cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השינה הגדולה
עלילת הספר
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת בלוס אנג'לס, ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך. גובהו כמטר ושמונים והוא שוקל כשמונים וחמישה קילוגרם. הוא שותה ויסקי (בעיקר בורבון) וברנדי. אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי. למעשה האלכוהול לא מאט אותו כלל, רק מקהה את הכאב על מנת לאפשר לו להמשיך ללא לאות במרדף אחר פתרון התעלומה שלפניו. הוא לא בררן לגבי טיב המשקה שלו פרט לכך שיוגש בכוס אם כי גם את העיקרון הזה הוא מוכן לנטוש לעיתים עבור משקה הגון. מרלו הוא רווק כבן שלושים ושלוש ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
לאורך הספר מתגלה מרלו כצלף הבקי היטב בשימוש באקדח. את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא. לאורך הספר לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא. עם זאת ישנם רמזים ופרטים על עברו לאורך הספרים. אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה". חברו היחיד הוא ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
"השינה הגדולה" עובד גם לסרט אפל משנת 1946 בשם "התרדמה הגדולה" בבימויו של הווארד הוקס. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול. את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן. בשנת 1997 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
הצבא הסורי החופשי
הצבא הסורי החופשי (בערבית: الجَيْش السوري الحُرّ; תעתיק מדויק: אלְגַ'יְש אלסּוּרִי אלְחֻרּ) הוא קבוצת אופוזיציה צבאית מרכזית בסוריה וחלק מהאופוזיציה הסורית. הקבוצה מורכבת מעריקי הצבא והכוחות המזוינים של סוריה שהיו פעילים בזמן ההתקוממות בסוריה, במהלך האביב הערבי.
היסטוריה
קבוצת ההתנגדות הצבאית הכריזה על הקמתה ב-29 ביולי 2011 באמצעות פרסום וידאו באינטרנט על ידי עריקים במדי הצבא הסורי, שבו קראו לאנשי צבא נוספים לערוק ולהצטרף אליהם. מנהיג הקבוצה, שהזדהה כאל"ם ריאד אל-אסעד, הודיע כי "הצבא הסורי החופשי" יעבוד יד ביד עם המפגינים במטרה להפיל את מנגנון השלטון והצהיר כי כל כוחות הביטחון התוקפים אזרחים הם מטרות לגיטימיות עבורם. ריאד אל-אסעד הדגיש כי ל"צבא הסורי החופשי" אין מטרות פוליטיות מלבד שחרורה של סוריה ממשטרו של בשאר אל-אסד.
"הצבא הסורי החופשי" הצהיר גם כי הסכסוך אינו עדתי, וכי יש בין שורותיהם עלווים המתנגדים למשטר, וכי לא יהיו פעולות תגמול נגד מגזר זה כאשר המשטר ייפול (הנשיא בשאר אל-אסד הוא עלווי). ב-23 בספטמבר 2011 התמזג "הצבא הסורי החופשי" עם תנועת "הקצינים החופשיים" (בערבית: حركة الضباط الأحرار, חרכת א-דֻבּאט אל-אחראר), ובכך הפך לקבוצת האופוזיציה הצבאית העיקרית. עד סוף דצמבר 2011 עמדו ההערכות, מטעם פעילים ומקורות עיתונאיים שונים, על עריקות מקרב הכוחות המזוינים בין 15,000 ל-20,000, ובה בעת העריכו ארגוני מודיעין מערביים כי המספר עומד על מעל ל-10,000. באמצע ינואר 2012, הצבא הסורי החופשי הודיע כי בשל העריקות המתמשכות יש סה"כ כ-40,000 איש בשורותיהם.
לדברי המנהיג אל"ם ריאד אל-אסעד, החל מנובמבר 2011 "הצבא הסורי החופשי" זכה לבין 100 עד 300 חברים בכל פעם שהוא יצא בהתקפה. לוחמי הקבוצה השתתפו בלחימה בעיר המזרחית דיר א-זור, בעיר הנמל לטקיה, במחוז הצפוני אידליב, באזור הדרומי של דרעא (מקום תחילת ההתקוממות), בפרברים של דמשק הבירה, בעיר חלב ובערים המרכזיות חומס וחמאת.
בשנת 2012 הוקמה מועצה צבאית אשר תפקידה לפקד על הצבא החופשי ועל קבוצות נוספות הנלחמות במשטר. בראש המועצה הועמד סלים אידריס, שערק מהצבא הסורי במרץ 2012.
שיתוף פעולה עם המועצה הלאומית של סוריה
ב-1 בדצמבר 2011 "הצבא הסורי החופשי" הגיע להסכמה עם "המועצה הלאומית של סוריה" על תיאום פעולות ומדיניות משותף.
רן יגיל
רן יגיל (נולד ב-26 באוגוסט 1968) הוא משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי.
חייו ופועלו
יגיל שירת בלהקה צבאית במפח"ש ולאחר מכן בלהקת פיקוד צפון. לאחר שחרורו מהצבא קנה מזנון והסתבך בחובות, ובהמשך עבד בעבודות מזדמנות. את הקריירה הספרותית שלו החל כמשורר והשתייך לקבוצת "עכשיו 55" על שם מספר גיליון כתב העת "עכשיו" בעריכת גבריאל מוקד שבו הופיעו כל חברי הקבוצה.
רן יגיל הוא בנו של הבדרן והשחקן גדי יגיל ונכדו של שחקן התיאטרון הקאמרי והמטאטא משה חורגל. הוא הופיע עם אביו בסרט קצר בן 25 דקות בשם "איש הלטאה".
בשנת 2004 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים. מאז 1995 הוא עורך שותף של כתב העת "עמדה" ביחד עם המשורר עמוס אדלהייט, כותב דרך קבע ועורך לשוני במוסף לספרות של מעריב ובעל טור בעיתון "שיר והערה".
יגיל כתב שבעה ספרים וערך יחד עם ירון אביטוב אנתולוגיות סיפורים בנושאים שונים. בין אלה נמנה קובץ שירים של המשורר נח שטרן, "אגרוף גורלו המר", שיגיל אף כתב עליו את הרומן הביוגרפי "נקישות ורמזי אור". יגיל ייסד את 'יְקוֹד', כתב-עת לספרות עברית, ישראלית ויהודית, במשותף עם ד"ר חן יסודות.
הוא מתגורר ברעננה, נשוי ואב לשלושה.
הנשף (סרט, 2020)
הנשף הוא סרט קומדיה מוזיקלי אמריקאי בבימויו של ראיין מרפי שעובד למסך על ידי צ'אד בגיולין ובוב מרטין, על פי מחזמר ברודוויי שלהם ושל מתיו סקלאר בשם זהה. בסרט מככבים ג'ו אלן פלמן, מריל סטריפ, ג'יימס קורדן, ניקול קידמן, קיגן-מייקל קיי, אנדרו ראנלס, אריאנה דבוז וקרי וושינגטון.
תקציר העלילה
די די אלן (מריל סטריפ), שחקנית זוכת שני פרסי טוני, מככבת יחד עם בארי גליקמן (ג'יימס קורדן) במחזמר על הגברת הראשונה אלינור רוזוולט שנכשל בסופו של דבר. כל אחד מהם מקבל "ביקורות על סיום הקריירה שלו", ובוחר להחיות את פרנסתם על ידי מציאת מטרה לצדקה לקדם. לשניהם מצטרפים נערת המקהלה הוותיקה מברודוויי, אנג'י דיקינסון (ניקול קידמן) והשחקן חסר המזל טרנט אוליבר (אנדרו ראנלס). הם מגלים את הסיפור של אמה נולאן (ג'ו אלן פלמן), תלמידת תיכון לסבית שנאסר עליה להביא את חברתה אליסה (אריאנה דבוז) לנשף. רביעיית כוכבי ברודוויי הולכת לעיירה אדג'ווטר, אינדיאנה כדי לעזור במסע של הנערות הלסביות לקבלה.
הפקה
ב־25 ביוני 2019 פורסם כי מריל סטריפ, ג'יימס קורדן, אנדרו ראנלס וניקול קידמן לוהקו כארבעת השחקנים, יחד עם קיגן-מייקל קיי כמנהל בית הספר ואקוופינה כפרסומאית גברת שלדון (החלפה מגדרית של הדמות שלדון ספרשטיין מההפקה הבימתית). אריאנה גרנדה לוהקה בתחילה לתפקיד אליסה גרין, מעודדת פופולרית אך בארון ובת זוגה של אמה, אך בעיות בתזמון ההפקה אילצו את גרנדה לצאת מהפרויקט. קרי וושינגטון לוהקה באוקטובר, כאשר אריאנה דבוז הצטרפה בנובמבר, והחליפה את גרנדה בתפקיד אליסה. ג'ו אלן פלמן לוהקה גם לאמה לאחר חיפוש ארצי לנערה לתפקיד.  הפרויקט הוא הסרט הראשון בהסכם בסך של 300 מיליון דולר של מרפי עם נטפליקס, והחמישי בסך הכל. ב־25 בינואר 2020, אקוופינה עזבה את הפרויקט עקב בעיות תזמון וקווין צ'מברלין לוהק מחדש כשלדון ספרשטיין, תפקיד אותו ביצע בברודוויי. ב־25 ביוני 2020 נחשף כי טרייסי אולמן ומרי קיי פלייס תשתתפנה בסרט.
הצילומים החלו ב־11 בדצמבר 2019 בלוס אנג'לס. ב־12 במרץ 2020 הופסקה ההפקה עקב מגפת הקורונה. לפני כן השחקנים הראשיים סיימו את הצילומים, ונותרו יומיים בלבד של צילומים שתוכננו להתחדש באמצע אפריל, אך בסופו של דבר עוכבו לקיץ. הצילום התחדש ב־23 ביולי 2020 ובכך ההפקה הפכה לאחת ההפקות הראשונות בהוליווד שחודשו לאחר פרוץ מגפת הקורונה.
הפצה
הסרט עלה לשידור ב-11 בדצמבר 2020 בנטפליקס.
יחסי ארצות הברית–מלזיה
יחסי ארצות הברית–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין מלזיה.
על פי סקרי דעת האזרחים בעולם שנערכו בשנת 2007, רק 27% מהמלזים רואים את ארצות הברית באופן חיובי, ככל הנראה בשל אי שביעות רצון ממדיניות החוץ של ארצות הברית נגד מדינות אסלאמיות אחרות. עם זאת, נכון לשנת 2013, 55% ממלזיה ראו את ארצות הברית בחיוביות, אלא שהנתון חווה ירידה קלה ל-51% בשנת 2014. על פי אותו סקר שנערך ב-2014, 54% מהמלזים ענו כי הם בטוחים כי נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה, יעשה את הדבר הנכון בעניינים בינלאומיים, ולפי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 34% ממלזיה תמכו ההנהגה האמריקנית, עם 31% הסתייגויות ו-35% שאינם היו בטוחים.
היסטוריה
היחסים הפוליטיים בין המדינות נעשו מתוחים תחת שלטונו של מאהאטיר מוחמד. טון ד"ר מהאטיר שלט בין השנים 1981–2003 והיה ביקורתי כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, ובמיוחד על מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג ווקר בוש. אף על פי כן, היחסים הדיפלומטיים בין שני העמים לא מנעו מארצות הברית מלהיות אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר למלזיה בתקופת כהונתו של טון ד"ר מהטיר. ארצות הברית הייתה, ועודנה אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר למלזיה, ונחשבה באופן מסורתי לבעלת הברית הקרובה ביותר של מלזיה.
ב-2002 הוקמה מועצת הידידות של מלזיה-ארצות הברית כדי לחזק את הידידות בין ממשלת מלזיה לבין ממשלת ארצות הברית. דטוק אמין מוחמד נור, יו"ר השותפות הבינלאומית הרב-צדדית נגד האיומים הקיברנטיים (IMPACT), מונה למזכיר הכללי של המועצה. המועצה ממוקמת בוושינגטון די.סי וממומנת על ידי חברות מלזיות מובילות המציעות ייעוץ בנושאים הקשורים ליחסים בין שתי המדינות.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות התחממו תחת הנהגתו של ראש הממשלה, נג'יב טון רזאק. הדבר הוביל לביקורו הרשמי של נשיא ארצות הברית ברק אובמה במלזיה באפריל 2014, הביקור הראשון של נשיא ארצות הברית מאז 1966. הנשיא אובמה וראש הממשלה נג'יב פרסמו הצהרה משותפת, שבין היתר העלתה את היחסים בין ארצות הברית למלזיה לשותפות כוללת.
כיום, מלזיה וארצות הברית ממשיכות ליהנות מיחסים חמים. ראש הממשלה נג'יב רזאק ונשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה ידועים כחברים קרובים בערב חג המולד 2014, שני המנהיגים שיחקו יחד גולף בביתו של אובמה בהוואי.
מסחר והשקעות
ארצות הברית היא המשקיעה הזרה הגדול ביותר במלזיה. בעוד שהנתונים הממלאים את מלוא טווח ההשקעות הזרות (כולל נפט וגז) אינם זמינים, חברות אמריקניות פעילות במיוחד בתחום האנרגיה, האלקטרוניקה והייצור ומעסיקות קרוב ל-200 אלף עובדים מלזים. הערך המצטבר של ההשקעה הפרטית בארצות הברית במגזר התעשייה במלזיה הוא כ-15 מיליארד דולר.
בשנות ה-70, החברות האמריקניות, כולל אגילנט AMD, פיירצ'יילד סמיקונדקטור, פריסקייל, אינטל, טקסס אינסטרומנטס ו-ווסטרן דיגיטל, עמדו בראש תחום האלקטרוניקה המלזי, שמייצר מדי שנה מיליארדי דולרים של ציוד לרשתות האספקה העולמיות. חברות נפט וגז מרכזיות בארצות הברית, ביניהן אקסון מוביל, קונוקו פיליפס, הס ומרפי, השקיעו מיליארדי דולרים בפיתוח משאבי האנרגיה של מלזיה. המשקיעים האמריקאים האחרונים כוללים את הרשי, קלוג, בוס ודארדן.
ההשקעה המלזית בארצות הברית היא קטנה אך הולכת וגדלה, במיוחד בתחום הפנאי, המשחקים והביוטכנולוגיה. חברות מלזיות משמעותיות הפועלות בארצות הברית כוללות את Genting's Resort World Casino ו-MOL Global.
ארצות הברית היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה במלזיה ומלזיה היא שותפת הסחר ה-22 הגדולה ביותר של הסחר השנתי בארצות הברית בסחורות ובשירותים בשנת 2013 והסחר הכללי הסתכם ב-44 מיליארד דולר. ארצות הברית ומלזיה פתחו במשא ומתן על הסכם הסחר החופשי הדו-צדדי ביוני 2005, אך לא חתמו על ההסכם לאחר שמונה סבבים של שיחות.
בשנת 2010 הצטרפה מלזיה לארצות הברית, אוסטרליה, ברוניי, קנדה, צ'ילה, מקסיקו, ניו זילנד, פרו, סינגפור ווייטנאם במשא ומתן על שותפות הטרנס-פסיפית (TPP) (יפן הצטרפה למשא ומתן ב-2013). הסכם זה מבקש להרחיב את הגישה לשוק, לחזק את הגנות הקניין הרוחני ולתמוך בסטנדרטים גבוהים של עבודה וסביבה תוך טיפוח אינטגרציה כלכלית גבוהה יותר בקרב המשתתפים. אולם, מאז חתימת ההסכם כבר עזבה ארצות הברית את TPP.
שיתוף פעולה ביטחוני
ארצות הברית ומלזיה נהנות משיתוף פעולה ביטחוני חזק. מלזיה מארחת את המרכז האזורי של דרום מזרח אסיה למלחמה בטרור (SEARCCT), שבו יותר מ-2000 פקידים ממדינות שונות קיבלו הכשרה. ארצות הברית היא בין המדינות הזרות ששיתפו פעולה עם המרכז בביצוע ובניית תוכניות. ארצות הברית ומלזיה חולקות יחסים צבאיים חזקים עם חילופים רבים, אימונים, תרגילים משותפים וביקורים.
מרכז השלום של מלזיה מספק הכשרה לכוחות ממלזיה ולשומרי שלום אחרים, טרם הפריסה במשימות של האו"ם. באמצעות יוזמת מבצע השלום העולמי, ארצות הברית תמכה במרכז מלזיה לשמירת השלום.
מהלך ביקורו של הנשיא אובמה באפריל 2014, הצטרפה מלזיה ליוזמת אבטחת הנשק הגרעיני.
ביקורים מדרג גבוה
ראש הממשלה נג'יב רזאק והנשיא ברק אובמה נפגשו בערב מפגש הביטחון הגרעיני בוושינגטון ב-12 באפריל 2010. מפגש זה נחשב על ידי רבים כשיפור משמעותי ביחסים בין ארצות הברית למלזיה. במהלך שיחתם, ביקש אובמה סיוע נוסף ממלזיה לבלום את התפוצה הגרעינית אובמה תיאר כאיום הגדול ביותר על ביטחון העולם. בחודש יוני 2009 נג'יב ואובמה דנו בטלפון על נושא המשבר הפיננסי העולמי, סוגיות נוספות אודות הפצת נשק גרעיני ושני מלזים אשר שנעצרו בגואנטנמו. במהלך המפגש הדגיש נג'יב כי מלזיה תומכת רק בתוכניות הגרעין המיועדות למטרות שלום. נוכחותו של נג'יב במפגש הייתה חלק מביקור רשמי של שבוע בארצות הברית.
ב-21 באוקטובר 2013, מזכיר המדינה, ג'ון קרי ומזכירת המסחר פני פריצקר ביקרו בקואלה לומפור להשתתף במפגש היזמות העולמית. המזכיר קרי ביקר במלזיה שוב מה-4 עד ל-6 באוגוסט 2015 על מנת להשתתף במפגש האזורי של ASEAN.
ב-26 באפריל 2014, הנשיא ברק אובמה ביקר במלזיה. הוא הנשיא השני של ארצות הברית אשר ביקר במלזיה מאז לינדון ג'ונסון בשנת 1966.
להלן דיפלומטים ופוליטיקאים אמריקנים בכירים שביקרו במלזיה:
שגרירות ארצות הברית למלזיה
שגרירות ארצות הברית במלזיה ממוקמת בג'לאן טון רזאק, קואלה לומפור. להלן קציני ובעלי התפקידים העיקריים במסגרת השגרירות:
Harvest (ניל יאנג)
Harvest הוא אלבום האולפן הרביעי של המוזיקאי הקנדי ניל יאנג, שיצא לאור ב-14 בפברואר 1972 על ידי חברת ההפקות Reprise Records. האלבום נחשב בקרב מעריציו ומבקרי מוזיקה שונים, כאחד האלבומים החשובים ביותר של יאנג. באלבום התארחו מספר אומנים בולטים, ביניהם חברי להקת קרוסבי, סטילס ונאש (בה יאנג היה חבר לתקופה קצרה): דייוויד קרוסבי, סטפן סטילס וגרהם נאש; הזמרת לינדה רונסטאדט; הגיטריסט ג'יימס טיילור והתזמורת הסימפונית של לונדון. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 במשך שבועיים, והנפיק 2 להיטים שנכנסו לבילבורד הוט 100. Old Man שהגיע למקום 31, ו-Heart of Gold שהגיע למקום הראשון. בסיכום כללי של שנת 1972, האלבום היה הנמכר ביותר בארצות הברית לשנה זו. בשנת 2020 דורג האלבום במקום ה-72 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
תוכני האלבום
לאחר עזיבתו את להקת "קרוסבי, סטילס ונאש", רצה יאנג ליצור מוזיקת קאנטרי רוק. רצון זה התממש בהקלטות האלבום Harvest. רוב שירי האלבום דנים בנושאים כגון זקנה (Old Man, Heart of Gold), מלנכוליה (Out on the Weekend) ואכזבה מהחיים וממערכות יחסים (A Man Needs a Maid). כמו כן, יש באלבום תמות מוכרות מיצירתו של יאנג לאורך השנים כגון השיר Alabama שמתכתב הן מבחינת תוכן ומבחינת הלחנה עם שיר קודם שלו Southern Man, והשיר הארוך ביותר באלבום (Words (Between the Lines of Age במהלך השיר ישנם הפסקות ארוכות בין קטעי השירה בהם יאנג מנגן סולואים ארוכים על הגיטרה. במהלך הקריירה של יאנג, כמעט בכל אלבום שהוא הוציא יש רצועה ארוכה במיוחד אשר משלבת סולואים ארוכים בין בתי השיר.
רשימת שירים
כל השירים הולחנו ונכתבו על ידי יאנג.
אולי הנס
אוּלְרִיך (אוּלִי) הֵנֵס (גרמנית: Uli Hoeneß; נולד ב-5 בינואר 1952 באולם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ. הנס ערך 35 הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה, עמה זכה ביורו 1972 ובמונדיאל 1974, והיה אחד משחקניה הבולטים של קבוצת באיירן מינכן בשנות ה-70, עמה זכה שלוש פעמים בגביע אירופה לאלופות. הנס שימש כמנכ"ל באיירן מינכן במשך כשלושים שנים, ומשנת 2009 כיהן כנשיא המועדון עד להתפטרותו בשנת 2014 לאחר הרשעתו בהעלמות מס, שבגינן אף ריצה עונש מאסר. לאחר שחרורו מהמאסר, התמודד הנס על נשיאות באיירן מינכן, והחל מנובמבר 2016 הנס הוא שוב נשיא המועדון.
קריירת מועדונים
הנס שיחק כנער במועדון אולם 1846, ובשנת 1970 התגלה על ידי מאמן באיירן מינכן אודו לאטק, שהביא אותו לקבוצה, כאשר הנס היה בן 18 בלבד. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1970/71, הבקיע הנס שישה שערים, ובאיירן מינכן סיימה במקום השני בליגה, מרחק שתי נקודות מהאלופה בורוסיה מנשנגלדבך. באותה עונה, זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר בתוצאה 1–2 על פ.צ. קלן בהארכה. בעונת 1971/72 הבקיע הנס 13 שערים והיה חלק חשוב בזכיית הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כשהוא שיתף פעולה בהתקפה עם גרד מילר, פרנץ רוט ופרנץ קראוטהאוזן. בעונת 1972/73 זכה הנס עם באיירן מינכן באליפות שנייה ברצף, כשהוא מבקיע 17 שערי ליגה. בעונת 1973/74 זכה הנס עם באיירן מינכן באליפות שלישית ברצף, כשהוא מבקיע 18 שערי ליגה. בעונה זו, זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות, לאחר שהבקיע חמישה שערים במפעל זה. שניים מהם הובקעו בגומלין משחק הגמר, בו ניצחה באיירן מינכן את אתלטיקו מדריד בתוצאה 0–4, לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1 ונדרש משחק חוזר. בעונת 1974/75 הבקיע הנס שמונה שערי ליגה, אך רצף האליפויות של באיירן מינכן נקטע, כשהקבוצה סיימה רק במקום העשירי בבונדסליגה. עם זאת, זכה הנס עם באיירן מינכן בפעם השנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות, לאחר שהקבוצה ניצחה במשחק הגמר את לידס יונייטד בתוצאה 0–2. הנס פתח בהרכב במשחק זה, אך נפצע והוחלף בדקה ה-42 על ידי קלאוס וונדר. בעונת 1975/76 היה הנס פצוע בחלק גדול מהמשחקים, והבקיע ארבעה שערי ליגה בלבד, כאשר באיירן מינכן סיימה שלישית בבונדסליגה. למרות זאת, זכתה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בפעם השלישית ברציפות, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על סנט אטיין. הנס שיחק 90 דקות בגמר זה. בנובמבר 1976 זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קרוזיירו. בעונת 1976/77 הבקיע הנס תשעה שערי ליגה, ובאיירן מינכן סיימה במקום השביעי, ובעונת 1977/78 סיימה במקום ה-12, למרות 11 שערים של הנס. את עונת 1978/79 החל הנס בבאיירן מינכן, אך הושאל לאחר מכן לנירנברג במטרה להשתקם לאחר פציעות רבות שעבר. הנס ערך בנירנברג 12 הופעות בכל המפעלים ולא התאקלם, ואף ירד ליגה עם המועדון. בתום העונה, פרש הנס ממשחק פעיל בגיל 27 בלבד, לאחר שלא הצליח להתגבר על ריבוי הפציעות. הנס ערך בסך הכל 250 הופעות בבונדסליגה, בהן הבקיע 86 שערים.
קריירה בינלאומית
הנס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית במרץ 1972, בניצחון 0–2 על נבחרת הונגריה במשחק ידידות. באותה שנה, היה הנס אחד משישה שחקני באיירן מינכן שנכללו בסגל של מערב גרמניה ליורו 1972. הנס ונבחרת גרמניה המערבית זכו בטורניר, לאחר ניצחון 0–3 בגמר על נבחרת ברית המועצות, בו שיחק הנס 90 דקות. הנס נכלל בנבחרת מצטייני הטורניר של יורו 1972. באותה שנה השתתף הנס עם הנבחרת הגרמנית האולימפית באולימפיאדת מינכן, ממנה הודחה הנבחרת במפתיע בשלב הבתים השני, לאחר הפסד 2–3 לנבחרת גרמניה המזרחית במשחק טעון פוליטית שנערך על אדמת גרמניה המערבית. הנס הבקיע שער שוויון זמני במשחק זה, שלא הספיק לגרמניה המערבית, שהודחה במגרשה הביתי מוקדם מהצפוי.
בשנת 1974 השתתף הנס עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1974, שגם הוא נערך בגרמניה המערבית. הנס היה בורג חשוב בזכייתה של גרמניה המערבית במונדיאל זה, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על נבחרת הולנד. הנס גרם לפנדל בדקה השנייה של המשחק, לאחר שביצע עבירה על יוהאן קרויף. את הפנדל תרגם יוהאן ניסקנס ליתרון 0–1 להולנד, אך שערים של פול ברייטנר וגרד מילר הפכו את התוצאה וגרמניה המערבית זכתה במונדיאל זה.
קריירת הניהול, העלמת המס והמאסר
זמן קצר לאחר פרישתו, מונה הנס כמנכ"ל באיירן מינכן. בתקופת כהונתו בתפקיד, שארכה כשלושים שנה, הצליחה הקבוצה מאוד, הגדילה משמעותית את מספר חבריה, והפכה למעצמה כלכלית, זכתה ב-15 אליפויות הבונדסליגה, שבעה גביעים גרמניים, גביע אופ"א, הגביע הביניבשתי וליגת האלופות, כאשר עד לתחילת כהונתו של הנס, הקבוצה זכתה בשבעה תארים בכל ההיסטוריה שלה. הנס יזם את הקמתו של אצטדיון האליאנץ ארנה במינכן, בעלות של 340 מיליון אירו. אצטדיון זה החליף את האצטדיון האולימפי במינכן כמגרשה הביתי של באיירן מינכן, ואירח משחקים במונדיאל 2006 ואת גמר ליגת האלופות 2012. בשנת 2012, דיווח הנס שהונה העצמי של באיירן מינכן עומד על 249 מיליון אירו, סכום שיא למועדון. כחלק מניהול הקבוצה, הנס סייע כלכלית למועדונים בבונדסליגה שהיו במצוקה, כמו פ.צ. סנט פאולי, הרטה ברלין והאנזה רוסטוק, ואף לקבוצות להן יש יריבות עם באיירן מינכן, כמו בורוסיה דורטמונד והיריבה העירונית מינכן 1860. בשנת 2009, לאחר יותר משלושים שנים כמנכ"ל, החליף הנס את פרנץ בקנבאואר בתפקיד נשיא באיירן מינכן.
נוסף על תפקידיו בבאיירן מינכן, הנס, בן למשפחת קצבים, מפעיל בית חרושת לנקניקיות בראטוורסט הממוקם בעיר נירנברג, ומחזיק בחלק מהבעלות על עסק זה.
באפריל 2013 דווח כי הנס נחקר בעוון העלמת מס, והחזקת כספים שלא כחוק בבנק שווייצרי. הסכומים עליהם דובר נעו בין 3.2 מיליון לשבעה מיליון אירו. במאי 2013 הודיע הנס כי יתפטר זמנית מתפקידו כנשיא באיירן מינכן, וזאת בעקבות חקירת מיסים המתנהלת נגדו. במהלך המשפט הודה הנס בהעלמות מיסים בסך של כ-28 מיליון אירו מרווחי העסקים המשפחתיים, והציג זאת כטעות הגדולה של חייו. במרץ 2014 נידון הנס על ידי בית משפט בגרמניה לשלוש וחצי שנות מאסר. למחרת, פרש הנס מנשיאות באיירן מינכן ומכל תפקידיו בקבוצה, והודיע כי לא יערער על העונש, ובמקומו מונה קארל הופפנר כנשיא המועדון. הנס ריצה את עונשו בכלא לנדסברג, על אף שביקש להיכלא בבית סוהר אחר. בשבועיים הראשונים של המאסר, הנס שהה בתא עם אסיר נוסף, במטרה להתאקלם, ולאחר מכן קיבל תא אישי, ללא שותפים. בינואר 2015 זכה הנס להקלה בעונשו, כאשר הותר לו לשהות מחוץ לכלא במהלך היום, ולחזור בשש בערב לכלא מדי יום. במהלך תקופת המאסר, נעשה ניסיון לסחוט 200 אלף אירו מהנס, תוך איום שהוא ומשפחתו ייפגעו אם לא ישלם. הסוחט נעצר בגין הניסיון.
ב-29 בפברואר 2016 שוחרר הנס מהכלא, לאחר שקוצר עונשו בגין התנהגות טובה. באוגוסט 2016 הצהיר הנס כי יתמודד שוב על נשיאות באיירן מינכן. בנובמבר 2016 נבחר הנס לנשיאות באיירן מינכן ברוב של 97 אחוזים מהמצביעים, כאשר לא היו מתמודדים נוספים על התפקיד מולו, וזכייתו נחשבה כמובנת מאליה.
חיים אישיים
בשנת 1982 שרד הנס התרסקות של מטוס קל, כאשר היה היחיד שניצל, ושלושת הנוסעים האחרים נהרגו.
פסיה שרשבסקי
פסיה שרשבסקי (1918 - 2 בינואר 1956) הייתה סופרת, מורה ומחנכת בבית יעקב הייתה מהקולות הבולטים של ניצולי השואה בין שנות ה-40 ל-50. במחנה אושוויץ עבדה במכבסה סייעה ועודדה נשים רבות לשמור על האמונה על כשרות ועל תומתן בתנאים הקשים. לאחר המלחמה עלתה לישראל, היא נאמה מספר נאומים מפורסמים בנוכחות ראשי המדינה, היא הייתה מהראשונות לספר על חוויותיה הקשות בשואה ונאומיה עוררו הדים במדינה הצעירה. ביוזמת החזון איש מונתה למנהלת "בית שרה שנירר" בבני ברק לבנות פליטות המלחמה.
ביוגרפיה
פסיה שרשבסקי (או שרשבסקה) נולדה בעיירה אוסטרולנקה בפולין. היא הייתה הבת הצעירה בבית אביה, אברהם יוסף נשלסקי, מחסידי גור. היא למדה תקופה קצרה בסמינר 'בית יעקב' בקרקוב והייתה פעילה בבנות אגודת ישראל בפולין. כשהייתה בת 17 החלה לשמש מורה ב'בית יעקב' בקינצן. אחותה, בתיה לאה הרשקוביץ, הייתה מתלמידותיה הבולטות של שרה שנירר, מייסדת בית יעקב, וממקימות בתי הספר של 'בית יעקב' בוורשה ובחלם. שתי אחיות נוספות ואח נספו בשואה. כשפרצה המלחמה הייתה פסיה נשואה למאיר שרשבסקי, תלמידו של הרב אלחנן וסרמן, בעלה היה מזכיר מועצת גדולי התורה בוורשה ולשניים נולד תינוק. היא גורשה לגטו ורשה ובהמשך לאושוויץ ולמיידנק. באושוויץ נגזר דינה למוות היא המתינה בבלוק 25 שכונה "בלוק המתים" הגרמנים העדיפו להמתין עד שיצטבר מספר נשים המצדיק את הפעלת התנורים, היא ניצלה על ידי המחנכת צילה אורליאן שהפצירה ברופאה האסירה היהודייה ד"ר אננה, והיא כתבה שהיא אחות והיא זקוקה לה במרפאה.
באושוויץ עבדה במכבסה, היא ניצלה את תפקידה זה כדי לעזור ולהקל על האסירים, בין השאר הסתירה וחיפתה על האדמו"ר משה יחיאל אלימלך רבינוביץ.
הייתה בצעדת המוות, ושוחררה בגרמניה. שם טיפלה במבוגרים ובילדים המעטים שניצלו, עברה לאיטליה בדרכה לישראל.
למרות היותה חרדית ובת 28 בלבד, נשאה נאום באספת עם שהתקיימה באולם הבימה בתל אביב מטעם מגבית התגייסות והצלה למען שארית הפליטה. בין הנוכחים היו ראשי המדינה יצחק בן-צבי משה שרת וגולדה מאיר. בנאומה התמקדה בחוויות הקשות במיוחד שנאלצו לספוג הנשים ובמיוחד הנשים הדתיות. בישראל שררה אי בהירות בנוגע לקורותיהם של היהודים במחנות ונאומה עורר הדים, גולדה מאיר חיבקה אותה בבכי לאחר הנאום ושרת שנאם אחריה התייחס אליה כ"אחותינו רוחמה". בהמשך נשאה נאומים נוספים ברחבי הארץ.
היא הכירה את החזון איש בתיווכו של מקורבו משה חיים אוקון. בשנת תש"ו הוקם מוסד לניצולות שואה חרדיות והחזון איש מינה אותה למנהלת, בעוד אחיותיו של החזון איש הרבניות מרים קנייבסקי וצביה גריינימן מסייעות לה. היא כונתה בפרסומים שונים באותה תקופה "אם הפליטות". היא כתבה מאמרים לעיתון אגודת ישראל שערים. נישאה בשנית לבחור מישיבת סלבודקה בשם חיים יאזין, בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
פסיה הייתה חולנית, גופה היא חלש מהתלאות בשואה והיא עברה טיפולים רפואיים שונים בארצות הברית, נפטרה ב-1956. התקיימו אספות לזכה ובעיתונים הודפסו רשימות לזכרה.
כעבור עשור הוציא אחיינה יוסף יהודה הרשקוביץ בשנת 1968 את הספר "קרני האור במחשכי התופת", שמאגד רשימות שכתבה על אושוויץ, דברים שנשאה בעל פה בציבור ומאמרים עליה שפורסמו אחרי מותה.
יחסי גינאה המשוונית–ישראל
היסטוריה
עם הכרזת עצמאות גינאה המשוונית, בשנת 1968, כוננו קשרים דיפלומטיים עם ישראל, שבניסיון להתמודד עם השפעותיו של החרם הערבי, פעלה לייסד יחסים דיפלומטיים עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה. לאחר מלחמת יום הכיפורים ניתקה גינאה המשוונית את יחסיה עם ישראל בעקבות החרם על ישראל של רבות ממדינות אפריקה לאחר המלחמה.
בינואר 1994 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, ולישראל יש שגריר שאינו תושב, בשגרירות ישראל שביאונדה, קמרון, המופקד על היחסים עם גינאה המשוונית. בשיתוף פעולה גרמני-ישראלי מופעל בית חולים בעיר הגדולה במדינה, באטה, ובין עובדיו ישראלים.
בחודש אוגוסט 2019 הגיש השגריר הראשון בישראל של גינאה המשוונית השגריר הוד מעלתו לוסיאנו נוקוגו נדונג אייקדה כתב אמנה לנשיא ריבלין.
השגרירות החדשה ממוקמת בהרצליה פיתוח.
ב-11 ביולי 2021 הגיע סגן נשיא גינאה המשוונית, תאודורו נגמה אוביאנג לביקור בישראל.
דייוויד סקופילד
דייוויד סקופילד (באנגלית: David Schofield; נולד ב-1951) הוא שחקן אנגלי, שהופיע במהלך הקריירה שלו במספר רב של תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
ביוגרפיה
סקופילד נולד בוית'נשו שבעיר מנצ'סטר באנגליה. הוא נולד למשפחה ממעמד הפועלים בת עשרה ילדים. סקופילד למד בבית הספר היסודי סיינט ג'ון פישר ותומאס מור יחד עם אחיו פיטר. ניסיון המשחקן הראשון שלו היה בגיל 12 כשהיה בבית הספר לבנים במנצ'סטר. ב-1967 התקבל לעבודה כעוזר מנהל במה בתיאטרון מקומי. הוא התחיל בתחתית הסולם המקצועי ועבד בכל המחלקות בעבודות כמו מכין אביזרים, איש סאונד, כותב, מטאטא הבמה, מלצר, ומכין תה, במשך 14 שעות ביום ושישה ימים בשבוע. בגיל 19 אחרי שעבד במשך שתי עונות התחיל ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, אבל עזב את הלימודים כדי לקדם את הקריירה שלו כשחקן.
קריירה
בטלוויזיה הופיע סקופילד בסרט הטלוויזיה "ג'קיל והייד" משנת 1990 בכיכובו של מייקל קיין. ב-1996 שיחק בתפקיד הבלש ג'ון סלוויי בסדרה זוכת הפרסים של ה-BBC "ידידינו בצפון". ב-2008 כיכב בדמות קיריל בסדרת רשת באותו שם. ב-1999 שיחק בתפקיד אורח בדמות המלך אלינד בסדרת הפנטזיה של ה-BBC "מרלין". ב-2011 גילם את סמל המשטרה המושחת פול במיני-סדרה "The Shadow Line" של ערוץ BBC Two. בסתיו 2015 הופיע בדמות אודין בפרק "The Girl Who Died" בעונה התשיעית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2016 שיחק בתפקיד ויוואן וולסי בסדרה "האב בראון" בפרק "The Mask of the Demon", ובפרק "Life" בסדרה "חוקרת מקרי המוות".
במהלך הקריירה של סקופילד בתיאטרון הופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית ועם התיאטרון המלכותי הלאומי כמו גם עם תיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. ב-1993 שיחק בתפקיד רוי כהן בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזה "מלאכים באמריקה". הוא הופיע גם במחזות מוזיקליים כגון "Saucy Jack and the Space Vixens" ובמחזות דרמטיים בווסט אנד שבלונדון.
חיים אישיים
דייוויד סקופילד נשוי ללאלי ולהם שני ילדים פרד ובלאנש.
דניאל מאזיה
דניאל מאזיה (באנגלית: Daniel Mazia; 18 בדצמבר 1912 - 9 ביוני 1996) היה ביולוג יהודי-אמריקאי. התמקד בתחום הביולוגיה התאית. ידוע בעיקר בשל מחקרו ב-1951 ביחד עם קטצ'ומה דאן כשבודדו את מבנה התא האחראי למיטוזה.
קורות חיים
מאזיה נולד בסקרנטון, פנסילבניה וגדל בפילדלפיה. הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה (B.Sc) שלו ב-1933 ואת התואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) ב-1937 מאוניברסיטת פנסילבניה. בשנים 1937-8 הוא היה עמית במועצת המחקר הלאומית (חלק מן האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית) ובאוניברסיטת פנסילבניה והמעבדה לביולוגיה ימית בוודסהול, מסצ'וסטס. לאחר מכן הוא הצטרף לפקולטה לזואולוגיה באוניברסיטת מיזורי, שם לימד עד 1950. מ-1951 ועד פרישתו ב-1979, היה לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מאז פרישתו מברקלי ועד למותו ב-1996, היה לפרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד. מאזיה היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא קיבל את מדליית אי.בי. וילסון ב-1981 על תרומתו לתחום הביולוגיה של התא.
מאזיה נפטר במונטריי, קליפורניה ב-9 ביוני 1996.
מאזיה מפורסם בעיקר בשל הניסויים שביצע באמבה, שהוכיחו כי לגרעין תפקיד חשוב בתהליכי ההתפתחות, הגדילה והרבייה של היצורים החיים.
יש כאן יותר מזה
יש כאן יותר מזה הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי. האלבום יצא לאור ב-12 ביוני 2023 על ידי חברת התקליטים NMC. רצועות האלבום הופקו ועובדו על ידי המפיק המוזיקלי הישראלי תומר בירן.
רקע
ב-4 ביוני קיים בן ארי ערב חשיפה לאלבום, בהופעה שנערכה בתיאטרון הסמטה ביפו העתיקה, ובו השירים הושמעו לראשונה בפני קהל. האלבום הוא אלבום האולפן השלישי של בן ארי, וביום יציאתו, ב-12 ביוני , כתב:
ב-16 ביוני, בריאיון לשדרן הרדיו עומר בן רובי בתוכנית "תרבות יום ו'" ברדיו כאן רשת ב', סיפר בן ארי על הציפייה וההתרגשות שליוותה את צאת האלבום: העבודה על האלבום ארכה כשנה ובריאיון עם רן בוקר מ-ynet ב-6 ביולי 2023 אמר בן ארי כי האלבום עוסק בכשלונות שחווה סביב התקופה בה נכתב האלבום, במהלכה חווה אתגרים רגשיים.
שירים
הבית הראשון של הרצועה השלישית "אחד עד עשר" לקוח מקאבר של בן ארי לשיר "מסיבה" של יסמין מועלם אותו ביצע ברדיוס 100FM את השיר ביצע לראשונה בגרסה שונה במקצת, בפודקאסט לשחרר את הדוב.
הרצועה הרביעית "הינדיק 2023", הוא עיבוד מחדש של שירו "הינדיק" מתוך אלבום האולפן הראשון שלו, ומבוסס על מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון של רבי נחמן מברסלב.
הרצועה החמישית, "אביתר", הוקדשה לזמר-יוצר אביתר בנאי, ומתארת את יחסי הקנאה ההדדיים בין בן ארי כדתי דתי מלידה, ובנאי כמי שחזר בתשובה בבגרותו. השיר בוצע קודם, בגרסה שונה במקצת, לאחר שבן ארי הוזמן לבמה במהלך הופעה של בנאי בשנת 2020 בזאפה שבירושלים ובוצע גם בהזדמנויות נוספות.
הרצועה השישית באלבום, "ישנה", הוא היחיד באלבום שאינו טקסט מקורי אלא עיבוד של בן ארי לפרק ה' פסוק ב' במגילת שיר השירים. השיר בוצע על ידי בן ארי כבר באוגוסט 2022, ברדיו רדיוס 100FM.
הרצועה השביעית, "חוץ מכדורגל", נפתחת בהקלטה משידורי מונדיאליטו 2023 בכאן 11, כששדרני הספורט יהונתן כהן ואשרת עיני מרוגשים בעקבות הגול שהבקיע הכדורגלן ענאן ח'לאילי, אשר העלה את נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 19 לרבע גמר המונדיאליטו. השיר מנגיד בין הדובר שכבר לא חש מתרגש מדבר למעט כדורגל לבין בת זוגו שעלה הוא שר "את עוד מתרגשת מהים" , השיר פורסם לראשונה בפודקאסט הפודיום. ב-5 ביולי יצא לאור וידאו-קליפ לשיר בבימוי של עומרי רוזי, בו נראה בן ארי שר את השיר באצטדיון רמת גן.
הרצועה השמינית, "אחריך" היא שיר בו שר הדובר לאלוהים ומתאר התרחקות הדרגתית שלו מהאל אל הלבד. משולב בו משפט מהשיר "אייכה" של שולי רנד. הרצועה התשיעית באלבום, "למעלה", נכתבה בידי ונריה בן ארי, הרב ליאור אנגלמן, והראפר טדי נגוסה והיא בוצעה בידי בן ארי וטדי נגוסה.
את שיר הנושא, העשירי והאחרון באלבום, הקדיש בן ארי לזכרה של ציפי אנגלמן, אמו של הרב ליאור אנגלמן. השיר מדבר על כך שיש משהו מעבר לחיים בעולם הזה שמסתיימים במוות, השיר בוצע על ידי בן ארי עוד בשנת 2019 במספר הופעות.
קבלה ביקורתית
לאחר ערב החשיפה לאלבום ב-4 ביוני, כתב יעקב אסרף, מנהלו המוזיקלי של חנן בן ארי, כי יש המון שורות באלבום שהוא עצמו לא היה כותב אותם, אך שיבח את הזמר על אומץ לבו.
עם צאת האלבום כתב אמיר שוורץ מאתר ynet כי אפשר למצוא הרבה אמת וכנות באלבום החדש של בן ארי. הוא הוסיף כי המילים מתוך הרצועה השביעית,, המחברות בין המילים מספר קהלת לבין קולות השדרנים ממשחקי נבחרת ישראל עד גיל 20 אמנם עלול להתפרש ככפירה אך הוא מייצג את המסוגלות של בן ארי למצוא את ה"קודש" בתוך "עולם החול".
הוא ציין כי על אף שמינון הלהיטים הפוטנציאלי שעשויים לצאת מתוך האלבום נמוך מזה שאפיין את שני אלבומיו הקודמים של בן ארי, זוהי ככל הנראה היצירה הכי חשובה ושלמה שלו, המיטיבה להציג את ההתפתחות המתבקשת שלו כאמן. זאת משום שמוזיקאי ויוצר אמיתי השואף לשרטט לעצמו דרך ארוכה, מבין שעל מנת לסלול אותה הוא זקוק ליותר מעוד כמה להיטים. הוא חייב לבנות לעצמו קאדר שירים שיעניין להאזין להם גם בעוד זמן רב.
עפרה לקס מערוץ 7 כתבה כי באלבום הזה יש הרבה הרהורים, אשר מתבטאים באמירות חשופות ובוטות יותר לעומת יצירותיו הקודמות, ואביחי ישראל מאתר כיפה כתב כי לאלבום יש שם אופטימי ומתעתע.
על פי עמי פרידמן מעיתון ישראל היום, בן ארי עצמו מודע לשעטנז הדמוגרפי ולשלל הניגודים שהוא מייצג, ובחר להתייחס לכך בשורות כמו מתוך השיר "אמסטרדם", אשר לטענתו, זהו שיר שיכול להפוך ללהיט ואף לקלאסיקה. הוא ציין כי המפגש בין הזהויות של חנן בן ארי הוליד את אחד האלבומים הטובים והחשובים שנעשו, והוסיף כי שיר הנושא של האלבום "חותם אותו בתחושה של השלמה ופיכחון. הבנה מעודדת שהכל זמני וארעי, לטוב ולרע. גם הגוף הזה, גם הנפש, וגם התקופה הקשה".
לפי אוהד רובינשטיין ממקור ראשון, המאבקים הפנימיים של הזמר ניכרים היטב במילות השירים בהן הוא מתאר את המלחמה הפנימית שלו עם עצמו וההקרנה שלה החוצה. הוא הוסיף כי האלבום מבהיר שבן ארי איננו דמות חד-גונית, דבר שמתבטא בפערים המתוארים בינו לבין אשתו שמיוצגים ב"עטלף עיוור" וב-"חוץ מכדורגל". הוא ציין לשבח את הבחירה להפקיד את הפקת האלבום בידי תומר בירן, אשר יצרה פסקול מוזיקלי מעניין ושונה מזה שהגיש בן ארי עד אז. ובנוסף כתב שהדבר מתבטא במיוחד בשיר "הינדיק 2023", אשר בשונה מ"הינדיק" שיצא ב-2016, זוהי גרסה מהורהרת ואפלה יותר אשר נותנת את התחושה של הדמות המרכזית בסיפורו של רבי נחמן מברסלב
עטיפת האלבום
כמה שבועות לאחר צאת האלבום איימו מנהליו של חנן בן ארי בתביעה נגד הזמרת ספיר סבן בטענה שעטיפת הסינגל "עוד" שפרסמה ב-20 ביוני 2023, הועתקה מעטיפת אלבומו של בן ארי, אשר נוצרה על ידי איתן כהן וצולמה בידי עמית אלקיים.
תומאס ובסטר
תומאס ובסטר (באנגלית: Thomas Webster; 10 במרץ 1800 – 23 בספטמבר 1886) היה צייר אנגלי של ז'אנר ציורי ילדים וחיי יום יום בכפר, שרבים מהם הפכו לפופולריים באמצעות הדפסים. הוא חי שנים רבות במושבת האומנים בקרנברוק שבקנט.
ביוגרפיה
ובסטר נולד בפימליקו, לונדון. אביו עבד בצוות האחזקה של ארמון המלוכה של ג'ורג' השלישי. הבן, שהוכיח כישרון למוזיקה, הפך לנער מקהלה, תחילה בקפלה של ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור, ואחר כך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון. הוא עזב את המוזיקה לטובת הציור. כסטודנט באקדמיה המלכותית לציור, הוא הציג בשנת 1824, דיוקן של "מר רובינסון ומשפחה". ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס ראשון בבית הספר לציור. בשנת 1825, הציג ובסטר ״מורדים יורים באסיר״, בגלריית רחוב סאפוק - הראשון בסדרה של תמונות חיי בית הספר, ז'אנר שעבורו הוא נודע. בשנת 1828, את ציורו ״ניסוי אבק שרפה״ הוא הציג באקדמיה המלכותית, ובשנת 1829 את ״האסיר״. ואחריהם הציג תמונות רבות של חיי הכפר בשתי הגלריות. בשנת 1840 נבחר ובסטר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA). הוא המשיך להציג לעיתים קרובות שם עד 1876, כאשר הוא היה כבר פרש מן האקדמיה. הוא הציג דיוקן עצמי בשנת 1878.
בשנת 1856 צולם ובסטר במכון הצילום הלונדוני של רוברט האוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של אמנים. התמונה הוצגה בתערוכת קבוצתית במנצ'סטר בשנת 1857.
עבודתיו
ובסטר נודע בציורי הז'אנר שלו. לעיתים קרובות צייר ילדים כנושא מרכזי. ציוריו מתארים אירועים מחיי היומיום בצורה מתוחכמת והומוריסטית. רבים מהם הפכו לפופולריים מאוד, במיוחד ״Pinch of Snuff" שלו (1840) שבעבורו הוא קיבל את החברות באקדמיה המלכותית. בטווח המצומצם של נושאים שהוא ריכז את עצמו, היה ובסטר חסר תחרות. חלק מהתמונות שלו - כמו ״זכרו את המערה״, ואולי את ״התנופה״ - ייחסו בטעות לצייר אחר.[1] ״החיוך״ (1841), ״הזעף״ ו״הילד עם ידידים רבים״, נמנים עם הציורים הרבים שהתפרסמו בעזרת תחריטים.
הוא גם תרם ציורים לכרכים של ספרות יפה שהוצאו לאור על ידי מועדון ספרות בלונדון. כמו ״שירי שייקספיר״ (1843). ההוצאה לאור הזאת פעלה עד 1878.
ובסטר היה בעל השפעה על עבודתם של אמני קרנברוק אחרים, ג'ורג 'ברנרד או'ניל ופרדריק דניאל הרדי.
בית המשפט העליון של ברית המועצות
בית המשפט העליון של ברית המועצות (Верховный Суд СССР) הוא הגוף השיפוטי הגבוה ביותר של ברית המועצות, שהיה קיים מה-23 בנובמבר 1923 עד ל-2 בינואר 1992. לאחר קריסת ברית המועצות, בוטל בית המשפט העליון של ברית המועצות, יחד עם גופים גדולים יותר של ברית המועצות, הארכיונים שלו הועברו לארכיון המדינה של הפדרציה הרוסית והבניין שבו שכן, ברחוב פוברסקאיה 15 במוסקבה, אוכלס על ידי מחליפו, בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
שאלת הצורך ביצירת גוף שיפוטי עליון אחד לכל ברית המועצות כולה הועלתה מיד לאחר הקמת ברית המועצות בדצמבר 1922, שכן סעיף 12 לחוק אודות הקמת ברית המועצות קבע את הקמת בית המשפט העליון של ברית המועצות "עם תפקידים של שליטה שיפוטית עליונה" תחת הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות.
ב-23 בנובמבר 1923 אימצה נשיאות הוועד המרכזי של ברית המועצות את התקנה הראשונה על בית המשפט העליון של ברית המועצות, שקבעה את המעמד, הסמכות והנוהל לפעילותו של בית משפט זה. חוקת ברית המועצות משנת 1924 בפרק 7 ("אודות בית המשפט העליון של ברית המועצות"; בשנת 1935 שונה שם פרק זה ל"אודות בית המשפט העליון והפרקליטות של ברית המועצות") הבטיחה את מעמדו ותפקידו של בית המשפט העליון במערכת הגופים הממשלתיים של ברית המועצות.
סמכות
החוקה של ברית המועצות הקצתה את הסוגיות הבאות לסמכותו של בית המשפט העליון של ברית המועצות:
מאוחר יותר, ב-14 ביולי 1924, אימץ הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות את הצו, שכותרתו "צו בית המשפט העליון של ברית המועצות", אשר פירט את הסמכויות והנהלים של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
מבנה 1923–1938
בתחילה (על פי חוקת 1923, החוקה והצו משנת 1924) בית המשפט העליון של ברית המועצות פעל בהרכב הכולל את:
לבית המשפט העליון הייתה גם הזכות ליצור נוכחות שיפוטית מיוחדת (התכנסות) לשיקול תיקים פליליים ואזרחיים בעלי חשיבות יוצאת דופן, המשפיעים על הרפובליקות של האיחוד או ברית המועצות, ומקרים של סמכות שיפוט אישית של חברי הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות, מועצת הסובנארקום של ברית המועצות, יו"ר וחברי בית המשפט העליון של ברית המועצות, התובע ברית המועצות, סגנו ועוזריו הבכירים.
יושב ראש בית המשפט העליון וחבריו מונו על ידי נשיאות הוועד המנהל וניתן היה לסלקם מתפקידם. מליאת בית המשפט העליון הורכבה גם מארבעה יושבי ראש בתי המשפט העליונים ברפובליקות האיחוד ויו"ר המינהל הפוליטי הממלכתי המאוחד תחת ממשלת ברית המועצות. כמו כן, התובע הכללי של ברית המועצות או סגנו השתתפו בהכרח במליאה.
בשנת 1926 בוטלו בתי הדין הצבאיים לענייני תעבורה והקולגיום הצבאי לתחבורה של בית המשפט העליון של ברית המועצות, ובית המשפט העליון הוכרז על ידי בית המשפט בתיקים שנבחנו על ידי בתי הדין הצבאיים.
ב-24 ביולי 1929 אימצו הוועד המרכזי וממשלת ברית המועצות את התקנה החדשה על בית המשפט העליון של ברית המועצות ומשרד התובע של בית המשפט העליון של ברית המועצות, אשר בפרט קיבלו את זכות היוזמה החקיקתית ואת החובה להבהיר את כל החוקים בברית המועצות על פי הצעת ועדת הוועד המרכזי הפועל של ברית המועצות.
בשנת 1931 התגבש הקולגיום של בית המשפט העליון בברית המועצות לענייני תחבורה והוכרז ההרכב החדש של מושבי המליאה של בית המשפט - יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות, סגנו, יו"ר מושבי המליאה של בתי המשפט העליונים של הרפובליקות, יו"ר הקולגיום של בית המשפט העליון של ברית המועצות וארבעה חברי ועדת הנשיאות של הוועד המרכזי, בהם גם נציג אחד של המשטרה החשאית הסובייטית.
בשנת 1935 נערכו תיקונים לחוקה של ברית המועצות, שהשפיעו על הסעיפים הנוגעים לבית המשפט העליון של ברית המועצות. בפרט הובהר מבנה בית המשפט. על פי הסעיף החדש, בית המשפט העליון של ברית המועצות פעל בהרכב שכלל את:
בנוסף, בית המשפט העליון קיבל את הזכות לבטל ישירות את צווי השיפוט של הערכאות העליונות ברפובליקות, אם הן נוגדות את החקיקה הסובייטית (על פי הנורמות שהיו קיימות בעבר, בית המשפט העליון יכול היה לערער רק על מעשים כאלו לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית).
מבנה 1938–1957
ב-16 באוגוסט 1938, על בסיס חוקת ברית המועצות, אומץ חוק "אודות מערכת המשפט של ברית המועצות והרפובליקות האוטונומיות", שהכניס שינויים במבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות (נוצר קולגיום הרכבות ובוטלו קולגיות התחבורה והקולגיות המיוחדות).
מבנה בית המשפט העליון של ברית המועצות בשנת 1939
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, חלו שינויים מסוימים במבנה בית המשפט העליון. אז נוצרו קולגיום הרכבת הצבאית (בשל הכנסת חוק בנושא תובלה בעת מלחמה), שהעבירו סמכויות ותפקידי פיקוח לבתי הדין הצבאיים. כמו כן, בשנת 1944 הוקמה הקולגיה השיפוטית לבתי המשפט למחנות כמעמד של חיסול ופיקוח בתיקים שנחשבו על ידי בתי המשפט למחנות שהוקמו באותה תקופה (בתי משפט מיוחדים שהופעלו במסגרת מערכת גולאג והייתה נפרדת מבית המשפט העליון).
מבנה 1956
בסך הכל 320 עובדים, כולל 69 שופטים היו בבית המשפט העליון.
ממשלת סלובניה
ממשלת הרפובליקה של סלובניה (בסלובנית: Vlada Republike Slovenije) היא הרשות מבצעת בסלובניה הפועלת מתוקף החוקה וחוקיה סלובניה. זוהי גם הרשות המינהלית הגבוהה ביותר בסלובניה.
הממשלה מבצעת את מדיניות הפנים והחוץ של המדינה, הנקבעת על ידי האספה הלאומית. הממשלה מנחה ומתאמת את עבודת מוסדות השלטון.
התפקידים הבאים מיוחסים לממשלה:
ראש הממשלה שכיהן הכי הרבה זמן עד כה היה יאנז דרנובשק שכיהן במשך 10 שנים ו-45 יום (3,695 יום) בשנים 1992–2002, ואחריו יאנז יאנשה שכיהן במשך 5 שנים ו-28 יום (2,584 יום). הקדנציה הקצרה ביותר היא של אנדריי באג'וק, שהיה בתפקיד כ-176 יום. אלנקה ברטושק היא האישה הראשונה היחידה שכיהנה בתפקיד.
פטי פייג'
קלרה אן פאולר (Clara Ann Fowler; 8 בנובמבר 1927 – 1 בינואר 2013), שנודעה בשם הבמה פטי פייג' (Patti Page), הייתה זמרת אמריקאית פופולרית בעיקר בשנות החמישים, עם מכירות של למעלה מ-100 מיליון תקליטים הייתה הזמרת בעלת כמות המכירות הגבוהה ביותר בעשור זה.
ייחודה של פייג' היה בשילוב מוזיקת פופ עם מוזיקת קאנטרי והרצת שירים במקביל במצעד הפופ ובמצעד הקאנטרי. לאחר הפלישה הבריטית ועליית הרוק אנד רול הייתה פייג' בין האמנים הבודדים של אסכולת הפופ הקלאסי שהצליחה להצעיד שירים במצעד בילבורד הוט 100. לאחר שיא הפופולריות שלה בשנות החמישים פעלה בעיקר כזמרת קאנטרי וזכתה להצלחה רבה בסוגה זו בשנות השבעים והשמונים.
שירה "Tennessee Waltz" (ואלס טנסי), ששהה 13 שבועות רצופים בראש מצעד בילבורד הוט 100 ב-1950, הוא אחד מהשירים הרשמיים של מדינת טנסי ואחד התקליטונים הנמכרים ביותר במאה ה-20. שירים ידועים נוספים שהתפרסמו בביצועה היו "How Much Is That) Doggie in the Window)" ו-"Hush, Hush, Sweet Charlotte".
בפברואר 2013 הייתה אמורה לזכות בפרס גראמי למפעל חיים, אך נפטרה כחודש לפני מועד זה.
כבל עצירה
כֶּבֶל עצירה הוא חלק ממערכת המיועדת לבלום כלי טיס (ובעיקר מטוסים) בזמן נחיתה על מסלולי נחיתה קצרים ובנושאות מטוסים, או לשימוש במקרי חירום.
הכבל הוא צַמת פלדה עבה וחזקה, המורכבת על קרקע מסלול הנחיתה, מחוברת לתושבת מיוחדת. מספר גלגליות הפרוסות לאורך הכבל מרימות מעט את הכבל מהקרקע על מנת לאפשר לוו העצירה להיתפס בו, ובכך להכניס לפעולה את המערכת ההידראולית הייעודית הבולמת את מתיחת הכבל ועוצרת את המטוס.
הרעיון לשימוש בכבלי עצירה נהגה לראשונה על ידי יו רובינסון, ויצא לפועל בעת הנחיתה הראשונה על סיירת משוריינת שבוצעה על ידי יוג'ין איליי ב־11 בינואר 1911. מערכת מודרנית יותר נבחנה על סיפון אה"מ קורייג'ס ביוני 1931, ונכנסה לשימוש לראשונה בנחיתה שביצע הנרי פאנקורט.
צורת השימוש
ישנן שתי שיטות שימוש עיקריות בכבל עצירה - בנושאת מטוסים, ובמסלולי נחיתה קצרים.
נושאת מטוסים
בסיפון נחיתה של נושאת מטוסים מותקנים ארבעה כבלי עצירה, הממוספרים מהחלק האחורי עד לקדמי של הספינה.
בנחיתה אידיאלית על נושאת מטוסים, וו העצירה נוגע בסיפון בדיוק במרכז אזור כבלי העצירה, מחליק קדימה ונתפס בכבל השלישי. לאחר התפיסה נמתח הכבל ויוצא מתוך תושבת הבסיס, למול לחץ של מערכת הידראולית המאיטה את המטוס. הלחץ של המערכת ניתן לכיוון, ומהווה נתון חשוב בזמן הנחיתה - אם הלחץ יהיה חלש מדי, המטוס יחליק קדימה ועלול ליפול לים; כבל מתוח יגרום לנזק רב למטוס, ואף עלול לגרום לוו העצירה ובסיס התושבת שלו להקרע ממקומו. עקב כך נדרשים הטייסים לדווח על סוג המטוס ומשקל הנחיתה שלהם לפני הנחיתה על הנושאת, על מנת לאפשר לכוון את הלחץ לעוצמה הנדרשת. בתכנון מטוס קרב שמיועד לנחות על ספינה נדרש להתחשב בחוזק כני הנסע ווו העצירה, מה שמשפיע משמעותית על תכנון כלי הטיס.
מכיוון שתמיד קיימת אפשרות שכלי הטיס יפספס את כל ארבעת הכבלים, נחיתה על נושאת מטוסים מתבצעת בכוח מנוע מלא (מצערת פתוחה, ואף עם מבער אחורי דולק). כך מתאפשר לטייס שמפספס נחיתה לאסוף גובה בחזרה וללכת סביב לגישה חוזרת.
שדה תעופה
שדות תעופה צבאיים מציידים לעיתים קרובות את מסלולי הנחיתה שלהם בכבלי עצירה, על מנת לאפשר למטוסים כבדים או מהירים לנחות במסלולים קצרים; על מנת לתרגל טייסים צעירים בנחיתה על נושאת מטוסים; או לצורך נחיתות במצבי חירום - לדוגמה, בעת תקלה בבלמי המטוס - ובמצבים אחרים שאינם מאפשרים נחיתה רגילה.
לרוב מערכת זו שונה מזו שבנושאת מטוסים, כאשר המערכת מאפשרת הימתחות של הכבל על פני מאות מטרים, מה שאינו אפשרי בנושאות מטוסים. כבל העצירה נעצר על ידי מערכת בלימה המחוברת לכבל משני צידי מסלול ההמראה. קיימים שני סוגי מערכות בלימה לכבלי עצירה: 1. Water twister מערכת בלימה המבוססת על תוף שקוע בקרקע ומצופה בטון. התוף מלא בנוזלים מסוג שמן ומים ובתוכו שבשבת המחוברת לכבל ומסתובבת עם השתלבות המטוס בכבל העצירה. 2. בלם הידראולי המאפשר לווסת בדרך כלל את עוצמת הבלימה על פי המרחק הזמין לעצירה במסלול ההמראה.
אליס טומלר
אליס טומלר (בגרמנית: Alice Tumler; נולדה ב-11 בנובמבר 1978) היא מנחת טלוויזיה אוסטרית.
ביוגרפיה
בגיל תשע עשרה עברה לגור בלונדון שם למדה סוציולוגיה, עיתונאות ולימודי מדיה, אחרי כן עברה לפריז שם השתתפה במספר קורסי תיאטרון בבית הספר הפרטי לדרמה "Cours Florent".
היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה כמגישה ב-2004, כשהחלה להנחות בערוץ המוזיקה הצרפתי "Trace Urban". לאחר מכן עבדה בערוץ ארטה ובערוץ France 3.
בשנת 2009 לקחה חלק בקריינות הסרט התיעוד "'La bohème' im Hochhaus".
בשנת 2013 החלה להנחות את תוכנית הכישרונות "Die große Chance" לצד אנדי קנול ברשות השידור האוסטרית הציבורית "ORF".
היא נבחרה להיות אחת משלושת מנחות אירוויזיון 2015 בווינה, היא הנחתה את האירוע בצרפתית.
בשנת 2011 נולדה בתה, היא דוברת גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
חג שמח (סרט)
חג שמח (בצרפתית: Joyeux Noël) הוא דרמת מלחמה היסטורית משנת 2005, קופרודוקציה צרפתית-גרמנית-בלגית, המבוססת על אירוע הפסקת האש של חג המולד בדצמבר 1914, המתואר דרך עיניהם של חיילים צרפתים, בריטים וגרמנים. הסרט נכתב ובוים על ידי כריסטיאן קאריון והוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל קאן 2005.
הסרט, הכולל את אחת ההופעות האחרונות של איאן ריצ'רדסון לפני מותו, היה מועמד לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-78. הסרט מתאר תיאור בדיוני של אירוע אמיתי שהתרחש בדצמבר 1914, כאשר וילהלם, יורש העצר הגרמני, שלח את סולנית להקת האופרה הקיסרית של ברלין לביקור סולו בקו החזית. שירת הטנור, וולטר קירכהוף, לגדודי וירטמברג ה-120 וה-124 הביאה את החיילים הצרפתים בשוחותיהם לקום ולמחוא כפיים.
עלילה
הסיפור מתרכז בעיקר בשש דמויות: גורדון (סגן מיחידת חיל הרגלים הסקוטית המלכותית); אודבר (סגן צרפתי מחיל הרגלים ה-26); הורסטמאייר (סגן גרמני יהודי מחיל הרגלים ה-93); האב פאלמר (כומר סקוטי העובד ככומר ונושא אלונקה); ושני כוכבי אופרה מפורסמים, הטנור הגרמני ניקולאוס ספרינק - וולטר קירכהוף - וארוסתו הדנית, המצו-סופרן אנה סרן.
הסרט מתחיל בסצנות של תלמידי בית ספר מדקלמים נאומים פטריוטיים שגם משבחים את מדינותיהם ומגנים את אויביהם. בסקוטלנד, שני אחים צעירים, ג'ונתן וויליאם, מצטרפים ללחימה ואחריהם הכומר שלהם, האב פאלמר, שהופך לכומר. בגרמניה, הופעתו של ניקולאוס ספרינק מופרע במהלך הופעה של קצין גרמני המכריז על זימון מילואים. החייל הצרפתי אודבר מתבונן בתצלום של אשתו ההרה, אותה הוא נאלץ להשאיר מאחור (בחלק הכבוש של צרפת, ממש מול השוחה שלו) ומתכונן לצאת אל השוחות להתקפה של מדינות ההסכמה על קווי הקיסרות הגרמנית. עם זאת, התקיפה נכשלת, כאשר הצרפתים והבריטים ספגו אבדות רבות בעוד וויליאם מאבד את חייו.
בגרמניה, אנה מקבלת אישור להופיע עבור יורש העצר וילהלם, וספרינק רשאי להתלוות אליה. הם מבלים לילה ביחד ואז מופיעים. לאחר מכן, ספרינק מביע מרירות לנוכח הנוחות של הגנרלים במפקדתם ומחליט לחזור לחזית לשיר למען החיילים. ספרינק מתנגד בתחילה להחלטתה של אנה ללכת איתו, אך הוא מסכים זמן קצר לאחר מכן. הפסקת האש הבלתי רשמית מתחילה כשהבריטים מתחילים לשיר שירים חגיגיים ושירים מבית, בליווי חלילים. ספרינק וסורנסן מגיעים לקו החזית הגרמני, וספרינק שר עבור חבריו. כשספרינק שר את "Silent Night", הוא מלווה בחלילית של האב פאלמר מהקו הקדמי של סקוטלנד. ספרינק מגיב לפאלמר ויוצא מהתעלה שלו עם עץ חג המולד קטן, שר "אדסט פידלס". בעקבות ההנחיה של ספרינק אודבר, הורסטמאייר וגורדון נפגשים בשטח הפקר ומסכמים על הפסקת אש לערב אחד.
החיילים השונים נפגשים ומאחלים זה לזה "Joyeux Noël", "Frohe Weihnachten", ו"חג שמח". הם מחליפים שוקולד, שמפניה ותצלומים של יקיריהם. הורסטמאייר מחזיר לאודבר את ארנקו המכיל תמונה של אשתו, שאבדה בהתקפה כמה ימים לפני כן, והם מתחברים על רקע הזיכרונות לפני המלחמה. האב פאלמר מנהל מיסה קצרה לחיילים (בלטינית כפי שהיה נהוג בכנסייה הקתולית באותה תקופה), והחיילים מתרגשים מאוד. עם זאת, ג'ונתן לא מתרגש לחלוטין מהאירועים סביבו, בוחר להתאבל על אחיו. למחרת בבוקר, הסגנים מסכימים להאריך את הפסקת האש כדי לאפשר לכל צד לקבור את מתיהם, ולאחר מכן אחווה לבבית לשארית היום. בזמן שהחיילים שלהם משחקים כדורגל, אודבר והורסטמאייר מזדהים, מדברים בצרפתית על זיכרונותיהם מפריז ועל משפחותיהם. הורסטמאייר מציע לקחת מכתב עבור אשתו של אודבר. למחרת, כשהכוחות הגרמניים מפגיזים את עמדת מדינות ההסכמה, הורסטמאייר מציע לחסות את החיילים הצרפתים והבריטים בתעלה שלו, הצעה שאודבר וגורדון חוזרים להגן על הגרמנים מהפצצת התגמול שלהם. לפני הפרידה, מודעים לכך שההפוגה באמת הסתיימה, אודבר והורסטמאייר מקוננים שהם לא יכולים להיות חברים, ומקווים ששניהם ישרדו את המלחמה. כשאודבר מחמיא להורסטמאייר על הצרפתית שלו, הגרמני מגלה שאשתו צרפתייה.
לפני ההפצצה, הורסטמאייר מגלה כי אנה וספרינק עזבו ללא הסכמת הממונה הגרמני כדי לבדר את חיילי החזית ומודיע לשניהם שספרינק עומד להיעצר בשל סירוב פקודה. כשהגרמנים חוזרים לשוחות שלהם, אנה וספרנק נשארים מאחור ומבקשים מאודבר לקחת אותם כשבויים, כדי להימנע מהפרדה. מכתבים שהם מוסרים לו מהחיילים הגרמנים (שקיוו שאנה תמסור אותם כשתחזור לברלין), כמו גם מכתבים מחיילים בכל רחבי החזית, יורטים על ידי רשויות הצבא, וחושפים את עובדת קיום הפסקת האש, למרות אי הסכמת המפקדים.