cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית עסקית
תהליך כתיבת התוכנית העסקית
התוכנית העסקית מתמקדת במוצר או השירות המוצעים, פוטנציאל השוק שלו והתחזיות הפיננסיות. במיוחד במיזמים חדשים ובחברות הזנק, ידוע כי תוכנית עסקית שמשאירה רושם חובבני עשויה להקטין את הסיכוי של המיזם לגייס כסף ממשקיעים פרטיים או מקרנות הון סיכון ולהתפתח, אף שבשלב ראשוני של חיי החברה אין לרוב צורך בפירוט רב של עתיד המיזם, מעבר לשנה או השנתיים הקרובות.
תפיסות שונות לחיוניותה של התוכנית העסקית
קיימות תפיסות שונות העוסקות בחשיבותה של התוכנית העסקית ובשלב בו נכון או נחוץ לכתוב אותה:
דודי כהן
דוד (דודי) כהן (נולד ב-1955) הוא קצין משטרה בדרגת רב ניצב אשר כיהן כמפכ"ל ה-16 של משטרת ישראל בין השנים 2007–2011.
ביוגרפיה
כהן נולד ביפו. שירת בצה"ל כלוחם וקצין בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים. השתחרר בדרגת סגן בשנת 1977. במלחמת שלום הגליל לחם כמפקד מחלקה בפלוגת חרמ"ש במילואים בגזרה המזרחית. במהלך המלחמה כהן הפיל מסוק סורי באמצעות ירי ממקלע M2 בראונינג. בתום המלחמה הועלה לדרגת סרן. לאחר שחרורו מצה"ל החל כהן לשרת במשטרת ישראל, שם מילא שורה של תפקידים בכירים. תחילה שירת כקצין יחידה במרחב ירקון ואחר כך שימש בין היתר כמפקד תחנת משטרת הרצליה, מפקד היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, מפקד מרחב נגב, סגן ראש אגף המודיעין וראש אגף מבצעים.
באפריל 2007 החליט השר לביטחון פנים אבי דיכטר למנותו לתפקיד המפכ"ל ה-16 של משטרת ישראל, לאחר שהניסיון למנות את רב-גונדר יעקב גנות לתפקיד גרר ביקורת קשה מצד היועץ המשפטי מני מזוז וגופים נוספים. כהן החל בתפקידו כמפכ"ל ב-1 במאי 2007. מספר חודשים לאחר מינויו, פורסמה קלטת בה הוא נראה נוסע במהירות מופרזת בעת היותו ניצב, ועוררה ביקורת. בספטמבר 2008 עורר סערה כאשר בריאיון לעיתון הארץ טען כי ממשלת ישראל עסקה בנושא הזוי. בעקבות כך ננזף כהן על ידי ראש הממשלה אהוד אולמרט וכהן שלח מכתב התנצלות. כהן סיים את תפקידו ב-1 במאי 2011.
ב-2012 מונה כהן ליו"ר חברת האנרגיה "כהן פיתוח" הנמצאת בשליטת יצחק תשובה.
ב-2013 הקים את חברת סקופ ניהול אסטרטגי בע"מ וב-2020 הקים יחד עם משה חוגג את חברת סירין סייבר, בה הוא משמש שותף מנהל יחד עם רוני ריטמן.
לכהן תואר ראשון במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני בחינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
כהן מתגורר בגבעתיים, גרוש ואב לשניים.
אחיו הוא ניצב מוטי כהן, שהיה ממלא מקום המפכ"ל בשנים 2018-2020 ומפקד מחוז דרום.
גרגוריוס הארבעה עשר
גרגוריוס הארבעה עשר (בלטינית: Gregorius XIV; 11 בפברואר 1535 – 16 באוקטובר 1591; נולד בשם ניקולו ספונדראטו או ספונדראטי Niccolò Sfondrato / Sfondrati) היה אפיפיור מ-5 בדצמבר 1590 ועד מותו.
חייו עד בחירתו
נולד בעיר הזעירה Somma Lombardo בדוכסות מילאנו. אמו, שהייתה בת לבית ויסקונטי, מתה בלידתו. אביו הוכתר על ידי פאולוס השלישי לכומר במעלת קרדינל בשנת 1544.
ניקולו למד בפרוג'ה ובאוניברסיטת פדובה והוסמך לכמורה. ב-1560 (בגיל 25) מונה לבישוף של קרמונה. בין השנים 1561 ל-1563 השתתף במושבי ועידת טרנטו.
ב-12 בדצמבר 1683 מינה אותו גרגוריוס השלושה עשר לקרדינל ולכומר כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ברומא.
אפיפיוריותו
האפיפיור הקודם, אורבנוס השביעי נפטר לאחר שכיהן 12 ימים בלבד. הקונקלווה התקיימה מאז מותו ב-8 באוקטובר ונמשכה כחודשיים, במהלך התנהל קרב בין תומכי פליפה השני, מלך ספרד לבין שאר הסיעות, כאשר כל מועמד שהועלה על ידי הסיעות נחסם על ידי נציגי הכתר הספרדי ולהפך. לבסוף ניסו חלק מסיעות הקרדינלים לשתף פעולה עם נציגות הכתר ולתמוך במועמדה, ניסיון שכמעט והצליח, אך נתקל באופוזיציה חזקה שנתמכה מצדם של קרדינלים ממשפחות האצולה ספורצה ומדיצ'י שהובילו לבחירתו של ספונדראטי בן ה-55, שהיה מועמד נסבל גם מבחינת הספרדים, אם כי לא נחשב למועמד בעל סיכוי בתחילת הקונקלווה. עם הוודע דבר היבחרו קרא לעבר הנאספים: "אלוהים ירחם עליכם, מה עשיתם?!" הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס, לזכר קודמו, גרגוריוס השלושה-עשר.
בבולה Cogit nos מ-21 במרץ 1591 אסר על הימורים על תוצאות של קונקלוות או מינויי קרדינלים, והשית על מבצעיהם עונש של נידוי. בבולה Bulla Cum Sicuti מ-18 באפריל הורה על שחרור העבדים הילידים בפיליפינים.
הוא מת כתוצאה מסיבוך הכרוך באבני כיס מרה גדולות.
סיניסטר גייטס
בריאן אלווין היינר ג'וניור (באנגלית: Brian Elwin Haner, Jr; נולד ב-7 ביולי 1981), הידוע בשם סיניסטר גייטס, הוא הגיטריסט הראשי של להקת הרוק Avenged Sevenfold.
חייו
גייטס נולד בהנטינגטון ביץ', קליפורניה. יש לו אח ואחות צעירים. הוא קיבל את הגיטרה הראשונה שלו מסבו ומסבתו כשהיה ילד. אחד השירים הראשונים שהוא למד היה "Stairway to Heaven". הוא למד לנגן על פי שמיעה בלבד. הוא למד בתיכון אושן ויו בקליפורניה, ומאוחר יותר למד לנגן בגיטרה באופן מקצועי ב-MIT בהוליווד.
גייטס הצטרף לאוונג'ד סבנפולד בסוף 1999, כשהיה בן 18, זמן קצר לפני שהחלו ההקלטות לאלבום הראשון "Sounding The Seventh Trumpet". הוא ניגן בפסנתר בשיר "Beast And The Harlot" למרות שבעבר הבסיסט הקודם ג'סטין סיין ניגן על הפסנתר.
גייטס טוען שהגיטריסטים האהובים והמשפיעים עליו הם: ג'אנגו ריינהארדט, סלאש, דיימבאג דארל וג'ון פטרוצ'י.
בשנת 2006, זכה גייטס בפרס "Metal Hammer" בקטגוריית "Young shredder", ובתואר גיטריסט השנה של גיליון "Total Guitar".
גייטס היה חלק מפרויקט צדדי שנקרא "Pinkly Smooth" יחד עם המתופף ג׳יימס סאליבן והבסיסט לשעבר ג'סטין סיין. הפרויקט נעצר עקב מותו הפתאומי של ג'יימס("המכונה גם The Rev") ב-2009.
באלבומם השישי של אוונג'ד סבנפולד, Nightmare, סיניסטר כתב את השיר So Far Away לזכרו של ג׳יימס סאליבן וזהו שירו הראשון. השיר נחשב לאחד המוערכים באלבום.
מטקות (משחק ילדים)
מטקות הוא משחק ילדים שהיה נפוץ בישראל של ראשית המאה העשרים.
עזרי המשחק הם מקל מחודד בשני קצותיו, שאורכו כ-15 ס"מ, ומקל ארוך יותר, המשמש כמחבט.
באמצעות הכאה על קצה המקל המחודד בעזרת מקל המחבט מרים השחקן את המקל מחודד הקצוות מן הקרקע. מטרת השחקן היא להחזיקו באוויר זמן ארוך ככל שאפשר.
לפי בלשנים מקור השם הוא במילה הערבית מדקה המשמשת בערבית גם כשמו של העלי (עלי ומכתש), וגם כשם הפעולה של נקישה קצובה.
טסמה מוגס
טסמה מוגס (נולד ב-2 בפברואר 1988) הוא אתלט ישראלי המתמחה בריצות ארוכות, אלוף ישראל 3 פעמים בריצת 5000 מטר (2012, 2010, 2009), פעמיים בריצת חצי מרתון (2012, 2010) 3 פעמים בריצת 10000 מטר (2012, 2010, 2009) ושיאן ישראל בעבר במקצוע זה.
ביוגרפיה
מוגס נולד באתיופיה. התחרה בריצות 5000 מטר ו-10,000 מטר. ב-2008 עלה לישראל, התגורר תחילה בבאר שבע ולאחר מכן עבר לרעננה והתאמן במסגרת אגודת הפועל אתלטי אורן השרון.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי 2009 זכה מוגס במדליית כסף, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:01.18 דקות, אחרי בריהון וובה מישראל (29:56.91 דקות) ולפני ג'פרי ויינשטיין מארצות הברית (33:18.96 דקות).
בפברואר 2010 זכה באליפות ישראל במרוצי שדה ה-49. בדצמבר 2010 זכה באליפות ישראל בחצי מרתון בזמן של 1:03:20 שעות; הזמן לא הוכר כרשמי וכשיא ישראל לאחר שנמצא כי אורך המסלול היה קצר ב-133 מטר מהאורך הרשמי. בדצמבר 2012 זכה באליפות ישראל בחצי מרתון בזמן של 1:04.40 שעות. במאי 2013 זכה באליפות ישראל בריצת 10,000 מטר, וקבע שיא ישראל חדש של 28:12.58 דקות.
בינואר 2015 התחרה לראשונה בריצת מרתון במסגרת אליפות ישראל ומרתון טבריה. הוא סיים שני בין הישראלים לאחר זוהר זימרו, בתוצאה של 2:18:27 שעות. בספטמבר 2015 סיים במקום ה-25 במרתון ברלין בתוצאה של 2:15:29 שעות וקבע את הקריטריון לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). במשחקים האולימפיים סיים במקום ה-121 בתוצאה של 2:30.30 שעות. בנובמבר 2019 סיים במקום הרביעי במרתון פירנצה, בתוצאה של 2:13:40 שעות.
X-18
הילר X-18 (באנגלית: Hiller X-18) היה מטוס תובלה נסיוני שהיה אמור להיות הראשון מסוג VSTOL (המראה ונחיתה אנכית\קצרה במיוחד  ).
פיתוח
עבודות העיצוב והתכנון החלו בשנת 1955 על ידי Hiller Aircraft Corporation, כשזו קיבלה חוזה מחיל האוויר האמריקאי לבניית X-18 יחיד.
כדי להאיץ את הבנייה ולחסוך בכסף, נבנה המטוס מחלקים שנאספו בין היתר מהמטוס Chase YC-122 Avitruc וממנועים שהגיעו מהלוקהיד XFV-1 וה Convair XFY-1. המדחפים שנלקחו היו בגודל עצום (4.8 מטרים). מנוע ה-Westinghouse שמוקם בזנב, היה יכול להטות את נחיר הפליטה שלו מעלה ומטה כדי לתת יכולות תמרון טובות יותר במהירויות נמוכות.
היסטוריה מבצעית
טיסת המבחן הראשונה נערכה ב-24 בנובמבר 1959. סך הכל בוצעו 20 טיסות מבסיס חיל האוויר אדוארדס. לX-18 היו מספר בעיות כמו למשל רגישות גבוהה למשבי רוח בזמן שינוי מצב הכנף. בנוסף המנועים של הX-18 לא היו מוצלבים כך שאם מנוע אחד נכשל, המטוס היה מתרסק. הדחף שנשלט באמצעות שינויים במצערת היה איטי מידי מכדי שהשינויים בגובה ובסבסוב יהיו קבילים.
ספיגה חוזרת (מערכת העצבים)
ספיגה חוזרת (Reuptake) היא הספיגה של מוליך עצבי מתוך סינפסה בידי חלבון נשא, חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי.
ספיגה חוזרת היא מרכיב חשוב בתהליכים של הולכה עצבית, אשר מגביל ומווסת את העברת האותות בתוך מערכת העצבים.
מנגנון פעולה
העברת האותות בתוך מערכת העצבים מתבססת על דחפים עצביים, שהם פעימות של מתח חשמלי שמתקדמות לאורך אקסונים של תאי עצב. בקצה האקסון של התא הקדם-סינפטי, הדחף העצבי גורם לשחרור מולקולות של המוליך העצבי לתוך הסינפסה. כאשר מולקולות המוליך העצבי נקשרות לקולטנים על גבי התא הבתר-סינפטי, הן מעוררות או מעכבות (בהתאם לסוג הקולטן) יצירה של דחפים עצביים בתא זה, ובכך משפיעות על העברת האותות הלאה לאורך המסלול העצבי.
בתהליך של ספיגה חוזרת, מולקולות של המוליך העצבי מובלות חזרה לתוך תא העצב הקדם-סינפטי על ידי חלבון נשא שיושב על קרום התא. בדרך כלל החלבון פועל בצורה של הובלה פעילה שניונית: מולקולות של המוליך העצבי נקשרות ליוני נתרן שנעים לתוך התא, ובתהליך של הובלת-יחד הן נמשכות פנימה יחד עם יוני הנתרן. הנשאים הם ספציפיים למוליך עצבי מסוים או לקבוצה של מוליכים עצביים.
הספיגה החוזרת מפחיתה בהדרגה את כמות המוליך העצבי בסינפסה. בכך, הספיגה החוזרת מונעת ממולקולות המוליך העצבי להיקשר לתא הבתר-סינפטי, ומפסיקה את השפעתן על התא הבתר-סינפטי ועל המשך ההולכה העצבית. כמו כן, תהליך זה מאפשר שימוש חוזר במולקולות המוליך העצבי שהוכנסו חזרה לתוך התא.
המוליכים העצביים אינם תמיד עוברים ספיגה חוזרת. הדוגמה הבולטת היא המוליך העצבי אצטילכולין, אשר לאחר הפרשתו לסינפסה מפורק בידי האנזים אצטילכולין אסטראז.
השפעה על ספיגה חוזרת
השפעתם של סמים פסיכואקטיביים רבים נובעת מהקשר שלהם לתהליך הספיגה החוזרת:
מעכבי ספיגה חוזרת (Reuptake inhibitors) הם חומרים שמעכבים את פעולתם של הנשאים בקרום התא שמבצעים ספיגה חוזרת. בכך, הם מגדילים את ריכוז המוליך העצבי בסינפסה ומגבירים את ההולכה העצבית. לדוגמה, קוקאין הוא מעכב ספיגה חוזרת של המוליך העצבי דופמין.
חומרים משחררים (Releasing agents) מבצעים את הפעולה ההפוכה מספיגה חוזרת - הם הופכים את כיוון פעולתם של הנשאים כך שהם משחררים את המוליך העצבי מהתא הקדם-סינפטי לתוך הסינפסה. גם כאן, התוצאה היא עלייה בריכוז המוליך העצבי בסינפסה והגברת ההולכה העצבית. זהו אופן פעולתם של סמים ממשפחת האמפטמינים וכן אקסטזי (MDMA).
חשיבות מחקרית ורפואית
בדומה לתהליכים אחרים שמתרחשים במסגרת ההולכה העצבית, מנגנונים של ספיגה חוזרת מספקים צוהר למסלולים עצביים ומנגנוני פעולה בתוך המוח.
כאמור, חומרים פסיכואקטיביים שונים משפיעים על תהליך הספיגה החוזרת, ולכן גם על ריכוז המוליכים העצביים בסינפסות ועל משך השפעתו של אות עצבי. ההשפעות של עלייה או ירידה בריכוז של מוליך עצבי מסוים מלמדות על תפקידו של אותו מוליך עצבי במעגלים רגשיים, מוטוריים, קוגניטיביים וכו'.
תרופות פסיכיאטריות שונות מבוססות על חומרים שהם מעכבי ספיגה חוזרת. למשל, מעכבים סלקטיביים של ספיגה חוזרת של סרוטונין (SSRI) הם משפחה של תרופות נוגדות דיכאון.
תקנות בית השיכר (סרט)
תקנות בית השיכר (באנגלית: The Cider House Rules) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 בבימוי של לאסה הלסטרם עם טובי מגווייר, מייקל קיין ושרליז ת'רון בתפקידים הראשיים. הסרט מתאר בעיות של יתמות, אונס והפלות מלאכותיות.
התסריט נכתב על ידי ג'ון אירווינג והוא מבוסס על ספרו תקנות בית השיכר משנת 1985.
מייקל קיין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הסרט הטוב ביותר, הבימוי, העיצוב האמנותי, העריכה והמוזיקה.
ג'ון אירווינג זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
תקציר העלילה
ד"ר וילבור לארץ' (מייקל קיין) מנהל בית יתומים בשם סנט קלאוד במיין. הוא נעזר באחיות המסורות עדנה (ג'יין אלכסנדר) ואנג'לה (קתי בייקר). הוא מיילד נשים שאינן רוצות בילדיהם ומבצע הפלות בהריונות בלתי רצויים.
מדי פעם מגיעים למקום זוגות שרוצים לאמץ. הילדים משתדלים להיראות יפה בפניהם ומתבוננים בקנאה על זה שנבחר.
מכל הילדים מחבב ד"ר לארץ' את הומר וולס (טובי מגווייר). הוא מחנך אותו ומכשיר אותו להיות עוזר בלידות והפלות. הומר מרגיש כי מיצה את עצמו במקום ושואף לצאת משם לעולם הגדול.
הזדמנות כזאת נקרית לו כשזוג צעיר, קנדי קנדל (שרליז ת'רון) וחברה וואלי וורטינגטון (פול ראד) מגיעים לסנט קלאוד. קנדי בהריון בחודש שני והם מעוניינים בהפלה.
הומר מחליט לעזוב ומודיע על כך לד"ר לארץ'. הוא מבקש מוואלי להסיע אותו כאשר אינו יודע לאן. בדרך מספר לו וואלי כי הם נוסעים לאחוזת המשק של הוריו שם עוסקים בקטיף תפוחי עץ ודייג לובסטרים.
אריה ליב ברודא (לבוב)
רבי אריה ליב ברודא (לעיתים: ברוידא; ו' בכסלו ה'תר"א – כ"ו בתמוז ה'תרפ"ח, 1840–1928) היה רב גליציאני אשר שימש כרבה האחרון של הקהילה היהודית בלבוב. נחשב לאחד מחשובי רבני גליציה. מחבר שו"ת "מצפה אריה".
ביוגרפיה
אריה ליב ברודא נולד בהורודנה שבליטא ביום ו' בכסלו ה'תר"א (1840), בן שלישי להוריו אברהם יוסף ברודא, מעסקני העיר, ועכסה. סבו מצד אביו הוא הרב חיים ברודא, מחבר הספר "תורה אור ודרך חיים" (הורודנה תקפ"ג). למד בחדרים ונודע כעילוי. בין השנים ה'תרט"ו-תרי"ח לערך למד בלובלין אצל דודו הרב דוב בעריש רפפורט (מחבר "דרך המלך").
בהמשך למד בבריסק ושהה בבית גיסו אברהם מרדכי פינקלשטיין. בשנת ה'תרכ"ז נישא בנישואין שניים לחנה, בתו של רב העיר הרב צבי הירש אורנשטיין (נפטרה בשנת ה'תרפ"ז). הוא למד תחת חסות חותנו שנים אחדות, עד שהאחרון נאלץ לעזוב את העיר בשנת ה'תרל"ג (1873) והמשפחה התיישבה בריישא, אז באוסטריה, שם כיהן החותן ברבנות במשך כשנה וחצי.
תקנות בית השיכר (סרט)
תקציר העלילה
וואלי נשלח למלחמה בבורמה וקנדי נשארת בחווה ומתפתח רומן סוער בינה להומר.
אריה ליב ברודא (לבוב)
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה'תר"מ, עם זקנתו של הרב אורנשטיין, לדרישת ראשי הקהל בלבוב החל הרב ברודא לקבל על עצמו את רבנות העיר, ושימש בה כאב"ד. עם זאת, לאחר פטירת הרב אורנשטיין באביב ה'תרמ"ח (1888), לאחר חילוקי דעות בהליך הבחירה, נבחר בתרנ"א (1991) לרבנות העיר הרב יצחק אהרן איטינגא ולאחר כשלוש שנים הרב יצחק יהודה שמלקיש, בעוד הרב ברודא משמש מטעם הקהילה כרב "בתוך העיר", בעל סמכות עצמאית. לפי הרב ראובן מרגליות הוגדר תפקידו של הרב ברודא בשנים אלה: "חבר בית דינו של ר"י שמלקיס ואחר כך ראב"ד ומגיד מישרים 'בתוך העיר'".
אחרי פטירת חותנו הוציא לאור הרב ברודא קובץ מתשובותיו בשם "ברכת רצ"ה" (לבוב תרמ"ט), ואליהם צירף הגהות משלו בשם "מלחמות אריה".
ג'פרי ראש
ג'פרי רוי ראש (באנגלית: Geoffrey Roy Rush; נולד ב-6 ביולי 1951) הוא שחקן קולנוע אוסטרלי. זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1996, על תפקידו בסרט "ניצוצות" והיה מועמד אליו שלוש פעמים נוספות, על תפקידיו בסרטים "עט הסקנדל", "שייקספיר מאוהב" ו"נאום המלך" בו גילם את ליונל לוג, קלינאי התקשורת של המלך ג'ורג' השישי (קולין פירת').
תקנות בית השיכר (סרט)
תקציר העלילה
וואלי נפצע בבורמה וחוזר למשק כשהוא משותק בשתי רגליו. קנדי נשארת בחווה לטיפול בוואלי והומר חוזר למוסד בו גדל, הפעם כמנהל. בסוף הסרט הוא מקריא לילדים סיפור לפני השינה ולפני שהוא יוצא ומכבה את האור הוא אומר את המשפט שהיה אומר ד"ר לארץ': "לילה טוב נסיכי מיין ומלכי ניו אינגלנד".
ג'פרי ראש
ביוגרפיה
ראש נולד בקווינסלנד שבאוסטרליה. הוריו הם רוי ביידן ראש ומארלי (בישוף). הוריו התגרשו כשהיה בן חמש, והוא גדל עם אמו והוריה בפרברי בריזבן.
אריה ליב ברודא (לבוב)
רבה של לבוב
לאחר פטירת הרב שמלקיש בשנת ה'תרס"ו (1905), החלה הקהילה היהודית בלבוב בהליך בחירת רב לעיר, אשר הושלם בחורף ה'תרס"ז (1907) עם בחירת הרב ברודא פה אחד למשרה הרמה. הרב ברודא שימש בתפקיד זה 21 שנים, עד לפטירתו.
ג'פרי ראש
ביוגרפיה
בעל תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת קווינסלנד. בנוסף, ראש עבר לפריז שבצרפת למשך שנתיים כדי ללמוד פנטומימה, תנועה ותיאטרון בבית הספר לתיאטרון בינלאומי ע"ש ז'אק לקוק.
קריירה
הוא החל את הופעותיו בתיאטרון. שיחק במספר סרטים שהראשון בהם היה ב-1981. ב-1996 זכה ראש בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי על השתתפותו בסרט "ניצוצות". ב-2005 זכה בפרס אמי על השתתפותו בסרט "The Life and Death of Peter Sellers".
אריה ליב ברודא (לבוב)
רבה של לבוב
לאחר פרסום ספר השאלות והתשובות שלו "מצפה אריה", פרסם הרב ברוך דוד הרמלין ספר בשם "אפוד בד" (מונקאטש תרע"ב), המוקדש כולו להשגות כנגד "מצפה אריה" ו"מלחמות אריה". לדברי ההיסטוריון מאיר וונדר, הספר מגלה כי "למרות הודעתו [של הרב הרמלין] שאין לו טינה אישית נגד רא"ל ברודא, ניכר שלא השלים עם בחירתו כרבה של לבוב".
ג'פרי ראש
קריירה
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה ההיסטורית "גאון" כאשר גילם את אלברט איינשטיין בביוגרפיה על חייו, כשאת הסדרה ביים רון הווארד והיא משודרת בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
חיים אישיים
נשוי מאז 1988 לשחקנית ג'יין מנלאוס, ולהם בת שנולדה ב-1993, ובן שנולד ב-1995. מתגוררים במלבורן.
ב-2012 נבחר לאיש השנה של אוסטרליה.
אריה ליב ברודא (לבוב)
עמדותיו
הרב ברודא הביע התנגדות חריפה להפרדת הקהילות שהתפשטה ביהדות הונגריה. בקיץ ה'תרפ"ב (1922) כאשר תקפו קנאים את הרב משה שמואל גלזנר, רבה של קלויזנבורג, על עמדתו בעד אחדות קהילתו, כתב הרב ברודא דברים בשבחו של הרב גלזנר והוקיע את המתקפות כנגד עמיתו. בין השאר תיאר כי עמדה זו הייתה העמדה הוותיקה בקרב רבני גליציה:
משפחתו
אחיו, הרב חיים, היה סוחר ותלמיד חכם. לאחר פטירתו הדפיס אחיו, הרב אריה ליב, את ספרו "שנות חיים" (למברג תר"ס-תרס"א). אח נוסף הוא הרב שמחה ברודא (תרי"ב-תרנ"ח). לרב ברודא ולרעייתו חנה שני בנים: מרדכי זאב ברוידא, ומיכאל. חרף העובדה שבניו לא קיימו אורח חיים דתי, התייחס אליהם "באהבה רבה".
יונוס-בק יבקורוב
יונוס בק-יבקורוב (באינגושטית: Евкурнаькъан Баматгири Юнусбек) הוא מדינאי רוסי ממוצא אינגושטי, סגן שר ההגנה של רוסיה, שבעבר כיהן במשך 11 שנה כראש רפובליקת אינגושטיה.
יבקורוב שירת כצנחן בצבא רוסיה ונשלח למשימות בצ'צ'ניה במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ושירת בקוסובו בקיץ 1999 ועל שירותו זכה לעיטור גיבור רוסיה.
צפון הקווקז הוא אזור ייחודי ברוסיה, שבו ישנה השפעה רבה ליחסים בין השבטים והעמים החיים שם. לכן, הממשלה הפדרלית חותרת למנות אנשים ברפובליקות ההרריות שאין להם קשר הדוק עם האליטה המקומית ויכולים להתייצב כנגד כל מחלוקת שעולה ופועלים למנוע ניגוד עניינים בין הקבוצות היריבות באזור. מסיבה זו הוא מונה באוקטובר 2008 לראש הרפובליקה של אינגושטיה על מנת לסייע במאבק בבדלנים בצפון הקווקז. ביוני 2009 נפצע קשה בפיגוע מכונית תופת בעיר נזראן. באוקטובר 2011 שוב היה למטרה של ארגוני הטרור, אך שוב נשאר בחיים. לבסוף הודיע על פרישתו מהתפקיד ביוני 2019, לאחר 11 שנות שלטון ברפובליקה.
ביוגרפיה
יבקורוב נולד למשפחה גדולה במשפחה אינגושטית במוצאה ממחוז פריגורודני שבצפון אוסטיה. בסך הכל יש לו שישה אחים וחמש אחיות. כילד גדל בכפר אנגושה, קיבל השכלה תיכונית כללית בפנימייה בבסלאן ושירת בצבא הסובייטי.
שירותו הצבאי
בשנת 1982, התחיל שירות צבאי בחיל הנחתים של צי האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן נקלט בבית הספר לצניחה בעיר ריאזאן.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, ב-1989, הוא נכנס לשירות ביחידת המשמר המוטסת שבביילורוס. הוא הוסמך באקדמיה הצבאית על שם פרונזה בשנת 1997.
יבקורוב השתתף במספר פעולות לחימה. בדרגת רב-סרן הוא מילא תפקידים של שמירה על השלום כחלק מהכוחות הרוסיים בבוסניה ב-1999 ולחם בקרב על שדה התעופה של פרישטינה. שבזכותו הוענק לו עיטור ממשלתי. על פי כמה דיווחים, כוח של 18 אנשי הכוחות המיוחדים של הגה-אר-או השתלט על שדה התעופה בסיוע הכוחות העיקריים של הצנחנים.
הוא קודם לדרגת סגן אלוף והשתתף בשלבים הראשונים של מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הוא גילה שוב ושוב אומץ אישי ויוזמה בניהול מבצעים צבאיים, כאשר בתפקידו כמפקד גדוד משמר, הסדיר את שחרורם של שנים-עשר חיילים רוסים מהשבי הצ'צ'ני.
מעשיו לא נעלמו מעיני מפקדיו ובשנת 2000 הוענק לו עיטור גיבור רוסיה.
מהצבא לפוליטיקה
בשנת 2001 נכנס ללימודים באקדמיה של המטה הכללי, שבסיומם נשלח למחוז הצבאי של אוראל, בו שירת עד 2008.
בתקופה זו, באינגושטיה, התלקח סכסוך של ממש שאיים להפוך לעימות מזוין אמיתי. המצב החמיר לנוכח עיבוי נוכחותה של מחתרת איסלאמית קיצונית.
מוראט זיאזיקוב, שכיהן כראש הרפובליקה פורש והממשל הפדרלי מקבל החלטה למנות לתפקיד נשיא אינגושטיה את יונוס-בק יבקורוב, היות שהוא לא היה חבר בשום ארגון ושבט אתני והיה צורך בדמות נייטרלית בהנהגת הרפובליקה.
טקס השבעתו היה צנוע ולא חגיגי והוא הסביר זאת ברצונו לחסוך בעלויות. הנשיא החדש של אינגושטיה ערך את המפגש הראשון עם אזרחי הרפובליקה במסגד המרכזי בעיר נזראן. כאן הוא החל לעודד את האליטה לתמוך בו בעת ביצוע תפקידו כראש הרפובליקה.
ראש רפובליקת אינגושטיה
לאחר מינויו באוקטובר 2008, פעל למגר את השחיתות במחוז ולהיאבק בארגונים הבדלניים, אך הסכנה הגדולה ביותר שציפתה לו בשירות המדינה, הייתה ניסיון הרצח בשנת 2009 כאשר שיירתו הותקפה בעיר נזראן. שיירת ראש הרפובליקה האינגושטית הותקפה על ידי מכונית מלאה בחומר נפץ. כתוצאה מהפיגוע נהרג אחד המאבטחים של ראש הרפובליקה. יבקורוב עצמו, אחיו, ואנשי שירות הביטחון נפצעו קשה. למרות כל זאת, הוא הצליח לאחר זמן מה הצליח להתגבר על כל הקשיים וחזר למלא את תפקידו.
בשנת 2011 נעשה ניסיון התנקשות נוסף, ויבקורוב נפצע שוב. רק לאחר סיומה הרשמי של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, נרגעו הרוחות והוא הרשה לעצמו לפעול לייצוב המצב במחוז, תוך מאבק בבדלנות, בשחיתות ובשיפור אורח החיים בעידן שאחרי הרגיעה היחסית.
ברם, ביוני 2019, הצהיר כי נכשל להשיג שלווה וביטחון כלכלי לתושבים והצהיר על התפטרותו.
סגן שר ההגנה
ביולי 2019 מונה לתפקיד המשנה לשר ההגנה של רוסיה.
שלמנאסר החמישי
שַׁלְמַנְאֶסֶר הַחֲמִישִׁי (באכדית: שׁוּלְמָנוּ-אָשָׁרִיד) היה מלך האימפריה האשורית החדשה מ-727 עד 722 לפנה"ס, היה בנו ויורשו של תגלת פלאסר השלישי.
ביוגרפיה
שמו המקורי היה אולוליו, אך שמו המלכותי היה שלמנאסר. בימי אביו שימש כמושל זימירה שבפניקיה. עלה לשלטון בכ"ה בטבת בשנת 727 לפנה"ס.
נגד צור
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על מנאנדרוס, כתב שבארכיוני צור נכתב שבימי שלטון מלך צור אלולאיוס (הוא כנראה לולי בכתובות האשוריות), ששלט בימי שלמנאסר, הפליג מלך צור לכתים (בני העיר כתי) שמרדו בו והכפיפם למרותו. שלמנאסר כבש את ארם ופיניקיה, ואחרי זמן מה התמרדו צידון, עכו והחלק היבשתי של צור, הנקרא ביוונית פאלאיטירוס. משלא נכנעו הצורים, חזק המלך ללחום בהם, והפיניקים שנכנעו לשלמנאסר נתנו לו שישים אניות מלחמה ושמונה מאות איש להשיטן; וכשיצאו הצורים בשתים עשרה אניות ואניות האויב התפזרו, לקחו הצורים בשבי חמש מאות איש, וכך עלתה קרנם של הצורים. אך שלמנאסר חסם את מקורות המים של העיר, ובזכות בורות המים שחפרו הצורים נמשך המצור חמש שנים.
נגד שומרון
ניצחון הצורים וירידת קרנו של שלמנאסר, היו כנראה הסיבה לכך שהושע בן אלה מלך ישראל החליט אף הוא למרוד במלך אשור בשנת 724 לפנה"ס, וכרת ברית עם סוא מלך מצרים והפסיק להעלות מס למלך אשור. המצרים לא באו לעזרת הושע ושלמנאסר עלה על שומרון. בתעודה בבלית שנערכה ב ומכונה "הכרוניקון הבבלי", נכתב כי שלמנאסר "הרס את העיר שָמֵָרֵיִן" (צורה הקרובה לצורה הארמית של השם "שומרון"). עם זאת, בכתובות סרגון השני, ששלט אחריו, טוען סרגון כי הוא עצמו צר על שומרון וכבש אותה. לדעת חיים תדמור, נראה כי מיד אחרי כיבושה, מת שלמנאסר, אולי נהרג במהלך מרד שפרץ באשור, וייתכן שבשל סיבה זו נסוג הצבא האשורי לארצו בחורף שנת 722/1 לפנה"ס. על כסאו עלה סרגון השני, שככל הנראה הדיח אותו. עם מותו של שלמנאסר, פרץ מרד ברחבי האימפריה האשורית ממערב לנהר הפרת, ובשנת 720 לפנה"ס יצא סרגון השני לדכא את המרידות באזור זה ובין היתר כבש מחדש את שומרון.
הפסוקים בספר מלכים כוללים פעמיים עליה של מלך אשור על שומרון. בעלייה הראשונה הושע משיב לו מנחה, ובפעם השנייה מלך אשור אוסר את הושע ומחריב את שומרון. יעקב קצנשטיין כותב ששלמנאסר עלה פעמיים על שומרון, כנראה בפעמיים שעלה על צור. לעומת זאת, צבי אילן כותב שהדעה המקובלת היא ששלמנאסר עלה על שומרון רק פעם אחת, ושהמנחה שהביא הושע לשלמנאסר היה בשנת עלייתו למלוכה ולא לוותה במסע על שומרון.
סוף ימיו
שלמנאסר מת מוות טבעי או הורעל בי"ב טבת, לפי המקורות האשורים.
פגיעה באוטונומיה
בהקשר של דיני הנזיקין, המונח "פגיעה באוטונומיה" מתייחס לראש הנזק הקובע פיצויים בגין עוגמת הנפש שנגרמה לאדם בגלל ששללו ממנו את האפשרות לבחור. הפגיעה באוטונומיה מופיעה במקרים רבים בהקשר של תביעות רשלנות רפואית, בהם הוכחה רשלנות באי מסירת מידע רלוונטי לידי המטופל או באי קבלת הסכמתו להליך רפואי שעבר, אולם לא הוכח קשר סיבתי עובדתי בין הרשלנות לבין הנזק, בכך שבית המשפט העריך שהנפגע היה בוחר באותה דרך בה פעלו הרופאים ועל כן הנפגע אינו זכאי לפיצוי על נזקיו הפיזיים. הפיצוי על פגיעה באוטונומיה מעניקה לנפגע פיצוי על עצם שלילת הבחירה.
הדוקטרינה של פגיעה באוטונומיה היא חדשה, והוכרה לראשונה בישראל בשנת 1999, בפסק דין "דעקה" של השופט תיאודור אור. פיצוי נפרד על פגיעה באוטונומיה היא כמעט ייחודית לשיטת המשפט הישראלית ובשיטות משפט אחרות היא מוזכרת, אך מוכללת בתוך פיצוי על נזקים אחרים. בתחילה, ניתן בישראל פיצוי נמוך יחסית על הפגיעה באוטונומיה, אולם משנת 2011 הוחל בפסיקת סכומים משמעותיים יותר של מאות אלפי שקלים. השאלה של הכרה בפגיעה באוטונומיה בנפרד מנזק בלתי ממוני טהור אחר, והשאלה האם פגיעה באוטונומיה ראויה לפיצוי על עצם הפגיעה האובייקטיבית או רק כאשר הפגיעה גרמה לנפגע תחושות שליליות, נתונות במחלוקת וטרם הוכרעו.
רקע
באופן מסורתי, הפסיקה בישראל לא הכירה בנזק בלתי ממוני טהור וממילא לא הכירה ב"פגיעה באוטונומיה", שהיא במהותה נזק בלתי ממוני טהור, כנזק בר פיצוי. גישה זאת השתנתה בפסק-דין גורדון שניתן בשנת 1985, בו נקבע שהגדרת הנזק בפקודת הנזיקין כוללת גם נזק בלתי ממוני טהור.
הכרה בראש נזק של פגיעה באוטונומיה
ראש הנזק של פגיעה באוטונומיה הופיע בפסיקה הישראלית לראשונה בשנת 1999 בפסק הדין בעניין דעקה, בו נדון עניינה של אישה אשר סבלה מדפורמציה בכף רגלה והגיעה לבית החולים במטרה לעבור ניתוח לתיקון הדפורמציה. במהלך ההכנה לניתוח ולאחר שכבר הורדמה והייתה מטושטשת, התעורר חשש לגידול בכתפה. במצבה המטושטש הוחתמה האישה על הסכמה לביצוע ביופסיה, אשר בוצע וגרם לכתפה של האישה נזק. ברב של חמישה שופטים נקבע שהאישה הייתה מסכימה לביופסיה אילו נתבקשה כנדרש, ועל כן הרופא אינו אשם בנזקים שנגרמו לה כתוצאה מהניתוח. אולם השופט תיאודור אור חידש שאי-קבלת הסכמתה של האישה לביצוע הביופסיה פגעה באוטונומיה שלה ובכך נגרם לה נזק. עוד קבע השופט אור כי אין לצפות להוכחה מדויקת של שיעור הנזק, אלא ניתן להסתפק בהערכת גודלו בהתבסס על מידת הפגיעה ברגשות הפרט בנסיבות העניין בשילוב עם ניסיון החיים של השופט. באותו פסק דין דנו בעניין גם השופטת טובה שטרסברג-כהן, אשר הביעה תמיכה בהכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק נפרד ודורית ביניש אשר הסתייגה מכך, לאור דעתה שהיה ראוי לפסוק לתובעת פיצוי מלא על נזקיה.
הפסיקה פיתחה את רעיון הפגיעה באוטונומיה במספר כיוונים. בפרשת הסיליקון בחלב תבע אחד מצרכני החלב העמיד של תנובה פיצויי השבה בגין הכסף ששילם על החלב וכן פיצוי בגין עוגמת נפש שנגרמה לו כתוצאה מהפגיעה באוטונומיה שלו בכך שבגלל שלא ידע על החדרת הסיליקון לחלב נשללה ממנו הזכות לבחור האם לצרוך את החלב. בית המשפט העליון אישר ברב דעות את ההכרה בתביעה כתובענה ייצוגית ובכך נסללה הדרך להכרה בתובענות ייצוגיות בעקבות פגיעה באוטונומיה.
בפסק הדין ויינשטיין נ' ברגמן. נקבע לאדם שעבר ניתוח לתיקון הראייה בלייזר בלא שניתן לו הסבר ראוי על הסיכונים, פיצוי בגין פגיעה באוטונומיה, לאחר שבית המשפט קבע שלא היה קשר בין הניתוח לנזק. הסבירה השופטת מרים נאור:
סימן קריאה
סימן קריאה ("!") הוא סימן פיסוק המסמן את סופו של משפט, לרוב משפט קריאה או ציווי. במקלדת הסימן נמצא על אותו המקש עם הספרה 1, ומתקבל על ידי.
פגיעה באוטונומיה
הכרה בראש נזק של פגיעה באוטונומיה
דוקטרינת הפגיעה באוטונומיה חלחלה לערכאות נמוכות יותר וגם לתחומים אחרים, כמו סרבנות גט ושידול לזנות, בהם הוא נמנה בין מספר עילות המזכות את הנפגעת בפיצוי.
סימן קריאה
שימושים
דוגמה לציווי: דוגמה למשפט קריאה:
פגיעה באוטונומיה
עליית מדרגה
בתחילה, ניתן בישראל פיצוי נמוך יחסית על הפגיעה באוטונומיה, מתוקף היותה נזק לא ממוני, אולם כבר בשנת 2005 פסקה השופטת מרים נאור פיצוי של 150,000 ש"ח. בפברואר 2011, בפסק דין של השופט ניל הנדל, נקבע פיצוי של 250,000 שקלים על פגיעה באוטונומיה, במקרה בו רופא לא שיתף את ההורים בכל המידע הרלוונטי במהלך הריון ונולדה ילדה בעלת תסמונת דאון. בפסק דין זה נקבע שאין לתת פיצוי סמלי בלבד בגין פגיעה באוטונומיה. מאז נתנו פסקי דין לא מעטים שהעניקו פיצוי של מאות אלפי שקלים על פגיעה באוטונומיה.
סימן קריאה
שימושים
סימן קריאה יופיע גם כאשר מציינים דיבור ישיר, לדוגמה:
פגיעה באוטונומיה
עליית מדרגה
היו שסברו כי ההסבר ל"קפיצה הגדולה" בגובה הפיצוי בפסק דין זה בהשוואה למרבית פסקי הדין שקדמו לו, הוא ביטול ההלכה המאפשרת מתן פיצוי לפי גובה ההסתברות בפרשת עדן מלול, ורצונו של בית המשפט באמצעי אחר שיאפשר לו פסיקת פיצוי לנפגע שסבל נזק גוף שאינו ניתן לפיצוי בדרכים הרגילות. ביולי 2011 נקבע תקדים נוסף בנוגע לפגיעה באוטונומיה, כאשר השופט אליעזר ריבלין, בהסכמת השופט יורם דנציגר, פסק פיצויים נפרדים ומשמעותיים על פגיעה באוטונומיה בנוסף לפיצויים על נזק בלתי ממוני טהור, לאלמנה אשר המכון לרפואה משפטית ניתח את גופת בעלה באופן שפגע באופן חמור ברגשותיה, וזאת ללא שניתנה לה האפשרות המושכלת לבחור האם לבצע את הנתיחה ובאיזה אופן. לפסק הדין התנגד בחריפות השופט יצחק עמית. בקשה לדיון נוסף נדחתה על ידי נשיאת בית המשפט, דורית ביניש, בנימוק שהשאלה של פיצוי נפרד על פגיעה באוטונומיה פתוחה ותתברר במקרים אחרים בעתיד.
סימן קריאה
שימושים
אך לא בדיבור עקיף: "עמדה זו מקובלת על לא פחות מ-75% (!) מן הנשאלים."
פגיעה באוטונומיה
עליית מדרגה
בפרשת הסיליקון בחלב הפכו שלושה שופטי בית המשפט העליון החלטה של בית המשפט המחוזי שהעניק פיצוי לכל מי ששתה חלב עמיד בגלל הפגיעה האובייקטיבית באוטונומיה שלו, וקבעו שהפיצוי על פגיעה באוטונומיה תנתן רק למי שחש באופן סובייקטיבי תחושות שליליות בעקבות הפגיעה באוטונומיה. סיכם את העמדה הזאת השופט יצחק עמית בכותבו:
סימן קריאה
מקור הסימן
מקורו של הסימן במילה הלטינית "io" – שהיא קריאת שמחה. הסימן התהווה כשהאות "i" החלה להיכתב מעל האות "o".
פגיעה באוטונומיה
עליית מדרגה
בקשה לדיון נוסף נדחתה על ידי נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, תוך שהוא משאיר את השאלה פתוחה להכרעה עתידית.
סימן קריאה
סימן תמיהה ״?!״
לעיתים מסיימים משפט בסימן שאלה ולאחריו סימן קריאה, דבר הנקרא "סימן תמיהה". תפקידו של סימן התמיהה הוא להבהיר שהשאלה שהוא בסופה היא שאלה רטורית.
פגיעה באוטונומיה
גורמים להתפתחות ההכרה בפגיעה באוטונומיה
שלושה גורמים במשפט הישראלי שאירעו בין 1985–1999 הועלו כהסבר להתפתחות ההכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק עצמאי:
ניקוד
המונח נִקּוּד מתאר הוספת סימנים מתחת לאותיות, מעליהן או בתוכן, לצורך ייצוג תנועות או להבחנה דיאקריטית. משתמשים במונח זה בעיקר ביחס לשפות עברית, ארמית וערבית. השימוש בניקוד החל בימי הביניים, בקרב מדקדקים נוצרים סורים; ואומץ מאוחר יותר בידי בעלי המסורה. מקובל להניח שהסיבה לפיתוח שיטות הניקוד בשפות השונות היא החשש שמסורת ההגייה של טקסטים מקודשים, כגון המקרא – שעד אז הועברה בעל פה, לא תשתמר אם לא תקובע בכתב
בשל נסיבות היסטוריות, בעברית בת ימינו משתמשים בסימנים הגרפיים של שיטת ניקוד אחת (השיטה הטברנית) כדי לסמן את ההגייה העומדת מאחורי שיטת ניקוד אחרת (השיטה הארצישראלית). המשמעות היא שיש חוסר התאמה בין ההגייה לבין השיטה לסימונה.
הניקוד בעברית ובארמית יהודית
מקורו המאוחר של הניקוד ברור מהיעדרו בטקסטים מקראיים ממדבר יהודה. אבל מימי קדם יהודים כנוצרים האמינו במוצאה האלוהי של קריאת האותיות. היעדר הניקוד פוצה בחלקו בשימוש יתר באמות קריאה וכן בקריאה בציבור. בכל זאת, יש והבדלים בין נוסח המקרא לבין תרגום השבעים, כדוגמה, אינם משקפים אלא את קיומם של אופני קריאה שונים של הטקסט המקראי. בימי הביניים, בעולם היהודי התקיימו בעברית ארבע שיטות ניקוד זו לצד זו: הַטַּבְרָנִית, הבבלית, הארצישראלית, והארצישראלית-טברנית. שיטות אלו נבדלות לרוב בצורותיהן הגרפיות; וכן במאפיינים בלשניים הקשורים לוו, ליוד ושווא ולתכנים הפונולוגיים של התנועות. הן שימשו בעיקר לניקוד הטקסט המקראי, אך גם לניקוד טקסטים של משנה, תלמוד, ותרגומים לארמית למקרא. השיטה הטברנית נתפסה כמדויקת ביותר, ודחקה את רגלי שלוש השיטות האחרות. במקביל לשיטות הניקוד היהודיות פיתחו השומרונים שיטת ניקוד משלהם, שיטת הניקוד השומרונית, המשקפת את הגיית העברית והארמית בפיהם.
הניקוד הטברני
שיטת הניקוד הטברני (התחתון) מייצגת את הגיית הטקסט המקראי בפי יהודי העיר טבריה בראשית ימי הביניים. מערכת ניקוד זו הומצאה כפי הנראה סביב המאה ה-8 לספירה, וסימניה משמשים גם בעברית בת ימינו (אם כי כלליהם ומשמעותם שונה במקצת). בסופו של דבר, נדחתה שיטת הניקוד של בן נפתלי והתקבלה זאת של אהרון בן משה בן אשר; המשתקפת בכתר ארם צובא.
השיטה כוללת את מערכת הסימנים הבאים
הניקוד הבבלי
שיטת הניקוד הבבלית מייצגת את ההגייה של יהודי בבל בימי הביניים. מסורת ההגייה זו המשיכה להתקיים, בשינויים קלים, בפי יהודי תימן. המאפיין העיקרי שלה הוא מערכת של שש תנועות - ולא שבע כבהגייה הטברנית.
הניקוד הבבלי כולל שבעה סימנים: שישה סימנים עבור שש התנועות, ועוד סימן עבור השווא. כמו כן כוללת השיטה סימנים נוספים בדומה לדגש, לרפה ולמפיק הטברניים. רוב הסימנים נוצרו מאותיות זעירות, שנכתבו מעל האותיות שבטקסט.
בנוסף לכתבי יד מקראיים בניקוד בבלי, יש בידינו גם חיבורים של ספרות חז"ל (משנה, תלמוד ומדרש) ושל התרגומים הארמיים (תרגום אונקלוס ותרגום יונתן) בניקוד זה. כתבי היד של התרגום הארמי המנוקדים ניקוד בבלי נחשבים למדויקים ביותר.
הניקוד הארצישראלי
הניקוד הארצישראלי הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל בראשית ימי הביניים. שיטת הניקוד הארצישראלית התגלתה בסוף המאה ה-19, כאשר קטעים בניקוד זה נמצאו בגניזת קהיר. סימני הניקוד הארצישראליים כתובים מעל לאות, בדומה לשיטת הניקוד הבבלית, ובשונה משיטת הניקוד הטברנית. סוגיות מרכזיות בתיאור שיטה זו עדיין שנויות במחלוקת בקרב החוקרים.
הניקוד הארצישראלי-טברני
הניקוד הארצישראלי-טברני הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה, במהלך ימי הביניים.
שיטת ניקוד זו עושה שימוש בסימנים הגרפיים של שיטת הניקוד הטברנית כדי לשקף את ההגייה הארצישראלית (הדומה להגייה הספרדית), במקום את ההגייה הטברנית. לכן, אף על פי שהסימנים הגרפיים זהים, ההגייה המשתקפת מהם שונה מזו שבשיטה הטברנית. השיטה שימשה, החל במאה ה-9, לניקוד המקרא, המשנה והתרגומים הארמיים למקרא (תרגום אונקלוס לתורה, תרגום יונתן לנביאים ותרגום כתובים). שימוש נפוץ נוסף הוא בסידורי תפילה ובמחזורים אשכנזיים בימי הביניים המוקדמים.
הניקוד השומרוני
השומרונים הם עדה דתית, היושבת בארץ ישראל למעלה מאלפיים שנה. העברית בפיהם בעת קריאת התורה או בתפילותיהם שונה באופן מהותי מהעברית היהודית לניביה. במהלך הדורות המציאו מדקדקים שומרונים סימנים שונים על מנת לסייע בקריאת התורה על פי ההגייה השומרונית, אם כי סימנים אלו מעולם לא הגיעו לכלל שיטה אחידה וכוללת כבשיטות הניקוד היהודיות.
כתבי יד שומרוניים שונים מציגים סימני ניקוד שונים. סימנים אלו משקפים את התנועות העיקריות בשומרונית (a, å, ă, e, i, o/u), ואת המכפל ("דגש חזק"). כמו כן הומצא סימן מיוחד עבור הגיית העיצור ע' עם תנועת a.
הניקוד בעברית בת ימינו
בעברית בת ימינו משמשת שיטת ניקוד חדשה המבוססת על הניקוד הטברני שבו מנוקד התנ"ך, אבל פשוטה יותר בצורה מכוונת. הניקוד משמש לשתי מטרות עיקריות: לסייע למי שמתקשה בשפה, וכן כאשר יש חשש שהקורא לא יידע לקרוא נכון את המילה, בין אם משום שהמילה אינה מוכרת (כגון במילים זרות) ובין אם משום שללא ניקוד המילה נכתבת באופן זהה למילה אחרת. בעברית בת ימינו הניקוד משמש בעיקר בקריאה בספרי המקרא, בתלמוד, זוהר וספרים רבים מארון הספרים היהודי וכן בעולם השירה המודרני ובספרי ילדים. הטקסטים היום יומיים, כמו עיתונים, אתרי אינטרנט וספרות חדשה, לרוב אינם כוללים את סימני הניקוד אלא במילים מסוימות היכולות להיקרא במספר טעמים.
בעברית בת ימינו ישנן חמש תנועות שונות, אך בניקוד יש סימנים לאחת עשרה תנועות שונות (המשקפים את ההגייה הטברנית הקדומה). עודפות זו יוצרת מצב שבו באופן יחסי קל ללמוד את קריאת סימני הניקוד, אך הצבתם דורשת ידע נרחב, והיא נעשית בדרך כלל על ידי אנשי מקצוע.
הניקוד בארמית נוצרית (סורית)
מרכז|ממוזער|500px|טקסט מקביל בניקוד נסטוריאני (ימין) ויעקוביטי (שמאל). מתוך "תולדות משה הקדוש".
המדקדקים הנוצרים הסורים הם למעשה הראשונים שהשתמשו בניקוד הטקסט המקראי, כנראה בהשפעת טקסטים יווניים, אשר כללו סימנים שנועדו להבהרת ההגייה.
השלב הראשון בהתפתחות הניקוד הסורי מתבטא בקיומה של נקודה דיאקריטית, שבאה להבחין בין הומוגרפים. למשל: נקודה מעל המילה ܡܢ ציינה את ההגייה man "מה, מי", בעוד שנקודה מתחת המילה ציינה את ההגייה men "מִן". (משערים שנקודה מעין זו התקיימה גם בעברית, והיא המקור למונחים "מלעיל" ו"מלרע".)
בראשית ימי הביניים פיתחו הסורים שיטת ניקוד המשקפת הגייה בעלת שבע תנועות. סימנים אלו מורכבים מנקודות שהוצבו באופנים שונים מעל או מתחת לאות. שיטה זו מאפיינת את הענף המזרחי של הסורית, ונקראת "ניקוד נסטוריאני".
מעט מאוחר יותר התפתחה שיטת ניקוד נוספת המשקפת את ההגייה של הענף המערבי של הסורית. הגייה זו היא בעלת חמש פונמות. בשיטת ניקוד זו, המכונה "ניקוד יעקוביטי", הוספו אותיות יווניות מעל או מתחת לאות הרלוונטית.
הניקוד בערבית
הניקוד בערבית הומצא בסוף המאה ה-7 או בתחילת המאה ה-8 כדי לשמר את מסורת ההגייה של הקוראן. סימני הניקוד הראשונים היו נקודות, בדרך כלל אדומות, שהוספו מעל, מתחת או לאחר האות כדי לציין את התנועות i, a ו-u בהתאמה.
במאה ה-9 התגבשה צורת הסימנים כפי שהם מוכרים לנו כיום: קו מעל האות לציון תנועת a (פַתחַה), קו מתחת לאות לציון תנועת i (כַּסרָה), ואות و קטנה מעל האות לציון תנועת u (צַ'מָּה). סימנים אלו מוכפלים כדי לסמן תנווין (הוספת העיצור n לאחר תנועה סופית). חמישה סימנים נוספים שהתגבשו באותה עת הם "סֻכּוּן" (לציון העדר תנועה), "המזה" (לציון פוצץ סדקי), "מדה" (בדרך כלל לציון עיצור /:ʔa/), "שַׁדָּה" (לציון הכפלת עיצור), "וַצלָה" (לציון אליף שותקת) ואליף תלויה (לסימון תנועת /a:/ ארוכה).
בדורות האחרונים, עקב השתכללות הדפוס, החלו חכמי תורת הקריאה בקוראן להוציא מהדורות שבהן מסומנת ההגייה הנכונה באמצעות שימוש בצבעים: לכל קטגוריית שינויי הגייה יש צבע משלה, והאות נדפסת בצבע המתאים כדי לסמן את השינוי שחל בה (ראו תמונה משמאל). זהו למעשה ניקוד מודרני שבו במקום הוספת סימנים בסמוך לאות הרלוונטית משתמשים בצביעת אותה אות.
סימן קריאה
סימן קריאה הפוך
בספרדית יש להתחיל משפט קריאה או ציווי בסימן קריאה הפוך ולסיימו בסימן קריאה רגיל. אותו הדבר נכון לגבי סימן שאלה. המטרה היא שהקורא יוכל לזהות את סוג המשפט בטרם יקרא אותו. לדוגמה:
שימושים לא נכונים בסימן הקריאה
הפיסוק התקין כולל שילוש של סימן הקריאה; הצורות "!" ו־"!!!" הן תקינות. עם זאת, לעיתים סימן קריאה מופיע פעמיים – "!!", או ארבע פעמים ויותר ברצף. לרוב העניין נעשה לשם הקצנת רגשות ודעות. הכפלה שגויה של סימני הקריאה הפכה לסמל לכתיבה עילגת. במקלדת הסימן נמצא על אותו המקש עם הספרה 1, ומתקבל על ידי לחיצה על כפתור ה־shift ועל המקש הנ"ל, ולכן הכפלת סימן הקריאה גורמת לעיתים לכתיבת הספרה 1 בטעות, כמו בביטוי שולת!!!1.
פרסום ושימוש בשמות
השימוש בסימן קריאה נפוץ בפרסום, לדוגמה: בשמו של האתר וואלה!. באנגליה קרויה עיר בשם וסטוורד הו! (באנגלית: "מערבה!") על שמו של הספר בשם זה של צ'ארלס קינגסלי. בקוויבק ישנה עיירה הקרויה בשם סן לואי דו הא! הא!, אשר בשמה הרשמי שני סימני קריאה. במספר שמות של מחזות זמר, ובהם המחזות הידועים "אוקלהומה!" ו"הו! כלכותה!", מצויים סימני קריאה. סימן קריאה נמצא גם בשם האלבום של הביטלס, "Help!", שקרוי על שם שיר הנושא שלו, ואף מהווה את הפסקול של סרט בשם זה; וכן בשמו של העיתון ישראל הי!ם – שבו סימן הקריאה מחליף את האות ו בשל דמיון בצורתם.
באלפבית הפונטי הבינלאומי
באלפבית הפונטי הבינלאומי סימן הקריאה מציין עיצור בתר מכתשי, מצוץ בשפות חויחוי ובושמנית.
תמרורים
סימן קריאה משמש לסמל סכנה. תמרור המסמל סכנה בלתי צפויה הוא משולש המכיל בתוכו סימן קריאה. בארצות הברית נפוץ תמרור צהוב ועליו סימן קריאה שחור. באירופה ובישראל משולש אדום ובו סימן קריאה שחור על רקע לבן.
מתמטיקה
בלוגיקה המתמטית, כאשר הוא סמוך לכמת 'קיים', שסימנו \ \exists, סימן הקריאה מציין 'קיים ויחיד'. לדוגמה, במערכת פאנו, הפסוק "קיים מספר יחיד שקטן מ־2" ייכתב כך:, או בקיצור.
ספרי הנפשה
בספרי הנפשה (קומיקס) נוהגים לצייר סימני קריאה לצדי ראשה של דמות כלשהי לציון הפתעה.
שחמט
במשחק השחמט, סימן קריאה אחד: "!" מסמן מהלך טוב, ושני סימני קריאה ("!!") מסמנים מהלך מצוין. גם לסימן התמיהה יש שימוש בשחמט (לפירוט נוסף ראו רישום מהלכים בשחמט).
פגיעה באוטונומיה
האוטונומיה של הפרט כזכות חוקתית
חקיקת חוקי היסוד בשנת 92' והכרזתם כעליונים נורמטיבית בפסק הדין בעניין בנק המזרחי, מיסדה את הזכות לכבוד כחלק מחוקתה המטריאלית של מדינת ישראל. בית המשפט העליון קבע כי יש לפרש חוקים קיימים בהתאם לעקרונות כבוד האדם וחירותו והחיל זכות זאת בתחומים שונים, בהם בדיני המעצרים, דיני הכשרות המשפטית והזכות לקיום מינימלי עקרון הזכות לכבוד הוחל לא רק בתחום החוקתי-מנהלי, אלא גם בתחום המשפט הפרטי.
אחד התחומים עליו הוחל הזכות לכבוד הוא הזכות לאוטונומיה, זכותו של אדם לפעול בדרך שנראית לו כטובה ביותר עבורו. ועוד יותר מכך לקבל בעצמו את ההחלטות הנוגעות לגופו. ניתן לטעון כי גם הזכות לאוטונומיה היא זכות מסגרת, המשמשת בסיס לגזירת זכותו של האדם שיעזבוהו לנפשו וכפועל יוצא, זכותו למנוע התערבות בגופו ללא הסכמתו.
התפתחות דוקטרינת ההסכמה מדעת בפסיקה
הגם שהדרישה להסכמה הופיעה בפסיקה הישראלית עוד בשנות ה-60, היקפה של החובה כדורשת הצגת הסיכונים הרלוונטיים והגישה השוללת את פרקטיקת "הרופא הסביר" ושמה דגש על זכות החולה לאוטונומיה התפתחה עם השנים. ללא התפתחות זאת, המכירה בחובה של קבלת הסכמה מדעת, לא היה ניתן לגבש עוולה של "פגיעה באוטונומיה" בהליך רפואי.
הרחבת החקיקה השיפוטית בדיני הנזיקין
במשך תקופה ארוכה דיני הנזיקין פותחו בעיקר על ידי המחוקק בהכירו בעוולות חדשות באמצעות חקיקת חוק לשון הרע, חוק מוצרים פגומים ועוד. אולם, עם הזמן, קרנה של הגישה המשפטית הפורמליסטית ירד ואת מקומה תפסה הגישה המדגישה את המימד הערכי של הפסיקה. גישה זו התמקדה לא רק בפתרון הסכסוך הקונקרטי הניצב מול בית המשפט, אלא התיימרה לעצב מדיניות חברתית כוללת יותר. ניתן לזהות את אותותיה של גישה זו, אשר אימצה קו פסיקתי אקטיביסטי באופן יחסי, בכל תחומי המשפט הישראלי בשנים האחרונות, החל מהתחום החוקתי, דרך התחום המינהלי ועד התחום האזרחי. בהקשר זה ניתן לציין שדומה כי דיני הנזיקין הם התחום האידיאלי ליצירה שיפוטית, שכן בתחום זה לא נפגעות זכויות אינדייווידואליות קלאסיות (בניגוד למשל לתחום הפלילי או לדיני הקניין), התרופות הן גמישות וניתן לקדם בקלות יחסית יעדים חברתיים כגון הרתעה, חינוך ופיזור נזק.
יתרה מכך, באותן שנים, האיזון בין יציבות הדין והצורך בפיתוח נזיקי התחיל לנטות יותר לכיוון הפיתוח. מקובל כי שאלת ההכרה בפיצוי בגין ראש נזק חדש היא שאלת מדיניות שיפוטית, במסגרתה על בית המשפט לבחון את היתרונות והחסרונות של ההכרה בראש הנזק החדש. אחד המרכיבים החשובים במשוואה הנ"ל הוא יציבות הדין – זהו המחסום המרכזי המונע פיתוח פסיקתי. אולם, בשנים האחרונות ירד מאוד משקלם של דיני הנזיקין וניתן לזהות מגמה כללית של צמצום השימוש בדיני הנזיקין, תוך החלפתם בהסדרים ביטוחיים. כתוצאה, חשיבות יציבות הדין הנזיקי ירדה (שכן פחות אנשים מסתמכים עליהם) ונראה כי בית המשפט הרגיש נוח יותר לקבוע הלכות חדשות בתחום זה.
אם כבר הוחלט לפתח את דיני הנזיקין בדרך הפסיקה, נראה כי המקום הנוח ביותר לעשות זאת הוא עוולת הרשלנות - היקף עוולה זו הוא נרחב, היא אינה מוגבלת בקטגוריות סגורות וגבולות העוולה נקבעו באופן מסורתית בהתאם לשיקולי מדיניות. ואכן, נראה שעוולת הרשלנות היא דוגמה מובהקת לתחום משפטי בו הורחב שיקול הדעת השיפוטי בשנים האחרונות. כאשר נימוקים אלו משולבים ברצון של בית המשפט להגן על הזכות החוקתית לאוטונומיה של הפרט וכן בצורך לבסס את דוקטרינת ההסכמה מדעת, ניתן להבין כיצד ההין בית המשפט ליצור ראש נזק חדש העוסק בפגיעה באוטונומיה.
משפט משווה
כפי שציינה השופטת ביניש עוד בפרשת דעקה, נראה שהכרה בפגיעה באוטונומיה כראש נזק עצמאי היא ייחודית לפסיקה הישראלית (בפסק דינו בפרשת דעקה מזכיר השופט אור מספר פסקי דין בניסיון לבסס את ההכרה בפגיעה באוטונומיה, אולם, נראה שבפסקי דין אלה ניתן פיצוי בגין נזק נפשי ולא בגין פגיעה באוטונומיה).
הן פרק הנזיקין והן פרק הפיצויים של הצעת חוק דיני ממונות אינם מזכירים ראש נזק של פגיעה באוטונומיה. אולם ההצעה כוללת סעיף רחב הנוגע לנזק לא ממוני, כך שפגיעה באוטונומיה יכולה להחשב ככלולה בסעיף זה.
מבט ביקורתי
שימוש בדוקטרינת הפגיעה באוטונומיה במסגרת נזיקית וספציפית בהקשר של רשלנות רפואית, מעלה מספר שאלות. להלן יפורטו הקשיים והשאלות שמעלה דוקטרינה זו.
שרירותיות בהחלת הדין
כפי שצוין לעיל, ניכרת מגמת התרחבות בדיני הנזיקין שבמסגרתה מוכרים סוגי נזקים אשר עד עתה לא היו ברי פיצוי. נראה כי מגמה זו הגיעה לקיצוניותה עם ההכרה בראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה. אולם, ההתפתחות של דיני הנזיקין איננה סימטרית. בפרשת תמי קרן, למשל, דובר באישה אשר בעקבות רשלנות רפואית לא אובחנה כחולת סרטן במשך קרוב לשנה וחצי. ייתכן שלולא רשלנות הרופאים הסרטן היה מתגלה בשלב מוקדם יותר וניתן היה להציל את האישה. אולם, מכיוון שהסרטן לא התגלה עד שלב מאוחר, האישה נפטרה ובנותיה נאלצו לצפות בגסיסת אמם במשך שש שנים. הבנות לא זכו בפיצויים בגין הנזק הנפשי שנגרם להן, על אף שנראה כי הנזק שלהן קיצוני הרבה יותר מאשר הנזק שנגרם לתובעת בפרשת דעקה או לתובע בפרשת ויינשטיין. נראה כי ניתן לזהות מגמה של בית המשפט בהקשר זה – הפסיקה מוכנה להכיר בקלות בכל נזק הרלוונטי ישירות לפרט, כמעט ללא קשר לחשיבותו, אולם נזהרת מאוד בהכרה בנזקים ממעגל שני. פן נוסף של מגמה ההתרחבות הא-סימטרית הנ"ל ניתן לזהות בהכרה בראשי הנזק בגין אובדן סיכוי או הגברת סיכוי. הפסיקה קבעה כי כאשר פעולה רשלנית מגבירה את הסיכויי לנזק או מקטינה את הסיכוי למנוע נזק, ניתן להעניק על כך פיצוי לניזוק. שוב, מדובר בנזק ממעגל ראשון, הרלוונטי רק לניזוק עצמו.
הגרעין הקשה של אוטונומיה?
היו שטענו שדווקא במקום בו הפגיעה באוטונומיה היא משמעותית ביותר, בטיפול רפואי הנוגע לגופו של האדם, אין באמת סיבה לפצות על הפגיעה באוטונומיה, מכיוון שכאשר אדם ניצב בפני בחירה בין חלופות קשות, גם אם בפועל הבחירה הייתה שלו, לא ניתן להגדיר את הבחירה כאוטונומית, אלא כבחירה שבכפיה. בנוסף, נטען שהמידע שלא סופק למטופל כלל לא היה עוזר לו בגיבוש עמדתו, וממילא אין סיבה לפצותו על כך שהמידע לא סופק.
בקורת נוספת על שימוש בראש הנזק של פגיעה באוטונומיה היא שהיקף המקרים בהם הפגיעה איננה זוטי דברים הוא יחסית מצומצם באופן אשר ספק שמצדיק ראש נזק עצמאי.
תכונות סובייקטיביות - ההקשר הראציונאלי והדרישה להקטנת הנזק
כאשר בית המשפט בוחן את קיומו של קשר סיבתי בין התרשלות לנזק בהקשר של דוקטרינת ההסמכה מדעת, המבחן המקובל הוא "אילו היו שואלים את התובע, האם הוא היה מסכים לפרוצדורה". לו התובע היה מסכים לפרוצדורה, אזי לא מתקיים קשר סיבתי בין ההתרשלות (אי קבלת הרשות לבצע את הפרוצדורה) לבין הנזק (הפגיעה באוטונומיה). אולם, בהקשר זה חשוב להבחין בין שני מובנים של המילה 'אילו'. מובן אחד הוא לשאול אילו התובע היה רציונלי האם הוא היה בוחר את הבחירה 'הנכונה' (בהנחה שהבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את סיכויי ההחלמה שלו). מובן שני הוא לשאול האם התובע הספציפי, אם הוא היה בהכרה באותו רגע, היה בוחר 'נכון'. במקרה כזה אין הנחה שהבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את סיכויי ההחלמה, אלא דווקא כי הבחירה הנכונה היא זו הממקסמת את רווחתו הסובייקטיבית של התובע. במילים אחרות, לאנשים שונים תהיה תשובה שונה לשאלה האם הם יהיו מוכנים לעבור פרוצדורה מסוימת, מכיוון שאנשים שונים מפיקים תועלת מדברים שונים. כפי שצוין לעיל, ייתכן שאדם יחליט מסיבות דתיות שהוא אינו מוכן לקבל על עצמו טיפול רפואי מסוים – משמעות החלטה זו היא שהוא מעדיף שבריאותו תיפגע מאשר שאמונתו תיפגע. הדוגמה הפרדיגמאטית במקרה זה היא חברי כת עדי יהוה, אשר דתם אוסרת עליהם לקבל תרומות דם. חברים רבים בכת מוכנים, במידת הצורך, למות ולא לקבל תרומת דם, על אף שזה אינו הדבר ה-'ראציונאלי' לעשות. להבחנה זו שתי נפקויות מרכזיות – ראשית, היא קשורה לשאלת האדם הסביר ושנית היא קשורה לשאלת הקטנת הנזק וההסתכנות מרצון.
ראשית, לגבי מבחן האדם הסביר. השאלה המרכזית בהקשר זה היא האם יש להתחשב בנתוניו הסובייקטיביים של התובע כאשר בוחנים פעולה דרך האספקלריה של האדם הסביר. שאלה זו נידונה בפסק הדין בעניין אייגר. בפרשה זו דובר בילד צעיר אבל חכם במיוחד, אשר שיחק ברקטת לאו אותה מצא על גג ביתו וכתוצאה מהמשחק הוא נפצע. בפסק הדין נקבע כי מכיוון שהילד היה חכם בצורה חריגה ולכן הבין את הסכנה הגלומה במשחק ברקטה, ניתן לקבוע כי יש לו אשם תורם בהתממשות הנזק ולכן ניתן להקטין את הפיצויים המגיעים לו. במילים אחרות, יש להתחשב בתכונותיו הסובייקטיביות של הפרט בבואנו לבחון האם התרחשות מסוימת היא סבירה. לכן, נראה הגיוני לקבוע כי כאשר אנו בוחנים האם אדם התובע בעילת הסכמה מדעת היה מסכים לפרוצדורה מסוימת עלינו להתחשב גם באמונותיו הסובייקטיביות. המשמעות היא שבמקרה של עדי יהוה, נהיה חייבים לקבוע כי גם אם האדם הסביר 'האובייקטיבי' היה מוכן לקבל את תרומת הדם, האדם הסביר בנעליו של התובע לא היה מוכן לקבל את הדם. כתוצאה, אם רופא יבצע פעולה 'סבירה' בגופו של עד יהוה, פעולה שכביכול מנתקת את הקשר הסיבתי בין ההתרשלות לבין הנזק, נראה שבכל זאת נאלץ לפצות את הפציינט בגין הפגיעה באוטונומיה שלו.
צידו השני של המטבע בהקשר זה הוא חובתו של הניזוק להקטין במידת האפשר את הנזק שגרם לו המזיק. בפסק הדין בעניין גולדפרב נידונה השאלה עד כמה חייב הניזוק להקטין את ניזקו. באותה פרשה דובר על אדם שנפגע בתאונת דרכים אשר בעקבותיה הוא נאלץ לעבור ניתוח ברגלו. במהלך הניתוח הותקן מסמר ברגלו, אולם במקום לשפר את מצבו, המסמר גרם לו לכאבים. ניתן היה להסיר את המסמר וכך לצמצם את הנזק, אולם הניזוק לא הסכים לעשות זאת. בפרשה זו קבע בית המשפט כי ניתן לחייב ניזוק לבצע פרוצדורה המקטינה את נזקו (וזאת בתלות בפרמטרים כגון סיכון, סיכויי הצלחה וכאב וסבל). אולם, ייתכן כי ההכרה בראש הנזק העוסק בפגיעה באוטונומיה מסייגת את הלכת גולדפרב. אם בית המשפט מחייב את הניזוק לבצע פרוצדורה בה הוא אינו מעוניין, ניתן לטעון כי האוטונומיה של הניזוק נפגעת ולכן אין מקום להקטין את פיצוייו. אם ניקח לדוגמה את המצב העובדתי של פרשת גולדפרב, ייתכן כי העובדה שמחייבים את הניזוק לעבור פרוצדורה להסרת בורג מרגלו יוצרת נזק גדול יותר לניזוק כתוצאה מהפגיעה באוטונומיה שלו מאשר הנזק הנגרם לו מכך שהבורג נמצא ברגלו וגורם לו כאבים. כתוצאה, סירובו של הניזוק לבצע את הפרוצדורה מהווה בעצם הקטנת נזק. אולם, על אף שמבחינה לוגית טיעון זה מחזיק מים, נראה כי ברוב המקרים בית המשפט לא יהיה מוכן להסכים כי החיוב לבצע פרוצדורה יוצר פגיעה גדולה יותר מאשר השארת המצב כמות שהו.
סימן קריאה
כתוביות לכבדי שמיעה
בכתוביות לכבדי שמיעה (בעיקר ב־DVD) נוהגים לעיתים להשתמש בסימן קריאה בתוך סוגריים (!) בסוף משפט שנאמר באירוניה (עבור מי שאינו שומע את האינטונציה ועלול לפרש אותו מילולית).