cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס דוהאן
חיים אישיים
דוהאן היה נשוי שלוש פעמים. יש לו ארבעה ילדים, לארקין, דירדרה, והתאומים כריסטופר ומונטגומרי, עם אשתו הראשונה ג'נט יאנג, ממנה התגרש בשנת 1964. נישואיו לאניטה יגל נמשכו בשנים 1967–1972, ולשניים לא היו ילדים. בתחילת 1974, הציגו בפניו מעריצה בת 17 בשם ונדי בראונברגר, לה נישא במהלך אותה השנה - כאשר מלאו לה 18, והוא בן 54 - בתאריך ה-12 באוקטובר 1974, כאשר שחקן מסע בין כוכבים ויליאם קמפבל שימש עבורו כשושבין. לדוהאן ולבראונברגר נולדו שלושה ילדים: אריק, תומאס, ושרה. שרה נולדה בשנת 2000, כאשר דוהאן היה בן 80.
בנו כריסטופר הופיע ב-"מסע בין כוכבים: הסרט", בשנת 1979, וכן בסרט האתחול מחדש של ג'יי ג'יי אברהמס, "סטארטרק" (עם סיימון פג בתפקיד מונטגומרי סקוט).
עם ההכרזה על "האויב בתוכנו - סטארטרק", מעריצים שוב החלו במסע להחזיר את כריסטופר לאנטרפרייז, לאחר הופעתו משנת 2009, בטענה כי "האנטרפרייז צריכה דוהאן".
מוות
ב-20 ביולי 2005, בשעה 5:30 בבוקר, דוהאן נפטר בביתו שברדמונד, וושינגטון, עם ונדי אשתו וידידו הוותיק וסוכנו, סטיב סטיבנס, לצדו. הסוכן שלו זיהה את הגורם כדלקת ריאות ומחלת אלצהיימר. בצירוף מקרים, דוהאן מת ביום השנה לנחיתת אפולו 11 על הירח, שניתן לטעון כי הוא ההישג ההנדסי הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית.
כמעט שנתיים לאחר מותו, כרבע אונקיה (7 גרם) של האפר של דוהאן נשלח לחלל, על פי בקשתו בצוואתו. אפרו, יחד עם אפרם של אסטרונאוט המרקורי גורדון קופר, כמו גם של עוד כ-200 אחרים, שוגר על טיל SpaceLoft XL, ב-28 באפריל 2007, כאשר הרקטה נכנסה, לזמן קצר, אל החלל החיצון, במהלך טיסה תת-מסלולית שנמשכה כארבע דקות, בטרם צנחה אל עבר כדור הארץ, כמתוכנן, עם האפר עדיין בתוכה. לאחר מכן, שוגר טיל פלקון 1, ב-3 באוגוסט 2008, במה שאמור היה להיות מסלול לווייני נמוך, עם זאת הרקטה נכשלה, כשתי דקות לאחר השיגור. שאר אפרו פוזר מעל מצר ים בוושינגטון. ב-22 במאי 2012, כד קטן שמכיל כמה משרידיו של דוהאן בצורת אפר הוטס לחלל על סיפונה של החללית Dragon כחלק מטיסת הדגמה.
מורשת
מעלליו של סקוטי כמהנדס הראשי מטיל האימה על סיפון האנטרפרייז שימש השראה לתלמידים רבים לפתח קריירה בתחום ההנדסה. בשל כך, בית הספר להנדסה במילווקי העניק לדוהאן תואר לשם כבוד בתחום ההנדסה. הוא הונצח בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-31 באוגוסט 2004. למרות בריאותו הרופפת, הוא נכח בטקס, אשר לימים הפך להיות הופעתו הפומבית האחרונה.
דמותו של סקוטי נולדה בלינלית'גוו, סקוטלנד. בשנת 2007, מועצת מערב לות'יאן הציבה לוח זיכרון שיש לזכרו של דוהאן. ערים אחרות בסקוטלנד טוענות כי הן מקום הולדתו של סקוטי, ומבקשות להיות מקום הנצחתו, ובהן אברדין, אלג'ין, ואדינבורו.
אחריות חברתית
אחריות חברתית היא תאוריה מוסרית לפיה לכל אדם או ארגון יש מחויבות להיטיב עם החברה והסביבה בכללותה. האחריות החברתית עוסקת לרוב בשמירה על איזון בין התפתחות כלכלית במובנה החומרי, לבין רווחת החברה והסביבה. אחריות זו יכולה להיות סבילה, על ידי הימנעות מפעולות המזיקות לחברה, או פעילה, על ידי התנהגויות שמקדמות מטרות חברתיות באופן ישיר.
מקרה פרטי של אחריות חברתית הוא אחריות תאגידית, העוסקת באחריות החברתית של תאגידים.
אחריות חברתית של מדענים ומהנדסים
מקובל לראות במדענים ומהנדסים אחראים חברתית להשלכות החיוביות והשליליות של יישומי הידע וההמצאות שלהם. ועדות של מדענים ומהנדסים מעורבות לעיתים קרובות בתוכניות מחקר ממשלתיות ותאגידיות, כולל כאלה המיועדות לפיתוח נשק וטכנולוגיה צבאית. איגודים מקצועיים, מוסדות להשכלה גבוהה וגופים ממשלתיים רבים מקיימים קווים-מנחים אתיים שנועדו לשמור על האחריות החברתית של המדענים והמהנדסים שעליהם הם מפקחים. יש לפיכך הכרה ברורה שלמדענים ולמהנדסים, כיחידים ובאופן קולקטיבי, יש אחריות חברתית מיוחדת וגדולה יותר מלאדם הממוצע, באשר ליצירה ולשימוש בידע מדעי.
כבר צוין בעבר שהמצב לא כה פשוט, ושמדענים ומהנדסים לא יכולים להיות אחראים לכל הנזקים הנוצרים על ידי ידע מדעי חדש וחידושים טכנולוגיים. ראשית, קיימת הבעיה השכיחה של פיזור וערפול אחריות. לנוכח חלוקת העבודה האינטלקטואלית והפיזית, פיזור הידע הנובע מכך, דרגת ההתמחות הגבוהה, תהליכי קבלת ההחלטות המורכבים וההיררכיה בתאגידים ומעבדות מחקר הממשלתיות, קשה במיוחד למדענים ומהנדסים יחידים לשלוט ביישום המצאותיהם. פיזור זה של העבודה ושל קבלת ההחלטות מביא לפיזור באחריות, עד כדי כך שניתן לעיתים לומר "כל המעורבים היו אחראים, אך אף אחד לא יכול לשאת באחריות".
בעיה נוספת היא בוּרות. מדענים ומהנדסים לא יכולים לצפות איך הידע החדש והחידושים הטכנולוגיים שלהם עלול להיות מנוצל למטרות הרסניות בעתיד. בעוד שתירוץ הבורות מתקבל במידת מה עבור מדענים העוסקים במחקר בסיסי מאוד, בו לא ניתן אפילו לדמיין שימושים אפשריים, התירוץ חלש הרבה יותר עבור מדענים ומהנדסים המעורבים ביישום מחקר מדעי וחידושים טכנולוגיים, כיוון שאז מטרות העבודה ידועות היטב. לדוגמה, רוב התאגידים מבצעים מחקר על מוצרים או שירותים מסוימים המבטיחים תשואה מיטבית למחזיקי המניות. באופן דומה, רוב המחקר הממומן ממשלתית הוא מוכוון-משימה, כמו הגנה על הסביבה, פיתוח תרופות חדשות או תכנון נשקים קטלניים יותר. בכל המקרים בהם יישום ידע מדעי וחידושים טכנולוגיים ידוע היטב מראש, מדען או מהנדס לא יכול לחמוק מאחריות על מחקר ועל חידוש טכנולוגי מפוקפק מבחינה מוסרית. כפי שכותב ג'ון פורג' בספרו "Moral Responsibility and the Ignorant Scientist" (אחריות מוסרית והמדען הבור): “Ignorance is not an excuse precisely because scientists can be blamed for being ignorant" (בורות אינה תירוץ בדיוק משום שניתן להאשים מדענים על בורותם).
לפי השקפה נוספת, האחריות נופלת על מי שמממן את המחקר והפיתוחים הטכנולוגיים - ברוב המקרים תאגידים וסוכנויות ממשל. יתרה מכך, היות שמשלמי המיסים מספקים באופן עקיף את המימון למחקרים בחסות ממשלתית, עליהם ועל הפוליטיקאים המייצגים אותם, כלומר על החברה בכללותה, לשאת באחריות על השימוש או הניצול של המדע. בהשוואה לתקופות בעבר בהן מדענים היו יכולים לעיתים קרובות לבצע את מחקריהם באופן עצמאי, המחקר כיום דורש מעבדות וציוד יקרים, מה שהופך את המדענים לתלויים במימון חיצוני.
השיטפון הגדול של 1862
השיטפון הגדול של 1862 (באנגלית: Great Flood of 1862) היה השיטפון הגדול ביותר בהיסטוריה המתועדת של אורגון, נבדה וקליפורניה, שהתרחש מדצמבר 1861 עד ינואר 1862. קדמו לו שבועות של גשמים ושלגים בלתי פוסקים בגובה רב שהחלו באורגון בנובמבר 1861 והמשיכו עד לינואר 1862. לאחר מכן הגיעה כמות שיא של גשם בין ה-9 ל-12 בינואר, ותרמה לשיטפון שהשתרע מנהר הקולומביה דרומה במערב אורגון, ודרך קליפורניה עד סן דייגו, והתרחב פנימה עד איידהו בטריטוריית וושינגטון. נבדה ויוטה ב, ואריזונה במערב טריטוריית ניו מקסיקו. האירוע הוריד כמות השווה ל-3,000 מילימטרים של מים בקליפורניה, בצורה של גשם ושלג, על פני תקופה של 43 ימים. כמות שלג עצומה בהרים של מערב אמריקה הצפונית גרמו להצפות נוספות באיידהו, אריזונה, ניו מקסיקו, כמו גם במדינות מקסיקו באחה קליפורניה וסונורה באביב ובקיץ שלאחר מכן, כשהשלג נמס. האירוע נחתם בסערה עזה וחמה שהמיסה את שכבת השלג העמוקה. הפשרת השלגים הציפה עמקים, הציפה או סחפה עיירות, טחנות, סכרים, צינורות, בתים, גדרות וחיות בית, והרסה שדות. אירוע זה תואר כאסון הגרוע ביותר אי פעם שפקד את קליפורניה. הסערות גרמו לנזק של כ-100 מיליון דולר במונחי 1861, שווה בקירוב ל-3.117 מיליארד דולר במונחי 2021. המושל, בית המחוקקים של המדינה ועובדי המדינה לא קיבלו שכר במשך שנה וחצי. על פי ההערכות, לפחות 4,000 בני אדם נהרגו בשיטפונות בקליפורניה, שהיו בערך 1% מאוכלוסיית המדינה באותה עת.
רקע
דפוס מזג האוויר שגרם לשיטפון זה לא היה מאירוע מסוג אל ניניו, ומתוך תיעודי מזג האוויר הקיימים של הצבא ושל אנשים פרטיים, נקבע כי זרם הסילון הקוטבי היה צפונה, שכן אזור הפסיפיק נורת' וסט חווה דפוס גשום מתון במחצית הראשונה של דצמבר 1861. בשנת 2012 הגיעו הידרולוגים ומטאורולוגים למסקנה כי המשקעים נגרמו כנראה משורה של שפגעו במערב ארצות הברית לאורך כל החוף המערבי, מאורגון ועד דרום קליפורניה.
נהר אטמוספירי הוא שכבה עמוקה של אדי מים הנישאת ברוח, שמקורה באזורים הטרופיים, המשתרעת מפני השטח ועד לגובה רב, לרוב מעל 3,000 מטרים, ומרוכזת ברצועה צרה יחסית, בדרך כלל כ-400 עד 600 קילומטרים, בדרך כלל זורמת לפני גבול חזית מזג אוויר, או מתמזגת לתוכו. בדינמיקה נכונה המאפשרת עילוי יכול נהר אטמוספירי לייצר כמויות מדהימות של משקעים, במיוחד אם הוא נעצר על פני שטח לאורך זמן.
אורגון
בנובמבר 1861 ירדה כמות גדולה מאוד של משקעים אטמוספיריים על מרבית שטחה של אורגון, וכמות קטנה יותר בקצה הצפון-מערבי של המדינה. היה קר מספיק בגבהים הגבוהים על מנת שירד שלג רב ברכס קסקייד, שכאשר הוא הפשיר מאוחר יותר כתוצאה מגשמים חמים הוא הפיק כמות גדולה של מים שזרמו לנהר וילאמט ולנהרות אחרים בקסקייד. היובלים של הווילאמט שמקורם ב, הנמוך יותר מרכס הקסקייד, לא גאו כל כך גבוה. שקע טרופי שהגיע בתחילת דצמבר הוליד באורגון רוחות דרומיות חזקות וחמות, עם גשם חזק במיוחד. השיטפונות היו הכבדים ביותר בנהרות עם יובלים שמקורם ברכס הקסקייד המכוסה שלג. שיא השיטפון בווילאמט הגיע לסיילם ב-3 בדצמבר; ל ב-4; ל, בין אורגון סיטי לפורטלנד, ב-5; ול ב-8 בדצמבר. שיא השיטפון באולבני ובסיילם היה הגבוה ביותר שנמדד אי פעם לפני כן ומאז. באורגון, השיטפון היה אחד הגדולים בהיסטוריה המתועדת של ושאר חלקי מערב אורגון.
מאמר ב-14 בדצמבר 1861 בכתב העת "אורגון סיטי ארגוס" (Oregon City Argus), תיאר את מהלך השיטפון באורגון סיטי כך:
מפלס מי השיטפונות היה כה גבוה עד שבאורגון סיטי בשיא השיטפון ב-5 בדצמבר, הצליחה ספינת הקיטור סיינט קלר לעבור דרך המפלים שכוסו במים, וספינות קיטור יכלו לבקר בנקודות שקודם לא ניתן היה להגיע אליהם. אף על פי שכמויות גדולות של חיטה וקמח נסחפו, חלקן נמצאו כאשר נמצאה טחנת האי של אורגון סיטי (Oregon City's Island Mill) באי במורד הנהר מפורטלנד. העיירה הסמוכה נהרסה כליל בהצפות ולא נבנתה מחדש. השיטפון הרס את העיירות ההיסטוריות של, האתר של הממשלה הזמנית הראשונה באורגון, ו, מעבר לנהר וילאמט מ. שתיהן לא נבנו מחדש.
השיטפון היה חמור גם בחלקים אחרים של אורגון; מדרום, בנהר אומפקווה היה השיטפון הגדול ביותר שהיה ידוע אפילו לאינדיאנים הזקנים ביותר, והמים היו גבוהים ב-3.0 עד 4.6 מטרים מהשיטפון של 1853. מפלס המים בנהר התרומם מ-3 בנובמבר ל-3 בדצמבר, שקע במשך יומיים, ואז עלה שוב עד ה-9. בפורט אומפקווה, התקשורת במעלה הנהר נותקה מסקוטסברג (Scottsburg), והנהר היה מלא בבתים צפים, אסמים, מסילות ותוצרת חקלאית. נהר ה סחף את רכושם של המתיישבים ונגרם נזק גדול גם על הנהר רוג ועל נחלים קטנים אחרים.
ההפסדים הכלכליים מנזקי שיטפונות היו חמורים, שכן הנהרות באורגון היו נתיבי התחבורה העיקריים. גדת הנהר הייתה אתר הבנייה של מפעלים, מחסני סחורות ומחסנים לתבואה ומוצרי מזון אחרים. בתי עסקים ובתי מגורים רבים היו סמוך לאתרי ירידה לנהרות. מבני משק היו בעיקר באתרים עם גישה נוחה לנהרות ואספקת מזון לבעלי חיים. אובדן של כל כך הרבה קמח חיטה והביקוש החדש שהגיע מאז 1860 משדות הזהב של איידהו שנפתחו זמן קצר קודם לכן גרמו לזינוק במחיר הקמח מ-7 ל-12 דולר לחבית.
איידהו
בחלק הפנימי של טריטוריית וושינגטון, במה שהיא כיום איידהו, הסופה שיצרה את השיטפון באורגון הורידה את המשקעים שלה כשלג חסר תקדים. השיטפון בנהר קולומביה והשלג בהרים מנעו את האפשרות לשלוח האספקה לעיירות הכורים החדשות על נהר ה, וגרמו לרעב בקרב הכורים של, שהיו מנותקים מדצמבר עד מאי 1862. בתחילת יולי, כשהשלג הכבד בהרים הפשיר לבסוף, הנגר גרם להצפות גדולות. הנהר הוצף בכמות גדולה במיוחד של מי נגר, ומעריכים כי השיטפון היה גדול פי ארבעה מהשיטפון הגדול ביותר שנרשם בשנת 1943. מי השיטפונות גרמו לנהר להתרחב לרוחב של כמה קילומטרים. הוא שטף או כיסה את המסלול המקורי של שביל אורגון בעמק הנהר.
קליפורניה
קליפורניה נפגעה משילוב של גשם ושלג בלתי פוסקים, ולאחר מכן טמפרטורות גבוהות יוצאות דופן לעונה. בצפון קליפורניה ירד שלג כבד במהלך החלק המאוחר של נובמבר ובימים הראשונים של דצמבר, כאשר הטמפרטורה עלתה בצורה יוצאת דופן, עד שהחל לרדת גשם. היו ארבע תקופות גשומות מובחנות: הראשונה התרחשה ב-9 בדצמבר 1861, השנייה ב-23–28 בדצמבר, השלישית ב-9–12 בינואר, והרביעית ב-15–17 בינואר. הילידים האינדיאנים ידעו שעמק סקרמנטו יכול להפוך לים פנימי כשהגשמים מגיעים. מספרי הסיפורים שלהם תיארו מים הממלאים את העמק מרכסי החוף של קליפורניה ועד לרכסי סיירה נבדה.
צפון קליפורניה
פורט טר-ואו, מוצב של צבא ארצות הברית ששכן בקלאמת גלן של ימינו, נהרס בשיטפון בנהר קלאמת בדצמבר 1861 וננטש ב-10 ביוני 1862. גשרים נשטפו במחוזות טריניטי ושסטה. ברד דוג (Red Dog) במחוז נבדה, דיווח ויליאם בגול (William Begole) כי מ-23 בדצמבר עד 22 בינואר ירד גשם בכמות של 25.5 אינץ' (650 מילימטרים), וב-10 וב-11 בינואר לבדם, ירד גשם של יותר מ-11 אינץ' (280 מילימטרים).
שנתיים לאחר מכן ראה ליד קרסנט סיטי, את עיי החורבות מהשיטפון:
העמק המרכזי
העמקים סקרמנטו ו היו מוצפים לחלוטין. אזור באורך של כ-500 קילומטרים, וברוחב ממוצע של 30 קילומטרים, ושהשתרע על 13,000 עד 16,000 קילומטרים רבועים היה מתחת למים. המים שהציפו את העמק המרכזי הגיעו לעומקים של עד 9 מטרים, כשהם מכסים לחלוטין עמודי טלגרף שזה עתה הוצבו בין סן פרנסיסקו לניו יורק. התחבורה, הדואר והתקשורת ברחבי המדינה הופסקו למשך חודש. מים כיסו חלקים של העמק מדצמבר 1861, דרך האביב ועד לקיץ 1862.
העונה הגשומה החלה ב-8 בנובמבר, ובמשך ארבעה שבועות, כמעט ללא הפסקה, המשיך לרדת גשם קל מאוד בסן פרנסיסקו, אך בפנים הארץ היו ממטרים עזים. לפי ההצהרה של העיתון "גראס ואלי" (Grass Valley), ירדו שם 228 מילימטרים של גשם בשלושים ושש שעות בימים ה-7 וה-8... למחרת היו אפיקי הנהר מלאים כמעט עד לפסגות הגבעות. המפלס של היובל (North Fork of the American River) ב עלה ב-10.5 מטרים, ובנחלי הרים רבים אחרים העלייה הייתה גדולה כמעט באותה מידה. ב-9 הגיע השיטפון לשפלה של עמק סקרמנטו.
ביישוב, למרגלות הסיירה נבדה המשתרע משני עברי הנהר , כ-60 קילומטרים מזרחית למודסטו, נהרסו בשיטפון בתי היישוב, הטחנה שלו ומרבית העסקים. הגשר שחצה את הנהר עמד בתחילה במי השיטפונות, אך נהרס כאשר הגשר ב"טו מייל בר" (Two-Mile Bar), במרחק קצר במעלה הנהר, נתלש מיסודותיו, והתנגש בגשר נייטס פרי, ריסק את תומכות המסבך וניתק אותן מיסודות הסלע שלהן. כל סקרמנטו, למעט רחוב אחד, חלק ממריסוויל, חלק מסנטה רוזה, חלק מאוברן, חלק מסונורה, חלק מנבדה סיטי וחלק מנאפה היו מתחת למים. כמה עיירות קטנות יותר כמו ו נהרסו כליל.
סקרמנטו
מישור ההצפה שבו שוכנת סקרמנטו יושב בתקופה קצרה על ידי אוכלוסייה הולכת וגדלה במהלך הבהלה לזהב, ושימש כמרכז למסחר וכמשכן של המנהיגות הפוליטית, בית המחוקקים של מדינת קליפורניה. סקרמנטו נבנתה במפגש הנהרות סקרמנטו ו, שטח שהיה ידוע כאזור מועד לשיטפונות. ג'ון מיור ציין את היקף השיטפון העונתי בסקרמנטו: "...השיטפונות הגדולים ביותר מתרחשים בחורף, כאשר ניתן היה לשער שכל המים הפראיים יהיו חסומים וכבולים בכפור ובשלג... גשמים חמים במרווחים נדירים ורוחות חמות פולשות להרים ודוחפות להחזיר את קו השלג מ-2,000 ל-8,000 רגל, או אפילו גבוה יותר, ואז מגיעים השיטפונות הגדולים".
העיר נבנתה במקור בגובה 4.9 מטרים מעל סימון מפלס המים הנמוך, והנהר בדרך כלל התרומם לגובה של 5.2 עד 5.5 מטרים כמעט מדי שנה. ה"ניו יורק טיימס" דיווח ב-21 בינואר 1862 כי צייד פרוות שבילה יותר מ-20 שנה בקליפורניה שייט לעיתים קרובות מעל אתר העיר, ובשנת 1846, המים במקום היו בעומק של 2.1 מטרים במשך שישים יום. ב-27 בדצמבר 1861, הנהר סקרמנטו הגיע למפלס שיטפון של 6.88 מטרים מעל סימן מפלס המים הנמוך, לאחר שעלה 3 מטרים במהלך 24 השעות קודם לכן.
עם זאת, סדרת הסערות שהובילה לשיטפון הגדול של 1862 היו של רמות משקעים ממוצעות שלפי הרישומים מתרחשות רק פעם אחת בכל 500 עד 1,000 שנים. התחום הגאוגרפי של השיטפון במדינה צוין על ידי ויליאם ברואר, גאולוג מאוניברסיטת ייל, שכתב כי ב-19 בינואר 1862:
מדצמבר עד ינואר 1862 סדרת הסופות שנשאו בחובן רוחות עזות ומשקעים כבדים הותירו את רחובות ומדרכות העיר מתחת למים. התמונות מציגות תעלות במקום רחובות ערים וסירות העוגנות מול חלונות ראווה.
ביום השבעתו, 10 בינואר 1862, שט המושל השמיני של המדינה, לילנד סטנפורד, בסירת משוטים לבניין שבו הושבע, משרד בית המחוקקים של המדינה. חלק גדול מסקרמנטו נשאר מתחת למים במשך 3 חודשים לאחר חלוף הסערות. כתוצאה מההצפה, מ-23 בינואר 1862 הועברה בירת המדינה באופן זמני מסקרמנטו לסן פרנסיסקו.
נזק לסוללה
העיר סקרמנטו ספגה את הנזק הקשה ביותר בשל הסוללה שלה, ששכנה בעמק רחב ושטוח במפגש הנהרות אמריקן וסקרמנטו. כאשר מי השיטפונות נכנסו מהאזור הגבוה במזרח, הסוללה שימשה כסכר ששמר שהמים יישארו בעיר במקום לתת להם לזרום החוצה. עד מהרה היה מפלס המים גבוה ב-3 מטרים מבפנים ממפלס נהר סקרמנטו מבחוץ.
ג'ון קאר כתב על שיט בספינת נהר במעלה הנהר סקרמנטו כשהיה באחד משלבי השיטפון הגבוהים ביותר שלו:
עשרות בתי עץ, כמה בגובה של שתי קומות, פשוט הורמו ונישאו בשיטפון, וכך גם "כל עצי ההסקה, רוב הגדרות והסככות, כל העופות, החתולים, החולדות ורבים מהפרות והסוסים". הסינים ב שנבנו בצורה גרועה הושפעו באופן לא פרופורציונלי.
נשלחה לפרוץ את הסוללה, שכאשר נפרצה לבסוף, אפשרה למים לזרום החוצה ממרכז העיר והורידה את מפלס השיטפון ב-1.5–1.8 מטרים. בסופו של דבר ירדו המים לרמה של לחלק הנמוך ביותר של העיר.
שיקום העיר
סקרמנטו השקיעה מאמצים בארגון מחדש של היסודות של העיר על ידי חפירת ערוץ חדש של הנהר אמריקן, חיזוק מערכת הסוללות שהוקמה ויישום מיזם בן שני עשורים להעלאת העיר מעל פני מישור הצפה. בשל העלויות הגבוהות הכרוכות בהתאוששות מהשיטפונות, פנתה העיר סקרמנטו בבקשת עזרה לחברת הרכבות הטרנס קונטיננטלית (Transcontinental Railroad Co), שמעשיה היוו נקודת מפנה מרכזית בעמידות ושיקום הסוללה. לפני השיטפון הגדול, נזקים וכשלים בסוללות גרמו להרס רב משיטפונות. מסילת הרכבת הטרנס-קונטיננטלית הניחה פסים על פני סיירה נבדה והציבה את מפעל התיקונים והייצור העיקרי שלה בסקרמנטו. כוח העבודה הסיני של למעלה מ-14,000 בנה מחדש את הסוללות בהדרכתו של צ'ארלס קרוקר, הקבלן הראשי של.
בתגובה למערכת סוללות חלשה ושיטפונות עונתיים, שולבה אדריכלות מישור ההצפה בתשתיות מגורים, ניכרת בבניינים ויקטוריאניים ברחבי סקרמנטו. עיצוב הצפה כולל מרפסות קדמיות מוגבהות עם מדרגות המובילות לרחוב. בנוסף, במפלס המרתף נבנו חללים קטנים כדי להתמודד עם הצפה ואוורור של המרתף.
העיר העתיקה של סקרמנטו התרוממה בגובה של 5 מטרים מעל פני מפלס השיטפון. חורבות העיר העתיקה נותרו מתחת לרחובות כמנהרות המובילות לשום מקום, עם מדרכות חלולות, מלאות כניסות, דלתות מלכודות והריסות היכן שהיו בעבר חלונות ראווה ושבילי הליכה. קורות עץ גדולות ואדמה שהובאו מאזורי הסביבה סייעו לייצב ולבנות בסיס על גבי העיר שפעם הייתה מוצפת.
דרום קליפורניה
בדרום קליפורניה, החל ב-24 בדצמבר 1861, ירד גשם במשך 28 ימים בלוס אנג'לס. ב נשטפה עיירת הכורים במי השיטפונות. השיטפון הטביע אלפי ראשי בקר וסחף עצי פרי וכרמים שגדלו לאורך הנהר. דואר לא התקבל בלוס אנג'לס במשך חמישה שבועות. ה"לוס אנג'לס סטאר" דיווח כי:
המישורים של מחוז לוס אנג'לס, אז אזור ביצות עם הרבה אגמים קטנים וכמה נחלים מתפתלים מההרים, הוצפו בצורה נרחבת, וחלק ניכר מהפיתוח החקלאי לאורך הנהרות נהרס. ברוב השטחים הנמוכים היישובים הקטנים הוצפו לחלוטין. אזורים מוצפים אלה יצרו מערכת אגמים גדולה עם הרבה פלגים קטנים. עוד כמה נחלים עם זרמים עזים חצבו ערוצים על פני המישור והובילו את הנגר לים.
במחוז לוס אנג'לס, (כולל מה שהוא כיום מחוז אורנג') הנהר המוצף יצר ים פנימי ששרד כשלושה שבועות עם מים בעומק של 1.2 מטרים ובמרחק של עד 6 קילומטרים מהנהר. בפברואר 1862 התמזגו הנהרות לוס אנג'לס, סן גבריאל וסנטה אנה. סקרים ממשלתיים באותה תקופה הצביעו על כך שמרחב מוצק של מים כיסה את האזור מ ועד הנטינגטון ביץ', מרחק של כ-29 קילומטרים.
במחוז סן ברנרדינו, כל השדות הפוריים על שפת הנהר והכל פרט לכנסייה ובית אחד של המושבה המקסיקנית של, נסחפו על ידי הנהר סנטה אנה, שעלה על גדותיו. כומר מקומי צלצל בפעמון הכנסייה בליל 22 בינואר 1862, והזהיר את התושבים על התקרבות השיטפון, וכולם נמלטו.
בסן דייגו, סערה בים שהתחזקה במי השיטפון הזורמים אל המפרץ מהנהר, וכתוצאה מכך נחצב ערוץ נהר חדש לנמל סן דייגו. הגשם הכבד המתמשך שינה גם את הנוף, הגבעות המעוגלות קודם לכן נחתכו בהרחבה על ידי גיאיות וקניונים.
הנזק הכלכלי
במרץ 1862 דיווחה התאחדות מגדלי הצמר כי 100,000 כבשים ו-500,000 שיות נהרגו בשיטפונות. דווח אפילו שהצדפות ב במפרץ סן פרנסיסקו שליד אוקלנד גוססות מהשפעת הכמויות האדירות של מים מתוקים שנכנסו למפרץ. מים אלו היו מלאים בסחף, והוא כיסה את שוניות הצדפות. רבע מהכמות המשוערת של כ-800,000 ראשי הבקר בקליפורניה נספו בשיטפון, מה שהאיץ את קיצה של החברה המבוססת על חוואי בקר. רבע עד שליש מרכוש המדינה נהרס, ובית אחד מכל שמונה נסחף או נהרס על ידי מי השיטפונות. ציוד כרייה כגון מגלשות, צינורות, גלגלים ומנופים נסחפו ברחבי המדינה.
הערכה מוקדמת של נזק לרכוש הייתה 10 מיליון דולר. עם זאת, מאוחר יותר הוערך כי כרבע מהנדל"ן החייב במס במדינת קליפורניה הושמד בשיטפון. המדינה כמעט נאלצה להכריז על פשיטת רגל בשל עלויות הנזק ואובדן ההכנסות ממסים.
נבדה
אגן הנהר במזרח קליפורניה ומערב  (כיום נבדה), סבל מדפוס דומה של שיטפון. שיטפונות החלו בדצמבר 1861 בעמק קרסון מסדרה של סערות באגן העליון של הנהר קרסון. 60 סנטימטרים של שלג כבד רטוב ירדו ב-20 בדצמבר 1861, והצטברו על קרקעית העמק. אחרי השלג באה תקופה של טמפרטורות קרות מאוד שהקפיאו את השלג, ואחר כך גשם של שלושה ימים, החל ב-25 בדצמבר 1861. עד 2 בינואר 1862 הוצפו העיירה והאזור הסובב אותה.
בסביבת ירד שלג קל בנובמבר, ואז מזג אוויר מתון עד ערב חג המולד, אז החל שלג כבד ומהיר במשך ימים. הטמפרטורה ירדה מתחת לאפס והמעברים מעל הסיירה נבדה נסגרו. במהלך השבוע השני של ינואר, התחמם מעט, והשלג הפך לגשם זלעפות. הערוצים של אזמרלדה (Esmerelda) ווילו (Willow) עלו על גדותיהם והציפו את אורורה. עם מים בעומק של עד 76 מילימטרים בבניינים רבים, בניינים מלבני בוץ הפכו לבוץ וקרסו. לאחר שבוע, שוב התקרר, ושלג החל לרדת שוב. תוך מספר ימים השלג היה עמוק יותר ממה שהיה לפני שהגשמים החלו לרדת. סמואל יאנג מאורורה רשם ביומנו כי השלג והגשם ירדו במשך 26 ימים מתוך 30 מאז 24 בדצמבר 1861.
יוטה
היישובים המוקדמים של דרום-מערב יוטה במחוז וושינגטון:, סנט ג'ורג', , , ו כמעט נהרסו בשיטפון של הנהרות וירג'ין ו, שאחרי 44 ימי גשם בינואר ופברואר 1862. ניצולי פורט קלרה הקימו את העיירה המודרנית סנטה קלרה קילומטר מזרחית מהמבצר הישן על הנהר. ו נוסדו בשנת 1862 על ידי מתיישבים שנמלטו מהיישובים שהוצפו בשיטפון אדוונצ'ר, נורת'רופ ומקומות אחרים בסביבה. מתיישבים נאלצו לעזוב את במחוז איירון כאשר היה צורך לנטוש את המבצר לאחר שרוב חומות לבני הבוץ שלו נסחפו. היישובים ו נוצרו אז על ידי פליטים מאסון זה.
אריזונה
הנהר חילה הוצף גם הוא, וכיסה את כל העמק שלו בשפך שלו לקולורדו מגבעות החול בדרום ועד למרגלות הגבעות בצפון. כ-30 קילומטרים ממזרח לפורט יומה, הוא סחף את רוב עיירת הכרייה של יחד עם אספקת חציר שנאספה שם כדי לתספק את ההתקדמות המתוכננת של הכוח של צבא האיחוד המכונה  לתוך אריזונה בשליטת הקונפדרציה. מזרחה יותר הדרך הוצפה, מבנים וכלי רכב נסחפו והיו קושי לנוע בדרך במשך זמן מה לאחר מכן בשל הבוץ שכיסה את הדרך לטוסון. השיטפון הגדול בנהרות חילה וקולורדו, כיסה את קרקעותיהם בבוץ. חלק גדול מחיות המשק לאורך הנהרות טבעו ויבולים של הילידים האינדיאנים לאורך הנהר הושמדו.
גלישת המים מנהר הקולורדו באביב שנת 1862 זרמה לשקע סלטון דרך הנהרות ו, מילאה אותו ויצרה אגם באורך של כ-100 קילומטרים וברוחב של כ-50 קילומטרים.
ניו מקסיקו
שכבת השלג העבה שנוצרה במהלך החורף של 1861–62, בדרום הרי הרוקי, ורכסים אחרים, המקורות של הנהר ריו גראנדה, גרמו לשיטפון אביבי גדול באותו נהר ששינה את מסלולו ב. השיטפון גם עיכב את הפעולות של הכוח הצבאי של בניסיונו לעצור את  של הקונפדרציה שהיה בנסיגה. ב-8 ביולי 1862, כתב לוטננט קולונל אדוארד אי אייר (Edward E. Ey) מחיל הפרשים המתנדבים הראשון של קליפורניה:
במקום לחצות במסייה, המים הגבוהים ושינוי המסלול של הנהר אילצו את הכוח של אייר לחצות את הריו גראנדה, במעלה הנהר ב הישן מתחת ל, לאחר שהמתין עוד שבוע עד שהמים ירדו, מה שאיפשר למשמר העורפי של צבא הקונפדרציה לברוח לטקסס. מסייה, שנבנתה על הגדה המערבית של הריו גראנדה לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הושארה על ידי שינוי הערוץ של הנהר בגדה המזרחית שלו, היכן שהיא נמצאת כיום.
סונורה במקסיקו
עד השיטפון הגדול של 1862, מה שהפך ל, בסונורה במקסיקו, היה ביצה של מי גאות רדודים, אבל מי השיטפונות הקיצוניים של אותה שנה חצבו ערוץ עמוק הרבה יותר, כך שבעת הגאות הוא עדיין היה בעומק של 5.4 מטרים. פתחו של הנחל הזה היה רק 8 קילומטרים משפך הנהר ומוגן מהקיצוניות של נחשול הגאות של נהר הקולורדו ועמוק מספיק כדי למנוע תקיעה על שרטונות או בוץ בשפל. עובדה זו הפכה אותו למעגן אידיאלי עבור כלי שיט ימיים להעמיס ולפרוק את המטענים והנוסעים שלהם מספינות הקיטור שהובילו אותם במעלה ובמורד הנהר ללא הסכנה מהגאות שהם נאלצו להסתכן בשפך הנהר ב.
בחודש מרץ 1865, הסקונר איזבל, מסן פרנסיסקו, מצאה ונכנסה לביצה זו ופרקה את המטען שלה לשם בפעם הראשונה. לאחר מכן, ספינות הקיטור, ספינות המפרש ומאוחר יותר ספינות הקיטור הגדולות העמיסו והורידו שם את מטעניהם, וחברת ספינות הקיטור הקימה את פורט איזבל 4 קילומטרים מעל פתח הביצה. הנמל החזיק מעמד עד 1878. לאחר שמסילת הרכבת של חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק הגיעה ליומה, היא ננטשה בשנה שלאחר מכן, והמספנה שבה הועברה ליומה.
אשלי גונזלס
אשלי גונזלס (בספרדית: Asley González; נולד ב-5 בספטמבר 1989) הוא ג'ודוקא קובני המתחרה בקטגוריית עד 90 ק"ג, סגן אלוף אולימפי מלונדון 2012. באליפות העולם 2013 שנערכה בריו דה ז'ניירו, זכה גונזלס במדליית הזהב.
גונזלס מחזיק גם במדליית ארד מאליפות העולם 2011 שנערכה בפריז, ובשתי מדליות כסף מהמשחקים הפאן-אמריקאיים.
פרסים
זכה בפרסים הבאים:
הטמאן
הטמאן (רוסית: атаман, אוקראינית: הטמאן гетьман, בדרגה נמוכה יותר "אוטאמאן" отаман, בפולנית הטמאן hetman) תואר שניתן למנהיגי קוזאקים ו/או היידמקים, בעיקר אצל הקוזקים האוקראינים שעל הדנייסטר.
הטמנים מפורסמים היו איוואן מזפה, פטרו סחאידאצ'ני ובוגדן חמלניצקי. בזמנים המודרניים נטלו לעצמם תואר זה גם פבלו סקורופדסקי, סימון פטליורה, גריגורי סמיונוב ואחרים.
תפקיד ההטמאן בנסיכויות הרומניות היה שונה במקצת והתקבל כמינוי מטעם השליט.
אטימולוגיה
מקור המילה "הטמאן" הוא ככל הנראה במילה הגרמנית Hauptmann "האופטמאן", מילה המורכבת מ"האופט" = ראש, ראשי, עיקרי, ו"מאן" = אדם, גבר. (בלהג ה-hochdeutsch של הגרמנית). בלהג ה- plattdeutsch של הגרמנית, המילה היא hod-man (הוד-מאן) מילה זו קיבלה מאוחר יותר בגרמנית משמעות של דרגת קפטן (מילה שגם היא באה מהמילה "ראש" בלטינית - caput) או סרן. בימי הביניים המילה הייטמן הייתה בשימוש המורדים ההוסיטים בצ'כיה ובצורה הטמאן ציינה את תפקיד של מפקדי צבא בפולין וליטא המאוחדות. המילה הטמאן הפכה גם לתואר אציל ממונה בארצות הרומניות - מולדובה וולאכיה.
הייטמאן בצ'כיה
בימי מלחמות ההוסיטים הייטמאן (hejtman) היה מנהיג המחנה המרכזי שלהם, "תבור". ההייטמן הראשון היה יאן ז'יז'קה בשנת 1420. ברפורמה האדמיניסטרטיבית של צ'כיה בשנת 2000 נעשה שימוש מחדש של שם הייטמן בשביל תפקיד ראש האדמיניסטרציה של מחוז (קראי).
הטמאן בפולין וליטא
ההטמאן (hetman) הגדול wielki hetman היה תואר המפקד העליון בשתי ארצות אלה. הוא היה באופן אוטומטי שר בממשלה של הדוכס ליטא ושל מלך פולין. ההטמאן הגדול הראשון של הדוכסות הגדולה של ליטא היה קונסטנטין אוסטרוגסקי בשנת 1497. ההטמאן הגדול הראשון של ממלכת פולין היה מיקולאי קמנייצקי בשנת 1503. להיטמאן הגדול היה תכופות גם סגן שנקרא הטמאן השדה (הטמאן קרב) שפיקד על כוחות צבאיים רק בימי מלחמה, לבד או תחת פיקודו של ההטמאן הגדול. תפקידים אלה היו קיימים עד לסיום קיומה של המדינה המשותפת הפולנית -ליטאית - רפובליקת שתי האומות, ב-1795.
הטמאנים ואוטאמאנים אצל הקוזקים
החל מסוף המאה השש-עשרה גם הקוזקים מזפוריז'יה קראו למפקדיהם בשם הטמאן או בגרסה אחרת, מושפעת כנראה משפות טורקיות-טטריות - אטאמן - או קושובי אוטמאן otaman koszowy (בכתיב פולני). בשנת 1572, העניק מלך פולין סטפאן באטורי תואר הטמאן (באוקראינית - גטמאן או אטאמאן) למפקד בצבא הסדיר הקוזקי (באוקראינית Реєстрове козацьке військо רייסטורבה קוזצקה ויאיסקו) שבשרות האיחוד הפולני-ליטאי.
ההטמאן הקוזקי הראשון היה דימיטרי וישניובצקי.
באמצע המאה השש-עשרה תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי, מנהיג מרד הקוזקים מזפוריז'יה הוקמה ישות מדינית המוכרת בשם ההטמאנות הקוזאקית (Гетьманщина גטמאנשצ'ינה) שהתקיים בין השנים 1649–1754 קודם בחסות פולין ובין 1654 - 1707 ובין 1764-1709 בחסות האימפריה הרוסית. בהירארכיה של ההטמנאט הקוזאקי, אוטאמאן הייתה דרגה צבאית נמוכה - למשל של מפקדי יחידת לא קוזקיות נספחות - כמו למשל של יחידות תותחנים, בעוד ההטמאן היה המפקד העליון, ראש מדינת הקוזאקים בפועל.
השם אטאמאן היה בשימוש במיוחד אצל מפקדי הקוזקים הרוסים - למשל הקוזקים של הדון.
אחרי חלוקת אוקראינה בעקבות הסכם אנדרוסובו משנת 1667 הקוזקים האוקראינים בשרות מלכי פולין נקראו קוזקים של הגדה השמאלית (של הדנייסטר) ואלו שבחסות הצארים הרוסים נקראו קוזקים של הגדה הימנית. שני האגפים הונהגו על ידי הטמאנים.
אחרי השהיה של תואר ההטמאן של הקוזקים בשנים 1734-1750, הקיסרית יקטרינה השנייה ביטלה סופית את מוסד ההטמנאט ואת תפקיד ההטמאן של הקוזקים בשנת 1764.
הטמאנים או אוטאמאנים באוקראינה המודרנית
דרגות צבאיות שונות של הטמאנים היו גם בשימוש של הצבא האוקראיני הגליציאני שבמסגרת צבא אוסטרו - הונגריה בימי מלחמת העולם הראשונה. מנהיגי פרטיזנים אוקראינים בתקופות שונות של המאבק נגד פולין, נגד שלטון ברית המועצות או הכיבוש הגרמני הנאצי נקראו גם כן הטמאנים או אוטמאנים.
הטמאנים במולדובה
שם התפקיד הבכיר של הטמאן hatman הגיע מפולין למולדובה במאה ה-16 והחליף את התפקידים של פורטאר (portar) (שוער - כלומר שומר השער, מפקד חיל המצב) או פרקלאב (pârcălab) או נוסף אליהם. תחום אחריותו היה צבאי. "שוער" בירת מולדובה באותן השנים, סוצ'אבה, קיבל גם את התואר האטמאן - כלומר מפקד הצבא. במחצית השנייה של המאה השש-עשרה ההאטמאן תפס את המקום הרביעי בהירארכיה של מועצת החצר (ה"דיוואן"). במשך הזמן נוספו לו גם תפקידים כלכליים והוא נחשב תפקיד מקביל לזה של ספטאר גדול בוואלאכיה. עם הבויארים שכיהנו כהטמאנים ניתן למנות אל מירון ברנובסקי, לימים שליט מולדובה, יואן קוסטין, אביו של הכרוניקן מירון קוסטין, הכרוניקן יואן נקולצ'ה שהשתתף, כהטמאן בקרב סטנילשט,ף ההטמאן בוהוש ואחרים. במאה ה-17 אחד משליטי מולדובה, גאורגה דוקה, קיבל מידי הסולטאן הטורקי גם את תפקיד ההטמאן של אוקראינה שהיה שקול כנגד זה של ראש מדינת חסות נוספת.
My Lucky Day
My Lucky Day (בעברית: יום המזל שלי) הוא השיר שייצג את מולדובה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר בוצע על ידי הלהקה דו-רה-דוס, הולחן על ידי פיליפ קירקורוב בעזרתם, ונכתב על ידי ג'ון בלארד בעזרת פיליפ קירקורוב. השיר נבחר ב-24 בפברואר 2018 בתחרות "O melodie pentru Europa 2018" ששודרה בערוץ TRM והיוותה את הקדם המולדובני.
תילקואיד
צורתו כדיסקית. תילקואידים בכלורופלסט נאגרים לעיתים בצבירים הקרויים גרנה, וביחיד גרנום.
עליית ביתא ישראל
עליית ביתא ישראל (עליית יהדות אתיופיה) נולדה מתוך ערגה לציון וירושלים במשך שנות קיומה של הקהילה היהודית באתיופיה. בשנת 1848 נשלחה איגרת מביתא ישראל ליהודים שבאירופה ובה נזכר כי הקהילה מחכה לביאתו של המשיח ולקיבוצם של היהודים. שנה לאחר מכן נשלחו דניאל בן חנניה ובנו משה לארץ ישראל וכך התחילה מסכת התכתבויות בין ירושלים לאתיופיה.
בשנת 1862 התעצם גל ציונות ששטף את הקהילה וזכה לשם עליית תרכ"ב בהנהגת המלקוסה אבא מהרי, לאחר שהקיסר תוודרוס השני התיר ליהודים לעזוב את קיסרותו. עלייה זו נכשלה ותוארה כאסון שבו רבים מתו מרעב ומחלות. המסע שהשאיר צלקת לעדה מנע ממנה עלייה רגלית נוספת, אך הציונות המשיכה לבעבע בליבותיהם והתפילות למען ירושלים רק התגברו. הקהילה הדגישה כי העלייה בוא תבוא והיהודים יתאספו מכל העולם לציון.
ב-1949 נערך מבצע מרבד הקסמים שבמהלכו עלו לישראל כחמש מאות יהודים עדנים מג'יבוטי, אריתריאה ושנה לאחר מכן הגיעו לקהילות ביתא ישראל שליחי העלייה ראשונים. ב-1955 עלו 25 נערים לישראל על מנת לעבור הכשרה בכפר בתיה. בשנות ה-60 עלו שאר היהודים העדנים מאריתריאה בעקבות מלחמת העצמאות של אריתריאה. בסוף שנות השבעים החלה רשמית עלייתם של ביתא ישראל כאשר שתי קבוצות של כ-200 יהודים הועלו לארץ, לאחר מכן החלה העלייה דרך סודאן שתחילתה במבצע אחים ושיאה היה במבצע משה ובמבצע שבא, עלייה זו גבתה את חייהם של כארבעת אלפים נפש. החיסול הרשמי של ההתיישבות היהודית באתיופיה התרחש בסוף שנות השמונים כאשר עשרות אלפי יהודים נטשו את בתיהם ועלו במבצע שלמה. לאחר מכן בין השנים 1992–1999 עלו לישראל יהודי קווארה. קבוצה יהודית מוכרת מביתא ישראל שנשארו מאחור לאחר מבצע שלמה.
המאה ה-19
בשנת 1862, בימי הקיסר תוודרוס השני, קבע הכהן אבא מהרי כי הגיעה שעת הגאולה והוביל ניסיון עלייה המוני לירושלים. עדת היהודים שהוביל מהרי הגיעה לנהר תכזה שבתיגראי, כשמפלס המים גואה מגשמים. לאחר שלושה ימי המתנה על גדת הנהר נטה מהרי את מטהו על הנהר ביום הרביעי, בהשראת קריעת ים סוף וחציית נהר הירדן בתקופת יציאת מצרים. כשהמים מיאנו להיבקע, הוליך מהרי את העם לתוך הנהר השוצף באמונה כי חובה עליהם להגיע לירושלים. אלפים טבעו בניסיון העלייה הכושל והניצולים חזרו למושבם באזור תיגראי. חלקם, שלא היו בני תיגראי, התיישבו שם גם הם.
העלייה המוקדמת (1960-1934)
העולים הראשונים מביתא ישראל שקבעו את ביתם בארץ ישראל בתקופה המודרנית הגיעו ב-1934, יחד עם העליות של יהודי תימן מאריתריאה האיטלקית. עם קום מדינת ישראל בחנה הממשלה את העלאת הקהילה, אך דחתה זאת בנימוקים של אי-דחיפות והבדלים תרבותיים. בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות תימניות-אתיופיות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה.
פעילות חינוכית
לפנים היו פרופ' תאמרת עמנואל, ד"ר יעקב פייטלוביץ' ויונה בוגלה נגד עלייה המונית והיו בדעה כי לפני עלייה שכזו יש לקדם את החינוך. לאחר קום מדינת ישראל הועבר מיזמו החינוכי של פייטלוביץ' לידה ולכך נרתמה המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה. ב-1950 נשלח ד"ר אלכסנדר רוזנפלד מנהלה של הברית העברית העולמית וחבר בועד למען הפלאשים לאתיופיה לברר את מצב הקהילה. לאחר מכן החליטה המחלקה לחינוך לפתוח בתי ספר לביתא ישראל וב-1953 נשלח הרב שמואל בארי כשליחה הראשון של הסוכנות היהודית לקהילה, במקביל המחלקה לגולה קיבלה לשורותיה את יונה בוגלה. באותה השנה הקים הרב בארי את "למען נדחי ישראל", בית הספר העברי באסמרה, ולאחר מכן החליף אותו יהודה סיוון.
ב-1955 ו-1956 עלו לישראל עשרים ושבעה נערים יהודים ושוכנו בכפר בתיה. צעירים אלו הוכשרו כשליחים שישובו בהמשך לכפרים באתיופיה וישמשו בהם כמורים מטעם הסוכנות היהודית. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה והועבר לכפר איזווה שבעקבותיו הוקמו מרפאות. בוגרי בית הספר וכפר בתיה הקימו בתי ספר נוספים בשאר כפרי היהודים וב-1958 הועבר בית הספר לכפר אמבובר לאחר התנכלויות מצד השכנים הנוצרים. בשלהי אותה השנה הפסיקה הסוכנות באופן חד-צדדי את ההתקשרות עם שליחיה באתיופיה, בהוראת מחליפו של פרופ' גבריהו בסוכנות היהודית וקיצצה בתקציב הפעילות החינוכית ביותר מחצי. בתי הספר כולם נסגרו למעט זה שבאמבובר. הסחבת נמשכה והסוכנות היהודית הציעה להעביר את הטיפול ביהודים לגורמים שאינם מזוהים ישירות עם מדינת ישראל. ב-1961 הצליח פרופ' נורמן בנטוויץ' להשיג מימון לחינוך מהחברה היהודית להתיישבות.
בשנת 1960, בעקבות משבר מיהו יהודי, שונתה הגדרת "יהודי" לצורך השבות על ידי ממשלת ישראל וההגדרה החדשה חפפה להלכה הרבנית. החפיפה שנוצרה גרמה לכך שעליית ביתא ישראל הפכה לנושא הלכתי.
שלילת השבות (1975-1960)
בין השנים 1963 עד 1977 עלתה לישראל קבוצה קטנה יחסית של חברים בקהילת ביתא ישראל. העולים הללו היו גברים שלמדו ונכנסו לישראל באמצעות אשרת תייר ולאחר מכן נשארו בארץ באופן בלתי חוקי.
בשנת 1971 נוסח נוהל מחמיר להנפקת אישורי כניסה לישראל לביתא ישראל, שבו נאמר שיש להפיק אישור רק באישור מיוחד ממשרד הפנים הישראלי. רבים מביתא ישראל שביקשו להגיע לישראל לא קיבלו אשרות והחלו להתחזות לנוצרים כדי לקבלן. ב-1973 ובעקבות התגברות העלייה הבלתי חוקית של ביתא ישראל החל להוציא משרד הפנים צווי גירוש ליוצאי אתיופיה, במקביל לכושים העבריים, בתואנה שהם אינם יהודים שחוק השבות חל עליהם. המגורשים עצמם ירדו למחתרת ופעילי העלייה שאינם יוצאי אתיופיה ובראשם עובדיה חזי פנו לרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד, אך פסיקתו לא שינתה את מדיניות משרד הפנים. ההתנגדות להכרה בביתא ישראל וההתנגדות לרב יוסף הביאה את שר הפנים יוסף בורג יחד עם שר הקליטה שלמה רוזן להטיל על יוסף ליטבק לערוך דו"ח אשר שולל את פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף ומביא בו את כל הנימוקים נגד עליית ביתא ישראל. עם כניסתו של שלמה הלל לתפקיד שר הפנים מונה צוות בין-משרדי שדן על חלות השבות על ביתא ישראל על סמך פסיקת הרב עובדיה יוסף. חברי הצוות המליצו פה אחד להחיל את השבות והוא הוחל ב-10 באפריל 1974, אך החלתו בוטלה בידי בורג שחזר למשרד הפנים ב-25 ביולי 1975.
שינוי עמדת ישראל (1977-1975)
על אף שממשלת ישראל קשרה את עליית ביתא ישראל להחלת חוק השבות, נשלח באוקטובר 1975 שליח מטעמה לאתיופיה על מנת לדון בעליית הקהילה. השליח נפגש עם נציגי ממשלת אתיופיה והעלה את האפשרות של מכירת נשק ישראלי תמורת עליית יהודים. אתיופיה סרבה לעסקה שכזו. במקביל החלה ישראל להבריח יהודים אתיופים וכן לתת הנחיות לחברות ישראליות להביא יהודים. בין החברות היו חברות ימיות שהביאו בספינותיהן יהודים שהגיעו לאריתריאה. בינואר 1976 הפכה אתיופיה את החלטתה ותמכה בעסקה שהוצעה ובאוקטובר של אותה השנה הצדדים עדיין לא חתמו על העסקה ובכירים טענו כי מתנגדי העלייה בממשלה ובסוכנות היהודית מתאמצים למנוע זאת. עסקת נשק נחתמה בסופו של דבר, אך לא כללה יהודים וכאשר שמעו זאת פעילי העלייה הם לא הבינו מדוע הצדדים לא הגיעו לעסקה המדוברת.
ב-16 בינואר 1977 מונה הלל שוב לשר הפנים, וזאת לאחר ששרי המפד"ל, ובהם שר הפנים בורג, פוטרו מהממשלה בעקבות הימנעותם בהצבעת אי אמון בממשלה. ב-14 במרץ 1977 החיל הלל את השבות על ביתא ישראל.
מבצעי עלייה חשאיים (1979 - מרץ 1990)
לאחר "פליטת פה" של משה דיין בריאיון לעיתון בשווייץ כי ישראל מספקת נשק למשטרו של מנגיסטו, הממשל האתיופי ניתק את קשריו עם ישראל, גירש את כל הישראלים והחל לרדוף פעילי עלייה וציונים ובכך שימר את מערכת היחסים עם מדינות הליגה הערבית. תוך כדי זה החלה לנטוש את המדינה האליטה היהודית ובראשה יונה בוגלה, אלו שלא הצליחו לברוח נתפסו ונשלחו למאסר. פרדה אקלום, אחד ממורי רשת אורט, ברח וחצה את הגבול לסודאן, משם שלח מכתבים לארגונים שונים. במקביל, "המוסד" החליט שיש לבחון את עליית היהודים דרך סודאן, וסוכני "המוסד" הגיעו לסודאן ויחד עם אקלום תרו אחר יהודים אחרים שחצו הגבול.
הדבר הראשון שנעשה הוא הוצאת בני משפחתו של אקלום על מנת שלא יירדפו בגלל פעילותו. נשלח שליח אשר הגיע למשפחתו והודיע על מצבו. שלושה מקרובי משפחתו של אקלום עשו את הדרך לח'רטום ומשם הוטסו, יחד עם 29 צעירים נוספים שאותרו, לאתונה ומשם לנמל התעופה בן-גוריון. אלו היו העולים הראשונים בדרך זו. עולים אלו שלחו גלויות למשפחותיהם והודיעו שהגיעו לישראל. המשפחות ובעיקר זו של אקלום, דחפו לצאת באופן רגלי כמו שעשו קרוביהם וכך היה. למשפחה זו הצטרפו שתי משפחות נוספות והן החלו לנוע לכיוון הגבול, הדרך הייתה ארוכה וקשה אך משפחות אלו הגיעו ליעדן. בו בזמן "המוסד" דרש להפסיק את איתורם של יהודים בסודאן ולא ידע על ההסתננות של יהודים מאתיופיה לסודאן. הסוכן דני לימור ופרדה אקלום המשיכו בפעולות וזייפו מסמכים של יהודים שהיו לכאורה בסודאן כל זאת על מנת לא לעצור את הפעילות, המשפחות שהגיעו לסודאן הוטסו לאתונה ומשם לישראל.
משפחות אלו שלחו גלויות למשפחותיהם שנותרו בחבש, השמועות וההצלחה של המשפחות שהלכו לסודאן התפשטה ביישוב היהודי בתיגראי ומשפחות רבות התארגנו למסע הרגלי לעבר הגבול. דרכם העיקרית של היהודים בטיגראי עברה דרך אזור וולקאיט ששם שכנה קהילה יהודית אשר קיבלה אותם בברכה וגם שם החלה השמועה להתפרץ ויהודים אלו החלו גם הם להצטרף למסע. כך החלה דרכם של אלפי יהודים מטיגראי וולקאיט אשר הגיעו לגדריף, משם "המוסד" לקחם לח'רטום וכך הוטסו לישראל. אלפי היהודים שהגיעו מטיגראי היו נטל על הפעילות של "המוסד" והוא החליט להכניס לפעולה את צה"ל. היהודים שהגיעו בהמוניהם הוטסו ישירות ממחנות הפליטים גדריף ואום רקובה על ידי חיל האוויר לישראל וחלקם נלקחו אל הים האדום ומשם בספינות חיל הים הגיעו לנמל אילת. המוסד ראה כי אין באפשרותו לעצור את גל העלייה והחל במבצע משה. עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים.
מבצעי העלייה:
השיטה המדעית
השיטה המדעית היא שם כולל לטכניקות המשמשות במדע לחקר תופעות, צבירת ידע חדש או תיקון ושילוב של ידע קודם. הטכניקות, המאפשרות להכריע בין רעיונות, השערות ותפיסות שונות, כוללות הן אמצעים ושיטות מדידה והן כלים מחשבתיים של היקש לוגי. אחד הכלים החשובים ביותר בשיטה המדעית היא המתמטיקה, המאפשרת תיאור כמותי ומדויק של הנתונים והתצפיות, אנליזה של הנתונים (data) וגזירה של מסקנות ותחזיות כמותיות.
השיטה המדעית עברה התפתחות רבה במרוצת ההיסטוריה, וחלק מקפיצות הדרך הגדולות במדע נחשבות כנקודות מפתח בגיבושה של השיטה המדעית. כיוון שהיא עוברת התפתחות מתמדת, אין עליה הסכמה כוללת, באותו אופן שאין הסכמה כוללת לגבי מהו מדע. כך למשל, לדעת חלק מהעוסקים במדעי הטבע, חלק מהמחקרים בתחומים כדוגמת פסיכולוגיה וסוציולוגיה לוקים במתודולוגיה שלהם, משום שהשיטות המדעיות שבהן משתמשים ענפים אלו אינן ריגורוזיות מספיק. באותו אופן הוויכוח סביב ענפים הנחשבים כפסבדו-מדע, כגון הומאופתיה, עוסק לרוב בשאלה עד כמה מבוססים ענפים אלו על השיטה המדעית.
למרות הבדלים בפרוצדורות המחקריות בין תחומי המחקר השונים, קיימים מספר מאפיינים משותפים המייחדים את החקר המדעי ממתודולוגיות ידע אחרות. חוקרים מדעיים מנסים למצוא מודלים שיסבירו תופעות טבע על פי עקרון תערו של אוקאם: כלומר למצוא את המודל הפשוט ביותר המסביר את התופעות הנצפות. תאוריות אלו נבנות על בסיס לוגי ומתמטי, והדרך להכריע בין תאוריות שונות היא על ידי תכנון ניסויים לבחינתן. ניסויים גם נעשים בתחומים שבהם אין תאוריה, על מנת לצבור ידע שיאפשר בנייתם של הסברים ותאוריות. הדרישה הבסיסית מניסויים היא הדירות (reproducibility). בין המאפיינים המשותפים לתחומי המחקר השונים נמנית הדעה הנחרצת בדבר נחיצות האובייקטיביות בתהליך, כדי לצמצם פירוש מוטה של התוצאות. דרישה בסיסית אחרת היא תיעוד, ארכוב ושיתוף כל המידע ומתודולוגיית המחקר, כדי שיעברו ביקורת עמיתים בידי מדענים אחרים. כך מתאפשר למדענים לאמת את התוצאות על ידי ניסיון לחזור על הניסוי. הליך זה מאפשר קבלת אמת מידה סטטיסטית לאמינות המידע.
מודל בסיסי לשיטה המדעית המודרנית הוא:
התפתחות השיטה המדעית
השיטה המדעית, התפתחה במקביל להתפתחות המדע.
העת העתיקה – המדע הפרה־ניסויי
את ניצניו של המדע המודרני ניתן למצוא בתרבויות עתיקות רבות - מסמכים ממצרים העתיקה, כמו פפירוסים עתיקים, מתארים שיטות אבחון רפואי, ותרבויות קדומות רבות (כגון השומרים והבבלים) היו בעלות ידע רב באסטרונומיה. התפתחויות מדעיות היו קשורות הן לצרכים ממשיים, והן לצרכים דתיים ומיסטיים. לדוגמה, תרבויות רבות צפו בגרמי השמים כדי ליצור את לוחות השנה שלהן, שנשאו חשיבות ממשית בחקלאות לצד חשיבות טקסית בדת וחשיבות מיסטית באסטרולוגיה. בתרבויות הקדומות לא התקיימה ההבחנה בין מדע לבין אמונה ומיסטיקה, ותופעות הטבע הוסברו באמצעות מיתוסים ואגדות.
יוון העתיקה: התפתחות השיטה האקסיומטית
בראשית המאה ה-3 לפנה"ס יצא לאור באלכסנדריה הספר "יסודות" בן 13 הכרכים של אוקלידס. בספר הזה הונח הבסיס לשיטה האקסיומטית שפותחה ביוון העתיקה, ותהווה מכאן ואילך את הבסיס של המתמטיקה. על פי שיטה זו כל הידע המתמטי מבוסס על הוכחות, בשיטה של דדוקציה, שבה כל משפט מתמטי (theorem) מוכח על בסיס משפטים שכבר הוכחו, וכל המשפטים כולם נסמכים על סט מצומצם ככל האפשר של משפטי יסוד, הקרויים ״אקסיומות״. אף שמאז התקופה העתיקה המתמטיקה התפתחה רבות ונוספו אליה תחומים רבים, עקרונותיה הבסיסיים לא השתנו מאז ימי אוקלידס.
הפילוסוף אפלטון האמין שהמתמטיקה מתארת את "עולם האידאות", שעליו מבוסס עולמנו הפיזי. תפיסה זאת, הנקראת פלאטוניזם, ספגה ביקורת בכתביו של אריסטו. בראשית המאה ה-19, עם גילוין של גאומטריות לא אוקלידיות, איבדה הגאומטריה האוקלידית את מעמדה כגאומטריה הנכונה היחידה של העולם. עם זאת, עד היום מתמטיקאים רבים מחזיקים בתפיסה של אפלטון בנוגע למתמטיקה.
ימי הביניים: ראשית הגישה הניסויית
את ראשית האמפיריציזם - הגישה שהובילה לביסוס המדע על תצפיות וניסויים - נהוג לייחס למאה ה-17, תקופת המהפכה הקופרניקאית, אך את שורשיו ניתן למצוא כבר בעבודותיהם של מדענים מוסלמים בימי הביניים. מדענים אלו השתמשו בניסוי וכימות כדי להבחין בין תאוריות מדעיות מתחרות. דוגמה טובה לכך היא ניסוי האופטיקה בספר האופטיקה (1021) של איבן אל-היית'ם. אל היית'ם ניסה לבדוק את הסברה, שהאור נע בקווים ישרים.
על עבודה זו הוא כותב:
הדרך שבה הדגים אל היית'ם את נכונות הסברה הייתה הצגת מקל ישר, או חוט מתוח, לאורך קרן האור, וכך להראות כי האור נע בקו ישר. החידוש המרכזי בעבודה זאת הוא בהקדשת הזמן והמאמץ על מנת לבדוק בצורה ניסויית עובדה שנראתה כמובנת וברורה מאליה. גישה זו, המטילה ספק בכל טענה שלא אוששה בניסוי, נמצאת בבסיס השיטה המדעית. על אופן זה של החיפוש אחר האמת הוא כותב:
גישתו של בייקון
במאה ה-16 טען פרנסיס בייקון שעל מנת לחקור דברים יש לערוך ניסויים, לצפות בתוצאותיהם, ולבסוף לנתח את הממצאים ולהסיק מהם מסקנות. במקרים בהם אי אפשר לעשות ניסויים, ניתן בכל זאת לעסוק בתצפיות. לדוגמה, באסטרונומיה לא ניתן להגיע לכוכבים שנמצאים מעבר להישג ידינו, אך ניתן לערוך תצפיות ולהתבסס עליהן כדי להגיע למסקנות. כמו כן, ניתן להקיש מתהליכים המתרחשים על פני כדור הארץ על תהליכים המתרחשים בפלנטות אחרות.
המתמטיזציה של המדע
אבן דרך במהפכה המדעית הייתה הנהגת המתמטיקה כשפת המדע, וככלי רב עוצמה לתיאור הנתונים והתצפיות, לניסוח חוקי הטבע ולאנליזה של המידע כדי להגיע למסקנות ולחיזויים. את השורשים לכך ניתן למצוא כבר אצל גליליי, אך מי שהפך את המתמטיזציה של המדע מאידיאל למעשה היה המתמטיקאי והפיזיקאי סר אייזק ניוטון בעבודתו "העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע", שייסדה את הפיזיקה הקלאסית והדגימה כיצד באמצעות מספר מצומצם של חוקי טבע וחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי ניתן להסביר בדיוק רב את תנועת כוכבי הלכת סביב השמש. חיבור זה המחיש את כוחה הרב של המתמטיקה ואת תפקידה ככלי הכרחי לחקירה המדעית.
אמת ואמונה
אמונה לא חייבת להיות אמת, והאמת יכולה להיות בלתי-תיאמן. הדעות הקדומות שלנו משפיעות על התצפיות שלנו ועל האופן בו אנו מפרשים אותן. ספרו של ג'וזף נידהם, "מדע וציוויליזציה בסין", מציג את תמונת "הסוס המעופף" כדוגמה לאבחנה שגויה המבוססת על אמונה: בציור, רגלי הסוס מוצגת כפרושות לפנים ולאחור, בעוד רצף תמונות הזואופרקסיסקופ של אדוארד מויברידג' מראות מציאות אחרת. לפיהן, כפי שניתן לראות משמאל, ברגע בו אף רגל אינה נוגעת בקרקע, כל הרגליים מקובצות יחדיו, ולא פרושות. נקודה זו מדגימה היטב את אזהרתו של פלק, לפיה אנו רואים מה שאנו מצפים לראות, עד שנקבל הוכחה שתסתור זאת. יישום חוזר ונשנה של השיטה המדעית יכול לסייע בזיהוי שגיאות בדעות קדומות אלו. לקהילה מדעית, שחבריה מחזיקים בדעות קדומות מגוונות, יתרון בהיבט זה על פני כל יחיד.
עיקרי השיטה המדעית
כאמור לעיל, נטען שהשיטה המדעית כמושג אינה קיימת, ואין מחלוקת על כך שהשיטה המדעית התפתחה לאורך השנים ומוסיפה להתפתח, וכן על כך שהשיטה המדעית שונה בענפים שונים של המדע. הפסקה הזאת באה לתאר את עיקר תפיסת השיטה המדעית עליה קיימת הסכמה רחבה בקהילה המדעית ובקרב פילוסופים של המדע.
המערך הבא של אלמנטים מתודולוגיים וארגון הפרוצדורות מאפיינים יותר את מדעי הטבע ופסיכולוגיה ניסויית, ופחות את מדעי החברה. במדעי החברה השיטות המתמטיות והסטטיסטיות של אימות ובחינת השערות עשויות להיות פחות נוקשות. בכל זאת, מחזור ההשערה, אימות וניסוח השערות חדשות ידמה למחזור המתואר בהמשך.
<div class="boilerplate metadata" id="attention" style="background-color: #FFFCE6; margin: 0 2.5%; padding: 0 10px; border: 1px solid #aaa;"> המרכיבים הבסיסיים של השיטה המדעית הם איטרציה (חזרה), רקורסיה, שילוב וסידור של הבאים:
כל מרכיב בשיטה המדעית נתון לביקורת עמיתים כדי למנוע שגיאות וזיופים. פעולות אלה אינן כל עבודתם של המדענים, וישימות בעיקר למדעים הניסיוניים (כמו כימיה ופיזיקה ). המרכיבים הללו נלמדים לעיתים במערכת החינוך.
השיטה המדעית אינה מתכון ותו לא; היא דורשת אינטליגנציה, דמיון ויצירתיות. השיטה גם מתקדמת ומשתנה ללא הרף, ומפתחת מודלים ושיטות יעילים, מדויקים ומקיפים יותר. לדוגמה, כאשר פיתח איינשטיין את תורת היחסות הפרטית ואת תורת היחסות הכללית, הן לא סתרו או הפריכו את "פרינציפיה" של ניוטון. למעשה, אם מתעלמים ממצבים של גדלים גדולים או קטנים במיוחד, או מהירות גבוהה במיוחד - תופעות שאותן ניוטון לא ראה, משוואות ניוטון נותרות על כנן. התאוריות של איינשטיין מרחיבות ומשכללות את התאוריות של ניוטון, ותצפיות המגדילות את ביטחוננו בהן גם מגדילות את ביטחוננו במשוואות המקורבות של ניוטון.
ניתן לסדר את השלבים הרשומים מעלה באופן הבא, כדרך פעולה:
אף שדרך הפעולה לעיל מתארת שיטת השערה/בדיקה טיפוסית, מספר פילוסופים, היסטוריונים וסוציולוגים של המדע (הבולט שבהם - פול פייראבנד) טוענים כי לתיאורים מסוג זה של השיטה המדעית קשר קלוש לדרך שבה המדע פועל במציאות.
המודל ה"מבצעי" משלב את רעיונות ה"תעשייתיים" של עיבוד, הגדרה אופרטיבית, ואיכות היישום (Utility): <div class="boilerplate metadata" id="attention" style="background-color: #FFFCE6; margin: 0 2.5%; padding: 0 10px; border: 1px solid #aaa;"> המרכיבים הבסיסיים של השיטה המדעית הם פעולות, תצפיות, פיתוח מודלים, ופונקציית יעילות להערכת המודלים:
פרויקט "אבני הבסיס של המדע", מטעם כתב העת Science, בחר מספר מאמרים מדעיים מכתב העת, והאיר בהם הארות, לביאור היישום של השיטה המדעית בכל חלק של המאמר. כאן ניתן לקרוא דוגמה לכך, במאמר תחת הכותרת: Microbial Genes in the Human Genome: Lateral Transfer or Gene Loss?.
אפיון
השיטה המדעית נשענת על אפיונים מתוחכמים יותר ויותר של נושאי המחקר (את ה"נושאים" ניתן גם לכנות "בעיות לא-פתורות" או "נעלמים"). לדוגמה, בנג'מין פרנקלין זיהה נכונה את אש אלמו הקדוש כתופעה חשמלית באופיה, אך רק לאחר סדרת ניסויים ארוכה בשילוב פיתוח תאורטי. חיפוש התכונות החשובות של הנושא משלב הגדרות ותצפיות; התצפיות דורשות לעיתים קרובות מדידות מדויקות, או ספירה.
האיסוף השיטתי והזהיר של מדידות או ספירות של הגדלים הרלוונטיים הוא בדרך כלל ההבדל הקריטי בין פסבדו-מדע, כמו אלכימיה, למדע, כמו כימיה או ביולוגיה. מדידות מדעיות עוברות בדרך כלל סידור כלשהו, בטבלה, בגרף, במפות, ועוברות ניתוחים סטטיסטיים, כמו קורלציה ורגרסיה. המדידות מבוצעות בסביבה מבוקרת, כמו מעבדה, או על נושאים פחות נגישים או ניתנים לשליטה, כמו הכוכבים, או אוכלוסיות אנושיות. המדידות דורשת בדרך כלל ציוד מדעי מיוחד, כמו מדחום, ספקטרוסקופ, או וולטמטר, והתקדמות התחום המדעי קשורה מאוד להמצאה ופיתוח של מכשירים מדעיים.
אי ודאות
מדידות מדעיות מלוות בדרך כלל באומדן של אי-הוודאות בהן. אי-הוודאות מוערכת לעיתים קרובות על ידי ביצוע מדידות חוזרות ונשנות של אותו גודל נחקר. ניתן גם לחשב את אי-הוודאות תוך חישוב אי-הוודאויות במרכיבים הבסיסיים של אותה מדידה - לדוגמה, מדידת אורך בעזרת סרט מידה תושפע מצפיפות השנתות על סרט המידה, דיוק הדפסת השנתות, והדיוק בקביעת השנת הנכונה על ידי מבצע המדידה.
ספירות שונות, כמו מספר האנשים במדינה מסוימת בזמן כלשהו, עשויות להיות מושפעות גם ממגבלות השיטה שבה משתמשים. הספירות עשויות לייצג רק דגימה של הגודל הרצוי, עם אי-ודאות התלויה בשיטת הדגימה ובמספר הדגימות.
הגדרה
מדידה דורשת שימוש ב"הגדרות אופרטיביות" של הגדלים הרלוונטיים. כלומר, גודל מדעי מתואר או מוגדר על ידי דרך מדידתו, בניגוד להגדרה יותר מעורפלת, לא מדויקת, או "אידיאלית". לדוגמה, זרם חשמלי, הנמדד באמפר, מוגדר אופרטיבית במושגים של מסת כסף המשוקע בפרק זמן מסוים על אלקטרודה במתקן אלקטרוכימי המתואר בפירוט. ההגדרה האופרטיבית מסתמכת לעיתים קרובות על השוואות לסטנדרטים: ההגדרה האופרטיבית של מסה מסתמכת, בסופו של דבר, על השימוש בחפץ מוגדר, כמו משקולת הקילוגרם מסגסוגת פלטינה-אירידיום, השמורה בלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות בפריז.
ההגדרה המדעית של מושג עשויה להיות שונה משמעותית מהשימוש בו בשפה יום יומית. לדוגמה, בדיבור למילים מסה ומשקל משמעויות חופפות, אך למעשה יש להן משמעויות נפרדות במכניקה. לעיתים קרובות מאפיינים גדלים מדעיים בעזרת יחידות המידה שלהם, שאותן ניתן להמיר מאוחר יותר ליחידות פיזיקליות מקובלות, למטרת פרסום העבודה.