cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיל שיוט
יירוט טילי שיוט
מערכת הברק 8 שפותחה בישראל בשיתוף עם הודו היא מערכת שייעודה ליירט טילי שיוט ביעילות רבה, ופותחה למטרה זו. מערכת ה־SPYDER הישראלית מסוגלת אף היא ליירוט טילי שיוט, וכן מערכת הפנציר של רוסיה ומערכות יירוט נוספות לארצות הברית ומדינות נוספות בעולם.
המינהל לאיתור מבצעי של משטרת הפדרציה הרוסית
המינהל (הלשכה) לאיתור מבצעי של משטרת הפדרציה הרוסית (ברוסית: Оперативно-поисковое (бюро) управление МВД России) היא יחידה מבנית של המנגנון המרכזי של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית האחראית לניהול מודיעין משטרתי. המינהל הוקם ב-25 באוגוסט 1902 כחלק ממחלקת הבילוש של מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית.
היסטוריה
ברוסיה, פעילויות המודיעין המשטרתי וביצוע מעקב סמוי מעוגן רשמית בתקנות שנקבעו במחצית השנייה של המאה ה-19. בעבר, תפקיד זה הופקד בידי המשטרה בכללותה. עם הקמת האוכרנה ומחלקות הבילוש ומדורי החקירות הפליליות, היה צורך לזהות אנשים מסוימים למטרות אלה, מכיוון שכל נווד הכיר את הסוכנים במשרה מלאה באופן אישי. לכן בשנת 1902 הוקמה יחידת העוקבים שהפך לגוף הראשון למודיעין משטרתי ברוסיה.
בשנת 1991 הוקמה ברוסיה המינהל לאיתור מבצעי של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית, המפקח על יחידות המעקב האזוריות ומאז פעיל כזרוע ראשית למודיעין משטרתי.
מוזיאון פברז'ה (סנקט פטרבורג)
הארגון המייסד של המוזיאון הוא קרן "קשר הזמנים" שנוסדה בשנת 2004 על ידי היזם ויקטור וקסלברג. אוצר המוזיאון הוא ולדימיר וורונצ'נקו. המוזיאון נוצר לצורך איסוף, הצגה ופופולריזציה של יצירות מופת ואמנות רוסית. מטרת המוזיאון היא לא למטרת רווח, אלא השבת יצירות מופת של אמנות רוסית אבודה. המוזיאון גם מפעיל אירועי תרבות ומדע, מארח בקביעות אירועים שמטרתם לחנך וללמד את ההיסטוריה של האמנות שיצר קרל גוסטב פברז'ה.
מה-3 בפברואר עד ה-2 במאי 2016 במוזיאון הוצגה התערוכה הראשונה ברוסיה של האמנית המקסיקנית פרידה קאלו. המוזיאון מורכב מ-11 חדרים: חדר האבירים, חדר האירוח האדום, חדר האירוח הכחול, חדר האירוח המוזהב, חדר התצוגה, חדר האירוח הלבן, האולם הגותי, המזנון העליון, אולם הבז'.
מייסד המוזיאון, ויקטור וקסלברג, צבר כארבעת אלפים פריטים מהמאה ה-19 ותחילת המאה העשרים והחליט להקים את המוזיאון בעיר הולדתו, פטרבורג. בשנת 2004, אוסף של 200 פריטים מתוצרת פברז'ה, שהיו שייכים לאיש העסקים האמריקאי מלקולם פורבס ובתוכם תשע ביצים, עמדו למכירה פומבית בסוכנות סותבי'ס בניו יורק. וקסלברג הקדים, שילם כ-120 מיליון דולר ורכש את הפריטים במטרה להחזירם לרוסיה.
המרידות בצבא הצרפתי (1917)
רקע
באביב 1917 הצבא הצרפתי היה לאחר שרשרת של קרבות עקובים מדם, בעיקר כנגד הקיסרות הגרמנית, בהם אבדותיו של הצבא הצרפתי היו קרוב למיליון הרוגים, בלא שנראה היה שינוי כלשהו במצב הקיפאון ששרר לאורך החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, זו השנה השלישית. רובר ניוול, מפקד הצבא הצרפתי בחזית המערבית, ניסה לשבור את הקיפאון על ידי מתקפה על רכס שמאן דה דאם (Chemin des Dames) שמצפון לאן, באפריל 1917, מה שהוביל לפתיחת הקרב השני על האן. תוצאותיו של זה היו צנועות למדי, מנקודת ראות של מדינות ההסכמה, מה שאין כן לגבי אבדות הצבא הצרפתי, שהיו כבדות. אם כי שיעורי אבדות כאלה היו חזון נפרץ בחזית המערבית, הרי שלאחר הקזות הדם הנוראיות שצרפת חוותה בשנת 1916, בעיקר בקרב ורדן ובעת הקרב על הסום, זו הפעם נראה היה להנהגת המדינה שהציבור הצרפתי אינו מוכן עוד לשאת אבדות כאלה. ב-15 במאי 1917 ניוול הוחלף בפיליפ פטן.
המרידות
כבר בעת ההתקפה על רכס שמאן דה דאם נרשם שיעור עריקות גבוה בצבא הצרפתי. ב-27 במאי החלה מרידה של ממש, עת חיילים צרפתים, שאומדנים לגבי מספרם הגיעו עד ל-30,000, עזבו את קווי החזית, כמו גם עמדות עורפיות יותר, ועשו דרכם אל העורף. ברקע לאירועים אלה עמדה התחושה שחייהם של החיילים מוקרבים לשווא בהתקפות סרק. כן היה לחדשות על המהפכה ברוסיה חלק מה בהלכי הרוח בין החיילים הצרפתים, שכן היו מורדים ששרו שירים מהפכניים והניפו דגלים אדומים. חלק אחר נודע אף לעלונים פציפיסטיים שהופצו בחשאי על ידי סוכנים גרמניים. במקביל, חיילים צרפתים המוצבים בעמדות עורפיות, כמו למשל בסואסון (Soissons) שבפיקרדי, סירבו לפקודות שניתנו להם, לתפוס את קווי החזית. כן אירעו מקרים בהם חיילים ניתקו קרונות מרכבות, כדי למנוע את הסעתן, הציתו רכוש או שהפגינו נגד המלחמה. ב-1 ביוני, רגימנט רגלים מורד השתלט על העיירה מיסי-או-בואה (Missy-aux-Bois) והיה צורך בהפעלת כוח ובירי כדי להשתלט מחדש על הכפר. כן נבזזו טורי אספקה בידי חיילים מורדים. תופעות כמתואר התפשטו בין יחידות הצבא הצרפתי שבחזית המערבית. על פי הערכות שונות, מידה זו אחרת של פעולות מרי באה לידי ביטוי בקרוב למחצית מאוגדות הרגלים, אם כי באופן לא אחיד. מספר אוגדות נתפסו באופן רציני להלכי הרוח המרדניים, אחרות הושפעו באופן רציני פחות, אך עדיין משמעותי, ובאוגדות נוספות אירעו מקרי פריקת עול המשמעת בהיקף קטן יותר, אך באופן מתמשך. כל המתואר חל בעיקר על יחידות הרגלים. יחידות אחרות, כמו התותחנים, הושפעו באורח משמעותי פחות מהלכי הרוח המרדניים. בנוסף למרידות, אירעו מקרים רבים מאוד של פריקת עול המשמעת באופן כללי: חיילים שהכו שוטרים צבאיים, או חיילים במספרים גדולים מאוד שחזרו מבוסמים מחופשתם.
דיכוי המרידות
הפיקוד הצרפתי הגיב באופן חד ותקיף. החל מ-8 ביוני נערכו אלפי מעצרים, כאשר העצורים נקבעו על ידי מפקדיהם, ובדרך כלל לא נתקלו מעצרים אלה בהתנגדות רבה מתוך שורות החיילים. 3,427 משפטים נערכו, ובהם נשפטו 23,385 חיילים. כמה מאות מבין אותם חיילים נשפטו למוות, וחלק מאותם עונשים בוצעו. כיוון שחלק מן התיעוד של אותם מהלכים עדיין חסוי, אין מספרים מדויקים, הן לגבי פסקי דין המוות, שמספרם מוערך בכמה מאות, והן לגבי ביצועם, שמספרם מוערך בכמה עשרות.
מרידה בקרב חיל המשלוח הרוסי
מרידה נוספת, על רקע שונה ובמועד מאוחר יותר באותה שנה, ארעה בקרב חיילי חיל המשלוח הרוסי בצרפת. לאחר מהפכת פברואר (מרס 1917, פברואר לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג אז ברוסיה), שהשתלשלות האירועים לאחריה הובילה בהמשך ליציאת רוסיה מן הלחימה לצד מדינות ההסכמה, הפיקוד הצרפתי התייחס לחיילים אלה באי-אמון. לפיכך, במהלך השנה הורחקו הרוסים מהחזית ומתפקידי לחימה, ושתי חטיבות של חיל המשלוח הרוסי רוכזו באזור לה קורטן (La courtine) בלימוזן שבמרכז צרפת. ואכן המאורעות ברוסיה עוררו בחלק מן החיילים הרוסים תסיסה. בספטמבר, אחת החטיבות הרוסיות מרדה. החטיבה המורדת הוקפה בחיילים צרפתים, וברוסים שלא מרדו, מן החטיבה השנייה. המורדים הופגזו בתותחים, וכן נערכה לחימה בתוך המחנה. 19 מן המורדים נהרגו. מנהיגי המרד נשלחו לעבודות פרך, ויתרת החיילים, כ-10,000 במספר, נשלחו לפלוגות עבודה בצפון אפריקה.
ארגון בין-לאומי
ארגון בין־לאומי הוא ארגון בעל היקף או נוכחות בין־לאומית.
ישנם שני סוגים עיקריים של ארגונים בין־לאומיים:
הארגון הבין־ממשלתי הראשון והוותיק ביותר הוא הוועדה המרכזית לניווט השיט על הריין, שקמה בשנת 1815 בקונגרס וינה.
כדוריד חופים
כדוריד חופים הוא ענף ספורט קבוצתי תחרותי של משחקי כדור. במשחק משתתפות שתי קבוצות, כשבכל קבוצה שלושה שחקני שדה ושוער אחד. קבוצות יכולות לכלול גברים, נשים או קבוצות מעורבות בהתאם לחוקי הטורניר הרלוונטי. מטרת כל קבוצה להכניס את הכדור לשער הקבוצה היריבה ולהגן על שערה מפני הקבוצה היריבה. המשחק דומה לכדוריד אך משוחק על חול ולא על משטח קשיח.
המגרש
המגרש הוא מלבן באורך 27 מטר וברוחב 12 מטר. שתי פאותיו הקצרים של המלבן מהווים את קוי השער ובמרכזן ממוקם שער בגובה 2 מטר ורוחב 3 מטר. רחבת השוער בכל צד של המגרש היא השטח שבין קו השער לקו הרחבה שמקביל אליו במרחק 6 מטר ולרוחב כל המגרש. בכל צד של המגרש מוגדר אזור המחליפים עבור קבוצה מסוימת (צד לכל קבוצה) שרק דרכו ניתן לבצע חילופי שחקנים במהלך המשחק.
חוקי המשחק
במהלך המשחק הבקעת שער מזכה בנקודה אך שערים מיוחדים מזכים בשתי נקודות. ישנם מספר מצבים בהם שער נחשב למיוחד: שער שהובקע על ידי השוער, שער שהובקע בזריקת עונשין מ-6 מטר, שער שהובקע כך שהכדור נמסר ונזרק לשער תוך כדי שהשחקן הזורק באוויר ושער 'אטרקטיבי' שבו השחקן הזורק ביצע קפיצה וסיבוב של 360 מעלות באוויר לפני זריקת הכדור לשער.
מותר לבצע חילופים תוך כדי מהלך המשחק וללא הגבלה דרך אזור המחליפים. לעיתים החילופים מבוצעים בצורה של אסטרטגיית משחק כך ששחקן עולה להתקפה ובסיומה יוצא מהמגרש בעוד שחקן מחליף נכנס באזור ההגנה. אסטרטגיה אחרת יכולה להיות ששחקנים משחקים 'התקפה' או 'הגנה' בלבד ויוצאים מהמגרש בהתאם לקבוצה שמחזיקה בכדור.
כדוריד חופים בישראל
המשחק הובא לארץ בתחילת שנות ה-2000 על ידי עופר קושמרו יו"ר אגדות הפועל אשדוד בכדוריד. במהלך השנים התקיימו טורנירים ואף ליגה. בשנת 2014 הוקמה נבחרת ישראל בכדוריד חופים.
קינגס קולג' (הונג קונג)
קינגס קולג' (לעיתים בקצרה: קינגס) הוא שמו של בית ספר תיכון יוקרתי בהונג קונג. בית הספר נמצא מיד-לוולס, במחוז 西營盤, Yīnghuáng Shūyuàn - סמוך לסנטרל.
פאזל אלהי צ'אודהרי
פאזל אלהי צ'אודהרי (באורדו ובפנג'אבי: فضل الہی چودہری; 1 בינואר 1904 – 2 ביוני 1982) היה נשיא פקיסטן החמישי, שכיהן בתפקיד בין השנים 1973 – 1978, קודם לתקופת המשטר הצבאי בהנהגתו של ראש מטה צבא פקיסטן, הגנרל מוחמד זיא אל-חאק.
לאחר הכינון המוצלח של חוקת פקיסטן החדשה ב-1973 נבחר צ'אודהרי כנשיא וירש בתפקיד את זולפיקאר עלי בהוטו. כך הוא היה לנשיא הראשון מבין בני העם הפנג'אבי. טרם בחירתו כנשיא הוא לקח חלק בפעילות התנועה הפקיסטנית בשנות ה-40 של המאה ה-20 והיה חבר בליגה המוסלמית. ב-1947 הוא מונה לתפקיד שר בממשלתו של ליקאת עלי ח'אן וב-1951 הוא היה חלק מהמשלחת הקבוע של פקיסטן לאו"ם.
בתקופת נשיאותו של צ'אודהרי הוא היה דמות טקסית, שכן על פי החוקה החדשה, עברו הסמכויות הביצועיות לידיו של ראש הממשלה. לאחר הצלחתו של "מבצע משחק הוגן" (Operation Fair Play), שם קוד למבצע להדחתו של זולפיקאר עלי בהוטו מהשלטון, המשיך צ'אודהרי לכהן כנשיא, אך לא הייתה לו השפעה על פעולות הממשלה והצבא. בשל מערכת יחסים עכורה עם הצבא, ויתר צ'אודהרי על תפקידו כנשיא, על אף הפצרותיו של ראש המטה הכללי. ב-16 בספטמבר 1978 העביר צ'אודהרי את הנשיאות למפקד השלטון הצבאי, הגנרל זיא-אל-חאק, שירש אותו כנשיאה השישי של פקיסטן.
ראשית חייו
פאזל אלהי צ'אודהרי נולד למשפחה בעל השפעה מבני הקבוצה האתנית הגורג'רית בכפר מראלה שליד העיר חריאן שבמחוז פנג'אב שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן). לאחר שסיים את חוק לימודיו בכפרו, החל צ'אודהרי ב-1920 את לימודיו באוניברסיטה המוסלמית היוקרתית של אליגר וב-1924 סיים את לימודי המשפטים. לאחר מכן הוא שב לפנג'אב והמשיך את לימודיו באוניברסיטה המקומית במשפטים ובמדע המדינה. ב-1925 סיים צ'אודהרי את לימודי התואר השני במדע המדינה וב-1927 את לימודי התואר השני במשפטים.
קריירה פוליטית
ב-1942 הצטרף צ'אודהרי לליגה המוסלמית. ב-1945 הוא נבחר לתפקיד נשיא הליגה. הוא לקח חלק בבחירות של 1946 כנציג הליגה והיה פעיל מאוד כמי שהפיץ את רעיונות הליגה בקרב תושבי אזור מגוריו. עם קבלת עצמאותה של פקיסטן, היה צ'אודהרי מעורב בפעילות הממשלה החדשה ומילא תפקידים בכירים באספה הלאומית.
לאחר קבלת העצמאות מונה צ'אודהרי לתפקיד מזכיר פרלמנטרי. מאוחר יותר הוא מונה לתפקיד שר החינוך והבריאות. ב-1951 הוא התמודד בבחירות לאספה המחוקקת של מחוז פנג'אב מטעם הליגה המוסלמית ונבחר לתפקיד. ב-1952 הוא הצטרף למשלחת הפקיסטנית לאו"ם. בבחירות של 1956 הוא נבחר לאספה המחוקקת של מערב פקיסטן. ממאי 1956 ועד אוקטובר 1958 הוא שימש כיושב ראש האספה. כאשר איוב ח'אן הכריז על עריכת בחירות הוא נבחר כסגן מנהיג האופוזיציה על בסיס ניסיונו והידע שלו בהליכים הפרלמנטריים. צ'אודהרי הצטרף לוועידת הליגה המוסלמית ולאחר הבחירות של 1956 הוא נבחר כסגן יושב ראש האספה הלאומית.
נשיא פקיסטן
ב-1970 נבחר צ'אודהרי לאספה הלאומית מטעם מפלגת העם הפקיסטנית ומאוחר יותר נבחר להיות יושב ראש האספה. בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1972 הוא התמודד מול ח'אן אמירזדה ח'אן, נציג מפלגות האופוזיציה וב-1973 הוא הושבע כנשיא, כשבמקביל מונה מנהיג מפלגת העם, זולפיקאר עלי בהוטו כראש הממשלה.
צ'אודהרי כיהן כנשיא עד 1978, כאשר הוא התפטר לאחר שהשלטון במדינה נתפש על ידי מפקד הצבא, הגנרל מוחמד זיא אל-חאק. הוא מת ב-2 ביוני 1982 בגיל 78.
קונצרט השנה החדשה בווינה
קונצרט השנה החדשה בווינה (בגרמנית: Das Neujahrskonzert der Wiener Philharmoniker) הוא קונצרט מוזיקה קלאסית שנערך מדי שנה בליל השנה החדשה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין שבווינה על ידי הפילהרמונית של וינה ונחשב לאחד הקונצרטים היוקרתיים בעולם. המופע מצולם ומועבר בשידור ישיר ליותר מ-50 מיליון צופים ב-72 מדינות שונות. המנצח על הקונצרט מוחלף בכל שנה.
מוזיקה
בדרך כלל כולל הקונצרט כתריסר יצירות ועוד הדרנים בסוף המופע. סוג היצירות הן ואלסים, פולקות, מזורקות ומארשים. בהדרן הראשון נהוג לנגן פולקה מהירה; ההדרן השני הוא תמיד ואלס הדנובה הכחולה של יוהאן שטראוס הבן; והשלישי תמיד מארש רדצקי של יוהאן שטראוס האב.
משך כל הקונצרט הוא שעתיים וחצי.
הקונצרט מוצג בכל שנה באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין. התזמורת מלווה בקבוצות של רקדני בלט ביצירות נבחרות בחלק השני של המופע הרוקדים על רקע נופי וינה ואתרים בולטים באוסטריה. הרקדנים הם בוגרי הבלט של וינה. החל משנת 1980 מעניקה כמתנה העיר סן רמו שבאיטליה פרחים המקשטים את האולם.
היסטוריה
הקונצרט הוצג לראשונה בשנת 1939 באולם הקונצרטים של המוזיקפראיין ונוצח על ידי קלמנס קראוס. זו הייתה הפעם היחידה בה בוצע הקונצרט ב-31 בדצמבר ולא ב-1 בינואר. מיתוג הקונצרט בשנתו הראשונה היה "קונצרט מיוחד" ולא כפי שנקרא היום - "קונצרט השנה החדשה". בקונצרט הראשון נוגנו יצירות שהולחנו אך ורק על ידי יוהאן שטראוס הבן.
בשנת 2009 הוזמן המנצח הישראלי דניאל בארנבוים לנצח על הקונצרט. בהמשך הוזמן לנצח גם בשנים 2014 ו-2022.
קהל
הקונצרט הוא אירוע מאוד פופולרי באירופה ומחוצה לה אף יותר. מספר המקומות מוגבל והביקוש לכרטיסים הוא כה גדול שיש להזמינם לפחות שנה מראש. חלק ממקומות הישיבה שמורים במסגרת תוכנית מנויים ומספר משפחות מקומיות מעבירות את זכויותיהן מדור לדור.
אורסטיס קרנזיס
אורסטיס-ספירידון קרנזיס (ביוונית: Ορέστης Καρνέζης; נולד ב-11 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת השוער. ייצג את נבחרת יוון במונדיאל 2014.
קריירת מועדונים
קרנזיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של OFI כרתים, בשנת הוא הצטרף לפנאתינאיקוס. עד עונת הוא רשם מספר הופעות בודדות. בעונת הוא קיבל את ההזדמנות בהרכב הראשון של המועדון ובסיום העונה זכה בתואר שוער השנה בליגת העל היוונית.
ב-22 ביולי 2013 חתם באודינזה תמורת 750 אלף אירו. העסקה גם כללה סעיף שלפיו אם השחקן יימכר, פנאתינייקוס תקבל עליו 2 מיליון אירו מהעסקה. עם החתימה באודינזה, הוא הושאל לגרנדה עד לסיום העונה. ב-8 בדצמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנדה נגד אלקורקון במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-4 בינואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 0–3 נגד אלמריה. ב-12 באפריל הוא הצטיין בניצחון המפתיע 0–1 של קבוצתו נגד ברצלונה שעזר לה להישאר בליגה.
בסיום העונה חזר לאודינזה, וב-31 באוגוסט 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באודינזה בניצחון 0–2 נגד אמפולי. ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לווטפורד. ב-5 ביולי 2018 חתם בנאפולי לעונה אחת.
ביולי, קרנזיס חתם בליל מליגת העל הצרפתית, במדיה לא רשם דקות משחק ושיחק שלושה משחקים בקבוצת המילואים.
קריירה בינלאומית
הופעותיו הטובות של קרנזיס בפנאתינייקוס, הובילו את מאמן הנבחרת פרננדו סנטוש לזמן אותו לסגל נבחרת יוון. ב-29 בפברואר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 1-1. אף על פי שגילה יכולת טובה, קרנזיס לא זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 2012, אך נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
הגלקסיה הננסית הדובה הקטנה
הגלקסיה הננסית הדובה הקטנה היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הקטנה במרחק של כ-225,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב. הגלקסיה התגלתה בשנת 1954 על ידי אנדרו וילסון בתמונות שצולמו על ידי מצפה הכוכבים פאלומר, כמו גם הגלקסיה הננסית דרקון והגלקסיה הננסית אריה I. הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות מדרום-דרום-מזרח לכוכב β בדובה הקטנה אך בהירות נראיתה מדרגה 10.6 והמראה שלה, של אזור מעט עשיר יותר בכוכבים עמומים ביחס לסביבתה, מקשים על זיהויה.
מאפיינים
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא בין 20 ל-30 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,100 שנות אור. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא פחות מאחוז מהמסה הכוללת, ונראה שהיא מורכבת כמעט רק מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. כמעט כל כוכבי הגלקסיה הם כוכבים זקנים מאוד שנוצרו לאורך תקופה של כ-2 מיליארד שנים, שהתרחשה לפני כ-14 מיליארד שנים, כלומר בסמוך להיווצרותה של הגלקסיה, ומאז לא נוצרו בה כוכבים חדשים.
רודריגו לופז
רודריגו לופז (בפורטוגזית: Rodrigo Lopes; 1525 – 7 ביוני 1594) היה רופא פורטוגזי יהודי אנוס, אשר שימש כרופאה האישי של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. בהמשך הואשם בקשירת קשר לרציחתה, והוצא להורג.
ביוגרפיה
לופז הגיע ללונדון בתחילת תקופת שלטונה של אליזבת, בשנת 1559. יש אומרים שגורש מפורטוגל בשל דתו, ולפי אחת הגרסאות נשבה בידי סיר פרנסיס דרייק והובא ללונדון. מכל מקום בלונדון החל להתבלט כרופא וכבלשן, ורכש לעצמו שם ומוניטין כרופא המצטיין בדורו. בשנת 1586 מונה לרופאה האישי של המלכה אליזבת, והיה אף לאיש סודה.
בשנת 1580 נקטעה השושלת הישירה של מלכי פורטוגל עם מותו של המלך אנריקה, אשר לא השאיר אחריו בנים, וכך פליפה השני, מלך ספרד, אחיינו של אנריקה, עלה למלכות גם בפורטוגל. פליפה היה גדול אויביה של ממלכת אנגליה, ומכיוון שכך היה למלכה אליזבת רצון לטפח את יריביו. אציל בשם אנטוניו, צאצא לא-חוקי של בית המלוכה הפורטוגזי, נמלט לאנגליה והכריז על עצמו כמלך פורטוגל. אליזבת טיפחה את הטוען לכתר הפורטוגזי, ואנטוניו שקע עד מהרה בחובות, ונאלץ למכור את יהלומי הכתר הפורטוגזי אשר הביא עמו. הוא שקע בחיים של דלות, ותקוותיו לעורר מרידה עממית בפורטוגל נגוזו. אל מול כישלונו וצרותיו של הנסיך הפורטוגזי הגולה, עוררו כשרונותיו ועושרו של הרופא היהודי הפורטוגזי, אשר הכיר את אנטוניו מחצרה של המלכה, קינאה שקשה היה לעמוד בה.
ראטליף בון
ראטליף בון (באנגלית: Ratliff Boon; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן לזמן קצר ב-1822 כמושל אינדיאנה השני. טרם כהונתו כמושל הוא כיהן כחבר בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה וכסגן מושל המדינה, ולאחר מכן כיהן שוב כסגן המושל, ובשתי תקופות כהונה שירת כנציג מדינתו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו
ראטליף בון נולד במחוז פרנקלין שבקרוליינה הצפונית כבנם של ג'סי וקאשיה בון. בגיל צעיר הוא עבר עם משפחתו למחוז וורן שבקנטקי, שם הוא למד בבית ספר ציבורי ולאחר מכן הוא עבד כמתלמד אצל חרש כלי נשק בדאנוויל, קנטקי. ב-1801 נשא בון לאישה את דלילה אנדרסון ולזוג נולדו שבעה ילדים. ב-1809 הוא עבר למקום בו שוכנת כיום העיירה הקרויה על שמו, בונוויל, שבמחוז ווריק שבאינדיאנה עם פרוץ מלחמת 1812 הצטרף בון למיליציה של טריטוריית אינדיאנה, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קולונל.
רודריגו לופז
ביוגרפיה
בינואר 1594 נעצר לופז, ומחשש לעינויים הודה בשותפות לקשר. אליזבת אשר סירבה להאמין כי רופאה האהוב שותף לקשר כנגדה השהתה את הוצאתו להורג מספר חודשים, אך בסופו של דבר הוצא לופז להורג ב-7 ביוני 1594 בפומבי באופן האכזרי שהיה נהוג אז. הוא נתלה ובותר לחלקים בעודו בחיים, ואיבריו נשרפו לנגד עיניו. על הגרדום ניסה עוד להביע את חפותו, אך נתקל בקריאות אנטישמיות.
גם לאחר מותו של לופז המשיכה אליזבת לתמוך כספית באלמנתו, ולא הורתה על חילוט רכושה כנהוג לגבי בוגדים במלכות.
ראטליף בון
מחוקק באינדיאנה
מחוז ווריק התארגן ב-1813 ובון מונה על ידי מושל הטריטוריה, תומאס פוסי, למשרת גזבר המחוז. ב-1816 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, שהייתה אז למדינה בארצות הברית, בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה של שנה. במהלך שירותו בבית הנבחרים, היה הישגו העיקרי היה קידום חקיקה לחלוקת מחוז ווריק לשלושה מחוזות נפרדים. בדצמבר 1818 נבחר בון לסנאט של אינדיאנה, אך התפטר מתפקידו לאחר ששנה לאחר מכן נבחר לתפקיד סגן מושל המדינה.
רודריגו לופז
ביוגרפיה
רבים סבורים כי דמותו של לופז היוותה השראה לויליאם שייקספיר בכתיבת מחזהו "הסוחר מוונציה". היהודים גורשו מאנגליה בשנת 1290 על ידי המלך אדוארד הראשון, ויש להניח כי פרט ללופז לא נפגש שייקספיר עם יהודי מימיו. נראה כי דמותו של שיילוק במחזה מבוססת באופן גס על דמותו של לופז, כאשר הרוזן מאסקס, מאשימו של לופז, היה בין פטרוניו של שייקספיר. רמז נוסף לפרשה הוא כי קורבנם של תככי שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" נקרא אנטוניו, כשמו של הטוען לכתר הפורטוגזי, אשר היה קורבן תמים, כביכול, למזימותיו של לופז. "הסוחר מוונציה" הוצג לראשונה ב-23 באוגוסט 1594, כחודש וחצי לאחר תלייתו הפומבית של לופז.
נראה כי עניינו של לופז העיר גל של עניין ביהודים באנגליה האליזבתנית, ומספר מחזות וספרים העוסקים בדמותו של היהודי (לרוב בשלילה מוחלטת) נכתבו באותה תקופה, ביניהם מחזהו האנטישמי הארסי של כריסטופר מרלו "היהודי ממלטה".
ראטליף בון
סגן מושל אינדיאנה
סגן מושל אינדיאנה הראשון, כריסטופר הריסון, התפטר מתפקידו לאחר שערורייה, ולא נותר לו מחליף בתפקידו. שני מועמדים התמודדו לזמן קצר נגד בון על המשרה, אך בבחירות הוא הביס אותם לאחר שזכה ב-7,397 קולות מול 3,882 הקולות שקיבל המתמודד שהגיע למקום השני. ב-1820 העביר בית המחוקקים המדינתי חוקים לצמצום מספר הזאבים. הזאבים גרמו לנזקים רבים באזור הספר. הוצע תשלום גבוה על עורות זאבים. בון ניצל את החוק החדש והרוויח יותר מ-700 דולר על ציד זאבים. הצלחתו הובילה לביטולו המהיר של החוק שגרם להפסד לקופת המדינה המוגבלת.
מושל אינדיאנה
ב-1822 נבחר בון לתקופת כהונה שנייה כסגן המושל כשותפו למרוץ של ויליאם הנדריקס. כאשר המושל המכהן, ג'ונתן ג'נינגס, התפטר כדי לאייש מושב שאליו נבחר בבית הנבחרים של ארצות הברית, הושבע בון במקומו, וב-12 בספטמבר 1822 היה למושל אינדיאנה השני, וכיהן בתפקיד עד להשבעתו של הנדריקס ב-5 בדצמבר אותה שנה. צעדו היחידי המשמעותי היחידי בתקופת כהונתו הקצרה כמושל היה קיום מפקד אוכלוסין בשטחים שנרכשו במסגרת הסכם סנט מרי והגשת המלצות ליצירת המחוזות באזור זה. המלצותיו אומצו על ידי האספה הכללית של אינדיאנה, שארגנה את גופי הממשל במחוזות וקבעה שלושה מושבים חדשים בבית הנבחרים כדי לתת ייצוג לתושבים שנמנו במפקד האוכלוסין. בון שב למשרת סגן המושל וכיהן בתפקיד עד 30 בינואר 1824, כאשר הוא התפטר כדי לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אליו הוא נבחר.
חבר בית הנבחרים
בון נבחר כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון וכיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1825 ועד 3 במרץ 1827. ניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1826 לא עלה יפה לאחר שנוצח על ידי תומאס ה. בלייק, שהתמודד על בסיס מצע של קידום עבודות ציבוריות, שאליו התנגדה מפלגתו של בון. במהלך התקופה שלאחר כהונתו בבית הנבחרים הוא היה פעיל בייסודה של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה. עד לאותה עת, לא היו מפלגות רשמיות במדינה, ולכל הפוליטיקאים הייתה זיקה רופפת למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. ב-1828 התמודד בון שוב לבית הנבחרים וניצח. הוא שירת בתפקידו שוב מ-4 במרץ 1829 ועד 3 במרץ 1839. במהלך תקופות כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לקרקעות ציבוריות מ-1835 ועד לתום כהונתו בבית הנבחרים. בבחירות של 1839 הוא התמודד ללא הצלחה והובס על ידי אוליבר ה. סמית'.
שנותיו האחרונות
באותה שנה בה סיים את כהונתו בבית הנבחרים, עבר בון לעיר לואיזיאנה שבמיזורי. שם הוא התבלט והיה ליריב תקיף של תומאס ה. בנטון ושל סיעת תומכי העבדות בממשלת המדינה. ב-1844 הוא התמודד שוב בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מתוך תקווה להביס את המועמד תומך העבדות, אך הוא פרש מן המרוץ עקב מצבו הבריאותי. מחלתו של בון נמשכה והבשורה על ניצחון מפלגתו הגיעה אליו זמן קצר לפני מותו.
אלברט בנואה
אלברט בנואה (ברוסית: Альбе́рт Бенуа́; 14 במרץ 1852 – 16 במאי 1936) היה צייר ומורה לאמנות רוסי שהתמחה בנופים בצבעי מים.
ביוגרפיה
אביו היה האדריכל, ניקולאי בנואה. הוא סיים את בית הספר התיכון ב-1871, ולאחר מכן למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות ולקח שיעורים פרטיים בצבעי מים מלואיגי פרמאצי. ב-1877 סיים את לימודיו בתואר "אמן-אדריכל", תואר ראשון, והתחיל לצייר בצבעי מים. בשנת 1880, הוא היה אחד מהחברים המייסדים של "אגודת ציירי צבעי המים הרוסיים". מ-1883 עד 1885 הוא נסע לאיטליה, צרפת וספרד. הוא זכה בתואר "אקדמאי" ב-1884, על שתיים מיצירותיו מאיטליה.
מ-1876 עד 1886, הוא היה נשוי לפסנתרנית שווייצרית בשם מריה קינד (1855–1909), אך התגרש ממנה לאחר שניהלה רומן עם המלחין, סרגיי טאנייב.
הוא הפך לחבר באקדמיה הקיסרית ב-1890 והתמנה לפרופסור לציור בצבעי מים ב-1894; תפקיד בו החזיק עד 1905. הוא גם כיהן במועצת המנהלים של האקדמיה. ב-1895 הוא מונה לאוצר במוזיאון הרוסי. ב-1903 החל לעבוד כעורך שותף בכתב העת לאמנות, מיר איסקוסטבה.
בתקופות החופשה מההוראה המשיך לנסוע; ערך ביקור בצפון אפריקה ונסע בין היתר בסיביר, מנצ'וריה, קוריאה ויפן. הוא הפך למנהל המוזיאון לאמנויות שימושיות בשנת 1918. שנתיים לאחר מכן, הוא ליווה משלחת של המכון לגאולוגיה בפטרוגרד לחוף הצפוני, שם הפיק סדרה של ציורים.
ב-1924 נסע לפריז לבקר את בתו, זמרת האופרה מריה צ'רפנין (אשתו של המלחין, ניקולאי צ'רפנין) והחליט להישאר שם. שנתיים לאחר מכן, הוא נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות היפות של פריז. הוא תרם רבות מיצירותיו לעמותות צדקה שסייעו לאמנים רוסים החיים מחוץ לארצם.
בשנותיו המאוחרות הוא סבל ממחלה בכפות הרגליים וטופל על ידי בתו. הוא מת בבית אבות בפרבר של פריז ב-1936
משפחה
משפחתו של אלברט בנואה כללה דמויות בולטות רבות באמנויות. בנוסף לאלו שהוזכרו למעלה, האדריכל אלברטו קאבוס היה סבו. האמן והמעצב התיאטרוני אלכסנדר בנואה והאדריכל לאון בנואה היו אחיו. הוא היה גם דודה של הציירת זינאידה סרבריאקובה, ודודו של סר פיטר יוסטינוב. נכדו, אלכסנדר צ'רפנין, היה מלחין ופסנתרן חשוב. בנו ניקולאי היה נשוי לזמרת האופרה מריה קוזנצובה.
לופהאווה
לופהאווה הוא קטע של ים פתוח לאורך גבול מחוז טרומס ופינמרק בנורווגיה. רוחבו הוא כ-70 ק"מ (43 מייל), והוא משתרע בין האי הגדול סורויה בפינמרק לבין האיים ארנויה ונורד-פוילייה בטרומס. פיורד קוואננגן מתחבר אליו מדרום. מיצר פוגלויסונד מתחבר אליו ממערב.
הטמפרטורה הממוצעת היא 1 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (10 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא פברואר ( מעלות צלזיוס).
מרג מול
קורות חיים
מול נולדה במולהאוזן, נקראה מרגרטה הפנר. היא למדה בפרנקפורט בין השנים 1903–1905 ולמדה אצל הצייר הנס וולקר בויסבאדן. היא למדה גם ציור בבוואריה אצל אוסקר מול, פרופסור באקדמיה בברסלאו. מרג למדה גם פיסול אצל לואיז שמידט בפרנקפורט. בשנת 1905 היא נסעה לרומא ובהמשך למדה בבית הספר לנשים של לוביס קורינת בברלין בין השנים 1906 ל -1907.
מרגרט נישאה לאוסקר מול. בשנים 1907 עד 1908 למדה באקדמיה מאטיס, פריז, והקימה עם בעלה את בית הספר של מאטיס בפריז בשנת 1908 כדי ללמד ולקדם את האסתטיקה המודרניסטית באמנות, כולל צורת האמנות של מאטיס. בשנת 1908 נפגשו הזוג מול עם אנרי מאטיס. באותה שנה צייר מאטיס את דיוקנה, מוצג בגלריה הלאומית בלונדון. כשהתחילה לעבוד עם מאטיס, היא התמקדה יותר בפיסול, שכללה את הטכניקה שלה והשתמשה בכל מיני חומרי פיסול. לבני הזוג היו שתי בנות: מליטה, ילידת 1908, ובריג'יט, ילידת 1918. מרג מול חיה בכמה ערים לאורך חייה, כולל ברלין, בין השנים 1908–1919, וברסלאו, לשם עברה להתגורר בשנת 1919 ונשארה עד 1932. בשנת 1934 היא חזרה לברלין והתגוררה בה לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שמשפחתה הסתתרה מהנאצים במהלך המלחמה, הם בנו בית בברלין בשנת 1943 שתוכנן על ידי האדריכל הגרמני הנס שרון. הם מילאו את ביתם בציורים של מאטיס, פרננד לגר, ז'ורז' בראק ופיקאסו. ביתם, יחד עם רבים מיצירותיהם, נהרס על ידי הפצצת ברלין בשנת 1943. היא נסעה לאירופה ולארצות הברית לאחר שאוסקר נפטר בשנת 1947. היא התגוררה גם בדיסלדורף וגם במינכן אחרי 1952.
יצירה
מול ציירה ופיסלה כל חייה, אך סגנון הפיסול שלה עם הזמן הפך מאמנות פיגורטיבית דמוית מאטיס לצורת אמנות מודרנית בהרבה כמו יצירותיו של קונסטנטין ברנקושי. עבודותיה שילבו סגנונות שונים של אמנות גרמנית, כולל אקספרסיוניזם וסגנון באוהאוס. היא חוותה צורות אמנות אלה כאשתו של אוסקר מול, שהיה מנהל האקדמיה של ברסלאו.
מול לקחה פעם חופשה מהנישואין, נסעה לפריז כדי לסיים כמה מיצירותיה בשנת 1928, כאמור בהערותיה האוטוביוגרפיות. מול רצתה להפריד בין יצירותיה לבין בעלה, אך לעיתים הם הציגו יחד את עבודותיהם. תערוכות האמנות המוקדמות ביותר שלה היו עם אמנים אחרים כמו קבוצת נובמבר בברלין ועם אוסקר שלמר, אמן ברסלאו בגלריה פלכטיים בשנת 1931.
עבודותיה נקנו על ידי מוזיאונים בגרמניה, אך רבים מהם הוסרו אחר כך על ידי הנאצים. אחד הפסלים שלה, הרקדנית, נמצא בחורבות במהלך חפירה לתחנת רכבת חדשה בברלין, יחד עם עשר עבודות אחרות. עבודתה הייתה קורבן למערכה של היטלר נגד מה שמכונה אמנות מנוונת. הפסל של מול מוצג במוזיאון Neues בברלין בגרמניה.
הכרה ומורשת
לאחר מות בעלה בשנת 1947, מול הציגה את עבודותיה מספר פעמים. היא נסעה לארצות הברית שם הוכרה כאמנית שקידמה את חשיבותה של האמנות המודרנית בגרמניה ובעולם כולו. בשנת 1950 פגשה את הפסל הנרי מור. בשנת 1951 הפכה לחברה במועדון האמנות הבינלאומי לנשים בלונדון וקיבלה מדליה. היא המשיכה לעבוד עם GEDOK, ארגון שסייע לאמניות להציג את עבודותיהן באופן חופשי בין השנים 1930 ל 1970.
כשהייתה בת 70 העבירה הרצאות באוניברסיטת דטרויט. בשנות החמישים הוצגו עבודותיה יחד עם ציורי בעלה.
היא נפטרה במינכן בשנת 1977.
התרבות הבדרית
התרבות הבָּדַרית היא תרבות ארכאולוגית נאוליתית ואחת התרבויות החקלאיות הקדומות של מצרים העליונה. התרבות שגשגה בשנים 4400 עד ל־4000 לפנה"ס, ואפשר שהתקיימה עוד ב-5000 לפנה"ס. התרבות זוהתה לראשונה בבדרי (ערבית: بداري), ליד סוהאג.
כ־40 יישובים ו-600 קברים השייכים לקבוצה אותרו על ידי החוקרים. מסקנות המחקר הניבו כי בתרבות זו התקיים ריבוד חברתי, וזאת בגין קבורת עשירי החברה באזור נפרד מיתר הקברים. הכלכלה הבדרית התבססה בעיקרה על חקלאות, דיג וגידול בעלי חיים. כליהם העיקריים היו מגרדים (כלי עבודה לעור ועץ), מקדחים, גרזנים, מגלים דו-פניים וראשי חץ בעלי בסיס שקוע. שרידי בקר, כלבים וכבשים נמצאו באזורי הקבורה. חיטה, שעורה, עדשים ופקעות נאכלו.
רוב שרידי התרבות הם בתי הקברות בשפלת המדבר. המתים הונחו על מחצלות ונקברו בבורות, כשבדרך כלל ראשם הופנה דרומה. הקדרות אשר נקברה עם המתים היא הפרט האופייני ביותר לתרבות הבדרית. העיצוב הייחודי והדקורטיבי של הכלים עמד על מתן פני שטח גליים לחרסים.
לתרבות הבדרית, כפי הנראה, מספר מקורות. מתוכם, המדבר המערבי נראה כבעל ההשפעה המרבית על התרבות. התרבות כנראה לא הוגבלה לאזור בדרי בלבד הואיל וממצאים הקשורים בתרבות נחשפו דרומית לאזור במחגר דנדרה, ארמנט, אלקב ונחן (אשר היוונים כינו היירקונפוליס), ומזרחית לבדרי בוואדי חמאמת.
כולין
כולין (Choline) הוא תרכובת אורגנית קטנה המשמשת כחומר מוצא למספר תרכובות חשובות בתאיהם של יצורים חיים.
כולין מורכב מיון חיובי של אמוניום (+NH4), אליו קשור הכוהל אתנול. לעיתים קרובות יוצר היון החיובי מלח עם יון שלילי כלשהו, בדרך כלל כלור.
כולין בדרך כלל נצרך על ידי בני אדם בצורת לציטין (הקרוי גם פוספטידיל כולין), פוספוליפיד הקשור לכולין. לציטין מצוי בכבד בקר, בביצים ובסויה. כולין כשלעצמו נמצא בחסה, בבוטנים ובגרעיני חמניה.
כולין הוא חומר המוצא של אצטיל כולין, אחד המוליכים העצביים (נוירוטרנסמיטרים) החשובים ביותר במערכת העצבים של בעלי חיים (אצטיל כולין ולציטין הם אסטרים של כולין). אצטיל כולין מסונתז בתא על ידי הוספת קבוצת אצטיל לכולין באמצעות האנזים אצטיל כולין טרנספראז. האנזים אצטילכולין אסטראז אחראי לתהליך ההפוך—הידרוליזה של אצטיל כולין לכולין ולחומצה אצטית.
לציטין, אשר מסונתז בתא מכולין, מהווה מרכיב חשוב של ממברנת התא. תפקיד נוסף של כולין בתא הוא מתן קבוצות מתיל לתרכובות אחרות, זאת באמצעות תרכובת אחרת הנגזרת מכולין - טרימתיל גליצין.
כולין התגלה בשנת 1862 וסונתז במעבדה ארבע שנים מאוחר יותר. ב-1998 סווג כולין על ידי רשויות הבריאות של ארצות הברית כחומר חיוני לבריאות אשר אותו יש לצרוך במזון. הדעות חלוקות בנוגע לכך, ויש הטוענים כי הגוף מסוגל לייצר בעצמו את כל הכולין הדרוש לו. כתרכובת שאותה יש לצרוך במזון נחשב הכולין לוויטמין, והוא סומן בעבר כוויטמין B4 (סימון זהה לבסיס החנקני אדנין, אשר בעבר נחשב אף הוא לוויטמין).
הגביע הארץ-ישראלי 1933
הגביע הארץ ישראלי 1933 הייתה התחרות החמישית מאז היווסדה. המשחקים הסתיימו ב-10 ביוני 1933. בתחרות השתתפו 11 קבוצות. לראשונה בתחרות השתתפו רק קבוצות עבריות.
קבוצת מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם השלישית.
התוצאות
הערה: הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום
שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום הוא כתב-עת אקדמי, היוצא פעם בשנה בנושא חקר המקרא.
היסטוריה
השנתון החל לצאת בשנת 1975 על ידי משה ויינפלד ובעריכתו. יונה גרינפלד היה עורך שותף בכרך הראשון. ויינפלד ערך לבדו את עשרת הכרכים הבאים של השנתון שיצא תחת השם: "השנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום". מכרך יב ערכה את השנתון שרה יפת, ושינתה את שמו לשנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום. יפת ערכה את הכרכים יב–כ. כרך כא נערך בידי יפת ונילי ואזנה. ואזנה ערכה לבדה את הכרכים כב–כה. כרך כו נערך בידי ערן ויזל, נפתלי ש' משל, וברוך יעקב שורץ. השלושה עורכים גם את כרך כז.
כתב העת ראה אור במהלך השנים בסיוע גופים אקדמאים שונים, בהם קרן פרי לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי - האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למדעי היהדות ע"ש ג'ף, ג'וזף ומורטון מנדל, הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, הקרן ע"ש פולה ודוד בן-גוריון למדעי היהדות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
תוכן
כתב העת מחולק למדורים שאינם קבועים, ובהם מדור לזכר חוקרי מקרא שנפטרו, מדור לחקר המקרא, מדור לחקר המקרא על רקע המזרח הקדום, ומדור לתולדות פרשנות המקרא.
בין הכותבים בכתב העת: מנחם הרן, יאיר זקוביץ, משה גרינברג, שרה יפת, אלכסנדר רופא, מרים סקלרץ, בניהו ברונר, נועם מזרחי, יהונתן יעקבס, רימון כשר, עמוס פריש, יאיר הופמן, ישעיהו מאורי, אהרן מונדשיין, ורד נעם, יעל שמש, יעקב מילגרום, יאירה אמית, אלעזר טויטו, שמואל אחיטוב, רוני גולדשטיין ואחרים.
יהודית יחזקאלי גלילי
יהודית יחזקאלי גלילי (נולדה ב־29 ביולי 1930) היא חברת פלמ"ח ושליחה של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשלוחת "המסגרת" בצפון אפריקה. גדלה בעיר נשר שם גם שימשה כגננת. מחנכת ותיקה שעסקה בחינוך ובכתיבת ספרות ילדים בתחום שילוב אומניות בהוראה וכן חלוצת תחום תיאטרון הבובות בארץ. זכתה בפרסים רבים וביניהם פרס רוטרי, פרסי חינוך, יקירת חיפה וכנשיאה בבני ברית זכתה בפרס הוקרה ארצי על פעילותה והתנדבותה בקהילה.
ילדות
יהודית גלילי נולדה ב-1930 בטבריה לשמעון בן משה-מזרחי (דור שישי בארץ) ולנעמי מרד לבית לוריא מצפת. המשפחה עברה לגור בנשר על ידי חיפה עקב עבודתו של אביה במפעל המלט נשר שהוקם ביישוב. יהודית היא מבני נשר הראשונים והתחנכה ולמדה בגן הילדים ובבית הספר לילדי העובדים בנשר.
בנעוריה הדריכה בסניף הנוער העובד והלומד במקום וכן הצטרפה לגדנ"ע. בגיל 14 הצטרפה לארגון ההגנה. לאחר מכן עבדה כגננת לילדי נשר. ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה, יחד עם בני כיתתה, למאמץ הביצורים במצדה על הכרמל. ב-1945, אחרי הפריצה למחנה בעתלית, הצטרפה לליווי העולים לבית אורן.
ב-1946, אחרי השבת השחורה התנדבה לעבודה בקיבוץ יגור.
השירות בפלמ"ח
בקיץ 1947 עברה יהודית קורס מכי"ם בקיבוץ אלונים ובג'וערה והייתה חלק מהמלווים החמושים באוטובוסים מנשר לחיפה. בוואדי רושמיה עברה את טבילת האש הראשונה שלה.
באפריל 1948 השתתפה במבצע "חסימה" שנועד לעצור את הלגיון הערבי ליד יגור כדי שלא יגיע לחיפה ונפצעה בקרב על שחרור חיפה.
במאי 1948 הצטרפה יהודית לפלמ"ח להכשרת תל יוסף והמשיכה בהכשרה בקבוצת גבע. בהמשך עברה לשרת בפלוגה ב' בגדוד השישי של חטיבת הראל עסקה בהדרכה ובליווי שיירות.
פעילותה החינוכית
ב-1949, עם תום מלחמת העצמאות, למדה בסמינר למורים בחיפה ועבדה בבית הספר הריאלי בהדר. עברה ללמוד באוניברסיטה בירושלים ולימדה בבית חינוך ארלוזורוב.
ב-1952 הייתה בין מקימי בית הספר הממלכתי במעברת בית שמש (הר-טוב). כסטודנטית לקחה חלק בפעילות בשירות המתנדבים. במעברה פיתחה שיטת למידה באמצעות שירים ושימוש בבובות תיאטרון אותן הכינה עם התלמידים. לימים השיטה הודפסה בחוברות למידה בשם: "אני שר וקורא" ורבים מתלמידי ישראל למדו בדרך זו.
הפעילות במרוקו
ב-1954 נשלחה יהודית למרוקו, מטעם מחלקת החינוך והתרבות של הסוכנות היהודית לגולה. הוטל עליה להקים גן ילדים עברי ישראלי וללמד עברית באולפן.
ב-1955 המצב הביטחוני של יהודי מרוקו התערער עקב שאיפת מרוקו לעצמאות משלטון הצרפתים. ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון וראש המוסד איסר הראל, החליטו להקים מחתרת יהודית במדינה זו שנקראה "המסגרת". מטרתה הייתה לגייס צעירים יהודים מבני המקום ולהכשירם להגנה עצמית. ראש המשלחת להקמת הארגון במרוקו ומפקדה הראשון היה סגן אלוף שלמה יחזקאלי.
בתקופה זו יהודית גויסה ל"מסגרת" מטעם המוסד ועסקה בנושאים הקשורים לביטחון המדינה. במסגרת תפקידה גייסה חברים למחתרת, עסקה ברישום עליית יהודים לארץ. קישרה בין חוליות, הכינה סליקים וטיפלה בהצפנת חומר סודי והעברתו ליעדו.
ב-1956 קיבלה מרוקו את עצמאותה. משרדי העלייה וגן הילדים נסגרו והעלייה הלגאלית הוגבלה. השליחים נאלצו לעזוב את מרוקו. הם הוחלפו על ידי שליחי מוסד שהגיעו בזהות שאולה. יהודית נשארה לעבוד במחנה העולים "מזאגאן" שליד קזבלנקה, בהנהלת מינה בלומנפלד, שם עבדה כם ילדי עליית הנוער. שימשה בנוסף גם כקשרית בין אנשי המחנה לבין אנשי המסגרת והממונים עליו מחוצה לו. במסגרת פעילותה סייעה להעביר הודעות מוצפנות, להבריח ילדים במשאיות ממרוקו לטנג'ר ומשם לגיברלטר ולמרסיי.
ב-1957 נסגר מחנה העולים ויהודית עזבה את מרוקו והמשיכה לעבוד בשרות המוסד בעיר מרסיי שבצרפת. במקום זה עבדה במעבדה לצילום ולזיוף דרכונים וחותמות בשיתוף עם המומחה בתחום זה נתן שמר. במעבדה ייצרו מאות דרכונים מזויפים שהוסתרו במזוודות ונשלחו למרוקו כדי לאפשר ליהודים לצאת ממנה.
בין השנים 1960–1964 שהו יהודית ובעלה שלמה יחזקאלי בפריז מטעם המוסד ועסקו בתפקידים מיוחדים ובפרשיות עלומות. בין היתר בפרשת יוסל'ה שוחמכר ובמבצע יכין שבמהלכו הועלו כ-80,000 מיהודי מרוקו לארץ.
עיסוק בחינוך ותרבות
ב-1976 עברה יהודית קורס עיתונאים מטעם הסתדרות המורים. פרסמה מאמרים וכתבות בתחום החינוך והמשיכה בלימודים אקדמיים.
מ-1977 ועד פרישתה לגמלאות עסקה יהודית בחינוך ובהוראה במכללות בהשתלמויות מורים וגננות (במכללות אורנים, שאנן וגורדון). כמו כן הייתה מדריכה פדגוגית בהכשרת פרחי הוראה ומרצה לספרות ילדים ושילוב אומנויות בהוראה ולתיאטרון בובות ככלי תרפיה בחינוך.
ב-1988 פרשה יהודית לגמלאות והמשיכה בעבודה חלקית. במקביל לפעילותה החינוכית עסקה בציור, פיסול, כתיבת ספרים והכנת סרטים.
כנשיאה בבני ברית, מתנדבת ועוזרת לנזקקים. מרצה בהתנדבות בחוגים שונים. יוזמת ומפיקה פעולות תרבות בקהילה על כול גווניה כמו סדרים לחגים: חגי תשרי, חנוכה, ט"ו בשבט, יום העצמאות, ליל שבועות, טיולים והכנת סרטים לטלוויזיה הקהילתית בחיפה.
מ-2017 החלה יהודית להתנדב בארכיון חיפה, שימשה חברה בוועד הכרמל, הייתה יו"ר בית 9 (בית ספר לתיאטרון בובות), הייתה מרצה בהתנדבות בנושאי מורשת במרכזים קהילתיים, בבתי ספר ובבתי אבות בחיפה.
ב-2020–2021 (תקופת מגפת הקורונה) הדריכה יהודית תלמידים בהכנת עבודות בנושאי מורשת. ביוני 2021 השלימה סרט תיעודי נשר בת מאה לכבוד מאה שנים לשכונת ילדותה.
סרטיה
ככתבת בטלוויזיה הקהילתית, יהודית יחזקאלי גלילי הכינה למעלה מ־50 כתבות וסרטים. הפיקה וביימה סרטי דיוקן וזכתה בפרסים על שלושה סרטים.
תערוכות
יהודית עוסקת בציור, פיסול ובהכנת בובות תיאטרון. היא השתתפה ב-10 תערוכות.
ב-2010 הייתה לה תערוכת יחיד על "ששים שנות יצירה". חלק מהבובות שהוצגו בתערוכה נתרמו לגני ילדים באזורי מצוקה, לבית יד לבנים וההגנה בקריית חיים ולמוזיאון הבובות בחולון.
ב-2021 הציגה בתערוכת יחיד את יצירותיה במוזיאון הווירטואלי העולמי [ציורים, פסלים, בובות.]
פרסים והוקרה
יהודית יחזקאלי גלילי זכתה בעשרות תעודות הערכה והוקרה (רשימה חלקית):
משפחתה
יהודית גלילי נישאה לשלמה יחזקאלי אותו הכירה בעת שליחותה במרוקו. לזוג נולדו שלושה ילדים: יגאל, נועם ויעל. סא"ל שלמה יחזקאלי [שורנשטיין], נולד בווינה (אוסטריה) ב-1922 ונפטר ב-1993 בישראל.
גאורגיוס הראשון, מלך היוונים
גאורגיוס הראשון, מלך היוונים (ביוונית: Γεώργιος Α΄, Βασιλεὺς τῶν Ἑλλήνων; 24 בדצמבר 1845 – 18 במרץ 1913) היה מלך יוון.
ביוגרפיה
גאורגיוס הראשון נולד ב-24 בדצמבר 1845 כנסיך וילהלם, בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. בצעירותו הוא שירת כקצין בצי הדני. לאחר שאותון, מלך יוון הודח מכיסאו, נבחר הנסיך על ידי בית הנבחרים היווני, בשנת 1863, להיות ממשיך שושלת המלוכה של יוון. המלך הצעיר למד עד מהרה את השפה היוונית בנוסף לשפת האם הדנית. בשנת 1864 הביא המלך לחקיקת חוקה דמוקרטית ליוון ובמקביל נחתם הסכם לונדון (1864), שסיפח את האיים היוניים ליוון. כן הביא המלך לסיפוח תסליה ואפירוס מהאימפריה העות'מאנית ליוון.
בעת ביקור ברוסיה בשנת 1867 הכיר המלך את הנסיכה אולגה, בת דודו של הצאר הרוסי, ונשא אותה לאשה. לבני הזוג נולדו שמונה ילדים. עם אשתו נהג המלך לשוחח בגרמנית, ועם ילדיו, שחונכו בידי אומנות אנגליות, שוחח באנגלית.
בשנת 1896 פתח המלך את המשחקים האולימפיים הראשונים, שהתקיימו באתונה.
בשנת 1897 הכריז המלך מלחמה על האימפריה העות'מאנית, כדי לעזור לתושבי האי כרתים בהתקוממותם נגד הטורקים. רבים מתושבי האי המוסלמים נטבחו, עד שהמעצמות התערבו וכוננו ממשל עצמי בכרתים בראשות הנסיך גאורגיוס, בנו של המלך.
בשנת 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, שבה זכתה "הליגה הבלקנית", שכללה את יוון, בולגריה, סרביה ומונטנגרו, לניצחונות מכריעים על האימפריה העות'מאנית.
לקראת סיום המלחמה החלו לעבור שטחים נרחבים, בהם היו ריכוזים אתניים של מדינות הליגה, לידי כל אחת מהן וסלוניקי בירת מקדוניה היוונית, הועברה לשליטת יוון והייתה לעיר היוונית השנייה בגודלה.
ב-18 במרץ 1913 ערך המלך גאורגיוס הראשון סיור רגלי בעיר הכבושה, כשהוא מלווה במשמר מצומצם. במהלך הסיור נורה בגבו על ידי מתנקש ומת. המתנקש, אלכסנדרוס שינאס (Alexandros Schinas), נעצר מיד, ללא התנגדות. שמועות שהאשימו את בולגריה בשליחת הרוצח איימו לערער את יציבות הליגה, אך המשטרה מיהרה להודיע כי האיש הוא ממוצא יווני, ואפשר שהוא מעורער בנפשו. לאחר מספר שבועות הרוצח נהרג בנפילה מחלון תחנת משטרה.
את גאורגיוס ירש בנו, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
נכדו היה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של מלכת בריטניה אליזבת השנייה, ונינתו היא סופיה, מלכת ספרד.
משפחתו
ב-27 באוקטובר 1867 התחתן גאורגיוס עם אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
יוזף מרחווינסקי
יוזף מרחווינסקי (בפולנית: Józef Marchwiński, 1982–1908) היה חסיד אומות העולם מניאסוויז' (עיר בבלארוס, שבתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה בפולין הכבושה בידי גרמניה הנאצית).
מעשה ההצלה
בקיץ 1942 נרצחו על ידי הגרמנים בבורות ירי אלפי יהודים מקהילות ניאסוויז' ומיר במסגרת הפתרון הסופי. יהודים מעטים מקהילות אלה ניצלו מהרצח ההמוני על ידי הסתתרות או בריחה. הם נדדו בכפרים וביערות באזור, נמלטו מהמשטרה, מכוחות הצבא הגרמני וממשתפי הפעולה עם הגרמנים, וחיפשו עזרה. הם חששו מהאנטישמיות של יחידות הפרטיזנים שהיו פעילות באזור אך כשהגיעו לפלוגת פרטיזנים שהשתייכה לחטיבת הפרטיזנים הפולנית השלישית, הציע להם יוזף מרחווינסקי, מפקד הפלוגה, שיצטרפו לפלוגתו. פרטיזנים בפלוגה התנגדו לקליטתם של היהודים וחלקם אף איימו על חייהם. מרחווינסקי הואשם ב"אהבה ליהודים", אך הצליח להדוף את הטענות נגדו. כך הציל מרווינסקי את היהודים שהצטרפו לפלוגתו. חלקם השתתפו בפעולות קרביות נגד הגרמנים.
נחישותו של מרחווינסקי להגן על היהודים הרגיזה את מתנגדיו האנטישמיים בקרב הפרטיזנים, שהחלו לחשוד שהוא עצמו יהודי (הגם שרק נישא ליהודיה ). כדי למנוע פגיעה בכוח הלוחם עקב הסכסוך, הוחלט במפקדה העליונה של הפרטיזנים באזור להעביר את מרחווינסקי ליחידה של פרטיזנים יהודיים, תחת פיקודו של טוביה ביילסקי, יחד עם היהודים שאותם קיבל מרחווינסקי ליחידתו. לאחר זמן קצר ביחידתו של ביילסקי קיבל מרחווינסקי קידום לתפקיד סגן מפקד גדוד, בזכות אומץ לבו וכישוריו.
לאחר השחרור
לאחר המלחמה התגורר מרחווינסקי בפולין. הוא נרדף עקב פעילותו נגד המדיניות האנטישמית של רשויות פולין בשנות השישים, ונאלץ לעזוב לדנמרק. בשנת 1970 ביקר בישראל, בהזמנת היהודים שאותם הציל בתקופת השואה.
הנצחה
בשנת 1968 העניק יד ושם ליוזף מרחווינסקי את אות חסיד אומות העולם.
ביורגן
ביורגן הוא שם משפחה נורווגי.
דיוויזיית המילואים ה-22 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-22 (בגרמנית: 22. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-4, שהיה חלק מהארמייה הראשונה. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, ובקרב על המארן. לאחר מכן היא לחמה בקרבות השונים, ובשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן, ולאחר מכן לחמה ב. הדיוויזיה לחמה בקרב פשנדל בשנת 1917, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-18 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
אדריאנוס (פירושונים)
{{פירושונים|* אדריאנוס – קיסר האימפריה הרומית ה־14 אפיפיורים:
ראו גם
}}
שאנגחאי SH760
שאנגחאי SH760 (באנגלית: Shanghai SH760) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית כלי רכב הסינית סאיק מוטור אשר יוצרה בין השנים 1958–1971.
דגמי "שאנגחאי SH760" התבססו על טכנולוגיית מרצדס בנץ של מודלים משנות החמישים, ומשנת 1966 דגם ה"שאנגחאי SH760" התבסס על דגם "Mercedes-Benz W116" מסדרת "S-class".
עיתונות נשים עברית
עיתונות נשים עברית צמחה בארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והתפתחה לכתבי עת עצמאיים לנשים ולמדורים בעיתונות הכללית.
רקע
נשים נעדרו כמעט לגמרי מן העיתונות היהודית-עברית עד ראשית המאה ה-20. באותה תקופה נשים משכילות, שידעו עברית והיו בעלות מסוגלות לכתיבה, השתייכו למיעוט ולכן גם כתיבתן יועדה למיעוט המשכיל. רוב הנשים כתבו ביידיש שפנתה לקהל קוראות וקוראים רחב יותר. נשים החלו לכתוב לקראת סוף המאה ה-19 בעיתונות ביידיש. הכותבות בעיתון "קול מבשר" שהופיע באודסה ובפטרבורג בשנים 1862–1871, אופיינו בהיותן בעלות מודעות נשית, ביכולתן לכתוב מנקודת-מבט נשית ובמחאתן נגד קיפוח האישה. למשל: נחמה פוחצ'בסקי וחמדה בן-יהודה. גם בעיתון "יידישעס פאלקס-בלאט" שהחל להופיע ב-1881 בליטא ובאוקראינה שותפו נשים בכתיבה. אחת הכותבות הבולטות בעיתונות עברית היא רחל מורפורגו שכתבה ב"כוכבי יצחק" שהופיע בווינה.
מהמאה ה-19 עד לשנותיה הראשונות של המדינה
כאשר החלו נשים להשתתף בכתיבה בעיתונות, ספגה כתיבתן ביקורת רבה בעיקר מצד כותבים גברים שראו בהן נשים מפונקות שאינן מכירות את החיים האמיתיים – חיי הפועלות. נשים אלה נמנו על החוגים האזרחיים שהוגדרו כעירוניים, בורגנים בעלי תפיסה קפיטליסטית המנוגדת לתפיסתם של חוגי הפועלים הסוציאליסטים. אולם, העיתונות הנשית עברה תמורות ושינויים לאורך השנים מאז שיצא העיתון הראשון – "האשה" (1926). ירחון זה, לדברי העורכת הראשונה שלו, חנה טהון, (1886–1954) שאף ליצירת טיפוס חדש של האשה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי.
שינויים אלה משקפים את השינויים שחלו בדימוי העצמי של נשים, ביחס החברה אליהן, בציפיות מהן ובקשרים המתקיימים בין נשים. השינויים מביאים לידי ביטוי הבניות חברתיות חדשות לפיהן יש מקום להשמעת קולן של נשים בעלות עוצמה שמהוות דוגמה לכך שגם נשים חזקות יכולות להתעניין בטיפוח ובטיפול בבית ובילדים.
עיתונות הנשים שימשה במה ליצירותיהן של נשים בפרוזה ובשירה, העלתה מאמרי-ביקורת על ספרים שכתבו נשים, כתבות על אירועים ספרותיים שנשים לקחו בהם חלק, מחקרים ודיוקנאות של נשים יוצרות. אך גם בין עיתוני הנשים היו הבדלים: עיתון "האשה" נתן מקום גם לכותבים גברים אם התייחסו לסוגיות של נשים. לעומת זאת – "דבר הפועלת" קידם כותבות שענו על צרכיו הרעיוניים: רחל כצנלסון כתבה שמגמת העיתון לדובב את שתיקתה של הפועלת, להביא את קולה של האישה שמתחבטת בהתמודדותה עם הקשיים בחיי העבודה, המשפחה והרגשות. הכותבות ייחסו משמעות רבה לאופן כתיבתן השונה והאישית של נשים, אשר לטענתן מושכת יותר את הקורא. התייחסות זו עודדה נשים רבות לכתוב ולספר על עצמן ללא חשש.
מרבית הכותבות ב"האשה", בטווח הגילאים הרחב שבין עשרים לשישים שנה, עלו לארץ בעליות השנייה והשלישית, ובייחוד בשנות העשרים של המאה הקודמת. רובן נולדו באירופה - בגרמניה, וברוסיה ובארצות הברית. הן באו מבתים בורגניים. בספרי הזיכרונות שכתבו ובמסמכים אוטוביוגרפיים מעידות לפחות חלקן על מצב כלכלי שפיר במשפחות המוצא ועל בתים פטריארכליים, שבהם הונהגה חלוקת עבודה מסורתית. רוב האבות עסקו במקצועות חופשיים, ורוב האמהות היו עקרות בית. הבנות עודדו לרכוש השכלה. רובן נשלחו ללמוד לתארים גבוהים, לעיתים בערים אחרות מאלה שמהן באו, וכך הרחיבו את אופקיהן. תחומי עיסוקן נשאו אופי ציבורי: נשות חינוך, עובדות סוציאליות, משפטניות, פעילות בארגוני נשים ועוד. רוב הכותבות בעיתונים לא היו עיתונאיות אלא כתבו מתוך אידאולוגיה. הן הכירו זו את זו והיו ביניהן קשרים טובים עוד לפני הקמת העיתון. "האשה" ביקש לבחון את מעמדן של נשים בתוך המרחב הביתי ולהציגו כמשתלב בבניין האומה. לכן, העיתון עסק בעיקרו בצורך של האישה בת החוגים האזרחיים לפעול במסגרת הלאומית, ומצד שני, לא להזניח את משפחתה הפרטית ואת משק ביתה, שהיוו את הבסיס לאומה. רוב כתיבתן עסקה ביחס לתפקיד האישה כאם הדורות הבאים ומכאן מחויבותה לחינוך ולבריאות הדור הבא.
בארץ-ישראל החלה עיתונות הנשים כמדורים בעיתונים קיימים, בהם שולבו עצות לנשים, בענייני נימוסים, טיפוח הבית וטיפוח החן. בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה הופיע מדור אופנה ב-1904. החל משנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו מדורי נשים בסגנון אלה שהיו בעיתונות האירופית אך במקביל אליהם, משנות ה-40 החלו להופיע גם מדורים שעסקו בסוגיות של זכויות נשים, רווחתן, שילובן בבניית תפריט (בתקופת הצנע) ובארגוני נשים
עם היווסדם של ארגוני נשים נוצר הצורך בכתיבה עיתונאית שהיוותה כוח הסברתי של תעמולה, מידע ושיח מתוך מגמה ליצור לכידות ותמיכה של נשים בארגונים אלה וגם על-מנת ליצור קשר עם ארגוני נשים באירופה ובאמריקה. עיתון "עולם האישה", בעריכת ד"ר רחל ליפשיץ, שהופיע בין השנים 1940–1948 דמה לעיתונים שהופיעו באנגליה. הוא פנה בעיקר לנשים ככוח צרכני, והוצאתו נבעה משיקולים כלכליים. מגמתו הייתה הדרכת האישה בתקופת המצוקה (תקופת מלחמת העולם השנייה) ודיווח על פעילויותיהם של ארגוני נשים בארץ . ב-1947 נוסד השבועון "לאשה" שהתמקד בעיקר בדימוי של הנשיות הקלילה והתרחק מייצוגן של נשים בתחומי הכלכלה והפוליטיקה.
צמיחתם והתפתחותם של מדורי נשים בעיתונות ושל עיתוני נשים מקבילה למתרחש בעולם המערבי באותה תקופה. היא קשורה לתהליך רכישת ההשכלה של נשים, היותן חלק מכוח העבודה היצרני ופוטנציאל צרכני הולך וגדל. הם שיקפו את היחס לאישה כעקרת בית מצד אחד – מדורים של עצות לניהול הבית, ומצד שני הכרה באוטונומיה של נשים שזכותן ללמוד, לרכוש השכלה ולפרנס את עצמן. בראשית היישוב העברי בארץ ישראל החלו נשים להיאבק למען שוויון זכויות. במסגרת התאגדותן למען נשים הקימו ארגון ארצי "התאחדות נשים עבריות למען זכויות בארץ ישראל" (1919) ואת עיקר רעיונותיהן ביטאו באמצעות עיתון הנשים הארץ-ישראלי הראשון "האשה-לחייה ולענייניה של אשה בארץ ישראל" (1926–1928).
עם זאת, כל העיתונות הנשית עסקה בהתלבטות ביחס לדרכים בהן יש לנקוט על-מנת לנתב את הנשים לחשיבה עצמאית, למודעות ולהכרה בערכן. סוגיות השוויון, ההתפתחות של הנשים והשחרור שהיוו דילמות משמעותיות עם התפתחות הפמיניזם נדונו גם בכל עיתונות הנשים. עיתונות הנשים שימשה כמאיץ למודעות פמיניסטית של הקוראות. היא הציעה במה לכתיבה נשית אך מתוך מחלוקות רעיוניות (בין החוגים האזרחיים לבין חוגי הפועלים) לא נעשה די כדי לדרבן נשים לכתיבה עצמאית.
דוגמה מעניינת לשינוי בעמדתם של עיתוני נשים ניתן לראות במאמר שהתפרסם בעיתון "לאשה" ב-1947. המאמר עסק בביוגרפיה של שרה אהרנסון במלאת שלושים למותה והיווה היפוך לאגדה מגדרית של הנסיכה הקסומה. המאמר מתאר את שרה לא כמי שנזקקת להגנה ולהצלה על ידי גברים, אלא כמי שמשתחררת מהם וכאישה ששולטת ולוקחת אחריות על חייה.