cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CDNA
שימושים במחקר ובתעשייה
מספר שיטות לייצור cDNA נמצאות בשימוש, אך הנפוצה שבהן מייצרת cDNA מ-mRNA בוגר (נטול אינטרונים) על ידי שימוש באנזים רוורס טרנסקריפטאז, אשר מסוגל לסנתז גדיל DNA על גבי תבנית של גדיל RNA.
גלעד רותם
גלעד רותם (נולד בשנת 1980) הוא רופא וטריאתלט ישראלי המתמקד בתחרויות איש הברזל והוא הישראלי הראשון שירד מגבול 9 השעות באיש הברזל. הוא אלוף ישראמן (2010) ואלוף ישראל בחצי איש ברזל (2009 ו-2010). רותם מחזיק בזמן המהיר ביותר לישראלי במרחק איש הברזל.
ביוגרפיה
רותם החל את דרכו בענף השחיה והשתתף לראשונה בתחרות טריאתלון בגיל 17. בגיל 18 בחר להתגייס לשירות קרבי וויתר על אפשרות להיות ספורטאי מצטיין בענף. לאחר שירותו הצבאי כקצין ביחידה מובחרת, למד תואר ראשון בהנדסת תעשייה וביולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2008, במקביל לתחילת השתתפותו בתחרויות איש ברזל, החל בלימודי רפואה בטכניון, אותם סיים בשנת 2014.
גלב ז'רדב
גלב ז'רדב (בבלארוסית: Глеб Жэрдзеў; נולד ב-18 במאי 2000 במינסק שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת קשר הכנף.
קריירת מועדונים
ז'רדב גדל במחלקת הנוער של מינסק. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלארוסית, וערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
במהלך עונת הושאל ז'רדב למשך תקופה קצרה לנפטאן נובופולוטסק מהליגה הבלארוסית הראשונה. הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת הושאל ז'רדב לסלביה מאזיר מליגת העל הבלארוסית. הוא ערך 23 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-7 בפברואר 2022 חתם ז'רדב על חוזה קבוע בסלביה מאזיר מליגת העל הבלארוסית. הוא ערך 29 הופעות ליגה במהלך עונת, בהן הבקיע עשרה שערים. בתום העונה שוחרר מהמועדון.
בינואר 2023 חתם בבני יהודה תל אביב.
מאיורדומוס
המאיורדומוס (מלטינית: maior domus; מאיור - מנהל; דומוס - הבית), כלומר השר אשר על הבית או מנהל הבית היה תואר ותפקיד בחצרות המלוכה בימי הביניים המוקדמים, שהיה בשימוש בעיקר באימפריה הפרנקית במאה ה-7 וה-8.
במהלך המאה ה-7 הפך תפקיד זה לתפקיד החשוב ביותר בממלכה המרובינגית באוסטרזיה, ולמלכים הייתה למעשה רק סמכות סמלית. המאיורדומוס הוא תפקיד המפתח שאיפשר את החלפת השושלת המרובינגית בשושלת הקרולינגית ובכך איפשר את עלייתו של פפין הגוץ ואחריו של בנו קרל הגדול.
בתחילה היה התפקיד סוג של ראש מטה הארמון ועם הזמן צבר עוד ועוד סמכויות עד שגבר כוחו מזה של המלך, אחת הסיבות העיקריות לכך היא שעל מנת להגיע למלך היה צריך לעבור דרך המאיורדומוס. התפקיד עבר בירושה בין משפחות אצולה מסוימות. באוסטרזיה, פפין הראשון מהמשפחה הקרולינגית השתלט על התפקיד והעבירו לבנו במטרה להמליכו במקום המלך, פפין גם שינה את שמו של הילד לשם מרובינגי "כילדברט" ואילץ את המלך להמליכו למלך, את יורש העצר האמיתי שלחו למנזר באירלנד. המהלך לא צלח ומשפחות האצולה האחרות הוציאו להורג את פפין ובנו.
כעבור כמה שנים פפין מהרסטל מהמשפחה הקרולינגית הצליח להשתלט על משרת המאיורדומוס, בנו של אותו מאיורדומוס הוא קרל מרטל, שהוא גם סבו של קרל הגדול. בנו של קרל מרטל, פפין השלישי (פפין הגוץ) היה למלך הקרולינגי הראשון ומייסד השושלת הקרולינגית.
טיץ
טיץ הוא שם משפחה ממקור גרמני (Tietz)
ריבה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גלוון
המונח גִלווּן (בלועזית: גלווניזציה, Galvanization) הוא תהליך כימי של ציפוי ברזל או פלדה באבץ (Zn) כדי למנוע שיתוך (בעיקר – חלודה). התהליך מתבצע על ידי "טבילה חמה" (קיים גם "גלוון קר", אך הוא פחות יעיל). הטבילה נעשית על ידי לקיחת רכיב הפלדה וטבילתו בתוך אמבט המלא באבץ נוזלי מחומם לטמפרטורה של כ-460 מעלות צלזיוס. בתהליך הגלוון המתכת מצופה באבץ, המקנה לה גימור חלק ואסתטי. באבץ חשמלי (גילוון קר) עובי הציפוי הוא 15 מיקרון, ובאבץ חם עוביו הוא 80 מיקרון. ניתן לקבל את האבץ בגוון צהוב או לבן, עד לאורך של 6 מטרים. ציפוי האבץ מונע את חמצון המתכת המוגנת על ידי יצירת שכבת מגן. תחמוצת האבץ היא אבקה לבנה עדינה שבניגוד לתחמוצת ברזל (חלודה) לא גורמת להתפוררות משטח המצע כאשר היא נוצרת. תחמוצת האבץ, אם לא פוגעים בה, מהווה מחסום להתחמצנות נוספת, בדרך דומה לזו שיש לאלומיניום ופלדת אל-חלד בשל השכבות המחומצנות שלהם. הגלוון יוצר שכבה עבה שיכולה להיות אף יותר מהדרוש להגנת המתכת. בשלדות מכוניות למשל, בהן נדרשת שכבה דקה יותר, שכן השלדה תצופה אחר כך בצבע נוגד חלודה, משתמשים בגלוון מסוג שונה שנקרא "אלקטרו-גלוון".
מסמרים מגולוונים מיוצרים בעיקר על ידי אלקטרו-גלוון אך אלו בדרך כלל עמידים פחות מאשר אלו שיוצרו בתהליך הטבילה החמה, משתמשים באלו בעיקר לבניית גדרות.
בהגנה גלוונית משטחית-אנודית משתמשים במטילי אבץ שנקשרים, בהשפעת זרם חשמלי, למתכת עליה הם מגנים במקומות שבהם המתכת חשופה לתמיסה אלקטרוליטית. בתמיסה זו האבץ נספג באלקטרוליט על פני המתכת עליה הוא מגן.
אטימולוגיה
המונח גלוון קיבל את שמו מהמדען האיטלקי לואיג'י גלווני, והוא שימש במקור לתאר את התהליך של מתן "שוקים" חשמליים (תהליך שקיבל במאה ה-19 גם את השם "פארדיזם" על שם מייקל פארדיי). השם הוענק לאחר שגלווני הבחין בהתכווצויות רגלי צפרדעים בהשפעת זרם חשמלי שיצר.
איתמר אבן-זהר
איתמר אבן־זֹהר (נולד ב־23 במרץ 1939 בתל אביב) הוא חוקר תרבות ישראלי, פרופסור אמריטוס ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב. נודע בעיקר בזכות פיתוח תאוריית הרב־מערכת ותאוריית הרפרטוארים של התרבות, העוסקות בהטרוגניות ובמורכבות של התרבות כמסגרת לארגון החיים החברתיים והאישיים. עבודתו של אבן־זהר קשורה לתחומים שונים והשפיעה על מחקרים בתחומים כגון היחסים בין תרבויות ומחקר התרגום.
ביוגרפיה
אבן־זהר נולד לשמחה ולרבקה בת פנחס חלפין, במשפחה בת שלושה ילדים. שירת בצה"ל בשנים 1959–1961, ולאחר שחרורו למד שפה עברית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. למד לתואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטה העברית אצל לאה גולדברג, טוביה שלונסקי ובנימין הרושובסקי ב־1967. בסוף שנות ה־60 למד שנה באוניברסיטת קופנהגן ושנה באוניברסיטת אוסלו, וקרוב לשנה באוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1972 קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של הרושובסקי.
בשנות ה-70 היה עורך משנה של הרבעון "הספרות". שימש משנת 1972 מרצה בכיר לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, וקודם לדרגת פרופסור מן המניין ב־1977. בשנים 1978–1982 היה מופקד על הקתדרה לתאוריה של התרגום ע"ש ברנשטיין. לאחר מכן הופקד על הקתדרה להיסטוריה של הספרות ע"ש ארצט עד 1990. בשנת 1987 הופקד על הקתדרה לפואטיקה וסמיוטיקה עד שנת 2009.
בשנת 1986 ייסד את בית הספר למדעי התרבות ע"ש פורטר, וניהל אותו עד 1993. היה עורך כתב־העת "הספרות" וכתב־העת הבינלאומי Poetics Today.
בשנת 2007 מונה לפרופסור אֶמֶרִיטוּס. הוא ממשיך להתנדב ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב בתור מורה ויועץ הלימודים.
באפריל 2014 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה האוסטרית למדעים בסקציה של מדעי הרוח והחברה.
אבן־זהר פיתח את תאוריית הרב-מערכת, ופרסם אותה בשנת 1990.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נמנה עם העותרים לשינוי הלאום שלהם מ"יהודי" ל"ישראלי", עתירה שנדחתה בבית המשפט העליון בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
ספרים ומאמרי מחקר
רשימה מלאה של עבודותיו של אבן־זהר, חלקן נגישות, באתר האינטרנט שלו (ראו "קישורים חיצוניים" להלן).
יעקב פיכמן
יעקב פיכמן (25 בנובמבר 1881, ג' בכסלו ה'תרמ"ב – 17 במאי 1958, ליל כ"ח באייר תשי"ח) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ספרותי ומתרגם עברי. חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשי"ז (1957).
תולדות חייו
יעקב פיכמן נולד בבלץ, בסרביה שבאימפריה הרוסית, לאליהו (סוחר, חוכר־אדמה ומגדל צאן) ולפייגה פיכמן. למד בחדר וקיבל גם שיעורים מפי יצחק זלוטניק מברסט ליטובסק שהתגורר בבית הוריו. פיכמן הרבה בלימוד ובקריאה, ובגיל 14 עזב את בית אביו כדי להשלים בצורה מסודרת את לימודיו. הוא נדד ברחבי חרסון ופודוליה, ובהגיעו לקישינב החל ללמוד רוסית ושפות נוספות, וכן לימודים כלליים כתלמיד חוץ. בתקופה זו התחיל לכתוב שירים בעברית, ביידיש וברוסית, והתפרנס מהוראה. כשחזר לבית הוריו, הוא התמסר ללימודי היהדות. התרכז בתנ"ך, במדרשי חז"ל, ולמד ספרות עברית מתוך כתבי אחד העם ומנדלי מוכר ספרים. בנוסף, הוא הרבה לקרוא ספרות יפה בעברית, יידיש ורוסית.
בשנת 1901 עבר לעיר אודסה כדי להתקרב לביאליק, לאחד העם, ואל ש. בן-ציון אותם העריץ, וגם כדי להמשיך בלימודיו. הוא החל לפרסם שירים ב"הדור" כתב עת בעריכתו של דוד פרישמן ובעיתון לילדים. וכך נוצר הקשר שלו עם סופרי פולין: דוד פרישמן, י.ל. פרץ, נחום סוקולוב ועוד. בשנת 1903 עבר לעיר ורשה, שהייתה בעת ההיא מרכז ספרותי פעיל ותוסס של תחום המושב כולו. פיכמן החל לפרסם שירים ומסות באופן קבוע בעיתון "הצופה". הוא עבד גם בהוצאת הספרים "תושיה", ב"האור" וגם כמזכיר המערכת של "הצופה". בשנת 1905, לאחר שנאסרה, בעקבות המהפכה, הוצאת כל העיתונים העבריים, חזר לבסרביה ושהה בקישינב, ולאחר מכן בעיירה לאובה שם עבד בהוראה במשך שלוש שנים והרבה לפרסם בכתב העת שהוציא יוסף חיים ברנר - "המעורר". כאן גם החלה עבודה העריכה שלו, לאחר שהחל לטפל, על פי הזמנת סופרי אודסה, בכינוס ועריכה של יצירותיהם של סופרים שונים, מכיוון שהיה בין הבולטים במשמרת הצעירה של הספרות העברית.
הוא הוזמן לשמש כמזכיר "העולם", הביטאון של ההסתדרות הציונית העולמית, שהוצאתו נתחדשה בווילנה בשנת 1908. לאחר ישיבה קצרה בעיר, עבר, לפי הזמנת אלחנן ליב לוינסקי, לאודסה; שם ערך את כתבי יהודה שטיינברג והקדיש להם מבוא מקיף המכיל ביוגרפיה והערכה - מתכונת שאימץ בעריכתו במשך עשרות בשנים.
פיכמן נישא לבת-שבע בת יצחק דוב גרינברג (הקימה יחד עם יעל גורדון, בתו של א. ד. גורדון בית ספר לילדות עניות) בשנת 1910. באותה שנה החל להשתלם בקורסים להוראה, ועבר להורדנה, אך בקיץ 1910 קיבל על עצמו את עריכת "הביבליותיקה הגדולה" של הוצאת תושיה, ועבר לוורשה. בן-אביגדור, עורך ההוצאה, כינס לראשונה את שירתו של פיכמן בספר "גבעולים", ועל כך הכיר לו המשורר תודה גדולה כל חייו.
הסתדרות המורים בישראל הזמינה את פיכמן לארץ בשנת 1912, כדי להחליף את ש. בן ציון בעריכת הירחון "מולדת". הוא הצליח לגייס למשימה זו סופרים רבים והעלה את רמתו של הירחון. אהבתו לנופי ישראל קיבלה חיזוק בעריכת כתב העת והזינה את שירי הנוף הידועים שלו ("ימין ושמאל" "על שפת ים כנרת" ועוד)
בשנת 1914 נשלח לברלין כדי לערוך ירחון עברי, שעמד לצאת לאור שם, במטרה להעבירו אחר כך לארץ ישראל, אך נאלץ להישאר במקום, מאחר שפרצה באירופה מלחמת העולם הראשונה. הוא התגורר באודסה ועבד ב"מוריה". עם תום המלחמה, נדד בארצות אירופה וחזר לארץ ישראל רק באביב 1919.
הוא המשיך בעריכת "מולדת" שהתחדש, ובנוסף, ערך גם את הירחון "מעברות" שהחל להופיע. פיכמן גם ערך ספרים בסניף הארץ־ישראלי של הוצאת "שטיבל". בתקופה זו כתב את מחזורי הסונטות "יהודה" ו"ירושלים" ואת הפואמה "רות".
בשנים 1922–1926 ערך ברוסיה את "התקופה" עבור הוצאת שטיבל.
בשנת 1927 שב לא"י. ערך את המדור הספרותי ב“השילוח” המחודש, ואת האנתולוגיה “ספר הארץ”. בשנת 1934 קיבל את עריכת "מאזנים" (עם פישל לחובר). משנות ה-30 ואילך עסק רבות בחיבור ותיקון מאמרים על משורריה וסופריה של הספרות העברית החדשה. בשנת 1944 יצא לאור קובץ שיריו "פאת שדה".
יעקב פיכמן התגורר ברחובות. בשנת 1947 זכה בפרס אוסישקין לספרות, וב-1957 זכה בפרס ישראל על יצירתו.
פיכמן נפטר במוצאי שבת, ליל כ"ח באייר תשי"ח, 17 במאי 1958 בשעה 22:30, בבית החולים הדסה בתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
משנת 1964 חולק מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה פרס פיכמן שנקרא על שמו.
על שמו קרויים מספר רחובות בערים בישראל וכן בית התרבות בקיבוץ שדה נחום (שם היה בנו, יוסף, חבר) ובית לדיור מוגן ברמת אביב ששוכן ברחוב שגם הוא נושא את שמו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב דיזנגוף 32.
יצירתו
יעקב פיכמן פרסם למעלה מ־300 ספרים: שירה, ביקורת, סיפורת, פזמונאות ותרגומים. הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הספרות העברית החדשה, ומוותיקי המשוררים העבריים בדור שלאחר ביאליק. ייסד וערך את הירחון החשוב לנוער "מולדת", שדורות ראשונים של בני הארץ דוברי העברית התחנכו עליו. בין עבודותיו: פרסום ספרי מקראות חינוכיות, כינוסים, עריכות וביוגרפיות של יוצרי הספרות העברית, (למשל הביוגרפיה הקצרה של משוררת היידיש הידועה קדיה מולודובסקי, יצירתו של אברהם מאפו, של מיכ"ל, מנדלי, ביאליק ורבים אחרים), כינוס אנתולוגיות לשירה ולסיפורת, ועריכת הירחון "מאזנים" של אגודת הסופרים העבריים.
ניר סביליה
ניר סביליה (נולד ב-26 במאי 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. חבר מועצת העיר תל אביב-יפו לשעבר.
קריירה
סביליה החל את קריירת המשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. הוא עלה לשחק בקבוצת הבוגרים כבר ב-1993, כשמלאו לו 17. בעונת 1994/1995 היה שותף לזכייתה של מכבי תל אביב באליפות המדינה, תחת הדרכתו של אברהם גרנט, שהעדיף להעלות בהרכב את סביליה על פני אלי דריקס הוותיק והמנוסה. בעונה שלאחר מכן מונה דרור קשטן למאמן הקבוצה, אשר העדיף להעלות בהרכב את חלוץ הרכש יבגני קשנצב. סביליה פירש זאת כחוסר אמון בו מצידו של קשטן, וביקש מהקבוצה לקנות את כרטיס השחקן שלו. הקבוצה סירבה, אך במוסד בוררות נקבע כי יוכל לרכוש את כרטיס השחקן שלו מהמועדון. לאחר מכן, עבר סביליה לשחק בבני יהודה תל אביב, במדיה כבש 8 שערים בעונת 1995/1996. בתום העונה שב למכבי תל אביב, אותה שב לאמן גרנט. בהכנות טרום העונה רכשה הקבוצה את החלוץ עופר מזרחי, וסביליה שלא זכה לאשראי עבר באמצע עונת 1996/1997 לבית"ר ירושלים.
יעקב פיכמן
יצירתו
יעקב פיכמן תרם הרבה לספרות הילדים, הן בדברים פרי יצירתו, והן בעריכה ואף במסות. הוא הרבה גם לתרגם מהספרות הכללית, שירה ופרוזה כאחד. רובה של עבודת התרגום שלו פורסמה בכתבי העת השונים וטרם כונסה, אך יש עבודות שפורסמו בנפרד, כמו "נרקיס וגולדמנד" להרמן הסה, "הורדוס ומרים" מאת פרידריך הבל, ועוד.
בין שיריו הידועים ביותר: "אגדה" (מוכר יותר כ"על שפת ים כנרת"), שאותו הלחין חנינא קרצ'בסקי, "אורחה במדבר" (מוכר כ"ימין ושמאל"), שאותו הלחין דוד זהבי ו"יום יום אני הולך למעונך" שהלחין ושר מתי כספי.
ניר סביליה
קריירה
בבית"ר ירושלים נאבק על מקום בהרכב עם החלוצים רונן חרזי ואלי אוחנה, וכבש שבעה שערים עד תום העונה, בה זכה עם הקבוצה באליפות תחת הדרכתו של אלי כהן. בעונת 1997/1998, תחת הדרכתו של דרור קשטן, כבש סביליה 12 שערי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות נוספת. משחק השיא שלו בעונה זו היה בניצחון הקבוצה 5–2 על נגד הפועל באר שבע, בו פיגרה קבוצתו 0–2 במחצית, והפכה את התוצאה בעשרה שחקנים הודות לצמד שערים וצמד בישולים של סביליה. באותה עונה זכה סביליה עם הקבוצה גם בגביע הטוטו לאחר ניצחון 3–1 בגמר על מכבי תל אביב, בו כבש את השער הראשון.
יעקב פיכמן
הערכת שירתו
פיכמן בצניעותו חסה בצלו של ביאליק, ובזמנו שירתו משכה הרבה פחות תשומת-לב מאשר שירתם של טשרניחובסקי, שניאור, כהן, ושטיינברג. על שירת פיכמן ויחסה לשירת ביאליק, כתב דוד פרישמן: "אם אומר על פיכמאן שהוא משורר ממדרגה ראשונה, משורר ברוך-אלוה לא אמרתי בזה כלום. פיכמאן אינו נראה כלל במדרגות הראשונות של 'המזרח' הספרותי שלנו מפני שהוא צנוע ונחבא אל הכלים. בין המעפילים על ההר אין חלקו של פיכמן, אבל אהלו השקט והיפה מתוח זה כבר על הפסגה היותר רמה של השירה העברית. ערות-הלב, דקות ההרגשה, יצירות מהודרות אפילו למהדרין מן המהדרין - אצל פיכמאן אנו מוצאים את כל זה בכמות גדולה. לבביות של רחשי תפילה, מוזיקליות פנימית, כמעט דתית, של החרוז, אמנות דקה המגיעה עד לידי התפשטות כל אמנותית, זוך הרגשים וטהרת-בדולח של המילים - כל זה התקבץ אצל המשורר האינדיבידואליסטן של שירתנו. ביאליק הליריקן לא יכול היה להעמיד תלמיד טוב יותר מפיכמאן, ובו יוכל להתגאות נשיא הספרות. אבקת הזהב שפיזר הקוסם הגדול שלנו מתוך עשירותו המופלאה בין הכאה והכאה של "פטישו" הפתטי, התגבשה לגבישי זהב טהור אצל תלמידו הצעיר."
ניר סביליה
קריירה
סביליה שיחק תקופה קצרה בהפועל חיפה, אך באמצע עונת 1999/2000 חזר לשחק בבית"ר ירושלים. ב-10 בספטמבר 2000 היה ניר סביליה שותף לזכיית בית"ר ירושלים בגביע השלום, לאחר שבישל את שער הניצחון של יניב אברג'יל במשחק מול רומא. לקראת עונת 2001/2002 עבר לשחק במכבי חיפה, אותה אימן באותה תקופה אברהם גרנט, ושם שיחק לצידם של החלוצים יעקובו איגביני ורפי כהן וזכה באליפות. אף על פי שלא הרבה לשחק, כבש בעונה זו שישה שערים. בעונת 2002/2003 רשם לזכותו הופעה כמחליף במדי מכבי חיפה בליגת האלופות, נגד באייר לברקוזן. באמצע העונה, לאחר סדרת פציעות, ומשלא השתלב בהרכב הקבוצה, עבר סביליה לבני יהודה.
יעקב פיכמן
הערכת שירתו
שירת פיכמן היא שירת אווירה, חצי ממשית חצי אגדתית, מלאה בצבעים וצלילים, שבמרכזה הלך-הנפש של האדם. בתחילת דרכו חוט של עצב היה מתוח על שירתו, ולפיכך כינוהו "המשורר הנוגה". שירתו גדושה באמונה איתנה בכוחה של שירה להכשיר את הלבבות, בכוחה של אהבה לטהר ולקדש את החיים, וביכולת האדם והעולם להתחדש. שיריו הארץ-ישראלים מלאים באהבתו לארץ ובקשר בלתי-אמצעי ניגוני עם נופיה.
ניר סביליה
קריירה
סביליה סבל מפציעה טורדנית, ונאלץ לפרוש מכדורגל כבר בגיל 29. בסה"כ זכה סביליה במהלך הקריירה ב-4 אליפויות וב-2 גביעי טוטו.
יעקב פיכמן
הערכת שירתו
כתב שלום שטרייט: "'הגבעולים' נהפכו ברבות-הזמן לשדה-קמה מזהיב; וה'בבואות', אנדרטות-הסופרים שלו, מתנוססות בשפע בקריית ספרותנו, כצריחי מגדלים בולטים מעברים... לכאורה נדמו שני הקבצים הללו, שוצורת הבעתם הן מאזורים שונים, - לבעלי קצוות מנוגדים. שירה וביקורת - אקלימים שונים שולטים בהם... ברם איכות אחת כלולה בשני הקבצים גם יחד. בשניהם השירה בסיס ומניע היצירה... כי חכמת-הנפש של הלכי-נפש שונים, - מסגולותיו העצמיות של פיכמן היא, שאר-רוחו המיוחד. כי הלך-הנפש הוא נשמת יצירתו כולה, בכל פינות אמנותו גם יחד. שהרי עם נקישת הטכסט הראשון במנגינותיו, - נימת-הנפש שלנו תזועזע מיד. כי דומה הוא פיכמן לכינור ערוך-מיתרים, שלמגע נשיבת הרוח הקלה ביותר נפלטים ורועפים הצלילים הענוגים... מבחינה זו הוא נחשב בצדק לאחד מיחידי-הסגולה שבבעלי-הסגנון, שאין כמעט רגבים בשפתו".
ניר סביליה
נבחרת ישראל
בשנת 1993 זומן סביליה לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל על ידי המאמן יצחק שום. במשך שלוש שנים היה חלק מסגל הנבחרת הצעירה, ובסך הכל ערך 34 הופעות במדיה, וכבש 12 שערים.
יעקב פיכמן
הערכת שירתו
כתב פישל לחובר: "הוא אחד הבסמים של ספרותנו, וגם של לשוננו. המילה, אפילו בפרוזה, אינה באה אצלו לברר רק רעיון או מושג, אלא היא גם זמרה . היא משפיעה על הלך-הנפש, מגרה ומפתה. אמנם על-ידי כך לא נמלט פיכמן לפרקים מן הסכנה של לשון 'כשהיא לעצמה' מצל של 'מליצה'. אבל לרוב שמר גם כאן המבקר על המשורר. שמר על הגבולים. "
פיכמן כמבקר
פיכמן היה מבקר הספרות החשוב של דורו. היה תופס בביקורתו את העיקר, נשמת היצירה, בנימה אוהבת, מתפעלת וגודרת, ייחודית לו. מגלה עמקותם של דברים בפשטותם. הוא הרבה לכתוב ביקורות ספרותיות, הן במבואותיו לכתבי הסופרים שבעריכתו, והן בסדרת מסות בענייני ספרות שוטפים. הוא עצמו היטיב להגדיר את רשימותיו הביקורתיות במילים הבאות, עליהן חזר בהזדמנויות שונות ובניסוחים שונים:
כתב דניאל פרוכובניק: "המסות (של פיכמן) - יצירות מופת אלו מצויינות בטיבן ובמהותן, אשר פתחו אופקים חדשים לשירה העברית. אף הן מכבשוני-שירתו של פיכמן הן, סימפוניות ליריות, שנכבשו בדמות מאמרים: לא ביקורת אנליטית, מנתחת ומפוררת את היצירה ליסודותיה... אדרבה מתוך קרעי-היצירה ונפוצותיה מקים המשורר בכוח-חזונו את דמותה השלמה... בחושו האינטואיטיבי חודר הוא למסתורי-השירה".
ניר סביליה
לאחר הפרישה
בשנת 2013, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שובץ במקום השני ברשימת הליכוד ביתנו בתל אביב, ונבחר למועצת עיריית תל אביב-יפו כשהרשימה זוכה בשני מנדטים. לקראת הבחירות ב-2018 העביר את תמיכתו ואת מימון המפלגות מסיעת הליכוד לסיעת רוב העיר בראשות אסף זמיר.
באפריל 2014 מונה סביליה לתפקיד יו"ר ארגון שחקני הכדורגל בישראל (המקורי), אך כעבור כחצי שנה התפטר מתפקידו.
אליפות אירופה בכדורגל נשים 1987
אליפות אירופה בכדורגל נשים 1987, הידועה גם בשם תחרות אירופה לקבוצות נשים ייצוגיות 1987, היא אליפות אירופה בכדורגל נשים השנייה שארגנה אופ"א. הטורניר נערך בנורווגיה מ-11 ביוני עד ה-14 ביוני 1987. אף על פי שנבחרה כמארחת, לא העפילה נורווגיה באופן אוטומטי לטורניר, אלא נאלצה להשתתף עם יתר הנבחרות במשחקי המוקדמות שהחלו בספטמבר 1984. ארבע הנבחרות הטובות ביותר במשחקי המוקדמות העפילו למשחקי הנוקאאוט שנערכו בגרמניה.
במשחק הגמר נפגשו נורווגיה (בפעם הראשונה בתולדותיה) ושוודיה - האלופה המכהנת. בסיום המשחק, ניצחה נורווגיה את השוודיות 1-2 מצמד שערים של טרוד סטנדל, וזכתה בתואר. סטנדל, שכבשה צמד בגמר, סיימה כמלכת השערים (3 כיבושים) של הטורניר, וקפטנית הנבחרת הנורווגית, היידי סטור, זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הטורניר.
הקוסם מארץ עוץ (סרט)
"הקוסם מארץ עוץ" (באנגלית: The Wizard of Oz) הוא סרט פנטזיה מוזיקלי משנת 1939 בכיכובה של ג'ודי גרלנד. הסרט מבוסס על ספרו של ליימן פרנק באום, "הקוסם מארץ עוץ", שמספר על דורותי, נערה אמריקנית מקנזס שבמהלך סופת טורנדו מגיעה לארץ אגדות צבעונית, ויוצאת למסע יחד עם חבריה שמצאה בדרך, שלכולם, בדיוק כמוה, יש מטרה להשיג: הדחליל שצריך שכל, איש-הפח שצריך לב, האריה שצריך אומץ ודורותי שרוצה להגיע הביתה.
למרות הדעה הרווחת, הסרט לא היה הראשון שהוקרן בצבע, אולם אפקט הצבע נוצל היטב בסרט: פרק שהותה של דורותי בקנזס צולם בשחור-לבן, ואילו משדורותי הגיעה לארץ עוץ, ארץ האגדות והמכשפות, הופיעה בצבע.
עלילת הסרט
דורותי גדלה בקנזס אצל דודיה, הנרי ואֵם גייל. בתחילת הסרט היא מספרת לשלושה חוואים מהחווה המשפחתית על בעיותיה עם העלמה גאלץ' (מרגרט המילטון, ששיחקה גם את המכשפה), השכנה העשירה וחסרת ההומור שמתלוננת בפני דודיה של דורותי על הכלב של הילדה, טוטו. כל אחד מהחוואים עונה לה בצורה שרומזת על תפקידו בחלומה של דורותי: החוואי האנק, שבחלומה של דורותי יהיה הדחליל, מייעץ לדורותי שלא כדאי שתסתובב עם טוטו בשטחה של העלמה גאלץ'. היקורי, שבחלום יהיה איש הפח חסר הלב, מתחיל לשאת נאום רגשני ולבבי, אך נקטע על ידי דודה אם בעוד זרועו מתרוממת - אותו מצב שבו יימצא איש הפח על ידי דורותי בחלום. זיק, שבחלום יהיה האריה הפחדן, מציע לדורותי לנקוט עמדה אגרסיבית ואמיצה.
הכלב טוטו נושך את העלמה גאלץ', וזו מגיעה לחווה של משפחת גייל עם הוראה מהשריף לקחת את הכלב להשמדה. הדוד הנרי והדודה אם מתווכחים עם העלמה גאלץ' אך ללא הצלחה, ודורותי מכנה את העלמה "מכשפה רעה וזקנה", כרמז לחלום של דורותי. באמצע הדרך למכלאה טוטו חומק מהסל של העלמה גאלץ' וחוזר לדורותי, והיא מחליטה לברוח איתו מחשש שמא גברת גאלץ' תחזור.
דורותי וטוטו מתחילים את מסעם, והם פוגשים את פרופסור פלאי (מגולם על ידי פרנק מורגן, שגילם גם את הקוסם). הוא רואה בסל של דורותי תמונה שלה עם דודיה, וממציא שהוא רואה בכדור הבדולח שלו את הדודה אם בוכה. דורותי משתכנעת, והיא וטוטו חוזרים הביתה. אולם, בדרך מתקרבת סופת ציקלון חזקה ולפני שדורותי מגיעה לביתה הדוד והדודה מצליחים להיכנס למחבוא שבתוך האדמה והיא אינה רואה אותם. היא מנסה לפתוח את דלת המחבוא ולא מצליחה. דורותי ממהרת להיכנס אל הבית ומתחבאת בחדרה, אך היא מקבלת מכה בראש ומחוסרת הכרה. הציקלון לוקח עמו את הבית, ולבסוף נוחת. עד כאן העלילה מתרחשת בשחור לבן. דורותי מתעוררת ויוצאת מהבית אל תוך ארץ אגדות צבעונית, כלומר מכאן ואילך הסרט יהיה בצבע. גלינדה, המכשפה הטובה והיפה מהצפון, מופיעה בתוך בלון ורוד ומקבלת את פניה של דורותי. גלינדה מודיעה לדורותי שהיא נמצאת בארץ עוץ, ושהיא כרגע הרגה את המכשפה הרשעה מן המזרח בכך שהפילה עליה את ביתה כך שרק הנעליים האדומות שלה, נעלי האודם, מבצבצות. גלינדה קוראת לתושבי ארץ עוץ, גמדים קטנים בשם מנצ'קינים, לצאת ממחבואם. המנצ'קינים רוקדים ושרים סביב דורותי, אסירי תודה על שהרגה את המכשפה הרעה. באמצע מפגן התודה לדורותי, יוצאת מתוך פרץ של אש ולהבות המכשפה המרשעת מן המערב, אחותה של המכשפה שדורותי הרגה. היא מחפשת את מי שהרג את אחותה, ומנסה לקחת לעצמה את הנעליים האדומות של אחותה המתה. לתדהמתה, גלינדה מעבירה את הנעליים מרגלי המכשפה המתה לרגליה של דורותי.
המכשפה מאיימת על דורותי שהיא תשיג אותה ואת כלבה במשפט: "אני אתפוס אותך, יפתי!" (ובכך היא דומה לעלמה גאלץ'), ונעלמת כשהיא צווחת בצחוק מרושע שהפך למזוהה עם המכשפה מהסרט. גלינדה אומרת לדורותי שהדרך היחידה לחזור לביתה היא ללכת לעיר האזמרגד, עירו של הקוסם מארץ עוץ, ולבקש מהקוסם להחזיר אותה הביתה. לפני שגלינדה נעלמת בתוך הבועה הוורודה, היא אומרת לדורותי לא להסיר לעולם את הנעליים האדומות, וללכת לאורך דרך האבנים הצהובות. לאורך המסע פוגשת דורותי אחרים שזקוקים לעזרת הקוסם, ומצטרפים עמה למסע: הדחליל חסר-השכל, איש-הפח חסר-הלב (אך האדיב) והאריה הפחדן. כל השלושה שרים שירי סולו שמתארים את צורכיהם. כולם נחושים בדעתם להגיע אל הקוסם, למרות איומיה של המכשפה.
ממש לפני שהארבעה מגיעים לעיר האזמרגד, המכשפה מכינה להם מכשול: שדה ענק של פרגים שגורמים לדורותי, לאריה ולטוטו להירדם. רק הדחליל ואיש-הפח, שבשל היותם יצורים לא-חיים, לא נרדמים וזועקים לעזרה. גלינדה מכינה כישוף-נגד בצורת שלג, שגורם לשלושה להתעורר.
בתוך עיר האזמרגד, הכול צבוע בירוק (חוץ מהסוס שמשנה צבעים). הארבעה מקבלים טיפול יופי וריענון- לדחליל שמים קש חדש, לאיש הפח ממרקים את הפח שעל גופו, לדורותי גורמים שיהיה לה חיוך שמח והיא מבקשת שיהפכו את עיניה לצבע השמלה ולאריה משייפים את הטפרים ומסלסלים לו את השיער, כל זאת על מנת לפגוש את הקוסם. אך לפני שהם מספיקים מופיעה בשמים המכשפה הרעה וכותבת עם המטאטא שלה על השמים את המילים: "היכנעי, דורותי". תושבי המקום חוששים מהתפתחות חדשה זו, ושומרו של הקוסם שולח את כולם לביתם ומרגיע אותם. הוא שולח גם את דורותי וחבריה, אך לאחר עימות עם הדחליל, שבו מגלה השומר כי זוהי "דורותי של המכשפה", מסכים השומר להכניס אותם.
כשהם נכנסים לקוסם, הוא מתגלה כראש מפחיד ומרחף באוויר, מוקף בעשן ואש. הוא אומר להם שהוא יוכל לעזור להם רק אחרי שיביאו לפניו את המטאטא של המכשפה. בדרכם לטירת המכשפה לוכדים הקופים המכונפים ששלחה המכשפה את דורותי וטוטו, והם נלקחים לטירה.
בסרט אמורה לבוא כאן סצנה שנחתכה לבסוף. המכשפה רומזת על הסצנה הזו כשהיא שולחת את הקופים: "הם (דורותי וחבריה) לא יעשו לך צרות; אני מבטיחה. שלחתי כבר חרק קטן שיעייף אותם". חרק זה, ה"ג'יטרבאג", הוא חרק פיקטיבי שעוקץ את דורותי וחבריה וגורם להם לשיר ולרקוד ללא הפסקה ובאותו מקום, עד בואם של הקופים.
בינתיים, דורותי נעולה בתוך חדר שבו כדור בדולח ושעון חול. כשיאזל החול בשעון, דורותי תמות. בכדור הבדולח מופיעה דמותה של הדודה אם, שתוהה היכן נמצאת אחייניתה דורותי. דורותי צועקת אל דודתה, אך דמותה נעלמת ודמות המכשפה מופיעה בכדור הבדולח, צוחקת על דורותי ברשעות ומפחידה אותה.
הדחליל, איש הפח והאריה מגיעים לטירה ונעצרים בידי שלושה משומרי המכשפה. הם מתחפשים לשומרי הטירה כדי שיוכלו להיכנס, מוצאים את דורותי ומנסים להציל אותה, אך המכשפה מגלה אותם ומציתה באש את הדחליל. דורותי מוצאת דלי מלא מים ושופכת את תוכנו על הדחליל. המים פוגעים גם במכשפה, ממיסים אותה, ומותירים רק את הכובע השחור שלה, את שמלתה, את המטאטא שלה וקצת עשן. השומרים מזכים את דורותי במטאטא של המכשפה, ושולחים אותה לדרכה כשהם מריעים: "המכשפה הרשעה מתה!"
הארבעה חוזרים אל הקוסם, ומביאים את המטאטא לקוסם ההמום שלא ציפה לשובם. "לכו וחזרו מחר", מפטיר לעברם הקוסם, ודורותי וחבריה, שזה עתה הרגו את המכשפה, מרגישים מרומים. דורותי נוזפת בקוסם על שלא קיים את הבטחתו, אך הארבעה מגלים מיד, בעזרת חיפושיו של טוטו, שהקוסם אינו אלא איש מבעד לווילון שמפעיל את הראש המרחף, ואינו קוסם כלל. דורותי וחבריה זועמים, אך הקוסם פותר את בעיותיהם באופן פסיכולוגי: הוא מעניק לדחליל דיפלומה, לאיש הפח - שעון מתקתק בצורת לב, ולאריה - אות גבורה.
הקוסם מסביר את נוכחותו בארץ עוץ כטעות; גם הוא יליד קנזס והגיע לארץ עוץ בכדור פורח. הוא מבטיח לדורותי שייקח אותה הביתה באותו כדור פורח שהביא אותו לכאן. הוא מודיע לתושבי אמרלד סיטי שהוא משאיר את הדחליל, איש הפח והאריה אחראים במקומו, ודורותי והוא מתכוננים לצאת. רגע לפני ההמראה בכדור הפורח, טוטו חומק החוצה כדי לרדוף אחרי חתולה. דורותי רודפת אחריו, אך הקוסם כבר יצא לדרך.
דורותי חושבת שתישאר בארץ עוץ כל חייה, אך אז מופיעה גלינדה ואומרת לדורותי שהיא וטוטו יכולים לחזור בעזרת הנעליים האדומות. דורותי וטוטו נפרדים מחבריהם, וגלינדה מדריכה את דורותי להקיש בעקבים שלוש פעמים ולומר: "אין מקום כמו הבית" ("There is no place like home", משפט שמזוהה עם הסרט). דורותי מופיעה שוב במיטתה שבביתה בקנזס (הסרט חוזר להיות בשחור-לבן), מוקפת במשפחה וחברים. היא מספרת להם על חוויותיה, אך הם אומרים שמדובר בחלום, על אף שדורותי מתעקשת על אמיתות חוויותיה. הסרט מסתיים כשדורותי מחבקת את טוטו, וחוזרת: "אין מקום כמו הבית".
הספר
ליימן פרנק באום (1856–1919) הוציא בשנת 1900 את ספר הילדים הקוסם המופלא מארץ עוץ. במשך השנים נמכר הספר במיליוני עותקים, ובאום הוציא עוד שלושה עשר ספרים בסדרה עד מותו ב-1919.
הסרט
בינואר 1938, קנתה חברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר (הידועה בשם MGM) את זכויות הספר. התסריט עובד מהספר בידי התסריטאים נואל לנגלי, פלורנס ריירסון ואדגר-אלן וולף. במאי הסרט היה ויקטור פלמינג, ושלושה במאים נוספים שלא צוינו בכתוביות הסיום. המילים והלחנים היו בידי הרולד ארלן ויפ הרבורג, שזכו בשני פרסי אוסקר: אחד על המוזיקה שבסרט, ואחד על השיר "אי-שם מעבר לקשת". הצילומים החלו באוקטובר 1938 והסתיימו במרץ 1939.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 באוגוסט 1939 בהוליווד, ואחרי יומיים בניו יורק. הסרט עלה לאקרנים בהפצה ארצית ב-25 באוגוסט. בארץ ישראל הוקרן הסרט לראשונה במוצאי שבת, 20 באפריל 1940, בקולנוע אופיר בתל אביב.
ליהוק
לתפקיד דורותי לוהקה ב-1938, השחקנית ג'ודי גרלנד. לצוות הצטרפו בהמשך מרגרט המילטון בתפקיד המכשפה הרעה, פרנק מורגן בתפקיד הקוסם, והליצן ההוליוודי ברט לאהר בתפקיד האריה הפחדן.
מוזיקה
השירים הוקלטו באולפן לפני הצילומים. בשיר "יצאנו לראות את הקוסם מארץ עוץ" ("We're off to see the Wizard") שנמצא בסרט עדיין ניתן לשמוע את קולו של באדי אבסן, שהוחלף בידי ג'ק היילי.
השיר המפורסם ביותר בסרט הוא "מעבר לקשת בענן" ("Somewhere over the Rainbow") בביצועה של ג'ודי גרלנד.
מנגינה מפורסמת נוספת היא הנעימה של המכשפה המרשעת מן המערב, שזכתה לגרסאות שונות, כולל פעמיים ב"משפחת סימפסון".
בימוי
הצילומים החלו ב-13 באוקטובר 1938, בבימויו של ריצ'רד תורפ. תורפ פוטר מספר ימים לאחר תחילת הצילומים, ובמקומו נכנס ג'ורג' קיוקור, ששינה משמעותית את האיפור והתלבושות של מרגרט המילטון (המכשפה) וג'ודי גרלנד, דבר שגרר צילום מחדש של כל הסצנות שצולמו עד אז. קיוקור עזב את הסרט בשל התחייבות קודמת לבימוי "חלף עם הרוח", והוחלף בוויקטור פלמינג בנובמבר 1938.
בפברואר 1939 נאלץ פלמינג לעזוב, כדי להחליף את ג'ורג' קיוקור בסרט "חלף עם הרוח", והבמאי קינג וידור החליף אותו כדי לסיים את הסרט (בעיקר הצילומים בחווה בקנזס). הצילומים הסתיימו במרץ 1939, והסרט הושלם ביוני 1939. התחושה הכללית הייתה שהסרט ארוך מדי, והסצנות עם המכשפה מפחידות מדי לילדים. הסצנות שנחתכו היו הריקוד של הדחליל, שבו מנצל ריי בולג'ר את יכולות הריקוד שלו, הקטע "The Jitterbug", קטע שירה וריקוד, וקטע הניצחון של דורותי כשהיא חוזרת לאמרלד סיטי, עירו של הקוסם מארץ עוץ, לאחר מות המכשפה הרעה.
הצלחה
הפופולריות של הסרט נובעת בעיקר מהפעמים הרבות שבהן שודר הסרט בטלוויזיה (בשנות ה-60 וה-70 שודר הסרט פעם בשנה בטלוויזיה, ובהיעדר מכשירי וידאו, השידור השנתי של הסרט היה מאורע). רוב הצופים בסרט חזו בו במסגרת טלוויזיונית ולא בקולנוע.
"הקוסם מארץ עוץ" ליקט סביבו שמועות רבות, שחלקן הפכו לאגדות. אגדה שכיחה שמסרבת לגווע טוענת שאחד מהעובדים בצוות ההפקה התאבד בתלייה על הסט, ואפשר לראות אותו בסצנה של היער המכושף. אין לשמועה זו יסוד: מדובר בציפור גדולה שמנופפת בכנפיה כחלק מתפאורת היער. התעלומה נפתרה בשנות ה-90, כאשר הסרט יצא מחדש לקולנוע וניתן היה לראות, בזכות המסך הגדול, שמדובר בציפור ולא באיש תלוי.
על פי סיפור אחר, שהתברר כאמיתי, המעיל שהשחקן פרנק מורגן לובש כשהוא משחק את פרופסור מרוול הוא מעיל יד-שנייה שהיה שייך פעם למחבר ספרי "הקוסם מארץ עוץ", ל. פרנק באום. שמו של באום נמצא בכיס הפנימי. אחרי צאת הסרט הובא המעיל לאלמנתו של באום, והיא אישרה שהמעיל היה שייך לבעלה המנוח.
מדי פעם הועלו הצעות לצלם סרט המשך עם צוות השחקנים המקורי, אך ההצעות לא מומשו מעולם. לפי גרסה אחת, הכוונה הייתה לברוא מחדש את דמות המכשפה שמשחקת מרגרט המילטון. המילטון, שהייתה אישה עדינה ואדיבה, סירבה להחיות מחדש את הדמות מחשש שילדים יפחדו מאוד לגלות שהמכשפה הרשעה שנוצחה ומתה, קמה לתחייה מחדש.
"הקוסם מארץ עוץ" הפך לסרט פולחן. הבמאי ג'ון בורמן השתמש במספר אלמנטים מהסרט בסרט המדע-בדיוני שלו "זארדוז" משנת 1974; בסרט סקיי קפטן שתי דמויות צופות בסרט בקולנוע. פריטים מהסרט המקורי, כגון תלבושות וחתימות, עדיין נמכרים במכירות פומביות. במאי 2000 נמכר ב-666,000 דולר זוג נעליים אדומות שנעלה ג'ודי גרלנד בסרט (בסרט עצמו היא נעלה שבעה זוגות נעליים אדומות).
ב-1998 דירג מכון הסרטים האמריקאי את הסרט במקום השישי ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר; שני שירים מהסרט נמצאים ברשימת "מאה שנים, מאה שירים": "דינג-דונג, המכשפה מתה" במקום ה-82, ו"אי שם מעבר לקשת" במקום הראשון. בשנת 2005 ערך מוסד הקולנוע האמריקני סקר שדירג את משפטה של דורותי לטוטו: "טוטו, יש לי הרגשה שאנחנו כבר לא בקנזס" כמשפט הרביעי הזכור ביותר בקולנוע האמריקני.
בשנת 1977 כתב חוקר הקולנוע אלג'ין הרמטס את הספר "עשיית 'הקוסם מארץ עוץ"", ספר שמתאר את הפקת הסרט.
פרסים
"הקוסם מארץ עוץ" היה מועמד ל-20 פרסים, בהם:
פייר שפר
פייר אנרי מארי שפר (בצרפתית: Pierre Henri Marie Schaeffer; 14 באוגוסט 1910 – 19 באוגוסט 1995) היה מלחין, חוקר, שדרן רדיו, מהנדס, מוזיקולוג ואקוסטיקן צרפתי. בזכות עבודתו החדשנית הן במדעים - בעיקר תקשורת ואקוסטיקה - והן בתחומי אמנות שונים, במוזיקה, בספרות ובהגשה ברדיו לאחר מלחמת העולם השנייה, לצד פעילותו כמתנגד לנשק גרעיני וכמבקר תרבות, זכה שפר להכרה רחבת ממדים בתקופת חייו.
בין כל שלל היצירות והמיזמים שעסק בהם, שפר מוכר ונודע כיום ברבים בעיקר בזכות הישגיו בתחום המוזיקה האלקטרונית והנסיונית, הממוקד בתפקידו כמפתח הראשי של צורה ייחודית ומוקדמת של מוזיקה אוונגרדית, הנודעת בשם מוזיקה קונקרטית. מקור הסוגה בניצול טכנולוגיה מוזיקלית שפותחה בימים שלאחר התקופה הנאצית בגרמניה, בהמשך לקידום המוזיקה האלקטרו-אקוסטית והאקוסמאטית.
בכתביו של שפר (הכוללים מאמרים כתובים ומשודרים, ביוגרפיות, רומנים קצרים, מספר ניכר של מסות מוזיקליות ומחזות אחדים) ניכרת במקרים רבים נטייה לפיתוח הסוגה הזו, לצד תאוריה ופילוסופיה של מוזיקה בכלל.
כיום נחשב שפר לאחד המשפיעים ביותר בקרב העוסקים במוזיקה נסיונית, אלקטרו-אקוסטית ומתוך כך אלקטרונית, בהיותו המלחין הראשון שעשה שימוש במספר רב של טכניקות הקלטה ודגימה מודרניות, המשמשות כיום בכל רחבי העולם כמעט את כל חברות ההקלטה. מאמציו השיתופיים נחשבים כיום לאבני-דרך בתולדות המוזיקה האלקטרונית והנסיונית.
קריירה
בשנת 1934 נכנס שפר למשרתו הראשונה כטכנאי טלקומוניקציה בשטרסבורג. אחרי נישואיו עבר לפריז, שם החל לעבוד ב-1936 בקריינות והגשה ברדיו צרפת. בתקופת עבודתו שם החל להתעניין במוזיקה תוך שילוב הידע הטכני שלו בהתלהבותו לצליל. בעבודתו בתחנת השידור ערך שפר ניסויים בתקליטים ובמבחר אביזרים אחרים - הצלילים המופקים מהם והשימוש בצלילים אלה - אחרי ששכנע את הנהלת התחנה לאפשר לו להשתמש במכשור שלהם. תקופה זו של חיפש והתנסות הייתה חשובה להתפתחותו של שפר, כיון שהעלתה אל פני השטח הרבה שאלות יסוד באשר לגבולות הביטוי המוזיקלי המודרני. ב-1942 ייסד אולפן ניסויים אקוסטי והחל לערוך ניסויים ביצירות שהתבססו על צירופי צלילים מוקלטים. המונח שטבע ליצירות אלה היה "מוזיקה קונקרטית". יצירתו הראשונה בסוגה זו הייתה "Étude aux chemins de fer", שעשתה שימוש בקולות רכבות. שידורה הראשון, יחד עם עוד ארבע יצירות, התקיים בפריז ב-5 באוקטובר 1948.
בשנת 1949 החל לעבוד עם המלחין פייר אנרי. ב-1951 הקימה תחנת הרדיו הפריזאית אולפן הקלטות ראשון למוזיקה אלקטרונית בניהולו של שפר. בשנים 1959 עד 1975 היה מנהל מחקר ברשת השידור ובשנים 1968 עד 1976 כיהן כפרופסור למוזיקה בקונסרבטואר של פריז.
מוזיקה
כל יצירותיו המוזיקליות של שפר, הן "קונקרטיות" והן אחרות" הוקלטו לפני הופעת התקליטור, על גבי קלטות שמע או על צורה ארכאית יותר של סרט מגנטי. ההפצה ההמונית של יצירתו הייתה מוגבלת במקרה הטוב, וכל יצירה נועדה, במונחים של שפר עצמו, להציג לפני הקהל הרחב צורת מוזיקה, שהייתה חדשה ומהפכנית במידה זו או אחרת בעיניו. להפקה המקורית של יצירתו המשווקת הייתה אחראית "קבוצת מחקר מוזיקלי" (Groupe de Recherches Musicales), כיום בבעלות ובהפעלת INA, "המכון האודיו-ויזואלי הלאומי", החברה שיצר תחילה סביב יצירותיו הוא. מוזיקה אחרת הושמעה בשידור חי (הואיל ושפר עצמו היה בעל עמדת חשיבות ברדיו הצרפתי) ו/או בוצעה ב"קונצרט" חי. רצועות נפרדות אף הגיעו לשימושם של אמנים אחרים, ויצירתו של פייר שפר כיכבה בהצגות פנטומימה ובלט. עכשיו, לאחר מותו, קיבלו חברות הפקה שונות, כמו "דיסק אדה" ו"פונורגיה נובה" את הזכויות להפצת יצירתו.
להלן רשימת יצירותיו המוזיקליות של פייר שפר:
הרצאות משודרות
פרט למוזיקה שלו, שיצאה לאור והתפרסמה ברבים, ניהל שפר באמצעות רדיו צרפת כמה מצגות, שיוחדו בעיקר למוזיקה קונקרטית. אף כי השידורים האלה הכילו קטעי מוזיקה משל שפר, אין זה נכון לתאר אותן כחלק מן הקו העיקרי של תפוקתו המוזיקלית. זאת משום ש"מאמרי" הרדיו, כפי שכונו, היו בעיקר הרצאות על הפילוסופיה של שפר בנושא תאוריות המוזיקה שלו ולא יצירות בזכות עצמן.
ואלה ההרצאות המשודרות של שפר:
מבחר כתבים
יצירתו הכתובה של שפר מקיפה סוגות שונות, הן סיפורת והן עיון. עיקר כתיבתו כולל מסות ומאמרים, אך הוא כתב גם ביקורת קולנוע ושני מחזות. שפר, שהיה קתולי אדוק, כתב את Clotaire Nicole, סיפור נוצרי, שיצא לאור ב-1938, ואת "טוביאס", שיצא לאור ב-1939, מחזה על בסיס דתי.
קראטה קיד 2
קראטה קיד 2 (באנגלית: The Karate Kid Part II) הוא סרט דרמה ואמנויות לחימה משנת 1986. זהו סרט המשך לסרט "קראטה קיד" מ-1984. ראלף מאצ'יו ופאט מוריטה חוזרים לגלם את התפקידים אותם גילמו בסרט הקודם.
הסרט ממשיך מהמקום בו הסרט הקודם הסתיים. תלמיד בית הספר התיכון דניאל לרוסו ומדריך אמנויות הלחימה שלו מר מיאגי טסים לאוקינווה על מנת לבקר את אביו הגוסס של מר מיאגי.
הפקה
סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת מיד לאחר סיום הסרט הראשון ובאופן זה יוצרת קשר בין שני הסרטים בצורה חלקה.
מיקומי הצילומים
מיקום הצילום העיקרי של הסרט היה באזור הצפוני-מזרחי של האי אואהו שבהוואי. האזור הכפרי באוקינווה המודרנית השתנה בצורה דרסטית בשל נוכחותם של בסיסי הצבא האמריקאי, ובשל כך נאלצה ההפקה של הסרט למצוא מיקומים חלופיים לצילומי הסרט. יוצרי הסרט בחרו לצלם באזור באי אואהו שבהוואי שנמצא בבעלות פרטית של רופא מקומי. על מנת ליצור את הכפר אוקינאווה נבנו בסט הצילומים שבעה העתקים אותנטיים של בתים מאוקינאווה, ובנוסף לכך ננטעו מעל לשלושה דונם של גידולים שונים. 50 מתושבי הוואי, אשר במקור הם ילידי אוקינאווה, גויסו גם הם כתסריטאים. הצילומים החלו ב-23 בספטמבר 1985 והסתיימו ב-20 בדצמבר 1985.
חיים בר-לב
חיים בר-לב (ברוצלבסקי) (16 בנובמבר 1924 – 7 במאי 1994) היה הרמטכ"ל השמיני של צבא הגנה לישראל, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
חיים ברוצלבסקי נולד ב-1924 בווינה שבאוסטריה, לדבורה בת יצחק וילקונסקי ולמנחם ברוצלבסקי, כילד האמצעי מבין שלושה. בגיל ארבע עברה משפחתו לעיר זאגרב שביוגוסלביה (בימינו בירת קרואטיה), שם גדל. היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". אביו נמנה עם בכירי תעשיית הטקסטיל ביוגוסלביה. בנערותו רצה להיות וטרינר. בשנת 1939, בגיל 14, עלה לבדו לארץ ישראל ולמד במקווה ישראל. שנתיים לאחר מכן עלו גם שאר בני משפחתו.
קריירה צבאית
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח וזכה לכינוי "כידוני" או "הכידון". שימש מפקד כיתה בנען ומפקד מחלקה ברמת הכובש ובבית הערבה. בשנת 1946 התמנה למפקד פלוגה ד' בפלמ"ח, ופיקד על הפעולה לפיצוץ גשר אלנבי במסגרת ליל הגשרים. פלוגתו שבה לבסיסה בעין חרוד והקיבוץ היווה יעד מרכזי לבריטים במסגרת השבת השחורה ואלו פשטו על הקיבוץ וחיפשו את חיילי הפלוגה. בר-לב ניצל ממאסר בזכות שטען שגילו הוא 16 (כשלמעשה היה בן 23). ב-1948 התמנה למפקד הגדוד השמיני של הפלמ"ח שהשתייך לחטיבת הנגב ומפקדתו הייתה בצאלים. שנה אחר כך התמנה לקצין המבצעים של החטיבה. באותה שנה פיקד על הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב במבצע חורב במלחמת העצמאות. במהלך מבצע זה כבש הגדוד בפיקודו את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של 3.5 קילומטר, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי. בהתאם לתוכנית שהגה בר-לב הצליחה פלוגה מן הגדוד השביעי בפיקוד אברהם אדן לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר, ולאחר מכן חבר לגדודו של בר-לב.
בעקבות השתתפותו בכנס הפלמ"ח ב-1949, בניגוד לפקודות, הועמד בר-לב לדין משמעתי וקיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי. ב-1952 מונה בר-לב לראש מטה פיקוד הצפון. ב-1953 עבר קורס טיס מקוצר למטוס קל. ב-1954 פיקד על חטיבת גבעתי הראשונה, ב-1955 הוטל עליו תכנון מבצע להסרת הסגר שהטילו המצרים על ים סוף ובר-לב נתן לו את שם הקוד "עומר" על שם בנו. בהכנות למבצע התגלה שחסר מידע על עבירות הצירים ולשם כך יצא לפועל בפיקודו של בר-לב מבצע ירקון, סיור מקדים שנועד לבחון את צירי הגישה בסיני, הסיור עלה בהצלחה אך מבצע עומר נדחה. בר-לב נשלח לקורס מפקדי גדודים באנגליה יחד עם אברהם יפה, ובמאי 1956 מונה לראש מחלקת ההדרכה. במבצע סיני קבל מינוי חירום של מפקד חטיבה 27, חטיבת מילואים באוגדה 77, אחת משתי האוגדות הראשונות של צה"ל שהוקמה זמן קצר קודם למערכה. ביולי 1957 מונה למפקד גייסות השריון ובאוקטובר 1958 קודם לדרגת אלוף. ב-1961 יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ב-1 בינואר 1964 מונה לראש אג"ם במטה הכללי.
במאי 1966 יצא להשתלמות בצרפת, הוזעק ממנה בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים, וב-1 ביוני 1967 מונה לסגן הרמטכ"ל. על המלחמה הצפויה אמר לידידיו: "נכה אותם מהר, חזק, ובאופן אלגנטי".
ב-1 בינואר 1968 התמנה לרמטכ"ל. בעקבות פעילות מלחמתית לאורך תעלת סואץ בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1968, בנתה ישראל לאורך התעלה קו המעוזים שבו כשלושים מוצבים מבוצרים, עמידים בפני התקפות ארטילריה. מערך הגנה זה תוכנן בידי אלוף פיקוד הדרום, ישעיהו גביש, ומפקד הכוחות המשוריינים בסיני (עוצבת סיני), אלוף אברהם אדן, ונקרא בשם "קו בר-לב", על-שם הרמטכ"ל, שתמך בהקמתו. בהמשך כהונתו כרמטכ"ל פיקד על צה"ל במלחמת ההתשה, ובכלל זה במבצעים: פעולת כראמה, מבצע הלם, מבצע רודוס, מבצע תרנגול 53, מבצעי פריחה, מבצע ויקטוריה, מבצע בולמוס 5, מבצע קשת אווירי, מבצע קיתון 10, מבצע רביב, הפשיטה על האי גרין, מבצעי בוסתן ושיער 265. המלחמה הסתיימה בהפסקת אש ב-7 באוגוסט 1970. בתחילת 1972 סיים את שירותו בצה"ל ופנה לקריירה פוליטית (להלן).
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973 חזר לשירות מילואים פעיל (במקביל להיותו שר בממשלה). בימיה הראשונים של המלחמה היה יועץ לאלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי, וב-10 באוקטובר מונה ל"נציג הרמטכ"ל בחזית דרום" - בפועל, מפקד חזית הדרום - בעקבות תפקודו הכושל של אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש), בימי הלחימה הראשונים. הצליח לייצב את החזית, והרים תרומה חשובה לבלימת המתקפה המצרית ולמעבר למתקפה.
קריירה פוליטית ודיפלומטית
ב-1976 התקבלה הצעת החוק שיזם חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל לשימורו ההיסטורי. בר לב הוא בוגר המוסד ולימים תשכון בו גם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם המערך, וכיהן בכנסת עד 1992. בשנים 1978 – 1984 כיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה. בר-לב כיהן כשר המשטרה בין השנים 1984–1990 בתקופת ממשלות האחדות הלאומית של שמעון פרס ויצחק שמיר, ופרש יחד עם שרי מפלגת העבודה מן הממשלה ב-15 במרץ 1990. לאחר ניצחון מפלגת העבודה בראשות רבין בשנת 1992 מונה לשגריר ישראל בחבר המדינות, וכיהן בתפקיד עד לפטירתו ב-7 במאי 1994 ממחלת ניוון שרירים. נטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
חייו האישיים
נישא ב-1949 לתמר, בתו של ישראל מהרשק, חברת הפלמ"ח, ואב לבת ובן. בתו, זהר, הייתה נשואה לדורון נשר ולהם בן אחד. בנו הוא אלוף-משנה במילואים עמר בר-לב, בעברו מפקד סיירת מטכ"ל והשר לביטחון הפנים מטעם מפלגת העבודה. התגורר ברמת השרון, בשכונת נווה מגן שאוכלסה בעיקר על ידי קצינים בכירים בצה"ל.
בר-לב היה ידוע בדיבורו האיטי והשקול ובקור רוחו. כאשר חזר מביקור מדיני בצרפת בתקופת הכוננות שלפני מלחמת ששת הימים, כשרבים בצמרת הצבאית והמדינית חששו מפני תוצאות המלחמה הצפויה, הוא אמר על תוצאותיה, הצפויות לדעתו, את האימרה המפורסמת "נכה אותם חזק, מהר ובאופן אלגנטי".
הנצחה
על שמו של בר-לב נקראו מחנה מטה זרוע היבשה, הסמוך לקריית מלאכי, פארק תעשיות בר לב ליד מושב אחיהוד, רחובות רבים בערי ישראל (כגון דרך בר-לב בירושלים), גינה בחולון, בית ספר מקיף ח' בראשון לציון, בית חינוך (יסודי) בפתח תקווה, חטיבת ביניים בכפר סבא ושכונה במזכרת בתיה.
ארגו (סרט)
ארגו (באנגלית: Argo) הוא סרט מתח אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-12 באוקטובר 2012. הסרט מבוסס בצורה חופשית על סיפורו של סוכן ה-CIA טוני מנדז, אשר הוביל את הצלתם של שישה דיפלומטים אמריקאים מטהראן, בזמן משבר בני הערובה באיראן ב-1979. הסרט בוים על ידי בן אפלק, שמשחק בתפקיד גיבור הסרט טוני מנדז. בסרט משחקים גם בריאן קראנסטון, אלן ארקין, ג'ון גודמן וויקטור גרבר. הסרט קיבל ביקורות אוהדות וזכה להצלחה כלכלית מרשימה.
שמו של הסרט, נגזר ככל הנראה מסיפור הארגונאוטים, אחד מסיפורי המיתולוגיה היוונית, במהלכו הגיבור יאסון מוביל את אנשיו בספינה בשם "ארגו" כדי להגיע לגיזת הזהב (פרס אגדי) ולהחזירה מארץ רחוקה למולדתו.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, תסריט מעובד ועריכה. שני פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות סרט הדרמה הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע, וכן בשלושה פרסי באפט"א בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
עלילת הסרט
הסרט נפתח בסקירת המאורעות שהובילו לפרוץ המהומות בשגרירות האמריקאית בטהראן. בעיקר מתוארים מעורבותן של מדינות המערב בניהול הפנימי של איראן, ותרומתן לעלייתו של השליט מוחמד רזא, אשר היה שליט ריכוזי ונהנתן ששאף להביא למערביזציה של איראן. כתגובת נגד לשלטונו בעל האופי הדיקטטורי, פורצת מהפכת 1979 שבחלקה הראשון מגורש רזא מהמדינה ומקבל חסות דיפלומטית בארצות הברית. בחלקה השני של המהפכה עולה לשלטון האייתוללה רוחאללה ח'ומייני שמטיף בגנות המערב ובעד חזרה בתשובה איסלאמית. במהלך המהפכה עולה דרישת העם האיראני מארצות הברית להסגיר את רזא למשפט באיראן. משלא מתקבלת תגובה הולמת מצד ארצות הברית, פורצות מהומות מול השגרירות האמריקאית בטהראן.
בזמן המהומות מתחילים עובדי השגרירות בפעולה של השמדת כל התיקים והמסמכים החסויים שברשותם, למען לא ייפלו לידי ההמון האיראני. לאחר שמכונת שריפת המסמכים נתקעת, עוברים העובדים לגריסת המסמכים. בין המסמכים שמשמידים העובדים נמצאים גם התיקים האישיים שלהם הכוללים תמונות ומידע ביוגרפי על כל עובד. ההמון האיראני חודר לתוך המבנה ומתחיל להשתלט עליו בעוברו מחדר לחדר. בתוך המהומה מצליחים שישה דיפלומטים לברוח, בעוד כ-50 אנשים נותרים בני ערובה בבניין השגרירות. ששת הבורחים מוצאים מחסה בבית השגריר הקנדי קן טיילור.
טוני מנדז (בן אפלק), פעיל CIA מוזמן לחדר הישיבות בו מוצגות הצעות שונות לשחרור הדיפלומטים, ומבקר את כולן. מנדז עצמו מתחבט במציאת סיפור כיסוי סביר, עד שנוחתת עליו השראה עקב צפייה בסרט "כוכב הקופים". מנדז מחליט ליצור סיפור כיסוי לפיו ששת הדיפלומטים הם למעשה צוות הפקה קנדי של סרט הוליוודי המחפשים אתרים אקזוטיים בעולם כדי לצלם סרט מדע בדיוני חדש.
מנדז, והבוס שלו, ג'ק אודונל (בריאן קראנסטון), יוצרים קשר עם אמן האיפור הנודע ג'ון צ'יימברס (ג'ון גודמן), ששיתף פעולה בעבר עם ה-CIA בייצור תחפושות. צ'יימברס מפגיש את מנדז עם לסטר סיגל (אלן ארקין), מפיק הוליוודי נודע. ביחד הם יוצרים אולפן הפקה בדוי בשם "סטודיו 6", רוכשים את הזכויות לתסריט לסרט מדע בדיוני בסגנון "מלחמת הכוכבים" בשם "ארגו", ומצליחים לשכנע את העיתונות ואנשי התעשייה בהוליווד שהם עומדים להפיקו.
בינתיים בטהראן, ששת הדיפלומטים נהיים יותר ויותר חרדים לגורלם, לאור דיווחים בעיתונות על אלימות גואה ברחובות איראן ומבוי סתום במשא ומתן בין איראן לארצות הברית על שחרור השבויים בשגרירות האמריקנית. במקביל מתחילים האיראנים לשחזר את המסמכים שנגרסו על ידי הקמת סדנאות יזע בהן ילדים קטנים טורחים על מאות ארגזים של מסמכים גרוסים בניסיון להרכיבם בחזרה. בין המסמכים מצויות גם תמונותיהם של ששת הדיפלומטים שברחו.
מנדז מגיע לאיראן בזהות בדויה של מפיק הסרט "ארגו" ויוצר קשר עם ששת הדיפלומטים. מנדז נותן לדיפלומטים זהויות בדויות ודרכונים קנדיים, ומכין אותם לביקורת הדרכונים בנמל התעופה האיראני. למורת רוחם, משתפים הדיפלומטים פעולה עם מנדז ביודעם שתוכניתו המורכבת מסכנת גם את חייו שלו ולא רק את שלהם. עיכוב בתוכנית החילוץ מתרחש כאשר משרד התרבות האיראני מזמין את "צוות הפקת הסרט" להגיע לביקור בשוק של טהראן. הזמנה זו, אם יסרבו לה, עלולה לסכן את זהותם הבדויה, ולפיכך השישה ומנדז איתם הולכים לביקור ודוחים את הטיסה מחוץ לאיראן ביום. ביקורם בשוק מופרע על ידי כעס מצד ההמון, אולם איש הקשר מטעם משרד התרבות האיראני דואג להוציאם ללא פגע.
מעורערים ומפוחדים חוזרים השישה לבית השגריר הקנדי ומתכוננים לביקורת הדרכונים.
מנדז מקבל הוראה לבטל את המבצע במהלך ההכנות. מתוך חשש לחייהם של הדיפלומטים, אשר צולמו בחשאי בעת הביקור בשוק, מנדז מחליט להשלים את המשימה בניגוד להוראות שניתנו לו, ומודיע על כך לבוס שלו, אודונל, שניות ספורות לפני צאתם לנמל התעופה. אודונל מתחיל להפעיל את כל הקשרים והמניפולציות שבאפשרותו להפעיל כדי לאשר מחדש את המשימה, ולחדש את אישור הכרטיסים למטוס כדי למנוע מצב שהשבעה ייתפסו בנמל התעופה, דבר שיביא למותם. בזמן תהליך קבלת הכרטיסים בדלפק באיראן, האישור מוושינגטון מתקבל, וכרטיסי הטיסה מאושרים. הקבוצה נעצרת לתיחקור, במהלכו הם מגלים קור רוח ומסבירים לאנשי משמרות המהפכה האיראניים את הסיבה לביקורם ואת עלילת הסרט הבדיוני.
מנהיג המיליציה מתקשר למשרדים של חברת הפקה המזויפת "סטודיו 6", בדיוק בזמן שאמן האיפור צ'יימברס והמפיק סיגל נכנסים לחדר ההפקה אחרי שעיכבו אותם. צ'יימברס עונה ומשיב שהמפיק של "ארגו" נמצא במסע איתור אתרי צילום לסרט. ראש המיליציה משתכנע שהסיפור שמספרים שבעת האנשים אמיתי ומאשר להם לעלות לטיסה, דקות ספורות לפני שהמטוס ממריא.
ביקורות
"ארגו", קיבל ציון גבוה של 96% ביקורות חיוביות מאתר Rotten Tomatoes המבוסס על 251 ביקורות של גולשים. מבקר הקולנוע האמריקאי רוג'ר איברט נתן לסרט 4 כוכבים (מתוך 4 אפשריים) והכריז על הסרט כסרט הטוב ביותר לשנת 2012. באתר IMDb קיבל הסרט ציון ממוצע גבוה של 7.7 על ידי מעל ל-530 אלף גולשים. נחום מוכיח, באתר nrg מעריב, הגדיר את הסרט כמהנה ומותח, על אף אי דיוקיו הרבים לעומת הסיפור האמיתי. באתר עין הדג הישראלי קיבל הסרט לרוב ביקורות חיוביות מגולשים. ביקורתו של עורך האתר דורון פישלר על הסרט:
הסרט היה הזוכה הגדול בפרסים החשובים בארצות הברית, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר באוסקר ובגלובוס הזהב. בטקס פרסי אוסקר 2013 זכה הסרט בשני פרסים נוספים על התסריט המעובד הטוב ביותר ועל עריכה. בטקס פרסי גלובוס הזהב לשנת 2013 זכה הסרט בפרס הסרט הדרמטי הטוב ביותר ובפרס הבמאי הטוב ביותר עבור אפלק.
סיפור הרקע לפרוץ המהומות
בפתיח של הסרט מתוארת עלייתו לשלטון של מוחמד רזא עקב משבר אבדאן במהלכו הולאמו כל חברות הנפט הזרות לבעלות איראנית. זוהי אמת חלקית, שכן רזא עלה לשלטון עוד ב-1941, ולמעשה משבר אבדאן היה נקודת מפנה של השלטון באיראן ממונרכיה חוקתית למונרכיה אבסולוטית, בשני המקרים, השליט היה רזא. ואכן, הדוברת של משמרות המהפכה באנגלית (בדקה ה-20 של הסרט), מפרטת את דרישתה להסגרת רזא ש-"במשך 37 שנה עינה את העם האיראני".
העצמת תרומת ה-CIA והקטנת המעורבות הקנדית במבצע החילוץ
תפקידו של השגריר הקנדי הוקטן בסרט לעומת הסיפור המקורי. בסרט תפקידו של השגריר הסתכם בעיקר במתן מחבוא לששת הדיפלומטים והנפקת הדרכונים המזויפים. בפועל, השגריר הקנדי היה אחראי לרכישת כרטיסי הטיסה לששת הדיפלומטים יחד עם עוזרו ג'ון שירדאון, וכמו כן עזר לאמן את האמריקאים בדיבור במבטא קנדי, כדי למנוע חשדות בנמל התעופה. המגזין הקנדי מקלינ'ס גורס שאפלק מנסה לשכתב את ההיסטוריה, תוך האדרת תפקידם של ה-CIA והממשל האמריקאי, וצמצום מעשי השגריר הקנדי למינימום הכרחי. על ביקורות מסוג זה ואחרות, השיב אפלק שהסרט אכן מבוסס על מקרה אמיתי, אך אינו מחויב לתיאור קפדני של המציאות. חופש אמנותי מסוים היה נדרש כדי להתאים את הסרט לדרמה מותחת. עם זאת, מציין אפלק שבסרט ישנו גרעין של אמת שאינו ניתן להפרכה, למשל הקשר האמיץ בין המדינות קנדה וארצות הברית.
תפקודם של הבריטים והניו זילנדים
בסרט נאמר שששת הדיפלומטים ניסו בהתחלה למצוא מחסה בבית השגרירים הבריטים והניו זילנדים, אולם אלו סירבו לשכנם. זהו סילוף שאינו נכון. בפועל, הבריטים אכן אכסנו את הדיפלומטים עם פרוץ המהומות, אולם בהחלטה משותפת של הבריטים והאמריקאים, הוחלט שהם יעברו לבית השגריר הקנדי, שהיה מרוחק יותר מלב העיר, ולכן יותר דיסקרטי ומתאים למחבוא. אחד מהשגרירים הניו זילנדים אף הסיע את הדיפלומטים האמריקאים לנמל התעופה תוך סיכון אישי. גם על טענות אלו השיב אפלק שבחירות אמנותיות אלו נעשו, כדי להמחיש את מצב המצוקה של הדיפלומטים ותחושת הקושי שאפפה את בריחתם.
קבלת מידע סודי מהבית הלבן
כתב עת בארצות הברית קיבל באפריל 2016 מסמכים מתוקף חוק חופש המידע, מהם עולה כי יוצרי הסרט קיבלו מידע סודי מהבית הלבן והשתתפו בתדריכים, ראיונות, וביקורים במתקני ה-CIA.