cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וני גרינווד
קריירת סולו, פסקולים, ועבודות תזמור
בשנת 2008, כתב גרינווד את מוזיקת הנושא למערכון פיילוט של אדם בוקסטון בשם "meeBOX" אשר שודר בערוץ BBC3. בחודש פברואר 2010, העלה לראשונה יצירה חדשה בשם "Doghouse", באולפני Maida Vale של ה-BBC. היצירה נכתבה בבתי מלון וחדרי הלבשה במהלך סיבוב ההופעות עם רדיוהד. גרסה מורחבת ליצירה "Doghouse" ניתן למצוא בפסקול הסרט היפני "Norwegian Wood" שעלה לאקרנים מאוחר יותר באותה שנה, הסרט מבוסס על רומן בעל אותו שם של הסופר היפני הרוקי מורקמי.
בשנת 2011, הלחין גרינווד את המוזיקה לסרט "חייבים לדבר על קווין" המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת ליונל שרייבר משנת 2003, בין שאר הכלים בהם השתמש ליצירת הפסקול הופיע גם נבל. בשנת 2012, שיתף פעולה שוב עם אנדרסון כשהלחין את המוזיקה לסרטו המאסטר. ב-13 במרץ 2012, הוציא גרינווד יחד עם המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי, אחד המשפיעים הגדולים על גרינווד, אלבום משותף שהכיל את יצירותיו של פנדרצקי משנות ה-60 "פולימורפיה" ו-"קינה על קורבנות הירושימה", את היצירה "Popcorn Superhet Receiver" של גרינווד, ועבודה חדשה של גרינווד בשם "Responses to Polymorphia 48". בשנת 2012, גרינווד קיבל שלושה חודשי תושבות זמנית משלטונות אוסטרליה בזמן שעבד עם התזמורת הקאמרית האוסטרלית בסידני והלחין יצירה חדשה בת 20 דקות בשם "Water". בשנת 2013, גרינווד, יורק, גאי גארווי (Elbow) ורוברט "3D" דל נג'ה (Massive Attack) תרמו את המוזיקה לסרט "The UK Gold", סרט תיעודי על הימנעות מס בבריטניה. הפסקול יצא בחינם בפברואר 2015 באמצעות פלטפורמת האודיו האינטרנטית SoundCloud.
גרינווד שיתף פעולה עם אנדרסון שוב בפסקול הסרט "Inherent Vice", אשר יצא באוקטובר 2014. הפסקול כלל גרסה חדשה לשיר של רדיוהד שטרם פורסם בשם "Spooks", בביצוע גרינווד ושני חברי סופרגראס. בשנת 2014, הופיע גרינווד עם התזמורת העכשווית של לונדון, וביצעו יחד קטעים נבחרים מתוך הפסקולים שהלחין לצד יצירות חדשות. גרינווד כתב את המוזיקה לסרטו של אנדרסון, "חוטים נסתרים".הפסקול של גרינווד זכה לשבכים רבים על ידי המבקרים, ובפעם הראשונה בקריירה שלו, גרינווד היה מועמד לפרס האוסקר לפסקול הטוב ביותר. בחודש מאי 2017, הוכרז כי גרינווד ישתף פעולה שוב עם לין רמזי, במאית "חייבים לדבר על קווין", ויכתוב את המוזיקה לסרטה "You Were Never Really Here".
שיתופי פעולה
גרינווד ניגן מפוחית בסינגל בשם "Crazy Jazz" של להקת "Blind Mr. Jones" משנת 1992. עבור פסקול הסרט "Velvet Goldmine" משנת 1998, הקים הרכב חד פעמי בשם "Venus in Furs" שיחד איתו כלל את טום יורק, ברנארד באטלר מ"סווייד" ואנדי מקיי מ"רוקסי מיוזיק" ויחד הקליטו גרסאות כיסוי לשירי רוקסי מיוזיק "2HB", "Ladytron" ו "Bitter-Sweet". גרינווד ניגן מפוחית בשירים "Platform Blues" ו "Billie" באלבום הפרידה של להקת "פייבמנט" "Terror Twilight" משנת 1999, בהפקתו של נייג'ל גודריץ'. גרינווד ניגן בגיטרה באלבומים של בריאן פרי "Frantic" מ-2002 ו-"Olympia" משנת 2010.
בשנת 2005 הופיע גרינווד בסרט "הארי פוטר וגביע האש", כגיטריסט בלהקת רוק הקוסמים "האחיות המוזרות" יחד עם מתופף רדיוהד פיל סלוואי, חברי "פאלפ" לשעבר ג'רוויס קוקר וסטיב מאקי, אמן האלקטרוניקה ג'ייסון באקל וחבר להקת "(Add N to(X" סטיבן קליידון. בשנת 2008 שיתף גרינווד פעולה עם המוזיקאי הישראלי דודו טסה בשיר "איזה יום" באלבום "בסוף מתרגלים להכל" של טסה. בשנת 2011, גרינווד ויורק שיתפו פעולה עם הראפר MF Doom בשיר "Retarded Fren".
בשנת 2014 הופיע גרינווד עם המוזיקאי הישראלי שי בן צור ולהקתו. גרינווד תיאר את המוזיקה של בן צור כ"חגיגית מאוד, הדומה יותר למוזיקת גוספל מכל דבר אחר - חוץ מזה שכל זה נעשה על רקע של הרמוניות וכלי הקשה הודיים". בשנת 2015, גרינווד, בן צור ומפיק רדיוהד, נייג'ל גודריץ' הקליטו את האלבום "Junun" יחד עם קבוצה של מוזיקאים הודיים במבצר מהראנגרה מהמאה ה-15 בעיר ג'ודפור במדינת ראג'סטאן אשר בהודו. האלבום נבחר לאלבום השנה של "סאנדיי טיימס" בקטגוריית מוזיקת עולם. תהליך הקלטת האלבום תועד בסרט דוקומנטרי בעל אותו שם של הבמאי פול תומאס אנדרסון, ובמקביל, צולם על ידי האמנית שרונה קטן (אשתו של גרינווד). הסרט הוצג לראשונה ב"פסטיבל הסרטים של ניו יורק" באוקטובר 2015. ב-2016 תרם גרינווד תזמורי מיתרים לאלבומיו של פרנק אושן "Endless" ו-"Blonde".. ב-2023 הפיק גרינווד עם היוצר הישראלי דודו טסה אלבום שירי אהבה בשם "ג'ארכ קריבק" בהשתתפות זמרים מהמזרח התיכון.
השפעות
גרינווד שמע לראשונה את "סימפוניית טורנגאלילה" של המלחין הצרפתי אוליבייה מסייאן בגיל 15, וזו הפכה עבורו ל'השפעה אובססיבית' ממש. מסייאן היה 'החיבור הראשון' של גרינווד למוזיקה קלאסית, ונשאר בעל השפעה, כפי שסיפר גרינווד: "הוא היה עדיין חי כשהייתי בן 15, ומסיבה כלשהי הרגשתי שאני יכול להשוות אותו עם הלהקות האהובות עלי ... אז אני עדיין מאוד אוהב לכתוב דברים באותם מצבים של טרנספוזיציה מוגבלת שבה השתמש". על פסקול הסרט "זה ייגמר בדם" אמר המלחין המינימליסטי, סטיב רייך: "הוא 'בחור למסייאן', לא הייתי מנחש שנכתב על ידי רוקר".
גרינווד שהוא מעריץ נלהב של המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי, הגדיר את הקונצרט שלו מתחילת שנות ה-90 כ"חוויית המרה". מלחינים נוספים שהוא מעריץ : ג'רג' ליגטי, אנרי דיטייה וסטיב רייך. לאחר שביצע את היצירה "Electric Counterpoint" של רייך על הגיטרה, הקליט גרסה לאלבום "Radio Rewrite" של רייך משנת 2014.
גרינווד הוא מעריץ של להקת הפוסט פאנק "Magazine". הוא סירב להצעה למלא את מקומו של הגיטריסט ג'ון מק'גוך, שנפטר ב-2004 במהלך סיבוב האיחוד של הלהקה. לדברי אדם בוקסטון, המקורב לגרינווד: "אני חושב שג'וני היה פשוט המום, כי הוא המעריץ מספר אחד בעולם של "מגזין", הוא היה ביישן מדי, אני חושב. אני בטוח שיש את כל מהלכי האקורדים (של מגזין) אצלו בלוקר".
ידע, כלים ויכולות מוזיקליות וטכניות
גרינווד הוא רב-נגן המנגן על מגוון כלי נגינה, כולל גיטרה, פסנתר, סינתיסייזרים, ויולה, גלוקנשפיל, מפוחית, חלילית, אורגן ובנג'ו. בראיון מ-2014 אמר: "אני תמיד הכי מאושר לנסות כלים חדשים, ובאמת נהנה לנגן, נגיד, בגלוקנשפיל עם רדיוהד כמו שאני מנגן בגיטרה ... אני נהנה 'להיאבק' עם כלים שאני לא ממש יודע לנגן בהם."
גרינווד מנגן ב-Fender Telecaster Plus עם פיקאפים מסוג "Lace Sensor", הוא משתמש גם ב-Fender Starcaster מאמצע שנות השבעים ו-גיבסון לס פול. גרינווד הידוע בסגנון הנגינה האגרסיבי שלו, סבל בשנות התשעים מפציעת מאמץ חוזרני, שהצריכה תמיכה לזרועו הימנית, שאותה השווה ל"חבישת האצבעות לפני קרב אגרוף". לעיתים קרובות הוא משתמש במכשירי אפקטים ולפעמים מנגן עם קשת כינור. גרינווד אינו אוהב את המוניטין שנבנה סביב גיטרות ככלי 'נערץ', וככזה שסוגדים לו, ואמר שהוא רואה אותן ככל כלי, ממש כמו מכונת כתיבה או שואב אבק.
אלטר דו שאו
אלטר דו שאו (בפורטוגזית: Alter do Chão) הוא כפר ברזילאי הנמצא כ-33 ק"מ מערבית לעיר הנמל סנטרם שלגדות נהר האמזונאס. מבחינה מינהלית, שייך הכפר לתחום שיפוטה של סנטרם.
הכפר שוכן סמוך למוצא אגם ורדה אל נהר טפז'וס, בסמוך לאחת מדרכי הסחר הבודדות שבמדינת פארה. הוא נקרא על שם מועצה עירונית בשם זהה במחוז פורטאלגרה שבפורטוגל.
ג'וני גרינווד
ידע, כלים ויכולות מוזיקליות וטכניות
יחד עם חברים נוספים מרדיוהד, משתמש גרינווד לעיתים קרובות בכלים אלקטרוניים שונים. את הקצב עבור "Idioteque" (מתוך "Kid A") יצר באמצעות סינתיסייזר מודולרי על ידי דגימה של ארבעת האקורדים המבוצעים בו מיצירת מוזיקה ממוחשבת של המלחין פול לנסקי. גרינווד משתמש ב-Kaoss Pad כדי להקליט, לתפעל ולהשמיע את השירה של יורק במהלך הופעות של "Everything in its Right Place". גרינווד עושה שימוש בטכניקת רדי מייד סאונד, על ידי שילוב של סאונד טלוויזיה ורדיו טרנזיסטור ב-"Climbing Up the Walls" (מתוך "Ok Computer") ו-"The National Anthem" (מתוך "Kid A"). גרינווד הוא אחד הנגנים הידועים ב"אונד מרטנו", מכשיר אלקטרוני מוקדם המנוגן על ידי הזזת טבעת לאורך חוט, ומפיק צלילים דומים לטרמין. ג'וני השתמש בכלי בשירים כמו "How to Disappear Completely" (מתוך Kid A) ו"Where I End and You Begin" (מתוך Hail to the Thief). הוא החל להתעניין בכלי בגיל 15 לאחר ששמע את התזמורת הסימפונית של אוליבייה מסייאן. ב-2012 התראיין על ידי סוזאן בינט-אודט על החיבה שלו לכלי בסרט התיעודי "Wavemakers". כאשר הייצור המקורי של האונד מרטנו נפסק ב-1988, הייתה לגרינווד רפליקה שנוצרה במיוחד עבור סיבוב ההופעות עם רדיוהד ב-2001, מחשש לפגיעה בדגם המקורי שלו.
אלטר דו שאו
בסביבות הכפר מספר מוקדי משיכה לתיירים. רצועות חול רחבות לאורך הנהר יוצרות חופים יפים לרחצה, ובאי איליה דו אמור (Ilha do Amor; "אי האהבה"), שבשעות השפל ניתן להגיע אליו בהליכה, חופים נוספים. אגם ורדה הסמוך עשיר בבעלי חיים, ומתקיימות בו פעילויות כרחצה, שיט וצלילה. לחוף האגם נמצא המרכז לשימור תחשי הנהרות (Centro de Proteçã ao Peixe-Boi), לשיקום תחשי נהרות פצועים או יתומים.
ג'וני גרינווד
ידע, כלים ויכולות מוזיקליות וטכניות
ב-2014 כתב גרינווד על המשיכה שלו לכלי נגינה הודיים, במיוחד הטנפורה: "לכאורה הם רק נשמעים כ'דרון' המשמש כרקע לליווי זמרים, אבל למעשה הם מייצרים 'קיר סאונד' מורכב ומרשים, עם שכבה על שכבה של הרמוניות סוחפות. התחלתי להשתמש באמצעות חלק מהכלים האלה במוזיקה שלי, כי אני לא יכול לחשוב על שום דרך אחרת להפקת צלילים שכאלו, כולל על ידי שימוש באלקטרוניקה".
אלטר דו שאו
בכפר חיים כ-7,000 תושבים, המתפרנסים בעיקר מתיירות, ובכלל זה שירותי שיט, מכירת חפצי אומנות, מסעדות דגים בהן ניתן למצוא דגי טוקונרה ופיררוקו, השכרת מקומות לינה וטיולים באתרים שסביב הכפר ובמעבה הג'ונגל. בכל שנה נערך בשבוע השני של חודש ספטמבר פסטיבל הפולקלור פסטה דו סאירה (Festa do Çairé).
ג'וני גרינווד
ידע, כלים ויכולות מוזיקליות וטכניות
עבור פסקולי הסרטים שהוא מלחין, גרינווד מנסה לשמור על הכלים האופייניים לתקופה של הסיפור; למשל, בפסקול הסרט Norwegian Wood השתמש בגיטרה קלאסית יפנית בעלת מיתרי ניילון מ-1960 תוך שימוש בציוד הקלטה ביתי מאותה תקופה, מתוך ניסיון ליצור הקלטה שאולי הייתה נוצרת על ידי אחת הדמויות בסרט. מרבית יצירותיו הן מיקרוטונאליות.
פורט לוונוורת'
פֿוֹרְט לֶוֶונְווֹרְת' (Fort Leavenworth) הוא בסיס של הצבא האמריקני הממוקם במרכז ארצות הברית בחלקה הצפון מזרחי של מדינת קנזס. זהו הבסיס הפעיל (מעל 170 שנה) הוותיק ביותר של צבא ארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי.
במהלך ההתפשטות מערבה של ארצות הברית פורט לוונורת' הייתה יעד ביניים מרכזי עבור עשרות אלפי חיילים, מהגרים, אינדיאנים, מטיפים ומתנחלים שנעו מערבה. חיל המצב שמוצב במקום תומך בניהול הכשרות הצבא האמריקני ובבית הספר למנהיגות של הצבא האמריקני. שני הארגונים האלה סמוכים על פיתוח דוקטרינת האימון והמנהיגות של הצבא האמריקני בהווה ובעתיד.
ג'וני גרינווד
ידע, כלים ויכולות מוזיקליות וטכניות
תרומות הכתיבה העיקריות של גרינווד לרשומות המוקדמות של רדיוהד כוללות את 'Just' (שיורק תיאר כ"תחרות ביני לבין ג'וני על כמה אקורדים אפשר להכניס לשיר אחד") ו'My Iron Lung' (שיורק כתב יחד עם גרינווד) מתוך "The Bends", הגשר "rain down" בשיר 'Paranoid Android' מתוך "OK Computer", והמלודיה בשיר 'Kid A' מתוך האלבום "Kid A". גרינווד כתב גם את קטע הגיטרה בשיר 'A Wolf at the Door' מתוך "Hail to the Thief", האיכות ה"מתוקה" שהיוותה השראה עבור טום לשיר את מילות השיר ה"כועסות". הניו יורק טיימס תיאר את תפקידו של גרינווד כ"בחור שיכול לקחת רעיון מופשט של יורק ולהביא בעזרת הכלים הנדרשים לביצועו בעולם האמיתי". גרינווד תיאר את תפקידו בלהקה כמעבד: "זה לא באמת האם אני יכול לעשות את החלק של הגיטרה שלי עכשיו, זה יותר... מה ישרת את השיר בצורה הטובה ביותר?, איך לא נהרוס את השיר ה'כל כך' טוב הזה? חלק מהבעיה היא, למשל, שהנה טום יישב ליד הפסנתר וינגן שיר כמו 'Pyramid Song' שאנחנו עומדים להקליט, איך לא נהפוך אותו לגרוע יותר, איך נעשה את זה טוב יותר מאשר איך שהוא מנגן את השיר לבדו, כשבעצם, (בשלב הזה) השיר בדרך כלל כבר ממש מעולה." כשנשאל על העבודה עם גרינווד, אמר יורק: "בכל פעם שאני עייף, הוא שם והוא ער".
חייו הפרטיים
ב-1995 נישא גרינווד לשרונה קטן, אמנית חזותית ישראלית ילידת קריית אונו, אשר עבודותיה מופיעות בין השאר על עטיפת "Bodysong" של גרינווד ועל עטיפת פסקול הסרט "There Will be Blood". השניים נפגשו לראשונה במהלך סיבוב ההופעות הראשון עם רדיוהד בישראל במועדון "רוקסן" בתל אביב (1993). לזוג 3 ילדים בעלי שמות עבריים, לבכור, תמיר, הוקדש אלבומה של רדיוהד "Hail to the Thief". משפחת גרינווד-קטן המחשיבה את עצמה כ"משפחה יהודית" מתגוררת באוקספורד.
עם רדיוהד
להקת רדיוהד הוציאה תשעה אלבומי אולפן בין השנים 1993–2017 ועוד שבעה מיני אלבומים.
משה נס-אל
משה נס-אל (2 בדצמבר 1932 - 13 בנובמבר 2014) היה מחנך, עיתונאי והיסטוריון.
ראשית חייו
נולד בסנטיאגו, צ'ילה, בשם מאוריצ'יו ארואסטה. אביו, יעקב ארואסטה, נולד במקדוניה ובגיל 11 הגיע לצ'ילה עם משפחתו וכמעט מייד נדרש לכלכל את משפחתו ביחד עם אחיו, הגדול ממנו בשנתיים, בשל מחלת אביהם. הם התיישבו בטמוקו, עיר בעלת ריכוז גדול של אינדיאנים בדרום צ'ילה, שם הקים אביו את בית הספר היהודי הראשון שפעל בימי ראשון.
לאחר מספר שנים עברה כל המשפחה לסנטיאגו, אז החל יעקב לעבוד כחייט. בשנת 1927 נשא לאישה את סופיה בוטניק (אמו של משה), בת למשפחת מהגרים מרוסיה.
משה נולד עם בעיית ראייה חמורה, בעיה שסבל ממנה כל חייו, אך מעולם לא נתן למגבלה זו לא להפריע לו בפעילותו שכללה מסעות, קריאה וכתיבה. משה הצטיין בלימודיו בבית הספר ואף "קפץ" מספר כיתות והתקבל לבית הספר היוקרתי ביותר בסנטיאגו, אולם הוא מצדו הפציר בהוריו כבר מגיל צעיר שיתירו לו ללמוד בבית ספר יהודי, זאת בעיקר נוכח גילויי אנטישמיות שחווה בבית הספר. בגיל 10 הצטרף לפעילות בקן של תנועת הנוער "השומר הצעיר" ושם ספג בפעם הראשונה את החוויה של ארץ ישראל והציונות. כשהיה בן 14 עברה כל משפחתו של משה להתגורר בארגנטינה. באותה תקופה נלחמו בארץ נגד הבריטים והוצאתו להורג של דב גרונר על ידי הבריטים השפיעה עליו מאוד. אז שמע בפעם הראשונה על תנועת הנוער בית"ר, שתמכה בפעילות הארגון הצבאי הלאומי. הוא הצטרף לתנועה כחניך מן המניין ולימים היה פעיל בביתר ומילא תפקידים שונים במשך שנים רבות בצ'ילה וגם בארץ, ביניהם כממלא מקום ראש ההנהגה העולמית של בית"ר. כשהיה בן 18 חזרה משפחתו לצ'ילה, אז כבר קינן בו הרעיון של עלייה ארצה. הוריו התנגדו נחרצות, בין היתר בשל בעיית הראייה שלו, אולם כמה חודשים לאחר חזרתם לצ'ילה "גויסה" על ידו סבתו, כדי לשכנע את הוריו לתת לו אישור לעלות ארצה במסגרת תוכנית בת שנה במימון הסוכנות היהודית.
ב-1951 הגיע משה לארץ למכון מדריכי חו"ל בירושלים. עם תום הלימודים בארץ חזר לצ'ילה ומאותו רגע לא ידע מנוח עד שקיבל את ברכתם של הוריו לעשות עלייה.
העלייה לארץ והמשך חייו
ב-1955 עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב מבוא ביתר שנמצא בהרי ירושלים היה קרוב לגבול הירדני והמצב הביטחוני היה מתוח.
המצב הכלכלי היה קשה מאוד, ביישוב היו קרוב ל-20 משפחות ומספר גדול של רווקים ורווקות שהגיעו מהתפוצות, ופרנסה הייתה בדוחק. ב-1957 הוה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה וליחסים בינלאומיים. לאחר סיום לימודיו למד והוסמך כמורה בתיכון להיסטוריה ואזרחות.
ב-1960 הכיר את אשתו לעתיד שרה קוגן, שעלתה מארגנטינה בגפה כמה שנים קודם ושימשה אף היא כמורה בבית הספר "כל ישראל חברים". בשנת 1961 נישאו  בירושלים  ושנה לאחר מכאן נולד בנם היחיד, יעקב – על שם אביו של משה.
את משרתו הראשונה כמורה תיכון קיבל באופקים שבנגב, אשר אליה היה נוסע כל בוקר מביתו בירושלים. גישתו המיוחדת כמורה נון-קונפורמיסט המדביק את תלמידיו בחיידק ההיסטוריה הכתה גלים, וכתבות שהופיעו בעיתונות הארצית על "המורה המיוחד" להיסטוריה שמלמד באופקים הביאו אליו הצעה ללמד באורט רחובות.
בעקבות עבודתו זו עבר עם משפחתו להתגורר בראשון לציון. באותה תקופה בשל הידרדרות משמעותית במצב הראייה וסכנה לעיוורון תמידי עבר ניתוח מסובך בהדסה בירושלים ונותר מספר חודשים בעיניים חבושות לצורך החלמה.
ב-1965, לאחר שחרורו מבית החולים, עברת את שם משפחתו ל"נס-אל".במלחמת ששת הימים משה נס-אל היה אחראי לגדוד האלונקאים. גדוד המורכב מתלמידי אורט.
במשך השנים שחלפו לימד גם באורט נתניה ובסמינרים למורים, כתב מאמרים ועסק במחקר היסטורי. ב-1974 (M.A) בהיסטוריה, במסגרת החוג ליהדות בת זמננו באוניברסיטה העברית. בתקופה זו גם התגרש מאשתו.
משה הרבה לנסוע בשליחות האוניברסיטה העברית לאמריקה הלטינית לצורך הצלת ארכיונים יהודיים בגולה והבאתם ארצה לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי. להביא ארכיונים אלו שימשו ומשמשים  כחומר חשוב ואותנטי למחקרים היסטוריים.
ב-1974, כשמשה נס אל סיים את הלימודי התואר השני באוניברסיטה העברית, הוא יזם את הקמתה של אמיל"ט – אגודת מחקר יהדות לטינו אמריקה, ובמשך כל חייו הוא היה בה חבר פעיל. ב-1975 נסע לשליחות בת שנה בארגנטינה, שם היה  נציג של מפלגת חרות באמריקה הלטינית.
ב-1979 מונה לתפקיד ראש המחלקה לחינוך בגולה באמריקה לטינית מטעם הסוכנות. בתפקיד זה היה אחראי לשיבוץ השליחים, לתוכניות לימודים של בתי הספר השונים, להוצאת חומר חינוכי, לקורסים וכיוצא בזה. ב-1993 פרש לגמלאות.
משה הוציא לאור ספרים, מאמרים ועיתונים רבים. מ-1974 הוא מוציא באופן קבוע את הירחון Revista Oriente y Occidente.
כמו כן, היה שותף בכתיבת האנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה. הוא כתב מספר ספרים היסטוריים בעיקר בשפה הספרדית, ביניהם: "עיונים על יהדות אמריקה הלטינית", "עיונים על יהדות צ'ילה", "הביוגרפיה של יצחק שמיר", תולדות קרן קיימת בצ'ילה, תולדות קרן קיימת, מדריך ביוגרפיה על יהודים באמריקה הלטינית וכן מספר רומנים וספרי שירה.
בשנת 1986 הוא יזם הקמתה של האגודה לקידום המחקר של אמריקה הלטינית כמסגרת רחבה להפצת ידע בתחום לציבור הרחב ושימש כיו"ר פעיל שלה עד לשנת 2005. הוא השתתף בארגון מדור לאמריקה הלטינית בקונגרסים של האיגוד העולמי למדעי היהדות שהתקיימו אחת לארבע שנים החל מ-1985, ובהכנה, עריכה, ופרסום של שבעה כרכים של קובץ המאמרים – JUDAICA LATINOAMERICANA –בעריכת חברי אמיל"ט. הוא תרם רבות לארגון אירועים ותמיכה בחוקרים שעסקו בתחום שהיה מאוד קרוב ללבו.
פרסומים
ב-1999 הוסמך משה נס-אל לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית ומאז הוא המשיך להשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים היסטוריים, לכתוב ולפרסם.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בגבעתיים ומעבר לעיסוקי הכתיבה והמחקר היה סבא במישרה מלאה.
אנדרו לאטימר
אֶנְדרוּ לָאטִימֵר (באנגלית: Andrew Latimer; נולד ב-17 במאי 1947, גילדפורד שבאנגליה) הוא מוזיקאי אנגלי וחבר להקת הרוק המתקדם קאמל. לאטימר משמש לרוב כגיטריסט וסולן הלהקה, אך משמש לעיתים גם כחלילן וקלידן. לאטימר הוא הנגן היחיד מבין חברי הלהקה שהיה שותף בה לכל אורך שנות פעילותה.
לאטימר הקים חברת הפקות בשם "קאמל הפקות" אשר הפיצו את האלבומים המאוחרים יותר של הלהקה:. לאטימר הוא הכותב והמלחין של רוב השירים של קאמל, והוא נחשב לאחד מהמלחינים המקוריים ביותר בסגנון הפרוגרסיב רוק. המוזיקה שלו מתאפיינת בנגינה ושירה מלאות רגש ובמהלכים הרמוניים מורכבים.
משה נס-אל
קישורים חיצוניים
משה נס-אל - אתר אינטרנט
שלמה אבן וירגה
שלמה אבן וירגה (ה'ר"כ, 1460 - ה'שי"ד 1554) היה היסטוריון ורופא יהודי ספרדי בדור גירוש ספרד, מחבר הספר ההיסטוריוגרפי "שבט יהודה".
ביוגרפיה
שלמה אבן וירגה נולד בספרד למשפחת חכמים נכבדת. היה ידוע כרופא וכחכם. כחמש שנים לפני גירוש ספרד נשלח לאסוף ממון לשחרור היהודים שנשבו בעיר מאלגה שנכבשה על ידי הקתולים. בזמן גירוש ספרד עבר לפורטוגל שם חי כאנוס ובשנת 1506 עבר ממנה לאיטליה. בהמשך נס לטורקיה, ככל הנראה לאדירנה. שם הוא חזר ליהדות.
שבט יהודה
בהיותו בטורקיה, חיבר אבן וירגה את הספר "שבט יהודה", וזאת כעשרים שנה לאחר גירוש יהודי ספרד. חיבור זה הוא דיווח על רדיפות היהודים בארצות ובתקופות שונות, וגם דיון בתופעת שנאת ישראל באמצעות דיאלוגים או 'שיחות' מדומיינות בין מלך נוצרי, חכם נוצרי וחכם יהודי. בהקדמה קצרה מספר שלמה אבן וירגה שהוא מצא את הדיווח של מספר רדיפות בסיום עבודתו של יהודה אבן וירגה, שהוא העתיק, ועל אלו הוא הוסיף את סיפורם של הרדיפות בני זמנו; האוסף הושלם אחר כך והוצא לאור בידי בנו יוסף אבן וירגה. הכותרת "שבט יהודה" מרמזת ליהודה אבן וירגה ("שבט" היא המילה העברית המקבילה ל"Verga" בספרדית), אך כמובן זוהי גם רמיזה למשמעותה האחרת של המילה 'שבט'=מקל חובלים, כי תוכנו של הספר ברדיפות שהוטחו על ראשי היהודים.
העבודה מתארת שישים וארבע רדיפות, מלבד סיפורם של פולמוסים רבים והתוויית מנהגי היהודים בארצות השונות. אבן וירגה השתדל לפתור את החידה, מדוע היהודים בכלל והיהודים הספרדים בפרט סבלו מהרדיפות יותר מאשר כל עם אחר. הוא נותן לכך סברות שונות, בהן עליונותם של היהודים, בעיקר ההיבדלות מהנוצרים בענייני אוכל; טרדותיהם היו גם עונש על חטאיהם. בהכללה, אבן וירגה אינו מתאמץ להסוות את האשמות שהנוצרים טפלו על היהודים ובמקרים רבים אף מדגישם ביתר שאת.
היות שעבודה זו היא מצבור מאמציהם של שלושה מחברים, היא מאורגנת בסדר כרונולוגי. אין כל קשר בין שלושת הסופרים, אולם הסגנון העברי ניכר. אבן וירגה שלט בלטינית, והביא סיפורים רבים ממקורות לטיניים. ספרו אף מכיל מסה אודות תקופת בית ראשון.
חשיבותו של הספר
יום-טוב ליפמן צונץ (בהערותיו לספר מסעות בנימין מטודלה) מצביע על חשיבות עבודתו של אבן וירגה מנקודת מבט גאוגרפית: חיבורו מכיל מספר רב של שמות מקומות, כמו גם תיאורם של מנהגים מקומיים.
אליעזר שביד מצביע על חלוציותו של 'שבט יהודה' בניסיון לדיון רציונלי בסיבות הטבעיות לתופעת האנטישמיות, בהצבעה על מישורים חברתיים תרבותיים ופוליטיים ספציפיים המסבירים את התופעה. בנוסף, 'שבט יהודה' מציג הערכה מאוזנת, ובנקודות מסוימות אף ממש חיובית, ביחסו היהודי של אבן וירגה כלפי התרבות הנוצרית. חידושו, לפי שביד, ב"השקפה סובלנית התופסת את הייחוד הדתי כעניין סובייקטיבי ולא כעדיפות מוחלטת של דת על דת". שביד חותם בהערכה כי מבחינות רבות מטרים 'שבט יהודה' את האווירה התרבותית של ספרות תנועת ההשכלה היהודית בראשיתה.
מהדורת הדפוס (שנת 1680) של התרגום הלטיני של ג'ורג' ג'נטיוס לספר 'שבט יהודה' מכילה טעות בולטת כבר בעמוד הפתיחה: הכותר העברי המקורי מופיע שם בטעות-כתיב: 'שבת יהודה'. ג'נטיוס בחר לתרגם את משמעות הכותרת כ"שבט"=בני שבט היהודים (Tribus Judae), במקום המשמעות הנוספת של "שבט"=שוט, או מקל-חובלים, ובכך החמיץ את כוונת הכותרת להסגיר את תוכן החיבור: קורות המכות שהוטחו על ראשי היהודים.
אמינותו ההיסטורית של הספר הוטלה בספק במידה רבה בידי איזידור לב. לב החזיק בדעה, כי אף על פי שאבן וירגה היה סופר מקורי, הוא אינו תמיד אמין, וכמה מהחומרים שבהם השתמש שייכים לסוגת האגדה. אבן וירגה גילה עניין מיוחד במחלוקות דתיות שנערכו בין היהודים לבין הנוצרים; והדיווח המלא של חילוקי הדעות הללו ניתנו בעבודתו. ברם, אפילו הם נדמים כבדויים - אולי היוצא בכלל זה הוא ההוצאות להורג בטורטוסה. על כל פנים, רב ערכו של "שבט יהודה" בתיאור הפולקלור היהודי והמסורות הפופולריות שהוא מכיל.
בקטע של הספר המתאר את המקדש, הוא מצטט דיווח מהקונסול הרומי "מארקוש קונשול רומאנו היושב לשופט היהודים אשר בירושלים" על מידות בית המקדש, נוהלים ותאורים אחרים. החלק שמתאר את הנעשה ביום כיפור מובא בהרבה מחזורים ליום כיפור כהקדמה לפני קריאת פיוטי "העבודה". וכן תיאור על הנעשה בערב פסח להמונים שמביאים את קורבן פסח, המובא בסידורים ומחזורים רבים לאחר סדר הקרבת קרבן פסח.
סלים ברכאת
סלים ברכאת (בכורדית: Selîm Berekat; בערבית: سليم بركات) נולד ב-1951 הוא סופר מתרגם ומשורר כורדי-סורי. ספריו תורגמו לשפות רבות, בכללן עברית.
ברכאת נולד ב-1951 בסוריה בחבל הארץ הכורדי בצפון סוריה בעיר קמישלי, בגיל 19 עזב את עירו ועבר לדמשק כדי ללמוד באוניברסיטת דמשק ספרות ערבית, אך כעבור שנה עזב את סוריה לביירות, שם החל בקריירה ספרותית שכללה פרסום חמישה ספרי שירה ועבודה כעורך בכיר בכתב העת הפלסטיני אל כרמל. עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 עזב את ביירות והמשיך לעבוד כעורך באל כרמל בניקוסיה שבקפריסין, בתקופה זו כתב את ספריו החשובים ובהם ספרו חכמי האפלה שתורגם לעברית. בשנת 1999 עבר הסופר להתגורר בשוודיה, שם הוא מתגורר עד היום. ברכאת כותב את יצירותיו בשפה הערבית ונחשב לחדשן ומודרני מבחינת סגנון. הוא מזכיר בכתיבתו את הריאליזם הפנטסטי המקובל בספרות הדרום אמריקאית. בנוסף ניתן לראות בכתיבתו השפעה ניכרת של נאו-קלאסיציזם. הסופר מרבה לתאר בספריו פולקלור של העם הכורדי אליו הוא משתייך.
סוגסטיה
סוּגֵסְטְיָה או הַשָּׁאָה בעברית היא תהליך פסיכולוגי שבו ניתן לגרום לבני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם ואמונותיהם על ידי השפעה תת מודעת על מרכיבים אלה. בעוד שהיפנוזה משנה את מצב התודעה, ומספקת גישה לזכרונות או למידע הנמצאים במוחו של האדם, הסוגסטיה יכולה להיעשות גם במצב היפנוטי, אך גם במצב של הכרה מלאה.
המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" - וזו למעשה דרך פעולתה: היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת. הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית - באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, כלומר באמצעות סימני גוף.
הסוגסטיה מיוחסת גם לתהליכים היפנוטיים באמצעותם ניתן לשכנע בני אדם לשנות את עמדותיהם, רגשותיהם, אמונותיהם ואף את תחושות הגוף ופעילותו. כמו בכל הצעה, המקבל יכול להשתכנע ולקבלה, אך גם לסרב. במהלך היפנוזה אדם מצוי במצב תודעה ייחודי שגורם לנכונות לקבל סוגסטיות (הצעות) בצורה גבוהה יותר מאשר בחיי היום יום. לדוגמה, ניתן "להציע" לסובל מלחץ דם גבוה להוריד את לחץ הדם במהלך היפנוזה, למעשן לשנוא סיגריות וכיוצא באלה.
בני האדם מגיבים באופן שונה להשפעת סוגסטיה. אדם המושפע ממנה בקלות נקרא סוגסטבילי. מרבית האנשים סוגסטבילים, אך ישנם אנשים שאינם סוגסטבילים או שהם סוגסטבילים במידה נמוכה מאוד.
לין ילדתי
לין ילדתי (בהולנדית: Lin Jaldati; 13 בדצמבר 1912 – 31 באוגוסט 1988) היה שם הבמה של רבקה רבלינג, זמרת יהודייה ילידת הולנד אשר שרה בשפת היידיש. נודעה גם בתור אחד האנשים האחרונים שראו את אנה פרנק.
ראובן פירשט
ראובן פירשט (נולד ב-1955) היה בכיר באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) וחתן פרס ביטחון ישראל.
לין ילדתי
קורות חיים
לין ילדתי נולדה בשם רבקה ברילסלייפר, למשפחה יהודית באמסטרדם ב-13 בדצמבר 1912. כינוי החיבה שלה היה "ליינטיה". אחותה הצעירה הייתה יני ברנדס-ברילסלייפר. בגיל 14 היא שאפה להיות רקדנית, והחלה לקחת שיעורי ריקוד. ב-1936, בעקבות מלחמת האזרחים בספרד היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של הולנד. ב-1937 היא פגשה את הפסנתרן הגרמני אברהרד רבלינג, והחל מ-1938 היא החלה להופיע עמו ורקדה ושרה ביידיש. בהדרגה החל להירקם ביניהם קשר רומנטי. לאחר שב-1940 נכבשה הולנד בידי הוורמאכט, החלו יהודי הולנד לחשוש לעורם. ליינטיה ואחותה לא הזדהו כיהודיות, ולא ענדו טלאי צהוב. יני הצטרפה יחד עם בעלה למחתרת ההולנדית וכן עשו ליינטיה ורבלינג, והכינו מחבוא מיוחד בו הסתירו ילדים יהודים מידי הנאצים. הם גם זייפו תעודות עבור יהודים שניסו להימלט. בנוסף על כך ליינטיה ביצעה הופעות לא-חוקיות בהן שרה ביידיש. ב-1941 היא ילדה לרבלינג בת - קטינקא, וב-1942 היא ורבלינג נישאו.
ראובן פירשט
פירשט שירת בצה"ל בשנים 1974–2006 ומילא תפקידי מטה ופיקוד שונים במערך הטכנו-לוגיסטי. במהלך שנים אלו הוא השלים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון (1985) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (1994).
לין ילדתי
קורות חיים
בקיץ 1944 נחשפה פעילותם בעקבות הלשנה. יני ולינטייה נעצרו ונשלחו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. בני משפחותיהן נאלצו לרדת למסתור עד סוף המלחמה. הן נרשמו כ"פושעים", ונשלחו לצריפי העבודה. בצריפים אלו הן פגשו את האחיות מרגוט ואנה פרנק והתיידדו עמן. לאחר מכן הועברו הן יני וליינטיה, והן מרגוט ואנה לאושוויץ ומשם לברגן-בלזן. על פי עדותה של יני, אנה פחדה מהכינים ששרצו בבגדי האסירים, ותמיד השתדלה לסייע לילדים חלשים ממנה במחנה. במרץ 1945 השתוללה במחנה מגפה קשה של טיפוס הבהרות, שלא פסחה על האחיות פרנק. ליינטיה ואחותה טיפלו בהן כמיטב יכולתן. על פי עדותן, אנה הייתה, למרות מצבה הקשה, "חברותית ומתוקה" והחליטה להישאר קרוב לאחותה ככל שניתן. מרגוט מתה, ומספר ימים לאחר מכן גם אנה. לאחר ימים מספר חזרו יני וליינטיה לביתן שלהן וראו כי המיטה אותן חלקו האחיות ריקה. ליינטיה כתבה מאוחר יותר: "אני ידעתי מה משמעות הדבר, מאחרי הביתן מצאנו אותה [את אנה] והנחנו את הגוף הרזה בתוך שמיכה ונשאנו אותה אל קבר אחים. זה כל מה שיכולנו לעשות". ב-8 במאי הסתיימה המלחמה, וב-21 במאי הועלה המחנה באש בידי הצבא הבריטי ונמחה מעל פני האדמה.
ראובן פירשט
בשנת 1997 הוא הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת פרויקטים וסגן מפקד היחידה הטכנולוגית באט"ל. בשנת 2002 הוא מונה לראש חטיבת משאבי אנוש באט"ל וכעבור שנה הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל.
לין ילדתי
קורות חיים
כבר ב-1945 היא חזרה להופיע באמסטרדם, ובו-זמנית המשיכה ללמוד ולשכלל את אומנות השירה והריקוד שלה. היא הופיעה תמיד תחת השם לין ילדתי. היא ערכה סבב הופעות במדינות סקנדינביה, בשווייץ, בברלין ובפריז. ב-1951 נולדה לה בתה השנייה, ילדה. ב-1952 עברה המשפחה לגרמניה המזרחית. מכיוון שהייתה קומוניסטית נלהבת, היא שימשה במשך זמן רב כמתורגמנית רשמית של שירי יידיש עבור מדינות הגוש המזרחי. ב-1979 הופיעה עם בתה, וב-1982 ערכה סבב הופעות במערב אירופה, בישראל ובארצות הברית. היא עזבה את הבמה לאחר יום הולדתה ה-75. היא נפטרה בברלין ב-31 באוגוסט 1988.
ראובן פירשט
במהלך שנות שירותו זכה פירשט בציון לשבח מראש אט"ל בתחום הניהול והארגון (1991) והיחידות תחת פיקודו זכו בפרס האיכות הלאומי (1996) ופרס קפלן (1997). בשנת 1990 הוענק לפירשט פרס ביטחון ישראל על הובלת תהליך פיתוח וייצור של מערכת נשק טכנולוגית מתקדמת.
לאחר פרישתו מצה"ל הצטרף פירשט כשותף בחברת הייעוץ "קו פרויקט - יועצים לניהול". הוא משמש גם כחבר נשיאות בפורום הישראלי לניהול שרשרת האספקה.
Hooker 'N Heat
היסטוריה
Hooker 'n Heat הוא אלבום כפול שהוצא על ידי מוזיקאי הבלוז ג'ון לי הוקר ולהקת הבלוז-רוק Canned Heat בתחילת 1971. זה היה אלבום האולפן האחרון שבו השתתף נגן המפוחית, הגיטריסט וכותב המילים אלן וילסון, שנפטר בספטמבר 1970 ממנת יתר של ברביטורטים, מוות שנחשד כהתאבדות למעשה. התמונה שעל עטיפת האלבום צולמה לאחר מותו של וילסון, אך ניתן לראות את תמונתו במסגרת על הקיר מאחורי ג'ון לי הוקר. הגיטריסט הנרי וסטין נעדר אף הוא מיום הצילומים. מי שעומד מול החלון וממלא את מקומו של וסטין הוא למעשה מנהל הלהקה, סקיפ טיילור. בחינה מדוקדקת של התצלום מגלה שפניו של הנרי נוספו לאחר מכן על ידי המחלקה לאמנות בהוצאת Elektra. אף על פי שמופיע בכריכה, הסולן בוב הייט אינו שר באלבום. זה היה הראשון מאלבומיו של הוקר שנכתבו לו תווים מדויקים לכל רגע של השיר, ללא סולואי אלתור כלל, ואף הגיע למספר 78 במצעד הבילבורד. לפרס התווים הכתובים הטובים ביותר. בצדו השני, השלישי והרביעי של האלבום הוקר מלווה על ידי וילסון בכלים שונים. הלהקה המלאה מנגנת עם הוקר בצד השלישי והצד הרביעי. בהקלטת האלבום הוקר נשמע תוהה כיצד וילסון מסוגל לעקוב אחרי הנגינה בגיטרה שלו כל כך טוב. הוקר היה ידוע כ'פרפורמר' שקשה ללוות אותו, בין השאר בגלל ההתעלמות של שירתו ממבנה ומהירות השירים. עם זאת, נראה כי וילסון לא התקשה כלל לעקוב אחריו באלבום הזה. הוקר מסיק בהקלטה כי "אתה (וילסון) בטח הקשבת לתקליטים שלי כל חייך". כמו כן ידוע כי הוקר הצהיר ש"וילסון הוא גיטריסט המפוחית הגדול ביותר אי פעם."
ביקורות ודירוגים
האלבום התקבל בארצות הברית באהדה רבה מקרב מעריציו של הוקר ואוהדי Canned Heat. הוא היה לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של הלהקה ואף עבר את סף ה-100,000 עותקים כבר בחודש הראשון שלו. הוא הגיע למקום 78 במצעד הבילבורד של שנת 1971, מקום מכובד ברשימה מפורסמת זו. בסקירה עכשווית האלבום עדיין מתקבל באהדה: האתר AllMusic נתן לאלבום ארבעה כוכבים מתוך חמש; האתר Amazon נתן לאלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמש; אותו ציון קיבל האלבום גם מאתר Discogs. לעומת זאת, קמו גם קולות מנוגדים שטענו כי האלבום הוא ירידה ברמתה של הלהקה ושל ג'ון לי הוקר ושהשילוב בין סגנונותיהם מתנגש וצורם. למשל, רשת החנויות Rough Trade כתבה על האלבום כי "הוק, הכי לא שיטתי מבין הבלוזמנים הגדולים בדורו, אינו מתאים לנגן עם נגנים ממושמעים; במקום זאת, הוא דורש צדדים שמשחקים לפי תחושה".
פמפס
פמפס (בספרדית: Pampas) היא ערבה פורייה בדרום אמריקה, המכסה שטח הגדול מ-750,000 קמ"ר. בפמפס נמצאים הפרובינציות הארגנטינאיות בואנוס איירס, לה פמפה, סנטה פה, אנטרה ריוס, קורדובה, מרבית אורוגוואי, והמדינה הדרומית בברזיל - ריו גראנדה דו סול.
האקלים הממוזג יחד עם כמות המשקעים הנעה בין 600 ל-1,200 מ"מ, הפך את האזור למתאים במיוחד לחקלאות. שטחי המרעה הטבעיים בפמפס הם מקום מושבם של מיליוני ראשי-בקר, כמו-גם של חיות-בר אחרות, בין החיות הנפוצות באזור: זאב הרעמה, אייל הפמפס, שועל הפמפס, חתול הפמפס, ויסקאש המחילות, ננדו, ומספר מינים של ארמדיל. מיני צמחים האופייניים לאזור הם מינים מהסוג מלעניאל (Stipa), וקורטדריה מכסיפה, המכונה גם "עשב הפמפס".
מת'יו סטל
ג'פרי מת'יו סטל (Jeffrey Matthew Settle, נולד ב-17 בספטמבר 1969), הוא שחקן אמריקאי. סטל מוכר בעיקר בשל תפקידו כקפטן רונלד ספירס בסדרת הטלוויזיה "אחים לנשק" וכרופס האמפרי בסדרה "אחת שיודעת".
ביוגרפיה
סטל נולד וגדל בהירוקי, בקרוליינה הצפונית לג'ואן וד"ר רוברט סטל, מטיף בפטיסטי. הוא הצעיר מבין שישה אחים.
את קריירת המשחק שלו התחיל סטל בסוף שנות ה-90. הוא שיחק לראשונה בסרט הקולנוע "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון" כוויל בנסון, בנו של בן בנסון, הרוצח הרודף בסדרת הסרטים.
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
במהלך השנים, סטל הופיע בתפקידי אורח בסדרות "אחים ואחיות", "CSI: Mimmi" ו"חוק וסדר". החל משנת 2007, סטל משחק את דמותו רופס האמפרי, כאביהם של דן וג'ני כדמות משנה, בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת". בנוסף, סטל מוכר כקפטן רונלד ספירס, בסדרת הטלוויזיה "אחים לנשק" של רשת HBO, שבה שיחק בעברו. בשנת 2007 שיחק בסרט האימה "מתחת" כתפקיד ראשי, ובסרט הטלוויזיה "עשן כחול".
אשתו לשעבר של סטל, נעמה נתיב, היא דוגמנית ושחקנית ישראלית בעברה. בתם נולדה ב-5 במרץ 2009.
אלכס בנד
אלכסנדר מקס בנד (באנגלית: Alex Band; נולד ב-8 ביוני 1981) הוא זמר אמריקאי ממוצא יהודי. לשעבר סולן להקת דה קולינג.
ביוגרפיה
בנד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לבמאי סרטי האימה דלי התקציב, צ'ארלס בנד, יהודי, ולמֱדָה בנד, נוצרייה. השניים התגרשו כשאלכס היה ילד. כילד הופיע בתפקידים קטנים בשניים מסרטיו של אביו: "אדון הבובות 2" ו"ד"ר מורדריד". בנוסף כיכב בתפקיד הראשי בקומדיה "רחוק" (1993), שיצאה ישירות לספריות הווידאו. החל לנגן על גיטרה ולכתוב שירים בגיל 8, כשהוא מושפע מהלהקות פרל ג'אם, בון ג'ובי ו- U2. גדל בלוס אנג'לס ברחוב הנקרא "Camino Palmero" (כשם אלבום הבכורה של דה קולינג) ולמד ב"Oakwood High School", אולם נשר מהלימודים כשהיה בכיתה י'. בגיל 15 חתם על חוזה הקלטות עם שותפו המוזיקלי, אהרון קמין בחברת התקליטים "תקליטי RCA". ארבע שנים אחר כך קיבל את פרסומו הראשון כשהופיע בסרט "חופשיות על הבר", כשלאחריו החל להתפרסם כסולן להקת "דה קולינג". הוא נודע בזכות קולו הבוגר (יחסית לגילו הצעיר), המזכיר את קולו של בארי וייט והופעותיו האנרגטיות על הבמה.
"דה קולינג" יצאו לסיבוב הופעות מסביב לעולם ב-2002 וב-2004.
בקיץ 2003 שר ביחד עם סנטנה את הלהיט "Why Don't You & I", שכתב צ'אד קרוגר, סולן להקת ניקלבק. הצלחתו של השיר הייתה לסנונית הראשונה לקריירת הסולו של אלכס בנד, כשבראשית 2005 חתם בחברת התקליטים "Geffen Records", כשאלבום הבכורה שלו ייצא במהלך 2007.
בנד נשוי לשחקנית ג'ניפר סקיי מאז ה-25 ביולי 2004.
מלבד היותו זמר, מנגן בנד על גיטרה, פסנתר וסקסופון.
סאמים
סאמים (ביחיד סאמי), הם בני העם היושב בלפלנד שנמצאת בצפון סקנדינביה. השם לאפים, שמקורו בשפות סקנדינביות כדוגמת שוודית או נורווגית נתפס כפוגעני בעיני רבים מהם, המעדיפים שיקראו להם "סאמים".
שפתם של הסאמים נקראת סאמי, והיא משתייכת לקבוצת השפות הפינו-אוגריות.
שאיפה לאומית
לסאמים שפה, דגל, ושאיפות לאומיות, והם רואים עצמם כמי שנושלו מאדמותיהם. בשוודיה ונורווגיה נודעו מתחים בין המדינה לבין רצונות הסאמים, הסובלים מהשפעות המודרניזציה, היות שרבים עדיין מקיימים אורח חיים מסורתי. בעקבות הוועידה האירופית שדנה בהגנה על זכויות עמים ילידיים בשנות ה-90 הכירו שלטונות שתי מדינות אלה בתושביהן הסאמים כילידים ולא עוד כמיעוט, ובכך קיוו ליישר את התנהלותן לפי דרישות החוק הבינלאומי.
דמוגרפיה
על פי ההערכות מונה האוכלוסייה הסאמית כ-70 אלף נפש. הסאמים מהווים מיעוט בכל המדינות בהם הם יושבים, ולמעשה אף בלפלנד עצמה, בה אין הם מונים אלא כ-3.25 אחוז מהאוכלוסייה, שרובה סקנדינבית.
יש המחלקים את הסאמים בחלוקות משנה על פי המדינה או האזור בהם הם יושבים, על פי שפת הדיבור או על פי תעסוקתם או מסורותיהם.
חלוקה על פי תעסוקה:
תרבות
תרבותם של הסאמים נעוצה במרחבי הטבע שבו הם מגדירים את זהותם וחייהם, ושואבת מהקוטביות של החיים באזור הסוב-ארקטי, ולכן הם מייחסים בפולחנם חשיבות רבה לסממנים של חילופי עונות, ציד ושלג, לצד תשומת לב מרובה לפרטי-לבוש, הכוללים קישוטים מוקפדים ומשתנים מקהילה אחת לשנייה - לסאמים של נורווגיה למשל סגנון לבוש שונה מעט מלאחיהם שבפינלנד; הדיאלקטים של שפת הסאמי גם הם אינם אחידים, וכך יתר האפיונים המסורתיים. ועל אף זאת רואים עצמם הסאמים כבני קבוצה אחת.
לסאמים דגל משלהם, ואת חגם הלאומי הם מציינים ב-6 בפברואר.
חזרת הגינה
חֲזֶרֶת הגינה או חריפית הגינה (שם מדעי: Armoracia rusticana) היא מין צמח רב-שנתי ממשפחת המצליבים (הכוללת בין השאר גם את החרדל, הכרוב, הברוקולי והצנון). השורש משמש כירק או תבלין, והחל מהמאה ה-13 לספירה הוא מייצג את המרור בקערת ליל הסדר, בקרב חלק מקהילות יהודי אירופה.
תיאור הצמח
הצמח גדל עד לגובה של מטר אחד, והוא מתורבת בעיקר בשל שורשו המחודד, הגדול והלבן. להתפתחות השורש דרושים כ-10 חודשי גדילה, במהלכם הוא צורך כמויות מים גדולות מאוד - כ-1,300 קוב מים לדונם לשנה. עלי הצמח, הגדולים והשסועים, אכילים אף הם. פרחיו לבנים וקטנים. בחקלאות מתרבה החזרת על ידי ייחורים, הנשתלים לרוב באביב ובסתיו. יתרונו הגדול של סוג גידול חקלאי זה הוא מיעוט מזיקים, מאחר שחיידקים וטפילים נרתעים מפניו. עם זה, לבנין הכרוב מטיל על עלי החזרת את ביציו, ואלה מכרסמים את העלים בתיאבון.
החזרת היא צמח אללופתי. אחרי שמגדלים בשטח חזרת אי אפשר לגדל בו שום גידול אחר לפחות שנה.
ישנה טענה לפיה למעלה משני שלישים מכמות החזרת בעולם גדלה בעיר קולינסוויל, אילינוי, ארצות הברית, המגדירה עצמה "בירת החזרת העולמית".
בישראל מגדלים את החזרת במאה ה-21 בעיקר ארבעה מגדלים גדולים - שניים מכפר ביאליק, הסמוך לקריית ביאליק, ושניים מכפר חסידים.
היסטוריה
במצרים העתיקה גידלו חזרת כבר ב-1500 לפני הספירה. ביוון העתיקה השתמשו בצמח כשיקוי אהבה וכמשכך כאבים. אגדה מספרת כי האורקל מדלפי אמר לאפולו שחזרת שווה את משקלה בזהב.
קאטו הזקן עסק בהרחבה בצמח בכתביו על גידולי השדה. כיום סבורים שהעמים הסלאבים הביאו את החזרת למרכז אירופה. גידול החזרת בסביבות הערים נירנברג ובמברג שבדרום גרמניה מתועד מתקופת שלטונו של קרל הגדול.
החל מהמאה ה-13 לספירה החזרת מייצגת את המרור בקערת ליל הסדר. זאת, אף שלאמיתו של דבר, כפי שנאמר בגמרא, ה"חזרת" שמופיעה במשנה היא החסה ובנוסף, בכל המקורות מזהים את ה"חְרֵיין" (או כְרֵיין) עם ה"תמכא" ולא עם ה"חזרת".
החזרת גדלה כיום גם כפליט תרבות במרכז אירופה. במזרח רוסיה ובאוקראינה ניתן למצוא את מין הבר של החזרת.
עם התפתחות תחום הביוטכנולוגיה והביולוגיה המולקולרית, נמצא בשורשי החזרת האנזים Horseradish peroxidase. לאנזים שימושים רבים בתור אנזים המפעיל (בפרט עם המולקולה לומינול) תגובת סימון פלואורסצנטית.
החזרת כתבלין
את התבלין מכינים על ידי ריסוק השורש והוספת מלח בישול וחומץ. לתבלין מוסיפים לפעמים סלק, המקנה לו צבע אדום. חזרת משמשת גם להכנת כמה ממרחי חרדל. מחוץ ליפן יש המכינים ממרח מחזרת גינה צבועה ירוק כתחליף לממרח ואסאבי.
בגרמניה ובאוסטריה ניתן לרכוש אותו מעורב בשמנת כממרח והוא מעובד לעיתים קרובות יחד עם תפוחים מזן חמוץ (Apfelkren) כתוספת לבשר בקר מבושל או דג מעושן.
שורש החזרת עצמו הוא כמעט חסר ארומה, אולם כשהוא מגורד או נחתך, מפעילים אנזימים מן החלק הפגוע סיניגרין המרכיב "שמן חרדל", והוא היוצר גירוי בטעם ואף בעיניים. יש להשתמש בחזרת מיד לאחר שגורדה או לערבבה בחומץ, מפני ששורשה הופך כהה, מאבד את חריפותו ומקבל טעם מריר ולא נעים כאשר הוא נחשף לאוויר ולחום.
חזרת מכילה אשלגן, סידן ומגנזיום, כמו גם שמנים נדיפים כמו שמן החרדל (שמן המופק מזרעי חרדל) קוטל החיידקים. הצמח הטרי מכיל ויטמין C. האנזים פרוקסידאז (Peroxidase) המצוי בצמח משמש כמגביר ומזהה נוגדנים.
Deep Purple (אלבום)
Deep Purple ("דיפ פרפל") הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל, שיצא ב-1969. האלבום הוא האחרון שיצא עם ההרכב המקורי של הלהקה, עם השתתפותו של הזמר המקורי רוד אוונס. למרות שבחי המבקרים שראו בו אלבום פורץ דרך, הקהל באמריקה ובבריטניה קיבל את האלבום בקרירות ולא באהדה כמו באלבומיהם הקודמים, "The Book of Taliesyn" ו-"Shades of Deep Purple".
הקלטות
האלבום הוקלט באולפני "De Lane Lea Studios" שבלונדון. ההקלטות נערכו תחת לחץ מפני שהלהקה כמעט ולא מצאה זמן בין כל סיבובי ההופעות המרובים שערכה. חברי הלהקה התעקשו ליצור חומר מקורי, ולמעשה זהו האלבום הראשון שלהם שמלבד שיר אחד, כולו חומר מקורי, בניגוד לשני האלבומים הקודמים שכללו יותר קאברים.
צליל האלבום כבד ונוקשה יותר מאלבומיהם הקודמים, ומכיל השפעות של בלוז רוק, רוק מתקדם ומוזיקה קלאסית.
תוכן השירים
השיר "Lalena" הוא גרסת הכיסוי היחידה באלבום. את השיר כתב דונובן שנה קודם. השיר "April" הוא השיר המורכב ביותר באלבום והוא גם השיר שסוגר את האלבום. השיר הוא יצירה בת 12 דקות, המושפעת ממוזיקה קלאסית, רוק כבד ורוק מתקדם. היא מכילה סולואים ממושכים של אורגן, גיטרה חשמלית, כלי נשיפה וקטעי תזמורת. רבים מחשיבים את היצירה כאחת מהטובות ביותר שיצרה הלהקה אי פעם.
הצלחה וביקורת
ההצלחה המסחרית של הלהקה בארצות הברית חלחלה לבסוף גם לבריטניה, והפופולריות של הלהקה עלתה במולדתם: מגזינים רבים החלו לכתוב אודותיהם, והתקבלו בקשות רבות להופעות. למרות זאת, האלבום התקבל בארצות הברית ובבריטניה בקרירות יחסית והצליח פחות מאלבומיהם הקודמים.
מבחינה ביקורתית, האלבום שובח על ידי מבקרי מוזיקה רבים. ברוס אדר (Bruce Eder) מאתר Allmusic כתב על האלבום: "זהו אלבום שניתן לשבת ולהאזין לו שלוש פעמים ברציפות, גם אלו שלא נמנים עם מעריצי דיפ פרפל... מדובר באחד מאלבומי הרוק המתקדם המרעננים ביותר אי פעם". מעריצים מחשיבים את האלבום כאחד הייחודיים והטובים ביותר שהקליטה הלהקה לאורך הקריירה שלה.
שער האלבום
על שער האלבום, מופיע קטע מתוך ציורו של הירונימוס בוש, "גן התענוגות הארציים". (בו נשתלה תמונה של חברי הלהקה) חברת התקליטים נתקלה בקשיים עם הציור שכן הוא נתפס באופן שגוי בארצות הברית כאנטי־דתי, ובו אירועים לא מוסריים, ובכך נדחו התקליטים על ידי חנויות תקליטים רבות. הציור המקורי צויר בצבע אבל הוא מופיע בשחור-לבן על גבי העטיפה הסופית. זאת בגלל שגיאת הדפסה שקרתה בטעות בעת הדפסת הפריסה המקורית, הלהקה התלהבה מאיך שנראתה העטיפה בשחור-לבן, ובחרה לשמור עליה כך. קטע נוסף מאותו ציור של בוש (בצבע) שימש כעטיפת אלבום שנתיים קודם לכן על ידי הלהקה "Pearls Before Swine" באלבום הבכורה שלה, שנקרא "Nation Nation Underground".
Cappella
Cappella (בעברית: קפלה) הייתה להקת יורודאנס שהוקמה בשנת 1989 על ידי המפיק האיטלקי ג'אנפרנקו בורטולוטי (Gianfranco Bortolotti). הלהקה עברה מספר שינויים בקשר להרכב הלהקה, כאשר היא הצליחה בעיקר בתחילת שנות ה-90 כשחברי הלהקה היו קלי אוברט (Kelly Overett) ורודני בישופ (Rodney Bishop).
הלהיט המצליח ביותר של הלהקה היה "U Got 2 Let The Music", שיצא בשנת 1993 והגיע למקום השני במצעד השירים בבריטניה.
רקע
בשנת 1989, בראשית דרכה של הלהקה, היא כללה זמר יחיד והוא אטור פורסטי (Ettore Foresti). באותה שנה, הוציאה הלהקה את השירים "Push The Beat" ואת השיר "Helyom Halib" שדורג אחד-עשר במצעד השירים הבריטי.
שלוש שנים מאוחר יותר, קפלה הוציאה את השיר "Take Me Away" שזכה להיות אחד משלושים השירים המצליחים בבריטניה באותה השנה. השיר למעשה הוא דגימות קול מהשיר "Love Sensation" של Loleatta Holloway - אותו שיר שנעשו בו דגימות קול באופן לא חוקי לשיר "Ride On Time" של הלהקה Black Box בשנת 1989.
בשנת 1993 ההצלחה של קפלה רק הולכת ומתעצמת לאחר שהשיר "U Got 2 Know" שיצא באותה שנה (מנגינת השיר לקוחה מהשיר "Happy House" של הלהקה Siouxsie and the Banshees) כובש את בריטניה ומגיע למקום השישי במצעד השירים השנתי. באותה שנה, מצטרפים ללהקה חברים חדשים: קלי אוברט (Kelly Overett) ורודני בישופ (Rodney Bishop), ואילו אטור פורסטי (Ettore Foresti) עוזב אותה. רודני מתגורר בלונדון וקלי היא רקדנית לשעבר בלהקה SL2 והיא מתגוררת באיפסוויץ' שבבריטניה. באוקטובר של אותה שנה, הלהקה הוציאה את השיר "U Got 2 Let The Music" שהפך ללהיט כלל עולמי.
בשנת 1994, יצאו להיטים נוספים כמו "Move On Baby" שהגיע למקום הראשון בגרמניה ובשווייץ, "U & Me" שהגיע למקום העשירי בבריטניה והשיר "Move It Up" שהגיע למקום השישה-עשר. במקביל, קלי החלה את קריירת הסולו שלה ופרסמה את הסינגל "Follow Your Heart". לשיר לא הייתה הצלחה גדולה והוא התפרסם בעיקר בבריטניה. לאחר פרסום הסינגל ולאחר ההופעה החיה המבישה שלה בתוכנית "Top Of The Pops", החלו לצוץ חשדות בנוגע לקולה האמיתי של קלי. קולה של קלי בשיר "Move On Baby" וקולה בהופעות חיות ובסינגל שלה היו שונים לחלוטין. מיד לאחר זאת, עזבה קלי את הלהקה, והחשדות הפכו למוצקות - קלי היא לא זאת ששרה את השירים של הלהקה. התברר שאת השירים "Move On Baby" ו- "Don't Be Proud" שרה אן-מריה סמיץ' (Ann-Marie Smith).
בקיץ 1995, אליסון ג'ורדן (Allison Jordan) הצטרפה ללהקה. כמו קלי, גם תפקידה של אליסון היה רק להציג את השירים בהופעות חיות ובווידאו-קליפים, ולא לשיר את השירים. השיר "Tell Me The Way" התפרסם וזכה להצלחה גדולה במדינות רבות ובעיקר באיטליה.
עם השנים, הלהקה הוציאה מספר שירים נוספים שלא זכו להצלחה משמעותית, ובשנת 1999 עזבו רודני בישופ (Rodney Bishop) ואליסון ג'ורדן (Allison Jordan) את הלהקה.
הלהקה נותרה ללא חברים, אך היא המשיכה להוציא שירים שברובם כללו דגימות קול משירים אחרים וחידושים לשירים קודמים של הלהקה.
בשנת 2000, כאשר נותרה הלהקה ללא חברים, החלו לצוץ שמועות שהלהקה הולכת להתאחד ולחזור לפעול. על פי חברת הקלטות איטלקית:
בשנת 2001 יצא חידוש "פרומו" לשיר "U & Me", ובקיץ 2002 הוציאה הלהקה גרסה חדשה לשיר "U Got 2 Know".
יום ההנפשה הבין-לאומי
יום ההנפשה הבין-לאומי או יום האנימציה הבין-לאומי חל ב-28 באוקטובר ומציין את ההקרנה הפומבית הראשונה של סרטי הנפשה בשנת 1892 במוזיאון גרוון בפריז: פיירו המסכן (Pauvre Pierrot, צויר ב-1891), הליצן וכלביו (Clown et ses chiens, צויר ב-1890) ובירה טובה (Un bon bock, צויר ב-1888). ההקרנה הראשונה נערכה על ידי אמיל ריינו בזכות המצאתו שנקראה "תיאטרון חזותי" (Théâtre optique). אמנם בשנת 1895 האחים לומייר הציגו את הסינמטוגרף שהאפיל על התיאטרון החזותי של ריינו, ואף גרמו לו לפשיטת רגל, אך ההקרנה הראשונה של ריינו היא זו שנכנסה לדפי ההיסטוריה.
היום הבינלאומי הוכרז לראשונה בשנת 2002 על ידי האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה, ומאז מצוין מדי שנה בעשרות מדינות ברחבי העולם, בפרט בישראל.
Parachutes
Parachutes (בעברית: מצנחים) הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית קולדפליי. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד מכירות האלבומים בבריטניה עם פלטינה משולשת, ונשאר בעשירייה הפותחת למשך 33 שבועות. בארצות הברית, הגיע האלבום למקום 51 במצעד האלבומים של הבילבורד.
דוד בנבנשתי
דוִד בֶּנְבֶנִשְׂתִּי (16 במאי 1897 – 25 בינואר 1993) היה גאוגרף ומחנך ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשמ"ב-1982 בהקניית ידיעת הארץ ואהבתה ויקיר ירושלים (1969).
ביוגרפיה
דוד בנבנשתי נולד בסלוניקי ב-1897, נצר למשפחת רבנים ידועה בסלוניקי. סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף היה אב בית דין בסלוניקי. בילדותו הקים עם חבריו, נתן שלם ויצחק רפאל מלכו, את "אגודת דורשי עברית" 1910. עלה לארץ ישראל ב-1913. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים והתגייס לגדוד העברי בצבא הבריטי ושירת בו שנתיים. בשנים 1920–1926 לימד בזכרון יעקב, במאיר שפיה ובכפר הילדים גבעת המורה שליד עפולה. היה חבר בארגון "ההגנה" ונפצע בהגנת ירושלים במלחמת השחרור. בשנים 1926–1963 היה מורה ומנהל בית הספר היסודי ("העממי") "בית הכרם" בירושלים. ב-1927 הקים ביחד עם חבריו נתן שלם ופנחס כהן את אמא"י (אגודת משוטטים ארץ ישראלית), שהייתה הקבוצה המאורגנת הראשונה שארגנה סיורי עומק ברכב וברגל בארץ ישראל ובארצות השכנות. בעל תואר MA מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1935) בתחום ידיעת א"י. ב-1964 שימש מנהלו הראשון של יד יצחק בן-צבי, וכן היה בין יוזמי וראשי אגודת אכסניות הנוער, יושב ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ויושב ראש וועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים.
בנבנשתי פרסם סדרה של ספרי לימוד על ארץ ישראל שהיו מיועדים לתלמידי בתי הספר, אשר נהפכו לספרי הלימוד הסטנדרטיים ללימוד המולדת. שרטט והוציא ביחד עם בן-ציון לוריא מפות קיר גדולות שהיו תלויות בכיתות בתי הספר ברחבי מדינת ישראל. ספרו החשוב ביותר ביחד עם פנחס כהן הוא "מורה דרך בארץ-ישראל", שהיה מורה הדרך הראשון לסיורים ברגל בארץ-ישראל (1937), ושמש את סיירי הפלמ"ח. כתב מאמרים רבים בנושאי מסורתה התרבותית והלשונית של קהילת סלוניקי ויהדות ספרד. נשלח פעמים אחדות להציל אוספים ארכיוניים של קהילות יוון שנכחדו בשואה. בנבנשתי כתב מספר ספרים אוטוביוגרפיים על חייו: "זכרונות נעורים: לקט", "משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים", "הגדוד העברי בימי מלחמת העולם הראשונה: יומן", "דרכו של מורה: פרקי חיים בהוראה".
דוד בנבנשתי היה נשוי ללאה לבית פרידמן, שעלתה לארץ-ישראל מסובאלק שבליטא ב-1924 ועבדה כאחות ציבורית בקליניקות לאם ולילד של הדסה במשך כששים שנה. בנו, ד"ר מירון בנבנשתי, היה סופר ועיתונאי בעיתון "הארץ" וסגן ראש עיריית ירושלים, בנו השני, ד"ר רפאל (רפי) בנבנשתי, הוא היסטוריון כלכלי, יועץ לשיתוף פעולה אזורי והיה יועץ כלכלי לבנק העולמי, לשר האוצר ולשר לשיתוף פעולה אזורי, ונכדו, איל בנבנשתי, הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטאות קיימברידג', תל אביב וניו יורק.
כרפס (סוג)
כרפס (שם מדעי: Apium; קרוי גם סלרי) הוא סוג של צמח דו-שנתי או רב-שנתי הגדל על קרקע לחה (ביצות ומלחות).
מאפיינים
הכרפס שייך למשפחת הסוככיים ובו בערך 20 מינים. תפוצת הסוג היא קוסמופוליטית, והוא מצוי באירופה, אסיה, אפריקה ודרום אמריקה. הצמחים בינוניים עד גבוהים - הם גדלים עד לגובה של מטר אחד. אופן סידור העלים יכול להיות או כאופן סידור הפלומה בנוצה, כך שהעלים מסודרים על גבעול אחד, או כך שהעלים מסודרים על ענפים צדדיים. יש להם גם פרחים לבנים קטנים שמסודרים במספר סוככים.
המין המוכר ביותר הוא הכרפס הריחני, או בשמו המוכר סלרי, שנחשב לירק חשוב במסחר. לכרפס הריחני ישנם כ-4 זנים. המין Apium נאכל גם על ידי זחלים של כמה מיני פרפראים.
הכרפס הוא אחד השלבים בליל הסדר בסדר המונה 15 שלבים, בשיטת 'קדש ורחץ'.
שווייץ בימי הביניים
תקופת ימי הביניים בשווייץ התחילה במאה ה-5 עם שקיעת האימפריה הרומית באזור והסתיימה במאה ה-13 עם הקמת הקונפדרציה הישנה. בתחילת תקופה זו נשלט האזור בידי האימפריה הפרנקית, ולקראת תומה הוא עבר לידי האימפריה הרומית הקדושה. בין שתי תקופות שלטון אלו, הייתה תקופה קצרה שהאזור לא ידע שלטון מרכזי.
ימי הביניים המוקדמים: שלטון האימפריה הפרנקית
בשנת 534 כבשו הפרנקים את ממלכת הבורגונדים, ובשנת 536 נכבשה על ידי הפרנקים אף ממלכת האלמנים. תחת שלטון הבורגונדים והאלמנים נותרו באזור אך איים בודדים של הנצרות, אך במהלך המאה ה-6 והמאה ה-7, ובהדרכת נזירים שהגיעו מאירלנד, קיבלה על עצמה ממלכת הפרנקים את הנצרות.
לאחר מותו של קרל הגדול, חולקה מלכותו בין יורשיו לפי הסכמה שכונתה חוזה ורדן, אליה הגיעו בשנת 843. על פי החוזה קיבל לודוויג הגרמני את מזרחה של שווייץ ואת מערבה קיבל לותאר. בשנת 879 סופח חלק מדרום המדינה על ידי לומברדיה כחלק מממלכת איטליה (אשר שלטה באזור עד 950) וב-888 השתלט מלך בורגונדיה (אשר שלטה באזור עד 1032) רודולף הראשון על חלק ניכר מן השטחים שנמסרו ללותאר במערב שווייץ. חלוקות אלו משפיעות על אופייה האתני של שווייץ עד ימינו, לחלוקתה לאזורים דוברי צרפתית, גרמנית ואיטלקית, כאשר יסוד "רטו רומאני" מסוים נותר בעל זהות ייחודית משלו, ודובר את שפת הרומאנש, וזאת במיוחד בקנטון גראובינדן.
המאה ה-9 והמאה ה-10 היו תקופה של שינויים בשווייץ. המדיארים פלשו למדינה ובזזו את בזל ב-917 ואת סנט גלן ב-926. רק לאחר ניצחון הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך (לכפלד) בשנת 955 גורשו המדיארים מאדמת שווייץ. בתקופה זו, של התערערות השלטון המרכזי, חלה עלייה בכוחם של המנזרים. כמה מהם היו כמעט לערי מדינה, ונהנו מאוטונומיה (ציריך, סנט גלן, ריינאו ורייכנאו) המאה ה-10 ראתה תהליך של איחוד הטריטוריות השונות בשווייץ, תחת ריבונות האימפריה הרומית הקדושה. התהליך הושלם בשנת 1033 כאשר עם מות דוכס בורגונדיה רודולף השלישי ירש אותו הקיסר קונרד השני, ובכך הושלמה העברת כל שטחי שווייץ לריבונות האימפריה.