cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבטים גרמאניים
מוצאם של הגרמאנים
על–פי ממצאים ארכאולוגיים ולשוניים ניתן ללמוד כי קבוצת שבטים ברברים התגוררה בצפון גרמניה ובדרום סקנדינביה במהלך תקופת הברונזה המאוחרת האירופית, בערך בשנים 1000 עד 500 לפנה"ס. קבוצה תרבותית זו התקיימה במהלך תקופת הברונזה הנורדית והיא התפשטה מדרום סקנדינביה לצפון גרמניה. עדות נוספת לנוכחותם ארוכת השנים של שבטים גרמאניים בדרום סקנדינביה ניתן למצוא בעובדה שלמקומות באזור אין שמות קדם-גרמאניים.
מחקר לשוני של השפות הגרמאניות מצביע על כך שהקבוצה הגרמאנית דיברה שפה פרוטו-גרמאנית, ענף ייחודי של משפחת השפות ההודו-אירופיות, ששימשו באזור דרום סקנדינביה ככל הנראה כבר בשנת 2000 לפנה"ס. הממצאים מצביעים על כך שבתקופה זו הייתה ההתיישבות הגרמנית ביישובים עצמאיים פרימיטיבים, עם כלכלה המבוססת בעיקר על גידול בעלי–חיים.
מעברם של השבטים הגרמאניים דרומה הושפע ככל הנראה מהתקררות האקלים בסקנדינביה בין 600 לפנה"ס עד בערך 300 לפנה"ס. האקלים החם והיבש בדרום סקנדינביה, שהיה חם בכמה מעלות יותר מהקיים היום, התקרר משמעותית וכפה מעבר לאזורים חמים יותר. בתקופה זו לערך, גילתה התרבות כיצד להפיק ברזל גס מביצות כבול. עפרות הברזל שהופקו סייעו בהתפשטות התרבות לכיוון דרום-מזרח לכיוון חופי צפון פולין של היום, דרום-מערב לחופי צפון צרפת של היום, ובמורד נהר הריין. עם זאת, לפי טקיטוס, במאה הראשונה לספירה עדיין היה השימוש בברזל ועיבוד מתוחכם שלו נדיר יחסית.
אורח חייהם של הגרמאנים
מושבות הגרמאנים היו בדרך כלל ביחידות קטנות יחסית, המבוססות על קלאנים—חמולות משפחתיות. קבוצות של קלאנים אורגנו במחוזות (גָאוּ), שהופרדו זה מזה באמצעות שטחים לא מעובדים. הקלאן סיפק לחבר בו הגנה גם מפני פגיעה פיזית וגם מפני עוול במשפט. כל חבר בקלאן היה מחויב לסייע לקלאן במקרים בהם התגלע סכסוך או נדרשה נקמה, והקלאן גם שילם את "כופר הדמים" (Wergilt) בעבור חבר הקלאן.
השבטים הגרמאניים השונים התבססו עם השנים בעיקר על חקלאות זעירה שכללה גידול חיטה, שעורה, שיפון, כשות, ירקות, וכדומה; וכן על גידול חיות משק בית מכל הסוגים. מאוחר יותר, הובילה השפעת רומי לאימוץ גידולי פירות. עיבוד האדמה בוצע באמצעות חלוקת הנחלה שבשליטת הקלאן לרצועות שהוענקו לחברים בקלאן, כאשר כל חבר היה חייב גם לתרום חלק מיבולו. נחלות היער, המרעה והמים היו משותפים לכל. חלקת אדמה שגודרה והפכה לפיכך פרטית הייתה נחלתם של בעלי זכויות היתר.
מבנה חברתי
תחת האצולה היה מעמד החופשיים: אנשים שהיו בעלי זכות השתתפות במועצת השבט ולוחמים. המעמד הנמוך הורכב מחופשיים-למחצה שכללו אנשים ששוחררו מעבדות (Liberti) וצמיתים (Laeti או Lassi). האחרונים היו בעיקר שבויי מלחמה משבטים אחרים, אנשים שנולדו עבדים, וכאלו שהפכו עבדים מאחר שלא יכלו לשלם את חובות ההימורים שלהם, בילוי פופולרי במיוחד בקרב הגרמאנים.
ההכרעות בשבט התקבלו באספה כללית (Ding) שבה השתתפו כל האזרחים החופשיים. האסיפות היו לעיתים אסיפות מלחמה, בהן הוכרע אם לצאת למלחמה בשבט אחר, או אסיפות כלליות שבהן הוכרעו נושאים של הפרת הפולחן, בגידה, התנהגות פחדנית בעת מלחמה, וכדומה. המורשעים הוצאו להורג או גורשו מן הקהילה והקלאן.
דת ומיתולוגיה
מעט מאוד ידוע על הדת הגרמאנית הילידית, שהשתנתה ממקום למקום ומתקופה לתקופה. חוקרים משתמשים בשמות מקומות, ממצאים ארכאולוגיים, ובמספר מוגבל של כתובות חרוטות על אבן כדי ללמוד על הכתות השונות שהיו. ניתן להסיק רק מידע כללי ומעורפל לגבי הזמן שבו הכתות הופיעו, הפופולריות של האלים בתקופות זמן שונות, והאמונות השונות ביכולות האלים.
המיתולוגיה הגרמאנית המתועדת ביותר היא המיתולוגיה הנורדית, כאשר מעבר אליה מרבית המידע מגיע ממקורות טקסטואלים מועטים וחלקיים של הגרמאניים עצמם (לדוגמה לחש מרזבורג השני שנכתב בגרמנית עילית עתיקה) ומידע מעורפל שעבר Interpretatio romana, תהליך שבו הסופר הרומי מתעד דמויות במיתולוגיות אחרות בעזרת מציאת דמות במיתולוגיה הרומית שלדעתו דומה לה ושימוש בשם של הדמות הרומית במקום בשם המקורי של הדמות, ממקורות רומים, בעיקר טקיטוס.
המיתולוגיה הנורדית מתועדת בעיקר בשני כתבים איסלנדיים, באדה הפואטית בצורת שירה ובאדה הפרוזאית בצורה פרוזאית עם מעט קטעי שירה. האדות מציגות כל אחת סיפורים שונים, כאשר הן סותרות, מוסיפות, ומסכימות אחת עם השנייה. סיפורים רבים חלקיים בתיעודם. האדה הפואטית היא לקט במאה ה-13 של מקורות יותר מוקדמים (שמתוארכים לתקופות קצת לפני התנצרות איסלנד), והאדה הפרוזאית נכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, היסטוריון ואיש ציבור איסלנדי נוצרי שהייתה לו היכרות בעל פה עם המיתולוגיה וניסה להעלות כמה שיכל ממנה על הכתב. לולא נכתבו המוזכרים, גם על המיתולוגיה עצמה היה מידע מעורפל ביותר. במיתולוגיה הנורדית האלים מחולקים לשתי קבוצות - הואניר והאסיר, ואיתם סוגי ישויות אחרות רבות שהגדרתן איננה ברורה או בהכרח שונה משל מסוגים אחרים, לדוגמה יוטנאר. חלק מן האלים המרכזיים במיתולוגיה הנורדית הם אודין (Óðinn), ת'ור (Þórr), פריה (Freyja), ולוקי (Loki).
בעזרת מיתולוגיה השוואתית חוקרים מנסים להגיע לרעיון כללי של מיתולוגיה גרמאנית, כשהם משתמשים בכלל הראיות של העמים הגרמאניים השונים, ממצאים ארכאולוגיים, אבני רונות, שמות מקומות, האדה הפואטית והאדה הפרוזאית, "גרמאניה" של טקיטוס ועוד. ההשערות בנושא זה משתמשות בשוני ובדמיון של המקורות, אטימולוגיה של השמות שמופיעים בכתב, ובדמיון למיתולוגיות הודו-אירופאיות אחרות. חוקרים גם בוחנים את האמינות של המקורות הלא ראשוניים באמצעים דומים. כך למשל, בשל העובדה שמקומות רבים בסקנדינביה נושאים את שמו, חוקרים רבים סבורים כי תפקידו של האל אול היה, לפחות עבור כתות בתקופות ובאזורים מסוימים, יותר משמעותי מאשר המשתמע מהאזכורים המועטים שלו באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית. בצורה דומה, בשל האטימולוגיה של שמו שזהה לאטימולוגיה של שם האל זאוס במיתולוגיה היוונית (פרוטו-הודו-אירופאית, "אל") ולעוד אלים חשובים במיתולוגיות אחרות (ומספר גורמים משניים אחרים), חוקרים רבים סבורים שבתקופה מוקדמת יותר מהתקופה הוויקינגית, אולי לפני שהגרמאניים התפצלו, תפקידו של האל טיר היה הבכיר ביותר, אולי ביחד עם אודין, שהוא האל הבכיר במיתולוגיה הנורדית עצמה, ושחשיבותו של טיר נפחתה עם הזמן.
מקורות מוקדמים על הגרמאנים
ההיסטוריון החשוב של רומא רונלד סיים הניח כי טאקיטוס הסתמך על מספר מקורות קודמים, ובמיוחד על "Bella Germaniae" האבוד של פליניוס הזקן, שנחשב תחילה למקור המשמעותי ביותר על גרמאניה, אך נדחק לטובת "גרמאניה" של טקיטוס. הנחתו של סיים סבירה גם לאור העובדה שטקיטוס היה ידידו של פליניוס הצעיר, אחיינו של פליניוס הזקן. ניתן להניח כי גם "מלחמת גאליה" של יוליוס קיסר (נכתב בערך 51 לפנה"ס), "הגאוגרפיה של העולם" של תלמי, כתבי סטרבוניוס, דיודורוס סיקולוס, פוסידוניוס, אופידיוס בסוס ואחרים ניצבו לפניו, כמו גם עדויות מפי סוחרים וחיילים שנסעו לאזור הריין והדנובה.
היסטוריה
בסוף המאה השנייה לפני הספירה, לפי מקורות רומיים, פלשו שבטים גרמאניים לגאליה, איטליה וספרד והתנגשו בכוחות האימפריה הרומית. בפועל, הייתה זו ההתפשטות צפונה של הרומים שנתקלה בהתנגדותם של שבטים כמו הטווטונים והקימברים. המעבר הסתיים בשנת 102 לפנה"ס בתבוסה לגרמאנים מידי גאיוס מריוס. עשרות שנים אחרי כן, טען יוליוס קיסר כי האיום הגרמאני הוא אחת ההצדקות לסיפוחה של גאליה לרומא. הוא היה הסופר הרומי הראשון שתיאר את הגרמאנים כחיות פרא (feri), והציג אותם כאויב המסוכן ביותר של המדינה הרומית. תחת יוליוס קיסר, התקדמה רומא עד לנהר הריין והדנובה ושילבה חברות קלטיות רבות אל תוך האימפריה. הארצות שמעבר לריין נקראו מכאן בשם גרמאניה. הרומים המשיכו להתקדם אל תוך שטחי "גרמניה הגדולה" גם בתקופת אוגוסטוס, עד לנהר האלבה ובשנת 9 לספירה התחוללה מלחמה רבתי בין ברית שבטים גרמאניים – צ'רוסקים, מארסים, צ'אטים, וברוקטרים – בפיקודו של ארמיניוס וכוחות האימפריה הרומית בפיקודו של פובליוס קוינקטיליוס וארוס. ארמיניוס הצליח להשמיד שלושה לגיונות רומיים בקרב יער טויטובורג, ואחרי כן הדף גם ניסיון נוסף להכניעו מצד גרמניקוס. בעקבות זאת, הסיגו הרומים את כוחותיהם מערבה לריין וכוננו בשטח זה שתי פרובינקיות: גרמאניה עילית וגרמאניה תחתית, שבהן הוקמו ערים חשובות כמו אאכן (Aquae granni), קלן (Colonia Claudia Ara Agrippinensium), טריר (Augusta Treverorum), מיינץ (Mogontiacum), וורמס (Wormatia) ושפייר (Civitas Nemetum). בין הגרמאנים ממערב וממזרח לריין והרומים כוננו מעתה יחסים שעירבו עימותים צבאיים לצד מסחר ענף וחליפין תרבותיים.
במאה ה-5, עם שקיעת האימפריה הרומית, החלו שבטים גרמאניים שהיו נתונים ללחץ ממזרח מצד פולשים מאסיה, גידול באוכלוסייה ושינויי אקלים להגר בכיוונים שונים דרומה ומזרחה, מאנגליה ועד חופי הים התיכון וצפון אפריקה. במקרים רבים, נשאה הגירה זו אופי של עימות ומיזוג: שבט פולש ניסה לנכס את האדמות אליהן פלש מהשבט הקיים. אם הצליח, התמזג בו השבט המקורי. כאשר כשל, נאלץ במקרים רבים להתמזג בשבט הקיים המנצח. בדנמרק, לדוגמה, התמזגו היוטים בדאנים; בשוודיה הגיטים התמזגו עם השוודים; באנגליה התמזגו האנגלים והסקסונים.
מחוזות סקוטלנד
בסקוטלנד שבממלכה המאוחדת יש 32 מחוזות אדמיניסטרטיביים.
הגדול שבמחוזות סקוטלנד הוא מחוז היילנד (26,119 קמ"ר), הקטן שבהם הוא דנדי סיטי (55 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא הסיטי של גלאזגו (כ-593,200 תושבים נכון לשנת 2011). עיר הבירה של סקוטלנד, אדינבורו, נמצאת במחוז אדינבורו סיטי.
חלוקה מנהלית זו קיימת מ-1 באפריל 1996.
צו מניעה (קמפיין)
צו מניעה הוא קמפיין של החברה לתועלת הציבור "שמיר", שהוקמה בשנת 2003 במטרה לספק מידע רפואי לציבור ללא תשלום. מטרת הקמפיין היא להפחית את מספר החולים בסרטן המעי הגס, העלאת המודעות למחלה, שכיחותה ואמצעים למניעתה וגילויה המוקדם, כדוגמת בדיקות קולונוסקופיה, וסיוע בהעברת מידע בתחום. הקמפיין מתנהל בעיקר בהתנדבות, והוא נעשה בשיתוף עם איגוד רופאי הגסטרואנטרולוגיה ועם ארגון הגג האירופי Digestive Cancer Europe (DICE).
האגודה פועלת בדרכים שונות למען העלאת המודעות למחלה ומניעתה, כגון "מרוץ בתחתונים" בשם "תזיזו ת'תחת" המתקיים בפארק הירקון בתל אביב ובו הרצים לובשים תחתונים מעל לבגדי הריצה ועליהם מסרים.
בשנת 2009 הוצגה כחלק מהקמפיין תערוכת "Giant Colon" בנמל תל אביב ובה מעי גס ענקי שניתן ללכת בתוכו ולגלות במהלך השוטטות את הסממנים למחלה ולמחלות מעיים נוספות.
סרטן המעי הגס
סרטן המעי הגס הוא מחלה הכוללת גידולים סרטניים במעי הגס, בחלחולת (סרטן הרקטום) ובתוספתן. זהו סוג הסרטן השלישי בשכיחותו, והשני בגורמי המוות הסרטניים בעולם המערבי. הסברה היא כי גידולים סרטניים במעי הגס מקורם לרוב בפוליפים אדנומטיים במעי הגס. גידולים אלה שפירים בדרך כלל, אך כמה מהם עלולים להיעשות ממאירים עם הזמן. המחלה מאובחנת באמצעות קולונוסקופיה, בדיקה פולשנית של המעי הגס דרך החלחולת. הטיפול הוא בדרך כלל ניתוחי, ובמקרים רבים נדרשת גם כימותרפיה.
דאלאס אוסטין
ביוגרפיה וקריירה
במהלך ריאיון ב-2019 עם די ג'יי ולאד, דאלאס אוסטין פירט וציין אירועים שלא ידועים או לא אושרו בעבר, הקשורים בחייו ובקריירה שלו. אוסטין נולד בקולומבוס, ג'ורג'יה לאם חד-הורית שהייתה הבעלים של מסעדה הממוקמת בסמוך לביתם. הוא לא אהב לגור בקולומבוס בגלל תנאי החיים של המשפחה וההתמודדות שלהם עם קשיים כלכליים.
במהלך הקריירה שלו, עבד אוסטין עם אמנים בין-לאומיים כדוגמת: מדונה (Bedtime Stories), פינק ("Don't Let Me Get Me" ו-"Just like a Pill") וגוון סטפאני.
חיים אישיים
לאוסטין יש שלושה ילדים, ביניהם בן, טרון אוסטין, שנולד ב-1997 לזמרת צ'ילי מ-TLC, ואחיינית, שאותה עזר לגדל לאחר מות אחיו, קלוד אוסטין, ב-1994.
אל-באהג'ה
אל-באהג'ה ("מחוז ההנאה") הוא אתר קדוש לדת הבהאית השוכן צפונית-מזרחית לעכו, בין בוסתן הגליל ממערב לכביש 4 ממזרח. המקום מהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי.
היסטוריה
בשטח המתחם הקדוש שוכנים "מקדש בהאא אללה" בו שמורים שרידיו של מירזא חוסיין עלי נורי, נביא האמונה הבהאית וכותבם של כתביה הקדושים, שנודע לימים כבהאא אללה; ו"אחוזת אל-באהג'ה" בה התגורר בשנותיו האחרונות ובה מת בשנת 1892. האתר הוא אחד משני היעדים החשובים ביותר בישראל לעלייה לרגל בדת הבהאית.
שני המבנים מוקפים בגנים מטופחים ורחבי ידיים, והאתר ידוע בשם "המתחם הקדוש". "החצר הקדושה" (Haram-i Aqdas) היא חלקו של "המתחם הקדוש" הכולל את שני המבנים ואת הגנים הצמודים להם. בשנת 2008 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית במסגרת הכרזתם של המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי. בכניסה לגן שוכן מרכז מבקרים.
ב-19 בספטמבר 2008 פורסם כי המרכז הבהאי העולמי ירכוש מצה"ל את מחנה בן עמי, הגובל באל-באהג'ה, לאחר שזה יינטש. שטחו של המחנה היה 39 דונם, וסכום העסקה עמד על 39 מיליון ש"ח. צה"ל פינה את המחנה בחודש אוגוסט 2009 ולאחר מכן, הורחבה החומה של המתחם הבהאי, כך שבעשור השני של המאה ה-21, היא מקיפה גם את השטח שהתווסף לו.
מקדש בהאא אללה
מקדש בהאא אללה הוא המקום הקדוש ביותר לבהאים, והוא מסמן את הקיבלה, שאליה הם פונים בעת תפילה. המקום מורכב מ"המקדש הפנימי" ומ"המקדש החיצוני". המקדש הפנימי הוא מבנה מקורה שבמרכזו גן עצים וסביבו שבילים מכוסים במרבדים. באחד מחדריו, המכונה "קודש הקודשים", שמורים שרידיו של בהאא אללה. בצמוד למקדש הפנימי שוכן "המקדש החיצוני", הכולל חצר קטנה שאליה מוליך שער, ומספר מדרגות המובילות אל המבנה השער של המקדש הפנימי.
שלושים שנה לאחר מותו של בהאא אללה, ב-1922, נתפס המקום בכוח על ידי בנו, מירזא מוחמד עלי, ותומכיו, במסגרת מאבק הירושה להנהגת הדת. מושל עכו מטעם המנדט הבריטי דרש את השבת מפתחות המבנה לרשותו, ואלה נמסרו לו בתחילת 1923. המושל העבירם לשוגי אפנדי, מנהיגה המוכר של הדת.
MitoMap
MitoMap הוא מסד נתונים עבור ה-DNA המיטוכונדריאלי האנושי (mtDNA), המרכיב הראשון בגנום האנושי שרוצף באופן מלא. המאגר מכיל מידע על וריאציות ומוטציות של DNA מיטוכונדריאלי אנושי שדווחו בספרות, וכן מידע על mtDNA haplogroups, שהן קבוצות של אנשים שחולקים מוצא משותף על סמך ה-mtDNA שלהם. מאגר ה-MitoMap משמש כמשאב להבנת התפקוד של הגנום המיטוכונדריאלי ומסייע להבנת הבסיס הגנטי של מחלות מיטוכונדריה ולפיתוח בדיקות וטיפולים עבורם.
המאגר של MitoMap מחולק ל-5 חלקים :
פרויקט לריצוף הגנום המיטוכונדריאלי נעשה בפעם הראשונה ב-2013 במהלך כנס NGBT בדלהי, הודו בין התאריכים 14-16 בנובמבר. התוצאות פורסמו באינטרנט.
סרט תלת-ממד
סרט תלת־ממד הוא סרט קולנוע אשר קיים בו שיפור של האשליה של תפיסת העומק.
בהשראת הצילום הסטריאוסקופי, נעשה שימוש במערכת של מצלמת קולנוע רגילה לצורך צילום של אובייקטים משתי נקודות מבט שונות (או לחלופין: תמונות המיוצרות על ידי מחשב מייצרות שתי פרספקטיבות בשלב הפוסט־פרודקשן), ולאחר מכן - נעשה שימוש במכשיר הקרנה מיוחד או משקפי תלת־ממד מיוחדות, על מנת לספק אשליה של עומק בעת הצפייה בסרט.
סרטי תלת־ממד אינם מוגבלים אך ורק להקרנות של סרטי קולנוע בבתי קולנוע; גם סרטים שאינם מופצים לבתי קולנוע, כמו גם שידורי הטלוויזיה המסחרית, הכבלים, הלוויין וה־VOD, משלבים, לעיתים, שיטות דומות, בעיקר למטרות שיווק.
סרטי תלת־ממד קיימים מאז 1950, אך תעשיית הקולנוע עשתה בהם שימוש בעיקר בסרטי נישה בלבד, בעיקר בגלל החומרה ותהליכים יקרים שנדרשו כדי לייצר ולהציג סרטי תלת־ממד, וכן חוסר אחידות הפורמט של כל חלקי תעשיית הבידור. עם זאת, סרטי תלת־ממד הוצגו בהבלטה בשנת 1950 בקולנוע האמריקאי, ולאחר מכן חווה התעוררות מחודשת ברחבי העולם בשנות ה־80 ובשנות ה־90, בעיקר בשל הפופולריות הגוברת של אולמות IMAX, וכן סרטי דיסני שנוצרו כאקטרקציות מיוחדות באתרי החברה. לאורך שנות ה־2000 הפכו סרטי תלת־ממד להצלחות מסחריות, ששיאם בהצלחה חסרת התקדים של הסרט "אווטאר" אשר יצא לאקרנים בדצמבר 2009.
יהושע זטלר
יהושע זֶטלֶר (15 ביולי 1917 – 20 במאי 2009) היה מקציני המבצעים של הלח"י.
ביוגרפיה
זטלר נולד בשנת 1917 במושבה כפר סבא, בנו של בן-ציון זטלר, איש העלייה השנייה, אחד מארבעת מתיישביה הראשונים. בגיל צעיר הצטרף ל"הגנה", לאחר מכן עבר לאצ"ל, ועם הפילוג עבר ללח"י. כינויו המחתרתי היה "מאיר".
זטלר השתתף בשוד בבנק אפ"ק כדי להשיג כסף ללח"י, ב-16 בספטמבר 1940. הפעולה הצליחה אבל המשטרה גילתה שהאופנוע ששימש למילוט היה של זטלר. ב-2 בדצמבר 1941 נתפס זטלר בדירה ברחוב נווה-שאנן בתל אביב, וב-6 בפברואר 1942 הוא נידון ל-15 שנות מאסר, שאותן החל לרצות בבית הכלא בירושלים. חברתו (ולימים אשתו) בלה ("פוצי") שכטר נעצרה בצו מנהלי ונשלחה למאסר בבית הסוהר לנשים בבית לחם, שבו הייתה כלואה ארבע שנים. במהלך מאסרו נלכד ונרצח מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר).
לאחר קטטה אלימה בין אסירים ערבים ויהודים שבה השתתף זטלר, הוחלט להעבירו לכלא עכו כעונש.
זטלר נמנה עם אנשי הלח"י שנמלטו מהכלא במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947, ולאחר שש שנות מאסר וניתוק שב לפעילות בלח"י. הוא כיהן כמפקדה השלישי של מחלקת הפעולות (החטיבה הלוחמת של מודיעין הלחי").
עם החלטת האו"ם מ-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה, שבה לא נכללה ירושלים במדינה העברית, עבר זטלר לירושלים והחל לארגן את חיילי הלח"י ככוח לוחם. לכל אורך המלחמה, הוא המפקד של כל לוחמי הלח"י בירושלים.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בירושלים מתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט. מבצעי הרצח לא נתפסו, ורק שנים לאחר מכן נטען שהיוזם, המתכנן והמפקד הישיר של הרצח היה יהושע זטלר ושאת הרצח עצמו ביצע יהושע כהן. על פי עדותו של זטלר, הוא מסר מיד למחרת יום הרצח דו"ח על ההתנקשות לידידו השר יצחק גרינבוים וזה העביר את המידע לראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהורה לזטלר להימנע מכל פעילות עד אשר יוסדר הסכסוך הדיפלומטי עם שוודיה. ביומנו, ציין בן-גוריון את חלקו של זטלר בהתנקשות.
לאחר מלחמת העצמאות פתח זטלר תחנת דלק ומוסך ביפו וניתק עצמו מפעילות פוליטית וציבורית.
בשנת 2006 ניאותו בלה ויהושע זטלר לפנייתם של הסופרים הדס ועופר רגב וגוללו את סיפור חייהם. השיחות הממושכות כונסו בספר "לוחם חירות ירושלים" שראה אור בהוצאת פורת
יהושע זטלר נפטר בשנת 2009, בגיל 92. נקבר בבית העלמין ירקון.
במפגש הרחובות ה"מפקד" ו"עין רוגל" בשכונת אבו תור בירושלים קרויה כיכר על שמו.
צ'אנס הראפר
צ'אנסלור בנט (באנגלית: Chancelor Bennett; נולד ב-16 באפריל 1993) ידוע בשם הבמה שלו צ'אנס הראפר (באנגלית: Chance The Rapper), הוא אומן היפ הופ אמריקאי משיקגו.
לאחר יציאת המיקסטייפ הראשון שלו לקח אותו תחת חסותו הראפר האמריקאי דונלד גלובר, דונלד עזר לצ'אנס לפרוץ לתודעת הציבור והיחסים ביניהם תוארו כיחסי "אח גדול, אח קטן".
2011: תחילת הקריירה ו-10 Day
במהלך לימודיו בקולג', אחד ממוריו של צ'אנס הפציר בו להתחיל לעסוק במוזיקה, צ'אנס כבר הראה התעניינות במוזיקה עוד בגיל הצעיר, ובז'אנר היפ הופ לאחר ששמע את האלבום The College Dropout של הראפר קניה וסט. במהלך לימודיו הושעה צ'אנס למשך עשרה ימים מהלימודים, בזמן זה הקליט צ'אנס את המיקסטייפ הראשון שלו בשם "10 Day" אשר עוסק במכללה ובלימודים, במשפחתו ובחיים והרצון שלו להצליח כראפר צעיר.
2013: פריצה ו-Acid Rap
בתאריך 30 באפריל 2013 שחרר צ'אנס את המיקסטייפ השני שלו הנקרא "Acid Rap", בהשפעת LSD, האלבום מתואר מנקודת מבטו של אדם צעיר שרק סיים את גיל ההתבגרות ונחשף לעולם. במיקסטייפ התארחו אומנים כמו צ'יילדיש גמבינו, טוויסטה ואב-סול.
המיקסטייפ גרם לצ'אנס לזכות למודעות רבה בקרב האינטרנט ולרכוש קהל רב של מעריצי היפ הופ, המיקסטייפ הוכתר על ידי מבקרים רבים כאחד מהאלבומי ההיפ הופ הטובים ביותר לשנת 2013.
לאחר מכן התחיל לערוך צ'אנס סיבובי הופעות ולהשתתף במספר רב של שירים, אחד מהשירים היה הסינגל של ג'סטין ביבר "Confident" אשר הגיע למקום ה-41 במצעד הבילבורד הוט 100.
2016-היום: Coloring Book וזכייה בגראמי
ב-13 במאי 2016 שחרר צ'אנס בחינם את המיקסטייפ השלישי שלו "Coloring Book".
ב-12 בפברואר 2017 זכה צ'אנס ב־3 פרסי גראמי באמן החדש הטוב ביותר, אלבום הראפ הטוב ביותר Coloring Book, ובהופעת הראפ הטובה ביותר עם "No Problem" — Chance the Rapper Featuring Lil Wayne & 2 Chainz
ב-18 בנובמבר 2017 הנחה צ'אנס את הסדרה Saturday Night Live, ההופעה שלו זכתה לתשבחות רבות. בשנת 2018, השתתף בשיר "Best Life" של קארדי בי. השיר נכלל באלבום בכורתה, Invasion of Privacy.
ב-26 ביולי 2019 הציג צ׳אנס את אלבומו הראשון ״The big day” שמדבר בעיקר על יחסיו עם אשתו, האלבום ספג ביקורות מפולגות בעיקר בטענה שזהו ״היפ הופ רך מידי״ אך עם זאת הגיע למקום השני במצעד בילבורד 100 עם למעלה מ-100,000 אלבומים שנמכרו.
בסוף שנת 2019 עלתה לרשת נטפליקס התוכנית ״זרימה״ שמטרתה היא למצוא את אמן הראפ והיפ הופ הגדול הבא, צ׳אנס היווה את אחד משלושת השופטים הראשיים בתוכנית לצד קארדי בי וT.I.
GMC
GMC (ג'י אם סי) הוא מותג של יצרנית כלי הרכב האמריקאית, ג'נרל מוטורס, המשווק על ידה בצפון אמריקה ובמזרח התיכון.
דגמים
בין הדגמים בעבר ובהווה של GMC:
יוסף קורח
הרב יוסף קורח (ה'תרע"ג, 1913 - ד' בכסלו ה'תשנ"א, 21 בנובמבר 1990) היה מרבני קהילת צנעא שבתימן. הרב יוסף השתייך לזרם הדרדעים.
ביוגרפיה
נולד בצנעא לרב שלום קורח. הוא נינו של הרב חיים קורח.
למד תורה מאביו ומהרב יחיא אביץ'. כמו אביו, היה תלמידו של הרב יחיא קאפח. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. היה ממקימי בית הספר בצנעא והתמנה לסגן מנהל בו. לימד את תלמידיו מוסר ודרך ארץ, כתיבה ועוד.
לאחר מאבק משפטי ממושך בין הדרדעים למתנגדיהם נתמנה הרב יוסף כרב בית הכנסת בית אלכסאר שעבר אז לידי הדרדעים מידי הרב חיים כסאר.
היה עסקן ציבור וסייע להצלת ילדים מ"גזירת היתומים". שימש כמזכיר הוועד לעזרת עניי תימן, שנתמך על ידי התאחדות התימנים בישראל.
הרב קורח חיבר בילדותו אזהרות לפי מנין המצוות של הרמב"ם. לאחר שנודע לו שהרב יוסף קאפח מחבר גם הוא אזהרות כתב:
עלה לישראל והתיישב ברמת עמידר שברמת גן. היה רב השכונה התימני. שלח את ילדיו לחינוך חרדי.
נודע כדרשן וכמנחיל תורת השירה של יהודי תימן בציבור. נפטר בד' בכסלו ה'תשנ"א, 1990.
בשנת ה'תשנ"ד הוציא בנו הרב פנחס קורח ספר "ענף עץ אבות" לזכרו, בו בין השאר הוציא לאור את כתבי אביו.
חיבוריו
כל החיבורים הנזכרים נדפסו בספר "ענף עץ אבות" לזכרו, לצד חיבורי אבותיו:
סמל פפואה גינאה החדשה
סמל פפואה גינאה החדשה שאומץ בשנת 1971 כולל ציפור גן עדן העומדת על חניתות מסורתיות של תושבי האיים. ציפור גן העדן מסמלת את צמחיית האי והחי בו, והחניתות את תושבי האיים. הציפור עצמה מהווה אלמנט מסורתי בפולקלור האי, ונוצותיה משמשות בטקסים דתיים באי.
צבעי הסמל הם שחור, אדום ולבן. השחור והאדום הם צבעים מסורתיים המסמלים את האי. השחור, האדום ולבן הם צבעי האימפריה הגרמנית אשר שלטה בגינאה החדשה בראשית המאה ה-20.
מתחת לסמל רשום שם המדינה באנגלית.
גרשון צ'רניאק
גרשון צ'רניאק (2 ביולי 1914, ט בתמוז ה'תרע"ד, סמולנסק, רוסיה - 3 באפריל 1960, ו' בניסן, ה'תש"ך, חיפה, ישראל), בנה של סופי צ'רניאק ונינו של הרב ד"ר מאיר להמן, התמחה במשפט פלילי בישראל ותרם רבות ל"מהפכה השקטה", כפי שכונתה על ידי פרופ' יצחק זמיר, שופט (בדימוס) של בית המשפט העליון. מהפכה שנמשכה פרק זמן קצר, מיד עם הקמת המדינה (1948–1954), שבמהלכה נקבעו על ידי בית המשפט העליון הלכות בסיסיות בתחום זכויות האדם והאזרח ועוצבו קווי היסוד לדמותה של ישראל כדמוקרטיה ליברלית. כעורך דין, גרשון צ'רניאק לקח חלק פעיל ביצירת תשתית זאת, כאשר שופטי בית-המשפט העליון הכירו בזכויות האדם של עותרים שפנו באמצעותו לבג"ץ ושל אזרחים שערערו באמצעותו לבית המשפט העליון כנגד היוה"מ לממשלה. גרשון נרצח בעת מילוי תפקידו כעורך דין, והאירוע צוין בגילוי דעת שפרסמה הסתדרות עורכי-הדין בישראל בעיתונות היומית.
ביוגרפיה
גרשון צ'רניאק נולד ב־2 ביולי 1914, ט בתמוז ה'תרע"ד, בסמולנסק, רוסיה בבית אדוק לאביו, שלמה זלקינד (סלי) צ'רניאק ואמו, סופי צ'רניאק לבית להמן. למשפחה נולדו שלושה ילדים נוספים: שושנה, והתאומים חנה ומאיר. עם עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון, ב־7 בנובמבר 1917, הורע מצב היהודים ברוסיה. בעקבות רדיפות היהודים על ידי הקומוניסטים הבולשביקים והפקעת רכושו והונו של אבי המשפחה, נמלטו בני המשפחה מרוסיה ב-1924 ועברה להתגורר במיינץ שבגרמניה, עיר הולדתה של סופי, אם המשפחה. גרשון בן העשר למד בבית הספר היסודי במיינץ והמשיך את לימודי התיכון בפרנקפורט. עם עליית המפלגה הנציונל-סוציאליסטית לשלטון בגרמניה ב־1933, בני המשפחה הצליחו להשיג סרטיפיקט של בעלי הון, עלו לפלשתינה והשתקעו בעיר תל אביב. גרשון התעכב מספר חודשים בגרמניה כדי להשלים את בחינות הבגרות. בעלותו ארצה עבד כפקיד בבית המשפט בירושלים, במקביל ללימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים (Jerusalem Law Classes). רב המרצים שלו היו פקידי המנדט הבריטי ותוכנית הלימודים כללה מיומנות בשפה האנגלית, ושליטה במשפט האנגלי. לקראת סיום לימודיו, שנמשכו כשלוש שנים, גרשון החל לעבוד במשרד לפיקוח על מכסות המזון ומניעת השוק השחור של ממשלת המנדט. בירושלים הכיר את בחירת ליבו, ויולט סופר. השניים נישאו והמשיכו להתגורר בירושלים, שם נולדו להם שתי בנות. גרשון קיבל רישיון עריכת דין ב-2 בפברואר 1943. ב-1945 המשפחה הצעירה עברה להתגורר בחיפה, שם נולד בנם. בחיפה גרשון החל את הקריירה כעורך-דין בשותפות עם עורך הדין וואליד סלאח, אותו הכיר בתקופת לימודי המשפטים בירושלים. וואליד עזב את הארץ ב-1947 ועבר לירדן, שם שימש כשר-חוץ של ממשלת ירדן (1954-1955). במקביל, גרשון פתח משרד עצמאי בחיפה שם עסק בעריכת דין עד יום מותו.
צ'רניאק נפטר ב-3 באפריל 1960 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
הנחת היסודות לזכויות האדם בישראל (1948–1954)
בניגוד למצופה, האספה המכוננת, הגוף הנבחר הראשון במדינת ישראל, שתפקידה היה לקבוע חוקה לישראל עד 1 באוקטובר 1948, לא מילאה תפקידה זה ולא קבעה הלכות יסוד לכיבוד זכויות אדם, שהן הליבה של כל חוקה. ב־1949 היא הכריזה על עצמה כ"כנסת". במקביל, חמישה שופטי בית המשפט העליון הראשונים -ד"ר משה זמורה, ראשון נשיאי בית המשפט העליון, ד"ר מנחם דונקלבלום, יצחק אולשן, שמחה אסף ושניאור זלמן חשין - נרתמו למשימה של הנחת תשתית לזכויות האדם בישראל (1948–1954). חמשת השופטים ראו בתפקידם זה תרומה חשובה לביסוס הדמוקרטיה בישראל ובכך יצרו "מהפיכה שקטה". בעזרתם ישראל עוצבה כדמוקרטיה ליברלית כשבמרכזה האדם. מדינה שמכבדת את כבוד האדם, חירותו ואת ערך השוויון בין בני האדם. האתגר היה להמיר את אופיים הלא-דמוקרטי של מערכות החוקים העות'מאנים והמנדטורים, שהיו בתוקף עד 1948 והקנו לשליט כוח מוגבר מול האזרח. עשייתם זאת של שופטי בימש"ע קיבעה נורמות שהפכו את מוסדות המדינה לכלי שנועד לשרת ולהבטיח את זכויות האדם.
השופט (בדימוס) פרופ' יצחק זמיר, סקר את ההיסטוריה של התמסדות זכויות האדם בישראל בתקופה הפורמטיבית בהרצאה שנשא במרץ 2012 באוניברסיטת תל אביב. הוא מנה חמש הלכות מחייבות שנקבעו בשנים 1948–1954 על ידי בית המשפט העליון שמשמשות עד ימינו בסיס לזכויות האדם בישראל:
א. השלטון כפוף לחוק כמו כל אזרח במדינה; אסור לשלטון לפעול בניגוד לחוק (בג"ץ 7/48, אל-כרבוטלי נ' שר הביטחון, ו-2 אח').
ב. חל איסור מוחלט על השלטון לפעול נגד זכויות היסוד של כל אדם, אלא אם קיים חוק שמעניק לו סמכות מפורשת לכך (בג"ץ 144/50, ישראל שייב נגד שר הביטחון, מנהל אגף החינוך ומנהל בית הספר הריאלי מונטיפיורי).
ג. לכל אדם יש זכות טבעית לעסוק במשלח-יד אשר יבחר בו (בג"ץ 1/49, סלומון שלמה בז'רנו נגד שר המשטרה).
ד. סמכות המוקנית בחוק לרשות שלטונית שלפיה מותר לה לפגוע בזכות יסוד של אדם, תופעל אך ורק למען המטרה שלשמה נחקק החוק (בג"ץ 98/54, לזרוביץ ואח' נגד המפקח על המזונות).
ה. שר הפנים רשאי להפסיק הופעתו של עיתון רק אם יש ודאות קרובה שפרסומיו יהוו פגיעה ממשית בשלום הציבור (בג"ץ 73/53, חברת "קול העם" נ' שר הפנים).
גרשון צ'רניאק - הפרקליט שלחם בעד זכויות האדם
מאז שנות חייו המוקדמות חווה גרשון על בשרו התעמרות השלטון בזכויות האדם. הוא חווה זאת בראשונה כאשר משפחתו נרדפה בשל יהדותם בסמונלנסק שברוסיה ונאלצה לעקור ממולדתם של אבי המשפחה, סאלי צ'רניאק, וארבעת ילדיו. גרשון חווה בשנית את כוחו הדורסני של השלטון עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. תאוריות גזעניות פסאודו-מדעיות היו אינהרנטיות למפלגה הנאצית. המטרה העליונה של הנאציזם הייתה לאחד את הראויים מבחינת מוצאם ולגבשם כלאום טהור ואילו את מי שנחשדו כגורם עוין פוליטית או כגורם נחות במובן פיזי או אינטלקטואלי הם חיסלו. משרבו מקרי רדיפות היהודים על ידי חברי המפלגה והאיום על חייהם הפך למוחשי, בחרה משפחת צ'רניאק להימלט מגרמניה ולעלות לפלשתינה. גרשון חווה בשלישית את טעם ההתנכלות לזכויות האדם, כשהובהר לו שתושבי פלשתינה נתונים לחסדיו של הנציב העליון הבריטי וכפופים לחוק העות'מאני והמנדטורי. בשל כך לא קשה להבין מדוע גרשון נמשך לתחום המשפט במיוחד אז ונרשם ללימודים בבית הספר המנדטורי למשפטים. בתקופת לימודיו בלטה במלוא עוזה מגמה אוניברסלית שהכירה בצורך להיאבק בשלטון דורסני, שכן "היו אלה ימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, והזוועות שבני האדם היו עדים להן מרגע שהיו מעורטלים מההגנות המגיעות להם, התממשו באופן קיצוני ונעשו גלויות לכל".
ב־10 בדצמבר 1948, כאשר העצרת הכללית של האו"ם הכריזה על זכויות האדם מתוקף ההסכמה בין המדינות החברות באו"ם, הייתה ציפייה שמדינת ישראל תקבל על עצמה חוקה, כשבליבה התחייבות להבטיח ולכבד זכויותיו של כל אדם הנמצא בשטחה, כולל אזרח, תושב, מהגר או תייר מזדמן, כפי שהשתקף באמנות של מדינות שהכירו בהכרזת הזכויות האוניברסלית של 1948. כאמור, זה לא קרה. ומדינת ישראל הצעירה מצאה כלים חלופיים ויעילים לעשות כן - תחילה בין כותלי בית המשפט העליון.
פרקליטים שוחרי זכויות האדם, דוגמת גרשון צ'רניאק, ייצגו אזרחים שעתרו לבג"ץ בגין רמיסת זכויותיהם על ידי השלטון וזרועותיו. אלו היוו חלק מאותו מנגנון שיפוטי שהסדיר את היחסים בין האזרח לשלטון. בשנים הראשונות למדינה (1949–1954), קרי, תקופת ה"מהפכה השקטה". בפניותיו לבית המשפט העליון גרשון ייצג אזרחים שערערו על החלטותיו של היוה"מ לממשלה והגיש עתירות לבג"ץ כשהוא מייצג אזרחים שזכויותיהם נרמסו על ידי זרועות השלטון. ההלכות שנקבעו בפסיקות בג"ץ ושנודעו כעמודי התווך של זכויות האדם בישראל, קיבלו ביטוי בפסיקה שבה גרשון שימש כפרקליט. בדומה לפרקליטים אחרים, גם גרשון היטה שכם במאמץ הכללי לגבש הלכות יסוד בתחום זכויות האדם, בתקופת המעבר מהנורמות הלא-דמוקרטיות שהיו בתוקף בזמן המנדט הבריטי ללנורמות דמוקרטיות במדינת ישראל הריבונית.
הלכות שנקבעו בעקבות עתירות בג"ץ
גרשון צ'רניאק הגיש כעשרים עתירות לבג"ץ בשנות ה-50 המוקדמות, בשמם של יהודים וערבים אזרחי המדינה, בשל הפרת זכויות האדם שלהם על ידי השלטון. להלן שתיים מהעתירות והלכות שנקבעו, המצוטטות עד היום.
בג"ץ 43/49 טנוס אשכר נ. המפקח על נכסי נפקדים
עתירה שהוגשה לבג"ץ ב־6 בדצמבר 1949, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא-כוחו של טנוס אשכר, ונדונה בפני השופטים: ד"ר מנחם דונקלבלום, יצחק אולשן, ופרופ' משה זילברג.
תמצית המקרה: ערבי ישראלי בשם טנוס אשכר היה אזרח ישראלי בעל תעודת זהות וזכות הצבעה בבחירות לאספה המכוננת. אשכר בא במגע עם האפוטרופוס לנכסי נפקדים במטרה לשכור חנות, ובין השניים נחתם חוזה שכירות. לימים, נציג האפוטרופוס לנכסי נפקדים הגיש לאשכר צו פינוי מהמושכר, בטענה שאשכר נמצא בחנות ללא זכות חוקית. השופט אולשן מתח על-כך ביקורת:
"כיצד יכול היה האפוטרופוס להחזיק בדעה כי המבקש נמצא בחנות ללא זכות חוקית. הרי הוא ידע היטב שהוא משכיר אותה בתוקף הסכם שהוא עצמו ערך אותו והתקשר בו ... אין זאת אלא שהאפוטרופוס חשב, כי תקנה זו מקנה לו ללא כל סייג את הכוח להפר או לבטל הסכמים אשר הוא עצמו קשור בהם וגם לתת לזה גושפנקא חוקית על ידי הוצאת פס"ד לטובת עצמו... אין זכר בתקנה הנ"ל להענקת כוח כזה ... ההתנהגות כלפי המבקש כמסופר בהצהרתו ודעתי על השימוש בתקנה 12 הם שהניעוני להסכים להוצאת הצו-על-תנאי במשפט זה".
בג"ץ אשרר בכך את ההלכה שנקבעה על ידו שנה קודם לכן (בג"ץ 7/48 אלכרבוטלי), דהיינו, אסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק. ההלכה שנקבעה אושררה שוב שנתיים מאוחר יותר בבג"ץ 144/50, שם נקבע כי לשלטון אסור לפעול אלא אם קיים חוק המסמיך אותו לכך.
שתי ההלכות מגדירות את גבולות הכח של השלטון מול האזרח ואת זכותו של האזרח לעתור לבג"ץ כל אימת שזרועות השלטון פועלות מבלי שהחוק הסמיך אותן לכך. בציינו שהאפוטרופוס לנכסי נפקדים השתמש בכוח העצום שניתן לו לטובת מטרות זרות, שאינן מטרות תקנה 12, הדגיש השופט אולשן כי: "חשוב להחדיר בלב הפקידים, המבצעים בפועל את התקנות האלה, את ההכרה בצורך לנהוג מידה גדולה של זהירות בהשתמשם בכוחות העצומים הנתונים לידם". ההלכה שנקבעה כאן זכתה לאשרור מאוחר יותר, בבג"ץ 98/54 (לזרוביץ נגד המפקח על המזונות).
בג"ץ 220/51: ג'מאל מחמוד אסלאן ו- 30 אחרים נ. המושל הצבאי של הגליל, נצרת
העתירה הוגשה לבג"ץ ב־30 בנובמבר 1951, על ידי עו"ד גרשון צ'רניאק, בא כוחם של 31 תושבי הכפר רבסיה שבגליל. המקרה ידוע גם בשם: בג"ץ רבסיה (בג"ץ 220/51). העתירה נדונה בפני השופטים: שניאור זלמן חשין, שמעון אגרנט וד"ר בנציון שרשבסקי.
במוקד הדיון: פקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח/1948, סעיף 10 (א'-ג').
תמצית המקרה: כל המבקשים הם בעלי תעודות זיהוי ישראליות, נרשמו כתושבים במסגרת רישום כלל התושבים במדינת ישראל בשנים 9–1948. לכולם אדמות ובתים בכפר רבסיה והם חשבו את עצמם במשך כל תקופת ישיבתם בכפר דנון, כפליטי כפר רבסיה. למותר לציין שעד היום הם רואים עצמם כתושביו. הם ביקשו צו-על-תנאי נגד המושל הצבאי וטענו כי "לא הייתה לו כל סמכות לגרשם מכפרם או למנוע אותם מלבוא ולצאת ממנו ולגור בו, ושגירושם על ידי המושל הצבאי והתערבותו בתנועתם החופשית הם בלתי חוקיים ושרירותיים" (פד"י, כרך ה', 1951, עמ' 1482–1487).
השופט שרשבסקי (דעת הרוב):
שרשבסקי בדעת הרוב קבע כי 31 מגורשי רבסיה רשאים לחזור לכפרם, וכי "הצו של המושל הצבאי היה בלתי חוקי".
"מתוך ס' 10 לפקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח 1948 ... יש ללמוד שהתקנות הנ"ל אשר מדובר בהן בסעיף 10 (א-ג) הן תקנות בעלות כח לגיסלטיבי – תקנות אלה לא תקבלנה תוקף אלא אם פורסמו בעיתון הרשמי ... אנחנו רואים צורך להדגיש, כי אין להביט על הנקודה הזאת כאילו הייתה טכנית. נהפוך הדבר: אנחנו דנים על נושא שהוא אחד מיסודות החיים הקונסטיטוציוניים, על חופש האדם לצאת ולבוא בתחום המדינה כאוות נפשו. התערבות בשטח הזה, המיועדת להיות ברת-תוקף לגבי הציבור כולו, יש בה משום ערעור עמודי התווך של מדינה דמוקרטית ... על כן לא היה ואין לצו הנ"ל של המפקד הצבאי כל תוקף חוקי ".
בכך אשרר בג"ץ את ההלכה שנקבעה על ידו בבג"ץ 7/48 (אל-כרבוטלי), הקובעת שאסור לשלטון לפעול בניגוד להוראות החוק. יתר על כן, השופט שרשבסקי הוסיף והטעים, "אין לך חוק אלא אם הוא הובא לידיעת הרבים בדרך שהחוק קבע בעצמו, כי אם לא כן, ייווצר מצב של אנדרלמוסיה שאיש לא יידע ולא יוכל לדעת מה מותר ומה אסור, ולפיכך אי אפשר יהיה לדרוש ממנו שיהיה שומר חוק ושלא יעשה מעשה בלתי חוקי [הדגשה שלי]."
ת"פ 6/52 היוה"מ לממשלה נ. יצחק בן שמואל אהרונוביץ ו-29 אחרים
כתב אישום הוגש לבית המשפט המחוזי ב־28 בפברואר 1952 על ידי היוה"מ לממשלה כנגד 30 ימאים מהאונייה "תל אביב". מקרה פלילי הידוע גם בשם "שביתת הימאים". הדיון התנהל בפני השופט א. אשל (פסקים [מחוזי] כרך ה', עמ' 387–406). את הנאשמים יצגו חמישה פרקליטים, כולל עו"ד גרשון צ'רניאק.
תמצית המקרה: ביום שבת 8.12.1951 הגיעה האניה "תל אביב" מניו יורק לנמל חיפה. באותו יום נכנסו הצוות, שרובם ככולם השתייכו לאגודת הימאים, לשביתה, בהתאם להוראות של כינוס צירי אותה אגודה. ביום ד' 12.12.1951 קיבל רב החובל יצחק אהרונביץ, הוראות ממנהלת החברה "שהם" - שירותי הים בע"מ, בעלת האניה – להודיע לאנשי הצוות השובתים על פיטורם במקרה והם יעמדו בשביתה. ביום ו' 14.12.1951 בשעות לפני הצהרים, ניגשו לאניה ספינה כבאית של נמל חיפה ועליה ע.מ.מ רובינשטיין, ושתי ספינות גרר, "צוריה" ו"איתנה", ועליהן כ-40 שוטרים. חלקם ממשטרת הנמל וחלקם מבסיס האימונים של המשטרה בשפרעם. השוטרים ניסו לעלות על האניה "תל אביב", אבל נמנעו על ידי אנשים שהיו אותה שעה על האניה והתיזו מים על השוטרים מצינורות לכיבוי אש, זרקו קרשים ודברים אחרים עליהם, דחפו וגם שברו סולמות שהוקמו מסיפוני אניות הגרר ליד דפני האניה. בכל זאת הצליח ע.מ.מ. בודינגר, אשר היה ממונה על כל הפעולה, לעלות על סיפון האניה וכמו כן, אחריו, עלו השוטר משה כץ והשוטר יעקב ואיש. שאר השוטרים הצליחו רק זמן-מה אחר כך לעלות.
היוה"מ לממשלה הגיש כתב אישום נגד הימאים ובו העלה טענה שהשוטרים מילאו "תפקידם כהלכה" בנסותם לעלות על האניה "תל אביב". הפרקליטים טענו בשם הנאשמים ש"לשוטרים לא היה תפקיד חוקי לעלות על האניה, ולכן בנסותם לעלות, לא מילאו תפקיד כהלכה במובן סעיף 251 ב' של פקודת החוק הפלילי 1936" (עמ' 391).
'''ההלכה שנקבעה על ידי השופט א. אשל מגדירה סייגים לפעולותיו של שוטר: "שוטר אינו פועל כהלכה במילוי תפקידו" אם מעשהו נוגד את החוק הסובסטנטיבי'''.
במבוא לדבריו, אמר השופט א. אשל שהשאלות המתעוררות כאן הן רבות חשיבות וקשה למצוא להן פתרון בחוקים ובתקדימים.השאלה המרכזית במקרה שלפניו היא מהו "מילוי תפקיד כהלכה" שבסעיף 251 לפרודת החוק הפלילי 1936? ועל כך השיב אשל (עמ' 392):
בית המשפט קבע כי "אין לאמור שתקיפת השוטרים בשעת נסותם לעלות על האניה הייתה תקיפת שוטר במילוי תפקידו כהלכה".
בכך נקבעה לראשונה הלכה בדבר זכויות האדם, שאושרה שנתיים מאוחר יותר בבג"ץ 98/54, לזרוביץ, לפיה כאשר לרשות יש סמכות לפגוע באדם, היא תופעל אך ורק לטובת המטרה שלשמה נחקק החוק.
המורשת החינוכית והאזרחית של גרשון צ'רניאק
כל חייו לא שכח גרשון את השנים בהן למד בבית ספר גרמני-נוצרי שם הרגיש על בשרו מהו חוסר-שוויון אזרחי. ביוני 1940, כשהמשפחה התגוררה כבר בפלשתינה, מלאו שבע-עשרה שנה לאחיו התאומים, חנה ומאיר וגרשון חיבר עבורם מכתב ברכה בו הוא מתאר את השבר הנפשי שעבר עליו כילד בבי"ס בגרמניה, כדי שישמחו שהחוויה הקשה שלו אינה מנת חלקם: "בבי"ס גרמני-נוצרי, כל אדם שווה לרעהו. והנה מזדמן ביניהם תלמיד יהודי, ולא רק שהוא יהודי אלא הוא אף רוסי, ולא כל זה בלבד, אלא שהוא דתי גם-כן". כך הביע את שאט נפשו ממשטר שאינו מכבד זכויות אדם.
לברכה גרשון הוסיף גם ציטוט מדבריו של יוהאן פון גתה - אחד מסמלי המופת של תרבות גרמניה ותרבות המערב בכלל - כדי לחדד את הייחודיות של כל יצור חי עלי אדמות, כולל אפילו את צמח הבר שבשדה, ואת זכותם לחיות ולצמוח: "הרגישו את חייו של זולתכם – אף לגבעול העשב חיים משלו."
כמתבגר שחווה אי-שוויון אזרחי בבי"ס נוצרי-גרמני, גרשון הבין עד כמה פוגענית יכולה להיות הסביבה. כמי שפרק חייו כמתבגר עיצב את תודעתו, גרשון ידע שעליו לעזור לחלשים, להגן על זכויות המוקנות לאדם באשר הוא. אדם משכיל שואב את ערכיו ממגוון מקורות, ואוי לו למי שאין ידו משגת לרכוש לעצמו השכלה ראויה.
גרשון ראה עצמו כמשרת ציבור בכל רמ"ח אבריו. הוא לחם בעוולות השלטון כנגד האזרח, והגיע אף אל פתחו של בית המשפט העליון בכארבעים ערעורים פליליים ועתירות לבג"ץ בין השנים 1948–1954, כדי לעמוד לימינם של מי שפנו אליו בגין התעמרות השלטון בזכויות האדם והאזרח שלהם. גרשון חינך גם את ילדיו ברוח זאת ובחר עבורם את הטוב ביותר בתחום ההשכלה כשרשם את שלושתם לבית הספר הריאלי העברי בחיפה. בני משפחתו המורחבת, ידידיו וחבריו הטובים, ליוו את גרשון כפרקליט על בסיס יום-יומי. הם חוו והפנימו את מאבקו על דמותה של ישראל כדמוקרטיה ליברלית, המעניקה שוויון זכויות וחירות לאזרחיה.
קארפו
קארפו (באנגלית: Carpo, ביוונית: Καρπώ) הוא אחד הירחים של צדק.
קארפו התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי, בראשותו של סקוט שפרד. שמו הקודם היה S/2003 J 20 או Jupiter XLVI, ואת השם קארפו קיבל בתחילת 2005, על שם האלה קארפו מהמיתולוגיה היוונית.
קארפו אינו שייך לאף אחת מקבוצות הירחים של צדק (לדוגמה, הירחים הגליליאניים). נטיית המסלול שלו מוגבלת על ידי אפקט קוזאי (Kozai); אפקט זה גורם לשינוי תקופתי בנטייה והאקסצנטריות של המסלול: אם הנטייה גדולה מספיק, האקסצנטריות בתורה גדלה כך שהאפהליון ופריהליון של הירח מביאים אותו לקרבת הירחים הגליליאניים.
הצפי הוא שבסופו של דבר הוא יתנגש באחד מהם, או שיעבור בקרבה שתגרום לו להזרק החוצה מהמערכת של צדק. תקופת הנקיפה של קארפו מוערכת בכ-6.8 מיליון שנים.
יונת דואר
יונת דואר היא יונה מבויתת המשמשת להעברת מסרים. קיימים זנים שונים של יונים מתת-המין יונת הבית, שבמין יונת הסלע (Columba livia), המשמשים להעברת דואר.
השימוש ביונים להעברת מידע מתבסס על העיקרון שהיונה תמיד תנסה לעוף חזרה אל ביתה בדרך הקצרה ביותר ובמהירות גבוהה יחסית (כ-50 קילומטר לשעה). הנרתיק המוצמד לרגלה של היונה נקרא טוֹטָף.
יונת משא
זן של יונת בית בעלת פימה, קומתה כמעט אנכית והיא שמשה בעבר לנשיאת הודעות. כיום יונים מזן זה אינן בעלות יכולת תעופה טובה. במקום זאת מגדלים אותן כציפורי נוי, שערכן בהופעתן הלא רגילה. אורכן 33 ס"מ בקירוב, הזכר לרוב גדול מהנקבה.
היסטוריה
המצרים והפרסים השתמשו לראשונה ביונים אלו לפני 3,000 שנה. היוונים השתמשו בהן להעברת הידיעה על המנצח במשחקים האולימפיים בעת העתיקה.
יונה מתבייתת
זן של יונת בית מושבחת באורח בררני כך שתוכל למצוא את דרכה לביתה על פני מרחקים ארוכים מאוד. מכיוון שהיונה שבה לרוב אל קינה ואל בן זוגה, ניתן לברור את היונים ששוב ושוב מוצאות את דרכן לביתן על פני מרחקים ארוכים הולכים וגדלים.
היונים יכולות לשאת הודעות – שנכתבות פעמים רבות על נייר סיגריה – בשפופרת קטנה שמוצמדת לרגל אחת. כיום השימוש העיקרי ביונים אלו הוא כיוני מרוץ בתחרויות מרוץ יונים. על היונה להשיג את המתחרים ולהגיע אל השובך בזמן הקצר ביותר. בדרך כלל היונה יכולה לחזור לביתה ממרחק של 1000 ק"מ. אך בתחרות מרוץ יונים תועד מעוף חריג של יונים למרחק של 1689 מיילים (כ־2700 ק"מ). מהירות התעופה הממוצעת שלהן על פני מרחקים מתונים, היא כ־50 קמ"ש. אך הן עשויות לפתח פרצי מהירות של עד כ־100 קמ"ש.
ניווט
מספר מחקרים בוצעו במטרה לגלות כיצד ציפורים מוצאות את דרכן בחזרה ממקומות מרוחקים שבהם מעולם לא ביקרו. מחקר שנערך באוניברסיטת פרנקפורט גילה כי במקורן של היונים יש מבנה תלת־ממדי של תאי עצבים המכילים את המינרלים מגהמיט ומגנטיט המכילים ברזל המאפשרים להם ניווט תוך שימוש בשדה המגנטי של כדור הארץ. בקרבת ביתן ובאזורים שבהם בקרו בעבר, היונים מוצאות את דרכן קרוב לוודאי גם על ידי נקודות ציון טבעיות או מלאכותיות. מחקר שנעשה בראשית שנות השבעים באיטליה על ידי פלוריאנו פאפי וכן מחקר מאוחר יותר בנושא התנהגות בעלי חיים, שפורסם בפברואר 2004, מציע את האפשרות שיונים מנווטות באמצעות ריחות או צירוף של ריחות.
אנשים טועים פעמים רבות לחשוב שיוני דואר יודעות לאן להעביר את הדואר. אך המציאות היא שהן יכולות רק לשוב לנקודה שהן זיהו כביתן. כך שדואר יונים יכול לפעול רק כשהמשלח מחזיק את היונים של המקבל.
היסטוריה
השימוש הראשון שנעשה בבעלי כנף לצורך העברת מסרים מתועד בתנ"ך. בספר בראשית מדובר אודות שני בעלי כנף, שנח השתמש בהם כדי לדעת את מצב המים מחוץ לתיבה: נח חיכה שבוע ושוב שלח את היונה. נח חיכה שבוע נוסף ושוב שלח את היונה.
ב-1150 בבגדאד נעשה שימוש ביונים שליחים ומאוחר יותר בידי ג'ינגיס חאן.
ב-1850 פאול יוליוס רויטר, שמאוחר יותר ייסד את סוכנות הידיעות רויטרס, השתמש בצי של מעל ל-45 יונים, להעברת חדשות ומחירי מניות בין בריסל לאאכן. תוצאות קרב ווטרלו גם הן הועברו לראשונה לאנגליה באמצעות יונה.
ייתכן ששרות הדואר האווירי הסדיר הראשון בעולם היה שרות דואר יונים של מיסטר האווי מאוקלנד ניו זילנד פרבר של ניוטון לאי גרייט ברייר החל ב-1896. אין ספק שבול דואר האוויר הראשון הונפק עבור שרות יוני מברקה של גרייט ברייר מ-1898 עד 1908. שימוש נרחב ביוני דואר נעשה במלחמת העולם הראשונה ויונת דואר אחת, שר אמי, עוטרה בצלב המלחמה הצרפתי, על שירות הגבורה שלה, בהעברת 12 הודעות חשובות, למרות שנורתה פעם אחת.
אפילו תקשורת בין טנקים למפקדות בוצעה באמצעות יוני דואר למקרה של הישארות מאחורי קווי האויב. הן נישאו בטנקים למרות תנאי המחיה הקשים כגון: חום רב, חוסר אוורור וריחות שמן חזקים, רעשי מנוע וכדומה (ראו תמונה משמאל).
במאה ה-21 יוני דואר עדיין הועסקו על ידי יחידות משטרה מרוחקות אחדות במדינת אודישה שבמזרח הודו להספקת שרות תקשורת חירום בעקבות אסונות טבע. במרץ 2002 פורסם ששרות יוני הדואר המשטרתי של הודו באודישה פסק מלהתקיים. בשנת 2010 נעשה שימוש ביוני דואר בבחירות המוניציפליות בקובה, כדי להעביר להוואנה את תוצאות ההצבעה במקומות הנידחים (בקובה משתמשים ביוני דואר גם במקרים של אסונות טבע, כמו הוריקנים).
IP over Avian Carriers ההומוריסטי (RFC 1149) הוא פרוטוקול אינטרנט להעברת הודעות באמצעות יוני דואר. נעשה בו שימוש פעם אחת להעברת הודעה בברגן שבנורווגיה.
שימוש ביוני דואר בארץ ישראל
בהיסטוריה של היישוב העברי בארץ ישראל היה שימוש נרחב ביוני דואר, בעיקר בקיבוצים. חלק גדול מיוני הדואר הופעל על ידי הפלמ"ח וההגנה, וידוע כי חברי מחתרת ניל"י השתמשו ביוני דואר להעברת ידיעות מודיעיניות.
בתחילת ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשלחה על ידי שרה אהרונסון. ליונה הייתה מצורפת הודעה מוצפנת, שהעות'מאנים לא הצליחו לפענח. תפיסת היונה לא חשפה את הרשת, אך לאחר תפיסתה ידעו העות'מאנים בוודאות שקיימת רשת ריגול הפועלת בארץ.
הוגה היונאות בשירות ההגנה היה אברהם עץ-הדר שהקים את מק"י (מחלקת קשר יונים). המורה והמדריך המרכזי ליונאות באזור תל אביב בתקופת טרום המדינה היה צ'ארלי לוין. הוא חינך תלמידים ובזמנו הוקם שובך בגן החיות של תל אביב, וחברות ההגנה הפעילו את השובך. לימים נכתב על שובך זה בספרו של מאיר שלו "יונה ונער".
בראשית דרכו של צה"ל הופעל שירות יוני דואר כאחד מאמצעי הקשר של הצבא, תרומתו המשמעותית ביותר הייתה במבצע חורב בו היו היחידות הלוחמות מרוחקות מהפיקוד העליון. יחידת היונאות של צה"ל פורקה ב-1957.
נואה מילס
נואה מילס (באנגלית: Noah Mills; נולד ב-26 באפריל 1983) הוא דוגמן ושחקן קנדי.
ביוגרפיה
מילס נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה, הצעיר מבין חמישה ילדים, עם שני אחים גדולים ושתי אחיות גדולות. הוא גדל בבולטימור, מרילנד, לפני שהלך ללמוד בפנימייה בקנדה ובאוסטרליה. לאחר שסיים את לימודיו בפנימייה בקנדה, הוא תכנן ללמוד בקולג' כדי ללמוד פסיכולוגיה. עם זאת, סוכנות מקומית פנתה אליו והציעה לו חוזה דוגמנות, עד מהרה הוא עבר לניו יורק וכמה שבועות לאחר מכן הוא כבר הופיע בתצוגת אופנה של גוצ'י.
דוגמנות
ב-2004 הוא צעד בתצוגות של גוצ'י ואיב סן-לורן בפריז ובמילאנו וב-2005 הוא חתם על חוזה עם דולצ'ה וגבאנה, ב-2009 הופיע בעירום בקמפיין של החברה לצד דוגמניות כמו קלאודיה שיפר ונעמי קמפבל. ב-2011 דגמן לחברת לקוסט.
משחק
ב-2010 הוא הופיע בסרט "סקס והעיר הגדולה 2" כאחד מהרומנים של סמנתה. ב-2011 החל לשחק בקומדיית המצבים "מרוששות" בתפקיד רובי, במשך שלושה פרקים.
בשנת 2018 שיחק בסרט הטלוויזיה של לייפטיים "המגפיים של סנטה".
בשנת 2019 שיחק בסדרת המשטרה "The Enemy Within" ברשת NBC בתפקיד הראשי לצדה של ג'ניפר קרפנטר.
בשנת 2021, מילס נבחר לשחק בתפקיד ג'סי בון בסדרה "NCIS: הוואי" של רשת CBS.
גוטפריד מבויון
גוטפריד רוזן בויון (בצרפתית: Godefroy de Bouillon, גודפרוא דה בויון; נולד ככל הנראה בשנת 1060, מת ב-18 ביולי 1100, ירושלים) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
נעוריו ותחילת דרכו
גוטפריד היה בנם השני של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לורן התחתית. הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה של ימינו).
בצעירותו סומן גוטפריד כיורש החוקי של דודו, גוטפריד "הגיבן", בלותרינגיה התחתית, אולם בשנת 1076 ביטל היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את צוואתו של גוטפריד הגיבן והעניק לגוטפריד הצעיר תחת זאת את השליטה במחוז אנטוורפן. את החלטתו זו נימק הקיסר בכך שלדודו של גוטפריד אין כל יורש חוקי. למרות "הדחה" זו ופגיעה בכבודו ובמעמדו, המשיך גוטפריד להיות נאמן לקיסר, ואף לחם למענו בקרבות שונים, בהם המצור על רומא. בשנת 1082 השתלמו לבסוף מאמציו של גוטפריד לזכות באמון הקיסר והאחרון העניק לו את דוכסות לורן התחתית.
בעת היותו דוכס לורן החלה באירופה התעוררות דתית שקראה לטיהור מוסדותיה המושחתים של הכנסייה הקתולית. גוטפריד, שתמך במהלך ויותר מכך, תמך בקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ממוביליו ואף נלחם בשבילו כנגד האפיפיור, הכריז על דוכסותו כמדינה פאודלית של האימפריה. למרות כל זאת, בשנת 1095 מיד לאחר הכרזתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון על הצורך במסע צלב, מכר גוטפריד את כל רכושו, זנח את פטרונו הקיסר והצטרף לכוחות הצלבנים.
מסע הצלב הראשון
יחד עם שני אחיו, אוסטס השלישי ובלדווין מבולון (לימים בלדווין הראשון, מלך ירושלים) החל גוטפריד בשנת 1096 להוביל את חייליו לכיוון ירושלים. הוא הנהיג חיל אבירים גדול מצפון צרפת ולוריין, ובדרכו לארץ ישראל סחט סכומי כסף מיהודי קלן, מיינץ וטריר, לכאורה בעבור הבטחת ביטחונם. בעוברם בתחומי הונגריה העניק גוטפריד את אחיו הצעיר בלדווין כבן ערובה שיבטיח את המעבר השקט של הצלבנים בתחומי הממלכה. בהגיע הכוחות לקונסטנטינופול התפתח סכסוך בין הצלבנים לקיסר ביזנטיון אלכסיוס הראשון, שדרש ממנהיגי המסע לשאת שבועה לפיה כל פיסת אדמה שתיפול לידיהם תועבר רשמית לידיו. הסכסוך, שלא פעם התדרדר לידי קרבות קטנים של ממש, הסתיים בשנת 1097 בשבועתם של מרבית ממנהיגי הצלבנים, על אף שהייתה זו שבועת סרק שלא היה בכוונתם לקיימה כלל ועיקר.
עד לתחילת שנת 1099 לא התבלט גוטפריד כמנהיג המסע, אשר הונהג בידי בלדווין, אחיו של גוטפריד, יחד עם בוהמון מטרנטו, רמון הרביעי, רוזן טולוז, וטנקרד. במהלך חלקו הראשון של המסע הוא הוביל את צבאו במספר קרבות, אולם לא העניק תרומה משמעותית למערכה הצלבנית הכוללת, ואף נכנע פעם אחת עם כל צבאו בפני המוסלמים הסלג'וקים.
בשנת 1099 לאחר נפילתה של אנטיוכיה בידי הצלבנים, נחלקו הדעות לגבי הצורך בהמשך המסע לירושלים. מרבית ממנהיגי המסע ובראשם רמון, שהונעו ממניעים פוליטיים יותר מאשר ממניעים דתיים, ושאפו לכבוש לעצמם נחלה עצמאית יותר מאשר לשחרר את ירושלים, טענו כי הכיבושים שנערכו עד אותו זמן מספקים בהחלט.
גוטפריד, שהונע, ככל הידוע, ממניעים דתיים עמוקים, שכנע לבסוף את רמון להוביל את הצבא אל עבר ירושלים. הוא היה ממובילי המצור על העיר וב-15 ביולי של שנת 1099 היה מבין הראשונים שפרצו את חומותיה. לאחר כיבוש העיר הוצע כתר ממלכת ירושלים לרמון, אך לאחר סרובו נבחר גוטפריד לתפקיד.
שליט ממלכת ירושלים
עם בחירתו לתפקיד סירב גוטפריד לקבל את התואר "מלך" בטענה כי "לא יחבוש כתר זהב בעיר בה המושיע חבש כתר קוצים". תחת זאת לקח לעצמו את התואר "מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri). במהלך תקופת כהונתו בת השנה נאלץ גוטפריד להגן על ממלכתו הצעירה מפני צבאות השושלת הפאטימית ממצרים.
קרב אשקלון
ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה - או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי. הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי. תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון, מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות - כיבוש מחדש של ירושלים - לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה. חיל הרגלים והקשתים צעדו לפני הכוח העיקרי - הפרשים הצלבניים. משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה - הוכרע.
התגבשות מבנה ממלכת ירושלים
בשנת 1100 הכריז גוטפריד על הערים עכו, אשקלון, ארסוף, יפו וקיסריה כערים השייכות לממלכתו, על אף שאף אחת מערים אלו לא נכבשה בפועל אלא לאחר מותו של גוטפריד (אשקלון נכבשה רק בשנת 1153, יותר מחצי מאה לאחר מכן).