד (11.25-90 פרנקים שווייצרים). גם ארגונים המבקשים לעזוב את ברית הציוויטו נדרשים לעשות הליך דומה שעלויותיו נעות בין 1–8 ספסו (90–720 פרנקים שווצרים).
יחסי חוץ
הציוויטו מקיימת קשרים עם אגודת הסופרים הבינלאומית, מועצת נשים בינלאומית, ארגון ידידי הטבע (NFI), אגודת בוחני השפה האירופית, ארגון העמים ולאומים הבילתי מיוצגים (UNPO) ארגונים ילידיים שונים ברחבי עולם ועוד.
בתוך תנועת האספרנטו נחשבת הציוויטו לארגון שנוי במחלוקת. הציוויטו מתבלטת בכך שהיא איננה מקיימת כל קשר עם אגודת האספרנטו העולמית אותו כינתה במכוון הזדמנויות 'ארגון פושט רגל'. עם זאת, החל משנת 2019 חלה התקרבות בינה לבין הזרוע הצעירה של ארגון האספרנטו העולמי, ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי, סביב הצעה לפיה כלל חברי הציוויטו מתחת לגיל 35 יהיו חברים בארגון. עם זאת, הן במוסדות ארגון הנוער האספרנטי והן במוסדות הציוויטו עלו גם התנגדויות משמעותיות למהלך. בפברואר 2020 הגישה הציוויטו הצעה לארך את קונגרס הנוער הבינלאומי לשנת 2021 בשווייץ. בין היתר ציינה ההצעה כי היחס החוקי בשווייץ להומוסקסואליות הוא טוב יותר מאשר בחלק מהמדינות האחרות שביקשו לארח את הקונגרס. עם זאת ההצעה נדחתה והוועדה בחרה בקוריאה הדרומית.
יחסיה של הציוויטו עם העיתון העצמאי ליברה פוליו אף מתוחים יותר שכן העיתון סיקר בעבר את הצטרפות 'תנועת האספרנטו הפמיניסטית' לברית, תוך הדגשת הקולות המתנגדים למהלך בארגון. לפיכך, עורך העיתון קנה קניאיווילה הוכרז על ידי הציוויטו כ'פרסונה נון גרטה'.
סמלים וחגים
דגל הציוויטו הוא דגל תנועת האספרנטו הירוק עם ריבוע לבן ובתוכו כוכב מחומש ירוק. המנונה הוא המנון תנועת האספרנטו. בנוסף, לציוויטו סמל בצורת מגן שחציו התחתון ירוק וחציו העליון לבן כשבמכז חציו הלבן כוכב ירוק מחומש. המוטו שנבחר לציוויטו הוא דווקא בשפה הלטינית: 'E pluribus ultra' שמשמעותו: 'מתוך רבים יותר', בפרפרזה על המוטו הלאומי האמריקני E pluribus unum - מתוך רבים אחד.
בנק
בנק הציוויטו הוא למעשה מוסד פיננסי במעמד של קרן, שחברי הוועד המנהל שלה נבחרים על ידי הקונסול ונושאים באחריות אישית כלפיה. בהנחה שכל רווח שייווצר מכך ישמש את הציוויטו, הבנק רשאי אף ליצור או להשקיע בכל מוסד פיננסי אחר. בנובמבר 2010 הכריזה הציוויטו על השקת המטבע שלה, ה- Speso, ששוויו עמד על 80 פרנקים שווייצריים, והוא הוגדר כהילך חוקי לתשלומים בגין שירותים שונים בארגון או בארגונים המרכיבים את הברית.
אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה
ביוגרפיה
אלאונורה נולדה ברגנסבורג ב-21 במאי 1653, לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאשתו השנייה אלאונורה גונזאגה, בתם של קרלו גונזאגה השני, דוכס נוור ורתל ומריה גונזאגה, דוכסית מונטפראט.
ב-27 בפברואר 1670 התחתנה אלאונורה עם מיכל הראשון, מלך פולין, למדה פולנית והתלוותה למיכל במסעותיו. לבני הזוג לא נולדו ילדים, אלאונורה ילדה ולד מת ולאחר מכן לא הצליחה להיכנס שוב להריון. בשנת 1673 מת מיכל, ולאחר מכן היא המשיכה להתגורר למשך תקופה בפולין. ב-6 בפברואר 1678 התחתנה אלאונורה עם קרל החמישי, דוכס לורן, ממנו נולדו לה שישה ילדים, והשניים התגוררו באינסברוק. בשנת 1690 מת בעלה קרל החמישי, וב-17 בדצמבר 1697 מתה אלאונורה בווינה.
עיצוב של ערים
עיצוב של ערים הוא ספר אמריקאי העוסק בתכנון עירוני, ונחשב לאחד הספרים החשובים בתחום זה. הוא פורסם לראשונה בשנת 1967 על ידי האדריכל ומתכנן הערים האמריקאי אדמונד בייקון, שהיה גם מנהל ועדת התכנון עירונית של עיריית פילדלפיה.
הספר עוסק באופן מאויר אחרי היבטי הפיתוח של הצורה האורבאנית והקשר שבין בני האדם הגרים בעיר לבין הסביבה הבנויה והטבע, כולל צבע, צורה ופרספקטיבה בסביבה העירונית. הספר גם בוחן את צמיחתן של הערים מהתקופה היוונית והרומית הקדומה עד לעיצובה של העיר פילדלפיה בשנת 1960.
רונן לוביץ
הרב ד"ר רונן לוביץ (נולד בכ"ד באלול ה'תש"ך, 16 בספטמבר 1960) הוא רב היישוב ניר עציון ונשיא תנועת "נאמני תורה ועבודה". חבר בארגון רבני צהר ובארגון הרבנים בית הלל.
ביוגרפיה
נולד בחיפה לישעיהו ונחמה לוביץ, נכד לרב יהושע קניאל, רבה הראשי של חיפה. למד בישיבה התיכונית "פרחי אהרון" בקריית שמואל, ובגיל 16 עבר לישיבת הנגב בנתיבות. לאחר מכן למד בישיבת "קול יעקב" בירושלים. בשנת 1982 נישא לרבקה, בתם של הפרופסור ישעיהו (צ'ארלס) ליבמן, חתן פרס ישראל, והד"ר שרה ליבמן. הרב לוביץ למד במדרשה הגבוהה לתורה שליד מכון הארי פישל בירושלים. בשנת 1987 הוסמך לרבנות על ידי הרב שאר ישוב כהן והרב עוזי קלכהיים, ובשנת 1989 קיבל הסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל על ידי הרבנים הראשיים, הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו.
לוביץ הוסמך כמורה במכללת ליפשיץ, סיים תואר ראשון בפילוסופיה יהודית ובפילוסופיה כללית באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע הדתות באוניברסיטת קייפטאון שבדרום אפריקה (שניהם בהצטיינות יתרה). סיים דוקטורט במחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה. נושא עבודתו היה "העימות בין ישראל לערבים בספרות התורנית של הציונות הדתית".
בין השנים 1989–1993 כיהן כרב קהילה בקייפטאון, וכרב הקמפוס האוניברסיטאי ומרצה באוניברסיטה במחלקה למדע הדתות ובמחלקה לתרבות יהודית. בשנת 1993 שב לישראל והתמנה לתפקיד רב היישוב ניר עציון.
בין השנים 1993–2006 לימד בתוכנית להכשרת רבנים של קרן 'יד אבי הישוב' בירושלים.
משנת 1996 עד 2004 היה חבר הנהלה בתנועת "מימד", ובין השנים 2004–2009 היה חבר מועצה בתנועה.
משנת 1997 מרצה במכללת שאנן, ובין השנים 2008 - 2012 לימד כמרצה מן החוץ במחלקה ללימודים רב-תחומיים באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1999–2017 עמד בראש פרויקט 'בצוותא', בית מדרש לסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2010 הגיש תוכנית שבועית על פרשת השבוע בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה שכללה ראיונות עם חוקרי אקדמיה ואנשי תרבות.
בין השנים 2009–2011 שימש כרב משיב באתר "כיפה", ובהמשך פרסם מאמרי תשובה הלכתיים באתר ynet מטעם ארגון רבני צהר.
בשנים 2013–2016 פרסם מאמרים שבועיים על פרשת השבוע ואקטואליה בעלון "מסביב לשולחן" ובמדור יהדות של אתר האינטרנט "וואלה".
מ-2016 מפרסם את מאמריו לפרשת השבוע בעלון "שבתון".
בשנת 2012 נמנה עם מייסדי ארגון הרבנים בית הלל, ועד 2015 היה חבר בוועד המנהל של הארגון.
בשנת 2014 התקבל כעמית מחקר במרכז ללימודי יהדות, אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג' מסצ'וסטס.
משנת 2015 מכהן הרב לוביץ כנשיא תנועת "נאמני תורה ועבודה".
השקפתו ופעילותו
בהרצאותיו ובמאמריו מרבה הרב לוביץ לעסוק בשאלות העולות מתוך המפגש שבין היהדות והעולם המודרני. הנושאים המרכזיים בהם עוסק הרב לוביץ נוגעים לסוגיות מוסר, יחס לאחר, סובלנות ודו-קיום. במסגרת פעילותו בתחום היחסים בין דתיים וחילוניים לימד לוביץ וריכז, יחד עם הד"ר יוסי בר, פרויקט שנקרא: 'שיח דתי-חילוני'. בפרויקט השתתפו סטודנטים מהמכללות לחינוך 'גורדון' ו'שאנן'.
לוביץ התפרסם במיוחד בזכות מאמריו בנושא היחס ללהט"בים, והיה הרב האורתודוקסי הראשון בישראל שקרא לסובלנות והכלה ביחס אליהם. מאמרו הראשון בנושא זה פורסם כבר בשנת 1995 בכתב העת "מים מדליו". מאמרו השני בנושא פורסם בשנת 2001 בכתב העת "דעות" וזכה לפרסום רב. למאמר הייתה השפעה רבה על רבנים, מחנכים ואנשים מן השורה בחברה הדתית-ציונית והוא סימן את ניצני השינוי בתהליך ההכרה הציונית-דתית בתופעה וגיבוש יחס מכיל כלפיה. הרב לוביץ עונה דרך קבע על שאלות של להט"בים באתר של עמותת "כמוך", קיבל בשנת 2010 תעודת הוקרה מטעם עמותת "חברותא" על תרומתו לסובלנות והכלה של להט"בים בציבור הדתי, ומהווה כתובת עבור צעירים, הורים ומחנכים הנבוכים ומתלבטים במגוון שאלות בנושא זה וזקוקים לייעוץ והכוונה. עם זאת, הוא ספג ביקורת מצד גורמים דתיים שמרנים הדוגלים באפשרות של שינוי הנטייה המינית (טיפולי המרה), וסבורים ששיטתו עלולה להתפרש כמתן לגיטימציה ליחסי מין האסורים על פי ההלכה.
לוביץ עסק רבות בדיאלוג בין-דתי שנועד לקדם הבנות בין אנשי דת מדתות שונות. הוא החל בפעילות זו מיד עם הגיעו לדרום אפריקה בשנת 1989 חברו יחד מנהיגים דתיים מדתות שונות לכנסים ולפרסום גילויי דעת נגד שלטון האפרטהייד ולפעילויות למען אוכלוסיית הרוב במדינה. מאז ששב ארצה ב-1993, השתתף לוביץ במפגשים ובכנסים רבים בתחום זה, חלקם בין-לאומיים וחלקם של אנשי דת תושבי ישראל. בשנים 2003 ו-2005 יצא לוביץ למסעות הרצאות בארצות הברית בהזמנת הוועד היהודי-אמריקאי יחד עם אימאם וכומר, כדי לדבר בפני קהלים בני שלוש הדתות על פיוס ושלום. בין השנים 2009 - 2011 השתתף בפרויקט 'קדם – קול דתי מפייס' בו נטלו חלק מנהיגים דתיים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
נושא נוסף בו מתמקד הרב לוביץ הוא הדאגה לשימור ולקידום הטבע והסביבה. בין השנים 2009 – 2010 הגיש הרב לוביץ פינה שבועית קבועה ברדיו ברשת מורשת בנושא איכות הסביבה לאור מקורות היהדות, בשיתוף עם עמותת "שומרה לסביבה טובה". בין השנים 2010 ל 2020 היה הרב לוביץ חבר בוועד המנהל של עמותת "אדם, טבע ודין".
נושאים אחרים בהם מרבה הרב לוביץ לעסוק במאמריו ובהרצאותיו הם מעמד הנשים בחברה הדתית, היחס לנוכרים, שאלות מוסר במקרא ובהלכה, אתיקה צבאית, צדק חברתי ועקרונות בדרכה של הציונות הדתית.
בצעירותו פרסם לוביץ ספר פרוזה בשם "השיכרון של דאמור" שזכה בפרס בית הסופר ע"ש ניומן, ירושלים 1987, וכן פרסם כמה סיפורים קצרים בכתבי עת לספרות.
Extra
Extra הוא אלבום של הזמר והמלחין הברזילאי ז'ילברטו ז'יל, שיצא בשנת 1983. האלבום, כמו חלק גדול מהאלבומים של ז'יל משנות ה-80, הושפע מרגאיי. חלק מהשירים באלבום הושפעו מסמבה ופאנק.
אסקילסטונה
היסטוריה
שורשיה של העיר אסקילסטונה נעוצים בתקופה הטרום-נוצרית, כשכל אזור מרכז ומזרח שוודיה המודרנית חי מסחר, והאזור היווה מרכז מסחר מרכזי בין הערים המקיפות את אגם מלארן (כמו בירקה) לבין הארצות שמעבר לים הבלטי.
במהלך ימי הביניים המאוחרים החלה להתפתח באזור אגדה סביב נזיר אנגלי קדוש בשם אסקיל שחי במאה ה-12. לפי הסיפור, אסקיל נסקל למוות על ידי וויקינגים פגאניים מהעיירה השכנה סטרינגנס, 30 קילומטרים מזרחית לאסקילסטונה, בעת ניסיון להמיר אותם לנצרות בתחילה אסקיל נהפך לפטרון המגן של שתי הערים שמהן קמה אסקילסטונה, טונה ופוש, וכנסיותיהן הוקדשו לכבודו. היסטוריונים בעת המודרנית הטילו ספק בסיפורים שנקשרו באזור סביב הקדוש אקסיל, בעיקר לאחר שנמצאו ממצאים ארכיולוגים שמצביעים על התנצרות בתקופה המוקדמת על ידי קדוש אחר. אם בין הסיפורים נכונים ובין אם לא, העיר קרויה עד היום על שמו ("טונה של אקסיל").
במהלך המהפכה התעשייתית גדלה העיר והפכה לאחת מערי התעשייה החשובות ביותר בשוודיה, וזכתה לכינוי "Stålstaden" ("עיר הפלדה"). מלבד כלי נשק, ייצרה העיר גם סכו"ם, מספריים, מפתחות, מכונות וכלים מדויקים. כמחווה לתעשיית הפלדה, דמותו של פועל הפלדה כלולה בסמל העיר. אסקילסטונה נקראת לפעמים שפילד של שוודיה. שתי הערים בשיאן היו ביתם של חברות לייצור פלדה רבות.
כלכלה
אסקילסטונה נותרה עיר תעשייה חשובה עם מפעלים של חברות ידועות בעולם כגון וולוו, אסה אבלוי, ויצרנית הנירוסטה הפינית אואוטוקומפו מחזיקה מפעל בעיירה הקרובה טוסהלה.
לאוניברסיטת מלדאלן, שנוסדה בשיתוף עם העיר השכנה וסטרוס, יש קמפוס בעיר. בעיר יש גם גן חיות ופארק שעשועים משולב - גן החיות Parken.
בית החולים, של העיר, הוא אחד הגדולים באזור, המעסיק כ-3,000 עובדים.
החל משנת 2012 כלכלת העיר הפכה כיוון לכיוון כלכלה ירוקה, הכוללת מפעלי תחבורה ציבורית וקוגנרציה המונעים על ידי ביוגז, מיכלי מיחזור של שבעה צבעים (לעומת החמישה השוודים הסטנדרטיים), ומרכז מיחזור עם קניון יד שנייה צמוד.
אקלים
באסקילסטונה יש אקלים המשתנה בין יבשתי לימי עם הבדלים עונתיים עצומים ביחס לאקלים הדרום שוודי. בניגוד לאקלים של חבל סדרמנלנד, לאסקילסטונה יש שוני בטמפרטורות יומי גבוה יותר וגלי חום וקור בעוצמות גבוהות יותר.
ספורט
מועדון הכדוריד המצליח Eskilstuna Guif נמצא בליגה הכי גבוהה. המועדון הגיע לגמר אליפות שוודיה ארבע פעמים (1997, 2001, 2009 ו-2011), אך הפסיד בכל פעם. אסקילסטונה היא גם ביתו של EFK, מועדון הרחפנים הגדול ביותר בשוודיה, שאירח את אליפות העולם ברחיפה ב-2006.
מאז 2017, לאסקילסטונה יש קבוצת כדורגל בליגת העל השוודית, בשם AFC אסקילסטונה, ששינתה הן את שם הקבוצה מ-AFC יונייטד והן את מיקומה מסולנה לאחר שהעפיל לליגה הבכירה לאחר עונת 2016.
בעיר קיים אצטדיון טונבאלן, אשר אירח את מונדיאל 1958, בו אירח משחק אחד בין פרגוואי ליוגוסלביה. הוא שימש גם למספר משחקי אימון עבור נבחרות הנוער הלאומיות של שוודיה.
תחבורה
באסקילסטונה עובר קו הרכבת בין סטוקהולם להלסברי. הכביש האירופי E20 חולף על פני העיר. בעיר אף קיים שדה תעופה.
שיתוף פעולה אירופי
אסקילסטונה חברה ברשת Eurotowns, שמאגדת 20 ערים קטנות יחסית ברחבי אירופה.
ז'ואקים רודריגז
ז'ואקים רודריגז אי אוליבר (בקטלאנית: Joaquim Rodríguez i Oliver; נולד ב-12 במאי 1979) הוא רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר. רודריגז הוא מנצח הלה פלש ואלון לשנת 2013, מנצח ג'ירו די לומברדיה לשנת 2012 ו-2013. בנוסף לכך, ניצח בקטעים בשלושת הגרנד טורס, כאשר ניצח ב-9 קטעים בוואלטה אספנייה (2003, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015), ב-3 קטעים בטור דה פראנס (2010, 2015), וב-2 קטעים בג'ירו ד'איטליה (2012). הוא סיים שני בוואלטה אספנייה 2015 ובג'ירו ד'איטליה 2012. הוא סיים שלישי בטור דה פראנס 2013, ובוואלטה אספנייה 2012 ו-2010. רודריגז ניצח את קטגוריית המאיצים בג'ירו ד'איטליה 2012, את קטגוריית המטפסים בוואלטה אספנייה 2005 ואת הוולטה אה קטלוניה בשנת 2010 ו-2014. הוא ניצח את הטור של חבל הבסקים בשנת 2015. לרודריגז ניצחונות בקטעים גם בפריז - ניס ובטירנו - אדריאטיקו, והוא אלוף ספרד לשנת 2007. הישגים אלו ועוד, מחשיבים אותו לאחד המטפסים והפנצ'רים האיכותיים בעשור השני של המאה ה-21.
חיים אישיים
רודריגז נולד בברצלונה, הוא בנו של רוכב חובב שרכב בשנות השישים. גם אחיו של רודריגז, אלברטו, הוא רוכב אופניים לשעבר.
הכינוי שלו ("פוריטו/"פוריטו רודריגז") ניתן לו בפלוטון המקצועי, בימיו בקבוצת O.N.C.E. ומשמעותו בספרדית זה "הסיגר הקטן".
2001: השתתפות ראשונה בגרנד טור
רודריגז סיים במקום ה-19 הכללי בוואלטה אנדלוסיה, ובמקום ה-33 במרוץ פריז - ניס. הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה ריוחה. ונבחר לראשונה לגראנד טור, כאשר נכלל בסגל קבוצתו לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-80 הכללי.
2002
רודריגז סיים במקום השישי בקטע השישי של פריז - ניס, וסיים במקום ה-22 הכללי. הוא סיים שישי במרוץ החד יומי, קלאסיקה פרימוורה.
2003: ניצחון בקטע בוואלטה אספנייה
רודריגז ניצח את הקטע השישי במרוץ פריז - ניס. הוא ניצח את הקטע השמיני בוואלטה אספנייה, וסייע לחבר קבוצתו, איסידרו נוזאל, לסיים במקום השני. רודריגז עצמו סיים במקום ה-26.
2004
רודריגז הצטרף לקבוצה הספרדית, סאוניר דוואל. הוא סיים שישי בוואלטה של אנדלוסיה, ועשירי בטירנו - אדריאטיקו. הוא ניצח את מרוץ סטמנה - קאטאלנה, וסיים במקום ה-42 בוואלטה אספנייה.
2006: ניצחון בקטע בפריז - ניס
רודריגז הצטרף לקבוצת הספרדית קאס ד'פאר (כיום נקראת מוביסטאר), וניצח את הקטע החמישי בפריז - ניס וסיים במקום ה-42 הכללי. הוא סיים שלישי במרוץ קלאסיקה פרימוורה, ובמקום ה-12 במרוץ לייז'–בסטון–לייז'. הוא סיים 13 בטור דה רומאנדי, ו-14 בוולטה אה קטלוניה. הוא רשם את התוצאה הבכירה שלו עד אז, בוואלטה אספנייה, כאשר סיים במקום ה-17.
2007: אלוף ספרד
רודריגז סיים עשירי במרוץ פריז - ניס, וסיים שלישי בקטע השביעי והאחרון במרוץ. הוא סיים שני במרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין, וסיים תשיעי בטור של חבל הבסקים. הוא ניצח את מרוץ קלאסיקה פרימוורה, וסיים 11 במרוץ אמסטל גולד. הוא ניצח את אליפות ספרד, לאחר שהקדים את אלחנדרו ולוורדה. הוא ניצח את מרוץ וילאפרנסה דה אורדיזיה, וסיים חמישי בטור של לימוסיין.
2008: שישי בוואלטה אספנייה ובאליפות העולם
רודריגז ניצח את הקטע השלישי בטירנו - אדריאטיקו, וסיים שלישי במרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין. הוא סיים שמיני במרוץ אמסטל גולד, בלה פלש ואלון ובלייז'–בסטון–לייז'. הוא סיים במקום ה-17 בג'ירו ד'איטליה, והגיע פעמים במקום השלישי, בקטעים 20 ו14. בוואלטה אספנייה, סיים במקום השישי הכללי, 6:50 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח. בנוסף לכך, הוא סיים במקום השלישי בקטע ה-14, ובמקום ה-4 בקטע השביעי. הוא סיים שישי גם באליפות העולם.
2009: מדליית ארד באליפות העולם
רודריגז ניצח את הקטע הרביעי בטירנו - אדריאטיקו, וסיים במקום ה-15 הכללי. הוא סיים שני בלייז'–בסטון–לייז', לאחר שרק אנדי שלק הקדים אותו. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-11. הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה של בורגוס, וסיים שביעי בוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה בקטע ה-13, כשהגיע במקום השביעי. הוא זכה במדליית הארד באליפות העולם, לאחר שרק אלכסנדר קולובנב (מדליית כסף) וקאדל אוונס (מדליית זהב) הקדימו אותו.
קאטיושה (2010 - 2016)
רודריגז הצטרף לקבוצה הרוסית קטיושה, הוא סיים שישי במרוץ פריז - ניס. וניצח את הוולטה אה קטלוניה, כשהקדים את אקסייבר טונדו ב-10 שניות. הוא ניצח את מרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין. בנוסף לכך, רודריגז ניצח את הקטע החמישי בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום השלישי הכללי. הוא סיים בלה פלש ואלון, כשרק קאדל אוונס מקדים אותו. הוא סיים תשיעי בטור דה סוויס, ובחודש יולי נבחר לראשונה בחייו למרוץ הטור דה פראנס. הוא ניצח את הקטע ה-12 לאחר שהקדים את אלכסנדר וינוקורוב, בנוסף לכך הוא סיים שני בקטע ה-17 ורביעי בקטע ה-14. בסופו של דבר סיים במקום ה-6. רודריגז השתתף גם בוואלטה אספנייה, ניצח את הקטע ה-14, וסיים במקום השלישי, 4:22 דקות אחרי וינצ'נצו ניבאלי המנצח.
רודריגז ניצח את הקטע הראשון בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום ה-11. הוא סיים שני במרוץ אמסטל גולד, לאחר שרק פיליפ ז'ילבר הקדים אותו. רודריגז סיים שני גם בלה פלש ואלון, גם שם, אותו ז'ילבר הקדים אותו. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, שם סיים במקום הרביעי. בדופינה ליברה, רודריגז ניצח את הקטע השישי ואת השביעי במרוץ, וסיים במקום החמישי הכללי (2:51 דקות אחרי בראדלי ויגינס המנצח). הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה של בורגוס, ואת המרוץ כולו. בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע השמיני וסיים במקום ה-19 הכללי. הוא סיים שישי במרוץ ג'ירו ד'לאמיליה, ושלישי בג'ירו די לומברדיה.
עונת 2012 נחשבת לאחת המוצלחות בקריירה של רודריגז. זה התחיל עם מקום שביעי כללי בטור של עומאן, וניצחון בקטע השישי ומקום שישי בטירנו - אדריאטיקו. הוא ניצח את הקטע הרביעי והחמישי בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום השני הכללי. רודריגז ניצח את מרוץ הלה פלש ואלון, לאחר שהקדים את מייקל אלבסיני ואת פיליפ ז'ילבר בארבע שניות. בג'ירו ד'איטליה, רודריגז ניצח את הקטע התשיעי וה-16, והוביל במרוץ. הוא איבד את ההובלה רק בקטע האחרון, לאחר שהפסיד בנגד השעון 47 שניות לריידר הייסדל, שניצח את המרוץ. רודריגז סיים שני, בפער של 16 שניות מאותו הייסדל. הוא סיים שמיני בקלאסיקה סן סבסטיאן. הוא התחרה גם בוואלטה אספנייה, וניצח שלושה קטעים (קטעים 6, 12, 14) וסיים במקום השלישי הכללי, 1:37 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח. הוא סיים רביעי במרוץ מילאנו - טורינו, וניצח את מרוץ ג'ירו די לומברדיה, כשהקדים את סמואל סאנצ'ס ואת ריגוברטו אוראן.
רודריגז ניצח את הקטע הרביעי בטור של עומאן, וסיים במקום הרביעי הכללי. הוא ניצח את הקטע החמישי וסיים חמישי בטירנו - אדריאטיקו. רודריגז סיים שני בוולטה אה קטלוניה, לאחר שרק דן מרטין הקדים אותו ב-17 שניות. הוא סיים שישי בלה פלש ואלון, ושני בלייז'–בסטון–לייז', לאחר שאותו דן מרטין גבר עליו. הוא נבחר לטור דה פראנס, וסיים במקום השלישי הכללי (5:04 דקות אחרי כריסטופר פרום המנצח). בנוסף לכך, רודריגז סיים שני בקטע ה-20, ושלישי בקטע ה-17. בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע ה-19, וסיים במקום הרביעי הכללי (3:22 דקות אחרי כריס הורנר). רודריגז סיים שני באליפות העולם, וזכה במדליית הכסף. לאחר שרק רוי קושטה הקדים אותו. הוא ניצח בפעם השנייה במוניומנט האיטלקי, ג'ירו די לומברדיה.
רודריגז סיים רביעי בטור של עומאן, וניצח את הקטע השלישי בוולטה אה קטלוניה, בדירוג הכללי, רודריגז הקדים את אלברטו קונטאדור ואת טיג'יי ואן גארדרן, וניצח את המרוץ כולו. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, ופרש לפני הקטע השביעי. בטור דה פראנס, רודריגז לא בלט וסיים במקום ה-54 בלבד. הוא סיים שלישי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים רביעי כללי בוואלטה אספנייה, 3:25 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח. הוא סיים חמישי במרוץ מילאנו טורינו, ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
רודריגז סיים במקום ה-13 בטירנו - אדריאטיקו, וסיים שלישי בקטע הרביעי והחמישי במרוץ. הוא ניצח את הטור של חבל הבסקים, וניצח גם את דירוג המאיצים. רודריגז ניצח את הקטע השלישי והרביעי במרוץ. הוא סיים רביעי בלה פלש ואלון, ושלישי בלייז'–בסטון–לייז'. הוא סיים שמיני בדופינה ליברה. בטור דה פראנס, ניצח רודריגז את הקטע השלישי וה-12 במרוץ, וסיים במקום ה-29 הכללי. בנוסף לכך, סיים במקום החמישי בקטגוריית מלך ההר, עם 78 נקודות. הוא סיים חמישי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים שני בוואלטה אספנייה, 57 שניות אחרי פאביו ארו המנצח. בנוסף לכך, ניצח את הקטע ה-15 במרוץ.
רודריגז סיים חמישי בטור של חבל הבסקים, ושמיני בלייז'–בסטון–לייז'. הוא סיים שביעי בטור דה פראנס, 6:58 דקות אחרי כריסטופר פרום המנצח. הוא סיים רביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים חמישי במקצה אופני הכביש באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בחריין מרידה
באוקטובר 2016 הודיע רודריגז שיצטרף לקבוצת בחריין מרידה בעונת 2017. אך הוא הודיע על פרישה בדצמבר 2016, ולא רכב עבור קבוצת בחריין מרידה. במקום זה, הפך לשגריר הקבוצה.
טיאגו ג'אלו
טיאגו עמנואל אמבאלו ג'אלו (בפורטוגזית: Tiago Emanuel Embaló Djaló; נולד ב-9 באפריל 2000 באמדורה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
ג'אלו גדל במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון. בעונת שיחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
בחודש ינואר 2019 חתם ג'אלו במילאן מהסרייה א' לקראת תום חוזהו בספורטינג ליסבון.
ב-1 באוגוסט 2019, מבלי שערך הופעה אחת במילאן, חתם ג'אלו על חוזה לחמש עונות בליל מליגת העל הצרפתית. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2019/2020. הוא זכה עם ליל באליפות צרפת בעונת 2020/2021.
ונסן אבובקאר
ונסן פאטה אבובקאר (בצרפתית: Vincent Paté Aboubakar; נולד ב-22 בינואר 1992 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בשיקטש מליגת העל הטורקית ובנבחרת קמרון.
קוטון ספורט
אבובקאר נולד ביאונדה שבקמרון. הוא גדל במחלקת הנוער של קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית. בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת, וערך 15 הופעות בהן הבקיע 7 שערים.
ואלנסיין
ב-26 במאי 2010 חתם אבובקאר בואלנסיין מליגת העל הצרפתית. ב-7 באוגוסט 2010 ערך אבובקאר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 בתיקו 0-0 נגד ניס במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-26 באוקטובר 2010 הבקיע אבובקאר את שערי הבכורה שלו במועדון: שלושער בניצחון 0–4 על בולון במסגרת גביע הליגה הצרפתית. ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה ה-82 בהפסד 1–2 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-17. בסך הכל הבקיע אבובקאר 9 שערים ב-72 הופעות במועדון.
לוריין
ב-1 ביולי 2013 חתם אבובקאר בלוריאן, גם היא מליגת העל הצרפתית, בהעברה חופשית. ב-10 באוגוסט 2013 ערך אבובקאר את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לליל במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-18 באוגוסט 2013, בהופעתו השנייה בליגה במדי לוריאן, הבקיע את שער הבכורה שלו, שער בדקה ה-40 בניצחון 1–2 על נאנט. בעונתו הראשונה במועדון הבקיע אבובקאר 16 שערים ב-35 הופעות. את עונתו השנייה התחיל עם שער אחד בשתי הופעות, אך מיד עבר לפורטו.
פורטו
ב-24 באוגוסט 2014 חתם אבובקאר בפורטו מליגת העל הפורטוגלית. ב-14 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את הקטור הררה בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד ויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור הרביעי בליגה. ב-17 בספטמבר 2014 ערך אבובקאר את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את ג'קסון מרטינז בדקה ה-64 בניצחון 0–6 על באטה בוריסוב במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2014/2015. 12 דקות לאחר כניסתו הבקיע את שער הבכורה שלו במפעל. ב-25 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בליגה, שער בדקה ה-87 בניצחון 0–5 על ארוקה במסגרת המחזור השמיני. בעונתו הראשונה בפורטו ערך אבובקאר 14 הופעות ליגה בהן הבקיע 4 שערים, ו-4 הופעות בליגת האלופות בהן הבקיע שלושה שערים.
קריירה בינלאומית
ב-29 במאי 2010 ערך אבובקאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, כששיחק 67 דקות בתיקו 1–1 נגד נבחרת סלובקיה במשחק ידידות. הוא נכלל בסגל נבחרת קמרון למונדיאל 2010, וערך 2 הופעות בשלב הבתים בו הודחה נבחרתו, נגד נבחרות דנמרק והולנד, בשתיהן נכנס כמחליף. ב-11 באוגוסט 2010 הבקיע אבובקאר את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-85 בניצחון 3–0 על נבחרת פולין במשחק ידידות. אבובקאר ערך 2 הופעות ב-3 משחקי נבחרתו במונדיאל 2014 ו-3 הופעות ב-3 משחקי נבחרתו בגביע אפריקה לאומות 2015, אך לא הבקיע שער. בגמר גביע אפריקה לאומות 2017 נכנס כמחליף וכבש את שער הניצחון לקמרון על נבחרת מצרים. אבובקאר לא זומן לגביע אפריקה לאומות 2019 בגלל שלא היה בכושר מספק אחרי שחזר מפציעה ארוכה. בגביע אפריקה לאומות 2021 הוא כבש 5 שערים בשלב הבתים (צמד נגד בורקינה פאסו ואתיופיה ושער נוסף נגד כף ורדה).
הוא גם נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר מונדיאל 2022. ובו כבש 2 שערים, אחד במשחק במחזור השני בשלב הבתים בתיקו נגד סרביה ואחד בניצחון על ברזיל במחזור האחרון. שעריו של ונסן לא עזרו וקמרון הודחו מיד עם שריקת הסיום.
לי וון-הי
לי וון-הי (בקוריאנית: 이원희; באנגלית: Lee Won-hee; נולד ב-19 ביולי 1981) הוא ג'ודוקא עבר דרום קוריאני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. אלוף אולימפי מאתונה 2004.
לי התחרה במשחקים האולימפיים באתונה 2004 וזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את אנטולי לאריוקוב הבלארוסי בזכות ניקוד יוקו. בשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את ג'ימי פדרו האמריקאי לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח, ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את גנאדי בילודיד האוקראיני לאחר תרגיל טאי-אוטושי ובחצי הגמר הוא ניצח שוב באיפון את ויקטור ביוול ממולדובה לאחר עוד תרגיל טאי-אוטושי מוצלח. בגמר לי התמודד מול ויטלי מקארוב הרוסי וכשתיים וחצי דקות מפתיחת הקרב לי ביצע תרגיל אשר העניק לו ניקוד יוקו. בעודו מחזיק ביתרון, תשע שניות לסיום לי ביצע תרגיל סיאו-נגי ושילב אותו עם קואוצ'י-גרי, שהצליח להטיל את מקארוב על גבו וזכה באיפון.
לי מחזיק במדליה אחת מאליפויות העולם; מדליית זהב משנת 2003 כאשר בקרב הגמר ניצח באיפון את דניאל פרננדס הצרפתי. לי מחזיק גם במדליית זהב ממשחקי אסיה (2006) ומדליית זהב מאליפות אסיה (2003).
במהלך הקריירה לי זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. במהלך הקריירה שלו כג'ודוקא כינויו של לי היו "מר איפון" ו-"גראנד סלאמר" לאחר שבשנת 2003 השיג רצף של 48 ניצחונות, מתוכם 43 באיפון. לאחר פרישתו המשיך לעסוק בג'ודו ואימן בין היתר בשנת 2015 את נבחרת הנשים של קוריאה הדרומית בג'ודו.
מגדל הנערה (איסטנבול)
מגדל הנערה (בטורקית: Kız Kulesi, מכונה לעיתים גם מגדל לאנדרוס) הוא מגדל השוכן על אי קטנטן בפתח הדרומי של הבוספורוס, כ-200 מטרים משכונת אוסקודר שבאיסטנבול.
היסטוריה
אחרי הניצחון האתונאי בקרב קיזיקוס, הגנרל אלקיביאדס בנה תחנת מכס לספינות העוברות בבוספורוס, על סלע קטן מצפון לאוסקודר. לצורך השליטה על תנועת הספינות, נמתחה שרשרת ברזל מהמגדל אל הצד האירופי של הבוספורוס. בשנת 1110, הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון בנה באותו המקום מגדל העשוי עץ ומוקף בחומת אבן, כחלק ממערך הגנה על קונסטנטינופול, שכלל הקמת מגדל נוסף, באזור ארמון טופקאפי של היום. במהלך תקופת כיבוש קונסטנטינופול, שהה במקום חיל מצב ביזנטי בפיקודו של גבריאל טרוויזנו מוונציה. לאחר ניצחון העות'מאנים וכיבוש העיר, המגדל שימש כמגדל שמירה ותצפית. המגדל נקרא גם "מגדל לאנדרוס", משום שהמיתוס על הרו ולאנדרוס התרחש בדרדנלים.
המגדל נהרס ברעידת האדמה של 1509 ואז נבנה מחדש בתקופת הסולטן סלים הראשון. משום שהמים הסובבים את האי עליו נמצא המגדל רדודים מאוד, הוסב המגדל לשמש כמגדלור. חלקו הפנימי של המגדל היה עשוי עץ, ואכן בשנת 1721, נשרף המגדל משום שהשמן ששימש להדלקת הפנס במגדלור טפטף על חלקי העץ בהשפעת רוח חזקה. לאחר השריפה, המגדל עבר שיפוץ בהתאם לתוכנית של האדריכל הראשי של איסטנבול, דאמאט איברהים פאשה - המגדלור נבנה מחדש מאבן, ונוספה לו כיפת עופרת. המגדל עבר שיפוץ נוסף בשנת 1731. כשהאימפריה העות'מאנית החלה להיחלש, שב המגדל לשמש כמגדל שמירה, על מנת להגן על העיר.
בין השנים 1830–1831, המגדל שימש כקרנטינה, במטרה לעצור את מגפת הכולרה שתקפה את איסטנבול. בשנים 1832–1833, תחת שלטון הסולטן מהמוט השני, נערך שיפוץ גדול, ובו עוצב בסגנון המשלב בארוק עם אלמנטים עות'מאניים, וכיפת המגדל שופצה.
בשנת 1943, הוצבו סלעים סביב המגדל כדי למנוע את החלקתו לעבר הים. בשנת 1959 הועבר המגדל לשימוש חיל הים הטורקי, ושימש כתחנת רדאר.
המגדל שופץ בשנת 1998 לכבוד הסרט העולם אינו מספיק של ג'יימס בונד. תומכות ברזל הוצבו סביב המגדל לאחר רעידת האדמה של 1999. המגדל פתח את שעריו לציבור בפעם הראשונה בשנת 2000, וכיום יש בו בית קפה.
המגדל כיום
סירות פרטיות מפעילות קווים יומיים מרחבי איסטנבול אל המגדל. בבסיס המגדל שוכנת מסעדה, ובחלקו העליון בית קפה. המגדל הופיע בצד האחורי של שטר 10 לירה טורקית בשנים 1966–1981.
מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית
מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית (באנגלית:  Department of the Air Force; בקיצור: DAF) היא אחת משלוש המחלקות הצבאיות שנמצאות במחלקת ההגנה של ארצות הברית. מחלקת חיל האוויר הוקמה ב-18 בספטמבר 1947, וכוללת בתוכה את כל המרכיבים והיחידות של חיל האוויר של ארצות הברית ושל כוח החלל של ארצות הברית.
בראש המחלקה עומד מזכיר חיל האוויר, אזרח אשר בסמכותו לנהל את ענייני המחלקה, תחת הכוונתו ופיקוחו של מזכיר ההגנה. הקצינים הצבאיים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר במחלקה הם ראש מטה חיל האוויר, שהוא היועץ הצבאי למזכיר ומייצג את חיל האוויר במטות המשולבים, וראש מבצעי החלל, המייצג את כוח החלל של ארצות הברית במטות המשולבים.
בני זאבי
בני זאבי (18 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2005) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, מפקד יחידה 504 וסגן ראש "המוסד", שהתפרסם כמי שפיקד על מבצע לכידת מרדכי ואנונו.
ביוגרפיה
זאבי נולד ב-1931 בירושלים בשם בנימין פרקש למשפחה בת ארבעה אחים. הוריו, עלו כצעירים ציוניים-דתיים מטרנסילבניה ב-1924, התגוררו בעיקר בזיכרון משה ובנחלאות. בני למד בבית הספר היסודי חורב עם אחיו דוד זאבי שלימים יהיה מזכ"ל מצודת ביריה. לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת קול תורה, אך ברח מהישיבה כאשר פרצה מלחמת העצמאות, זייף את תעודת הזהות שלו, הוסיף שנה לגילו והתגייס לצבא. את שרותו הצבאי עשה בסדרה ארוכה של תפקידי מודיעין. בין היתר התמנה לעוזר קמ"ן פיקוד צפון, קצין מודיעין של חטיבת גולני, וקצין מודיעין במבצע סיני, בסוף שנות החמישים הוכשר בערבית ובהפעלת סוכנים, ועבר ליחידה 504. במסגרת תפקידו עסק בין היתר בלוחמת מודיעין ובהברחת יהודים מסוריה ומלבנון.
ב-1964 הושאל ל"מוסד", ונשלח להפעיל סוכנים בלונדון ובפריז. כעבור שנה שוגר לכורדיסטן כדי להקים קשר עם המורדים הכורדים נגד השלטון העיראקי.
ב-1968 חזר לצבא והתמנה למפקד יחידה 504. בתקופת פיקודו גדלה היחידה והכניסה תחת כנפיה את כלל יחידות המודיעין הצבאיות שתחום עיסוקן קשור ליומינט (מודיעין אנושי).
ב-1973, לאחר חציית התעלה במהלך מלחמת יום הכיפורים, התמנה למושל הטריטוריה המצרית שנכבשה על ידי צה"ל ממערב לתעלה ובתפקיד זה סייע לפתור את מצוקותיה היומיומיות של האוכלוסייה המצרית האזרחית שנפגעה במלחמה.
ב-1974 שב ל"מוסד" והיה שותף למרדף אחרי ראשי ארגוני הטרור באירופה לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. הוא, שרת בתפקידים מגוונים ביחידות השונות – ראש מוקד אירופה של "צומת", האגף האחראי על גיוס והפעלת סוכנים, מפקד אגף המבצעים המיוחדים "קשת", ראש אגף הדרכה וראש אגף מינהל. ב-1978 התמנה לתפקיד ראש אגף מבצעים וסגן ראש המוסד.
ב-1990 פרש מ"המוסד" ועסק בשליחויות הקשורות לאיתור נעדרי צה"ל, וכן שימש שליח אישי של שר הביטחון משה ארנס לקשר עם הדרוזים ברמת הגולן.
פעולות ומבצעים בהם השתתף
משימות שאותן ביצע זאבי נלמדות בקורסים של "המוסד". בין היתר היה אחראי לקשר ממושך עם מקור מודיעיני, עליו נאמר כי היה המקור הטוב ביותר שהיה אי פעם לישראל. מקצת מהפעולות בהן השתתף:
פרנסואה דגל
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 פרש דגל מבית הספר בו למד, כדי להתמקצע בשירת הקברט בפריז. בשנת 1956 זכה בפרס הגרנד פרי דו דיסק של האקדמיה על שם שארל קרוס. הוא שירת במשך תקופה באלג'יריה, אחת מהקולוניות הצרפתיות מעבר לים. עם חזרתו הכריזה רשות השידור המונגאסקית כי הוא נבחר לייצג מונקו באירוויזיון 1960, עם השיר "Ce soir-là" ("הלילה ההוא"). דגל סיים את התחרות, שהתקיימה בלונדון שב, במקום השלישי עם 15 נקודות.
בשנת 1962 שב פעם נוספת לתחרות האירוויזיון תחת דגל מונקו. הוא ביצע את השיר "Dis rien" ("לא אומר כלום") והגיע למקום השני עם 13 נקודות. דגל נמנה בין חמשת האמנים (קליף ריצ'רד, קטיה אבשטיין, קיארה סירקוזה וז'ליקו יוקסימוביץ') שהגיעו למקום השני והשלישי, אך לא זכו באירוויזיון.
לאחר האירוויזיון הוציא דגל מספר סינגלים לאור, דוגמת "Le Ciel, le soleil et la mer", "Le printemps", "Minuit, le vent, la nuit" ו-"La libération", שזכו להצלחה מסחרית בצרפת. הוא המשיך לבצע את שיריו באולמות שונים ברחבי אירופה עד יום מותו. דגל נפטר בגיל 81 ב-22 בינואר 2014.
משה אלמוזלינו
משה אלמוזלינו (1920, סופיה, ממלכת בולגריה – 6 בפברואר 1974, תל אביב, ישראל) היה כדורגלן, המזוהה עם קבוצת מכבי יפו ונמנה עם מייסדיה.
קורות חייו
משה אלמוזלינו נולד בסופיה לאברהם ובתיה. בהיותו נער הצטרף לתנועת מכבי בעיר הולדתו. הוא היה אתלט מחונן, והחזיק בשיא בולגריה לנוער בריצת 400 מטר משוכות. במקביל, שיחק כדורגל בקבוצת מכבי סופיה, שם הכיר את חברו פרסיאדו אביגדור. בפברואר 1949 במסגרת העלייה ההמונית עלה עם משפחתו לישראל והתגורר ביפו. בעיר התקבצו כ-12,000 מעולי בולגריה. זמן קצר לאחר עלייתם חברו אלמוזלינו ואביגדור למשה מירנדה ונפגשו עם אלברט קיוסו שכיהן טרום עלייתו כנשיא "מכבי בולגריה". לאחר הפגישה הקימה החבורה את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו". אביגדור, אלמוזלינו ומירנדה הצטרפו למרכז מכבי ישראל וקיבלו במתנה שני שקים של נעלי כדורגל שהשאירו אחריהם חיילי הצבא הבריטי עם סיום המנדט. בסיוע שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. משה אלמוזלינו אשר גם עבד כגנן בעיריית תל אביב הביא את הדשא למגרש החדש. ב-1 בנובמבר 1949 החלה הפעילות המסודרת באגודה.
אלמוזלינו שיחק עם הקבוצה מראשית פעולתה והוצב בתפקידי המגן והבלם. יפו שיחקה במחוז תל אביב של ליגה ב' שהייתה הליגה השנייה בישראל, ועמה שיחקו הפועל יפו, בית"ר יפו, הכח תל אביב, דגל ציון תל אביב, הפועל חולון, מכבי צפון תל אביב, מכבי בת ים ובני יהודה. בסיום עונת 1954/1955 בליגה ב' עלה עם קבוצתו לליגה הראשונה. משחקו הראשון בליגה העליונה נערך ב-3 בדצמבר 1955 מול הפועל חיפה. אלמוזלינו שיחק בשורות מכבי יפו עד עונת 1956/1957. משחקו האחרון היה ב-26 בינואר 1957 מול בית"ר תל אביב. בסך הכל הופיע ב-19 משחקי ליגה בליגה העליונה. ב-1 בנובמבר 1958 נערך משחק ידידות ובו צוינה פרישתם של משה אלמוזלינו ומשה מירנדה ממשחק פעיל. במשחק גברה מכבי יפו על הפועל פתח תקווה 4–3. במחצית המשחק קיבלו מירנדה ואלמוזלינו גביע הוקרה מיוחד מהאגודה וזרי פרחים.
לאחר פרישתו המשיך אלמוזלינו לעבוד בעיריית תל אביב. הוא היה נשוי לוויולטה ואב לבן ובת. בנו אברהם אלמוזלינו שיחק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בקבוצת הנוער של מכבי יפו, ולתקופה קצרה גם בקבוצת הבוגרים. משה אלמוזלינו הלך לעולמו ב-1974 בגיל 54, והובא לקבורה בבית עלמין הדרום.
דניאל חיימוביץ
דניאל חיימוביץ (באנגלית: Daniel Chamovitz; נולד ב-18 באפריל 1963) הוא ביולוג אמריקאי-ישראלי, נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כיהן כדיקן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ומייסד מרכז מן - התוכנית לאבטחת מזון.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית בשנת 1963 וגר בה עד סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1981. השתתף במכון למדריכי חו"ל. למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ולאחר מכן באוניברסיטה העברית, תחילה לתואר .B.Sc בביולוגיה, שהשלים בשנת 1986, ובשנת 1993 השלים בה עבודת דוקטורט בגנטיקה. פוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל, שם גילה את קבוצת החלבונים COP9 . לאחר מכן הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב.
במחקריו השתמש במתודות גנטיות, ביוכימיות, מולקולריות וחישוביות לחקר COP9, תוך שימוש בתודרנית לבנה ובדרוזופילה כמודלים. פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים, שצוטטו למעלה מ-6000 פעמים במאמרים אחרים. מרצה על ביטחון תזונתי.
בשנת 2012 פרסם את ספר המדע הפופולרי "צמח - מה הוא יודע?", שדורג בין עשרת ספרי המדע הנמכרים ביותר באמזון בשנת 2012, ושימש כבסיס לקורס אקדמי בשם זה.
בשנת 2013 ייסד את התוכנית לאבטחת מזון.
באוגוסט 2018 נבחר לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1 בינואר 2019 החל לכהן בתפקיד זה.
בשנת 2021 זכה בפרס בוני ציון.
חיים אישיים
נשוי לפרופ' שירה ילון-חיימוביץ, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בהוד השרון.
קרחון דורר
קרחון דורר (באנגלית: Dorrer Glacier) הוא קרחון יובלי בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך דרומית להר הייזר.
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מזרחיים של רכס המלכה אליזבת; הקרחון זורם לכיוון מזרח, ונשפך לקרחון לורי.
גובהו של הקרחון 742 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקר טלורומטרי, ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של אגון דורר (Egon Dorrer), חוקר קרחונים מטעם תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, אשר חקר את מדף הקרח רוס בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963 ו-1965–1966.
טיטניק II
טיטניק II (טיטניק 2; באנגלית: Titanic II) היא אוניית נוסעים מתוכננת הנבנית כהעתק של טיטניק. הפרויקט הוכרז בשנת 2012 על ידי איש העסקים האוסטרלי קלייב פאלמר.
תהליך הבנייה
ב־2012 הכריז קלייב פאלמר שבכוונתו לייסד חברת ספנות חדשה בשם ה"כוכב הכחול" (כהומאז' לחברת "הכוכב הלבן" שבבעלותה הייתה הטיטניק) ולבנות את הטיטניק מחדש לה הוא ייקרא בשם "טיטניק 2".
האונייה הייתה אמורה להפליג ב־2016 אך בגלל בעיות במימון הפסיקו את הבנייה. ב־2018 פורסם כי בעיית המימון טופלה ושהאונייה תושק במהלך שנת 2022 ותפליג את הפלגת הבכורה שלה מסין לדובאי.
האונייה תיבנה במספנות "CSC Jinling" הממוקמות בסין, בניגוד למקום הבנייה של הטיטניק המקורית שהיה בבלפסט שבאירלנד.
נכון לסוף 2022 הפרויקט נראה כגנוז וללא התקדמות לבנייה.
מבנה האונייה
מבחינה חיצונית האונייה תיראה כשכפול של הטיטניק המקורית, אך יוספו לה בצדדים סירות הצלה, שבניגוד למצב באונייה המקורית אמורות להספיק לכלל הנוסעים.
האונייה תחולק למחלקות ראשונה, שנייה ושלישית, כמו באונייה המקורית. המחלקות יעוצבו לפי עיצובן בטיטניק המקורית. לנוסעים במחלקה הראשונה יחולקו תחפושות תקופתיות, אותן הם יוכלו ללבוש כדי לדמות חוויה של הפלגה בטיטניק המקורית.
בניגוד לאונייה המקורית, האונייה החדשה תונע באמצעות מנועי דיזל.
ביקורות ותגובות מהעולם
רוב הביקורות למיזם הן חיוביות, מיליוני איש הביעו את התעניינותם ב"טיטניק 2" ורצונם לקנות כרטיס להפלגה על האונייה שלטענתם המיזם הוא "חלום שמתגשם".
ישנן גם ביקורות לא חיוביות, הביקורות הלא חיוביות באו מצאצאיהם של הנספים באסון הטיטניק המקורי שטענו כי טיטניק חדשה "תפגע בזיכרון הנספים".
רומנדיסי טיטניק
בסמוך להכרזתו של פאלמר על הפרויקט, הכריזו בעליהם של אתר הנופש "רומנדיסי" במחוז סצ'ואן שבסין גם הם על כוונה לבניית אוניית העתק לטיטניק המקורית. האונייה תשמש כאטרקציה תיירותית, ותעגון בנהר הסמוך לאתר הנופש. בניגוד ל"טיטניק II", אונייה זו אינה מיועדת לשיט.
תולדות המיניות - הרצון לדעת
תולדות המיניות - הרצון לדעת הוא אחד מספריו הידועים של מישל פוקו, והראשון מבין שלושה כרכים הנושאים שם זה. בספר טוען פוקו כי ההגדרות הקשיחות של "הטרוסקסואליות" ו"הומוסקסואליות" הן תולדה של התרבות המודרנית, ולא היו קיימות עד למאה ה־19.
פוקו חוקר את השיח שהתפתח לגבי המיניות בחברה המודרנית. טענתו היא שהשיח על המיניות מגביל ומגדיר את תוכני המיניות, ומקבע אותם בתבנית מסוימת. כלומר, כדי להבין את המיניות יש להבין את ההתנסחות: צריך להבין איך אנו מדברים על מיניות, מה אנו אומרים על מיניות, באילו מונחים אנו משתמשים וכו', כדי להבין מה אנחנו חושבים עליה. כך למשל התבנית ההטרוסקסואלית, מול "הומוסקסואליות" לסוגיה (הלא מקובלת).
המיניות לפי פוקו מתפקדת כמנגנון של כוח, הכולל מנגנונים מפקחים שעושים את ההבחנה בין מה שמקובל למה שלא מקובל. גם השיח על המיניות הוא גורם ממשטר: השיח גרם לכך שבכל פעם שמעלים את נושא המין, יחד איתו עולה נושא החטא. העובדה שהדבר נקשר לחטא עוזרת לדכא את המין - הרי שלאדם אסור לחטוא. דיכוי המין היה חלק מהשיח, כבעל תפקיד טקטי, בטכניקה לשימור הכוח. כלומר על ידי כך שאנו מדכאים או אוסרים שיח בנושא מסוים, אנו שולטים עליו.
מטרת השיח היא לגרש מן המציאות את צורות המין החורגות, הכוונה לצורות מין אשר אינן מיועדות לרבייה ולהעמדת צאצאים. החברה הגדירה נורמה של התפתחות מינית תקינה מן הילדות ועד הזקנה, ולאלו החורגים מנורמה זו, אורגנו מנגנוני פיקוח פדגוגיים, טיפולים רפואיים, מטיפי מוסר – הופעלו מנגנוני פיקוח רבים כדי לכונן מיניות מועילה כלכלית ופוליטית. הללו קובעים מה מותר ומה אסור.
החל מהמאה ה-18 הסטייה מתחילה להצטייר כעבירה על החוק (בתי משפט יכלו להרשיע את ההומוסקסואליות כמו את הבגידה בבן הזוג). החריגים נרדפים, אך לא תמיד על ידי החוק, נכלאים תכופות, אך לא תמיד בבתי כלא. הם יכולים להימצא בבתי המשפט, במוסדות השיקום ובמועצות המשמעת.
פוקו טען כי המינוחים החדשים שניתנו לכל דפוסי ההתנהגויות והמאוויים (שתמיד היו אבל מעולם לא כונו בשמות ולא קיבלו משמעויות תרבותיות) משנים את פני החברה - ביחס לכך הוסיף פוקו:
ישנן שתי צורות להתייחס למושג הומוסקסואליות: האחת, זו העדפה מינית, והשנייה היא תיוג חברתי. בעיני הכלל כאשר אומרים על מישהו שהוא הומו, זה צובע את כל האישיות שלו - בעיני החברה זה הרבה יותר, הרבה רואים בכך מחלה. הדתיים רואים בכך סטייה או חטא. כלומר, התיוג הזה בעצם הוא תפיסה שצובעת את אותו אדם.
ברגע שהחברה התחילה להתייחס להתנהגויות המיניות האלו כזהות, היא בעצם יצרה את אותה זהות. קודם באה ההגדרה החברתית. ברגע שהמשפט התחיל לרדוף הומוסקסואלים, לכלוא אותם, לצנזר חומרים שתיארו יחסים הומוסקסואליים – הם התחילו גם להתגבש קבוצות. המונחים החדשים האלו שנוצרו - הומו, לסבית, סטרייט - הם תוצאה מהשיח החדש שצמח במאה ה-19, שהצריך חלוקה חדשה לקטגוריות ותתי-קטגוריות של השיח.
על פי פוקו היה ריבוי של שיח (discours) על המין בתוך שדה הפעולה של הכוח החברתי-ממסדי עצמו, ולכן, הכוח שלכאורה אמור היה לדכא, הפך לגורם שידול ממסדי לדבר אודות המין, ולדבר עליו יותר ויותר.
פוקו מחשיב את הווידוי לפרקטיקה כוחנית וממשטרת. הווידוי מתבצע במסגרת של כוח, הרשות כופה את הווידוי כדי לנקות ולטהר את האדם, כדי להבטיח את גאולתו וריפויו. פרקטיקת הווידוי הופכת את העיסוק במין ובדיבור עליו, לכח בידי מומחים שיקבעו את גבולות הלגיטימציה והנורמליות של המין והמיניות.
רק למומחה, שבידיו הממצאים, יש את הכח לקבוע מהם התכנים הלגיטימיים הנורמלים, ומה הם תסמינים שהם בבחינת פתולוגיה. הכח החברתי שניתן למומחים ומקובע על ידי החברה נובע מכך שהם קשורים לקבוצות דומיננטיות אחרות בקבוצה – פוקו טוען שאלו קבוצות בעלי הכח החברתי – הבורגנות, האליטה הפוליטית.
טענתו היותר קיצונית שנובעת מכך היא, כי משטר המין משרת את האינטרסים של קבוצות אלו, בכך שהוא משמר את אותם מוסדות - של נישואים והטרוסקסואליות – המשרתים את ערכי הבורגנות והאליטה החברתית הקשורה גם היא לערכים הבורגניים.
פוקו פרסם עוד שני כרכים בסדרת "תולדות המיניות": "השימוש בתענוגות", ו"הדאגה לעצמי", שניהם יצאו לאור בשנת 1984. בשנת 2018 יצא לאור בצרפת הספר "וידויים של בשר" מעזבונו של מישל פוקו בהוצאת גאלימר. זהו החלק הרביעי של "תולדות המיניות".
צור הדסה
צור הדסה היא מועצה מקומית בפרוזדור ירושלים, הממוקמת כ-12 ק"מ דרומית-מערבית לירושלים, בגובה 755 מטרים מעל פני הים. המועצה שוכנת סמוך לכביש 375, מערבית לביתר עילית, כקילומטר אחד מערבית לקו הירוק. היא בנויה בחלקה על שלוחת הר כיתרון.
גאוגרפיה
האזור בו שוכנת המועצה הוא אזור מיוער, ובו שמורות טבע ופארקים מוכרזים. בצפון: פארק בגין, שמורת הר גיורא ושמורת נחל שורק. בצפון מערב: פארק עצמאות ארצות הברית ושמורת נחל דולב. במערב: יער מטע. בדרום מערב, בצמוד ליישוב, נמצאת שמורת סנסן, הכוללת את הר כיתרון, הר סנסן, וח'ירבת סנסן.
שלטון מקומי
במשך שנים רבות השתייך היישוב למועצה אזורית מטה יהודה. ב-14 באפריל 2022, שרת הפנים איילת שקד חתמה על החלטה עקרונית להקים רשות מקומית עצמאית בצור הדסה, עם תאריך יעד של 14 באפריל 2023. באוקטובר 2022 הקדימה השרה שקד את ההכרזה על המועצה המקומית. בעקבות זאת עתר הוועד המקומי לבג"ץ בדרישה לעכב את ההפיכה למועצה מקומית עד שיימצא מקור תקציבי למימון המועצה המקומית, ובג"ץ הוציא צו זמני שאסר על הקמת המועצה. במאי 2023 דחה בג"ץ את העתירה וב-23 במאי 2023, שר הפנים משה ארבל הודיע על מינוי תומר מוסקוביץ ליו״ר הוועדה הקרואה של המועצה.
שם
במקור היישוב נקרא על שם הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה "הדסה" בשל קרבתו לבית החולים הדסה עין כרם.
היסטוריה
היישוב הוקם ב-1960 כמרכז שירותים ליישובי מועצה אזורית האלה: מבוא ביתר, מטע, בר גיורא, ונס הרים, ובו גם שכנו משרדי המועצה ובית ספר אזורי. בשנת 1963 החל לפעול במקום מפעל "מקשת כסף", שנסגר לאחר כשנה. אולם, הבתים שנבנו נותרו ריקים ולא נמצאו מתיישבים שהסכימו לבוא לגור במקום שהיה ליד הגבול. הצעה לקבוצת אקדמאים מירושלים לעבור לגור במקום נדחתה על ידיהם בגלל הריחוק מירושלים. רק בשנת 1964 נמצאו מתיישבים ראשונים שהסכימו לעבור לגור בצור הדסה, ובתחילת אוגוסט 1964 פורסם שביישוב יש כבר 5 משפחות. מתיישבים נוספים הצטרפו לאורך שנות ה-60. הבתים במקום הושכרו למתיישבים, תוך שלטענתם הובטח להם שמדובר על שכירות כמו בעלות, והם השקיעו כספים בשיפוץ הבתים השכורים.
בתחילת 1970 היו בצור הדסה 36 משפחות, ביניהן משפחתו של אהוד אולמרט. בשנת 1972 הועברה הבעלות על היישוב לידי מועצה אזורית מטה יהודה, כדי שישמש לייעודו המקורי כמרכז לנותני שירותים ליישובי האזור. במקביל הוכנו תוכניות להקמת יישוב פרברי בסמוך ליישוב. בשנת 1979 שונה רשמית ייעוד היישוב ממרכז שירותים לשכונה פרברית. באותה עת התגוררו במקום כ-200 נפשות.
המעבר לא פתר את בעיות היישוב והתושבים התלוננו על ריחוק, העדר שירותים בסיסיים וחוסר יכולת להרחיב את בתיהם באופן חוקי. בשנת 1983 התאפשר לתושבים לרכוש את הבתים בהם גרו ורבים מהבתים הורחבו. באותה שנה אישרה המועצה הארצית לתכנון ובנייה את הרחבת היישוב בכ-2000 תושבים, ודחתה את ההצעה להרחיב את היישוב בכ-10,000 תושבים עד שנת 2010, בין השאר כדי למנוע עזיבה של ירושלים על ידי אוכלוסייה יהודית ובגלל התנגדות המועצה האזורית מטה יהודה ליישובים גדולים בתחומה.
בשנת 1993 פורסם תוכנית מתאר לשכונת הר כיתרון, עבור עד 370 יחידות דיור.
בשנים 2004–2008 נוספו ליישוב 158 יחידות דיור חדשות. בשנים 2009–2013 נוספו רק מעט דירות חדשות ביישוב ובשנת 2013 עמדה אוכלוסיית היישוב על כ-7000 תושבים.
בעשור השני של של המאה ה-21 החל פרויקט בנייה ואכלוס של שכונת הסנסן ב-1, שכוללת כ-1,100 יחידות דיור על שטח של כ-350 דונם. נכון ל-2022 בתקיממו עבודות להקמת שכונת סנסן ב-2 שכוללת כ-500 יחידות דיור נוספות.
באפריל 2022 חתמה שרת הפנים איילת שקד על החלטה עקרונית להכיר ביישוב כמועצה מקומית בהליך מזורז ב-2023. תושבים שהתנגדו למהלך עתרו באוקטובר 2022 לבג"ץ, שהוציא בפברואר 2023 צו האוסר על יישום ההחלטה עד שתתקבל החלטה בנושא. במאי 2023 דחה בג"ץ את עתירת התושבים ובתאריך ה-23 במאי 2023, שר הפנים משה ארבל הודיע על מינוי תומר מוסקוביץ ליו״ר הוועדה הקרואה של המועצה.
צור הדסה היא היישוב השלישי בגודלו בפרוזדור ירושלים (אחרי ירושלים עצמה ומבשרת ציון).
אליעזר שמחה וייס
הרב אליעזר שמחה וייס (נולד בשנת תש"י 1950) הוא רבו לשעבר של כפר הרא"ה, כמו כן כיהן כרב המועצה האזורית עמק חפר. כיום משמש כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל וכממלא מקום רב העיר בני ברק.
צור הדסה
בתי ספר
במועצה ישנם כ-4 בתי ספר יסודיים - שני בתי ספר ממלכתיים, בית ספר ממלכתי דתי ובית ספר ממלכתי דתי משלב. בנוסף יש ביישוב 2 תיכונים שש-שנתיים:
אליעזר שמחה וייס
ביוגרפיה
נולד וגדל בעיר מנצ'סטר באנגליה לרב שלמה וניטה וויס. למד בישיבת גייטסהד באנגליה, לאחר מכן עלה לארץ ישראל ולמד תקופה קצרה בישיבת מיר, כמו כן למד בישיבת מרכז הרב בירושלים והמשיך את לימודיו במכון הארי פישל. נסמך להוראה על ידי הרב הראשי הרב איסר יהודה אונטרמן.
בשנת תשמ"ו (1986) התמנה כרבה של כפר הרא"ה ובכלל זה המשקים הקיבוצים והמושבים הסמוכים לכפר. מאוחר יותר מונה באופן רשמי לכהן כרבה של המועצה האזורית עמק חפר.
בכ"ה באלול תשע"ח (2018) נבחר למועצת הרבנות הראשית, במקום הרב יוסף גליקסברג.
בשנת תשע"ט (2019) לאחר פטירת הרב שלמה קורח רבה של בני ברק, מונה לשמש כממלא מקום רב העיר בני ברק עד לבחירת רב קבוע לעיר מטעם המדינה.
הרב וייס הוא מן הרבנים העומדים בראש המאבק ברפורמות שר הדתות לשעבר מתן כהנא בכשרות ובגיור.
היה מן העורכים הראשים של הספרים של סבו הגדול הרב אליעזר שמחה רבינוביץ רבה של סובאלק ולומז'ה.
אבירם סלע
אבירם סלע (נולד ב-25 בספטמבר 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרת כראש מטה זרוע היבשה. קודם לכן שימש כקצין תותחנים ראשי, ראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים ומפקד עוצבת עמוד האש.
שירותו הצבאי
סלע נולד וגדל בקריית אתא ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. התגייס לקורס טיס בשנת 1992 ולאחר מספר שבועות עזב את הקורס ושובץ בחיל התותחנים. הוא עבר קורס קצינים ועם סיומו, ביצע שורה של תפקידי פיקוד ביחידות המבצעיות של חיל התותחנים. הוא שימש מפקד סוללה בגדוד 402 של אגד ארטילרי 215 וקצין מבצעים באגד ארטילרי 282. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש כמפקד גדוד 411 "קרן". בהמשך שימש כמפקד הקורס למפקדי צוותים בחיל התותחנים וכקצין האג"ם של חיל התותחנים במז"י. בשנת 2011 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד המרכז לאימוני מילואים של חיל התותחנים, במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. במקביל, שירת כמפקד עוצבת "שלהבת האש" - אגד ארטילרי 425, עליה פיקד במבצע עמוד ענן. בשנת 2013 מונה למפקד חטיבת האש הסדירה - עוצבת עמוד האש, עליה פיקד במבצע צוק איתן, ושימש בתפקיד עד שנת 2015. ב-12 ביולי 2015 מונה לראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, וכיהן בתפקיד משך שנתיים, עד יציאתו ללימודי ביטחון לאומי. באוגוסט 2018 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין תותחנים ראשי ומפקד מערך האיסוף והתקיפה בזרוע היבשה, תפקידים בהם שירת עד יולי 2020. במאי 2020 מונה לראש מטה זרוע היבשה.
לובה ביליצקה בלום
לובה ביליצקה-בלום (בפולנית: Luba Bielicka Blum; ינואר 1905 – אוגוסט 1973) הייתה אחות, שבתפקידה כמנהלת בית הספר לאחיות יהודיות בגטו ורשה הצילה יהודים רבים. לאחר המלחמה ניהלה את בית הילדים באוטבוצק שאליו נאספו ילדים יהודיים אשר שרדו את השואה. ב-1949 ייסדה מחדש בוורשה את בית הספר לסיעוד, הפעם לאחיות פולניות.
היא למדה במחזור הראשון של בית הספר לאחיות יהודיות בורשה, שנפתח בשנת 1923. עם סיום לימודיה עסקה בתפקידי ניהול בבית הספר לאחיות. ב-1932 מונתה לסגנית המנהל ולבסוף ניהלה את בית הספר (1939–1943).
ראשית חייה והשכלתה
לובה ביליצקה-בלום נולדה בווילנה, בת בכורה למשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה, שמנתה 8 ילדים. אביה היה בעל טחנת קמח. בילדותה נחשפה לעוני, אי-שוויון סוציאלי ולרעיונות התנועה הפמיניסטית המתעוררת. קיבלה מלגת לימודים על סמך היותה תלמידה מצטיינת, ולמדה בגימנסיה היהודית הראשונה המעורבת בווילנה. בגימנסיה זו, התארגנה לראשונה תנועת הנוער של הבונד – "צוקונפט" – אליה השתייכה כחברה פעילה, ואף הכירה את בעלה לעתיד, אברשה בלום שהיה אהבתה הגדולה.
באווירה של מהפכת אוקטובר, כאשר החלה ההתעוררות המעמדית, והחלו לצוץ הרעיונות לשוויון זכויות לנשים, הגיעה לכלל החלטה ללמוד את מקצוע האחות. מקצוע שעורר התנגדות קשה מצד אביה הואיל ובנות יהודיות לא למדו ולא עבדו בו, והוא נחשב כמקצוע פסול. בגיל 23 עזבה את הבית ועברה לוורשה ללמוד את המקצוע. היא למדה במחזור הראשון בבית הספר לאחיות יהודיות, ובתום הלימודים, מאחר שהייתה בוגרת מצטיינת נשלחה לצרפת ובלגיה להשתלמות נוספת.