cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דו-קרב
צרפת
אנטול פראנס מסכם את קריירת הסיוף והפוליטיקה שלו: "אני מעולם לא האמנתי שעוול יכול להיות מתוקן על ידי כדור או אבחת חרב, אבל על פי החינוך שקיבלתי תמיד עמדתי על שלי והגבתי במקום בו דו־קרב היה בלתי נמנע, כתוצאה מכך השארתי את חותמי מספר פעמים עם אקדח וחרב וגם אני נושא צלקות ממפגשים אלו".
עידן המלחמות המודרניות, ובעיקר מלחמות העולם של המאה ה-20, הביאו לדעיכה בתרבות הדו־קרב בצרפת בעיקר בזירה הציבורית, קרבות עדיין נערכו בחשאי - הקרבות האחרונים עליהם ידוע נערכו בשנת 1958 בין סרז' ליפר וז'ורז ברתולין, שניהם מנהלי להקות בלט, ובין גסטון דפר, ראש עיריית מרסיי, ורנה ריבייר, חבר המפלגה הגוליסטית, בשנת 1967.
רוסיה
מסורת הדו־קרב כדרך להגן על כבודו של אדם הגיעה לרוסיה ככל הנראה במהלך המאה ה-17 ואומצה בהתלהבות למרות אבדות כבדות שנגרמו במהלך הקרבות. הצאר הרוסי פיוטר הגדול ניסה לעצור את התופעה בהכריזו כי כל המשתתף בדו־קרב דינו הוצאה להורג בתלייה. חרף זאת הפך דו־קרב למסורת בחוגי הצבא הרוסי, וקרבות נוהלו לפי חוקים לא כתובים אבל נוקשים ומפורטים שפורסמו בכתב רק בשנת 1908. על פי כללים אלו נקבע, למשל, כי הצדדים הלוחמים יהיו בעלי אותה דרגה ונאסר על דו־קרב בין קצינים בעלי דרגות שונות. להגנת כבודם "נאלצו" קצינים בכירים לסמוך על נכונותם של פקודיהם להזמין לדו־קרב את הקצין הפוגע.
בתקופת שלטונה של יקטרינה הגדולה, במהלך המאה ה-18, החל הדו־קרב להכות שורשים של ממש בחברה הרוסית והצארינה ניסתה לשרש מנהג זה, שבו ראתה "נטע זר", על ידי הטלת קנסות וגלות לסיביר על המשתתפים בדו־קרב, אך ללא הצלחה.
במהלך המאה ה-19 התהפכו היוצרות - עריכת דו־קרב הפכה לנחלת הכלל ובעיקר בקרב קצינים בצבא, החוק הצבאי הרוסי החזיר את הליך המשפט על ידי דו־קרב אל ההליכים החוקיים. מהלך הדו־קרב בגרסתו הרוסית קיבל תפנית קיצונית ואלימה. בעוד הדו־קרב בארצות מערב אירופה (לו קראו הרוסים "אופרטה") אפשר למתמודדים להפסיק את העימות כמעט מיד וללא פגיעה ממשית - מתוך ההכרה כי ההשתתפות בקרב כשלעצמה עונה על הצורך של החזרת הכבוד הפגוע, נערך הדו־קרב הרוסי בטווחים קצרים והסתיים בדרך כלל במות אחד המשתתפים. במקביל התפתחו סוגים ייחודיים של דו־קרבות אקדחים אכזריים במיוחד שהבטיחו את מות אחד המשתתפים:
מסורת הדו־קרב חלחלה משורות הצבא והאצולה אל חוגי האליטה האזרחית. סופרים, משוררים ופוליטיקאים קידמו והיללו בכתביהם את עריכת דו־קרב כאמצעי לשמירה על הכבוד והוכחת מידות "גבריות". המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין חי במערכת ערכים נוקשה, שדו־קרב היה חלק בלתי נפרד ממנה, הוא השתתף ב-29 דו־קרבות ומת כתוצאה מפציעה אנושה בדו־קרב האחרון. מסורת הדו־קרב ירדה מגדולתה ברוסיה עם ירידת קרנו של המעמד הגבוה החל מסוף המאה ה-19 ועד למהפכה הרוסית חדלו הדו־קרבות מלהיות חלק מהקוד החברתי-ציבורי.
ארצות הברית
הסגנון האירופי של הדו־קרב ומקומו החברתי הגיעו גם אל המושבות האירופיות ובראשן יבשת אמריקה הצפונית, שבה המנהג מיוחס למסורות שהביאו אתם מהגרים מצרפת ומגרמניה. הדו־קרב הראשון מתועד לשנת 1621 ובשנת 1754 העביר בית המחוקקים של מדינת מסצ'וסטס חוק כנגד עריכת דו־קרבות, לפי חוק זה נשללו זכויות אזרחיות ופוליטיות של המשתתפים בדו־קרב.
במושבות הבריטיות שעתידות להפוך לארצות הברית היה הדו־קרב לא רק תשובה לעלבון או על כבוד, אלא גם דרך להתמודד עם יריבים פוליטיים, מגמה שהתחזקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. בחברה שכלכלתה התבססה על עבדות שימש הדו־קרב כאמצעי להדגיש ולהמחיש סמכות. אדם בעל מעמד לא ערך דו־קרבות עם עבדים או אלו שהיו נחותים ממנו במעמד חברתי. האריסטוקרטים הענישו אותם באמצעות מקל או שוט. גם לאחר ש-18 ממדינות הברית אסרו עריכת דו־קרב המשיכו בני האליטה וקציני צבא להתמודד בדו־קרבות. רק בתחילת המאה ה-20 הופסקו הקרבות. הדו־קרב שימש ככלי למיתון האלימות בחברה שבבסיסה הייתה אלימה וקידשה אלימות. אלימות זו קרעה את מרקם חי הקהילה והזינה סכסוכים בתוך המשפחה ובין חברים. דו־קרב לעומת זאת היה מהלך טקסי ומובנה במהלכו ה"משנים" או העדים שימשו כשופטים והבטיחו הגינות בתוך העימות. יתר על כן דחיית ההתפרצות האלימה הביאה לעיתים קרובות להרגעה בעוד הצדדים מקבלים פסק זמן ליישור ההדורים בדרכי שלום. הדו־קרב שימש ככלי להגדרת האלימות שהחברה קיבלה ובכך הוציא אל מחוץ לגבולות ההסכמה החברתית קרבות רחוב ומעשי רצח מתוך להט הרגע הוגדרו כלא מוסריים. בחברה בעלת מבנה חברתי נוקשה היה לגורמים אלו משקל של ממש ובכך הקנה הדו־קרב מקום מסודר מוגדר ומובן לאלימות ועזר להגביל את שפיכות הדמים. אלכסיס דה טוקוויל, הוגה דעות והיסטוריון צרפתי כתב בשנת 1831 על הדו־קרב באמריקה: "באירופה אדם נלחם בדו־קרב כדי לומר שעשה זאת. העלבון הוא בדרך כלל כתם מוסרי שאדם רוצה לנקות ובדרך כלל מתנקה בהוצאה קטנה בלבד. באמריקה אדם נלחם במטרה להרוג, אדם נלחם כי הוא אינו רואה סיכוי לקבל פסק דין מוות כנגד יריבו".
אחד המקרים המפורסמים בהיסטוריה של ארצות הברית היה הדו־קרב בין ארון בר לאלכסנדר המילטון. הדו־קרב היה שיאה של מערכת מורכבת בין ידידים שהפכו ליריבים פוליטיים וסימל את יחסה המורכב של הפוליטיקה האמריקאית לאלימות הממוסדת והמקובלת בחברה האמריקאית ככלי לגיטימי ליישוב סכסוכים. הדו־קרב החל עם שחר 11 ביולי 1804, וסגן הנשיא בר ירה בהמילטון מתחת לחזה. המילטון ירה באוויר, והחטיא בכוונה. בעקבות מותו המפתיע של שר האוצר לשעבר בידי סגן הנשיא, הואשם בר במספר פשעים חמורים, ביניהם רצח, אך מעולם לא הועמד לדין עליהם. במחזמר המודרני המילטון הכניס הכותב בן המאה ה-20 את "קולו" של בר מקונן שעל אף ששרד, הוא מקולל בכך שלנצח ייזכר כנבל בהיסטוריה, ותמיד ייזכר רק כאיש שהרג את אלכסנדר המילטון.
ההיסטוריון האמריקאי ברטרם וייאט-בראון, שהתמחה בחקר מדינות דרום ארצות הברית, מתאר את המקום המיוחד שתפס הדו־קרב בתרבות ובמרקם החברתי של דרום ארצות הברית. הוא טוען כי במקביל להכנסת האורחים ואהבת המשחק וההימורים היה הדו־קרב חלק מהדרך בה מיצב עצמו האדם בחברה הדרומית. אף על פי שעל פניו היה הדו־קרב כלי להגנה על כבוד-עצמי היה כבודו של האדם לא יותר מהשתקפות מערכת הערכים שעל פי תפיסת החברה "מרכיבה" את המונח "גבר". על פי המחקר שימש לעיתים הדו־קרב כדרך בה יכול היה אדם ממעמד נמוך להיכנס (ב"דלת אחורית") אל שורות החברה הגבוהה על ידי רכישת מעמד ויוקרה, וכך בדרך אותה מכנה החוקר "אירונית" היה הדו־קרב כלי דמוקרטי.
מארצות הברית יצא המודל המפורסם של דו־קרב בין אקדוחנים (אנגלית: Gunfighter או gunslinger) בתקופת המערב הפרוע, תת-תרבות זו, שגיבוריה תפקדו על הקו שבין החוק לפשע, רוממה את מקומו של הדו־קרב לאור היום וברחובה הראשי של העיר. המעמד של אקדוחן התייחס לאדם ששירותיו נשכרו כדי לייצג את שולחיהם בעימותים אלימים או עבריינים. דמויות כמו בילי הנער מצד הפשע, פאט גארט שסיפר את סיפורו של הנער והרג אותו, וואייט ארפ שניצח בקרב האקדחים באו. קיי. קוראל עיצבו את דמותו של האקדוחן ואת האתוס של הדו־קרב בצהרי היום.
דו קרבות אלו ואורח החיים של המערב הפרוע הפכו למיתוס בו קשה להפריד בין האגדה למחקר ההיסטורי. על פי התיאור המקובל והשתקפותו במערבונים הדו־קרב התנהל בין שני גברים והוכרע על ידי השולף המהיר ביותר. במציאות רוב הקרבות ניצתו ברגע, אחד הצדדים שלף אקדח וירה והצד השני ניסה להגיב, לעיתים התפתח קרב יריות פרוע בו ניסו שני הצדדים לתפוס מחסה ולירות זה אל זה. הקרבות נערכו לעיתים בתנאים לא נוחים, הלוחמים היו לעיתים שיכורים והחטיאו את מטרתם. אקדוחנים "מקצועיים", שחיו על חרבם והמוניטין שרכשו, ניסו להימנע מקרבות מול אקדוחנים בעלי שם אחרים והעדיפו שלא לקחת סיכונים מיותרים ולהילחם מול יריבים אלמונים בעלי סיכויים נמוכים.
סיוף סטודנטיאלי ("מנסור")
עם תום המאה ה-18 התפתח ענף מיוחד של דו־קרב בקרב אגודות סטודנטים (גרמנית: Studentenverbindungen) גרמניות ואוסטריות שכונה "סיוף סטודנטיאלי" או "סיוף אקדמי" (גרמנית: Akademisches Fechten) ו"מנסור" (גרמנית: Mensur). הענף זכה לפופולריות במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. קרבות מנסור נערכים עד היום.
למתמודדים אסור להתחמק ממכה או להירתע מהתקפה מתוך מטרה לקבל כל פגיעה בגוף בשלווה. בתחילה נערך הקרב ללא שריון או בגד מגן ולאחר מכן הוכנס לשימוש מגן לזרועות, פלג גוף עליון והצוואר, ובעת החדשה הורחבה ההגנה לשריון-קשקשים המגן על הגוף, הצוואר והגפיים, ומשקפי מגן מיוחדים הכוללים מגן-אף. בקרבות נוכחים שני רופאים (אחד לכל מתמודד).
המתמודדים (גרמנית: Paukanten) משתמשים בחרבות מיוחדות (גרמנית: Mensurschläger) ובקצה החרב נמצא מגן המונע חדירת הלהב אל גוף הסייפים (גרמנית: Korbschläger). קרבות מנסור גורמות לצלקות אופייניות בפני המתמודדים (גרמנית: Schmiss) – צלקת סיף, שבדרך כלל הופיעו בצד שמאל של הפנים, ולעיתים נדירות יותר על הלחי והסנטר. צלקות אלו נחשבו על ידי המתמודדים כאות של כבוד, בעיקר בקרבות שנערכו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. השיפור הניכר בטכנולוגיה הרפואית, יחד עם שינויים תרבותיים, הקטין את מספר הצלקות.
במהלך המאה ה-19 הפך המנסור לחלק בלתי נפרד מחיי הסטודנט הגבר הגרמני, ואגודות סטודנטים חייבו את חבריהן לערוך לפחות קרב אחד במהלך לימודיהם. השיטה הפכה לרשמית יותר עם בניית מערכת שקבעה את זהות המתחרים על בסיס של גודל פיזי ויכולת סיוף שווים. סיוף אקדמי הוצא אל מחוץ לחוק באופן זמני בתקופת הרייך השלישי, אך לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו אגודות הסטודנטים להיות גורם מרכזי בעולם האקדמי הגרמני, ובמסגרות אלו יכולים סטודנטים להתמודד בקרבות מנסור.
דו־קרב באסיה
שתי התרבויות הבולטות והמשפיעות באסיה, יפן וסין, פיתחו תרבות לחימה ענפה. באופן טבעי הפך הדו־קרב לחלק מתרבות הלחימה ולחלק מהמהלך החברתי בתרבויות אלו, עם זאת ההבדלים המהותיים בין תרבויות המזרח לתרבות המערב - ובעיקר ההבדל בתפיסת מקומו של היחיד בחברה ומהות המושג כבוד, יצרו הבדלים של ממש הן בדרך שבה נערכו הדו־קרבות והן בסיבות בהן החל הדו־קרב.
למרות הקשר האמיץ בין תרבות סין ליפן והשפעת הבודהיזם על תפיסת העולם, ההבדלים בין השתיים הם מהותיים בכל הנוגע ללחימה ודו־קרבות. בעוד שבסין, אף על פי שבני האריסטוקרטיה יכלו, בזמנים מסוימים, לשאת חרבות, מקצוע הלוחם נחשב לנחות וגבוה במקצת ממעמדו של רוצח שכיר. גם בספרות ובמיתולוגיה לא מוצגות החרבות כסמלים מיתיים או בעלות ערך משל עצמן. מקומו של היחיד ומחויבותו היו במסגרת המשפחתית או של קלאן. ביפן נדרש היחיד לנאמנות למערכות שלטון, והדו־קרב נתפס כתהליך של העצמה אישית ומסע רוחני.
יפן
הדו־קרב אינו זר לתרבות היפנית, אך שואב את מקורותיו מתרבות מקומית, שהייתה מנותקת לחלוטין מהשפעות סביבתה וממבנה חברתי ייחודי. בהיסטוריה של יפן אין תקדים של דו־קרב משפטי, בתרבות היפנית המחויבות הראשונית של אינדיבידואל היא כלפי מנהיג בית-האב או האציל וכלפי כללי הבושידו והשיוך המעמדי. מטרת הדו־קרב אינה לתיקון עלבונות או דיבה אלא כדי להוכיח את עליונותו כסייף של הלוחם.
ההיסטוריה של החרב, הדו־קרב ויפן קשורים ישירות להתהוות מעמד הלוחמים הידוע כסמוראים. בשנת 1274 ולאחר מכן בשנת 1281 ערכו השליטים המונגולים של סין שתי פלישות לכיבוש יפן. סדרת הקרבות הביאה למהפכה בלחימה היפנית, שעד לאותה תקופה התנהלה ללא מבנים טקטיים. בשדה הקרב לחמו מאות או אלפי לוחמים זה מול זה, כל לוחם חתר לדו־קרב מול לוחם אויב ששווה לו במעמד ובדרגה ובסוף יום הקרב הביאו המנצחים לאוהל המצביא את הראשים של האויבים שנהרגו בדו־קרבות.
בשנת 1588 הוציא השוגון הוראה לאסוף את כל כלי הנשק שבידי האוכלוסייה היפנית שאיננה ממעמד הסמוראים, וההבדל בין מעמד הלוחמים לאזרחים הפך לברור ובלתי ניתן לגישור. לאחר קרב סקיגהארה שהתרחש ב-21 באוקטובר 1600 נוסדה שוגונות טוקוגאווה, השוגונות האחרונה בהיסטוריה של יפן ואיתה תקופה של שלום ושגשוג. השלטון הפך לריכוזי ופיאודלי ומעמד הסמוראים הפך לקאסטה סגורה. סיום הלוחמה גרם לכך שסמוראים רבים נותרו ללא פטרון וללא עבודה. הם זכו לשם רונין. לוחמים אלו מצאו עצמם חסרי מקום בחברה בעלת ערכים נוקשים אך נותרו עם הדחף ללחימה. לכן התיר השוגון לרונין לנהל דו־קרבות אישיים וקרבות בין בתי ספר לתורת לחימה, שפרחו ביפן. מוסדות אלו נקראו גיו ובהם לימדו את הקנדו (תורת השימוש בחרב). תורה זו הייתה חלק מהבושידו (武士道) שמשמעותו ביפנית היא "דרכו של לוחם" - קוד התנהגות של הסמוראים.
בבתי הספר לסיף ותורת לחימה רכשו הסמוראים מיומנות שזכתה לשם קנג'וצו. כאשר תלמיד הצליח להשיג שליטה בסגנון סיוף מסוים הוא התקדם וזכה להדריך אחרים, סייף מוכשר במיוחד היה עוזב את בית-הספר, נודד ברחבי יפן ועורך דו־קרבות עם סייפים אחרים. הסייף שהפסיד בדו־קרב זכה להיות תלמידו של המנצח. על פי הבושידו ההפסד בדו־קרב כשלעצמו לא היה מכתים את הלוחם המובס כנחות למנצח ולא דרש נקמה, אך תפיסת עולם נעלה זו לא תמיד עמדה במבחן המציאות. הפסד בדו־קרב יכול היה להביא להרס כלכלי - מורה לסיוף שבבעלותו בית-ספר משגשג יכול היה לאבד את מטה-לחמו לסמוראי נודד.
דו־קרבות התנהלו בתדירות גבוהה ובכל מקום אפשרי - באולמות הדוג'ו, בחזית מקדשים, ברחובות ציבוריים או בתוך טירות ונמשכו לעיתים עד לפציעתו הקשה או מותו של אחד הלוחמים. בדו־קרב לא היו משנים או עדים כמקובל באירופה. למרות הדרישות של הבושידו השתמשו הלוחמים בכל תכסיס אפשרי ולעיתים הפרו הבנות שהושגו לפני הקרב וניסו להשיג יתרון במטרה להבטיח את תוצאות הדו־קרב. ירידת מעמד הסמוראים במהלך תקופת מייג'י הביאה תחילה על איסור נשיאת חרבות לבסוף לאיסור מפורש על עריכת דו־קרבות, הסמוראים נעלמו מעל במת ההיסטוריה ואתם הדו־קרב ביפן.
גלדיאטורים
גלדיאטור (בלטינית: Gladiator), היה לוחם ברומא העתיקה ובמקומות אחרים שעסק במופעי בידור, שכללו דו־קרבות בין גלדיאטורים לבין עצמם או בין גלדיאטורים לבין חיות מסוכנות. לעיתים קרובות הסתיימו קרבות אלה במות הגלדיאטור. הקרבות התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך, כדוגמת זירות או אמפיתיאטרונים כמו הקולוסיאום. מחקר מודרני מצביע על העלייה בפופולריות של הגלדיאטורים ככלים לייצוג מופשט של רעיונות ואידאות רומאיות, על ידי "המחזה" של דו־קרבות וקרבות בודדים מתקופת הרפקובליקה הרומאית שזכו למעמד של אתוס רומאי. משלא יכול היה האידיאל של הגבריות הרומאית למצוא ביטוי הולם בשדה הקרב האמיתי עם המעבר ללחימה במבנים והטלת משמעת ברזל הפכו קרבות הגלדיאטורים לייצוג סמלי של אידיאלים ומיתוסים עתיקים ושימשו ככלי לאישוש בעקיפין של תפיסת העולם המיליטריסטית והמצ'ואיסטיות שהייתה מרכיב חשוב בתרבות הרומאית.
בקרבות הגלדיאטורים מוות נחשב לתוצאה מקובלת וצפויה של הקרב. שיעור ההרוגים באירוע עמד על כרבע עד מחצית מהמשתתפים הקרבות פורסמו לעיתים בתור "עד המוות" (לטינית: sine missione). כאשר הביקוש לגלדיאטורים עלה קרבות "עד המוות" נאסרו על ידי אוגוסטוס, ובאופן רשמי ברוב הנסיבות גלדיאטור שנלחם היטב חסו על חייו. רוב הגלדיאטורים המנוסים השתתפו בשניים או שלושה אירועים בשנה. מספר לא ידוע מתו בקרב הראשון שלהם ואחדים נלחמו עד 150 קרבות. קרב בודד נמשך לכל היותר בין 10 ל-15 דקות. הצופים העדיפו הצמדת יריבים עם סגנונות לחימה משלימים אך שילובים אחרים התקיימו, כגון גלדיאטורים הנלחמים ביחד או החלפה של המפסיד בקרב על ידי גלדיאטור חדש, אשר יילחם נגד הזוכה.
המנצחים קיבלו את כף התמר ופרס מהעורך. לוחם מצטיין היה עשוי לקבל כתר עלי דפנה, וכסף מהקהל כאות הערכה, אך עבור מי שנידון לזירה (ad ludum) הפרס הגדול ביותר היה הענקת חירות (Manumission), המסומלת על ידי הענקת חרב אימון מעץ או מוט (rudis) כמתנה מהעורך. מרטיאליס מתאר קרב בין פריסקוס וורוס שלחמו בגבורה ובאופן זהה לאורך זמן רב, כך שכאשר שניהם הודו בתבוסה באותו הרגע טיטוס העניק ניצחון וחירות לשניהם. לגלדיאטור בשם פלאמה הוענק מוט ארבע פעמים, אך הוא בחר להישאר גלדיאטור. על מצבתו בסיציליה כתוב: "פלאמה, סקיוטור, חי 30 שנה, נלחם 34 פעמים, ניצח 21 פעמים, נלחם עד תיקו 9 פעמים, הפסיד 4 פעמים, סורי לפי לאום. דליקאטוס עשה זאת עבור חברו לנשק".
בשלהי הרפובליקה הרומית או בתחילת ימי הפרינפיקט החלו החלו נשים להופיע כלוחמות. בשנת 66 לספירה יזם נירון קיסר קרב בין נשים, גברים וילדים אתיופים כדי להרשים את טירידאטס הראשון, מלך ארמניה. בהליקרנסוס נמצא תבליט מהמאה השנייה המתאר שתי לוחמות בשם "אמזון" ו"אקיליה". הקרב שלהן הסתיים בתיקו. באותה המאה, אפיגרף מאוסטיה מהלל אדם מהאליטה המקומית בתור הראשון "שחימש נשים" בהיסטוריה של המשחקים שלה. ככל הנראה הגלדיאטריקס עברו אותה ההכשרה כמו עמיתיהן הגברים. הופעת הגלדיאטריקס בזירה נאסרה החל משנת 200 לספירה.
המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה השנייה לספירה, והם דעכו לבסוף במהלך המאה החמישית המוקדמת, לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
טורניר
טורניר (מצרפתית עתיקה: torneiement או tornei) הוא שם של אירועים ציבוריים, משחקי מלחמה שנערכו בציבור בתקופת ימי הביניים והרנסאנס (מהמאה ה-12 עד למאה ה-16) כחלק ממסורת רחבה יותר של משחקים שנקראו הסטילוד ( אנגלית וצרפתית: Hastilude). הטורנירים כללו מספר אירועים מיוחדים כאשר הגדול והמרכזי שבהם היה קרב רב (אנגלית וצרפתית Melee), במהלכו לחמו קבוצות של אבירים ולוחמים אחרים במשך ימים מספר זה נגד זה ובין היתר גם תחרות הפלה ברומח (אנגלית: ג'אוסט - Joust צרפתית Joute équestre), בין שני אבירים רכובים על-גבי סוס, כאשר מטרת כל אחד מהם היא להפיל את יריבו מהסוס ברומח. הטורנירים וקרבות הרומח התגבשו ממסורת קרבות ותחרויות אימון של הצבא הרומי והפכו לבילוי ציבורי פופולרי. תחילה בצרפת של המאה ה-12 ולאחר מכן התפשט המנהג מצפון-צרפת לאנגליה ולחבל הריין, בשנת 1160 נערכו טורנירים בכל צרפת ובאנגליה ובשנת 1175 כבר נערכו טורנירים בכל אירופה עד לגבולות פולין.
למרות הפופולריות הרבה היו הרשויות הדתיות והאזרחיות נלהבות פחות, בשנת 1130 קבע האפיפיור אינוקנטיוס השני בוועידת הכנסייה בקלרמון כי הוא מגנה את הטורנירים ואוסר לקבור את אלו שנהרגו במהלכם בקבורה נוצרית מאחר שמשחקי מלחמה אלו מסיטים את תשומת הלב של האבירים מחובתם לצאת למלחמה ולהגן על הצלב והאינטרסים של הכנסייה. הנרי השני, מלך אנגליה אסר על קיום טורנירים באנגליה בתחילת שלטונו מחשש לפגיעה בסדר הציבורי וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה ("לב הארי") אישר מחדש את קיומם בשישה מקומות מיוחדים שנועדו לכך. בצרפת אסר לואי התשיעי, מלך צרפת על קיום טורנירים החל משנת 1260, איסור שנשמר מאז על ידי יורשיו. לתחרות הג'אוסט היו אוהדים נלהבים והחל משנת 1220 התקיימו תחרויות נפרדות מטורנירים.
הטורניר המשיך להתקיים באנגליה תחת שלטונו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה (1272–1307) וזכה לפופולריות מחודשת עד לימי שלטונו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה (1327 – 1377). הטורניר האחרון נערך באנגליה בשנת 1342 ובאירופה המערבית בשנת 1379. הג'אוסט המשיך להיות ספורט בחירה של מעמד האצולה באנגליה ובגרמניה עד למאה ה-17. בצרפת הופסק הג'אוסט לאחר מותו בתחרות של אנרי השני, מלך צרפת. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החלה התעניינות מחודשת אם כי מוגבלת בג'אוסט כספורט.
מיתוס
בעת העתיקה שימש הדו־קרב במיתולוגיה לבניית דמותו של הגיבור ושימש יסוד לסיפורים עם מוסר השכל. סיפורי עם ומיתוסים הרכיבו את הסיפור הארכיטיפי (מונומיתוס) של מסע הגיבור (quest) סיפורים אלו נבנו בדרך כלל ממספר שלבים זהים למרות ההבדלים במקור הסיפור: הפרידה, החניכה, שבדרך כלל הייתה דרך רצופת מבחנים שחלקם כללו דו־קרבות עם אויבים שונים והביאו לתהליך של לימוד העצמי, ולבסוף החזרה. המיתוס של מלחמת טרויה ובעיקר סיפורו של אודיסאוס הוא דוגמה לסיפור עתיק מסוג זה.
התנ"ך מציע מספר סיפורים דומים ואחד הבולטים שבהם הוא סיפורו של שמשון הגיבור. בעת החדשה נכתבו סאגות בדיוניות המבוססות על מיתולוגיה נורדית ומיתולוגיות אחרות והבולטת שבהן היא "שר הטבעות" שבה תיאורים רבים של דו־קרב. גם עולם הקולנוע אימץ את סיפור הגיבור במסע לחיפוש-גילוי עצמי ובצד העברה של מיתולוגיות אל התסריט נוצרו "מיתולוגיות" מקוריות השואבות את עולם הדימויים ומתווה העלילה ממיתוסים עתיקים כגון "מלחמת העולמות" ו"המטריקס". בסרטים אלו הגיבורים עומדים פעמים רבות במבחן הדו־קרב כדי להתמודד עם אויבים ולקדם את העלילה לקראת השיא.
הספרות שלוותה את התרבות של האבירות בימי הביניים (אנגלית: Courtly Literature) פרחה באירופה של המאה ה-12 עד המאה ה-14 ויוצריה התרכזו בצרפת ובגרמניה ומאוחר יותר נכתבו יצירות ברוח זו גם באנגליה, בספרד ובאיטליה. הנושאים העיקריים הבאים לידי ביטוי בספרות זו הם של כבוד על בסיס של חלוקה למעמדות, ואומץ. ערכים אלו אינם נובעים מקשרי משפחה או חברה כמו שניתן למצוא במיתוסים עתיקים אלא מתוך רדיפה אחר תהילה, בדרך כלל אישית, ושיקולי מוסר. הבולטים בסוגה זו הם "אגדות המלך ארתור" ו"טריסטן ואיזולדה".
הדו־קרב בספרות
השינוי מדו־קרב כחלק מאתוס צבאי או לאומי והמעבר לדו־קרב של כבוד הביא גם לשינוי בתיאורו בספרות. הדו־קרב יצא מהצללים והפך לחלק מהחברה ומכללי המשחק של המעמד העליון. מעמד זה גם הוציא מתוכו או היה להשראה לסופרים ומשוררים ואלו כתבו על הדו־קרב תוך האדרה של הקרב ומשתתפיו תוך תיאור בצבעים עזים של הרעיונות הנשגבים הבאים לידי ביטוי בדו־קרב.
מעמד האצולה ולאחר מכן הבורגנות היו הצרכנים העיקריים של ספרות, ותיאורים אלו של דו־קרב, שהיו רחוקים מהמציאות מתוך מאמץ להפוך את האפנתי לחלק מסיפורי מיתולוגיה, הנציחו את עצמם ושיוו לדו־קרב על כבוד מקום שווה משקל למיתוסים ההומריים או הנורדיים. סיפורים אלו כגון "יבגני אונייגין" של פושקין ששיאו בדו־קרב, ו"מזלו של בארי לינדון" של ויליאם מייקפיס תאקרי המתאר חיים שנבנו על סדרת דו־קרבות, וסיפוריו הקצרים של איוון טורגנייב שבהם מגן הגיבור על הפגיעה בכבודה של האישה אותה הוא מעריץ באמצעות הזמנה לד-קרב, יצרו את התקדימים ואת ההיסטוריה ובסיכומו של דבר את הזיכרון הקולקטיבי שעיגן את מקומו של הדו־קרב במרקם החברתי-גברי של אירופה. כך שאף על פי שדו־קרב נוהל בניגוד לחוק ובניגוד לצו הכנסייה, ואף על פי שהרשות האזרחית והדתית קבעו כי דו־קרב הוא רצח, קיבעו התקדימים הספרותיים את הדו־קרב כאכיפה ושמירה על קוד כבוד עתיק ימים.
אלפרד טניסון, המשורר האנגלי בן המאה ה-19 רב ההשפעה, כתב סדרת שירים שמעלים באוב את המיתוס של המלך ארתור. סדרה זו מבוססת בחלקה על האגדה של איליין מאסטולאט (Elaine the Fair Maid of Astolat) מהסיפור מות ארתור (Le Morte d'Arthur) של סר תומאס מלורי. יצירות אלה, העמוסות בסמלים, היו בסיס לפרשנויות שרבות מהן מתחו קווים ישרים בין המיתוס המסופר לחיים באנגליה ואירופה, והעניקו השראה ליצירות אמנות כמו ציור, ספרות, ומוזיקה. יצירות של טניסון וממשיכי דרכו היו קולה של אירופה במאה ה-19.
יצירות ספרותיות מציגות גם את המחלוקת החברתית בנוגע לדו־קרב, המשוררת הבולטת ביותר של התקופה הוויקטוריאנית, אליזבת בארט בראונינג, הביעה התנגדות נחרצת לדו־קרב, אך בעלה, אף הוא משורר, רוברט בראונינג, היה חסיד נלהב ושילב דו־קרבות במאות סצנות בכתביו.
רומן היסטורי
במהלך המאה ה-19 התפרסמו בצרפת רומנים היסטוריים צבעוניים, סיפורי הרפתקאות שפנו לקהל הרחב. ספרים אלו תיארו ובעיקר פיארו את חיי בני מעמד האצולה ומעמד הביניים הצרפתי טרם המהפכה. העלילה נסמכה על בסיס היסטורי אך הדגש בספרים אלו היה על עלילת הרפתקאות והדמיון בהם רב על המציאות. אחד הספרים המפורסמים הוא "שלושת המוסקטרים" (בצרפתית: "Les Trois Mousquetaires") מאת אלכסנדר דיומא האב. ספר אחר הוא "סיראנו דה ברז'ראק" (Cyrano de Bergerac) - מחזה שנכתב על ידי אדמון רוסטאן בשנת 1897, המבוסס על חייו של המחזאי הצרפתי סיראנו דה ברז'ראק.
תיאור החורג מתחומי האתוס הגברי מצוי בספר "הדו־קרב" (Поединок) מאת אלכסנדר קופרין שפורסם בשנת 1905. הספר מתאר את שגרת חיי חיילים רוסים המוצבים בעיירת שדה מרוחקת. גיבורי הסיפור מתוארים כקבוצה נלעגת וחסרת ערכים הרואה בזכותה לקיים דו־קרב כדרך לשמור על מושג הכבוד. למעשה התיאור היחיד החסר בספר הוא הדו־קרב עצמו שלא מתואר כלל בסיפור, והקורא, כמו הרבה מהצופים מהצד והאזרחים של תחילת המאה ה-20 מודע לקיומו רק כשמועה - הידיעה כי אכן דו־קרב מתרחש אך בשולי החברה ומחוץ לכללים האמיתיים של כבוד. גם הסופר אנטון צ'כוב פרסם בשנת 1891 סיפור קצר בשם "הדו־קרב" ובו משמש הדו־קרב כנקודת מפנה, שיא הקורע את המסיכות מעל פני הגיבורים ומציג אותם עירום ועריה.
בספרות האנגלית היחס לדו־קרב היה קוטבי, בעוד בספריו של ויליאם מייקפיס תאקרי מופיעים תיאורים רבים של דו־קרב, ויש רושם כי אירועים אלו היו חיזיון נפרץ במהלך המאה ה-19 בכלל ואנגליה הוויקטוריאנית בפרט. צ'ארלס דיקנס, המתאר את אנגליה של אותה תקופה, מתאר שלושה קרבות בכל ספריו.
הסופרת ג'ורג' אליוט אשר תיעדה את חיי מעמד הביניים של אנגליה במאה ה-19, איננה מזכירה דו־קרב כלל בספריה. המשורר הוויקטריאני אלפרד טניסון מתאר דו־קרב המתרחש לכאורה במהלך מלחמת קרים ומסכם את מהות הדו־קרב: "הקוד הלא-נוצרי שמחייב לקחת חיים בגין מכה" ("the Christless code that must have life for a blow."). ג'וזף קונרד פרסם את הסיפור הקצר "הדו־קרב" (“The Duel”) בשנת 1908. הסיפור, המבוסס במידה רבה על אירוע אמיתי שפורסם בעיתון, מתאר שני גברים - קצינים בצבא הצרפתי, המנהלים לאורך השנים סדרת דו־קרבות ההולכת ומתרחקת מהאירוע והדו־קרב המקורי ו"מתמכרים" לקרב, לפציעה ולמסורת. גם בסיפור זה מוצג הדו־קרב והלוחמים בו כאנשים הדבקים בכבוד וזונחים כל שיקול אחר.
במערבון
המערבון הוא סוגה ומוטיב מרכזי בתרבות האמריקאית. כחלק מתהליך יצירת "המיתוס של הסְפר" (Frontier myth), אימץ המערבון ומיצב את הדו־קרב כמרכז הנרטיב. קרב זה מתואר כשיא העלילה ומופיע בדרך כלל בסוף. תהליך יצירת המיתוס הואץ על ידי פרסום קורות חייהם של גיבורים כמו דניאל בון ודיווי קרוקט בספרי כיס זולים שהחלו להיות מופצים משנת 1860.
הופעות תאטרליות, שיצקו תוכן "חי" לאתוס של המערב הפרוע, כמו המופע של באפלו ביל, חיזקו את המיתוס. מיתוס זה מתאר חברה כוחנית ואלימה הנשלטת על ידי קודים גבריים של כבוד וצדק פשטני הנאכף בכוח הזרוע. יסודות ספרות המערבונים מתארים חיים של נוודות למחצה, דמות השואבת את מהותה מדמות האביר הנודד של ימי הביניים המתואר בסאגת אבירי השולחן העגול או דמות הרונין במיתוס של הסמוראי היפני.
הגיבור במערבון הוא בדרך כלל קאובוי (בוקר), שריף או אקדוחן ללא קשרים חברתיים ומודרך על ידי קוד כבוד אישי. הסוגה מתבססת ומכילה סצנות אופייניות וסטריאוטיפיות של דו־קרב אקדחים (לרוב מסוג אקדח תופי ולעיתים גם רובים). הספר שנחשב למערבון הספרותי הראשון, "איש וירג'יניה" (The Virginian), נכתב על ידי אוון וויסטר בשנת 1902. הספר מתאר את חשיבותו העלילתית של הדו־קרב, הקונפליקט המרכזי בין שתי הדמויות הגבריות העיקריות נפתר כאשר הגיבור יורה באויבו בדו־קרב ורוכב מהמקום עם בחירת לבו כדי לפתוח בחיים חדשים. בשנת 1912 פורסם המערבון "רוכבי המרווה הסגולה" (Riders of the Purple Sage) שנכתב על ידי זיין גריי (Zane Grey; 1939-1872). הספר שנחשב לאחד הפופולריים בסוגת המערבונים היה גם אבן הפינה לבניית הנוסחה שעליה הושתתו מערבונים רבים. הספר מיצב את מקומה של הדמות הנשית במערבון כדמות נשלטת וסבילה, אך מאידך מרכז הקונפליקט או הציר עליו נסוב הקונפליקט העיקרי מול הדמות הגברית. דמות האקדוחן הגיעה לכדי שלמות בספר "שיין" (Shane) שנכתב על ידי ג'ק שפר ופורסם בשנת 1949. בסרט זה כלל הקרבות מובילים לדו־קרב העיקרי במהלכו מתמודד האקדוחן עם דמות הנבל בעימות נהרגים הנבל ויד ימינו בעוד האקדוחן רוכב מזירת ניצחונו אל הלא-ידוע.
בספרות הסינית
בסין התפתחה סוגה ספרותית בעלת מגוון רחב של דרכי ביטוי ומופעים הידועה בשם ווּשְׂיָה, סוגה זו עוסקת בתיאורים מיתיים ואגדתיים, חלקם מבוססים על אירועים היסטוריים, ועלילתם מתרחשות בעיקר בסין העתיקה. אף על פי שנכתבה במקור על הנייר, הוושיה מצויה גם בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותיאטרון, כמו גם יצירות אמנותיות כקומיקס.
הוושיה מהווה חלק נכבד מהתרבות הפופולרית של דוברי השפה הסינית ברחבי העולם. גיבורי הוושיה הסינית פועלים תחת קוד התנהגות שמחייב אותם לתקן עוולות, בייחוד כאשר נמצאים חסרי הישע תחת מצוקה או דיכוי. הגיבור לוחם למען הצדק, מבקש להסיר את עולו של עריץ, או מחפש כפרה על טעויות עבר.
קוד ההתנהגות הסיני (俠, בפין-יין: Xiá, שְׂיָה) דומה לקוד ההתנהגות של הסמוראים היפניים (בושידו), של אבירים המערב אירופאים ושל האקדוחנים במערבונים האמריקאים. גם בסוגה זו משמש הדו־קרב כרגע שיא בעלילה בו מתעמתים הטוב והרע ובו נחשפים הפנים האמתיות של הנפשות הפועלות. דוגמה לסיפורת מסוג זה ניתן למצוא בסדרת הספרים "עגור הברזל" (鶴鐵系列) מאת הסופר הסיני וָאנְג דוּלוּ (王度廬, בפין-יין:Wáng dùlú; 1977-1909). בספרים אלו מתואר מאבק הנמשך על פני 5 דורות של לוחמים נודדים (בסינית 遊俠 בפין-יין: Yóuxiá, יוּאוּשְׂיָה) המתמודדים מול עוול ורוע. המפורסם מספרי סדרה זו הוא הספר הרביעי, "נמר, דרקון" (臥虎藏龍), שעל פיו הופק סרט באותו שם זוכה פרס האוסקר.
בסרטים
עם תחילת הקולנוע גילו יוצרי הסרטים כי סרטי הרפתקאות (עם סצנות פעולה), בעיקר אלו המבוססים על ספרי הרפתקאות פופולריים, זכו להצלחה ואהדת הקהל. דו־קרבות היו לסצנות מרכזיות המושכות קהל, סצנות אלו היו מושלמות בסרטים שהיו אילמים בתחילה מאחר שייצרו דרמה רבת הבעה ללא צורך בטקסט. מלחמת העולם הראשונה, שהביאה לפריחה מחדש של הרומנטיקה וחיפוש אחר מקורות השראה הרואיים, הגבירה מגמה זו. בתקופה זו, בלטו אדפטציות של סדרת הספרים "שלושת המוסקטרים" שזכו למספר רב של גרסאות לאורך השנים, וגם "האסיר מזנדה", "איבנהו" ו"זורו".
סרטי ההרפתקאות, דרמות תקופתיות ועיבודים לספרים קלאסיים נחשבו תמיד לנושאים בטוחים ללא חשש לפרובוקציות או דיון בנושאים מעוררי מחלוקת, הדו־קרב והקשרו לערכים של אבירות היה בחירה ברורה בהוליווד של אמצע המאה ה-20. גם כאשר הערכים החברתיים השתנו וסרטים שנוצרו בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, כגון "גלדיאטור" סדרת "מלחמת הכוכבים" ו"שר הטבעות", מפיקים ותסריטאים חוזרים על הנוסחה הפשוטה שבה מוצב הגיבור כנגד הנבל בדו־קרב כשהם חמושים בחרבות או כלי נשק דמויי חרבות כדי לעורר את התרגשות הצופים. עם זאת, במספר סרטים מוכנס טוויסט בדו־קרב הקלאסי בו הטוב מביס את הרע. טוויסטים כאלה כוללים: "דו־קרב משולש" בו 3 דמויות עם איבה הדדית נלחמות בו-זמנית זו בזו; דו־קרב הכולל סיוע מדמויות משנה; ודו־קרב בסופו הנבל חוזר בתשובה ומכפר על מעשיו הרעים.
בדרמה תקופתית
"בארי לינדון" (באנגלית: Barry Lyndon), סרטו של סטנלי קובריק מ־1975, מבוסס על ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי "מזלו של בארי לינדון" מ-1844. הסרט סוקר את הרפתקאותיו של רדמונד בארי, אירי כפרי מהמאה ה-18, שלאחר חתונת אהובת לבו עם קצין בריטי, מחליט לעשות מעשה ולטפס בכל דרך אפשרית בסולם אל המעמד העליון ובסופו של דבר נופל מֵאִיגָרָא רָמָא לְבֵירָא עֲמִיקְתָּא. הסרט מתאר באופן ויזואלי עשיר את חיי התקופה על יופיים וכיעורם אך חורג מהעלילה של הספר לא רק על רקע מגבלות העיבוד הקולנועי, אלא מציב את הדו־קרב כציר ומוטיב מרכזי בסרט. הסצנה הפותחת היא של דו־קרב במהלכו נהרג אביו של לינדון, וסצנת הדו־קרב האחרונה היא המשמעותית ביותר בסרט ובמהלכה נלחם לינדון בבנו החורג. הדו־קרב שנערך בכנסייה נטושה מתואר כטקס אלים בין שתי דמויות שאיבדו את אביהן ומתנהלות ללא השגחה עליונה.
הסרט "בארי לינדון", על עלילתו ובעיקר על האסתטיקה שמניעה את מהלך העלילה, שימש השראה לסרט "הדואליסטים" ("המתמודדים בדו־קרב"), סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט. הסרט, שעלילתו מבוססת ועוקבת בדיוק אחר העלילה של הספר של ג'וזף קונרד, בשינוי של הזמנים בהם מתחוללים הקרבות כדי לתת לסרט משמעות סמלית של מאבק בין שני הכוחות המרכזיים בהיסטוריה של הקיסרות הראשונה. הסרט נסמך ומתאר את כוח המשיכה ועוצמת האחיזה של הקודים של כבוד ששלטו בתפיסת העולם הגברית-אירופאית.
קודים אלו שלא פסו מהעולם, אך דרך הביטוי של הדו־קרב ירדה מעל הבמה הציבורית, משוחזרים בדקדקנות בסרט. מקומם של הקודים העתיקים שעדיין מכתיבים התנהגות של יחידים וחברות ומונצחים בסרטים ובמשחקי מחשב. שמו המלא של הסרט - "הדואליסטים: עניין של כבוד" (The Point of Honor) משלב דידקטיות עם אירוניה ומצביע על קו-המחשבה והפילוסופיה המכתיבה את העלילה. מרכז הכובד של הסרט נותר זהה למרכז הכובד של הספר - הצגת הקודים של הכבוד כריקים מתוכן מול קודים של הומניות וכוחנות, אך נוספת גם הצגת האלימות כאירועים קודרים ומנותקים מכלל מהלך החיים על מורכבותם המוצגים בסדרת סצנות המדמות ציורי טבע דומם וציורים רומנטיים היסטוריים.
הסרט הצרפתי "מחר, עם שחר" (Demain dès l’aube) משנת 2009 מתאר מערכת שונה לחלוטין הסובבת סביב רעיון הדו־קרב. בעוד שעלילת הסרט מתרחשת בהווה היא חושפת את קיומו הרדום של קוד הכבוד והקסם הקטלני של הדו־קרב בחברה המודרנית. הגיבורים הם שני אחים העוסקים בעריכת שחזורים של סצנות היסטוריות מימי עברה המפואר של צרפת. החיים המדומים של השחזור ההיסטורי הופכים למציאותיים לאחר שאחד האחים נקרא לדו־קרב ואחיו מעודד ומזרז אותו לקבל את האתגר תחת ההסבר הפשוט: "זו שאלת כבוד, לא צריך לערוך דיון" (“C’est une question d’honneur: ça ne discute pas”). הסרט סובב סביב שני דו־קרבות בהם משתתפים שני האחים בנפרד. המשחק הופך למציאות, החיים הם חסרי צבע ללא קשר לעבר ולערכים וההיסטוריה היא הדרך להוסיף עניין להווה. בהקשר זה נראה לפתע רעיון הדו־קרב כקביל.
הסרט היפני "שבעת הסמוראים" (Shichinin no samurai) משנת 1954 בבימוי ועריכתו של אקירה קורוסאווה, מתרחש בשלהי המאה ה-16 ביפן ומספר את סיפורו של כפר שאיכריו שוכרים שבעה סמוראים חסרי אדון (רונין) כדי שילחמו בשודדים. הסרט עוסק במגוון נושאים דרך העימות האלים ומתייחס לנושא מיקום האדם בחברה והאידיאל החברתי. הדו-ערכיות היפנית בנוגע לדו־קרב מוצגת היטב, מחד מוצג הדו־קרב כנקודה בזמן בה יכול לוחם להוכיח את ערכו ומחד כעיסוק עקר החותר תחת הצורך בלכידות חברתית והיכולת של קבוצה להשיג את מטרתה בזכות פעולה מתואמת של כל הפרטים. הסמוראים שירדו למעמד של רונין ורגילים לחיות כבודדים על חרבם זוכים לגאולה ותהילה רק ברגע שהם מצליחים להתאחד.
במערבונים
פורמט המערבון כפי שעוצב על ידי ספרי הסוגה עבר בשלמותו על מערכת הקודים והסמלים אל הקולנוע, הדו־קרב שימש לא רק כסמל אלא גם ככלי מהותי לקידום העלילה, פתירת קונפליקטים ועיצוב של רגעי השיא והקטרזיס.
המערבון "בצהרי היום" (באנגלית: High Noon), משנת 1952, נחשב לאחד המערבונים הטובים ביותר שנעשו מעולם. זהו סיפורו של שריף בעיירה במערב ארצות הברית, בשנות ה-70 של המאה ה-19, הנלחם בכנופיית פושעים הבאה להורגו, אך ננטש על ידי תושבי עיירתו, ואינו מקבל מהם סיוע. המתח הנבנה לאטו במהלך הסרט מגיע לשיאו בסצנת דו־קרב מורכבת בסוף הסרט. הגיבור עומד לבדו מול מבקשי נפשו ומצליח לגבור עליהם בעזרת בת-בריתו היחידה - ארוסתו. בסיום הקרב משליך הגיבור את כוכב השריף שלו אל הרצפה. פרשנים ראו בסרט משום אמירה קולנועית עזת הבעה על הדינמיקה החברתית המעמתת גבורה אישית אל מול פחדנות קולקטיבית, על הצורך לעמוד איתן אל מול איום הגובר אף על אידאולוגיה פציפיסטית ועל המחיר האישי והקולקטיבי שיש לשלם עבור החירות.
הסרט "האיש שירה בליברטי ואלנס" מציב דו־קרב כמרכז העלילה, אך למעשה דן במקומו של הדו־קרב כמיתוס וכוחו של הסיפור-אגדה-המערבון בעיצוב המציאות. בעת מסע לוויה של גיבור בסגנון המערב הפרוע נזכר אחד האורחים ומספר לעיתונאי איך בדו־קרב בו הוא הרג - בעיקר בזכות מזלו הטוב ועזרה של הגיבור - את הפושע ליברטי ואלנס, ועל תהילת מעשה זה הוא בנה קריירה פוליטית וזכה ביד הדמות הנשית המרכזית בסרט. הכתב משמיד את הראיון בטענה ש"אם אגדה הפכה לעובדה, מדפיסים את האגדה". הבמאי ג'ון פורד, שאחראי יותר מכל אחד אחר לבניית המיתוס של המערב הפרוע, מראה בסרט זה את המעבר מחברה פרועה לחברה שומרת חוק המוצגת בסרט זה כחברה צבועה הבונה עצמה על מיתוסים של עבר אותם פעלה לנפץ.
מקומו של הדו־קרב בסרטי המערבונים עמוק כל כך שגם היעדרו - לכאורה, מותיר מקום מיוחד המעיד על חשיבותו. בסרט "ואלדז מגיע" (אנגלית: Valdez Is Coming) משנת 1970, המבוסס על ספר בשם זהה, מתואר עימות אלים בין איש חוק ממוצא מקסיקני לבין חוואי עשיר מושחת ואלים. הדו־קרב בין שתי הדמויות מושהה על ידי סדרת קרבות בין הגיבור לדמויות משנה הנשלחות להורגו. ברגע השיא - רגע האמת בו נפגשים האויבים לדו־קרב, נרתע החוואי המושחת מהקרב ואיש החוק מסרב להרוג אותו ועוזב את זירת הדו־קרב. במהלך עלילת הספר והסרט מצפה הקורא-צופה לדו־קרב שעל פי כל הסימנים עתיד לבוא, אך השיא שאמור לפתור את הקונפליקט המרכזי בעלילה "מתחמק" והיעדרו לא רק מהווה שינוי לא צפוי אלא גם יכול להתפרש כאמירה כנגד תרבות וקודים של המערב הפרוע - קוד של "התחדשות על ידי אלימות".
בסוף המאה ה-20 יצאו לאקרנים סרטים מסוגת המערבונים, אך במקום לחזק את המיתוס או לעדכנו, הציגו סרטים אלו גרסה מפוכחת, צינית ועדכנית על המיתוס והחיים במערב הפרוע. אחד הבולטים היה "בלתי נסלח" - סרט משנת 1992 בבימויו ובכיכובו של קלינט איסטווד - מסמלי הז'אנר. הסרט יוצר תמונה עירומה ומרתקת ושובר את התבנית הקלאסית של המערבון וגם בו נעדר לחלוטין הדו־קרב ה"קלאסי". מיתוס האקדוחן במערב הפרוע מנותץ לרסיסים, הגיבור הוא רוצח שפל וחסר מעצורים, האקדוחנים מתגלים כפסיכופתים הטווים סיפורי גבורה מיתיים המתבררים לאחר מכן כשקריים. אנשי החוק הם לא יותר מאופורטוניסטים החוצים את הקווים בין החוקי ללא חוקי על פי שיקול דעתם וכיוון הרוח. ומעל לכל מעשי ההרג הם חסרי כל דמיון לדפוס הדו־קרב, הרוצחים יורים ממרחק וממארב או בהפתעה מבלי שיריבם יוכל להתגונן או כאשר היתרון המספרי עומד לצידם.
בסרטי מדע בדיוני
למרות היותו מבוסס על קודים עתיקים, הדו־קרב הוא אמצעי מרכזי להתרת קונפליקטים, בעיקר בין הגיבור לנבל, גם בסרטי מדע בדיוני.
אחת הדוגמאות הידועות לכך היא אופרת החלל "מלחמת הכוכבים" בה קיימים שני מסדרים מיסטיים של לוחמים המשתמשים ב"הכוח" וחמושים בחרבות אור קטלניות - הג'דיי והסית'. למסדרים אלו פילוסופיה ותפישת עולם מנוגדת, והם אויבים מרים המנסים להשמיד אחד את השני. מוטיב חוזר בסרטים אלו הוא דו־קרבות בין אבירי ג'דיי לאדוני סית', באמצעות חרבות האור. כל אחד מהסרטים כולל דו־קרב שמהווה חלק חשוב בעלילה.
בסרטי גיבורי-העל שיא העלילה ופתירת הקונפליקט נעשית כמעט תמיד על ידי דו־קרב בין גיבור-העל לנבל-העל, שלעיתים מסתיים במותו של הנבל הרע ולעיתים על ידי הבסתו וכליאתו. מאחר שלגיבור ולנבל יש כוחות-על ולרוב גם כוח פיזי עצום, לרוב הדו־קרב נעשה ללא נשק נוסף מלבד זה האופייני לדמויות. דוגמאות: רובוקופ (סרט, 1987), באטמן (סרט, 1989), רובוקופ 2.
FMR Tg500
יוצרו 320 יחידות.
הגוף הצר, ואזור החזית שהיה נמוך, הושג עם ישיבה "טנדם" (ישיבה בטור, נוסע מאחורי הנהג), אשר איפשר לגוף הרכב להתחדד כמו גוף מטוס. צורת הישיבה ריכזה את המסה של המכונית לאורך ציר האורך אשר, בשילוב עם מרכז הכובד הנמוך, המשקל נמוך, וגם מיקום הגלגלים בקצוות של הרכב, נתן את תכונות היציבות.
מחנה פלס
מחנה פלס (בעבר: "פלס גולני") הוא בסיס צבאי בבקעת הירדן הקרוי על שמו של סגן־אלוף משה סטמפל (פלס) שנהרג בשנת 1968 כאשר פיקד כמג"ד הנח"ל המוצנח על מרדף אחר מחבלים בעמק הירדן (היתקלות אשר נקראה "מרדף ואדי שובש").
המחנה הוא חלק בא"ח מבסיס אימונים חטיבתי אשר כולל את מחנה פלס ומחנה בקעות אשר בהם מתבצעת טירונות  של טירונים מחטיבת כפיר כאשר כל מחזור מבצע את כל מסלול הטירונות כולל שלב האימון המתקדם באחד מהבסיסים בהתאמה ואת מחנה סערה  אשר הוא בסיס המפקדה של הבא"ח  . במחנה פלס שוכנות גם באופן בלעדי הפלוגות של נצח יהודה
המחנה ממוקם בבקעת הירדן ליד היישובים רועי, חמדת ובקעות. כיום ממוקם בפלס נחל בסיס האם של גדוד אריות הירדן.
ב־15 במאי 2002, הגיע מחבל חמוש לבסיס, והתבצר במטווחים ליד הבסיס. כח מילואים של חיל התותחנים שהגיע למקום זיהה את המחבל, פתח עליו באש והרגו.
ג'נביב בל
ג'נביב בל (באנגלית: Genevieve Bell, נולדה ב-1968, סידני) היא אנתרופולוגית אוסטרלית, מנהלת בית הספר לקיברנטיקה של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ובתוכו המכון -, בטרם ניהלה את CECS (לפני 2017), עבדה בל באינטל כמעט שני עשורים, שם הגיעה לדרגת סגן הנשיא והייתה האישה הראשונה להשיג את דרגת ה"חבר בכיר" - הדרגה הטכנית הגבוהה ביותר שלהם. באינטל השתמשה באנתרופולוגיה לצורך שיפור מוצרים והתאמת המוצר לצרכנים השונים. בל זכתה ב"כיסא פלורנס מקנזי" על שם מהנדסת החשמל האוסטרלית הראשונה (פלורנס ויולט מקנזי), בזכות השימוש באנתרופולוגיה לצורך תחומי ההנדסה והטכנולוגיה. בל היא הראשונה לזכות בכיסא.
קריירה מחקרית
בשנת 1988, כאשר הייתה בת 20, עזבה את אוסטרליה ועברה לפילדלפיה, ארצות הברית, שם למדה אנתרופולוגיה במכללת ברין מאר. לדבריה, האנתרופולוגיה הפכה לדרך טיפול בגעגועים שלה הביתה. היא המשיכה ועשתה דוקטורט באנתרופולוגיה באוניברסיטת סטנפורד (קליפורניה, ארצות הברית) העוסק בהשוואה בין בעיות יומיומיות של אמריקאים לבעיות יומיומיות של אוסטרלים. לאחר מכן הצטרפה לסגל האנתרופולוגיה של סטנפורד, מאחר שהרגישה מחויבות ליצור עולם יותר טוב וכך חשבה שתצליח לחולל שינוי.
ב-1998 הציע לה יזם טכנולוגי ללכת לעבוד באינטל ועד מהרה היא החלה לעבוד שם. מטרתה הייתה לקדם שימוש בטכנולוגיה אצל נשים ובשאר העולם מחוץ מארצות הברית. במהלך השנים באינטל, בל עבדה בעיקר באחד מהקמפוסים בהילסבורו, אורגון. שם השתמשה בכישוריה ובאנתרופולוגיה וחקרה את השימוש בטכנולוגיה בקרב תרבויות שונות. ב-2005 הייתה דירקטורית חוויית המשתמש באינטל כאשר תחתיה עבדו כ־100 מדענים (בתחומי מדעי החברה) שטיילו ברחבי העולם וחקרו כמוה. כל זה כדי להתאים את המוצר לצרכנים השונים ולקדם את השימוש בטכנולוגיה.
ב-2017, כמעט שני עשורים לאחר שהחלה לעבוד באינטל, עזבה את תפקידה וחזרה לאוסטרליה. באוסטרליה, היא הצטרפה לאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, שם מונתה למנהלת בית הספר לקיברנטיקה של קולג' ההנדסה ומדעי המחשב של אוניברסיטת אוסטרליה (CECS) ומכון - 3Ai, שמטרתו היא להקים ענף חדש של הנדסה כדי להגדיל בצורה בת קיימא ואחראית את מערכות הסייבר המשתמשות בבינה מלאכותית.
הפעילות המחקרית
ב-2011, כאשר עדיין עבדה באינטל, במסגרת קבוצת חוויית המשתמש של אינטל, בל ערכה ניסוי לגבי הערך הטכנולוגי של המכוניות במדינות שונות, היא טענה כי המכוניות כבר אינן רק עוד כלי תחבורה, אלא "מערכת בידור ניידת". למכוניות חלק גדול מאוד בעולם הטכנולוגי, הרי בכל מכונית (באותה תקופה) יש כריות אוויר, חיישנים, רדיו וכ-40 מיקרו-מעבדים הפועלים בנפרד. 40% מעלות הרכב מושקע ברכיבים הטכנולוגיים, ולכן היא יצאה לחקור על מכוניות במדינות שונות. בל "לקחה" אנשים מכל רחבי העולם (ארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה, סינגפור, מסין, מלזיה וברזיל) האנשים רוקנו את המכוניות מכל החפצים, שמו אותם בצורה מרוכזת, אך ברורה וצילמו את החפצים. היא עשתה את זה בשביל לנסות להבין כיצד נהגים ממדינות שונות משתמשים בטכנולוגיה ולאחר מכן הם התחילו לחשוב כיצד ניתן להפוך את המכונית ל"מערכת בידור ניידת".
פרסים והישגים
בל זכתה במגוון פרסים והישגים במהלך הקריירה שלה, חלקם מאוניברסיטאות וחלקם מעבודתה באינטל, הפרסים וההישגים שזכתה בהם, הם:
אדוארד האריגן
אדוארד האריגן (באנגלית: Edward Harrigan; 26 באוקטובר 1844 – 6 ביוני 1911) היה שחקן אמריקאי, מחזאי, מנהל תיאטרון ומלחין. האריגן וטוני הארט, שנודעו כצמד "האריגן והארט", יצרו את שיתוף הפעולה המפורסם הראשון בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי. השילוב בין מוזיקה, מחול וסיפור אנושי, שהוגשם באופן מלא בקומדיות המוזיקליות של האריגן והארט, הוכיח את עצמו כוותיק, האהוב והמושך ביותר בז'אנר המופעים המוזיקליים עד ימינו.
תחילת הדרך
האריגן נולד בניו יורק לשושלת אירית. בשנת 1867, כשהיה 22, הוא עשה את ההופעה הראשונה שלו כזמר קומי אירי במסבאה בסן פרנסיסקו. לאחר הופעות במשך מספר שנים, הוא חזר לשיקגו.
האריגן והארט
בשיקגו יצר האריגן שותפות במה עם טוני הארט (1855–1891), ששמו האמיתי היה אנתוני ג'יי קנון. למרות שהאריגן היה תמיד המוח מאחורי הדמויות והעלילות של מופעי הצמד, הקסם והפיתוי של הארט שיחקו תפקיד גדול בהצלחתה של השותפות. שניהם החלו את הקריירה המקצועית בניו יורק ב-1872–1873 ועד מהרה הצטרפו אל "תיאטרון הקומיק" של ג'וש הארט. במשך ארבע שנים הם הצליחו בהצגת דמויות איריות וגרמניות ורוטינות קומיות. "האריגן והארט", כפי שנודעו, זכו להצלחה גדולה בהצגת דמויות קומיות שבאו מקרב המעמדות הנמוכים ומחיי היומיום ברחובות ניו יורק, ובמיוחד בתיאור ה"מיליציות" האתניות שבשכונה. האריגן החל עם מערכוני וודביל פשוטים, עיבד אותם בהדרגה למחזות, ופה ושם הכניס שירים, שהפכו לפופולרים על ידי דוד ברהם. ב-1872, יצר האריגן מופע שנקרא "מוליגן גארד", שבמובנים רבים הוכיח את עצמו במרכז פעילות הצמד בשנים הבאות.
ב-1878 התיישבו האריגן והארט בברודוויי, ובשבע השנים הבאות השתתפו ב-17 מופעים שיצרו בסדרת "הפיקניק של מוליגן גארד". במופעים שהעלו, למרות שעדיין היו עממיים ומגוחכים, המוזיקה החלה להשתלב יותר עם הקו הסיפורי ויחד עם הדיאלוג והמחול, הם החלו להידמות לקומדיה מוזיקלית מודרנית (מה שכיום נקרא מחזמר). האריגן כתב את המחזות והשירים ורהם כתב את המוזיקה.
למרות שהמחזות התארכו בהדרגה עם יותר שירים וריקודים, הכרטיסים נותרו באותו המחיר. התיאטרון של האריגן היה מיועד לאנשים הפשוטים, כשמי שמילא את המושבים היו בעיקר הפועלים שעבדו קשה מדי יום. מופעים אלה היו מאוד פופולריים, במיוחד לאנשי המעמד הנמוך שהתבסס על מהגרים ומעמד הביניים, ששמחו לראות את עצמם על הבמה בתיאור קומי (אך אוהד). העלילה של ההצגות התמקדה במנהטן ותיארה בעיות בחיים האמיתיים הנוגעות במתחים גזעיים, שחיתות פוליטית ואלימות כנופיות - כולם עורבבו בקומדיה עם חכמת רחוב, משחקי מילים וניבים אתניים. האריגן שיחק את בעל המסבאה האירי השאפתן מהבחינה הפוליטית ב"דן מוליגן", והארט שיחק כובסת אפריקנית-אמריקנית ב"רבקה אלפ". אחד מהמחזות הפופולריים ביותר של האריגן בסדרת "מוליגן גארד", "הכדור של מוליגן גארד" (1880), הראה את השילוב החלק של הקומדיה, המוזיקה והאנושיות הרבה, מה שעשה את הצגותיו לייחודיות כל כך.
לאחר שהבית המקורי של מופעי "מוליגאן" בברודוויי, קומיק 514, היה צריך להסגר מסיבות כלכליות, האריגן הודיע בשנת 1881 שהם יבנו תיאטרון קומי רענן ואלגנטי ב-728 בברודוויי. התיאטרון היה מוכר כ"תיאטרון הקומי של האריגן והארט", אך לא החזיק מעמד ונשרף עד היסוד בשנת 1884.
לאחר פירוק הצמד
אחרי שהתיאטרון קרס, הסתיימה גם השותפות. חלק מבני משפחתו של האריגן היו אמנים בברודוויי, והעסקת קרובי משפחתו סיימה את השותפות שלו עם הארט. בחודש מאי 1885, חמישה חודשים לאחר השריפה, האריגן והארט הופיעו יחד בברודוויי בפעם האחרונה. הארט חי את שארית חייו בשקט עד מותו בשנת 1891, בעוד האריגן פתח את "התיאטרון של האריגן" בשנת 1890 בכיכר הראלד. עשרים ושלושה ממחזותיו רצו יותר ממאה הופעות בברודוויי. האריגן המשיך לכתוב מחזות ולשחק עד להופעתו הציבורית האחרונה במרץ 1910. הוא מת בשנת 1911.
ג'קריג'ה קונה
ג'קריג'ה קונה (בצרפתית: Djakaridja Koné; נולד ב-1 בינואר 1986 באביג'אן) הוא כדורגלן עבר יליד חוף השנהב, המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
ג'קריג'ה קונה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל הגנאי סיוי ספורט. בתחילת עונת 2005/2006 חתם ג'קריג'ה בהפועל פתח תקווה, אך כמעט ולא שיחק והיה שחקן ספסל. בסיום העונה החליטה הנהלת הקבוצה להשאילו להפועל חיפה מהליגה הלאומית, ושם הפך ג'קריג'ה לשחקן הרכב קבוע. הוא שיחק בהפועל חיפה במשך שנתיים, ולאחר מכן חזר להפועל פתח תקווה, בה חתם על חוזה למשך שנתיים.
ג'קריג'ה קונה לא הרבה להבקיע או לבשל שערים בעונת 2008/2009, עונתו הראשונה בליגת העל, אך שיחק באופן קבוע בחלק האחורי של חוליית הקישור של הקבוצה. במחזור ה-13 של הליגה הוא ספג פציעה שאילצה אותו לנוח משלושה משחקים, שבכולם הפסידה קבוצתו. גם לאחר שחזר מהפציעה לא הצליחה הפועל פתח תקווה לשחזר את יכולתה מהתקופה שלפני פציעתו.
לקראת סוף העונה התברר כי כרטיס השחקן של ג'קריג'ה שייך לאיש העסקים מאיר שמיר, שהיה פעיל במשך שנים רבות בקבוצה בתפקידים שונים. בתום העונה חתם ג'קריג'ה בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית. הוא חתם ביולי 2009, אך נכנס להרכב רק לאחר עזיבת אוסמן נ'דוה בינואר 2011. לאחר שלוש שנים ברומניה, חתם באוויאן מליגת העל הצרפתית.
ב-30 באוגוסט 2015 חתם בסיוואספור הטורקית.
בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, במשחק מול נבחרת כף ורדה.
בן דודו של ג'קריצ'ה הוא ארונה קונה, כדורגלן נבחרת חוף השנהב.
אילטם
אילטם הוא התאגדות של מספר חברות וגופים בעלי עניין משותף בטכנולוגיות מתקדמות. האיגוד פועל להגדלת יכולת התחרותיות על ידי שיתוף בידע הקיים, האצת היישום של טכנולוגיות מתקדמות, הקמת רשתות מומחים, הורדת עלויות הפיתוח והייצור תוך העלאת איכות המוצרים.
היסטוריה
אילטם נוסד בשנת 1996 על ידי לשכת המדען הראשי של משרד התמ"ת ונציגי חברות מהתעשייה במסגרת מנהלת מגנ"ט, כדי לסייע בפיתוח, הפצה והטמעה של טכנולוגיות חדשות שפותחו בישראל ובחו"ל בתעשייה הישראלית ובהדרכת המשתמשים ביישומן. מסלול איגוד המשתמשים פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.5 של משרד הכלכלה.
אילטם תרם לקידום וביסוס תחומים רבים בחברות השונות, כגון:
ייעוד ותפקידים
ייעודו של האיגוד הוא הגדרה והטמעה של מתודות ותהליכים לפיתוח מערכות מורכבות ו-SoS ובנוסף הבאת החברות הקטנות והאזרחיות לרמת יכולת השתתפות בפרויקטים של מערכות מורכבות.
מתפקידו ניתן לזהות מתודולוגיות ותשתיות חדשות השייכות לדיסציפלינות השונות ולשלב ביניהן, לסייע לחברות חלוצות ללמוד מתודולוגיות ותשתיות החדשות, להקטין את חסם הכניסה למתודולוגיות ולתשתיות חדשות, להאיץ הטמעה של מתודולוגיות ותשתיות מוכחות בראשית דרכן, לתמוך בהעברת ידע מהחברות החלוצות והמנוסות לחברות הקטנות ולעדכן את התעשייה בהתפתחויות של אותן מתודולוגיות ותשתיות שהוטמעו.
שיטת העבודה:
פעילות האיגוד
הפעילות השוטפת כוללת כ-12 סמינרים בשנה, בהם מוצגים נושא או טכנולוגיה חדשים על ידי מומחה ברמה בינלאומית מהארץ או מחו"ל. כמו כן, כ-30 מפגשים בשנה, בהם נציג תעשייה או מומחה בתחומו מציג פעילות שנעשתה בחברה. ובנוסף כ-40 מפגשים בשנה של מובילי טכנולוגיות במסגרת קבוצות העבודה הפעילות.
האיגוד הוביל עד כה ארבעה פרויקטים ייחודיים לקידום התעשייה ברמה הארצית במתודולוגיה לשימוש חוזר בתוכנה, תהליך התכנון של כרטיס אלקטרוני, שיפור אטרקטיביות הייצור בארץ והגדרת תהליך ייצור אלקטרוני התואם את הרגולציה הירוקה. בכל פרויקט מסוג זה האיגוד מספק את הניהול והממשק מול המדען הראשי ופועל כאינטגרטור לכ-10 חברות תעשייתיות הפועלות בשיתוף מלא. כל זאת, על מנת להתמודד, לנתח ולהגדיר פתרון או שיטת פעולה לבעיה הדורשת פתרון טכנולוגי.
דון יוסף נשיא
דון יוסף נשיא (ידוע אף בשם ז'ואאו מיגז מנדס, בפורטוגזית: Dom João Migas Mendes; נולד בפורטוגל ב-1524 (תאריך משוער) ונפטר ב-1579 באיסטנבול) היה סוחר ומדינאי יהודי לבית משפחת האנוסים בנבנשתי/מנדס. לימים נהיה דמות בעלת השפעה בחצר האימפריה העות'מאנית בזמנם של הסולטאן סולימאן הראשון ובנו סלים השני, ולקח חלק מרכזי בניסיון שיקומה של טבריה.
ראשית חייו
נולד למשפחת יהודים אנוסים בליסבון שבפורטוגל וגדל כנוצרי קתולי, בשם ז'ואאו מיגז. שנת לידתו אינה ידועה, למעט עובדת היותו ילד קטן בשנת 1525, עת פטירת אביו אגוסטינו מיגז, אשר היה מדען בשירות בית המלוכה הפורטוגזי. אף על פרטי ילדותו המוקדמת לא ידוע הרבה, למעט זאת שגדל אצל קרוביו פרנציסקו וגרציה בנבנשתי/מנדס. פרנציסקו ואחיו דייגו בנבנשתי/מנדס היו בעליהם של עסקי מסחר ובנקאות גדולים בליסבון והיו בבעלותם סניפים בצרפת ובהולנד. בעקבות ייסוד האינקוויזיציה הפורטוגלית ב-1536 ולאחר מות פרנציסקו באותה השנה, עקרה המשפחה לאנטוורפן, שם דייגו ניהל את אחד מסניפי הבנק.
גרציה, אשר ירשה את בעלה, ניהלה את העסקים יחד עם אחיו דייגו, שנישא לאחותה, בריאנדה. בשנת 1543 נפטר דייגו וציווה למנות את שותפתו גרציה לאפוטרופוסית על כל רכושו. בזמן זה, ביקש קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה בעל חוב גדול לבנק המשפחתי, להשתמט מתשלום החוב על ידי האשמת דייגו המנוח ומשפחתו בהיותם יהודים בסתר, ואז לעקל את רכושם ולבטל את חובותיו על פי חוק. צו זה נדחה לשנתיים לפחות על ידי הלוואת כספים נוספים. במקביל, התבקש קרל החמישי על ידי אציל בשם פרנציסקו דה ארגון ללחוץ על דונה גרציה שתיתן לו לאישה את בתה ריינה. התמריץ של קרל למעשה זה נבע מהבטחתו של פרנסיסקו להעניק למלך הלוואה גדולה ללא ריבית.
ז'ואאו מיגז, אשר השלים בינתיים את לימודיו באוניברסיטת לויבן השכנה ב-1542, ברח יחד עם ריינה לוונציה לאחר יולי 1546, על מנת לחלץ את הבת מהנישואים. לשלטונות נמסר כי ריינה "נחטפה" על ידי מיגז, טענה שאף סייעה לאמה בניסיון צאתה מאוחר יותר לוונציה. בזמן הימצאותם בוונציה, החלה בריאנדה, אלמנתו של דייגו ואחותה של גרציה, לתבוע את חלקה בירושת בעלה. כשלא נענתה, הלשינה לסנאט של וונציה כי אחותה מעוניינת לעקור לטורקיה על-מנת לממש שם את יהדותה. רכושה של גרציה בוונציה עוקל והיא עצמה הוכנסה לכלא. בריאנדה אף שלחה שליח לאנרי השני, מלך צרפת, במטרה שיעקל את נכסי בנק מנדס (נשיא) אשר בתחום שליטתו, והוא אכן נמנע מלשלם את חובותיו למשפחה היהודית.
על מנת לחלץ את רכוש משפחתו, פנה ז'ואאו מיגז אל הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון וסיפר כי ברצונו להגר עם רכושו האדיר לטורקיה, אלא שממשלת וונציה מעכבת את הדבר. הסולטאן, שהיה מעוניין בביסוס בית המסחר העשיר בשטחו, לחץ על ממשלת וונציה שתשחרר את גרציה ורכושה. במקביל, נסע מיגז לצרפת, היכן שהיו לו יחסים טובים עם בית המלוכה בזכות תמיכתו הרחבה בכלכלתה ודרש את תמיכתה. מאמציו צלחו, גרציה שוחררה מן הכלא בשנת 1549, הרכוש הוחזר והמשפחה עברה להתגורר בפרארה, כיום באיטליה. ז'ואאו מיגז נישא לריינה, בתה של גרציה, ותוך המשך ניהול עסקיו בצרפת השיג כתבי המלצה מהשגריר הצרפתי די לאנסאק שבאיסטנבול אל הסולטאן העות'מאני.
חייו בחצר העות'מאנית
בשנת 1553 הגיעה המשפחה לאיסטנבול בליווי של כ-500 אנוסים מספרד, פורטוגל ואיטליה, ששימשו את המשרתים, הסוכנים והמנהלים של בית המסחר שלה. עושרו של ז'ואאו מיגז, כתבי ההמלצה שלו והיכרותו עם הפוליטיקה האירופאית, קירבו אותו לסולטאן אשר כינה אותו בתואר "אל פראנגי-בי" (הנשיא הפרנקי). כעת שינה ז'ואאו מיגז את שמו לדון יוסף נשיא, ערך ברית מילה ואף עשה טקס נישואים נוסף עם זוגתו על פי הדת היהודית. דון יוסף נשיא ודונה גרציה ביססו בקונסטנטינופול בית בנקאות ומסחר בינלאומי שמילא תפקיד חשוב בעסקי הסולטנות,  וניהל עסקים נרחבים בלבנט, בבלקן ובאירופה. לאחר מות הסולטאן סולימאן הראשון ב-1566 ועלייתו של סלים השני לסולטנות, התקרב דון יוסף נשיא לשלטון אף יותר. הסולטאן העניק לנשיא מונופול על ייבוא וייצוא, ודאג לכך שהמלך הפולני זיגמונט אוגוסט יעניק לו זכות בלעדית ואף פטור ממכס לייבוא יין ומוצרים נוספים מדרום אירופה, וכן לייצוא דונג דבורים מפולין.