cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקזוטיקה
אקזוטיקה ותאוריות פוסטקולוניאליות
חוקרים שונים טוענים כי לימודי הפוסטקולוניאליזם, המהווים בעשורים האחרונים תחום אינטלקטואלי ואקדמי, אינם שונים ממוצרי צריכה חומריים שמקורם מתרבויות אחרות. על פי טענות אלו, גורמים שונים המעוניינים לייצר ביקורת כנגד תרבות המערבית, משתמשים בחומרי הגלם מתרבויות פוסטקולוניאליות, והופכים אותם לתוצר מוגמר של ספרים והרצאות, המשווק על ידי גורמים במערב אל קהל מערבי. לדוגמה, רבי מכר המבוססים על סיפורי חיים אוטוביוגרפיים וסמי-ביוגרפיים, שנכתבים בתרבויות לא-מערביות עבור קהל מערבי, מנותחים באמצעות תאוריות פוסטקולוניאליות מערביות, המנסות להבין את מושג האחרות התרבותית. תהליך זה ממחיש את הפרקטיקה האקזוטית - הוא מפקיע את הטקסטים מההקשר התרבותי המקורי שלהם, אל ההקשר התאורטי המערבי, ומתגמל את קוראיו בחוויה המדומיינת של הכרת האחרות.
טיסה 9525 של ג'רמנווינגס
טיסה 9525 של ג'רמנווינגס (4U9525) הייתה טיסה של חברת התעופה הזולה ג'רמנווינגס, שהייתה בדרכה מנמל התעופה של ברצלונה שבספרד לנמל התעופה של דיסלדורף שבגרמניה. המטוס התרסק ב-24 במרץ 2015, סמוך לשעה 10:40, באלפים הצרפתיים, במחוז האלפים של פרובאנס עילית בצרפת, כשעל סיפונו 150 נוסעים ואנשי צוות אשר נהרגו כולם כתוצאה מהפגיעה בקרקע.
בחקירה התברר כי טייס המשנה, אנדראס לוביץ, ריסק אותו בכוונה.
רקע
המטוס, מדגם Airbus A320-211, המריא לראשונה ב-24 בנובמבר 1990. הוא צבר 58,300 שעות טיסה ב-46,700 טיסות. המטוס היה בטיסה מברצלונה שבספרד לדיסלדורף שבגרמניה. קברניט המטוס היה פטריק זונדרהיימר, בעל 10 שנות ניסיון כטייס, שבהן צבר כ-6,000 שעות טיסה. טייס המשנה היה אנדראס לוביץ בן ה-27, שצבר 630 שעות טיסה. צוות המטוס כלל גם ארבעה דיילים. במטוס היו 144 נוסעים, מרביתם גרמנים וספרדים, ובהם 16 תלמידים ושני מורים, שחזרו מתוכנית חילופי תלמידים בברצלונה.
הטיסה
המטוס המריא מנמל התעופה של ברצלונה ב-24 במרץ 2015 בשעה 10:01, ותוכנן להגיע ליעדו, נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף, בשעה 11:39. בשעה 10:40 נראה המטוס בפעם אחרונה על מסכי המכ"ם.
שברי המטוס נמצאו בדרום-מערב הרי האלפים, במחוז האלפים של פרובאנס עילית בצרפת. חקירת ההתרסקות נוהלה בידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (BEA) של צרפת.
ב-26 במרץ 2015, יומיים לאחר ההתרסקות, פוענח מקליט הקול בתא הטייס (שהוא אחד משתי הקופסאות השחורות במטוס), ונמסר כי טייס המשנה, אנדראס לוביץ, ריסק אותו בכוונה. התסריט שהתגבש בקרב החוקרים לתיאור עשר הדקות האחרונות של הטיסה: קברניט המטוס, פטריק זונדרהיימר, יצא מתא הטייס, כנראה בדרך לשירותים, לאחר שבשעה 10:30 קיבל הנחיות מהבקרה האווירית. המטוס נמצא בשלב זה בגובה שיוט של 38 אלף רגל (11,500 מטר) מעל טולון שבצרפת. עם יציאתו של הקברניט ביטל טייס המשנה, לוביץ, את השיוט האוטומטי, והורה למטוס להנמיך, בקצב של יותר מ-3,000 רגל לדקה במהירות קטלנית של למעלה מ-350 קשר. שתי דקות לאחר שיצא ניסה הקברניט לחזור לתא הטייס, אך גילה שאינו מסוגל לפתוח את הדלת, משום שלוביץ נעל אותה מבפנים. זונדרהיימר החל לדפוק על הדלת, אך לוביץ לא הגיב. לוביץ לא הגיב גם לקריאות הבקרה האווירית, ובהתאם לנוהל הוזנקו מטוסי קרב צרפתיים לקראת מטוס הנוסעים. זונדרהיימר ואנשי צוות נוספים ניסו לפרוץ בכוח לתא הטייס, אך ללא הצלחה. בשניות האחרונות לפני ההתרסקות הבינו הנוסעים את העומד להתרחש והגיבו בצרחות. נתוני הקופסה השחורה השנייה, שנמצאה כעבור ימים אחדים, חיזקו את מסקנות החוקרים, ניתן לשמוע בהקלטה את הקברניט מנסה לפרוץ את הדלת באמצעות לום שנמצא במטוס למקרה חירום אך ללא הצלחה. נתוני הקופסה השחורה מצביעים על כך שמיד אחרי שעזב הקברניט את הקוקפיט, הורה לוביץ לטייס האוטומטי להנמיך. שניות לפני ההתרסקות הופעלה התראה קולית שהמטוס בגובה מסוכן אך לוביץ לא התייחס לכך.
לאחר מכן אף התברר שטייס המשנה תכנן את ההתאבדות כשבטיסה הקודמת ביצע תרגול יבש בירידה ל-100 רגל בשעה שהקברניט לא היה בקוקפיט. נתונים ששללו את האפשרות לאובדן הכרה של טייס המשנה והטלת מלוא האחריות לשלום המטוס על כתפיו. מחקירת נתונים הרפואיים והנפשיים של לוביץ עלה שהוא סבל מהפרעות פסיכוטיות נפשיות וביקר אצל כ-41 רופאים מאז הוציא את רישיון הטיס שלו ב-2009, בנוסף לכך כשבוע לפני התאונה רופא המליץ לו שלא לטוס אך הוא לא הקשיב לכך.
בעקבות ההתרסקות
כללי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית קובעים שבמקרה שאחד משני הטייסים יוצא מתא הטייס, חייב איש צוות אוויר אחר להחליפו, עד לחזרתו לתא הטייס. כלל זה אינו נדרש באירופה. בעקבות מסקנות החוקרים, לפיהן טייס המשנה ניצל את שהייתו לבד בתא הטייס כדי לרסק את המטוס, הודיעו חברות תעופה אירופיות אחדות על כוונתן לאמץ את הנוהל האמריקאי, וב-27 במרץ 2015 פרסמה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) המלצה לנוהל דומה.
יחסי איי פארו–ישראל
יחסי איי פארו–ישראל הם יחסים אשר עד 2021 התנהלו דרך דנמרק היות שאיי פארו תחת חסות של דנמרק עם אוטונומיה רחבה, איי פארו מיוצגת דרך דנמרק באופן זהה לגרינלנד.
למרות היותה תחת אוטונומיה של דנמרק, מחזיקה איי פארו משרד חוץ ומספר מצומצם של נציגויות דיפלומטיות.
איי פארו הודיע ב-2019 שהיא מכירה בירושלים כבירת ישראל למרות מעמדה האוטונמי.
איי פארו הייתה עד 2021 מיוצגת על ידי דנמרק, אך בחרה לפתוח נציגות עצמאית בישראל.
ישראל מיוצגת באיי פארו דרך שגרירות ישראל בקופנהגן.
איי פארו תחילה שקלה לפתוח את הנציגות שלה בירושלים אך בסוף פתחה את הנציגות בתל אביב צמוד לשגרירות דנמרק בישראל.
יחס האהדה של הפארואים לישראל הוסיפה בפתיחת נציגות דיפלומטית ועל הצורך בהעמקת היחסים.
אזרחי איי פארו וישראל נהנים מפטור מאשרה (ויזה) עבור כניסה לישראל או איי פארו מתוקף פטור מויזה בין מדינת ישראל ודנמרק.
אלת הנחש
אלת הנחש, או אלת האדמה, הוא הכינוי שניתן לפסלים שנמצאו בכרתים, ונוצרו בתקופה המינואית, ומסמלים ככל הנראה את האלה העיקרית של כרתים.
שני פסלים כאלו נמצאו בשנת 1903 בידי הארכאולוג הבריטי אדוארד אוונס בקנוסוס, הם מוצגים כיום במוזיאון הארכאולוגי של הרקליון. פסלים נוספים נמצאו מאוחר יותר. לרוב הפסלים מציגים אשה לובשת שמלה ארוכה בעלת מחוכים, חשופת שדיים, אוחזת נחש בכל אחת מידיה. על ראשה ישנן חיות קטנות המסמלות את שלטונה על האדמה. לעיתים נחשים כרוכים על גופה ושני אריות מלווים אותה, סמל לשלטונה על חיות הפרא. לפעמים מופיע לידה אל זכר, בנה או בעלה.
1908 בארצות הברית
1908 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 132 שנה מיום היווסדה.
בריכת השחייה של אושוויץ
בריכת השחייה של אושוויץ, היא בריכת שחייה באורך של כ-25 מטרים וברוחב של כ-5 מטרים, שנבנתה ביולי 1944 במחנה הריכוז אושוויץ I. נמצאת דרומית מזרחית לבלוק 6.
היסטוריה
הבריכה נבנתה במקור כמאגר מים לשימוש מכבי האש ושימשה את הכבאים ואסירים מיוחסים גם לשחיה. מידות רוחב הבריכה תואמות שלושה מסלולים. בשני קצותיה הוקמו שלושה אדני זינוק מבטון בכל צד. מסביב לשפת הבריכה נבנתה תעלת גלישה לסינון מי הבריכה ושמירה על מים נקיים. בצידה האחד נבנתה מקפצה בגובה של 3 מטר. בין המקפצה לבין אדני הזינוק בצידה האחד של הבריכה, נבנתה בריכה רדודה בעומק של סנטימטרים בודדים, וייתכן כי שימשה לצורך ניקוי כפות הרגליים של שחיינים לפני הכניסה למים.
בסרט התיעודי, Swimming In Auschwitz, מספרת אחת הניצולות היהודיות שכשעברה ליד הבריכה, היא קפצה לתוכה ושחתה בה, מבלי שלקחה בחשבון שהדבר מסכן את חייה.
יחס מכחישי שואה לבריכה
ההיסטוריונית דברה ליפשטדט מציגה בספרה מכחישים את השואה את עמדת מכחישי השואה לפיה אושוויץ צויד "בכל המותרות של קאנטרי קלאב", לרבות בריכת שחייה. מכחישי שואה טוענים כי קיומה של בריכה זו מהווה עדות לכך שאושוויץ היה למעשה מקום נעים ולא מחנה השמדה. ההיסטוריון רוברט יאן ואן-פלט טוען בספרו The case for Auschwitz שמכחישי השואה מתעלמים מן העובדה שבריכה זו הוקמה מלכתחילה כמאגר מים לכיבוי אש, שהמקפצות נבנו מאוחר יותר ושרק אסירים ארים מיוחסים הורשו לשחות בה בשגרה.
רשת מורכבת
בהקשר של תורת הרשתות, רשת מורכבת (באנגלית: Complex network) היא רשת בעלת מאפיינים טופולוגיים של רשת "עולם אמיתי", כלומר רשתות כפי שהן מופיעות במציאות או בטבע, בניגוד למודלים תאורטיים של רשתות כפי שמופיעים בתורות הגרפים. רשת מורכבת היא סוג של מערכת מורכבת, שרכיביה הם צמתים וקשתות שמייצגים גורמים מהמציאות או מהטבע ואת הקשרים ביניהם. דוגמאות לרשתות מסוג זה: רשתות מחשבים ורשתות חברתיות.
תכונות הרשת המורכבת
הרשתות החברתיות, ביולוגיות וטכנולוגיות מציגות תכונות טופולוגיות שאינן אקראיות וכוללות זנב עבה בהתפלגות הדרגה (מספר הקשרים שיש לכל צומת), מקדם התקבצות גבוה, מבנה חברתי ומבנה היררכין. זאת בניגוד למודלים מתמטיים של גרפים שנחקרו בעבר, כגון סריגים וגרפים אקראיים, אשר אינם מראים את אותן התכונות.
יישומים
רשתות מורכבות נחקרות על ידי מדעני רשתות וחוקרי מערכות מורכבות. מעצם טבעו, תחום זה הוא מולטידיספלינארי ומשלב ידע מתחומי המתמטיקה, פיזיקה, ביולוגיה, מדעי המחשב, סוציולוגיה, אפידמיולוגיה ואחרים. רעיונות מתורת הרשתות יושמו במחקרים של רשתות וויסות גנטיות ומטבוליות, פיתוח אסטרטגיות חיסון לשליטה בהתפשטות מגפות ובתחום רחב של יישומים פרקטיים אחרים. מחקרים בנושא הרשתות רואים אור במרבית כתבי העת המדעיים החשובים, זוכים במימונים ובתמיכה ערה של מדינות רבות, מהווים נושא לכנסים בתחומים שונים ולספרים רבים המופנים לטווח רחב של האוכלוסייה.
חוקרים ומדענים
ישנם חוקרים ומדענים רבים העוסקים בנושאים אלו, מתוכם נציין כאלה בעלי פרסומים רבים ואזכורים:
ברנרדינו רמציני
ברנרדינו רמציני (באיטלקית: Bernardino Ramazzini; 4 באוקטובר 1633 – 5 בנובמבר 1714) היה רופא איטלקי, שהניח את היסודות המוקדמים לאבחון מחלות תעסוקתיות בספרו "מחלותיהם של עובדים" (De Morbis Artificum Diatriba). כמו כן תמך בשימוש בקליפת צינכונה, המכילה כינין, לטיפול במלריה.
עבודתו
המהדורה הראשונה של ספרו, "מחלות העובדים", פורסמה בשנת 1700 במודנה, והשנייה ב-1713 בפדובה. הספר תיאר את הסכנות הבריאותיות בכימיקלים, אבק, מתכות, תנועות חוזרות או אלימות, תנוחות חריגות וגורמים אחרים שבהם נתקלים עובדים בלמעלה מ-50 מקצועות. הספר היה אבן דרך בהתפתחותה של הרפואה התעסוקתית. כמו כן, רמציני הציע כי רופאים יכללו במסגרת הריאיון הרפואי גם שאלות על מקצוע המטופל. הוא ראה במניעה טובה יותר מריפוי, וטען בהרצאה שנתן בשנת 1711 כי הרבה יותר טוב למנוע מאשר לרפא, והרבה יותר קל לחזות נזק עתידי ולהימנע ממנו מאשר להיפטר ממנו לאחר שאירע.
באשר למלריה, רמציני היה אחד הראשונים לתמוך בשימוש בקליפת עץ הצינכונה העשירה בכינין, בעוד שאחרים טענו שהוא רעיל ולא יעיל.
בשנת 1713 טען רמציני כי נזירות מפתחות סרטן השד בשיעור גבוה יותר מאשר נשים נשואות, מאחר שאינן מקיימות יחסי מין, וכי אי-קיום יחסים גורם לחוסר יציבות ברקמת השד, דבר אשר עלול להוביל להתפתחות סרטן שד. לימים התברר כי חשיפה ממושכת יותר לאסטרוגן, המלווה נשים שאינן נכנסות להיריון, מהווה גורם סיכון להתפתחות המחלה.
קוריצ'ייה
קוריצ'ייה (באנגלית: Kurichiya) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת בקרלה שבהודו. לשפה יש שני ניבים: וואיאנאד, על שם מחוז וואיאנאד שבקרלה בו השפה מדוברת, וקונאם. שני הניבים שונים מאוד אחד מהשני ולעיתים נחשבים כשפות אחרות, הניבים קרובים ב-61% - 66% אחד לשני, בעוד שהניב וואיאנאד קרוב ב-67% - 71% למלאיאלאם. חלק ניכר דוברי השפה אינם יודעי קרוא וכתוב; רק כ-68% מדוברי השפה הגרים בקרלה יודעים קרוא וכתוב.
תוכנת תשתית
דוגמאות לתוכניות תשתית:
בנוסף לכך תוכנת תשתית מעבדת גם את הדברים הקורים "מאחורי הקלעים" למשל זיכרון RAM, שירות תוכניות הפועלות ברקע, Firewall ועוד.
תוכנת תשתית מספקת שירות גם למשתמש כמובן, למשל במערכת ההפעלה "ווינדוס" ברגע שלוחצים על כפתור "התחל" המערכת נותנת שירות למשתמש.
ענבל לורי
ענבל לורי (נולדה ב-17 בספטמבר 1976) היא שחקנית, תסריטאית, אימפרוביזטורית ומורה לאימפרו ישראלית.
קורות חייה
ענבל לורי נולדה בירושלים וגדלה בשכונת ארמון הנציב, היא הבת הבכורה במשפחתה ולה אח ואחות צעירים ממנה. היא בוגרת בית הספר לאמנויות בירושלים במגמת תיאטרון (1994). לורי הייתה חברת גרעין "דיוניסיאה". בנח"ל בקיבוץ צאלים, שירתה בצה"ל כמפקדת כיתה, סמלת מחלקה ומש"קית הסברה.
במרץ 2001 עברה לורי לגור בתל אביב והופיעה בתמונע עם להקת אימפרוביזציה בשם "למה אלפקה". ב"למה אלפקה" הכירה את מולי שולמן, שנהפך לשותף שלה במופע דואט מאולתר בשם Three Falling, יחד הם טסו לפסטיבלים בליובליאנה בסלובניה, אמסטרדם שבהולנד ובשלב מסוים צירפו לקבוצה את השחקנים רועי צדוק ואלון נוימן ואת די ג'יי מרציאנו (איתמר צור). במרץ 2012 הוזמנה לורי לברלין להופיע ולהעביר סדנה במסגרת פסטיבל האימפרוביזציה בעיר.
ב-2002 למדה לורי בבית הספר לכתיבה של יובל המון, בו כתבה את המחזה "עד שירתח", שזכה בפסטיבל "פותחים מסך" בבית ליסין ולורי קיבלה עליו מלגה. אחר-כך כתבה את המחזה "היום נחיה!", שעלה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא ולורי גילמה את התפקיד הנשי הראשי. היא זכתה במלגת מקרן שרת אמריקה ישראל במחזאות על המחזה "קובה".
ב-2004 לורי כתבה וביימה ביחד עם הבמאי ג'וש פדאם את "גדוד העלייה", סרט תיעודי דובר עברית ורוסית. הסרט עוסק בעולים מחבר העמים בעליה של שנות ה-90 שלא נתנו להם להתגייס לצה"ל, לכן הם הקימו גדוד משלהם ושמרו על התנחלויות. הסרט הוקרן בערוץ "יס דוקו" בכבלים ובפסטיבל הסרטים בחיפה.
ב-2007 כתבה לורי את הצגת היחיד "האשה שיכולתי להיות" שעלה לראשונה במסגרת התיאטרונטו. לורי זכתה בפרס קיפוד הזהב 2008 בקטגוריית "מבצעת השנה" על ביצועיה בהצגה. המחזה עוסק בבחורה שמגיעה לגיל שלושים, מבינה שהיא כישלון ומאשימה בכך את ארבע הנשים הדומיננטיות במשפחתה: סבתה שלא מבינה מדוע נכדתה לא נשואה עם ילדים, אמא אנרכיסטית, אחות פוסט-פמיניסטית ודודה מיזנתרופית. לקראת יום הולדתה, גיבורת המחזה הולכת "לסגור חשבון" עם ארבע הנשים, לורי מגלמת את כל חמש הדמויות. "האשה שיכולתי להיות" אינו מחזה אוטוביוגרפי, אלא מבוסס על צדדים באישיותה של לורי שפותחו לכדי פרסונות נשיות בעלות אג'נדה ברורה. זהו מפגן של דמויות נשיות חזקות. את המחזה ביים וערך שמוליק לוי ("קצרים"), שגם נתן להצגה את שמה ואת כותרת המשנה שלה "קומדיה עצובה". את העבודה עם לוי מגדירה לורי כאחד הניסיונות המשמעותיים בקריירה שלה. לורי הופיעה עם ההצגה באמסטרדם ובבולגריה.
לורי כתבה דיאלוגים לסדרות ותוכניות הטלוויזיה "האלופה 2", "בובות", "שחק אותה סשו" ו"דני הוליווד".
ענבל לורי חברה בתיאטרון האינקובטור, במסגרתו מועלה החל מ-2010 מזה ארבע עונות המופע "פרה שחוטה". המופע מתבסס על רעיון של השחקן היוצר יאיר להמן שפותח בשיתוף האינקובטור ובית אבי חי. בסדרת המופעים "נשחטת" בכל שבוע פרה קדושה אחרת מהתרבות היהודית, כגון אלוהים, שבת, סקס, ועוד על ידי עיסוק קומי ועם זאת מעמיק בפינות האפלות של כל נושא, העובדות שפחות מדברים עליהם, במיתוסים שאפשר וכדאי לנפץ וכולי. שחקני המופע משחקים, כותבים ומביימים בעצמם. העבודה על "פרה שחוטה" הביאה את לורי ללמוד במכללת "עלמא בית לתרבות עברית" בשנים 2010-12.
מאז שנת 2010 ענבל לורי משחקת בהצגה "מר קולפרט" המוצגת בתיאטרון תמונע, בבימויו של מולי שולמן ואף זכתה בפרס קיפוד הזהב לאותה שנה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
החל משנת 2010 לורי מלמדת אימפרוביזציה לשחקנים מקצועיים וללא שחקנים. היא לימדה בירושלים, בתל אביב וכן נתנה סדנאות בעולם.
בין השנים 2004-5 הנחתה לורי את התוכנית "לכו חפשו". השידור החי של ערוץ לוגי לצד אודי גוטשלק.
ב-2011 לורי שיחקה ב"השנים הכי יפות", סדרת טלוויזיה שהוקרנה ברשת, אותה כתבו ירון ניסקי ודורון צור. בסדרה גילמה לורי את מיס בדלאק - המורה העיראקית לאנגלית. את ניסקי וצור פגשה לורי לראשונה בסדרה מ.ק. 22 (רשת ביפ) שם שיחקה את קולה של החיילת הנכה מיכל ועוד שלל דמויות.
בשנת 1998 דיבבה בסדרה המצוירת ׳המופע של לולו׳ בערוץ הילדים, את הדמות הראשית "לולו", הסדרה הפכה מאז לסדרת קאלט לילדים.
בשנת 2021, גילמה בסדרה "החנות שיש בה הכול",את גברת עבאדי -בעלת החנות לשעבר.
תיאטרון
הצגות יחיד
הצגות נוער
קרחון דיליוס
קרחון דיליוס (באנגלית: Delius Glacie) הוא קרחון בחלק הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 11 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 4 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מערב מרמת אלגר, ונשפך אל שדה הקרח ניקולס.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה ומופתה באופן חלקי לראשונה מן האוויר, על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1937.
הקרחון מופה בדיוק רב יותר בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
המופוי עודכן בהתבסס על תצלומי לוויני לנדסט של ארצות הברית בפברואר 1975.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של המלחין האנגלי פרדריק דיליוס; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
גם נונאטאקי אפאלאצ'יה הסמוכים נקראים על שם יצירה של פרדריק דיליוס.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS
רוברט וילסון (במאי)
רוברט וילסון (באנגלית: Robert Wilson; נולד ב-4 באוקטובר 1941) הוא במאי תיאטרון אמריקאי אוונגרדי, שכונה "אמן התיאטרון המקורי ביותר (באמריקה) – ואולי אפילו בעולם".
במהלך הקריירה המגוונת שלו הוא עבד גם ככוראוגרף, אמן מיצג, צייר, פסל, אמן וידאו ארט, מעצב קול ותאורה. הוא ידוע במיוחד בשל שיתוף הפעולה שלו עם פיליפ גלאס על האופרה "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ועם אמנים רבים אחרים, בכללם היינר מילר, ויליאם ס. בורוז, אלן גינסברג, לו ריד, טום וייטס, דייוויד בירן, לורי אנדרסון, Gavin Bryars, דריל פינקני, רופוס ויינרייט ומרינה אברמוביץ'.
שנותיו הראשונות והשכלתו
וילסון נולד בווייקו, טקסס, בנם של לורי וולמה (שם נעוריה המילטון) ודי. אם. וילסון, עורך דין.
הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1959–1962. הוא עזב לברוקלין ב-1963, קיבל תואר ראשון באדריכלות ממכון פראט ב-1965. הוא גם השתתף בהרצאות סיביל מוהולי-נג'י (אלמנתו של לסלו מוהולי-נג'י), ולמד ציור אצל האמן ג'ורג' ג'יי מקניל. אחר-כך נסע לאריזונה ללמוד ארכיטקטורה אצל פאולו סולרי במתחם שלו. רוברט וילסון הוא גיי.
הקריירה
ב-1968 ייסד וילסון את להקת המופע הניסויי the Byrd Hoffman School of Byrds (נקרא על שם מורה שעזר לו להתגבר על לקות דיבור – הוא סבל מגמגום קשה כנער). ביחד עם הלהקה, הוא יצר את עבודותיו הרציניות הראשונות, ב-1969 "מלך ספרד" ו"חייו וזמנו של זיגמונד פרויד". הוא התחיל לעבוד באופרה בראשית שנות השבעים, יצר את "איינשטיין על החוף" (Einstein on the Beach), ביחד עם המלחין פיליפ גלאס, שהביא לשני האמנים פרסום בינלאומי.
בשנים 1983–1984, וילסון תכנן מופע לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): "מלחמת האזרחים: ניתן למדוד עץ הכי טוב כשהוא מונח על הארץ" (The Civil Wars: A Tree Is Best Measured When It Is Down). העבודה השלמה הייתה באורך 12 שעות, ב-6 חלקים. ההפקה הושלמה רק בחלקה – האירוע כולו בוטל מחוסר מימון. ב-1986, חבר השופטים של פרס פוליצר בחר פה אחד ב"מלחמת האזרחים" לפרס הדרמה, אולם הוועדה המפקחת פסלה את הבחירה ולא העניקה פרס לדרמה באותה שנה.
וילסון ידוע בכך שהוא דוחף קדימה את גבולות התיאטרון. עבודותיו ידועות בסגנונן הפשוט, עם תנועות איטיות מאוד, וברוב הפעמים מתרחשות בהיקף רחב של חלל וזמן. "חייו וזמנו של יוסיף סטלין" הוא מופע בן תריסר שעות, בעוד "הר קא" ו"גארדניה טראסה" הוצגו על פסגת הר באיראן ונמשכו לאורך שבעה ימים.
בנוסף לעבודתו הבימתית, וילסון יצר פסלים, ציורים, ועיצב רהיטים. הוא זכה בפרס אריה הזהב בביאנלה של ונציה 1993 עבור פסל שיצר. ב-1996 וילסון קיבל את פרס דורותי וליליאן גיש.
ב-2004 הציע עלי חוסייני לוילסון משרה עם מגורים בערוץ הטלוויזיה LAB HD
מאז אותה עת, וילסון והמפיקה אסתר גורדון (ואמנים אחרים כגון בראד פיט, מיכאיל ברישניקוב, רוברט דאוני ג'וניור, וינונה ריידר, ז'ולייט בינוש, איזבל הופר, דיטה וון טיס ופיטר סארסגארד ואחר-כך עם מתיו שאטוק, הפיקו עשרות סרטי וידאו בעלי הבחנה גבוהה הידועים בשם Voom Portraits. בין המשתתפים בפרויקט הנפוץ הזה היו גם המלחין מייקל גלסו, האמן והמעצב המנוח אז'ן טסאי (Tsai), מעצב האופנה קווין סנטוס ומעצב התאורה Urs Schönebaum. בנוסף לידוענים כללו המוצגים עיצובים של אנשי מלוכה, בעלי חיים, חתני פרס נובל ונוודים.
הסופר הצרפתי לואי אראגון שיבח את וילסון באומרו: "מה שאנחנו, מאז שהסוריאליזם נולד, החלומות רדפו אחרינו והמשיכו מעבר לנו."
ב-2010 וילסון עבד על מחזמר חדש עם המלחין (שאיתו שיתף פעולה שנים רבות) טום וייטס והמחזאי האירי מרטין מקדונה (McDonagh).
ב-2002, וילסון הוזמן לשמש כמנטור התיאטרון הראשון בחניכת תוכנית "יוזמת המנטור ובן החסות באמנויות של רולקס" Rolex Mentor and Protégé Arts) Initiative), תוכנית נדבנות בינלאומית שמצוותת אמנים לתלמידים בעלי כישרון מבטיח למשך תקופה של שנה של עבודה יצירתית אחד על אחד. מנטורי תיאטרון אחרים של התוכנית היו סר פיטר הול (2004), ג'ולי טיימור (2006), קייט וולק (2008), פיטר סלרס (2010) ופטריס שרו (2012).
שפה
שפה היא אחד המרכיבים החשובים ביותר בתיאטרון ורוברט וילסון מרגיש בבית בשימוש בה בדרכים שונות. השפעתו של וילסון בהיבט הזה בלבד של התיאטרון עצומה. ארתור הולמברג, פרופסור לתיאטרון באוניברסיטת ברנדייס, אמר ש: "איש לא המחיז את משבר השפה בצורה בגאוניות פראית כמו רוברט וילסון"
וילסון מראה בעבודתו מדוע ולמה השפה חשובה מאוד ולא ניתן להתעלם ממנה. טום וייטס, פזמונאי מוערך ושותפו של וילסון, מספר אודות סגנונו הייחודי של וילסון בשימוש במילים:
וילסון מראה את חשיבותה של השפה בכל עבודותיו ובאופנים שונים. הוא זוקף לזכות קריאתו בעבודתה של גרטרוד שטיין והאזנתו להקלטות בהן היא מדברת את "שינוי דרך החשיבה שלי לעד".
וילסון ביים שלוש מעבודותיה של שטיין במהלך שנות התשעים: "דוקטור פאוסט מדליק את האורות" (1992), "ארבעה מלאכים בשלוש מערכות" (1996) ו"מלאכים שרים" (1998).
וילסון מחשיב את השפה ויורד עד למרכיביה הקטנים – המילים, כסוג של "כלי חברתי"
לא רק שהשפה משתנה במהלך הזמן, אלא שהיא משתנה עם האדם והתרבות. הוא משתמש בניסיון שרכש בעבודה עם ילדים פגועי נפש ושיתוף הפעולה עם כריסטופר נואלס, משורר אוטיסטי ידוע איפשרה לוילסון לתקוף את השפה מכיוונים שונים. וילסון מאמץ זאת בכך שהוא "מעמיד זו בזה זו רמות שונות של הגייה, עושר מילטוני, שירה מודרנית וצרחות קדם-מילוליות"
בניסיון להציג בפני הקהל שלו את חמקמקותה של השפה ועד כמה היא מסוגלת להשתנות. הצגת מילים בצורה חזותית היא שיטה אחרת בה וילסון משתמש להפגין את יופייה של השפה. עיצובי התפאורה, תוכניות וכרזות ההצגות שלו עטורי גרפיטי של מילים. הדבר מאפשר לקהל לבחון את "השפה עצמה" במקום את "האובייקטים והמשמעויות אליהם היא מתייחסת".
וילסון מרבה להשתמש גם בעבודה ללא מילים. באותה הדרך בה אמן משתמש בחלל המלא והריק, וילסון משתמש משתמש ברעש ובשתיקה. בעבודה על הפקת "המלך ליר", וילסון מתאר בהיסח הדעת את נחיצותה של השתיקה: "הדרך בה שחקנים מקבלים הכשרה כאן היא שגויה. הם חושבים רק כיצד לנתח טקסט. הם דואגים לאופן שבו יאמרו את המילים ואינם יודעים דבר אודות גופם. אתה רואה זאת בדרך שבה הם הולכים. הם אינם מבינים את חשיבותה של המחווה בחלל. שחקן טוב יכול למשוך את תשומת לבו של הקהל בהזזת אצבע אחת".
בכמה מעבודותיו נחקר במיוחד הדגש על השתיקה. "מבטו של החרש" הוא מחזה בלי מילים, והעיבוד למחזהו של היינר מילר "קוורטט" מכיל פרולוג ללא מילים בן חמש עשרה דקות. הולמברג מתאר את עבודותיו באומרו:
אז'ן יונסקו, המחזאי המפורסם בן המאה העשרים אמר שוילסון "עולה על בקט" מכיוון ש"שתיקתו של וילסון היא שתיקה שמדברת" (הולמברג 52) ייתכן שהשתיקה על הבמה מפריעה לצופים אבל היא משרתת את הצורך להראות את חשיבותה של השפה בכך שמשתמשים בשתיקה. וילסון מתכוון לענות בכך על השאלה שלו: "למה אף אחד לא מסתכל?" למה אף אחד לא יודע איך להסתכל? למה אף אחד לא רואה שום דבר על הבמה?"
טכניקה אחרת בה וילסון משתמש היא במשמעות שיש למילים עבור דמות מסוימת. ביצירה שלו "כשישבתי בחצר שלי הבחור הזה הופיע וחשבתי שאני הוזה", משחקות רק שתי דמויות, שתיהן נושאות אותו מונולוג של זרם התודעה. בהפקה הראשונה של המחזה דמות אחת הייתה "מרוחקת, קרה (ו)מדויקת", בעוד האחרת "הציגה קומדיה מטורפת.. חום וצבע... צוהלים" ההבדל בהדגשים ובמה שהן העבירו במונולוגים יצר שתי משמעויות שונות. "לקהל היה קשה להאמין שהם שומעים אותו מונולוג פעמיים" במקום להגיד לקהל שלו מה מילים אמורות להביע, הוא פתח אותם בפני פרשנות, הציג בפניהם את הרעיון ש: "משמעויות אינן קשורות ברצועה למילים כמו סוסים לרתמה."
תנועה
תנועה היא מרכיב מפתח בעבודתו של וילסון. כרקדן, הוא מכיר בחשיבות תנועתו של שחקן על הבמה ויודע את המשקל שיש לתנועות שלו. כשהוא דיבר על ה"מחזה ללא מילים" שלו, עיבוד ל"כשאנו המתים מתעוררים" של איבסן, אמר וילסון:
עם דגש כזה על תנועה, וילסון אפילו בונה את מבחני הבד שלו סביבה. במבחן הבד שלו "וילסון לעיתים מבצע קטע תנועה מפורט" ו"מבקש מהשחקן לחזור עליו"
תומאס דרה, שחקן ב"מלחמת האזרחים", חש שמבחן הבד היה מבלבל, "כשנכנסתי, (וילסון) ביקש ממני ללכת לאורך החדר לספירה של 31, לשבת לספירה של 7, לשים את ידי על מצחי לספירה של 59. כל התהליך בלבל אותי"
כדי להדגיש יותר את חשיבותה של התנועה בעבודותיו של וילסון, סת' גולדשטיין, שחקן אחר ב"מלחמת האזרחים", אמר ש: "כל תנועה מהרגע שנכנסתי לחדר עד לרגע שעזבתי אותו, תוכננה לפרטי פרטים. במהלך הקטע על השולחן כל מה שעשיתי היה לספור תנועות. כל מה שחשבתי עליו היה תיזמון."
כשמגיע הזמן להוסיף טקסט לתנועה, עדיין יש הרבה מה לעשות. וילסון מקדיש תשומת לב רבה לטקסט ועדיין מוודא שיש מספיק "מרחב מסביב לטקסט"
כדי שישרה על הקהל. בנקודה זהו, השחקנים מכירים את תנועותיהם ואת העיתוי שלהן, מה שמאפשר לוילסון להכניס את הפעולות בחלקים מסוימים של הטקסט. מטרתו הסופית היא לגרום לכך שהקצב של הטקסט יהיה שונה מזה של התנועה כך שהקהל יוכל לראות אותם כשני חלקים נפרדים, לראות כל אחד מהם כעומד בפני עצמו. בשלב הטקסט/תנועה, וילסון לעיתים מתערב בחזרה באומרו דברים כמו "משהו לא בסדר. אנחנו צריכים לבדוק את הטקסטים שלכם כדי לראות אם אתם שמים את המספרים במקום הנכון".
הוא ממשיך ומסביר את החשיבות הטמונה בכך:
מקצבים אלה מעמידים את המוח על קצות אצבעותיו, שבאופן מודע או לא-מודע לוקח חלק במשמעות שמאחורי התנועה והתאמתה לשפה.
בדומה לשימושו של וילסון בהיעדר שפה בעבודותיו, הוא גם מבחין בחשיבות שיש להיעדר תנועה. בהפקה של "מדיאה" וילסון ארגן את הסצנה שבה הזמרת המובילה עמדה מלכת לאורך כל השיר שלה בעוד רבים אחרים נעו סביבה. וילסון נזכר ש:
לאפשר לשחקן להפגין כזאת נוכחות בימתית בלי להגיד מילה זה מאוד פרובוקטיבי, שזה בדיוק מה שוילסון מתכוון לו כדי להגשים כל משמעות של תנועה שהוא יוצר על הבמה.
תאורה
וילסון מאמין ש"החלק החשוב ביותר בתיאטרון" הוא תאורה.
הוא מתייחס לאופן שבו הדימויים מוגדרים על הבמה, והדבר קשור לתאורה של אובייקט או תמונה. הוא מרגיש שעיצוב התאורה יכול להפיח חיים בהפקה. מעצב התפאורה של וילסון ב"מלחמת האזרחים", תום קאם, מתאר את הפילוסופיה שלו: "תפאורה לוילסון היא כמו בד קנבס לצייר שפוגע בו בצבע." הוא מסביר: "אם אתה יודע כיצד להאיר, אתה יכול לגרום לחרא להיראות כמו זהב. אני צובע, אני בונה, אני מלחין באור. אור הוא שרביט קסמים."
וילסון הוא "הבמאי הגדול היחידי שמקבל תשלום על היותו מעצב תאורה" ויש שסבורים שהוא "אמן התאורה הגדול ביותר של דורנו"
עיצובי התאורה שלו מתבצעים בשטף, במקום לסירוגין, מה שהופך את האור ל"דומה לפסקול מוזיקלי". עיצובי התאורה של וילסון מציגים "מרקמים דחוסים ומוחשיים" ומאפשרים ל"אנשים ואובייקטים להבליח מהרקע".
הוא שואף לשלמות, מתעקש להגשים כל היבט של חזונו. על המונולוג בן חמש עשרה דקות ב"קוורטט" עבד יומיים על עיצוב התאורה, בעוד מחווה של יד אחת ארכה קרוב לשלוש שעות.
תשומת הלב הזו לפרטים מבטאת את אמונתו בכך ש"אור הוא השחקן החשוב ביותר על הבמה."
אביזרי במה
עניינו של וילסון בעיצוב מגיע לאביזרי במה בהפקותיו, אותם הוא מתכנן ולעיתים משתתף בבנייתם. בין אם זה רהיט, נורה, או תנין ענק, וילסון מתייחס לכל אחד מהם כיצירת אמנות משל עצמה. הוא דורש דגם בגודל מלא של כל אחד מהאביזרים אותו הוא בונה לפני שמסיימים לבנות אותו, על מנת "לבדוק פרופורציות, איזון וקשרים חזותיים"
הוא כה מחמיר בהקפדתו על הפרטים שכשג'ף מוסקובין, המנהל הטכני של "קוורטט" הציע שהם ישתמשו בכיסא אלומיניום עם כיסוי מעץ במקום כיסא העשוי כולו מעץ, וילסון השיב לו: "לא ג'ף, אני רוצה כיסאות עץ. אם נעשה אותם מאלומיניום, הם לא יישמעו נכון כשהם יפלו ויפגעו ברצפה. הם יישמעו כמו מתכת, לא עץ. זה יישמע שגוי. רק תוודא שתשיג עץ חזק.
תשומת לב כזאת לפרטים ושאיפה לשלמות מסתכמים לבסוף באוסף יקר של אביזרים. "אוצרים מחשיבים אותם כפסלים",
והאביזרים נמכרים במחירים שנעים בין $4,500 ל-$80,000.
רועי אביקסיס
רועי אביקסיס (נולד באוגוסט 1975) הוא ראש המערך לשירותים רוחניים בתפוצות בהסתדרות הציונית העולמית. בשנים 2015–2021 היה מזכ"ל בני עקיבא העולמית.
רקע
גדל בקדומים שבשומרון בנם של ברכה וגד אביקסיס ששימש סמנכ"ל משרד החינוך. למד בישיבת הר עציון, שירת כלוחם בגולני.
בשנת 2002 הוסמך כעורך דין ובעל תואר שני במדעי המדינה בהתמחות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
חבר בהנהלת "המזרחי העולמית" "כנפי רוח" ו"קרן מאירים".
בני עקיבא
מאז 1998 ובמשך ארבע שנים עבד במזכירות העולמית של בני עקיבא כרכז תוכניות ההכשרה ואחראי על כח אדם לשליחות במקביל עבד כמתמחה במשרד עו"ד מירון בן ציון פריבס. בשנת 2003 היה שליח בני עקיבא והסוכנות היהודית לסקנדינביה, בין היתר בימים בהם המתח בין היהודים לערבים בעיר מאלמו הגיע לשיאו. עם חזרתו ארצה בשנת 2006 מונה למנכ"ל המחלקה להגשמה בהסתדרות הציונית העולמית יחד עם גאל גרינוולד ששימש כראש המחלקה.
חמש שנים לאחר מכן בשנת 2011 מונה לסמזכ"ל בני עקיבא ושימש כסגנם של מזכ"לי בני עקיבא לשעבר זאב שוורץ והרב נעם פרל. מאז 2015 משמש אביקסיס מזכ"ל בני עקיבא העולמית. בתפקידו זה הרחיב את הפעילות בארץ ובעולם . הוביל את מהלך הקמת המועצה העולמית (חבר המנהלים של התנועה), הקים את המכינה העולמית- מכינה קדם צבאית מעורבת לבני חו"ל וישראלים, הרחיב את הפעילות של התנועה בקרב אוכלוסיות חדשות והוביל את בנייתם של שני מבנים המשמשים בתי בני עקיבא בירושלים (טירת יוסף) ובניין המכינה העולמית בחיפה (קולנוע עצמון). באוקטובר 2020 נבחר לנציג תנועת המזרחי במוסדות הלאומיים בקיץ 2021 נכנס לתפקידו כראש המערך לשירותים רוחניים בתפוצות של ההסתדרות הציונית העולמית.
חייו האישיים
גר במודיעין-מכבים-רעות נשוי ליעל ואב לחמשה ילדים.
עובד מיכאלי
עובד מיכאלי (עָבֶּד) (15 בנובמבר 1921 - 25 בפברואר 2001) היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח, במסגרתו נלחם ונפצע בקרבות באזור ירושלים. מהדמויות המרכזיות ב"ילקוט הכזבים", בו הוא מאוזכר בכינוי "עבד". עסק לאחר פרישתו בתיעוד פרקים בהיסטוריה הציונית.
ביוגרפיה
בתקופת מלחמת העצמאות מונה מיכאלי למ"פ בגדוד החמישי של חטיבת הראל, נלחם בקרבות ירושלים ונפצע בקרב סן סימון. לאחר המלחמה חזר לקיבוצו אולם המשיך לשרת במילואים בצה"ל והשתתף בפעולות התגמול ובמלחמות ישראל עד פרישתו ב-1976.
בשנת 1956 נסע מיכאלי לאיראן, שם עסק בהכשרת יהודים לעלייה (חזר ב-1958).
מיכאלי שהמשיך לגור בעין חרוד כל חייו נישא לשולמית ולהם שלוש בנות, יעל, ענת ותמר, שנפטרה בגיל צעיר. בערוב ימיו ייסד תערוכת ציוד חקלאי בשטח הקיבוץ, ונדד בין הקיבוצים ברחבי ישראל לאסוף ממצאים לאוסף. נפטר בשנת 2001 ונקבר בקיבוצו.
ילקוט הכזבים
"ילקוט הכזבים" הוא אוסף צ'יזבאטים, מתקופת הפלמ"ח, שליקטו דן בן אמוץ וחיים חפר ופרסמו, לראשונה, בשנת 1956. מיכאלי (בשם החיבה שלו "עבד") הוא אחד מגיבורי הספר, הכולל שמונה אזכורים שלו.
קונדובאדי
קונדובאדי (באנגלית: Kunduvadi) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת בקרלה, שבהודו. לשפה אין ניבים. המבנה הדקדוקי של השפה קרוב למלאיאלאם אך דוברי השפה לא יכולים להבין אחד את השני, השפה קרובה למלאיאלאם ב-65% וב-81% לקאלאנדי. מפאת האוכלוסייה המועטה הדוברת את השפה והחוסר במקומות יישוב ייחודיים לדוברי השפה, נראה כי השפה אינה בשימוש יומיומי ודוברי השפה מדברים מלאיאלאם עם הסביבה.
ג'ונתן קייק
ג'ונתן ג'יימס קייק (באנגלית: Jonathan James Cake; נולד ב-31 באוגוסט 1967) הוא שחקן אנגלי המופיע במגוון תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע. הוא שיחק בתפקיד ג'ק פאוול במיני-סדרה "רבקה" (1997), גילם את אוסוואלד מוסלי במיני-סדרה "מוסלי" (1997), בתפקיד יפת בסרט הטלוויזיה של NBC "תיבת נוח" (1999), גילם את טירנוס במיני-סדרה "אימפריה" (2005), הופיע בדמות קול ברקר בתוכנית הטלוויזיה "צ'אק", ואת הבלש צ'אק ואנס בסדרת הדרמה של ABC "עקרות בית נואשות" (2011–2012).
ביוגרפיה
קייק נולד בעיר וורת'ינג שבמחוז סאסקס. הוא הצעיר במשפחה בת שלושה בנים. כשהיה בן ארבע הוזמן לעלות על הבמה במופע פנטומימה מסורתי בריטי לילדים. חשיפה זו הציתה בו את התעניינות במשחק. בגיל שמונה החל ללמוד שיעורי דרמה ולהשתתף בהצגות. בגיל העשרה יצא לסיור הופעות עם להקת התיאטרון הלאומי לנוער. קייק למד אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. באוניברסיטה הוא היה שחקן רגבי. ב-1989 סיים את לימודי התואר. אחר כך למד משחק שנתיים בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק ועם הלהקה השייקספירית המלכותית.
קריירה
ב-1992 הופיע קייק במחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם" בהפקה להקת רויאל שייקספיר בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד-אפון-אייבון. ב-1992 שיחק במרכז האמנויות ברביקן בלונדון. עוד באותה שנה שיחק בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "טמבורליין" מאת כריסטופר מרלו. בהמשך הופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית במחזות "Wallenstein", "האודיסיאה" ו"אופרת הקבצנים".
ב-1995 שיחק קייק עם להקת התיאטרון Shared Experience בעיבוד לרומן "הטחנה על הנהר פלוס" מאת ג'ורג' אליוט בתיאטרון ליריק בלונדון. הוא התחיל להופיע בטלוויזיה בסדרה הקומית הבריטית "Press Gang". ב-1994 הופיע בסרט הטלוויזיה הראשון שלו בשם "Carrott U Like" לצדם של ג'ספור קרוט ואן ברייסון. תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט האמריקאי "ראשון האבירים".
אחרי שהופיע בפרק בסדרות "Frank Stubbs Promotes" ו-"Goodnight Sweetheart" לוהק קייק ב-1995 לתפקיד גארת' בסדרה "Degrees of Error" של ה-BBC לצדם של בת' גודארד, ג'וליאן גלובר ופילידה לאו. ב-1996 שיחק בתפקיד יואן בשני פרקים בסדרה "גראנג' היל", נאט בסדרה "לזארוס הקר" והאטרסלי במיני-סדרה "הדיירת מאחוזת ויילדפיל" עיבוד לרומן באותו שם מאת אן ברונטה. בנוסף שיחק בסרטי טלוויזיה בהם "Nightlife" (מ-1996 עם קתרין קרטלידג' וג'יין הורוקס), "הנערה" (1966), וב-"Wings the Legacy" (מ-1996 יחד עם אונה סטאבס). עוד ב-1996 השתתף קייק בסרט הבריטי "הנחישות מנצחת" המבוסס על הספר "True Blue: The Oxford Boat Race Mutiny" מאת דניאל טופולסקי ופטריק רובינסון.
ב-1997 השתתף קייק בסיטקום "Cows", גילם את ג'ק פאוול במיני-סדרה "רבקה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת דפנה דה מוריאה, ושיחק בתפקיד פיטר טמפלר בעיבוד לסדרת הרומנים "A Dance to the Music of Time" מאת אנתוני פאוול, בכיכובם של ג'יימס פיורפוי, סיימון ראסל ביל ופול ריס. עוד ב-1997 כיכב בפרק בסדרה "ג'ונתן קירק". בשנה שאחרי כן כיכב קייק בתפקיד הראשי בסדרה "מוסלי", שהייתה מבוססת על חיי הפשיסט הבריטי אוסוואלד מוסלי. ב-1998 שיחק בתפקיד ריגן מונטנה בסרט הטלוויזיה "Diamond Girl" וכיכב לצדם של אדריאן דאנבר וסוזן וידלר בסדרת הטלוויזיה "The Jump". ב-1999 הופיע בתפקיד יפת בסרט הטלוויזיה של NBC "תיבת נוח". עוד באותה שנה עבד עם מריה אייטקן ולזלי גרנטהאם בסרט הטלוויזיה "The Bench".
בשנת 2000 שיחק קייק בתפקיד אנדרו פרייס-סטיבנס בקומדיה השחורה "סיפור אהבה מזוין". הוא חזר להופיע על הבמה במחזה "בייבי דול" (2000) עיבוד לסרט באותו שם מאת טנסי ויליאמס, וזכה על הופעתו בפרס בארקלייס לשחקן הטוב ביותר. ההצגה הועלתה תחילה בתיאטרון המלכותי הלאומי ואחר כך בווסט אנד הלונדוני.
ב-2001 הופיע קייק בדמות רנדולף קליבלנד בפרק בסדרה "Dr. Terrible's House of Horrible". ב-2002 כיכב לצדם של לארה בלמונט ושל טרזה צ'רצ'ר במותחן הטלוויזוני "Swap", שיחק בתפקיד ג'ק ולינגטון בסדרה קצרת הימים "The American Embassy" של רשת פוקס, ולוהק לתפקיד אנדראה לסרט הבריטי "The One and Only". הופעת הבכורה של קייק בברודוויי הייתה גם ב-2002 בתפקיד יאסון במחזה "מדיאה" מאת אוריפידס.
ב-2003 שיחק קייק בסרט הטלוויזיה הקנדי "Riverworld" וגילם את דמותו של יוזף מנגלה בסרט הטלוויזיה Out of the Ashes" של ערוץ Showtime. ב-2004 הופיע בתפקיד ג'ון כריסטו בפרק "The Hollow" בסדרה "פוארו" על פי ספרי אגאתה כריסטי. עוד ב-2004 שיחק בדמות ג'ייסון שפרד בסרט "Fallen". ב-2005 הופיע בתפקיד ד"ר מלכולם באוורס בפרק "Sex, Lies and Sonograms" של הסדרה "Inconceivable", וגילם את אלאסטר קמפבל בסרט הטלוויזיה "The Government Inspector". הוא לוהק לתפקיד גלדיאטור בשם טיראנוס בסדרה ההיסטורית של ABC "אימפריה" שרצה בין 28 ביוני 2005 עד 26 ביולי 2005.
ב-2006 וב-2007 הופיע קייק בתפקיד חוזר בדמות רוי בסדרת הדרמה "Six Degrees" של רשת ABC. עוד הופיע בפרק "סר איאן מקלן" בסדרה "ניצבים", ושיחק בתפקיד מרשל קרופורד בסרט הטלוויזיה "Mastersons of Manhattan". בתיאטרון הופיע קייק ב-2005 בתפקיד האב פלין במחזה "ספק" מאת פטריק שאנלי בפסאדינה פלייהאוס. ב-2006 השתתף במחזה "קוריולנוס" בתיאטרון שייקספיר גלוב, וב-2007 לוהק למחזה "סימבלין" שהועלה בתיאטרון ויוויאן בומונט בעיר ניו יורק.
ב-2008 שיחק קייק בתפקיד רקס מוטרם בסרט "בחזרה לבריידסהד". באותה שנה הופיע בשני פרקים בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית". בשנה שאחר כך שיחק בתפקיד בישוף בסרט הטלוויזיה "Captain Cook's Extraordinary Atlas", בכיכובם של ג'ודל פרלנד, צ'רלי מקדרמוט והאל הולברוק. הוא גילם את קול ברקר בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "צ'אק", ושיחק בתפקיד מרקוס וול בשני פרקים של הסדרה "חוק וסדר".
ב-2010 לוהק קייק לסרט האמריקאי "Krews" יחד עם פדרו מיגל. באותה שנה הופיע בתפקיד מארק איסטברוק בפרק בסדרה "מיס מארפל" בכיכובה של ג'וליה מקנזי בדמות ג'יין מארפל.
חיים אישיים
ב-24 בספטמבר 2004 התחתן קייק עם השחקנית האמריקאית ג'וליאן ניקולסון באיטליה. לבני הזוג נולדו שני ילדים, בנם הבכור נולד בספטמבר 2007, ובתם נולדה באפריל 2009. קודם לכן היה קייק מאורס לשחקנית הבריטית אוליביה ויליאמס, איתה היה במערכת יחסים במשך שבע שנים.
נוצר סופית
באלגברה מופשטת, מבנה אלגברי נוצר סופית אם אפשר לקבל כל איבר שלו מתוך קבוצה סופית של איברים. אופי הפעולות שאותן אפשר להפעיל על קבוצת היוצרים אינו קבוע, ואמור להיות מובן מתוך ההקשר. לכן יש להבדיל בין התכונות נוצר סופית כמודול, נוצר סופית כאידיאל, נוצר סופית כחוג, נוצר סופית כשדה, וכן הלאה. בכל המקרים האלה, המבנה נוצר סופית אם יש בו קבוצת איברים סופית שהוא תת-המבנה הקטן ביותר המכיל את כולם.
מרחב וקטורי נוצר סופית אינו אלא מרחב וקטורי בעל ממד סופי. באופן כללי יותר, אומרים שמודול M נוצר סופית מעל חוג R, אם יש קבוצת איברים כך שכל איבר ב-M הוא צירוף מהצורה  עבור מקדמים מתאימים. מודול כזה נקרא גם מודול סופי. נוסח זה מתאים גם עבור אידיאל שמאלי.
חוג נוצר סופית נקרא גם חוג אפיני. בהחלט ייתכן שחוג שאינו נוצר סופית ככזה, יהיה נוצר סופית כשדה; או שמודול שאינו נוצר סופית ככזה, יהיה נוצר סופית כחוג. לדוגמה, שדה הפונקציות הרציונליות במשתנה אחד, F(x) (מעל שדה F) נוצר על ידי איבר אחד כשדה, אבל אינו נוצר סופית כחוג. (אחד המשפטים היסודיים באלגברה קומוטטיבית קובע שחוג אפיני אינו יכול להיות שדה אלא במקרה הטריוויאלי). באותו אופן, חוג הפולינומים במשתנה אחד F[x] נוצר כמובן סופית כחוג, אבל הוא בעל מימד אינסופי מעל F, ואינו סופי כמודול.
כאשר יש לאובייקט האלגברי מבנה נוסף, כגון טופולוגיה, אפשר לכלול את המבנה הזה בהגדרה. לדוגמה, אומרים שחבורה טופולוגית היא נוצרת סופית (כחבורה טופולוגית) אם יש בה קבוצה סופית שאינה מוכלת באף תת-חבורה סגורה; כאן הפעולות המותרות הן פעולות החבורה, ובנוסף להן פעולת הגבול הטופולוגי. לדוגמה, חוג השלמים ה-p-אדיים נוצר סופית כחבורה טופולוגית: אפשר ליצור אותו מאיבר אחד, ולכן החבורה הזו נקראת גם "חבורת-p הטופולוגית הציקלית".
לעיתים קרובות אפשר לשכן כל מבנה נוצר-מנייתית במבנה נוצר סופית. היגמן-ניומן-ניומן (1949) הראו שאפשר לשכן כל חבורה נוצרת מנייתית בחבורה נוצרת סופית. מלצב (1952) הראה שאפשר לשכן כל אלגברה אסוציאטיבית מממד בן-מניה באלגברה אסוציאטיבית נוצרת סופית. שירשוב (1958) הראה שאפשר לשכן כל אלגברת לי מממד בן מניה באלגברת לי נוצרת סופית.
יש מושגים חזקים יותר מאשר נוצרות סופית. חבורה היא בעלת יצירה חסומה (bounded generation) אם קיימים בה איברים כך שכל איבר בחבורה הוא מהצורה. חבורה בעלת יצירה חסומה היא נוצרת סופית. כל חבורה נילפוטנטית נוצרת סופית, ואפילו כל חבורה פולי-ציקלית נוצרת סופית, היא בעלת יצירה חסומה (אבל חבורה פתירה נוצרת סופית אינה בהכרח כזו). החבורה (וכמוה SL_n מעל חוג שלמים של כל שדה מספרים) היא בעלת יצירה חסומה כאשר n>=3 (אבל לא עבור n=2), Carter-Keller.
Module sur un anneau
יוטה (מותג)
יוטה (באנגלית: Yota; ברוסית: Йота) הוא שמו של מותג טכנולוגיה רוסי ויצרן של מכשירי טלפון סלולרי בשם זה. היא הוקמה לראשונה בשנת 2007 תחת השם "Skartel LLC".
החברה נמצאת בבעלות חברת Garsdale Services Investment Ltd המנהלת אותה בשיתוף עם מפעילת הסלולר מגאפון. Garsdale עצמה נמצאת בבעלות מספר חברות תקשורת כדוגמת AF Telecom, Telconet Capital ותאגיד רוסטכנולוגיות.
החברה מפעילה רשת סלולרית מהדור הרביעי, LTE, בקרסנודאר, נובוסיבירסק, מוסקבה, סוצ'י, סמרה, סנקט פטרבורג, קאזאן ובעיר אופה והיא הייתה הראשונה לתפעל את רשת WiMAX ברוסיה, תחילה מוסקבה ובסנקט פטרבורג בטווח של 2.5-2.7 ג'יגה־הרץ.
ביולי 2011 החברה הציגה משפחה של מכשירים מתוצרת יוטה המשתמשים ברשת WiMAX. המכשירים החדשים נקראו יוטה 1 ו-יוטה מני והם עוצבו ופותחו על ידי החברה עצמה. החברה פיתחה גם מודם משלה.
בדצמבר 2012 נחשף טלפון חכם מתוצרת החברה בשם "יוטה פון 1", בעל שני מסכים וגודלו 4.3 אינץ' והריץ את גרסת 4.2 של מערכת ההפעלה אנדרואיד. החברה השיקה בהמשך את יוטה פון 2 ויוטה פון 3, כאשר המכשירים מתאפיינים בשני מסכים: אחד סטנדרטי ואחד בטכנולוגיית e-ink (בדומה לספר אלקטרוני), כאשר מאחורי המסך הראשי, מסך קטן יותר שנועד להציג בשחור-לבן התראות, הודעות דוא"ל ומידע כללי. תצורה שמייעלת את ניצול הסוללה ומאפשרת שימוש ממושך במיוחד ללא טעינה.
היסטוריה
החברה הוקמה במאי 2007 ובספטמבר 2008 השיקה את רשת WiMAX במוסקבה ובסנקט פטרבורג תחת המוצג יוטה (Yota).. באוקטובר אותה שנה נמכר לראשונה בעולם טלפון בתמיכת WiMAX HTC MAX 4G מתוצרת HTC בהזמנת יוטה, במיוחד לרוסיה ובשנת 2009 החלה למכור על אותה רשת גם מחשב נייד.
החברה מיתגה את עצמה כמפעילה בלעדית של רשת WiMAX ברוסיהועד אוגוסט 2009 היו ליוטה כבר מאה אלף מנויים. באוקטובר 2009 כבר היו לה למעלה ממאה וחמישים אלף מנויים. בדצמבר 2009 כבר היו לה 250,000 מנויים ובדצמבר 2010 החלה למתג את עצמה כחברת אלקטרוניקה מתקדמת עם אירוח פסטיבל Yota Space והחלה להפעיל רשת דור רביעי גם בבלארוס
במרץ 2011 ראש ממשלת רוסיה דאז ולדימיר פוטין התארח במשרדי החברה לחתימת הסכם בין החברה לבין וימפל קום, מגאפון, МТС ורוסטלקום לפיתוח רשת LTE ברוסיה וביוני החברה החלה למכור את מכשירי ה-Yota One ו-Yota Many והשיקה את רשת LTE גם בנובוסיבירסק באפריל 2012.
ביוני 2012 החברה החליטה להפסיק את פעילותה בבלארוס. החברה המשיכה לבסס עצמה כאחת מחברות הטכנולוגיה המתקדמות ברוסיה עם השקת רשת LTE Advanced במוסקבה, באוקטובר 2012.
באוקטובר 2013 חברת Skartel (המחזיקה בבעלות על יוטה) נרכשה על ידי מגאפון ובאפריל 2014 יוטה הפכה גם למפעילת תקשורת סלולרית. במאי 2017 יוטה חנכה את Yota Arena, האולם הגדול ביותר ברוסיה לספורט אלקטרוני ובאפריל 2018 נחנך Yota Lab, המתחם הפתוח הראשון מסוגו לטכנולוגיה.
נונאטאק טגרה
נונאטאק טגרה (באנגלית: Tegra Nunatak; בבולגרית: нунатак Тегра) הוא נונאטאק (מצוק סלעי שאינו מכוסה קרח) במערב רמת אלגר בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הנונאטק 2.6 קילומטרים בכיוון מזרח-מערב.
שיא גובהו של הנונאטאק 1,200 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק מתנשא מעל קרחון דיליוס, שמדרום מזרח לו; ומעל שדה השלג ניקולס שמצפון וממערב לו.
הנונאטאק ממוקם 5 קילומטרים צפונית - צפון-מזרחית לנונאטאק נבוש; 8.1 קילומטרים דרום-מזרחית מנונאטאק שו; ו-9.38 קילומטרים דרומית - מזרחית מנונאטאק ליזארד.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
הראשונים שהגיעו אל הנונאטאק (ב-30 בינואר 1988) היה צוות הסקר הגאולוגי של חריסטו פימפירב (Христо Пимпирев), ובוריסלב קאמנוב (Борислав Каменов), שניהם אנשי המשלחת האנטארקטית הבולגרית הראשונה, וכן פיליפ נל (Philip Nell) ופיטר מארקיז (Peter Marquis) מהסקר האנטארקטי הבריטי.
קאלאנדי
קאלאנדי (באנגלית: Kalanadi) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת בדרום מערב מחוז וויאנאד בקרלה, שבהודו. לשפה אין ניבים; השפה קרובה ב-75% למלאיאלאם, ב-72% - 75% לניב הוויאנאד של קוריצ'ייה, ב-79% - 83% למולו קורומבה וב-81% לקונדובאדי. מפאת האוכלוסייה המועטה הדוברת את השפה והחוסר במקומות יישוב ייחודיים לדוברי השפה, נראה כי השפה אינה בשימוש יומיומי ודוברי השפה מדברים מלאיאלאם עם הסביבה. הדור הצעיר הדובר את השפה ככל הנראה עובר למלאיאלאם ויודע קרוא וכתוב בשפה.
נונאטאק טגרה
מקור השם
הנונאטאק נקרא על שמו של המבצר הרומי העתיק טגרה, שבצפון-מזרח בולגריה.
Vimeo
Vimeo (הגייה באנגלית: וִימִיֹו) הוא אתר אינטרנט לשיתוף וידאו, ומשתמשיו יכולים להעלות, לשתף ולצפות בתכנים בו. שרתי האתר נמצאים בארצות הברית.
היסטוריה
מטה Vimeo בישראל ממוקם בנס ציונה.
פופולריות
נכון לדצמבר 2011 מבקרים באתר בממוצע חודשי, כ-65 מיליון גולשים שאינם רשומים ועוד כ-8 מיליון גולשים רשומים. 15 אחוזים מכלל המבקרים גולשים באתר ממכשירים ניידים. נכון לפברואר 2013 היוותה Vimeo 0.11% מכלל תעבורת הרשת, כשהיא עוקבת מבחינה מספרית אחרי אתרי שיתוף וידאו נוספים כיוטיוב ופייסבוק.
מייקל דרייטון
מייקל דרייטון (באנגלית: Michael Drayton; 1563 – 23 בדצמבר 1631) היה משורר אנגלי שהגיע לגדולה בעידן האליזבתני.
החיים המוקדמים
דרייטון נולד בהרטשיל, ליד נניטון , במחוז ווריקשייר באנגליה. כמעט שום דבר לא ידוע על ראשית חייו מעבר לכך שבשנת 1580 הוא עבד אצל תומאס גודר (Thomas Goodere) מהכפר קולינגהאם במחוז נוטינגהאמשייר. חוקרים מהמאה ה-19 וה-20 העריכו, על בסיס רמיזות המפוזרות בשיריו ובהקדשותיו, כי ייתכן שדרייטון למד באוניברסיטת אוקספורד והיה בקשר עם בני משפחת פולסוורת' (Polesworth), ענף של משפחת גודר. מחקר עדכני יותר הטיל ספק בהנחות אלה.
1590–1602
בשנת 1590 הוציא דרייטון את ספרו הראשון ההרמוניה של הכנסייה (The Harmony of the Church), כרך של שירים רוחניים שהוקדש לליידי דֶבֶרו (Devereux). הספר ראוי לציון בזכות גרסה של שיר השירים, שנכתבה בעושר הבעה מרשים. למעט ארבעים עותקים, שנשארו בידי הארכיבישוף מקנטרברי, המהדורה כולה הושמדה על ידי השלטונות. עם זאת, דרייטון פרסם שירים רבים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1593 הופיע רעיון: הזֵר של הרועה (Idea: The Shepherd's Garland), אוסף של תשעה פסטורלים, שבו הילל את מכאובי האהבה שלו בשם הפואטי רולנד. בהמשך פרסם דרייטון עוד "רעיונות":
יש הטוענים כי לסונטות של דרייטון יש קסם ישיר, מיידי ואוניברסלי, בגלל הצליל הפשוט שלהן, ושהן בישרו את הסגנון "הזורם" של כמה משוררים אנגלים בני המאה ה-17 ובהם אדמונד וולר וג'ון דריידן. דרייטון היה הראשון שהכניס לשימוש נרחב באנגליה את המונח "אודה" לשיר לירי, ונחשב אמן השימוש בסגנון הקצר, הסטקטי והאנקראוני.
בשנת 1593 הופיע הראשון משיריו ההיסטוריים של דרייטון, "האגדה של פירס גייבסטון", ובשנה שלאחר מכן ראה אור "מטילדה", שיר אפי בחריזה מלכותית. בתקופה זו בערך פרסם דרייטון גם את "אנדימיון ופויבה", כרך שמעולם הוא לא הדפיס מחדש, אך מכיל מידע אוטוביוגרפי מעניין, והכרה בעזרה ספרותית שקיבל דרייטון מתומאס לודג', ואולי גם מאדמונד ספנסר וסמואל דניאל. ביצירתו "התאנה של מומוס" (Fig for Momus) גמל לודג' למחוות ידידותיות אלה.
בשנת 1596 פרסם דרייטון את שירו הארוך והחשוב "מורטימריאדוס" (Mortimeriados), יצירה באוטבה רימה. מאוחר יותר הוא הכניס בשיר שינויים ואף הרחיבו, ופרסם אותו מחדש בשנת 1603 בשם "מלחמות הברונים". בשנת 1596 הופיע שיר היסטורי נוסף, "אגדת רוברט, דוכס נורמנדי", שיחד איתו הודפסה מחדש גם "האגדה של פירס גייבסטון". בשנת 1597 הופיעו "האגרות ההרואיות של אנגליה", סדרה של מחקרים היסטוריים, שמחקים את אלה של אובידיוס. שירים אחרונים אלה, שנכתבו במתכונת המכונה heroic couplet, מכילים כמה מהקטעים הטובים ביותר בכתביו של דרייטון.
1603–1631
בשנת 1597 כבר נח המשורר על זרי הדפנה. נראה שהוא היה מועדף מאוד בחצרה של אליזבת, והוא קיווה שכך יהיה גם בימי יורשה. אך בשנת 1603, כאשר הוא השמיע שיר הלל לג'יימס הראשון, בעת שירש את כס המלכות, התקבל השיר בלעג ושירותיו של דרייטון נדחו בגסות. את מרירותו ביטא בכתיבת סאטירה "הינשוף" (1604), אך לא היה לו כישרון ביצירה מסוג זה. באותה שנה הודפסה גם המעשייה המקראית שכתב – "משה במפת ניסיו" (Moses in a Map of his Miracles), מעין אפוס מחורז, אך גם יצירה זו לא זכתה להצלחה. בשנת 1605 הוציא דרייטון מחדש את יצירותיו החשובות ביותר – את שיריו ההיסטוריים ואת ה"רעיון" – בכרך אחד, שהודפס בשמונה מהדורות במהלך חייו. הוא אסף גם את יצירותיו הקטנות, שעד אז לא נערכו, ופרסם אותן בכרך ללא תאריך, אך נראה שגם הוא יצא לאור בשנת 1605 בשם "שירים, ליריקה ופסטורליה" (Poems Lyric and Pastoral); אלה כללו אודות, אקלוגים וסאטירה פנטסטית בשם "האיש בירח" (The Man in the Moon).
בשנת 1627 פרסם דרייטון עוד כרך שבו מגוון יצירות, שהכיל כמה מהיצירות האופיינית לו ביותר. בכרך זה נכללו:
"נימפידיה" היא יצירתו המוערכת ביותר של דרייטון, לצד הבלדה המפורסמת שלו על קרב אז'נקור, שהיא די ייחודית ומלאה בפנטזיה ודמיון.
אחרון הפרסומים הענפים של דרייטון היה "גן העדן של המוזות" (The Muses' Elizium), שהתפרסם בשנת 1630.
דרייטון נפטר בלונדון ב-23 בדצמבר 1631, ונקבר בפינת המשוררים במנזר ווסטמינסטר. הרוזנת מדורסט הציבה במקום אנדרטה עם שורות הספד המיוחסות לבן ג'ונסון.
תיאטרון
כמו משוררים אחרים בתקופתו, גם דרייטון כתב לתיאטרון, אך בניגוד לשייקספיר, בן ג'ונסון או סמואל דניאל, הוא השקיע מעט מיכולותיו האמנותיות בתחום זה. במשך תקופה של חמש שנים בלבד, בין השנים 1597 ל-1602, היה דרייטון חבר בקבוצה של מחזאים שסיפקו חומרים לתיאטרון של פיליפ הנסלו. יומנו של הנסלו קושר בין שמו של דרייטון לבין 23 מחזות מאותה תקופה, ומראה שדרייטון כמעט תמיד עבד בשיתוף פעולה עם יוצרים אחרים שפעלו עם הנסלו בקביעות ובהם תומאס דקר, אנתוני מנדיי והנרי צ'טל. מתוך 23 המחזות הללו, רק אחד שרד: "סר ג'ון אולדקסטל" (Sir John Oldcastle), שדרייטון חיבר בשיתוף פעולה עם מנדיי, רוברט וילסון וריצ'רד האת'ווי. הטקסט של "סר ג'ון אולדקסטל" אין סימנים מובהקים המאפיינים את כתיבתו של דרייטון, ואשר נוכחים בעקביות בכל קורפוס השירה שלו (אוצר המילים העשיר של שמות צמחים; שמות כוכבים ומילים יוצאות דופן אחרות; שימוש תכוף ומקורי בצורות קיצור, לפעמים עם שימוש כפול בגרש, כמו במילים "th'adult'rers" או "pois'ned'st") נעדרים לחלוטין מהטקסט, מה שמרמז שתרומתו למאמץ המשותף לא הייתה מהותית. "ויליאם לונגסוורד" (William Longsword), המחזה היחיד שהיומן של הנסלו מייחס בשלמותו לדרייטון, לא הושלם מעולם.
ייתכן שדרייטון העדיף את תפקיד האמרגן על זה של המחזאי, שכן הוא היה אחד מחוכרי תיאטרון וויטפריארס, יחד עם תומאס וודפורד, אחיינו של המחזאי תומאס לודג', כשהוא הוקם בשנת 1608. בסביבות 1606 היה דרייטון גם חלק מהתאגדות ששכרה חבורת שחקנים-ילדים, שכונו "ילדי המלכות" (The Children of the King's Revels). ייתכן שזה היה שמה החדש של קבוצה שנקראה קודם "הילדים של פול" (Children of Paul's), מכיוון שהקבוצה האחרונה "נעלמה" בערך בזמן הזה. המיזם לא זכה להצלחה, והתמוסס במסגרת התדיינות משפטית בשנת 1609.
קשרי ידידות
באחד משיריו של דרייטון, אלגיה או איגרת למר הנרי ריינולדס, הוא כלל ביקורות רבות-ערך על משוררים אנגלים מימיו של צ'וסר ועד לזמנו, ובכלל זה על שייקספיר.
מהדברים שדרייטון כתב על עצמו אפשר ללמוד שהיה אדם חסר מנוחה וממורמר, אך בו בזמן גם איש סגולה.
מהדורות של ספריו
בשנת 1748 פורסמה מהדורה בפורמט פוליו הכוללת את כל יצירותיו של דרייטון בפיקוח ובעריכה של ויליאם אולדיס. מהדורה אחרת, בפורמט קואטרו, שיצאה בשנת 1753 בארבעה כרכים , אך אלה הוכנו בצורה לא מרושלת ולא מדויקת. ריצ'רד הופר תכנן בשנת 1876 להוציא לאור מהדורה שתכלול את כל עבודותיו של דרייטון, אך תוכניתו לא הושלמה מעולם. כרך ובו יצירות נבחרות הופיע בשנת 1883 בעריכת A. H. Bullen ,. ראה במיוחד אוליבר אלטון, Michael Drayton (1906).