cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיטיגרופ
המיזוג
המיזוג התרחש בשנת 1998. איחוד של חברה הנותנת שירותי בנקאות עם חברה העוסקת בביטוח היה לא חוקי באותם ימים בארצות הברית. חוק גלאס-סטיגל (Glass-Steagall Act), אשר נחקק עוד בתקופת השפל הגדול אסר על בנקים להתמזג עם חתמי ביטוח.
צוות עורכי הדין שתכננו את המיזוג, מצאו כי לבנק הפדרלי סמכות לתת לחברה המאוחדת תקופת ניסיון למשך שנתיים לפני שתיאלץ למכור את עסקי הביטוח. המיזוג היה אפשרי כיוון ששני המנהלים, של החברות לפני המיזוג, חשבו כי יצליחו לשנות את החוק לפני תום תקופת הניסיון. החוק שונה לבסוף בשנת 1999, כאשר חוק גרם-ליץ'-בליילי (Gramm-Leach-Bliley Act) בא במקומו של חוק גלאס-סטיגל. ב-2002 חברת סיטיגרופ מכרה בסופו של דבר כמעט את כל עסקי חתמות הביטוח בהם החזיקה דרך קבוצת טרבלרס.
לאחר רבעון חמישי ברציפות של הפסדים, כולל מעל 8 מיליארד דולר ברבעון האחרון של 2008, הודיעה החברה כי תפצל את פעילות הקבוצה ותפריד בין הפעילות הבנקאית הרגילה לבין הפעילות בעלת הסיכון הרב יותר.
מודל עסקי
סיטיגרופ, כמו החברות שהתמזגו לתוכה, מחזיקה במודל עסקי של "גיוון שירותים פיננסיים" שהומצא לראשונה על ידי חברת הביטוח פרודנשל, בסוף שנות השבעים. המודל מנסה ליצור תצריף של מגוון חברות פיננסיות, כמו השקעות בניירות ערך, בנקאות, עסקי ביטוח, ועוד. הצירוף הזה נעשה מכיוון שכל אחד מן העסקים הללו סובל מתקופות גאות ושפל במחזור העסקים. צירוף כל העסקים הללו תחת קורת גג אחת אמור, לפחות תאורטית, להפחית את הסיכון העסקי, כך שחברה בתחום אחד תהווה משקל-נגד לחברה בתחום אחר. לצירוף גם מטרה נוספת: כיוון שצרכנים רבים צורכים שירותים פיננסיים ביותר מתחום אחד, ניתן לשכנעם לצרוך את מגוון השירותים שאותם הם מבקשים אצל ספק בודד, במחיר זול יותר מן המחיר שישלם הצרכן אם יקנה כל שירות פיננסי בחברה שונה.
בתקופתו של סנדי וייל התמקדו רוב מאמציה של סיטיגרופ בהשתלטות על חברות אחרות בתחומה. רוב הרכישות היו של חברות שנקלעו לקשיים ונמכרו במחיר נמוך. לאחר הרכישה היה צוות מיוחד דואג לקיצוץ אגרסיבי בעלויות החברה הנרכשת, כדי ליצור הון לרכישה הבאה.
נכסי דלא ניידי
בניין המשרדים המפורסם ביותר של החברה הוא מרכז סיטיגרופ, אשר גגו הזוויתי בולט בקו הרקיע של מזרח מנהטן בניו יורק. בניגוד לדעה רווחת, הבניין אינו משמש כמטה החברה. מטה החברה שוכן בבניין אחר בשדרות פארק, במנהטן.
אצטדיון הבייסבול החדש של הניו יורק מטס שנפתח בשנת 2009 נקרא סיטי פילד (CitiField), על שם סיטיבנק (השייך לסיטיגרופ), תמורת תשלום של 20 מיליון דולר לשנה למשך 20 שנה.
חטיבות עסקיות
סיטיגרופ מחולקת לשלוש חטיבות עסקיות: צרכנות גלובלית, ניהול הון גלובלי ובנקאות עסקים והשקעות. בצידן, חברה עצמאית המהווה חלק מקבוצת סיטיגרופ - סיטיגרופ השקעות אלטרנטיביות.
חטיבת צרכנות גלובלית מורכבת משלוש תת-חטיבות: כרטיסי אשראי, מימון לקוחות ובנקאות קמעונאית. תחום כרטיסי האשראי אחראי לכ-40% מן הרווח בקבוצה עסקית זו. סיטיגרופ היא חברת כרטיסי האשראי הגדולה בעולם, מעמד שבו החזיקה סיטיקורפ לפניה והתחזק עוד יותר לאחר רכישות של חברות כרטיסי אשראי נוספות, לאחר המיזוג. סיטיגרופ מנפיקה כרטיסי אשראי גם במדינות שבהן אין לה סניפים. תת-החטיבה "מימון לקוחות" אחראית לכ-20% מרווחי קבוצה זו. תת-חטיבה זו עוסקת במתן הלוואות בריבית גבוהה ללקוחות שלהם היסטוריית אשראי גרועה ונחשבים לסיכון גבוה. מנהגי ההלוואות של חטיבה זו זוכים לביקורת חיצונית לא מעטה.
התת-חטיבה השלישית בקבוצה עוסקת בבנקאות קמעונאית, ומורכבת מסניפי בנק קמעונאים האופייניים לבנקים המוכרים לנו. שם המותג של הבנקים בחטיבה הוא סיטיבנק Citibank. סיטיבנק הוא הבנק הקמעונאי השלישי בגודלו בארצות הברית ומחזיק סניפים ברחבי תבל. החלק הגדול ביותר בחטיבה זו הוא הבנק בנמקס, הבנק השני בגודלו במקסיקו. חטיבת הצרכנות הגלובלית תורמת כמחצית מרווחי החברה. אף אם הופרדה קבוצה זו משאר החברה, עדיין הייתה נותרת בין עשר החברות המרוויחות ביותר בעולם.
חטיבת ניהול ההון הגלובלי מורכבת מהבנק הפרטי של סיטיגרופ, סמית' ברני וסיטיגרופ חקר השקעות. הבנק הפרטי של סיטיגרופ מספק שירותים לבעלי הון, מוסדות פרטיים ומשרדי עו"ד. סמית' ברני היא החברה השנייה בגודלה בעולם העוסקת בסחר מניות.
Waledac botnet
וולדק (באנגלית: Waledac מוכר גם כ-Waled ו-Waledpak) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני ספאם, ונוזקות.
שיא פעילותו היה בעת ששלח כ-1.5 מיליארד הודעות ספאם ביום ואחראי ל-1 אחוזים מתנועת הספאם העולמית.
בתאריך 25 בפברואר 2010, הגישה חברת מיקרוסופט בקשה להקפאת 277 שמות מתחם ששימשו את שרתי השליטה והבקרה.
בחודש ספטמבר 2010, קיבלה חברת מיקרוסופט בעלות על כל 277 שמות המתחם ששימשו את הבוטנט ובכך השביתה את פעילותו.
אגם ת'וריסוואטן
אגם ת'וריסוואטן (איסלנדית: Þórisvatn) נמצא בדרום איסלנד. משמש כמאגר מים בגודל של 88 קמ"ר ומשמש כתחנת כוח לאנרגיה הנלקחת מנהר ת'יורסאו, אשר יורד מן הקרחון Hofsjökull. בדרום איסלנד
גאוגרפיה
לאגם בדרך כלל יש צבע ירוק עז. כמו אגמים איסלנדיים אחרים, שהם אגמים קרחוניים או אגמים געשיים, לפני הקמת תחנת הכוח Vatnsfell, האגם Kririsvatn היה האגם השני בגודלו במדינה, לאחר פתיחת תחנת הכוח הפך לאגם המלאכותי הגדול במדינה, היום גודלו יכול להגיע עד 86 קמ"ר. לא הייתה זרימת מים באגם, אלא רק נתיבים תת-קרקעיים שהפליגו דרך הלבה, בעיקר באוסטבורטן.
העומק הנמוך ביותר של המים הוא 109 מטרים. גובה פני השטח שלו נע על 16.5 מטרים לאחר עונות השנה.
אגם Thorrisvatn, האגם הגדול ביותר באיסלנד, הוא המאגר הגדול ביותר וחלק חשוב של מערכת השירות של Landsvirkjun. כל המים שנצברו במאגרים Kvílarveita ו Hágöngulón עוברים דרך אגם Thorrisvatn.
תעלה נחפרה מהאגם ונבנה שער בטון בתעלה כדי לנהל את קצב הזרימה. התעלה נקראת תעלת Vatnsfell, ונושא מים מאגם Thorrisvatn דרך תחנת Vatnsfell לתוך המאגר Krókslón מעל תחנת סיגאלדה, ומשם לתחנות אחרות עוד למטה באזור קטיף. עבודה על המאגר החלה בשנת 1980 הושלמה בשנת 1997.
מקסוול
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ברנדה פריקר
ברנדה פריקר (באנגלית: Brenda Fricker; נולדה ב-17 בפברואר 1945) היא שחקנית קולנוע אירית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1989 על משחקה בסרט "כף רגלי השמאלית".
1920 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1920 באזור ארץ ישראל.
ברנדה פריקר
ביוגרפיה
פריקר נולדה בדבלין, אירלנד לבילה, מורה במכללה מקומית ולדזמונד, פקח במשרד החקלאות האירי ועיתונאי במגזין "הטיימס" האירי.
עוד כשהייתה ילדה קיוותה פריקר ללכת בדרכי אביה ולהפוך לעיתונאית, לפני שהפכה לשחקנית עבדה פריקר בתור עוזרת העורך של מגזין ה"טיימס" האירי וזאת במטרה להפוך לכתבת.
פריקר החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 19 בבימות תיאטרון מקומיות באירלנד לפני שעברה למופעים הגדולים יותר בלונדון.
כשהגיעה לאנגליה החלה פריקר להופיע במופעים מקומיים ובינלאומיים במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנת 1989 בגיל 45 לאחר השתתפות במספר סרטים מקומיים והפקות BBC הגיעה פריקר אל הנחלה לה קיוותה להגיע במשך למעלה מ-20 שנות קריירה וזכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר תוך כדי שהיא גוברת על שחקניות בעלות שם עולמי בתחום הקולנוע כגון ג'וליה רוברטס ואנג'ליקה יוסטון. את הפרס קיבלה פריקר עבור תפקידה בדרמה הביוגרפית האירית זוכת שני פרסי אוסקר "כף רגלי השמאלית" המבוססת על חייו של הסופר והצייר האירי קריסטי בראון, בסרט גילמה פריקר את דמותה של אמו של כריסטי (דניאל דיי-לואיס). כמו כן קיבלה פריקר על התפקיד גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
במהלך שנות ה-90 הספיקה פריקר לשחק במגוון סרטים שהבולטים ביניהם הם "השדה", "עת להרוג" ו"שכחו אותי בבית 2: אבוד בניו יורק".
בשנת 2003 שיחקה פריקר בהפקה המשותפת של ג'ואל שומאכר וג'רי ברוקהיימר "ורוניקה גארין", בסרט גילמה פריקר את דמותה של ברני, אמה של ורוניקה גארין (קייט בלאנשט).
חיים אישיים
פריקר גרה בדבלין. בעבר הייתה נשואה לבמאי בארי דייוויס. לדבריה, אהבותיה כוללות את כלבי המחמד שלה, שתיית גינס, קריאת שירה ומשחק סנוקר.
המכללה האקדמית לחברה ואמנויות
המכללה האקדמית לחברה ואמנויות (כיום: בית הספר לחברה ואמנויות) בנתניה היא מכללה אקדמית המקיימת לימודים לתואר ראשון במדעי ההתנהגות, לתואר שני בטיפול באמנות בהתמחויות: אמנות חזותית, תנועה ומחול ופסיכודרמה, וכן לתואר המקדם שינוי חברתי באמצעות כלים מעולם האמנויות.
המכללה החליפה בישראל את שלוחת אוניברסיטת לסלי בקיימברידג', ארצות הברית, שפעלה בישראל במשך כ-33 שנה והפסיקה את פעילותה בארץ במסגרת שינוי מעמדן של השלוחות של האוניברסיטאות הזרות בישראל.
נשיאת המכללה היא פרופ' עמיה ליבליך. מנכ"לית המכללה היא דליה בן שושן, יו"ר הוועד המנהל הוא מר יהודה גוהר, ד"ר ליאת שמרי-זאבי היא ראש התוכנית לתואר שני בטיפול באמנות חזותית, פרופ' ויויאן מרקוב-שפייזר היא ראש התוכנית לתואר שני בטיפול באמצעות תנועה, פרופ' אריאלה פרידמן היא ראש התוכנית לתואר ראשון במדעי ההתנהגות, מר חנן שניר הוא ראש התוכנית לתואר שני בפסיכודרמה ופרופ' מרים גולן היא ראש התוכנית לתואר שני בחברה ואמנויות.
בינואר 2015 אישרה המועצה להשכלה גבוהה להכיר זמנית במכללה כמוסד להשכלה גבוהה עד יולי 2016, החלטה שאושרה על ידי הממשלה במאי 2015.
ב-2019, קיבלה המכללה האקדמית לחברה ואמנויות אישור מן המועצה להשכלה גבוהה לאיחוד אקדמי עם הקריה האקדמית אונו, וכיום נקרא: "בית הספר לחברה ואמנויות - אונו". לאחר האיחוד, התארים שנלמדו במכללה, ילמדו מעתה במסגרת הקריה האקדמית אונו והקמפוסים השייכים לה.
קיה EV6
קיה EV6 (באנגלית: Kia EV6) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי קיה משנת 2021. היא הוצגה בשנת 2021 וצפויה להגיע לישראל בשנת 2022.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה ה-EV6 מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
מפרט טכני
ה-EV6 כוללת ארבע אפשרויות למנועים.
טעינה
מערכת הטעינה של קיה EV6 מאפשרת טעינה מעמדות טעינה בקיבולות של 400 עד 800 וואט, טעינה הסוללה ממטען בקיבולת 800 וואט מאפשרת טעינה מ-20% ל-80% בתוך 18 דקות. במטען בקיבולת 400 וואט המערכת שואבת קיבולת של קרוב ל-800 וואט בכדי לזרז את הטעינה.
הסוללה מאפשרת להטעין מחשב נייד ועוד מכשירים ביתיים דרך סוללת הרכב. בנוסף ניתן לטעון רכב חשמלי אחר בעת חירום באמצעות הסוללה של קיה EV6 בתנאי שקיבולת הסוללה מעל 20%.
קיה EV6 GT
גרסת ה-GT היא גרסת ה"ביצועים הגבוהים" לגרסה הבסיסית גרסה זו בעלת מראה ועיצוב ספורטיבי ומתלים והיגוי המתאים למכונית ספורט. ה-GT כוללת שני מנועים חשמליים המספקים כ-. ה-GT מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 260 קילומטרים לשעה. ב-30 במרץ 2021 חשפה קיה את כל הפרטים על ה-EV6 וגם חשפה את גרסת ה-GT.
בתחרות שנעשתה בין: קיה EV6 GT לבין למבורגיני אורוס, מרצדס AMG GT, פורשה 911 טארגה 4, פרארי קליפורניה T ומקלארן 750S, בדקו יצרני מכוניות אלו את התאוצה של מכונית המונעת באמצעות מנוע חשמלי על פני מכונית המנונעת באמצעות מנוע בעירה פנימית ואכן הקיה EV6 GT החשמלית עקפה את מכונית המונעות במנוע בנזין. תחרות זאת הראתה לעולם שעדיף מכונית חשמלית מאשר מכונית המונעת במנוע בנזין כאשר התוצאות הם אי זיהום אוויר והאצה טובה יותר לעומת מנועי הבנזין.
נחום אויסלנדר
נחום אויסלנדר (ברוסית: Нау́м Евсе́евич Ойсле́ндер; 1893 חודורקובו – 1962 מוסקבה) היה משורר יידי ומבקר ספרות.
חרמון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
נחום אויסלנדר
ביוגרפיה
אויסלנדר נולד ב-1893 בכפר חודורקוב בפלך קייב. הוא נולד למשפחה של סוחרי עצים, בין 1906–1911 למד בגימנסיות של אודסה וקייב. למד רפואה באוניברסיטאות של ברלין וקייב, לאחר סיום הלימודים הוא גויס לצבא האדום, שם שירת בתור רופא צבאי בין 1919–1922.
חרמון (פירושונים)
ראו גם
}}
נחום אויסלנדר
ביוגרפיה
החל לפרסם את שיריו ועבודות בקורת ספרותית ב-1917 בכתבי עת ועיתונים יידיים, כגון: נייע צייט ודער עמעס. בתקופת שרותו הוא פרסם מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונות של הצבא האדום. בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם יצחק נוסינוב ודוד הופשטיין את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים. בין 1922–1925 הוא היה עורך של מאסף ספרותי "שטראל" (קרן אור). היה ראש אגף לספרות יידיש באקדמיה הבלארוסית למדעים במינסק בין השנים 1925 - 1926, בין 1926 - 1931 עבד במכון לתרבות יהודית בקייב. הוא לימד באוניברסיטאות של מינסק וקייב וערך את אוסף עבודותיו של שלום עליכם שיצא לאור בחרקוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בוועידה ההיסטורית של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי. לאחר המלחמה הוא עסק בחקר הספרות, התרבות והפולקלור היהודי בברית המועצות במסגרת הוועידה ההיסטורית בקייב עד סגירתה ב-1948.
עד 1961 הוא עסק בעבודות מזדמנות, ב-1961 הוא החל לעבוד בכתב העת היידי סאוועטיש היימלאנד, שם עבד עד יום מותו שנתיים לאחר מכן.
הסיטי של לונדון
הסיטי של לונדון (באנגלית: City of London) היא המרכז ההיסטורי והפיננסי של לונדון רבתי. האזור נקרא בדרך כלל "הסיטי", או "המייל המרובע" (Square Mile).
מספר התושבים המתגוררים בסיטי הוא נמוך - פחות מ-10,000 תושבים - אולם עובדים בה מעל 300,000 איש. הסיטי של לונדון נחשבת למרכז הכלכלי השני בעולם, לאחר ניו יורק.
שלטון מקומי
הסיטי מנוהלת על ידי האיגוד של לונדון. בראש האיגוד עומד הלורד ראש העיר של לונדון, שיש להבדיל בינו לבין ראש העיר של לונדון העומד בראש לונדון רבתי. שיטת הבחירה של הלורד ראש העיר אינה דמוקרטית, ומרשה לאנשי עסקים שעובדים בסיטי אך אינם מתגוררים בה להשתתף בבחירתו.
משטרה
לסיטי יש כוח שיטור מיוחד, הנפרד ממשטרת לונדון רבתי.
שטח הסיטי
שטח הסיטי נקבע לפי חומת לונדון שהקיפה אותו בעבר. החומה נבנתה על ידי הרומאים כדי להגן על לונדיניום. כיום שטח הסיטי גדול מהשטח שהיה מוקף חומה, והוא מכיל גם את לשכות עורכי הדין של הסיטי, ה"בארס".
הסיטי גובלת במערבה בסיטי של וסטמינסטר. הגבול בין המחוזות חוצה את רציף ויקטוריה, עובר מערבה למידל טמפל, לאורך רחוב סטרנד, רחוב פליט וצ'נסרי ליין, שם גובלת הסיטי ברובע קמדן. הגבול בין רובע קמדן והסיטי עובר לאורך רחוב הולבורן וממשיך מזרחה לאורך רחוב צ'רטרהאוס וחוצה את דרך פרינגדון, שם גובלת הסיטי עם רובע איזלינגטון. הגבול בין הסיטי לאיזלינגטון עובר דרך אלדרסגייט ודרך גוסוול, ומזרחה למורגייט, שם גובלת הסיטי ברובע האקני ומשם דרומה עד לגבול הסיטי עם רובע טאוור המלטס. הגבול בין הסיטי לטאוור המלטס עובר מערבית למצודת לונדון, הנמצאת מחוץ לסיטי.
כל שטחו של גשר לונדון מצוי בשטח הסיטי, אף שרק מחצית מנהר התמזה בין רובע סאת'ק לסיטי מצוי בשטח הסיטי (המחצית השנייה בשטחה של סאת'ק).
הרברט סיימון
הרברט אלכסנדר סיימון (בשם מלא באנגלית: Herbert Alexander Simon; 15 ביוני 1916 – 9 בפברואר 2001) היה חוקר יהודי-אמריקאי בולט בתחומי הפסיכולוגיה, הכלכלה והניהול, מדעי המחשב ופילוסופיה של המדע. שירת כחבר סגל אוניברסיטת קרנגי מלון משנת 1949. ב-1959 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים; ב-1967 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), ב-1975 זכה בפרס טיורינג וב-1978 זכה בפרס נובל לכלכלה על מחקרו הייחודי בתחום הכלכלה ההתנהגותית ותהליך קבלת ההחלטות של גופים עסקיים. ב-1986 זכה במדליה הלאומית למדעים בתחומי מדעי החברה וההתנהגות, וב-1993 בפרס מפעל חיים מטעם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
קורות חיים
סיימון נולד במילווקי שבוויסקונסין ב-1916. הוא קיבל תואר ראשון (1936) ותואר דוקטור (1942) מאוניברסיטת שיקגו בתחום מדע המדינה, תוך התמחות במינהל ציבורי. תחום התמחות זה סלל את המשך מחקרו בתחום הציבורי והארגוני ושימש בסיס לתגליותיו בתחום קבלת ההחלטות הארגוני, בזכותן זכה בפרס נובל.
מחקריו
סיימון טען כי גופים עסקיים ובני אדם פרטיים טועים לחשוב כי הם מבצעים תהליך קבלת החלטות רציונלי (כלומר מקסום תועלות או רווחים אל מול מינימום עלויות) כאשר למעשה הם "מסתפקים" באוסף מוגבל של ראיות, הנבחנות באופן חלקי בלבד. תהליך זה נקרא סטיספיקציה או "השבעת רצון". כלומר לפי שיטתו, החלטה העומדת ברף הרציונליות המוגבלת, היא לא זו בעלת התועלת המקסימלית, אלא זו העונה על דרישות מינימום התואמות את רמת השאיפה הנדרשת, בהתחשב במגבלות הטבעיות של זמן ועלות.
בנוסף למחקריו בנושאי תהליך קבלת ההחלטות, עסק סיימון עם עמיתים נוספים בתחום הבינה המלאכותית, בעיקר בפיתוח מודלים ותוכנות מחשב אשר התחקו אחר תהליכי קבלת ההחלטות האנושיים ואופטימיזציה.
אופרטור קומפקטי
באנליזה פונקציונלית (ענף במתמטיקה), אופרטור קומפקטי הוא אופרטור ליניארי L בין מרחבי בנך X ו-Y המעתיק כל תת-קבוצה חסומה ב-X לתת-קבוצה חסומה יחסית (במילים אחרות, שהסגור שלה קומפקטי) ב-Y. אופרטור קומפקטי הוא בהכרח חסום ולכן רציף.
המקור של תורת האופרטורים הקומפקטיים הוא בתורת המשוואות האינטגרליות, שבה אופרטורים אינטגרליים הן דוגמאות קונקרטיות של אופרטורים קומפקטיים. משוואת פרידהולם טיפוסית משרה אופרטור קומפקטי K של מרחבי פונקציות. תכונת הקומפקטיות מתקבלת מרציפות במידה שווה. שיטת הקירוב על ידי אופרטורים בעלי דרגה סופית היא הבסיס של פתרון נומרי של משוואות כאלה. הרעיון המופשט של אופרטור פרידהולם נגזר מקשר זה.
כל אופרטור ליניארי עם דרגה סופית הוא קומפקטי.
אופרטור ליניארי הוא קומפקטי אם ורק אם התמונה של כל סדרה חסומה מכילה תת-סדרה מתכנסת.
רוזריו דוסון
רוזריו איזבל דוסון (באנגלית: Rosario Isabel Dawson; נולדה ב-9 במאי 1979) היא שחקנית, מדבבת, מפיקה וסופרת אמריקאית. הופיעה בין היתר בסרטים "גברים בשחור 2", "השעה ה-25", "עיר החטאים", מוכרים בלבד 2", "חסין מוות", "אלכסנדר", "פרסי ג'קסון וגנב הברק", "לא ניתנת לעצירה" ו"ג'יין הבתולה".
ביוגרפיה
דוסון נולדה בניו יורק לאיזבל סלסט, סופרת וזמרת, כשזו הייתה בת 16, ולפטריק סי האריס. הוריה לא נישאו, וכשהייתה בת שנה נישאה אמה לגרג דוסון, פועל בניין, עליו הצהירה דוסון ש"תמיד היה אבי". אחיה היחיד, קלן, צעיר ממנה בארבע שנים. הוריה התגרשו בשנת 2006, לאחר ניסיון ממושך של דוסון ושל אחיה להשאיר את המשפחה מאוחדת ולמנוע את המקרה.
כשהייתה בת 21, העבירה איזבל את מגורי המשפחה לדירה בבניין נטוש בלואר איסט סייד, מנהטן, כשהיא ובעלה חידשו את הדירה והתקינו בה צנרת וחיווט חשמלי. רוזריו ואחיה העבירו ילדותם בבית זה. לדבריה של דוסון, היא למדה ממעבר זה ש: "אם אתה רוצה משהו יותר טוב, אתה חייב לעשות זאת בעצמך".
קריירה
כילדה, ביצעה דוסון הופעה קצרה ב"רחוב סומסום", ובגיל 15 התגלתה במרפסת הקדמית של ביתה על ידי הצלמים לארי קלארק והרמוני קוריין, כשזה טען בפניה שתהיה מעולה לתפקיד בתסריט שכתב, שהפך לבסוף לסרט "קידס" שיצא בשנת 1995 בו הופיעה. בהמשך גילמה תפקידים מגוונים, החל מתפקידים בסרטים עצמאיים ועד לכאלה בשוברי קופות כמו "רנט", "יש לו את זה" ו"גברים בשחור 2".
כיכבה כנאטוראל ריברה, מושא אהבתו של סוחר סמים שהורשע (גולם על ידי אדוארד נורטון), בסרט של ספייק לי, "השעה ה-25", שיצא לאקרנים בשנת 2002. ב-2004 גילמה את דמות אשתו של אלכסנדר הגדול בסרטו של אוליבר סטון, "אלכסנדר", ובסתיו 2005 הופיעה כג'וליה בהפקת התיאטרון "Two Gentlemen of Verona", כשזו הייתה הופעתה הראשונה על הבמה.
בשנת 2005 שיחקה בעיבוד הקולנועי למחזמר הנודע "רנט", בתפקיד הרקדנית האקזוטית מימי מרקס, זאת לאחר שהחליפה את השחקנית דפני רובין-וגה, שהייתה בהיריון באותה תקופה ולא יכלה לגלם תפקיד זה. באותה שנה גילמה דוסון את דמותה של גייל, זונה המתמחה בסאדו, בעיבוד הקולנועי לרומן הגרפי "עיר החטאים", שבוים על ידי רוסרט רודריגז ופרנק מילר, וכן הצטלמה לסצנה אלימה בסרטו של רוב זומבי, "דחויי השטן". הסצנה אמנם לא הוצגה לבסוף בסרט, אך ניתן לראותה במהדורת ה-DVD שלו תחת הכותרת "סצנות שנמחקו".
בשנת 2008 כיכבה דוסון לצד ויל סמית' בסרט "שבע נשמות", ובסרטו של סטיבן ספילברג, "לכודים ברשת". בנוסף, כיכבה בסדרת האינטרנט "חטיבת ג'ימיני". דיבבה את דמות הקצינה דלונדרה ביינס בסדרת האנימציה האינטרנטית "Afterworld". ב-17 בינואר 2009 הנחתה תוכנית של "סאטרדיי נייט לייב". בהמשך אותה שנה דיבבה את ארטמיס בנה-מגדל בסרט האנימציה "וונדר-וומן".
ב-2009 הופיעה בדבר העם, סרט תיעודי שמציג בצורה דרמטית ומוזיקלית את המכתבים, היומנים והנאומים של "האמריקאים הממוצעים", ומבוסס על ספרו של הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית. באותה שנה דיבבה דמותה של ולווט וון בלאק בסרט האנימציה של רוב זומבי עולמו רדוף הרוחות של אל סופרביסטו.
שרה ב"West Ryder Silver Bullet", טרק מהאלבום "West Ryder Pauper Lunatic Asylum" של להקת קסביאן.
בשנת 2010 כיכבה בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד פרספונה, ובסרט "לא ניתנת לעצירה".
חיים אישיים
מאז 2016 היא בזוגיות עם הקומיקאי האמריקאי-יהודי אריק אנדרה.
דוסון היא אוהדת של ארסנל.
דוסון היא חלק מארגון הבנות "לואר איסט סייד", כשהיא תומכת בארגוני צדקה נוספים כמו "Global Cool", "ONE Campaign", "אוקספם", "אמנסטי אינטרנשיונל", "הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים", "International Rescue Committee", ו"Voto Latino". הופיעה במונולוגים מהווגינה. חברה בתנועה נגד אלימות לנשים, "V-Day". בשנת 2008 הייתה נוכחת הן בכנס הארצי של התנועה הדמוקרטית, והן בזה של התנועה הרפובליקנית. באוקטובר של אותה שנה נהייתה לדוברת תוכנית הנדבנות של חברת "TripAdvisor.com", וקריינה בקמפיין של "RESPECT!", תנועה הפועלת למניעת אלימות במשפחה. ב-2012 השתתפה בקמפיין של חברת סודהסטרים.
קרב כלבים
קרב כלבים הוא מאבק המתנהל בין שני כלבים ביוזמת בעליהם.
הכלבים המשתתפים בקרבות הם בעיקר מהגזע אמסטף ופיטבול. קרבות כלבים היו נפוצים במאה ה-19 בקרב שכבות האצולה. הקרב מתנהל עד למותו של אחד הכלבים המשתתפים, בעוד הצופים מהמרים על התוצאה. בנוסף, ידוע על מדענים אשר התחרו ביניהם בעירוב זנים שונים של כלבים, ליצירת כלב הקרבות האולטימטיבי.
קרבות הכלבים התפתחו מאוחר יותר לקרבות חתולים, תרנגולים (מכאן הביטוי "קרב תרנגולים") וחיות מחמד אחרות. לאחרונה נודעה גם תופעה של קרבות כלבים מול חיות בר שנתפסות בטבע, כגון צבועים או חזירי בר.
כיום, רבים מוחים כנגד קיום קרבות הכלבים משום אכזריותם והם אף נעשו לא חוקיים במדינות רבות, ובהן ישראל. עם זאת, נערכים כל שנה מאות קרבות כלבים בחשאי.
ספלנקטומיה
ספלנקטומיה (באנגלית: Splenectomy) היא ניתוח כריתת הטחול. את הטחול ניתן לכרות באופן חלקי או מלא.
רקע
הטחול הוא איבר לימפואידי רך מאוד, בצבע סגול-אדום, הממוקם מתחת לסרעפת בצדו השמאלי של הגוף. הטחול מייצר תאי דם לבנים. אוגר אותם למקרה חירום והורס אותם בסיום תקופת תפקידם, הנעה בין 3–3.5 חודשים לתא דם אדום וכ-13–15 ימים לתא דם לבן.
כריתת טחול היא ניתוח מורכב יחסית אך בטוח.
אחרי שפותחה שיטת הלפרוסקופיה, פחת הצורך בניתוח הכולל פתיחת הבטן. עם זאת, במקרים מסוימים ניתוח פתוח הוא בלתי נמנע: לדוגמה, כאשר הטחול מוגדל מאוד ודחוס על פני כמה מערכות איברים, הסיכוי להוציא אותו בעזרת לפרוסקופ ללא פגיעה באיברים אחרים קטן מאוד, ולכן מעדיפים כירורגים להימנע ממנו ולבצע הליך הכולל את פתיחת הבטן.
לפרוסקופיה לכריתת טחול
ממחקר שנערך בין ינואר 1990 למרץ 1996 במטרה לבדוק האם עדיף להשתמש בלפרוסקופיה או בניתוח הכולל את פתיחת הבטן לכריתת הטחול, עולה כי אנשים שעברו כריתת טחול באמצעות לפרוסקופיה איבדו פחות דם והחלמתם הייתה מהירה יותר.
לימפומה ולימפומת הודג'קין
כריתת טחול פחות נפוצה במקרה של לימפומה או לימפומת הודג'קין. בלימפומה הטחול נוטה להיות מוגדל, אך כדי לקבל את ההחלטה האם לבצע כריתה שלו יש צורך בקיום תנאים נוספים כגון: הגדלה מאסיבית שלו או אבחון ולפיו זהו המקום היחיד שבו נמצאת הלימפומה.
פסגת בימברי
פסגת בימברי (באנגלית: Bimberi Peak) או הר בימברי (באנגלית: Mount Bimberi) הוא הר באלפים האוסטרליים, הגבוה בהרי טריטוריית הבירה האוסטרלית, אחת מטריטוריות אוסטרליה. גובה הפסגה 1,912 מטרים.
הפסגה ממוקמת על קו הגבול בין הטריטוריה לבין המדינה ניו סאות' ויילס.
הפסגה היא שמורת טבע המחולקת בין המדינות. בניו סאות' ויילס ממוקמת הפסגה בפארק הלאומי קוסיוזקו, ובטריטוריה ממוקמת הפסגה בפארק הלאומי נמדג'י.
מסלול הליכה מוביל לפסגה, כשמצידה המזרחי מוביל המסלול מטריטוריית הבירה, ומצידה המערבי מוביל המסלול מניו סאות' ויילס.
בחודשי החורף הפסגה מושלגת.
1918 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1918 באזור ארץ ישראל.
הנהגה
הנהגת היישוב
ק.ק. ספליט
בין 1990-1967 נקראה יוגופלסטיקה ספליט, לאחר מכן נקראה פופ 84 ספליט, וכיום נקראת ק.ק ספליט, כאשר ק.ק (K.K) הם ראשי התיבות של המילים כדורסל (Košarkaški) ומועדון (Klub).
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1946, זכתה חמש פעמים באליפות יוגוסלביה, ארבע פעמים בגביע יוגוסלביה, בשנת 1972 הפסידה הקבוצה בגמר גביע אירופה לאלופות לאיניס וארזה בגמר שנערך בתל אביב.
רגע השיא של הקבוצה היה בשנים 1989–1991 הקבוצה זכתה 3 פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות כאשר סגל הקבוצה התבסס בעיקר על שחקנים יוגוסלבים ולא אמריקנים בניגוד לקבוצות צמרת אחרות באירופה באותה התקופה. כמו כן באותה התקופה זכתה הקבוצה גם 4 פעמים ברציפות באליפות יוגוסלביה 1988–1991, ופעמיים ברציפות בגביע היוגוסלבי 1990-1991, כך שבשנים 1990-1991 זכתה הקבוצה בטריפל, אליפות וגביע יוגוסלבי וגביע אירופה לאלופות.
פירוקה של יוגוסלביה הביא לסיום תור הזהב של הקבוצה. היא אמנם נחשבת לקבוצת צמרת בקרואטיה, אך זכתה שם באליפות אחת בלבד 2003, כאשר הדומיננטיות שייכת כיום לציבונה זאגרב. בנוסף לכך ספליט גם ירדה מגדולתה בזירה האירופאית.
ההיכל הביתי
היכל הכדורסל שבו משתמשת הקבוצה הוא גריפ סנטר, שכולל שני אולמות בעלי קיבולת של 3,500 מקומות או 6,000 מקומות. ובמשחקים בינלאומיים גדולים, עוברת הקבוצה לארח בספלדיום ארנה המכיל 10,931 מקומות.
קריית הממשלה (פירושונים)
קריית הממשלה היא מתחם מוסדות ממשלת ישראל ומשרדיה בערים שונות.
ג'ון טולנד
טען שהיהודי הוא ככל האדם, שכן אין הבדל בין דת וגזע, ואין זה מעניינה של הכנסייה לכפות את הדת על אזרחי המדינה. הראה שהיהודים הם העם העתיק היחידי שלא נעלם, לעומת המצרים, היוונים ואחרים שנעלמו מהעולם. הוא התבסס על כתביהם של ג'ון לוק, הובס ושפינוזה ועל כתבי אפולוגטיקה של שמחה לוצאטו ומנשה בן-ישראל. אחת ממטרותיו הייתה שהיהודים יקבלו אמנציפציה ואזרחות בריטית.
מדיניות חוץ
מדיניות חוץ היא שם כולל למקבץ יעדים פוליטיים, המגדירים את האופן שבו תנהג מדינה כלשהי ביחס לשאר מדינות העולם.
על פי רוב, מדיניות חוץ מעוצבת באופן שיגן על האינטרסים הלאומיים של המדינה, ביטחונה הלאומי, יעדיה האידאולוגיים ועל שגשוגה הכלכלי. מדיניות החוץ עשויה לשקף עניין בשיתוף פעולה בינלאומי הנעשה בדרכי שלום, או בתוקפנות, במלחמה ובניצול של אומות אחרות.
במאה ה-20 עלתה חשיבותה של מדיניות החוץ, שכן במהלכה נעשתה כל מדינה מסוגלת לקיים קשרים דיפלומטיים כלשהם עם יתר מדינות העולם.
הגייתה של מדיניות חוץ ועיצובה מוטלות בדרך כלל על כתפיהם של ראש הרשות המבצעת ושל שר החוץ. בארצות הברית, לעומת זאת, לקונגרס האמריקני יש עוצמה והשפעה ניכרת על אישור מדיניות החוץ שמתווה הנשיא. במדינת ישראל ניתן משקל רב לעמדת מערכת הביטחון בניסוח מדיניות החוץ הלאומית.
משה נתיב
משה נתיב (22 ביוני 1932 - 20 בספטמבר 2008) היה אלוף בצה"ל, ראש אגף כוח האדם בשנים 1978–1983.
ביוגרפיה
נתיב נולד כמשה וֵג (Moise Vegh), בכפר פטרובה שבמרכז טרנסילבניה, רומניה. הוריו, יצחק וצילה וֵג, היו יהודים אדוקים. בגיל 3 עברה משפחתו לבוטושאן, שבצפון חבל מולדובה הרומנית. בגיל 14, בהשראת הרעיונות הציוניים, ברח מהבית כדי לעלות לארץ ישראל. הוא הגשים את תוכניתו במסגרת עליית הנוער בשנת 1946. בשנת 1951 הצטרפו אליו לארץ גם הוריו ואחיו.
שירותו הצבאי
ב-1949 החל את שירותו בצה"ל ובמשך כ-25 שנים שימש בתפקידים שונים בגייסות השריון:
לאחר מלחמת יום הכיפורים הועבר נתיב לאגף כוח האדם של צה"ל. הוא שימש ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם, סגן ראש האגף (1975-1978) ובדרגת אלוף, ראש אגף כוח האדם (1978-1983). בשנת 1982 עמד בראש ועדה שבדקה את מערכת השיפוט הצבאי, והמליצה על שורה של רפורמות במערכת.
תפקידים אזרחיים
לאחר שחרורו מצה"ל שימש נתיב מנכ"ל חברת העובדים ועמד בראש מערך שליחי הסוכנות היהודית בארצות הברית. לאחר מכן, מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית, תפקיד בו כיהן בתקופת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. לצד עיסוקיו אלו ולאחר סיומם, כיהן נתיב בתפקידים ציבוריים רבים, ובהם:
חיים אישיים
הותיר אחריו אשה ושלושה ילדים.
אפר איסט סייד
אפר איסט סייד (באנגלית: Upper East Side) היא שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק. היא ממוקמת בין סנטרל פארק לבין איסט ריבר.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 עברה מסילת הברזל המובילה לעיר ניו יורק באזור זה. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלו עבודות הורדת מסילת הברזל אל מתחת לקרקע, וזו כוסתה לחלוטין בשנת 1910. במהלך פיתוח האזור, התעשיינים אנדרו קרנגי והנרי קלי פריק החלו לבנות בתי מגורים ואחוזות לאורכה של השדרה החמישית. משפחות עשירי ניו יורק החלו להתיישב באזור סביב רחוב 86, ובהם משפחת אסטור, משפחת ריינאלנדר ומשפחת רוקפלר, בסמוך לאחוזת משפחת ואנדרבילט שהייתה ממוקמת במקום עוד מראשיתה של המאה ה-19. במזרח האזור התפתח פרוור יורקוויל בו התיישבו משפחות מעמד בינים שמקורם מגרמניה, ולאורך חוף איסט ריבר נבנו במהלך המאה ה-19 וילות של עשירי ניו יורק, האחרונה שבהם שנותרה היא אחוזת גרייסי - המשמשת כיום כמגורי ראש עיריית ניו יורק.
גאוגרפיה
שכונת אפר איסט סייד משתרעת מזרחית לסנטרל פארק, בין רחוב 59 לרחוב 96, כאשר צפונית לאפר איסט סייד נמצאת שכונת הארלם. בפועל, באזור השדרה החמישית וסנטרל פארק משתרעת אפר איסט סייד עד רחוב 110, וכך כוללת את אזור בית החולים מאונט סיני.
אפר איסט סייד כוללת בתוכה את השכונות יורקוויל (באזור מפגש רחוב 86 והשדרה השלישית), קרנגי היל (באזור מפגש רחוב 94 והשדרה החמישית) ולנוקס היל (באזור מפגש רחוב 69 והשדרה הראשונה).
אוכלוסייה
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2000, מתגוררים באזור האפר איסט סייד 207,543 תושבים (צפיפות אוכלוסין של 45,649 נפשות לקמ"ר). מרבית התושבים (88.25%) לבנים, אולם מתגוררים ברובע גם תושבים ממוצא אסייתי (6.14%), פסיפי ופולינזי (0.04%) ואפריקאים אמריקאים (2.34%). 5.62% מתושבי האזור ממוצא היספני (הן לבנים והן שחורים). 21% מתושבי האזור נולדו מחוץ לארצות הברית מהם: 45.6% מקורם באירופה, 29.5% מקורם באסיה, ו-16.2% מקורם במרכז אמריקה. באזור האפר איסט סייד מתגוררים 125 נשים על כל 100 גברים.
ההכנסה הממוצעת לנפש באזור גבוהה ביותר - 85,081 דולרים לנפש לשנה, וכן רמת ההשכלה של התושבים גבוהה - ל-75.6% מתושבי הרובע הבוגרים (גיל 25 ומעלה) תואר אקדמי. באופן מסורתי, האפר איסט סייד נשלט על ידי משפחות אנגלו-סכסון פרוטסטנטיות עשירות.
פוליטיקה
אזור האפר איסט סייד שונה מיתר אזורי ניו יורק בתמיכה הגבוהה יחסית שמקבלת בו המפלגה הרפובליקנית (המקבלת כ-50% מקולות המצביעים לעומת 20% - 40% באזורים אחרים של ניו יורק, למעט אזור סטטן איילנד).
תחבורה
קו שדרת לקסינגטון הוא קו רכבת תחתית היחיד (בו ארבע מסילות), העובר מתחת לאפר איסט סייד. כמו כן עוברים ברובע מספר קווי אוטובוסים. קו רכבת תחתית נוסף קו השדרה השנייה נבנה לאורכה של השדרה השנייה על מנת להקל את העומסים על התחבורה הציבורית באזור האפר איסט סייד.
השכלה
באזור האפר איסט סייד נמצאים מספר מוסדות השכלה גבוהה ובהם מכללת ויל קורנל ללימודי רפואה, מכללת האנטר, מכללת מרימאונט מנהטן, בית הספר לרפואה ובית החולים מאונט סיני ואוניברסיטת רוקפלר.
יהודים
באזור זה גרים יהודים רבים ממעמד סוציו-אקונומי גבוה. באזור מספר בתי כנסת גדולים, רבים מהם נוסדו על ידי מהגרים מגרמניה. באזור גם בתי ספר יהודיים, ובהם בית הספר "רמז".
אזכורים תרבותיים
אזור האפר איסט סייד שימש רקע לסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבות, בשל המוזיאונים, מרכזי התרבות, חנויות היוקרה ומשפחות העשירות הרבות המתגוררות באזור, שכיכבו בסרטים וסדרות אלה.
בין הסרטים ניתן למנות את "ארוחת בוקר בטיפאני" (1961), "מדורת ההבלים" (1990), "גברים בשחור" (1997), "סקס והעיר הגדולה" (2008) ו"השטן לובשת פראדה" (2007).
בין סדרות הטלוויזיה ניתן למנות את "משפחת ג'פרסון" (1975–1985), "על טעם ועל ריח" (1978–1986), "בטי המכוערת", "אחת שיודעת", ו"סקס והעיר הגדולה" (1998- 2004).
נבחרת טאיוואן בכדורגל
היסטוריה
התאחדות הכדורגל של טאיפיי הסינית הוקמה תחילה בסין בשנת 1924 בשם "התאחדות הכדורגל של סין". ההתאחדות העתיקה את מיקומה בשנת 1949 לאי טאיוואן לאחר מלחמת האזרחים הסינית. בשנת 1932 נכנסה לפיפ"א בשם כ"סין" והצטרפה לפיפ"א שנית בשנת 1954 כ"טאיוואן", מאוחר יותר כ"הרפובליקה הסינית" ולבסוף כ"טאיפי הסינית".
ההישג הגדול ביותר של הנבחרת הלאומית של טאיוואן היה ב-1960, כאשר הגיעה למקום השלישי בגביע אסיה כ"נבחרת טאיוואן". למרות זאת, כל שחקני ההרכב היו מהונג קונג מכיוון שהכבוד של השתתפות בנבחרת הונג קונג היה פחות מהשתתפות בנבחרת הטאיוואן.
מקס אויבה
מיכליס (מקס) אויבה (בהולנדית: Machgielis (Max) Euwe; 20 במאי 1901 – 26 בנובמבר 1981) היה שחמטאי בדרגת רב-אמן, מחבר ספרי שחמט רבים ומתמטיקאי הולנדי, אלוף העולם החמישי בשחמט (1935–1937). הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
חייו
מקס אויבה נולד בווטרגרסמיר שליד אמסטרדם. בגיל 12 הצטרף למועדון השחמט באמסטרדם. ב-1919 שיחק לראשונה באליפות השחמט בהולנד וזכה בה לראשונה ב-1921. מאז ועד 1952 זכה בסך הכל 12 פעמים בתואר אלוף הולנד בשחמט, 6 פעמים מתוכן ברציפות. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אמסטרדם וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1926. הוא לימד מתמטיקה, תחילה ברוטרדם ולאחר מכן, עד שנת 1940 בתיכון לבנות באמסטרדם. לאחר מכן ניהל מפעל למוצרי מזון ועבד כסטטיסטיקאי בחברת ביטוח.
בשיא היכולת
בשנת 1928 זכה אויבה בתואר אלוף העולם בשחמט לחובבים בתחרות שנערכה בהאג. בגלל העובדה שהיה בעל משפחה ועבד כמורה נמנעה ממנו ההשתתפות בטורנירים בינלאומיים רבים מתחילת שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30 (הוא הופיע ושיחק רק בחופשות של בית הספר).
ב-15 בדצמבר 1935, לאחר 30 משחקים ב-13 ערים שונות ובמשך 80 יום, ניצח אויבה את אלכין וזכה בתואר אלוף העולם החמישי. זכייה זו הייתה הפתעה לרבים. אולם כמה אלופי עולם שניתחו את המשחקים וסילי סמיסלוב, בוריס ספאסקי, אנטולי קרפוב, גארי קספרוב וולדימיר קראמניק) טענו שאויבה ניצח בזכות כישוריו ולא בגלל בעיות האלכוהול של אלכין. זכייתו בתואר הפכה את השחמט למאוד פופולרי בהולנד.
בשנת 1937 הפסיד אויבה בדו-קרב גומלין לאלכין. אף על פי שפתיחת הדו-קרב הייתה טובה מבחינתו, הוא נשבר לקראת הסוף. שני הדו קרבות של אויבה נגד אלכין נחשבים כשיא הקריירה שלו. מסיכום הנקודות של כל המשחקים בהם התמודדו זה נגד זה ניתן לראות שרמת היכולת שלהם הייתה דומה.
בתחרות אוורו שנערכה בהולנד ב-1938, בה השתתפו שמונת השחמטאים הטובים בעולם, סיים אויבה במקום הרביעי יחד עם שמואל רשבסקי ואלכין. הוא זכה ארבע פעמים בקורוס (ויק אן-זהה) (1940,1942,1952,1958).
משחקי מופת
לבן: הנס יונר שחור: מקס אויבה
משחק זה הגיע לעמדה זהה כמו המשחק שמוצג בערך זיגברט_טאראש, וגם כאן השחור הגיע ליתרון שהפך לברור לאחר המסע ה-22. שלושת הרגלים השחורים עדיפים משמעותית על שני הלבנים, ויתרון הרגלים של הלבן באגף המלך לא ניתן למימוש. ניתן אף להגיד שהרגלי הלבן ב-ה5 מהווה חולשה, שכן יש צורך תמידי להגן עליו. במשחק עצמו השחור מימש את היתרון בקלות יחסית.
דו-קרבות
במהלך הקריירה הוא השתתף במספר דו-קרבות:
במלחמת העולם השנייה עזר אויבה להציל שחמטאים יהודים, הבכיר מביניהם הוא האמן הבינלאומי פרינס, מבכירי השחמטאים של הולנד בשנות החמישים. כמו כן נמנע מלהשתתף בטורנירים במינכן ובגנרלגוברנמן אליהם הוזמן בטענה שעיסוקו בהוראה אינו מאפשר לו זאת. ב-1945 חזר ללמד בתיכון לבנות באמסטרדם. הטורניר האחרון בו שיחק היה בציריך, ב-1953 בו סיים במקום הלפני-אחרון. ב-1954 החל לעבוד כפרופסור בדיסציפלינה חדשה, קיברנטיקה, בשתי אוניברסיטאות - רוטרדם וטילברך. ב-1957 נסע לארצות הברית ללימודים בתחום מדעי המחשב. במהלך שהייתו שם שיחק בניו יורק שני משחקים לא-רשמיים נגד בובי פישר - באחד ניצח והשני הסתיים בתיקו. ב-1959 התמנה למנהל מרכז המחקר ההולנדי למיכון ועיבוד מידע. בשנת 1971 פרש ממשרתו באוניברסיטה לגמלאות.
נשיא פיד"ה
בשנת 1970, בגיל 69, התמנה אויבה ליו"ר האיגוד הבינלאומי לשחמט, פיד"ה ונשאר בתפקידו עד 1978. בגלל בחירתו לפעול לפי מה שנראה לו מוסרי ולא לפי הרוח הפוליטית הרווחת הסתכסך לעיתים קרובות עם הסובייטים, שמימנו חלק ניכר מתקציבה של פיד"ה לאחר מלחמת העולם השנייה. מן הראוי להזכיר כמה עימותים בולטים:
בסך כל הקריירה שלו ניצח ב-102 טורנירים וייצג את הולנד ב-7 אולימפיאדות. אויבה היה גם סופר שחמט פורה וכתב כ-70 ספרי שחמט, יותר מכל אלוף עולם אחר. אויבה נפטר באמסטרדם מהתקף לב בשנת 1981 והוא בן 80 בהותירו אחריו שלושה ילדים. הוא היה דמות מוכרת והוערך רבות בעולם השחמט בזכות פעילותו הרבה לקידום השחמט בעולם.
במרכז אמסטרדם נקראה כיכר על שמו ולידה מרכז לשחמט.
בריטניה במשחקים האולימפיים
אומות הממלכה המאוחדת
בריטניה, היא הממלכה המאוחדת, מורכבת מארבע אומות (Home Nations): אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד. בענפי ספורט מסוימים בכל אומה התאחדות ספורט נפרדת. הענף הבולט ביותר בהקשר זה הוא כדורגל.
עד אולימפיאדת מינכן (1972) ייצגה את בריטניה נבחרת כדורגל המורכבת מכדורגלנים מכל הממלכה, אף שברובם היו אנגלים. במקביל, בתחרויות כגון גביע העולם בכדורגל ואליפות אירופה בכדורגל, התמודדו נבחרות אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד בנפרד, לעיתים אף זו נגד זו. נבחרות האומות כשלעצמן לא יכולות להשתתף במשחקים האולימפיים, אף שלעיתים הגיעו להישגים שהיו מקנים להן את זכות ההשתתפות לו היו מייצגות מדינה או טריטוריה בעלת ועד אולימפי. כך, למשל, העפילה נבחרת אנגליה הצעירה לשלב חצי הגמר באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2007, אך את מקומה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) תפסה נבחרת איטליה.
לקראת המשחקים האולימפיים שנערכו על אדמת בריטניה ב-2012, התעוררה שוב שאלת הנבחרת המאוחדת, שכן נבחרת המדינה המארחת משתתפת באופן אוטומטי במשחקים. בעוד שהתאחדות הכדורגל של אנגליה תמכה במהלך זה, התאחדויות הכדורגל של ויילס וצפון אירלנד הביעו התנגדות עזה, ואילו התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה אפילו להשתתף בשיחות שהתנהלו בעניין. ההתאחדויות המתנגדות חששו ממדרון חלקלק שיביא לאובדן מעמדן המיוחד בפיפ"א. רק לאחר שפיפ"א התחייבה כי מעמדן העצמאי של ההתאחדויות לא ייפגע גם אם תוקם נבחרת בריטית, הן הסירו את התנגדותן.
בכדורעף ובכדורסל, ענפים פחות פופולריים בבריטניה ובעלי מסורת יריבויות מפותחת פחות, כבר הוקמו נבחרות מאוחדות. נבחרת בריטניה בכדורסל, שכמעט כולה על טהרת הכדורסלנים האנגלים, אף השתתפה באליפויות אירופה בכדורסל ב-2009, ב-2011 וב-2013.
היבט נוסף של חלוקתה ההיסטורית של הממלכה המאוחדת לאומות בא לידי ביטוי בהסכם בין הוועדים האולימפיים של בריטניה ושל אירלנד, לפיו רשאים ספורטאים מצפון אירלנד לבחור האם לייצג את בריטניה או את אירלנד.
מושבות וטריטוריות בריטיות
לחלק מהמושבות והטריטוריות הבריטיות יש ועדים אולימפיים עצמאיים, והן שולחות משלחות נפרדות למשחקים האולימפיים. מושבות אלה כוללות את איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן וברמודה.
לא מעט מדינות עצמאיות החלו להשתתף במשחקים עוד בהיותן בריבונות בריטית: אוגנדה, אוסטרליה, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, בליז, גאנה, גיאנה, ג'מייקה, דרום אפריקה, הודו, זמביה, טרינידד וטובגו, מלטה, מצרים, ניגריה, סינגפור, פיג'י וקניה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) השתתפה גם המושבה צפון בורנאו (כיום חלק ממלזיה) ובאולימפיאדת רומא (1960) השתתפה פדרציית המושבות איי הודו המערבית, שהתפרקה מאוחר יותר לברבדוס, ג'מייקה וטרינידד וטובגו.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הוזמנה משלחת מקומית להשתתף באולימפיאדת ברלין (1936), אך היא דחתה את ההזמנה בשל קיומם של המשחקים בגרמניה הנאצית.
אירוח המשחקים
לונדון אירחה שלוש אולימפיאדות, ב-1908, ב-1948 וב-2012, והיא העיר היחידה בעת החדשה שאירחה את המשחקים שלוש פעמים.
האולימפיאדה של 1908 הייתה אמורה להיערך ברומא, אך התפרצות הר הגעש וזוב ב-1906 שגרמה לנזקים כבדים בעיר נאפולי, הביאה את שלטונות איטליה להעדיף להקצות משאבים לשיקום העיר ולא לאירוח המשחקים. לונדון נבחרה לארח אותם, לאחר שהועדפה על פני ברלין.
ב-1939 נבחרה לונדון לארח את המשחקים שנועדו להתקיים ב-1944, לאחר שגברה על רומא, דטרויט, לוזאן, אתונה, בודפשט, הלסינקי ומונטריאול. המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה, ותחת זאת אירחה לונדון את אולימפיאדת 1948, לאחר שהועדפה על פניהן של בולטימור, לוזאן, לוס אנג'לס ופילדלפיה.
במכרז שנערך על אירוח המשחקים של 2012 גברה לונדון על פריז ברוב של ארבעה קולות. מועמדות אחרות שקיבלו פחות קולות משתיהן היו מדריד, ניו יורק ומוסקבה.
שתי ערים בריטיות נוספות התמודדו על אירוח אולימפיאדות. בירמינגהאם התמודדה על אירוח המשחקים של 1992, אך דורגה במקום החמישי, לאחר ברצלונה, פריז, בריזביין ובלגרד. מנצ'סטר התמודדה על אירוח המשחקים פעמיים. ב-1996 דורגה במקום החמישי, אחרי אטלנטה, אתונה, טורונטו ומלבורן, וב-2000 דורגה במקום השלישי אחרי סידני ובייג'ינג.
אולימפיאדת אתונה (1896)
באולימפיאדת אתונה (1896) השתתפו 10 ספורטאים בריטים ואירים. הם זכו ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלתה המדליות. במדליות הזהב זכו הטניסאי האירי ג'ון פיוס בולאנד ומרים המשקולות הסקוטי לונססטון אליוט, שזכה גם במדליית כסף. מדליות נוספות הושגו באתלטיקה וברכיבת אופניים.
בולאנד זכה במדליית זהב גם בטורניר הזוגות, עם שותפו הגרמני פרידריך טראון, ואילו ג'ורג' רוברטסון זכה במדליית הארד יחד עם שותפו האוסטרלי אדווין פלאק. זכיות אלה נזקפות בנתוני הוועד האולימפי הבינלאומי לזכותה של "נבחרת מעורבת".
אולימפיאדת פריז (1900)
באולימפיאדת פריז (1900) זינק מספר המשתתפים ל-102. הם זכו ב-30 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת צרפת וארצות הברית. הענפים הבולטים היו טניס (8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), אתלטיקה (7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) ושיט (4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
כמה מהספורטאים זכו במספר מדליות. הטניסאית שרלוט קופר זכתה במדליית הזהב בטורניר היחידות ובטורניר הזוגות המעורבים. שותפהּ בזוגות המעורבים, רג'ינלד דוהרטי, זכה גם במדליית ארד בטורניר היחידים ובמדליית זהב בטורניר הזוגות, בו שיחק לצדו של אחיו הצעיר, לורנס דוהרטי, שזכה גם במדליית הזהב בטורניר היחידים. האתלט צ'ארלס בנט זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית כסף בריצת 4000 מטר מכשולים. אצן נוסף, סידני רוברטסון, זכה במדליית כסף בריצת 2500 מטר מכשולים ובמדליית ארד בריצת 4000 מטר מכשולים. השחיין ג'ון ג'רוויס זכה במדליות זהב במשחים ל-1000 ול-4000 מטרים בסגנון חופשי.
בענפי הספורט הקבוצתי לא השתתפו באותם ימים נבחרות לאומיות, ואת בריטניה ייצגו מועדוני ספורט מקומיים. קבוצת אפטון פארק זכתה במדליית זהב בכדורגל, לאחר שגברה על קבוצות מצרפת ומבלגיה. גם בכדורמים ובקריקט זכו מועדוני ספורט בריטיים במדליות זהב (אם כי בקריקט השתתפה פרט לקבוצה הבריטית רק עוד קבוצה אחת, מצרפת), וקבוצת רוגבי הגיעה למקום השני (מבין שלוש נבחרות).
מדליות נוספות הושגו בגולף ובחתירה.
אולימפיאדת סנט לואיס (1904)
מדינות רבות לא השתתפו באולימפיאדת סנט לואיס (1904), וגם בריטניה לא שלחה משלחת רשמית. עם זאת, שלושה ספורטאים אירים נטלו חלק במשחקים, והישגיהם נזקפים לזכותה של בריטניה, מאחר שבאותה תקופה הייתה אירלנד חלק ממנה, וספורטאים אירים נטלו חלק במשלחת הבריטית עד עצמאות אירלנד ב-1922.
שלושת הספורטאים הגיעו להישגים נאים. טום קילי זכה במדליית זהב בקרב עשר, ועמיתו ג'ון הולוויי הגיע למקום הרביעי. ג'ון דיילי זכה במדליית הכסף במרוץ מכשולים ל-2,590 מטרים. בשל מיעוט המדינות המשתתפות, די היה בהישגים אלה כדי שבריטניה תדורג במקום השישי בטבלת המדליות.
אולימפיאדת לונדון (1908)
האולימפיאדה אותה אירחה לונדון ב-1908 הייתה המוצלחת בתולדותיה של בריטניה. הספורטאים הבריטים זכו ב-146 מדליות, מהן 56 מדליות זהב, ובפעם היחידה בתולדותיה ניצבה בריטניה בראש טבלת המדליות. הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה, קליעה, טניס, איגרוף ורכיבה על אופניים.
הספורטאי שזכה במירב המדליות בנבחרת בריטניה, היה השחיין הנרי טיילור שזכה ב-3 מדליות זהב, במשחים ל-400 מטר ול-1500 מטר חופשי וכן במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, שיא בריטי שהושווה רק לאחר 100 שנה בשנת 2008 על ידי רוכב האופניים כריס הוי.
האתלטים הבריטים זכו ב-17 מדליות, מהן 7 מדליות זהב. ג'ורג' לרנר זכה בשתי מדליות זהב, בהליכה ל-3,500 מטר ול-10 מייל. בשתי התחרויות זכה במדליית הכסף בריטי נוסף, ארנסט וב. ארתור ראסל זכה במדליית הזהב בריצת 3,200 מטר מכשולים, והיה שותף לזכייה בריצתה קבוצתית ל-3 מייל. וינדהאם הולסוול קבע שיא אולימפי בריצת 400 מטר, וכך עשה גם נורמן האלוס בשלב חצי הגמר בריצת 1500 מטר, אך בשלב הגמר הגיע רק למקום השלישי.
הטניסאים זכו ב-15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. הבריטים זכו בשלושת המקומות הראשונים בתחרויות הנשים, הזוגות, ובתחרות הגברים באולמות סגורים. ג'וזיה ריצ'י זכה במדליית הזהב בטורניר היחידים, במדליית הארד בטורניר באולמות סגורים, ובמדליית הכסף בטורניר הזוגות (יחד עם ג'יימס פארק). ארתור גור זכה בשתי מדליות זהב: בטורניר היחידים באולמות סגורים ובטורניר הזוגות באולמות סגורים (יחד עם ג'ורג' סימונד).
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
גם באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הגיעו הספורטאים הבריטים להישגים נאים, אף שלא חזרו על הישגיהם בלונדון. הם זכו ב-41 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, והמארחת שוודיה. הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה (8 מדליות, מהן 2 מזהב), קליעה (9 מדליות, בהן אחת מזהב), טניס (6 מדליות, מהן 2 מזהב) וחתירה (4 מדליות, מהן 2 מזהב).
נבחרת הכדורגל זכתה בתואר השני ברציפות, גם הפעם לאחר ניצחון על נבחרת דנמרק. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במקום הראשון, לאחר שהביסה את נבחרת אוסטריה במשחק על מדליית הזהב. מדליות נוספות הושגו בהתעמלות, משיכת חבל, סיף וקפיצה למים.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
המשלחת הבריטית הגיעה להישגים דומים באולימפיאדת אנטוורפן (1920): 43 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית ושוודיה. הענפים הבולטים היו אתלטיקה (12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), טניס (6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב) ואיגרוף (6 מדליות, מהן 2 מדליות זהב).
נושא הדגל הבריטי בטקס הפתיחה היה פיליפ נואל-בייקר, לימים חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת הלייבור, שר החוץ בממשלתו של קלמנט אטלי וחתן פרס נובל לשלום.
הטניסאית קתלין מק'קיין זכתה במדליית זהב בטורניר הזוגות (יחד עם מרגרט מק'נייר), במדליית כסף בטורניר הזוגות המעורבים (יחד עם מקסוול ווסנאם) ובמדליית ארד בטורניר היחידות. שותפהּ של מק'קיין, ווסנאם, זכה אף הוא במדליית זהב בטורניר הזוגות, יחד עם אוזוולד טרנבול. האצן אלברט היל זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר. גאי באטלר זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, והיה שותף לזכייתה במדליית זהב של רביעיית השליחים הבריטית במרוץ ל-400X4 מטרים.
ארבע נבחרות בריטיות סיימו במקומות הראשונים: נבחרת ההוקי (לאחר שגברה על שלוש יריבותיה מבלגיה, דנמרק וצרפת), נבחרת הפולו (לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ספרד), הנבחרת במשיכת חבל (לאחר שגברה על הולנד) ונבחרת הכדורמים (לאחר שגברה על בלגיה). נבחרת הכדורגל הודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שהפסידה לנבחרת נורווגיה.
מדליות נוספות הושגו בהחלקה אומנותית, חתירה, קפיצה למים, רכיבת אופניים, שחייה ושיט.
אולימפיאדת פריז (1924)
באולימפיאדת פריז (1924) נעדרו לראשונה הספורטאים האירים מהמשלחת הבריטית, לאחר שאירלנד זכתה בעצמאותה, ויוצגה במשלחת נפרדת. הספורטאים הבריטים זכו ב-34 מדליות, בהן 9 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, פינלנד והמארחת צרפת.
הענף בו בלטה בריטניה במיוחד היה האתלטיקה. האתלטים הבריטים זכו ב-11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. האצן היהודי הרולד אברהמס זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר ואף קבע שיא אולימפי (10.6 שניות). אברהמס גם היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים במדליית הכסף במרוץ ל-100X4 מטרים, לאחר שבשלב המוקדמות קבעה שיא עולם חדש (42.0 שניות). אריק לידל קבע שיא עולם חדש בריצת 400 מטר (47.6 שניות) כשזכה במדליית הזהב, ובמדליית ארד בריצת 200 מטר. סיפורם השתתפותם של השניים במשחקים תועד בסרט "מרכבות האש".
ענפים בולטים נוספים היו איגרוף (4 מדליות, מהן 2 מזהב), חתירה (2 מדליות זהב) ושחייה 4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, שבה זכתה לוצי מורטון במשחה ל-200 מטר חזה והייתה לאישה הבריטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית בשחייה. ענפים נוספים בהם זכו ספורטאים בריטים במדליות היו היאבקות, טניס, סיף, קליעה, רכיבה על אופניים ושיט.
בענפי הספורט הקבוצתי ההצלחה הייתה פחותה. נבחרת הפולו הייתה היחידה שהגיעה להישגים, כשזכתה במקום השלישי. נבחרת הכדורגל כלל לא השתתפה במשחקים.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928)
הישגיה של בריטניה באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ירדו ל-20 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, והיא דורגה במקום ה-11.
דגלאס לאו זכה במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 800 מטר. עמיתו דייוויד ברלי זכה בריצת 400 מטר משוכות ובמדליית הזהב השלישית זכתה רביעיית חותרים ממועדון החתירה של טריניטי קולג' בקיימברידג'. יתר המדליות הושגו אף הן בענפים אלה, וכן בהיאבקות, התעמלות, סיף, רכיבה על אופניים ושחייה.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכו הספורטאים הבריטים ב-16 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, והיא דורגה במקום השמיני.
מחצית המדליות הושגו באתלטיקה. טומי המפסון זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר תוך קבעית שיא עולם חדש, ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שרץ ריצה זו מתחת ל-1:50 דקות. נוסף לכך, היה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים במדליית כסף ב-4x400 מטר. טומי גרין זכה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ. החותר יו אדוארדס זכה בשתי מדליות זהב, הן בתחרות הזוגות והן בתחרות הרביעיות. מדליות נוספות הושגו בסיף, רכיבה על אופניים, שחייה ושיט.
אולימפיאדת לונדון (1948)
לונדון הייתה לעיר השנייה בעת החדשה שמארחת את המשחקים בפעם השנייה (אחרי פריז), ובריטניה הייתה למדינה השלישית שמארחת את המשחקים בפעם השנייה (אחרי צרפת וארצות הברית). בניגוד למשחקים הקודמים שאירחה, בהם הייתה דומיננטית, הישגי הספורטאים הבריטים באולימפיאדת לונדון (1948) היו צנועים יותר. הם זכו ב-23 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12 בטבלת המדליות.
במדליות הזהב זכו צמדי החותרים ריצ'רד ברנל וברט בושנל, ורן לורי וג'ק וילסון, וכן צמד השייטים דייוויד בונד וסטיוארט מוריס. באתלטיקה הושגו 7 מדליות, וברכיבה על אופניים 5 מדליות. לראשונה מאז 1924 זכתה נבחרת בריטית במדליה אולימפית, נבחרת ההוקי, שזכתה במדליית הכסף לאחר שהפסידה לנבחרת הודו. נבחרת הכדורגל הודחה בחצי הגמר בידי נבחרת יוגוסלביה, והפסידה לנבחרת דנמרק במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
באולימפיאדת מלבורן (1956) חל שיפור בהישגיה של בריטניה. הספורטאים הבריטים זכו ב-24 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ובריטניה דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. המדליות הושגו בשבעה ענפים שונים, הבולטים שבהם איגרוף (5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב) ואתלטיקה (7 מדליות, בהן מדליית זהב אחת). יתר הענפים היו סיף, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, שחייה ושיט.
בענף השחייה זכתה ג'ודי גרינהם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש, 32 שנים, אחרי מדליית הזהב הראשונה לבריטניה בשחייה לנשים שזכתה בה לוצי מורטון (פריז 1924).
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (לבנון)
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (בערבית: ألحزب ألتقدمي ألأشتراكي, תעתיק מדויק: אלחזב אלתקדמי אלאשתראכי) היא מפלגה לבנונית הממוקמת במרכז-שמאל המפה הפוליטית ובעלת אידאולוגיה חילונית, באופן רשמי היא לא מזוהה עדתית אבל בפועל רוב תומכיה הם דרוזים.
בריטניה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת רומא (1960)
באולימפיאדת רומא (1960) זכו הספורטאים הבריטים ב-20 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום ה-12.
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית (לבנון)
הקמה ושנים ראשונות
המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית נוסדה ב־5 בינואר 1949 על ידי שישה אנשים מרקעים שונים, הבולט שבהם היה כמאל ג'ונבלאט (שהוא גם אביו של מנהיג המפלגה הנוכחי) שהפך להיות מנהיג המפלגה, חמשת האחרים היו פריד גבראן, אלברט אדיב, עבדאללה עלילי, פאוז ריזק וג'ורגס האנה.