cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיגוע המשולב בבאר שבע
זהו הפיגוע הראשון בעיר מאז המהומות בישראל ב-2021, בהן אירע בעיר פיגוע דריסה.
הפיגוע
הפיגוע התחיל מעט לאחר השעה 16:00 בדרך לתחנת הדלק בדרך חברון, בכניסה הדרומית לבאר שבע, שם המחבל דרס למוות את הרב משה קרביצקי תושב העיר, בעת שרכב על אופניו. אופניו של קרביצקי נגררו מתחת לרכבו של המחבל והוא נאלץ לעצור בתחנת הדלק שהייתה 200 מטרים ממקום הדריסה, שם דקר למוות את תושבת העיר לורה יצחק בת ה-43. לאחר מכן, המשיך המחבל עם רכבו ועצר במרכז הקניות "מבנה" (לשעבר One) ורצח בדקירות את דוריס יחבס בת ה-49 ממושב גילת ופצע שתי נשים נוספות באורח קשה. לאחר מכן עלה המחבל לרכבו שוב, התנגש ברכב אחר, יצא מרכבו ודקר למוות את מנחם יחזקאל בן ה-67.
ארתור חיימוב, נהג אוטובוס ואיש קבע בדימוס, נקלע לזירה במהלך עבודתו. הוא יצא לסייע כאשר חשב תחילה כשמדובר בתאונת דרכים. כשראה את המחבל החמוש, שלף לעברו אקדח וקרא לו להוריד את הנשק. המחבל לא עצר ואף ניסה לדקור את חיימוב, וחיימוב ירה בו ונטרל אותו. במקביל הגיע לנקודה אזרח נוסף שירה במחבל, ירי שגרם למותו של המחבל. חלק מהפיגוע תועד במצלמת אבטחה, וחיסול המחבל תועד בצילומי וידאו על ידי עוברי אורח.
המחבל, מחמוד אבו אל-קיעאן, היה בדואי תושב חורה, מורה לשעבר, שריצה בעבר עונש מאסר בישראל בין השנים 2016 ל-2020, עקב תמיכה בארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש) והסתה.
לאחר הפיגוע
מיד לאחר הפיגוע המשטרה לקחה את אקדחו של אחד מהאזרחים שירו במחבל לצורך בדיקה בליסטית. היורה, תושב עשהאל, ביקש שישיבו לו את האקדח, שכן הוא זקוק לו להגנה על חייו והוא חושש מניסיונות נקמה. שוטרי התחנה הציעו לו שישכור על חשבונו חברת אבטחה, וכשסירב לעזוב את המקום עד השבת הנשק איימו עליו במעצר. הסיפור התפרסם וגרר ביקורת חריפה על משטרת ישראל. לבסוף, הורה מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי לפתוח את המעבדה בלילה, כדי שיהיה אפשר להשיב את הנשק עד הבוקר, ולאפשר לאזרח להצטרף לבדיקה. המקרה הוביל לשינוי נהלים במשטרה, לפיו אזרח שנטרל מחבל ונשקו נלקח ממנו ילווה לביתו על ידי שוטרים, ובמצבים מסוימים אף יימסר לו נשק חלופי.
נכבדי שבט אבו אל-קיעאן, שעליו נמנה המחבל, גינו את הפיגוע ופרסמו:.
יום לפני הפיגוע בוצע פיגוע דקירה בשכונת ארמון הנציב. בשבוע שלאחר הפיגוע בבאר-שבע, התרחשו פיגוע ירי בחדרה ובבני ברק.
עונש מוות ברוסיה
עונש מוות ברוסיה הוא עונש שאינו מיושם בהווה. ברוסיה יש גם הקפאה על יישום העונש, שנחתמה על ידי הנשיא בוריס ילצין בשנת 1996 וגם הנחיה מפורשת של בית המשפט החוקתי של רוסיה משנת 1999 ולאחרונה אושרה בשנת 2009 ולפיה אין להוציא לפועל עונש מוות. רוסיה לא הוציאה להורג איש מאז 1996.
עונש המוות הרוסי
בתקופת שלטון הצאר עונש מוות בתקופת ימי הביניים ברוסיה היה נדיר יחסית, ואף נאסר מספר רב של פעמים על ידי הנסיכויות. חוק יארוסלב (סביבות שנת 1017) הציב מגבלות על אילו פשעים מצדיקים יישום עונש כזה. מאוחר יותר, החוק תוקן בחלק גדול מהארץ כדי לאסור לחלוטין עונש מוות.
האימפריה הרוסית נהגה שימוש באופן נרחב בעונש מוות, וכך גם כמעט בכל המדינות המודרניות לפני המאה ה-20. אחד המסמכים המשפטיים הראשונים הדומים לחוק עונשין המודרני נחקק בשנת 1398, בו הוזכר עונש מוות יחיד: גניבה שבוצעה לאחר שתי הרשעות קודמות. חוק פסקוב משנת 1497 הרחיב את הרשימה באופן משמעותי והזכיר שלושה מקרים של גניבה (אלה שבוצעו בכנסייה, גניבת סוס, או, כמו בעבר, עם שתי "עבירות" קודמות), וכן הצתה ובגידה. המגמה להגדיל את מספר הפשעים שעונשם מוות נמשכה: בשנת 1649 כללה רשימה זו 63 פשעים, נתון שכמעט הוכפל בתקופת שלטונו של הצאר פיוטר הראשון. שיטות יישום העונש היו אכזריות ביותר בסטנדרטים מודרניים (אך נצמדו לחלוטין לסטנדרטים של אז), וכללו טביעה, קבורה בחיים והאבסת מתכת נוזלית בגרון. יליזבטה (שלטה בשנים 1741–1762) לא חלקה את דעות אביה פיוטר לגבי עונש מוות, והפסיקה אותו באופן רשמי בשנת 1745, ובכך למעשה עונש המוות הוקפא. זה נמשך 11 שנים ואז הותר שוב השימוש עונש מוות, לאחר התנגדות ניכרת להקפאה מצד האצולה, וגם בחלקה, מהקיסרית עצמה.
ייתכן וההצהרה הפומבית הראשונה בעניין שהייתה רצינית וחזקה באה גם מצדה של יקתרינה השנייה, שדעותיה הליברליות תואמות את הסכמתה לעידון הנאורות. ב-1767 הביעה הקיסרית זלזול בעונש מוות, בהתחשב בכך שהיא פסולה והוסיפה: "במצב הרגיל של החברה, עונש מוות אינו שימושי ואינו נחוץ." עם זאת, עדיין הותר באופן חריג שימושו במקרה של מי שאף על פי שהורשע ונכלא, "עדיין יש את האמצעים והכוח להצית תסיסה ציבורית". החרגה ספציפית זו חלה על המורדים ממרד פוגצ'וב בשנת 1775. בהתאם לעמדתה של יקתרינה, העשורים הבאים סימנו שינוי תפיסת הציבור כנגד עונש מוות. בשנת 1824, עצם קיומו של עונש כזה היה בין הסיבות לסירובו של המחוקק לאשר גרסה חדשה לחוק העונשין. רק שנה לאחר מכן כאשר נכשל מרד הדקבריסטים, ובית משפט גזר 36 עונשי מוות על המורדים. החלטתו של ניקולאי הראשון להחליף את כל המשפטים פרט לחמישה הייתה יוצאת דופן באותה תקופה, במיוחד בהתחשב בכך שמרידות נגד המלוכה הביאו כמעט באופן כללי למתן גזר דין מוות אוטומטי, והיא אולי בשל דעותיה המשתנות של החברה לגבי עונש מוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה־19, עונש מוות שנגזר על עבירת רצח כמעט ולא בוצע מעולם, אלא הוחלף במאסר של 10 עד 15 שנים בעבודות פרך, אם כי הוא עדיין בוצע בגין בגידה (למשל, אלכסנדר אוליאנוב נתלה בשנת 1887). עם זאת, בשנת 1910, עונש מוות הוחזר והורחב, אם כי עדיין השתמשו בו לעיתים רחוקות מאוד.
הרפובליקה הרוסית
עונש המוות הוצא מחוץ לחוק רשמית ב-12 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר והקמת הרפובליקה הרוסית. ב-12 במאי 1917 עונש מוות הפך למותר כלפי חיילים בחזית.
רוסיה הסובייטית וברית המועצות
הממשלה הסובייטית אישרה את ביטולו הכמעט מיידי של עונש המוות לאחר שתפסה את השלטון, אך עד מהרה החזירה אותו על פשעים מסוימים. בעיקר, נגד פאני קפלן שהוצאה להורג ב-4 בספטמבר 1918 בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין שישה ימים קודם לכן. במהלך העשורים הבאים, עונש מוות היה מותר ואסור לסירוגין, לפעמים ברצף מהיר מאוד. גם רשימת הפשעים עברה מספר שינויים.
תחת שלטונו של סטלין, רבים הוצאו להורג במהלך הטיהור הגדול בשנות השלושים. רבים מעונשי המוות נקבעו על ידי ועדת פקידים בת שלושה אנשים שמונתה במיוחד, וכונתה בשם "טרויקת הנ.ק.ו.ד." המספר המדויק של הוצאות להורג נתון לוויכוח, כאשר מחקרים ארכיוניים מצביעים על כך שבין 700,000 ל-800,000 איש הוצאו להורג, בעוד דו"ח רשמי שנמסר לניקיטה חרושצ'וב משנת 1954 טוען כי בוצעו 642,980 עונשי מוות. פסק הדין של עונש מוות בברית המועצות נקרא "דרגת הענישה הגבוהה ביותר" (Высшая мера наказания). פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים נתנו לנאשם 10 שנים ו-25 שנים (וכונו "Сталинский четвертак", "משפטי הרבע של סטלין").
לאחר נפילת ברית המועצות ביצעה הפדרציה הרוסית את עונש המוות לסירוגין, עד 10 בערך בשנה באופן רשמי. בשנת 1996, עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה, הוטלה הקפאה על עונש מוות, שעודנו קיים, חרף דיונים ציבוריים להחזרתו לאור עלייה בפשעים חמורים.
מגבלות החוק
סעיף 20 לחוקה הרוסית קובע כי לכל אחד יש את הזכות לחיים, וכי "עד לביטולו, ניתן להעביר עונש מוות רק בגין הפשעים החמורים ביותר נגד האנושות." בנוסף, כל המשפטים הללו דורשים משפט של חבר מושבעים. הכללת נוסח הביטול פורשה על ידי חלק מהציבור כדרישה לביטול עונש מוות בשלב כלשהו בעתיד.
רשמית, חוק העונשין הנוכחי של רוסיה מתיר עונש מוות על חמישה פשעים:
לאף פשע אין עונש מוות חובה; כל אחד מחמשת הסעיפים שהוזכרו לעיל מאפשר גם עונש מאסר עולם וכן מאסר של פחות משמונה או שתים עשרה (תלוי בפשע) ולא יותר משלושים שנה בכלא. יתר על כן, גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 60 נכון למועד ביצוע הפשע, וכל הנשים, לא יקבלו גזר דין מוות.
חוק העונשין הרוסי מציין כי ההוצאה להורג צריכה להתבצע "באופן לא ציבורי בירי".
מורטוריום
אחת הדרישות המוחלטות של מועצת אירופה לכל החברים בה, היא שלא ניתן לבצע עונש מוות בגין כל פשע. בעוד שהשיטה המועדפת היא ביטול עונש זה, המועצה הוכיחה שהיא תקבל הקפאה שלו, לפחות באופן זמני. בהתאם לכלל זה, ב-25 בינואר 1996 דרשה המועצה מרוסיה ליישם מורטוריום באופן מיידי ולבטל לחלוטין את עונש המוות בתוך שלוש שנים, על מנת שיאושר הצעתה לשילוב לשורות הארגון. בתוך קצת יותר מחודש הסכימה רוסיה והפכה לחברה במועצה. האם ההקפאה אכן התרחשה כעניין של זכות משפטית היא נושא למחלוקת מסוימת.
ב-16 במאי 1996 הוציא הנשיא דאז בוריס ילצין צו "להפחתה הצעדים להחלה של עונש מוות ביחד עם כניסתה של רוסיה למועצת אירופה". הצו קרא למחוקק להכין חוק שיבטל את עונש המוות, כמו גם המלצה להקטין את מספר הפשעים שבגינם ניתן עונש מוות ולדרוש מהרשויות להתייחס לאלה שקיבלו גזר דין מוות באופן אנושי. אף על פי שאפשר לקרוא את הצו כמי שאינו מחריג במפורש שימוש בעונש מוות, זה היה בסופו של דבר ההשפעה המעשית והוא התקבל ככזה על ידי מועצת אירופה שכן רוסיה קיבלה חברות בארגון. עם זאת, מאחר שההוצאות להורג נמשכו במחצית הראשונה של 1996 (כלומר לאחר שרוסיה חתמה על ההסכם) המועצה לא הייתה מרוצה והציגה בפני רוסיה כמה אולטימטומים ואיימה לגרש את המדינה אם ימשיכו לבצע עונשי מוות. בתגובה, נחקקו מספר חוקים וצווים נוספים, ורוסיה לא הוציאה להורג איש מאז אוגוסט 1996. האדם האחרון שהוצא להורג בפדרציה הרוסית על ידי מערכת המשפט היה רוצח סדרתי בשם סרגיי גולובקין, שהורשע בשנת 1994 ונורה על ידי כיתת יורים ב-2 באוגוסט 1996.
ב-2 בפברואר 1999 הוציא בית המשפט החוקתי של רוסיה שהייה זמנית של עונש הוצאה להורג מסיבה טכנית למדי, אך עם זאת העניק לראשונה להקפאה מעמד משפטי בלתי מעורער. על פי החוקה שצוטטה לעיל, ניתן לגזור עונש מוות רק על ידי משפט של חבר מושבעים, שעדיין לא יושם באזורים מסוימים במדינה. בית המשפט מצא כי פער כזה הופך את עונשי המוות לבלתי חוקיים בכל רוסיה, גם אלה שאכן יש בהם תהליך משפט על ידי חבר המושבעים. על פי הפסיקה, אין לגזור עונש מוות עד שכל אזורי המדינה יקיימו משפטים של חבר מושבעים.
ב-15 בנובמבר 2006 האריכה הדומה הן את יישום משפטי חבר המושבעים באזור היחיד שבהן נערכו משפטים של חברי מושבעים (צ'צ'ניה) והן את ההקפאה על עונש מוות בשלוש שנים, עד לתחילת 2010.
זמן קצר לפני סיום ההקפאה, ב-19 בנובמבר 2009, האריך בית המשפט החוקתי של רוסיה את ההקפאה הלאומית "עד לאשרור הפרוטוקול השישי של האמנה האירופית לזכויות אדם". בית המשפט קבע גם כי הנהגת משפטי חברי מושבעים בצ'צ'ניה איננה מהווה תוקף של הסרת ההקפאה.
באפריל 2013, הנשיא ולדימיר פוטין אמר כי לא רצוי להסיר את ההקפאה על עונש המוות.
דעת קהל
על פי סקר שנערך בשנת 2006 על ידי קרן FOM (קרן חוות הדעת הציבורית), שנערך במלאת עשור להקפאת עונש המוות, הנהגת עונש כזה נתמכה על ידי שלושה רבעים מהנשאלים, ורק ארבעה אחוזים מהם העדיפו את ביטול עונש המוות. ההקפאה עצמה זכתה להתנגדות של 55 אחוז מהנשאלים ונתמכה על ידי 28 אחוז מהם. התומכים בהקפאה היו בממוצע ברמת השכלה גבוהה יותר, התגוררו בערים הגדולות והיו צעירים יותר.
סקר שערכה אותה חברה בשנת 2012 (על מדגם של 3,000) מצא כי 62 אחוזים מהנשאלים העדיפו חזרה לשימוש בעונש מוות, ו-21 אחוזים עדיין תומכים בהקפאתו. בסקר זה, חמישה אחוזים מהנשאלים תמכו בביטול עונש המוות, ו-66 אחוזים תמכו בעונש מוות כעונש תקף.
על פי סקר שערך מרכז לבאדה משנת 2013, 54 אחוז מהנשאלים העדיפו שימוש שווה (38 אחוז) או יותר (16 אחוז) בעונש מוות כמו לפני ההקפאה בשנת 1996, ירידה מ-68 אחוז בשנת 2002 ומ-61 אחוז ב 2012. בסקר זה נמצא שעונש מוות זוכה כעת לציון גבוה באזורים עירוניים (77 אחוזים במוסקבה למשל), בקרב גברים ובקרב קשישים. על פי נתוני מרכז לבאדה, שיעור הרוסים המבקשים לבטל את עונש המוות היה 12 אחוזים בשנת 2002, 10 אחוזים בשנת 2012 ו-11 אחוזים בשנת 2013. על פי אותו מקור, שיעור הרוסים התומכים בהקפאה עלה מ-12% בשנת 2002 ל-23% בשנת 2013.
בשנת 2015, חלקם של אלה שתמכו בעונש מוות ירד ל-41 אחוזים, כאשר 44 אחוזים התנגדו לו.
סקר בפברואר 2017 הראה עלייה קטנה בתמיכה, כאשר 44 אחוזים מהרוסים מעוניינים בהחזרת עונש מוות ו-41 אחוז אמרו שהם מתנגדים לצעד כזה. 15 אחוז מהנשאלים אמרו שאין להם שום דעה בנושא.
הדעה הרוסית על הנוהג באירופה
לאחר ששני מחבלים הוצאו להורג בבלארוס בשנת 2012 בגין תפקידם בהפצצת הרכבת התחתית במינסק בשנת 2011, אמר שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב כי הוא קורא לכל מדינות אירופה להצטרף להקפאת עונש המוות, כולל בלארוס. עם זאת, אמר כי מדובר בעניין פנימי של כל מדינה, ולמרות גינוי ההוצאה להורג, רוסיה עדיין הייתה תומכת גדולה במלחמה נחרצת בטרור.
תהליך
מבחינה היסטורית, נעשה שימוש ברוסיה בסוגים שונים של עונשי מוות, כמו תלייה, גלגל שבירה, העלאה למוקד, עריפת ראש, הלקאה עד מוות ועוד. בתקופת איוואן האיום, עונש מוות לבש לעיתים קרובות צורות אקזוטיות ומייסרות, כאשר שיפוד היה אחד מהסוגים הנפוצים ביותר שלו. פשעים מסוימים יצרו צורות ספציפיות של עונש מוות, למשל זייפני מטבעות הוצאו להורג על ידי שפיכת עופרת מותכת לגרונם, ואילו פשעים דתיים מסוימים הביאו לעונשים על ידי שרפה בחיים.
בזמנים שאחרי פיוטר הגדול, תלייה לאנשי צבא וירי לאזרחים הפכו לאמצעי ההוצאה להורג העיקריים, אם כי סוגים מסוימים של עונש גופני לא קטלני, כגון מלקות שימשו נגד הנידונים.
בברית המועצות וברוסיה של שנות ה-90, המתינו אסירים להוצאה להורג לתקופה של כ-9–18 חודשים מאז העונש הראשון. זה היה הזמן הדרוש בדרך כלל לביצוע 2–3 ערעורים באמצעות מערכת המשפט הסובייטית, תלוי ברמה של בית המשפט שגזר לראשונה את הנידון למוות. ירייה היה אמצעי ההוצאה לפועל היחיד, אם כי הנוהל המדויק מעולם לא צוין. בניגוד לרוב המדינות האחרות, ההוצאה להורג לא הייתה כרוכה בטקס רשמי כלשהו: לעיתים קרובות לא ניתנה שום אזהרה לאסיר או הודעה מראש על ביצוע ההוצאה להורג על מנת למנוע פחד, סבל והתנגדות. במקום בו ניתנה אזהרה, זה היה בדרך כלל דקות ספורות טרם ביצוע גזר הדין.
התהליך בוצע בדרך כלל על ידי תליין יחיד, השימוש בכיתת יורים הוגבל להוצאות להורג בזמן המלחמה. השיטה הנפוצה ביותר הייתה לגרום למורשע להיכנס לחדר ללא מוצא, ולירות בו מאחור בחלק האחורי של הראש עם אקדח. במקרים מסוימים ניתן היה לכפות את הנידון לשבת על ברכיו. על פי השמועות בבתי כלא ברוסיה ישנם חדרים שתוכננו במיוחד לכך עם חריצי ירי, בעוד שבאחרים היה הנידון נקשר לרצפה, כשראשו צמוד לחור שמנקז דם. שיטה אחרת הייתה לגרום לנידון לצאת מבניין הכלא, שם המתין לו התליין ומשאית עם מנוע ופנסים קדמיים דולקים. האורות סנוורו אותו והורידו את הנידון לקרקע, ואילו רעש המנוע עמעם את קול הירי.
מתאו מוריי
מתאו ז'אומה מוריי באוסה (בספרדית: Mateu Jaume Morey Bauzà; נולד ב-2 במרץ 2000 בפטרה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים
מוריי הצטרף אל מחלקת הנוער של ברצלונה מהלה ליגה בשנת 2015, לאחר שעבר אליה ממחלקת הנוער של מיורקה. יחד עם קבוצת הנוער של ברצלונה הוא זכה בליגת האלופות לנוער לעונת, כשערך חמש הופעות בטורניר.
ב-1 ביולי 2019 חתם מוריי על חוזה לחמש עונות בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה. תחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, אך ב-31 במאי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את אשרף חכימי בניצחון 6-1 על פאדרבורן 07 במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך מוריי בעונה זו חמש הופעות ליגה.
בעונת ערך מוריי 13 הופעות ליגה, והוסיף שבע הופעות בליגת האלופות. בעונה זו זכה עם קבוצתו גם בגביע הגרמני.
ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה
ארקולה הראשון ד'ארסטה (באיטלקית: Ercole I d'Este; נולד ב-26 באוקטובר 1431 - 25 בינואר 1505) היה דוכס פרארה מ-1471 עד 1505. הוא היה חבר בבית אסטה. הוא זכה לכינוי הרוח הצפונית והיהלום.
חייו
ארקולה נולד ב-1431 בפרארה לניקולו השלישי ולריקיארדה דה סלוצו. סבו וסבתו מצד אמו היו תומאס השלישי מסלוצו ומרגריט מרוסי.
ב-1471, בתמיכת הרפובליקה של ונציה, הוא הפך לדוכס עם מותו של אחיו למחצה בורסו, והרוויח מהיעדרו של בנו של האחרון, ניקולו, שהיה במנטובה. במהלך היעדרותו של ארקולה מפרארה, ניסה ניקולו הפיכה, אך עם זאת נמחצה; ניקולו ובן דודו אצו הוצאו להורג ב-4 בספטמבר 1476. ארקולה נישא לאליאונורה ד'אראגון, בתו של פרדיננד הראשון מנאפולי, בשנת 1473. ברית אסטה עם נאפולי הייתה חזקה.
לאחר מכן, הוא נשאר נייטרלי במלחמת איטליה בשנים 1494–1498, וניסה למשך שארית שלטונו לשפר את היחסים עם מדינות האפיפיור. הוא הסכים בעל כורחו לנישואי בנו אלפונסו ללוקרציה בורג'יה, בתו של האפיפיור אלכסנדר השישי, נישואים שהביאו תרומות טריטוריאליות בולטות.
הקריירה שלאחר מכן כפטרון אומנות עשויה להיתפס במידה מסוימת כפיצוי על הכישלון הצבאי המוקדם: באופן משמעותי, ארקולה היה השליט האיטלקי היחיד שאפיין את עצמו כ-divus על מטבעו, כמו קיסר רומי.
קנה המידה והעקביות של חסותו של ארקולה על האמנויות היו בחלקם הצהרה פוליטית ותרבותית. הוא אירח נציגויות תיאטרליות עם תפאורה משוכללת ואינטרמצו מוזיקלי, מה שהיה מהתיאטרונות החילוניים הראשונים באירופה מאז העת העתיקה והצליח להקים ממסד מוזיקלי שהיה במשך כמה שנים המשובח באירופה, והאפיל על קפלת הוותיקן עצמה. במשך המאה הבאה פרארה שמרה על אופי של מרכז של מוזיקה אוונגרדית עם דגש חילוני מובהק. בתולדות המוזיקה ארקולה היה אחד האצילים האיטלקים האחראים ביותר להבאת מוזיקאים פרנקו-פלמים מוכשרים לאיטליה. המלחינים המפורסמים ביותר של אירופה עבדו עבורו, הוזמנו על ידו, או הקדישו לו מוזיקה, כוללים אלכסנדר אגריקולה, יאקוב אוברכט, היינריך אייזק, אדריאן וילארט ו-ז'וסקן דה פרה, אשר יצירתו-Missa Hercules dux Ferrariae מוקדשת לארקולה.
תחת ארקולה פרארה הפכה לאחת הערים המובילות באירופה; היא עברה צמיחה משמעותית ואף הכפילה את גודלה בקירוב, בזכות הוראותיו של ארקולה. וארקולה בכך יצר את הפרויקט האורבניסטי הראשון המתוכנן והמבוצע של הרנסאנס. הוא הרחיב את חומות העיר, ושכר את האדריכל ביאג'יו רוסטי לעבודה. רבים מהמבנים המפורסמים ביותר של העיר פרארה מתוארכים לתקופת שלטונו.
ארקולה היה מעריץ של רפורמטור הכנסייה ג'ירולמו סבונרולה, שנולד גם הוא בפרארה, וארקולה ביקש את עצתו בעניינים רוחניים ופוליטיים כאחד. כתריסר מכתבים בין השניים שרדו משנות ה-1490. ארקולה ניסה לשחרר את סבונרולה מהשלטונות בפירנצה, אך לא הצליח; והנזיר הרפורמיסטי נשרף על המוקד ב-1498.
בשנת 1503 או 1504, ארקולה ביקש מהמלחין החדש שלו ג'וסקן דה פרה לכתוב צוואה מוזיקלית עבורו, המבוססת על מדיטציית הכלא של סבונרולה. התוצאה הייתה היצירה - Miserere, שבוצה כנראה לראשונה בשבוע הקדוש בשנת 1504, כאשר חלק מהטנור שר ארקולה עצמו.
ארקולה מת ב-25 בינואר 1505, ובנו אלפונסו הפך לדוכס אחרייו.
אישיות ומורשת
ארקולה היה דוכס אהוב בכנות על ידי נתיניו, שהפגינו זאת שוב ושוב בפניו, כשתמכו בו במלחמתו נגד ניקולו די לאונלו וגם בזמן המלחמה עם ונציה, כאשר הם תקפו באופן ספונטני כדי ללחוץ על הפולש, לפעמים בניגוד לרצונו של ארקולה עצמו.
ארקולה היה אדם אדיב, מועיל, ומפורסם ברחמנותו: הוא הציע את סלחנותו אפילו לתומכי ניקולו, כל עוד נשבעו לו ציות, ולעיתים קרובות חנן את הנידונים למוות כשהיו כבר עם החבל על צווארם מוכן לתלייה. הכרוניקן קלפיני מתאר אותו כ"ג'נטלמן מעורר רחמים ומי שכואב לו לפגוע בכל אדם". ארקולה היה מודאג גם מתנאי החיים של משפחת הנידונים ולעיתים השאיר כסף לנשותיהם ולבנותיהם כדי שיוכלו לפרנס את עצמן בכבוד. לא מכוון שהיה אדם חלש ואכן הוא העניש פושעים באופן אישי, כמו כאשר בדצמבר 1475 הכה מתופף שהטריד ילדה בכנסייה וכלא שני אנשי אצולה אחראיים אחרים.
הוא אהב מאוד לרקוד, מה שהמשיך לעשות למרות פציעה בכף הרגל, בנוסף לתשוקות הנגינה והשירה, שאותן העביר גם לילדיו. כמה פעמים הוא מצא את עצמו גוסס במהלך השנים, ובגלל הפצע שמעולם לא החלים לגמרי, ותמיד החלים, לפעמים טיפל בעצמו בבתי כפר או בספא.
כאבא אהב מאוד את בתו הבכורה איזבלה, לה הוא שמר תשומת לב רבה.
בצעירותו היה בעל אופי נמרץ מאוד, שהתבטא במיוחד במלחמה, ברכיבות ובדו-קרב, שאותם גם העביר לרוב ילדיו. גם בגיל בוגר יותר המשיך להיות תמיד בחזית הקרבות בהם השתתף, חשף את עצמו לסכנות חיים ולעיתים ספג כמה פצעים.
הוא אהב בדיחות ואנו יודעים כי, שבקרנבל של 1478 וכשהיה אורח גדול בפרארה, אדון בולוניה ג'ובאני בנטיבוליו, הוא יצא מחופש לרחובות העיר בחברת אורחו, האחים סיגיסמונדו ורינלדו ואנשי חצר אחרים לזרוק ביצים לגברות.
באשר להופעתו הפיזית, אליפרנדו קפריולי מתאר אותו כ"בעל שיעור קומה נכון ומרובע; וחזק מאוד באדם. היו לו פנים צבעוניות, עיניים כחולות שקופות ושיער שחור". עם זאת, אף על פי שעיניים כחולות היו נפוצות במשפחת ד'אסטה, מהדיוקנאות שנותרו ממנו נראה כי היו לה עיניים כהות.
פטר הורטון
פטר הורטון (נולד ב-19 בספטמבר 1941) הוא זמר, כותב, מלחין וגיטריסט אוסטרי. הורטון ייצג את אוסטריה באירוויזיון 1967, עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt", והגיע למקום ה-14.
ביוגרפיה
במרוצת הזמן הופיע ברסיטלים שונים, שם ביצע רפרטוארים מוכרים משל פרנץ שוברט, קארל לווה וריכרד שטראוס. בשנת 1965 הוציא הורטון לאור את סינגל הבכורה שלו. בגיל 28 החל ללמוד נגינה על גיטרה, שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו. בשנת 1967 הכריזה רשות השידור האוסטרית כי הורטון נבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון 1967 עם השיר "Warum es hunderttausend Sterne gibt". הוא שובץ שלישי בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי לוקסמבורג. בסופה של התחרות דורג במקום ה-14 עם שתי נקודות בלבד. בשנים 1972 ו-1975 ניסה לייצג את גרמניה באירוויזיון, אולם לא זכה בקדם הלאומי של רשות השידור הממלכתית.
בשנת 1982 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה המוזיקלית בהמבורג. בשנת 1985 ייסד את הצמד המוזיקלי "Symphonic Fingers", יחד עם אשתו, הפסנתרנית הגרמנייה-בולגרית, סלאבה קאנטצ'ף. הצמד ניגן כ-2,000 קונצרטים, עד לפירוקו ב-1995, כשהתגרשו השניים. בין השנים 2001–2007 החל לכתוב ספרים למחייתו. בשנת 2007 הוציא הורטון לאור את האלבום Wilde Gärten.
Femme Fatale (אלבום)
Femme Fatale (בעברית: פאם פאטאל; אישה קטלנית) הוא אלבום האולפן השביעי של זמרת הפופ האמריקאית, בריטני ספירס.
האלבום יצא לאור ב-25 במרץ 2011 תחת חברת התקליטים ג'ייב רקורדס. את האלבום הפיקו דוקטור לוק ומקס מרטין, שאחראים בין היתר לסינגל הראשון של האלבום Hold It Against Me. השיר יצא לאור ב-11 בינואר 2011, ונכנס עם צאתו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. השיר נכנס למקום הראשון בשמונה מצעדי פזמונים נוספים בעולם.
עם צאתו נכנס היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של כ-276,000 עותקים והיה לאלבום השישי של ספירס לעשות זאת.
האלבום היה האחרון של ספירס עם חברת הקלטות ג'ייב רקורדס, שכן החברה פורקה ב-2011 ונכנסה תחת חברת האם סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
רקע
בקיץ 2010, המפיק דנג'ה, הודיע שהוא עובד על אלבום חדש יחד עם ספירס. בדצמבר 2010, ביום הולדתה ה-29, הודיעה ספירס כי היא סיימה את העבודה על האלבום וכי הוא מתוכנן לצאת במרץ 2011. יציאת האלבום נדחתה ל-29 במרץ 2011 למרות שתוכננה לשבועיים קודם. בתחילת שנת 2011 החל הקידום של האלבום. ספירס כתבה למעריציה דרך חשבון הטוויטר שלה, ועדכנה אותם לגבי השירים, הקליפים והאירועים הנוספים שקשורים לאלבום.
בארצות הברית, כמו גם במספר מדינות נוספות, יצא האלבום בגרסה רגילה וגרסת דלוקס שכללה ארבע רצועות בונוס. בארצות הברית האלבום יצא ב-29 במרץ ובשאר העולם ב-28 במרץ, או ב-25.
בנוסף לשתי גרסאות אלו, יצא האלבום בארצות הברית גם בגרסת מעריצים. גרסה זו כוללת מספר תוספות ושינויים.
Till the World Ends
ב-4 במרץ 2011, יצא הסינגל השני מהאלבום, "Till the World Ends", כאשר הוקדמם בשל הדלפת לאינטרנט. השיר הגיע למקום הראשון ב-4 מדינות, ולעשרת הגדולים בעוד 20 מצעדים. בארצות הברית האזינו לשיר כ-98 מיליון מאזינים ברדיו, שהיה המספר הגדול ביותר של ספירס עד לאותה עת. הווידאו קליפ לשיר עלה לערוץ ה-YouTube הרשמי של ספירס ב-6 באפריל, ובטקס ה-VMA של שנת 2011, זכה בפרס "קליפ הפופ של השנה" וקיבל כ־169,100,000+ צפיות.
I Wanna Go
ב-13 ביוני 2011, יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "I Wanna Go". השיר משך תשומת לב רבה עוד לפני שיצא כסינגל, וזכה להורדות רבות מחנות ה-iTunes. עם יציאת האלבום, זכה השיר לביקורות טובות ממבקרי האלבום. ביום חמישי של אותו שבוע עם עדכון מצעדי הפזמונים העולמים, נכנס למקום ה-73 במצעד הבילבורד הוט 100 במקביל לסינגל הקודם Till the World Ends, ששהה בעשרת הגדולים באותו מצעד, במקום התשיעי. הווידאו קליפ לשיר, הועלה לערוץ ה-YouTube הרשמי של ספירס ב-22 ביוני והפך לקליפ הנצפה ביותר באתרה. כיום צפיותיו עומדות על כ-230,000,000+ מיליון.
הסינגל הוא השיר המצליח ביותר של ספירס ברדיו ארצות הברית בכל הקריירה שלה עם כמות השמעות של למעלה מ-100 מיליון השמעות.
Criminal
ב-30 בספטמבר 2011, יצא הסינגל הרביעי מהאלבום; "Criminal". ב-28 באוגוסט 2011, בטקס VMA, אישרה ספירס כי "Criminal" יהיה הסינגל הרביעי שיצא לאור מן האלבום. ההחלטה על הסינגל הייתה בידי המעריצים לאחר שבאוגוסט 2011, נערך סקר בעמוד הפייסבוק שלה ו-"Criminal" זכה עם 39,160 קולות. השיר הגיע למקום הראשון בברזיל ולעשרת המובילים בעוד שבעה מצעדים.
ביקורות
רוב הביקורות על האלבום היו חיוביות ברובן. בביקורת על האלבום באתר הרולינג סטון, כתב שבשירי האלבום, קולה של ספירס נשמע כאילו עבר עיבוד ממוחשב. נכתב, "אולי זה מפני שאין לה באמת קול. זה בגלל שהיא, יותר מכל כוכבת פופ אחרת, היא בסך הכול משחק"בביקורת שנכתבה על האלבום באתר הגארדיאן, נכתב: "לא קל לקרוא לאלבום הזה משהו אחר חוץ מהצלחה. למרות ובגלל האישה שנמצאת על העטיפה." עוד נכתב, כי בחלקים הטובים של האלבום, הוא נשמע ״כמו מסיבה״.
הצלחת האלבום
בנוסף להצלחתו בארצות הברית במצעד הבילבורד 200, האלבום הגיע למקום הראשון בחמש מדינות נוספות, ולעשרת הגדולים בעוד 21 מדינות. האלבום הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית (1,000,000+), פורטוגל (15,000+), וקנדה (80,000+), ולמעמד זהב בעוד עשר מדינות. סך הכול Femme Fatale מכר בעולם כ־2,000,000+ עותקים.
במצעד החצי-שנתי של מגזין המוזיקה האמריקאי בילבורד, זכה האלבום בתואר "האלבום הטוב ביותר" (עם רוב של כ-34%), יחד עם זכייתה של ספירס בארבע קטגוריות אחרות.
סיבוב ההופעות: Femme Fatale Tour
ב-29 במרץ 2011, יום צאתו של האלבום, הודיעה ספירס באופן רשמי כי היא תצא לסיבוב הופעות חדש, שייקרא Femme Fatale Tour. בתחילתו, מתוכנן סיבוב ההופעות להתקיים בגבולות ארצות הברית בלבד, בתחילת קיץ 2011. סיבוב ההופעות אמור היה להיות בשיתופו של אנריקה איגלסיאס כאורח במופע, אך ההסכם בוטל. ספירס הכריזה ב-12 באפריל באתרה הרשמי שהיא תארח את הזמרת ניקי מינאז' בסיבוב ההופעות. בנוסף, הלהקה Jessie and the Toy Boys והזמרת נרבו ישמשו כמופע חימום במרבית ההופעות. סיבוב ההופעות החל ב-16 ביולי 2011 בסקרמנטו בירת קליפורניה.
בסיבוב ההופעות ספירס ביצעה כ-79 הופעות, 26 באירופה, 1 באסיה, 7 בדרום אמריקה, 45 בצפון אמריקה. סיבוב ההופעות הסתיים עם רווח של כ-68.7 מיליון דולר והוכתר כמסע ההופעות הטוב ביותר של שנה במספר סקרים ומקורות.
אי-שוויון קולמוגורוב
בתורת ההסתברות, אי-שוויון קולמוגורוב או אי-שוויון המקסימום של קולמוגורוב מתאר חסם הסתברותי למאורע שהמקסימום של סדרת הסכומים החלקיים של סדרה סופית של משתנים מקריים בלתי-תלויים גדול מערך קבוע כלשהו.
האי-שוויון קרוי על שמו של המתמטיקאי הרוסי אנדריי קולמוגורוב.
הוכחה
ניתן להראות כי הסדרה היא מרטינגל. נניח ללא הגבלת הכלליות כי S_0 = 0 וכי S_k \geq 0 לכל.
נגדיר בצורה אינדוקטיבית Z_0 = 0, וכן
ניתן להראות כי הסדרה גם היא מרטינגל.
נשים לב שמתקיים,
שימוש
נתבונן בהילוך מקרי פשוט על \mathbb{Z}, בו כל צעד הוא משתנה מקרי X_k בעל התפלגות אחידה בדידה. לכן השונות של כל צעד היא 1.
בצעד ה-n, מיקומו של ההילוך הוא. לפיכך מאי-שוויון קולמוגורוב ניתן להסיק כי אם אנחנו בצעד ה-n, ההסתברות שהמיקום הרחוק ביותר אליו הגיע ההילוך הוא, היא לכל היותר
לקריאה נוספת
* (Theorem 22.4)
עבדות ברוסיה
העבדות ברוסיה הסתיימה ב-19 בפברואר 1861, כאשר הקיסר הרוסי אלכסנדר השני הוציא הצו להטלת האמנציפציה של הצמיתים הרוסיים, ובגינו הוא מכונה אלכסנדר המשחרר. המונח צמית מייצג אדם לא חופשי, שבניגוד לעבד, ניתן למכור אותו רק עם האדמה שאליה הוא "קשור". בשנת 2013, מדד העבדות העולמי דיווח על תנאי מחיה לא מספקים של מהגרי עבודה אשר, ממספר סיבות, אינם יכולים לקבל אישורי עבודה ברוסיה, אלא ממשיכים לעבוד במדינה באופן בלתי חוקי ועבור שכר מינימום.
היסטוריה
ברוס של קייב ובנסיכות מוסקבה, מערכות משפט מכנות בדרך כלל עבדים כחולופים. לאדון של חולופ היה כוח בלתי מוגבל על חייו: הוא יכול להרוג אותו, למכור אותו או להשתמש בו כתשלום על חוב. עם זאת, לאדון הייתה האחריות בפני החוק למעשיו של חולופ. אנשים עלולים להפוך לחולופ כתוצאה מלכידה, מכירת עצמם, מכירתם לחובות, ביצוע פשעים או נישואין לחולופ. עד סוף המאה העשירית, החולופים ייצגו רוב בקרב המשרתים שעבדו באדמות אדוניהם.
אדמות רוסיה המשיכו בתפקודן ההיסטורי כמקור עבדים מבחוץ. למשל, בשנת 1382 אורדת הזהב תחת חאן טוכטמיש עזב את מוסקבה, שרפה את העיר והפכה אלפי תושבים לעבדים; פשיטות דומות התרחשו באופן שגרתי עד למאה ה-16. בשנת 1521, הכוחות המשולבים של הח'אן של קרים מהמד הראשון גיראי ובני בריתו מקאזאן תקפו את מוסקבה ותפסו אלפי עבדים. בשנת 1571 תקפו הטטרים של קרים את מוסקבה, שרפו הכל חוץ מאת הקרמלין ולקחו אלפי שבויים כעבדים. בחצי האי קרים, כ-75% מהאוכלוסייה היו עבדים. פשיטות קרים-נוגאי לארצות המזרח הסלאביות נמשכו עד המאה ה-18.
לעבדות רוסית לא היו מגבלות גזעיות. על פי החוק הורשו נערות רוסיות להימכר בנובגורוד לטטרים של קאזאן בשנות ה-1600 על פי החוק הרוסי. הורשו למכור גרמנים, פולנים וליטאים לטטרים של קרים במוסקבה. בשנת 1665 הורשו לטטרים לקנות מהרוסים, את העבדים הפולנים והליטאים. לפני 1649 ניתן היה למכור רוסים למוסלמים על פי החוק הרוסי במוסקבה. זאת בניגוד למקומות אחרים באירופה מחוץ לרוסיה שבהם המוסלמים לא הורשו להחזיק נוצרים.
במאה השש עשרה אוכלוסיית העבדים של הדוכסות הגדולה במוסקבה הייתה מורכבת בעיקר מאלה שמכרו את עצמם לעבדות בגלל עוני. הם עבדו בעיקר כעבדי משק בית, בקרב המשפחות העשירות ביותר, ואכן בדרך כלל ייצרו פחות מכפי שצרכו. חוקים אסרו על בעלי עבדים לשחרר עבדים בעת רעב כדי להימנע מהאכלתם ועבדים נותרו בדרך כלל אצל משפחתם הבעלים זמן רב; ספר עצות שפורסם באותה מקופה, דיבר על הצורך לבחור עבדים בעלי אופי טוב ולספק אותם כראוי. העבדות נותרה מוסד מרכזי ברוסיה עד 1723, אז פיוטר הגדול הפך את עבדי הבית לצמיתים. ממשלתו של הצאר פיודור השלישי המירה רשמית עבדים חקלאיים רוסיים לצמיתים קודם לכן, בשנת 1679.
כיבוש הקווקז על ידי רוסיה הביא לביטול העבדות בשנות ה-1860 וכך גם כיבוש הח'אנות האסלאמית במרכז אסיה של בוכרה, סמרקנד וחיווה עד שנות 1870. הממשל הרוסי שחרר את עבדי הקזחים בשנת 1859. שוק עבדים ידוע לשמצה לעבדים רוסים ופרסיים שנתפסו התרכז בח'אנות חיווה בין המאה ה-17 למאה ה-19.
בתחילת המאה ה-21 צ'צ'נים ואינגושטים שמרו על שבויים רוסים כעבדים או בתנאים דומים לעבדות בהרי צפון הקווקז, מרביתם היו חיילים שנשבו במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה. בשנים 2009–2012, היו דיווחים שזיהו סחר בבני אדם ועבדות של אזרחים אוזבקים וקזחים בחברה הרוסית המודרנית, בעיקר מהגרי עבודה שזכו לתשלום זעום על ביצוע עבודות.
עירד בן-גל
עירד בן גל הוא חוקר ופרופסור מן המניין להנדסה באוניברסיטת תל אביב, שעוסק בתחום יישומי בינה מלאכותית, למידת מכונה, ניטור סטטיסטי ואנליטיקה עסקית.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ ברעם גר בילדותו בירושלים ובתל אביב. בנערותו ולאחר שחרורו מצה"ל שיחק כדורמים בקבוצת מכבי קריית אונו עמה זכה באליפויות וגביעי מדינה רבים. בן-גל היה שחקן בנבחרת ישראל בכדורמים שנים רבות ונמנה עם שחקני הכדורמים הבולטים בענף.
למד לתואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני (בהנחיית פרופ' עודד מימון) ושלישי בהנדסת תעשייה וניתוח מערכות ובשנת 1999 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בוסטון (בהנחיית פרופ' לב לויתין ממדעי המחשב ופרופ' מייקל קרמניס מהנדסת מערכות). לאחר השלמת הדוקטורט חזר לפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, ומאז חבר סגל בה. במסגרתה הדריך והנחה עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים. בן-גל שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד שם לימד אנליטיקה יישומית, יזם ומנהל עד היום את פרויקט המחקר "חיים דיגיטליים 2030" המשותף לאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת סטנפורד.
בן-גל כיהן כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב וכיום עומד בראש המעבדה ליישומי בינה מלאכותית, למידת מכונה ואנליטיקה עסקית (LAMBDA).
ראש מעבדת LAMBDA ליישומי בינה מלאכותית
בן-גל עומד בראש המעבדה ליישומי בינה מלאכותית, למידת מכונה אנליטיקה עסקית. חוקרי המעבדה הן מהאקדמיה והן מהתעשייה מציעים שיטות פרקטיות לפתרון בעיות אמת ועוסקים בביצוע מחקרים חדשניים ליישומי בינה מלאכותית, כגון בינה מלאכותית מוסברת, עיר חכמה, תחבורה חכמה ומערכות תבוניות לתחבורה, רפואה מותאמת אישית, זיהוי אנומליות במערכות פיננסיות ותעשייתיות, ביטחון מולדת, ואנליטיקת משאבי אנוש.
במסגרת המעבדה ומחוצה לה בוצעו שיתופי פעולה רבים עם חברות בינלאומיות כגון ATT ,Nokia, IBM, Intel, Applied Materials ארגונים ציבוריים וגופי ממשל וביטחון שונים.
ראש פרויקט חיים דיגיטליים 2030 עם אוניברסיטת סטנפורד
בן-גל יזם ומנהל יחד עם פרופ' ניקולס במבוס את פרויקט המחקרי "חיים דיגיטליים 2030" הכולל חוקרים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת סטנפורד ונתמך על ידי קרן קורט. הפרויקט "חיים דיגיטליים 2030" עוסק בפיתוח מתודולוגיות, שיטות ואלגוריתמים לשיפור יישומים העתידים המשלבים אלמנטים פיזיים ודיגיטליים. במסגרת הפרויקט נחקרים יישומים ואינטראקציות בין ובתוך שלושה תחומים והבטים עיקריים: היבטים סביבתיים וטכנולוגיה מודרנית, היבטים סוציאליים וארגוניים, והיבטים אינדיבידואלים אישיים. הפרויקט הניב עשרות שיתופי פעולה, יישומים ופרסומים מדעיים.
יזם חברת CB4 ועבודה עם חברות הזנק והתעשייה
בן-גל הקים כיזם משותף עם ד"ר גונן זינגר את חברת CB4 שעוסקת בפתרונות בינה מלאכותית בתחום הקמעונאות ושימש כמנכ"ל החברה בשנים ראשונות לפעילותה. פתרונות החברה נשענים על מנוע המלצות מבוסס בינה מלאכותית שפיתחה קבוצת מחקר בראשותו של בן-גל. החברה גייסה מקרן הון סיכון Sequoia Capital וקרנות אחרות. כיום בן-גל משמש כיו"ר החברה שמוכרת פתרונות לזיהוי הזדמנויות מכירה ואיתור בעיות תפעוליות בחנויות פיזיות In Store. החברה מנוהלת על ידי יוני בן-שאול ופעילה בצפון אמריקה, אירופה ואסיה ומוכרת לקמעונאים מובילים בעולם כגון Levi’s, Urban Outfitter, ACE, GAP, Lidl ועוד. בשנת 2021 נרכשה CB4 על ידי ענקית האופנה האמריקאית GAP אליה שייכים מותגים כגון Athleta, Banana Republic, Old Navy.
בן-גל משמש כחבר Advisory Board במספר חברות הזנק שעוסקות בפתרונות בינה מלאכותית.
משפחתו
בנם של ליאורה לוקיץ בן-גל היסטוריונית ומזרחנית, ואלי בן-גל, היסטוריון ממקימי בית התפוצות, ואח לינאי בן-גל, מנהל המחלקה לניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי איכילוב. נשוי להילה חלוץ בן-גל, חוקרת בתחום ההתנהגות ארגונית ו HR Analytics ואב ל-3.
פרסומים
בן-גל פרסם מעל ל-150 מאמרים ופטנטים בכתבי עת ובכנסים מובילים. בין השאר מחקריו עוסקים במידול הסתברותי באמצעות מודלים מרקוביים מסדר משתנה, ניטור סטטיסטי, יישומי תורת האינפורמציה, שיטות בינה מלאכותית, זיהוי אנומליות וחיפוש הסתברותי.
בן-גל כתב ספרים מפרי מחקרו וערך ספרים נוספים אשר זכו להכרה ופרסים מדעיים.
מועדון הוורד והכתר
מועדון הוורד והכתר (באנגלית: Rose and Crown Club) היה מועדון לאמנים, אספנים ואנשי תרבות באמנות בתחילת המאה ה-18 בלונדון, אנגליה.
היסטוריה
מועדון הוורד והכתר הוקם בשנת 1704, על ידי החרט ג'ורג' ורטו. בזמן קיומו, המועדון היה בין המועדונים החשובים ביותר לאמנים ולאנשי התרבות. בתחילה המועדון היה "אספה גרועה של אמנים צעירים שנפגשו מדי שבוע" וכנראה קיימו את פגישותיהם בבית מרזח "הוורד והכתר". בנוסף לוורטו, החברים כללו את ברנרד לנס השלישי, כריסטיאן פרידריך זינקה, ויליאם הוגארת', פיטר טילמנס, מרסלוס לארון הצעיר ומייקל דאהל, ג'ון סמיברט.
חברי המועדון היו ידועים כ'רוזקורוניאניים'. ציור וירטואוזי שלא הסתיים המצוי במוזיאון באוקספורד, המיוחס לצייר הסקוטי גוון המילטון (חבר נוסף), של אספת חברים, מציג קבוצה של חמישה-עשר גברים, כולל שמונה שמזוהים בתחריט של הציור. התחריט נעשה על ידי ר. קופר, פורסם ב 1829, והוצע כי מדובר בפורטרט קבוצתי של חברי המועדון. הקבוצה כוללת את המילטון עצמו, מייקל דאהל, ג'ון ונדרבנק, האדריכל ויליאם קנט וג'ון מייקל ריסברק הפסל. ורטו רשם את הצייר והחרט גרהרד בוקמן כחבר בשנת 1724.
המועדון היה מקושר היטב עם המועדון הוותיק של סנט לוק (בערך 1689–1743), ולעיתים מבלבלים ביניהם, אף שהשני היה מועדון פחות יוקרתי.
מועדון הוורד והכתר נותר קיים עד 1745 וקיים את פגישתו האחרונה בטברנת "חצי ירח". בינג'מיני מציין בספרו על ג'ורג' ורטו כי המפגשים והמסיבות השנתיות של סנט לוק ושל מועדון הוורד והכתר הגיעו לסיומם הסופי בשנת 1745.
שיווי משקל (סרט)
שיווי משקל (באנגלית: Equilibrium) הוא סרט פעולה מדע בדיוני אמריקאי משנת 2002 שכתב וביים קורט וימר ובכיכובם של כריסטיאן בייל, אמילי ווטסון וטיי דיגס.
הסרט עוקב אחר ג'ון פרסטון, קצין אכיפה בעתיד בו רגשות והבעה אמנותית מהווים עברה על החוק ואזרחים לוקחים זריקות יומיות של סמים כדי לדכא את רגשותיהם. לאחר שפספס בטעות מנה אחת, פרסטון מתחיל לחוות רגשות, מה שגורם לו להטיל ספק במוסריותו ולמתן את מעשיו תוך ניסיון להישאר בלתי מזוהה על ידי החברה בה הוא חי. בסופו של דבר הוא מסייע לתנועת התנגדות באמצעות אמנויות לחימה מתקדמות, אותם לימד אותו המשטר שהוא עוזר להפיל.
עלילה
ליבריה, מדינת עיר טוטליטרית, הוקמה על ידי ניצולי מלחמת העולם השלישית, שם נאסר על כל הרגשות והחפצים המעוררים הרגשית שהואשמו בגרימת המלחמה. מי שמפרים את ההוראות מכונים "עברייני חוש" ומומתים. האוכלוסייה מדכאת את הרגש בעזרת זריקה יומית של סם בשם "פרוזיום II". ליבריה מנוהלת על ידי מועצת טטרגרמטון, בהובלת "אב", המעבירה תעמולה דרך מסכי וידאו ענקיים ברחבי העיר. בראש פסגת מערך אכיפת החוק הליברית עומדים אנשי דת הגראמטון, שהוכשרו באמנויות לחימה. אנשי דת פושטים לעיתים קרובות על נכסים בעיר וב"נתר" - אזורים מחוץ לעיר - כדי לחפש ולהשמיד חומרים בלתי חוקיים (אמנות, ספרות ומוזיקה) ולהוציא להורג את האנשים המסתירים אותם. תנועת התנגדות, המכונה "המחתרת", מתגלה כתנועה שמטרתה להפילה את המשטר. בשנת 2072 היה ג'ון פרסטון איש דת בכיר שאשתו ויוויאנה הוצא להורג כעבריינית חוש, והותירה אותו הורה יחיד לבתו ובנו. בעקבות פשיטה, פרסטון מבחין בשותפו, ארול פרטרידג', שומר ספר שירים של WB Yeats במקום לשרוף אותו. אחרי שהתחקה אחר פרטרידג' ומצא אותו קורא את הספר, מסביר פרטרידג' שהוא משלם בשמחה את המחיר הכבד של תחושת הרגשות; פרסטון מוציא אותו להורג כשהוא מושיט יד לאט לאקדחו.
פרסטון שובר בטעות את בקבוקון הסם היומי שלו, אך לא מספיק להחליפו לפני שהוא יוצא לפשיטה הבאה. הוא מתחיל לחוות פרקים קצרים של רגש המעוררים זיכרונות, רגשות וגורמים לו להיות מודע יותר לסביבתו; הוא מדלג בכוונה על מנות נוספות של פרוזיום ומסתיר אותם מאחורי המראה בחדר האמבטיה שלו.
פרטרידג' מוחלף בברנדט השאפתן, שמביע התפעלות מיצירתו "הבלתי מתפשרת" של פרסטון כאיש דת. בפשיטה הם עוצרים את עבריינית החושים מרי אובראיין. להפתעתו של ברנדט, פרסטון מונע ממנו להוציא להורג את אובראיין, באומרו שיש להשאירה בחיים לצורך חקירה. ברנדט חושד מהיסוסו של פרסטון. כשפרסטון חש חרטה על כך שהרג את פרטרידג', הוא מפתח מערכת יחסים רגשית עם אובריאן ומגלה רמזים שמובילים לפגישה עם יורגן, מנהיג ההתנגדות המחתרתית. יורגן מתכנן לשבש את ייצור הפרוזיום כדי לעורר התקוממות באוכלוסייה ומשכנע את פרסטון יש לרצוח את האב.
המשנה ליועץ דופונט נפגש עם פרסטון וחושף כי יש בוגד בשורות העליונות של אנשי הדת. למרות שנדמה כי דופונט יודע שמדובר בפרסטון, הוא מטיל עליו את המשימה לחשוף את הבוגד ולעצור אותו. בהקלה, פרסטון מקבל זאת ומחדש את ההבטחה לאתר את הנהגת המחתרת. אובראיין אמורה להיות מוצאת להורג ויורגן מייעץ להפריע לכך, מכיוון שהדבר עלול לחבל בתוכניות למהפכה. פרסטון לא מצליח לשאת את מותה ומנסה להפסיק זאת. מכיוון שיש לו התמוטטות רגשית ברחוב, ברנדט עוצר אותו ומביא אותו לדופונט. פרסטון גורם לדופונט להאמין שברנדט הוא הבוגד. לאחר מעצרו של ברנדט, נודע לפרסטון כי חיפוש בביתו יתבצע כהליך פורמלי. הוא ממהר הביתה להשמיד את הבקבוקונים הסמויים רק כדי למצוא את בנו, שהפסיק ליטול פרוזיום לאחר שאמו נפטרה, שכבר השמידם.
יורגן מאלץ את פרסטון לעצור את מנהיגי ההתנגדות כדי לזכות באמון הממשלה ולהתקרב מספיק כדי להתנקש בחייו של האב. לפרסטון מוענקת גישה בלעדית לאב רק כדי לגלות שברנדט לא נעצר; אלא זה היה חלק ממזימה לחשיפת פרסטון והמחתרת. דופונט מגלה שהוא האב האמיתי, לאחר שהחליף בסתר את האב המקורי לאחר מותו, שהוא לא לוקח פרוזיום ויכול לחוש רגשות. הוא מתגרה בפרסטון ושואל איך זה מרגיש לבגוד במחתרת. פרסטון זועם, נלחם בדרכו בצבא של שומרי ראש למשרדו של דופונט והורג את ברנדט בקרב קטאנה. פרסטון מנצח ודופונט מתחנן על חייו ושואל "האם זה באמת שווה את המחיר?" בתגובה לדבריו האחרונים של פרטרידג', "אני אשלם על זה בשמחה", פרסטון הורג את דופונט. הוא משמיד את מרכז הפיקוד המשדר תעמולה של האב וצופה בסיפוק כשהמהפכה מתחילה עם הרס של מתקני ייצור הפרוזיום.
הפקה
הצילומים החלו ב-19 באוקטובר 2000 והסתיימו ב-10 בדצמבר 2000.
מרבית הצילומים נערכו בברלין, בשל התערובת הייחודית של האדריכלות הפשיסטית והמודרנית. על פי מפקח האפקטים הוויזואליים טים מק'גוברן, שעבד לצד וימר, הארכיטקטורה הפשיסטית נבחרה "לגרום לאדם להרגיש קטן וחסר חשיבות, כך שהממשלה נראית חזקה יותר". הארכיטקטורה המודרנית של ברלין מדגישה את המראה העתידני והמוצק של מדינת העיר ליבריה. חומות עבות מיוצגות על ידי בסיס צבאי מזרח גרמני נטוש, ואילו החלק החיצוני של העיר, בה מתגוררים רבים מהמורדים ששרדו, צולם בשכונות במזרח גרמניה. בנוסף למיקום הגאוגרפי, כמה במאי אמנות אירופאים תרמו תרומה משמעותית להפקה.
אתרי הצילום כוללים את: אף על פי שיצר סרט מדע בדיוני, וימר נמנע בכוונה להשתמש בטכנולוגיה עתידנית שעלולה להתיישן והוא גם החליט להציב את סיפורו בעתיד בלתי מוגדר. "רציתי ליצור יותר מציאות חלופית מאשר להיקלע לגאדג'ט של מדע בדיוני," הסביר. "למעשה, אין 'איזון' בטכנולוגיה שלא קיימת כבר. זה יותר כמו יקום מקביל, התפאורה המושלמת למשל."
הדיוויזיה ההררית אס אס השביעית
דיוויזיית אס אס הררית השביעית "פרינץ אויגן" (בגרמנית: “SS-Freiwilligen-Gebirgs-Division „Prinz Eugen.7) הייתה דיוויזיה הררית של הואפן אס אס, כחלק מצבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נקראה כך על שם הנסיך אויגן מסבויה, נסיך הבסבורגי אשר היה מפקד צבאי מבריק וניצח את העות'מאנים במספר מערכות בתחילת המאה ה-18.
מפקד הדיוויזיה (קרל פון אוברקאמפ) הועמד לדין אחרי המלחמה ונתלה בעבור פשעיו.
היסטוריה
הדיוויזיה החלה את דרכה לאחר כיבוש יוגוסלביה לקראת סוף שנת 1941, תחילה היא גייסה חיילים ממוצא גרמני (Volksdeutsche) שהתנדבו לשרת באס אס, אך לאחר שרק כ-5,000 התנדבו היא החלה בגיוס חובה. במרץ 1942 היחידה זכתה למעמד של דיוויזיה ואף על פי שרוב חייליה גויסו היא נקראה 'דיוויזיית אס אס הררית התנדבותית השביעית'. לקראת אמצע שנת 1942 הגיע כוח האדם בדיוויזיה לכדי כ-21,500 חיילים. עם הגדרת הדיוויזיה כיחידה הררית בתקופה זו, היא קיבלה ציוד שלל רב כגון טנקי הוצ'קס ומקלעים צ'כים לצד ציוד הררי איכותי כמו תותחי שדה גרמניים 105 מ"מ.
חיילי הדיוויזיה היו ממוצא גרמני, אך רבים מהם לא הכירו את השפה ונחשבו לנחותים על ידי הקצינים והמפקדים. קשיים מסוג אלו הובילו בין היתר למרד של 137 חיילים קרואטים בדיוויזיה בשנת 1943 כאשר זו הוצבה בבוסניה.
החל מאוקטובר 1942 ועד לסוף המלחמה, הוצבה ביוגוסלביה וניהלה שם מערכות כנגד יחידות פרטיזנים מקומיות, בעיקר באזור באנאט (על גבול רומניה), סרביה וקרואטיה. המערכה הראשונה בה השתתפו יחידות הדיוויזיה הייתה במבצע 'לבן I' (Weiss I) באזור צפון קרואטיה כנגד כוחות הפרטיזנים היוגוסלבים. בהמשך למבצע זה, התרחש מבצע 'לבן II' (Weiss II) בו התקדמו כוחות הדיוויזיה ממערב בוסניה לכיוון מוסטר בנוסף ללחימה באזור צפונית-מערבית לסרייבו, מבצע שלישי שתוכנן לא יצא לבסוף לפועל.
במאי 1943 השתתפה הדיוויזיה במבצע מוצלח בו כוחות הצ'טניקים בפיקודו של דראגוליוב מיכאולוביץ' נסוגו לכיוון סרביה. מיד לאחר מכן היא השתתפה במבצע 'שחור' (Schwartz; המוכר גם בתור 'המערכה האנטי פרטיזנית החמישית') ששאף לדחוף את כוחו העיקרי של טיטו שמנה כ-20,000 פרטיזנים לכיוון הרי זלנגורה בדרום-מזרח בוסניה, בצורה של כיתור והתקדמות. במהלך 11 ימי המבצע לכוחות הגרמנים הייתה הצלחה מועטה בהשגת יעדיהם, חלק מיחידות הפרטיזנים הצליחו לחמוק מבעד לכיתור הגרמני, אך מספר יחידות הובסו, במבצע זה נהרגו 613 מחיילי הדיוויזיה. לאחר כניעת האיטלקים לבעלות הברית, נשלחה הדיוויזיה לגבול המזרחי של איטליה בספטמבר 1943 כדי לפרוק את האיטלקים מנשקם ולמנוע הישגים לכוחות הפרטיזנים באזור.
חודש לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במבצע נרחב נוסף בחוף הדלמטי במערב קרואטיה, כאשר במהלכו היא ספגה 1,582 הרוגים. בשבועות לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשני מבצעים נוספים באזור כנגד כוחות פרטיזנים. ב-25 במאי השתתפה הדיוויזיה במערכה האנטי פרטיזנית השביעית ('מבצע תנועת הפרש'; Rösselsprung) שבין היתר שאף לתפוס את מנהיג הפרטיזנים טיטו, זאת בסיוע גדוד האס אס המצנח ה-500 ורגימנט ברנדנבורג.
במהלך התקופה הזו סופח לדיוויזיה סגל מחנה הריכוז וההשמדה חלמנו.
במשך חודשי 1944 המשיכה הדיוויזיה בלחימה מאומצת כנגד כוחות הפרטיזנים ברחבי האזור. בספטמבר 1944 כוחות הצבא האדום התקדמו לעבר הבלקן וכוחות הדיוויזיה ספגו אבדות רבים בקרבות הגנה קשים כנגד הסובייטים וכוחות הפרטיזנים, בעיקר באזור ניש שבסרביה. בחודשים הבאים ניהלה למעשה הדיוויזיה קרבות תוך כדי נסיגה אל מול התקדמות הצבא האדום.
פשעי מלחמה
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקה הדיוויזיה בעיקר בלוחמה כנגד פרטיזנים באזור קרואטיה וסרביה, במהלך לחימה זו, היו מעורבות יחידות הדיוויזיה בפשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסיות המקומיות עם הוצאות להורג המוניות והריסת כפרים שנחשדו כמשתפי פעולה עם הפרטיזנים המקומיים, בנוסף השתתפו חיילי הדיוויזיה ברציחת יהודים בצעדות המוות, בין השאר ב-7 באוקטובר 1944 רצחו אנשי הדיוויזיה 680 עובדי כפייה יהודיים בצְ'רווֶנְקָה (Cservenka), הונגריה, לאחר שהובלו לשם בצעדות המוות.
שיר הסנדלר
"שיר הסנדלר" (ידוע גם כ"שיר השיכור") הוא שיר מאת נתן אלתרמן מתוך המחזמר שלמה המלך ושלמי הסנדלר. שיר זה מוכר בכינוי "וי ללילי, וי ליומי", החוזר בשיר זה. השיר מבוצע על ידי שלמי, והוא עורך בו השוואה בינו לבין שלמה המלך.
השיר הוא מהמפורסמים של אלתרמן וזכה למספר ביצועים, המוכרים ביותר הם של אילי גורליצקי ושל אבי קושניר. השיר מורכב משורות קצרות, בעלות מילים קצרות. כל שורה מונה בדיוק ארבע תבניות, וכך ניתן לדקלם אותן במשקל זוגי, ללא תוספת הפוגות, עם הטעמה מחזורית וסימטריה בינארית. מבנה זה מאפשר לדמיין את הסנדלר השיכור שמתנדנד ומהדס בכבדות, תוך כדי השיר.
פטר קארל פברז'ה
פטר קארל פברז'ה או קארל גוסטאבוביץ' פברז'ה (ברוסית: Карл Густавович Фаберже; 30 במאי 1848 - 24 בספטמבר 1920) היה תכשיטן ואמן רוסי אשר נודע בשל ייצור ביצי פברז'ה עבור המשפחה הצארית של רוסיה בבית המלאכה המשפחתי "בית פברז'ה".
היסטוריה
פטר קארל פברז'ה נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה. הוא היה בנם של התכשיטן גוסטב פברז'ה (ממוצא גרמני) ורעייתו שארלוט יונגסטדט (ממוצא דני). משפחתו של גוסטב פברז'ה הייתה משפחה הוגנוטית שנמלטה מפיקרדי שבצרפת בעקבות ביטול צו נאנט בצו פונטנבלו. המשפחה נמלטה לברלין, ובשנת 1800 המשיכה לליבוניה שבסמוך לים הבלטי (באותה עת הייתה עיר זו בשליטת רוסיה), בה נולד אביו, גוסטאב.
אוטו שרייר
בשנת 1926 הוכיח שרייר את משפט נילסן-שרייר במלואו, בהביליטציה שלו, בהנחיית אמיל ארטין.
פטר קארל פברז'ה
היסטוריה
פטר קארל התחנך בסנקט פטרבורג עד שנת 1860, עת שהוריו עברו לדרזדן. פטר קארל למד בבית הספר לאמנויות ולמלאכה של דרזדן. בשנת 1864 יצא פטר קארל ל"טיול הגדול" בהתאם לאופנת התקופה, והשתלם במסעו אצל תכשיטנים בגרמניה, צרפת ואנגליה.
אוטו שרייר
שרייר נפטר בתאריך 2 ביוני 1929 לאחר שלקה באלח דם, והוא בן 28 בלבד.
פטר קארל פברז'ה
היסטוריה
בשנת 1872, בהיותו בן 26, שב לסנקט פטרבורג, ונשא לאישה את אוגוסטה יוליה יעקובס. בסנקט פטרבורג המשיך לעבוד בעסק המשפחתי, ובין היתר עבד עבור מוזיאון הארמיטאז' בקטלוג ושחזור מוצגים.
בשנת 1882 מונה פברז'ה למנהל החברה המשפחתית. קארל ואחיו הצעיר אגאתון, תכשיטן אף הוא, הציגו תכשיטים בתערוכת כל-רוסיה שנערכה במוסקבה בשנת 1882, בה זכה קארל במדליית זהב. בתערוכה זו הציגו בין היתר שחזור של צמיד זהב מהמאה הרביעית לפנה"ס. איכות השחזור הייתה כה טובה, שהצאר אלכסנדר השלישי הכריז כי הוא אינו מסוגל להבדיל בין הצמיד המקורי לשחזור, ולכן הורה שעבודות בית פברז'ה יוצגו בארמיטאז' כדוגמה לתכשיטנות הרוסית המודרנית.
בשנת 1885 העניק הצאר לבית פברז'ה את התואר "תכשיטן מיוחד של החצר הקיסרית".
ביצי פברז'ה
הביצה הראשונה, שכונתה "תרנגולת" הוכנה עבור הצאר אלכסנדר השלישי בשנת 1885 כמתנה לרעייתו, הצארינה מריה פיודרובנה. הצאר ורעייתו, התלהבו מהביצה והחליטו כי יזמינו מבית פברז'ה ביצה נוספת עבור חג הפסחא מדי שנה לאחר מכן. הביצים הוכנו מדי שנה, ובניגוד למקובל, לא הוזמנו לפי דרישת הצאר, אלא תוכננו ועוצבו על ידי פברז'ה עצמו, כאשר הצאר ומשפחתו לא ידעו מה תהא צורת הביצה ונושאה עד קבלתה. הדרישה היחידה הייתה שכל ביצה תכיל הפתעה.
יורשו של אלכסנדר, הצאר ניקולאי השני נהג להזמין שתי ביצים מדי שנה - אחת לאימו ואחת לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה. מסורת זו נמשכה עד מהפיכת אוקטובר.
פרסומו של בית פברז'ה
בעקבות הצלחת ביצי פברז'ה הפך בית פברז'ה לבית המלאכה הגדול ביותר ברוסיה לייצור תכשיטים, ונפתחו סניפים נוספים במוסקבה, אודסה, קייב ולונדון. בית המלאכה ייצר למעלה מ-150,000 תכשיטים ויצירות אמנות בין השנים 1882–1917.
בשנת 1900 ייצג פברז'ה את רוסיה בתערוכה העולמית שנערכה בפריז, אולם מאחר שקארל פברז'ה היה אחד השופטים בתערוכה, מוצגיו לא השתתפו בתחרויות. יחד עם זאת התכשיטים זכו במדליית זהב לאות כבוד, ופברז'ה מונה לאביר לגיון הכבוד - התואר הגבוה ביותר שניתן בצרפת.
בשנת 1916 נאמד הונו של בית פברז'ה ב-3 מיליון רובלים.
המהפכה הרוסית
בעקבות פרוץ מהפיכת אוקטובר בשנת 1917 השתלטו על בית המלאכה מועצת עובדיו, ובשנת 1918 הולאם בית המלאכה על ידי הבולשביקים, וכל רכושו הוחרם.
קארל פברז'ה עזב את סנקט פטרבורג לריגה, וממנה נמלט לגרמניה. ראשית התיישב בבאד הומבורג ולאחר מכן בוויסבאדן. אז'ן, בנו הבכור של פברז'ה ורעייתו של פברז'ה נמלטו לפינלנד במזחלת וברגל בעוברם את הגבול בין המדינות בדצמבר 1918.
ביוני 1920 הגיע אז'ן לווייסבאדן, וקרל ורעייתו התאחדו בלוזאן שבשווייץ (יתר הבנים נותרו ברוסיה).
פטר קארל פברז'ה לא התאושש מהמהפכה ומאבדן עסקו, ונפטר ב-24 בספטמבר 1920 מרוב צער. רעייתו נפטרה בשנת 1925. בשנת 1929 אפרו של קארל פברז'ה הועבר מלוזאן ונקבר בקבר רעייתו בקאן שבצרפת.
משפחתו
לקארל ולרעייתו נולדו ארבעה בנים: אז'ן פברז'ה (1874–1960), אגאתון פברז'ה (1876–1951), אלכסנדר פברז'ה (1877–1952), וניקולאי פברז'ה (1884–1939).
הנצחה
ישנם שני מוזיאונים המוקדשים לעבודתו: מוזיאון פברז'ה בעיר באדן-באדן בגרמניה ומוזיאון פברז'ה בסנקט פטרבורג.
משה ויינברג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1818 בארצות הברית
1818 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 42 שנה מיום היווסדה.
נוליטו
קריירה קבוצתית
נוליטו הצטרף בנעוריו למערכת הנוער של קבוצה מקומית בעיר הולדתו, אלגיידה. בגיל 14 הצטרף לסנלקניו, קבוצה נוספת מעיר הולדתו, וב-2005 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של המועדון. ב-2006 עבר נוליטו לאסיחה, קבוצה אנדלוסית ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונתו הראשונה בקבוצה היה נוליטו בעיקר שחקן מחליף, וב-31 הופעות בליגה הבקיע פעמיים. בעונתו השנייה שם, עונת 2007/08, התבסס מעמדו של נוליטו, והוא כבש 12 שערים ב-36 משחקים, מתוכם פתח ב-34.