cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק לי
תולדות חייו
אייזק לי נולד בווילמינגטון שבמדינת דלאוור בארצות הברית, החמישי מבין ילדי משפחת סוחרים קווייקרית. לי למד באקדמיה מקומית בכוונה לעסוק ברפואה, אך בגיל 15 החל לעבוד בעסק מסחרי בפילדלפיה שהיה שייך לאחיו ג'ון, ובסופו של דבר הצטרף אליו כשותף. שם גם יצר קשר ממושך עם הגאולוג המקומי לארדנר ונוקסם (Lardner Vanuxem) אשר איתו יצא לאסוף מינרלים, סלעים ומאובנים, שניהם נבחרו בשנת 1815 לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה. בשנת 1818 פרסם לי בעלון האקדמיה את המאמר המדעי הראשון שלו: "דין וחשבון על המינרלים הידועים עתה בסביבת פילדלפיה" (An Account of the Minerals at Present Known to Exist in the Vicinity of Philadelphia).
אייזק לי היה דוגמה מאלפת לחובבן אוטודידקטי שדבקותו בנושא מצומצם הניבה תרומה יסודית ונרחבת למדע. לימודיו של לי התקיימו בסופם של ימי עבודה המלווים בהתחייבויות חברתיות. לאחר שהצטרף בשנת 1821 להוצאה לאור של הכלכלן מתיו קארי ונישא לבתו של קארי, פרנסס אן, הפך לנשיא החברה. לאחר כמה מיתות במשפחתו, מצא לי את עצמו אחראי לצאצאיהם של כמה מקרוביו, ואף התלונן באוזני חברים כי "האל יודע מתי יזדמן לי לשוב ולחקור בענף יפה זה של המדע". בשנת 1851 פרש לי מן ההוצאה לאור כאדם עשיר המלווה במחויבויות חברתיות כיאה למעמדו.
לאחר מותו נתרמה ספרייתו הפרטית לספריית הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
חקר צדפות
לימודי הגאולוגיה הביאו את לי להתעניין בצדפות ולבלות שנים רבות במחקר ובאיסוף של רכיכות מים מתוקים שנשלחו לאקדמיה מנהר אוהיו ושאחיו תומאס אסף בקרבת סינסינטי.
ב-1827 פרסם לי "תיאור של שישה סוגים חדשים של צדפות נחלים" (A Description of Six New Species of the Genus Unio) – קטלוג תיאורי בעיקר של מדגמים מן התצורות השלישוניות של קלייבורן באלבמה. פרסום זה ביסס את המוניטין שלו, וכתביו הבאים נשקלו בכובד ראש. הטיפוגרפיה והאיורים, נאמר לו, נראו "כעבודת דפוס שיצאה לאור בסדנאות הטובות באירופה". בנוסף לצדפות פיענח לי את המבנה העוברי של 38 סוגי צדפות נחלים ותיאר את הרקמות הרכות של 234 סוגים נוספים.
בניגוד למלומדים בני זמנו, ויכוחיו עם עמיתיו לא גלשו לטינה אישית. הגאולוג לואי אגסי (Louis Agassiz) ערער על דיווחיו של לי בנוגע לטביעות הרגל של זוחל (Sauropus primeavus) באבן חול אדומה מעידן קדום וסבר כי אף יצור נושם אוויר לא התקיים קודם להיווצרות אבן חול מעידנים מאוחרים יותר. לי שמר על עמדתו במונוגרפיה מנוסחת ומאוירת היטב, אשר יצאה גם במהדורה מוגדלת מלווה בליתוגרפיה של טביעת הרגל בגודלה הטבעי. בסופו של דבר, אכן הוכח כי יצורים נושמי אוויר נמצאו בתצורות נוספות.
תכלילים במינרלים
אייזק לי היה אספן נלהב של מינרלים ואבני חן והראשון לכתוב על תכלילים. קדמו לו מדענים שהתלהבו מהם, אך לי היה הראשון להשתמש במונח תכלילים (Inclusions) במינרלים ובסלעים. שנותיו הארוכות היו מוקדשות למחקר מיקרוסקופי של תכלילים, והוא צבר אוסף ניכר של מינרלים וצדפות אשר נתרם לסמית'סוניאן. האוסף שהותיר כולל כ-10,000 דוגמאות של אבני אודם, ספיר, כריזובריל, טורמלין, גארנט, קוורץ ואבנים אחרות, והוא ממוין ומלווה באיורים המראים את התכלילים המעניינים.
לי פרסם שלושה מסמכים על תצפיותיו, ואלה היוו יסוד להתפתחות חקר התכלילים באבני חן ובמינרלים:
לי נטה לגישה שונה במקצת מקודמיו. במקום הכללה מורפולוגית, כימית ופיזיקלית של תוכן הגבישים, הוא התעניין יותר במיון הסוגים השונים ואסף בלהיטות חומר על אופיים של סוגי התכלילים בקורונדום, בקבוצת הגארנט, בטופז, בספינל ובקוורץ. עבודתו של לי התמקדה בעיקר באבני חן, בעיקר עקב משיכתו לקסמן הרב, כמו גם בשל העובדה שפניהן המלוטשים סיפקו חלון מושלם להתבונן דרכו ולבחון את התכלילים. עד היום מסווגים תכלילים במינרלים ובאבני חן לפי גישתו של לי:
תארים והכרה
אייזק לי כיהן כנשיא האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה ושימש כסגן נשיא החברה הפילוסופית האמריקאית (שם גם היה יושב ראש של ועדות הכספים והפרסומים). ב-1852 קיבל תואר כבוד LL.D מאוניברסיטת הרווארד והיה חבר או עמית במספר אקדמיות במדינות אחרות. בביקוריו באנגליה ובאירופה בשנת 1832 ובשנים 1852–1853 התקבל לי בחום על ידי אלכסנדר פון הומבולדט, ויליאם באקלנד, צ'ארלס לייל, רודריק מרצ'ינסון ואדם סדג'וויק. הוא בחן ונתן שם לדגימות של צדפות נחלים במוזיאון הבריטי, בגן הבוטני Jardin des Plantes בצרפת ובאוספים פרטיים.
אלי בזק
הרב אליהו (אלי) בזק (נולד בשנת התשט"ו) הוא רב דתי לאומי, מתלמידי הרב צבי יהודה קוק והרב צבי ישראל טאו.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לשופט יעקב בזק. בצעירותו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים, לאחר מכן המשיך לישיבת מרכז הרב, שם למד שנים אצל הרב צבי יהודה קוק, ונחשב לאחד מתלמידיו המובהקים המאוחרים. למד גם בכולל של הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בשנת תשס"ג (2003) הקים יחד עם הרב ישעיהו דורון את ישיבת לנתיבות ישראל שברובע הנוצרי בעיר העתיקה. בהמשך התאחדה הישיבה עם ישיבת "חומות ירושלים" בראשות הרב מרדכי נחמני.
פרסם את הספר "מדבר בצדקה" (אילת, תש"ס) - על השואה במשנתו של הרב צבי יהודה קוק. באייר תש"ע יצא לאור ספר שבו ערוכים שיעוריו על המאמר הראשון בספר הכוזרי, בעריכת הרב אלי פיינסילבר. שיעוריו מופצים מדי שבוע בדואר אלקטרוני, בידי בנו הרב יצחק בזק.
משפחתו
נשוי לבתיה אביב"י, בתו של העיתונאי אריה אביב"י ואחותו של הרב יוסף אביב"י. אחיו הם הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות והדיין הרב חיים בזק מצפת. אחותו היא תמר בזק-רפפורט, שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. דודתו היא אסתר בזק שהייתה אישיות מוכרת בנווה דקלים וכן בחבל ימית. בן דודו הוא הרב אמנון בזק. בן דוד אחר הוא שי בזק, לשעבר יועץ התקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל בפלורידה ובבוסטון.
אל-מוע'ייר (נפת רמאללה)
אל-מוע'ייר או אל-מורייר (בערבית: المغيّر) הוא כפר פלסטיני בשומרון, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית. הכפר נמצא במזרח השומרון, על יד כביש אלון ובקרבת גוש שילה והכפרים ח'ירבת אבו פלאח ותורמוס עיא. המשפחות העיקריות בכפר הם נעסן, דאר אבו עליא, אל חאג מוחמד, אבו נעים ואבו אסף.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים, שהעיקרי בהם הוא "אִסתוּנא", כקילומטר מצפון לכפר. האתר כולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. האתר ממוקם בראש גבעה מוקפת אורנים בקצה הדרום מזרחי של עמק שילה. עד תחילת המאה ה-20 המקום היה מיושב והיה נקודת ההתיישבות המרכזית באזור עמק שילה, ומכאן שמו הערבי של העמק "סהל כפר אִסתוּנא". במקום שרידי בריכות חצובות, בורות מים, חורבות מבנים מהתקופה הרומית והביזנטית, עמודים, כותרות ומשקופים מעוטרים. המבנה המרכזי בנוי מאבני גזית ונקרא "אל חבס". מממדיו ומגודל אבניו נראה שהוא נועד להגן על המבוא המזרחי של העמק. בסמוך נמצא גם מבנה מקאם "שייח' מוחמד".
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן באזור ותיעד את אל מוע'ייר, אִסתוּנא וחירבת כולס'ון. גרן כתב:.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בקריות הייתה אוכלוסייה של 179 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 נמנו בכפר 41 בתים מאוכלסים בהם התגוררו 204 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 290 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 33,903 דונם, שמתוכם הוקצו 361 לחקלאות שלחין, ו-6,908 לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר הכפר לשליטה ירדנית.
לאחר 1967
ב-1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 1976 הוקם צפונית לכפר, על בסיס צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים, בסיס צה"ל מבוא שילה.
מעמדו המשפטי של השטח
על פי הסכם אוסלו, חולקו אדמות הכפר אל-מוע'ייר לשטחי B ו-C. מתוך שטח הכפר, המשתרע על פני כ-33,000 דונם, כ-1,934 דונם (כ-5.9% מכלל אדמות הכפר) מסווגים כשטח B, שבו לרשות הפלסטינית יש שליטה מלאה בעניינים אזרחיים, וישראל ממשיכה להיות בעלת אחריות לביטחון. רוב אוכלוסיית הכפר מתגוררת בשטח B, המהווה חלק קטן לעומת השטח הכולל של אדמות הכפר. שאר אדמות הכפר, 31,121 דונם (94.1% מכלל השטח) מסווגים כשטח C, שבו ישראל שומרת על שליטה מלאה הן ברמה האזרחית והן ברמה הביטחונית. רוב הקרקעות המצויות בשטח C הן שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים, בנוסף לבסיסי צה״ל.
חיכוכים עם המאחז עדי עד
ב-1998 הוקם המאחז עדי עד מצפון לכפר, בסמוך לאדמות השייכות לתושביו או מעובדות על ידם (בהסכם עם בעליהן מכפרים סמוכים). במהלך השנים פרצו מספר תקריות וחיכוכים בין תושבי הכפר לתושבי המאחז, כאשר תושבי הכפר מאשימים את תושבי המאחז בכריתת עצי זית השייכים לתושבי הכפר, או השחתתם באמצעות שימוש בכימיקלים, וכן פגיעה בכלי רכב בכפר, כל זאת במסגרת תג מחיר ולעיתים עם ריסוס כתובות המצהירות על מטרה זו. מנגד, מספר תושבים מהכפר ומכפרים נוספים בסביבה תועדו מיידים אבנים לעבר מכוניות ישראליות הנוסעות בכביש אלון וביולי 2023 נעצרו שישה מבני הכפר בחשד לירי לעבר כוחות צה"ל.
מחיצה (הלכה)
בהלכה, מחיצה משמשת למספר תחומים, כגון להגדרת שטח כרשות היחיד בשבת בדיני ערובין, על ידי הקפתו במחיצות, לדיני סוכה שדפנותיה צריכות להיות מחיצות, לדיני כלאיים בהם צריך להרחיק סוגי צמחים שונים זה מזה, לדיני חציצה מטומאה, לדיני מקוואות, ולתחומים נוספים. מחיצה הלכתית למטרות אלו אינה בהכרח גדר המונעת מעבר או קיר אטום המונע ראייה, וייתכן ומחיצה תחשב למחיצה הלכתית אף שיש בה פרצות רבות. הלכות המחיצה הבסיסיות הן הלכה למשה מסיני. (ישנם מחיצות ייעודיות לתחומים מסוימים, בהם המחיצה צריכה להעשות בהתאם לתכליתה, כגון מחיצה למניעת היזק ראייה ומחיצה לצניעות)
מחיצה צריכה להיות לפחות בגובה י' טפחים (כ- 80 ס"מ) וכן עליה להיות עמידה ברוח מצויה, היינו שאינה נופלת מפאת משב רוח רגיל. אין צורך שהמחיצה תעשה על ידי אדם לצורך כל שהו, ואפילו מחיצה טבעית כגון נהר, עץ או מתלול, ('תל המתלקט') - כשרה. כמו כן מחיצה יכולה להיעשות מכלים (ובתנאי שיהיו יציבים) ובתנאים מסוימים אף מבעלי חיים ומבני אדם.
צורת הפתח נחשבת למחיצה לעניין שבת וכלאים, אולם לא לעניין סוכה.
מחיצות גרועות
מדין התורה, מחיצה יכולה להיות שורת קנים זקופים שאין ביניהם רווח של יותר מג' טפחים זה מזה ('לבוד') או מספר חבלים המקיפים שטח מסוים כשאין בין החבלים רווח של יותר מג' טפחים, החבלים בעובי טפח ומעט יותר, והחבל העליון מגיע לגובה עשרה טפחים, כך שבאמצעות דין לבוד רואים כאילו יש מחיצה מלאה בגובה עשרה טפחים. ('פסי לבוד') מחיצות אלו נקראות 'מחיצות שתי בלא ערב' (הקנים) או 'מחיצות ערב בלא שתי' (החבלים) וכן הם נקראות 'מחיצות גרועות' היות שהם מחיצות מינימליות. (מדרבנן, הם אינם מועילות להקפת רשות היחיד גדולה ראו בהמשך)
לבוד
אחד מדיני המחיצה הוא שכל שטח הקטן מג' טפחים - נחשב כסתום וכאילו אינו. דין לבוד משמש רבות במחיצה בכמה אופנים כגון למחיצה גרועה, למחיצה תלויה ולחישוב 'פרוץ מרובה על העומד'. דין זה משמש להכשרת גדר רשת או גדר תיל, שכן אין בהם חללים בשיעור ג' טפחים, אף שבשטח הכולל של הגדר ישנו יותר אוויר משטח סתום על ידי סלילי הגדר.
מחיצה תלויה
מחיצה התלויה באוויר מעל הקרקע בגובה של ג' טפחים ויותר נחשבת למחיצה תלויה, ופסולה מלהחשב כמחיצה. אולם אם המחיצה תלויה מעל גבי הקרקע בגובה של פחות מג' טפחים, היא נחשבת כמחוברת לקרקע מדין לבוד. חכמים התירו לשאוב מים בשבת מכרמלית לרשות היחיד באמצעות תיקון מחיצה תלויה, אולם המחיצה שם משמשת בעיקר להיכר, ואינה מחיצה ממש.
גוד אחית מחיצתא
'גוד אחית מחיצתא' משמעו הוא שישנם מקרים בהם אנו רואים את הקורה התלויה מעל הארץ, כאילו היא יורדת ונמשכת עד לקרקע, ויוצרת מחיצה לכל השטח שנמצא מתחתיה, על מנת שיחשב כמוקף מחיצה.
גוד אסיק מחיצתא
'גוד אסיק מחיצתא' משמעו הוא שישנם מקרים בהם רואים את המחיצות כאילו הם עולות למעלה מחלקם העליון. למשל גג נחשב כרשות היחיד אף אם אין לו מחיצות, היות שאנו רואים את כותלי הבית כאילו הם ממשיכים למעלה ומהווים מחיצות גם לגג. וכן מחיצה של סוכה שאינה מגיעה עד הסכך, רואים אותה כאילו היא מגיעה לסכך הסוכה. אולם כדי לומר 'גוד אסיק' לגבי מחיצה, היא צריכה להיות בגובה מינימום של עשרה טפחים. (או מעט פחות, אך שתושלם לעשרה טפחים באמצעות 'לבוד'. לדוגמה, כאשר היא תלויה מעל גבי הקרקע בפחות מג' טפחים)
וכן לגבי צורת הפתח שנחשבת כמחיצה, אפשר שהקנה העליון יהיה גבוה בהרבה מקני הדפנות, ורואים אותם כאילו הם עולים עד הקנה העליון.
פרצה
מחיצה שיש בה פרצה שרוחבה גדול מי' אמות, (כ- 5 מטרים) - פסולה ואינה נחשבת למחיצה. מדין התורה, אם מקום מוקף מכל ארבע רוחותיו, ובמחיצות יש פרצות רחבות - אין הם נפסלות בכך, הואיל והם נחשבות לפתחים, בתנאי שמשני צידי הפתח תהיה מחיצה בשיעור מסוים. אולם מדרבנן, יש לתקן כל פתח הרחב מי' אמות באמצעות צורת הפתח, ואם הפתחים לא תוקנו בצורה כזאת - הפתחים נחשבים כפרצות ופוסלים את המחיצה. (למעט בפסי ביראות שם הותרו פתחים רחבים מי' אמות אף ללא צורת הפתח, גם מדרבנן)
עומד מרובה על הפרוץ
מחיצה שיש בה פרצות, או שיש פרצות בין חלקי המחיצה - כשרה אם בשטח הכללי השטח הפרוץ קטן מהשטח הלא פרוץ. (ה'עומד') (ובתנאי שלא תהיה בה פרצה אחת הרחבה מי' אמות) מהתורה, לחישוב השטח הפרוץ מתעלמים מפרצות הקטנות מג' טפחים שהם כסתומות מדין לבוד, ומפרצות המשמשות לפתחים, אף אם הם רחבות מאוד. מדרבנן, יש לתקן פתחים רחבים מי' אמות באמצעות צורת הפתח, ורק אז אין הם נחשבים כפרצה לעניין חישוב 'פרוץ מרובה על העומד', אף אם הם רחבים מאוד. בתקנת פסי ביראות העמידו חכמים את ההלכה על דין התורה, והכשירו מחיצות שהפרוץ מרובה על העומד, כאשר הפרצות יכולות להחשב כפתחים.
במחיצות מחוברות, המקיפות שטח מארבע רוחות, מודדים את השטח הפרוץ והעומד לכל המחיצות ביחד, ולא לכל אחת בנפרד.
בדיני כלאים, אין פרוץ מרובה על העומד אוסר לזרוע כנגד העומד. (ראו בהמשך)
במקרה והחלק העומד שווה בדיוק לחלק הפרוץ, המחיצה כשרה. (ראו גם אפשר לצמצם?)
לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא
לדין זה שימוש רב בהיתר פסי ביראות, שמשמעם כעין מחיצות סביב באר מים ברשות הרבים, ורבים נכנסים ויוצאים מהבאר דרך המחיצות הפתוחות ברובם, ואף על פי כן לא מבטלים אותם מלהחשב למחיצות.
אוויר מבטל מחיצה
ישנם מקרים בהם מחיצה שיש רווח פנוי בינה לבין מחיצות אחרות נפסלת, היות שהשטח הפנוי משני צידיה מבטל את המחיצה מלהחשב למחיצה. דין זה נקרא 'אתי אוירא דהאי גיסא ואוירא דהאי גיסא ומבטל ליה'. דין זה נאמר רק לגבי מחיצה קצרה, שרוחבה פחות מד' אמות, שאם יש בכל אחד משני צידיה שטח פנוי גדול מד' אמות - השטח הפנוי מבטל את המחיצה. אולם אם רוחב המחיצה גדול מד' אמות - המחיצה אינה נפסלת גם אם משני צידיה יש שטח פנוי גדול מד' אמות. (אולם אם השטח הפנוי גדול מי' אמות, הרי היא נפסלת משום פירצה)
כמו כן במחיצה גרועה של קנים, שבנויה מקנים קצרים ברוחב מינימלי וביניהם רווחים קטנים מג' טפחים שנחשבים כסתומים מדין לבוד - אינה נפסלת אף שהשטח בין קנה לקנה גדול מרוחב הקנה, היות שעד ג' טפחים רואים את השטח הפתוח כאילו הוא סתום, מדין לבוד.
במקרה ומצד אחד של המחיצה ישנו שטח פנוי הגדול מאורך המחיצה, ומצד השני השטח הפנוי קצר מאורך המחיצה - לא אומרים שהשטח הפנוי יבטל את המחיצה, עד שיהיה השטח הפנוי גדול מהמחיצה משני הצדדים.
מחיצה על ידי צורת הפתח
בדיני שבת ובכלאיים, ניתן ליצור מחיצה על ידי צורת הפתח, דהיינו שני קנים עומדים וקנה על גביהם. (כצורת האות ח') בדרך זו ניתן ליצור מחיצה, אף שיש בה חללים גדולים, היות שחלל צורת הפתח נחשב כפתח ולא כפרצה. בצורת הפתח, הקנה העליון צריך להיות בדיוק מעל הקנים העומדים, אף אם אינו נוגע בהם.
לדין זה שימוש רב בימינו, שכן משתמשים בו על מנת להפוך שכונות וערים לרשות היחיד בהם מותר לטלטל חפצים, באמצעות מחיצות של צורת הפתח, דבר הנקרא עירוב.
אולם בסוכה, (שבה יש צורך בשלוש דפנות) לא ניתן להקים סוכה שדפנותיה הם צורת הפתח בשני הדפנות הראשונות, אולם ניתן להשלים את הדופן השלישית על ידי צורת הפתח. (ראו בהמשך)
מחיצה על ידי תל המתלקט
כאשר ישנו מתלול בשיפוע של 10 טפחים לגובה על ד' אמות אורך - נחשב המתלול למחיצה מדין תל המתלקט. (שיפוע של 25 מעלות) ישנם מקומות שונים בהם מחליפים מחיצות של 'תל המתלקט' את העירוב הרגיל המתבסס על צורת הפתח.
מחיצה שנעשתה בשבת
מחיצה שנעשתה בשבת - נחשבת למחיצה, אף אם יהודי בנה אותה, ועבר בבניתה על מלאכת בונה שהיא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת. אולם אם אותו יהודי בנה אותה במזיד, אסור ליהנות מהמחיצה מדין מעשה שבת. ולכן, אם המחיצה יצרה רשות היחיד - אסור לטלטל בתוכה במקרה כזה.
מחיצה על ידי בני אדם ובלי חיים
ניתן ליצור מיחצה על ידי קבוצת אנשים העומדת בצפיפות, אולם כדי שקבוצת האנשים תוגדר כמחיצה, יש צורך שהיא לא תדע שהיא משמשת למחיצה. אפילו אם אחד מתוך הקבוצה יודע שהם משמשים למחיצה - אינה מחיצה. בגלל תנאי זה, לא ניתן להשתמש בקבוצת אנשים כמחיצה בלי ידיעתם יותר מפעם אחת, שכן בפעם השנייה ידעו שהם משמשים למחיצה.
ניתן ליצור מחיצה גם על ידי בעלי חיים, ובלבד שיהיו כפותים למקומם, כך שלא יוכלו לזוז.
מחיצות לגבי רשות היחיד
אולם בשיירה החונה במדבר, הותר להקיף שטח גדול מבית סאתיים לרשות היחיד באמצעות מחיצות גרועות, ובתנאי שיהיו יותר משלושה יהודים, ולא יהיה בתוך ההיקף שטח פנוי בשיעור בית סאתיים. (אולם יש מחלוקת אם נותנים לכל אחד זכות להקיף שטח של בית סאתיים, אף אם במצטבר יהיה שטח פנוי גדול מבית סאתיים)
מדין התורה מקום פתוח המוקף משלוש רוחותיו במחיצה, ומהצד הרביעי פתוח - הוא רשות היחיד. אולם מדרבנן, הצד הפתוח במלואו הופך את החצר לכרמלית לחומרא, שאסור לטלטל בתוכה יותר מד' אמות, עד שיתוקן הצד הפתוח בצורה כל שהיא. אולם בבית אומרים במקרה כזה 'פי תקרה יורד וסותם' ורואים את הצד הפתוח כאילו יורדת מחיצה מהגג וסותמת אותו.
מחיצות לגבי סוכה
סוכה כשרה, היא סוכה בעלת שלוש דפנות, שאורכם הוא לפחות ז' טפחים. ככלל, דיני מחיצות הסוכה הם כדיני המחיצות לעניין שבת.
ישנם סוכות רבות שדפנותיהם מבד, שהוא חומר שאינו יכול ליצור מחיצה, שכן הוא אינו יציב ברוח. הפתרון לבעיה זאת היא עשיית 'פסי לבוד', היינו פסים כעין חבלים המתוחים בדפנות הסוכה בכל היקף הסוכה, במרחק של פחות מג' טפחים זה מזה, כך שעל ידי דין לבוד רואים את הפסים כאילו הם מחיצה מלאה. ('מחיצות גרועות')
שתי הדפנות הראשונות של הסוכה צריכות להעשות כמחיצות גמורות, ולא על ידי צורת הפתח, אולם ניתן להשלים את המחיצה השלישית על ידי צורת הפתח, ובלבד שד' טפחים מהמחיצה השלישית יהיו סתומים, אפילו על ידי לבוד. היינו ניתן לעשות טפח סתום במרחק של פחות מג' טפחים ממחיצה אחרת של הסוכה, כך שאנו רואים כאילו יש פה ד' טפחים של מחיצה סתומה, ואת השאר ג' הטפחים הנצרכים לאורך מחיצת סוכה להשלים על ידי צורת הפתח.
מחיצות לגבי כלאים
בהלכות כלאיים יש צורך במחיצה על מנת להפריד בין שטחים המשמשים לגידולים שאסור לגדלם ללא הרחקה זה מזה, כגון שדה תבואה וכרם. המחיצה משמשת במקרה זה כתחליף להרחקה של ד' אמות בין הגידולים. למטרה זו מועילה גם מחיצה גרועה. במקרה ונפרצה המחיצה עד י' אמות - הרי זה כפתח, וניתן לזרוע ללא הרחקה אף במקום הפרצה. אולם אם הפרצה גדולה מי' אמות או שבכלל המחיצה הפרוץ מרובה על העומד - אסור לזרוע כנגד החלקים הפרוצים, אולם מותר לזרוע כנגד החלקים העומדים אף שהפרוץ מרובה על העומד.
על פי הגמרא, למחיצות כלאים מועילות גם מחיצות של צורת הפתח, אולם דין זה לא הובא ברמב"ם ובשולחן ערוך.
ארס מוריינדי
"ארס מוריינדי" ("אומנות המיתה") הוא שמם של שני טקסטים לטיניים בעלי קרבה, שמקורם בשנים 1415 ו-1450. טקסטים אלו מספקים עצות בנוגע לפרוטוקולים ולהליכי מוות טוב וכיצד "למות כיאות", על-פי התפישות הנוצריות בימי הביניים המאוחרים. הם נכתבו במאה ה-15 מתוך ההקשר ההיסטורי של השפעות אימת מגפת "המוות השחור" אשר פרצה 60 שנים קודם לכן, ומתוך התהפוכות החברתיות אשר התרחשו בסמוך לכך. הטקסטים היו פופולריים מאוד, תורגמו למרבית השפות המערב-אירופיות והיו הראשונים במסורת הספרות המערבית בקרב מדריכי המוות והמיתה.
בתחילה הייתה גרסה ארוכה, ומאוחר יותר גרסה קצרה המכילה אחת-עשרה גלופות כתמונות הדרכתיות, אשר ניתן היה להסבירן ולשננן בקלות.
הגרסה הארוכה
הגרסה הארוכה המקורית, אשר נקראה "טראקטטוס (או 'ספקולום') ארטיס בנה מוריינדי", נכתבה ב-1415 בידי נזיר דומיניקני עלום שם, ככל הנראה לבקשת מועצת קונסטנץ (1414 - 1418, גרמניה). זו נקראה על ידי רבים ותורגמה למרבית השפות המערב-אירופיות, ואף הייתה פופולרית מאוד באנגליה, בה שרדה מסורת ספרותית המבוססת עליה עד הוצאתם של ספרי הדת הקרויים "מחייה קדושה ומיתה קדושה" במאה ה-17, אשר היוו את "שיאה האומנותי" של מסורת ספרות המוות המנחמת, שתחילתה ב"ארס מוריינדי" (ננסי לי ביטי, 1970). עבודות אחרות הכלולות במסורת האנגלית כוללות את "דרך המיתה היאה" ו"משחת מאנס החולה". בנוסף, "ארס מוריינדי" נמנתה עם הספרים המודפסים הראשונים והופצה בקנה מידה רחב, בייחוד בגרמניה.
"ארס מוריינדי" מורכבת משישה פרקים:
הגרסה הקצרה
מקור הגרסה הקצרה ב-1450 לערך, בהולנד. מרביתה אימוץ פרקה השני של הגרסה הארוכה, והיא מכילה אחת-עשרה גלופות. עשר הגלופות הראשונות מחולקות לחמישה זוגות, כאשר כל צמד מביא תמונת שטן המציג אחד מבין חמשת הפיתויים ותמונה המציגה את התרופה ההולמת לכך. הגלופה האחרונה מתארת את האדם הגוסס בעודו מתקבל ככל הנראה לגן העדן, ואת השטנים שבים לגיהנום בבלבול.
הגרסה הקצרה הייתה פופולרית כמו הגרסה הארוכה, אך לא תורגמה לאנגלית.
חשיבות
הצורך להתכונן למותו של אדם רווח בספרות הימי-ביניימית באמצעות סצנות ערש דווי, אך טרם המאה ה-15 לא הייתה בנמצא מסורת ספרותית הנוגעת לאופן ההכנה למוות ולמשמעותו של מוות טוב וכיצד למות כיאות; הפרוטוקולים, הפולחנים והתנחומים המתלווים לאירוע זה נשמרו בדרך כלל לכומר. "ארס מוריינדי" הייתה תגובה חדשנית מצד הכנסייה להשתנות התנאים - מותם של המונים בתקופת "המוות השחור" שדילדל כמותית גם את הכמורה כך שנדרשו מספר דורות לשיקום מעמדה. הטקסטים והתמונות היוו את שירותיו של "כומר וירטואלי" עבור הציבור חסר ההכשרה - רעיון ש-60 שנים קודם לכן היה נתפש כפלישה שלא תעלה על הדעת לכוחות הכנסייה וכעת היה הכרחי בשל אי הימצאות מספיק כמרים לתמוך בגוססים הרבים ובבני משפחותיהם. "ארס מוריינדי" סיפקה את הדרכת הגוסס עבור אלו אשר חוו את איימי המאה ה-14 והמאה ה-15, בייחוד את "המוות השחור"; עבור אלו אשר תרו אחר דרכים להבדלת עצמם על ידי עשיית מעשים "יאים" בתרבות הערה יותר ויותר למעמד באירופה, בה האוכלוסייה הצטמצמה, אך שגשגה כתוצאה מכך.
לחיבור התפרסמו במהלך הדורות פירושים והרחבות, אחד הידועים שבהם מאת רוברטו בלרמינו.
מלנה אלטריו
מלנה אלטריו (בספרדית: Malena Alterio, או בשמה המלא: Malena Grisel Alterio Bacaicoa; נולדה ב-21 בינואר 1974) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדייה-ארגנטינאית, זוכת פרס האקדמיה הספרדית לטלוויזיה ופרס איגוד השחקנים הספרדי. התפרסמה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה הקומית הספרדית Aquí no hay quien viva. הייתה מועמדת לפרס גויה.
ביוגרפיה
אלטריו נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה. אביה הוא השחקן הקטור אלטריו ואחיה הוא השחקן ארנסטו אלטריו.
בהיותה פעוטה עברה משפחתה לספרד. אלטריו למדה בבית הספר למשחק של כריסטינה רוטה. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט El Palo (משנת 2000). הופעתה בסרט זה זיכתה אותה שנה לאחר מכן במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) כ"תגלית השנה".
עיקר פרסומה הגיע בעקבות הופעתה בסדרת הטלוויזיה המצליחה Aquí no hay quien viva, אחת הסדרות המצליחות ביותר בטלוויזיה הספרדית בכל הזמנים, לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מריה אדאנס, מריבי בילבאו, לולס לאון ולואיס מרלו. אלטריו שיחקה בסדרה במשך ארבע שנים את הדמות בלן לופז באסקס (Belén López Vázquez). על הופעתה זו זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של האקדמיה הספרדית לטלוויזיה ובפרס השחקנית הטובה ביותר של איגוד השחקנים הספרדי; הדמות אותה שיחקה אלטריו בסדרה, בלן, ניהלה מערכת יחסים מורכבת עם הדמות אמיליו דלגאדו, אותה גילם פרננדו טחרו. לאחר הצלחתה הכבירה של הסדרה, שיחקו אלטריו וטחרו יחד בסרטים רבים, לעיתים קרובות כבני זוג המנהלים מערכת יחסים מורכבת, בדומה למה שהתרחש ב-Aquí no hay quien viva. האחרון מבין סרטים אלה היה הסרט Al final del camino (בספרדית: בסוף הדרך) משנת 2009 המתאר מסע של זוגות העוברים טיפול זוגי תוך כדי הליכה בדרך סנטיאגו. ב-2011 יצא לאקרנים סרט נוסף בכיכובם של אלטריו וטחרו – Cinco Metros Cuadrados.
בשנת 2006 הסתיים שידור הסדרה Aquí no hay quien viva. הסדרה המשיכה להיות הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הספרדית, כאשר רק סדרה זו והסדרה Los Serrano הצליחו לעבור את סף 30 אחוזי הצפייה.
פרסים
פרס גויה: פרסי איגוד השחקנים הספרדי (Unión de Actores): פרס Fotogramas de Plata: פרס Helecho de Bronce: פרס האקדמיה הספרדית לטלוויזה (ATV): פרס Festival Internacional de Cine Independiente de Ourense: פרס Festival Solidario de Cine Español de Cáceres: פרס Mayte de Teatro: פרס Pizquita Series:
עמוס ביווט
עמוס ביווט (באנגלית: Amos Biwott; 8 בספטמבר 1947) הוא אתלט עבר קנייתי ואלוף אולימפי (מקסיקו 1968) בריצת 3000 מטר מכשולים. ביווט היה בין מבשרי השליטה של רצי אפריקה בריצות הארוכות, והיה הקנייתי הראשון שזכה במדליה אולימפית בריצת 3000 מטר מכשולים, כשאחריו זכו רצים קנייתים בעוד 10 מדליות זהב במרחק זה.
ביוגרפיה
עמוס ביווט נולד ב-1947 במחוז נאנדי, קניה. הקריירה הספורטיבית שלו נמשכה בין 1968 ל-1974, ובשיאה זכה במדליית זהב באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית גויס לשירות בתי הסוהר של קניה. ב-1978 הואשם בגניבה, פוטר, הועמד לדין ונידון לשנה מאסר. ב-1986, לאחר כמה שנות אבטלה, החל לעבוד כשומר באצטדיון אך פוטר ב-1989.
קריירה ספורטיבית
ביווט התאמן בנעוריו בריצות למרחקים ארוכים והשתתף רק בשלוש תחרויות בריצת 3000 מטר מכשולים לפני אולימפיאדת מקסיקו סיטי. סגנון ריצתו היה חריג, מפני שהעדיף לדלג מעל המשוכה ולא לדרוך עליה, ובכך קיצר את משך העיכוב במשוכה בחצי ואף הצליח להימנע מדריכה במכשול המים.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מקסיקו זכה ביווט מדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:51.02 דקות לפני בנג'מין קוגו מקניה (8:51.56 דקות) וג'ורג' יאנג  מארצות הברית (8:51.86 דקות).
1970
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד זכה ביווט במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:30.8 דקות אחרי זוכה מדליית הזהב טוני מנינג  מאוסטרליה (8:26.2 דקות) ובן ג'יפצ'ו  מקניה (8:29.6 דקות).
1972
באולימפיאדת מינכן הגיע ביווט למקום שישי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:33.6 דקות וזאת לאחר שבמקצה המוקדם (מקצה 4) קבע שיא משחקים (8:23.8 דקות).
1974
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד הגיע ביווט למקום שמיני בתוצאה של 8:41.4 דקות.
משפחתו
ב-1973 נישא ביווט לספורטאית צ'רנו מאיו, שייצגה את קניה באולימפיאדת מינכן (1972) ולזוג נולדו חמישה ילדים. ביווט ומשפחתו גרים בעיר Eldoret שבמערב קניה. ביווט, החי בעוני, הוא בין המבקרים של ממשלת קניה שאינה תומכת בספורטאי עבר.
החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה שנתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-23 ביוני 1960 בעקבות תלונתה של ארגנטינה נגד ישראל בשל הפרת ריבונותה על ידי לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בבירתה בואנוס איירס.
בהחלטתה קבעה המועצה כי ישראל אכן הפרה את ריבונותה של ארגנטינה במעשה וכי הוא נוגד גם את עקרונות מגילת האומות המאוחדות וכי מעשים כאלו עשויים לסכן את השלום והביטחון בעולם. כמו כן מוזכרים בהחלטה מעשיו הנפשעים של אדולף אייכמן והצורך להעמידו לדין. בסיכום ההחלטה מביעה המועצה את תקוותה כי "יחסי הידידות המסורתיים בין ארגנטינה לישראל ילכו וישתפרו".
נוסח ההחלטה הייתה פשרה שהציג נציג ארצות הברית במועצה לאחר שנציגי ארגנטינה דרשו נוסח חריף יותר שיכלול דרישה להשבת אייכמן למשפט בארגנטינה. בסופו של דבר קיבלו נציגי ארגנטינה את נוסח הפשרה, וההחלטה התקבלה ללא התנגדות ועברה בתמיכתן של 8 מדינות, כאשר פולין וברית המועצות נמנעו.
ישראל דחתה את ההחלטה וטענה כי אופי הפשעים של אייכמן חייבו את ביצוע המעשה וכי היא כבר התנצלה בפני ארגנטינה על "ההפרה הבודדת" כלשון שרת החוץ גולדה מאיר בישיבת המועצה. ישראל טענה עוד כי זהו עניין שבינה לבין ארגנטינה ולא עניין למועצה.
ג'נסן GT
ג'נסן GT (באנגלית: Jensen GT) היא מכונית קופה בתצורת הצ'בק, 2.5 דלתות  מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית  Jensen Motors, Ltd אשר יוצרה בין השנים 1975–1976,
יוצרו 509 יחידות.
מאפיינים
דגמי "ג'נסן GT" בנויים בתצורה מיוחדת המוגדרת כבין קופה לסטיישן, הצ'בק, 2.5 דלתות (2 דלתות צד קדמיות + חלון אחורי נפתח).
2 חלונות הצד האחוריים מאוד מוארכים ונותנים רושם מוטעה של מכונית סטיישן
חלק מדגמי "ג'נסן GT" יוצרו עם גג בד (בחלק הקדמי של הגג מעל המושבים הקדמיים), שנפתח על ידי קיפול מסודר לאחור
רטרו-וירוס
רטרו-וירוס הוא נגיף (וירוס) בו החומר התורשתי הוא RNA, ובתהליך הכפלתו מתבצע שעתוק לאחור של הגנום מ-RNA ל-DNA (מכאן השם "רטרו"). אחד הרטרו-וירוסים הידועים הוא HIV, הנגיף הגורם למחלת האיידס.
לרטרו-וירוס גנום המכיל שני גדילים זהים של RNA חד-גדילי חיובי. לאחר חדירת הווירוס לתא הוא מסתמך על האנזים רוורס טרנסקריפטאז (טרנסקריפטאז הפוך או reverse transcriptase) כדי לבצע סוג של שעתוק לאחור של הגנום שלו מ-RNA ל-DNA, ועל ידי אנזים אינטגראז (Integrase) הוא נכנס לגנום של הפונדקאי.
הווירוס עצמו מהווה מקום אחסון למטען הגרעיני הגנטי שלו. תהליך השעתוק לאחור מתרחש בציטוזול (נוזל הציטופלזמה) של הפונדקאי. כל גנום של הנגיף המשולב בגוף הפונדקאי נקרא פרו וירוס.
בעוד שהשעתוק במרבית התהליכים הביולוגיים מתרחש בדרך כלל מ-DNA ל-RNA, השעתוק לאחור מתעתק RNA ל-DNA. המונח "רטרו" בשם רטרו וירוס מתייחס לכך שהוא מפר את הדוֹגְמָה המרכזית של הגנטיקה.
היות שבתהליך השעתוק לאחור לא מתקיימת הגהה (תיקון שגיאות על ידי אנזימים), סוג זה של נגיפים עובר מוטציות לעיתים קרובות מאוד. דבר זה מאפשר לנגיף להגדיל את ההתנגדות לתרופות אנטי-נגיפיות במהירות; זו היא הסיבה העיקרית לכך שתרופות הניתנות לנשאי HIV ניתנות לרוב בשילוב תרופות נוספות ולא כתרופה יחידה (HAART).
הגנומים של רטרו-וירוסים מכילים בדרך כלל שלושה גנים המקודדים חלבונים אשר יכולים להימצא בנגיף הבוגר:
שישה רטרו-וירוסים שזוהו בגוף האדם (ארבעה זני וירוס HTLV ושני זני וירוס HIV) תוקפים את תאי T של מערכת החיסון. מאפיין נוסף המשותף למשפחת הרטרו-וירוסים הוא מעטפת ליפידים המקיפה את המעטפת החלבונית. מעטפת זו חיונית לפעולתם.
מחקרים ברטרו-וירוסים הם אלו שהראו לראשונה סינתזה של DNA מתבניות RNA.
המטבח של ערביי ארץ ישראל
המטבח של ערביי ארץ ישראל, או המטבח הפלסטיני (בערבית: مطبخ فلسطيني), מורכב ממאכלים שבמקור נוצרו או נאכלו על ידי כלל האוכלוסייה בארץ ישראל ונאכלים בעיקר על ידי האוכלוסייה דוברת הערבית החיה הן במדינת ישראל (ערביי ישראל) והן באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה (בכללם גם האוכלוסיות הדרוזיות והבדואיות), ובפרט על ידי האוכלוסייה שמגדירה עצמה פלסטינית החיה באזורים הללו, ואשר חיה גם בירדן, המטבח של ערביי ארץ ישראל הוא למעשה דִּיפוּזְיָה של התרבויות שהתיישבו באזור ההיסטורי של ארץ ישראל, במיוחד במהלך ואחרי התקופה האסלאמית שהחלה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, האומיי תחילה ולאחר מכן העבאסי, שהושפע מהפרסים, ולבסוף ההשפעות החזקות של המטבח הטורקי, כתוצאה מהכיבוש של הטורקים העות'מאניים. המטבח של ערביי ארץ ישראל דומה למטבחים הלבנטיניים האחרים, כולל זה הלבנוני, הסורי, הירדני והישראלי.
סגנונות בישול משתנים מאזור לאזור, וכל סוג של סגנון בישול והחומרים שמשתמשים בהם, בדרך כלל, מבוססים על האקלים ומיקומו של האזור המסוים ועל מסורות. אורז ווריאציות של קובה נפוצות בגליל; ביהודה ושומרון עושים בעיקר ארוחות כבדות יותר, תוך שימוש בלאפה, אורז ובשר. תושבי מישור החוף עושים שימוש תכוף בדגים, פירות ים ועדשים, ותושבי רצועת עזה הם צרכנים כבדים של פלפל חריף. ארוחות בדרך כלל נאכלות בבית, אבל אכילה בחוץ הפכה לתופעה מקובלת במיוחד במהלך מסיבות שבהן מוגשות מנות קלות כמו סלטים, מטבלי לחם ושיפודים.
האזור הוא גם ביתם של קינוחים רבים, החל מאלה שנעשים ביומיום, על בסיס קבוע, וכלה באלה השמורים בדרך כלל לחגים. רוב הממתקים הפלסטיניים הם כיסוני בצק ממולאים בגבינות ממותקות, תמרים או אגוזים שונים, כגון שקדים, אגוזי מלך או פיסטוקים. משקאות יכולים להיות תלויים גם כן בחגים כגון במהלך חודש הרמדאן, שבו מיצי חרוב, תמרהינדי ומשמש נצרכים בשעת השקיעה. קפה שותים לאורך כל היום ומשקאות חריפים לא מאוד נפוצים בקרב האוכלוסייה המקומית (בשל האיסור בדת), עם זאת, כמה משקאות אלכוהוליים כמו ערק או בירה נצרכים על ידי ערבים נוצרים או מוסלמים פחות שמרניים.
רקע
לאזור של הלבנט הדרומי יש עבר מגוון וככזה, למטבח שלו יש השפעות מתרבויות שונות. לאחר שהאזור נכבש על ידי המוסלמים, הוא הפך לחלק מבלאד א-שאם בשם "נפת פלסטין" ו"נפת אל אורדון" (מחוז פלשתינה ומחוז ירדן; הראשון כלל את אזור ירושלים והשני את אזור הגליל). בהמשך, בימי האימפריה העות'מאנית, אזור הלבנט הדרומי היה כפוף ליחידה מנהלית שמרכזה בדמשק. לכן, היבטים רבים של המטבח של ערביי ארץ ישראל דומים למטבח של אזור סוריה, במיוחד בגליל. מאכלים סוריים-פלסטיניים מודרניים הושפעו בדרך כלל על ידי השלטון של שלוש קבוצות אסלאמיות גדולות: הערבים, הערבים בעלי השפעה פרסית (עיראקים) והטורקים.
המטבח של האימפריה העות'מאנית היה באופן חלקי מורכב ממה שהפך, עד אז מטבח "עשיר" של בני עדות שונות. לאחר מלחמת קרים, ב-1855, קהילות רבות אחרות, כולל בוסנים, יוונים, צרפתים ואיטלקים החלו להתיישב באזור ובמיוחד במרכזים עירוניים כמו ירושלים, יפו ובית לחם. מאכלים של הקהילות האלה תרמו לאופי המטבח של ערביי ארץ ישראל, בעיקר הקהילות ממדינות הבלקן. עד שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, המרכיבים העיקריים למטבח הפלסטיני הכפרי היו שמן זית, אורגנו ולחם שנאפה בתנור פשוט שנקרא טאבון. הסופר ג'י. רובינסון ליס, כתב ב-1905 בציינו כי "התנור לא ממוקם בתוך הבית, יש לו מבנה משלו, [שהוא] הרכוש המשותף של כמה משפחות שתפקידן הוא לשמור על זה תמיד חם".
גאוגרפיה
ישנם שלושה אזורים קולינריים של המטבח של ערביי ארץ ישראל - הגליל, רצועת עזה ויהודה ושומרון (שלהם עצמם יש אזורי משנה קולינריים הנעים מצפון לדרום).בגליל, בורגול ובשר (בקר או כבש) הם המרכיבים העיקריים שלעיתים קרובות משולבים כדי ליצור כמה וריאציות של מנות, החל מארוחה משפחתית גדולה עד מנת תוספת קטנה. עם זאת, ביהודה ושומרון וברצועת עזה, לאוכלוסייה שם סגנון בישול משלהם. ביהודה ושומרון, הארוחות כבדות במיוחד ומנוגדות מאוד למזון המוגש בלבנט הצפוני. מנות עיקריות כוללות אורז, לחמים שטוחים ובשרים צלויים. המזון הבסיסי של התושבים ברצועת עזה הוא דגים בשל מיקומה על חוף הים התיכון. ההשפעות הקולינריות שלהם הם השפעה חזקה של הבישול המצרי המסורתי ופלפלת צ'ילי, זרעי שמיר ושום, התבלינים הנפוצים ביותר. אף על פי שהמטבח הוא מגוון, בדרך כלל הפלשתינאים אינם מוגבלים למזון של האזור הספציפי שלהם ויש דִּיפוּזְיָה קולינרית מתמדת ביניהם. עם זאת, בגלל בידודה של עזה משטחים פלסטיניים ואזורים לבנטיניים אחרים, סגנונות הבישול שלהם פחות מוכרים באזור.
הגליל
המטבח הגלילי דומה מאוד למטבח הלבנוני, בשל התקשורת הענפה בין שני האזורים לפני הקמת מדינת ישראל. הגליל מתמחה במספר ארוחות המבוססות על שילוב של בורגול, תבלינים ובשר, המכונים קובה על ידי הערבים. "קובה בסינייה" הוא כאשר לוקחים בשר כבש או בשר בקר טחון ומערבבים עם פלפל, פלפל אנגלי ותבלינים אחרים עטופים בקרום בורגול, ומשם לאפייה. "קובה בסינייה" יכול לשמש כמנה העיקרית בארוחת צהריים פלסטינית. "קובה נייה" היא וריאציה של קובה, אשר מוגשת כבשר נא מעורבב עם בורגול ומגוון רחב של תבלינים. זה נאכל בעיקר כמנת תוספת צדדית עם פיתה או לחם "מרקוק" שמשמש "לנגב" את הבשר. כיוון שהצלחת מוגשת כאוכל נא, כל מה שלא נאכל באותה העת מבושל למחרת בגרסה האפויה או ככדורי קובה מטוגנים.
בגליל, ארוחה לאירועים מיוחדים מורכבת מכבש קלוי, או כל סוג אחר של בשר, שאותו משלימה תערובת של אורז עם בשר טלה קצוץ ומתובל במבחר תבלינים, בדרך כלל מקושטים בפטרוזיליה קצוצה ואגוזים קלויים. "שישקבב" (שישליק) או "להם מאשווי" ו"שיש טאוק" (שיפודי פרגיות) הם בשר גריל על שיפודים ונאכלים בדרך כלל לאחר מערך של מנות ראשונות המכונה "מֶזֶה".
ה"מֶזֶה" מורכב ממגוון רחב של מנות ראשונות, שבדרך כלל כוללות חומוס (לפעמים בציפוי בשר), באבא גנוש, טאבולה, לבנה, זיתים וירקות כבושים. גבינה עכואית היא גבינה חצי קשה, הנפוצה בכל רחבי המזרח התיכון ובקרב הפזורה הערבית, ומקורה באזור העיר עכו. עכו מבוטאת בערבית כ"עכא" ומכאן נובע שמה של הגבינה.
יהודה ושומרון
מוסחן (ערבית: مسخّن, קרי "מוסחאן", או מחמר, محمر) היא מנה נפוצה מאוד שמקורה באזור ג'נין וטולכרם שבחלק הצפוני של אזור יהודה ושומרון. היא מורכבת מעוף צלוי על לאפה שבחלקו העליון חתיכות של בצל מתוק מטוגן, המתובל בשכבה עבה סומאק, פלפל אנגלי וצנוברים. יש המחשיבים את המסחן למאכל הלאומי של הפלסטינים. מקלובה (مقلوبة, "הפוכה") הוא תבשיל אורז הפוך עם חצילים אפוי מעורבב עם כרובית מבושלת, גזר ועוף או טלה. הארוחה נפוצה בכל הלבנט אבל בקרב הפלסטינים במיוחד. המנה קיימת עוד מהמאה ה-13.
מנסף (ערבית: منسف) הוא תבשיל כבש הנפוץ בדרום יהודה ושומרון, במדבר יהודה ובנגב. הוא נחשב למאכל הלאומי של ירדן. שורשיו מהאוכלוסייה הבדואית הסעודית העתיקה. המנה מבושלת בעיקר באירועים כגון, בחגים, בחתונות או בכינוסים גדולים. מנסף מבושל כרגל טלה או חתיכות גדולות של בשר טלה על גבי לאפה, בדרך כלל מכוסה באורז צהוב. הרוטב הוא סוג של יוגורט המיוצר מחלב עזים בבד גבינה, הקרוי ג'מיד. בתוספת האורז, מתקבלים הטעם והניחוח הייחודי של המנסף. המנה גם מעוטרת בצנוברים מבושלים ושקדים.הצורה הקלאסית של אכילת מנסף היא שימוש ביד ימין ככלי אכילה. לשם נימוס, הסועדים חותכים חתיכות מהבשר ומעבירים לאדם הבא לידיים.
בנוסף לארוחות, לאזור יהודה ושומרון ישנם אזורי משנה רבים ולכל אזור יש ריבות מבוססות פירות משלו. באזור חברון, הגידולים העיקריים הם ענבים. משפחות המתגוררות באזור בוצרות את הענבים באביב ובקיץ כדי לייצר מגוון רחב של מוצרים, החל מצימוקים, ריבות ודבשה הידועה בשם "דיבס". אזור בית לחם, בית ג'אלה בפרט והכפר ג'יפנא צפונית לרמאללה, ידועים באזור בשל המשמשים וריבת המשמש כשם שאזור טול כרם ידוע בשל הזיתים שלו ושמן הזית.
רצועת עזה
המטבח של רצועת עזה מושפע הן ממצרים השכנה והן ממיקומה על חוף הים התיכון. המזון הבסיסי עבור רוב התושבים באזור הוא דגים. יש בעזה תעשיית דגים גדולה ודגים מוגשים לעיתים קרובות גם בגריל או מטוגנים, לאחר שמולאו בכוסברה, שום, פלפלים אדומים וכמון והושרו במרינדה בתערובת של כוסברה, פלפל אדום, כמון, ולימונים קצוצים. מלבד דגים, כמו גם סוגים אחרים של פירות ים, לסגנונות הבישול בעזה יש השפעות קולינריות מצריות. זה כולל בדרך כלל שימוש בפלפלים חריפים, שום ועלי סלק כדי לטבל רבות מהארוחות שלהם. "זבדי" (زبدية), היא מנה המבושלת בסיר חרס ומורכבת משרימפס האפוי בנזיד של שמן זית, שום, פלפלים חריפים ועגבניות מקולפות. נהוג שם גם לבשל סרטנים ולאחר מכן למלא אותם בממרח פלפל חריף אדום שנקרא "שאטה".
מנה עזתית מקומית היא ה"סומאקייה", המכילה סומאק אדמה ספוג במים מעורבבים עם טחינה. התערובת מתווספת למנגולד וחתיכות של בשר בקר מבושל וחומוסים פרוסים ומתובל בנוסף עם זרעי שמיר, שום ופלפלים חריפים. זה לעיתים קרובות נאכל קריר עם "חובז". את הרומניה מכינים באופן שונה, תלוי בזמן של השנה והיא מורכבת מזרעים לא בשלים רימון, חצילים, טחינה, שום, פלפלים חריפים ועדשים. Fukharit adas (فخارة عدس) הוא נזיד עדשים שמבושל לאט ומתובל בפתיתי פלפל אדום, זרעי שמיר מרוסקים, שום, וכמון;. הוא עשוי באופן מסורתי בחורף ובתחילת האביב
"קידרה" הוא תבשיל אורז הקרוי על שמם של כלי החרס והתנור בו הוא נאפה. האורז מבושל עם חתיכות של בשר בתוך הכלי, לעיתים קרובות הבשר הוא כבש, שיני שום שלמות, חומוס, תרמילי הל ותבלינים שונים אחרים, כגון, כורכום, קינמון, פלפל אנגלי, אגוז מוסקט וכמון. אורז רגיל המבושל בבשר או מרק עוף ומתובל בתבלינים עדינים, כולל קינמון ידוע כפאטה רזוויה. האורז המכונה "פראשי" מונח על פני לחם "מרקוק" (مرقوق) דק, מכוסה בגהי ומעל שמים בשר עוף או כבש ממולאים. הארוחה נאכלת עם פלפלים ירוקים ורוטב לימון.
ארוחות מבוססות אורז
אורז הוא המרכיב הבסיסי בארוחות חגיגיות ומרכיב חשוב מאוד בארוחות פלסטיניות בכלל. מנות אורז הן בדרך כלל המנה העיקרית של ארוחת הערב הפלסטינית, כיוון שהיא מכילה מגוון של מרכיבים שניתן למצוא בתוך האדמה בשטחים בהם חיים הפלסטינים. אורז בדרך כלל לא מוגש לבד או כמנת תוספת צדדית (ראה "א-רוז מע לוחמה" בהמשך), אלא הוא משולב בתוך צלחת גדולה יותר או "טביח" (מנה), שיכלול מרקים, ירקות ובשר ( עוף או כבש). הבשר הוא כמעט תמיד נוכח במנות הפלסטיניות.
"מנסף" הוא מאכל פופולרי מאוד כי הוא בדרך כלל מוגש באירועים חשובים, כגון חתונה, אירוסין, לוויה, טבילה ומילה. המאכל משלב את כל האלמנטים של האדמה בה חיים הפלסטינים, כמו לחם, לבן (יוגורט) מרק, אורז, אגוזים (צנוברים), פטרוזיליה וכבש, מה שהופך את המנה לחשובה מבחינה תרבותית. המנה לעיתים קרובות מוגשת בדרך המסורתית, בצלחת משותפת גדולה הנקראת "סידר". המנה בדרך כלל נאכלת ללא שימוש בכלי שולחן, אלא כל אדם יושב זה לצד זה אוכל מאותה צלחת גדולה.
"מקלובה" שפירושו "הפוך" בערבית, הוא מאכל שמכינים אותו עם בשר, ירקות מטוגנים ואורז. המנה מבושלת עם הבשר בתחתית סיר גדול, ואחר כך שמים שכבה של ירקות מטוגנים, כגון תפוחי אדמה, גזר, כרובית וחצילים. לאחר מכן מוספים אורז למנה בזמן שמתקרבים לסיום הבישול. כשהמנה מוגשת, הופכים את המקלובה, כך שהיא מתקבלת במהופך עם הבשר כעת בחלק העליון, ומכאן שמה של המנה. מקלובה הוא מאכל פופולרי, אשר מוגשת בדרך כלל עם סלט ויוגורט.
"אוזי" הוא תבשיל אורז עשיר עם ירקות קצוצים ובשר צלוי שמוגש עם זה. המנה נראית יחסית כפשוטה לבישול יותר מנות פלסטיניות אחרות, משום שהיא מבושלת עם אורז בסיסי (עם ירקות חתוכים לקוביות) ובשר מוגש על גבי זה. המנה מוגשת ב"סידר" גדול, בדומה למנסף, כשהיא מעוטרת בפטרוזיליה קצוצה וצנוברים או שקדים קצוצים.
"א-רוז מע לוחמה" (أرُز مع لحمة) היא בדרך כלל מנת תוספת האורז הצדדית היחידה ברוב הבישול הערבי והפלסטיני, עם אורז פשוט מבושל, תבלינים, בשר בקר טחון ואגוזים. מוגש בדרך כלל עם בשר טלה מלא, "חרוף", כמנה העיקרית.
ארוחות על בסיס נזיד
נזידים הם ארוחה בסיסית לכל משפחה המבשלת על בסיס יום יומי ותמיד מוגשים עם אטריות ורמיצ'לי מאורז או אורז רגיל. הם פופולריים משום שהם מספקים מגוון רחב של חומרים מזינים מהבשר, הירקות והאורז. הנוזל הנוסף גם הוא חיוני באקלים יבש שכזה. נזידים גם מועילים מבחינה כלכלית, כיוון שהם מכילים כמות קטנה יחסית של בשר במנות שמאכילות משפחות גדולות, במיוחד בקרב האוכלוסייה העניות יותר.
מלוח'יה הוא נזיד העשוי מחלמית יהודית. חלמית יהודית נאספת בזמן הקציר, והיא או קפואה או מיובשת. הצמח נפוץ מאוד ברחבי המזרח התיכון, כיוון שהוא גדל בדרך כלל באזורי אקלים יבשים. הנזיד מבושל עם מיץ לימון ומים, ומוגש עם לימונים חתוכים ואורז. הארוחה יכולה להיות מוגשת עם עוף או כבש, או בלי אף אחד מאלה (בניגוד להרבה ארוחות פלסטיניות אחרות).
"עדאס" הוא מרק עדשים בריא הנפוץ במזרח התיכון. בניגוד לחלקים אחרים של המזרח התיכון, הפלסטינים לא משלבים יוגורט או מרכיבים אחרים למרק הזה. במקום זאת, הוא מבושל עם עדשים ובצלים קצוצים ומוגש עם בצלים פרוסים ולחם בצד.
ארוחות על בסיס לחם
הפלסטינים אופים מגוון רחב של לחמים מסוגים שונים: הם כוללים "חובז", פיתות, "מרקוק" ולאפה. "חובז" הוא לחם יום יומי, והוא מאוד דומה לפיתה. בדרך כלל הוא משמש במקום סכו"ם, כאשר חותכים חתיכה מהלחם, בגודל ביס, שמשמש כדי "לנגב" מטבלים שונים כגון חומוס או פול. לחם "מרקוק" הוא לחם ללא חומר תפיחה, דק כנייר, שכשפותחים אותו הוא כמעט שקוף. לחם הטאבון ("לאפה") קיבל את שמו מהתנורים המשמשים לאפייתו.
"מוסחאן" היא מנה פלסטינית פופולרית מאוד המורכבת מעוף צלוי, עם בצל מטוגן, סומאק, פלפל אנגלי, זעפרן וצנוברים על גבי לאפה אחת או יותר. המנה בדרך כלל נאכלת עם הידיים ומוגשת עם לימון חתוך בצד. בחודש אפריל 2010 פלסטינים נכנסו לספר השיאים של גינס עם מנת המוסחאן הגדולה ביותר.
כריכים בדרך כלל נעשים באמצעות לחם "מרקוק" או "חובז", כגון שווארמה ופלאפל שגם הם ארוחות לחם נפוצות. שווארמה יכולה להיות מוגשת ככריך או ארוחה עם בשרים מגולחים ולחם. שווארמה יכולה להיות עוף או בשר בקר, והיא מעוטרת במגוון עיטורים. אלו יכולים לכלול חמוצים, חומוס, או תערובת יוגורט שום. פלאפל, גרגירי חומוס מטוגן, פטרוזיליה ובצל מטוגנים לקציצות קטנות ומעוטרים עם תוספות דומות כשל שווארמה.
מחשי (ממולאים)
מנות מחשי ("ממולאים") מורכבות מירקות ממולאים אורז כגון, חצילים, דלעת גמדית, תפוחי אדמה, גזר וקישואים, כמו גם מגוון רחב של ירקות עלים, בעיקר עלי גפן, עלי כרוב ולעיתים רחוקות יותר עלי סלק. מחשי דורש עדינות וזמן - הסיבה העיקרית היא שמכינים אותו לפני היום בו הוא מבושל ומוגש. רבות מנשות המשפחה משתתפות בגלגול והמילוי של הירקות, תוך שהן מקלות על כמות המאמץ הנדרשת לאדם בודד במשימה זו, עם תשומת לב רבה לפרטים.
ווארק אל-עינב (ورق العنب; עלי גפן ממולאים; קרוי גם "דוואלי" או "ווארק דוואלי"), היא ארוחת מחשי השמורה להתכנסויות גדולות. עלי הגפן בדרך כלל מגולגלים סביב בשר טחון, אורז לבן ועגבניות חתוכות לקוביות, אם כי לא תמיד משתמשים בבשר. דוואלי הוא דוגמה טובה לתשומת לב לפרטים הנמצא בדרך כלל במטבח הפלסטיני ובלבנט, עם כל חתיכה שעטופה היטב לגודל של סיגר (המבנה משתנה בהתאם לסוג). לאחר מכן זה מבושל ומוגש כתריסרי גלילים על צלחת גדולה בדרך כלל מלווה בפרוסות תפוחי אדמה מבושלת, גזר וחתיכות בשר כבש. קוסה מחשי הם קישואים ממולאים עם מרכיבים כשל "ווארק אל-עינב" ומוגש בדרך כלל לצד ארוחות כבדות. אם זה נעשה עם מספר גדול של קישואים ודוואלי הוא ידוע בתור "ווארק אל-עינב ווא קוסה".
מטבלים ותוספות
מטבלי לחם ותוספות כגון, חומוס, באבא גנוש, "מוטבל" ולבנה מוגשים באופן שכיח במהלך ארוחת הבוקר והערב.
חומוס הוא מצרך מרכזי במנות התוספת הפלסטיניות, בפרט ב"חומוס בי טהיני", שבו מבושלות, שעועיות אדמה מעורבבות עם טחינה (ממרח שומשום) ולפעמים מיץ לימון. לחומוס, לעיתים קרובות, מוסיפים שמן זית, ולפעמים מפזרים פפריקה, אורגנו וצנוברים; הגרסה הזו פופולרית במיוחד בגדה המערבית גרגירי חומוס גם מעורבבים עם פול, וכתוצאה מכך יוצאת מנה שונה לחלוטין, שנקראת "מחלוטה", עם טעם מובהק וצבע חום.
באבא גנוש הוא חציל או סלט חצילים או מטבל עם מגוון גרסאות. שורשן של כל הגרסאות הללו הוא מחית חצילים צלויים וטחינה עם שמן זית, שניתן להוסיף לזה גם שום, בצל, פלפל, זרעי כמון טחון, נענע ופטרוזיליה. "מוטבל" הוא אחת הגרסאות החריפות יותר שמקבל את הגרידה שלו מפלפלים חריפים ירוקים.
"ג'יבנה ערבייה" או "ג'יבנה ביידא" היא גבינת שולחן לבנה המוגשת עם כל אחת מהמנות לעיל. גבינת עקאווי היא וריאציה נפוצה של ג'יבנה ביידא. גבינת עקאווי היא בעלת מרקם חלק ומעט טעם מלוח. לבנה היא גבינת שמנת בצקית דמוית יוגורט, המוגשת על צלחת עם שמן זית וזעתר - שקרוי בדרך כלל "לבנה ווא זעתר" - או מוגשת בכריך של "חובז".
סלטים
הסלט הפלסטיני הכי השכיח הוא סוג פשוט המכונה "סלטאת בנדורה" (סלט עגבניות), בדומה לסלט ערבי (המכונה בישראל גם "סלט ישראלי"). הוא מורכב מקוביות עגבניות ומלפפונים בשילוב עם שמן זית, פטרוזיליה, מיץ לימון ומלח. בהתאם לאזור שבו חיים הפלסטינים או ערביי ישראל, המתכון משתנה ועשוי לכלול בצל ירוק ושום גם כן.
טאבולה היא סלט שולחן בסגנון ים תיכוני שמקורו בלבנט. הסלט עשוי מחתיכות פטרוזיליה, בורגול, עגבניות חתוכות לקוביות ומלפפונים ומוקפץ עם מיץ לימון וחומץ. ב-2006 הקערה הגדולה ביותר של טאבולה בעולם הוכנה בידי טבחים פלסטיניים בעיר רמאללה בגדה המערבית.
פאטוש הוא סלט שהוא שילוב של פיסות לחם קלויות ופטרוזיליה קצוצה עם מלפפונים, צנוניות, עגבניות ובצלים ירוקים ומתובל על ידי סומאק. דגה הוא סלט עזתי העשוי בדרך כלל בקערת חרס והוא שילוב של עגבניות מרוסקות, שיני שום, פלפלים חריפים אדומים, שמן זית ושמיר קצוץ. הוא מתובל במיץ לימון מייד לפני ההגשה.
"סלטה ערבייה" או "סלט ערבי" הוא סלט שמשמש לרוב הארוחות. חסה ערבית, עגבניות ומלפפונים הם מרכיביו העיקריים. החסה נחתכת לרצועות ארוכות, ולאחר מכן נקצצת לפסים דקים, העגבניות והמלפפונים נקצצים לקוביות. לבסוף, הפטרוזיליה והנענע הקצוצות דק מעניקות לסלט "גרידה מיוחדת", לדברי השף עלי קלייבו. קמצוץ של מלח, המיץ של לימון שלם וטרי וכמה כפות של שמן זית משמשים ל"פיינל טאצ'".
דברי מתיקה
המטבח של ערביי ארץ ישראל ידוע בשל מגוון הקינוחים המצויים בו. הכנאפה (كنافة) נחשבת לקינוח הדגל של המטבח הפלסטיני. הכנאפה הוא מאפה מזרח תיכוני מסורתי העשוי משכבה של אטריות קדאיף (המכונה בערבית פלסטינית "בצק כנאפה") או של בצק סולת ומתחתיה שכבה של גבינת עיזים. לאחר הבישול, ממתיקים את הכנאפה עם סירופ סוכר. אחת הגירסות הידועות ביותר של הכנאפה היא כנאפה נבולסייה, שמקורה בעיר שכם (הקרויה בערבית נבלוס). זו הגרסה הנפוצה ביותר בישראל וברשות הפלסטינית, וגם בירדן, לבנון, סוריה ומצרים. לשם הכנת הכנאפה נבלוסייה משתמשים בגבינה נבולסית (جبن نابلسي), גבינה לבנה חצי-רכה ומלוחה שמקורה גם כן בשכם. כדי להיפטר מהמליחות שלה, היא מושרית במים מספר ימים. לעיתים מוסיפים בראש הכנאפה גם מעט פיסטוק טחון. יש המשתמשים בצבע מאכל כתום כדי להקנות לכנאפה מראה מושך יותר. גרסה אחרת של כנאפה הרווחת בקרב הפלסטינים היא הכנאפה מברומה (مبرومة), בה האטריות מלופפות סביב הגבינה. גרסה זו נאכל בעיקר בארוחות האפטאר בחודש הרמדאן. לצד שכם, גם נצרת וירושלים התפרסמו בשל הכנאפה שלהן. קטאיף או עטאיף (قطايف) הוא ממתק הנפוץ בתקופת הרמדאן בכל אזור הלבנט. זהו כיסון המכיל מלית מתוקה של אגוזי מלך או של גבינת עיזים, ועשוי בשתי גירסות: אפוי או מטוגן בשמן עמוק. חלבה (حلاوة طحينية) היא בלוק קונדיטורי של קמח שומשום ממותק המוגש פרוס לחתיכות. מוחלבייה הוא פודינג אורז העשוי מחלב ומעליו פיסטוקים או שקדים. העוואמה (عوامة) הוא קינוח העשוי מסופגניות בצק שמרים קטנות המטוגנות בשמן עמוק, וסופגות לתוכן את שמן הטיגון. מיד לאחר הטיגון נטבלות הסופגניות היטב בסירופ סוכר ומוגשות מיד.
בקלווה (بقلاوة) הוא מאפה עשוי מיריעות דקות של בצק פילו, אותו ממלאים בפיסטוק ובאגוזים, אופים ולאחר מכן ממתיקים באמצעות סירופ סוכר. מקורה של הבקלאווה הוא מההמטבח הטורקי, והוא הגיע לאזור בתקופה בה נשלט על-ידי האימפריה העות'מאנית. "בורמה טיל-קדאיף", או בקיצור בורמה, פופולרי במיוחד במזרח ירושלים, הוא בעל אותו מילוי כשל הבקלאווה, אך גלילי בצורתו ועשוי מבצק קדאיף במקום בצק פילו. גרסה אחרת של הבקלאווה הנפוצה בקרב הפלסטינים היא הוורבאת (وربات). גרסה זו כוללת מילוי קרם וניל, נחתכת למשולשים, ונהוגה בעיקר בסעודת האפטאר בחג הרמדאן.
סירופ הסוכר הוא חלק אינטגרלי מרוב הקינוחים הפלסטיניים. לעיתים מבשמים אותו במי זהר, העשוי מזיקוק פרחי הדרים, או במי ורדים, העשוי מזיקוק עלי הורד. הדיבס, דבשה העשויה מענבים, הוא גם כן ממתיק בולט, הפופולרי בייחוד באזור חברון ובכפרים סביבה.
חטיפים
נפוץ מאוד עבור מארחים פלסטיניים להגיש פירות טריים ופירות יבשים, אגוזים, גרעינים ותמרים לאורחים שלהם. גרעיני אבטיח, דלעת וחמניות קלויים ומומלחים וכן, פיסטוקים וקשיו הם גם כן קטניות נפוצות להגשה.
גרעיני אבטיח, המכונים "בזר אל-בטיח" וגרעיני דלעת, המכונים "בזר אבייד" נאכלים באופן קבוע במהלך פעילויות פנאי שונות: קלפים, עישון נרגילה, שיחה עם חברים או לפני ואחרי ארוחות.
מבנה הארוחות
התרבות והחיים הפלסטיניים סובבים סביב אוכל בכל היבט, בין אם מדובר ביום רגיל או אירוע מיוחד כגון חתונה או חג. ארוחות בנויות אצל הפלסטינים בצורה מחזורית ומתפרסות לשתי ארוחות עיקריות וכמה ארוחות ביניים כמו קפה, פירות וממתקים, כמו גם ארוחת ערב. כמו ברוב התרבויות הערביות, ארוחות הן זמן לבלות עם בני משפחה ויכולות להימשך כשעה עד שעתיים, תלוי בזמן המסוים של היום. בניגוד לתרבויות אחרות, ארוחת צהריים היא הארוחה העיקרית בעוד ארוחת בוקר וארוחת ערב הן בעלות מרכיבים קלים יותר.
אכילה בחוץ
מסעדות או "מטע'ים" מציעות מערך של מתאבנים קרים המכונים "מֶזֶה", ביניהם: חומוס בי טהיני, שווארמה, עראייס, קבאב, שקשושה, סלט חומוס, מסבחה מטבוח, פלאפל, מחלוטה, לפעמים כמעט תריסר וריאציות של סלט חצילים, טאבולה, פאטוש, פלפל צ'ילי וסלטי כרוב אדום וכן מנות שהוכנו על ידי השף. כדורי קובה וספיחה הם המתאבנים החמים העיקריים שניתן למצוא. ארוחות כבדות מוגשות במסעדות רק לעיתים רחוקות, במקום, לעומת זאת, המנות הראשונות כוללות קבב, "שיש טאוק" (שיפודי פרגיות), מתלה של כבש וחזה עוף. חנויות פלאפל או "מאחל פלאפל" מציעות בעיקר פלאפל ושווארמה עם כמה תכנים שונים. הן גם מציעות חומוס או טאבולה שמוגשים עם המנה.