cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורם שוייצר
ביוגרפיה
שוייצר עמד בראש "תוכנית הלימודים החינוכית" במכון למדיניות בינלאומית נגד הטרור במרכז הבינתחומי. שוייצר משמש כראש תוכנית המחקר לטרור ומלחמה בעצימות נמוכה במכון למחקרי ביטחון לאומי. במחקריו עוסק בטרור כאסטרטגית לחימה, בארגוני טרור בישראל ובעולם, בשיטות הפעולה שלהם, ובמשא ומתן עם ארגוני טרור. במסגרת פעילותו כתב ספרים ומאמרים רבים על ארגוני טרור כדוגמת ארגון אל-קאעידה ושותפיו, וארגוני טרור אזוריים דוגמת חזבאללה וחמאס. שוייצר התמחה בחקר פיגועי התאבדות. במסגרת זו ערך מחקר מקיף בבתי הכלא בישראל. במשך כשנתיים וחצי ניהל מפגשים עם אסירים ביטחוניים שהיו מעורבים ישירות בפיגועי התאבדות בישראל במטרה להבין את תפישות עולמם ועמדותיהם כלפי הסכסוך הישראלי פלסטיני. נושא מרכזי נוסף במחקריו בשנים האחרונות מתמקד בשבי, שבויים, פדיון שבויים ומשא ומתן לשחרורם בהיבטים של עמדות הממשלות והציבור בסוגות אלו.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ארגון תעשיות האלקטרוניקה של איראן
היסטוריה
הארגון הוקם כחברה ממשלתית בשנת 1972 במטרה לפתח חומרים צבאיים עבור הצבא האיראני. IEI מרכז בתוכו מפעלי ייצור וחברות שונות באזורים שונים באיראן. במהלך שלטונו של השאה מוחמד רזא פהלווי, החברה השתמשה במתקן הטילים בשיראז.
בעקבות המהפכה האיראנית ופרוץ מלחמת איראן-עיראק, איראן החלה לארגן מחדש את תעשיותיה כדי לבסס מוקד ייצור ומחקר מוכוון מלחמה. הדור החדש של לווייני הסיור הלאומיים של איראן בשם Toloo תוכננו ויוצרו על ידי IEI בשנת 2010.
מצב נוכחי
הארגון מספק מוצרים ושירותים הן לממשלת איראן והן לציבור והוא נחשב לקונגלומרט האלקטרוני הגדול ביותר באיראן. הארגון מיישם את תקני ISO 9000 ומוצריו עומדים בתקנים צבאיים בינלאומיים.
פעילויות
החברות הבנות והענפים שלהן הם:
ארצות השפלה הספרדיות
ארצות השפלה הספרדיות (בספרדית: Países Bajos españoles; בהולנדית: Spaanse Nederlanden; בצרפתית: Pays-Bas espagnols) היה שמה של בלגיה בין השנים 1581–1714. המדינה כללה את שטחי בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
היסטוריה
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פליפה. סכסוכים בין פליפה השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
כיוון שארצות השפלה בכללותן היו עשירות מאוד, הן נחשבו על פי רוב כיהלום שבכתר בית הבסבורג, שסבל מחובות כבדים; אבל שלא כנחלות הבסבורג האחרות, בארצות השפלה היה כוח רב בידי מעמד הסוחרים. המסחר הוא שהפך את ארצות השפלה לעשירות, ונסיונותיהם של הספרדים להכביד את עול המיסים על ארצות השפלה כדי לממן את מלחמות בית הבסבורג עורר את חמת הבורגנות והסוחרים. גורם זה, וכן חוסר הסובלנות הדתית של הספרדים הקתולים, הביאו לכך שארצות השפלה התמרדו נגד הספרדים בשנות ה-70 של המאה ה-16. אף על פי ששבעת המחוזות הצפוניים, ובראשם רוזנות הולנד וזלנד, הצליחו לזכות בעצמאות החל ב-1581 (איחוד שבעת המחוזות), הרי שארצות השפלה הדרומיות נכבשו מחדש על ידי הגנרל הספרדי אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה, ובמיוחד לאחר ניצחונו במצור על אנטוורפן בשנים 1584–1585.
בשנת 1595 נשלח אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה לבריסל כדי לתפוס את תפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה הספרדיות. פעולתו הראשונה כמושל הכללי הייתה לבסס מחדש את כוחה הצבאי של ספרד בארצות השפלה מול הכוחות המשולבים של הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת. לאחר שש שנים שבהן לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים. אולם ניצחונות אלו נשכחו במהרה בשל פשיטת הרגל השלישית של הכתר הספרדי מספר חודשים לאחר מכן ובשנת 1597 הצבא הספרדי ספג מספר מהלומות צבאיות קשות. מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר ההולנדי הצליח להביס את הספרדים במספר מעוזים ולהדוף אותם דרומה, והצבא הספרדי החל למרוד במפקדיו בשל חוסר הכסף.
בזמן שאלברכט נלחם במסגרת מלחמת שמונים השנה הוא ניסה גם להגיע לשלום עם אויביה של ספרד, אולם רק המלך הצרפתי אנרי הרביעי הסכים להיכנס למשא ומתן רשמי. בתיווכו של נציג האפיפיור, הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י (לעתיד האפיפיור לאו האחד עשר), הגיעו ספרד וצרפת להסכם שלום ב-2 במאי 1598. ספרד הסכימה להחזיר את השטחים הצרפתיים אותם כבשה בתמורה ליציאתה של צרפת מהמלחמה, אולם למרות שהכוחות הצרפתיים הפסיקו להילחם המשיכה צרפת להעניק סיוע כספי לרפובליקה ההולנדית. מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה. בהחלטתו הוא ציין כי אם הזוג ימות ללא ילדים אז יחזרו ארצות השפלה ההאבסבורגיות להיות שוב תחת ריבונותו של מלך ספרד. אלברכט התפטר מתפקידו כקרדינל ונסע לספרד ב-14 בספטמבר 1598, לא מודע לעובדה שהמלך פליפה השני נפטר יום לפני כן. הזוג נישא בולנסיה ב-18 באפריל 1599.
השנים הראשונות לשלטונם של אלברכט ואיזבלה אופיינו בעיקר על ידי מלחמה נמשכת. לאחר שניסיונות הידברות עם אנגליה ועם הרפובליקה ההולנדית לא צלחו החליטו השליטים ההבסבורגים לנסות להכריח בכוח את יריביהם לפתוח במשא ומתן ולבודד את ההולנדים. אולם אלברכט, שהכיר מניסיונו את חוזקו של המרד ההולנדי והאמין כי יהיה זה בלתי אפשרי לכבוש שוב את המחוזות הצפוניים, לא הסכים עם גיסו, מלך ספרד החדש פליפה השלישי, ששאף לשמור על שמה הטוב ועל כבודה של ספרד. בעוד שהמלך סיפק את כל הדרוש להמשך המלחמה נטה אלברכט להתעלם מהוראותיו, דבר שיצר מתח בין מדריד לבריסל.
שמו של אלברכט כמנהיג צבאי מוכשר נהרס כאשר הפסיד שוב בקרב למאוריץ, נסיך אורנז' בשנת 1600 וכן כאשר לא הצליח לסיים את המצור על אוסטנדה שנמשך בין 1601 ל-1604, ולבסוף הוא נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הכוחות הספרדים בפלנדריה לטובת אמברוג'יו ספינולה, שהצליח להדוף את ההולנדים צפונה בפעם הראשונה מאז 1594.
שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה הספרדיות מרווח נשימה הכרחי. משטרו של הארכידוכס עודד את התושבים לחזור ולעבוד את האדמה שהייתה מוצפת במהלך המלחמה וכן מימן את ייבוש אזור הביצות הגדול שמסביב לדנקרק. התאוששות החקלאות באזור גרמה לעלייה במספר התושבים וכן לגידול בענפי המסחר והתעשייה. כדי להילחם בעוני האורבני שנוצר בשל המלחמה תמך המשטר בהקמת מוסדות צדקה.
משטרו של הארכידוכס הבטיח את ניצחונה של הרפורמציה הקתולית בארצות השפלה ההאבסבורגיות ורוב הפרוטסטנטים עזבו את ארצות השפלה הדרומיות. בשנת 1609 פורסם צו לפיו הפרוטסטנטים הנותרים לא יירדפו כל עוד הם לא יתפללו בפומבי או יעלו ויכוחים דתיים. למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היו באותה העת גם גלים גדולים של ציד מכשפות. במהלך תהליך השבת הקתוליות לאזור תמך הארכידוכס במסדרים דתיים שונים. הוא העניק ממון רב למסדר הישועי שאפשר להם בניית מבנים שאפתניים בבריסל ובאנטוורפן, וכן תמך במסדר הקפוצ'ינים ובמסדר הכרמליטים היחפים.
במהלך תקופת שלטונם של אלברכט ואיזבלה גדל כוחו של השלטון ההבסבורגי והפך לריכוזי יותר. הפרלמנט של המחוזות המקומיים לא זומן בשל העדפתו של המשטר לנהל ישירות את המחוזות. תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההאבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר. במאי 1616 נשבעו נציגי כל המחוזות לקבל את המלך הספרדי כיורשו של אלברכט, אולם פליפה מת לפני גיסו ב-31 במרץ 1621 וזכות הירושה עברה לבנו, המלך החדש פליפה הרביעי.
בסוף שנת 1620 הייתה בריאותו של אלברכט רופפת ביותר והוא השקיע את כל כוחו בהבטחת המשך הפסקת האש, שהייתה אמורה להסתיים באפריל 1621. למרות נסיונותיו גם הכתר הספרדי וגם הממשל ההולנדי לא הסכימו להתייחס לבקשותיו לשלום והוא מת ב-13 ביולי 1621, מעט לפני הפריצה המחודשת של המרד ההולנדי. לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה הספרדיות בשם מלך ספרד.
במהלך מלחמת שלושים השנים התנהלו קרבות רבים בארצות השפלה הספרדיות, בין ספרד להולנד וצרפת. בשלום הפירנאים בשנת 1659 ויתרה ספרד על הערים ארטואה וקמברה, בעוד שדנקירק נמסרה לאנגלים. בשנת 1668 נמסרה גם העיר ליל לצרפת, ובהסכמי ניימכן נמסרה לצרפת אף רוזנות אנו, אולם ספרד קיבלה את הערים קורטרייק, שרלרואה ובנש. במהלך מלחמת תשע השנים סיפחה צרפת עוד שטחים, אולם נאלצה להחזיר את חלקם הגדול בהסכם רייסווייק.
PCB
ביפנילים עתירי כלור (באנגלית: Polychlorinated biphenyls ובראשי תיבות: PCBs) הן תרכובות אורגניות בעלות 1 עד 10 אטומים של כלור הצמודים לביפניל (מולקולה המורכבת משתי טבעות בנזן). בכתיב כימי נוסחת ה-PCB היא C12H10-xClx.
סוגים שונים של תרכובות PCB היו בעבר בשימוש נרחב ביישומים רבים, במיוחד כחומר מבודד בשנאים, קבלים ונוזלי צינון, ובארצות הברית גם לבידוד וצינון משנקים להפעלת נורות פלואורסצנטיות. בשל רעילותו של ה-PCB וסיווגו כמזהם אורגני עמיד, נאסר ייצור PCB על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1978, ועל ידי אמנת סטוקהולם למניעת זיהום אורגני בשנת 2001. החששות לגבי רעילותם של חומרי PCB מבוססים במידה רבה על הדמיון בין המבנה הכימי של תרכובות אלה למבנה הכימי של החומר הרעיל דיאוקסין. הוכח שלתרכובות PCB יש השפעות רעילות, ביניהן שיבוש במערכת העצבית והפרעה אנדוקרינית.
תכונות כימיות ופיזיקליות
המבנה הכימי של ביפנילים עתירי כלור (PCBs) כולל שתי טבעות פניליות המחוברות ביניהן בקשר שבין שני אטומי פחמן, בעמדה מס' 1 בטבעת הימנית ובעמדה מס' 1- של הטבעת השמאלית. אל כל אחת משאר העמדות (2 עד 6, 6- עד 2-) יכול להתחבר אטום של כלור. באופן תאורטי קיימים 209 איזומרים של PCBs לפי השילובים האפשריים של מיצוב אטומי הכלור בעמדות השונות, אולם בפועל משתמשים בכ-130 איזומרים בתרכובות PCB תעשייתיות.
לתרכובות PCB מסיסות נמוכה במים, ומסיסות גבוהה בחומרים אורגניים ושמנים. יש להן יכולת הולכה גבוהה מאוד, ועמידות גבוהה בפני חמצון-חיזור, התאיידות ושחיקה. הן לא מתפרקות בקלות, ותהליך הפירוק שלהן, בעזרת חום או אמצעים כימיים או ביוכימיים, קשה במיוחד. קיים חשש לפליטת חומרים רעילים נוספים כתופעת לוואי של תהליך הפירוק של PCB, כתוצאה מחמצון חלקי.
תרכובות PCB חודרות מבעד לעור האדם ודרך כפפות לטקס. רק חומרים עמידים יותר, כמו כפפות ניטריל, חסינים מחדירת PCB.
קונסטנדינוס קוואפיס
'''קונסטנדינוס פ. קוואפיס (ביוונית: Κωνσταντίνος Π. Καβάφης, אנגלית: K. Cavafy'''; 29 באפריל 1863 – 29 באפריל 1933) היה משורר בן הקהילה היוונית של העיר אלכסנדריה, שבה חי רוב חייו.
שירתו של קוואפיס נטועה בהיסטוריה היוונית והנוצרית-מזרחית. את עצמו כינה קוואפיס "משורר הלני". בנוסף לנושאים היסטוריים ומיתולוגיים, כתב קוואפיס גם שירה אישית מאוד על חוויותיו כהומוסקסואל, שירה שלעיתים קרובות הייתה חדורת פסימיות. כמה משירים אלה התכתבו עם המסורת היוונית הקלאסית של אפיגרמים ושירי אהבה חד-מיניים.
ביוגרפיה
קוואפיס נולד בשנת 1863 באלכסנדריה שבמצרים למשפחה זעיר-בורגנית. בשנת 1870 נפטר אביו. בין השנים 1872–1879 התגוררה המשפחה בלונדון ובמנצ'סטר שבאנגליה, ובין השנים 1882–1885 התגוררה בקונסטנטינופול, שם התוודע קוואפיס אל מקורות יווניים וביזנטיים. הוא החל לכתוב בשפה האנגלית שירי אהבה ותרגומים. בתום השהות בקונסטנטינופול חזר קוואפיס לאלכסנדריה ומיעט לצאת ממנה עד למותו. הוא הועסק כעיתונאי ואחר כך כפקיד במשרד ההשקיה שבמיניסטריון העבודות הציבוריות, שם עבד משנת 1892 ועד תחילת שנות העשרים של המאה ה-20. בשנים אלו פרסם שירים בכתבי עת בשפה היוונית.
PCB
שמות נוספים
לתרכובות PCB תעשייתיות ניתנו שמות מסחריים במדינות שונות, כגון Ascarel בברזיל, Phenoclor בצרפת ו-Aroclor xxxx בארצות הברית.
שימושים
השימוש ב – PCBs החל לראשונה בשנות השישים כחומרים בתעשיית הפלסטיק. לאחר מכן השתמשו בתרכובות PCB כנוזלי קירור במערכות עתירות חום, ובעיקר בתחנות כוח חשמליות בצינון שנאים וקבלים.
נזקים מחשיפה של בני אדם ובעלי חיים ל-PCB
ב-1966 גילה החוקר השוודי Jensen ריכוזים גבוהים של PCB ברקמות של בעלי-החיים בקוטב הצפוני.
ב-1967 אניטה ק. באהן גילתה קשר בין ה-PCB לסרטן.
ב-1968 אירע אסון תזונתי ביפן מחשיפה לאורז שהוכן בשמן שזוהם ב – PCB שזלג לשמן הבישול ממערכת החלפת החום של מפעל המזון. עד מהרה יפנים רבים פנו לקבלת עזרה רפואית בשל הופעת נגעים "דמויי-אקנה" על פני העור בפניהם. הנגעים היו רבים ביותר, גדולים וצפופים יותר ממה שנהוג לראות במתבגרים הסובלים מפצעי בגרות, ולא נעלמו. המחלה זכתה ביפן בשם "מחלת יושו" (Yushu) ובשם המדעי "כלוראקנה" (Chloracne) להדגיש את המקור להופעת הנגעים: הכלור שב-PCB. הסתבר שהצטברות ה - PCB בגוף התרחשה גם בכבד ובעצבים ההיקפיים וגרמה להפרעות פתולוגיות מגבילות ומציקות הן במבוגרים והן בילודים שזה עתה נולדו.
בניסיונות בתרנגולות התגלתה הפרעה בהטלת הביצים עד כדי הפסקתה. בשנים 4–1983 אירע אסון אקולוגי בחופי האוקיינוס האטלנטי בסמוך לשפך נהר סנט לורנס בקנדה: כמה עשרות לווייתני בלוגה עלו על החוף ומתו במה שנחשד באותם ימים כהתאבדות קולקטיבית. בדיקות פתולוגיות ונתיחה שלאחר המוות הצביעו בין השאר על ריכוז גבוה של PCBs ברקמותיהם של הלווייתנים. הם סבלו ממחלות סרטניות, הפרעות אנדוקריניות שהתבטאו באי-יכולת של הנקבות להרות, בהפלות מוקדמות ובאי-יכולת של הנקבות להניק.
במחקר בימת מישיגן בארצות הברית נמדדו ריכוזים של PCB בפלנקטון בסמוך לקרקעית, ברקמות של שפמנונים במים הרדודים וברקמות של השחפים שניזונו מהם. הוכח ש–PCB מצטברים ברקמות וריכוזיהם עולים בשרשרת המזון, תופעות המוכרות במונחים המדעיים Bio-accumulation ו–Bio-magnification. ידוע כיום ש-PCB מתפזרים בטבע הן על פני טיפות-מים באוויר והן במי האוקיינוסים.
הנזק הביו-פתולוגי מזיהום ב-PCB זכה לתהודה עולמית עם הופעת המחלה כלוראקנה על פניו של המנהיג האוקראיני ויקטור יושצ'נקו.
ניתוח הממצאים מאירועים ומחקרים אלו מלמד ש-PCB הם חומרים אורגנים רעילים אנתרופוגניים יציבים בטבע (POPs). בני האדם נחשפים לביפנילים עתירי הכלור (PCBs) בריכוזים נמוכים בשגרה בעיקר דרך המזון. למרות הידע הנרחב על PCB, לא היה ברור לחוקרים אם הנזקים הטוקסיים-פתולוגיים שתוארו בבעלי-החיים ובבני האדם שנחשפו לביפנילים עתירי כלור אלו נובעים מהם עצמם, או מחשיפה לחומרים רעילים אחרים. העמקת המחקר לזיהוי הקשר בין סיבה למסובב העלתה שהנזקים הטוקסיים קשורים להימצאות חומרים רעילים אחרים בתוך התמיסות הנוזליות של PCB: הדיאוקסינים והפוראנים.
קרול דנברס
קרול דנברס (באנגלית: Carol Danvers) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה כמייג'ור קרול דנברס מחיל האוויר של ארצות הברית בחוברת Marvel Super-Heroes #13 ממרץ 1968, ונוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ין קולן. בהמשך היא הופיעה כגברת מארוול בחוברת Ms. Marvel #1 מינואר 1977, וזאת לאחר שהגנים האנושיים שלה התערבבו עם גנים מגזע הקרי. בחוברת Captain Marvel Vol.7 #1 מספטמבר 2012, קרול הופיעה לראשונה כקפטן מארוול.
בתקופת תור הכסף של הקומיקס, הדמות הופיעה בסדרת סולו משלה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, לפני ששמה קושר לקבוצות האוונג'רס והאקס-מן. הדמות גם הייתה ידועה בזהויות כבינארי וציפור מלחמה בשלבים מסוימים של ההיסטוריה שלה.
השחקנית ברי לארסון מגלמת את דמותה של קרול דנברס כקפטן מארוול בסרטי היקום הקולנועי של מארוול ; "קפטן מארוול" (2019), "הנוקמים: סוף המשחק" (2019), "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות" (2021) ותשוב לגלם אותה בסרט "המארוולס", שיצא במהלך 2023.
שנות ה-70: השנים המוקדמות
קרול דנברס היא הבכורה מבין שלושה אחים. היא גדלה בבוסטון לאב העוסק בקבלנות ואשר האמין בתועלתה של עבודה קשה. כאשר הוא בנה את בית הקיץ שלהם בקייפ קוד, קרול התעקשה לעבוד קשה כפליים מאחיה, ולשוות את ערכה בעיני אביה. כחובבת ספרים, קרול חלמה להפוך לאסטרונאוטית ולערוך מסעות לכוכבי לכת אחרים. בצעירותה היא אף תפסה טרמפ לקייפ קנברל כדי לצפות בשיגור שנערך שם. אולם אביה לא האמין בשוויון נשי, ובעקבות קשיים כלכליים שלח רק אחד מהבנים - סטיב - למכללה למרות ציוניה הגבוהים של קרול. קרול סיימה בהצטיינות בתיכון והחלה לעבוד במכירות. בהגיעה לגיל 18 היא הפנתה עורף לאביה והתגייסה לחיל האוויר של ארצות הברית, בכוונתה להפוך לטייסת ולקבל מלגה באמצעות הצבא. מותו של סטיב בזמן פעילות מבצעית משך את קרול חזרה לחיק משפחתה, אך אביה מעולם לא קיבל אותה באמת.
קרול הצטיינה בקרב חבריה לקורס, והיא גויסה למבצעים מיוחדים במודיעין הצבאי. היא אומנה כמרגלת והשלימה בהצלחה מספר רב של משימות, תוך עבודה לצד דמויות כוולברין ובנג'מין גרים נגד איומים כויקטור קריד ונטליה שוסטאקובה (האלמנה השחורה לעתיד). בסופו של דבר, סוכנות נאס"א ביקשה לקבל אותה למשרה פנויה כקצינת אבטחה, וקרול התפטרה מחיל האוויר כשהיא בדרגת קולונל. בנאס"א, קרול הייתה קצינת האבטחה הצעירה ביותר שהצטרפה לסוכנות החלל, ועד מהרה היא נקלעה לסכסוך מתמשך עם אימפריית הקרי החייזרית. במשך זמן זה היא התיידדה עם ד"ר וולטר לאוסון, האלטר אגו של חייל הקרי שידוע בשם מאר-וול, שאויביו אחראים בהמשך לשינוי הצורה שלה. החודשים הבאים התבררו כהרי גורל עבור דמותה, משום שהיא נחטפה בידי הקרי ואולצה לעבור שינוי גנטי בעזרת מכונה.
שנות ה-80: האוונג'רס, סטארג'אמרס
לאחר מספר מקרים בהם עזרה לאוונג'רס, גברת מארוול התבקשה להצטרף לקבוצה משום שמכשפת השני לקחה תקופת היעדרות ממושכת. עד מהרה היא הוכיחה את עצמה כחברה ראויה ובעלת ערך, אך עזבה לנוכח נסיבות משונות הקשורות למרקוס, בנו לכאורה של נבל-העל אימורטוס, ששיטה בחברי האוונג'רס וללא כל התנגדותם חטף את קרול לממד חלופי, שם שטף את מוחה, פיתה אותה ועיבר אותה.
היסטוריונית הקומיקס קרול א. סטריקלנד העבירה ביקורת על סיפור התעברותה של גברת מארוול במאמר ששמו "האונס של גברת מארוול". גם הכותב כריס קלרמונט ביקר את הסיפור, ו"שכתב מחדש" את המאורע.
בסיפורו של קלרמונט, לאחר שקרול מצליחה להימלט מפני מרקוס, היא עוברת לסן פרנסיסקו ובוחרת שלא לחדש קשרים עם האוונג'רס. בקרב עם רוג, חברת אחוות המוטאנטים לשעבר (ואקס-מן לעתיד) סופגת את כוחותיה של גברת מארוול ומשאירה בה רק את המבנה הגנטי שלה. רוג מנסה לרצוח אותה לאחר מכן, אך קרול שורדת ומרחפת חסרת הכרה מעל המים בגשר שער הזהב. ספיידרוומן מצילה אותה ומיידעת את האוונג'רס והאקס-מן לתחינותיה של קרול. רוג רוקנה ממנה את כל זכרונותיה, וחלקם שוחזרו מחדש בידי הטלפת צ'ארלס אקסבייר. אולם, אקסבייר לא יכול היה להחזיר את הקשר הרגשי שהיה לקרול עם הזכרונות. בתקופה זו, קרול הייתה בת בריתם של האקס-מן, חבורת גיבורי-העל המוטאנטים של אקסבייר.
מאוחר יותר, קרול נחטפה בידי גזע חייזרי בשם "הזן", ונחשפה ללא רצונה לקרן אבולוציונית שהעירה מחדש את השינוי הגנטי שהוטמע בגופה. כתוצאה מכך היא הפכה למוטציה קוסמית הנודעת בשם הקוד בינארי. כעת, כשהיא לא מחזיקה יותר בקשרים רגשיים לאנשים ולמקומות בכדור הארץ, קרול בוחרת לעזוב את הכוכב בחיפוש אחר אתגרים חדשים כחברת קבוצת ההרפתקנים נוסעי החלל שידועים בשם סטארג'אמרס. בתקופה זו היו לה הרפתקאות עם חברי קבוצות האקס-מן, המוטנטים החדשים ואקסקליבר.
שנות ה-90
לאחר אירועי מבצע סופה גלקטית, קרול חוזרת לכדור הארץ לאחר שכוחותיה הקוסמיים אזלו כדי להציל את השמש הגוועת. היא העבירה מספר חודשים באחוזת האוונג'רס כשהיא מחלימה מהאירועים האחרונים שעברו עליה, ולאחר מספר הרפתקאות עם חברי הקבוצה, הצטרפה לקבוצה מחדש תחת שם הקוד ציפור מלחמה. הכותב קורט בוזיאק הוסיף ממד חדש לדמותה, וקרול נאלצה להתגבר על ריקנות רגשית ובעיות אלכוהוליזם עקב רמות כוח ירודות. זאת ועוד, היא ממיטה על עצמה קלון בקשת הסיפור "לחיות כקרי או למות" ומושעית מתפקיד פעיל בטרם הוכיחה את עצמה שוב לצוות. היא שיחקה תפקיד חשוב במלחמה בין-גלקטית נגד קאנג הכובש, אך עזבה כדי לעבוד עבור המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית כאשר הוצעה לה דרגה גבוהה באחת הסוכנויות.
שנות ה-2000: בית אם, מלחמת אזרחים
באירועי "האוונג'רס מתפרקים" משנים 2004–2005, גברת מארוול הייתה אחת מגיבורי העל שהתנגדה להתמוטטות העצבים שעברה מכשפת השני, והפכה לאחת מגיבורי-העל הפופולריים כאשר יקום מארוול התמזג עם היקום החלופי בית אם, המגשים את תשוקותיהם הנכספות של גיבורי-העל. זאת ועוד, מאר-וול העביר אליה את נטל קפטן מארוול בטרם מת מפצעיו. כקפטן מארוול, קרול עזרה למצוא את מיקומו של גנב ונלחמה נגד מיסטיקן בשם וורן טרבלר. היא שבה לעשתונותיה כאשר המוטאנטיות אמה פרוסט וליילה מילר הראו לגיבורי-העל את טבעם האמיתי, ויצאה יחד עימם לקרב הסופי נגד בית מגנוס, שלאחריו המציאות חזרה על כנה.
במהלך מלחמת האזרחים של מארוול, קרול צידדה בדרכו של איירון מן, שתמך בחוקי רישום העל-אנושיים. הסיפור ממשיך בסדרת הסולו של גברת מארוול כאשר קרול נלחמת בגיבורי-על המתנגדים לחוק, בראשותו של קפטן אמריקה. לסיפור יש השלכות מרחיקות לכת לקבוצת האוונג'רס החדשים. הקבוצה המקורית מתפצלת, וחבריה התומכים בחוק הרישום - כולל גברת מארוול - מקימים את קבוצת "האוונג'רס העוצמתיים". היא מתחילה במערכת יחסים עם חברה לצוות וונדר מן והופכת למנהיגת הקבוצה. היא עורכת הסכם עם טוני סטארק, מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D, ומובילה צוות תקיפה חשאי בעקבות נבלי-על בטרם יהפכו לאיום גלובלי.
כוחות ויכולות
בתחילה, קרול דנברס מחזיקה בכוחות על-אנושיים, סיבולת גבוהה ויכולת תעופה על-קולית, כמו גם יכולת תפיסה על-חושית ופיזיולוגיה אנושית המשולבת עם זו של גזע הקרי ואשר מקנה לה יכולת חסינות מפני רעלים. היא מסוגלת להפיק פרצי אנרגיה, לרבות חשמל ונשק גרעיני. היא מסוגלת לשאת משקל של עד 92 טונות ולהכות באותה מידה של כוח, אם כי הנרי פים העלה תאוריה לפיה אין זה הגבול המקסימלי של כוחותיה. כמו כן, קרול אינה יכולה לספוג כוחות קסם מבלי שיהיו לכך השלכות, אם כי היא עזרה לדוקטור סטריינג' להתגבר על המיסטיקן וורן טרבלר.
כבינארי, קרול דנברס יכולה לשאוב את כוחה מהחור הלבן, מה שמאפשר לה לשלוט באנרגיות קוסמיות עצומות, ביניהן חום, הספקטרום האלקטרומגנטי וכוח הכבידה. כמו כן, ניתן באפשרותה לערוך מסעות במהירות האור ולשהות בריק החלל לזמן ממושך.
אף על פי שהקשר של דנברס לחור הלבן נקטע בסופו של דבר, היא הצליחה לשחזר במעט את כוחותיה כבינארי - לספוג אנרגיה ולהקרינה בצורת פוטונים. בשעה שעדיין חסרה לה היכולת לשמור על כוחותיה ברמה הקוסמית לנוכח היעדרו של מקור אנרגיה קבוע, היא עדיין מסוגלת לנטול את זהותה כבינארי אם היא תשאב כמות אנרגיה גבוהה ממקור חיצוני קרוב.
דנברס הוכיחה את כישוריה גם באמנות הריגול. היא טייסת, לוחמת פנים אל פנים וצלפית מיומנת.
MD4
MD4 הוא אלגוריתם תמצות מסרים הרביעי בסדרה, שפיתח רונלד ריבסט מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1990. האלגוריתם הוא חלק ממשפחה של פונקציות גיבוב קריפטוגרפיות לבדיקת שלמות ונכונות הקלט. פלט האלגוריתם הוא באורך 128 סיביות. האלגוריתם השפיע על פיתוחים מתקדמים יותר כגון MD5, SHA, ו-RIPEMD.
חולשתו של האלגוריתם הוצגה לראשונה על ידי דן בואר וסודלארס בכתב עת שהופיע ב-1991. באוגוסט 2004, דיווחו מדענים כי הצליחו ליצור התנגשויות ב-MD4 על ידי שימוש ב "התנגשויות יד" (התקפה על ידי התנגשויות ולא על ידי פונקציית הפוכה). כמו כן ההתקפה צלחה במציאת התנגשויות בפונקציות גיבוב חדשות יותר במשפחת MD4/MD5/SHA/RIPEMD. הזמן הממוצע למציאת התנגשות במחשב מודרני הוא כ-5 שניות.
וריאנט של MD4 ממומש כיום ברשת לשיתוף קבצים הפופולרית eDonkey2000/ eMule.
פונקציות גיבוב של MD4
המסר של 128 ביט (16 בתים) של MD4 כרגיל מיוצג על ידי 32 ספרות בבסיס הקסדצימלי. דוגמה לפנגרם עם הקוד MD4 שלו: MD4("The quick brown fox jumps over the lazy dog") = 1BEE69A46BA811185C194762ABAEAE90
הקוד של מחרוזת בגודל אפס תהיה: MD4("") = 31D6CFE0D16AE931B73C59D7E0C089C0
דגל קובה
דגל קובה אומץ ב-20 במאי 1902. הדגל כולל חמישה פסים אופקיים שלושה כחולים ושנים לבנים, משולש אדום צמוד לתורן ובתוכו כוכב לבן. הדגל עוצב לראשונה בשנת 1848 בעבור תנועת השחרור אשר נאבקה לשחרורה של קובה משלטון ספרד. הדגל הונף לתקופה קצרה בשנת 1850 אך זכה למעמד חוקי רק בשנת 1902 עם קבלת העצמאות של קובה מידי ארצות הברית.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 15
העונה החמש עשרה של המרוץ לדראג של רו פול עלתה לשידור ב-6 בינואר 2023 ב-MTV.
ארצות השפלה האוסטריות
ארצות השפלה האוסטריות (בגרמנית: Österreichische Niederlande; בהולנדית: Oostenrijkse Nederlanden; בלטינית: Belgium Austriacum) היה שמה של בלגיה בין השנים 1714–1797. המדינה כללה את שטחי בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 15
המנצחת בעונה היא סשה קולבי שהפכה לאישה הטרנסית השנייה שזכתה בעונה אמריקאית רגילה של הזיכיון, ולחמישית באופן כללי. אניטרה הגיעה למקום השני. מלזיה בייביפוקס דול נבחרה לחביבת הקהל.
ארצות השפלה האוסטריות
היסטוריה
בהסכם ראשטט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נמסרו ארצות השפלה הספרדיות לאוסטריה. האוסטרים לא היו מרוצים מהנחלות הללו, עקב הגבולות הארוכים עם צרפת, אולם האזור ניתן לאוסטריה בעקבות התעקשות הולנד ובריטניה שחששו מהשפעה צרפתית באזור. מצודות הגבול הוחזקו על ידי חיילים הולנדים, כפי שנקבע בהסכם ראשטט.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 15
הפקה
בנובמבר 2021, רופול הכריז על התחלת הליהוק לעונה ה-15 של המרוץ לדראג של רו פול ברשתות החברתיות. תהליך הליהוק היה פתוח עד 7 בינואר 2022, היום בו התחילה העונה ה-14. באוגוסט 2022, ב-VH1 הודיעו על החידוש התוכנית ותוכנית הבת שלה רופול: הכול בחוץ.
בדצמבר 2022, הוכרז שהעונה ה-15 תתחיל ב-6 בינואר 2023 עם ספיישל של שני חלקים ב-MTV במקום ב-VH1. מאוחר יותר באותו החודש, זוכת עונה 14, וילו פיל, חשפה את המתמודדות של העונה.
ארצות השפלה האוסטריות
היסטוריה
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הקים את חברת אוסטנדה, שמטרתה הייתה להתחרות בסחר הבריטי וההולנדי, אולם הניסיון לא צלח.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 15
הפקה
חלק מהפרקים בעונה ה-15 הם באורך של שעה, כולל פרסומות. זו חזרה לפורמט הקודם שהיה בעונת 1–9, אחרי שהעונה הגדילה את הפרקים לפרקים של תשעים דקות כולל פרסומות בעונה 10. קיצור הפרקים הביאו לתגובת נגד מהפאנדום. ב-9 בפברואר הוכרז שהחל מהפרק ב-10 במרץ, הפרקים יחזרו לפורמט של 90 דקות.
ארצות השפלה האוסטריות
היסטוריה
האוסטרים שלא היו מרוצים מהחזקתם באזור, ניסו במשך כל התקופה להחליפו בבוואריה. בשנת 1757 נחתם הסכם ורסאי בין אוסטריה לצרפת, ובו סוכם שצרפת תסייע לאוסטריה לכבוש מחדש את שלזיה, תמורת העברת ארצות השפלה לפליפה, דוכס פארמה, אולם בשנת 1758 בוטל ההסכם ואוסטריה המשיכה לשלוט באזור.
בשנת 1784 ניסה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדרוש מהולנד לפתוח את נהר הסכלדה לשיט, אולם לבסוף הושג הסכם שהולנד תפצה את אוסטריה ב-2 מיליון גילדן הולנדי, אך הנהר יוסיף להיות סגור לשיט.
הקיסר יוזף השני, ברוח עידן האורות והאבסולוטיזם הנאור, יזם סדרה של רפורמות מקיפות בארצות השפלה בשנות השמונים של המאה ה-18, שנועדו ליצור משטר מודרני וריכוזי בתחומי המנהל, הפוליטיקה והמשפט. הרפורמה נועדה להחליף את המערכת המבוזרת הישנה במערכת משפטית מאוחדת שתשמש את הקיסרות כולה, והמחוזות העצמאיים של ארצות השפלה האוסטריות יוחלפו בתשעה מחוזות על פי הדגם האוסטרי, מחולקים ל-35 חבלים. יוזף גם חילן את מערכת החינוך וארגן מחדש (או ביטל) כמה מסדרי נזירים.
ההתקוממות החלה בבראבנט, שב-1789 הכריזה כי היא אינה מכירה עוד בשלטונו של הקיסר, ובכך התחילה את מה שמכונה מהפכת בראבנט. מנהיגם של הסטאטיסטים, הנדריק ון דר נוֹט (Van der Noot), חצה את הגבול אל הרפובליקה ההולנדית וגייס שם צבא קטן בעיר ברדה שבסְטָאטְס-בראבנט (החלק של בראבנט שנכבש על ידי הרפובליקה ההולנדית, כיום מחוז צפון בראבנט בהולנד).
באוקטובר של אותה שנה הוא פלש לבראבנט גופא וכבש את טורנהאוט לאחר שהביס את האוסטרים בקרב טורנהאוט ב-17 באוקטובר. גנט נכבשה ב-13 בנובמבר, וב-17 בנובמבר נמלטו מבריסל העוצרים אלברט מסקסוניה והארכידוכסית מריה-כריסטינה. שאריות הצבא הקיסרי הסתגרו מאחורי הביצורים הכבדים של לוקסמבורג ואנטוורפן.
ון דר נוט הכריז על עצמאותה של בראבנט, ושאר מחוזות ארצות השפלה האוסטריות הצטרפו אליו עד מהרה (מלבד לוקסמבורג). ב-11 בינואר 1790 הם חתמו על ברית וכוננו קונפדרציה בשם המדינות הבלגיות המאוחדות; הברית הושפעה מנוסח שבועת ההתכחשות ההולנדית מ-1581 ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776.
בפברואר מת יוזף השני ואחיו לאופולד השני עלה לכס הקיסרות. לאופולד פעל במהירות וכבש מחדש את ארצות השפלה האוסטריות. ב-24 באוקטובר כבשו חילות קיסריים את נאמור, ואילצו את מחוז נאמור להכיר בסמכותו של הקיסר. כעבור יומיים נכנע מחוז מערב פלנדריה ועד דצמבר חזר השטח כולו לידי הקיסרות.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את האזור, וסיפחו אותו לרפובליקה הצרפתית הראשונה. בשנת 1797 נחתם הסכם קמפו פורמיו בין אוסטריה לצרפת, ובין השאר סוכם בו שאוסטריה תוותר על ארצות השפלה לטובת צרפת.
אחרי תבוסת נפוליאון ב-1815, האזור ניתן לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אבל כעבור 15 שנה בלבד התחוללה המהפכה הבלגית - החלק הדרומי של הממלכה המאוחדת (שהיה בעבר "ארצות השפלה הדרומיות") התקומם כנגד השלטון ההולנדי והכריז על עצמאותו כבלגיה.
More Than a Lover
More Than a Lover (בעברית: יותר ממאהב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הוולשית בוני טיילר, מתוך אלבום הבכורה שלה, The World Starts Tonight. השיר יצא לאור בינואר 1977, כסינגל השני והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השביעי במצעד שבדרום אפריקה, ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-44 במצעד שבגרמניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רוני סקוט וסטיב וולף והופק על ידי המפיק המוזיקלי דוד מקיי, בדומה לסינגל הראשון מתוך האלבום, "Lost in France". השיר המכיל בתוכו את סגנון הקאנטרי ומשלב גם נגיעות של סגנון הרוק.
בסיבוב ההופעות הראשון שלה "Hide Your Heart Tour", הוחלט כי את השיר לא תשיר במופעים אשר נכללו בתוכו.
אברהם הורוביץ
רבי אברהם הלוי (בן ר' שבתי) סג"ל הורוביץ (1540–1615) היה דיין ומחבר ספרות תורנית. מחשובי היוצרים בפילוסופיה יהודית ומוסר בתקופתו, וצידד בעיסוק בתחומים אלו כנגד עמיתיו.
חייו
רבי אברהם הורוביץ בנם של רבי שבתי שפטל בן ישעיה הלוי הורוביץ ממנהיגי קהילת פראג ויוכבד בת ר' עקיבא הכהן מאובן, הוא אביו של רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה).
רבי אברהם הורוביץ למד בתחילה בפראג, בה נולד, ולאחר מכן אצל הרמ"א בישיבתו שבקרקוב ואצל המהרש"ל בלובלין. מגדולי רבני יהדות פולין בימיו. בשנת ה'שנ"ה (1595) נבחר לשמש כדיין במדינת לבוב.
כמה מבניו עסקו אף הם ברבנות, בנו יעקב משעברעשין פרסם את ספרו "יש נוחלין" והגיה אותו, ובנו ישעיה נחשב לאחד מגדולי הרבנים בדורו, וידוע בשל ספרו "שני לוחות הברית".
אליפות אירופה בכדורסל 1947
אליפות אירופה בכדורסל 1947 הידועה גם בשם יורובאסקט 1947 היא האליפות החמישית המאורגנת על ידי פיב"א אירופה.
14 נבחרות השתתפו בטורניר, אותו אירחה צ'כוסלובקיה בעיר פראג.
אליפות זו הייתה הראשונה בהשתתפות נבחרת ברית המועצות, שהייתה בין הנבחרות הדומיננטיות באירופה ובעולם עד לפירוקה בשנות ה-90 של המאה ה-20. נבחרת ברית המועצות אף זכתה באליפות לאחר שניצחה בכל משחקיה בטורניר.
מהלך התחרות
הטורניר כולל שלב מוקדם, שבו ארבעה בתים: שניים מהם מכילים ארבע קבוצות ושניים מכילים שלוש קבוצות. כל קבוצה משחקת נגד יתר הקבוצות בבית פעם אחת. שתי הקבוצות הראשונות בכל בית מתקדמות לשלב חצי הגמר על מקומות 1–8. יתר הקבוצות מתמודדות על מקומות 9–14.
בשלב חצי הגמר, שמונה הקבוצות המתמודדות על מקומות 1–8 מחולקות לשני בתים בני ארבע קבוצות. כל קבוצה משחקת נגד יתר הקבוצות בבית פעם אחת. שתי הקבוצות שמסיימות במקום הראשון בשני הבתים מתמודדות זו מול זו באופן ישיר על האליפות במשחק הגמר, הקבוצות שמסיימות במקום השני בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על המקום השלישי בטורניר, הקבוצות שמסיימות במקום השלישי בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על מקומות 5–6 והקבוצות שמסיימות במקום האחרון בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על מקומות 7–8.
באופן דומה, הקבוצות שמתמודדות על מקומות 9–14 מחולקות לשני בתים בני שלוש קבוצות כל אחד. כל קבוצה משחקת נגד יתר הקבוצות בבית פעם אחת. שתי הקבוצות שמסיימות במקום הראשון בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על מקומות 9–10, הקבוצות שמסיימות במקום השני בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על מקומות 11–12 והקבוצות שמסיימות במקום האחרון בשני הבתים מתמודדות זו מול זו בשלב האחרון על מקומות 13–14.
שוקת
רהט במקרא
בסיפור אודות יעקב אבינו והצאן :
בפגישת משה עם בנות יתרו :
ואף בשיר השירים :
משמעות המילה בעברית
פרשני המקרא ציינו פירושים שונים למשמעות המילה רהט, מתוך פירושיהם ניתן להבין את המשמעות הלשונית של המילה רהט בתקופות השונות:
סונורה
סונורה (בספרדית: Sonora) היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו ומיקומה בצפון-מערב מקסיקו, על שטח של 182,052 קמ"ר. סונורה מוקפת במדינות הבאות: באחה קליפורניה וים קורטז ממערב, צ'יוואווה ממזרח, סינלואה מדרום, ואריזונה שבארצות הברית מצפון. בירתה של סונורה והעיר הגדולה ביותר בה היא ארמוסיו. ערים נוספות חשובות במדינה הן: סיודד אוברגון ונוגלס.
בעבר הייתה כלכלתה של המדינה מבוססת על חקלאות, גידול בעלי חיים (בעיקר בקר) וכרייה. החל מהמאה העשרים, עברה הכלכלה להתבסס על תעשייה, תיירות וחקלאות מתועשת.
ג'יידן מארטל
ג'יידן מארטל (נולד ב-4 בינואר 2003) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בשל תפקידו הראשי בסרט האימה משנת 2017, "זה", ובהמשכו "זה: חלק 2" משנת 2019, וכן, במיני סדרה "להגן על ג'ייקוב" ברשת אפל TV פלוס.
ביוגרפיה
נולד בשם ג'יידן וסלי ליברהר (Jaeden Wesley Lieberher) בפילדלפיה, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה. סבתו מצד אמו היא קוריאנית. אביו הוא השף וסלי "וס" ליברהר מלוס אנג'לס, ואמו היא אנג'לה תרזה "אנג'י" מארטל. הוריו התגרשו בשנת 2011 בהיותו בן 8, והוא נשא את שם המשפחה "ליברהר" עד שנת 2019, עת אימץ את שם נעוריה של אמו: "מארטל".
קריירה
בשנת 2013, החל מארטל את הקריירה שלו כשחקן בסרט הקצר "Grief", ושנה לאחר מכן השתתף בסרט המצליח שגרם לו לפרוץ לתודעה, "וינסנט הקדוש". בין היתר השתתף מארטל בסרטים "לא מתרגש" (2014), "אלוהה" (2015), וכן דיבב בפרק אחד מתוך בסדרת הטלוויזיה "אבא אמריקאי". בשנת 2015 גילם דמות משנית בעונה השלישית והרביעית של הסדרה "הסקס של מאסטרס" ברשת שואוטיים.
בשנת 2017, השתתף מארטל בסרט שובר הקופות "זה", בתור הדמות הראשית ויליאם "ביל" דנברו. באותה שינה שיחק בסרט "הספר של הנרי".
בשנת 2019 חזר לשחק את הגרסה הצעירה של אותה הדמות בסרט ההמשך "זה: חלק 2". בנוסף, הוא שיחק בקומדיית המסתורין השחורה "רצח כתוב היטב", בה גילם את הבן הצעיר ביותר במשפחה, ג'ייקוב טרומבי.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי במיני-סדרת המתח "להגן על ג'ייקוב" המבוססת על הרומן באותו שם, בתפקיד הנער ג'ייקוב ברבר המואשם ברצח חברו לכיתה, בעוד הוריו נאבקים להוכיח את חפותו.
חוק עזר
חוק עזר עירוני הוא חוק שתקף בתחומה של רשות מקומית מסוימת במדינת ישראל. חוק עזר חייב להיות מאושר על ידי מועצת הרשות המקומית ולא להידחות על ידי שר הפנים (במקרים מסוימים נדרש אישור של שר הפנים) על מנת שייכנס לתוקף.
הסמכות להתקנת חוקי עזר עירוניים ניתנת לכל סוגי הרשויות המקומיות, הן על פי החוקים הכלליים המתייחסים אליהם (פקודת העיריות, פקודת המועצות המקומיות, צו המועצות האזוריות) והן מהוראות חוק מפורטות לנושאים שונים (למשל פקודת התעבורה).
הטיפול בעבירות על חוקי העזר העירוניים נעשה על ידי הפקחים של הרשות המקומית שהם בעלי סמכות הזהה לזו של שוטר בהקשר לאכיפתם. לרוב העבירות על חוקי העזר הן עבירות קנס או ברירת קנס.
בבל (סרט)
בבל (באנגלית: Babel) הוא סרט דרמה בבימויו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו, זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 2006. בסרט נפרשים שלושה סיפורים שונים, האחד מתרחש במרוקו, השני ביפן והשלישי בארצות הברית ובמקסיקו. בהמשך העלילה מתגלים הקשר הנסיבתי שבין הסיפורים וכן מוטיבים אחרים המשותפים לשלושת הסיפורים. כמו כן, הדמויות בסרט זה מדברות בשמונה שפות שונות.
הקרנת הבכורה בארצות הברית נערכה ב-27 באוקטובר 2006 ולאחר מכן בשאר העולם. במדינות כמו יפן והממלכה המאוחדת הסרט יצא רק בתחילת 2007.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות בשל היותו סרט מיוחד בעל סיפור מקורי ובזכות המסרים האנושיים שבאים בו לידי ביטוי. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר בקטגוריית פסקול מקורי.
סיפור העלילה
במהלך הרעייה יוסף ואחמד מנסים את הרובה ויורים בו במטרות מזדמנות. לשם הוכחת יעילות הרובה לטווחים ארוכים, מנסה יוסף לירות באוטובוס תיירים שעובר בכביש במרחק מאות מטרים בוואדי שמתחתם. לאחר זמן קצר האוטובוס נעצר. אחמד ויוסף המבוהלים מבינים כי הרובה אפקטיבי ובורחים לביתם.
באוטובוס התיירים נמצאים ריצ'רד ג'ונס ואשתו סוזן, תושבי סן דייגו שבארצות הברית, שיצאו לטיול למרוקו לצורך שיקום חיי הנישואים שלהם לאחר מות ילדם מתסמונת מוות בעריסה. כדור הרובה פוגע בסוזן באזור הכתף. ריצ'רד דורש מנהג האוטובוס להגיע בדחיפות לנקודת ישוב, בה תוכל אשתו לקבל טיפול רפואי.
בכלי התקשורת בעולם ממהרים לדווח על הפגיעה בתיירת האמריקנית, וטוענים שהפגיעה הייתה של טרוריסטים. המשטרה המרוקאית פותחת בחקירה אינטנסיבית. כשנודע לאחמד ויוסף על הפגיעה בתיירת, מתוודים השניים בפני אביהם כי הם אחראים לירי. בשלב זה חקירת המשטרה הופכת למרדף אשר הולך ומתהדק סביב האחרים.
בינתיים, אוטובוס התיירים מגיע לכפר פרימיטיבי ללא אמצעים רפואיים. סוזן המדממת והנחלשת מועברת לבקתה, שם מנסה לטפל בה וטרינר מקומי, המאבחן שבר ושטף דם חיצוני חמור, וכן רופאת אלילים קשישה שמאלחשת את סוזן באמצעות עישון סם. ריצ'רד מתקשה לתאם חילוץ לבית חולים באמצעות הטלפון היחיד בכפר ומצבה של סוזן מורע. בחלוף השעות מאבדים התיירים האחרים באוטובוס את סבלנותם, ולאחר ויכוח עם ריצ'רד עוזבים את המקום ומותירים את הזוג לבדם בכפר.
השוטרים המרוקאים מצליחים לעלות על עקבותיהם של האחים היורים ואביהם. הם מנסים לעצרם, אך אחד האחים יורה באחד השוטרים. במהלך חילופי הירי נהרג אחמד. יוסף, שמבין את מצבו, שובר את הרובה ונכנע לשוטרים.
באותו הזמן, ביפן, ילדה חרשת אילמת בשם צ'יקו וְטאיה משוועת לקרבה ולאהבה ונלחמת במציאות הקשה של חייה. צ'יקו נפגשת באקראי בבניין מגוריה בחוקרי משטרה המבקשים את אביה לחקירה. צ'יקו סבורה כי חוקרי המשטרה מבקשים את אביה בגלל מות אימה לפני כחצי שנה. באותו ערב צ'יקו יוצרת קשר עם החוקר המשטרה וזה מגיע אל ביתה ונפגש בהמשך עם אביה, יאשוג'רו, בשובו מהעבודה. יאשוג'רו נשאל על הרובה שבאמצעותו נפגעה התיירת, וזה מאשר שנתן את רובה הציידים לאדם שאימן במרוקו בשם חסן איברהים. כמו כן, החוקר משתף את יאשוג'רו בגרסה שסיפרה לו בתו, לפיה אשתו התאבדה בקפיצה ממרפסת ביתם. אך יאשוג'רו מספר שאשתו התאבדה ביריית אקדח ושבתם מצאה אותה מתה בביתה. הוא מפציר בחוקר לא להפנות אליו יותר שאלות לגבי העניין הזה.
הרחק משם, בארצות הברית, אישה מקסיקנית ללא אזרחות אמריקאית, בשם אמיליה, ניצבת בפני דילמה קשה: האם לנסוע לחתונת בנה הנערכת מעבר לגבול, במקסיקו, ולסכן את שני הילדים בהם התחייבה לטפל, או להישאר בבית ולנתק את הקשר עם בנה. הילדים שנמצאים באחריותה הם של ריצ'רד וסוזן, שנמצאים עשרות אלפי קילומטרים משם, במרוקו. אמיליה יודעת שריצ'רד לא יאשר לה לנסוע, ובכל זאת היא לוקחת את הסיכון ונוסעת לחתונת בנה בטיחואנה, עיר מעבר לגבול במקסיקו. את הדרך חזרה הם עושים עם סנטיאגו, אחיינה של אמיליה, שהשתכר במהלך החתונה. הם עוצרים בגבול מקסיקו-ארצות הברית והפקיד מבקש מהם את הדרכונים וכך גם מסמך המאשר לאמיליה לקחת את ילדיו של ריצ'רד מעבר לגבול. מאחר שלאמיליה אין מסמך כזה, הם נאלצים להמתין שם. בצעד נועז סנטיאגו לפתע מתחיל לנסוע, שובר את המחסום וממשיך בדרכו. עד מהרה רודפות אחריו ניידות משטרה רבות, והוא נאלץ לנטוש את אמיליה ושני הילדים ללון במדבר. בבוקר למחרת, ללא מים ומזון, הולכת אמיליה למצוא את הכביש, משאירה את הילדים תחת עץ ומאבדת אותם. שוטר שעובר במקום עוזר לה לחפש אותם ועוצר אותה. הילדים נמצאים לבסוף. אמיליה נחקרת, נשפטת ומגורשת מארצות הברית אל מקסיקו. ריצ'רד כועס, אך מחליט שלא להגיש תביעה נגדה.
מועמדויות ופרסים
הסרט היה מועמד ל-100 פרסים שונים וזכה ב-25 מהם. בפסטיבל קאן בשנת 2006 הסרט זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר אך הפסיד את פרס דקל הזהב. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר לשנת 2006. בטקס האוסקר לשנת 2006, הפסיד הסרט את פרסי הבימוי והסרט הטוב ביותר לסרט "השתולים" של מרטין סקורסזה. בסופו של יום, הסרט זכה בפרס אוסקר אחד (לפסקול) מתוך שבע מועמדויות.
דגל קולומביה
דגל קולומביה (בספרדית: Bandera Nacional de la República de Colombia, הדגל הלאומי של הרפובליקה של קולומביה) הוא דגלה הלאומי של קולומביה אשר משמש, לצד המנון המדינה וסמלה כסמל הלאומי. הדגל מורכב מטריקולור של הצבעים צהוב, כחול, ואדום, המסודרים בפסים אופקיים. שטחו של הפס הצהוב תופס את חצי הדגל העליון, בעוד הפס האדום והפס הכחול, השווים זה לזה בגודלם, תופסים ביחד את שטח המחצית התחתונה של הדגל.
הדגל הקולומביאני מבוסס על דגל תנועת המאבק נגד השלטון הספרדי בדרום אמריקה שהונהגה על ידי פרנסיסקו דה מירנדה וסימון בוליבר. הדגל הפך לדגלה של רפובליקת קולומביה הגדולה, ולאחר שאקוודור וונצואלה פרשו ממנה ב-1830, השתמשו באותו הדגל, בשינויים קלים, כל אחת משלוש המדינות החדשות. הדגל הנוכחי אומץ על ידי קולומביה רשמית ב-26 בנובמבר 1861.
הצבע הצהוב מסמל את הזהב שבמדינה, הכחול מסמל את הנהרות, הים והשמיים, והאדום מסמל את הדם של התושבים שנלחמו על עצמאותם.
ביירון וייט
ראשית חייו
וייט נולד בפורט קולינס שבקולורדו וגדל בעיירה וילינגטון שבצפון-מרכז המדינה, בה סיים את לימודיו התיכוניים. הוא למד באוניברסיטת קולורדו בבולדר. זכה במלגת רודז ולאחר שנת הפסקה שבה שיחק פוטבול יצא ללימודים בקולג' הרטפורד באוניברסיטת אוקספורד שבבריטניה.
במלחמת העולם השנייה ביקש וייט להצטרף לחיל הנחתים, אך נפסל מלשרת שם בשל עיוורון צבעים. הוא שירת כקצין מודיעין בצי האמריקני והיה מוצב בזירת האוקיינוס השקט. הוא עוטר במהלך המלחמה בשני עיטורי כוכב הארד.
לאחר המלחמה נשא וייט אישה, ולזוג נולדו בן ובת.
קריירת פוטבול
במהלך לימודיו באוניברסיטת קולורדו שיחק וייט פוטבול בקבוצת קולורדו בופלוס של האוניברסיטה. הוא גם שיחק כדור בסיס וכדורסל. שם דבק בו הכינוי "ויזר" (Whizzer) שליווה אותו למורת רוחו גם במהלך הקריירה המשפטית שלו. לאחר סיום לימודיו שם הוא הצטרף לקבוצת פיטסבורג פיירטס מה-NFL ושיחק בה במהלך עונת 1938. לאחר הפסקה לרגל יציאתו ללימודים באוקספורד הוא שיחק בשנים 1940–1941 בקבוצת דטרויט ליונס. בסך הכל שיחק וייט ב-33 משחקים במסגרת ה-NFL. קריירת הפוטבול שלו נקטעה כאשר התגייס לשירות צבאי, שלאחריו בחר לפנות ללימודי משפטים. ב-1954 הוא נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות. ב-2007, לאחר מותו, הוא נבחר גם להיכל התהילה של אגודת האתלטיקה של הרי הרוקי (Rocky Mountain Athletic Conference).
קריירה משפטית מוקדמת
לאחר המלחמה למד וייט משפטים באוניברסיטת ייל וסיים בה את לימודיו בהצטיינות. הוא שימש כמתמחה לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון, ולאחר מכן שב לקולורדו ועבד כעורך דין בתחום המשפט המסחרי במשך חמש עשרה שנים.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 שימש וייט כיושב ראש מסע הבחירות של ג'ון פ. קנדי בקולורדו. בממשל הנשיא קנדי מונה וייט למשנה לתובע הכללי של ארצות הברית, התפקיד השני בחשיבותו במשרד המשפטים האמריקני, שבראשו עמד רוברט קנדי, ועבודתו שם זכתה להערכתו של הנשיא.
הכהונה בבית המשפט העליון
לאחר התפטרותו של שופט בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס ויטאקר ב-1962 מינה הנשיא ג'ון פ. קנדי את וייט בן ה-44 כמחליפו. וייט כיהן בבית המשפט 31 שנים - התקופה הרביעית באורכה במאה העשרים. למרבה האירוניה הנחיל וייט בחלק מהחלטותיו אכזבה לתומכיו של קנדי, שתקוותם שוייט יצטרף למחנה הליברלי בבית המשפט לא נתגשמה.
במהלך כהונתו כתב וייט 994 פסקי דין. הוא נודע בשאלות הנחרצות שהפנה כלפי עורכי דין שטענו בפני בית המשפט. עיתונאים ומשפטנים שעקבו אחר החלטותיו השיפוטיות התקשו לפענח את הפילוסופיה השיפוטית שהנחתה אותו. וייט נטה לפסוק במשפטים שלפניו על פי גישה מעשית ובראייה צרה שהתמקדה בעובדות המקרה, ולרוב סירב לקבוע על בסיסם הלכות חוקתיות רחבות.
ברוח הניו-דיל תמך וייט בהכרה בסמכויות רחבות של הממשלה, והסתייג בעקביות מהטלת מגבלות על פעולת המשטרה (גישה שהובילה להצטרפותו לדעת המיעוט בפסק הדין הנודע מירנדה נגד אריזונה). השקפתו השיפוטית תוארה על ידי משקיפים כנוטה לתפיסה של ריסון עצמי שיפוטי.
לאחר הפרישה מבית המשפט העליון
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון ישב וייט מדי פעם בדין בבתי המשפט הפדרליים הנמוכים יותר. עד למועד קרוב למותו הוא השתמש בלשכה בבניין בתי המשפט הפדרליים בעיר דנוור. הוא גם כיהן כחבר הוועדה לבחינת חלופות מבניות לבתי המשפט הפדרליים לערעורים.
וייט נפטר ב-15 באפריל 2002, יום לפני מלאת 40 שנה למינויו לבית המשפט העליון, בגיל 84. הוא נקבר בקתדרלת סנט ג'ון בדנוור. ערב מותו הוא היה השופט החי האחרון מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בראשות ארל וורן.
מפעלי הנצחה
בניין בתי המשפט הפדרליים בדנוור, שבו שוכן בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים, נקרא על שמו של וייט. אגודת שחקני ה-NFL מעניקה מדי שנה את פרס ביירון וייט לשחקן אחד לציון עבודת הצדקה שלו.
ב-2003 העניק הנשיא בוש לוייט לאחר מותו את מדליית החירות הנשיאותית.
אחד ממתמחיו לשעבר של וייט, דניס האצ'ינסון, חיבר ביוגרפיה אודותיו תחת השם The Man Who Once was Whizzer White.
יוסף אופטושו
יוסף אוֹפַטוֹשוּ (ביידיש: אָפאַטאָשו; באנגלית: Joseph Opatoshu) הוא כינויו הספרותי של יוסף מאיר אופטובסקי (ג' חנוכה תרמ"ו, 1 בינואר 1887, מלאווה, פולין הקונגרסאית (האימפריה הרוסית) – יום כיפור תשט"ו, 7 באוקטובר 1954, ניו יורק), סופר ועיתונאי יידיש, מגדולי ספרות היידיש של המחצית הראשונה של המאה העשרים.
ביוגרפיה
אופטושו נולד במלאווה שבפולין הקונגרסאית (בשליטת האימפריה הרוסית) בשנת 1886. משפחתו הייתה משפחה חסידית, אולם אביו, משכיל עברי, שלח את יוסף ללמוד בבתי ספר רוסיים ופולנים, בין היתר בבית הספר למסחר בוורשה. אופטושו גילה נטייה ללימודי הנדסה, ונסע בשנת 1905 לנאנסי שבצרפת, להשלים לימודי הנדסה בפוליטכניון. מחמת מחסור באמצעים הפסיק את לימודיו בצרפת וחזר לפולין. בשנת 1907 היגר לניו יורק בארצות הברית, ושם השלים את לימודי ההנדסה שלו.
בשנת 1910 נדפס סיפורו הראשון בעיתון יידיש בניו יורק, ועם פרסום יצירות נוספות בכתבי עת ובעיתוני היידיש בארצות הברית, התמסר אופטושו לפעילות ספרותית. בסך הכול כתב אופטושו למעלה משבעים כרכים של סיפורים ורומנים ביידיש, ויצירותיו היו מפורסמות וידועות בכל רחבי העולם היהודי דובר היידיש. מקצת מיצירותיו תורגמו לאנגלית ולעברית.
יוסף אופטושו נפטר בניו יורק בשנת 1954, ונטמן בבית הקברות הישן של ה"אַרבעטער-רינג", לצדם של שלום עליכם, יהואש ואחרים.
על שמו של אופטושו נקרא רחוב בקריית שלום בדרום תל אביב.
יצירתו
ביצירתו מרד אופטושו בגישה הלא-כוחנית האופיינית לסיפורת היידיש של ימיו. בהשפעת הסופר העברי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי חשף ציבורים שלא תוארו עד אז בספרות: אנשי שוליים ואנשי סמטאות, יהודים חזקים שלא חששו להשתמש בכוחם. גישתו זו ניכרת כבר בספרו הראשון, "רומן של גנב סוסים וסיפורים אחרים", שנדפס בשנת 1917. הריאליזם של כתיבתו, בתקופת כתיבתו הראשונה, הושפע מסופרי הריאליזם הגדולים, הרוסים והסקנדינבים.
מאמצע שנות העשרים ואילך נתן אופטושו מכוחו גם לתיאור חברת המהגרים היהודית באמריקה. ובהם הרומן "המרקדת". כמו כן כתב על קהילות יהודיות בהן ביקר ברחבי העולם. בין היתר נסע וכתב על קהילות ארץ ישראל, ברית המועצות, דרום אמריקה ופולין ארץ הולדתו.
בתקופת חייו האחרונה חזר אופטושו לכתיבת רומנים היסטוריים מההיסטוריה של עם ישראל, בהם "המרד האחרון" (1948), על ימי מרד בר כוכבא ורבי עקיבא.
בשנת 1971 יצא לאור סרט המבוסס על סיפורו "רומן של גנב סוסים" (ראמאן פון א פערד גנב). את התסריט כתב בנוֹ, השחקן דוד אופטושו וביים אברהם פולונסקי. בין כוכבי הסרט יול ברינר בתפקיד קפטן סטולוף, אלי וולך בתפקיד קיפקה, ג'יין בירקין בתפקיד נעמי, ודוד אופטושו בתפקיד שלוימה קרדניק.
הלגיון הראשון איטליקה
הלגיון הראשון איטליקה (בלטינית: Legio I Italica) היה לגיון הצבא הרומי, אשר הוקם בידי קיסר רומא, נירון בשנת 66, ופעל עד המאה ה-5.
היסטוריה
על פי כתובת ששרדה, הקים הקיסר נירון את הלגיון ב-20 בספטמבר 66. השם "איטליקה" מתייחס למוצאם של המגויסים, מערי איטליה. סמל הלגיון היה חזיר. נירון טען שהוא רוצה שהלגיון הזה יהיה כמו "פלנקס של אלכסנדר הגדול", והוא גייס אליו רק חיילים שגובהם 1.80 ומעלה. הלגיון היה אמור להישלח לאסיה הקטנה כהכנה לקראת מערכה שנירון תכנן בארמניה וב כנגד האימפריה הפרתית. עם זאת, באותה שנה פרץ המרד הגדול ונירון נאלץ לעכב את תוכניותיו.
ככל הנראה הלגיון היה אמור להישלח לארץ ישראל ולהצטרף לדיכוי המרד, אולם בשנת 67 גברה חוסר שביעות הרצון של האצולה והסנאט משלטונו של נירון. מספר מושלים, וביניהם גאיוס יוליוס וינדקס מושל גאליה, וגלבה מושל היספניה טארקוננסיס. גלבה צעד עם הלגיון השביעי גמינה אל רומא, וינדקס ניסה לחבור אליו. "צבא הריין" שכלל ארבעה לגיונות בפיקוד לוקיוס ורגיניוס רופוס, צעד מגרמניה אל גאליה כדי לעצור את וינדקס. במקביל, הלגיון הראשון איטליקה נע מאיטליה במטרה לחבור אל צבא הריין. הלגיון הגיע לגאליה רק בשנת 68, לאחר שרופוס כבר הצליח להביס את וינדקס, ולפיכך לא השתתף בקרבות. לא ברור מדוע הלגיון התעכב זמן רב כל כך, ויש שהניחו לפיכך שהוא לא נוסד בשנת 66 אלא רק 67. אחרים סבורים שצעדת הלגיון התעכבה בגלל קשיים לוגיסטיים או אימונים.
ביוני 69 נירון התאבד וגלבה הפך לקיסר החדש. מה שהיה אמור להיות סמל לנאמנות וצייתנות של חיל רומי, הפך להיות בגידה בקיסר החדש. גלבה הורה ללגיון הראשון איטליקה להישאר בגאליה והציב אותו בלוגדונום (ליון). עם זאת, שלטונו של גלבה לא האריך ימים והוא נרצח בידי המשמר הפרטוריאני בהנהגת אותו. צבא הריין בהנהגת ויטליוס, התמרד והחל בצעדה לכיוון איטליה. הלגיון הראשון איטליקה, תחת פיקוד טיטוס מנליוס ואלנס, הצטרף אל המורדים בצעדה לאיטליה. בקרב קרמונה, הביס הלגיון הראשון איטליקה יחד עם הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשרים ואחד רפקס, את צבאו של אותו שהורכב מהלגיון השלושה עשר גמינה, הלגיון הראשון אדיוטריקס והמשמר הפרטוריאני. אותו התאבד, וויטליוס מונה לקיסר החדש. טקיטוס כותב שחיילי הלגיון הראשון איטליקה היו האמיצים ביותר במהלך הקרבות, ועיט הלגיון שלהם נישא בגאווה ברחובות רומא כאשר ויטליוס נכנס אל העיר. עם זאת הלגיונות מעבר לים התמרדו, והכתירו את אספסיאנוס, מפקד הכוחות בארץ ישראל כמפקדם. מאוחר יותר אף עברו לצידו הלגיונות במצרים ובסוריה, ובהמשך אף חלק מהלגיונות באירופה. לאחר מספר קרבות הביס אספסיאנוס את ויטליוס, והכתיר את עצמו כקיסר החדש.
הקיסר החדש שלח את הלגיון הראשון איטליקה לפרובינקיה מוסיה שם הוצב בעיר נובה (סבישטוב בבולגריה המודרנית) על גדות נהר הדנובה. בחורף 69 ניצלו שבטי הסרמטים שמעבר לנהר את היחלשות האימפריה בגלל מלחמת האזרחים ופתחו במתקפה על הלגיונות הרומיים. הרומאים הובסו בקרבות, ובין היתר נהרג המושל גאיוס פונטיוס אגריפה. רק בשנת 70 הצליח המושל החדש רובריוס גאלוס להשיב את הסדר לאזור. בסביבות שנת 85 השתתף הלגיון בקרבות כנגד שבטי דאקים. הקיסר דומיטיאנוס חילק את הפרובינקיה מוסיה למוסיה העליונה ומוסיה התחתונה. הלגיון הראשון איטליקה הוצב במוסיה התחתונה, וחייליו שימשו שם בעיקר בתפקידי שיטור, מנהל ובנייה.
למרות שמפקדת הלגיון נותרה בנובה מאות שנים, הרי שיחידות משנה שלו נשלחו לכל רחבי האימפריה. ידוע על נוכחות של חיילי הלגיון בחצי האי קרים, ככל הנראה כהגנה מפני הממלכה של בוספורוס הקימרי. לפי מסורת נוצרית מאוחרת, בשנת 102 חיילי הלגיון רצחו בקרים את האפיפיור קלמנס הראשון כאשר קשרו אותו לעוגן של ספינה והשליכו אותו מן הסיפון כדי שייטבע, אך מקורות מוקדמים יותר טוענים כי קלמנס מת מוות טבעי. בתקופת טריאנוס השתתף הלגיון במלחמות כנגד הדאקים ולאחר מכן במסעו של טריאנוס כנגד האימפריה הפרתית. בתקופת אדריאנוס הוצבו חלקים מהלגיון בדלפי שביוון כדי לפקח על פרויקט בנייה שטיבו אינו ידוע. ייתכן כי חיילי הלגיון השתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא, אך הדבר אינו ודאי. בין השנים 139–142 הוצבו חלק מחיילי הלגיון בבריטניה והיו אחראים על בניית החלק של חומת אנטונינוס בין אדינבורו לגלאזגו. כתובת שנמצאה עשויה להצביע על כך שיחידה אחרת של הלגיון הצבה אותה עת במאוריטניה ודיכאה את המרד המאורי, אולם הדבר אינו ודאי.
הלגיון השתתף במסעות המלחמה של הקיסר מרקוס אורליוס כנגד הדאקים, ובשנת 165 הקים מרקוס אורליוס שני לגיונות נוספים שנשאו את השם "איטליקה". הלגיון השני איטליקה והלגיון השלישי איטליקה. ייתכן שהדבר נעשה כמחווה לאומץ לבם של חיילי הלגיון הראשון איטליקה. הלגיון תמך במרד של ספטימיוס סוורוס אשר הוביל לעלייתו לשלטון כקיסר. הלגיון לא יכל להשתתף בצעדתו של סוורוס לאיטליה, בגלל מיקומו המרוחק ליד הדנובה, אולם ככל הנראה סייע לסוורוס במלחמתו כנגד מתחרהו פסקניוס ניגר. כתובת שנמצאה בירדן מראה כי בסביבות שנת 273 נמצאו חילי הלגיון באזור זה ופיקחו על סלילת דרכים.