cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסוקו
טירת קאטסורן
בטירה יש מספר אתרים מקודשים. אחד מהאתרים הוא עמוד אבן עגול השוכן במרכז החצר הראשונה, והוא עדיין בעל חשיבות רוחנית. בחצר השלישית יש במה לטקסי דת. על הבמה ניצבים עשרה מושבים המסודרים בצורת האות L. בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בטירה נמצאו עדויות רבות למערכת מסחר מפותחת מתקופת סאנזאן, יסודות של מספר מבנים וכלי חרסינה ואריחים סיניים.
טירת נאקה
טירת נאקה נבנתה בשלהי המאה ה-14 והורחבה במאה ה-15. המצביא הריוקיואני האגדי, גוסמארו, בנה את הטירה על מנת להתגונן מפני התקפותיו של לורד אמאווארי מטירת קאטסורן. הטירה מורכבת משש חצרות המסודרות בקו אחד על צוק תלול. קירות הטירה מורכבים מגושי אבן גיר אלמוגית, ופינותיה בנויות מאבנים גדולות ביחס לשאר אבני הטירה. גובהם של חלק מהקירות הוא מעל לעשרה מטרים. צורת החיבור בין גושי האבן בקירות השונים איננה אחידה, ועל סמך זאת נטען כי הטירה הורחבה יותר מפעם אחת. בחצר הדרומית יש מספר אתרים מקודשים.
טירת שורי
טירת שורי נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-14, ובתחילה היא שימשה את מלכי צ'וזאן. לאחר איחוד הממלכות הטירה שימשה כארמון הראשי של ממלכת ריוקיו. הגבעה שעליה נבנתה הטירה חולשת על העיר נאהה ועל הנמל שלה. הטירה מחולקת לשתי חצרות. במהלך קרב אוקינאווה שנערך ב-1945 נהרס חלק גדול מהטירה, והשרידים שנותרו הם קירות ספורים בגובה עשרות סנטימטרים. הטירה שוחזרה ב-1992 על סמך תצלומים ותיעודים היסטוריים.
שניים מהאתרים הידועים בטירה הם שער האבן של מקדש סונוהייאן ושיקינה-אן.
סייפה אוטאקי
סייפה אוטאקי היא גבעה מכוסה בעצים שעליה פזורים מקדשים ואתרי תפילה. שו שין, המלך השלישי בשושלת שו, ארגן בתקופת שלטונו (1477–1526) את האמונה הריוקיואנית, שמנהיגתה הרוחנית הייתה אישה בשם קיקואה-אוגימי. סייפה אוטאקי, שהיה אתר טקסי חשוב, הפך לאחד מהאתרים הקדושים ביותר של הדת החדשה. באוטאקי יש מספר מקומות לתפילה, ושלושה מתוכם מחוברים באמצעות שבילי אבן.
מפלי ריפון
מפלי ריפון, בקצה הצפוני של אגם ויקטוריה (ליד העיר ג'ינג'ה) באוגנדה נחשבו, בעבר כמקור נהר הנילוס. בשנים 1862–1863, ג'ון האנינג ספקה היה האירופי הראשון שהלך במורד נהר הנילוס, לאחר שגילה את המפלים שהאמין שהם מקור הנילוס.
המים ממפלי ריפון נופלים דרך פתח צר, שאנשים האמינו כי בו נהר הנילוס מתחיל.
המפלים נקראו על שם ג'ורג 'רובינסון, המרקיז הראשון מריפון, שהיה נשיא החברה המלכותית הגאוגרפית בשנים 1859–1860.
המפלים תפקדו כמוצא טבעי מאגם ויקטוריה, עד שבשנת 1954 הושלמה בניית סכר מפלי אוון, אשק גרם להרחבת אגם ויקטוריה ושקיעת מפלי ריפון.
יער הקופים
יער הקופים הוא פארק קופים, גן חיות ופינת חי, הנמצא במושב יודפת ומתמקד בעיקר בגידול קופים. הייחודיות שבפארק היא העובדה שהמבקרים אינם צופים דרך כלובים או גדרות. בפארק מסלולי הליכה בתוך הכלובים כך שהמבקרים יכולים להאכיל ולראות ישירות את הקופים.
היסטוריה
יער הקופים החל את דרכו כפינת חי לילדים ביודפת בשנות ה-70. לאחר מכן, הגיעו ראשוני קופי הסנאי מבית גידול בבלגיה ועל שמם נקרא המקום "יער הקופים". כשקופי הסנאי הגיעו הם קיבלו חלקת יער גדולה לחיים בטריטוריה שהפכה לשלהם.
בעלי החיים
בין בעלי החיים בפארק, נמצאים:
סמל סנט לוסיה
הסמל הלאומי של סנט לוסיה הוא הסמל הלאומי הרשמי של מדינת סנט לוסיה. הסמל עוצב על ידי סינדי באגשהו ב-1967 ואומץ באותה שנה על ידי ארגונים שדרשו עצמאות מבריטניה. בתחתית הסמל נמצא המוטו הלאומי באותיות לטיניות שהוא "האדמה, האנשים, האור" (the land, the people, the light) על קלף צהוב. בסמל נמצאת גם הציפור סנט לוסיה אמזון הציפור הלאומית של המדינה.
T-28
T-28 הוא טנק סובייטי, שפותח בשנות ה-30 המוקדמות על ידי קבוצת מהנדסים ובראשם עמד סמיון גינזבורג. בניית אב-טיפוס הושלמה ב-1931 והיצור החל בסוף שנת 1932. הטנק היה דומה למפרט A6 הבריטי. כיום ידוע שהסובייטים גנבו את תוכניות ה-A6. בדומה ל-A6, הטנק היה כבד יחסית, בעל שריון עבה לתקופתו (30 מילימטר בנקודות המקסימליות) והיו לו 3 צריחים. הצריח המרכזי נשא תותח 76.2 מ"מ, והצריחים הקטנים נשאו מקלעי DT בקוטר 7.62 מילימטר.
מאפיין בולט ואף מהפכני היה ייצוב התותח. המנוע היה חלש מעט לטנק הכבד, אך לא באופן שיקשה על תפעולו. T-28 היה גם אמין למדי. הטנק נכנס לשירות ב-1934 והיה נדמה שמדובר בטנק מוצלח מאוד. במהלך השנים 1933–1940 במפעל קירוב בלנינגרד נבנו 503 טנקים מדגם זה.
למעשה, הטנק הפך למיושן במהרה. בלחימה נגד פינלנד במהלך מלחמת החורף התברר שהטנק אינו עמיד בפני תותחי נ"ט, ושצריחיו המרובים יוצרים "מלכודות" לפגזי האויב ובכך מסכנים את צוות הטנק. בעקבות המלחמה פותח דגם חדש של T-28 בעל שריון משופר, אך רעיון הטנק מרובה הצריחים והאיטי נעלם עם הופעת הפנצרים הגרמניים.
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות היו בצבא האדום כ-400 טנקי T-28 (אך רק כ-250 מהם במצב שמיש). רוב הטנקים הללו אבדו כבר בחודשיים הראשונים של הלחימה, בעיקר נעזבו במהלך הנסיגה בשל תקלות מכניות. למעשה החל מסתיו 1941 המקום היחיד בו עוד נשארו טנקי T-28 הייתה חזית לנינגרד. הם שרדו את כל תקופת המצור על העיר ואף השתתפו בהסרתו בינואר 1944. הסיבה העיקרית לשרידותם - הימצאותו של מפעל קירוב בעיר ובו מלאי גדול של חלקי חילוף ל-T-28.
יוהו (נהר)
נהר יוהו (באנגלית: Yoho River) הוא יובל של נהר קיקינג הורס, המצוי כולו בשטח הפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
מהלך הנהר
מוצאו של הנהר בקרחון יוהו, בקצהו הצפונית של הפארק הלאומי יוהו, והוא זורם דרומה עד שהוא נשפך אל נהר קיקינג הורס, צפונית מזרחית לעיירה פילד. ב-5.8 הקילומטרים הראשונים של מהלכו זורמים אל נהר יוהו היובלים: נחל וייבס (Waves Creek), נחל טווין פולז (Twin Falls Creek - נחל המפלים התאומים), נחל פיירי (Fairy Creek) ונהר יוהו הקטן. נהר יוהו זורם דרומה 4.4 קילומטרים ואז מתאחד עם הנחל הזורם ממפלי טאקאקו. ממפגש זה זורם נהר יוהו דרומה 7.8 קילומטרים נוספים, ונשפך אל נהר קיקינג הורס, בנקודה שגובהה 1,325 מטרים מעל פני הים; נקודה זו נקראת "נקודת מפגש הנהרות".
אקוקרדיוגרפיה
אקוקרדיוגרפיה (לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: דימות על-שמעי של הלב), הנקראת גם אקו לב ובקיצור אקו, היא בדיקת אולטרה סאונד רפואית של הלב. אמצעי דימות רפואי זה הוא כלי נייד וזמין, המשמש בתחום הקרדיולוגיה ליצירת תמונות דו-ממדיות ותלת-ממדיות של הלב וכן לדימות של זרימת הדם דרך מדורי הלב, מסתמי הלב וכלי הדם הגדולים בעזרת אולטרה סאונד דופלר.
אקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה
אקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה היא בדיקה לא פולשנית שבה המתמר מונח על גבי עור הנבדק. הנחת המתמר מתבצעת בארבע נקודות, המאפשרות זוויות הסתכלות שונות על מדורי הלב. נקודת המנח העליונה ביותר היא לצד עצם החזה מצד שמאל (פאראסטרנלית), וממנה ניתן להתבונן לאורך הציר האורכי של הלב. במבט זה ניתן לראות את החדר השמאלי בחלק התמונה העליון, ואילו העלייה הימנית תיראה כלפי מטה. כן ניתן לראות את המסתם הצניפי, לרבות עלעליו, המיתרים הגידיים והשרירים הפטמתיים. סיבוב של המתמר ב-90° יאפשר קבלה של חתך רוחב, כאשר החדר הימני עדיין ייראה מלמעלה. ניתן להניח את המתמר גם בגובה המסתם הצניפי או מסתם אבי העורקים. הטיה של המתמר לעבר עורק הריאה תאפשר מבט על התמזלגותו לעורקי הריאה הימני והשמאלי.
הנחה של המתמר על חוד הלב (אפיקלית) מאפשרת מבטים על מספר מדורים יחדיו. מבט של ארבעה מדורים יאפשר התבוננות בכל מדורי הלב, כאשר העליות נמצאות בתחתית התמונה. החיבור של העלעל הקדמי של המסתם הצניפי אל המחיצה נראה תחתון יותר מהחיבור של עלה המחיצה של המסתם התלת-פסיגי, שהוא קרוב יותר לחוד הלב. בנוסף ניתן לראות האוזנית של העלייה השמאלית ובצמוד לה את ורידי הריאה. מבט של חמישה מדורים יתאפשר בזכות הטיה של המתמר לפנים, ואז גם ייראה מסתם אבי העורקים. מבט של שני מדורים על צדו השמאלי של הלב יאפשר התבוננות בעלייה ובאוזנית שבחלקה התחתון של התמונה ובשרירים הפטמתיים של החדר. הנחת המתמר בצורה המנוגדת למנח שלצד עצם הבריח תאפשר מבט הפוך, שבו יופיעו החדר השמאלי, מסתם אבי העורקים והמסתם הצניפי והעלייה השמאלית. חדר ימין יופיע בצדה הימני של התמונה.
מנח ממעל לעצם החזה (סופראסטרנלי) מאפשר התבוננות של קשת אבי העורקים והעורקים היוצאים ממנה: גזע הזרוע והראש, העורק התרדמני והעורק התת-בריחי.
אקוקרדיוגרפיית דופלר
לפי אפקט דופלר, תדירות גל הקול החוזר מדם זורם משתנה כתלות בכיוון הזרימה ובמהירותה. אפקט זה מאפשר לזהות בבדיקת אקוקרדיוגרפיה זרימה של דם במדורי הלב ובכלי הדם הסובבים אותו. באקוקרדיוגרפיה נעשה באפקט דופלר שימוש בשני אופנים: גל מתמשך וגל פועם. בשידור גל מתמשך המתמר משדר וקולט גלי קול בצורה מתמדת, כך שמבצע הבדיקה יכול לקלוט את מהירויות הזרימה הנמדדות, אף אם הן גבוהות, אולם הוא אינו יכול לקבל את המיקום שממנו חזר האות. כמו כן, מתקבל טווח של מהירויות הנראה כמריחה על פני פלט הבדיקה. בשידור גל פועם הגל פוגע באיבר המטרה וחוזר, כך שניתן לקבוע את מיקום האיבר, אולם בשל מרווח הזמן בין השידור לדגימה, לא ניתן לקלוט מהירויות גבוהות.
בנוסף, שילוב של צבע באקוקרדיוגרפיית דופלר ממחיש את כיוון הזרימה, ובכך מאפשר לאתר בקלות רבה יותר זרימה פתולוגית. בשיטה זו זרימה בכיוון המתמר מופיעה בצבע אדום וזרימה הרחק ממנו בכחול, כאשר עוצמת הצבע משקפת את מהירות הזרימה. במהירויות גבוהות במיוחד, שהן על פי רוב פתולוגיות, הצבע על המסך מופיע כירוק.
אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט
באקוקרדיוגרפיה דרך הוושט מוחדר מתמר אל תוך הוושט, דבר המאפשר צפייה איכותית יותר במדורי הלב ובכלי בדם היוצאים ממנו, שכן הלב ממוקם ממש מלפני הוושט, וגל הקול אינו צריך לעבור מרחק רב ושכבות רבות עד להגעתו אל הלב. זאת, בניגוד לאקוקרדיוגפיה דרך בית החזה, שאז על הגל לעבור דרך העור, שכבות שומן וצלעות ושרירים. החיסרון המרכזי בשיטה זו הוא הפולשניות שבה, אשר מגבירה את הסיכונים שבבדיקה, גורמת לאי-נוחות אצל הנבדק ומצריכה הרדמה או אלחוש ונוכחות צוות רפואי. כמו כן, על הנבדק לצום שש שעות בטרם הבדיקה ולהימנע משתייה למשך שעתיים.
אקוקרדיוגרפיה מודגשת בניגוד
על מנת להדגיש את גבולות החדר השמאלי במהלך ההתכווצות מוזרק לעיתים חומר ניגוד העשוי בועיות קטנות של אוויר בעלות מעטה חלבוני. הבועיות נפוצות בדם ונראות היטב על ידי המתמר. שיטה זו מאפשרת להתרשם מהתכווצות החדר השמאלי, לאתר התעבות של הדופן שלו וקרישי דם בחלל שלו ולמצוא גושים מסוגים אחרים בלב. כמו כן, השיטה מאפשרת להעריך את מידת הזילוח אל החדר במחלת לב כלילית.
קוגל (פירושונים)
קוּגֶל, מגרמנית ויידיש: "כדור, ספֵירה" (ראו ). {{פירושונים|
ראו גם
}}
בנימין גלאי
בנימין גלאי (12 באפריל 1921 – 24 במאי 1995) היה סופר, משורר, מחזאי, מתרגם ופובליציסט ישראלי.
ביוגרפיה
בנימין גלאי נולד לחיים ופועה בת יקותיאל קרשן בולדיבוסטוק שבברית המועצות. כשהיה בן חמש, בשנת 1926, עלתה משפחתו עמו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, העיר שבה גדל והתחנך. היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר המלכותי ושירת במשך שש שנים בצפון אפריקה. את השירים שכתב בתקופה זו פרסם בספר שיריו הראשון, "עם הרוח", שיצא לאור בשנת תש"ו. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כסופר צבאי ובמבצע סיני היה קצין חינוך.
גלאי היה בעל טור שבועי, בשם "על קפה הפוך", בעיתון "מעריב", שהתאפיין בסגנון ייחודי. על טורו חתם בשם העט "ג בנימין". במהלך השנים פרסם גם רומן, ספרי ילדים, ספרי שירה, מחזות ועוד.
יצירותיו זכו להכרה והוענקו לו פרסים שונים ובהם: פרס ברנר (1961), פרס אנה פרנק, פרס פיכמן, פרס שווימר ופרס ראש הממשלה ליצירה. על ספרו "עטלפי עכו" זכה בפרס למדן.
גלאי נישא לרחל בת יוסף ישובי ונולד להם הבן שאול.
הנצחה
בנובמבר 2010 הציבה עיריית תל אביב שלט הנצחה על הבית שבו התגורר המשורר, ברחוב אמיל זולא 3 במרכז תל אביב.
חסידות שבט הלוי
חסידות שבט הלוי היא חצר חסידית שהקים הרב שמואל הלוי וואזנר בשכונת זכרון מאיר בבני ברק. בראשיתה הייתה קהילה בעלת מוטיבים של קהילה הונגרית, ועם השנים קיבלה צביון חסידי וכיום רבה מכונה אדמו"ר. החצר קרויה כיום על שם ספרו של מייסדה, שבט הלוי. הקהילה מונה מאות משפחות.
היסטוריה
את הקהילה הקים הרב שמואל וואזנר שכיהן כרב שכונת זכרון מאיר בבני ברק החל משנת תש"ז. לקהילה הצטרפו במשך השנים רבים מיוצאי הונגריה ואנשי חוג חתם סופר, ובעיקר בוגרי ישיבת חכמי לובלין.
במסגרת תפקידו כרב הקהילה נהג הרב וואזנר למסור שיחות, וכן היה עורך התוועדות עם תלמידיו מדי שבת וחג, כמו כן קיים קבלת קהל לעצה ולברכה. כמו כן, נהג הרב וואזנר לחלק "שיריים" כמנהג האדמורי"ם, מדי שבת בסעודה שלישית ובאירועים נוספים.
אחרי פטירת הרב וואזנר בליל הסדר תשע"ה, הוכתר בנו הרב חיים מאיר וואזנר כרב הקהילה עד פטירתו בכ"ה בשבט תשפ"א. אחרי פטירתו הוחלט להפוך את הקהילה לחצר חסידית רגילה ולהכתיר את בנו, הרב יוסף בנימין וואזנר, כאדמו"ר משבט הלוי.
בשנת תשס"ו הוקם איחוד אברכים של תלמידיו, בראשות נכדו הרב יוסף בנימין וואזנר. הארגון איגד את קהילות שבט הלוי בישראל, פעל בתחומי צדקה, שיעורי תורה לבני הקהילה, והוציא ביטאון חודשי בשם בית חיינו. בנוסף פעל להוסיף צביון חסידי לקהילה, בהמשך נסגר ה"איחוד" ובמקומו הוקמה "התאחדות האברכים".
במשך השנים התפתחו לקהילה מרכזים נוספים: בירושלים, במודיעין עילית, באשדוד, בבית שמש, בביתר עילית וכן בארצות הברית. כרבני הקהילה מכהנים בניו וחתניו של הרב ואזנר כמו הרב מרדכי אלימלך וואזנר - רב קהל שבט הלוי בבורו פארק, הרב אברהם אליהו וואזנר - רב קהל שבט הלוי במודיעין עילית, וחתנו הרב אברהם יעקב איצקוביץ - רב קהל שבט הלוי בירושלים.
בני קהילתו בבני ברק מחנכים את ילדיהם בתלמוד תורה "חוג חת"ם סופר" בעיר, שנוסד ועמד במשך שנים רבות תחת הנהגתו של הרב יצחק צבי ברנפלד, חבר בית דינו של הרב וואזנר. במשך הזמן שינה המוסד את שמו ל"תלמוד תורה חתם סופר", והוא עמד באופן רשמי תחת הנהגתו של הרב וואזנר, ולאחר פטירתו - תחת הנהגתם של בנו ונכדו - ממשיכי דרכו . כמו כן בחורי הקהילה ממשיכים את לימודיהם בישיבת ישיבת חכמי לובלין - שבט הלוי.
מנהגי הקהילה
כיום מתנהלת הקהילה כחצר חסידית רגילה ונוסח התפילה הוא נוסח ספרד החסידי. עם זאת, ישנם כמה מנהגי אשכנז הנוהגים בה כמו אמירת במה מדליקין מדי ליל שבת, וכן אמירת מערבית בחגים. כמו כן, הנהיג הרב וואזנר להתפלל את רוב קבלת שבת גם בשבתות חול המועד.
עונת 1992 בליגת המשנה הרוסית בכדורגל
עונת 1992 בליגה הראשונה של ליגת הכדורגל המקצוענית הייתה עונת הבכורה של ליגת המשנה הרוסית בכדורגל. בעונת 1992, הליגה הייתה מחולקת לשלושה אזורים, כאשר מנצחת כל אזור מעפילה לליגת העל.
ליגת המשנה הרוסית נקראה אז בשם הליגה הראשונה של ליגת הכדורגל המקצוענית (ברוסית: Первая Лига ПФЛ).
העונה הייתה העונה הראשונה של ליגת המשנה הרוסית בכדורגל, שנוסדה במקום ליגת המשנה הסובייטית. בליגה נטלו חלק הקבוצות המקצועניות של רוסיה הסובייטית, שהגיעו למקומות הגבוהים ביותר בליגה הסובייטית השנייה.
העונה נפתחה ב-25 באפריל 1992 והסתיימה ב-1 בנובמבר אותה שנה.
סער קליין
קורות חיים
נולד בירושלים ב-1967. כשהיה בן 9 היגרה משפחתו לניו יורק, התיישבה ברובע הברונקס וקליין גדל ברובע היוקרתי, יהודי ברובו, ריברדייל. למד וב-1989 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה, בקולג' וואסר, ניו יורק.
כבר בהיותו בבית ספר תיכון ידע שאהבת חייו היא הקולנוע, אך ההזדמנות שנקרתה לפניו הייתה בעריכת סרטים. כך החלה דרכו המקצועית, כסטאז'ר לעורך הסרט ג'י. אף. קיי - תיק פתוח, בבימויו של אוליבר סטון. הסרט יצא לאקרנים ב-1991. אחר כך באו סרטים נוספים של אותו במאי, בהם שימש קליין, תחילה כעוזר עורך ולאחר מכן כעורך משנה ולבסוף כעורך, בהם Heaven & Earth, שיצא לאקרנים ב-1993 ובו קיבל קליין לראשונה קרדיט כעורך משנה, U-Turn, שיצא לאקרנים ב-1997 וסרטים אחרים, כולם כאמור בבימויו של אוליבר סטון.
קרדיט ראשון כעורך קיבל קליין בסרט For Which He Stands, שיצא לאקרנים ב-1996. כעבור שנתיים, ב-1998 היה קליין אחד משלושת העורכים של הסרט הקו האדום, בבימויו של טרנס מאליק. זה היה הסרט השני בלבד בקריירה שלו, בו הוא זכה לקרדיט כעורך. וזה היה גם הסרט שהקפיץ את הקריירה שלו, משום שצוות העריכה המשולש של הסרט היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר לעריכה קולנועית באותה שנה. כעבור שנתיים, ב-2000 היה קליין מועמד שוב לאוסקר, יחד עם שותפו לעריכת הסרט כמעט מפורסמים, בבימויו של קמרון קרואו. סרט זה היה הסרט הרביעי בלבד בקריירה של קליין, בו הוא קיבל קרדיט כעורך.
קליין המשיך לערוך סרטים עוד כעשור, במרוצתו גם כתב וביים שני סרטים קצרים, Nouveau Riche No. 11 ו-Nouveau Riche No. 34. בין הסרטים שערך בתקופה זו היו גם הסרטים זהות כפולה, שיצא לאקרנים ב-2002, והעולם החדש, שיצא ב-2005. ב-2013 הוא עבר לבימוי סרטי קולנוע באורך מלא וסרט הקולנוע הראשון בבימויו (הוא היה גם אחד משני התסריטאים) היה After the Fall (שם מקורי - Things People Do), אשר יצא לאקרנים ב-2014. בסרט זה כיכבו בין השאר וס בנטלי, ג'ייסון אייזקס, היילי בנט, סם טראמל ועוד.
הקרבות הגדולים של רוסיה
"הקרבות הגדולים של רוסיה" (ברוסית: Великие битвы России) היא מיני-סדרת טלוויזיה, דוקו-דרמה רוסית, שעלתה לשידור במלאת 102 שנה להקמת הצבא האדום, ביום שמצוין כ"חג מגן המולדת" (או, חג הצבא ברוסיה). פרק הבכורה שודר בערוץ הראשון ב-23 בפברואר 2020.
תיאור
זוהי סדרה של סרטי דרמה ותעודה על הקרבות הגדולים בתולדות רוסיה. מרשל מיכאיל קוטוזוב, אדמירל אושקוב, דמיטרי דונסקוי ואלכסנדר נבסקי... מיהם הגיבורים שנלחמו למען החופש והכבוד של מדינתם? במחיר של איזה מאמץ הפכה רוסיה למעצמה הגדולה בעולם? ואיך היא הצליחה להגן על אמונתה, על ערכיה ועל גבולותיה במשך מאות שנים? הצופה יתחקה אחר ההיסטוריה של יצירת הצי הרוסי, ילמד על המוזרויות של טקטיקות ואסטרטגיות לחימה בתקופות היסטוריות שונות ויראה את מהלך הקרבות ששוחזרו ממקורות היסטוריים.
פרק 1
לאחר שהביס את השוודים באיג'ורה, הדף אלכסנדר נבסקי ניסיון מערבי חדש לכבוש את נובגורוד ופסקוב על הקרח של אגם פיפסי. לאחר שנהרס הניתוק המוקדם של נובגורודי, אלכסנדר נסוג לקרח אגם פיפסי לקרב מכריע. עם מכות הפרשים הרוסים מהאגפים האבירים הגרמנים הובסו ונאלצו לברוח.
פרק 2
השימוש בטקטיקות מוכשרות של הנסיך דמיטרי דונסקוי במהלך קרב קוליקובו איפשר להביס את הפרשים הטטריים המפורסמים - אלא שהנסיך הוסט לנהר ונהרג שם. כתוצאה מהתבוסה של הכוחות העיקריים של אורדת הזהב, היא ספגה מכה אנושה על השליטה הצבאית והפוליטית. קרב זה נתן דוגמאות רבות לאומץ לבם האנוכי של החיילים הרוסים.
פרק 3
הניצחון המכריע של צבאו של פיוטר הראשון במלחמת הצפון היה במהלך קרב פולטבה, שהייתה התבוסה השלמה של הצבא השוודי של קארל השני.
קארי-לה-רואה
קַארי-לִה-רוּאִה (בצרפתית: carry-le-rouet ) הוא כפר וקומונה כפרית על חוף הים התיכון בדרום-מזרח צרפת. היישוב נמצא במחוז בוש-דו-רון (Bouches-du-Rhône) שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. מכונה בפי הצרפתים בקיצור בשם "קארי".
היישוב ידוע בחופיו הסלעיים צלולי המים ובנמל הדייג הציורי, ומהווה יעד נופש פופולרי.
בקארי מתקיים עד היום דיג קיפודי הים המסורתי, על ידי צוללים המושים אותם בעזרת הידיים. קיפודי הים נחשבים למנת גורמה של המטבח הצרפתי. בכל שנה, בחודש פברואר, נערך ביישוב פסטיבל אוכל המפורסם ברחבי האזור בשם "אורסינד" (oursinade) וניתן לטעום בו קיפודי ים בשלל מתכונים וצורות.
היסטוריה
בשנת 1584, קארי, הפך ליישוב קהילתי על פי עיקרון מגדל ההגנה. בשלב זה היה תלוי הכפר ביישוב שאטונף-לה מרטיג (Chateauneuf-les-Martigues). תושבי הכפר היו חקלאים ודייגים ונמצאו תחת מרותם של האצילים הפאודלים מאזור הז'ארנט (Jarente). משפחת ז'ארנט הייתה משפחת אצולה עתיקה מאזור הפרובנס, שבנתה את הארמונות הראשונים באזור קארי-לה-רואה.
בשנת 1915, נסלל קו מסילות הברזל מיראמס-מרסיי (Miramas-Marseille). מירמס הוא ישוב הנמצא 60 קילומטרים ממרסיי, בינו לבין מרסיי נמצא בין השאר, קארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה שיירות צבאיות רבות השתמשו במסילות אלו. עם חזרת השלום ומעט לפני מלחמת העולם השנייה חוברה קארי לה רואה לתשתיות המים והחשמל, בכך התאפשרה תחילת הבניה והאכלוס באזור. השילוב בין קו הרכבת, והחיבור לתשתיות החיוניות, היו גורמים עיקריים שעודדו את תחילת ההתיישבות בקארי.
מאז שנת 1950 מהווה קארי-לה-רואה אזור מגורים כפי שהוא היום: קרוב לערים גדולות וחשובות, לאזורי תעשייה ולשאר אזורים מפותחים כלכלית.
גאוגרפיה
שטחו של היישוב הוא 10 קמ"ר, מתוכם 2.7 קמ"ר מיושבים. שאר השטח מיוער בשמורת טבע רחבת ידיים.
שמורות טבע
מלבד השטח המיוער הרב, בשטחו של היישוב נמצא גם הפארק הימי האזורי לה-קוט-בלו (Le parc régional marin de la Côte Bleue). הפארק הימי הוא שמורת טבע ימית, שטחו כ-85 דונמים והדייג בו אסור. מטרתו של הפארק להגן על החי והצומח הימי, בדגש מיוחד על זן צמחים ימי בשם Posidonia oceanica, החיוני לשמירה על המערכת האקולוגית הימית באזור.
דמוגרפיה
מספר תושבים לאורך השנים (שנה - מספר תושבים): בין תושביו הידועים של הכפר השחקן פרננדל, שהחזיק בווילה בכפר, והזמרת והפסנתרנית נינה סימון, שהתגוררה בו בשנותיה האחרונות.
אתרים
קפלת הרואה (la chapelle du rouet) נבנתה בשנת 1353 ומאז שוקמה ושופצה פעמיים. לקפלה זו חשיבות דתית גבוהה באזור מרסיי בכלל וקארי בפרט.
ערים תאומות
הערים התאומות של קארי-לה-רואה הן:
אל-זרקשי
בדר אל-דין אל-זרקשי (ערבית: بدر الدين الزرقشي) (1344–1392) הידוע כאימאם אל-זרקשי, היה אחד מגדולי חכמי הדת המוסלמים.
היה מומחה בתחומים רבים, כגון פיקה, חדית', והיסטוריה. היה אחד מפוסקי ההלכה הבולטים ביותר באסכולה השאפעית.
כתביו
אל-זרקשי כתב ספרים רבים, ביניהם:
א-תוואני
אַ-תֻּוַאנִי (בערבית: ﺍﻟﺘﻮﺍﻧﻲ), הנקרא גם אַ-תֻּוַאנֶה (ﺍﻟﺘﻮانة) או אַ-טֻּוַאנִי (ﺍﻟﻄﻮﺍﻧﻲ), הוא כפר פלסטיני קטן בדרום הר חברון, הנמצא מדרום-מזרח לעיירה יטא. אוכלוסיית הכפר מונה כ-330 נפש, וחלק מתושביו מתגוררים במערות. במרחק כקילומטר מדרום-מזרח לכפר נמצא תל טוואני, שלידו הוקמה ב-1981 ההתנחלות מעון. בין תושבי הכפר למתנחלים יש לא אחת עימותים על השימוש בשטחים, בדרכים ובמקורות המים שבסביבה.
ח'ירבת א-תוואני
הכפר א-תוואני בנוי על שרידי ח'ירבת א-תוואני. בסקר ארכאולוגי שנערך בשנת 1968 נמצאו במקום שרידים מועטים של מבנים וגדרות. החורבה שהייתה במקום, ח'ירבת א-תוואני, נהרסה ובמקומה הוקמו מבנים חדשים. התושבים שהתגוררו במקום השתמשו גם במבנים הקדומים ובמערות הטבעיות למגורים ולמכלאות. ממצאי קדרות שנמצאו במקום על ידי הארכיאולוגים היו משתי תקופות, התקופה הביזנטית ותקופת ימי הביניים. הארכיאולוג צבי אילן מצא במקום מבנה גדול, חלקו חצוב וחלקו בנוי, שאותו הוא זיהה כבית כנסת מהתקופה הרומית. בשטח המבנה התגלו פריטים מעוטרים רבים שכיום אינם נמצאים במקום. כיום, עם התרחבות היישוב באתר, מרבית השרידים שבו נהרסים, והאבנים הקדומות נלקחות לבניית בתים חדשים. הארכיאולוג וחוקר האזור יובל ברוך חפר מצפון לחורבה ומצא מערת קבורה יהודית מהמאות הראשונה והשנייה לספירה. במערה החצובה התגלו סרקופגים עשויים מאבן גיר קשה, שהם טיפוס מאוחר של ארונות קבורה.
על פי מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1880, החורבה נמצאת ליד דרך קדומה המובילה מהכפר יטא למדבר יהודה עד עין גדי. לאורכה של דרך זו סקר ברוך עשרות יישובים קדומים שהתקיימו לאורכה החל מתקופת הבית השני ועד לסוף התקופה הביזנטית.
היישוב בא-תוואני
תושבי המקום באו אל א-תוואני במהלך המאה ה-20 מהכפר יטא, המשמש להם עד היום יישוב האם. האנתרופולוג והמזרחן יעקב חבקוק שהה בקרב יושבי המערות בין השנים 1977–1980, שבמהלכן היה גם בא-תוואני וזכה לשיתוף פעולה. הוא כותב כי אנשים מיטא עזבו את כפר האם והתיישבו בחורבות נטושות, תוך ניצול האדמות הראויות לעיבוד, כרי המרעה לרעיית צאן ואת שפע המערות הטבעיות למגורים.
התושבים שהשתקעו במערות היו ממשפחות שלא יכלו לרכוש קרקעות להקמת בתים בכפרי האם, וכן רועי צאן שלא עמדו לרשותם די שטחים למרעה. הגברים נשלחו להשתלט על חורבות נטושות בסביבה, וכאשר נמצא כי המקום ראוי למגורים וניתן להתקיים בו הביאו את בני משפחתם. לאחר שיישובי הבת הוקמו, הם הפכו למקום מקלט ומפלט לבני חמולות ומשפחות שהסתכסכו עם משפחות אחרות.
כיום (2008) מתגוררים חלק מהתושבים במבני בטון שנבנו מעל המערות. בתחום הכפר כמה בורות מים ובאר מים קדומה בשם עין א-תוואני. בסיוע גורמים בינלאומיים הותקנה בכפר מערכת חשמל. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם בכפר בית ספר יסודי המשרת כמה כפרים קטנים בסביבה.
עימותים בין אנשי כפר טוואני למתנחלים
מאז ראשית המאה ה-21 יש עימותים בין תושבי א-תוואני לבין תושבי התנחלויות סמוכות. העימותים נסובו על השימוש באדמות, שטחי מרעה ומעבר בדרכים הקרובות למעון. בשל עימותים בין תושבי טוואני לתושבים ביישובים הסמוכים צה"ל החל ללוות את ילדי הכפר בדרכם אל בתי הספר ובחזרה מהם, באתר ומדי פעם נערכות במקום הפגנות. פעולות אלה נסקרות בהרחבה באמצעי התקשורת הבינלאומיים. בשנת 2004 האשימו בני הכפר את המתנחלים בהרעלת באר המים באמצעות זריקת פגרי תרנגולות למי התהום - טענה אשר לא נבדקה ולכן מהימנותה נתונה בספק.
החיים בכפר טוואני
בצמוד לכביש 317, שעובר כ-300 מטר מצפון לכפר, הקים צה"ל, מעקה בטון בגובה 82 סנטימטר ובאורך 41 קילומטר. המעקה נועד למנוע פיגועי ירי ולהגן על היישובים היהודיים הסמוכים. המכשול ניתק למעשה את תושבי א-תוואני מעיר המחוז, יטא, וכן מחלק מאדמותיהם. בהוראת בג"ץ פורק המעקה בשנת 2007.
משך זמן רב לא היה לכפר א-תוואני חיבור למים זורמים. תושבי הכפר משקיעים מאמצים רבים בפניות לשלטון הצבאי ולמנהל האזרחי, וכן למקורות ולרשות המים, כדי שידאגו לחיבור הכפר לרשת המים. האגודה לזכויות האזרח ועמותת "במקום" הצטרפו למאמצים בפנייה לסגן שר הביטחון מתן וילנאי, שיקדם את חיבור הכפר (המצוי בשטח C ולכן תחת אחריותו). בנוסף, חברי הכנסת חיים אורון ודב חנין התחייבו להגיש למשרד הביטחון שאילתה בנושא חיבור הכפר למים זורמים. כיום מחובר הכפר לתשתית מים של חברת מקורות.
גם הזכות לקורת-גג נפגעת, מאחר שחלק מבתי הכפר ואדמותיו אינם נמצאים בתוך תחום תוכנית המתאר שהמנהל האזרחי הפקיד לאישור. חלק מהתושבים הגישו התנגדות לתוכנית זו, שטרם אושרה. כחודשיים לאחר תחילת המאבק, ביולי 2010, הודיע המנהל האזרחי כי הוחלט שהכפר יחובר למים.
בשנת 2009 נבנתה בא-תוואני מכספי תרומות מרפאה שנועדה לשרת את תושבי הסביבה, וכן נבנה מבנה שמטרתו לתעד את ההתנגדות לכיבוש.
איציק כהן (כוריאוגרף)
ביוגרפיה
כהן נולד בחדרה, בן למשפחה של אמנים, יוצרים ומוזיקאים. מגיל צעיר מאוד עסק באומנות פלסטית ומוזיקה. לאחר מכן, הרחיב את אופקיו והחל לעסוק גם בעיצוב גרפי. בגיל 14, הוא גילה את עולם המחול והחל לרקוד בלהקת המחול בבית הספר המקיף למדעים ולאמנויות בו למד. במקביל, הצטרף למגמת המחול בבית הספר, בה למד בלט קלאסי ומחול מודרני, וכן רקד באולפנה למחול מנשה בעין שמר.
ב-1998 התגייס כהן לפיקוד הנח"ל ללהקה צבאית בנח"ל וכשזו התפרקה המשיך את שירותו כגרפיקאי. ביולי 1999 התקבל ללימודי מחול בסמינר הקיבוצים בתל אביב. עם תחילת הלימודים, החל כהן לטפח קבוצות נוער בלימודי מחול מודרני בטכניקת גראהם וליצור חומרים מקוריים במחול מודרני ובמחול ישראלי עכשווי.
בשנת 2004 הקים את קבוצת המחול המודרני "Feedback" ובשנת 2005 ייסד את להקות המחול "צבעי מחול", אשר פועלות מאז תחת ניהולו האומנותי בעיר חדרה ומאז הפכה לאחת הלהקות המרכזיות והמשפיעות בתחום המחול הישראלי. מקביל להקמת הלהקות, המשיך כהן ללמד ולהעביר סדנאות פרי יצירתו במגמות מחול, בתי ספר למחול ולהקות מחול בכל רחבי הארץ.
בשנת 2010 החל ליצור כהן את "אידיליה", יצירת תיאטרון מחול מקורית אשר עלתה במסגרת "פסטיבל מחולוהט" בשנת 2011 במרכז סוזן דלל והיצירה אף התקבלה לסל תרבות ארצי. היצירה משקפת נקודות מבט שונות על מציאות חברתית מדומה.
בשנים 2009–2023, הגיע מדי שנה, עם הריקודים שחיבר, לאחד משלושת המקומות הראשונים בתחרות הכוריאוגרפיה הארצית ע"ש אייל בן יהושע ובתחרות למחול עכשווי הארצית בפסטיבל המחולות בכרמיאל ובשנת 2015, 2016 ו-2017 זכה במקום הראשון בתחרות הארצית לכוריאוגרפיה לנוער בפסטיבל "אורות המחול" בדימונה. בשנת 2017 זכה במקום הראשון בתחרות הראשונה שהתקיימה בנושא השואה "לרקוד ולא לשכוח".
בשנת 2018 נבחר להוביל וליצור את היצירה האמנותית המרכזית בטקס הדלקת המשואות בחגיגות ה-70 לישראל בבימוי של רן צחור. כמו כן נבחר לנהל אמנותית את מופע הפתיחה בפסטיבל הבינלאומי החדש "אשדודאנס" מאז שנת 2018.
בשנת 2022 החל לעצב תלבושות ואביזרים בתחום המחול הפרפורמנס ואמנויות הבמה.
בשנים 2020–2022 סיים את לימודי התואר הראשון הנוסף בבימוי תיאטרון, וכעת לומד את לימודי התואר השני בבימוי רב תחומי ופרפורמנס באוניברסיטת תל אביב.
אסטוניה במשחקים האולימפיים
אסטוניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920). קודם לכן, כשהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, נטלו ספורטאים אסטונים חלק במשחקים במסגרת המשלחת הרוסית. היא השתתפה בחמש אולימפיאדות ברציפות, בטרם נכבשה בידי ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה וסופחה אליה. לאחר מכן, התחרו הספורטאים האסטונים במסגרת המשלחת הסובייטית. ב-1991 הכריזה אסטוניה על עצמאותה, ומאז אולימפיאדת ברצלונה (1992) היא שוב שולחת משלחת נפרדת.
אסטוניה השתתפה גם בתשע אולימפיאדות חורף: אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936), וכן בכל משחקי החורף שנערכו מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992). באולימפיאדות החורף צברה אסטוניה 8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, מרביתן בסקי למרחקים.
אסטוניה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים, אך תחרויות השיט של אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערכו בסמוך לטאלין, בעת שהייתה חלק מברית המועצות.
עד 1936
שנים עשר ספורטאים אסטונים התחרו באולימפיאדת סטוקהולם (1912) במסגרת המשלחת הרוסית. אחד מהם, המתאבק מרטין קליין, אף זכה במדליית כסף לזכות האימפריה הרוסית. בחצי הגמר ניצח קליין יריב פיני בקרב שנמשך 11 שעות ו-40 דקות, והיה תשוש מדי מכדי להשתתף בקרב הגמר. מדליית הזהב הוענקה לשוודי קלאס יוהנסון, וקליין הסתפק במדליית הכסף.
ב-1918 הכריזה אסטוניה על עצמאותה וכבר בשנת 1920, בה הסתיימה מלחמת השחרור של אסטוניה, השתתפה באולימפיאדת אנטוורפן. 14 ספורטאים אסטונים נטלו חלק במשחקים. מרים המשקולות אלפרד נוילנד היה לאסטוני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית. מרים משקולות נוסף, אלפרד שמידט, זכה במדליית כסף, ויורי לוסמן זכה במדליית כסף נוספת, בריצת מרתון.
לאולימפיאדת פריז (1924) שלחה אסטוניה משלחת גדולה של 47 ספורטאים, שסיימו את המשחקים עם 6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת. נוילנד זכה הפעם במדליית כסף, ובמדליית הזהב זכה המתאבק אדוארד פיטספ. ארבעה ספורטאים אסטונים נוספים זכו במדליות ארד: מרימי המשקולות הראלד טאמר ויאן קיקאס, המתאבק רומן שטיינברג והאתלט אלכסנדר קלומברג, בקרב עשר.
המשלחת האסטונית לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) הייתה קטנה באופן משמעותי, וכללה 20 ספורטאים, שזכו בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. המתאבקים וולדמר ולי ואוסוולד קפ היו אלו שזכו במדליות הזהב, ומתאבק נוסף, אלברט קוסנץ, זכה במדליית ארד. מרים המשקולות ארנולד לוהאאר זכה במדליית כסף וצוות שייטי ה-6 מטר זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נערכה בצל השפל הגדול, ובדומה למדינות אחרות, שלחה אסטוניה משלחת סמלית שכללה שני ספורטאים, בהם אוסוולד קפ שהסתפק הפעם במקום הרביעי. באולימפיאדת ברלין (1936) מנתה המשלחת האסטונית 37 ספורטאים, שהגיעו להישג הטוב בתולדותיה: 7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, שהקנו לה את המקום ה-13 בטבלת המדליות. בשתי מדליות הזהב זכה המתאבק כריסטיאן פאלוסאלו, שהתחרה הן בסגנון חופשי והן בסגנון יווני-רומי. אאוגוסט נאו התחרה אף הוא בשני הסגנונות, וזכה במדליית כסף בסגנון חופשי ובמדליית ארד בסגנון יווני-רומי. מתאבק נוסף, וולדמר ולי, זכה במדליית ארד. המתאגרף ניקולאי סטפולוב זכה במדליית כסף, והיה לאסטוני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה, ומרים המשקולות ארנולד לוהאאר זכה במדליית ארד.
מאז 1992
ב-1991 התפרקה ברית המועצות ל-15 מדינות נפרדות. 12 מהן התחרו באולימפיאדת ברצלונה (1992) במסגרת המשלחת המאוחדת, אך שלוש המדינות הבלטיות, ליטא, לטביה ואסטוניה שלחו משלחות עצמאיות. הבכורה המחודשת של אסטוניה כללה משלחת בת 37 ספורטאים. רוכבת האופניים אריקה סלומה זכתה במדליית הזהב הראשונה לזכותה של אסטוניה בהופעתה המחודשת, במרוץ הספרינט. סלומה היא גם האישה הראשונה שזכתה במדליה אולימפית לזכות אסטוניה. השייטים התאומים תומאס וטונו תוניסטה, שהתחרו בדגם 470 וזכו במדליית כסף כשייצגו את ברית המועצות באולימפיאדת סיאול (1988), הסתפקו הפעם במדליית ארד. ספורטאים אסטונים נוספים שבלטו בברצלונה כללו את החותרים פריט טסאנה ורומן לוטושקין (מקום רביעי), הסייף קאודי קאברמה (מקום רביעי בדקר), רוכב האופניים לאורי אאוס (מקום חמישי במרוץ אופני כביש), האתלט יורי טאם (מקום חמישי ביידוי פטיש), החותר יורי יאנסון (מקום חמישי), הג'ודוקא אינדרק פרטלסון (מקום חמישי) ושייטת היורופ קריסטה קרוב (מקום שישי).
אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה פחות מוצלחת עבור אסטוניה. 43 ספורטאים אסטונים נטלו בה חלק, אך איש מהם לא זכה לעמוד על דוכן המדליות. הקרובות ביותר לכך היו נבחרות הסיף - הן הנשים והן הגברים דורגו במקום החמישי בדקר. אריקה סלומה הגיעה למקום השישי, וכך גם האתלט ארקי נול בקרב עשר. אימרה טידמן דורג שביעי בקרב חמש מודרני, והישג דומה רשם הקלע אנדריי אינשין, בסקיט. המתאבק קולו קלב דורג אף הוא במקום השביעי, בעוד שוולרי ניקיטין סיים במקום השמיני.
לאולימפיאדת סידני (2000) שלחה אסטוניה משלחת קטנה יותר, בת 33 ספורטאים. האתלט ארקי נול זכה במדליית הזהב בקרב עשר, ושני ג'ודאים, אלכסיי בודלין ואינדרק פרטלסון, זכו במדליות ארד. ספורטאים אסטונים נוספים שבלטו בסידני כללו את המתאבק ואלרי ניקיטין, שסיים במקום הרביעי, ואת החותר יורי יאנסון, שסיים במקום השישי.
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 42 ספורטאים אסטונים. נול, שהיה נושא הדגל בטקס הפתיחה, הסתפק במקום השמיני, ולהישג הגבוה ביותר הגיע החותר יורי יאנסון, שזכה במדליית כסף. הג'ודוקא אינדרק פרטלסון זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ואלכסנדר טאמרט זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס. החותרים טונו אנדרקסון ולאוניד גולוב סיימו במקום הרביעי, והאתלט אנדרוס ורניק סיים במקום החמישי בהטלת כידון.
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה אסטוניה 47 ספורטאים, המשלחת הגדולה ביותר מאז שבה להשתתף במשחקים כמדינה עצמאית. זורק הדיסקוס גרד קנטר זכה במדליית זהב, ואילו יורי יאנסון, שהיה אז בן 43, זכה שוב במדליית כסף, הפעם בתחרות הזוגות, עם שותפו טונו אנדרקסון.
לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה אסטוניה 32 ספורטאים, המשלחת הקטנה ביותר מאז זכתה מחדש בעצמאותה. ספורטאי המשלחת זכו בשתי מדליות. גרד קנטר איבד את תוארו בזריקת דיסקוס, אך זכה במדליית ארד, ואילו הייקי נאבי, שזכה במדליית כסף, היה המתאבק הראשון מזה 80 שנה שזוכה במדליה אולימפית לזכותה של אסטוניה. רביעיית החותרים האסטונית הייתה אף היא קרובה לזכייה במדליה, אך הסתפקה במקום הרביעי.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה החלשה ביותר עבור אסטוניה מאז 1996. 45 ספורטאים אסטונים השתתפו במשחקים, אך רק רביעיית החותרים חזרה עם מדליה אולימפית, מדליית ארד. ארבעה אתלטים אסטונים העפילו לשלבי הגמר. בזריקת דיסקוס סיים מרטין קופר במקום הרביעי וגרד קנטר הוותיק סיים במקום החמישי. הקופצת לרוחק קסניה באלטה סיימה במקום השישי והישג דומה רשם רסמוס מאגי בריצת 400 מטר משוכות. הישגים בולטים נוספים רשמו נבחרת הסייפות בדקר, שסיימה במקום הרביעי, המתאבק הייקי נאבי, שהסתפק הפעם במקום החמישי ומרים המשקולות מארט סיים, שסיים במקום השביעי.
אולימפיאדות החורף
בעידן שבטרם סיפוחה לברית המועצות, השתתפה אסטוניה בשתי אולימפיאדות חורף, אולימפיאדת סנט מוריץ (1928) ואולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936), אליהן שלחה מספר קטן של ספורטאים (שניים וחמישה, בהתאמה), שלא הגיעו להישגים משמעותיים.
לאולימפיאדה הראשונה אליה שבה כמדינה עצמאית, אולימפיאדת אלברוויל (1992), שלחה 20 ספורטאים. להישג הגבוה ביותר הגיע אלאר לוואנדי, גולש סקי נורדי משולב, שבאולימפיאדת קלגרי (1988) זכה במדליית ארד, והפעם הסתפק במקום השישי. באולימפיאדת לילהאמר (1994) התקרבה אסטוניה למדליה אולימפית ראשונה, כשנבחרת השליחים בסקי נורדי משולב הגיעה למקום הרביעי.
בסופו של דבר הגיעו הזכיות הראשונות במדליות באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002). אנדרוס ורפאלו זכה בשתי מדליות בסקי למרחקים: מדליית זהב במרוץ ל-15 ק"מ ומדליית כסף במרוץ ל-50 ק"מ. יאק מאה זכה במדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ. באולימפיאדת טורינו (2006) זכה ורפאלו פעם נוספת במרוץ ל-15 ק"מ, ואילו קריסטינה שמיגון זכתה בשתי מדליות זהב באותו ענף (במרוץ ל-10 ק"מ ובמרוץ המרדף ל-15 ק"מ). באולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה שמיגון המדליסטית האסטונית היחידה, לאחר שזכתה במדליית הכסף במרוץ ל-10 ק"מ. באולימפיאדת סוצ'י (2014) לא זכה אף ספורטאי אסטוני במדליה אולימפית, ואף ספורטאי לא היה קרוב לכך.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
משמר הירדן במלחמת העצמאות
בתחילת יוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות הדפו מגיני משמר הירדן שתי התקפות של צבא סוריה שחצה את נהר הירדן ופלש לארץ ישראל. בהתקפה השלישית, ב-10 ביוני, המושבה נכבשה ונהרסה והנותרים בחיים הלכו בשבי. כתוצאה מכיבוש המושבה, הגליל העליון הועמד בסכנת ניתוק מיתרת שטחה של מדינת ישראל. במבצע ברוש במסגרת קרבות עשרת הימים נפלו כ-100 לוחמים בניסיון כושל של צה"ל לשוב ולהשתלט על המובלעת הסורית במשמר הירדן. השטח חזר לריבונות ישראל בעקבות הסכם שביתת הנשק עם סוריה ביולי 1949.
המושבה לא הוקמה מחדש ועל אדמותיה הוקמו הקיבוץ גדות ומושב העובדים משמר הירדן.
רקע
המושבה משמר הירדן נוסדה בספטמבר 1890 בעזרת חובבי ציון. במאורעות תרפ"ט סבלה המושבה מהתנכלויות וממעשי שוד. בשנות ה-30 קיבל היישוב כתגבור גרעיני חיזוק של תנועת בית"ר. גם במאורעות המרד הערבי סבלה המושבה מהתנכלויות. בהמשך להצטרפותם של חברי בית"ר, הקים האצ"ל במושבה מחנה אימונים לחבריו. הדבר נודע לבריטים, וב-18 בנובמבר 1939 פשטו הרשויות הבריטיות על המושבה, ואסרו 38 מהמתאמנים. חברי בית"ר עזבו את המקום עד סוף 1940. בינואר 1947 התיישבו במשמר הירדן 42 חברי 'ארגון וג'ווד' (על שם ג'וזאיה וג'ווד, מדינאי בריטי פרו-ציוני), ארגון חיילים משוחררי הצבא הבריטי יוצאי בית"ר, אם כי רק כמחציתם נותרו במקום. מספר חודשים אחר כך התיישבו במקום, במספרים קטנים יותר, גם יוצאי מחנות המעצר בקפריסין ועולים משארית הפליטה.
חודשי המלחמה הראשונים
בהחלטת החלוקה נקבע נהר הירדן כגבול הבינלאומי בין סוריה, ממזרח לנהר, והמדינה היהודית, ממערבו. המושבה נותרה בשטח שנועד ליהודים. מצבה הטופוגרפי של המושבה היה נחות בהיותה נמוכה וגלויה, 'פרושה כעל כף היד' מכיוון רמת הגולן. עקב הרכב האוכלוסייה שכללה גרעין התיישבותי של בית"ר ואצ"ל, הפיקוד במקום כלל את המא"ז מטעם "ההגנה", אשר נטלה לידה את האחריות הכוללת להגנת האזור, את נציג מפקדת האצ"ל וכן נציג 'וג'ווד'. הפיצול בפיקוד נוסף לקושי בריכוז המשאבים להגנה, שנבע מכך שגרעין המושבה היה מורכב מאיכרים בעלי משקים פרטיים. מאז החלטת האו"ם האמורה, החמיר המצב הביטחוני במקום. בין השאר, הותקפו הדרכים למושבה ובדצמבר 1947 נשדד עדר צאן. ב-11 בינואר 1948 פוצץ הפלמ"ח את גשר בנות יעקב, כדי להקשות על חדירת לוחמים ערביים מכיוון סוריה. החל מאמצע מרץ 1948 התנהלו במשמר הירדן עבודות ביצורים בניצוחה של סולל בונה. בין השאר, תוכננה הקמת עשר עמדות המקושרות ביניהן, אך עבודה זו, אם כי נעשתה ברובה, לא הסתיימה עד התקפת הצבא הסורי. עמדות אלה יצרו קו הגנה מסביב למעין חומה שהקיפה את הבתים. בנוסף, נערמה ממזרח סוללת עפר בגובה של כשני מטרים, וזאת כדי למנוע תצפית ואש ישירה על המושבה מכיוון סוריה. כן הוקפה המושבה גדר. למושבה היה קשר טלפוני ואלחוטי, מורס ודיבור, עם מפקדת 'ההגנה' (מסוף מאי: צה"ל), ששכנה במחניים ואחר כך בראש פינה. באפריל 1948, כוחות 'ההגנה' עצרו בראש פינה כוח תגבורת של האצ"ל, בן 12 איש, ומנעו ממנו להגיע לעזרת המושבה. כמה מהם הסתננו בכל זאת והצליחו להגיע למשמר הירדן. במקום נמצאה תגבורת של לוחמים מישובי הסביבה. יחד עם התגבורת, מנה הכוח ביישוב כ-50 עד 60 לוחמים: כעשרה עד 15 בני המושבה, כ-20–25 מ'ארגון וג'ווד' והיתר תגבורת מיישובי הסביבה.
משמר הירדן שכנה על אחת הדרכים החשובות העוברות בין סוריה לארץ ישראל (כביש 91 של ימינו, שהמשכו במזרח מגיע לקוניטרה ולדמשק), ולפיכך, על ציר פלישה אפשרי. כמו כן, היו מצפון ומדרום למושבה מעברות בהן ניתן היה לחצות את נהר הירדן בקלות יחסית. לנוכח אפשרות של פלישה, פונו ב-14 במאי הבלתי לוחמים מן המושבה. האחריות הכוללת על גזרת הגליל העליון המזרחי הייתה של חטיבת עודד, אשר הוקמה ב-1 ביוני. עם זאת, בפועל, ההגנה על יישובי קו החזית הוטלה בעיקר על תושביהם.
במקביל למאמץ הסורי תקף גם צבא ההצלה ממערב. ב־5 ביוני, ביום ההתקפה הראשונה על משמר הירדן, הצליח צבא ההצלה לכבוש את מלכיה. מכאן הוא איים בניתוק אצבע הגליל ממערב.
ההתקפה הסורית הראשונה
ב-5 ביוני 1948, לפנות בוקר, תקפו הכוחות הסוריים את היישוב, ובמקביל תקפו, ללא הצלחה, גם את הכפר טובא, ששיתף פעולה עם צה"ל. ההתקפה, בעוצמה גדודית ובסיוע ארטילרי ואווירי, נהדפה, והמקום קיבל תגבורת בת 16 איש מיישובי הסביבה. התגבורת ספגה אש ואבדות, והצליחה להגיע רק לאחר סיום ההתקפה. עם זאת, נראה כי בעצם האיום שבהתקרבותה, וכן בכך שמשכה אליה חלק מן האש, סייעה להדיפת הסורים. בשעות הלילה הגיעה כתגבורת פלוגה מגדוד 11 של חטיבת 'עודד', אך פלוגת התגבורת, אשר שימשה ככוח עתודה פיקודי, עזבה את המקום, כאשר למדה לדעת כי הקרב הסתיים.
ההתקפה הסורית השנייה
המושבה הותקפה שוב ב-6 ביוני (כ"ח באייר ה'תש"ח), זו הפעם בעוצמה דו-גדודית. במקביל, כהסחה, הסורים הפגיזו את דן, להבות הבשן וכפר סאלד והפציצו מהאוויר את מחניים ואיילת השחר. הסורים צלחו את הירדן מדרום למושבה, והחל משעות אחר הצהריים המוקדמות החלה התקפה גם מכיוון צפון. התקפה זו נהדפה גם היא, כאשר לעזרת המגינים פעלה סוללת תותחי 65 מ"מ שהוצבה מצפון למחניים. לאחר אותה התקפה קיבלה המושבה כתגבורת נוספת, כיתת לוחמים, מיישובי הסביבה.
כיבוש המושבה
לאחר הדיפת ההתקפה השנייה ננקטו מספר צעדים לחזק את הגנת המקום: ב-8 ביוני הועבר גדוד 23 של חטיבת כרמלי לחטיבת 'עודד', אם כי היה זה גדוד בשלבי התארגנות מוקדמים. בערבו של אותו היום נשלחה מחלקה מגדוד 11 של חטיבת עודד למקש את מעברות הירדן שליד המושבה. חלק מן המיקוש בוצע. המשכו, שהוטל בלילה שבין 9 ל-10 ביוני על פלוגה מגדוד 23 של חטיבת כרמלי, הופסק בשל אש סורית.
ב-10 ביוני לפנות בוקר, הותקף שוב היישוב, זו הפעם בידי כוח חטיבתי סורי, אשר כלל שלושה גדודי חי"ר ושני גדודי ארטילריה. גדודי החי"ר נועדו לתקוף את המושבה האחד מדרום, האחד ממזרח וגדוד נוסף מצפון. יחידה מאותו כוח, אשר פעולתה הקדימה את ההתקפות הגדודיות, הצליחה להפתיע את מגיני המקום, התקרבה אל המושבה בעודה מוסתרת על ידי סוללת העפר, וחדרה דרך גזרה ובה עמדות נטושות, אל המושבה פנימה. מספר לוחמים הבחינו בכוח הסורי החודר. חלקם נשבו וחלקם נמלטו, אך מבלי להתריע על הנעשה. בשלב זה אבד הפיקוד המרכזי על הכוח שבמושבה, וכל עמדה ובית לחמו למעשה בעצמם. לאחר שנערכו קרבות מבית לבית, ומעמדה לעמדה, הצליחו הסורים לכבוש את המושבה, כאשר חלק מן העמדות החזיקו מעמד שעות לא מעטות. פלוגה מגדוד 92 של חטיבת 'עודד' ניסתה לבוא לעזרת המושבה, אולם בשל אש סורית, לא הצליחה להגיע. בקרבות נהרגו 14 אנשים מתושבי וממגיני המושבה, ארבעה מתוכם בשתי ההתקפות הראשונות, ועשרה בקרב האחרון. 39 מהמגינים (כולל שש נשים ו-12 פצועים), אשר נותרו בחיים לאחר הקרב, נפלו בשבי הסורי ושהו בו כ-13 חודשים. לאחר שכבשו את המושבה, הסורים הרסו את המקום.
בהמשך המלחמה ואחריה
מבצע ברוש בקרבות עשרת הימים היה הניסיון האחרון במלחמת העצמאות לחזור ולכבוש את המובלעת הסורית במשמר הירדן, להסיג את הצבא הסורי מזרחה לנהר הירדן ולעצב את הגבול בין שתי המדינות על פי החלטת החלוקה שנסמכה על קו הגבול הבינלאומי שנקבע בהסכם ניוקומב-פולה-1923 בין צרפת ובריטניה ואושרר על ידי חבר הלאומים ב-1934. המבצע לא עלה יפה, 100 לוחמים נפלו במהלכו וקו החזית עם הסורים לא השתנה כמעט. סביב המובלעת נמשכו תקריות אש עד סוף המלחמה.
בתום המלחמה, בכ"ב בתמוז תש"ט, 20 ביולי 1949 חזר השטח לשליטה ישראלית כאזור מפורז במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה אולם נותר סלע מחלוקת וזירת התגוששויות צבאיות עד מלחמת ששת הימים משום הפרשנות השונה של הצדדים להגדרת שטח מפורז. נערכו חילופי שבויים אולם נמנע מאנשי המושבה שחזרו מהשבי לבנותה מחדש. על אדמותיה הוקמו הקיבוץ גוברים (לימים גדות) ומושב העובדים משמר הירדן. מהמושבה המקורית שרדו הריסות בתים.
המחלוקת ההיסטורית סביב הקרב
נסיבות נפילת משמר הירדן עוררו מחלוקת היסטורית. עיקר המחלוקת נסב סביב הטענה כי זיהוי המושבה עם האצ"ל הביא לקיפוחה בכל הנוגע לאמצעי התגוננות ולסיוע. הטוענים לקיפוח מציגים את חסימת תגבורת האצ"ל למושבה באפריל 1948. כן עלתה הטענה כי הגעת גדוד 23 מחטיבת כרמלי, שהוקצה כתגבורת, עוכבה על ידי מפקדת חטיבת עודד שהייתה אחראית על האזור, בשל הזיהוי האמור של המושבה. מנגד, טוענים אנשי חטיבת 'עודד' שהגדוד מ'כרמלי' לא הספיק להגיע לעזרת המושבה בגלל שהוא עבר לאזור מן הגליל המערבי, לא הספיק להתארגן בגזרה החדשה, ובכל מקרה, התארגנותו כגדוד הייתה עדיין בחיתוליה.
בהמשך, משרד הביטחון סירב להעניק את נס הקוממיות למושב העובדים משמר הירדן (שכונה בתחילה "בני צפת") שהוקם כשני קילומטרים מהמושבה שחרבה, בטענה שהנס מוענק רק ליישובים שעמדו במערכה ונותרו במקומם לאחריה. מאוחר יותר זכה המושב לקבל את הנס משהוחלט שגם יישוב שחרב במלחמה ראוי לו.
ארסני יאצניוק
ארסני פטרוביץ' יאצניוק (באוקראינית: Арсеній Петрович Яценюк; נולד ב-22 במאי 1974) הוא מדינאי וכלכלן אוקראיני שכיהן כראש ממשלת אוקראינה מ-27 בפברואר 2014 ועד 14 באפריל 2016. יאצניוק כיהן בממשלות אוקראינה כשר האוצר (2005–2006) וכשר החוץ (2007). בשנים 2007–2008 אף כיהן כיושב ראש הראדה העליונה, הפרלמנט האוקראיני.
בשנים 2009–2012 עמד בראש מפלגת חזית השינוי, ומיוני עד דצמבר 2012 הנהיג את האופוזיציה האוקראינית. מדצמבר כיהן כיו"ר סיעת המולדת בפרלמנט האוקראיני, ומיוני 2013 היה ליו"ר המועצה הפוליטית של הסיעה. בפברואר 2014 מונה לעמוד בראש ממשלת האחדות של אוקראינה, שהוקמה לאחר אירועי יברומאידאן.
באפריל 2016 הגיש את התפטרותו מראשות הממשלה.
ילדותו והשכלתו
ב-1991 סיים בהצלחה את בית הספר מס' 9 על שם פנאס מירנו בעיר הולדתו והתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ. המשיך לימודיו במכון לכלכלה ומסחר בעיר ואחר כך באוניברסיטה הלאומית לכלכלה ומסחר בקייב.
בדצמבר 1992 שיתף פעולה עם בנו של מושל מחוז צ'רנוביץ, ולנטין גנאטישין והקים עמו את חברת "UrEk" בע"מ להענקת שירותים משפטיים. ב-1996 השלים לימודי משפט וניהל חברת עורכי דין משלו.
בינואר 1998 הגיע לקייב והיה ליועץ מחלקת האשראי בבנק "אוואל" בעיר. בדצמבר אותה שנה היה ליועצו של יו"ר מועצת המנהלים באותו הבנק ואחר כך מונה לסגן יו"ר דירקטוריון הבנק עד שזומן לכהן כשר האוצר בממשלת חצי האי קרים, תחת ראש הממשלה המקומי, ואלרי גורבאטוב. ב-2001 יאצניוק השלים את לימודיו במכון למסחר וכלכלה של צ'רנוביץ.
הקריירה הפוליטית
בספטמבר 2001 מונה יאצניוק לשר האוצר של ממשלת חצי האי קרים, באפריל 2002 פוטרה הממשלה, אך יאצניוק שמר על תפקידו גם משהוחלפה הממשלה ובראשה הועמד סרגיי קוניצין.
בינואר 2003 הגיע יאצניוק לקייב ומונה לסגן נגיד הבנק הלאומי של אוקראינה על ידי הנגיד סרגיי טיגיפקו. ב-2004 השלים דוקטורט בכלכלה ובפברואר 2005 התפטר מעבודתו בבנק הלאומי.
בספטמבר 2006 נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו מינה אותו לסגן ראש מזכירות הנשיא ונציג הנשיא בממשלה. באותה עת כיהן גם כחבר במועצת הבנק הלאומי וכחבר במועצת בנק אוקראינה לייבוא וייצוא ובנק החיסכון האוקראיני.
במרץ 2007 מונה יאצניוק לשר החוץ של אוקראינה. עם מינוייו, הפך לחבר במועצה לביטחון לאומי והגנה. בדצמבר אותה שנה מונה לעמוד בראש הפרלמנט, הראדה העליונה. בספטמבר 2008 התפטר מתפקידו של פירוקה של הקואליציה ובנובמבר התקבלה התפטרותו על ידי חברי הפרלמנט.
בדצמבר 2008 הקים את מפלגת "חזית השינוי" והתמודד לבחירות הנשיאותיות ב-2010 אך גרף 6.69% בלבד מהקולות וסיים במקום הרביעי. בפברואר 2010, הנשיא ויקטור ינוקוביץ' הציג שלושה מועמדים לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה, יאצניוק, סרגיי טיגיפקו (נגיד בנק לשעבר) ומיקולה אזארוב, מועמדותו של יאצניוק הוסרה לאחר שהראדה העליונה החליטה כי סיעות האופוזיציה אינן יכולות להציג מועמד לראשות הממשלה.
החל מנובמבר 2013 יחד עם מנהיגי אופוזיציה אחרים, כויטלי קליצ'קו, אולג טיאהניבוק ואחרים ארגנו מחאות והפגנות במרכז קייב כנגד שלטונו המושחת של ויקטור ינוקוביץ'. במהלך התדרדרות ההפגנות לכדי עימותים אלימים הנשיא ינוקוביץ' הציע לו להתמנות לראש ממשלת אוקראינה אך הוא סירב.
בפברואר 2014 נפגש עם נציגי מדינות זרות במהלך כנס מינכן לביטחון וב-27 בפברואר 2014 הראדה העליונה אישרה את מינוייו לתפקיד ראש ממשלת האחדות הלאומית. עוד באותו היום הציג את הרכב ממשלתו, כאשר פאבל פטרנקו מונה לשר המשפטים, אולכסנדר שלפאק מונה לשר האוצר, ארסן אבאקוב מונה לשר הפנים, אנדריי דשיצה מונה לשר החוץ, איהור טניוך מונה לשר ההגנה, ווולודימיר גרויסמן מונה לשר לענייני פיתוח אזורי ובינוי. ב-14 באפריל 2016 התפטר מתפקידו.
דמיטרי פולוז
דמיטרי דמיטרייביץ' פולוז (ברוסית: Дмитрий Дмитриевич Полоз; נולד ב-21 ביולי 1991 בסטברופול שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בטורפדו מוסקבה מליגה 1.
קריירת מועדונים
נולד בסטברופול והתחיל באקדמיית הקבוצה המקומית דינמו, לאחר מכן עבר ללוקומוטיב מוסקבה. ערך משחק ראשון בקבוצה הבוגרת ב-15 ביולי 2009 במשחק גביע נגד סק"א-אנרגיה חברובסק. זכה באליפות רוסיה לנוער לעונת 2011.
בינואר 2012 ביצע מעבר לרוסטוב. ערך הופעת בכורה בליגת העל ב-17 במרץ מול טרק גרוזני. את שערו הראשון במדי הצהובים-כחולים הבקיע ב-7 בדצמבר מול פ.צ. קרסנודר.
ב-28 ביוני עזב את רוסטוב כסוכן חופשי וחתם חוזה ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג. ברם, במחנה האימונים בקיץ 2018 לא הרשים את המאמן ונשלח להשאלה ברוסטוב למשך שנה.
ביולי 2019 שוחרר מזניט ועבר לקבוצת סוצ'י. ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה במחזור הפתיחה של העונה, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019. את שער הבכורה הבקיע ב-16 באוגוסט 2019 כשהבקיע בשוויון 1:1 נגד אורנבורג.
בקיץ 2020 חזר לרוסטוב ואת שער הבכורה הבקיע נגד קבוצתו הקודמת, בהפסד 2:4 במחזור העשירי.
נבחרת לאומית
פולוז ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת ב-3 בספטמבר 2014 במשחק ידידות מול אזרבייג'ן שהסתיים בניצחון 0:4 לזכות הרוסים.
המרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI)
המרכז להגירה בינלאומית ולקליטה (The Center for International Migration and Integration - CIMI) הוא עמותה ישראלית העוסקת בתחומי הגירה שונים. העמותה הוקמה על ידי ג'וינט ישראל בשנת 1998 ומאז 2010 מתפקדת כעמותה עצמאית שמושבה בירושלים.
מטרתה המוצהרת של העמותה לסייע בפיתוח תחום ההגירה בישראל - ליישם סטנדרטים בינלאומיים בטיפול בנושאי הגירה שונים, פיתוח מחקר רלוונטי לתחומי ההגירה השונים ושמירה על זכויות מהגרי עבודה ומבקשי מקלט בישראל.
העמותה היא הארגון האחראי ליישום ההסכמים הבילטרליים של ישראל עם מדינות אחרות בהבאת מהגרי עבודה לישראל ופועלת מטעם רשות האוכלוסין וההגירה בתחום זה. הארגון מתפעל פרויקטי הגעה של עובדים ממדינות שונות, בהן: תאילנד, מולדובה, אוקראינה, נפאל, סרי לנקה ועוד. כמו כן, הארגון מפעיל קו חם ייחודי לטיפול בבעיותיהם של מהגרי עבודה בישראל. העמותה מנהלת מערך דרכו מגיעים לישראל אלפי עובדים בשנה ומעניקה שירותים לעשרות אלפי עובדים מכלל המדינות מהן מגיעים מהגרי עבודה לישראל.
במקביל הארגון מפעיל פרויקטים שונים לעבודה עם אוכלוסיית מבקשי המקלט בישראל - בסיוע לצעירים בלתי מלווים ותפעול פרויקטים שונים.
בשנת 2012 זכה המרכז בעיטור נשיא המדינה למניעת סחר בבני אדם.
יושב ראש העמותה בהתנדבות הוא ארנון מנטבר, שכיהן כמנכ"ל ג'וינט ישראל
עמק אורחון
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בנימוקי ההכרזה נאמר כי העמק מייצג את התפתחות המסורות הפסטרוליות הנומדיות לאורך אלפי שנים ואת הקשר בין האנשים הקבוצות השונות שחיו או עברו בעמק. בהכרזה תוארה גם חשיבותו של העמק בהיסטוריה של מרכז אסיה לאורך אלפי שנים, וזאת כיוון שהעמק היה במרכז נתיבי סחר עתיקים שחצו את הערבה האסייתית, ביניהם דרך המשי, והפך למקום חשוב עבור האימפריה האויגורית והאימפריה המונגולית בזכות תכונותיו הגאוגרפיות (כגון אספקת מים ומחסה).
האנדרטאות לבילגה חאן וקול טיגין
אנדרטת בילגה חאן נמצאת בתוך חצר מוקפת חומה. בראש האבן נחרט דרקון מתפתל, ועל אחד מצדדיה נחרט יעל מצוי שהיה אחד מסמליהם של החאנים הטורקיים. האבן הושענה על הצד האחורי של גוש אבן שעליו נמצא תחריט של גבר ואישה היושבים כשרגליהם משוכלות.
אנדרטת קול טיגין נבנתה באופן דומה לאנדרטת בילגה חאן, והוקמה בתוך חצר שהחומה שלה כוסתה באדמה לבנה וקושטה מבפנים בציורים צבעוניים.