cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננסי ספרו
שהותה של ספרו בפריז וסדרת "הציורים השחורים" שלה
לפני שהתגוררו בפריז, גרו ספרו וגולוב בבלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית, ולאחר מכן באיטליה למשך שנה. הם התגוררו בבלומינגטון ואיטליה בין 1957–1959. לאחר מכן, הם עברו לפריז והתגוררו שם בשנים 1959–1964. בפריז, הושפעה ספרו מהאקזיסטנציאליזם האירופי והחלה ליצור את סדרת "הציורים השחורים" שלה, שעסקו בנושאים כגון אמהות וארוטיקה. ה"ציורים השחורים" הם יצירות אקספרסיוניסטיות שנמנעות מיפוי המציאות ומתארות מין ואמהות דרך דמויות אדם אפורות המתמזגות זו עם זו ועם רקע אפלולי. בציורים אלו, הציגה ספרו לראשונה את אחד מהנושאים העיקריים שעסקה בהם ביצירותיה, שפה כקול לנגזלים. דוגמה לכך היא יצירה מתוך הסדרה הכוללת דמות אישה מעוותת, שראש יוצא מפיה. ספרו הסבירה שהיצירה מציגה משהו דמוי לידה של שפה ולא של אדם. דוגמה נוספת ליצירה מתוך סדרה זו, היא היצירה "Les Anges, Merde, Fuck You", שנוצרה בשנת 1960, ומציגה שלושה יצורים בעלי ראשים דמויי זרע ששוחים באדמה שחורה, כאשר כותרת היצירה צפה סביבם ודמות בעלת הבעה מתועבת הכוללת הוצאת לשון נמצאת במרכז הציור. את הבעת הדמות, המשיכה ספרו לשלב ביצירותיה למשך שארית הקריירה שלה, וייתכן כי שלושת היצורים בציור מסמלים את שלושת בניה. למעשה, ספרו סיפרה שמכיוון שהייתה צריכה לגדל את שלושת בניה, התאפשר לה לעבוד בעיקר בלילות, ועל כן הותשה מאוד מחוויית האימהות. מגוון הצבעים המטריד בסדרת "הציורים השחורים" נבחר ככל הנראה, דווקא משום שספרו ציירה את ציורים אלו בעיקר בלילה.
שהותה של ספרו בניו-יורק סיטי ו-"סדרת המלחמה" שלה
בשנת 1964 עברו ספרו ומשפחתה לניו-יורק סיטי, שם התגוררה עד לסוף חייה. בתקופה זו, השפיעו עליה מאוד מאורעות מלחמת העצמאות של אלג'יריה ומאורעות מלחמת וייטנאם.
כדי להתמודד עם חוויות אלו, פיתחה ספרו צורה ייחודית של עבודה פוליטית, שמאפייניה לעיתים רחוקות מזוהים עם תנועות מערביות מסורתיות של אמנות גבוהה והתמחות אמנותית. בשנת 1966, חדלה ספרו מיצירת ציורי שמן על קנבס, והחלה ליצור את "סדרת המלחמה" שלה, שיצרה עד לסוף שנות ה-60.
סדרת ה-"קודקס ארטו" של ספרו
בשנת 1971, החלה ספרו ליצור בהשראת נקודת מבט שאחזה בה בתקופה בה התגוררה בפריז ויצרה את ה-"קודקס ארטו", שהושפע מן המשורר והמחזאי הצרפתי, אנטונן ארטו (בצרפתית: Antonin Artaud). היא לקחה חלקים מן המניפסט של ארטו, "תיאטרון האכזריות", הדפיסה אותם על נייר, יצרה מהם קולאז' בסמוך לתמונות מודפסות, ולאחר מכן הדביקה את כל הניירות עליהם יצרה את קולאז'ים אלו לכדי מגילה ארוכה, לה היא קראה "קודקס ארטו". ה-"קודקס ארטו", שהיה לאוסף של 34 יצירות אמנות ששאבו השראה גם מספרי פפירוס עתיקים, כלל הדפסים של דמויות מיתולוגיות ועתיקות שונות. תורתו של ארטו ביטאה את רגשות ההדרה והזרות שלה, כאישה בזירת האמנות של ניו יורק שנשלטה על ידי גברים. דוגמה ליצירה מתוך הסדרה היא "Torture of Women", שמסמלת אלימות נגד נשים כמצב עולמי. ספרו המשיכה ליצור יצירות מסדרה זו בתחילת שנות ה-70.
עבודותיה המאוחרות של ספרו
בשנת 1974 הפסיקה ספרו להציג גברים בעבודותיה, והחלה להציג בהן נשים בלבד. משנות ה-80 ועד לסוף חייה, המשיכה ליצור, והתמקדה בתיאור אבות-טיפוס של נשיות מימי קדם ועד לעידן העכשווי. בזמן זה הושפעה רבות על ידי מודלים אדריכליים של אמנות, כמו הפרסקו והאפריז והתעניינה בדרכים בהן חווה הצופה צורות כאלו של אמנות. בהתאם, התחילה בשנות ה-80 להדפיס את הדמויות המיתולוגיות והעתיקות שהדפיסה, ישירות על קירות, רצפות, ותקרות של מוזיאונים וגלריות שבהם הציגה את עבודתה, למשל ביצירה "לידתה של ונוס" (1989) שהייתה לאפריז שיוצר בעיר פרנקפורט. כמו ביצירותיה הקודמות, המשיכה ספרו לשאוף לקדם שוויון ביצירות שיצרה משנות ה-80 ואילך. היא לא הפסיקה ליצור גם לאחר מותו של לאון גולוב, לו הייתה נשואה במשך 53 שנים, כפי שניתן לראות ביצירה “Cri du Coeur” משנת 2005, שיש המפרשים כי היא מייצגת את הליך האבל של אישה ואת תגובתה של ספרו למותו של גולוב.
פעילות חברתית
בנוסף להיותה אמנית, הייתה ספרו גם דמות פמיניסטית משמעותית בקהילת האמנות של ניו-יורק סיטי. היא הייתה חלק מארגון "קואליציית האמנים", בשנת 1969 היא הצטרפה לקבוצה "נשים אמניות במהפכה" (WAR) שארגנה מחאות נגד פוליטיקה גזענית או סקסיסטית במוזיאוני ניו-יורק סיטי, ובשנת 1972 היא הייתה בין המקימות של גלריית A.I.R השיתופית לנשים.
משפחתה
ספרו הייתה נשואה לאמן לאון גולוב במשך 53 שנים עד למותו בשנת 2004. לזוג נולדו שלושה בנים.
ספרו מתה בגיל 83. בנה, פיליפ, סיפר שהדבר נגרם כתוצאה מזיהום שהיה לה שהוביל לבעיות נשימה, מה שבסופו של דבר גרם לכשל לבבי, שהביא למותה.
אוסטריה באירוויזיון 1968
אוסטריה באירוויזיון 1968 השתתפה עם השיר "Tausend Fenster" ("אלף חלונות"), שבוצע על ידי הזמר הצ'כי קרל גוט. זו הייתה השתתפות ה-12 של אוסטריה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
לפני האירוויזיון
רשות השידור האוסטרית בחרה באופן פנימי את גוט לייצוג המדינה. כשבוע לאחר חשיפת הנציג הוציאה רשות השידור את השיר האוסטרי לאירוויזיון 1968 לאור, "Tausend Fenster", שנכתב על ידי אודו יורגנס, זוכה אירוויזיון 1966.
באירוויזיון
ב-6 באפריל 1968 בוצע השיר על ידי גוט באירוויזיון. הוא שובץ רביעי בסדר ההופעות, לפני לוקסמבורג ואחרי בלגיה. בסופה של התחרות דורג במקום ה-13 עם שתי נקודות בלבד.
LG G4
LG G4 (בתעתיק לעברית: אל ג'י ג'י-4) הוא סמארטפון מבוסס מסך מגע, המהווה את מכשיר הדגל הרביעי בסדרת G של חברת LG. המכשיר נחשף ב-29 באפריל 2015 והושק יום לאחר מכן בדרום קוריאה. ב-26 במאי 2015 המכשיר הושק בישראל.
ה- G4 קיבל ביקורות מעורבות; בעוד ששיבחו את איכות התצוגה, המצלמה והביצועים הכוללים של G4, המבקרים אפיינו את המכשיר כמכשיר שלא הכיל מספיק שינויים וחידושים משמעותיים על קודמו בסדרה, כדי להפוך את המכשיר לבולט מול המתחרים העיקריים שלו, אך יוכל לפנות למשתמשים "מאסיביים" הזקוקים לסמארטפון עם אחסון ניתן להרחבה (באמצעות כרטיס זיכרון) וסוללה נשלפת בשונה מהמתחרים העיקריים באותה שנה.
החל מספטמבר 2015 התגלתה במכשיר בעיה עולמית: המכשיר נכנס ל"לופ" של אתחולים ולבסוף כבה. במרוצת 2016 הודתה חברת LG בקיומה של בעיית חומרה בדגם הזה והפנתה את בעלי המכשירים התקולים למעבדות כדי לתקנו על פי תנאי האחריות.
חומרה
למכשיר מסך 5.5 אינץ' ברזולוציית QHD בטכנולוגיית IPS Quantum, מעבד סנאפדרגון 808 בעל 6 ליבות מתוצרת קוואלקום במהירות שׁל 1.82 GHZ, זיכרון RAM 3GB, מצלמת 16 מגה-פיקסל, מצלמה קדמית 8 מגה פיקסל. ורץ על מערכת אנדרואיד 5.1 (עם אפשרות שדרוג ל-6.0), בתוספת ממשק LG UX4. הדגם תומך ברשת דור רביעי.
למכשיר דגם מצופה עור, שעורר את זעמם של ארגונים לזכויות בעלי חיים.
כדורסל באולימפיאדת רומא (1960)
אולימפיאדת 1960 נערכה ברומא, איטליה. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-26 באוגוסט ל-10 בספטמבר. זו הייתה תחרות כדורסל החמישית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 192 ספורטאים מ-16 נבחרות גברים. המשחקים נערכו ב-Palazzetto dello Sport ובפאלאלוטומטיקה.
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב בפעם החמישית ברציפות.
נבחרת ישראל
נבחרת ישראל בכדורסל השתתפה בתחרות המוקדמת שנערכה בבולוניה בחודש אוגוסט 1960. בשלב המוקדם הנבחרת הפסידה לפולין 53-78 ויוון 43-65. בעקבות ניצחונות על שווייץ 66-43 ואוסטריה 64-49, הנבחרת עלתה לשלב השני. בשלב השני היא הפסידה להונגריה 78-86 וליוגוסלביה 61-62. בעקבות כך, היא לא הצליחה להעפיל לתחרות אולימפית. גם במשחק האחרון נגד קנדה הנבחרת הפסידה 59–60.
הפיגוע במועדון לה בל בברלין
הפיגוע במועדון לה בל הוא פיגוע שהתרחש ב-5 באפריל 1986 בברלין המערבית וכוון נגד מבלים במועדון הלילה לה בל (La Belle), בהם אנשי צבא אמריקאים ואזרחים גרמנים. הפיגוע בוצע על ידי חוליה בת ארבעה מפגעים בתמיכת לוב. בפיגוע נהרגו 3 אנשים בהם שני חיילים אמריקאים ואזרחית טורקית ו-229 איש נפצעו, מהם 79 אמריקאים. בתגובה לפיגוע הורה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן על מבצע קניון אל דוראדו, בו תקפו האמריקאים יעדים בלוב, בהם בשדות תעופה ובסיסים צבאיים.
השירותים החשאיים של ארצות הברית חשפו את מעורבותה של לוב מיד לאחר ביצועו, כשהצליחו ליירט ולפענח מברק שהועבר מטריפולי לשגרירות הלובית ובו ברכות על הצלחת הפיגוע. פענוח המברק התבצע אודות ליכולת פיצוח ההצפנה של מכונות חברת קריפטו AG שהייתה בשליטה חשאית של ה-CIA.
חשיפה פומבית של מעורבותה של לוב התרחשה לאחר איחוד גרמניה ובחינת ארכיון השטאזי המזרח גרמני, ובו נמצא כי השטאזי ידע על כוונת החוליה לבצע פיגוע במערב ברלין וכי מוסבאי עטר הוא סוכן חשאי לובי. החומרים העלו כי השטאזי עקב אחר שראדי ועטר בזמן הכנות הפיגוע, דוח על פעילות השגרירות הלובית שבוצע על ידי עלי חנעא, סוכן כפול של הלובים והשטאזי, שנע בין מזרח למערב ברלין וקבלות על תשלומים שהועברו לחנעא עבור הפיגוע. המעורבים בפיגוע נעצרו במהלך 1996 בברלין, לבנון, יוון ואיטליה.
לאחר ארבע שנים של משפט בגרמניה, הורשעו בנובמבר 2001 ארבעת המפגעים ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
המפגעים:
בית המשפט קבע כי הפיגוע תוכנן על ידי עובדי השירות החשאי הלובי ואנשי השגרירות הלובית בגרמניה המזרחית. במהלך המשפט הוצג מזכר שהודלף ובו מועמר קדאפי התוודה בפני מיכאל שטיינר, יועצו המדיני הבכיר של קאנצלר גרמניה גרהרד שרדר, כי לוב תכננה את הפיגוע במועדון וכן את פיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן. ממשלת גרמניה סירבה לאפשר לשטיינר להעיד בפני בית המשפט, וכך גם נמנעו האמריקאים מלשתף מידע מודיעיני באשר למעורבות לוב בתכנון הפיגוע.
שלוש שנים לאחר המשפט שילמה לוב פיצויים בסך 24 מיליון אירו לקורבנות הפיגוע הלא אמריקאים, פיצויים אותם כינתה "מחווה של רצון טוב". חודשיים לאחר תשלום הפיצויים נורמלו היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות וגרהרד שרדר ביקר את קדאפי בטריפולי. ב-2008 שילמה לוב 1.5 מיליארד דולר לקרן פיצויים לנפגעי הטרור בהם לקורבנות האמריקאים מהפיגוע בברלין.
בדצמבר 2020 הגישה ארצות הברית כתב אישום נגד אבו עגילה מוחמד מסעוד, איש סוכנות הביון הלובית, שהיה בונה מטעני חבלה בכיר עבור משטר קדאפי. על פי האישומים היה מסעוד מעורב בהכנת המטענים בפיגוע בברלין ובטיסה 103.
משבר המצרים הטורקיים
מטרת הסכסוך מצד הסובייטים הייתה למנוע את הנוכחות וההשפעה האמריקאית בים השחור ולהחליש את ממשלת טורקיה ולאלצה להיכנס לתחום ההשפעה הסובייטי. משבר המצרים, כמו גם מלחמת האזרחים ביוון היו הזרז ליצירת דוקטרינת טרומן, לפיה ארצות תתמוך במדינות ובעמים חופשיים הנלחמים נגד מיעוטים חמושים או בלחץ חיצוני. בשיא המשבר פנתה טורקיה לארצות הברית והצטרפה לנאט"ו.
חשיבות המצרים
הבוספורוס והדרדנלים שבטורקיה הם שני מצרים המחברים בין הים השחור והים התיכון, והם חשובים כנתיב מעבר לצי סוחר מנמלי הים השחור לכל העולם. משום כך חופשיות המעבר בהם חשובה לטורקיה וליתר המדינות ששכנו לחופי הים התיכון, באותה עת ברית המועצות, רומניה ובולגריה. לצד זאת, המצרים חשובים צבאית, שכן מי ששולט בהם יכול להשתמש בהם ככניסה או יציאה מהים השחור עבור ספינות מלחמה, תוך מניעת המעבר מצדדים אחרים.
דיפלומטיה
עד למחצית השנייה של שנות ה-30, ברית המועצות וטורקיה נהנו מיחסים טובים ומאחווה. לבקשתו של מוסטפא כמאל אטאטורק, ולדימיר לנין סיפק סיוע צבאי וכלכלי שהיה חיוני לתנועה הלאומית הטורקית כשנאבקה במלוכה העות'מאנית ובמדינות המערב; שני מיליון רובל אימפריאלי, 60 אלף רובים ו-100 תותחי ארטילריה נשלחו לטורקיה בקיץ 1920. עוד לפני שהוקמו ממשלות רשמיות, התנועות המהפכניות בשתי המדינות הכירו זו בזו והתחייבו לשתף פעולה בהתאם להסכם מוסקבה מ-1921. עוד הסכימו הצדדים לדחות את ההסדרה הסופית של הים השחור והמצרים לוועידה עתידית. ב-24 ביולי 1923 נחתם הסכם לוזאן שקבע את פירוז המצרים, ואילו הסובייטים לא היו מרוצים מההסכם. ב-1925 חתמו טורקיה וברית המועצות על הסכם ידידות שהוארך עד 1935.
ב-1934, הדיפלומטים הסובייטים דחקו בסתר בעמיתיהם הטורקיים להסכים להקים בסיסים סובייטיים במצרים, דרישה ששגריר בריטניה בטורקיה, פרסי לוריין, הצליח לסכל על ידי חיזוק יחסי בריטניה–טורקיה במהלך תקופת בין המלחמות. ב-1936 התכנסה בשווייץ ועידה בינלאומית בהשתתפות מספר מדינות ביניהן ברית המועצות וטורקיה ובסופה נחתמה אמנת מונטרה בדבר השליטה במצרים. האמנה קבעה חופש מעבר מוחלט של כלי שיט בימי שלום, והתירה לטורקיה להגביל את המעבר בעת מלחמה. המצרים חזרו לתשומת הלב עם העלייה בשאיפות ההתפשטות הטריטוריאליות של גרמניה ואיטליה ולצד החשש שבולגריה תשתלט על המצרים.
יוסיף סטלין ערער שוב ושוב על ההסכמות שאושרו במונטרה, וכבר ב-1939 ביקש להחליפה בהסדר אחר, והציע בין השאר שליטה טורקית–סובייטית על המעבר. עם החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עדכן שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב את מקבילו הגרמני כי ברצונה של ברית המועצות להקים בסיסים במצרים ולהשתלט עליהם.
זמן קצר אחרי הפלישה לפולין בספטמבר 1939, שר החוץ הטורקי, שוקרו סרגולו, ביקר במוסקבה ובמהלך הביקור הופעל עליו לחץ כבד מצד הקרמלין לאפשר בסיסים סובייטיים על חופי המצרים.
הסלמה
המתיחות בין טורקיה וברית המועצות הלכה והתגברה ככל שטורקיה אפשרה במהלך מלחמת העולם השנייה לכלי שיט שאינם מהים השחור, בהם של גרמניה ואיטליה, לעבור את המיצרים תוך שהם נושאים צוותים אזרחיים. אחרי שגרמניה נכנעה, הסובייטים חזרו לעסוק בסוגיית המעבר ב-1945–1946, ובשנים אלה הדיפלומטים הטורקים והאמריקאים עסקו רבות בנושא. ב-6 באפריל 1946, ביקור של אוניית המערכה האמריקאית מיזורי הכעיס את הסובייטים. לפי האמריקאים, האונייה הגיעה לאזור כדי למסור את כד הקבורה של השגריר הטורקי, טענה שברית המועצות סירבה לקבל כמקרית.
המסר הסובייטי לטורקיה
ב-7 באוגוסט 1946 ברית המועצות העבירה מסמך למשרד החוץ הטורקי, ובו נכתב כי האופן שבו טורקיה מנהלת את המצרים לא מייצג עוד את האינטרסים הביטחוניים של יתר מדינות הים השחור. המסמך ציין את המקרים בהם ספינות מלחמה איטלקיות וטורקיות עברו במצרים ללא הפרעה (טורקיה עצרה את מעבר הגרמנים רק אחרי שהכריזה על גרמניה מלחמה ב-23 בפברואר 1945). המסמך דרש לבחון מחדש את אמנת מונטרה ולנסח אמנה חדשה בוועידה בינלאומית, תוך שהוא טוען שהשיטה הקיימת אינה אמינה.
עמדת ארצות הברית
לאחר שהנושא הועלה לדיון בוועידת פוטסדאם, אמר הנשיא הארי טרומן שארצות הברית מתנגדת בתוקף לנפילת המצרים בידי ברית המועצות, שכן זה ייתן לה שער מרכזי לים התיכון ועלול להוביל להפיכת טורקיה למדינה קומוניסטית. במברק סודי ששלח תת–מזכיר המדינה האמריקאי, דין אצ'יסון, לדיפלומטים בפריז, הוסברה העמדה האמריקאית:
התמיכה המערבית בטורקיה ורגיעת הסכסוך
בקיץ ובסתיו 1946 הגבירה ברית המועצות את נוכחותה בים השחור, לאחר שכלי שיט סובייטים ביצעו תמרונים מול חופי טורקיה. בנוסף, מספר גדול של כוחות קרקע נשלחו לבלקן. תחת הלחץ הגובר מצד ברית המועצות, תוך מספר ימים טורקיה ביקשה סיוע אמריקאי. לאחר התייעצות בממשל, שלח הנשיא טרומן משלוח ימי לטורקיה.
ב-9 באוקטובר 1946, הממשלות של ארצות הברית ובריטניה אשררו את תמיכתן בטורקיה. ב-26 באוקטובר משכה ברית המועצות את בקשתה לכינוס פסגה חדשה בנושא השליטה במצרי טורקיה, וזמן קצר לאחר מכן הרחיקה את כוחותיה מהאזור. טורקיה נטשה את מדיניות הנייטרליות שלה וקיבלה סיוע כלכלי בסך 100 מיליון דולר מארצות הברית ובשנת 1947 קיבלה גם הגנה במסגרת דוקטרינת טרומן שנועדה למנוע את ההשפעה הסובייטית בטורקיה וביוון. שתי המדינות הצטרפו לנאט"ו ב-1952.
המשך הסכסוך
ממשלת טורקיה מינתה שגריר חדש במוסקבה, פאיק אקדור, בנובמבר 1946. נשיא טורקיה אינני הנחה אותו להתמקד אך ורק בפיתוח היחסים, ונאסר עליו במפורש לנהל שיחות הקשורות למצרים.
השגריר הסובייטי בטורקיה הוחלף על ידי הפוליטביורו ב-1948. מחליפו, אלכסנדר לברישב, הגיע עם מערכת הנחיות ממשרד החוץ הסובייטי אשר התגלתה כמסמך הסובייטי החשוב האחרון בנושא המצרים.
מחלוקות בגבול
ברית המועצות שאפה לפתוח מחדש את הדיון בגבול עם טורקיה בצורה שתסייע לארמניה ולגאורגיה הסובייטיות. סגן ראש הממשלה, לברנטי בריה, טען בפני סטלין כי רצועת אדמה מדרום–מערב לגאורגיה עד העיר הטורקית ג'ירסון נגנבה מהגאורגים על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1945 סירבה ברית המועצות להאריך את הסכם האי–תוקפנות משנת 1925, ומולוטוב התנה את חידושו במשא ומתן על השטח שבשליטת טורקיה.
אחרי סיום הסכסוך
אחרי מותו של סטלין ב-1953, הרצון של ברית המועצות לשנות את שיטת המעבר במצרים פחת. ב-30 במאי 1953 ביטל מולוטוב את הדרישות הסובייטיות בנוגע לבוספורוס ולדרדנלים לצד התביעות הטריטוריאליות של ברית המועצות לגבי צפון–מזרח טורקיה.
אחרי שטורקיה הצטרפה ב-1952 לנאט"ו, נכזבו התקוות הטורקיות להפשרה משמעותית ביחסים . אמנת מונטרה שנחתמה ב-1936, למרות שינויים קלים, עדיין קיימת בימינו בין טורקיה ויורשותיה של ברית המועצות.
קלוד קונדר
קלוד רנייה קונדר (באנגלית:  Claude Reignier Conder; 29 בדצמבר 1848, צ'לטנהאם - 16 בפברואר 1910, צ'לטנהאם) היה חייל בריטי, חוקר ארצות, וחובב ארכאולוגיה. שימש כמנהל המשלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל שסקרה בשנות ה-70 של המאה ה-19 את ארץ ישראל והוציאה לאור את מפת הקרן לחקר ארץ ישראל.
קורות חיים
קונדר נולד בעיר צ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר שבאנגליה, סב סבו היה הפסל הצרפתי בן המאה ה-18, לואי-פרנסואה רוביליאק (Louis-François Roubiliac). קונדר למד בקולג' אוניברסיטת לונדון ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'. בשנת 1870 קיבל דרגת קצונה לוטננט בחיל ההנדסה המלכותי (Corps of Royal Engineers). בחודש יוני 1872 מונה להיות ראש משלחת הסקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל שסקרה את ארץ ישראל ממערב לירדן במטרה לאסוף נתונים וליצור מפה מדעית של הארץ. קונדר הגיע לארץ ישראל ב-8 ביולי 1872 והחליף את קפטן ר. אי סטיוארט (R.E. Stewart) שעמד בתחילה בראש המשלחת ופרש לאחר שחלה במלריה. קונדר עמד בראש המשלחת ברציפות עד חודש ספטמבר 1875, למעט ארבעה חודשים בשנת 1874 שבהם נסע לאנגליה להחלים בעקבות הרעה במצב בריאותו בעקבות הסקר באזור עמק הירדן. בשנה זו הצטרף אליו לוטננט הוריישו קיצ'נר שהיה חברו מתקופת לימודיו. ביולי 1875 ביום הגעת המשלחת לצפת לביצוע הסקר, הותקפה המשלחת על ידי תושביה הערבים, כל אנשי המשלחת נפגעו בהתקפה שכללה יידוי אבנים וירי רובים. בעקבות ההתקפה פסקה עבודת הסקר למשך שנה, והיא חודשה בשנת 1877 על ידי קיצ'נר. עד לפציעתו של קונדר הספיקה המשלחת לסקור שטח של 4,700 מייל מרובעים, יתרת 1,300 מייל מרובעים שנסקרו, נעשו תחת ניהולו של קיצ'נר. ב-1 באוקטובר 1875 נסע לאנגליה והעביר את החומר שנאסף עד מועד פציעתו.
קונדר הושאל לקרן לחקר ארץ ישראל וחזר לעבוד בארץ ישראל. הוא עבד במסגרתה עד שנת 1878. בעת שהותו בארץ הציע, לאחר מחקרים מעמיקים, להקים מסילה שתחבר את חיפה עם הסהר הפורה. על תוכניותיו התבססו לאחר מכן כל העוסקים בהקמת מסילת רכבת העמק.
בשנת 1881 יצא שוב מטעם הקרן למשלחת סקר שתחילתה היה באזור קֶדֶש בסוריה והמשכה בעבר הירדן. בין היתר בוצע סקר של חורבת חשק. בגלל מתיחות ביחסים בין בריטניה והשלטון העות'מאני, האישור להמשך הסקר ניטל מהם, המשלחת הספיקה לסקור שטח של כאלף קמ"ר. במסגרת הסקר התגלו ונחקרו לראשונה דולמנים ומבנים מגליתיים פרהיסטוריים.
בשנת 1883 היה קונדר חלק מצוות המומחים הבריטי שהתכנס לקבוע האם ספר דברים שהציע מוזס וילהלם שפירא למוזיאון הבריטי הוא אותנטי או מזויף. ב-18 באוגוסט פרסם בעיתון הטיימס מכתב שבו הביע ספקות מתוך הכרותו את ארץ ישראל, לגבי סיכויי ההשתמרות של יריעות עור בתנאי האקלים בארץ.
שליטתו הרבה של קונדר בשפה הערבית אפשרה לו להשקיע גם מאמצים בלימוד שפות עתיקות שרווחו באזור ביניהן השפות החתית והאלטאית. קונדר פרסם את מחקריו בספרים.
בשנת 1882, אחרי הסקר בעבר הירדן, נשלח קונדר למצרים להשתתף במערכה כנגד מרד עוראבי תחת פיקודו של גרנט ג'וזף וולסלי. הוא נלחם בקרבות באזור קסאסין (Kassassin) ותל אל-כביר (Tall al Kabir).
בין השנים 1887–1894 עבד עבור שירות המדידות הבריטי (Ordnance Survey) בסקר באזור פלימות'. משנת 1894 עד שנת 1904 הוא הוצב במערב אירלנד ופרש בשנה זו מהצבא בדרגת קולונל, לאחר פרישתו מהצבא חזר לעיר הולדתו. קונדר, שהיה חבר בהנהלת הקרן לחקר ארץ ישראל עד יום מותו, נפטר לאחר שבץ בשנת 1910 בגיל 61.
ההתקפה בצפת
המשלחת הגיעה לצפת ביום 10 ביולי 1875. המשלחת כללה 5 אנשים אירופאים ו-10 אנשים מקומיים שהיו כח עזר במשלחת וליוו אותה מתחילתה. הם הקימו את המאהל בצפון העיר בסמוך לשכונה המוסלמית. מיד עם הגעתם שלח קונדר את מכתב ההמלצה שלו למושל העיר וביקש ממנו 3–4 חיילים כדי שיישמרו על המחנה.
עובדי המחנה עסקו בהקמתו וקונדר נח באוהלו, כשלפתע שמע קולות כועסים, הוא יצא החוצה וראה שייח' זורק אבנים על אחד מאנשי הצוות, קונדר שניגש לבדוק מה הבעיה הותקף על ידי השייח' פיזית, בתגובה קונדר הפילו ארצה, השייח' קם וחזר להתקיף, הפעם עם סכין. בינתיים התאסף המון רב, על פי קונדר גודלו היה כ-300 אנשים, שהחל לזרוק אבנים לעבר אנשי המשלחת, אנשי המשלחת נסוגו לכיוון המאהל, לקחו את כלי נשקם, אבל נמנעו מירי כדי למנוע התדרדרות במצב. ההמון שהתאסף, המשיך לזרוק אבנים תוך קריאות כנגד נוכחות הנוצרים בארץ, אללה! אללה! ודין מוחמד. נורו גם 3 יריות אבל איש מהמשלחת לא נפגע מהם. לאחר חצי שעה הגיע סיוע של חיילים ששלח מושל העיר, בעקבות כך כל ההמון ברח. כל אנשי המשלחת נפגעו בהתקפה, קונדר עצמו נפגע בראשו עד זוב דם, בצווארו וברגליו. המשלחת נשארה ללון בלילה במקום, למחרת הם עזבו למג'ד אל-כרום וביום שלאחריו הגיעו לעכו. הם הגישו תלונה לפאשה ושלחו טלגרף לקונסטנטינופול. ב-13 ביולי התמוטט קונדר וחלה מאוד, וקיצ'נר התמוטט אחריו. לאחר החלמתו נשאר בארץ כדי לטפל בהבאת האשמים לדין, הוא שהה בחיפה במלון גרמני. לאחר מאמצים רבים, הובאו השייח' ואנשיו למשפט, והם נמצאו אשמים. לאחר פסק הדין ב-1 באוקטובר 1875, עזב את הארץ.
הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן
הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן התרחשה במהלך מלחמת העולם השנייה עת פלשו כוחות צבא בריטניה וכוחות הצבא האדום של ברית המועצות לשטחה של איראן על מנת למנוע התייצבותה במלחמה לצד מדינות הציר.
רקע
בשנת 1941 משל באיראן השאה רזא שאה פהלווי. השאה, שקיבל את השלטון לידיו בשנת 1923, היה ידוע בחיבתו לפאשיזם, ובאהדתו להיטלר. היטלר הביע עניין באיראנים, הן בשל סברתו כי להם ולגרמנים מוצא גזעי משותף, והן בשל רצונו להחליש את ההשפעה הבריטית במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאה לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל-כילאני בבגדאד. היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
לאחר הצטרפות ברית המועצות למלחמה, הפכה עמדתה של איראן לקריטית. איראן יכלה לשמש כנתיב למעבר אספקה מערבית דרושה ביותר בעת המלחמה בחזית המזרח, וזאת כאשר האספקה, לה הייתה זקוקה ברית המועצות כאוויר לנשימה, הגיעה במסלול ארוך ומסוכן דרך ארכנגלסק ומורמנסק, או דרך ארצות הברית לולדיבוסטוק. מסלולים אלו היו מוגבלים בהיקף האספקה שניתן היה להעביר דרכם, והמסלול הארקטי עבר בשטח שהיה נתון לאיום ימי גרמני. עמדתה של איראן שהיוותה דרך מעבר נוספת אל ברית המועצות, ומסלול יבשתי דרוש ביותר להובלת אספקה, קיבלה חשיבות רבה.
דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו אך להפגנות פרו גרמניות, ולסירוב השאה לנקוט פעולה כלשהי.
הפלישה
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן, במבצע שכונה "מבצע עידוד" (Operation Countenance). הכוחות פיזרו מנשרים בהם קראו לחיילים האיראנים שלא להילחם, וכי לארצם לא נשקפת כל סכנה. במנשרים הוסבר כי ארצם אינה "נכבשת", אלא "משוחררת" מידי הכוחות הפרו-נאציים. למרות זאת, התחושה בקרב האיראנים הייתה קשה וזה הביא לגידול בתנועות הלאומיות. אדיב בורומאנד החל בפעילות פוליטית בעקבות הפלישה ופרסם מספר שירים בנושא.
השאה סירב לעצת מפקדי הצבא להרוס את רשת הכבישים המהירים שנבנתה ברחבי הממלכה בקושי רב. הדבר סייע רבות לניצחון מהיר וקל יחסית של כוחות בעלות הברית.
עם תחילת הפלישה, שלח השאה מברק דחוף לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט בבקשה למנוע את הפלישה, בהתבסס על האמנה האטלנטית. רוזוולט לא יכל לסייע בנושא, כי ארצות הברית באותה עת שמרה על מדיניות נייטרלית. עם זאת, ציין רוזוולט כי לדעתו יש לשמר את עצמאותה של איראן.
מחוז ח'וזסתאן
אחת הערים החשובות ביותר לכוחות הפולשים הייתה אבאדאן, בשל מפעלי זיקוק הנפט החשובים שבה. אלפי חיילים בריטים נשלחו אל העיר, שנכבשה רק לאחר קרבות פנים אל פנים.
ב-27 באוגוסט הגיעו הכוחות הבריטיים וההודיים על העיר אהוואז, בירת מחוז ח'וזסתאן. כוחות צבא איראניים כבר הקיפו את העיר, וקרבות עזים התחוללו סביבה. ב-29 באוגוסט הגיעו הצדדים להפסקת אש, שבסיומה נכנעה העיר לכוחות הפולשים.
מרכז איראן
לאחר ניצחון הכוחות הבריטיים, הדרך לכרמאנשאה, ובהמשך לטהראן נפתחה. המשך הפלישה חלף כמעט ללא התנגדות, למעט מספר עצים שהופלו כדי לחסום את הדרך ואף פיצוץ קטעים ספורים מהכביש, דבר שעיכב את הכוחות במספר שעות. העיר כרמאנשאה עצמה נכבשה ב-1 בספטמבר.
צפון-מערב איראן
באותו יום שייטת הים הכספי הביאה כוחות צבא למחוז גילאן, וכוחות הצבא האיראני התרכזו בעיר ראשת. על העיר התחוללו קרבות עזים, ולמרות עליונותם הטכנולוגית והמספרית, לא הצליחו הכוחות הסובייטיים לכבוש את העיר במשך כל היום. למחרת, החלו הפצצות עזות מן האוויר וכניסת כוחות מן הקרקע שעלו לאיראנים בכ-200 אזרחים הרוגים, וב-28 באוגוסט נכבשה העיר. קבוצת לוחמים סירבה להיכנע ונסוגה לעיר ראמסאר, שם המשיכה להילחם בכוחות הפולשים. אולם, למחרת הכריזה ממשלת איראן על הפסקת אש, מה שהביא לסיום הלחימה.
ב-27 באוגוסט נכבשה אורמיה, והכוחות הסובייטים החלו להיכנס לפנים המדינה.
מרכז איראן
העיר המדאן נתפסה בידי הכוחות הסובייטים ב-30 באוגוסט. במהלך כיבוש נהרג פעוט בעקבות הפגזה והתקוממות לא מאורגנת דוכאה. הכוחות נעצרו בעקבות התחלת משא ומתן עם הממשלה האיראנית.
צפון-מזרח איראן
כוחות סובייטים פלשו מטורקמניסטן ב-25 באוגוסט, בדרכם למשהד, העיר השנייה בגודלה באיראן. חיל האוויר הסובייטי הפציץ את שדה התעופה בעיר, וקרבות עזים התחוללו במקום. ב-28 באוגוסט נכבשה העיר.
תוצאות הכיבוש
ב-28 באוגוסט הורה השאה על החלפת ראש הממשלה המכהן עלי מנסור במוחמד עלי פורחי ועל פתיחת משא-ומתן עם הכוחות הפולשים. פורחי שהתנגד לשאה (בנו הוצא להורג על-ידו שנה קודם לכן), הביע בשיחות את רצונו בהפלת שלטון השאה. ב-16 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטים לטהראן ותושבים רבים (בעיקר העשירים) נמלטו מהעיר. הכוחות הפולשים דרשו את הסגרת כל האזרחים הגרמניים, האיטלקיים, ההונגריים והרומניים. משמעות הסגרה זו הייתה כליאתם של האזרחים הזרים ואף (במקרה של הכוחות הסובייטיים) מוות. אך רוב האזרחים הזרים נמלטו מהמדינה דרך הגבול הטורקי.
השאה חויב לוותר על כיסאו ב-17 בספטמבר ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג. בנו של השאה מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאה במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה. הכוחות הזרים נסגו רשמית מטהראן ב-17 באוקטובר, אולם למעשה איראן נשארה מחולקת בין בריטניה וברית המועצות עד לסיומה של המלחמה.
נסיגת הכוחות הזרים
הכוחות הזרים שהו בשטחה של איראן עד 1946 ולאחר מכן עזבו את איראן.
חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה
חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה הייתה פיגוע מיקוח באמצעות חטיפת מטוס שהתרחש ב-13 באוקטובר 1977.
מטוס נוסעים של חברת התעופה לופטהאנזה מסוג בואינג 737-230 נחטף בידי ארבעה חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין (שכינו את עצמם "קומנדו הקדושה חלימה"). המטוס המריא מפלמה דה מיורקה והיה בדרכו לפרנקפורט לפני שנחטף. רוב הנוסעים במטוס היו תיירים גרמנים. ביחד עם צוות המטוס, היה מספר החטופים 91 בני אדם.
נתיב המטוס הוסט לרומא, משם לקפריסין, למפרץ הפרסי, אחר כך לעדן שבתימן ולבסוף - לאחר ארבעה ימי טיסה ונחיתות ביניים - הונחת המטוס בשליטת החוטפים ביום 18 באוקטובר, בנמל התעופה במוגדישו, שבסומליה. כבר בהיותם בנמל התעופה בעדן רצח מנהיג החוטפים את קברניט המטוס, ואת המטוס הטיס במקומו בהמשך טייס המשנה בלבד. החל משלב זה שיחות עם החוטפים נערכו בעזרת הדיילת גבריאלה דילמן. הטרוריסטים הפלסטיניים דרשו כי הממשלה הגרמנית תטיס את מנהיג כנופיית באדר מיינהוף הגרמנית ואת שאר חברי הארגון הכלואים בגרמניה למוגדישו או שהם יפוצצו את המטוס.
על הפרשה הופקו שני סרטים קולנועיים, הראשון ב-1997 והשני ב-2008.
גראנד ג'נקשן
גראנד ג'נקשן (באנגלית: Grand Junction) היא בירת מחוז מסה במדינת קולורדו בארצות הברית. העיר נמצאת על גדות נהר קולורדו, במקום בו נשפך אליו נהר גניסון, במרחק של כ-400 קילומטרים מערבית לדנוור, בירת קולורדו. בעיר מתגוררים 58,566 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בחלקה המערבי של קולורדו. במטרופולין של העיר מתגוררים 146,723 תושבים (נכון ל-2010).. העיר נחשבת כאחד האתרים הפופולריים והמוערכים לטיולי שטח ורכיבת אופניים בזכות המסלולים המיוחדים והיפים שבה.
היסטוריה
האזור היה מיושב על ידי ילידים במשך מאות שנים לפני הקמת העיר. בערך בזמן ההקמה הקבוצה הגדולה ביותר באזור הייתה של בני שבט היוט (Ute).
במהלך המאה ה-19 עברו באזור סוחרים וציידים רבים בדרכם מערבה לאזור קליפורניה, אך לא הוקמה בו התיישבות.
בעשורים האחרונים של המאה החל גירוש של בני היוט על ידי הממשל. בעקבות כך ב-1881 האזור נפתח להתיישבות באופן רשמי. ג'ורג' קרופורד, פוליטיקאי שבא מאזור קנזס, זיהה את הפוטנציאל בהקמת עיר באזור וב-22 ביולי 1882 הוקמה גראנד ג'נקשן. משמעות השם היא "הצטלבות גראנד", ומקור שלו הוא בנהר קולורדו, שנודע אז באזור בשם גראנד, ובעובדה שהעיר נמצאת באזור בו נהר גניסון נשפך אליו ונוצרת הצטלבות נהרות.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בחלקה המערבי של קולורדו, קרוב לגבול עם יוטה ועל שפת נהר קולורדו. האזור מאופיין בנוף מדברי עם טמפרטורות נמוכות בחורף של קצת מתחת לאפס ולחום גבוה בקיץ.
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת קולורדו מסה.
תחבורה
העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 70, המקשר בין מדינת יוטה ובין העיר בולטימור במרילנד.
אמטרק, מערכת הרכבות הלאומית, מספקת שירות לתחנת הרכבת הגדולה של גראנד ג'נקשן, המפעילה נסיעה יומיומית בין שיקגו לאמריוויל שבקליפורניה דרך מפרץ סן פרנסיסקו.
דור הולך ודור בא
מקורות הספר
בספר, שהופיע בשנת תר"ע, כשנתיים לאחר מותו של גולדפדן, כונסו שני מאמרים שנכתבו בתקופות שונות ופורסמו בבמות שונות. החלק הראשון נקרא "דור הולך" והכותרת ביידיש היא אונדזער מכה (המכה שלנו). חלק זה נכתב בתקופה בא גר גולדפדן בפריז בראשית המאה ה-20 והושלם בשנת 1902. כתריאל צבי שרהזון, המוציא לאור של העיתון היידי הניו יורקי הגדול הידישעס טאגעבלאט, נענה לבקשתו של גולדפדן לפרסם את החיבור בעיתונו והחיבור החל להופיע בהמשכים על דפי הטאגעבלאט החל מ-8 בנובמבר 1904 ועד 2 בדצמבר אותה שנה. את חלקו השני של החיבור שנקרא "דור בא" החל גולדפדן לכתוב בפריז וסיימו כפי הנראה רק לאחר שובו לארצות הברית בשנת 1904.  חלק זה פורסם לראשונה בעיתון "מיניקעס יום טוב בלעטר" באותה שנה. חלקו הראשון של הספר יועד לכלל הציבור היהודי בעוד חלקו השני פונה בעיקר  ליהדות  ארצות הברית.
דור הולך
מאמר זה הופיע  תחת הכותרת:  "אונדזער רפואה" (רפואתנו) ותת הכותרת בתרגום לעברית הייתה: בחלק זה סוקר גולדפדן תהליכים ושינויים שעברו על החברה היהודית במזרח אירופה    בתקופת ההשכלה והביאו להתדרדרותה הרוחנית והמוסרית, גרמו לניכור ולהתבוללות והעמידוה על סף אובדן וכליה.
דור בא
חלקו השני של הספר, "דור בא", מוגדר כחיבור פדגוגי. חלק זה מחולק לשני חלקי משנה. החלק הראשון, "די רפואה" (הרפואה),  עוסק במצב הירוד של החינוך והמוסר בכלל בערים תעשייתיות ומציע פתרונות חינוכיים אפשריים. החלק השני נקרא "אונדזר רפואה בפרט פאר יידן" (רפואתנו במיוחד ליהודים). בחלק זה מציע גולדפדן פתרונות חינוכיים ליהודי ארצות הברית הסובלים מניכור לדת וללאומיות היהודית, כפי שתיאר בחלקו הראשון של החיבור.
בעוד בחלקו הראשון של החיבור ניכרת אהדת גולדפדן לתנועה הציונית, חלקו השני, המופנה ליהודי ארצות הברית, כתוב בסגנון "אחד-העמי" הקורא קודם לפדיון הרוח ואינו עוסק כמעט בגאולת הארץ. דווקא הקניית חינוך יהודי דתי, לאומי ומוסרי יסייעו, לדעת גולדפדן, ליהודי אמריקה להיות אזרחים אמריקאים נאמנים ומועילים.
הוהנצולרן-הייגרלוך
הוהנצולרן-הייגרלוך (Hohenzollern-Haigerloch) הייתה ענף בשושלת הוהנצולרן. נסיכי השושלת שלטו בנסיכות קטנה בדרום מערב גרמניה עד לשנת 1849, בה סופחה הנסיכות לפרוסיה.
היסטוריה
בשנת 1576 מת קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן, ונחלתו חולקה בין שלושת בניו; אייטל פרידריך הרביעי, רוזן הוהנצולרן ירש את הוהנצולרן-הכינגן, קרל השני, רוזן הוהנצולרן-זיגמרינגן ירש את הוהנצולרן-זיגמרינגן, וכריסטוף, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך ירש את הוהנצולרן-הייגרלוך. בשנת 1634 מת קרל, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך ללא ילדים, ונחלתו עברה להוהנצולרן-זיגמרינגן.
בשנת 1681 הוקמה הוהנצולרן-הייגרלוך מחדש על ידי פרנץ אנטון, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך - בנו של מיינהרד הראשון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, והיא התקיימה שוב עד למותו של פרנץ כריסטוף אנטון, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך בשנת 1767.
היקשרות
היקשרות או חיבור אנושי הוא תהליך בו מתפתח קשר של קרבה ביחסים בין-אישיים. קשר זה מתרחש לרוב בין בני משפחה או חברים, אך יכול להתפתח גם בקרב קבוצות, כגון קבוצת ספורט, ובכל מצב בו אנשים שוהים זה עם זה זמן מסוים ביחד. היקשרות היא תהליך הדדי ואינטראקטיבי, בשונה מתהליך של היווצרות חיבה כלפי אדם אחר.
היקשרות מתייחסת לרוב לתהליך של התפתחות קשר קרוב בין בני זוג, חברים קרובים, או הורים וילדיהם. קשר זה מאופיין ברגשות כמו חיבה ויכולת לסמוך על זה על זה.
יש המתייחסים לשני סוגים של היקשרות, גברית ונשית: היקשרות גברית מתוארת כיצירת מערכות יחסים בין גברים דרך פעילויות משותפות, שלרוב לא כוללות נשים; והיקשרות נשית מתוארת כהיווצרות של יחסים אישיים קרובים בין נשים.
היסטוריה
ההתייחסות למונח היקשרות החלה כבר במאה ה-4 לפנה"ס, כאשר הפילוסוף היווני אפלטון טען ב"סימפוזיון" כי האהבה מכוונת את ההיקשרות של החברה האנושית.
בשנות ה-1660 כתב הפילוסוף שפינוזה את ספרו "אתיקה של ההיקשרות האנושית או עוצמת הרגשות", בו טען כי המונח היקשרות מתייחס לחולשתו של האדם בפיקוח ובבדיקת רגשותיו.
היקשרות בין בני זוג
בהקשר ל"היקשרות זוגית" או "חיבור זוגי", המונח תואר לראשונה ב-1940, בהתייחס למערכת היחסים המונוגמית של ציפורים. ב-1979 הציגה הפסיכולוגית דורותי דנוב תאוריה המנסה לסווג שלושה סוגי היקשרות בין בני זוג: קשר אהבה בו שני בני הזוג חשים היקשרות זה לזה; קשר בו אחד מבני הזוג חווה כלפי השני תחושות מעורבות של תשוקה לצד מחשבות פולשניות, פחד מדחייה ותקווה; וקשר בו שני בני הזוג חווים תחושות מעורבות אלו.
היקשרות בין הורים לילדיהם
בהקשר ליחסי הורה-ילד, התפרסם לראשונה המונח ב-1958, על ידי הפסיכולוג הבריטי ג'ון בולבי; הוא פיתח את נושא יצירת הקשר בין אם לילד לכדי תאוריה מקיפה בשם תאוריית ההתקשרות, שמקובלת עד היום. הוא תיאר את ההיקשרות כקשר רגשי המבוסס על נטייה אוניברסלית על בני אדם להתחבר ולחפש קרבה לאדם אחר, כדי להרגיש בטוח כאשר אדם זה נוכח. בולבי ותלמידיו טענו כי קיימים מספר סוגי התקשרות בטוחה ולא-בטוחה של ילד להוריו. תאוריית ההתקשרות נחקרה לאורך השנים בניסויים ותצפיות רבים על בעלי חיים ובני אדם.
היקשרות לבעלי חיים
גם ההיקשרות בין אדם לבעל חיים נחקרה לאורך השנים. היקשרות זו יכולה להתרחש כלפי חיות בית או חיות פרא, חיות מחמד או ציפורים מחוץ לחלון. ראשית העיסוק המחקרי בכך היה בסוף המאה ה-18, כאשר הקווייקרים הקימו בית מחסה לטיפול בנפגעי נפש ביורק, אנגליה, בו אפשרו למטופלים לטפל בבעלי חיים, דבר שתרם לשיקומם. ב-1870 טיפל מנתח צרפתי בפריז בחולים עם הפרעות נוירולוגיות באמצעות רכיבה על סוסים, דבר שהביא לשיפור שיווי המשקל שלהם ולהפחתה בסיכוייהם ללקות בדיכאון.
במהלך 1820–1870 החלו משפחות מהמעמד הבינוני באמריקה לאפשר לילדיהם לגדל חיית מחמד. הנחת היסוד לנושא זה בחברה בתקופה זו נחשבת מוטה מגדרית: אנשים האמינו כי בנים הם בעלי נטייה מולדת לאלימות, והם יכולים לפתח אמפתיה וחמלה רק באמצעות גידול בעלי חיים והיקשרות אליהם, הנחה שיש שהאמינו בה אפילו בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, זמן רב לאחר שהעמדה כלפי גידול בעלי חיים הפכה לנייטרלית יותר מבחינת המגדר.
ב-1980, צוות של מדענים באוניברסיטת פנסילבניה מצאו כי הקשר אדם-בעל חיים תורם להפחתת תסמינים פיזיולוגיים של דחק, כגון לחץ דם גבוה, דופק מואץ, עלייה בקצב הנשימה, חרדה ומתח נפשי. מחקרים מאוחרים יותר מצאו לכך הסבר כאשר גילו עלייה ברמות האוקסיטוצין אצל בני אדם המגדלים בעל חיים (אוקסיטוצין משפיע על הפחתת מתח, קצב לב ופחד).
נוירוביולוגיה
במחקרים נוירוביולוגים נמצא בקרב מגוון רחב של מינים, כי ההורמונים אוקסיטוצין ו-וזופרסין מעורבים בתהליך ההיקשרות, ובצורות אחרות של התנהגות פרו-חברתית והתנהגות רבייה. נמצא כי ההורמונים תורמים להיקשרות זוגית ולהתנהגות אימהית במחקרים על חיות מעבדה. בקרב בני אדם נמדדו רמות גבוהות של אוקסיטוצין ווזופרסין ששוחררו במהלך לידה והנקה, אירועים הקשורים להיקשרות אימהית. במוח מקושרת ההיקשרות עם פעילות מוגברת במערכת הלימבית (המעורבת בהתנהגויות הקשורות ללמידה, זיכרון ורגשות), ובהיפותלמוס (המקושר להתנהגויות רבייה ותגובות ללחץ). בהיפותלמוס נמצא צביר עצבים בשם מרכז פאראוונטריקולרי, המפריש הורמני אוקסיטוצין ו-וזופרסין.
סרגיי מברודי
ביוגרפיה
סרגיי מברודי נולד במוסקבה. אביו היה אוקראיני עם שורשים יווניים. הוא נולד עם בעיית לב חמורה והייתה הערכה שלא ישרוד מעבר לגיל 18. במהלך לימודיו בבית הספר התבלט בידע בפיזיקה ובמתמטיקה. לאחר סיום בית הספר למד מברודי הנדסה והוסמך כמהנדס אלקטרוניקה. בשנת 1983 הוא נעצר בפעם הראשונה באשמת פעילות עסקית שהייתה אסורה בברית המועצות.
תרמית פירמידה MMM
במהלך שנת 1997 חודשו החקירות נגד מברודי. ב-2 בספטמבר הודיעה חברת MMM על פשיטת רגל. בדצמבר 1997 הוכרז מברודי כפושע נמלט ומשטרת רוסיה פנתה לאינטרפול כדי לאתרו.
בהיותו במחתרת הקים מברודי תרמית פירמידה נוספת. החברה הייתה רשומה מחוץ לגבולות רוסיה. על בסיס תלונות בנושא נפתחה חקירה בארצות הברית ורישיון החברה נפסל. לפי הערכות, בתרמית זו נפגעו כ-275 אלף אזרחים.
ב-31 בינואר 2003 נעצר מברודי במוסקבה עם דרכון מזויף. הוא הואשם באחזקת דרכון מזויף ואי-תשלום מיסים. ב-2 בדצמבר 2003 הוא נשפט בפרשת הדרכון המזויף וקיבל עונש מאסר של שנה וחודש. ב-27 בינואר 2004 סגרה ועדת החקירות של רוסיה את תיק העלמת המס. ב-3 בפברואר 2004 הואשם סרגיי מברודי בארגון תרמית פיננסית. החקירה בנושא הסתיימה ב-31 בינואר 2006 והחלו דיוני בית משפט. ב-28 באפריל 2007 נגזר עליו ארבע וחצי שנות מאסר. תקופת המאסר הסתיימה ב-22 במאי 2011 ומברודי שוחרר.
לאחר שחרורו
כשנה לאחר השחרור מברודי פרסם ספר על חייו. במהלך מסיבת עיתונאים להצגת הספר, ההוצאה לפועל הגישה למברודי סיכום דרישות של בעלי המניות לשעבר שדרשו ממנו 300 מיליון רובל.
ב-10 בינואר 2011 הכריז מברודי על הקמת חברה חדשה "MMM-2011" כאשר הוא הודיע רשמית שמדובר בתרמית פירמידה. למרות זאת מניות החברה היו מבוקשות לאור הבטחת מברודי שהרווחים יהיו 20-30% בחודש. ביוני 2012 הוא הודיע על סגירת החברה ופתיחת "MMM-2012". "MMM-2012" הוכרזה כרשת חברתית.
ב-14 במרץ 2012 נעצר סרגיי מברודי באשמת אי-תשלום קנס בגובה 1,000 רובל. בהתאם להודעת עורך דינו קיימים עוד 300 צווי מעצר מסוג זה אשר העונש המצטבר בגינם מגיע ל-12 שנות מאסר (15 יממות עבור כול דו"ח).
באוגוסט 2012 הודיע מברודי על כוונתו להקים באוקראינה מפלגה שתתמודד בבחירות לפרלמנט המקומי.
במהלך שנים 2015–2017 הפעיל מברודי תרמית פירמידה בכמה מדינות אפריקה.
ב-25 במרץ חש מברודי כאבים בליבו, והוחש לבית החולים, למחרת ב-26 במרץ מברודי נפטר בבית החולים.
SXDF-NB1006-2
SXDF-NB1006-2 היא גלקסיה רחוקה שממוקמת בקבוצת הכוכבים לוויתן, עם הסחה לאדום של z=7.213 השקולה להתרחקות במהירות של כ-290,000 ק"מ לשנייה.
הגלקסיה נמצאת במרחק של 12.91 מיליארד שנות אור מכדור הארץ. הגלקסיה התגלה על ידי טלסקופ "סוברו". הגלקסיה הוכרזה ביוני 2012 כגלקסיה הכי רחוקה, כאשר לפני כן הגלקסיה הכי רחוקה שהתגלתה הייתה GN-108036, שאף היא התגלתה גם על ידי טלסקופ סוברו.
פולק-פופ
פולק-פופ (באנגלית: Folk-pop) היא סוגה מוזיקלית שעשויה להכיל בתוכה שירי פולק עכשוויים עם עיבודי פופ. כמו כן, היא עשויה להכיל בתוכה שירי פופ עם עיבודי פולק "אינטימיים" המוקלטים בצורה אקוסטית. הפולק-פופ התפתח במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. אמנים מאזורים רבים ברחבי העולם מקליטים מוזיקה מסוגת הפולק-פופ.
ארצות הברית
בארצות הברית, אמנים רבים כמו סיימון וגרפונקל, סילס אנד קרופטס, דון מקליין, ג'ים קרוצ'י, לובו ו-England Dan & John Ford Coley הקליטו שירי פולק-פופ. בהמשך השנים, אמנים כמו אד שירן ("Castle on the Hill") וטיילור סוויפט (Evermore) הקליטו שירים מסוגת הפולק-פופ.
אזור הבלקן
באזור הבלקן בדרום-מזרח אירופה, פולק-פופ הוא מונח המתאר מוזיקת פופ בלקנית, המשלבת בתוכה מוזיקת פופ, פולק ואתנית. פולק-פופ היא הסוגה המוזיקלית המודרנית המקבילה למוזיקת העם הבלקנית, שבה המקצבים הדומיננטיים מושפעים מהמוזיקה המזרחית, ובמיוחד מהמוזיקה הערבית וממוזיקה עממית רומנית. כמו כן, ניתן להגדיר חלק ניכר ממוזיקה זו כשילוב של מוזיקה עממית בלקנית מסורתית ודאנס-פופ.
סוגת הפולק-פופ הבלקנית כוללת:
קתי ברבריאן
קתי ברבריאן (באנגלית: Cathy Berberian; 4 ביולי 1925 - 6 במרץ 1983) הייתה זמרת סופרן ומלחינה אמריקאית. היא ביצעה בפרשנות משלה מוזיקה עכשווית משל מלחינים שונים, בהם לוצ'אנו בריו, ברונו מאדרנה, ג'ון קייג', אנרי פוסר, סילוואנו בוסוטי, דריוס מיו, רומן האובנשטוק-רמתי ואיגור סטרווינסקי. כמו כן העניקה פרשנות משלה ליצירות מאת קלאודיו מונטוורדי, הייטור וילה-לובוס, קורט וייל, פיליפ צו אולינבורג, הביטלס, שירי עם מארמניה, ושרה יצירות פרי עטה היא. היצירה המוכרת ביותר שלה היא "סטריפסודי" (1966), שבה היא מנצלת את הטכניקה הקולית שלה בשימוש באונומטופיאה של צלילי קומיקס.
חייה
קתי ברבריאן נולדה באטלבורו שבמסצ'וסטס להורים ארמנים. בשנת 1937, בהיותה בת 12, עקרה המשפחה לניו יורק, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות במנהטן. מגיל צעיר גילתה עניין במוזיקה העממית ובמחולות העם של ארמניה, כמו גם באופרה. עוד בהיותה תלמידת תיכון ניהלה את "הלהקה העממית הארמנית" של ניו יורק והופיעה עמה כסולנית. זמן מה למדה לתואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, אך עזבה אותה ונרשמה ללימודי ערב בתיאטרון ומוזיקה באוניברסיטת קולומביה; בשעות היום עבדה למימון לימודיה. בשנת 1948 יצאה לפריז ללמוד אצל מיירה פרוינד, וכעבור שנה נסעה למילאנו ללימודי שירה אצל ג'ורג'ינה דל ויגו בקונסרבטוריון של מילאנו. בשנת 1950 קיבלה מלגה מקרן פולברייט להמשך לימודיה במילאנו. אף כי הופיעה בכמה הפקות סטודנטים, שידורי רדיו וקונצרטים לא רשמיים בראשית שנות ה-50', הופעת הבכורה הרשמית שלה הייתה ב-1957 ב"אינקונטרי מוזיקלי", פסטיבל מוזיקה עכשווית בנאפולי. שנה לאחר מכן ביצעה את "אריה עם פונטאנה מיקס" של ג'ון קייג' בהופעת הבכורה העולמית של היצירה, ביצוע שביסס את מעמדה כתומכת חשובה במוזיקה ווקאלית עכשווית. הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1960 בפסטיבל המוזיקה של טנגלווד, שם שרה בביצוע בכורה את "מעגלים" של המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו.
משנת 1950 עד 1964 הייתה ברבריאן נשואה ללוצ'אנו בריו, שאותו פגשה כששניהם למדו בקונסרבטוריון של מילאנו. ב-1953 נולדה בתם, כריסטינה לואיזה. בריו ראה בברבריאן את המוזה שלו הן בתקופת נישואיהם והן אחריה. הוא ניתח את קולה למרכיביו ב"נושא (הוקרה לג'ויס)" Thema) (Omaggio a Joyce משנת 1958 וכתב בשבילה את "מעגלים" (1960), "שירי עם" (1964), "סקוונצה III לקול אישה" (1965) ו"רסיטל I (לקתי) (1972).
סילוואנו בוסוטי, ג'ון קייג', הנס ורנר הנצה, ויליאם וולטון, איגור סטרווינסקי ואנתוני ברג'ס חיברו גם הם יצירות לקולה של קתי ברבריאן. אף כי מקום מושבה הקבוע של ברבריאן היה ונשאר מילאנו מאז תקופת לימודיה שם, היא לימדה הן באוניברסיטת ונקובר בקנדה והן בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן במהלך שנות ה-70'.לאחר מותה הלחין בריו את "רקוויאס: לזכר קתי ברבריאן" (Requies: in memoriam Cathy Berberian), שביצוע הבכורה שלו היה בלוזאן ב-26 במרץ 1984.
קתי ברבריאן מוזכרת בשיר של סטילי דן "שיני הזהב שלך" מן האלבום "ספירה עד לאקסטזה" מ-1973:
"אפילו קתי ברבריאן יודעת / שיש סלסול אחד שלא תוכל לשיר"
ברבריאן עסקה גם בתרגום. היא תרגמה לאיטלקית יחד עם אומברטו אקו יצירות של ג'ולס פייפר ווודי אלן. אקו וברבריאן עבדו יחד במיזמים נוספים והוא הצמיד לה את הכינוי magnificathy. כינוי זה, בשינוי קל: magnifiCathy, שנבחר על ידי ברבריאן עצמה, שימש בהמשך ככותרת לאלבום המפורסם ביותר שלה.
יחסי אינדונזיה–הודו
יחסי אינדונזיה–הודו הם היחסים הדו-צדדיים של הודו ואינדונזיה. הודו ואינדונזיה הן שכנות. הודו חולקת גבול עם אינדונזיה. איי אנדמן וניקובר ההודיים חולקים גבול ימי עם אינדונזיה לאורך ים אנדמן.
מערכת היחסים ההודית-אינדונזית נמשכת כמעט אלפיים שנה. בשנת 1950 קרא נשיא אינדונזיה הראשון, סוקרנו, לעמי אינדונזיה והודו "להעצים את היחסים הלבביים" שהיו בין המדינות "במשך יותר מ-1000 שנה" לפני שהם "שובשו" על ידי המעצמות הקולוניאליות.
הודו רואה באינדונזיה חברת מפתח ב-ASEAN. שתי המדינות הסכימו להקים שותפות אסטרטגית. לשתי המדינות יש סחר דו צדדי משמעותי.
הודו ואינדונזיה הן מהדמוקרטיות הגדולות בעולם. שתיהן מדינות חברות ב-G-20, E7, המדינות הבלתי-מזדהות והאו"ם.
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב–2013, 51% מהאינדונזים רואים את השפעתה של הודו באופן חיובי, כאשר 21% מביעים דעה שלילית.
היסטוריה
הקשרים בין אינדונזיה להודו מתוארכים לתקופות הראמאיאנה, "Yawadvipa" ג'אווה) מוזכר באפוס הקדום ביותר של הודו, הרמאיאנה. סוגריבה, ראש צבא ראמה שיגר את אנשיו ליוואדוויפה, האי ג'אווה, בחיפוש אחר סיטה. הודים ביקרו באינדונזיה מאז ימי קדם, ואינדונזים קדומים (אנשים אוסטרונזים) יצאו לסחר ימי בים דרום מזרח אסיה ובאוקיינוס ההודי. ההודים הקדומים הפיצו את ההינדואיזם והיבטים רבים אחרים בתרבות ההודית, כולל כתב הסנסקריט והבראהמי.
הודו ואינדונזיה כוננו רשמית את היחסים הדיפלומטיים ב-3 במרץ 1951. בשנת 1955 היו ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ונשיא אינדונזיה סוקרנו בין חמשת מייסדי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
לאורך ההיסטוריה המשותפת שלהם, מרבית היחסים בין הודו לאינדונזיה היו הרמוניים ושלווים, למעט במהלך המלחמה ב-1965 עם הודו. באותה תקופה הציעה אינדונזיה לספק לפקיסטן עזרה צבאית, ו'לתפוס את איי אנדמן וניקובאר' של הודו כדי להסיח את דעתה מחזית קשמיר, ובסופו של דבר גייסה צוללות כדי לעזור לפקיסטן. הסכם גבול ימי בין שתי המדינות נחתם בניו דלהי ב-14 בינואר 1977.
נשיא אינדונזיה סוקרנו היה האורח הראשי במצעד השנתי של הרפובליקה בהודו בשנת 1950. בשנת 2011 הנשיא סוסיליו באמבאנג יודהויונו היה האורח הראשי באותו אירוע.
שותפות אסטרטגית
הודו ואינדונזיה, המאוחדות על ידי קשרים תרבותיים היסטוריים ותוואי משי ימי קדום, חתמו על הסכם שותפות אסטרטגי להעצמת שיתוף הפעולה בביטחון ובבטיחות הלאומיים והביטוטיים, קישוריות סחר, תשתיות ופיתוח אקובי-בומי. הטריטוריה הדרומית ביותר של הודו באיי אנדמן וניקובר שוכנת קרוב למחוז אצ'ה באינדונזיה, אזור המהווה נתיב סחר עולמי חשוב. במאי 2018 נחתם הסכם "חזון משותף לשיתוף פעולה ימי בהסכם ההודי–פסיפי" כאשר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי ביקר באינדונזיה. בהמשך, חיל הים ההודי וחיל הים האינדונזי ערכו תרגיל ימי "סמודרה שאקטי" דו צדדי מאז נובמבר 2018 כולל בים ג'אווה וים אנדמן. תרגילים אלו מהווים שיפור משמעותי במעורבות המבצעית בין שני הציים הללו לאחר הסכם "הודו-הודו קורפ" משנת 2002. הודו ואינדונזיה מפתחות גם יחד את נמל הים העמוק של סבנג, ויחידות של חיל הים ההודי מבקרים בקביעות בנמל זה לאחר חתימת ההסכם. כמה ספינות חיל הים ההודי ערכו תרגילי ימי וביקורים באינדונזיה, למשל המשחתת INS Rana בשנת 2002, INS Sumitra ביולי 2018, INS VIJIT בשנת 2019.
יחסים כלכליים
ב-25 בינואר 2011, לאחר שיחות ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג ונשיא אינדונזיה סוסילו במבנג יודויונו, הודו ואינדונזיה חתמו על עסקאות בשווי מיליארדי דולרים והציבו יעד שאפתני להכפיל את הסחר בחמש השנים הבאות.
להודו יש קשרים כלכליים נוספים עם אינדונזיה באמצעות הסכם הסחר החופשי שלה עם ASEAN, שאינדונזיה חברה בו.
שתי המדינות מכוונות להשיג סחר דו צדדי של 25 מיליארד דולר עד 2015, תוך השקעות הודיות מצטברות של 20 מיליארד דולר באינדונזיה.
צפון קרליה
צפון קרליה (בפינית: Pohjois-Karjalan, בשוודית: Norra Karelen) הוא אזור במזרח פינלנד, גובל בצפונו באזור קאינו, במזרחו ברפובליקת קרליה שברוסיה, בדרומו בדרום קרליה, ובמערבו בסאבו הדרומית ובסאבו הצפונית. בירת האזור היא העיר יואנסו.
מרקורי-רדסטון 4
"ליברטי בל 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מכן השיגור LC-5 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 190.39 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי. הליברטי בל נחתה במרחק 468.15 קילומטר מכן השיגור, סמוך לאיי הבהאמה. הטיסה עברה ללא תקלות עד לנחיתה באוקיינוס, שבמהלכה הועף בפיצוץ פתח החירום. האסטרונאוט חולץ והחללית שקעה לתוך האוקיינוס. החללית חולצה מהמים רק בשנת 1999.
החללית
החללית של טיסת מרקורי-רדסטון 4 היא החללית מרקורי מספר 11 שנבנתה, וייצורה הסתיים במאי 1960. זו החללית המבצעית הראשונה שהיה לה היה חלון מרכזי אחד במקום שני חלונות קטנים מהצדדים. מבצע החללית היה קרוב יותר לתצורה הסופית שנדרשה לטיסה מסלולית (ושונה מהחללית שהשתמשו בה לטיסת מרקורי-רדסטון 3.
אחד החידושים בחללית היה שחרור של הפתח הכניסה הראשי על ידי חומר נפץ. עד אז, פתח יציאה היה קרוב לאנטנה, והקשה על האסטרונאוטים לצאת. פתח הכניסה היה ננעל על ידי 70 ברגים, והיה מקשה על פעולות חילוץ במקרה של אסטרונאוט פצוע. על כן הוחלט לאחר דיונים, ליצור ידית אשר תשחרר את הפתח בפיצוץ מבוקר. כדי להגיע לידית היה צריך להסיר לוח קטן ליד הפתח (למנוע הפעלה בטעות). כל התוספת עם חומר הנפץ הוסיפה לחללית משקל של 10.43 ק"ג.
החלון המרכזי העניק זווית ראייה של 30 מעלות לאופק ו-33 מעלות במאוזן. החלון יוצר על ידי חברת קורנינג בניו יורק, והורכב ממספר שכבות. השכבה החיצונית, הייתה בעובי של 0.89 ס"מ (0.35 אינץ'), ויכלה לעמוד בטמפרטורות של עד 982 צזלסיוס (1800 פרנהייט). החלון הרחב נועד לסייע לאסטרונאוטים בהמלך ניווט החללית והערכת ההכוון שלה.
כמו בטיסה הקודמת, החללית הייתה מחוברת למגדל בריחה בגודל של 4.78 מטר, לסיוע במקרה של שיגור שבוטל. מערכות הנחיתה, התקשורת, מגן החום ושליטה בטמפרטורה בתוך התא היו זהות גם כן.
החללית נקראה "ליברטי בל 7" (פעמון החירות 7) על שם פעמון החירות בפילדלפיה פנסילבניה, ו-7 לכבוד שבעת האסטרונאוטים של טיסות מרקורי. את החללית צבעו בפס לבן אלכסוני המתחיל בבסיס של החללית ועולה לכיוון הקצה, בצורה המחקה את הסדק המפורסם בפעמון החירות.
הכנות לטיסה
גריסום וגלן התאמנו על החללית במגוון תרחישים בקייפ קנוורל בתא המדמה טיסה בגובה רב. תוך כדי טיסתם כל צוות התמיכה והרופאים בדקו מדדים ונוהלי תחנת הקרקע נבחנו. לקראת הטיסה הם התאמנו בכ-100 תרחישים שונים. משגר הרדסטון MRLV-8 הגיע לקייפ קנוורל ב-8 ביוני 1961. סקר מוכנות לשיגור התבצע ב-15 ביולי 1961, ובו הוכרזה מוכנות של החללית #11 ושל המשגר למשימה. באותו יום נבחרה השם של החללית כ"ליברטי בל 7" ("פעמון החירות 7").
המשימה הייתה זהה במאפייני למשימת מרקורי-רדסטון 3, ותוכננה להגיע לאפוגיאה של 187 ק"מ, וטווח טיסה של 481 ק"מ. לפי התכנון, ההאצה המקסימלית שגריסום יחווה הייתה 6.33 g (תאוצה של 62 מטר/שנייה בריבוע).
מהלך המשימה
בבוקר 21 ביולי 1961, גאס גריסום נכנס לחללית ליברטי בל 7 בשעה 8:58 UTC. כדי לסגור את פתח החללית היה צריך להבריג 70 ברגים במקומם. אולם 45 דקות לפני מועד השיגור, התגלה כי אחד הברגים היה לא מיושר במיקום הנכון. הספירה לאחור הופסקה ל-30 דקות במהלכה הוחלט כי 69 הברגים הנותרים צריכים להספיק כדי להחזיק את הפתח במקומו. לאחר עוד 2 עיכובים במהלך הספירה לאחור, ניתן אור ירוק לשיגור.
אלן שפרד היה בחדר הבקרה וניהל את התקשורת מול גריסום.
לאחר הטיסה גריסום הודה כי הוא חשש בהתחלה, אך צבר ביטחון ככל שהטיסה התקדמה. כיוון ששמע את המנוע מתחיל לבעור על כן השיגור, הוא חשב שהשעון המודד את הזמן שעבר בטיסה התחיל באיחור. השיגור התקדם כמתוכנן, עם תנאי טמפרטורה נוחים בחללית ובחליפה. הוא הסתכל דרך החלון לאופק אולם עקב איבוד ידיעת ההכוון רגעי של הטייס הוא לא שם לב להתנתקות המשגרים. אחרי 2:33 דקות הוא הגיע רשמית לחלל.
במהלך הטיסה גריסום דיווח כי הוא חווה מעט סחרור ויש לו בעיה עם ההגאים של ההכוון. הוא היה מוקסם מהנוף ודיווח שהנוף הרבה יותר מרהיב מהמדידים והחיישנים בחללית. עד שהגיב לביצוע הסיבוב הזמן המיועד עבר והוא סטה יותר מידי. הוא בדק את התמרונים השונים ועבר למערכת הבקרה השנייה, שהגיבה לו יותר טוב, למרות צריכת דלק יותר גבוהה. תצפיותיו וניסיונותיו לזהות את הנוף גרמו לו להיות מאחורי הלו"ז המתוכנן. בדקה 6:51, היה מוכן לכניסה בליסטית חזרה.
כשליברטי בל הייתה בגובה של 190.32 ק"מ, גריסום הפעיל את המנועים חזרה, בקצב של 171 פעימות לדקה. הכוון החללית במהלך הכניסה חזרה היה בזווית של 14 מעלות למישור וגריסום ניסה לראות כוכבים לזיהוי ההכוון, אולם ההכוון גרם לכך שאור השמש נכנס לתא ואילולי ידע גריסום כי נורת האזהרה על תאוצת 0.5g הייתה אמורה לדלוק הוא לא היה שם לב אליה. עם זאת, הוא לא הרגיש את הרעידות אלא רק קרא לתחנת הקרקע את מדידות החיישנים.