cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טסקיגי
לעיר טסקיגי חשיבות בהיסטוריה של קהילת האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
היסטוריה
טסקיגי ידועה גם בזכות "ניסוי העגבת בטסקיגי" שנערך בשנים 1932–1972, ונחשב לאחד האירועים הידועים לשמצה בהיסטוריה של האתיקה הרפואית.
כאלף טייסים אפרו-אמריקאים של חיל האוויר של ארצות הברית הוכשרו בשדה תעופה ליד טסקיגי בתקופת מלחמת העולם השנייה, והם ידועים כ"טייסי טסקיגי".
אידרא
אידרא הוא שמם של שלושה מאמרים בספר הזוהר, אידרא דבי משכנא ובה סודות המשכן שעשה משה רבנו, אידרא רבא, ואידרא זוטא. פירוש המילה אידרא (בארמית) הוא גורן. מאמרים אלו נקראו בשם זה כיוון שבמהלך אמירתם ישבו תלמידי רבי שמעון בר יוחאי סביב רבם בצורת גורן עגולה. יש שרצו לפרש את המילה אידרא כדמיון לעצמות הדג הנקראים גם הם אידרה, ורצו לומר שכשם שכל העצמות הקטנות חוברות לעמוד השידרה כך התלמידים קשורים לרבם.
באורים על האידרא
הבנת האידרא קשה מאחר שבה רוכזו עיקרי תורת הסוד ועל האידרא נכתבו פירושים רבים.
מלבד פירושים אלו, יש על האידרא את הפירושים שנכתבו על כל הזוהר כמו אור יקר של הרמ"ק, הסולם של הרב אשלג ועוד.
מנהגים
בעדות המזרח וכן אצל חלק מהחסידים נהגו ללמוד את האידרא בליל ל"ג בעומר במירון.
בבית האבלים יש סדר לימוד שתיקן החיד"א.
נהגו כאשר אדם שהגיע לגיל שבעים או שמונים היה אוסף את בני המשפחה ועורך סדר הדרת זקנים בו קראו בין היתר את ספר האידרא.
Resident Evil 5
Resident Evil 5 (בעברית: האויב שבפנים 5; ביפנית: バイオハザード5, מופץ ביפן בשם Biohazard 5) הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף שלישי, השביעי בסדרת משחקי Resident Evil, שפותח והופץ על ידי קאפקום ב-5 במרץ 2009 לקונסולות המשחקים Xbox 360 ופלייסטיישן 3, ב-17 בספטמבר 2009 למערכת ההפעלה Microsoft Windows, ב-19 במאי 2016 למזרים המדיה Nvidia Shield TV, ב-28 ביוני 2016 לקונסולות המשחקים Xbox One ופלייסטיישן 4 וב-29 באוקטובר 2019 לקונסולת המשחקים הניידת נינטנדו סוויץ'. המשחק הוכרז בשנת 2005, השנה בה המשחק הקודם בסדרה, Resident Evil 4, יצא לאור. העלילה סובבת סביב חקירה בעקבות איום בטרור, אשר מנוהלת על ידי סוכני ה-Bioterrorism Security Assessment Alliance, כריס רדפילד ושיבה אלומר בקיג'וג'ו, מחוז בדיוני באפריקה. כריס לומד כי עליו להתעמת עם עברו בצורת אויבו, אלבר וסקר ושותפתו לשעבר, ג'יל ולנטין.
המשחקיות של Resident Evil 5 זהה למשחק הקודם בסדרה, אף על פי שהוא הראשון בסדרה שתוכנן למשחק שיתופי של שני שחקנים. כמו כן הוא המשחק הראשון בסדרה אשר נטש את סוגת ההישרדות אימה, כאשר הביקורות ציינו כי המשחקיות דומה יותר למשחק פעולה. זהו גם המשחק הראשון בסדרה אשר משתמש בלכידת תנועה ובמערכת מצלמות וירטואליות. מספר מפתחים אשר היו מעורבים בפיתוח המשחק הראשון בסדרה, Resident Evil, השתתפו בפיתוח המשחק. גרסת המחשב האישי פותחה על ידי חברת Mercenary Technology.
דרכים רעות (סרט)
דרכים רעות (באוקראינית: Погані дороги) הוא סרט דרמה אוקראיני משנת 2020 בבימויה של נטליה וורוז'ביט שגם כתבה את התסריט על פי סיפור קצר משנת 2017. הסרט מורכב מחמישה נובלות שאת כולן מאחד נושא הדרכים והוא מתרחש על רקע הסכסוך האוקראיני-רוסי. הסרט היה מועמד מטעם אוקראינה לפרס האוסקר, אך לא נכנס לרשימה הקצרה.
נובלה ראשונה
מנהל בית ספר מקומי נעצר, איהור אונישוק, נעצר במחסום אוקראיני, בעודו מבחין בתלמידת כיתה ח', לודקה מרצ'נקו, מבית ספרו במחפורת של הצבא האוקראיני והוא מנסה לקחת את הילדה חזרה למשפחתה.
נובלה שנייה
שלוש תלמידות תיכון מקומיות אשר קוטפות זרעים בתחנת אוטובוס בעיירה מקומית בחזית, מתווכחות על יחסים מיניים עם חיילי הצבא האוקראיני וההשלכות של יחסים אלו. אחת משלוש תלמידות בית הספר המקומיות מאוהבת באיש צבא אוקראיני, אבל סבתה הפרו-רוסית מנסה לרסן את מערכת היחסים ביניהם.
נובלה שלישית
עיתונאית אוקראינית נתפסה על ידי חייל צבא רוסיה שמנסה לאנוס אותה, אך במקום להתנגד היא מתוודה על אהבתה בפניו, מה שמבלבל אותו לחלוטין.
נובלה רביעית
צעירה אוקראינית צעירה מתנגשת בטעות בעוף ליד הכפר עם המכונית שלה ורוצה להחזיר את עלות העוף לבעליה, שמנצל את המצב ומנסה לקחת הכל מהצעירה.
נובלה חמישית
אחות צבאית אוקראינית המאוהבת בחייל האוקראיני ויקטור, שלאחר רציחתו של ויקטור ועריפת ראשו על ידי כוחות רוסיים, נוסעת במכונית עם חייל אחר ולוקחת את גופתו חסרת הראש של ויקטור לאשתו.
הפקה
הסרט הופק בידי חברת Kristi Films, בתמיכתו הפיננסית של קרן התרבות האוקראיני. הצילומים נערכו בקייב ובמחוז קייב. בדונבאס צולמה סצנה אחת בלבד.
ארנולד פיק
ארנולד פיק (בגרמנית: Arnold Pick, 20 ביולי 1851 ולקה מזז'יצ'י, מוראביה - 4 באפריל 1924 פראג) היה רופא פסיכיאטר ונוירולוג צ'כי, יהודי יליד מוראביה.
ילדות וצעירות
ארנולד פיק נולד ב-1851 במשפחה יהודית בעיירה ולקה מזיז'יצ'י (בגרמנית - גרוס מזריץ') שעל נהר ייהלבה במוראביה, אז באימפריה האוסטרית. היה בנם היחיד של היינריך פיק ושל פרנציסקה פיק, בת למשפחת בר (Beer) מן הרובע היהודי של טשביץ'. בני פיק חיו כדיירי משנה בבית בפינת הרחובות זמייצקה והורנומייסטסקה בחלק "הנוצרי" של ולקה מזיז'יצ'י פיק גדל באווירה תרבותית דו-לשונית: דיבר גרמנית בבית ולמד בשפה הצ'כית בבתי הספר, כולל בגימנסיה של ייהלבה. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה והיה עוזרו של הנוירולוג תאודור מיינרט (1833-1892) עוד בעת לימודיו, קיבל פיק ממיינרט, שהיה גם מורם של פרויד ושל וורניקה, ידע סולידי בתחום האנטומיה של מערכת העצבים.
הקריירה הרפואית והאקדמית
אחרי קבלת התואר דוקטור ברפואה 1875 היה פיק למשך כחצי שנה עוזרו של וסטפאל (1890-1833) בבית החולים "שאריטה" ברלין. באותה מחלקה התוודע גם לקארל ורניקה (1905-1848). שניים אלה השפיעו על מחקריו הראשונים בתחום האפזיה. בשנת 1875 עזב פיק את ברלין כדי לעבוד כרופא במוסד הממלכתי (הדוכסי) לחולי נפש בווהנן (Wehnen), בדוכסות אולדנבורג בצפון גרמניה (כיום בית החולים הממלכתי בווהנן). מוסד זה היה מעורב מאוחר יותר, בימי שלטון הנאצים, ביישום מדיניות "המתת החסד" והעיקור של אוכלוסיות שנחשבו ל"בנות גזע נחות" או "חסרות תועלת".
בהמשך נקרא פיק לעבוד במוסד הידוע כ"קתרינקה" במנזר קתרינה הקדושה בפראג. בשנת 1878 התמנה למרצה (דוצנט) בפסיכיאטריה ובשנת 1877 - לנוירולוגיה - באוניברסיטת פראג. בשנת 1880 מונה למנהל המוסד הממלכתי לחולי נפש בדובז'אן ובשנת 1886, בגיל 35, קודם לתפקיד פרופסור ומנהל קליניקה פסיכיאטרית של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, תפקיד שבו כיהן עד שנת 1921 כשיצא לגמלאות. בעת פעילותו בפראג נאלץ להתמודד עם מלחמת השפות והמתחים הבין-אתניים בין הקהילות הצ'כית והגרמנית בעיר שהעיבו לעיתים על העבודה במוסדות האקדמיים ובבתי החולים. פיק זכה בכל זאת להערכה רבה. הוא גילה מיומנות יוצאת דופן בלתקשר עם חולים במצב פסיכוטי ושל קיהיון והצטיין בראיונותיו הקליניים. בשנת 1887 התקבל כחבר באקדמיה לאופולדינה. למרות שסבל בגלל ירוד ואבנים בדרכי השתן, המשיך להיות פעיל מקצועית גם אחרי פרישתו בשנת 1921.
פיק נפטר בגיל 73 בפראג בשנת 1924 מאלח דם כתוצאה מזיהום בדרכי השתן אחרי שעבר ניתוח שלפוחית השתן.
במהלך פעילותו התכתב פיק רבות עם חוקרים ידועים אחרים בתחום מדעי הנוירו-פסיכיאטריה, כגון ז'.ז'. דז'רין, פייר מארי, הנרי הד, ג'ון היולינגס ג'קסון, ארנסט פון שטרימפל ואחרים. כמו כן נמצא ביחסי ידידות עם הפילוסוף פרידריך יודל, הפיזיקאי ארנסט מאך, הפילולוג האוסטרי אוגוסט זאואר והמשפטן יוהאן גילשפך. ארנולד פיק היה חובב מוזיקה ובעל ספרייה גדולה, ונהנה במיוחד לקרוא ביצירות גתה וקרלייל.
פיק השאיר אשה, מריה לבית שטראסר, איתה התחתן בשנת 1881. אמו נפטרה לפני נישואיו. היו לו עוד שלושה אחים למחצה -ארנסט (ארנושט) אוגוסט, לודוויג ורוברט ואחות למחצה - קרולינה קרלה פוהרמן מנישואיו השניים של אביו עם לאונטינה פארנקל. לארנולד פיק נולדה בת, מריאנה (1943-1882), לימים נשואה ללוונשטאם. בשנת 1942 היא נשלחה על ידי הנאצים למחנה טרזין, בו מתה בפברואר 1943. לפחות אחת משתי נכדותיו (אליזבת (ילידת 1908) ומריה), מריה לוונשטאם (1942-1910), נספתה בשואה בשנת 1942 במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
תרומותיו למדעי הרפואה
פיק ערך מחקרים קליניים ופאתולוגיים רבים אצל מטופלים במחלות נוירו-פסיכיאטריות, שזיכו אותו בהכרה בינלאומית. חלק ממחקריו הציג לא רק בגרמנית אלא גם בשפה אנגלית בכנסים ובכתבי עת מדעיים, דבר שפחות היה שכיח אז בקרב הרופאים כותבי גרמנית.
בפראג שיתף פעולה עם אוטו קאהלר, שהיה כמוהו בשנות ה-1880 פרופסור שלא מן המניין. בשנת 1880 הם תארו את סידור הסיבים במסלול הספינותאלאמי. הם הצביעו על כך שסיבי השורשים האחוריים של העצבים נכנסים אל העמודות האחוריות של מח השדרה בצורה כזאת שהסיבים מהרמות הגבוהות יותר מחליפים באזור המדיאלי את הסיבים הבאים מהרמות הנמוכות יותר. סדר זה של הסיבים האלה נקרא "החוק קאהלר-פיק".
פיק תרם על ידי תאורים קליניים לחקר ההזיות, המיקרוגרפיה, הפאלילליה והפאראמנזיה הדופליקטיבית.
חקר האפזיה
פיק התעניין מאוד גם בחקר האפרקסיות והאפזיות, לרבות בתחום מיקומן במוח של ההפרעות בשפה. תיאר בין היתר מקרים של אגרמטיזם, הפרעה בבנייה בדקדוקית והתחבירית של השפה, במיוחד את הצורה שנקראה לימים "פארארגרמטיזם" או אגרמטיזם תחבירי, שהתאפיין בין היתר, ב"שפה טלגרפית". . הוא תיאר אגרמטיזם מבודד - "הפרעה של התהליך הדקדוקי שבו נעדרות תבניות זמינות לבניית המשפטים" וכן את הפסאודו-אגרמטיזם. פיק ניגש לנושא האפזיה מנוקדת מבט פסיכולוגית והדגיש שני שלבים ביצירת האפזיה: פסיכולוגי (הבנית החשיבה) ולשוני. הוא ראה באפזיה הפרעה בתהליכים של החשיבה הבאה לידי ביטוי בלשון. הוא דיבר על מנגנון פסיכולוגי של "כלכלת מילים" או "חיסכון במילים" והעיר שבשפה הטלגרפית מחיקת מילים אינה קריטית להעברת המסר. פיק הושפע במידה רבה על ידי ורניקה ועל ידי ג'קסון. ב-1892 פיק תיאר מקרה של אפזיה ראשונית מתקדמת עקב אטרופיה ממוקמת בהמיספרה השמאלית, כחלק מתהליך דמנטיבי. פיק הבחין תהליכי הסתגלות בעת האפזיה שאחד הביטויים שלו הוא התפתחות "שפת החירום" (Notsprache) שאחרי שבץ. בשנת 1898 הוא פרסם ספר לימוד על הפתולוגיה של מערכת העצבים הנחשב לציון דרך בתולדות התחום.
מחלת פיק
פיק תיאר לראשונה אצל 6 מטופלים שנפטרו אחרי דמנציה בגיל מוקדם תת-סוג של דמנציה פרונטו-טמפורלית FTD, מחלה ניוונית פרנכימית של המוח, שנודעה כמחלת פיק. במקרים של מחלת פיק מבחינים אטרופיה בולטת של האונות המצחיות של מוח. התמונה הקלינית כללה שיבוש מוקדם של ההתנהגות, השפה והקשב. בלטו התנהגויות סטריאוטיפיות - חזרתיות של משפטים או של פעולות, ירידה ביכולת השיפוט וההפשטה, הפרעות התנהגות, בדרך כלל עם חוסר גבולות בהתנהגות המינית ובולמוסי אכילה. בהתחלת המחלה הזיכרון היה עדיין די שמור. בשנת 1911 אלויס אלצהיימר ושותפיו גילו כמה תכונות היסטולוגיות שנראו אפיוניות למקרים שתוארו על ידי פיק:נוירונים מנופחים ו בתוך התאים חלקיקים ארגירופילים שהם קראו להם "גופי פיק". בשנת 1926 החוקרים אונארי קימורה והוגו שפאץ כינו את הסוג הזה של דמנציה "מחלת פיק" (Morbus Pick, Picksche Krankheit ). מאוחר יותר נתגלו "גופי פיק" גם אצל בריאים בעוד הסתבר כי הם חסרים במקרים רבים של דמנציה פרנוטו-טמפורלית. לאחרונה נוטים להפסיק להשתמש במונח "מחלת פיק" שהיאע מקרה פרטי של הניוון הפרונטו-טמפורלי FTLD.
סכיזופרניה
בשנת 1891 פרסם פיק את מאמרו "דמנציה כרונית ראשונית בגיל הצעיר", שבו תיאר מקרים של פסיכוזה המתחילה בגיל 30-20 עם התנהגות ילדותית, הפרעות קשב, פיזור נפש, הפרעות בהמלך החשיבה, אינקוהקנטיות (Zerfahrenheit), עם פגם בסינתזה של המחשבות. מקרים אלה כללו לדעתו מקרים מתאימים למונחים האבחנתיים "הבפרניה" ו"קטטוניה", ללא תשתית של אפיונים אנטומו-פתולוגיים. הוא קרה להם "דמנציה מוקדמת". (dementia praecox), כינוי שהוחלף מאוחר יותר בסכיזופרניה. הכינוי "דמנציה מוקדמת" הופיע גם לפניו בכתבי הפסיכיאטר הצרפתי בנדיקט אוגיסטן מורל, ושימש בהמשך את אמיל קרפלין.
ספרים ופרסומים אחרים
ארנולד פיק פרסם לפחות 260 מאמרים ו1;6 ספרים בתחום הנוירולוגיה והפסיכיאטריה.
קישורים חיצוניים
2012 The Regents of University of California ''(3) Psychology Press, Taylor and Francis Group, Hove and New York 2008
קרחון דייוויד (אנטארקטיקה)
קרחון דייוויד או קרחון דייוויד (באנגלית: David Glacier) הוא קרחון בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 96.56 קילומטרים.
הקרחון מוזן על ידי שני קרחונים יובליים, אשר מנקזים יחד אגן ניקוז ששטחו גדול מ-212,000 קמ"ר ברמת הקוטב (מישור מזרח אנטארקטיקה).
הקרחון הצפוני הנשפך אל קרחון דייוויד, מנקז את כיפת טאלוס.
הקרחון המרכזי הנשפך אל קרחון דייוויד, מוזן מרשת של יובלים, המנקזים את אזור כיפת C, יובלים אלה מתכנסים יחדיו ונשפכים למפל קרח המכונה קדרת דייוויד.
הקרחון זורם לכיוון מזרח דרך הרי הנסיך אלברט עד לחוף ארץ ויקטוריה ונשפך אל ים רוס, בין כף פיליפי וכף ריינולדס; הקרחון מזרים 2 ± 15.4 קילומטר מעוקב קרח מדי שנה; בהשפכו אל ים רוס, יוצר הקרחון את לשון הקרח דריגאלסקי.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי המשלחת הצפונית (Northern Party) של משלחת נמרוד בהנהגתו של ארנסט שקלטון בנובמבר 1908 (המשלחת הצפונית עצמה הונהגה על ידי פרופסור ט. וו. אדג'וורת' דייוויד (T W Edgeworth David) מאוניברסיטת סידני ).
סטטוס קוו (תוכנית רדיו)
סטטוס קוו הייתה תוכנית רדיו סאטירית אשר שודרה בגלי צה"ל בין השנים 2014-2021 אחת לשבוע בימי חמישי בשעה 6 בערב. התוכנית האחרונה שודרה ב-30 בדצמבר 2021, בהשתתפות מרבית הפאנליסטים מכל השנים ובהנחיית ירון ברובינסקי.
קרחון דייוויד (אנטארקטיקה)
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של פרופסור ט. וו. אדג'וורת' דייוויד (T W Edgeworth David), אשר הוביל את המשלחת הצפונית של משלחת נמרוד.
סטטוס קוו (תוכנית רדיו)
בתוכנית השתתפו מגיש ומספר חברי צוות אשר סיכמו את אירוע האקטואליה בשבוע שחלף מזווית הומוריסטית וסאטירית.
מגישה הראשון של התוכנית היה ירון ברובינסקי ועד סיום שידוריה, הגישה אותה שדרנית גל"צ ענבל גזית ששימשה בה גם כעורכת ראשית. חברי הפאנל שחלקם התחלפו מדי פעם בפעם, הוצגו בתוכנית כאנשים פעילים בפייסבוק וכ"האנשים שמאחורי הלייקים". בין חברי הפאנל לאורך שידור התוכנית נמנו נועה אנג'ל, אביב מזרחי, יותם זמרי, תומר ספירשטיין, אלירן גולדשטיין ודני קמושביץ.
קרחון דייוויד (אנטארקטיקה)
לקריאה נוספת
• Tabacco, I., Bianchi, C., Chiappini, M., Zirizzotti, A., & Zuccheretti, E. (2000), Analysis of bottom morphology of the David Glacier–Drygalski Ice Tongue, East Antarctica, Annals of Glaciology, 30, 47-51. doi:10.3189/172756400781820624
סטטוס קוו (תוכנית רדיו)
משתתפי התוכנית הציגו משפטי מחץ הקשורים לאירועי התקופה בכותרות, וכן מגיבים לידיעות חדשותיות בנושאים המוצגים להם. לאורך השנים נטבעו בה מונחים ומשפטים המזוהים איתה כמו "הטרדה מילית" (משחקי מילים גרועים במיוחד), וריאציות שונות על ג'ינגל "הקרן והיחידה להכוונת חיילים משוחררים", הפינה "מתנצלים" (בה מבקשים סליחה מכל מי שדובר עליו במהלך התוכנית ועלול להיפגע) וברכת הסיום הקבועה של ברובינסקי למאזינים "תודה שנולדתם והלוואי שלא תמותו".
בחודש מרץ 2016 העלה צוות התוכנית מופע חי במועדון צוותא בתל אביב בהנחייתו של ברובינסקי ובהשתתפות אמנים שונים.
לקראת סוף 2021, כחלק משורת שינויים בלוח שידורי גלי צה"ל, הוחלט להפסיק את שידור התכנית. התכנית האחרונה שודרה ב-30 בדצמבר, יום לפני סוף השנה האזרחית, בהשתתפות חברי צוות רבים שלקחו חלק בכל שנות התוכנית. לתוכנית זו חזר גם המנחה הקודם ירון ברובינסקי. השידור האחרון הופסק בפתאומיות רבע שעה לפני השעה היעודה.
המדונה של עולי הרגל
המדונה של עולי הרגל (באיטלקית: Madonna dei Pellegrini) או המדונה של לורטו (Madonna di Loreto) היא ציור שמן משנת 1604–1606 לערך מעשה ידי הצייר האיטלקי קאראווג'ו. כיום היצירה מוצגת בכנסיית סנט'אגוסטינו הסמוכה לפיאצה נאבונה שברומא.
היצירה מתארת את המדונה והילד, כאשר מרים עומדת יחפה, ישו הילד בזרועותיה, ולרגליה משתחווים שני עולי רגל.
היצירה נוצרה בשנת 1603 לבקשת יורשיו של ארמט קאוואלרטי מקאראווג'ו לעטר את קפלת המשפחה.
ביקורת
הקהל אשר צפה ביצירה הגיב בזעם רב על התיאור הריאליסטי של מרים המופיע בה. מרים עומד יחפה בפתח דלת, כאשר הקיר לצידה סדוק ולא מטוייח. בניגוד לציורי התקופה המקובלים בהם ישבה מרים על כס מלכות או עמדה בתוך גומחה מעוטרת - במקרה זה ניתן לאמר כי מרים עומדת בפתח בית הניצב בשכונת עוני. אין בציור סממנים המציגים את קדושת מרים למעט הילה עדינה ביותר וכמעט בלתי נראית.
קולוניזציה
קולוניזציה היא הגירה של קבוצות תרבותיות מובחנות לשטח חדש.
מנחם
{{פירושונים| אישים: מקומות יישוב:
שם משפחה:
ראו גם
}}
כולבויניק
בקיבוצים, כולבויניק, ציבורית או משיירת, הוא כלי עשוי פח, אלומיניום, נירוסטה או פלסטיק, שהוצב על השולחנות בחדרי האוכל, ונועד לאיסוף שאריות המזון.
מקורו של המנהג להשתמש בכלי זה אינו ידוע. לפי אחת הסברות, השימוש בכולבויניק חסך לסועדים את הצורך לקום ממקומם במהלך הארוחה כדי לפנות אשפה.
עד שנות ה-70 נעלם בהדרגה הכולבויניק משולחנות חדרי האוכל הקיבוציים, והיו שמצאו בכך סמליות. בכתבתה של עפרה ריזנפלד "אפילו הכלבויניק מת", שעסקה בירידת מעמדם של חדרי האוכל הקיבוציים, נכתב:.
הביטוי "כולבויניק" עצמו גלש גם מעבר לייעודו המקורי, והוא מתאר גם אדם שיכול לבצע סוגי עבודות שונים. הכינוי יכול גם לשמש לשלילה, כרמיזה לכך שאותו אדם אינו בעל כישורים לעבודה מסוימת.
יוזף היידן
פרנץ יוזף היידן (בגרמנית: Franz Joseph Haydn; 31 במרץ 1732 - 31 במאי 1809) היה מלחין אוסטרי, מחשובי המלחינים בתקופה הקלאסית.
יוזף היידן היה אחיהם של מיכאל היידן, מלחין חשוב כשלעצמו, ושל יוהאן אוונגליסט היידן, זמר טנור.
ילדותו
יוזף היידן נולד בכפר האוסטרי רוהראו, באזור בורגנלנד סמוך לגבול הונגריה. אביו, מתיאס היידן, שהיה יצרן גלגלים לעגלות ושימש גם כראש הכפר (Marktrichter), היה מוזיקאי בעצמו, והוא זה שטיפח וכיוון את היידן לכיוון המוזיקה. אמו של היידן, מריה קולר, עבדה לפני נישואיה כטבחית בארמון הרוזן האראך, האציל שחלש על רוהראו. שני ההורים לא ידעו לקרוא תווים, אבל מתיאס גילה התלהבות ממוזיקה עממית, ובמהלך חייו למד בעצמו לנגן בנבל. על פי זיכרונותיו של היידן בשנותיו מאוחרות, המשפחה שנולד אליה הייתה מוזיקלית מאוד והרבתה לשיר יחדיו ועם השכנים.
הוריו של היידן עמדו על כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן של בנם כבר בהיותו רך בשנים, וידעו כי ברוהראו אין לו אפשרות לזכות בהכשרה מוזיקלית ראויה. משום כך קיבלו את הצעתו של קרוב משפחתם, יוהאן מתיאס פרנק, מנהל בית ספר ומנצח מקהלה בהיינבורג, לקחת את יוזף אל ביתו כשוליה ולהכשירו להיות מוזיקאי. אביו של יוזף קיווה שפרנק יכשיר אותו להיות מוזיקאי מקצועי, ואילו אמו הניחה שהכשרה כזו שיקבל אצל פרנק תסייע לו בייעוד שחזתה לו, הכמורה. היידן יצא איפוא בשנת 1738 (עוד טרם מלאו לו שש) עם פרנק להיינבורג (מרחק של 16 קילומטרים מרוהראו) ומעולם לא שב לחיות עם הוריו.
החיים בבית משפחת פרנק לא היו קלים להיידן. עם זאת, הוא החל ללמוד שירה ונגינה בכלים שונים ועד מהרה יכול היה לנגן בצ'מבלו ובכינור. תוך זמן קצר החלו תושבי היינבורג לשמוע את קול הסופרן שלו מזמר בתפקידי סולו במקהלת הכנסייה. בניגוד לדעה המקובלת, היידן לא היה אוטודידקט, כדברי יוזף היידן עצמו:
בדומה לפרנק, גם רויטר לא דאג תמיד לוודא, שנערי המקהלה יאכלו די צורכם וגם לא השתדל במיוחד לקדם את השכלתם המוזיקלית. לימודיהם של החניכים כללו מקצועות שונים, בהם לטינית, עיקרי הדת, אריתמטיקה, קריאה וכתיבה. עם זאת, קתדרלת סטפנוס הקדוש הייתה, בימים ההם, בין מרכזי המוזיקה הראשונים במעלה באירופה, ומוזיקה של מלחינים מן השורה הראשונה הושמעה שם כדבר של קבע. לכן, היידן יכול היה ללמוד הרבה על מוזיקה פשוט מעצם שהייתו שם.
היידן החל ללמד פסנתר וללטש את נגינתו ואת טכניקות ההלחנה שלו. בתקופה זו הכיר את המשורר והלבריתן פייטרו מטסטאזיו ואת ניקולא פורפורה שלימד אותו הלחנה.
מאבקים כמוזיקאי עצמאי
בשנת 1749, כשקולו של היידן התחלף ולא יכול היה עוד לשיר את תפקידי הסופרן במקהלה, הציע מנהל המקהלה למשפחתו של היידן לסרסו, אך אביו לא הסכים לכך והיידן פוטר מהמקהלה. לילה אחד עבר עליו, כנראה, על ספסל בגן הציבורי, אבל חברים הזמינו אותו לביתם והוא החל לחפש עבודה כמוזיקאי עצמאי. באותה תקופה, שנמשכה כעשר שנים, ידע היידן מחסור ועבד בעבודות מזדמנות רבות, בהן חדרן-מלווה למלחין האיטלקי ניקולא פורפורה, שממנו, כך אמר לאחר זמן, למד "את יסודות הקומפוזיציה האמיתית". הוא עמל למלא את הפערים בהכשרתו, ולבסוף כתב את רביעיות המיתרים הראשונות שלו ואת האופרה הראשונה. במהלך תקופה זו גדלו המוניטין המקצועיים של היידן בהדרגה.
שנותיו כקאפלמייסטר
בשנת 1759 (או 1757, לפי אנציקלופדיה גרוב החדשה), קיבל היידן מינוי חשוב ראשון, כמנצח (מנהל מוזיקלי) בחצר הרוזן קרל פון מורצין. בתפקידו זה, ניצח על תזמורתו הקטנה של הרוזן ולהרכב זה כתב את הסימפוניות הראשונות שלו. הרוזן מורצין חווה זמן קצר לאחר מכן הפסדים כספיים ניכרים, שאילצו אותו לפטר את סגל המוזיקאים שהעסיק, אך היידן לא איחר לקבל הצעה לכהן כעוזר למנצח אצל משפחת אסטרהאזי, אחת העשירות והחשובות בקיסרות אוסטריה. כאשר המנצח הזקן, גרגור ורנר, מת בשנת 1766, הועלה היידן לדרגת מנצח מלא.
לבוש במדי משרת של משפחת אסטרהאזי, התלווה היידן אל מעסיקיו במסעות בין שלושת משכנותיהם: בית המשפחה באייזנשטאדט, ארמון החורף שלהם בווינה ו"אסטרהאזה", ארמון מפואר, שנבנה בחבל ארץ כפרי בהונגריה בשנות ה-60' של המאה ה-18. מכלול החובות ותחומי האחריות שהוטלו על היידן היה עצום וכלל הלחנה, ניהול התזמורת, נגינת מוזיקה קאמרית לפני פטרוניו ובחברתם, ועם הזמן, הפקת הצגות אופרה. על אף עומס העבודה המפרך ראה עצמו היידן בר-מזל להחזיק במשרה זו. נסיכי אסטרהאזי (תחילה פאול אנטון ואחר, חשוב ביותר, ניקולאוס הראשון) היו חובבי מוזיקה בקיאים ואניני טעם, שהעריכו את עבודתו והעמידו לרשותו את התנאים הנחוצים להתפתחותו האמנותית, בהם גישה יום-יומית אל תזמורתו הקטנה.
בשנת 1760, נסמך על הביטחון הכלכלי שהעניקה לו משרתו כמנצח, נשא היידן אישה, מריה אנה לבית קלר. הנישואים לא עלו יפה ולזוג לא נולדו ילדים. ייתכן שהיידן הוליד ילד אחד או יותר עם לואיג'ה פולצלי, זמרת בחצר אסטרהאזי, שעמה ניהל פרשיית אהבים ממושכת וקשרי מכתבים תכופים כשהיה במסעותיו.
בסביבות 1781 קשר היידן קשרי ידידות עם מוצרט, שהושפע כבר שנים קודם לכן מיצירותיו. על פי עדות של סטיבן סטורייס, שני המלחינים ניגנו לעיתים יחדיו ברביעיית כלי קשת. היידן התרשם מאוד מן המוזיקה של מוצרט והשתדל לעזור באופנים שונים למלחין הצעיר ממנו. במהלך השנים 1782 עד 1785 כתב מוצרט סדרת רביעיות כלי קשת, כנראה בהשראת הסדרה אופוס 33 של היידן. והקדיש אותן להיידן, מעשה יוצא דופן ביותר בתקופה, שנשואי הקדשות כאלה היו תמיד ממעמד האצולה. קשר האחווה הקרוב כל כך בין מוצרט להיידן היה, אולי, גם ביטוי לאהדה הטבעית שבין בונים חופשיים: מוצרט הצטרף לארגון בשנת 1784, בעיצומה של הלחנת אותן רביעיות כלי קשת, שהוקדשו להיידן. היידן עצמו לא נכח באף אירוע של הבונים בחופשיים מאז הצטרפותו, ובשנת 1787 חברותו במסדר נפסקה.
בשנת 1785 המוסד הפריזאי "האגודה של התא האולימפי" הזמין שצל היידן סדרה של שש סימפוניות שקיבלו שם סימפוניות פריז. בהמשך, לפי הזמנה נוספת הוא כתב סימפוניות מס' 90–92.
בשנת 1789 פיתח היידן קשר עם מריה אנה פון גנצינגר (1750 - 1793), אשת רופאו האישי של הנסיך ניקולאוס בווינה. ידידותם, שתועדה במכתביו של היידן, הייתה ככל הנראה איתנה, אך אפלטונית. המכתבים מבטאים את תחושת הבדידות והמלנכוליה של היידן עקב בידודו הממושך באזור הביצות הלח של אחוזת אסטרהאזי. מותה של גנצינגר בשנת 1793 היווה מהלומה להיידן, והווריאציות שלו לפסנתר בפה מינור, החריגות לגבי יצירתו של היידן בנימת הטרגדיה הנוקבת השזורה בהן, נכתבו אולי בתגובה למותה. הבידוד מן העולם השפיע על הלך הרוח של היידן עצמו ושל נגני התזמורת שלו, והיצירות הקודרות שכתב בשנים 1766 עד 1772 הושפעו הן מן הסביבה והן מתנועת הסער והפרץ, שצמחה בתקופה זו. שש רביעיות כלי הקשת אופוס 20, שכתב בתקופה זו, ביססו את מעמדו כ"מייסד" רביעיית המיתרים הקלאסית.
מסעותיו ללונדון
בשנת 1790 מת הנסיך ניקולאוס ואת מקומו ירש נסיך בלתי מוזיקלי לחלוטין, שפיטר את כל הסגל המוזיקלי בחצרו והוציא את היידן לגמלאות. לאחר שהשתחרר ממחויבותו, התאפשר להיידן להיענות להצעה משתלמת מיוהאן פטר סלומון, אמרגן גרמני, לבקר בממלכת בריטניה הגדולה ולנצח על סימפוניות חדשות בביצוע תזמורת גדולה.
הביקור (1791-2), וכמוהו גם הביקור חוזר (1794-5) נחלו הצלחה מסחררת. הקהל צבא בהמוניו על האולמות בהם התקיימו ההקונצרטים של היידן, והוא השיג תוך זמן קצר עושר ותהילה: ביקורת אחת הגדירה אותו כמי ש"איש לא ישווה לו". הביקורים בבריטניה הניבו כמה מיצירותיו הנודעות ביותר של היידן, בהן "סימפוניית ההפתעה", "הסימפוניה הצבאית", "דרדור התוף" ו"סימפוניית לונדון", רביעיית "הפרש" ושלישיית הפסנתר "רונדו הצוענים".
הכישלון היחיד הייתה אופרה, "נשמת הפילוסוף", שהיידן נשכר לחבר, בתשלום נכבד, אך רק אריה אחת מתוכה הושרה בפומבי בשעתה, ו-11 קטעים בלבד יצאו לאור בדפוס; האופרה בשלמותה בוצעה לראשונה רק בשנת 1950.
השנים האחרונות בווינה
היידן שקל לקבל אזרחות אנגלית ולהשתקע בממלכת בריטניה לצמיתות, כפי שעשה הנדל לפניו, אך שינה את דעתו. הוא חזר בשנת 1793 לאזור ווינה, בנה לעצמו בית גדול ופנה לחיבור יצירות דתיות גדולות למקהלה ותזמורת. עם אלה נמנות שתי האורטוריות הגדולות שלו, "הבריאה" ו"העונות" ושש מיסות למשפחת אסטרהאזי, שבראשה עמד שוב נסיך בעל נטיות מוזיקליות. היידן כתב אז גם את תשע האחרונות בשורה ארוכה של רביעיות כלי קשת, בהן רביעיות "הקיסר", "הזריחה" ו"הקווינטות". על אף גילו המתקדם, צפה היידן לעתיד. באחד ממכתביו הכריז, "כל כך הרבה עוד נשאר לעשות באמנות הזוהרת הזאת!"
בשנת 1802 גברה על היידן מחלה ממנה סבל תקופה מסוימת, עד שמצבו הפיזי מנע ממנו את האפשרות להלחין. דבר זה הקשה עליו מאוד, ללא ספק, משום שכדבריו הוא, זרם הרעיונות המוזיקליים החדשים, המצפים למצוא ביטוי בתווים, לא חדל. היידן זכה לטיפול מסור ממשרתיו וקיבל מבקרים רבים ואותות הוקרה ציבוריים בשנותיו האחרונות, אבל ודאי לא היו אלה שנים טובות בחייו. במשך מחלתו, מצא היידן לא פעם ניחומים בישיבה אל הפסנתר ובנגינת Gott erhalte Franz den Kaiser, שחיבר בעצמו כמחווה פטריוטית בשנת 1797. הנעימה הזאת שימשה לאחר שנים את ההמנונים הלאומיים של אוסטריה ושל גרמניה.
במאי 1809 הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון תקף את וינה, וב-10 במאי הפציץ את שכונתו של היידן. לפי גריזינגר, בשעה שפגזים נפלו והרעידו את חלונות ודלתות הבית, היידן עודד את באי ביתו בביטחון עצמי רב אך עצמו נתקף רעד. בערב ה-26 במאי התמוטט ומת בשלווה ב-31 במאי 1809, בן 77. כאשר נודע הדבר לנפוליאון הורה להציב משמר כבוד ליד ביתו של היידן המנוח.
אופי והופעה
היידן נודע בקרב בני זמנו באישיותו האדיבה, האופטימית והידידותית. היה לו חוש הומור מפותח, שמצא ביטוי באהבתו למתיחות וניכר לא פעם גם במוזיקה שלו (למשל בפרק השני של סימפוניית ההפתעה). הוא זכה לכבוד מיוחד מצד המוזיקאים בחצר אסטרהאזי, שעליהם היה ממונה, כיוון שהצליח לקיים אווירה נוחה ולבבית ביחסי העבודה וייצג ביעילות את האינטרסים של הנגנים בפני מעסיקם. דוגמה טובה ומלאת חן לכך היא סימפוניה מספר 45 ("הפרידה"). היידן כתב וביצע אותה ב-1772, כתגובה לכך שהשהות הכפוייה של הצוות המוזיקלי במעון הקיץ של הנסיך התארכה מאוד, בעוד שמשפחותיהם נותרו באייזנשטאדט. הסימפוניה מסתיימת בפרק במהלכו מדי כמה תיבות קמים נגנים אחדים בתזמורת ממקומם, מכבים את נר התאורה של התווים שלהם, ועוזבים את האולם עד שנותרים על הבמה רק שני כנרים המנגנים דואט. הנסיך אסטרהאזי הבין את המחאה, ואנשי החצר הורשו לעזוב את מעון הקיץ כבר למחרת היום.
היידן היה גוץ, אולי כתוצאה מתת-תזונה בילדותו ובנעוריו. בדומה לרבים מבני דורו, חלה באבעבועות שחורות ושרד אותה, אך פניו נותרו מחוטטים בצלקות המחלה. הוא לא היה יפה-תואר והופתע כאשר נשים התקהלו סביבו בביקוריו בלונדון.
יצירה
היידן מתואר כ"אבי" הסימפוניה הקלאסית ורביעיית כלי הקשת. למעשה, הסימפוניה הייתה כבר צורה מבוססת היטב לפני שהיידן החל בקריירת ההלחנה שלו, ודוגמאות מרשימות לכך אפשר לראות ביצירתו של קרל פיליפ עמנואל באך, בין השאר, אבל הסימפוניות של היידן הן הראשונות, שנכנסו לרפרטואר "התקני" ונשארו שם. אבהותו על רביעיית כלי הקשת, לעומת זאת, אינה מוטלת בספק: בעיקרו של דבר, הוא לבדו המציא את המדיום הזה. הוא כתב גם סונאטות לפסנתר, שלישיות פסנתר, דיוורטימנטי ומיסות, שהיו לאבני המסד לסגנון הקלאסי בסוגי היצירות הללו. כמו כן כתב סוגים אחרים של מוזיקה קאמרית, אופרות וקונצ'רטי, אם כי יצירות אלה מוכרות פחות כיום.
אף כי מלחינים אחרים התבלטו בתקופה הקלאסית המוקדמת, בעיקר קרל פיליפ עמנואל באך בתחום הסונאטה לכלי מקלדת (הצ'מבלו ופסנתר הפטישים היו פופולריים באותה מידה כמו הפסנתר בזמן ההוא) ויוהאן כריסטיאן באך ולאופולד מוצרט בסימפוניה, הרי להיידן הייתה ללא ספק ההשפעה הכוללת החזקה ביותר על הסגנון המוזיקלי בתקופה זו.
בעיקר הודות להיידן ולממשיכי דרכו, התפתחה צורת הסונאטה לדרך ביטוי מוזיקלית גמישה וסובטילית, והייתה לכוח השליט בחשיבה המוזיקלית הקלאסית. חוש ההמצאה הצורנית של היידן הוליך אותו גם למיזוג הפוגה בסגנון הקלאסי ולהעשרת צורת הרונדו בהגיון טונאלי לכיד יותר. היידן היה גם התומך הראשי בצורת הווריאציה הכפולה, דהיינו, וריאציות על שני נושאים מתחלפים, המהווים לא פעם גרסאות הדדיות בסולמות מז'ור ומינור.
מבנה ואופי המוזיקה
מאפיין מרכזי במוזיקה של היידן הוא פיתוח מבנים גדולים יותר ממוטיבים מוזיקליים קצרים ופשוטים מאוד, המעוצבים בדרך כלל מתבניות נלוות סטנדרטיות. המוזיקה מרוכזת מבחינה צורנית, ברוב המקרים, והאירועים המוזיקליים החשובים בפרק יכולים להיפרש במהירות רבה למדי. הנהלים המוזיקליים של היידן יצרו את הבסיס לחלק גדול מן העתיד לבוא בפיתוח הטונאליות והצורה המוזיקלית. הוא נטל סוגות כמו הסימפוניה, שהיו אז קצרות יותר ומשניות למוזיקה הקולית, החשובה מהן, והוסיף עליהן בהדרגה באורך, במשקל ובמורכבות.
עיסוקו של היידן בהלחנה נבע ממחקר בקונטרפונקט המודאלי של פוקס והסגנונות ההומופוניים, שנעשו פופולריים יותר ויותר, בייחוד יצירותיהם של גלוק וקרל פיליפ עמנואל באך. על זה האחרון כתב היידן, "בלעדיו, איננו יודעים דבר". הוא האמין בחשיבות המלודיה, בייחוד כזו שאפשר לפרק לחלקים קטנים יותר, הניתנים בנקל לצירופים קונטרפונקטיים. במובן זה הקדים את בטהובן.
עבודתו של היידן הייתה מרכזית לפיתוח מה שנקרא בהמשך צורת הסונאטה. כתיבתו הייתה שונה, מכל מקום, בכמה מובנים מזו של מוצרט או בטהובן, בני זמנו הצעירים יותר, שהצטיינו גם הם בצורה מוזיקלית זו. היידן אהב במיוחד את מה שכונה תצוגה (אקספוזיציה) מונו-תמאטית, שבה המוזיקה הקובעת את הסולם הדומיננטי דומה או זהה לנושא הפותח. היידן שונה ממוצרט ובטהובן גם בחלקי הפיתוח, שבהם הוא נוהג לעיתים קרובות לערוך מחדש את סדר הנושאים בהשוואה לתצוגה ולהשתמש בפיתוח תמאטי רחב-היקף.
תאורטיקאים מאוחרים יותר אפיינו את הארגון הצורני של היידן באופן כזה:
לאורך התקופה הזאת, עוצבה המוזיקה הכתובה באמצעות הטונאליות, וקטעי יצירה מן התקופה הקלאסית צוינו בקדנצות טונאליות. המעברים החשובים ביותר בין קטעים היו מן התצוגה אל הפיתוח ומן הפיתוח אל הרפריזה. היידן התמקד במציאת דרכים שנונות ולא פעם דרמטיות ליצירת המעברים האלה, על ידי השהייתם או בהצגתם באופן סובטילי כל כך, שרק כעבור זמן מה עומדים על כך, שהמעבר התרחש כבר. פרדוקסלית, ייתכן שאחת הדרכים שהיידן נקט לשם כך הייתה להקטין את מספר האמצעים השונים למעברים ההרמוניים, כדי שיוכל לחקור ולפתח את האפשרויות שמצא באלה שנראו לו המעניינים ביותר.
אולי משום כך היידן ידוע, יותר מכל מלחין אחר, בהלצות שהכניס במוזיקה שלו. הדוגמה המפורסמת ביותר היא כאמור האקורד החזק הפתאומי בסימפוניית "ההפתעה" שלו, מס' 94, אבל יש אחרות, אולי מבדחות יותר: הסיומים המדומים ברביעיות אופוס 33 מס' 2 ואופוס 50, מס' 3, או האשליה הריתמית הראויה לציון שהכניס לקטע הטריו של אופוס 50, מס' 1.
מורשתו
ההערכה העצומה לה זכה היידן בחייו לא האריכה ימים כמו זו של בטהובן או העדנה לה זכה מוצרט אחרי מותו; יצירותיו המשיכו להתנגן בקביעות עד אמצע המאה ה-19 בקירוב. עם חילופי הסגנון הקומפוזיטורי והשינוי בטעם הקהל ירדה קרנו בהדרגה. ציטוט ידוע של רוברט שומאן מלגלג על הסגנון ה"ארכאי" של היידן בכנותו "סבא היידן". כן מדווח רובינס-לנדון, שבאמצע המאה ה-20 רק כ-75 מיצירותיו הודפסו בקביעות. עליית קרנו של היידן חבה אם כן חוב עצום לרובינס-לנדון, אשר החל את הקריירה שלו כמוזיקולוג בניסיון לתקן את מה שהיה לדעתו עיוות היסטורי. רובינס-לנדון ערך מסעות ברחבי אירופה על מנת לדלות כל פרט ארכיוני וכל יצירה שכוחה של היידן, ואף דאג להביאן לביצוע באסתרהאזה. פרסומו החשוב הראשון בנושא היה ספר המחקר "הסימפוניות של יוזף היידן" אשר יצא לאור בשנת 1955.
מפרצון היידן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של היידן.
לקריאה נוספת
"J.M.Dent&Sons,1989,London series "The Masters Musicians רוזמרי יוז - היידן - דנט אנד סונס, 1989
סנטפדור
סנטפדור (בקטלאנית ובספרדית: Santpedor) היא עיירה בת כ-7,554 תושבים (נכון ל-2019) בקטלוניה שבספרד. העיירה נמצאת צפונית למנרסה, בפרובינציית ברצלונה. שם העיירה הוא גלגול של "Sant Pere d'Or" (בעברית - סן פדרו הזהוב), על שם הנהר העובר באזור, "ריו דה אורו" (נהר הזהב). רוב תושבי סנטפדור עוסקים בחקלאות. בסנטפדור יש גם אזורי תעשייה מתפתחים.
מתחילת המאה ה-21 החלו לעבוד על שימור הביצות שמדרום לעיירה, שם התגלה מין ציפור מעניין.
הפסטיבל העירוני נערך בשבוע השני של יוני. "פריה דה סן מיגל", שנקרא באופן רשמי "פירה דה סנט מיקל", נחגג ב-2 וב-3 באוקטובר.
בין האישים המפורסמים שנולדו בעיירה סנדרה סנג'או, סולן תזמורת כלי הזמר הצוענים של ברצלונה (BGKO), ופפ גווארדיולה, שחקן קבוצת הכדורגל ברצלונה לשעבר והמנהל הנוכחי של מנצ'סטר סיטי.
האוקטגון (מצרים)
האוקטגון (בערבית: الأوكتاجون) הוא מטה מדיני חדש, שצפוי לשמש את משרד ההגנה המצרי, ומהווה חלק מיוזמה רחבת היקף הנקראת חזון מצרים 2030 שבמסגרתו יועברו כל משרדי הממשלה המצרית לבירת מצרים החדשה. המטה הוא המטה הגדול ביותר במזרח התיכון שמשמש משרד הגנה של מדינה ריבונית.
המטה משתרע על שטח של כ-89 קילומטרים רבועים, דבר שהופך אותו למפקדת ההגנה הגדולה בעולם, אפילו יותר מהפנטגון שבארצות הברית. המטה יכלול כ-13 אזורים, שלכל אחד מהם תפקיד ספציפי. באוקטגון יש מלבד המשרדים הביטחוניים עצמם גם בית ספר, פרויקט מגורים, בתי חולים, קניונים ומתחמים נוספים שישרתו את העובדים במתחם ואת התושבים שמתגוררים בסמוך אליו.
המבנה קיבל את שמו בעקבות צורתו המתומנת. כמו מבנים רבים נוספים בעיר בירת מצרים החדשה גם סגנון המבנה, האוקטגון, הושפע מהארכיטקטורה המצרית העתיקה.
רכס קייפ (קנדה)
רכס קייפ (באנגלית: Cape Range) הוא רכס הרים קטן, ששטחו 82 קמ"ר, המהווה חלק מרכסי קיטימט.
הרכס ממוקם בקצהו הדרומי של האי קאלוורט, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
היסטוריה
שמו של הרכס אומץ רשמית ב-3 ביוני 1947.
אדריאן יוסטוס
אדריאן יוסטוס (בספרדית: Adrián Justus, נולד ב-1970) הוא כנר מקסיקני-ישראלי. יוסטוס מנגן מוזיקה קלאסית, לרבות בת זמננו, מוזיקה בהשראה פולקלורית ומוזיקה קלה.
ביוגרפיה
יוטוס, יליד מקסיקו סיטי הוא צאצא מצד אביו הוא למשפחה יהודית מהונגריה. סבא רבא שלו, יעקב יוסטוס היה רופא עור ידוע ומנהיג קהילתי יהודי בבודשפט. סבו, לסלו (לדיסלאו) יוסטוס שזלינגר היה רופא עור שבשנת 1939 השתתף עם אשתו ביריד מדע בניו יורק. בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה נשאר באמריקה. מפני ששהותו בארצות הברית הפכה לבלתי חוקית, התיישב במקסיקו שהסכימה להעניק לו מקלט. האב, הפרופסור רוברטו יוסטוס, הוא רופא שיניים וכיהן כיושב ראש האיגוד העולמי לאורתודונטיסטים. אדריאן יוסטוס גדל במשפחה מוזיקלית. אביו, היה מורה הכינור הראשון שלו. אחר כך למד אצל רוברט ואזקה, כנר יליד צ'כוסלובקיה החי במקסיקו. אדריאן יוסטוס השתלם החל מגיל 11 בנגינת כינור בבית הספר למוזיקה של יוריקו קורונומה במקסיקו סיטי ואצל סטניסלב קאוואלה בחלאפה, במדינת וראקרוס. הופעתו הראשונה בקונצרט פומבי התרחשה בשנת 1985 בעת סיור תלמידי בית הספר של יוריקו קורונומה ביפן, כשניגן "לחנים צועניים" מאת סרסטה. מאוחר יותר למד יוסטוס אצל צבי צייטלין בבית הספר "איסטמן" של אוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית. סיים שם תואר B.A. וזכה במדליית הכנר הטוב ביותר. הוא זכה בהמשך במלגה מטעם המועצה הלאומית לתרבות ואמנויות לשם המשך השתלמויותיו. המשיך לימודים אצל מאיה גלזרובה ואנה רוסנובסקי בתל אביב, אחר כך השתלם בתוכנית של פנחס צוקרמן אצל צוקרמן ופטינקה קופץ, בבית הספר למוזיקה של מנהטן. בהמשך התחיל יוסטוס קריירה בינלאומית ככנר סולן.
אדריאן יוסטוס ניגן על במות חשובות בעולם כסולן - אולם ויגמור בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, סנטורי הול בטוקיו, מרכז ברביקן בלונדון (במסגרת פסטיבל ינצ'ק), ב"פלאסיו דה בייאס ארטס" במקסיסקו סיטי, בארמון בפראג. הוא ניגן עם תזמורות כמו תזמורת פילהרמוניה בלונדון, התזמורת הסימפונית קיוטו, התזמורת הפילהרמונית OFUNAM - של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו סיטי, התזמורת הסימפונית של מקסיקו, תזמורת הפסטיבל של פראג, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת הקיבוצים, הפילהרמונית של חליסקו בגואדלחרה וכו'. הוא הופיע לראשונה בישראל בשנת 1993 במסגרת פסטיבל המוזיקה בים האדום. בגיל 28 עלה לישראל. יוסטוס למד גם הלחנה, כתב מספר יצירות לכינור וקדנצות לקונצ'רטי של מוצרט. הרפרטואר של יוסטוס כולל יצירות וירטואוזיות רבות מאת גדולי הכנרים כולל פגניני, יצירות רבות נוספות של מוזיקה הקלאסית, לרבות מקסיקנית, יצירות בהשראת הפולקלור ומוזיקה קלה - לטינו-אמריקאית, אירופית, יהודית וכו'. יוסטוס ניגן על כינור סטרדיוואריוס "מרלבורו" משנת 1718 אחר כך על כלי גוארנרי דל ג'זו משנת 1744 שהועמדו לרשותו על ידי הקרן חובי לתרבות.
אורודס השני, מלך פרתיה
אורוֹדֵס השני (ביוונית: Ορόντης Β; בפרסית: ارد دوم) היה שליט האימפריה הפרתית בשנים 37-57 לפנה"ס. בשנת 57 לפנה"ס הוא השתתף ברצח אביו, המלך פראטס השלישי, ביחד עם אחיו מיתרידטס השלישי, וקיבל את השליטה על המחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרתית (פרתיה). זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת ירושה בין שני האחים על השליטה באימפריה. לאחר מאבק שארך כ-3 שנים (54-57 לפנה"ס) נתפס מיתרידטס השלישי על ידי הכוחות הנאמנים לאורודס והוצא להורג, ואורודס השני הפך לשליט יחיד של האימפריה הפרתית.
בשנת 53 לפנה"ס פלש לתחומי האימפריה הפרתית צבא רומאי בפיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס. אורודס שלח כוח פרשים פרתי בפיקוד המצביא המוכשר סורנה נגד צבאו של קראסוס, ואילו הצבא הפרתי העיקרי, תחת פיקודו האישי, פלש לממלכת ארמניה, ששיתפה פעולה עם הרומאים כנגד הפרתים. הצבא הפרתי בראשות אורודס השני אילץ את מלך ארמניה, ארטאווסדס השני, להיכנע ולהכיר בכפיפותו לאימפריה הפרתית, ובמקביל הצליח הכוח הפרתי בפיקוד סורנה להביס את צבאו של קראסוס בקרב חרן ולהשמיד אותו כמעט לחלוטין. בעקבות הניצחון המכריע בקרב חרן ביססו הפרתים את שליטתם על השטחים שממזרח לנהר פרת, אך ניסיונותיהם לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש סוריה מידי הרומאים בשנים 52 ו-51 לפנה"ס הסתיימו בכישלון.
במהלך מלחמות האזרחים ברומא בשנים 44-49 לפנה"ס תמכו הפרתים בצד הרפובליקני (או יותר נכון בצד של תומכי הסנאט), תחילה בפומפיוס, ולאחר מכן בראשי הקושרים נגד יוליוס קיסר, ברוטוס וקסיוס, אך נמנעו מלהתערב באופן פעיל במלחמות הפנימיות ברפובליקה הרומית עד שנת 40 לפנה"ס. באותה שנה פלש צבא פרתי, בפיקודו של פאקורוס, בנו של אורודס השני, ובסיוע המצביא הרומאי הרפובליקני קווינטוס לאביינוס לשטחים שבשליטת רומא בסוריה ובאסיה הקטנה, והצליח לכבוש את רובם. אולם שנה לאחר מכן הצליח המצביא הרומאי פובליוס ונטידיוס בסוס להביס את הצבא הפרתי-רומאי בפיקודו של לאביינוס באסיה הקטנה, ובשנת 38 לפנה"ס הובס גם הצבא הפרתי בסוריה בראשות פאקורוס, והאחרון נהרג בשדה הקרב.
אורודס השני, שהושפע קשות ממותו של בנו, החליט לפרוש מכיסאו ומינה את בנו פראטס הרביעי כיורשו. אולם האחרון דאג לרצוח אותו בשנת 37 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שירש את כסאו.
ברט יאנג
ברט יאנג (באנגלית: Burt Young; נולד ב-30 באפריל 1940) הוא שחקן קולנוע, צייר ומחבר אמריקאי, התפרסם בזכות הופעתו כפולי בדרמת האיגרוף "רוקי", תפקיד שהקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1976.
ביוגרפיה
נולד בשם ג'רי דה לואיס ברובע קווינס, ניו יורק, בנם של ג'וזפין ומייקל. הוא ממוצא איטלקי. למד משחק בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן תחת הדרכתו של לי סטרסברג.
הופיע לראשונה ב-1973 בדרמה האירוטית של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי", בנוסף הופיע בחלק קטן בסרטו של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון". יאנג שיחק בתפקיד המשני בדרמת האיגרוף של ג'ון ג. אבילדסן "רוקי", בסרט מגלם את פולי, אדם מבוגר אשר עובד באיטליז וחברו של גיבור העלילה רוקי "הסייח האיטלקי" בלבואה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ליאנג. סרט ההמשך יצא שלוש שנים לאחר מכן, בסרט פולי מתקשה עם העובדה, אך לבסוף משלים עם כך שאחותו הקטנה אדריאן היא ארוסתו של חברו הטוב ביותר, רוקי. בסרט השלישי מוצא עצמו פולי אדם מבוסס בביתם של רוקי ושל אדריאן, בסרט הרביעי הוא מתלווה לרוקי ואשתו לקרב איגרוף על אדמת רוסיה, בחמישי חוזר לאזור מגוריו בפלורידה לאחר שמשפחתו של רוקי יורדת מנכסיה. בסרט ההמשך השישי שיצא ב-2006 בו נפטרה אחותו אדריאן מצטייר פולי כאדם זקן בודד ומיוסר.
סרט נוסף בו השתתף יאנג היה סרט הפשע של סרג'ו לאונה "היו זמנים באמריקה", שם גילם את ג'ו מינלדי גנגסטר מדטרויט. ב-1989 הופיע בקומדיה "ללכת מעבר לסיפון". ב-1999 הופיע בתפקיד משני בקומדיית הפשע "מיקי עיניים כחולות". שיחק ב-2002 בדרמה הקומית העצמאית המצליחה "טראנסאמריקה".
יהושע גורדון
יהושע גורדון (נובמבר 1885, תרמ"ו – 7 בנובמבר 1943, ט' בחשוון ה'תש"ד) היה איש מנהל בתקופת היישוב. מנכ"ל החברה לתערוכות וירידים, מייסד הקואופרטיב פלאו"ג - מגדלי פרי הדר ארץ ישראל. היה פעיל בתחום הלשון העברית.
קורות חיים
נולד במוסקבה, בנו של איש חובבי ציון אברהם זאב גורדון ונכדו של הנדיב שרגא פייבל יעקבזון. בשנת 1891, בהיותו בן שש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. תחילה התיישבה המשפחה במושבה רחובות, ובשנת 1893 עברה לראשון לציון. בעשור הראשון של המאה ה-20 נסע לאנגליה ללימודי כימיה וכלכלה. בתקופת שהותו שם עסק בפעילות ציונית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה במצרים וסייע בהעברת הפליטים היהודים למצרים. ייסד בפורט סעיד בית ספר עברי בשם "הרצליה" ולימד בו עברית. לאחר המלחמה שב לארץ ישראל והתמנה לקצין קישור בין היישוב העברי לממשל הצבאי הבריטי ופעל לשילוב עובדים עבריים בפקידות של הממשל המנדטורי. תרם להחדרת השפה העברית למסמכים רשמיים של הממשל. בשנת 1920 ייסד חברה לניווט יפו–לונדון וצירף אליה אישי ציבור ובהם מאיר דיזנגוף.
ברט יאנג
חיים אישיים
ליאנג בת אחת מאשתו גלוריה שנפטרה ב-1974, מתגורר כיום ברובע הברונקס שבניו יורק.
יהושע גורדון
קורות חיים
בשנים 1920–1922 כיהן כמפקח לצד מושל המחוז, ובהמשך כסגן מנהל משרד המסחר והתעשייה בירושלים. ערך את ירחון המשרד בשפה העברית. ארגן את התערוכה הראשונה של תוצרת הארץ בתל אביב בשנת 1924. כיהן כמנהל הכללי של החברה לתערוכות וירידים של המזרח הקרוב. הוא קבע את דגלה וסמלה: דגל בצבע תפוז, וסמל המורכב מעוגן שבמרכזו צבי, המציין את השאיפה לעם שחי על חופי הים התיכון וסוחר עם ארצות העולם. בשנים 1932 – 1936 ערך סיורים באירופה ובארצות סקנדינביה וקשר קשרי מסחר לשיווק פרי הדר. התמסר להפצת תוצרת הארץ למדינות העולם. ייסד את הקואופרטיב פלאו"ג – מגדלי פרי הדר ארץ ישראל.
שיווי משקל כימי
המדע העומד בבסיס תורת שיווי המשקל הכימי הוא מאבני היסוד החשובים ביותר בתכנון של תגובות כימיות במעבדה ובתעשייה, וממוקדי העיסוק המרכזיים של מהנדסי כימיה וכימאים.
שיווי משקל הומוגני ושיווי משקל הטרוגני
בשיווי משקל הומוגני (homogeneous equilibrium) - כל המגיבים וכל התוצרים נמצאים בפאזה אחת. לדוגמה, ניתן לציין את התגובה:
בה כל החומרים המעורבים נמצאים בצורה גזית. לעומת זאת התגובה:
בשיווי משקל הטרוגני (heterogeneous equilibrium) - המגיבים והתוצרים נמצאים ביותר מפאזה אחת. לדוגמה, התגובה בין שבבי אבץ מתכתי עם קיטור (אדי מים) ליצירת אבץ חמצני (מוצק) ומימן גזי, כולל שתי פאזות, מוצק וגז:
צורת הרישום המוסכמת
עבור התגובה הכללית בין המגיבים A ו-B לקבלת התוצרים C ו-D:
האותיות a, b, c, d הם המקדמים הסטוכיומטרים של התגובה.
קבוע שיווי המשקל
קבוע שיווי המשקל הוא ערך מספרי המבטא את יחס מכפלת ריכוזי התוצרים במכפלת ריכוזי המגיבים בשיווי משקל. קבוע שיווי המשקל מבטא את הרכב המערכת הכימית במצב זה.
עבור התגובה הכללית בין המגיבים A ו-B לקבלת התוצרים C ו-D, הנמצאת בשיווי משקל:
ישנן 2 הגדרות שימושיות לקבוע שיווי משקל (המסומן באות K), המובאות בטבלה הבאה: דגשים:
לדוגמה, עבור התגובה לייצור האמוניה (תהליך הבר-בוש):
_________________________________________________________
לדוגמה, עבור התגובה להכנת סידן חמצני (סיד חי) מסידן פחמתי:
קבוע שיווי המשקל K_p יבוטא באופן הבא:
*אין מחשיבים את CaCO_3 ואת CaO כי הם מוצקים טהורים.
משמעות ערכו של קבוע שיווי המשקל
ערך גבוה של K מציין כי, המונה גדול יחסית למכנה בביטוי של K. פירוש הדבר כי, בשיווי משקל ריכוזי התוצרים גדולים בהשוואה לאלה של המגיבים, ולכן התגובה ההפיכה הנ"ל נוטה יותר לכיוון ימינה, כלומר - לכיוון יצירת התוצרים (C ו-D) על חשבון המגיבים (A ו-B). מצד שני, כאשר K קטן, הדבר מורה על יחס קטן בין התוצרים למגיבים, שמשמעותו - יותר מגיבים על חשבון התוצרים.
חישוב ערכו של קבוע שיווי המשקל בטמפרטורה שונה
ניתן לחשב את ערך קבוע שיווי המשקל, של תגובה המתרחשת בתהליך איזוכורי (נפח קבוע) עבור כל טמפרטורה, על פי משוואת ואן 'ט הוף:
הקשר בין האנרגיה החופשית לקבוע שיווי המשקל
הקשר בין האנרגיה החופשית של התגובה (\Delta G_r) להרכב תערובת התגובה בכל שלב של התגובה, נתון על ידי המשוואה הבאה:
כש-Q הוא מנת התגובה:  אלא שהוא לא מבטא בהכרח מצב של שיווי משקל, אלא רק מבטא את הרכב המערכת בנקודה מסוימת בזמן.
מכאן שבמידה וידוע שהמערכת נמצאת בשיווי משקל אזי: Q=K,    ומכאן:
ולכן:
עיקרון לה שטלייה והתנהגות מערכת כימית כתוצאה מיציאה משיווי משקל
האופן בו מערכת כימית מתנהגת בתגובה ליציאה משיווי משקל נוסח על ידי הכימאי הצרפתי אנרי לה שטלייה, ומכונה על שמו: עקרון לה שטלייה.
הגדרה רשמית:
כלומר, המערכת תשאף למזער את השפעתן של עקות המופעלות עליה על ידי ביצוע שינויים פנימיים שמטרתן לחזור לשיווי משקל.
חשיבות תעשייתית
מרבית התגובות הכימיות אינן הולכות עד תום, ובדרך כלל, מסתיימות בהגעה אל שיווי משקל בו המערכת מכילה הן תוצרים והן מגיבים, אולם, בתעשייה יש צורך בתכנון תגובות עם ניצולת גבוהה, כלומר אחוז המרה גבוה של תוצרים ביחס למגיבים. על כן, החשיבות של תכנון תהליכים ותגובות להן העדפה לתגובה "קדימה" היא קריטית.
הידע הנצבר בתחום שיווי המשקל הכימי הודות לאנרי לה שטלייה והעיקרון שניסח (בנוסף לתרומתם של כימאים נוספים) משמשים כבסיס המדעי בתכנון ופיתוח של תגובות כימיות.
נתבונן לדוגמה בתגובה לייצור אמוניה (תהליך הבר-בוש), ובאופן בו מיושמים עקרונות השיווי המשקל הכימי להגדלת אחוז ההמרה לקבלת אמוניה מחומרי הגלם מימן וחנקן:
The Singles Collection
The Singles Collection (בעברית: אוסף סינגלים) הוא אלבום להיטים השני של הזמרת האמריקאית בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-10 בנובמבר 2009, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס.
האלבום מכיל את רוב להיטיה של ספירס, מסינגל הבכורה "...Baby One More Time" ועד לאחרון, "Radar". בנוסף, האלבום כולל סינגל חדש; ששמו "3".
רקע והוצאה
ב-12 ביולי 2009, אישרה ספירס באמצעות חשבון הטוויטר שלה כי החלה להקליט חומרים חדשים, והצהירה כי החלה לעבוד יחד עם כותב השירים והמפיק השוודי מקס מרטין. ב-23 בספטמבר 2009, חברת התקליטים ג'ייב רקורדס הודיעה רשמית על צאת אלבום להיטים של סיפרס שיקרא The Singles Collection, דרך האתר הרשמי של ספירס, לרגל חגיגות ה-12 שנות קריירה של ספירס בתעשיית המוזיקה. זהו האלבום השני לאחר צאת האלבום להיטיה הגדולים הקודם Greatest Hits: My Prerogative, משנת 2004. תאריך צאתו של האלבום אושר להיות ל-24 בנובמבר 2009 והאלבום כולל שיר חדש שנקרא "3", בהפקתו של מרטין. האוסף היה זמין בשתי מהדורות עיקריות, מהדורה סטנדרטית ומהדורת מארז תקליטורים. הגרסה הסטנדרטית הכילה תקליטור יחיד עם שבעה עשר רצועות, כולל "3". מארז תקליטורים הכיל עשרים ותשעה סינגלים, כולל "3", כאשר כל אחד מהם ארוז בכיס החלקה שלו עם עטיפת כיסוי מקורית, בליווי צד א' וצד ב' מקורי או רמיקס. היא כללה גם חוברת ובה תמונות אייקוניות ועובדות על כל רצועה וכן DVD עם כל הקליפים של ספירס עד היום בסדר כרונולוגי.
ב-14 באוקטובר 2009, הכריזה חברת התקליטים ג'ייב רקורדס בהודעה לעיתונות חדשה כי התאריך למהדורה הסטנדרטית הועבר ל-10 בנובמבר 2009. תאריך צאת המארז תקליטורים נותר זהה. למחרת הוכרזה כי מהדורת CD + DVD תצא לאור ב-10 בנובמבר 2009, מחוץ לצפון אמריקה. מהדורה זו כללה את רשימת הרצועות במהדורה הסטנדרטית וכן את הסינגל "I'm Not a Girl, Not Yet a Woman".
סינגל
"3", הוא הסינגל היחידי מהאלבום, שיצא ב-6 באוקטובר 2009, יחד עם ההכרזה על אוסף הלהיטים. השיר יצא לתחנות הרדיו ב-29 בספטמבר 2009. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, והופיע לראשונה במקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, ושבר שיאים במצעד רבים. השיר הפך את ספירס לאמן הראשון מזה למעלה משלוש שנים שהופיע לראשונה במקום הראשון. זה היה השיר ה-16 בתולדות המצעד שהופיע לראשונה במיקום העליון וגם הכותר כהקצר ביותר לשיר שהגיע לראש הטבלה. "3" הופיע לראשונה גם במצעד בקנדה והגיע לעשירייה הראשונה במצעדים במדינות אוסטרליה, בלגיה (ולוניה), צ'כיה, פינלנד, צרפת, אירלנד, נורווגיה, שוודיה ובריטניה.
הצלחה במצעדים
בארצות הברית, אוסף הסינגלים הופיע לראשונה במקום ה-22 במצעד בילבורד 200, ונמכר בשבועיים הראשונים 26,800 עותקים. האלבום נמכר ביותר מ-250,000 עותקים בארצות הברית. בקנדה הוסמך האלבום למעמד של זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי למכירות של למעלה מ-40,000 עותקים. האלבום עלה לראשונה במקום ה-15 במקסיקו והוסמך לזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני למכירות של מעל 30,000 יחידות. ב-23 בנובמבר 2009, האלבום עלה לראשונה במצעד האלבומים האוסטרלי במקום ה-23. באותו שבוע הוא עלה לראשונה במקום ה-22 בניו זילנד. האלבום הגיע לארבעים המובילים בבלגיה (ולוניה), דנמרק, יוון, ניו זילנד ונורווגיה, והופיע גם בבלגיה (פלנדריה), פינלנד, ספרד והולנד. בינואר 2011, אוסף הסינגלים נכנס מחדש למצעד באירלנד במקום ה-51 ולמצעד בבריטניה במקום ה-27. בשנת 2021, אוסף הסינגלים נכנס מחדש למצעדים באירלנד ונחת במקום 24 ושבר את שיא ולמצעד בבריטניה האלבום נחת במקום 51.
מתילדופה
מתילדופה היא תרופה פסיכואקטיבית אשר נלקחת במצבים של יתר לחץ דם או כתרופה סימפטוליטית. תרופה זו היא אגוניסט של קולטן אדרנרגי מסוג אלפא. כיום תרופה זו משמשת רק במקרים מסובכים של יתר לחץ דם כללי ושל מערכת העיכול בפרט.
התרופה נספגת במערכת העיכול ומפורקת בכבד ובמעיים, מופרשת מהגוף דרך מערכת השתן.
אופן הפעולה של התרופה: מתילדופה היא חוסם תחרותי של האנזים דופה דה קרבוקסילז אשר הופך את ל-דופה לדופמין. דופמין הוא קודמן לנוירואפינפרין וכיוצא בכך לאפניפרין. חסימה זו יוצרת ירידה במערכת הדופמינרגית והאדרנרגית במערכת העצבים ההיקפית. אפקט זה יכול להוריד את לחץ הדם ולגרום להשפעות בערכת העצבים המרכזית כגון פרקינסון, דיכאון, אפתיה וחוסר נהנתנות.
פומפיזול
פומפיזול או בשמו הכימי 4 methylpyrazole) היא תרופה מסוג אנטידוט שניתנת במקרה של הרעלת מתנול או אתילן גליקול. משתמשים בו לבד או ביחד עם המודיאליזה. בטמפרטורת החדר הוא נוזל שצבעו צהבהב. הוא מסיס במים ובאתנול.
שימוש רפואי
ככל שנותנים פומפיזול סמוך יותר למועד החשיפה למתנול או לאתילן גליקול כך הוא יותר יעיל.
לא מומלץ לצרוך אלכוהול (אתנול) בזמן הטיפול התרופתי עם פומפיזול. אתנול רעיל בריכוזים גבוהים, האנזים אלכוהול דהידרוגנאז אחראי גם למטבוליזם של האתנול, עיכוב פעילות האנזים תביא להצטברות אתנול ועליה בריכוזו עד כדי סכנת הרעלה גם אם נצרך בכמויות קטנות.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות הן כאב ראש, בחילה, סחרחורות, תחושת נמנום מוגברת וטעם מתכתי בפה. באחוז קטן של האוכלוסייה הוא עלול לגרום לתופעות לוואי נוספות כגון: כאבי בטן, חום, כשל באיברים, כאב בזמן הזריקה, דלקת באזור הזריקה.
ספיגה ופיזור
הפומפיזול מתפזר במהירות במים, שנפח הפיזור שלו (VD ) הוא בין 1.02-0.6 ליטר לקילוגרם. הריכוז התרפויטי שלו הוא בין 8.2 ל-24.6 מ"ג לליטר. שיא הריכוז בגוף יהיה שעה עד שעתיים לאחר נטילת התרופה דרך הפה.
מטבוליזם והפרשה
הסינון המטבולי העיקרי נעשה בכבד (כ-% 85-80 מכמות התרופה בגוף).
סורת א-נסאא
סורת א-נִסאא (בערבית: سورة النساء, "הנשים") הוא הפרק (סורה) הרביעי בקוראן, והוא מכיל 176 פסוקים. שם הפרק נגזר מהנושא בו עוסק הפרק, וספציפית מאזכור המילה "הנשים" במספר רב של פסוקים, כדוגמת פסוק 34.