cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Basketball Jones
סרט אנימציה
"Basketball Jones" הוא סרט אנימציה קצר משנת 1974 המבוסס על השיר של צ'יץ וצ'ונג. הסרטון נוצר כדי לקדם את הוצאתו של השיר בארצות הברית. הסרטון מציג את הנער טיירון שולייסס ואת אהבתו לכדורסל. יוצר הסרט הוא האנימטור פול גרוול (Paul Gruwell), אם כי טעות נפוצה היא שהיוצר הוא רלף בקשי.
בסרטון נראה שולייסס כבעל כישרון מלידה ל"דריבלינג" (dribbling, כדרור; נעשה בסרטון משחק מילים, ובמקום לכדרר נראה התינוק מזיל ריר, משמעות נוספת ל-dribbling), ולפיכך אמו קונה לו כדורסל כמתנה. שולייסס מתאהב בכדור והולך אתו לכל מקום. שולייסס מגיע ל"טורניר הכדורסל", ושם הוא מבקש מחבריו לקבוצה, מהמאמנים ומהמעודדות "לעזור לו". מקהלת גוספל מתחילה לשיר, ושירתה מתגברת. לאחר מכן ישנם כמה קטעים של שולייסס משחק בכדורסל, בעיקר מכדרר לאורך המגרש, אך שאר הווידאו מציג בעיקר אנשים שונים ומשונים באצטדיון וברחבי העולם שרים לצלילי "Basketball Jones". בסוף הווידאו, שולייסס גדל בקצב מהיר, אל מעבר לגג האצטדיון ובסופו של דבר משתמש בירח ככדור כדורסל. אז נראות דמויות שונות שרות את השיר "Basketball Jones", ובהן צ'יץ' וצ'ונג, לוחמי וייטקונג, קינג קונג, חתולי רחוב, אנשי עסקים, גורו היושב בקצה הר, עוזריו של ריצ'רד ניקסון (שבעצמו בוהה באוויר; הסרטון יצא קצת אחרי התפוצצות פרשת ווטרגייט), מקהלת נזירות וחברי הביטלס (ג'ורג' הריסון ניגן בגיטרה בהקלטת השיר).
הסרטון "Basketball Jones" יצא לתיאטראות הקולנוע ב-1974, כאשר הוצג לפני הקרנות נבחרות של הסרט "הפרט האחרון" בכיכובו של ג'ק ניקולסון. הסרטון אף נראה בסרט California Split מ-1974 בבימויו של רוברט אלטמן, והוא אף מנע את הוצאתו לווידאו בשל סירובה של אולפני קולומביה לשלם תמלוגים על השימוש בשיר. בהמשך הסיר אלטמן את השיר מפסקול הסרט (אך לא את הסרטון) כדי לאפשר את הוצאתו ב-DVD. הסרטון יצא מחדש לאולמות הקולנוע ב-1976, כאשר הוצג לפני הקרנת הסרט Tunnel Vision. עם זאת, הסרטון ככל הנראה ידוע בעיקר בשל כך שנכלל בסרט "להיות שם" (1979) בבימויו של האל אשבי, כאשר דמותו של פיטר סלרס, צ'ונסי גרדינר, צופה בסרטון בלימוזינה.
ין ין (תלמיד של קונפוציוס)
יֵן יֵן (בסינית מסורתית: 言偃, בסינית מפושטת: 言偃, בפין-יין: Yán Yǎn. 506-? לפנה"ס), ידוע בשם הכבוד דְזְה יוּאוּ ((סינית: 子游, פין-יין: Zi You,  וייד-ג'יילס: Tzu-yu)), בכינוי יֵן דְזְה (סינית: 言子, פין-יין: Yan Zi ,וייד ג'יילס: Yen Tzu) או מאסטר יֵן, ובכינוי יֵן יוּאוּ (סינית: 言游, פין-יין: Yan You, ווייד-ג'יילס: Yen Yu), היה תלמיד בולט של קונפוציוס, ונחשב על ידי קונפציוס לתלמיד המוביל בלימוד הקלאסיקות. הוא היה יליד מדינת וו, והיחיד מבין תלמידי קונפוציוס שידוע עליו כי היה מדרום סין.
חייו
יֵן יֵן נולד בשנת 506 לפנה"ס במדינת ווּ. הוא היה צעיר מקונפוציוס ב45 שנים.
יֵן יֵן שירת כמפקד העיר ווּ במדינת לוּ. מסופר עליו כי הצליח לשנות את אופיים של אנשי העיר בכך שלימד אותם תקינות טקסית ומוזיקה, וקונפוציוס הילל אותו.
לאחר מותו של קונפוציוס, שאל גִ'י קָאנְגְדְזְה, ראש הממשלה של לוּ את יֵן מדוע האבל על קונפוציוס לא קיבל תפוצה רחבה כמו האבל על דְזְה צֶ'ן, ראש הממשלה של מדינת גֶ'נְג. יֵן ענה: "ההשפעה של דְזְה צֶ'ן ושל המורה, ניתן להשוותן לזו של מים מציפים ושל גשם מרווה. האדם יודע על כל מקום אליו מגיעים המים בזרימתם, בעוד שהגשם המרווה יורד מבלי שאיש ישית דעתו".
במקרה שמתועד בקלאסיקה של הטקסים, הוזמן יֵן יֵן ללוויה של סְה-קוֹאוּ חְווֵיְדְזְה (司寇惠子), שר בכיר במדינת וֵיי. חְווֵיְדְזְה ייעד בן שנולד לאישה משנית להיות היורש שלו, בניגוד לנוהג המקובל. יֵן יֵן לבש בכוונה בגדים שלא מתאימים ללוויה, ועמד במיקום שגוי. אחיו של סְה-קוֹאוּ חְווֵיְדְזְה, וֶנְדְזְה (司寇文子) הזכיר ליֵן יֵן היכן מקומו הנכון, אך יֵן יֵן סירב לזוז. אחרי שהבין את כוונתו של יֵן יֵן, מיקם וֶנְדְזְה את יורשו הראוי של חְווֵיְדְזְה, בנו הבכור מאשתו הראשית, במיקום השמור ליורש.
תוארי כבוד
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של יֵן יֵן נמצא רביעי מבין תריסר החכמים, במערב.
קברו וצאצאיו
מוצאו של יֵן יֵן הוא כנראה מהעיר שקרויה כיום צָ'אנְגְשׁוּ שבמחוז גְ'יָאנְגְסוּ, אשר הייתה באותה תקופה, תקופת האביבים והסתוים, בשטח מדינת ווּ. במהלך שלטונו של הקיסר ווּ מהָאן (שלט ב-156-87 לפנה"ס), בנו צאצאיו של יֵן יֵן מתחם קבר עבורו בצָ'אנְגְשׁוּ, אשר חודש מספר פעמים לאורך ההיסטוריה. ביום קברו הוא אטרקציה מרכזית לתיירים בצָ'אנְגְשׁוּ, ואף הוכנס בידי ממשלת מחוז גְ'יָאנְגְסוּ לרשימת אוצרות התרבות של המחוז ב-1982.
צאצאים של יֵן יֵן החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
אנשים רבים מצָ'אנְגְשׁוּ טוענים כי הם צאצאים של יֵן יֵן, הידועים מביניהם הם יֵן דְווָאנְמוּ (言敦源, 1869-1932), שר הפנים של סין בתקופה הרפובליקנית, והקליגרף יֵן גונְגְדָה (言恭达, נולד ב-1948).
ספי ציזלינג
ספי ציזלינג (נולד ב-5 בינואר 1982) הוא מוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ עין חרוד מאוחד, נכדו של אהרן ציזלינג.
החל מ-1998 שימש ציזלינג כחצוצרן להקת הפאנק הישראלית "פאנקנשטיין". הלהקה נחשבת אחת מהחלוצות בתחום הפאנק בישראל. היה חבר בשלישיית "האחים ראמירז".
החל מ-2008, שימש כחצוצרן להקת האינדי-סול התל אביבית "Men of North Country". יחד הוציאו שני אלבומים דרך חברת התקליטים "אסיד ג'אז רקורדס".
ב-2011 החל לשמש כחצוצרן גם בלהקתו של אלון עדר, "אלון עדר ולהקה", יחד איתה הוציא את האלבומים "אלון עדר ולהקה", "סיכום החיים עד עכשיו", "השמרנים שוב באופנה", "משתלבים בנוף", "מחשבות על הדרך" ו״כן כן כן כן!״
ב-21 באפריל 2017 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Beyond The Things I Know", דרך חברת התקליטים "Raw Tapes".
ב-2018, שימש כחצוצרן בלהקת "קולולוש", תוך שהוציאה הלהקה את המיני-אלבום "The Stakes Are High".
ב-2019 הוציא את אלבומו השני, "Expanse", תחת חסותה של חברת התקליטים הבריטית "Tru Thoughts". האלבום כולל הופעות אורח של יסמין מועלם וקותימן, בין היתר.
בפברואר 2022 הוציא כחלק מהאלבום "כן כן כן כן!" עם אלון עדר ולהקה שיר בשם " מבטיח לשמוע".
בנות גילמור: שנה בחייהן
בנות גילמור: שנה בחייהן (באנגלית: Gilmore Girls: A Year in the Life) היא מיני-סדרה אמריקאית שנוצרה על ידי איימי שרמן-פלדינו ובה מככבות לורן גרהאם ואלקסיס בלדל.
את המיני-סדרה, שמהווה תחייה או עונה שמינית לא-רשמית עבור הסדרה "בנות גילמור", שבו להפיק, לכתוב ולביים שרמן-פלדינו ובעלה, דניאל פלדינו, לאחר שעזבו לפני שידור עונתה השביעית והאחרונה של הסדרה המקורית. המיני-סדרה כללה ארבעה פרקים בני 88 עד 102 דקות, שעלו לשידור ב-25 בנובמבר 2016, בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס". כל פרק עוקב אחר הדמויות בכל אחת מארבע עונות השנה.
בנובמבר 2020 שודרה המיני-סדרה ברשת "The CW" וברשת "UP TV".
עלילה
בשל נסיעותיה התכופות כעיתונאית עצמאית, רורי גילמור (אלקסיס בלדל) מוותרת על דירתה לטובת שהייה בבתי חבריה בניו יורק, סטארס הולו ובלונדון. בלונדון, רורי שוהה אצל בן זוגה לשעבר, לוגן הנטסברגר (מאט זוקרי) בעודה עובדת על ספר עבור נעמי שרופשייר האקסצנטרית (אלכס קינגסטון). עד מהרה, רורי ולוגן מתחילים לנהל רומן ללא מחויבויות, על אף שלוגן מאורס ולרורי יש בן זוג בשם פול. כשנעמי מפטרת אותה וארוסתו של לוגן עוברת לגור עם השניים, רורי נאבקת בעובדת ביותה מובטלת וביחסיה הכושלים עם לוגן, ונפגשת עם ג'ס מריאנו (מיילו ונטימיליה), שמעודד אותה לכתוב ספר משלה על חייה עם אמה.
בסטארס הולו, אמילי גילמור (קלי בישופ), שזה עתה התאלמנה מבעלה, ריצ'רד, מתמרנת את בתה, לורליי גילמור (לורן גרהאם), שעצמה חשה אבודה בגלל מותו של אביה, התקדמותם הקריירתית של שותפיה העסקיים הוותיקים ויחסיה עם לוק דיינס (סקוט פטרסון), להתחיל איתה בטיפול פסיכולוגי. במקביל, לורליי ולוק, שיוצאים זה יותר מעשור אך עדיין לא התחתנו או דנו בהקמת משפחה, שוקלים להשתמש בפונדקאית, ומגיעים למרפאת פוריות המנוהלת על ידי פריס. לאחר שלורליי מגלה על רעיונה של רורי לספרה החדש ומתווכחת איתה בנוגע אליו, רורי מסתערת בכעס ואילו לורליי יוצאת אל סטודיו למחול של פאטי, שם מבוצע "סטארס הולו: המחזמר". הבלדה של השחקנית הראשית, ויולט, מעוררת בלורליי השראה לטייל אל שביל הרכס הפסיפי ולשכוח מבעיותיה.
בסופו של דבר, אמילי מקבלת את מותו של בעלה, מוכרת את ביתם, עוזבת את אגודת "נשות המהפכה האמריקאית" ועוברת לננטאקט, רווקה ועצמאית לראשונה בחייה. אף על פי שבפועל לא יצאה לטייל, לורליי חוזרת, מתפייסת עם אמילי ורורי, ומבקשת מלוק להינשא לה. רורי מבקרת את אביה, כריסטופר היידן (דייוויד סאטקליף), על מנת לבשר לו על החתונה, ושואלת אותו מדוע איפשר ללורליי לגדל אותה כאם חד-הורית. בסיומה של השיחה, רורי ואביה מסכימים שכך המצב יצא לטובה. בסיומה של המיני-סדרה, לוק ולורליי מתחתנים בגזיבו של העיירה, ובסצנה האחרונה, רורי מגלה ללורליי שהיא בהיריון.
הופעות קמע מוזיקליות
מוזיקאים רבים הופיעו במהלך המיני-סדרה כשהם מנגנים שירים בכיכר העיר כטרובדורים זמניים. ביניהם נכללים:
פיתוח
ב-15 בספטמבר 2010, לורן גרהאם אמרה למגזין "וניטי פייר" כי הפקתו של סרט שימשיך את עלילת "בנות גילמור" הוא אפשרות מובהקת שנמצאת על השולחן: "אנשים בעלי כוח, אנשים שיכולים לגרום לזה לקרות, דנים על כך." גרהאם הצהירה שוב הצהרה זהה במרץ 2013 באמצעות חשבון הטוויטר שלה בעקבות הדיווח כי הסדרה "ורוניקה מארס" הרוויחה מימון עבור הפקת סרט, ואמרה שזו תהיה קריאת ההשכמה עבור שרמן-פלדינו להפקת סרט של "בנות גילמור".
ב-11 ביוני 2012, בעת שהתראיינה לסדרתה החדשה, "באנהדס", היוצרת איימי שרמן-פלדינו התדיינה על הסכסוך בעקבות החוזה ועל עזיבתה את הסדרה במהלך ריאיון למגזין "Vulture", ואמרה: "זה היה משא ומתן שהשתבש. זה באמת נגע לעובדה שעבדתי יותר מדי. עמדתי להיות האישה המשוגעת שנעולה בבית ומעולם לא יצאה. שמעתי המון ש'איימי לא צריכה צוות תסריטאים כי היא ו[בעלה] דן פלדינו כותבים הכל!' חשבתי שזו מנטליות מצוינת מצדכם, אבל אם אתם רוצים להמשיך את הסדרה למשך שנתיים נוספות, תנו לי לשכור עוד תסריטאים. אגב, כל החרא הזה שביקשנו? הם היו צריכים לעשות את זה בכל זאת כשעזבנו. הם שכרו צוות תסריטאים גדול ומפיק-במאי. זה מה שהכי הציק לי. בסופו של דבר הם נאלצו לעשות את מה שביקשנו, ואני לא הייתי שם."
במאי 2015, בריאיון להסכת של "בני גילמור", אמר סקוט פיטרסון: "כרגע מתקיימים דיונים. אני לא יכול להיכנס לפרטים, אבל יש קצת פעילות. אז אני מלא תקווה, ואתם יודעים, אני נמצא שם. [...] אני חושב שנשאר הרבה שטח שלא נחקר שנוכל לחקור במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה או בסרט עלילתי, מה שזה לא יהיה. אני חושב שזה באמת מתגבש לכדי תסריט. אני חושב שכולם יתגייסו". במהלך פסטיבל ATX הטלוויזיוני שהתקיים ביוני 2015 באוסטין, טקסס, בו השחקנים התאחדו עם היוצרת איימי שרמן-פלדינו, נמסר לקהל כי אין שום דבר בתכנון.
באוקטובר 2015, נמסר על פי אתר "TVLine" כי נטפליקס חתמה על הסכם עם אולפני האחים וורנר להחיות את הסדרה כמיני-סדרה בת ארבעה פרקים בני כ-90 דקות. עוד נמסר כי שרמן-פלדינו תהיה אמונה על הפקת המיני-סדרה. באפריל 2016, אמרה שרמן-פלדינו כי הפורמט של 90 דקות היה בהשראת הסדרה "שרלוק", אותה היא מעריצה: "הפרקים הם מיני-סרטים משלהם. זה הרגיש כמו פורמט שיעבוד טוב עבורנו ברמה העלילתית".
בשלהי אוקטובר 2015, במהלך ועידת תרבות הפופ בטולסה, מיילו ונטימיליה אישר את נכונותו לשוב לגלם את דמותו של ג'ס מריאנו במיני-סדרה שתופק על ידי נטפליקס.
ב-29 בינואר 2016, נטפליקס ואולפני האחים וורנר אישרו רשמית את הפקת התחייה, שכותרתה הזמנית הייתה "בנות גילמור: עונות השנה". צילומי המיני-סדרה החלו בלוס אנג'לס החל מ-2 בפברואר 2016, והיו אמורים להימשך עד 30 ביוני 2016, ובמקביל נמסר כי את הפרקים יכתבו ויביימו איימי שרמן-פלדינו ודניאל פלדינו ב-19 במאי 2016 נודע כי שמה הרשמי של המיני-סדרה יהיה "בנות גילמור: שנה בחייהן".
המפיק גאווין פולון, שהיה מעורב בהפקת הסדרה המקורית כמפיק בפועל עם מנהלת הכישרונות ג'ודי הופלונד, תבע את חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר על זיכוי על הפקת המיני-סדרה ותשלומים נוספים על מעורבותו בסדרה המקורית. (הופלונד פרש מהעסק בשנת 2013 ולא קיבל תשלומים מאז). בסופו של דבר, פולון לא מילא תפקיד בהפקת המיני-סדרה ולא קיבל זיכוי כמפיק כאשר הופצה. גם דייוויד ס. רוזנטל, שהחליף את שרמן-פלדינו בתפקיד בעונה האחרונה, לא היה מעורב בהפקת המיני-סדרה.
ליהוק
ב-29 בינואר 2016, במקביל להכרזה הרשמית על הפקת המיני-סדרה, נמסר כי לורן גרהאם, אלקסיס בלדל, סקוט פטרסון, קלי בישופ, שון גאן וקייקו אגנה עתידים לשוב לגלם את דמויותיהם מהסדרה המקורית. מאוחר יותר באותו היום, יאניק טרוסדייל ודייוויד סאטקליף אישרו את שובם באמצעות הטוויטר. ב-1 בפברואר 2016, אישר טנק סאד, ששיחק בסדרה המקורית את חברו של לוגן, פין, באמצעות חשבון הטוויטר שלו כי הוא ישוב להפקת המיני-סדרה. באותו היום, אריס אלווראדו, שגילם את דמותו של סיזר, ומייק גנדולפי, שגילם את דמותו של אנדרו, אישרו את שובם. בראיון לאתר "TVLine", בישופ אישרה כי רוז עבדו וליזה וייל ישובו לגלם את דמויתיהן. בנוסף, נחשף כי מאט זוקרי, מיילו ונטימיליה וג'ארד פדלקי ישובו לגלם את מחזריה של רורי מהסדרה המקורית.
ב-10 בפברואר 2016, הוכרז כי סאלי סטרוטרס, מייקל וינטרס וליז טורס, ישובו לגלם את דמויותיהם בתפקיד משני. בנוסף, אושר שקרול קינג תשוב לגלם את דמותה של סופי בלום, ונמסר על ליהוקה של סאטון פוסטר. באותו היום, הודיע המוזיקאי גרנט לי פיליפס, שהוא ישוב לגלם את דמותו מהסדרה המקורית. ב-11 בפברואר 2016, אושר כי אמילי קורודה תשוב לגלם את דמותה גברת קים, אמה של ליין, ושדייוויד סאטקליף ישוב לגלם את דמותו של כריסטופר היידן, אביה של רורי. ב-11 בפברואר 2016, דני סטרונג אישר שהוא ישוב לגלם את דמותו של דויל, ואושר על ידי "וראייטי" כי ונסה מראנו, שגילמה את בתו של לוק, תשוב לגלם את דמותה. ב-16 בפברואר 2016, אושר אף כי ספארקי, הכלב שגילם את כלבה של לורליי, פול אנקה, יופיע במהלך המיני-סדרה.
ב-17 בפברואר 2016, אושר כי בעלה של באבט, מורי, בגילומו של טד רוני, ישוב לעלילת המיני-סדרה. ב-19 בפברואר 2016 אישר ג'קסון דאגלס, שגילם את בעלה של סוקי, ג'קסון, כי הוא ישוב לגלם את דמותו, למרות השמועות על כך שמליסה מקארתי לא תשוב. ב-21 בפברואר 2016, אישר גרג הנרי, שגילם את דמותו של מיצ'ם הטנסברגר, אביו של לוגן, במהלך ריאיון כי הוא ישוב לגלם את דמותו. ב-23 בפברואר 2016 אישר אלן לואיזה, שגילם את קולין מקריי, חברו של לוגן, באמצעות חשבון הטוויטר שלו כי הוא ישוב לגלם את דמותו של קולין. בנוסף, ב-29 בפברואר 2016, ניק הולמס, שגילם את דמותו של רוברט גרימלדי, אישר באמצעות חשבון הטוויטר שלו שהוא ישוב לגלם את דמותו.
ב-9 במרץ 2016, איף יאגר, שגילם את דמותו של טום, אישר באמצעות חשבון הטוויטר שלו את שובו להפקת המיני-סדרה. ב-15 במרץ 2016, אושר כי דקין מתיוס, שגילם את דמותו של מנהל בית הספר "צ'ילטון", האנלין צ'ארלסטון, ישוב לגילום דמותו. ב-25 במרץ 2016, ג'ון קבררה, שגילם את דמותו של בריאן פולר בלהקתה של ליין, "Hep Alien", אישר כי לא רק הוא, אלא כל ארבעת חברי הלהקה ישובו עבור המיני-סדרה, כולל זאק ואן גרביג, אותו שיחק טוד לאו וגיל, אותו גילם מוזיקאי הרוק סבסטיאן באך. ב-29 במרץ 2016, הכריז כריס אייגמן, שגילם את דמותו של ג'ייסון סטיילס בעונה הרביעית, כי הוא ישוב לגלם את דמותו במיני-סדרה. ב-7 באפריל 2016, מליסה מקארתי הודיעה רשמית בתוכניתה של אלן דג'נרס כי היא אכן תשוב לגלם את דמותה של סוקי.
ביקורות
המיני-סדרה זכתה לביקורות חיוביות ממבקרים. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" המיני-סדרה זכתה לציון 87%, על בסיס 87 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.66/10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב כי "'בנות גילמור: שנה בחייהן' מספקת תחייה נאמנה ומוצלחת לסדרה המוזרה, המתוקה והאהובה, בה מעריציה התאהבו לפני למעלה מעשור." באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", המיני-סדרה זכתה לציון 75 מתוך 100, על בסיס על 28 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
שידור
על אף היותה תוכן מקור של נטפליקס, המיני-סדרה שודרה ברשת "The CW" בנובמבר 2020 בגרסה ערוכה, בין היתר מכיוון שהרשת נזקקה לסדרות נוספות על מנת למלא את לוח זמני השידורים שלה שהתרוקן בעקבות מגפת הקורונה. בנוסף, המיני-סדרה שודרה בסינדיקציה ברשת "Up TV" החל מסוף נובמבר באותה שנה.
חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית
החלוקה המנהלית של האימפריה העות'מאנית הייתה מנגנון שבמסגרתו חולקה האימפריה לפרובינציות ובראשן הועמד מושל מטעם הסולטאן. החל מראשית ימי האימפריה התבססה החלוקה על שיטת הטימאר, שלה היו מאפיינים המקבילים לפיאודליזם האירופי והיא הדגישה שלטון מרכזי ושושלתי חזק, אשר אחז במחוזות העות'מאניים שכונו איילטים.
לאחר תקופתו של סולימאן הראשון החל תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית. משלהי המאה ה-17 פעל השער הנשגב לביצוע רפורמות במנגנון השלטון העות'מאני ובכלל זה במנגנון חלוקתה המנהלית. ב-1699 היו אלו הרפורמות של הווזיר הגדול אמג'זדה חוסיין פאשא קפרולו שהביאו לתיקונים בשיטה הקיימת והועילו לזמן קצר. בהמשך, ב-1864, במהלך תקופת הטנזימאט, חוקק חוק הווילאייטים אשר קבע סדרי חלוקה מנהלית חדשים באימפריה תוך ניסיון לחזק מחדש את השלטון המרכזי. היה זה בבחינת מעט מדי ומאוחר מדי ותהליך הרפורמות לא מנע את הידרדרותה של האימפריה, שאיבדה את מרבית נכסיה באירופה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ב-1909, לאחר הדחתו של עבדול חמיד השני, גדל כוחה של מועצת האיחוד והקידמה הלאומנית והיא הובילה קו ריכוזי נוקשה בניהול הווילאייטים. ב-1913, לאחר ההפיכה שהובלה על ידי מועצת האיחוד והקידמה, הפכה האימפריה העות'מאנית לדיקטטורה של מפלגה אחת ובוטל חוק הווילאייטים. דווקא לאחר ההפיכה חל שינוי במדיניות הריכוזית של ניהול הווילאייטים, ובוצעו רפורמות ותיקונים במנגנון השלטון המקומי ובכלל זה ביזורו, וזאת כדי להתמודד עם הלאומיות הערבית הגואה בפרובינציות השונות. לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרקה הישות העות'מאנית והוקמה מדינת הלאום טורקיה אשר חלוקתה המנהלית התבססה על התשתית שנוצרה בשנותיה האחרונות של האימפריה.
רקע כללי
העות'מאנים היו שליטיה של בייליק באנטוליה שהייתה נתונה לחסות סולטנות רום שמצויה הייתה בתהליך שקיעה. ב-1299 הכריז עות'מאן הראשון על עצמאותה של הנסיכות העות'מאנית ובהמשך החלו העות'מאנים לכבוש שטחים באנטוליה על חשבון האימפריה הביזנטית ונסיכויות נוספות. בתקופת אורהן הראשון מיצבו העות'מאנים את נסיכותם כמובילה מבין הנסיכויות באנטוליה תוך כיבוש שטח נוסף. בעת הזו החל תכנון ראשוני של חלוקת קרקעות ויצירת מינהל שלטוני בנסיכות. ראשית, הונהגה שיטת הטימאר הפיאודלית ובמסגרתה הוקצו קרקעות לאנשי ממשל ובעיקר לסיפאהים שמקרב הצבא העות'מאני. במסגרת שיטה זו היה מוטב הטימאר וסאל של הסולטאן והוא הופקד על השטח שהוענק לו. תושבי האזור היו צמיתים של הווסאל והעלו לו מיסים, אשר את רובם העביר לממשל המרכזי ומקצתם שמר לעצמו. בעתות מלחמה חויבו הצמיתים להתגייס לצבאו של הווסאל אשר הוכפף לפיקוד הצבאי העליון מטעם הסולטאן. כך נוצרה אצולה חדשה על בסיס עות'מאני אשר החליפה את קודמתה.
מוטת השליטה הניהולית
האימפריה העות'מאנית כללה מחוזות באסיה, באפריקה ובאירופה והקיפה שטחים נרחבים ובני לאומים אתניים רבים. התרחבות אימפריאלית זו הביאה לשונות באופי השליטה על המחוזות השונים. מבחינת מוטת שליטה נחלקו מחוזות האימפריה העות'מאנית לארבעה סוגים עיקריים.
מעמד הקרקעות
בראשית ימי האימפריה נחלקו הקרקעות השונות באיילטים לשלושה סוגים וב-1858 עם החלת חוק המג'לה נוספו שני סוגים. הסוג הראשון נקרא מֻלְכּ, קרקעות שהיו בבעלות פרטית מלאה וחויבו במס מעשר חקלאי בלבד. הסוג השני היה קרקעות ואקף, אשר הכנסותיהן הוקדשו לצאצאי המקדיש או למוסדות דת וציבור ובפועל אסור היה למוכרן, אלא רק להחליפן תמורת קרקע חליפית וגם זאת במקרים מיוחדים. הסוג השלישי כונה מִירִי, קיצור של אראדי אמיריה, דהיינו אדמות השליט שהיו רכוש המדינה. עובדי אדמות אלו נהנו רק מזכות השימוש בהן ולא היה להם כל חזקה עליהן. שני הסוגים האחרים היו: מוואת, דהיינו "אדמה מתה", קרקעות מדבר ואדמות טרשים וביצה ללא כל תנובה. מיישבן של הקרקעות, ההופכן למניבות תנובה, הופך לבעליהן. מֶטְרוּק, שהן קרקעות ללא בעלים, או בבעלות נפטר ללא יורש שניתן להעבירן לבעלות השלטון.
החלוקה המנהלית והתפתחותה
קיימים קווי דמיון רבים בין אופן חלוקתה המנהלית של האימפריה העות'מאנית לבין פיאודליזם צבאי, אך בעוד שהפיאודליזם האירופי התאפיין בממשל מרכזי חלש ופרובינציות חזקות בעלות אוטונומיה שלטונית ושיפוטית מקומית, אופיין מנגנון השלטון העות'מאני בעיקר בשיאו, בממשל מרכזי חזק, דומיננטי ורב סמכויות. כאמור, יחידת השטח הבסיסית כונתה טימאר. חלוקת הטימארים הייתה מעמדית וקרקעות הוקצו לשלושת מרכיבי השכבה השלטת במנגנון העות'מאני: אנשי הצבא (בעיקר הסיפאהים), בכירי האדמיניסטרציה והדת. טימארים שהכנסותיהם הגיעו עד 100,000 אקצ'ות כונו זֶעָאמֶט ואלו שהכנסותיהם גבוהות יותר כונו חַ'אס והן הוקצו לבכירים במנגנון הצבא והממשל העות'מאניים. קבוצה של מספר טימארים כונתה סנג'ק ובראשו הועמד "סנג'ק ביי" שזכה לתואר אמיר. בראשית ימי האימפריה היה מושל הסנג'ק קצין בעל דרגת זנב סוס אחת ועם שיא התפשטותה החלו להתמנות מושלי סנג'ק גם בדרגות בכירות יותר. הגם שמושל הסנג'ק היה כפוף למושל האיילט הוא היה רשאי לפנות ישירות לסולטאן או לשער הנשגב. תנאי סף לקידומו של מושל הסנג'ק לדרגת ביילר ביי, היה יכולתו לגבות מיסים בסכום העולה על 400,000 אקצ'ות. בכל סנג'ק מונו: סגן מושל, שהיה קצין בדרגת מי אי אלאי או אלאי ביי (בטורקית: Alaybeyi), שדרגתו מקבילה לקולונל ובתפקידו היה אחראי על האחוזות באיילט, סוּ בָּאשִי שהיה ממונה על ביטחון הפנים בסנג'ק ומוחתסב, שעסק בפיקוח על השווקים מבחינת מחירי מוצרים, סחר הוגן, מידות ומשקולות.
מספר סנג'קים אוגדו תחת איילט ובראש כל איילט הועמד בֶּיְילֶר בֶּיי שהוא הביי השולט על הביים האחרים, דהיינו מפקד המפקדים. האיילט כונה גם ביילר-בייליק משום תוארו של המושל. בראש ובראשונה היה הביילר ביי מפקד צבאי. בראשית ימי האימפריה זכה הביילר ביי לדרגת "טוג" (בטורקית: tuğ, סימון של שני זנבות סוס) ובהמשך, עם התרחבות האימפריה, נשאו חלק ממפקדי האיילטים גם דרגת וזיר (שלושה זנבות סוס), וזכו לתואר פאשה. למושל האיילט היו שלושה תפקידים עיקריים: גביית מיסים, שמירה על ביטחון הפנים באיילט ובעתות מלחמה, הצטרפות שלו ושל כוחותיו לצבאות הסולטאן. סוגיות העוסקות במינהל ציבורי כגון רישום תושבים, אספקת ציוד ומזון היו נתונים בידי הקאדי והוא טיפל בהן בנוסף לתפקידו השיפוטי. בתחילה נבחרו מושלי האיילטים והסנג'קים מקרב מוטבי הטימאר ולעיתים אף מקרב משפחות האצולה המקומיות. בדרך כלל היה המינוי לתקופות ארוכות ולעיתים לכל חייו של המושל. ב-1520 כלל איילט רומליה 30 סנג'קים ואיילט אנטוליה כלל 20 סנג'קים. בשלהי המאה ה-16 החל הממשל המרכזי למנות מושלים מטעמו וצמצם את משך הכהונה לשלוש שנים. מאוחר יותר אף צומצמה הכהונה לשנה אחת. השינוי במדיניות נועד להגביר את הפיקוח על המנהל התקין בפרובינציות, אך פגע במערכת השלטון המקומית משום שהמושלים נמנעו מתכנון מדיניות ופיתוח מקומי לטווח ארוך ועסקו בעיקר בצבירת הון אישי.
באיילטים הוקמו דיואנים מקומיים בניהולו של המושל ובמסגרתם מונו דפתרדאר שהיה ממונה על האוצר באיילט ודפתראמיני שהיה ממונה על רישום ההפקדים. שני הפקידים חויבו בדיווח ישירות לממשל המרכזי ללא תלות במושל. בהמשך, השתלטו בהדרגה מושלי המחוזות גם על בעלי תפקידים אלו. ככל שעלו דרגתם ותוארם של המושלים גדלה במקביל גם פמלייתם ובמהלך המאה ה-18 הגיע מספר מלוויהם של הביילר ביים בחלק מהאיילטים לכדי 2,000 נפשות, עניין שהאמיר מאוד את נטל ההוצאות של מנגנון השלטון המקומי.
חלוקת הקרקעות התבססה על סקר קרקעות שנקרא תָחְרִיר ולאחריה נרשמה כל חלקה בטאפּו. לאחר מות בעל נחלת הטימאר היא הוקצתה על ידי השלטון המרכזי לאדם אחר. ברבות השנים גברה הנטייה בקרב מנגנון הממשל העות'מאני להעביר את הטימאר בירושה מאב לבנו גם במחוזות השליטה המרכזיים וזאת כדי לחזק את הנאמנות והיציבות השלטונית. עד לימי סולימאן הראשון הייתה חלוקת הטימארים באיילטים מתבצעת על ידי המושלים ובתקופתו צומצמה סמכותם להענקת טימארים למגבלת הכנסה שנעה בין 3,000 ל-6,000 אקצ'ות. לגבי טימארים בעלי הכנסות גבוהות יותר, הוסמכו המושלים להמליץ בפני הממשל המרכזי על הענקתם. שיטת חלוקה זו יצרה חיכוך בין הממשל המרכזי לאליטות העות'מאניות המקומיות שצמחו באיילט, תוך שהשלטון המרכזי העדיף או לא יכול היה להתערב בנעשה, בעיקר בפרובינציות המרוחקות, בין השאר מכיוון שמנגנון הממשל המרכזי היה קטן יחסית למדינות אחרות באירופה ומנה כ-1,500 פקידים והם לא היו מסוגלים לטפל בבעיות המקומיות באימפריה רחבת הידיים. כך, איבד הממשל המרכזי בהדרגה את כוחו לטובת השלטון המקומי. המשבר הכלכלי המחריף באימפריה, אילץ את הממשל המרכזי להסתמך על נכבדים ממשפחות אצולה מקומיות מהסנג'קים השונים כדי לטפל בגביית המיסים והעניק להם את זכויות חכירת המיסים (אלתזאם). עניין זה הוביל ליצירת עוד מוקד כוח מקומי חזק, שכונה אָעיַאן או דֶרֵבֶּיי (בטורקית: Derebeyi). תהליכים אלו יצרו ניתוק בין האוכלוסייה המקומית ובין השלטון המרכזי באיסטנבול בשל ריבוי "המתווכים" בערוצי התקשורת לאיילטים.
סוגיית מעמד הסיפאהים
הסיפאהים היו פרשים כבדים שהיוו גורם מרכזי בצבא העות'מאני וקבוצת אוכלוסייה מוטבת טימאר. הסיפאהים הורשו לעבד חלק מקרקעות הטימאר ובמרבית המקרים לא חויבו להעביר מהכנסות הטימאר, או להעלות מיסים לאוצר האימפריה. חובתו של הסיפאהי הייתה התייצבות לצבא הסולטאן ביום פקודה בלווי אנשיו. במסגרת חובת התייצבות זו, היה על הסיפאהי לממן את רכישת הסוסים והציוד הצבאי לו ולאנשיו. מספר החיילים שעל הסיפאהי היה לספק לצבא הסולטאן היה מותנה בגובה ההכנסות שהניבה עבורו חלקת הטימאר. בכל טימאר נקבע רף מינימום של הכנסות. בגין כל הכנסה עודפת של 3,000 עד 5,000 אקצ'ות, חויב הסיפאהי בגיוסו ובציודו של פרש כבד אחד לצבא הסולטאן (בטורקית: Cebeli, צֶ'בֶּלי).
תחילתן של רפורמות
בשיאה של האימפריה הניבה שיטת ניהול האיילטים יתרונות רבים, שהמרכזיים ביניהם היו היכולת לגייס צבא גדול וממושמע ללא צורך במימונו על ידי אוצר האימפריה, הקמת מנגנון פקידותי מרכזי מצומצם בעיקר בשל העובדה שגביית המיסים נוהלה על ידי מנגנון השלטון המקומי ויצירת זיקה לשלטון העות'מאני באיילטים באמצעות מוטבי הטימארים. תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית שלווה במקביל בהתחזקותן של מעצמות אירופיות כגון האימפריה הרוסית, חשף כשלים הולכים ומחריפים בשיטת ניהול האיילטים. מנגנון השלטון המקומי בלווי פמליית מושלי האיילטים הפכו מנופחים ובזבזניים, נוצרו מוקדי כוח לא פורמליים שפגעו במנגנון השלטון המקומי, הכוח הצבאי שנותב מהאיילטים בעתות מלחמה לא היה סדיר ומקצועי ברמה נאותה, לא התאמן על בסיס קבוע ולקה גם בציודו, וזאת משום שהמושלים ובעיקר הסיפאהים לא רצו להשקיע מהונם למימון נאות של הכוחות ובמקרים לא מעטים אף היו חסרי מוטיבציה בהצטרפות לצבא הסולטאן. בנוסף, מספר מוטבי הטימאר שלא היו בעלי רקע צבאי הלך וגדל. כמו כן הצליחו רבים ממוטבי הטימאר לשנות את סטטוס קרקעותיהם ממִירִי למֻלְכּ, עניין שהוביל לצמצום ניכר בהכנסות האוצר העות'מאני ולהחרפת המשבר הכלכלי. בהמשך, הגביל הממשל העות'מאני את חלוקת הטימארים והחכיר קרקעות בשיטת האלתזאם לחוכרי מיסים שלא היו חייבים בשירות צבאי.
תהליך הרפורמות במנגנון הממשל העות'מאני היה ארוך ומדורג. הוא החל בשלהי המאה ה-17 מתוך נקודת הנחה שהתפישה הבסיסית של החלוקה המנהלית ואופיו הבסיסי של ניהול האיילטים הוא נכון, אלא שלאורך השנים נפלו בו פגמים וליקויים והיה צורך לתקנם ולהשיב את הסדר על כנו, כפי שהיה בתקופת סולימאן הראשון. מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19, השתנתה התפישה וגרסה כי יש לשנות מהיסוד את אופן ההתנהלות וליצור מערכת מודרנית וחדשה, אשר תחליף את קודמתה ותוכל להקביל למערכות השלטון של המעצמות האירופיות.
בתקופת שלטונו של מוסטפא השני, לאחר הסכם קרלוביץ, הנהיג השער הנשגב ביוזמת הווזיר הגדול אמג'זדה חוסיין פאשא קפרולו מספר רפורמות במטרה לייצב את כלכלת האימפריה, להבריא את מנגנוני הממשל ולהחזיר את מעמדה מתקופת סולימאן הראשון. רפורמות אלו התבססו על תיקונים במנגנון הקיים וכללו גם תיקונים בשיטת הטימאר, בנוסף לרפורמות בצבא ובמינויים במערכת הפרובינציאלית. סלים השלישי ניסה להחיל סדרת רפורמות שכונו "הסדר החדש" (בטורקית: Nizam-ı Cedid), אשר רובן עסקו בצבא האימפריה ומקצתן גם בניהול האיילטים ובכלל זה תקנות חדשות למינוי המושלים ואופן גביית המיסים. חלק מנחלות הטימאר הוחרמו מידי בעליהן וההכנסות נותבו למימונו של צבא הרגלים החדש שהחל הסולטאן להקים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) שהסתיימה בניצחון האימפריה הרוסית וחשפה כשלים צבאיים ומינהליים באימפריה העות'מאנית, החליט הסולטאן מהמוט השני לבצע רפורמות מינהליות באימפריה שמטרתן חיזוק האחיזה של השלטון המרכזי בפרובינציות השונות והחלשת האליטות המקומיות אשר להן היה לא אחת סדר יום שלטוני משלהן שלא בהכרח תאם את מדיניות השלטון המרכזי. להבדיל מהרפורמות של קפרולו, מטרתן של רפורמות אלו הייתה למסד מנגנון מינהלי ושיטת חלוקה מנהלית חדשים, אשר התבססו על מקבילים מערב-אירופיים. ב-1831 ביטלו למעשה רפורמות אלו את שיטת הטימאר וצמצמו את זכויות מוטבי האלתזאם (חכירת הזכות לגביית מסים בתא שטח נתון). בפועל, הפקיע מהמוט השני את אדמות הטימאר והפך אותן לאדמות כתר והכנסותיהן הועברו למימון הצבא. בהמשך, הגיעו לשיאן הרפורמות המינהליות עת חוקק חוק הווילאייטים.
סוגיית מצרים
ב-1821 פנה הסולטאן מהמוט השני למוחמד עלי בבקשת סיוע בדיכוי המרד היווני תוך הבטחה להרחבת מוטת שליטתו גם לאיילט סוריה. עלי שלח את בנו אבראהים פאשא לדיכוי המרד. בעקבות חילוקי דעות בין הסולטאן לבין מוחמד עלי ובנו החל בהדרגה עימות גלוי בין שני הצדדים. ב-31 באוקטובר 1831 פלש אבראהים פאשא לארץ ישראל וממנה המשיך ללבנון ודמשק, מתוך כוונה סופית להפיל את שלטונו של מהמוט השני ולהפוך לשליט אזורי. השער הנשגב הודיע לאבראהים פאשא כי הוא מכיר בו כוואלי של סוריה ומוכן למסור לידיו גם את האיילטים של כרתים ואדנה. ב-1838 הודיע מוחמד עלי למעצמות על כוונתו להכריז עצמאות והפסיק להעלות מיסים לאימפריה העות'מאנית. ב-1839 מת מהמוט השני ולשלטון עלה אבדילמג'יט הראשון.
המעצמות האירופיות ובראשן האימפריה הבריטית התערבו בסכסוך כדי למנוע את קריסת האימפריה העות'מאנית והביאו לחתימת הסכם לונדון. ב-1 ביולי 1841 העניק אבדילמג'יט הראשון למוחמד עלי את פירמן הירושה ובמסגרתו הפכה מצרים לאיילט בעל זכויות יתר. עוד נקבע, כי מושל איילט מצרים ישא בתואר ח'דיו המקביל למשנה לסולטאן וניתנה למוחמד עלי הזכות להוריש את תפקידו לצאצאיו. עם זאת נאלץ מוחמד עלי להכיר רשמית בשליטת העות'מאנים על מצרים, לחדש את העלאת המיסים ולהגביל את גודל צבאו. בפועל, איבד השער הנשגב את השפעתו במצרים והיא הפכה בפועל לאיילט אוטונומי וזאת עד להכרזתה כקולוניה של הבריטים ב-1882.
רקע כללי
עם עלייתו של אבדילמג'יט הראשון הואצו מהלכי הרפורמות והחלה תקופה שנודעה בהמשך כתקופת הטנזימאט. ב-1840 הנהיג אבדילמג'יט שורת רפורמות במערכת גביית המיסים העות'מאנית ובכלל זה שינויים בהליך מינויים של גובי המיסים באיילטים. רפורמות אלו נכשלו משום שהאצולה המקומית חיבלה בהן. עד מהרה נאלץ הסולטאן להורות על ביטול הרפורמות וב-1841 הוטל ממשל צבאי בפרובינציות והשליטה בהן נמסרה למפקדי חילות המצב העות'מאניים. בהמשך, שלח השער הנשגב פקידים מטעמו לאיילטים השונים, אשר היו כפופים ישירות לממשל המרכזי ולא לביי המקומי. מטרת הצעד היה לחזק את אחיזת השלטון המרכזי ולהחליש את מנגנון השלטון המקומי. גם צעד זה נכשל והוביל להתרופפות נוספת של האחיזה באיילטים מאחר שגרמה להיחלשותו של השלטון המקומי, ללא כל חיזוק במעמד השלטון המרכזי באיסטנבול לאחר מלחמת קרים גבר אי הסדר השלטוני באיילטים הבלקניים של האימפריה. ב-1860 פרץ גם מרד בסוריה. אבדילמג'יט הטיל על הווזיר הגדול פואד פאשה לבצע עבודת מטה שתבדוק את המערכת השלטונית באיילטים השונים ותגבש המלצות. עבודת המטה חשפה שחיתות וניוון שלטוניים ופואד פאשה נעזר במידהט פאשה שכיהן כוואלי של ניש וגיבש את טיוטת חוק הווילאייטים החדש.
חוק הווילאייטים
אבדילאזיז המשיך ברפורמת הטנזימאט וב-8 בנובמבר 1864, במטרה לחזק את אחיזת השלטון המרכזי במחוזות השונים, אושר חוק הווילאייטים ובמסגרתו חולקה מחדש האימפריה העות'מאנית למחוזות משנה. במסגרת החלוקה כוננו מועצות ניהול שבהן שותפו נציגים מבני הדתות השונות בכל וילאייט וכן מועצה למינהל ציבורי שחבריה נבחרו בידי תושבי הווילאייט. חוק זה אימץ את המתכונת הצרפתית לניהול מחוזות משנה תוך הענקת סמכויות רחבות למושל. האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי. כל וילאייט חולק לסנג'קים ובהם משל מוטצאריף. הסנג'קים נחלקו לקאזות אשר נמשלו על ידי קאימקאם והיו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי. הקאזה נחלקה לנאחיות ובראש כל נאחייה עמד מודיר. הנאחיות חולקו לכפרים ובראש כל כפר עמד מוח'תאר. מינוי הוואלים, המוטצאריפים, הקאימקמים וכן בעלי מקצוע כגון רואי חשבון ועמילי מכס היו באחריות השער הנשגב וכך גם ההיתר לשימוש בכספי המסים. בפרובינציות הבלקניות הביא החוק למגמה הפוכה מכוונתו המקורית. בעוד שהפקידים הבכירים קיבלו את שכרם מהממשל המרכזי, המשיכו הפקידים הזוטרים להסתמך על שוחד, כך שהמערכת השלטונית נותרה מושחתת. בנוסף, חלק ניכר מהקרקעות היו בבעלות מוסלמית תוך פגיעה מתמשכת בזכויות ובמעמד של האוכלוסייה הנוצרית, עניין שהוביל לתסיסה קשה בחבל. בפרובינציות דוברות הערבית החל בהדרגה להיווצר עימות בין מגמת חיזוק השלטון העות'מאני המרכזי לשאיפות הלאומיות של תושבי הווילאייטים. כדי לחזק את מוטת השליטה הניהולית של השלטון המרכזי, הוגדלה מאוד מצבת כוח האדם של פקידי השירות הציבורי והיא האמירה לכדי 35,000 עובדים ב-1908, לעומת 1,500 עד 2,000 פקידים שהועסקו בשלהי המאה ה-18. בעוד שבתקופה שקדמה לחוק הווילאייטים התמקד הממשל המרכזי בניהול מלחמות, במדיניות חוץ ובגביית מיסים, הרי שכעת החלו פקידי השער הנשגב לטפל גם בעניינים המקומיים. בהדרגה הוחלף דור הפקידים הישן שרובו נולד והתחנך בווילאייט עצמו, בדור חדש של פקידים שהגיעו מאיסטנבול והוכשרו במערכת החינוך בעיר או במוסדות השכלה רלוונטיים במערב אירופה.
רקע כללי
המשבר בבלקנים ערער את יציבותה של האימפריה העות'מאנית. באפריל 1876 פרץ בבולגריה מרד ובמהלכו נהרגו בין 12,000 ל-15,000 מבני האוכלוסייה הנוצרית. ביוני 1876 הכריזה סרביה מלחמה על העות'מאנים, אך הובסה. בשלהי השנה כונסה ועידת קונסטנטינופול כדי לפתור את הסוגיה הבלקנית, אך העות'מאנים סירבו לקבל את החלטותיה. לנוכח כישלון הוועידה, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על העות'מאנים ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, הוכה הצבא העות'מאני בידי צבא האימפריה הרוסית והעות'מאנים איבדו את מרבית שטחיהם באירופה. בתום המלחמה הפך עבדול חמיד השני לשליטה של אימפריה אסייתית ברובה עם רוב מוסלמי מוחלט בווילאייטים השונים. בשלהי המאה ה-19 הלך והתערער מעמדו של הסולטאן, והתחזק כוחה של תנועת הטורקים הצעירים. הדרישות לרפורמות גברו, וב-27 באפריל 1909, לאחר הפיכה והפיכת נגד, הודח הסולטאן והוחלף במהמט החמישי. בהמשך, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הוכו העות'מאנים בידי מדינות הליגה הבלקנית ואיבדו שטחים נוספים, ובמסגרת הסכם בוקרשט, שחתם את מלחמת הבלקן השנייה, נקבע כי הפרובינציות החשובות בתראקיה, במקדוניה ובאלבניה אינן עוד חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הפיכת 1913 והשלכותיה על ניהול הווילאייטים
לאחר הדחתו של עבדול חמיד השני החלה בהדרגה מועצת האיחוד והקידמה לצבור עוצמה, הפכה למפלגה הדומיננטית במערכת הפוליטית העות'מאנית, אך בשלב הזה נמנעה מצעד כוחני לתפיסת השלטון. בחמש השנים שבין 1908 ל-1913 הובילה המפלגה תפישה ריכוזית של ניהול הווילאייטים, תוך מינוי מזכיר פוליטי לכל וילאייט (בדומה לקומיסר). פקידי מנגנון הממשל המקומי חויבו בדיווח למזכיר, והוא פעל בכפוף להנחיות ממרכז המפלגה. בחלק מהווילאייטים הודח הוואלי המכהן והוחלף בחבר מפלגה שלו הוענקו סמכויות אוטונומיות נרחבות. ב-23 בינואר 1913 פרצה הפיכה באיסטנבול והווזיר הגדול הודח. הלכה למעשה אחזה בשלטון מועצת האיחוד והקידמה הלאומנית. האימפריה נתונה הייתה לשלטון דיקקטורי שהונהג על ידי אנוור פאשה, אחמד ג'מאל פאשה ומהמט טלעת פאשה וגרעין כוח של כ-50 מבכירי מועצת האיחוד והקידמה. בוצע שינוי חקיקה שהפך את מועצת האיחוד והקידמה למפלגה הפוליטית היחידה המותרת באימפריה. דווקא לאחר ההפיכה ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שינתה מועצת האיחוד והקידמה את מדיניות ניהול הווילאייטים וניסתה להנהיג רפורמות במנגנון ובכלל זה צעדי ייעול וביזור סמכויות. המדיניות החדשה נועדה להתמודד עם גל הלאומיות בקרב האוכלוסייה הערבית בווילאייטים השונים, תוך שהעות'מאנים ניסו לשמר את נאמנותם של הערבים ולזכות בתמיכתם. מדיניות זו זכתה להצלחה חלקית בלבד. במקביל, ננקטו צעדי חילון ובכללם הכפפת בתי הדין הדתיים בווילאייטים לשר המשפטים החילוני ואת המדרסות לשר החינוך. סגנון הניהול הציף את נושא הלאומיות (בטורקית: Milli), מתוך נקודת מוצא שלפיה לאחר התבוסה במלחמות הבלקן האימפריה היא ברובה אסייתית ומוסלמית ודרך דגל הלאומיות ניתן יהיה לשמר את האימפריה ולהקטין את התסיסה בחלק מהווילאייטים. כמו כן בוצעו רפורמות במנגנון ביטחון הפנים בווילאייטים, ובכלל זה אורגנה מחדש מערכת השיטור. מנגנון השלטון המקומי שהתגבש בתקופה זו בפרובינציות היווה בסיס למנגנוני השלטון המקומי שנוצרו לאחר הקמת טורקיה. במקביל, נמשכה בהצלחה חלקית מגמת הלאמת הקרקעות שהיו בבעלות פרטית.
המעבר מאימפריה למדינת לאום
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפה האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז והובסה עימן. העות'מאנים איבדו את כל שטחיהם במזרח התיכון והוכו גם בקווקז. ביולי 1918 נפטר מהמט החמישי שהיה שליט סמלי בלבד, ולכס הסולטנות עלה מהמט השישי. קריסת הצבא הבולגרי בחזית המקדונית הובילה את העות'מאנים לבקש לסיים את העימות. ב-14 באוקטובר 1918 העבירו ראשי מועצת האיחוד והקידמה את השלטון ונמלטו מהמדינה, וב-31 באוקטובר 1918 נחתמה שביתת הנשק של מודרוס. להבדיל מקודמו, ניסה מהמט השישי להחזיר לידיו את מושכות השלטון, אך המדינה הייתה נתונה באנדרלמוסיה מוחלטת, תוך שהצבא היווני פלש לתחומה ובמקביל התגברה מאוד פעילותה של המחתרת הטורקית הלאומית.
ב-13 בנובמבר 1918 נכנסו כוחות מדינות ההסכמה לאיסטנבול ובהמשך החילו חלוקה מנהלית בשטחים הכבושים שהתבססה על אזורי השליטה של המדינות השונות, במרבית המקרים ללא כל היגיון ניהולי. שיטת החלוקה יחד עם החיכוכים הבלתי פוסקים בין מפקדי כוחות מדינות ההסכמה, בעיקר בין הבריטים והצרפתים, הביאו לשיתוק מוחלט של השלטון המקומי ולקריסת מערכות המנהל. בהמשך, נוסדה התנועה הלאומית הטורקית ופרצה סדרת עימותים צבאיים שכונו מלחמת העצמאות של טורקיה. ב-17 בנובמבר 1922 הודח מהמט השישי, ובהמשך נחתם הסכם לוזאן שהכיר בעצמאות טורקיה. חלוקתה המנהלית של מדינת הלאום החדשה הושתתה על עקרונות מסוימים מחוק הווילאייטים ובעיקר על התשתית המנהלית שגובשה בשנים 1913–1914, ובשנים הראשונות לעצמאותה של טורקיה בהן התבצעו שינויים בחלוקות השונות. החל מ-1941 מחולקת טורקיה ל-7 מחוזות סטטיסטיים (בטורקית: bölgeler) ובתוכם 81 נפות הנקראות אִיל (בטורקית: il), כשבראש כל נפה עומד מושל הנקרא ואלי. הנפות נחלקות ל-923 תת-נפות ובראש כל תת-נפה עומד קאימקם.
מקאוליף
מקאוליף (באנגלית: McAuliffe) הוא שם משפחה.
רוברט אטקינס
רוברט קולמן אטקינס (באנגלית: Robert Coleman Atkins; 17 באוקטובר 1930 – 17 באפריל 2003) היה רופא וקרדיולוג יהודי-אמריקאי. נודע בעיקר בזכות הדיאטה שפיתח, דיאטת אטקינס.
קורות חיים
נולד ליוג'ין ונורמה אטקינס, בקולומבוס, אוהיו. כשהיה בן 12 עברה משפחתו לדייטון, בה היו לאביו מספר מסעדות. אטקינס התפרנס בנערותו ממגוון עבודות, וגם הופיע בתוכנית רדיו מקומית. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן בשנת 1951, ושאף להפוך לקומיקאי.
את הקליניקה הפרטית שלו באפר איסט סייד של ניו יורק פתח ב-1959.
בשנת 1989 נישא לוורוניקה, והוא בן 56.
אטקינס הופיע ברשימת עשרת המשפיעים ביותר של הטיים מגזין לשנת 2002. בשל הדיאטה שפיתח, היה אטקינס לדמות שנויה במחלוקת בקהילייה הרפואית.
הוא נפטר באפריל 2003, בהיותו בן 72, לאחר שהחליק על המדרכה בעקבות סופת שלג גדולה שפקדה יום קודם לכן את ניו יורק, הוא סבל מפגיעת ראש חמורה, ולאחר תשעה ימים בטיפול נמרץ מת מסיבוכים של הפגיעה בראשו. אלמנתו סירבה לאפשר ניתוח שלאחר המוות.
סבר פלוצקר
סבר פְּלוֹצְקֶר (נולד ב-19 ביוני 1944) הוא כלכלן ועיתונאי ישראלי; זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות כתובה לשנת 1998 ופרס "העורך הכלכלי המצטיין" לשנת 1987. כיום משמש כפרשן והעורך הכלכלי הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה
מ-1968 שימש ככתב ועורך כלכלי בעיתון "על המשמר". על מאמריו ב"על המשמר" חתם "פ. סבר". ב-1980 החליף את חיים שור כעורך הראשי של העיתון, ומילא תפקיד זה עד 1987. בנוסף הדריך בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית ובמכוני מחקר כלכליים. ב-1987 מונה לעורך הכלכלי של "ידיעות אחרונות", הפרשן הכלכלי ומרכז מאמרי המערכת. הוא היה ממקימי המוסף הכלכלי היומי של העיתון, "ממון". במסגרת אתר האינטרנט של העיתון, ynet, פרסם פלוצקר טור אישי בשם "יומני סבר".
פלוצקר נחשב לפרשן כלכלי שהחדיר סגנון כתיבה אישי לעיתונות הכלכלית, בין השאר כך שתהיה מגוונת ומובנת יותר לקהל רחב של קוראי העיתון. בין הישגיו העיתונאיים ניתן למנות את העיסוק והחשיפה של הליברליזציה באוקטובר 1977, כלכלת הבחירות של יורם ארידור ב-1981, תוכנית הייצוב ב-1985, ליווי תוכנית ההבראה של חברת "כור תעשיות" בשנים 1995-1988, חשיפת התוכנית להטלת מס על הבורסה ב-1993, וכן תוכנית גיוס בני ישיבות של שר האוצר יעקב נאמן ב-1997. בניתוחיו הכלכליים הזהיר את הציבור מפני מפולת הבורסה ב-1983, ההיפר-אינפלציה, הגרעון הממשלתי בתקופתו של שר האוצר אברהם שוחט, המיתון הכלכלי בארץ ב-1997 והפרטת בנק לאומי, והיה הפרשן היחיד שהתנגד ליישום המלצות ועדת בכר בטענה שהן חושפות את הציבור לסיכוני הבורסה. פלוצקר גם היה הישראלי הראשון שראיין את מובילי ההייטק בארצות הברית, בין השאר את אנדרו גרוב מאינטל, ביל גייטס ממיקרוסופט ומייקל דל מדל.
פלוצקר זכה בפרס מצוינות ומקצוענות בעיתונאות הישראלית ע"ש העיתונאי שלום רוזנפלד לשנת 2009.
באוקטובר 2009 העניקה אגודת העיתונאים בתל אביב פרס מפעל חיים לסבר פלוצקר, יחד עם מוטי קירשנבאום וירון לונדון, על תרומתם לתקשורת הישראלית.
בשנת 2020 קיבל פרס מהמרכז הבינלאומי שם עולם להנחלת זיכרון השואה ומלחמה באנטישמיות.
פלוצקר נשוי ואב לשני ילדים. מתגורר בשכונת נחלת יצחק בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
סורמלו
סורמלו או סורמלו הגדול (1898 - 21 באוגוסט 1979) (לעיתים מאוית סוראמלו או סוראמללו) הוא כינויו המפורסם של אברהם סורמלו, שהיה מספר סיפורים פופולרי בנושאי פולקלור ירושלמי. סורמלו סיפר בגוף ראשון על הווי סמטאות ירושלים ואנשיה, ממחנה יהודה ועד רחביה, והיה מוכר בקרב הבוהמה הירושלמית. יוסי בנאי ודן בן אמוץ נהגו לספר את סיפוריו של סורמלו בהופעותיהם בטלוויזיה, ברדיו ובספרים שכתבו.
ביוגרפיה
סורמלו נולד כאברהם ג'נאשווילי (או דג'נאשווילי) בעיירה סוראמי שבגאורגיה, אולם איש לא הכיר אותו בשם זה. כיוון שנולד וגדל בעיירה סוראמי הוא זכה לכינוי סורמלו (בתרגום חופשי מגאורגית 'איש סוראמי') ובשמו זה נודע ברבים.
שנת עלייתו של סורמלו לארץ ישראל אינה ברורה. באחד המקורות מצוין כי עלה ברגל מגאורגיה בגיל 14 (1912). ואילו במקור אחר מצוין כי שנת עלייתו הייתה 1918. מקור נוסף מציין את שנת 1921 כשנת עלייתו. מכל מקום, אין עוררין על כך שהתגורר במשך 4 שנים בשפלה ולאחר מכן עבר להתגורר בנחלת שבעה שבירושלים. היה בין נהגיה הראשונים של ירושלים, ועבד כנהג אמבולנס להובלת מתים וכנהג מונית. בראיון לרדיו קול ישראל בשנת 1960 סיפר כי בזמן עבודתו כנהג הסיע את משה שרת לשכונת בית הכרם, וכי שרת נותר חייב 25 גרוש על הנסיעה. בתגובה, פנה שרת להנהלת "קול ישראל" וביקש סיוע לאתר את סורמלו על מנת לשלם את החוב.
השתתף, יחד עם יעקב דוד אברמסקי בתוכניות של "ירושלים של מטה" שהוקלטו במרתפי סורמלו ו"עירי שלי" ששודרו בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
סורמלו הוא ההשראה לדמותו של סוראמלו הגדול (שייקה אופיר) בסרט "השכונה שלנו" בבימויו של אורי זוהר.
חיים אישיים
סורמלו נישא לדבורה (1912–1969), ולהם נולדו רבקה (1932), יוסף (1933–1976) ומאיר (1941). נישא בשנית למרגלית.
אנתוני מקאוליף
אנתוני מקאוליף (באנגלית: Anthony Clement "Nuts" McAuliffe; 2 ביולי 1898 – 11 באוגוסט 1975) היה גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במצור על בסטון במלחמת העולם השנייה בקרב הארדנים.
קריירה מוקדמת
מקאוליף למד בשנים 1916–1918 באוניברסיטת וסט וירג'יניה וב-1918 סיים את לימודיו באקדמית וסט פוינט. ב-1920 למד בבית הספר לארטילרית שדה ולאחר שמילא תפקידי מטה בוושינגטון, סן פרנסיסקו והוואי, השתלם במכללה לפיקוד ומטה בפורט לוונוורת'. מקאוליף השתתף בפיתוח הג'יפ והבזוקה. עם פרוץ המלחמה ביקש לעבור לפעילות מבצעית והשתלם בבית הספר לפיקוד ומטה בקנזס.
מלחמת העולם השנייה
ב-1942 הועלה מקאוליף לדרגת קולונל ומונה למפקד יחידת הסיוע הארטילרי של הדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-1942 הועברה הדיוויזיה לבריטניה לקראת הנחיתה בנורמנדי.
הנחיתה בנורמנדי
הדיוויזיה הוצנחה בנורמנדי, כ-4.5 ק"מ מחוף יוטה. הדיוויזיה הצליחה בצהרי ה-6 ביוני 1944 להתחבר לכוחות שנחתו על החוף ובהמשך הקרבות סייעו יחידות התותחנים של מקאוליף לכבוש את העיירה קרנטן כחלק מהמערכה לכיבוש שרבורג.
מבצע מרקט גארדן
במבצע מרקט גארדן הוטסו מקאוליף עם כוחות הדיוויזיה ליד איינדהובן בדאונים וכבשו אותה אולם נאלצו לבסוף לסגת באבדות כבדות והעיר נתפסה שוב על ידי הגרמנים. לאחר המבצע הועלה מקאוליף לדרגת בריגדיר גנרל. הדיוויזיה הועברה לבסיס ליד ריימס. בתחילת דצמבר 1944 נקרא מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל מקסוול טיילור להתייעצות בארצות הברית ומקאוליף מילא את מקומו באופן זמני.
המצור על בסטון
ב-16 בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפה גדולה בארדנים שנודעה כ"קרב הארדנים". בחשאיות גמורה הם פרצו בתפר בין קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של ברנרד מונטגומרי וקבוצת הארמיות ה-12 בפיקודו של עומר ברדלי. היטלר קיווה לפרוץ בין כוחות בעלות הברית, לכבוש את אנטוורפן ובריסל, דבר שלדעתו ידהים את בעלות הברית שיבקשו ממנו שביתת נשק ואז ייתפנה לטפל בחזית המזרחית.
במרכז חזית הקרב שכנה העיירה בסטון שהייתה צומת דרכים מרכזי וחשוב. מול הכוחות הגרמנים עמדו כוחות אמריקאיים דלילים של הקורפוס ה-8 בפיקודו של מייג'ור גנרל טרוי מידלטון, שניהל קרב השהייה אבל לא יכול היה לעצור את הגרמנים ונגרמו לו אבדות כבדות בהרוגים, פצועים ושבויים.
ב-17 בדצמבר 1944 הורה דוויט אייזנהאואר לדיוויזיה המוטסת ה-82 והדיוויזיה ה-101 להגיע במהירות לעמדות בחזית הקרב. הדיוויזיה ה-101 הופנתה אל בסטון. במסע מזורז הגיע מקאוליף לבסטון בבוקר ה-19 בדצמבר 1944 והחל לארגן את הגנת בסטון. ב-20 בדצמבר 1944 השלימו הגרמנים את כיתור בסטון והמשיכו מערבה.
ב-22 בדצמבר 1944 הגיע לפאתי בסטון רכב גרמני ובו שני קצינים ושני חיילים שנשאו דגל לבן. הם הודיעו שיש בידם מכתב מגנרל היינריך פון ליטוויץ למפקד בסטון. שני הקצינים הועברו מכוסי עיניים למפקדתו של מקאוליף שם מסרו מכתב ובו אולטימטום להיכנע תוך שעתיים אחרת הם יפתחו באש שתחריב את בסטון ותהרוג את כל החיילים והאזרחים שבה. מקאוליף הורה להדפיס את תשובתו לגנרל - "NUTS" (שטויות). כשהקצינים הגרמנים שאלו מה פירוש המילה "NUTS", הסבירו להם "לך לכל הרוחות". תשובה זו העלתה את מורל הלוחמים והכניסה את מקאוליף לספרי ההיסטוריה.
ב-26 בדצמבר 1944 הגיעו לבסטון מדרום כוחות של הארמייה השלישית בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, הסירו את המצור וביחד עם לוחמי הדיוויזיה ה-101 טיהרו את השטח מכוחות גרמניים.
ב-15 בינואר 1945 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-103 מהארמייה השביעית, אתה המשיך במרדף אחרי הצבא הגרמני מעבר לריין ולדנובה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה מילא מספר תפקידי פיקוד בארצות הברית, ואף פיקד לתקופה קצרה על הדיוויזיה ה-79. ב-1953 חזר לאירופה בתור מפקד הארמייה השביעית. ב-1955 מונה למפקד הכוחות האמריקאיים באירופה והועלה לדרגת גנרל. ב-1956 פרש מהצבא.
הוא מת ב-11 באוגוסט 1975 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אטה אנג'ל וילר
אטה אנג'ל וילר (באנגלית: Etta Angell Wheeler; 14 ביוני 1834 - 4 בדצמבר 1921) הייתה פעילה למען זכויות ילדים. וילר הצילה את מרי אלן וילסון, הילדה הראשונה שהמקרה שלה הוכרע בבית משפט נגד זכותם של הורים לעשות בילדיהם כרצונם. מקרה זה הוביל להקמת האגודה הניו יורקית למניעת התעללות בילדים. וילר הייתה זו ששכנעה את הנרי ברג, מייסד האגודה למניעת התעללות בבעלי חיים בניו יורק, לקחת על עצמו את הפעילות ואת קידום התיק של וילסון.
רקע
אטה אנג'ל נולדה במדינת ניו יורק. שם חייתה עם אמה ואחותה סאלי, עד שנישאה לצ'ארלס וילר. הזוג התגורר בעיר ניו יורק, שם אטה פעלה כמיסיונרית וסייעה לעניי העיר. צ'ארלס עבד ככתב בעיתון The New York Daily News. השניים החליטו לא להביא ילדים לעולם, כי הם האמינו שישנם כבר יותר מידי ילדים בלתי-נאהבים ונטושים.
קידום זכויות ילדים: הסיפור של מרי אלן וילסון
במהלך אחד מסיורי הסיוע שלה, ניגשה אל וילר אחת מדיירות הבניין שבקרה בו, וסיפרה לה על שכניה, משפחת קונולי, אשר להם ילדה בשם מרי. את הילדה לא ראו השכנים מזה זמן רב, אך את צרחות הכאב שלה ואת ההתעמרות בה מצד אמה, מרי קונולי, שמעו השכנים מדי יום. משפחת קונולי בדיוק עברה לכתובת חדשה, ווילר ביקרה אותם במיקומם החדש באמתלת רצונה לסייע לשכן חולה. כשהיא נכנסה לתוך דירת הסלאם, ראתה שם ילדה מוזנחת בירכתי החדר, שוטפת כלים.
הילדה, כפי שהסתבר, לא הייתה בתה של מרי קונולי, אלא ניתנה לחסותה כאשר אמה התאלמנה ולא יכלה לטפל בה. הילדה הייתה כלואה בבית, ולא ראתה מזה שנים אור יום. היא סבלה מתת תזונה, ונראתה כבת חמש, אף על פי שגילה האמיתי היה כתשע.
לאחר מגעיה הראשונים עם המשפחה, וילר פנתה לכומר פרנק ג'יימסון כדי להתייעץ כיצד ניתן להתערב לטובת הילדה, אך הוא אמר לה שאין עליה להתערב. היא לא הסכימה לוותר, ובמשך חודשים רבים ניסתה למצוא סוכנות או ארגון שיסייעו בהסרת הילדה מבית משפחתה, אך כל אחד מעשרות ארגוני הצדקה שפנתה אליהם טענו שאסור להם להתערב בעניינים משפחתיים. המירב שהציעו לה הצדקות היה תרומות ביגוד. גם המשטרה אמרה לה שיש חוק שאוסר את הסרתם של ילדים מחזקת הוריהם או אפוטרופוסיהם החוקיים.
כששוחררה משבייה, מרי - שלעולם לא לקחה יותר מכמה צעדים לכל כיוון, ולעולם לא עלתה או ירדה במדרגות - הייתה צריכה ללמוד כיצד להתנייד במרחב. מרי אומצה על ידי אמה של וילר, וכאשר זאת נפטרה, עברה לחסותה של אחותה סאלי. בבגרותה, מרי נישאה וילדה שתי בנות, וקראה לבוגרת על שמה של אטה. בתורה, גם היא אימצה בת חסות משל עצמה.
מורשת
ב-1873, היו אך מעט חוקים שהגנו על ילדים, וגם הם בעיקרם עסקו בענישה מוגזמת. הגישה המשפטית, כמו החברתית, הייתה שלהורים יש בעלות על ילדיהם, ומותר להם לעשות בם כרצונם. לא היה זה מקרי שווילר התקשתה למצוא סיוע במטרתה, ואף לא שמי שהצליחה לשכנע לעמוד לצידה במקרה היה דווקא פורץ דרך בתחום זכויות בעלי חיים - תחום שאף הוא היה בחיתוליו. הנרי ברג היה אדם בעל השפעה, ואם לאו ספק שהיה מצליח לשכנע את בית המשפט לדון במקרה במהירות גדולה כל כך, ולשכור את שירותיו של אלברידג' ג'רי, אחד מעורכי הדין המובילים, לייצג את עניינה של מרי וילסון. המקרה נחשב בזמנו לכל כך יוצא דופן, שהוא כיכב בכותרות העיתונות והציבור עקב בעניין אחר התפתחויותיו.
בעקבות המקרה של מרי וילסון, ובעידודה של אטה וילר, ברג, ג'רי, והנדבן ג'ון ג. רייט יסדו את האגודה הניו יורקית למניעת התעללות בילדים (באנגלית: New York Society for the Prevention of Cruelty to Children). האגודה קידמה חקיקה היסטורית להגנה על ילדים, בתחומים מגוונים כמו מניעת סחר בגופם, הגבלת תעסוקתם במפעלי יזע, ואיסור מכירת אלכוהול וסמים לקטינים. האגודה צמחה במהרה לארגון ארצי עם כמעט 40 סניפים. בנוסף לעבודת החקיקה, האגודה (אשר קיימת עד היום) מנהלת בתי מחסה לנוער, מעבירה סדנאות הורות, וחוקרת בפועל מקרי התעללות בשיתוף עם הרשויות המקומיות.
ב-1913, כאות הוקרה לעשייתה והשפעתה במאבק נגד התעללות בילדים, הוזמנה וילר להיות הנואמת המרכזית בכנס של האגודה ההומנית האמריקאית, אשר מקדמת זכויות ילדים ובעלי חיים, שם הציגה את סיפורה של מרי אלן וילסון, אשר גם יצא לאור כחוברת באותה שנה.
וילר נפטרה ב-1921. האגודה הניו יורקית למניעת התעללות בילדים הקימה לזכרה אנדרטה שהוצבה בבניין האגודה, הנמצא במנהטן, בשדירה החמישית.
אליס סלומון
אליס סלומון (Alice Salomon; 19 באפריל 1872, ברלין, גרמניה – 30 באוגוסט 1948, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה חלוצה גרמנייה בתחום העבודה סוציאלית כמקצוע אקדמי. בשל תפקידה המרכזי זכתה לבול הנצחה לזכרה, פרס, בתי ספר ואוניברסיטה על שמה, אותה גם הקימה, ופארק וכיכר בברלין הנושאים את שמה גם כן.
ביוגרפיה
סלומון הייתה השלישית מתוך שמונה ילדים, בתם השנייה של אלברט ואנה סלומון. כמו נערות רבות ממשפחות יהודיות אמידות בתקופה זו, לא אפשרו לה השכלה גבוהה, על אף שאיפתה להיות מורה. בעיה שהסתיימה בשנת 1893 כשהייתה בת 21, אליה התייחסה באוטוביוגרפיה שלה כאל התקופה בה חייה החלו.
בשנת 1900 היא הצטרפה לאגודת הנשים הגרמניות (Bund Deutscher Frauenvereine) ועם הזמן נבחרה לסגנית יו"ר, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 1920. הארגון תמך בנזקקים, ובאמהות חד הוריות ומניעת הזנחת ילדיהם.