cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גידולים אנדוקריניים משולבים
טיפול
גידולים הקשורים להיפופיזה מטופלים או בניתוח או בטיפול תרופתי, בהתאם לסוג הגידול. כך למשל, בגידול המפריש פרולקטין ניתן לנסות לטפל באמצעות אגוניסטים לדופאמין (ברומוקריפטין, קברגולין); אלא אם יש גם תסמינים של "אפקט מסה", משמע, הגידול גדל ומביא ללחץ על איברים סמוכים, שאז יש אינדיקציה לניתוח לצורך הוצאתו. גידולים המפרישים ACTH, GH - יכולים להיות מטופלים על ידי ניתוח טרנס-ספנואידלי להוצאתם כאשר ניתן בנוסף לשלב מתן אוקטראוטיד המפחית את מסת הגידול ומקטין את הפרשות ההורמונים השונות. טיפול בהקרנות נמצא כיעיל לאחר הוצאת הגידול לצורך מניעת הישנויות של הגידול.
דיני הראיות
תוספות ראייתיות במשפט הפלילי
פקודת העדות המנדטורית קבעה שנדרשת תוספת ראייתית לכל עדות יחידה: המשפט הישראלי מכיר ב-3 סוגים של תוספות ראייתיות: תוספות ראייתיות מסוג 'דבר מה' או 'חיזוק' הן ראיות המצביעות על אמיתותה של העדות היחידה (תוספות מאמתות), ואילו תוספת ראייתית מסוג 'סיוע' היא ראיה המצביעה באופן עצמאי על אשמתו של הנאשם ו'מסבכת' אותו בביצוע העבירה (תוספת מסבכת). התוספות הראייתיות נדרשות כדי לאשש את מהימנותן של עדויות שיש לגביהן ספק. כך לדוגמה, במקרה של עדות יחידה של אדם שיש לו אינטרס, כגון שותף לעבירה שעלול לנסות להטיל את עיקר האחריות על שותפו, נדרש חיזוק לעדותו. אם אותו שותף הוא עד מדינה, שהובטחה לו טובת הנאה בתמורה לעדותו, נדרשת תוספת ראייתית חזקה יותר (סיוע). על סמך רציונל זה נקבע בפסיקה כי תידרש תוספת ראייתית שבין חיזוק לסיוע, על פי הנסיבות, גם במקרה של אדם הסבור שתינתן לו טובת הנאה תמורת עדותו, אף אם אינו עד מדינה בפועל. במקרים אחרים, הספק בקשר לעדות עולה כאשר הנאשם לא קיבל הזדמנות הולמת להפריך את אותה עדות, כגון במקרה של עדות מוקדמת של ילד שניתנה בפני חוקר ילדים.
גידולים אנדוקריניים משולבים
תסמונת MEN2
תסמונת MEN2 מחולקת לשתי תתי-תסמונות:
דיני הראיות
סיוע
כדי שראיה תוכל לשמש כסיוע, חייבות להתקיים בה שלוש דרישות מצטברות:
גידולים אנדוקריניים משולבים
תסמונת MEN2
מבחינה גנטית, תסמונת זו מקושרת עם מוטציות ב-RET (סוג של פרוטו-אונקוגן, המקודד לרצפטור לטירוזין קינאז). למרבית החולים בתסמונת MEN2 יש מוטציה בגן זה, כאשר המחלה עצמה מועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית ומרבית החולים סובלים ממוטציות בקודונים ספציפיים האופייניים לתתי-הווריאציות של המחלה.
דיני הראיות
סיוע
שקרים של הנאשם בעניינים מהותיים, התבטאויות מוקדמות המצביעות על תחושת אשם או בחירת נאשם שלא להעיד במשפטו יכולים כולם להיחשב כסיוע (הימנעות מעדות אינה יכולה לשמש סיוע לעדותו של ילד או אדם מוגבל בשכלו בפני חוקר).
גידולים אנדוקריניים משולבים
מאפיינים עיקריים של תסמונת MEN 2A
תסמונת MEN 2A כוללת מספר מאפיינים ייחודיים. ראשית, ישנם חולים, אצלם נמצא רק קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס, ללא הופעה של מחלות אחרות. במקרים אלו, חשוב לשלול קיומם של גידולים כפאוכרומוציטומות למשל, לפני שיש ביסוס אבחנתי. שנית, ניתן למצוא חולים בהם אנו רואים את התסמונת עצמה יחד עם מחלת הירשפרונג. סוג שלישי של חולים במחלה, מאופיינים על ידי קיום התסמונת יחד עם הפרעה עורית הקרויה cutaneous lichen amyloidosis.
דיני הראיות
סיוע
תוספת ראייתית מסוג סיוע נדרשת כדי לבסס הרשעה על סמך עדות יחידה בכל אחד מן המקרים הבאים:
דרישת החיזוק
הימנעות נאשם מלהודות או לכפור באשמה, סירובו להשתתף בהליכי חקירה (חיפוש בגופו, או השתתפות במסדר זיהוי, לדוגמה), עלולים להיחשב כחיזוק. כמו כן, כחיזוק יכולה להיחשב כל תוספת ראייתית מסוג סיוע.
גידולים אנדוקריניים משולבים
תסמונת MEN 2B
תסמונת MEN 2B מאופיינת על ידי קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס ופאוכרומוציטומה, זאת בדומה ל-MEN 2A, אולם יחד עם נוירומות מוקוזליות וכן מבנה גוף מרפנואידי (בדומה לתסמונת מרפן).
דיני הראיות
דרישת החיזוק
תוספת ראייתית מסוג חיזוק נדרשת כדי לבסס הרשעה על סמך עדות יחידה בכל אחד מן המקרים הבאים:
גידולים אנדוקריניים משולבים
גידולים אנדוקריניים משולבים נוספים
קיימות מספר תסמונות אנדוקריניות נוספות השונות מ-MEN המאופיינות אף הן בגידולים שונים, חלקם במערכת האנדוקרינית.
דיני הראיות
דרישת 'דבר מה'
תוספת ראייתית מסוג 'דבר מה' נדרשת כדי לבסס הרשעה על סמך הודיית חוץ של נאשם, שניתנה מחוץ לכותלי בית המשפט, כגון הודאה שניתנה במהלך חקירתו במשטרה. דרישה זו נועדה למנוע הרשעה על סמך הודאה שניתנה כתוצאה מלחץ חיצוני או פנימי שהופעל על הנאשם. עם זאת, בשנת 2006 פסק בית המשפט העליון בעניין מילשטיין נ' התובע הצבאי כי דבר מה יכול להיגזר מן ההודאה עצמה. למרות הסתייגות בית המשפט לגבי הפעלת כלל זה במקרים נדירים בלבד, מדובר בהקלה מהותית לגבי הדרישות לצורך הרשעה במקרים אלו.
לפי גישתם של דורון מנשה ואיל גרונר הנקראת "אסטרטגיית ההכרעה הכללית" מן הראוי לוותר על תוספות ראייתיות במשפט הפלילי ובמקומם יש להפעיל את החסמים לבחינת השערות חפות קונקרטיות. יש לקבל כל השערת חפות ולזכות את הנאשם בכפוף לכך שהשערת החפות אינה נחסמת באחד מתוך החסמים הבאים: החסם השיטתי, החסם ההסתברותי, החסם הטבעי והחסם הפרוצדורלי. החסם השיטתי עניינו דחיית השערת חפות שקבלתה בכל משפט פלילי לא תאפשר אכיפה אפקטיבית של המשפט הפלילי. החסם ההסתברותי עניינו דחיית השערת החפות שההסתברות לקיומה כה נמוכה עד כדי הצדקה להתעלם ממנה לצורכי קבלת החלטות מעשית. החסם הטבעי עניינו דחיית השערת חפות שאינה עומדת במבחן הרציונליות וגוף הידע המדעי. החסם הפרוצדורלי עניינו דחיית השערת חפות שבירורה מחייב הקצאת משאבים שלא ניתן לעמוד בה או שלא ראוי לעמוד בה על פי הכרעה דמוקרטית.
לפי גישת מנשה וגרונר ראיה "בעייתית" או "חלשה" כגון הודיה בנסיבות מסוימות, עדות עד מדינה, היא ראיה מפלילה שאינה יוצרת חסם להשערת חפות. התחליף לתוספת הראייתית הוא המשך הבדיקה אם ניתן לחסום את השערת החפות בחסם כלשהו. במקום הסיווגים הפורמליים של תוספת מסוג סיוע, דבר לחיזוק או דבר מה נוסף, עלינו לשאול במישרין את השאלה המהותית, אם סך כל הראיות המפלילות יוצרות חסם להשערות חפות.
התפתחויות בדיני הראיות בישראל
מאז חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בשנת 1992 הועמדו זכויות היסוד של חשודים נאשמים ובכלל בעלי דין במשפט פלילי (כמו גם במשפט אזרחי) בדרגה חוקתית, אשר הביאה לשחיקת הכללים העוסקים בקבילותן של ראיות וניתן שיקול דעת רחב לשופט באשר למשקל המיוחס לכל ראיה.
דיני קניין
דיני הקניין עוסקים בשיוך של נכס מסוים לבעלים של אותו הנכס. ג'רמי וולדרן (Jeremy Waldron) מגדיר את המערכת הקניינית כמערכת שמסדירה גישה ושליטה במשאבים המספקים רצונות או צרכים אנושיים, כלומר ישנו מחסור במשאבים, ומטרת דיני הקניין ליצור הקצאה נכונה בין אותם משאבים. לפיכך קניין הוא מערכת של הקצאה וחלוקה, ובמידה רבה ההקצאה של דיני הקניין מחלקת את העושר בחברה.
ויליאם בלקסטון - המאה ה-18
ויליאם בלקסטון הגדיר את הקניין כאותה שליטה בלעדית ועריצה שיש לאדם על העצמים החיצוניים שבעולם, תוך שלילה מוחלטת של הזכות של כל אדם אחר ביקום. משמע כי האדם יכול לשלול מכל אחד את הזכות להתערב/לפגוע בקניינו.
ווסלי ניוקומב הופלד - המאה ה-20
הופלד (Wesley Newcomb Hohfeld) ערער על מעמד זכות הקנין, כזכות המעניקה לבעליו יכולת בלתי מוגבלת על הנכס. הופלד גורס כי זכות הקניין אינה זכות אדם ביחס לחפץ, אלא ביחס לאנשים אחרים ביחס לחפץ. לפי הופלד זכות הבעלות היא אגד של ארבעה יסודות/יחסים שמכוננים את הזכות: פירוק הזכות לזכויות משנה החליש אותה, שכן כעת ייתכן ופגיעה בסעיף/שניים לא תהווה פגיעה. הפירוט פותח את מושג הקניין לפרשנויות נוספות. מנגד ניתן להציב את המודל הבלקסטוני המגדיר את הקניין בצורה חדה וחותכת ולכן כל פגיעה הכי קטנה היא בבחינת פגיעה מהותית.
ריאליזם משפטי - המאה ה-20
הריאליזם המשפטי רואה במושג הקניין כמושג יציר האדם. הגנה על קניין מבקשת להשיג תכלית חברתית, בית המשפט יוצק תוכן אל תוך מושג הזכות לקניין על-פי הערכים הנורמטיביים שאותם רוצה הוא לקדם.
יהושע ויסמן
פרופסור יהושע ויסמן נוקט בגישה מרחיבה לפירוש המושג זכות הקניין - זכות הפועלת כלפי מספר בלתי מוגבל של אנשים, ניתנת לכימות לכסף וקלה להעברה באופן יחסי. משמע שילוב בין זכות רכושית לזכות IN REM (כלפי כל העולם). גישתו של ויסמן היא הגישה המקובלת בפסיקה בישראל.
תאוריות המצדיקות את הקניין
יש להדגיש כי לא קיימת הצדקה אחת לקניין. דהיינו: לא קיימת תאוריה אחת התואמת את דיני הקניין במלואם. במקום זאת, בכל מוסד שהוא ניתן למצוא ביטויה של אחת או יותר מההצדקות לזכויות הקניין.
הקצאה ראשונית
שלב שבו בפעם הראשונה בתולדות נכס יש להקצות את זכות הקניין בו, שכן יותר מאדם אחד מעוניין בו ואין ביכולתו "להספיק" לכולם, ומכאן שיש לבצע לגביו את שלב ה- Entitlement (מתן הכותרת, זכות בעלות על הנכס וקביעת הקצאתו). כך, למשל, בקניינים בלתי מוקצים ראשונית כגון: פטנט (כאן מטרת ההקצאה היא לעודד את יצירת הנכס מהפן הכלכלי, שהרי אלמלא ההקצאה, תיווצרנה העתקות וכך שיצירת הפטנט לא תהיה עוד כדאית); זכות יוצרים; סימני מסחר; מדגמים; מציאת אוצרות טבע שטרם נתגלו; בנייה לגובה בפעם הראשונה בנכס (בהנחה שהקרקע העולמית מוקצית כולה); גילוי יבשת חדשה. דוגמאות אלו מצביעות על הכלל לפיו כל נכס, שהוא בר המרה כלכלי, יש להקצותו.
הקצאה מחדש (Reallocation of Resources)
הקצאה מחדש שכיחה יותר מהקצאה ראשונית, ובה נדרש נכס מסוים להקצאה מחדש, לאחר שכבר הוקצה הקצאה ראשונית. בשני סיווגים אלו של הקצאת קניין מתעמתים בדרך-כלל מספר מועמדים להקצאה, כאשר כל אחד מהם טוען לבעלות על הנכס, מכוח טיעון זה או אחר (חזקה, ראשוניות וכדומה). כדי לממש את ההקצאה בפועל, יש אפוא לבחון טיעונים אלו, ואת השלכתם על ההכרעה הקניינית.
סוגי קניין
מקרקעין לפי הגדרתם בסעיף 1 לחוק המקרקעין כוללים הן את הקרקע והן את כל מה שמחובר אליה חיבור של קבע (בניינים, עמודי חשמל וכו'). לעומת זאת לפי דינים זרים מסוימים הקרקע והבנוי עליה הם שני קניינים פיזיים נפרדים זה מזה.
מיטלטלין יכולים להיות בני קיימא (בעלי אורך חיים ממושך), ופסידים (מתכלים במהרה).
רישום פרטי זכות הקניין
מקרקעין שאינם מוסדרים מתחלקים לשניים: מקרקעין לא מוסדרים רשומים ומקרקעין לא מוסדרים שאינם רשומים: מקרקעין לא מוסדרים רשומים בדרך כלל יירשמו בפנקס השטרות או בפנקס הבתים המשותפים. מקרקעין לא מוסדרים שאינם רשומים יכולים להיות רשומים ברישום המוסדר מכח ס' 4ט"ו לחוק מינהל מקרקעי ישראל או בחברות משכנות.
עסקאות נוגדות
· עסקאות נוגדות – מצב של עסקאות נוגדות יכול לחול במקרקעין, במיטלטלין ובזכויות.
· עסקאות נוגדות כתאונה משפטית וההבדל בינן לבין תקנת השוק
ניתן להתייחס לסיטואציה של עסקאות נוגדות כאל תאונה משפטית בין שני צדדים מרוחקים.
ההבדל מתקנת השוק: בעסקאות נוגדות הזכות שבידי הראשון היא זכות אובליגטורית ואילו בסיטואציה של תקנת השוק הזכות שבידי הראשון היא זכות קניינית.
· כיצד יש לחלק את הסיכונים בעסקאות נוגדות?
את הסיכונים בעסקאות הנוגדות ואת הכללים המכריעים בעימות נקבע על פי שני כללי על-
שיקול ex-ante: בראש ובראשונה יש לשאוף למניעת תאונות מראש במינימום עלויות. על כן, יש לאתר אותו צד שיכול היה למנוע את התאונה במינימום עלויות (מונע הנזק הזול ביותר) ולהטיל עליו את האחריות לתאונה, קרי להעדיף את הצד השני.
שיקולי ex-post (צדק בדיעבד): שיקול זה מטיל אחריות על הצד שנזקו קטן יותר. במקרה זה נזקי התאונה המצרפיים הם קטנים יותר.
ההכרעה בפועל : הסעיפים- 9, 12,13 לחוק המקרקעין קובעים כי אם נוצר מצב כזה של ריבוי התחייבויות מצד א', זכותו של בעל העסקה הראשונה עדיפה - הראשון בזמן גובר. אלא אם השני פעל בתו"ל ובתמורה, והעסקה לטובתו נרשמה בתו"ל, ואז זכותו עדיפה. החוק קובע כלל הכרעה- בדרך כלל ניטה להעדיף את זה שהיה ראשון בזמן אלא אם המאוחר קיים כמה תנאים-
ב. שאלת תו"ל – האם הרוכש המאוחר היה תם לב– האם הוא ידע על העסקה המוקדמת בזמן או לא?
ג. רכיב התמורה – האם הייתה תמורה, הדין דורש תמורה ריאלית.
אם התקיימו ה3 הנ"ל הקונה השני בזמן יזכה בנכס.
כללי העסקאות הנוגדות חלים על כל עסקה במקרקעין-זכות הבעלות; זכות השכירות; זכות השאילה; זכות המשכנתה; זכות קדימה; זיקת הנאה. ואולם אם הקונה הראשון מתמודד מול מעקל או מקבל מתנה מאוחרים בזמן ניטה להעדיף את הראשון בזמן.
הערות שוליים
Property law Sachenrecht Patrimoine (droit)
שרפת גווייה
שרפת גווייה היא הליך, לרוב טקסי, שבו גופה של אדם נשרפת זמן קצר לאחר מותו, בין אם במשרפה (בלטינית: קרֶמָטוריום) שהיא כבשן מיוחד שמגיע לטמפרטורות מתאימות, ובין אם במדורה שהובערה במיוחד לצורך זה. טקס שרפת הגופה מקובל כמנהג לוויות בתרבויות רבות בעולם.
בסיום הטקס נותר מן הגופה אפר הנשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים. בין השאר מקובל פיזור האפר בים או במקומות בעלי משמעות לנפטר. במקומות מסוימים נחקקו חוקים האוסרים על פיזור האפר במקומות ציבוריים, כך למשל במדינת ניו יורק.
השרפה
מקום שרפת הגופה נקרא משרפה או אוֹפְרָה, והוא עשוי להיכלל בכנסייה או בית לוויות, שירות המוצע על ידי בית הקברות, או להיות מתקן עצמאי.
טקס ההלוויה או האשכבה אינו חייב להיערך במשרפה עצמה. דבר זה מאפשר להנהלת המשרפה לתכנן את תזמון השרפות על מנת להניב ניצול יותר טוב של תנור (למשל, על ידי שמירת גופה בקירור למחרת).
התנור - מבנה המשרפה/כבשן
במשרפה מצוי תנור או כבשן אחד או יותר, ומתקנים לטיפול באפר. כדי לאפשר שרפה יעילה, הכבשן צריך להגיע לטמפרטורה שבין 870 ל-980 מעלות, ולהיות בנוי כך שהלהבות ירוכזו באזור הגו, היכן שרוב מסת הגוף מצויה.
הכבשן עשוי להשתמש במקורות דלק שונים, כגון גז טבעי או פרופן. בכבשנים של משרפות מודרניות ישנה מערכת בקרה הכוללת חיישנים פנימיים, המספקים נתונים על מצב הדליקה. על פי נתונים אלה, יכול המפעיל לבצע שינויים כדי לאפשר שרפה יותר יעילה וכן למזער את הזיהום הסביבתי.
בדרך כלל הכבשן אינו מיועד לשרפת מספר גופות בו-זמנית, ושרפה כזו היא עבירה במדינות רבות.
קירות תא השרפה מצופים בלבנים מיוחדות שנועדו לשמר את חומו של הכבשן. לבנים אלו דורשות החלפה אחת לחמש שנים לערך, בגין ההתרחבות וההתכווצות המתמדת, הנוצרת מעלייה וירידה של החום.
בכבשנים מודרניים ישנו מנגנון בטיחות ממוחשב, המונע את פתיחת הדלת בזמן שהאש דלוקה. ארון הקבורה מוכנס לכבשן במהירות האפשרית, וזאת כדי למנוע אובדן חום. למטרה זו, בחלק מהכבשנים, הארון מורכב על גבי מסילה עם גלגלים, או על ידי מסילה הניתנת להרמה בזווית, על מנת שהארון יחליק לתוך הכבשן.
מכל הגופה
השלב הראשון בשרפת הגופה הוא הכנסתה לתוך מכל מתאים. מכל זה עשוי בדרך-כלל מקרטון גלי, או מעץ פשוט. רוב יצרני ארונות הקבורה בעולם מציעים דגמים מיוחדים לשרפה. ישנה גם אופציה של מכל עשוי קרטון ומצופה בעץ, כך שמבחוץ הוא נראה כארון קבורה רגיל, לאחר ההלוויה, מכל הקרטון מועבר לשרפה, וארון העץ ניתן לשימוש מחדש. כמו כן, משרפות לעיתים מציעות ארון מתים להשכרה, ובו נחה הגופה במהלך טקס ההלוויה.
שרפה ואיסוף האפר
מכל הגופה מוכנס לתוך תא השרפה שבכבשן. לאחר כשעתיים של שרפה בטמפרטורה גבוהה והתקררות הכבשן נאסף האפר. מוכנס למכל, נשמר בו, לעיתים בתוך כוך במבנה המיועד לכך או נקבר, יש המפזרים את האפר בים או במקום אחר.
היסטוריה
שרפת גופות הופיעה לראשונה בלבנט בתקופה הנאוליתית, אך השימוש בה פחת בד בבד עם ההתיישבות השמית. במזרח התיכון הקדום נחשבה שרפת הגופה למעשה ברברי, שיש לעשותו רק בשעת הכרח, כגון מיתות ממגפה. הבבלים, על פי הרודוטוס, שִמרו את גופות מתיהם, ובפרס, והכהנים הזורואסטרים הטילו עונש מוות על כל ניסיון לשרפת גופה, יחד עם טקס טיהור מיוחד לאש שחוללה.
באירופה ישנם שרידים לנוהג שרפת הגופות בתקופת הברונזה המוקדמת (תחילת האלף השני לפנה"ס) ב Pannonian Plain ובערוץ נהר הדנובה. שרידים דומים נמצאו גם בארץ ישראל. על פי האיליאדה של הומרוס, ביוון היה מקובל לשרוף את גוויות המתים וכך עשה אכילס לרעו פאטרוקלוס. הרומים נהגו גם הם לשרוף גוויות והגמרא מספרת על טיטוס שהוא ציווה לשרוף את גווייתו. במאה השנייה החלו לקבור את הקיסרים שנפטרו במקום לשרוף את גופותיהם ובימי קונסטנטינוס בשנת 330 הנהיגו שלא לשרוף גוויות כלל אלא לקבור אותם. בשנת 801 גזר קרל הגדול עונש מוות על שרפת גוויות. בשנת 1799 החליטה ממשלת צרפת שהמתים לא יקברו אלא ישרפו, אך ההחלטה לא מומשה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרבו הבוחרים לשרוף גוויות והתמיכה הרבה ביותר הייתה בשווייץ. קרמטוריום ראשון בגרמניה לשרפת גוויות הוקם בדרזדן על ידי פרידריך סימנס, שהיה לו בית חרושת לזכוכית. ניסיונות ראשונים בשרפת גופות התקיימו בברסלאו ודרזדן בספטמבר-אוקטובר 1874. התומכים בשרפת המתים טענו שבכך הם מונעים ממחלות לצאת מבתי הקברות וחוסכים בשטח של בתי הקברות. במאי 1874 נכתב בהמגיד: "שאלת שרפת המתים הולכת וגדולה מיום ליום. כמעט בכל ארצות אירופה מתעוררים רבים ומיסדים חבורות אשר כל אחד מבני החבורה מתחייב עצמו לצוות אל ביתו לשרוף את גופו אחרי מותו". ביוני אותה שנה דווח בהלבנון מווינה: "פה נוסדה אגודת "אורנע" ותעודת החברה אשר כל חבר וחבר במותו יותן גופו לשרפה ולא יקבר" ודיווח דומה הגיע מפעסט. בהולנד הוכנסה שרפת הגוויות מאוחר יותר ובינואר 1894 כשהחליטו באגודה שקידמה את העניין להקים קרמטוריום, טרם נתקבל אישור מהממשלה לשרפה. באנגליה נתקלו תומכי שרפת הגוויות בשני מכשולים שטרם הצליחו לעבור בשנת 1894: הראשון היה האמונה הדתית והשני היה אישור של הממשלה שרצתה שהגופות יישארו למקרה הצורך בחקירת סיבות המוות.
בשנת 1904 דווח:
נצרות
בתחילת ימי הנצרות קיבלו הנוצרים מהיהודים את מנהג הקבורה והובילו לביטול שרפת המתים ברומא.
בכנסייה הקתולית התקיים ויכוח בין שמרנים שטענו ששרפת הגופה סותרת את האמונה בתחיית המתים ובחיי נצח, אל מול המתנגדים לאיסור על שרפת הגווייה. בשנת 1963 התירה הכנסייה הקתולית לשרוף את גופת המת.
יהדות
התורה מצווה: מפסוק זה נלמד איסור כללי על הלנת המת, וביהדות נהגה מאז ומעולם קבורה של המתים, אף שאופן הקבורה השתנה.
בעקבות התעוררות הנוהג לשרוף גוויות ברחבי אירופה במאה ה-19 והצטרפות יהודים רבים ליוזמות של שרפת גוויות בגרמניה בשיעור שעלה בהרבה על חלקם באוכלוסייה, עלתה שאלת שרפת הגוויות בפני פוסקי ההלכה, שפסקו שאסור לשרוף את גוויית הנפטר. בין הכותבים הראשונים ניתן למנות את הרב צבי הירש קלישר והרב יצחק איזיק טאובס. הרב יצחק יהודה שמלקיש הביא בספר שלו תשובה של חתנו, הרב נתן לוין, שאוסר את שרפת הגוויות מפני שיש חובה לקבור את הנפטר באדמה וכך גם כתב הרב בנימין אריה וייס בספרו "אבן יקרה" והרב חיים ברלין ב"ראש מנשה". הרב אליהו בן-אמוזג פרסם בשנת 1888 תשובה בנידון בספר בשם "יענה באש", וטען שאין לשנות ממנהג הקבורה בקרקע ואין לקיים את צוואתו של אדם שמבקש שישרפו את גווייתו. גם הרב נתן מרקוס אדלר ענה ששרפת הגווייה אסורה. בעיתונות העברית היו כאלו שפקפקו באיסור, כמו יהודה ויסטיניצקי ושלום רבינוביץ'. בעת מגפה בווינה צוטט הרב משה גידמן, שקבע כי שרפת מתים אסורה, אך בעת סכנה "אפשר להתיר לעשות איזה שינויים".
התנהגות כלפי הנשרף שלא מציית לאיסור
בשנת 1885 סירבה בתחילה הקהילה היהודית לקבור אפר של שרפת גווייה והוכרחה להסכים בפקודת השלטונות. הרב אליהו בן-אמוזג כתב שאין להימנע מביצוע טהרה למי שמתכוונים לשרוף את גווייתו ושניתן לקבור את האפר בבית הקברות אם הכוונה היא לקבורה ממש בקרקע ולא להצגה של כלי האפר על מדף. השאלה התעוררה בהמבורג בשנת 1897 והרבנים נחלקו בדעותיהם.
בשנת 1902 יצא הרב מאיר לרנר בחריפות נגד שורפי הגוויות וטען שאין לקבור את האפר בבית קברות יהודי, אפילו לא בקצה בית הקברות. לטענתו, קבורת האפר אינה מקיימת את המצווה לקבור את המת וכדי למנוע מאנשים לצוות לשרוף את גופם אין להסכים לקבור את אפרם בבית הקברות. הרב לרנר לא הסתפק בפרסום תשובתו אלא אסף תשובות של רבנים והוציא ספר שחלק נכבד ממנו הוקדש לתשובות של רבנים נגד קבורת אפר הנשרפים. בין הרבנים שהוזכרו בספר כמתנגדים לקבורת אפר הנשרפים היו הרב יצחק פייגנבוים, הרב צבי יחזקאל מיכלסון, הרב יצחק יעקב ריינס, הרב בן ציון שטרנפלד, הרב דוד פרידמן, הרב יחזקאל ליבשיץ, הרב אליהו פוסק, הרב שלמה הכהן והרב אליהו ברוך קמאי. הרב אליהו בכור חזן הביא את תשובתו בספרו. היו מהרבנים שכתבו בחריפות נגד הנשרפים. הרב חיים אלעזר שפירא כתב שלא רק שאין לקבור את אפר הנשרפים אין גם להתאבל עליהם כי הם פורשים מדרכי ציבור. הרב מאיר דן פלוצקי כתב: "ודאי מנהג ישראל ישר וכשר לקבור אפר השרופים באונס בקבר ישראל משום כבוד המת וכבוד החיים. ... אמנם באלו ... שפירשו מדרכי ציבור לגמרי ואינם בכלל ישראל כלל שגם אם מתים על מטתם אין צריך להתעסק בקבורתם אם הוא בדין ודת תורתנו הקדושה, מכל שכן אלו האנשים שמוסיפים חטא על פשע שגם במיתתם פורשים את עצמם מדרכי ישראל ותורתנו הקדושה, בוודאי מלבד שאין צריך לקברם בקבר ישראל אלא איסורא איכא להזדקק להם ולקברם בקבורת ישראל ... לבי לא יתנני להאמין, שאותן האנשים אשר רוצים להשרף לאחר מותם יניחו בנים אחריהם שהבנים ירצו שאפר אביהם יהיה נקבר בקבורת ישראל.". רבנים אחרים שהובאו בספר העדיפו להשתמש בלשון רכה יותר. כך, הרב רפאל גארדאן כתב: "לדינא אני מסכים לכת"ר דאף שהרשב"א והחתם סופר דעתם להתעסק בקבורתם, אך כאן למיגדר מילתא בכדי שידעו שאנחנו מופרשים מהם ואינם מסכימים לדעתם מהראוי שלא להתטפל בהם ובפרט שהם עצמם יטפלו בהם." והרב יוסף רוזין כתב: "על דבר אפר הנשרפים הנה אני הארכתי דיש ג' מצות בקבורה א' משים דין דקבורה והב' משום כפרה והג' משום דהוה מאס"ה דנקברין ... על כל פנים כיון דאין לו שכונת קברות אסור לקברו בבית הקברות". הרב דוד צבי הופמן כתב: "יש לאסור לקבור בקבר ישראל משום מגדר מילתא, אף דמדינא היה מותר לטמון אפר זה בבית הקברות ... גם אין להחליט שמי שמצוה לשרוף את גויתו עושה זה להכעיס, כי הרבה עושים מחמת מורא ... או מחמת דקדוקי הידור לבריאות.
בשנת 1930 הוכרחה קהילת פראג על ידי השלטונות לקבור אפר של שרפת גווייה.
הרב לרנר ציין בספרו: "וידעתי כי במדינות הנאורות נקל למצוא לעומת רב אחד שאוסר לקבור אפר הנשרפים הרבה מורים המקילים, ולא בלבד המורים המכחישים בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה אלא גם מאלה אשר עודם מחזיקים ביסודי תורתנו הקדושה כי יותר נוח לאמר מותר ...". הרב מנחם מנדל קירשבוים, רבה של יהדות פרנקפורט פרסם בתרצ"ט תקנות על פיהם יש לקבור את אפר הנשרפים ככל שאר הנפטרים בלא הבדל.
שרפת גופות יהודים בתנ"ך
בתנ"ך מוזכרים מספר מקרים של שרפה ביחס למלכי ישראל, ופרשני המקרא חלוקים האם הכוונה לשרפת גופותיהם או רק לשרפת חפציהם שאסורים בהנאה אחרי מותם: ישנם המדייקים מהפסוק בירמיהו שגם שאר השרפות הנזכרות הן של המלכים עצמם, ולא רק של חפציהם. הפרשנים המסורתיים מסיקים מדיוק בפסוק שרק חפציהם נשרפו, כי נכתב "ישרפו לך" ולא "ישרפו אותך".
בנוסף לכך נמצאו כדים המכילים אפר באתרי קבורה שונים כמו בית שערים, אולם גם מקרים אלו הם מיעוט ולא מעידים על כלל או נוהג.
יהדות רפורמית
ביהדות הרפורמית שרפת הגופה נחשבת לגיטימית, אם כי שיטת הקבורה באדמה עדיין מועדפת. הד"ר שלזינגר הוציא לקראת סוף המאה ה-19 חוברת שבה טען ששרפת מתים הייתה נוהגת ביהדות בעבר הרחוק. לעומתו, טען ד"ר פלזנטאל ששרפת מתים לא נהגה בקרב היהודים, אך אם יודיעו הרופאים שיש בכך צורך יש לשנות את המנהג. כך גם טען ד"ר וינר שמנהג ישראל היה לקבור באדמה, אך שאין איסור בטיפול אחר שבגופת המת כל עוד הוא נעשה דרך כבוד.
בעיתון יהודי בגרמניה בשנות ה-20 דווח על תשובות מ-70 קרימטוריונים בגרמניה:
יחסן של דתות אחרות
דתות אחדות רואות בשרפת גופות אחד מהפתרונות הלגיטימיים לטיפול בגופה, ואילו דתות אחרות רואות בטהרה המתבצעת על ידי שרפת הגופה כאמצעי העדיף לטיפול בגופה (לדוגמה הינדואיזם ובודהיזם).
השפעה על איכות הסביבה
שרפת גופות יכולה לחסוך שטחי קרקע רבים ויקרים שמוקצים לבתי קברות. מנגד, לשרפת גופות דרוש דלק רב ששרפתו פולטת כמות גדולה של גזי חממה. באזורים נחשלים שבהם השרפה מתבצעת באמצעות עצים הרי שיש לכך השפעה על יערות הסביבה.
הכבשנים בשואה
במהלך השואה שחוללו גרמניה הנאצית ועוזריה במהלך מלחמת העולם השנייה, נרצחו כשישה מיליון יהודים (מתוך כ-11 מיליון אנשים) באמצעים שונים, וחלקם הגדול במחנות ההשמדה באירופה, באמצעות גז רעיל שהזרימו הנאצים, לחדרי מקלחות ציבוריות, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי. מספר גופות היהודים הלך ועלה, דבר שיצר בעיה לנאצים – מאחר שהמקום לקבורת היהודים במסגרת קברי אחים המוניים הלך והצטמצם, וכן האדמה שהעלתה צחנה בלתי נסבלת, וכן כדי להעלים את הראיות לתהליך ההשמדה עליהם היה למצוא פתרון.
כדי לפתור בעיה זו בחרו הנאצים לשרוף את הגופות. במחנות המוות של מבצע ריינהרד (טרבלינקה בלז'ץ וסוביבור) ובמחנה חלמנו נשרפו הגופות במדורות ענק מדי יום, אך תהליך זה היה איטי מדי, והנאצים חיפשו דרך לייעל את השרפה. לשם כך הוקמו במיידנק משרפות אחדות – תנורים שיועדו לשרוף גופות. התהליך התבצע במהירות וביעילות.
באושוויץ-בירקנאו – המחנה הגדול ביותר, הוחלט להגדיל את "תפוקת" ההשמדה עוד יותר – נבנו במחנה ארבעה מבני קרמטוריום שכללו תאי גזים ותאי התפשטות מתחת לאדמה, חמישה עשר תנורים מעל לאדמה ומגורים לאנשי הזונדרקומנדו שעסקו בשרפת הגופות. תא גז אחד בבירקנאו הכיל כ-2,500 איש.
שרפת גופות בישראל
במדינת ישראל כמעט לא מתבצעת שרפת גופות, אף שהחוק אינו אוסר זאת, ובשני פסקי דין נקבע שלקרובי משפחתו של המת נתונה זכות לשרוף את גופתו. המוסד לביטוח לאומי מממן קבורה, אך אינו מממן שרפת גופה.
לפי ההלכה האורתודוקסית היהודית, וגם השריעה המוסלמית, שרפת גופות אסורה.
במשך שנים לא בוצעה בפועל שרפת גופות בישראל בקנה מידה מסחרי. מקרה שרפת הגופה הבולט בהיסטוריה של המדינה היה שרפת גופתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן, ואפר הגופה פוזר בים התיכון.
התמונה השתנתה עם הנהגת האפשרות לקבורה חילונית. חברת הקבורה והטיפול במת "עלי שלכת" הקימה בשנת 2004 משרפה שפעלה במושב חיבת ציון. בקשתה של החברה להעברת תשלומי דמי הקבורה לאזרחים הבוחרים בשרפת גופתם מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה בידי פקידי המוסד. באוגוסט 2007 פורסם מיקומה של המשרפה בעיתונות החרדית, וימים אחדים לאחר מכן המקום הוצת ונשרף. בעלי החברה חנכו מתקן חדש לשרפת גופות בדצמבר של אותה שנה. בשנת 2015 הוקמה בישראל חברה נוספת המציעה שירותי שריפת גופה, "היי ספיריט".
קישורים חיצוניים
חלק מן התמונות המופיעות במיזם ויקישיתוף קשות לצפייה
מנגלים (שיר)
מנגלים הוא סינגל של הצמד המוזיקלי הישראלי דולי ופן, שהוקלט על ידי הצמד הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, הראפר הצל והזמרת אגם בוחבוט. הוא יצא לאור ב-2 במאי 2022, על ידי חברת התקליטים D-Music, כסינגל מתוך האלבום "צעירים לנצח".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, סטטיק, פלד, יואב אליאסי ודולי ופן, שגם הפיקו אותו. הוא פורסם כמה ימים לפני חגיגות יום העצמאות של מדינת ישראל. שמו לקוח מהמנהג הישראלי לבשל בשר במנגל. תחילה הייתה אמורה להופיע בשיר שרית חדד. אולם לבסוף, בעקבות אי-הסכמות עם חלוקת הבתים, היא הוחלפה בבוחבוט.
עם צאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-572 אלף השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 במאי ביוטיוב. נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.8 מיליון צפיות.
ז'אן-בטיסט דה לה סאל
ז'אן-בטיסט דה לה סאל (צרפתית Jean-Baptiste de La Salle; 30 באפריל 1651 - 7 באפריל 1719) היה כומר, ואיש חינוך הקים תנועה חינוכית בינלאומית לחינוך ילדי העניים - "מכון אחי בתי הספר הנוצריים" או בקיצור "אחי החינוך הנוצרי", "האחים הנוצרים הצרפתים" או "האחים הלסאליים". הוא איחד את המדיניות החינוכית בצרפת כולה ונודע גם בשל חיבוריו מעוררי ההשראה. לדבריו "הנס הגדול ביותר שניתן לעשות, הוא לגעת בלב התלמיד". דה לה סאל הוכרז לימים כקדוש של הכנסייה הקתולית.
יואב אברמוביץ'
יואב אברמוביץ' (נולד בשנת 1978) הוא מפיק סרטים, תסריטאי ומבקר קולנוע ישראלי, סמנכ"ל קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ז'אן-בטיסט דה לה סאל
דה לה סאל נולד בריימס (Reims) שבצרפת. משפחתו הייתה משפחת משפטנים ואביו רצה שיהפוך למשפטן, אך דה לה סאל ביכר את הכמורה. בגיל 16 מונה לקאנוניק של קתדרלת ריימס. לאחר מות הוריו מונה לאחראי על נחלתם, אך המשיך גם בלימודי התאולוגיה. הוא למד בסורבון ובסמינר של כנסיית סן-סולפיס בפריז. הוא מונה לכומר בשנת 1678 ושנתיים אחר כך, בגיל 29, היה דוקטור לתאולוגיה.
יואב אברמוביץ'
ביוגרפיה
סיים את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה אשר בירושלים. בין הסרטים אותם הפיק במסגרת לימודיו היו: "סמייל", "ליל גיוס", "צרצרים" ונוספים. בסיום לימודיו, זכה בפרס המפיק המצטיין של המחזור וכן במלגת השתלמות בחברת ההפקה "ndF" הגרמנית, והתקבל כמשתתף ל"Berlinale Talent Campus" של פסטיבל ברלין 2005.
ז'אן-בטיסט דה לה סאל
דה לה סאל מת ברואן.
יואב אברמוביץ'
ביוגרפיה
בתום לימודיו כתב כשותף עם טל חכים את התסריט לסרט התיעודי "חוצה את הקווים" אודות טלי פחימה. בהמשך שימש כמנהל ההפקות של חברת עדן הפקות. במסגרת עבודתו בחברה, ניהל את הפקת הסרטים התיעודיים "מלון תשעה כוכבים" (במאי: עידו הר, 2006), זוכה פרס וולג'ין לשנת 2006, "האולפן" (במאי: דוד אופק, 2006) ונוספים.
אברמוביץ' החל את כתיבתו כמבקר קולנוע בשנת 1999 כמבקר הקולנוע של המקומון "כל הזמן" הירושלמי, והחל משנת 2004 התפרסמו ביקורותיו בסינדיקציה בכל רשת מקומוני מעריב. בשנים 2008-2012 כתב ביקורות קולנוע באתר האינטרנט נענע 10.
בשנת 2007 מונה למנהל ההפקות של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, קרן הקולנוע הגדולה במדינה. במסגרת עבודתו בקרן, משמש אברמוביץ' גם כראש הוועדה האמנותית לסרטי סטודנטים ולסרטים נסיוניים של פרויקט קולנוע, ואחראי לבחירת הסרטים הנתמכים, ולליווי וייעוץ אמנותי ליוצרים בתחומים אלו במהלך ההפקה. החל משנת 2013 משמש כסמנכ"ל הקרן.
דרוסילה (השושלת היוליו-קלאודית)
יוליה דרוסילה (בלטינית קלאסית: IVLIA•DRVSILLA; 16 בספטמבר 16 - 10 ביוני 38) הייתה אצילה רומאית מן השושלת היוליו-קלאודית. הקיסר אוגוסטוס היה סבא-רבא שלה מצד האם, הקיסר טיבריוס היה דודהּ מדרגה שנייה מצד האב, הקיסר קליגולה היה אחיה, הקיסר קלאודיוס היה דודה מצד האב, והקיסר נירון היה אחיינה, בן אחותה.
ביוגרפיה
דרוסילה נולדה בשנת 16 לספירה בגרמניה. אביה היה המצביא המפורסם גרמניקוס, שבאותה העת נחשב ליורשו המיועד של הקיסר טיבריוס, ואמהּ הייתה אגריפינה, נכדתו של קיסר רומא הראשון אוגוסטוס.
כאשר אמה אגריפינה הוגלתה על ידי הקיסר טיבריוס עברה לגור עם אם סבה ליוויה, ואחרי מותה בשנת 27 עברה לגור עם סבתהּ אנטוניה הצעירה.
דרוסילה נישאה בשנת 33 ללוקיוס קסיוס לונגינוס אולם כאשר אחיה קליגולה ירש את טיבריוס כקיסר רומא הוא הורה לה להתגרש מבעלה וחיתן אותה עם חברו וקרוב משפחתם מרקוס אמיליוס לפידוס שקליגולה ראה בו בעל יותר מתאים לאחותו.
תחת שלטון אחיה הורעפו על דרוסילה אותות כבוד חסרי תקדים. קליגולה הדגיש את קשריו המשפחתיים כחלק מהתעמולה הקיסרית ולכן לדרוסילה יחד עם שתי אחיותיה יוליה ליווילה ואגריפינה הצעירה חלקו כבוד והן נהנו מעמדת השפעה על אחיהן, אם כי שדרוסילה הייתה האחות המועדפת על קליגולה. דבר זה נעשה כדי להמחיש את חסדו של קליגולה כלפי בני ביתו, אולם גם כדי לאותת שבן שיולד לאחת האחיות יכול יהיה בבוא היום להיעשות ליורשו.
קליגולה מינה את דרוסילה ליורשתו בצוואתו. בכך לא התכוון שדרוסילה תיקח לידיה את השלטון באימפריה אלא שבעלה לפידוס יהיה השליט בפועל בעוד שלדרוסילה יהיה התפקיד של הולדת בן זכר שבבוא היום יעלה על כס הקיסרות וימשיך את שלטון השושלת היוליו-קלאודית.
דרוסילה נפטרה בשנת 38, בת 19. מותה היווה מכה קשה לאחיה קליגולה גם מהבחינה האישית וגם כיוון שמותה שיבש את תוכניות הירושה השושלתיות שלו. לאחר מותה הייתה דרוסילה האישה הרומאית הראשונה שעברה האלהה. עם זאת בסמוך למותה מאס קליגולה אף ביתר אחיותיו, ובמשפט ציבורי שנערך לאמיליוס לפידוס, בעלה של דרוסילה, שהואשם על ידי קליגולה בספטמבר 39 בקשירת קשר לרציחתו, הרשיע אף את אחיותיו, בהיותן שטופות זימה עם לפידוס ומרעיו, ושותפות לקשר של לפידוס כביכול והורה להגלותן.
מנעמים
מנעמים הוא מפעל ישראלי למאפים מתוקים, בעיקר אפיפיות.
היסטוריה
לפני מלחמת העולם השנייה היה יצחק סוכן של מפעלי סושארד בפולין (כיום קונצרן ג'ייקובס-סושארד) ורוזה הייתה עקרת בית. בתקופה בה שהו בגטו קרקוב עזרה רוזה לכלכלת הבית על ידי אפיית עוגות ועוגיות. כאשר עלו לישראל היו שניהם בגיל מבוגר יחסית וחיפשו מקור פרנסה. בעלייתם הביאו איתם בני הזוג מקלה בעל תבניות לאפיית אפיפיות ולכן החליטו לנסות לייצר בביתם ופלים מצופים ולמכור אותם בקמעונאות.
רוזה, יחד עם בנותיה, אפתה את דפי הוופלים, חתכה לגודל הרצוי וטבלה אותם בקלחת תחליף שוקולד מבעבעת. לאחר צינון היו עוטפים את הוופלים ברדיד אלומיניום ויצחק היה עובר בין חנויות המכולת והקיוסקים בעיר התחתית ומוכר את התוצרת.
למזלה של המשפחה, היו אלו ימי הצנע והשוק היה צמא למיני מתיקה, כך הצליח יצחק למכור את הוופלים שייצרה המשפחה. כאשר עלה הביקוש, רכש יצחק זוג אופניים אשר איפשרו לו להגדיל את טווח המכירות, ואחר כך פרד ועגלה דו-גלגלית. הייצור הועבר לצריף קטן שנשכר לשם כך והעסק החל להעסיק גם עובדים שלא מקרב בני המשפחה. על הוופלים הוטבע אז השם המסחרי "וופל חיפה".
אחרי זמן מה, הצטרף לעסק החתן, יצחק בירנהק, ונרכשה מכונית מסחרית להובלת התוצרת ברחבי ישראל. עם העלייה בביקוש והגדלת מגוון המוצרים (למשל, גביעי גלידה), הועבר ב-1966 המפעל למפרץ חיפה, נרכש ציוד תעשייתי ונקבע השם "מנעמים" כשם החברה. בשנים שחלפו הצטרפו למפעל המשפחתי ילדיו של יצחק, רמי בירנהק וליאורה בירנהק-מרכוס יחד עם בעלה.
המפעל גם מייצא מוצרים מחוץ לישראל, בעיקר לארצות הברית, שם נהנה המפעל מהשוק החרדי הדורש הכשר מהודר.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס
פּוּבְּלִיוּס קְווִינְקְטִילִיוּס וַארוּס (46 לפנה"ס – 9 לספירה) היה פוליטיקאי ומצביא רומאי, בימי אוגוסטוס קיסר. ידוע בעיקר עקב תבוסתו בקרב יער טויטובורג לארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים הגרמאני. התבוסה עלתה לו בחייו ובחיי חיילי הלגיונות ה־17, ה־18 וה־19.
מנעמים
היסטוריה
ביוני 2021 הממונה על ההגבלים העסקיים ביטל את המיזוג.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס
רקע
אביו של וארוס, סקסטוס קוינקטיליוס וארוס, היה סנאטור שבחר לתמוך בעמדת האופטימאטים השמרנים בימי מלחמת האזרחים עם יוליוס קיסר. אין זה ידוע האם וארוס האב היה מעורב ברצח קיסר, אך הוא התאבד לאחר הפסד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס בקרב פיליפי.
חרף דעות אביו, וארוס הבן בחר לתמוך ביורשו של קיסר, הוא אוגוסטוס קיסר. הוא נשא את ויפסניה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה מצביאו הראשי של אוגוסטוס, והתיידד עם אגריפה ואוגוסטוס. עקב כך הואצה הקריירה הפוליטית שלו, והוא הגיע לפסגת הקורסוס הונורום בשנת 13 לפנה"ס שבה כיהן כקונסול יחד עם טיבריוס שהיה בנו החורג של הקיסר.
קריירה מוקדמת
בין 8 ל־9 לפנה"ס, עם תום התקופה כקונסול, וארוס מונה למושלה של הפרובינקיה אפריקה (שטחה של תוניס ורצועת החוף של לוב, בנות ימינו). מאוחר יותר מונה למושל פרובינקיה סוריה, שם פיקד על 4 לגיונות. ההיסטוריון היהודי, יוספוס פלביוס, ציין כי וארוס פעל במהירות כדי לדכא את המרידות שהחלו ביהודה עם מותו של הורודוס בשנת 4 לפנה"ס ועם סיומה ענש את המורדים בצליבה של 2,000 איש.
כאשר תמה תקופתו כמושל סוריה חזר לרומא, שם נשא את אחייניתו הרחוקה של אוגוסטוס, קלאודיה פולכרה. בשנים הראשונות של המאה הראשונה לספירה רוכזו מיטב מאמציה הצבאיים של רומא באזור מצפון לגאליה ומזרחית לנהר הריין. שם מצביאים רומיים כדוגמת טיבריוס ודרוסוס לחמו בשבטים המקומיים, כשבט הכרוסקים. ב־7 לספירה מונה וארוס לשליט הפרוביניקיה.
קרב יער טויטובורג
בשנת 9 לספירה ישבו וארוס וצבאו בן שלושת הלגיונות וכוחות עזר, סך הכול כ־30,000 איש, במחנה הקיץ לצד נהר הוזר. חרף העובדה שקיבל מידע אודות התארגנות שבטית למטרת מרד, בחר וארוס להאמין לארמיניוס, גרמני ששירת כראש פלוגת פרשים בכוחו. אמונו הוכח כטעות - ארמיניוס עצמו עמד מאחורי המרד.
ארמיניוס הוביל את וארוס לתוך מארב קטלני ביער, שתוכנן על ידי השבטים הגרמניים במשך זמן רב. הם תקפו את וארוס וצבאו והרגו כ-20,000 חיילים רומאים. העיטים, סמלי הלגיונות הרומיים שנחשבו לאלוהויות משניות, נלקחו שלל. וארוס כנראה שם קץ לחייו כאשר ראה שהכל אבוד. ראשו של וארוס נכרת ונשלח בידי ארמיניוס לראש שבט גרמני אחר, בניסיון להציג את כוחו, וכדי לקדם את הליגה הגרמנית שקיווה להקים.
המנהיג השבטי שלח את הראש לרומא, כאות נאמנות לרומאים וזלזול בארמיניוס, שם נקבר במוסליאום של משפחת אוגוסטוס. וארוס הפך במהרה לשעיר לעזאזל ברומא, והואשם לגמרי במפלה המחפירה והמאיימת, שיצרה ברומא בהלה, כגון זו שיצרה פלישת הטווטונים והקימברים בימי גאיוס מריוס. ההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, מציין כי אוגוסטוס נהג להתהלך בביתו ולהטיח את ראשו במזוזת הדלת בעודו צועק "קווינקטיליוס וארוס, השב לי את ליגיונותי".
העולם השלישי
מדינות "העולם השלישי" הוא מונח מימי המלחמה הקרה המתייחס לגוש המדינות הבלתי-מזדהות. המונח הפך לכינוי למדינות שאינן מפותחות, הן מבחינה כלכלית, והן מבחינת תשתיות, סניטריה, ומשטר. מכיוון שמרבית מדינות העולם השלישי היו מדינות עם רמת פיתוח נמוכה ביבשת אפריקה, אסיה ודרום אמריקה. "העולם השלישי" מתייחס למדינות שלא היו מזוהות עם מדינות המערב וברית נאט"ו ("העולם הראשון") וגם לא עם הגוש הקומוניסטי וברית ורשה ("העולם השני").
מאפיינים
למדינות "העולם השלישי" מספר מאפיינים דומים:
ישנם חוקרים (כגון עמנואל ולרשטיין), המתנגדים לניתוח הפוליטי של "עולם ראשון" מול "עולם שלישי", שכן לטענתם המדינות, אותן מזהים בדרך כלל כ"חברות", אינן אלא יחידות משנה בתוך מערכת עולמית בלתי שוויונית. במערכת זו ההתפתחות הכלכלית, המבנה החברתי ודפוס המשטר נובעים דווקא ממערכת היחסים הכוללת ומן המיקום היחסי בתוכה, ולא מתוך התפתחויות "אימננטיות" לכל אחת מיחידות המשנה; על כן הציע ולרשטיין ניתוח פוליטי של מסגרת מאוחדת של ליבה מול פריפריה.
לוברה קאליניץ'
לוברה קאליניץ' (בקרואטית: Lovre Kalinić; נולד ב-3 באפריל 1990) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בהיידוק ספליט ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
קאליניץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של היידוק ספליט. בקיץ הושאל ליונק סיני, ממנה עבר לנובאליה ובתום העונה חזר להיידוק. ב-23 באפריל 2011 ערך את הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד סלאבן בלופו. בעונת מונה איגור טודור למאמן הקבוצה, ונתן לקאליניץ' את חולצת השוער הראשון של היידוק. בעונת שבר את שיא הדקות ללא ספיגת שער, כאשר הצליח לעשות זאת ב-775 דקות משחק. בספטמבר, חתם קאליניץ' על חוזה לחמש שנים בהיידוק.
ב-27 בדצמבר 2016 הודיעה היידוק כי קאליניץ' סיכם בגנט מליגת העל הבלגית תמורת 3.1 מיליון אירו ובכך הפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של גנט ולשוער היקר בתולדות ליגת העל הקרואטית. אף על פי שהגיע באמצע העונה, נבחר קאליניץ' לשוער המצטיין של העונה בליגה הבלגית.
בינואר קאליניץ' חתם באסטון וילה מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-20 בינואר 2020 הושאל לטולוז עד לסוף העונה. ב-17 בינואר 2021 חזר להיידוק ספליט בהשאלה. ב-1 ביולי 2022 חתם באופן קבוע בהיידוק ספליט.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קאליניץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה. ב-12 בנובמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל. קאליניץ' נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 ומונדיאל 2018, בו הגיע קרואטיה למקום השני.
בתום מונדיאל 2018, הודיע דניאל סובשיץ' על פרישה מהנבחרת, וקאליניץ' הפך לשוער הראשון של הנבחרת.
המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה
המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה (באנגלית: The University of Pennsylvania Museum of Archeology and Anthropology) שוכן בקמפוס אוניברסיטת פנסילבניה באזור המכונה "יוניברסיטי סיטי" בעיר פילדלפיה, במדינת פנסילבניה שבארצות הברית. המוזיאון מכונה גם "מוזיאון פן" (באנגלית: Penn Museum) או "המוזיאון האוניברסיטאי" (University Museum).
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1887 כמוזיאון אוניברסיטאי. במהלך ראשית שנות ה-20 שלח המוזיאון משלחות ארכאולוגיות ואנתרופולוגיות למצרים, לעיראק, לאפריקה, למזרח אסיה ולדרום אמריקה, ומוצגים שאספו המשלחות מוצגים במוזיאון. המוזיאון שוכן במבנה בסגנון אדריכלות בוז-אר, שנחשב לאחד היפים בבנייני האוניברסיטה. במהלך השנים הורחב המוזיאון מספר פעמים, אולם גם המבנה המורחב מהווה רק שליש ממבנה המוזיאון על פי תוכניתו המקורית השאפתנית, שנועדה להקים את המוזיאון הגדול ביותר בארצות הברית. המבנה תוכנן על ידי צוות אדריכלים שלימדו בפקולטה לאדריכלות של האוניברסיטה, ובהם וילסום אייר ופרנק מיילס דיי. המבנה הושלם בשנת 1899, ובו הוצגו הממצאים מהמשלחת הראשונה של המוזיאון שחפרה באזור ניפור. בשנת 1915 הוקם מבנה הרטונדה ובו האודיטריום של המוזיאון, וכן אוספי הפפירוסים. בשנת 1926 נחנך אגף קוקס בתכנונו של האדריכל צ'ארלס קלאודר ובו מוצגים כיום האוספים המצריים של המוזיאון, ובשנת 1929 הוקף אגף שארפ.
אוספי המוזיאון
במוזיאון אוספים נרחבים ממצרים העתיקה (ובהם פסלים, תגליפים ומומיות, ואף ספינקס שלם מארמונו של פרעה מרנפתח), סין (בין היתר מוצגים פסלים, ציורים, וכן כדור בדולח שהיה שייך לקיסרית קישי) והמזרח התיכון (ובהם פסלים מאור, כתרים, כלי מוזיקה ותכשיטים שומרים), וכן יצירות אמנות מיוון העתיקה ורומא העתיקה, אמנות פרה-קולומביאנית, אמנות של תרבות המאיה (מחפירות שנערכו בעיר טיקל שבגואטמלה בין השנים 1956 -1970 על ידי צוותי האוניברסיטה) ואמנות בודהיסטית. אוספים קטנים נוספים הם אוספי האמנות האפריקאית.
סטפן ארנולד
סטפן ארנולד (בפולנית: Stefan Arnold; 1898 - 27 בפברואר 1948) היה עיתונאי פולני שהלח"י התנקש בחייו בראשית מלחמת העצמאות בתואנה כי ריגל לטובת הבריטים.
סטפן ארנולד הגיע לארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה עם צבא אנדרס. הוא נתמנה לעמוד בראש הסוכנות הטלגרפית הפולנית בירושלים, שהייתה אז סוכנות הידיעות של הממשלה הפולנית הגולה. כן שימש כיושב ראש אגודת העיתונאים הפולנים בארץ ישראל.
ארנולד עמד לעזוב את הארץ בסוף חודש פברואר. זמן קצר לפני מועד העזיבה הוא נחטף על ידי אנשי הלח"י. ב-27 בפברואר 1948, בשעה 8 בערב, נשמעו יריות מכיוון הכפר הערבי שייח' באדר (כיום גבעת רם). למחרת נמצאו במקום שתי גוויות של פולנים, של סטפן ארנולד ושל ויטולד הולאניצקי, שהיה קונסול פולין בירושלים ולאחר מכן מילא תפקידים מטעם ממשלת המנדט הבריטי, כצנזור ובהמשך במחלקת התעשיות הכבדות ובמחלקת הפיקוח על נכסי האויב. השניים נמצאו ירויים כשידיהם כפותות. בשיחות טלפון למשרדי העיתונים הודיעו אנשי הלח"י כי הם הרגו את שני הפולנים בגלל קשריהם עם הכנופיות הערביות.
צ'יאתורה
צ'יאתורה (בגאורגית: ჭიათურა) היא עיר בנפת צ'יאתורה שבמחוז אימרתי גאורגיה. עיר תעשייתית מרכזית לכריית מנגן, שבנויה בעמק הצר של הנהר קווירילה (מיובליו של הריוני), בגובה 500-340 מטר מעל פני הים. אוכלוסייתה מונה 12,803 תושבים, והוכרזה כעיר בשנת 1921.
משמעות שם העיר, "פקעת תולעת" ("ჭია" - תולעת, "თურა" - פקעת), מגיעה מתאורו של המשורר הגאורגי הנודע, אקקי צרתלי, המתאר את הדרכים באזור כפקעת של תולעת. אמצעי התובלה העיקרי בעיר הוא רכבל והעיר כוללת 26 תחנות רכבל ומעל ל-50 קרונות רכבל להובלת מנגן. קו הרכבת זסטפוני-סצ'חרה מחבר את העיר לקו הרכבת הראשי.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1879 לאחר שהתגלה, שלושים שנה לפני כן, בשנת 1849, באזור ערוץ הנהר קווירילה רובד אדמה המכיל כמויות ניכרות של המחצב מנגן, ומאז הפכה העיר למרכז עיקרי לכריית מנגן בקווקז. קו מסילת ברזל מחבר בין צ'יאתורה למפעל להפקת של סגסוגת ברזל ומנגן בזסטפוני. עד לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה תפוקת המכרות בצ'יאתורה לכ-40% מהתפוקה העולמית ולמרכז לכריית מנגן בעולם. עד שנת 1879 היו כמעט כל מרבצי המנגן בבעלות חברות גרמניות, ורוב היצוא של המנגן עד לשנת 1918 היה לגרמניה. בשנת 1905 עלה ייצור מנגן לכדי 60% מתפוקה העולמית. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) עברו המכרות לייצר עבור התעשיות הכבדות בגאורגיה ובברית המועצות.
ב-28 באוגוסט 1924 הייתה העיר נקודת הפתיחה למרד אוגוסט בגאורגיה, המרד הגדול האחרון כנגד השלטון הבולשביקי בעבר הקווקז.
תרבות
קבוצת הכדורגל של העיר, "מאר'ארואלי צ'יאתורה" ("მაღაროელი ჭიათურა"), משחקת בליגה הראשונה בגאורגיה.
ברט רוטאן
אלברט לינדר "ברט" רוטאן (באנגלית: Elbert Leander "Burt" Rutan; נולד ב-17 ביוני 1943) הוא מהנדס אווירונאוטיקה אמריקאי, הידוע בשל מקוריותו בתכנון כלי טיס קלים וחזקים, ובחדשנותו בתחום טכנולוגיית החומרים האווירונאוטים.
צ'יאתורה
אתרים
בצ'יאתורה נמצאים האתרים הבאים:
ברט רוטאן
ביוגרפיה
רוטאן נולד ביישוב אסטקדה, סמוך לפורטלנד שבמדינת אורגון בארצות הברית. הוא גדל בקליפורניה ושם החל מילדות להתעניין בעיצוב ובניית מטוסים. בבגרותו למד הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה הטכנית בקליפורניה, ועבד עבור חיל האוויר האמריקני. בהמשך עבד כמנהל בחברת ניסויי טיסה פרטית בקנזס, וב-1974 חזר לקליפורניה והקים חברה משלו, "חברת מטוסים רוטאן". בעבודתו בחברה עיצב אב-טיפוס למספר מטוסים. ב-1982 הקים את חברת "סקיילד קומפוסיטס", ועבר לעסוק גם בעיצוב ובניית רכבי חלל.
רוטאן התפרסם בעקבות תכנון מטוס ה"וויאג'ר" (Voyager), אשר שבר שיא עולם בכך שהיה למטוס הראשון שטס מסביב לעולם ללא עצירות או תדלוק. בנוסף תכנן את רכב החלל ספייס שיפ וואן, אשר זכה בפרס על היותו רכב החלל הראשון שהשלים טיסת חלל מאוישת במימון פרטי, בשנת 2004.
רוטאן נשוי לאשתו הרביעית, טוניה.
מוזיאון אשמוליאן
מוזיאון אשמוליאן (באנגלית: Ashmolean Museum), או, בשמו הרשמי מוזיאון אשמוליאן לאמנות וארכאולוגיה ממוקם ברחוב בומונט, בעיר האוניברסיטאית אוקספורד שבאנגליה. מוזיאון זה היה המוזיאון האוניברסיטאי הראשון שהוקם.
היסטוריה
לאחר מעבר המוזיאון למבנה הנוכחי, בשנת 1845, שימש המבנה הישן כבניין משרדים עבור צוות מילון אוקספורד, ומאז 1935 משמש המבנה המקורי של המוזיאון כמוזיאון להיסטוריה של המדע.
המבנה הנוכחי של המוזיאון תוכנן על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל בסגנון אדריכלות נאו קלאסית. באחד מאגפי המבנה ממוקם מכון טיילור - המכון ללימוד שפות של אוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2001 נפתחה במוזיאון ספריית סאקלר המתמקדת בתרבויות עתיקות.
בין השנים 2006–2009 בוצע שיפוץ נרחב במוזיאון, והוא נפתח מחדש ב-7 בנובמבר 2009.
מוצגי המוזיאון
כיום המוזיאון מציג פריטים ארכאולוגיים של מצרים העתיקה, יוון העתיקה והתרבות המינואית. בין המוצגים העיקריים של המוזיאון ניתן למנות את תכשיט אלפרד, ציורים ורישומים מעשה ידי מיכלאנג'לו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, ג'ון קונסטבל, קלוד לוריין, פבלו פיקאסו, ציורי צבעי מים של ויליאם טרנר, בגדים ערביים שלבש לורנס איש ערב, מסכת המוות של אוליבר קרומוול, אוסף טבעות שעליהן כתובות אשר היוו השראה לטבעת בספרו של ג'ון רונלד רעואל טולקין "שר הטבעות"; דברי ימי פאריאן - לוח שיש מיוון העתיקה; העששית אשר שימשה את גאי פוקס בשנת 1605 במזימת אבק השרפה; סטרדווריוס המשיח - כינור מעשה ידי אנטוניו סטרדיווארי; וכן אוסף ארתור אוונס לאמנות מינואית - האוסף הגדול ביותר הנמצא מחוץ ליוון. האוסף כולל מספר גדול של פפירוסים לרבות Papyrus Oxyrhynchus 5101 ופפירוס אוקסירינכוס 3522.
ב-21 בדצמבר 1999 נגנבה מהמוזיאון יצירה של פול סזאן, בשווי מוערך של 4.8 מיליון דולרים.
אנדראו נין
אנדראו נין (בספרדית: Andreu Nin, נולד ב-4 בפברואר 1892 באל ונדרל במחוז טרגונה, נרצח ב-20 ביוני 1937 ליד מדריד) היה מהפכן ספרדי, אחד המנהיגים של ה-POUM שפעלו כנגד הפשיסטים במלחמת האזרחים בספרד, ונרצח כנראה על ידי סטליניסטים.
חייו
נין היה בנו של סנדלר עני ושל איכרה, לימד בבית ספר בעל השקפה אנרכיסטית בברצלונה לפני מלחמת העולם הראשונה, לאחר מכן עבד כעיתונאי. בשנת 1917 הוא הצטרף למפלגה הסוציליסטית, ובשנת 1921 היה אחד המייסדים של המפלגה הקומוניסטית. הוא עבד כמעט עשר שנים במוסקבה בשביל הקומינטרן והצטרף לאופוזיציה השמאלית והיה אחד האנשים המקורבים ביותר ללאון טרוצקי. בזמן הזה הוא תרגם ספרות רוסית לקטלונית. אחרי שחזר לספרד, הקים קבוצה טרוצקיסטית, שנותרה קטנה. מהר מאוד התגלעו חילוקי דעות בינו לבין טרוצקי, בעיקר סביב שאלת ההצטרפות ל"נוער הסוציאליסטי". נין חשש, שהקבוצה תיבלע והעדיף את ההצטרפות ל-BOC, איתה הקים בשנת 1935 את ה-POUM. בתור אלטרנטיבה לסוציאליסטים ולקומוניסטים הם יצרו חזית עם האנרכיסטים והיוו כך כוח לא מבוטל במלחמה נגד פרנסיסקו פרנקו.
אחרי ניצחון החזית העממית בבחירות בשנת 1936 התמנה לשר המשפטים. אך כבר אחרי כמה חודשים נעצרו כל אנשי POUM על ידי משמרות ההסתערות הממשלתיים, ונין נשלח, בנפרד מחבריו, לכלא באלקלה דה אנארס. על נסיבות הירצחו אין הוכחות חותכות, אך עדויות רבות. לא ידוע, כמה ספרדים וכמה מתנדבים בינלאומיים נפלו קורבן לטרור הסטליניסטי במלחמת האזרחים, אך אין ספק, שאנדראו נין היה המפרסם מביניהם.
עץ פורש
בתורת הגרפים, עץ פורשׂ של גרף קשיר G הוא תת גרף קשיר של G, המכיל את כל צומתי G, ואין לו מעגלים. תת-גרף כזה הוא עץ.
אפשר לקבל עץ פורש על ידי הסרת קשתות מן הגרף, בזו אחר זו, כל עוד הקשירות לא נפגעת. אם הגרף כולל מעגל (כלומר, סדרה של קודקודים שבה כל זוג קודקודים סמוכים, וכן הזוג \ v_0,v_n, מחוברים בקשת), נוכל להסיר את אחת מקשתות המעגל בלי לפגוע בקשירות. על תהליך זה אפשר לחזור עד שבגרף אין מעגלים, והתוצאה היא עץ פורש. מכיוון שמספר הקשתות בעץ תלוי רק במספר הקודקודים שלו, לכל העצים הפורשים של אותו גרף יש אותו מספר קשתות ( כאשר מספר הקודקודים בגרף הוא ). דרכים יעילות יותר למציאת עץ פורש הם באמצעות אלגוריתם חיפוש לעומק או אלגוריתם חיפוש לרוחב. אלגוריתמים אלו ירוצו בזמן ליניארי במספר הקשתות בגרף.
ספירת העצים הפורשים
את מספר העצים הפורשים של גרף אפשר לקבל ממשפט קירכהוף: אם A היא מטריצת השכנויות של הגרף ו- D המטריצה האלכסונית שרכיבי האלכסון שלה הם הדרגות של הקודקודים, אז המטריצה \ D-A אינה הפיכה (שכן שורותיה מסתכמות לאפס). עם זאת, מכפלת הערכים העצמיים השונים מאפס שווה למספר העצים הפורשים, כפול במספר הקודקודים (זהו מספר העצים הפורשים, כשסופרים עצים עם שורש).
במקרה המיוחד של הגרף השלם על n קודקודים (הגרף שכל שני קודקודים שלו מחוברים בקשת אחת), מספר העצים הפורשים הוא \ n^{n-2}. לתוצאה זו, הקרויה נוסחת קיילי, ידועות מספר הוכחות, בהן זו של פרופר המבוססת על התאמה חד חד ערכית בין העצים הפורשים של גרף שלם לבין המילים באורך n-2 מעל אלפבית של n אותיות אפשריות.
עץ פורש מינימלי
כאשר בגרף הנתון יש "משקל" לכל קשת (כלומר, זהו גרף ממושקל), טבעי לחפש עץ פורש שלו משקל כולל מינימלי. עץ כזה נקרא עץ פורש מינימלי. לבעיה של מציאת עץ כזה יש השלכות מעשיות רבות. לדוגמה, כאשר רוצים לסלול רשת כבישים בין ערים כך שיהיה מסלול בין כל שתי ערים ולעשות זאת במחיר מינימלי, מחפשים את העץ הפורש המינימלי של הגרף שצמתיו הם הערים וקשתותיו הכבישים הפוטנציאליים ביניהן (המשקל הוא אורך הכבישים שיהיה צורך לסלול).
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
האח הגדול היא תוכנית מציאות ישראלית המבוססת על תוכנית האח הגדול העולמית – פורמט הולנדי, ששודר לראשונה בשנת 1999, ומאז משודרת בקרוב ל-70 מדינות בעולם. בתוכנית נאספים מספר מתמודדים, שנבחרו על ידי הפקת התוכנית, ומוכנסים למרחב מגורים גדול עם דיירים נוספים, המכונה "בית האח הגדול". בזמן שהותם בבית, מצולמים ומוקלטים המתמודדים בכל רגע, והתוכנית מאפשרת צפייה בהם בשידור חי (באינטרנט או בערוץ טלוויזיה) או כתוכנית סיכום מדי כמה ימים. המתמודדים שוהים ב"בית האח הגדול" למשך פרק זמן מוגדר ובמהלכו עליהם למלא משימות שמטילה עליהם הפקת התוכנית. במהלך התוכנית, מודחים דיירי הבית (לרוב מתקיימת הדחה אחת לשבוע) עד לתוכנית הגמר, בה לוקחים חלק חמשת הדיירים האחרונים שנשארו בבית. בסיום הגמר, מוכרז הדייר האחרון שנותר בבית כמנצח וזוכה בפרס.
שמה של התוכנית נלקח מהרומן "1984" מאת ג'ורג' אורוול, בו "האח הגדול" הוא דמות טוטליטארית, "רואה כול", השולטת ב"אוקיאניה" ובחיי תושביה.
בישראל, עלתה העונה הראשונה של התוכנית ב-1 בספטמבר 2008 במסגרת שידורי קשת של ערוץ 2 בהנחיית ארז טל ואסי עזר. בנובמבר 2015 לאחר תום עונת ה-VIP השנייה פרש אסי עזר מהנחיית התוכנית, ובשתי העונות הבאות והאחרונות ב"קשת", הנחו התוכנית ארז טל וקורין גדעון. במאי ועורך הסדרה, וגם הקול מאחורי האח הגדול, היה יורם זק. במקביל לשידור התוכנית בטלוויזיה, באתר האינטרנט של התוכנית ובאפליקציה MakoTV של הזכיינית קשת (ששידרו מתוך בית האח הגדול במשך 24 שעות ביממה), חברת הכבלים HOT הקדישה לתוכנית ערוץ ייעודי ובו שידור מצלמה רצוף מהבית, במשך 24 שעות ביממה; והחל מהעונה השנייה גם חברת הלווין yes הקדישה ערוץ ייעודי לתוכנית, בדומה לזה של "HOT", שבעבר שודר בערוץ 20 (שהפך בהמשך לערוץ המורשת), ומאז העונה השישית משודר בערוץ 26.
עם סיומה של העונה השביעית, נודע שבסיום העונה השמינית של התוכנית, בשל שינויי בעלות בחברות בתחום הפקת התוכן הטלוויזיוני (חברת אנדמול שיין ישראל), הזכויות לשידורה של התוכנית יהיו בבעלות "רשת". כך, רשת שידרה את העונה התשיעית, שהיא בעצם הראשונה בבעלותה, לאחר פיצול ערוץ 2 והמעבר לערוץ 13.
ביולי 2017 פרסמה חברת "רשת" כי רווית ליאור-מנדל תשמש כעורכת הראשית של התוכנית ובכך למעשה תשמש כ"אחות הגדולה". בסוף מרץ 2018 פורסם כי המנחים החדשים לאחר המעבר לרשת יהיו עפר שכטר, אסי ישראלוף ולירון ויצמן. ב-23 במאי 2018 פרשה רווית ליאור-מנדל מתפקידה כ"אחות הגדולה" ועורכת התוכנית. במקומה מונה רועי עוז-פרבשטיין, ששימש כעורך העונה הראשונה של התוכנית בארץ, לפני כניסתו של יורם זק לנעליו.
האח הגדול עונה 9 שודרה ב-5 במאי 2018 בערוץ 13. פרק הבכורה זכה ל-29% רייטינג, ובנקודת שיאו זכה הפרק ל-33% אחוזי רייטינג עם כמיליון צופים. השידור החי מבית האח הגדול לאורך כל העונה הזו שודר בערוץ 26 ב-HOT וב-YES, ולראשונה גם בסלקום TV, פרטנר TV, באתר ובאפליקציית "רשת".
העונה העשירית של התוכנית הועלתה לשידור ב-1 בינואר 2020 והסתיימה ב-4 באפריל 2020. כחודש לפני סיום התוכנית משדרי ההדחה היו ללא קהל לאור הנחיות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.