cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילות מדומיינות
קפיטליזם הדפוס
"קפיטליזם-הדפוס" הצומח הרחיב את תוצריו – ועל ידי כך את השוק שלהם - מעבר לכתבי קודש מתורגמים, כאשר מהמאה ה-18 החלו נפוצות באירופה ובמושבותיה מעבר לים שתי סוגות חדשות, מרכזיות בטיעון של אנדרסון – הרומן והעיתון. הרומנים תיארו התרחשויות מקבילות בסביבה המוכרת לקהל הקוראים, ובכך הסירו מחיצות בין מציאות לדמיון, וחיזקו תודעה של קהילה מדומיינת, אשר מרבית חבריה אינם מכירים זה את זה, אך יודעים זה על קיומו של זה ועל אורחות חייהם של האחרים, בזמן מקביל.
בדומה לרומן, העיתונים תיארו בכל יום מגוון אנשים והתרחשויות במקומות שונים, שהצבתם ביחד היא שרירותית והקשר היחידי ביניהם הוא התאריך. אך עצם הצבתם יחד וההמשכיות מהעיתון של היום לזה של מחר, מייצרים אשליה של עלילה בעלת מאפיינים הדומים לאלו של רומן. התאריך המשותף לכל האירועים הוא המסמן את קיומו של זמן "הומוגני, ריק" ואת התקדמותו בלוח השנה. עוד יותר מהרומן, שתודעת הקהילה המדומיינת נעוצה בתוכנו, העיתון מחזק תודעה זו מעצם קריאתו, המתרחשת במקביל על ידי אלפים או מיליוני אנשים מדי יום ביומו, כולם קוראים את אותם סיפורים באותה שפה, ותמונת המציאות שלהם מעוצבת על פיהם. קורא העיתון יודע לא רק כי הדברים המתוארים בו התרחשו באותו יום במקומות שונים בעולם, אלא גם כי כל שכניו לעיר, למחוז ולמדינה יודעים באותו זמן על אותם דברים. בכך תרם קפיטליזם-הדפוס לשינוי התפיסה הקהילתית של ההמונים, מהשתייכות לקהילה מדומיינת רחבה של מאמינים, למשל, להשתייכות לקהילה מדומיינת של קוראי אותם סיפורים באותה שפה, ובדרך כלל בתחומי אותה מדינה.
זיכרון ושכחה
מרכיב נוסף בתודעת הקהילה המדומיינת הוא הזיכרון ההיסטורי המשותף. הלאומים באירופה שהחלו לתבוע הגדרה עצמית בראשית המאה ה-19, הצדיקו את תביעותיהם בטיעונים שקשרו אותם לאירועים ואנשים בעבר הרחוק, אשר ראו עצמם ממשיכיהם. כך טענו הלאומנים היווניים כי הם מחדשיה של תרבות יוון העתיקה, אשר הייתה רדומה במשך מאות שנים. משל ההתעוררות מתרדמה הפך פופולרי אצל קבוצות רבות אחרות, במיוחד בהקשר של שפות. במדינות הרב-לשוניות הגדולות באירופה, כגון האימפריה האוסטרו-הונגרית, התייחסה שכבת הבורגנות לשפות אחדות - צרפתית, אנגלית או גרמנית - כאל "שפות תרבות", והשתמשה בהן בגאווה בחיי היומיום. כאשר החלו בני שכבות אלו לראות עצמם צ'כים, הונגרים או פולנים, היה עליהם להסביר את שליטתם המוגבלת בשפות הלאומיות החדשות שלהם, וההסבר שנמצא לכך היה שמדובר בגילוי מחדש של שפות ותרבויות שהיו "רדומות" במשך דורות רבים.
לדברי אנדרסון, תודעת הקהילה המדומיינת כוללת גם את הצורך ב"שכחה משותפת", כלומר אירועים היסטוריים שבני הלאום אמורים להכירם כטראומטיים, שלכאורה רצוי לשכוח אותם. דבריו מתבססים על אמירתו של ארנסט רנן בחיבורו "מהי אומה", כי "כל אזרח צרפתי חייב היה כבר לשכוח את ליל ברתולומאוס הקדוש ואת הטבח בדרום צרפת במאה ה-13". כאשר רנן מזכיר אירועים אלו, הוא מתכוון לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו טבחו קתולים בהוגנוטים במאה ה-16, ולמסע הצלב האלביגנזי, שבו מרבית הנרצחים היו דוברי אוקסיטנית או קטלאנית והרוצחים באו מכל ארצות מערב אירופה. אירועים אלו היו חלק ממלחמות הדת הגדולות של אירופה, אולם הצגתם במונחים שאמורים להיות מוכרים לכל אזרח צרפתי, הופכת אותם ל"מלחמות אחים" בין צרפתים, ומחזקת את תודעת העתיקות של הלאום הצרפתי.
דרך זו של סיפור האירועים ההיסטוריים, המטשטשת את הזהויות המקוריות של האנשים שהיו מעורבים בהם והופכת אותן בדיעבד לזהות לאומית, היא חלק מתהליך ההבניה של הזיכרון הלאומי המשותף.
בדומה לכך, הקרבות באמריקה הצפונית בשנים 1861–1865 ידועים כמלחמת האזרחים האמריקנית, ש"אחים" נלחמו בה זה נגד זה, למרות שלמעשה התנהלה בין שתי מדינות ריבוניות. במלחמת האזרחים בספרד השתתפו עשרות אלפי לוחמים מעשרות מדינות בבריגדות הבינלאומיות במה שהיה בעיניהם מלחמה על ערכים אוניברסליים, וממשל פרנקו הציג אותה כניצחון במאבק העולמי נגד הבולשביזם והאתאיזם. רק מאוחר יותר התפתח בהדרגה הזיכרון של מלחמה בינלאומית זו כמלחמת אחים ספרדית לאומית.
מלחמות אחים, טראומטיות ככל שיהיו, הן עדות לכך שבני האומה הם "אחים", ולכן זיכרונן - והצורך להזכירן כל הזמן - משמש מרכיב מרכזי בתודעת הקהילה המדומיינת.
חיים אורי פריינד
הרב חיים אורי פריינד (נולד בה' בטבת תרצ"ז, 19 בדצמבר 1936) הוא ראש ישיבה ודיין חרדי-ירושלמי. מכהן כראש ישיבת רמ"א, ראש ישיבת תולדות אהרן, ראש ישיבת אש התורה וחבר בד"צ העדה החרדית. הקים את קהילת קהל חסידי ירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרבי יעקב מנחם ושרה. למד בישיבת עץ חיים אצל הרב מרדכי דוד לוין והרב שמואל גדליה ניימן, ובהמשך אצל הרב איסר זלמן מלצר והרב אהרן קוטלר. נישא להדסה בת הרב אברהם רוט (ראטה), יושב ראש ועד הכשרות של העדה החרדית. לאחר נישואיו התקרב לרב מבריסק, אליו היה חמיו מקורב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 מונה לראש ישיבת 'לפלגות ראובן' שהקים גיסו הרב מרדכי הערש שיינברגר יחד עם הרב ישעיה צוובנר יושב ראש הנהלת העדה החרדית. לאחר שהרב בנימין רבינוביץ מונה לדיין בעדה החרדית, מונה לראש ישיבת תולדות אהרן במקומו. לצד תפקידו זה החל לכהן בראשות ישיבת אש התורה, וכן בראשות ישיבת "נחלת אברהם" שהוקמה לזכרו של חמיו. לאחר הקמת ישיבת רמ"א, מונה לראש הישיבה.
בבחרותו היה בחבורת הבחורים של רבי יוחנן פרלוב, האדמו"ר מקרלין. לאחר פטירתו נשאר בקבוצת הצעירים (ה"יונגע"), והיה מראשי המכתירים של האדמו"ר מקרלין סטולין הנוכחי.
בשנת תשמ"ה, כשמוסדות חסידות קרלין החלו ליטול תקציבים ממשלתיים, פרש יחד עם משפחתו וקבוצת אברכים מחסידות קרלין סטולין, והקימו מניין בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקי. בהמשך הצטרף אליהם הרב יוסף ציינווירט ופורשים נוספים, והם הקימו את חבורת קהל חסידי ירושלים. בהמשך, פעל הרב פריינד למנות את הרב אברהם חנון למנהיג הקהילה ולאדמו"רה.
התאלמן בשנת תשס"ד. בשנת תשס"ו נישא בשנית לזיסל לאה, בתו של הרב יהושע סגל דייטש.
משפחה
אחיו היו הרב סנדר פריינד, הרב נטע פריינד, ר"מ בישיבת עץ חיים ובישיבת דושינסקיא. גיסיו הם הרב פישל גרובר, הרב מרדכי צבי שיינברגר מקים מוסדות "לפלגות ראובן", הרב שמעון אליהו קרישבסקי מראשי נטורי קרתא בירושלים והרב דוד הורביץ.
בנו הרב יוחנן מכהן כמו"ץ מטעם העדה החרדית ומראשי כולל תפארת יונה. בנו הרב משה מכהן כמשיב בישיבת טשיבין. חתנו הרב יצחק זאב אטיק, בנו של הרב מנדל אטיק כיהן כר"מ בישיבת ארץ צבי.
חתנו הרב דוד הרשלר הוא דרשן בירושלים וראש ישיבה.
הר הורדן
גובהו של ההר 1,510 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,108 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 7 קילומטרים דרומית להר קואטס.
גילוי ההר
הראשונים שהגיעו אל ההר היו אנשי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
מוסון קרא להר על שמו של סר סמיואל הורדן (Samuel Hordern), שהיה נותן חסות למשלחת החקר הבריטי, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, וכן למשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (בין השנים 1911–1914) אף היא בפיקודו של מוסון.
לקריאה נוספת
• Mackintosh, Andrew & White, Duanne & Fink, David & Gore, Damian & Pickard, John & Fanning, Patricia. (2007), '''[https://www.researchgate.net/publication/249521197_Exposure_ages_from_mountain_dipsticks_in_Mac_Robertson_Land_East_Antarctica_indicate_little_change_in_ice-sheet_thickness_since_the_Last_Glacial_Maximum Exposure ages from mountain dipsticks in Mac. Robertson Land, East Antarctica, indicate little change in ice-sheet thickness since the Last Glacial Maximum]''', Geology. 35. https://doi.org/10.1130/G23503A.1.
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 293
בריאן קליי
בריאן קליי (באנגלית: Bryan Ezra Tsumoru Clay; נולד ב-3 בינואר 1980) הוא אתלט אמריקאי. הוא אלוף אולימפי בייג'ינג 2008) ואלוף עולם (הלסינקי 2005) בקרב עשר.
ביוגרפיה
קליי נולד בעיר אוסטין שבטקסס אך גדל בהוואי. אביו, גרג קליי הוא אמריקאי-אפריקאי ואימו, מישל אישימוטו, היא מהגרת מיפן. הוריו התגרשו כשלמד בבית ספר יסודי והוא גדל עם אימו ועם אחיו הצעיר ניקולס. קליי נשוי ואב לשלושה ילדים: בן אחד (ג'ייקוב) ושתי בנות (קייט ואליזבת').
קריירה
בשנת 2001, זכה קליי במדליית הארד באליפות ארצות הברית בקרב עשר לאחר שסיים את האליפות עם תוצאה של 8,169 נקודות. באותה שנה הוא השתתף גם באליפות העולם באתלטיקה, אך לא סיים את התחרות עקב פציעה. בשנת 2004, הוא זכה במדליית כסף בתחרות קרב שבע במסגרת אליפות העולם באתלטיקה באולם.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה קליי במדליית כסף בתחרות קרב עשר בתוצאה של 8820 נקודות שהייתה התוצאה השנייה בטיבה שקבע אי פעם אמריקני.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה קליי במדליית זהב בקרב עשר. בתחילת שנת 2006 הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם באולם בקרב שבע. בשנה וחצי שלאחר מכן הישגיו הוגבלו בגלל פציעות ומחלות. בשנת 2006 הוא לא סיים את אליפות ארצות הברית בגלל רמת סוכר נמוכה בדם, ובשנת 2007 נאלץ לפרוש מתחרות קרב העשר במהלך אליפות העולם באתלטיקה עקב פציעה.
אלוף אולימפי
בשנת 2008 התגבר קליי על בעיות הבריאות וזכה במדליית זהב באליפות העולם באולם בקרב שבע. לאחר מכן באוגוסט אותה שנה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8791 נקודות.
אנשים עלובים
אנשים עלובים (ברוסית: Бедные люди) הוא הרומן הראשון מאת פיודור דוסטויבסקי שעוסק בקשר בין שני קרובי משפחה, מָקָאר דֶבוּשְׁקִין, מבוגר העובד כמעתיק מכתבים לוָרֶנקה, קרובת משפחתו הענייה והצעירה. דֶבוּשְׁקִין ווָרֶנקה גרים בבתים סמוכים ומתכתבים בסדרת מכתבים המוצגים בספר.
הרומן נכתב על פני תשעה חודשים בין 1844 ל-1845. בשל אורח חייו הבזבזני של דוסטויבסקי והתמכרותו להימורים לא הצליח למכור תרגומים של רומנים זרים לכן החליט לכתוב רומן משלו כדי לנסות ולהרוויח כספים.
מבקרים עכשוויים שיבחו את "אנשים עלובים" על הצגת הנושאים ההומניטאריים שלה. בעוד שוויסריון בלינסקי כינה את הרומן כרומן הרוסי מספר אחד, ואלכסנדר הרצן כינה אותו יצירה סוציאליסטית גדולה. הרומן משתמש בפוליפוניה מורכבת של קולות מנקודות מבט שונות ובקולם של מספרים שונים. הרומן פורסם באלמנך, קולקציית סנט פטרסבורג ב-15 בינואר 1846 וזכה להצלחה גדולה ברחבי הארץ. חלקים ממנו תורגמו לגרמנית על ידי וילהלם וולפסון ופורסמו במגזין בשנת 1846/1847. התרגום הראשון לאנגלית בוצע על ידי לנה מילמן בשנת 1894, עם הקדמה מאת ג'ורג מור.
תקציר העלילה
וָרֶנקה דוברוסלובה ומָקָאר דֶבוּשְׁקִין הם קרובי משפחה שחיים באותו רחוב דירות נורא. לדֶבוּשְׁקִין, למשל, יש רק חלק של מטבח והוא מתגורר עם עוד כמה שוכרים אחרים, דוגמת משפחת גורשקוב, שבנם גונח מייסורים של רעב כמעט כל הסיפור ובסופו של דבר מת. דֶבוּשְׁקִין ודוברוסלובה מחליפים מכתבים המעידים על תנאי המחיה הנוראים שלהם.
הקורא לומד בהדרגה את ההיסטוריה שלהם. דוברוסלובה עברה לסנט פטרסבורג (אותה היא שונאת), כאשר אביה איבד את עבודתו. וחיה עם אביה שנעשה אלים מאוד ואמה שנכנסה לדיכאון. לאחר מות אביה, היא ואמה עוברים לגור עם אנה פיודורובנה, בעלת בית שהייתה אכזרית אבל לפחות מעמידה פנים שהיא מרגישה אהדה למצבם. דוברוסלובה לומדת אצל סטודנט עני בשם פורובסקי, אשר גם אביו השיכור מדי פעם מבקר. בסופו של דבר היא מתאהבת בפוקרובסקי ונאבקת כדי לחסוך כסף כדי לרכוש את כל העבודות של פושקין בשוק בתור מתנה ליום הולדתו. לאחר שמשיגה את הספרים נותנת דוברוסלובה לאביו לתת לו את הספרים בשמו בידיעה שכשהוא יקבל את הספרים הוא יהיה מאושר. פוקרובסקי נופל מיד לאחר מכן, משאלתו האחרונה היא לראות את השמש ואת העולם שבחוץ. דוברוסלובה פותחת את התריסים וחושפת עננים אפורים וגשם מלוכלך. בתגובה פוקרובסקי רק מנענע את ראשו ומת. גם אמה של דוברוסלובה מתה זמן קצר לאחר מכן. וכך נשארת דוברוסלובה כמעט לבד בעולם.
דֶבוּשְׁקִין עובד בתור פקיד, בגדיו שחוקים ומלוכלכים ותנאי מחייתו הם אולי גרועים יותר מזו של דוברוסלובה. הוא מדמה עצמו לחולדה בחברה. הוא ודוברוסלובה מתחילים בחילופי מכתבים (וביקורים מדי פעם), ובסופו של דבר הם גם מתחילים להחליף ספרים. דֶבוּשְׁקִין נעלב כאשר היא שולחת לו עותק של הספר "האדרת", כי הוא מוצא את הדמות הראשית דומה לו מאוד.
דוברוסלובה שוקלת לעבור לחלק אחר של העיר בה היא יכולה לעבוד בתור אומנת. בדיוק כאשר נגמר לה הכסף לדֶבוּשְׁקִין יש מזל: הבוס שלו מרחם עליו ונותן לו 100 רובל לקנות בגדים חדשים. דֶבוּשְׁקִין משלם את חובותיו ושולח קצת לדוברוסלובה. היא שולחת לו את 25 הרובל בחזרה כי היא לא צריכה את זה. העתיד נראה מזהיר עבור שניהם, הוא מדמיין שעכשיו הוא יוכל סוף סוף לחסוך כסף ולעבור לגור איתה ביחד.
דוברוסלובה מודיעה לו כי אדם עשיר, מר בייקוב, שהיו לו עסקאות רבות עם אנה פיודורובנה (בעלת הבית), הציע לה נישואין. היא מחליטה לעזוב את דֶבוּשְׁקִין והמכתבים האחרונים מעידים על כך שהתרגלה לאט לאט לכסף החדש שלה. לדוגמה, היא מבקשת מדֶבוּשְׁקִין להביא לה פשתן ומתחילה לחשוק במותרות שונות, אבל בסוף משאירה אותו לבדו.
נושאים וסגנון
אנשים עלובים, בוחן את העוני ואת מערכת היחסים בין העניים והעשירים. במידה רבה מושפע מיצירותיו של ניקולאי גוגול, "האדרת", ואלכסנדר פושקין, "התחנה" הכתובים גם הם בסגנון זה של רומן מכתבים.
בלינסקי ואחרים ראו את "האדרת" כהשראה לרומן. מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי סגנון הכתיבה על הסבל הסנטימנטלי-הומניטרי הכיל הרבה פרודיה וסאטירה על ספרי גוגול; עם זאת, ישנם כמה מתנגדים.
בלה שטיינבוק
ביוגרפיה
בשנותיה הראשונות בארץ עסקה בעיקר בהוראת פסנתר ומיעטה להופיע בקונצרטים גדולים. בין השנים 2010-2022 שטיינבוק המשיכה בפעילותה בישראל ובמדינות אירופה בסדרות קונצרטים המשלבים מוזיקה קלאסית וזמרי אופרה
קריירה מוזיקלית
בשנות השמונים הצטרפה שטיינבוק לאנסמבל הסולנים האוונגרדי (Classic Avantgarde) במינסק וניגנה עמו עד שנת 1994. במהלך הזמן הזה הופיעה בכמה פסטיבלי מוזיקה חשובים בעולם: בשנת 1988 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי בוויטבסק ע"ש סולרטינסקי (Sollertinsky). בשנת 1991 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית (Festival of Modern Music) בהלסינקי, פינלנד. במהלך שנת 1992 יצאה לסיבוב הופעות באירופה, שכלל את פסטיבל המוזיקה החדשה (III Gaida Forum - Festival of New Music) בגלזנקירכן שבגרמניה, פסטיבל מוזיקה של וירטואוזים (III International Music Art Festival Virtuosos) בלבוב שבאוקראינה ופסטיבל ביאנלה באיטליה. בשנת 1993 יצאה שוב לסיבוב הופעות באירופה, שכלל פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית (גרמניה, רוסיה, מולדובה ופולין). בשנת 1995 ניגנה בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בסנדאי, יפן. בשנות האלפיים הוציאה מספר אלבומים כולל שניים בינלאומיים שהוקלטו בקנדה. במהלך שנות האלפיים הופיעה שטיינבוק בפסטיבלים בינלאומיים, בין היתר במקסיקו, קנדה, ארצות הברית וספרד.
במהלך 2004-2005 לוקחת חלק בפרויקט "שלושת הטנורים הישראלים" בהופעות בארצות הברית, כמו כן בגמר פסטיבל הסרטים בטורונטו, קנדה (European Union Film Festival).
26.5.2008 הופיעה בפסטיבל ה10 סן מיגל דה איינדה, מקסיקו.
2010 בלה שטיינבוק מופיעה בשלושה קונצרטים בניו יורק, ארצות הברית.
מרץ 2011 מופיעה בפסטיבל מוזיקה קאמרית באילת, ישראל ביחד עם הכנרת המפורסמת קלואי הנסליפ ( Chloe Hanslip ) מבריטניה.
15.11.2012 הופיעה כחלק מחגיגת 20 שנות ידידות בין בלארוס וישראל בקונצרט חגיגי שהתקיים במינסק, בירת בלארוס.
הקונצרט סוקר בהרחבה בכלי התקשורת של הקהילה היהודית בבלארוס.
בשנת 2011 שטיינבוק הייתה מועמדת לתואר "איש השנה" של ראשון לציון בתחום המוזיקה והאמנות של עולים מחבר העמים.
נכון לתחילת 2014 שטיינבוק מלמדת מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא ומחזיקה בקריירה עשירה של קונצרטים ומופעים שונים ( ביניהם גם בינלאומיים).
ב-2016 בלה שטיינבוק קיבלה מועמדות לאשת השנה בתחום המוזיקה של הערוץ הממלכתי 9. בלה אחת מחמשת המועמדים הסופיים בקטגוריית מוזיקה.
Middle Child
Middle Child (בעברית: ילד אמצעי; מעוצב: MIDDLE CHILD) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ג'יי קול. השיר יצא לאור ב-23 בינואר 2019, דרך דרימוויל רקורדס, השיר נכתב על ידי ג'יי קול והופק על ידי טי-מינוס וג'יי קול. השיר מכיל דגימה מתוך השיר "Wake Up to Me", שנכתב על ידי פלדר והריס ובוצע על ידי פירסט צ'ויס.
רקע
ב-20 בינואר 2019 קול מחק את כל התמונות בעמוד האינסטגרם שלו, יום לאחר מכן פרסם קול מספר פוסטים המכילים שורות מתוך השיר, מאוחר יותר, קול מחק את כל הפוסטים. באותו יום קול הודיע במדיה החברתית שהוא הולך להוציא את השיר בתאריך 23 בינואר 2019 והעלה את העטיפה אשר הציגה את כותרת השיר באותיות גדולות על רקע אפור.
השיר נכנס לאלבום האוסף של הלייבל של ג'יי קול דרימוויל רקורדס Revenge Of The Dreamers III.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר הועלה לערוץ יוטיוב הרשמי של קול ב-25 בפברואר 2019. ב-22 בפברואר קול הודיע על הקליפ באתר טוויטר. הקליפ צולם בגאורגיה ובוים על ידי הראפר מז. בקליפ מופיעים אמנים מהלייבל של קול דרימוויל רקורדס לוט, אומן וקוז.}
ארנסט פום ראט
ארנסט פום ראט (בגרמנית: Ernst vom Rath; 3 ביוני 1909 - 9 בנובמבר 1938) היה דיפלומט גרמני בפריז, שרציחתו ערב מלחמת העולם השנייה הייתה העילה לפרוץ סדרת הפרעות שנודעה כ"ליל הבדולח".
ביוגרפיה
פום ראט נולד בפרנקפורט בשנת 1909 לדיפלומט בכיר. הוא למד משפטים בפרנקפורט, והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. באפריל 1933 הצטרף לשורות האס אה (SA), וב-1934 התקבל לשירות החוץ כמתמחה במחלקה המשפטית. בפברואר 1935 נשלח לשמש מזכיר אישי של דודו, רולנד קסטר, שהיה שגריר גרמניה בצרפת. ב-1936, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הקונסולריות, נשלח לתפקיד בקונסוליה הגרמנית בכלכותה, הודו. מסיבות בריאותיות נאלץ לחזור מהודו לגרמניה במרץ 1938, וביולי אותה שנה מונה למזכיר זוטר בשגרירות גרמניה בפריז.
ב-7 בנובמבר 1938 נורה בתוך השגרירות ונפגע משלושה קליעים בבטנו, בידי הרשל גרינשפן, פליט יהודי בן 17 ששהה בפריז. אדולף היטלר שלח שני רופאים בכירים לפריז לטפל בו, בהם רופאו האישי ד"ר קרל ברנדט, אך כעבור יומיים מת פום ראט מפצעיו. עם הידיעה על מותו העלה אותו היטלר לדרגת מזכיר ראשון בשגרירות. התאריך היה יום השנה ה-15 לציון הפוטש במרתף הבירה, ובחגיגות שהתקיימו באותו יום במינכן אזכרו היטלר וגבלס את פום ראט כ"מרטיר" וקראו לתגובה כנגד היהודים. בכך נתנו השלטונות הנאצים את האות להתפרצות "ספונטנית" של סדרת פוגרומים כנגד היהודים ברחבי גרמניה בליל 9 בנובמבר 1938, שנודע מאז בשם ליל הבדולח.
הגרסה הרשמית לרצח היא כי מדובר בהתנקשות פוליטית, וכי בין פום ראט לגרינשפן לא הייתה היכרות קודמת. גרינשפן ירה בגרמני הראשון שנקרה על דרכו כדרך להביע את מחאתו על היחס ליהודים בגרמניה, וייתכן שאף סבר שהוא מתנקש בשגריר גרמניה בצרפת. בצד אותה גרסה, קיימת תאוריה נוספת והיא כי בין גרינשפן ופום ראט הייתה היכרות קרובה ואינטימית, שעמדה ברקע הרצח. פום ראט טופל במכון הרדיולוגי של ברלין כנגד מחלת המין זיבה (Rectal Gonorrhoea) ועל פי עדויות, היה דמות מוכרת בקהילה ההומוסקסואלית של פריז, והיו שכינוהו "מאדאם אמבסדור" וכן "נוטר דאם דה פארי" ("גבירתנו מפריז" כשם הקתדרלה המרכזית בעיר). הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, הומוסקסואל בעצמו, מעיד ביומנו שהכיר היטב את פום ראט שהשתעשע עם "היהודי הקטן, רוצחו". בגרסה זו, נרצח פום ראט בגלל אי עמידתו בהבטחתו להסדיר למאהבו גרינשפן אשרת ישיבה בצרפת. בשלב מסוים טען פרקליטו של גרינשפן כי מריבת אוהבים הייתה ברקע הרצח, אך ייתכן שעשה זאת כתרגיל משפטי למניעת משפט ראווה שיציג את הרצח כפוליטי.
על פי מקורות אחדים, פום ראט היה אנטי-נאצי, או לפחות נחשד על ידי הגסטפו ככזה, והיה תחת מעקב טרם רציחתו.
במאמר מפורט שפורסם בעיתון הרפואה והתבסס על דו"ח הנתיחה הפתולוגית ומאמרים שפורסמו בנושא זה הועלה החשד כי פום ראט לא מת מהפציעה וכי הנאצים רצו במותו בגלל היותו הומוסקסואל שטופל במחלת מין על ידי רופאה יהודיה ונחשד בשיתוף פעולה עם הביון הצרפתי. היטלר שלח לפריז את רופאו האישי קרל ברנדט עם הוראה שעל פום ראט למות. ברנדט נטל את האחריות לטיפול על פום ראט מידי הצוות הצרפתי ונקט במספר פעולות שהביאו למותו לאחר שכבר התאושש יפה מהניתוח.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פלקישר באובכטר": "היהודי גרינשפן היה נציג היהדות. הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני. בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני".
גופתו של פום ראט הועברה לגרמניה ב-17 בנובמבר 1938. הלווייתו הממלכתית, שאורגנה היטב כאירוע תעמולתי, התקיימה בדיסלדורף בנוכחות היטלר וראשי המשטר הנאצי. בהלוויה נאמר כי פום ראט "שילם בדמו את מחיר המלחמה שהכריזה היהדות העולמית על הרייך השלישי".
יאורית מצרית
יאורית (שם מדעי: Alopochen aegyptiaca, נקרא בעברית גם יאורית מצרית) היא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים הנחשב לאחד המינים הפולשים הנפוצים בישראל.
תיאור המין
משקלו 1,500–2,250 גרם. אורכו 63–73 ס"מ. מוטת כנפיו 135–155 ס"מ. רגלו וצווארו ארוכים, לכן הוא נראה זקוף.
צבעו חום כתום בגוון חולי. על חזהו כתם חום כהה, שמבדילו מברווזים דומים בַּתת־משפחה טדורניים. מסביב לעינו כתם חום כהה; המקור והרגליים ורודים. לצעירים אין כתמים כהים על החזה ומסביב לעיניים. חלקה התחתון של הכנף לבן וירוק.
במין חד־צורתיות זוויגית, והנקבות קטנות מהזכרים במעט, אולם הם משמיעים קולות שונים: הזכר מעין לחישה מאיימת והנקבה מגעגעת. המין נחשב שקט בקרב הברווזיים, אך משמיע רעש רב כאשר הוא מאוים.
תפוצה ומקום חיות
בית גידולה הוא ביצות וגדות מים מתוקים, בקרבת עצים. ככלל, היא לא תימצא באזורים מיוערים בכבדות, אלא בערבות עשב, בשדות חקלאיים ובכרי אחו. מסוגלת לחיות בגבהים עד 4,000 מטרים. היאורית בדרך כלל אינה נודדת, ונצפתה בישראל וצפונה לעיתים נדירות, לפני שהובאה לאזורים אלו לצורכי בידור.
המין נפוץ באוגנדה, באנגולה, באריתריאה, באתיופיה, בבוטסואנה, בבורונדי, בבורקינה פאסו, בגבון, בג'יבוטי, בגינאה, בגינאה ביסאו, בגינאה המשוונית, בגמביה, בדרום אפריקה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ברפובליקה המרכז אפריקאית, בזימבבואה, בזמביה, בתוניסיה, בטנזניה, בלסוטו, במאוריטניה, במלאווי, במאלי, במוזמביק, במצרים, בניגריה, בניז'ר, בנמיביה, בסודאן, בסווזילנד, בסומליה, בסנגל, בצ'אד, ברפובליקה של קונגו, בקמרון, בקניה וברואנדה.
המין הועבר על ידי האדם לאיחוד האמירויות הערביות, לבלגיה, לדנמרק ולממלכה המאוחדת, ומקנן בהן. המין הועבר על ידי האדם לאוסטריה ולהולנד, וטרם קינן בהן.
במהלך המאה ה־20 הובאו פרטים לפארק הלאומי ברמת־גן, ובמהלך המאה ה־21 התבססו בישראל, כמו גם באירופה, כמה קבוצות פולשות, שהפכו נפוצות עד כדי נדידת אוכלוסייה לאזורי ירק סמוכים (כגון הספארי, פארק אדית וולפסון ושלולית החורף בנתניה, פארק הרצליה, פארק הירקון) וברחבי האזורים העירוניים בגוש דן.
המין חולף בנדידה באלג'יריה, בבנין, בגאנה, בהונגריה, בחוף השנהב, בטוגו, במלטה, בסוריה, בסין, בספרד, בעומאן, בקפריסין ובצרפת.
רבייה
עונת הרבייה חלה באביב או בתום העונה היבשה, על־פי רוב בין יולי למרץ בהתאם לתחום המחיה. הבגרות המינית חלה בגיל שנתיים.
זכר יחיד מתייחד עם נקבה. הם בוחרים את מקום הקינון בצמחייה סבוכה, בגומחות, בחורי עצים או על האדמה. לעיתים הם משתמשים בקינים נטושים של עופות גדולים, כעקב חורף (Buteo buteo) ועקעק זנבתן (Pica pica). ישנה עדיפות לקינון בקרבת מים ובאדמת עשב, שמטרתן הגנה ומזון בהתאמה. הקן מורכב מנוצות ומצמחייה מגוונת. הרבייה היא פנימית. גודל התטולה נע בין חמש ל־12 ביצים, שעליהן דוגרים שני הזוויגים במשך 28–30 ימים. הזכר מגן על הביצים ועל האפרוחים, ואילו הנקבה שומרת שיהיו בקרבת ההורים ומלמדת אותם על הסביבה. האפרוחים מסוגלים לדאוג לעצמם במהרה ופורחים מהקן 70 יום לאחר שבקעו מהביצים. תוחלת החיים של היאורית המצרית בטבע טרם תועדה במדע. תוחלת החיים בשבי היא עד 14 שנים.
התנהגות
יאורית מצרית נוטה להתלהק לאורך השנה בקבוצות קטנות בעיקר לשם הגנה, פרט לתקופת הרבייה, שבה מתהווים זוגות. המין אינו נוהג לנדוד למרחקים ארוכים או קצרים, אך יעבור במהלך היום מגוף מים אחד למשנהו או לשדות חקלאיים ולעשבייה, בשחרו אחר מזון. בסוף כל יום יחזור אל מקווה המים הראשי. הפרט נשאר במקווה המים (אגם, נהר, נחל או פלג) למשך כל חייו, אלא אם מתגבר לחץ הטריפה בו או שהוא מתייבש.
אקולוגיה של המין
תזונתה של היאורית היא ברובה צמחית ומבוססת בעיקר על עשבייה ועל עלווה ועל דגנים (חיטה בעיקר). המין ניזון מחרקים, מתולעי אדמה (שלשולים בעיקר) ומצפרדעים השוכנות בקרבת המים. התבססות התזונה על מזון צמחי תורמת להפצת זרעים, לאוורור האדמה ולפירוק צמחים מתים.
שימור המין
תפוצתו הנרחבת של המין בארצות אפריקה היא מקור לתלונות מצד חקלאים ומגדלים שהמין ניזון מתבואתם בלהקות. נודעו מקרים רבים של הרעלת פרטים בעקבות הדברת מזיקים. המין שוכן במדינות רבות בהן לא מפקחים מפני ציד. הוא ניצוד לעיתים בתחומי השדות החקלאיים, או במקומות נידחים בהם הוא משחר אחר מזון. המין עשוי לשמש כקוטל חרקים טבעי, ועל כן עולה לעיתים תרומתו על הפרעתו. הצפת מקורות מים ובניית מקווי מים מלאכותיים בדרום אפריקה, העלו את קרנו של המין במספרים רבים בשנים האחרונות.
אלפי מנשה
אַלְפֵי מְנַשֶּׁה היא התנחלות ישראלית במערב השומרון, סמוך לקו הירוק אך מערבית לגדר ההפרדה. היישוב ממוקם דרומית-מזרחית לקלקיליה, מזרחית לעיר כפר סבא ודרומית לכביש 55. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1987. אלפי מנשה מוקפת מספר כפרים בדואים ופלסטינים. ממערב ליישוב שוכנים הכפרים הבדואיים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה, מדרום-מערב ואדי א-ראשה וראס עטייה, מדרום-מזרח כפר ת'ולת', מדרום מעארת א-דבה וראס א-טירה, ממזרח עסלה ועזון ומצפון נבי אליאס.
הקמת היישוב
הרעיון להקמת אלפי מנשה הועלה לראשונה בשנת 1979 על ידי סגן שר הביטחון מרדכי צפורי, על גבעה בגובה של 280 מטר מעל פני הים החולשת על קלקיליה וכפר סבא. צפורי סבר שזהו מיקום אסטרטגי שיש חשיבות ליישבו. לצורך הקמת היישוב הופקעו קרקעות מתושבי הכפר נבי אליאס, שהחזיקו בבעלות על חלק מהשטח. היישוב קיבל תחילה את השם "קרני שומרון ג'". מרדכי צפורי פנה לדוד שטרן, שהיה קבלן וחבר הכנסת מטעם הליכוד ב, בכדי שינהל את הקמתו באמצעות קבלנים פרטיים. שטרן הקים מיזם משותף, בשם חברת "צוותא", שהוקמה ב-1980, בו היו שותפים באופן שווה שמונה קבלנים וחברות: דוד שטרן עצמו, זכריה דרוקר, אריה ברנוביץ, יעקב פריצקר, אבי ארנסון, האחים גולדשטיין, חברת 'עפר וסלע' וחברת 'בינוי ופיתוח בנגב'. התוכנית יצאה לפועל עם מינויו של אריאל שרון לשר הביטחון בשנת 1981, לאחר שנתן לה אישור, והוחלט שהיישוב יוקם לעובדים של מערכת הביטחון ולמשפחות אנשי צבא קבע. את הקרקע קיבלה חברת "צוותא" בתשלום סמלי. חברת "צוותא" החליטה לשנות את שם היישוב מ"קרני שומרון ג'" ל"אלפי מנשה", מאחר שקרני שומרון א', שהוקמה שנתיים קודם ממזרח, הייתה מזוהה עם גוש אמונים ואילו הם רצו לשווק אותו לציבור הכללי.
הקמת היישוב בפועל החלה בשנת 1982, היישוב שווק לאנשי קבע במחיר מסובסד, שחלק מעלות הקמתו ממונה בידי משרד הבינוי והשיכון. עד קיץ 1983 הוקמו כ-280 יחידות דיור, מתוך 500 שתוכננו בשלב הראשון. אולם רק 170 יחידות נמכרו לאנשי קבע והוחלט להתחיל לשווק אותו גם לציבור הרחב. אכלוס היישוב החל בסוף 1983. במאי 1984 פרסם מבקר המדינה יצחק טוניק דו"ח ביקורת על הקמת היישוב, בו חשף כי משרד הבינוי והשיכון סיפק לחברת "צוותא" מימון של כחצי מיליארד שקל ישן, מעבר לתוכנית המקורית. בקיץ 1984 פרץ סכסוך בין המתיישבים הראשונים וחברת "צוותא", על רקע אי השלמת הקמת התשתיות, השטחים הציבוריים ומבני ציבור ביישוב, בניגוד להבטחות שנתנה עם מכירת הבתים. המבנים ביישוב עוד לא חוברו לקווי טלפון ולא הושלמה סלילת הרחובות והמדרכות. עם זאת נערך טקס הנחת אבן פינה לשלב ב' של היישוב בנוכחות שר השיכון דוד לוי.
ראש המועצה הראשון היה שלמה קטן.
בזמן האינתיפאדה הראשונה
בתקופת האינתיפאדה הראשונה סבל היישוב משורה של פיגועי טרור.
ב-11 באפריל 1987 אירע רצח עופרה וטל מוזס, כאשר תושב קלקיליה השליך בקבוק תבערה לעבר מכונית בה נסעה משפחת מוזס בדרכה ליישוב, סמוך לכפר חבלה. בפיגוע נרצחו אם המשפחה עופרה מוזס, והילד טל מוזס שמת מפצעיו לאחר שלושה חודשים.
ב-6 באוגוסט 1987 בני זוג נפצעו בינוני מבקבוק תבערה שהושלך לעבר מכוניתם בדרך ליישוב.
ב-8 בפברואר 1989 נשרף למוות ברכבו תושב היישוב אלברט ג'רסי. דיווחים ראשונים מסרו שאבן ובקבוק תבערה הושלכו לעבר רכבו. עם זאת, בדיקות ממושכות שערכו חוקרי המעבדה לזיהוי פלילי של המשטרה וזרועות הביטחון הבהירו מעל לכל צל של ספק, כי לא היה מדובר בבקבוק תבערה. תשעה חודשים אחר כך הוכר כנפגע פעולת איבה, למרות שהמשטרה סברה שייתכן ונהרג כתוצאה מתאונה.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה המשך פיתוח היישוב נעצר. לאחר שהושלם שלב א' ונבנו 500 יחידות דיור, ביקשה חברת "צוותא" להתחיל בהקמת שלב ב' ולבנות עוד 500 יחידות דיור, אך הביקוש היה נמוך והבנייה נפסקה למספר שנים.
בשנות ה-90
בעקבות גלי העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 והמחסור בדיור, הוחלט לחדש את הבנייה ביישוב ולהקים 1,500 יחידות דיור ביישוב. התוכנית גם השתלבה בתוכנית יישובי הכוכבים שיזם אריאל שרון, שר הבינוי והשיכון. אך לאחר עליית ממשלת רבין השנייה, ביולי 1992, הוקפאה הבנייה. לאחר עליית ממשלת נתניהו הראשונה, בלחץ תנועות הימין, אישר משרד הביטחון את חידוש הבנייה ביישוב.
בשנת 1998 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז להקמת שכונה חדשה ביישוב, "גבעת טל", הנמצאת בדרום היישוב ונקראת על שמו של טל מוזס, תושב המקום, שנרצח ביולי 1987 בפיגוע. בארבעת המכרזים הראשונים ל-300 דירות זכו ארבעה קבלנים שונים. אחרי תחילת הבנייה, כשפרצה האינתיפאדה השנייה, בוטלו ההתקשרויות עם רוכשים פוטנציאליים, הבנקים עצרו את המימון ופועלים סירבו לעבוד במקום, מה שהוביל לסכסוכים משפטיים. עקב כך בניית השכונה נפסקה, אך לאחר האינתיפאדה הבעיות הוסדרו והבנייה התחדשה.
האינתיפאדה השנייה והקמת גדר ההפרדה
בתקופת האינתיפאדה השנייה שוב סבל היישוב משורה של פיגועי טרור בסביבתו. ב-22 במאי 2001 ירה תושב היישוב למוות בפלסטיני שפרץ לביתו. ב-5 באוגוסט 2001 נהרגה תחיה בלומברג, אם לחמישה שהייתה בחודש השמיני להריונה, בפיגוע ירי ליד אלפי מנשה. בעלה ובתם הבכורה נפצעו קשה וטרמפיסט שנסע עמם נפצע בינוני.
בעקבות האינתיפאדה, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין חלק מהשטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין חלק מהשטחים הישראלים. באזור אלפי מנשה, קביעת תוואי הגדר היה מסובך, מאחר שההתנחלות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. ב-19 ביוני 2002, הודיע ראש הממשלה, אריאל שרון, כי גדר ההפרדה תוקם מזרחית לאלפי מנשה. זאת לאחר שתושבים מהישוב הביעו בפני שרון חשש שהגדר תוקם מערבית ליישוב, כך שלמעשה הם יישארו "מבודדים" מעבר לקו הירוק. תוואי הגדר הפך את העיר קלקיליה וכפרים סביבה למובלעת עם יציאה אחת מזרחה.
בשנת 2003 החלה הקמתה של גדר הפרדה, כך שהיא מקיפה את אלפי מנשה, את כביש הגישה וכביש 55. עם זאת בתוך מתחם הגדר של היישוב נכללו היישובים הפלסטינים ערב א-רמאדין, ערב אבו פארדה, ואדי א-ראשה, מעארת א-דבה וראס א-טירה. גדר ההפרדה יצרה מובלעת שגודלה כ-11,000 דונם (11 קמ"ר), כאשר החיבור של הכפרים לאזור נעשה באמצעות מעבר אליהו בקרבת הכניסה לקלקיליה ומעבר תת-קרקעי מתחת לכביש 55 המחבר בין קלקיליה לחבלה.
בשנת 2005 הודיעה המדינה כי תוקם גדר הפרדה בינם לבין העיר קלקיליה לאחר שבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג פסק שבניית גדר ההפרדה, הכוללת אותם יחד עם אלפי מנשה, אינה חוקית, פנו הפלסטינים לקבלת סיוע משפטי מבג"ץ. לטענתם, במצב החדש יש לתושבי הכפרים במובלעת אלפי מנשה רק יציאה אחת מקלקיליה ומעברים עם פיקוח ביטחוני בשאר היציאות לשטחים החקלאיים מסביב לעיר. ב-15 בספטמבר 2005 ניתן פסק דין שקבע כי גדר ההפרדה במתכונתה הנוכחית תבוטל. בג"ץ פסק כי יש לקבוע לוח זמנים לביצוע ההחלטה.
בעקבות הפסיקה נעשו שינויים בתוואי המוצע של הגדר, אך הוגשו שתי עתירות נוספות על ידי המועצה המקומית אלפי מנשה, שביקשה לתקן את התוואי כך שיאפשר ליישוב להתרחב בעתיד, ומועצות חמישה כפרים פלסטינים, שביקשו לתקן את התוואי כך שיורחק מאדמותיהן ומבתיהן לכיוון הקו הירוק. בית המשפט קבע כי הפגיעה בעותרים הפלסטינים היא מידתית, דחה על הסף את העתירה של מועצת אלפי מנשה, וקיבל את התוואי שקבעה הממשלה.
במאי 2010 השלים משרד הביטחון את ביצוע הוראת בג"ץ מספטמבר 2005, לשנות את תוואי גדר ההפרדה באזור אלפי מנשה. עם ביטולו והזזתו של תוואי הגדר, שלושה כפרים פלסטיניים הוצאו מהמובלעת שיצרה גדר ההפרדה: ראס א-טירה, א-דבעה וואדי רשא. בעוד שניים אחרים נשארו בה, הכפרים הבדוויים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה. את הכפרים הקימו בתחילת שנות ה-50 פליטים בדווים שגורשו מאזור באר שבע. הם קנו וחכרו אדמה מהכפר חבלה והתיישבו במקום. הכפרים צמודים לאלפי מנשה ומקבלים את אספקת המים שלהם ממנה.
המשך התפתחות היישוב
לאחר בניית גדר ההפרדה חודשה הקמתה של שכונת "גבעת טל" בצידו הדרומי של היישוב. אכלוס השכונה החל בשנת 2007, חלק מרוכשי הבתים היו עולים מצרפת. חלק גדול מהבתים בשכונה בנתה חברת "צמח המרמן". בפברואר 2013 התגלה כי החברה בנתה ללא היתר-בנייה 5 קומות נוספות (8 במקום 3 קומות) ויותר מ-20 דירות בפרויקט בנייה ב"גבעת טל", ולאחר אכלוס הדירות, אף ביקשה להכשירן ולקבל אישור לדירות נוספות. אך מועצת התכנון העליונה ב אישרה אותן בדיעבד.
בשנת 2001 יזמה מועצה מקומית אלפי מנשה את הקמתה של שכונת "נוף השרון" סמוך ליישוב נירית, הנמצא במרחק אווירי של מעל 3 קילומטר ומרחק נסיעה של כ-15 קילומטר, מאלפי מנשה. נירית נמצאת מצידו המערבי של הקו הירוק, אך שכונת "נוף השרון" נבנתה מצידו המזרחי. בעקבות הסכמים שנחתמו בין היזמים לנירית, הוסכם שהשכונה תשתייך חוקית לאלפי מנשה, אך תתנהל כחלק מנירית ותקבל שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון. תושבי נירית התנגדו להקמת השכונה ועתרו לבג"ץ. בפברואר 2005 דחה בג"ץ את העתירה נגד הקמת השכונה. באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים; בית המשפט קיבל את בקשתם.
שכונות ביישוב
אלפי מנשה מורכבת מ-7 שכונות (ע"פ סדר הבנייה):
מוסדות ביישוב
באלפי מנשה הוקם כבר בשנת 1984 שבט הצופים הראשון בשומרון, שבט "נחשון", ביוזמת תושבי היישוב בוגרי התנועה. כוונת אנשי החינוך ביישוב, הייתה להקים תנועת נוער שאינה מזוהה פוליטית כחלק מהקו החינוכי הכללי ביישוב. תנועת הצופים העבריים התלבטה תחילה האם לאשר את הקמת השבט, בגלל צביונה הבלתי מפלגתי והמדיניות לא להיות מעורבת במיזמים פוליטיים, אולם לבסוף התקיים תהליך הצבעה דמוקרטי בקרב השכבות הבוגרות וגרעיני הנח"ל והתקבלה החלטה גורפת לאשר את צירוף השבט לתנועה. ביישוב פועל גם סניף של בני עקיבא.
תרבות
ביישוב פעילות חבורת זמר, קבוצת תיאטרון למבוגרים, להקת הנוער "מעיין אלפי מנשה" ולהקת המחול "פנים וגוף".
סמל היישוב
בשנת 1985 התקיימה תערוכת סמלים במזכירות היישוב. הסמל שנבחר עוצב על ידי שלומי גולן, וכולל את המוטיבים הבאים:
שכונת נוף השרון
נוף השרון היא שכונה המשתייכת לאלפי מנשה. השכונה שהוקמה ב-2005, משתרעת על 37 דונם וכוללת 51 משפחות, יושבת מחוץ לקו הירוק. על אף שהשכונה משתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, היא למעשה התמזגה עם היישוב נירית, והיא מקבלת שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון. השכונה ממוקמת כשלושה ק״מ אוויריים מאלפי מנשה ואין גישה ישירה בין השכונה ליישוב.
ההיסטוריה של השכונה
השכונה החלה להיבנות ב-2004. השכונה נתקלה בהתנגדות רבה ונחרצת של תושבי נירית הסמוכה. באותה עת טענו תושבי נירית שהשכונה עשויה להפוך את היישוב נירית להתנחלות, שכן השכונה נמצאת מעבר לקו הירוק.
בפברואר 2005 דחה בג"ץ את עתירת תושבי נירית נגד הקמת השכונה.
באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים, בית המשפט קיבל את בקשתם.
צבי יוסף רזניק
הרב צבי הירש יוסף הכהן רזניק (ה'תר"א, 1841 - י' בניסן ה'תרע"ב, 28 במרץ 1912) היה ראש ישיבה ליטאי. ראש ישיבות בערים סלונים וסובאלק.
ביוגרפיה
נולד לרב יצחק יעקב הכהן רזניק, בצעירותו התגורר בז'טל ולפחות אחד מילדיו נולד בה. התגורר גם במייצ'ט מקום מגורי הורי אשתו, ונקרא על שם העיירה "רבי הירש מייצ'טער". התפרסם כמתמיד ושימש שנים רבות כראש ישיבה בסלונים. בקרב בני דורו היה נחשב כמי שידע לצטט בעל פה כל קטע בתלמוד הבבלי עם לשונם המדויקת של רש"י, תוספות, המהרש"א והמהר"ם.
למרות הצעות רבנות רבות שקיבל, הסכים לכהן רק כראש ישיבה כדי שיוכל להמשיך להתמיד בלימודיו. בשנת ה'תרנ"ד, 1894, התקבל לעמוד בראשות ישיבת "אוהל יצחק" בסובאלק, משרה בה החזיק במשך שמונה עשרה שנים עד פטירתו בי' בניסן ה'תרע"ב, 28 במרץ 1912.
הרב רזניק היה כהן, ובהלווייתו ספד לו רבה של סובאלק, הרב משה בצלאל לוריא באמרו כי אילו נבנה בית המקדש בימיו, היה ראוי לשמש ככהן גדול. הוא נקבר בסובאלק בחלקת הרבנים, ליד קברם של רבי יצחק אייזיק חבר ורבי עזריאל אריה לייב רקובסקי. במלחמת העולם השנייה הושחתו קברים אלו ונעשה שימוש במצבות לצורכי בנייה.
בנו היה הרב מנחם הכהן ריזיקוב, מחבר פורה של ספרים תורניים ורב במנהטן.
קיינודונטיים
קיינודונטיים (שם מדעי: Cynodontia) היא קבוצה קדומה של יצורים ממחלקת הסינאפסידה שהיו מאבותיהם של היונקים המודרניים ודמויי היונקים. הקיינודונטים הראשונים הופיעו בתקופת הפרם ושגשגו עד לתקופת הטריאס, אז החלו להגיע הדינוזאורים ולדחוק אותם הצידה.
יצורים אלה היו דומים גם לזוחלים וגם ליונקים. הם נעו עם רגליים שהזדקרו לצדדים והטילו ביצים אך היו להם לסתות דמויות לסתות יונקים וכנראה שהם עטו שיער על גופם. חלקם היו ציידים ואחרים ניזונו מעשב.
מיהאל מק דונקה
מיהאל איימון מק דונקה (באירית: Mícheál Éamonn Mac Donncha; נולד ב-11 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי אירי ממפלגת שין פיין, אשר כיהן כלורד ראש העיר של דבלין בירת אירלנד בשנים 2017–2018.
ביוגרפיה
מק דונקה נולד בדבלין בשם מייקל מקונקי (Michael McConkey). בילדותו שיחק בסרט The Last Remake of Beau Geste. למד במכון הטכנולוגי של העיר (Dublin Institute of Technology).
בשנים 1990–1996 היה מק דונקה המוציא לאור של עיתון At Phoblacht ("הרפובליקה"), ביטאון מפלגת שין פיין. בשנים 1997 עד 2014 עבד כעוזר פרלמנטרי של חברת הפרלמנט האירי.
בבחירות הכלליות בשנת 2016 התמודד מק דונקה ללא הצלחה על מושב בדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט האירי.
ב-26 ביוני 2017 בחרה מועצת העיר במק דונקה לכהן כלורד ראש העיר (Lord Mayor) של דבלין. תפקיד זה הוא טקסי בעיקרו וממלאו משמש למעשה כיושב ראש של מועצת העיר. המחזיק בו מכהן לתקופה של שנה אחת. כהונתו הסתיימה ב-25 ביוני 2018. מק דונקה היה הלורד ראש העיר ה-348 במספר.
מק דונקה וישראל
באפריל 2018 הגיע לישראל כדי להשתתף בכנס שנערך ברמאללה. צו איסור כניסה הוצא נגדו על ידי שר הפנים, אך כיוון שהצו נקב בשם שגוי הוא הצליח להיכנס לישראל והשתתף בכנס. לאחר זכיית ישראל בתחרות האירוויזיון ב-2018 קרא לארצו שלא להשתתף בתחרות בישראל בשנת 2019.
דני רווה
דני רווה (נולד ב-1943) הוא מחזאי, תסריטאי, סופר, עורך תוכניות רדיו, יוצר תוכניות בידור ומערכונים. רווה נחשב ליוצר פורה במיוחד בתחום ההומור והבידור וכתב מערכונים בין היתר לגשש החיוור, ספי ריבלין, גדי יגיל ולתוכניות כמו "זהו זה!" ו"מוצ"ש".
תחילת דרכו
דני רווה גדל בתל אביב ולמד בבית ספר הכרמל. הוא החל את דרכו האמנותית כחבר בלהקת פיקוד מרכז. עמו בלהקה, מבין אלה הידועים גם היום, היו שלמה וישינסקי, יגאל חרד, אושיק לוי, אריאל פורמן וחדווה עמרני ודוד טל, שמאוחר יותר התפרסמו כצמד חדוה ודוד. הלהקה העלתה שתי תוכניות: "חיילים יצאו לדרך", שביים יצחק ברקת, ו"למה כובע", שביים עידוא בן גריון. המנהל המוזיקלי היה אריה לבנון, והתוכנית נכתבה בידי אפרים קישון, מרדכי נאור, נעמי שמר, דרורה חבקין ורפי בן משה.
בתום שירותו הצבאי, נסע לארצות הברית, שם החל בלימודי קולנוע וטלוויזיה, ועם שובו ארצה, הצטרף לצוות ההקמה של הטלוויזיה הלימודית. מאוחר יותר עבד כקופירייטר ב"פרסום אדמון", והחל גם לכתוב לתוכנית ההומור והסאטירה "חוחים וחיוכים", שערך עזריה רפופורט, שם פגש בשחקן שהיה אז בתחילת דרכו, גדי יגיל. יגיל ביצע את רוב הקטעים שכתב רווה לתוכנית, ביניהם "הרוקח ההיפוכונדר", "המציל", "צלם חתונות", "המוכס", והמפגש בין השניים הניב שיתוף פעולה ארוך ימים וכמה הצגות בידור מצליחות.
רווה היה נשוי לפסיכולוגית אירית ברזל רווה. מתגורר במושב שדה ורבורג.
שנות השישים והשבעים
ב-1968 החל לעבוד כעורך בקול ישראל. תוכניתו הראשונה, "קולות קלים", שערך וכתב יחד עם הסופר והמשורר משה בן שאול, הייתה פסיפס של ראיונות רחוב, מלווים בדברי קשר שהוגשו מן האולפן בידי שחקן.
בהמשך הציע למנהליו במחלקת הבידור פורמט לא שגרתי, לתוכנית בידור פומבית, שנקראה שלכם לשעה קלה. ה"שאו" המוכר מן הטלוויזיה האמריקאית, שבו המגיש קבוע ובכל תוכנית אורחיו מתחלפים. כאן בכל תוכנית הוחלף גם המגיש שעמד במרכז התוכנית, והחומר שנכתב במיוחד עבורו ביטא לעיתים קרובות את טעמו האישי וכישרונו הייחודי. מבנה זה איפשר גיוון גדול יותר בביצוע ובחומרים. ההצעה התקבלה ו"שלכם לשעה קלה" הפכה לאחת ההצלחות הגדולות של מחלקת הבידור.
את "שלכם לשעה קלה", ערך רווה יחד עם עמיתו, המפיק והעורך יוסף אריה, ובמסגרתה גם כתב לאמנים רבים, ביניהם; שרגא פרידמן, רבקה מיכאלי, יוסי בנאי, שייקה אופיר, תיקי דיין, יהורם גאון, בומבה צור, גדי יגיל, יהודה אפרוני וזהרירה חריפאי. התוכנית שודרה בין השנים 1969-1974, ובשנת 1973 זכתה בפרס רשות השידור בתחום הבידור.
בהמשך כתב וערך תוכניות רבות נוספות : "הדים מבית החולים", סיט-קום רדיופוני פרוע, בהשתתפות ספי ריבלין, המתרחש בבית חולים מוטרף, שבו מנהלים הרופאים מאבק יומיומי על חיי החולים, ובעיקר על מעמדם במחלקה. "מזימת אסתר", גרסה עדכנית למגילה, בהשתתפות אבנר חזקיהו ודורי בן זאב. "תפילת אשכבה לרדיו", פרודיה על תוכניות הרדיו, עם אורי זוהר, יהורם גאון, זהרירה חריפאי, ואנשי הרדיו : גדעון לב ארי, משה טימור, שמואל רוזן, ויוסף טרגין.
במקביל לעבודתו במחלקת הבידור, כתב רווה גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולהפקות שונות, בין היתר כתב לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", לתוכנית היחיד של שייקה אופיר "ימים טובים", משם זכורים: הכבאי, ובית ספר לגנבים וכיפה אדומה. לרבקה מיכאלי, "הלו אדון פרח". לגדי יגיל את תוכנית היחיד הראשונה שלו, "חיי כלב", ומאוחר יותר את "החיים הם לא ירח דבש", הצגת בידור משותפת, עם חנה לסלאו. שתי ההצגות זכו להצלחה רבה.
שנות השמונים
ב-1980, כתב רווה את "אגדות האחים גרימברג", (פזמונים מאת רוני וייס ואפרים סידון, בימוי אילן רונן), פרודיה מטורללת על אגדות ילדים, בהשתתפות ספי ריבלין, אפי בן ישראל, נתן נתנזון ורוברט הניג, שהתקבלה בהתלהבות רבה. הצלחתה הרבה של ההצגה הביאה לשיתופי פעולה נוספים בין רווה לריבלין, במרוצת השנים הבאות.
ב-1982 פנתה מחלקת הדרמה של רשות השידור, אל כמה יוצרים, בהצעה לקחת חלק בסדנת כתיבת לקולנוע, שעמדה להיערך באוניברסיטת תל אביב בהדרכת מרצה בכיר מאוניברסיטת קליפורניה (U.C.L.A), ועם סיומה להגיש תסריט לדרמה טלוויזיונית. רווה שהיה בין היוצרים שהוזמנו לסדנה, כתב את "דוכס ראש פינה", דרמה קומית, בהשתתפות יוסי גרבר, יהודה פוקס, מרדכי בן זאב, רמי דנון ואוהד שחר, על שלושה חברי מחתרת מתקופת קום המדינה, שאחת לשנה נפגשים בבית מלון קטן בראש-פינה, השייך לאחד מהם, כדי לסגור חשבונות מן העבר הרחוק, כל עוד הם זוכרים משהו ממנו. פגישותיהם השנתיות מקוממות עליהם את בנו של הבעלים, שמתכנן כבר זמן רב להעביר את אביו לבית אבות ולמכור את בית המלון.
באותה שנה כתב גם את "טיסה לאחור", פרודיה מקומית על מלחמת הכוכבים המתרחשת בתחנת משטרה קטנה בצפון הארץ. ההצגה, בהשתתפות צוות השחקנים שהעלה את "אגדות האחים גרימברג", החלה כהצגה מבטיחה, עלתה לבמה ברגל ימין, אבל מיהרה לרדת ממנה עם פרוץ מלחמת שלום הגליל.
ב-1985 כתב רווה לגשש החיוור את תוכניתם התשיעית, "בעבור חוקן דולרים", שביים מוטי קירשנבאום, וזכתה להצלחה גדולה. בין המערכונים הזכורים במיוחד: "המצילים של ש"ס", "כבד אווז", "המשמר האזרחי", "מגרש השדים", "נמר בגבעתיים", ו"החוזרים מחו"ל".
בתקופה האחרונה
בשנת 1994 יצא לאור ספר הילדים הראשון פרי עטו, ארץ הפחדנים. כשנתיים לאחר מכן, יצא לאור ספר ילדים נוסף "המלך איכסה והמלכה פיכסה".
ב-2001 יצא ספרו השלישי, "החופש הגדול וצרות אחרות", העוסק בשני חברים, איתן ודניאל, ומתאר את ניסיונותיהם הכושלים להעביר את ימי החופש הארוכים בעניין ומבלי להסתבך ולהיתקל במבוגרים.
ב-2003 כתב לתיאטרון הקאמרי את המחזה גט-פור-טו (גט-4-two), שנכתב במיוחד לשלמה וישינסקי, חברו עוד מימי הלהקה הצבאית. זה היה מחזה ליחיד, שבמרכזו גרוש בן 50 שעברו לפניו ועתידו אחריו, והוא מתחשבן בו עם גרושתו ועורכי הדין שלה. המחזה הוגדר כאוטוביוגרפיה אמיתית בדיונית, הנשענת על בדותות בדוקות, וכזה גם היה המונולוג שנשא וישינסקי, רצוף בהרבה עובדות פיקטיביות.
סמוך לתחילת העבודה על המחזה, נהרג בנו של שלמה, ליאור, בפעולה צבאית. העבודה על המחזה הופסקה, התחדשה לבקשת שלמה וישינסקי זמן לא רב לאחר מכן, ובסוף 2005 עלה המחזה בהצלחה רבה על בימת הקאמרי.
ב-2008 יצא לאור "הקוסם הגידם", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות". ב"הקוסם הגידם", הנמצא ברשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך, מאמצים איתן ודניאל כלב עזוב שמצאו ברחוב, שבדיעבד מתברר שהיה שייך לטיפוס מפוקפק שנהרג בתאונה. כשהכלב נעלם והשניים יוצאים לחפש אחריו, הם מוצאים את עצמם מסובכים עם כמה טיפוסים לא פחות מפוקפקים, כולל "רוחו" של העבריין המת, המגיעה לאחד המפגשים.
ב-2010 יצא לאור ספרו החמישי, "איפה פה זה אנגליה", המספר על להקת כלבים שמחליטים להגיע לאנגליה, מגיעים בטעות ליפו, נתקלים בשעון הניצב בכיכר, ובטוחים שהגיעו לדבר האמיתי, לונדון. מכאן ואילך, אינם מפסיקים להתפעל מן הארומה הבריטית ומן הנימוסים של הכלבים המקומיים.
בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השישי, "הטיפש האחרון", ספר המשך ל"החופש הגדול וצרות אחרות" ול"הקוסם הגידם", העוסק בשני רמאים המתחזים לחוקרי מוח ידועים, ומתחייבים להעלות את רמתם של תלמידי בית הספר בשיטה חדשנית. השניים מצליחים להערים על המורים והמנהלת, כשהם פועלים קצת לפי שיטת הרמאים ב"בגדי המלך החדשים".
אדריה איירווייז
אדריה איירווייז (באנגלית: Adria Airways) הייתה חברת התעופה הלאומית של סלובניה ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה-ברניק.
תולדות החברה
אדריה איירווייז נוסדה בשנת 1961 כחברת שכר בשם Adria Aviopromet והפעילה צי של מטוסים מדגם DC-6.
בשנת 1968 שנתה החברה את שמה ל-Inex Adria Aviopromet ורכשה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם DC-9. בשנת 1980 רכשה החברה מטוסים מדגם MD-80, הצטרפה ליאט"א והחלה בהפעלת טיסות סדירות. למרות זאת המשיכה החברה להתמקד בעיקר בהפעלת טיסות שכר.
בסוף שנות השמונים החלה החברה ברכש מטוסים מדגם איירבוס A320, ועם פירוק יוגוסלביה, אימצה את שמה הנוכחי והפכה למוביל הלאומי של סלובניה. ב-18 בנובמבר 2004 הצטרפה אדריה איירווייז אל ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס במעמד של חברה אזורית, ובמקביל השתלבה במועדון הנוסע המתמיד של לופטהאנזה - Miles & More.
בשנת 2006 יצאה החברה בצעד מקורי של מכירת גופי מטוסיה כשטח פרסום לחברות מסחריות.
בשנת 2016 הופרטה החברה ומניותיה נקנו מהממשלה הסלובנית על ידי קבוצת משקיעים הרשומה בלוקסמבורג.
בספטמבר 2019 הודיעה החברה על הפסקת טיסותיה באופן זמני בשל מחסור במזומנים.
ב-30 בספטמבר הודיעה החברה על התחלת הליך פשיטת רגל.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליום פשיטת הרגל:
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה 2-3 טיסות שכר שבועיות בין נמל התעופה בן-גוריון לבין נמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה, טיסות אלו הופעלו רק בחודשי הקיץ.
תאונות ואירועים
בהתחשב בגילה ובהיקף פעולתה, היו מטוסי החברה מעורבים במספר גדול של אסונות תעופה קשים:
הרולד לוסאנו
ג'ון הרולד לוסאנו פרדו (בספרדית: John Harold Lozano Prado) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר. את רוב עונותיו כמקצוען שיחק בספרד בקבוצות ריאל ואיאדוליד ומיורקה. שיחק גם במדי הנבחרת במונדיאל 1994 ו1998 וכן בקופה אמריקה 1993, 1995 ו-1999.
היסטוריית מועדונים
לוסאנו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אמריקה קאלי, שם שיחק 4 שנים וזכה עם הקבוצה בתואר האליפות ב-1992 תחת המאמן פרנסיסקו מטוראנה. התחנה הבאה הייתה פלמיירס הברזילאית ב-1995, שנה לאחר ששיחק עם במונדיאל 1994. לאחר כחצי שנה, עבר לוסאנו למקסיקו ולקבוצת קלוב אמריקה, אחת הבכירות של הליגה המקומית. שם הצטיין וכבש שבעה שערים ב-28 הופעותיו, מה שגרם לריאל ואיאדוליד לצרף אותו לשורותיה. במשך שש עונות שיחק בקבוצה מעל 100 משחקי ליגה וב-2002 הצטרף למיורקה ועזר להם לזכות ב-2003 בגביע הספרדי. אחרי חצי עונה בפצ'וקה המקסיקנית, פרש לוסאנו מכדורגל.
נבחרת לאומית
לוסאנו צורף לראשונה לנבחרת הלאומית של לקראת הקופה אמריקה 1993. הוא שיחק במדים הלאומיים 48 פעמים וכבש שלושה שערים, החשוב מביניהם במשחק האחרון בשלב הבתים של מונדיאל 1994 מול בניצחון 0-2. שיחק גם במונדיאל 1998 וכן בטורנירי הקופה אמריקה 1995 ן-1999. ב-2003 שיחק את משחקי האחרון במדי הנבחרת.
גאולה!
גאולה! (באנגלית: !Saved) הוא סרט קומדיה לנוער שיצא לאקרנים בשנת 2004. הסרט עוסק בשאלות הקשורות לדת הנוצרית בעידן המודרני כמו הומוסקסואליות, גירושים, והריון בלתי רצוי. במאי הסרט הוא בריאן דנלי, והכותבים הם בריאן דנלי ומיקל אורבן. בסרט מככבים מנדי מור, מקולי קאלקין, מרי-לואיז פרקר וג'נה מאלון.
עלילה
מרי (ג'נה מאלון) היא נוצרייה-בפטיסטית אדוקה, לומדת בבית ספר דתי, פופולרית וחברותית. כאשר מסתבר לה שבן זוגה דין הוא הומוסקסואל, היא מחליטה לנסות "להצילו" באמצעות קיום יחסי מין. היא נכנסת להריון. כשהוריו של דין מגלים שהוא הומוסקסואל הם שולחים אותו למוסד שם יעבור טיפול המרה. מרי שבורת הלב לא מצליחה להבין מה השתבש. הילרי פיי (מנדי מור) חברתה הטובה בוגדת באמונה ומספרת לכל בית הספר על כך שדין הומוסקסואל. מרי מתחברת לקסנדרה, הנערה היחידה בבית הספר שהיא יהודייה, ולבן זוגה, רולנד (מקולי קאלקין) שהוא אחיה של הילרי פיי, ונמצא בכיסא גלגלים. השניים עוזרים לה להסתיר את ההריון. אמה (מרי-לואיז פרקר) לא מבחינה בכך כיוון שמנהלת רומן עם סקיפ, הכומר של בית הספר. סקיפ נשוי אך חי פרוד מאשתו ומסרב להתגרש ממנה פורמלית.
בינתיים הילרי פיי לא מצליחה להבין את השינוי שמרי עוברת, ומתחילה לנהוג כלפיה באכזריות. היא מנסה לערוך לה "גירוש שדים" ולועגת לה על כך שהשמינה. המאבק בין מרי וקסנדרה להילרי פיי מחריף. הילרי פיי בצעד נואש משחיתה את בית הספר עם גרפיטי של קללות, ומפלילה את מרי וקסנדרה. במהלך החיפוש בלוקרים של השתיים מתגלים תמונות אולטרה סאונד של התינוק של מרי וכך מתגלה שהיא בהריון. סקיפ טוען שההריון של מרי הוא עונש על כך שבגד באשתו, ונפרד מאמא של מרי. מרי קסנדרה ורולנד מגיעים לטקס הסיום שלהם. שם הם מגלים שהילרי פיי היא זאת שהפלילה אותם. גם דין וחבריו מהמוסד מגיעים לציין את טקס הסיום שלהם. דין מגלה שמרי בהריון ממנו ומתרגש. סקיפ דורש מדין וחבריו לעזוב, והם מסרבים. מרי מנסה לשכנע את סקיפ, כשהיא נתקפת צירי לידה. אמה מבינה שהיא אוהבת את בתה ושזה לא משנה שהיא בהריון. הסרט מסתיים בבית החולים שם מרי מוקפת באנשים שאוהבים אותה והתינוק שלה.
הצלחה מסחרית
הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. רוב המבקרים אמרו כי הסרט מצחיק ונוגע ללב. מבקרים אף אמרו כי הוא מצליח להיות מצחיק ולגעת בנושאים לא פשוטים באותו הזמן. הביקורת השלילית ביותר על הסרט הייתה שהוא אנטי נוצרי. הסרט זכה להצלחה מסחרית. בשנת 2008 יצא המחזמר גאולה! באוף ברודוויי המבוסס על הסרט.
נמל התעופה אדינבורו
נמל התעופה אדינבורו (באנגלית וסקוטית: Edinburgh Airport, בגאלית סקוטית: Port-adhair Dhùn Èideann) הוא נמל תעופה מרכזי הממוקם כ-9.3 ק"מ ממרכז העיר אדינבורו שבסקוטלנד.
הנמל הוא נמל התעופה העמוס ביותר בסקוטלנד. בשנת 2018 עברו בו כ-14.3 מיליון נוסעים.
היסטוריה
בשנת 1916 הוקם בסיס גיס התעופה המלכותי מנחת טרנהאוס (Turnhouse Aerodrome), שהיה המנחת הצבאי הצפוני ביותר בממלכה המאוחדת. לאחר הקמת חיל האוויר המלכותי ב-1918 הפך המנחת לבסיס חיל האוויר, והועבר לסמכות משרד הביטחון של בריטניה. החל מ-1925 שירתה טייסת 603 (טייסת העיר אדינבורו) בבסיס.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקוד מטוסי הקרב קיבל פיקוד על הבסיס וסלל את המנחת באספלט כדי להכשירו לשימושם של מטוסי סופרמרין ספיטפייר. במהלך הקרב על בריטניה שימש הבסיס את טייסות הקרב 3, 65 וטייסת 141.
רכבת קלה
תחנת שער אדינבורו משמשת את נמל התעופה כחלק מהרכבת הקלה של אדינבורו, זמן הנסיעה מהנמל למרכז אדינבורו הוא כ-40 דקות.
טחנה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ה'תשל"ג
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשל"ג הם:
עלות היסטורית
בחשבונאות, עלות היסטורית הוא מושג מרכזי המתאר את מחירו המקורי של נכס בזמן הרכישה או התשלום. זאת בהשוואה למחירי שווי שוק (מחיר מכירה). כלכלנים משתמשים בעלות האלטרנטיבית כדי להבדיל בין עלות הוויתור לבין העלות ההיסטורית הרשומה בדוחות הכספיים.