cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערוץ 5 (רוסיה)
ערוץ 5 (ברוסית: Пятый канал) הוא ערוץ פדרלי בידורי בטלוויזיה הרוסית אשר הוקם בשנת 1933 כוועדה לשידורי רדיו בלנינגרד, ביולי 1938 החלה הוועדה בשידורי טלוויזיה ומאז משדר הערוץ ברציפות ונחשב לערוץ הטלוויזיה הוותיק ברוסיה (על כך הוענק לו פרס מיוחד במסגרת טקס חלוקת פרס TEFI באוקטובר 2018).
מרכז שידורו בסנקט פטרבורג.
היסטוריה
ב-31 במרץ 1933 הוקמה הוועדה לשידורי רדיו של ועדת ההוצאה לפעול המחוזית של לנינגרד (Ленинградский радиокомитет). בשנת 1936 הוועדה החלה גם בשידורי טלוויזיה. ב-1 באפריל 1938 נחנך מרכז הטלוויזיה הניסויי של לנינגרד (Опытный ленинградский телевизионный центр ,ОЛТЦ). שידורי מבחן החלו ביולי אותה שנה ומאז 1 בספטמבר 1938 הערוץ החל לשדר באופן סדיר. ביולי 1949 בוצע לראשונה שידור טלוויזיוני מתוך כיכר הארמון.
בינואר 1952 הוקמו אולפני הטלוויזיה של לנינגרד (Ленинградская студия телевидения). ב-1961 נבנו אולפני טלוויזיה ברחוב צ'אפיגין 6 בלנינגרד והערוץ החל לשדר בשידורי צבע החל משנת 1968. בשנות ה-80 הערוץ שידר באפיק 3, במוסקבה הערוץ החל להיות משודר באפיק 5 ולכן בשנות ה-90 הערוץ כונה "ערוץ 5".
בדצמבר 1991 הוחלט שחברת הטלוויזיה והרדיו של לנינגרד תהפוך לחברה הממלכתית לרדיו וטלוויזיה של סנקט פטרבורג (Санкт-Петербургская государственная телерадиокомпания). בינואר 1992 החברה הפכה לחברת טלוויזיה עצמאית, חברת "פטרבורג" לרדיו וטלוויזיה.
באפריל 1993 החברה נקראה "פטרבורג – הערוץ החמישי" (Государственная телевизионная и радиовещательная компания Петербург — Пятый канал).
באוגוסט 1997 הערוץ חדל מלשדר למוסקבה ושידר רק לסנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד כשאפיק 5 הוענק לערוץ התרבות. באפריל 2004 שוב הערוץ החל לשאת את השם "ערוץ 5". משנת 2005 הערוץ משדר את פסטיבל מפרשי הארגמן.
בינואר 2006 הערוץ הוכנס לרשימת הערוצים הפדרליים והוא משודר מאז ב-40 מחוזות רוסיה באמצעות לוויין של NTV-PLUS. בפברואר 2008 הערוץ נרכש ביחד עם ערוץ REN TV ועיתון "איזבסטיה" על ידי חברת התקשורת National Media Group. בשנת 2009 בעקבות שינוי ארגוני בערוץ כ-15% מהעובדים פוטרו, רובם נקלטו בערוץ חדש שהוקם תוך זמן קצר.
עד לשנת 2019 בתדרים של הערוץ הועברו שידורים גם של Len TV 24.
אבינו מלכנו (ניגון)
אבינו מלכנו הוא ניגון חב"ד ידוע, שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד מהלחנים המוכרים ביותר של תפילת אבינו מלכנו ואחד מהניגונים המכוונים.
אודות הניגון
הניגון בנוי משלושה חלקים, החלק הראשון הוא ללא מילים, החלק השני המרכזי מושר במילות תפילת אבינו מלכנו והחלק האחרון מורכב ממנגינה בלבד. מילות החלק המרכזי המושר עם מילים הם:
.
בספר הניגונים חב"ד, "אבינו מלכנו" הוא ניגון מספר ו' (6). בחצר הרבי מלובביץ' היה הניגון מושר בהזדמנויות שונות, בהם בהתוועדויות ובתפילות.
כמה מהזמנים שנהוג בחב"ד לשיר את הניגון; ראש השנה לפני תחילת כל תפילה, לפני תפילת אבינו מלכנו בראש בשנה, יום הכיפורים, בעשרת ימי תשובה ובתענית ציבור. קודם אמירת הסליחות בחודש אלול, ובהתוועדויות בפרט אלו הקשורות עם מלחין הניגון רבי שניאור זלמן מליאדי. בחב"ד נוהגים שלא לנגן את הניגון בשבת מפני שתפילת אבינו מלכנו אינה נאמרת בשבת.
עיבודים מוזיקליים
ב־1960 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 1" של ניח"ח, ב־1996 הופיע השיר ברצועת השיר "התוועדות" באלבום "ניגוני בית אבא" של מרדכי בן-דוד, ב־2002 השיק אברהם פריד אלבום שנקרא אבינו מלכנו על שם השיר והוא הופיע באלבום, ב־2010 הופיע באלבום "ימים נוראים" של לחיים טיש ויצא באותו שנה באלבום אוחילה של אודהליה ברלין, ב־2019 הופיע השיר באלבום "היו זמנים 2" של יעקב שוואקי במחרוזת חב"ד. ובאלבום "עצם הנשמה" 1 של הרב יאיר כלב.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי חיליק פרנק, עמיר בניון עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב, אלי מרכוס, אביתר בנאי, שולי רנד, אברהם פריד במופע צמאה, בן ציון מילר, מוטי שטיינמץ ואחרים.
האף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דוקרן
דוקרן או דק-קרן (שם מדעי: Raphicerus), הוא סוג של אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצבאיים הכוללת שלושה מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה. המינים אינם נחשבים בסיכון ומגמת אוכלוסייתם יציבה. השם המדעי נגזר כדלהלן: "raphis" = "מחט", "keras" = "קרן; מתייחס לקרניים הדקיקות והחדות של המינים בסוג.
מאפיינים
המינים פעילים בייחוד בשעות הבוקר והערב, ובמידה פחותה גם בשעות הלילה והיום. בשעות החמות של היום הם נחים תחת אזור מוצל. בית גידולם לרוב הוא פסיפס של שיחים וסלעים היוצרים להם מחסה בשעת סכנה. בדומה למיני אנטילופות הסבך, כאשר הדוקרנים מבחינים בטורף הם ישכבו בצמחייה הסבוכה ללא תזוזה כדי שהטורף לא יבחין בהם. במידה וזה לא יעזור הם יחכו לרגע המתאים ואז יפתחו בריצת-ניתורים מהירה - על פי רוב לטווח קצר. הם עשויים לתפוס מחסה גם במחילות של שנבובים - דבר יוצא דופן לפרסתנים קטנים. טורפיהם רבים ומגוונים בשל גודלם הקטן, החל מנמרים וכלה בפיתוניים ובעופות דורסים. תזונתם מבוססת על שיחים ועלים, ובמידה פחותה גם על עשבים. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא מילימטר לשנה.
הדוקרנים חיים בדרך כלל בבדידות בטריטוריה מסומנת בתדירות גבוהה ונשמרת מפני פולשים. הזכר והנקבה עלולים לחפוף את אותו שטח, אך למרות זאת הם נפרדים עד עונת הרבייה. ככל הנראה הדוקרנים הם בעלי חיים מונוגמים. טקסי הקרב של הזכרים קצרים ביותר, והלחימה מורכבת מדקירות בראש ובבטן. ההריון נמשך פעמים רבות זמן מועט יחסית - 5.5 חודשים, ומשום כך הנקבה יכולה להמליט פעמיים בשנה. לרוב נולד עופר אחד השוהה זמן רב מוסתר בצמחייה. הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה. תוחלת החיים הממוצעת של הדוקרנים היא 10-6 שנים.
מינים
3 מיני הדוקרן:
2020 באפגניסטן
אירועים בשנת 2020 באפגניסטן.
פרנסיס טאון
פרנסיס טאון (באנגלית: Francis Towne; 1739 או 1740 – 7 ביולי 1816) היה צייר צבעי מים בריטי של נופים. לאחר תקופה ארוכה של חוסר הכרה בו, הוכרה יצירתו מראשית המאה ה-20 ואילך.
ביוגרפיה
בשנת 1763 הועסק טאון אצל הצייר תומאס ווטסון, ונסע לאקסטר לעסקים, שם התיישב במהרה. הוא כבר החל לצייר בצבעי שמן וגם לימד רישום, והחל לקבל עבודות ממשפחות עשירות בדבון. לאחר סיור בצפון ויילס בשנת 1777, שערך יחד עם חברו, עורך הדין של אקסטר ג'יימס ווייט (1744–1825), הוא החל להתמחות בצבעי מים.
בשנת 1780 נסע לרומא, שם הכיר וצייר עם ג'ון "וורוויק" סמית' שהיה שם מאז 1776, וגם עם ויליאם פארס, ידיד נוסף מלונדון. הוא בילה חודש בנאפולי במרץ 1781, והתארח אצל תומאס ג'ונס. לאחר שחזר לרומא, וסיורים בטיבולי ואזורים סמוכים אחרים, הוא נסע חזרה הביתה לאנגליה עם סמית' ועבר דרך האלפים.
בשובו לדבון, התבקש על ידי סר תומאס וליידי אקלנד מקילרטון לצייר כמה תצוגות מדבון ומצפון ויילס, ובשנת 1786 יצא לסיור ציור באזור האגמים. הוא צייר גרסאות בצבעי המים ציורים שלו מרומא ובמקומות אחרים, בעיקר כדי להגיש לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
אף על פי שכמה מהם הוצגו באקדמיה, הוא עשה אחד עשר ניסיונות משנת 1788 להיבחר כחבר באקדמיה - ונכשל. הוא ויתר ולא ניסה יותר אחרי שנת 1803.
הוא נשאר באקסטר, שם צייר ולימד והשיג הצלחה סבירה. בשנים האחרונות לחייו חזר להתגורר בלונדון. הוא התחתן עם ג'נט היליגסברג, רקדנית צרפתית בת 27, ב-5 באוגוסט 1807, אך היא נפטרה באפריל 1808.
הוא נותר דמות לא ברורה עד תחילת המאה העשרים, כך שהאספן פול אופה הצליח לרכוש מספר יצירות חשובות בזול מאוד. אופה התרשם מאוד, במיוחד מהסגנון המוקדם והמהודר של טאון, שהיו חידושים במגמות בציור האנגלי באותה תקופה,
לאחר יצירת קשר עם צאצאיו של תלמידו וחברו של טאון, ג'ון הרמן מריווייל, גילה אופה אוסף של עבודות שלא הוצגו שטואן הוריש למריווייל. הוא קטלג את העבודות ופרסם מאמר על האמן בכרך של כתב העת Walpole Society משנת 1919.
מאמרים אלה סייעו ליצור עניין מחדש בציוריו טאון, ועבודות נוספות החלו להופיע בשוק. בשנות החמישים הוא זכה להכרה נרחבת כדמות חשובה ועבודותיו היו בבעלות מוזיאונים רבים, במיוחד המוזיאון הבריטי ומרכז ייל לאמנות בריטית.
מינואר 2016, המוזיאון הבריטי ערך תערוכה של צבעי המים שצייר ברומא, ומבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס הגיב: "פרנסיס טאון, שנכשל 11 פעמים בבחירתו לאקדמיה המלכותית, היה בעל ראיית הנולד והשאיר את ציורי צבעי המים הללו למוזיאון הבריטי כשנפטר בשנת 1816. אולי אינו אמן בריטי מפורסם, עם זאת, כפי שמגלה תערוכה מרתקת זו, הוא היה אמן גדול."
לגדל את הופ
לגדל את הופ (באנגלית: Raising Hope) היא סדרה קומית אמריקאית ששודרה בערוץ פוקס בין ה-21 בספטמבר 2010 עד ל-4 באפריל 2014. הסדרה הייתה מועמדת לשני פרסי אמי. ב-10 במרץ 2014 הוחלט בערוץ פוקס לבטל את הסדרה באמצע שידור העונה הרביעית ופרק הסיום שודר ב-4 באפריל 2014.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ yes Comedy.
תקציר
הסדרה עוסקת בג'יימס (ג'ימי) צ'אנס, צעיר בן 24 אשר יוצא כל ערב ועדיין גר עם משפחתו. חייו של ג'ימי משתנים כאשר סטוץ' עם לוסי, שמתגלה כפושעת מבוקשת, משתבש. לאחר מספר חודשים, ג'ימי מבקר בכלא המקומי בו הוא מגלה שלוסי ילדה תינוקת אשר עליו לגדל. כעת ג'ימי נאלץ להיעזר במשפחתו לביצוע המשימה הקשה בחייו.
ללא חרטה
עלילה
עלילת הספר נפתחת כאשר נודע לג'ון טרנס קלי, לוחם הקומנדו הימי לשעבר וותיק מלחמת וייטנאם, כי אשתו, פטרישה, נהרגה בתאונת דרכים. במקביל מופל מטוס ה-F-105 של קולונל זכריאס, איש חיל האוויר האמריקני מעל שמי צפון וייטנאם. זכריאס נופל בשבי צבא צפון וייטנאם, אולם אלה האחרונים מדווחים עליו כהרוג. זכריאס נשלח למחנה שבויים סודי ונחקר בידי קולונל גרישנוב מחיל האוויר הסובייטי, המתחזה לידידו. בהמשך פוגש קלי בפמלה, יצאנית צעירה ומתאהב בה. כאשר מתברר לקלי כי פמלה מכורה לסמים הוא עושה כל שביכולתו לעזור לה להיגמל ולצאת מחיי הפשע. קלי, הנחוש לברר מי הם הפושעים אשר דירדרו את אהובתו לחיי פשע וזנות, ופמלה עוקבים אחריהם במכוניתו, אולם מתגלים. בסיומו של מרדף מכוניות נרצחת פמלה ואילו קלי נפצע קשה.
במקביל מגויס קלי על ידי אדמירל וינסלאו הולנד "דאץ'" מקסוול, טייס קרב שלחם במלחמת העולם השנייה, לתכנון וביצוע מבצע לחילוץ השבויים מן המחנה שבצפון וייטנאם. זאת משום שקלי, שפעל בקבוצת המבצעים המיוחדים השלישית, הוא החייל היחיד שפעל באזור, בעת שחילץ את בנו הטייס של מקסוול שהופל מעל שמי צפון וייטנאם. מקסוול המליץ על קלי לקידום בעקבות אותה פעולה, ואף הוענק לו צלב הצי. לאחר מפגש עם אדמירל ג'יימס גריר, לשעבר מפקד צוללת, ואיש מודיעין, הוא מגויס כיועץ אזרחי ל-CIA ומכונה "מר קלארק". עד מהרה מוצא עצמו קלי באימונים לקראת משימת החילוץ יחד עם אנשי סיירת חיל הנחתים, ובהם סמל פול אירווין, שהיה חלק מכוח הגיבוי לקלי במהלך הפעולה בווייטנאם בה נפצע. לבסוף לאחר תקופת אימונים קצרה בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו, מתודרך הכוח בידי אדמירל מקסוול ומפליג על גבי ספינה של צי ארצות הברית לעבר היעד.
קלי ביצע חדירה ראשונית לשטח צפון וייטנאם, וסיור בקרבת המחנה. שם מתברר לו כי למחנה ניתנה התרעה מוקדמת והוא ערוך ומתוגבר בכוח אדם כדי להדוף כל התקפה. עם קבלת ההודעה ממריא מן הספינה מסוק חילוץ ועליו סמל ארווין והנחתים כדי לחלץ את קלי. בדרכו לנקודת המפגש עם מסוק הפינוי נתקל קלי ברכב ובו מפקד המחנה, רב-סרן וין מצבא צפון וייטנאם, ובקולונל גרישנוב. קלי הרג את וין, שבה את גרישנוב וחבר למסוק החילוץ. בעקבות לכידת הקצין הסובייטי, מארגן בוב ריטר, איש המבצעים של ה-CIA, עסקה עם הק.ג.ב לפיה יועברו גם השבויים שנחשבו למתים למחנה הילטון האנוי ויוחזרו עם סיום המלחמה יחד עם שאר השבויים במחנה. במקביל מברר הבלש ראיין פרטים על טיב יחידת הקומנדו הימי בה שירת קלי בצי האמריקני. במהלך הספר מופיעה לרגע קט דמותו של בנו ג'ק ראיין העומד לסיים את הקולג' ולהתגייס לחיל הנחתים.
לאחר שקלי מתוחקר על ידי גריר ומקסוול הוא מתוודה בפניהם על המלחמה הפרטית שלו כנגד סוחרי הסמים. בהמשך פושט קלי על מקום מסתורם של סוחרי הסמים פיאג'י והנרי והורג אותם בקרב יריות. הבלש ראיין מגיע לזירת האירוע זמן קצר לאחר מכן אך מסכים לאפשר לקלי שעה אחרונה של חופש כדי להסדיר את ענייניו, וקלי מנצל אותה כדי לביים את מותו בתאונת שיט, בסיוע האדמירלים גריר ומקסוול. נוצרה עבורו זהות חדשה בשם "ג'ון טרנס קלארק". והוא החל לעבוד עבור ה-CIA, כאיש האגף לפעולות מיוחדות. ב-14 במרץ 1973, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין ארצות הברית לצפון וייטנאם, מתבשר קלארק, הנשוי מחדש לסנדרה או'טול, כי בין חמישים השבויים ששוחררו מן השבי בווייטנאם מצויים כל עשרים השבויים שנחשבו למתים.
עיבוד קולנועי
סרט קולנוע אמריקאי באותו שם בכיכובו של מייקל בי. ג'ורדן ובבימויו של סטפאנו סולימה תוכנן לצאת לאקרנים בספטמבר 2020, אך בעקבות מגפת הקורונה הוא יופץ על ידי אמזון פריים.
וילאייט ארזורום
וילאייט ארזורום (בטורקית עות'מאנית: ولايت ارضروم) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית.
וילאייט ארזורום גבל עם ממלכת פרס והאימפריה הרוסית במזרח ובצפון-מזרח, בצפון עם וילאייט טרבזון, במערב עם וילאייט סיווס, ובדרום עם הווילאייטים ביטליס, מאמורט אול עזיז וואן.
בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, היה שטח המחוז, בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) נתנו לאוכלוסייה 645,702 נפשות. דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו. זה היה אחד מששת הווילאייטים הארמנם בחלק המזרחי של אנטוליה, ולפני מלחמת העולם הראשונה חיו שם ארמנים רבים וכן גאורגים, יוונים פונטים וקווקזים, וקבוצות אתניות אחרות, מוסלמיות וגם נוצריות [בעיקר יווניות אורתודוקסיות] וארמניות אפוסטוליות (אורתודוקסי/גרגוריאני)].
היסטוריה
אזורי קארס וצ'ילדיר אבדו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ונמסרו לאימפריה הרוסית, אשר ניהלה אותם כמחוז קארס עד 1917.
חטיבות מנהליות
סנג'קים של הווילאייט:
דמוגרפיה
בשנת 1893 היו סך הכל 19 קאזות (מחוזות). בכל הקאזות המוסלמים (סונים ולוי) היו הרוב. האחוז הנמוך ביותר של המוסלמים (64%) היה בקאזה של היניס. רוב הפרוטסטנטים והקתולים היו ארמנים.
פרידריך קניג (צייר)
פרידריך קניג (בגרמנית: Friedrich König; 20 בדצמבר 1857 – 11 במרץ 1941) היה צייר, מאייר ומעצב אוסטרי.
ביוגרפיה
קניג היה בנו של דוור וינאי. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין 1878 ל־1883 אצל כריסטיאן גריפנקרל, אוגוסט אייזנמנגר וקרל פון בלאס לפני שנסע ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. לאחר מכן, ביקר באיטליה, גרמניה, ספרד וצרפת. כשחזר לווינה, עבד כמאייר.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה קניג מעורב בחברת האגן, קבוצת אר-נובו שכללה כמה אמנים אשר נכנסו מאוחר יותר לזצסיון הווינאי בשנת 1897. הוא נותר רווק עד מותו.
בשנת 1900 כיהן בוועדת העבודה של הקבוצה, ובשנת 1902 היה סגן נשיא. בתוך הזצסיון היה מקורב ליוזף אנגלהארט, רודולף באכר ומקסימיליאן לנץ. המגזין הרשמי של הזצסיון, פרסם הדפסים רבים שלו, והוא סיפק את האיורים לגיליון בשנת 1899, וערך את כתב העת במשך אותה שנה.
הוא הציג פעמים רבות עם הזצסיון. לתערוכה הראשונה של הקבוצה עיצב את קישוט הפנים. בתערוכת האביב של שנת 1899 ציוריו זכו לתשומת לב רבה כ"מבחר מרשים". בשנת 1929 הוא היה החבר הוותיק ביותר בזצסיון; הוא התכבד בתערוכה של עבודותיו.
קניג לימד בבית הספר לאמנות לנשים וצעירות בין השנים 1902–1916 והעביר שיעור בחריטת עץ. מורים אחרים בבית הספר כללו את גאורג קלימט (אחיו של גוסטב), ואת חבריו הנס טישי ואדולף בוהם. קניג עודד ולימד את מרתה הופריכטר את אמנות הדפסת חיתוך עץ.
סגנון
קינג עבד רבות כמעצב גרפי; הוא גם צייר בצבעי שמן. הייתה לו מיומנות מיוחדת בעבודות דקורטיביות ובעיסוק בתמונות פיגורטיביות רחבות היקף ובנופים - ציוריו היו מעוטרים להפליא והקרינו אווירה רכה, בניגוד לסגנון חיתוכי העץ החזקים שלו. סגנונו נטה לרומנטיקה. בחלק מחיתוכי העץ שלו עבור כתב העת של הזצסיון הוא הציג אלמנטים יפנים.
Revamped
Revamped הוא אלבום הרמיקס הראשון של דמי לובאטו. הוא יצא לאור ב-15 בספטמבר 2023 בהוצאת איילנד רקורדס. הוא כולל עשר גרסאות חוזרות של שירים מאלבומיה הקודמים.
רקע והכרזה
בינואר 2022 ערכה לובאטו "הלוויה" למוזיקת הפופ שלה לקראת יציאת אלבום האולפן השמיני שלה Holy Fvck באוגוסט אותה שנה. האלבום, שאימץ סאונד רוק כבד יותר שחרג מצליל הפופ של מהדורות קודמות של לובאטו, נתמך על ידי "Holy Fvck Tour". רשימת הסט כללה כמה גרסאות רוק לשירי הפופ הישנים שלה, כולל "Heart Attack", "Cool for the Summer" ו-"Sorry Not Sorry". עם הלהקה שלהם, לובאטו הדמיינו מחדש את שירי הפופ שלהם כ"חובבי רוק", כולל עיבודים חדשים שנוצרו למופע הרוק החי שהם הכינו: "המעריצים אהבו את זה", אמרה הזמרת בראיון למגזין רולינג סטון. "כשחזרתי הביתה מסיבוב ההופעות, הייתי כמו, 'למה אני פשוט לא מקליטה את הגרסאות האלה ואשחרר אותן?'". בזמן הכנת האלבום, לובאטו אומרה שהם דאגו שהרצועות לא יאבדו את "מהותם ומכירותם". לאחר מכן הם הוסיפו, "שיניתי מעט את המנגינה במקומות מסוימים ואז מנסה להכות צלילים גבוהים יותר מהמקוריים."
Revamped הוכרזה על ידי לובאטו בחשבונות המדיה החברתית שלה ב-14 ביולי 2023, במקביל ליציאת הסינגל השלישי "Sorry Not Sorry", בהשתתפות המוזיקאי הבריטי-אמריקאי סלאש. הכרזת האלבום נתמכה על ידי יציאתו של טריילר אלבום באותו היום, כאשר קטע מהסינגלים שימש כמוזיקת רקע לסדרת קליפים של לובאטו בצילום תמונות. בדיון על האלבום והסינגל החדש, אמרה לובאטו: "סלאש הוא אמן איקוני שהייתי מעריצה שלו במשך שנים, זה כבוד מוחלט לקבל אגדה כזו כמוהו בגרסת הרוק של 'Sorry Not Sorry'". "עם 'Revamped'," היא הוסיפה, "רציתי לתת כבוד לשירים שהדהדו הכי הרבה בקרב המעריצים ומילאו תפקיד גדול בקריירה שלי בכך שהפיח בהם חיים חדשים ומרגשים."
כתיבה והפקה
Revamped שמר על רוב המילים המקוריות של הגרסאות המקוריות של השירים של לובאטו, למעט כמה חריגים; "אל תספר לאמא שלך" במקהלה המקדימה של "Cool for the Summer" הוחלף ב"לכי תספרי לאמא שלך." בנוסף, לפני השיר "No, you ain't nobody' to you got". מישהו" ב"Tell Me You Love Me", לובאטו אומרת "הם אומרים." כשדיבר על זה, לובאטו אמרה "אני מתערבת קצת כי אני לא רוצה את הקונוטציה השלילית הזו של 'אתה רק מישהו אם אתה עם מישהו' וזה משהו שתמיד הציק לי בשיר בזמן שביצעתי אותו על הכביש."
סינגלים
שלושה סינגלים דיגיטליים קדמו ל-Revamped. לובאטו הוציאה את הראשון, "Heart Attack (Rock Version)", ב-24 במרץ 2023, לציון 10 שנים לשיר. הוא מורכב מ"קצב תופים כבד וגיטרה חשמלית", ו"תופים בסגנון פאנק וקו בסיס גס". הסינגל השני, "Cool for the Summer (Rock Version)", יצא לאור ב-25 במאי של אותה שנה, הוכרז באמצעות מדיה חברתית ב-18 במאי. עם יציאת השיר, סטאר בוונבנק כתב במגזין בילבורד שגרסת הרוק "מחליפה את הסינת'ים הפופיים של המקור ומכשירי ה-uptempo לסאונד אפל יותר מגובה בגיטרות חשמליות והגשת שירים קודרת יותר מ-Lovato". הסינגל השלישי והאחרון, "Sorry Not Sorry (Rock Version)", שהציג סולו גיטרה של המוזיקאי הבריטי-אמריקאי סלאש, יצא לאר ב-14 ביולי. הטייק המעודכן של השיר מציע "שירה חדשה וחזקה" והפקה חדשה מבית וורן "אוק" פלדר, קית' "טן 4" סורלס, ואלכס ניספורו.
הלקסיקון היהודי
הלקסיקון היהודי (גרמנית: Jüdisches Lexikon), ובשמו המלא: "הלקסיקון היהודי: מדריך אנציקלופדי לידע יהודי" (Jüdisches Lexikon: ein enzyklopädisches Handbuch des jüdischen Wissens) הוא לקסיקון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בהוצאת היידישער פערלאג בברלין בירת גרמניה בשנים 1927–1930.
הלקסיקון, בן ארבעה כרכים (הרביעי מורכב משני חלקים), הוא עודנו הלקסיקון היהודי הכללי המעמיק והמקיף ביותר בשפה הגרמנית. "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" שחיבר שלמה וינינגר אמנם עולה עליו בהיקף, אך זהו לקסיקון ביוגרפי בלבד. יוזמה אנציקלופדית נוספת בשפה הגרמנית, אנציקלופדיה יודאיקה, הופסקה עם עליית הנאצים לשלטון.
הלקסיקון נערך על ידי גאורג הרליץ וברונו קירשנר, בהשתתפות איסמר אלבוגן, ובהכנתו השתתפו יותר מ-230 אינטלקטואלים יהודים נודעים, בהם יוסף מייזל, אהרון סנדלר, מקס סולובייצ'יק, פליקס טיילהבר, רוברט ולטש, מיכאל ברקוביץ, נתן מיכאל גלבר והרב מקס וינר.
ישנם חוקרים הסבורים כי התעמולה הנאצית בגרמניה עסקה ברדיפה אנטישמית של צ'ארלי צ'אפלין בהסתמכה באופן שגוי על הערך עליו בלקסיקון, שבו נכתב על צ'אפלין כך: "אחד מגדולי השחקנים בדורנו. נולד בשנת 1889 למשפחה יהודית ממזרח אירופה, טוֹנְשְׁטֵיין [Thonstein], שהיגרה לאנגליה באמצע המאה ה-19. בלצונו הוא מצייר את הצער הנצחי, את מצב הרוח היהודי הטרגי הטיפוסי, ואכזבה אילמת המביאה הלם עמוק מאוד." למעשה, הביוגרפים של צ'אפלין סבורים כיום שלשחקן לא היו שורשים יהודיים.
כרכי הלקסיקון היהודי עברו דיגיטציה וזמינים במלואם באינטרנט.
פרנקו בזאלייה
פרנקו בזאלייה (באיטלקית: Franco Basaglia; 11 במרץ 1924 - 29 באוגוסט 1980) היה פסיכיאטר ונוירולוג איטלקי שהביא לביטול בתי החולים הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה, חלוץ התפיסה המודרנית של בריאות הנפש, מנהיג ומחולל רפורמה בפסיכיאטריה האיטלקית, המייסד והמוביל של "פסיכיאטריה דמוקרטית", הוגה ויוזם של חוק איטלקי ושמו 180 (או "חוק בזאלייה"), שהוביל לפירוקם של בתי החולים הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה ולסגירתם; היה הפסיכיאטר האיטלקי בעל ההשפעה הרבה ביותר במאה ה-20.
קורות חיים
נולד בוונציה. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת פדובה ב-1949, והתמחה בפדובה בבית הספר לפסיכיאטריה. שם התוודע לרעיונותיהם של קרל יאספרס, לודוויג בינסוונגר (Ludwig Binswanger) ויוג'ין מינקובסקי (Eugène Minkowski), שהציתו בו עניין בפילוסופים פנומנולוגיים כדוגמת אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ומוריס מרלו-פונטי. מאוחר יותר ניתח עבודות סוציולוגיות והיסטוריות שביקרו את הפסיכיאטריה כדוגמת אלה של מישל פוקו וארווינג גופמן.
ב-1979, שנה לפני מותו ושנה לאחר העברת החוק שנקרא על שמו, מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו שבירתו היא רומא.
ב-1980 חלה ומת מסרטן מערות האף.
רעייתו פרנקה אונגרו (Franca Ongaro) פעלה לצדו, ולאחר מותו המשיכה את דרכו, בעיקר ברמה הפוליטית. מ-1984 עד 1991 כיהנה כסנטורית בבית המחוקקים האיטלקי, ובתפקיד זה הנהיגה את המאבק הפרלמנטרי ליישום העקרונות של הרפורמה הפסיכיאטרית שהנהיג בזאלייה. ב-2005 – שנת מותה - יצא לאור ספר ביוגרפי של פרנקו בזאלייה בעריכתה - "האוטופיה של המציאות".
עבודתו והשקפותיו
פעילותו של פרנקו בזאלייה מתמקדת בשלוש תקופות: תקופת לימודיו שהניעה בו את התהליך של ביקורת הפסיכיאטריה כמדע שאמור לרפא בני אדם ולשחררם, אולם בפועל מדכא אותם; שלילת המיסוד בתקופה שבה ניהל בית חולים פסיכיאטרי בגוריציה (1962–1968); ואל-מיסוד (deinstitutionalization) בתקופה שבה ניהל בית חולים בטריאסטה (1971–1979).
כשהגיע בזאלייה לגוריציה, התוודע לנורמות הטיפול המקובלות במוסדות הפסיכיאטריים בימים ההם, והתחלחל עמוקות. דלתות הברזל הכבדות לא חסמו לחלוטין את קולות הבכי והצרחות של החולים, שרבים מהם שכבו עירומים וחסרי אונים בתוך הפרשותיהם.
בזאלייה הבחין כי התגובה המקובלת לכל הסבל האנושי הזה הייתה התעללות פיזית, כותונות כפייה ("כותונת משוגעים"), כריות קרח, אמצעי ריסון (קשירות למיטה), בידוד, הזרקת אינסולין עד רמה של כניסה לשוק היפוגליקמי ובהמשך לתרדמת עמוקה או קלה – כל אלה לכאורה כדי להרגיע, אך למעשה כדי לזרוע אימה ולהשליט שקט ומשמעת בקרב החולים.
בזאלייה טען כי חלק גדול מהסטיגמה ומהדעות הקדומות נובע מתנאי האשפוז הקשים במוסדות, ושלא נשקפה מצד החולים סכנה אמיתית שאותה אמורים היו לחסום קירות בתי החולים. היא ייחס דיכוי למוסדות הפסיכיאטריים והשווה ביניהם לבין בתי כלא – הן מבחינת שלילת החירות וכפיית הטיפול והן משום שבשני המוסדות נהוגים כללי ענישה. החולים וגם הצוות משועבדים ברמות שונות לתהליכים אלה של מיסוד. בזאלייה הבחין כי מאפיינים רבים של חוליו, שנחשבו כביטוי של מחלתם, כגון דיבור מבולבל, היעדר הבעה, התנועות והמחוות החזרתיות – כל אלה נעלמו כששהו מחוץ למוסד. תצפיות אלה הובילו אותו למסקנה שלא ניתן ללמוד על אודות מחלות נפש כל עוד הצוות והחולים שבויים באמונות, בגישות ובפרקטיקות השוררות במוסדות.
בזאלייה חשש כי אם המוסדות לא ייסגרו לגמרי, הנורמות שלהם יזלגו החוצה לעבר הקהילה, וכי כל עוד יימשך הריתוק המוסדי, תישאר בעינה הגישה הפטרונית של אנשי המקצוע, והחולים ימשיכו לראות עצמם תלויים בחסדיהם של הרופאים.
לפי בזאלייה, מחלת הנפש היא במידה רבה תוצאה של תהליכי הרחקה והוצאה מהכלל ומהסדר החברתי. הוא טען כי מחלת הנפש אינה הסיבה והמקור, הכיוון אמור להיות הפוך: לא לאבחן ולסווג התנהגויות חברתיות אלא לבחון מה בסדר החברתי ובסתירותיו גורם לניכור הגורר צורך להתגונן מפניו. הקטגוריות החברתיות והנורמות הקשוחות יוצרים קונפליקטים, והקונפליקטים יוצרים שינוי בכימיה של המוח שמובילה להופעת סימפטומים. בזאלייה וחבריו האמינו כי הפסיכיאטריה שימשה כעלה תאנה רפואי לצורך שליטה חברתית של הממסד. הסטנדרטים של נורמליות ושל סטייה מנורמליות הובילו להשקפה דכאנית כלפי קבוצות חברתיות מסוימות. מדובר בגישה בלתי רפואית במהותה שנועדה לשמר שליטה חברתית באמצעות מדיקליזציה של התנהגויות חריגות ושל בעיות חברתיות.
פרסומו החשוב הראשון היה "פירוק המוסד הפסיכיאטרי כמקום של מיסוד". הוא הציג אותו בקונגרס הבינלאומי הראשון של פסיכיאטריה חברתית בלונדון ב-1964. בפרסום זה כתב: "דומה כי הפסיכיאטר בימינו גילה לפתע כי הצעד הראשון לריפוי החולה הוא הוצאתו לחופשי מהמוסד הסגור". ואלה היו שבע הנקודות שבעזרתן רצה לקדם את רעיון החופש של החולה:
ב-1968 יצא לאור הספר שלילת המוסד (L’istituzione negata) שאותו ערכו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו. הספר הכה הדים ברחבי איטליה. ספר זה לא רק תיעד וניתח את השינויים שחלו בגוריציה, אלא גם העביר את המחלוקת בנושא האל-מיסוד לתחומים אחרים כגון: מפעלים, אוניברסיטאות ובתי ספר.
בחלק השלישי של לקט מאמריו שכותרתו "תרגול הידע: מחשבות על תפקידו של האינטלקטואל" (לקוח מהספר "פשעים בימי שלום", 1971, שכתבו בזאלייה ורעייתו פרנקה אונגרו) נכתב:
הרפורמה והחוק שהנהיג
לחוק בזאלייה קדמה תקופה ממושכת של פיילוט בכמה ערים באיטליה: גוריציה, ארצו, טריאסטה, פרוג'ה ופררה. הפיילוט החל ב-1961 והסתיים ב-1978. הניסוי הוכיח כי ניתן להחליף ביעילות ובהצלחה את האשפוז בבתי החולים במסגרות אלטרנטיביות בקהילה, כגון, הוסטלים ברמות טיפול שונות, מעונות יום, קלאבהאוס, דירות לוויין, תאגידים המנוהלים על ידי נפגעי נפש בלבד ועוד.
ב-1978 שכנע בזאלייה את הממשלה האיטלקית להעביר את חוק בזאלייה. החוק עבר ב-13 במאי 1978, והוציא אל מחוץ לחוק אשפוזים חדשים במוסדות הפסיכיאטריים. החוק כלל הנחיות לסגירתם ההדרגתית של כל בתי החולים, לפתיחתן של מחלקות פסיכיאטריות בבתי חולים כלליים ולצמצום למינימום של האשפוזים הכפויים.
ב-1979 מונה בזאלייה לראש מערכת בריאות הנפש של מחוז לאציו הכולל בתוכו את העיר רומא. שנה לאחר מכן מת מסרטן מערות האף שאובחן שישה שבועות בלבד לפני מותו. בעקבות כך נוצר מצב בעייתי ושנוי במחלוקת. בעשור הראשון שלאחר יישום החוק טענו רופאים רבים כי בתי הכלא הפכו למקום האכסון של החולים הקשים, וכי הם מצאו עצמם חסרי אונים מבחינה תרפויטית בהתמודדות מול חולי סכיזופרניה פרנואידית, חולים מאניים או קטטונים. טענות אלה אומצו במהירות על ידי גורמים פסיכיאטריים שהיו להוטים לחשוף את האיוולת כביכול של זניחת השיטה הקונוונציונלית. עם זאת, בהדרגה התפתחה פעילות יעילה ונמרצת של מרכזים קהילתיים קטנים - גם לטיפול בשלב האקוטי של המחלה - שהחליפו בהצלחה את המערכת הישנה.
פרופ' לורנצו בורטי מהחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת ורונה, שחקר את יישום הרפורמה של בזלייה לאחר עשרים שנה, הגיע למסקנה הבאה: "היישום של רפורמת החוק (הכוונה לחוק בזאלייה) הושג במלואו, ושנת 1998 מציינת את סופה המוחלט של מערכת המוסדות הפסיכיאטריים הממשלתיים באיטליה".
השפעתו
בתהליכי שינוי דמותה של מערכת בריאות הנפש היה לשני פסיכיאטרים תפקיד חשוב במהלך ההיסטוריה: פיליפ פינל בצרפת ובזאלייה באיטליה. שניהם הציעו מודלים טיפוליים חדשים, מהפכניים לתקופתם, שהיו הומניים ויעילים יותר, והחליפו שיטות טיפול מסורתיות פוגעניות. הישגם האמיתי היה יכולתם לנסוך השראה בפוליטיקאים, ולגרום להם לקדם את תפיסותיהם החדשות, כמו גם לשכנע את עמיתיהם למקצוע ליישם תפיסות אלה, וכך ליצור שינוי אמיתי ובר-קיימא.
נשיאת המכון העולמי לחקר ולימוד פנומנולוגיה (the World Institute for Advanced Phenomenological Research and Learning) אנה-תרזה טמייניקה (Anna-Teresa Tymieniecka) קבעה כי עלה בידו של בזאלייה לשלב יחדיו כוחות שונים לביצוע הרפורמה המהפכנית של פרויקט האל מיסוד, וכי הוא יצר את התנאים שהובילו לשינוי החקיקה בתחום בריאות הנפש באיטליה ב-1978.
הרפורמה של בזאלייה באיטליה, חזונו ביחס לדמותה של החברה האיטלקית והביקורת הרדיקלית שלו כלפי המוסדות הציבוריים – כל אלה הפכו את בזאלייה לאחת הדמויות החשובות והמובילות ביותר באיטליה במאה ה-20.
קישורים חיצוניים
ג'ון פוט, Closing the Asylums (אנגלית)
ליונל לוג
ליונל ג'ורג' לוג (באנגלית: Lionel George Logue; 26 בפברואר 1880 - 12 באפריל 1953) היה קלינאי תקשורת אוסטרלי שטיפל בהצלחה בג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר סבל מגמגום.
ביוגרפיה
לוג נולד ב-26 בפברואר 1880 באדלייד שבאוסטרליה הדרומית והיה הבכור מבין ארבעה אחים. אביו, ג'ורג' אדוארד לוג, היה פקיד, ושם אמו לביניה רנקין. את השכלתו רכש במכללת הנסיך אלפרד, שם למד בשנים 1889 - 1896, ובין היתר למד בה את תורת הנאום אצל אדוארד ריבס. בשנת 1902 החל לוג לעבוד אצל ריבס כמזכיר וכעוזר מורה, בזמן שהוא לומד מוזיקה בקונסרבטוריון של אוניברסיטת אדלייד. לאחר מכן בילה זמן ככורה זהב בקלגורלי שבאוסטרליה המערבית.
את הקריירה שלו בנאום החל בעיר פרת', שם בנוסף להוראת אמנות הנאום והמשחק, הוא השתתף בארגון אירועים ציבוריים של הרצאות ומופעים ואף הקים מועדון נאומים.
ב-1911 יצא לסיור בעולם במטרה ללמוד טכניקות נוספות בתחום תורת הנאום. בהמשך חזר לפרת', ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיתח שיטות לטיפול וריפוי הלומי קרב שדיבורם נפגע בעקבות טראומות שחוו בעת המלחמה. בנוסף לתרגילי נשימה ותרגילים פיזיים אחרים, כלל הטיפול גם היבטים של הומור והיבטים אחרים שנועדו לרכוש סימפתיה בעיני המטופל.
ב-1924 היגר לוג עם אשתו מירטל ושלושת ילדיהם ללונדון. תחילה שימש מורה בבתי ספר שונים לנאום, וב-1926 פתח קליניקה לטיפול בבעלי לקויות דיבור. הוא נהג לגבות עמלות גבוהות מאנשים אמידים, שסייעו לו במתן טיפולים בחינם לאלו שלא יכלו לשלם.
לוג היה ממייסדי האגודה הבריטית של קלינאי התקשורת ב-1935 וממקימי המכללה לקלינאי תקשורת ב-1944. הוא מת בלונדון ב-12 באפריל 1953.
הטיפול בג'ורג' השישי
לפני הכתרתו למלך, אלברט דוכס יורק, חשש מנאומים ציבוריים בגלל בעיית גמגום ממנה סבל. נאום הסיכום שלו בתערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי ב-31 באוקטובר 1925 היה חוויה קשה עבורו ועבור קהל המאזינים. כדי לטפל בבעיית הגמגום שלו שכר הדוכס את ליונל לוג. לוג נתן לו תרגילים יומיים מגוונים שעזרו לו להירגע ולדבר בביטחון כמעט ללא הפסקות. ב-1927 הוא נשא נאום בפתיחת הפרלמנט האוסטרלי מבלי לגמגם. על כך מבוסס הסרט "נאום המלך".
ג'ימי דאק הולמס
ג'ימי דאק הולמס (באנגלית: Jimmy Duck Holmes; נולד ב-28 ביולי 1947) הוא מוזיקאי בלוז, נגן גיטרה וזמר-יוצר. המוזיקה שלו שייכת למסורת "בנטוניה", האופיינית למקום בו נולד. דאק הוא הבעלים של הבלו פרונט קפה, הג'וק ג'וינט האחרון של בנטוניה והוא אחרון המוזיקאים מהאזור. בלוזיסטים מפרוסמים אחרים שהגיעו מהאזור הם סקיפ ג'יימס ובאד ספירס.
ליונל לוג
הטיפול בג'ורג' השישי
עבודתו של לוג עם הדוכס נמשכה לאורך שנות ה-30 ושנות ה-40. לוג עזר למלך להתכונן לטקס ההכתרה ולשאת את נאומיו הפומביים, שכללו בין היתר שידורי רדיו בתקופת מלחמת העולם השנייה שנסכו ביטחון בקרב אזרחי הממלכה. שני האישים נשארו חברים עד למותו של המלך ב-1952. כאות הוקרה על שירותיו מינה ג'ורג' את ליונל לוג לחבר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ג'ימי דאק הולמס
ילדותו ונעוריו
הולמס נולד בבנטוניה שבמחוז יאזו מיסיסיפי בשנת 1947, לקארי ומארי הולמס שפתחו את מועדון הבלוז שנה לאחר היוולדו. נולדו להם עשרה ילדים אך הם גידלו גם 4 נכדים כשאחת מבנותיהם נפטרה.
השפעות מוזיקליות
כמו סקיפ ג'יימס ומוזיקאים בסגנון "בנטוניה" נוספים הו אלמד לנגן אצל הנרי סטאקי.
ZIM (פורמט קובץ)
ZIM הוא פורמט קובץ פתוח, המיועד לאחסון תוכן מבוסס ויקי לשימוש במחשבים לא צורך בחיבור רשת. בפורמט מושם דגש על תוכני ויקיפדיה ושאר מיזמי ויקימדיה.
הפורמט מאפשר דחיסה של מאמרים, כולל חיפוש בטקסט מלא, ניווט באמצעות קטגוריות וטיפול בתמונות הדומה למדיה-ויקי, הקובץ כולו ניתן לחיפוש וקריאה בפשטות בתוכנה כמו Kiwix, בשונה מממסד הנתונים של ויקיפדיה.
המיזם openZim שאחראי על פיתוח הפורמט מספק תמיכה לתוכנת קוד פתוח שקוראת את פורמט ZIM שנקראת Kiwix.
פורמט ZIM החליף את פורמט ה-Zeno, ושמו הוא ראשי תיבות של המילים "Zeno IMproved"
מרון (פירושונים)
מרון הוא שם משפחה ישראלי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
לואה (חברת נעליים)
המחקר והפיתוח של החברה ממוקמים ב יצנדורף, הייצור מתרחש בעיקר ב-יצנדורף (נעלי הרים וטרקים), סלובקיה (נעלי הליכה) ועד 2010, גם איטליה (נעלי סקי). יש לה סניפי מכירות זרים משלה בארצות הברית ובשווייץ, כמו גם שותפויות מכירה ארוכות טווח באוסטריה ובהולנד.
היסטוריה
בשנת 1993, בגלל קשיים כלכליים ובעיות ירושה, 90% מהמניות נמכרו לקבוצת טניקניקה האיטלקית (בנוסף לטקניקה ולואה, אלה כוללים כיום גם את נורדיקה, בליזארד ורולרבלייד).
ורנר ריטמן, שעבד בעבר בחברת הנעליים השווייצרית רייכל, משמש כמנכ"ל מאז 1992 והפך לבעלים משותף בשנת 1993 (אז 10%, כיום 20%). בשנת 2010 נמכרו לראשונה למעלה משני מיליון זוגות נעליים. נכון לשנת 2017, 60% מ- Lowa שייכים בעקיפין לקבוצת Tecnica האיטלקית, 20% למנכ"ל ורנר Riethmann ו- 20% ל-רנזו קסטלני, הבעלים של ספקית ה- Lowa Riko Sport מאיטליה.
בשנת 2003 לואה נכנס למיזם משותף עם שופל, יצרנית בגדי חוץ. המיזם המשותף Schöffel-Lowa Sportartikel GmbH & Co. KG מפעיל בסך הכל 33 חנויות Schoffel-Lowa, המנוהלות בעיקר על ידי שותפי זכיינות (28 בגרמניה, ארבע באוסטריה ואחת באיטליה; נכון לאוקטובר 2018).
יחד עם יצרני המגפיים המיוחדים הגרמנים האחרים, לואה היא הספקית של מגפי הקרב החדשים לבונדסוור.
מנסן
מנסן (באנגלית: Mansun) הייתה להקת רוק אלטרנטיבית, שהוקמה בצ'סטר, שבאנגליה, בשנת 1995. המזוהה גם עם תת-הז'אנר, בריט פופ.
היסטוריה
חברי הלהקה נפגשו בתחילת שנות התשעים, שניים מהם עבדו יחדיו בתעשיית הדפוס כמרטשי תמונות והתיידדו עקב הערצתם לדייוויד בואי וללהקות גל חדש כגון דוראן דוראן וABC. ההרכב הראשוני של הלהקה התגבש תוך כדי בילוי במועדונים בליברפול ונגינה משותפת. סולן הלהקה, פול דרייפר היה חבר בעברו בצמד האלקטרוני גרינד.
הלהקה נקראה בתחילה גריי לנטרן והדמו שהקליטים משך את תשומת ליבן של חברות התקליטים, אך השם "גריי לנטרן" לא מצא חן בעיני אנשי תעשיית המוזיקה והשם שונה לMansun, על-פי שם בי-סייד של הוורב, "A Man Called Sun"
הלהקה החלה להופיע ב-1995 לאחר שיצא להם סינגל בכורה ומספר אלבומי EP.
בפברואר 1997 יצא אלבום הבכורה המצליח של הלהקה Attack of the Grey Lantern. הסינגל הבולט Wide open space היה להיט גם בישראל.
Six, אלבומה השני של הלהקה יצא ב-1998 והיו בו, מלבד אינדי ובריט פופ, גם השפעות של רוק מתקדם, האלבום לא הצליח מסחרית, אך העמיד ללהקה גרעין גדול של מעריצים ומעריכים בתעשיית המוזיקה.
Little Kix, אלבום האולפן השלישי של הלהקה יצא בשנת 2000. האלבום הוקלט באסטוריה, שהיה אולפן בבעלות גיטריסט פינק פלויד דייוויד גילמור, האלבום היה יותר קליל מSix, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה של האלבום הראשון, דבר שבסופו של דבר הוביל לפירוק הלהקה.
באפריל ומאי 2002 יצאה הלהקה לסיבוב הופעותיה האחרון בבריטניה.
לאחר חודשים של ספקולציות, הוכרז ב־2 במאי 2003 על פירוק הלהקה, אף על פי ששירים חדשים הוקלטו, חלקם יצאו באוסף "קלפטומניה" שיצא ב-2004.
חלק מחברי הלהקה פנו לקריירת סולו, פול דרייפר ערך מספר סיבובי הופעות עם שירי הלהקה, האחרון שבהם בשנת 2019.
סוכנות הידיעות הקתולית
סוכנות הידיעות הקתולית (אנגלית: Catholic News Agency) היא סוכנות ידיעות המדווחת בשפה האנגלית על נושאים הקשורים לעולם הקתולי.
בשנת 1980 הוקמה בפרו סוכנות הידיעות הקתולית בשפה הספרדית "ACI Prensa" על ידי האב אדלברט מארי מוהם, ובשנת 2004 הוקמה סוכנות הידיעות באנגלית.
פאול צאפּ
פאול יוהנס צאפ (בגרמנית: Paul Johannes Zapp; 18 באפריל 1904 - 4 בפברואר 1999) היה אובר-שטורמבאנפיהרר, מפקד זונדרקומנדו 11A, שהיה חלק מאיינזצגרופן D, חבר באס אס ואחראי לרצח המונים של יהודים בשטחי ברית המועצות (מולדובה, אוקראינה וחצי האי קרים) במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
צאפ נולד בהספלד (הסה) כבן ליצרן. הוא בילה את נעוריו בקאסל. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, סיים התמחות בדויטשה בנק ולאחר מכן עבד בעבודה מסחרית עבור חברות שונות. לפני שמצא עצמו מובטל ב-1931, עבד כסגן ראש המחלקה במזכירות א. בורוויג לוקומוטיבנוורקה בברלין. בתקופת ההבטלה למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין במשך כמה סמסטרים. בקיץ 1933, כשהיה מזכירו הפרטי של יעקב וילהלם האואר, לקח על עצמו את ניהול תנועת האמונה הגרמנית בטיבינגן, שנוסדה על ידי האואר. ב-1934, בהשפעתו של האואר, צאפ עזב את הכנסייה והצטרף לאס.אס ולאס.די. בשנת 1937 הצטרף ל-SD בברנאו שליד ברלין, צאפ שימש כמדריך והיה מעורב בהכשרה אידאולוגית של אנשי SD עד תחילת המלחמה.
עם תחילת המלחמה נגד ברית המועצות, צאפ השתלט על ההנהגה של זונדרקומנדו 11א בתוך איינזצגרופה D. מאפריל 1944 צאפ היה המנהיג האחרון של ה-SD בדרזדן.
אוטו אולנדורף, מפקד איינזצגרופה D, הורה לפאול צאפ להוציא להורג את ראשי היהודים בגטו. ב-1 באוגוסט 1941 בא למפקדת הגטו פאול צאפ, ותבע לקבל תוך שעות ספורות 250 גברים ו-200 נשים לצורכי עבודה. החיילים הרומנים אספו כאלפיים המועמדים שמוינו על ידי צאפ, כשהגרמני מעדיף גברים אינטלקטואליים ונשים יפות ולבסוף יצאו בליווי שלושה חיילים. צאפ הבטיח ליהודים, שהם נחוצים לעבודה. היהודים הסעו במשאיות למקום, שנבחר על ידי צאפ ובו כבר נחפרו מראש שני בורות עגולים ועמוקים. ההוצאות להורג בוצעו על ידי ארבע כיתות ובכל כיתה שישה עד שמונה חיילים - אחת הכיתות הייתה מורכבת מרומנים. לפי בקשתו של צאפ, על ההוצאות להורג פיקד סגן ברנהרד.
מידע זה התגלה במהלך משפטם של מפקדי האינזצקומנדו 11A פאול צאפ, לאו קרל אאוגן, הרוזן פון דר רקה, נואה קרל היינריך ומוהלמאייר גאורג הרמן במינכן, בפברואר 1970.
בשנת 1967 נעצר צאפ – שחי בעבר תחת השם פרידריך בוהם בעיירה בברה, נשפט ונידון למאסר עולם על ידי בית המשפט המחוזי של מינכן ב-26 בפברואר 1970. בבית המשפט הסביר צאפ כי דאגתו הייתה להקל ככל האפשר על הקורבנות – שכן הם יצטרכו למות. "לרגל הוצאה להורג גדולה בניקולייב, הוא ניסה לירות ביהודי שקפץ לבור ללא השפעה, אבל זה לא היה מתוך שנאה גזענית, אלא מתוך רחמים. הוא רצה לחוס על האדם שנחנק בצורה אומללה מתחת להרי הגופות."
פאול צאפ שוחרר מהכלא ב-27 בינואר 1986 וחי בעיירה בברה עד מותה של אשתו השנייה, מריאן בראון, בשנת 1988. עד מותו בשנת 1999 הוא חי בבאד ארולזן ורודן, הוא נקבר בנידרולה.
EA Montreal
EA Montreal היא חברה לפיתוח משחקי וידאו הממוקמת במונטריאול שבקוויבק שבקנדה. החברה היא חברת בת של Electronic Arts.
אוניברסיטת נאנג'ינג
אוניברסיטת נאנג'ינג (במנדרינית: 南京大学) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקמה בשנת 1902. נכון לשנת 2020, לומדים באוניברסיטה כ-26,000 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה בארגונים אקדמאיים רבים, ובהם התאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט, איגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה, רשת אוניברסיטאות עולמית וליגת C9.
גממיתיים
גממיתיים (שם מדעי: Haemulidae) הם משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים. הם חיים בימים טרופיים שונים, בעיקר בשוניות אלמוגים.
לדגים אלה עיניים גדולות, פיות גדולים בעלי שפתיים רחבות ומעוגלות. סנפיריהם קצרים ורחבים כשסנפיר הגב גדול ומכיל מעט קוצים בקצהו. רבים מהם צבעוניים מאוד. הם נעים בלהקות ברחבי השונית ומחפשים דגים נקאים שיסירו מגופם טפילים.
דגים אלה נחים במשך היום במערות ומגיעים לריף לאכול בלילה. הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות ימיים. הם לומדים בהיותם דגיגים את הנתיבים המסורתיים מאתרי האכילה שלהם לאתרי המנוחה. אם קבוצה של 10–20 דגיגים מסומנת ומושתלת באוכלוסייה אחרת, הדגיגים עוקבים אחרי המקומיים לאורך מה שעבורם הוא מסלול חדש. אם לאחר יומיים מורחקים כל המקומיים – הדגיגים ממשיכים לדבוק במסלולים ובאתרי האכילה והמנוחה שלמדו מהם.
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (בגרמנית: Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland), המכונה גם "צלב הכבוד הפדרלי" (Bundesverdienstkreuz), הוא עיטור ההצטיינות הפדרלי היחיד המוענק בגרמניה המודרנית. העיטור נוצר על ידי נשיא גרמניה הראשון, תיאודור הויס, ב-7 בספטמבר 1951.
דרגות
בעיטור תשע דרגות, המתחלקות לארבע קבוצות:
את "הצלב הגדול – המחלקה המיוחדת" מקבל רק נשיא גרמניה, או ראש מדינה אחרת; העיטור מוענק לו על ידי ראש הבונדסטאג, קנצלר גרמניה ונשיא בית המשפט העליון.
דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכותבן
מקור הדין
מקור הדין הוא במקרא על פי פירוש התלמוד:
רבי יהודה בר נחמני דורש מהשינוי בפסוק בין כתיבה לבין אמירה בעל פה את ההלכה שדברים שבכתב אי אתה רשאי לאומרם בעל פה ואילו דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכתוב אותם.
ישנה מחלוקת בפוסקים, האם איסור זה הוא מדאורייתא או מדרבנן או שאין בדבר איסור ממש.
טעם האיסור
בטעם האיסור נחלקו המפרשים:
ההיתר לאיסור
חז"ל דרשו את המילים במובן של "עת לפעול למען ה', כיוון שהפרו העם את התורה". כדי להקל על לימוד התורה וקיומה, הותר ללמד את התורה שבעל-פה מתוך הכתב:.
טאר ערבי
טאר ערבי (שם מדעי: Arabitragus jayakari), הוא מין יחיד בסוגו של אנטילופת-עז קטנה יחסית, האנדמי לדרום-מזרח חצי האי ערב. הוא תואר לראשונה בשנת 1894 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
השם המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Arabi" = "ערב", "tragus" = "תיש"; מתייחס למקום חיותו בחצי האי ערב. "jayakari" – על שם מגלהו, ערבי בשם ד"ר ג'איאקאר, ששלח דגימות ראשונות של טארים מסוג זה לאירופה. הטאר הערבי הוא הקטן מבין שלושת סוגי הטארים.
קרניים
הטאר הערבי מתאפיין בזוג קרני-חרוט דמויות סהר או קשת, ויש להם מבנה המיוחד לסוגי הטאר: הקרניים צומחות מעלה לכיוון הצדדים, ואז מתעגלות ומתעקלות בחדות לאחור כלפי מטה בצורת "C"; בעוד שקרני הזכרים ממשיכות למטה עד כדי כך שהן מקבילות לבסיס ואף למעלה מזה - בצורה שמזכירה קרניים של כבשי בר, קרני הנקבות קצרות יותר ודומות יותר לנקבות של יעלים ועזי הבר. מיקום הקרניים בחלק העליון של המצח - במרחק ניכר מהעיניים והאוזניים. הקרניים די סמוכות אחת לשנייה בבסיס ולעיתים מתחברות ממש אצל זכרים מבוגרים, וככל שהן צומחות המרחק ביניהן מגיע עד לפי-7 מהבסיס. קרני הנקבות דקות למדי כקרני נקבות עזי הבר, ולעומתם קרני הזכרים עבות מאוד בכשני שלישים מהקרן ורק לקראת הסוף הן הופכות בהדרגה לדקות עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל. קרני זכרי הטאר הערבי מפוספסות לרוחבם בחריצים עבים כהים\בהירים בצדדי הקרן, בעוד שלקרני הנקבות יש טבעות המקיפות את כל הקרן. בדומה לזכרי טאר ההימלאיה גם לזכרי הטאר הערבי הקרניים שטוחות משני הצדדים, אך למרות זאת יש לה מראה עגלגל הנובע מכך שהקרן קמורה מעט בסופה. צבע הקרניים בהיר מן הרגיל - בדרך כלל צהבהב, אפרפר או שיש כשצבעים כהים פחות שכיחים, והקצוות בדרך כלל בצבע אפור כהה או חלודה.
כסות
הפרווה של הטאר הערבי גסה למדי, ובעוד שאצל נקבות וזכרים צעירים היא קצרה יחסית, אצל זכרים בוגרים ומבוגרים היא הופכת לארוכה ומדובללת בעיקר בחורף. צבע הפרווה הוא גוונים שונים של זהוב צהבהב וחלוד (בהיר, כהה, דהוי) עם שילוב של שערות אדמדמות, כתמתמות, ואפרפרות, כשהגחון והעכוז נוטים לצבע לבן. הזנב שעיר למדי ובצבע שחרחר\חום שוקולד, ועל הרגליים יש שילוב של כתמים שחורים, חומים ולבנים בהתאמה. לפרווה הארוכה של הזכר יש שני מאפיינים בולטים מאוד שנעדרים אצל הנקבות: לאורך הגב - מהעורף ועד לזנב ישנה אדרת שיער מפוארת הסמורה במרכזה ושמוטה בצדדים כרעמת הסוס, ובאזור הכתפיים היא גדולה במיוחד ומזכירה צורה של אוכף. צבע האדרת עלול להשתנות בין הפרטים, וכולל בדרך כלל שלושה שילובים עיקריים: צהבהב, חום בהיר ולבן קרמי\אדמדם וזהוב\שחור ולבן, ויש מקרים בהם הצבע יהיה אחיד לגמרי או לחלופין שילוב של כולם ביחד. האדרת נוטה להתכהות עם הגיל בקצוות, אך במרכזה תהיה בהירה יותר. מאפיין נוסף הוא מעין אדרת או מברשת שיער בינונית המחפה את החלק העליון של כל רגל בדומה לכבש המושק וצבעה בדרך כלל זהה לצבע האדרת שבגב. לעיתים גם ישנה רעמה נוספת היורדת מהחזה. לנקבות כאמור אין את המאפיינים הללו, אך בגב תחת האדרת יש להם רעמה קצרצרה בצבע צהבהב בהיר או כהה מעט.
צבע ראשו של הטאר הערבי משתנה בין הזכרים לנקבות: לזכרים הלחיים בצבע זהוב או צהבהב - על פי רוב בהתאם לצבע הגוף, כשבמרכז החרטום ישנו כתם גדול ורחב בצבע שחור המקיף את החוטם והפה. המצח נוטה לצבע חום אדמדם כהה או ערמוני. לנקבות הצבע אחיד יחסית בכל הפנים - צהבהב בהיר או כהה, כשהחוטם כהה מעט ונוטה לחום ואילו הפה שחור. לשני המינים יש סימוני פנים המזכירים את אלו של הצבי: פס לבן עבה הנמשך מעל העין עד לפה ולעיתים מקיף את כולה בצורת "P", ופס שחור נוסף הנמשך מתחת לעין עד לפה במקביל לפס הלבן. הפסים בולטים יותר אצל הזכרים. הסנטר והחלק העליון של הגרון בצבע לבן. אף על פי שהטארים נבדלים מעזי הבר בכך שהם נעדרי זקן בסנטר, לזכרים של סוג זה יש מעין שני זקנים גדולים, ארוכים וייחודיים הצומחים מתחתית הלסת. הצבע שלהם בהתאם לצבע הזהוב של הלחיים, והם גורמים לדו-צורתיות זוויגית מובהקת בין הזכרים לנקבות יחד עם אדרת השיער שבגב וברגליים.
מבנה ומידות גוף
מבנה הגוף של הטאר הערבי ארוך ומוצק, צווארו קצר, וראשו קטן יחסית - מה שנותן לו צורה קומפקטית בדומה לגוראל אדום. הכתפיים גבוהות במעט משאר הגוף, והרגליים קצרות וחזקות ומסייעות לו לטפס ולקפץ במהירות על סלעים וזיזים כשאר מיני היעלים - בין השאר בגלל כריות הגומי שבתחתית הפרסות. האוזניים שלו גדולות ועגלגלות, עיניו גדולות וכתמתמות, אפו קטן ושחור וזנבו קצרצר מן הרגיל. לנקבה יש ארבע פטמות. כאמור יש הבדל גדול בין הזכרים לנקבות במבנה הקרניים ובפרווה, אך במידות הגוף אין זה בולט כל כך והזכרים גדולים רק במעט מהנקבות.
תפוצה ובית גידול
הטאר הערבי כשמו אנדמי לדרום מערב חצי האי ערב. הוא נפוץ לאורך מזרח סולטנות עומאן (מחוזות: "א-דאח'יליה", "א-זאהרה", "א-שרקייה", "אל-באטנה", "אל-בוראימי" ו"מסקט"), מזרח איחוד האמירויות הערביות (אמירויות: ראס אל-ח'ימה, פוג'יירה, שארג'ה ודובאי), ולבסוף גם במובלעת העומאנית "מוסנדם" וכן באיים העומאניים הסמוכים למצר הורמוז. עם זאת התפוצה הנוכחית שלו מקוטעת מאוד וייתכן כי הוא נכחד באיחוד האמירויות. מקום חיותו העיקרי כיום הוא בהרי חאג'ר.
בית גדולו של טאר זה הוא מדרונות הרריים, צוקים וסלעים בגבהים של 1,800-1,000 מטר מעל פני הים שבהם יש כמות משקעים גבוהה למדי, טמפרטורות קרירות, וצמחייה מגוונת יותר מהעמקים, אך אין זה נדיר לראות את הטארים גם באזורים נמוכים - בדרך כלל בעונת הרבייה שאז הזכרים מחפשים אחר קבוצות של נקבות, או בעונות היבשות בחיפוש אחר מקורות מים. כמו כן ניתן לראותו גם באזורים גבוהים מן הרגיל כדוגמת המורדות של ג'בל אחדר. הטמפרטורות בתחומי מחייתו הן 16–20 מעלות בממוצע, וכמות המשקעים הממוצעת נעה בין 400 ל-1,000 מילימטר לשנה.
התנהגות
הטאר הערבי הוא בעל חיים יומי - מתחיל במרעה משעות הבוקר המוקדמות וברוב שעות היום עד מספר שעות לפני השקיעה. בשעות החמות של הצהריים הם עלולים לנוח בצל הסלעים, אם כי מזג האוויר בבית גידולו ההררי נוח בדרך כלל ואינו מצריך שעות מנוחה רבות. הם נוטים לנוע לאורך קו המצוק או מדרון תלול כדי להגיע לאזורים עם צמחייה טובה יותר, ולפעמים גם יורדים לעמקים ושפלות כדי להגיע לוואדיות, לנחלים, למעיינות ולבורות מים.
ארגון חברתי
בניגוד לקרוביו הטאר הערבי חי בדרך כלל בגפו או פעיל בקבוצות משפחתיות קטנות בהיקף של 2–3 פרטים הכוללים בדרך כלל נקבה וגדי\זכר ונקבה\זכר, נקבה וגדי. סמוך למקור מים ניתן לראות לעיתים עד 5 פרטים בוגרים. עם זאת, בשבי הטארים יוצרים קבוצות גדולות יותר עם היררכיה חברתית מורכבת. מאפיין זה מצביע על אפשרות שהמבנה החברתי שלהם בטבע השתנה כתוצאה מקיטוע בין האוכלוסיות והנדירות שלהם. בטבע לכל טאר יש שטח ביתי קבוע שגודלו מגיע בממוצע ל-0.3 קילומטר המכיל מים וצמחייה, וכאשר אחד מהם חסר הוא נודד באופן זמני מחוץ לטריטוריה שלו. הזכרים נוטים לסמן את שטחם על ידי גירוד הקרקע עם הפרסות, צואה ושתן, וכן על ידי חפירת קערות שטוחות באדמה שבהם הם מתפלשים עם קרניהם.
תזונה ויחסי גומלין
תזונתו של הטאר הערבי מורכבת משיחים, עשבים, עלים, קליפות, ענפים, זרעים, דגנים, אגוזים ופירות, ובאופן כללי כל דבר הראוי למאכל ללא בררניות יתר. המים הם בדרך כלל ממשאבי הטבע המשפיעים ביותר על הטאר, ובמקרה של מחסור בהם הוא יעזוב את שטחו בחיפוש אחר מקורות זמינים. מסיבה זאת בצורות וחורפים שחונים יכולים להשפיע ברצינות על אוכלוסיות הטאר. בחורף כאשר יש צמחייה זמינה הטאר יכול לשרוד תקופות ארוכות ללא מים, אך בקיץ גם אם יש מזון בשפע הוא זקוק לשתיית מים כל יומיים-שלושה עד לכדי מספר פעמים ביום. שעות הלילה הם בדרך כלל השעות העדיפות לשתיית מים, כיוון שאז הטאר יכול לרדת לאזורים נמוכים בלי חשש של סכנה.
האויבים העיקריים של הטאר הערבי בטבע הם הנמר הערבי הנדיר, וכן עיט זהוב וקרקל המהווים איום לגדיים. על מנת להגן על עצמו מטריפה הטאר הערבי משתמש בזריזותו, וכאשר הוא מבחין בסכנה הוא מדלג ורץ בקלות על מצוקים תלולים ומדרונות בזכות פרסותיו. הפרווה הזהובה שלו מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו ההררי והמחוספס.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה מתרחשת במשך כל השנה, אך שיאה הוא בחודשי נובמבר ודצמבר. בתקופות אלה הזכרים עוזבים את שטחם בחיפוש אחר נקבה; מרוב התצפיות כיום בטבע עולה כי הטאר הערבי הוא בעל חיים מונוגמי, אך ייתכן כי זה נובע מהנדירות שלו. הקרניים של הזכרים כפופים אמנם כך שהקרבות אינם אכזריים כל כך בדומה לצפיר הקורדילרים, אך במקרה של ניסיון לנגוח תוך כדי כיפוף הראש עלולה להיווצר מכה קטלנית כאשר השפיץ מופנה כלפי מעלה. למרות זאת הקרבות בין הזכרים די נדירים כיוון שהם נפגשים לעיתים רחוקות.
ההריון נמשך 140–145 ימים, ושיא הלידה הוא בחודשי מרץ ואפריל. כאשר יש משאבי טבע בשפע זה די נפוץ שנקבות ימליטו עד 2 גדיים, אך בדרך כלל נולד גדי יחיד. בימים הראשונים הוא שוהה במקום מוגן בסלעים ולאחר מכן מצטרף עם אימו לכל מקום. הזכרים עשויים לתרום בעקיפין להגנת הנקבה והגדי כאשר הם מונעים מטארים אחרים להיכנס לשטחה של הנקבה - מה שגורם שיהיה לה מקורות מזון זמינים יותר. הגדי נגמל לאחר שישה חודשים ונשאר עם אימו עד הגיעו לבגרות - בסביבות 2–3 שנים.
תוחלת החיים המקסימלית לטאר הערבי היא 22 שנה בשבי, אך בטבע בשל אובדן בית גידול, טריפה, ומחסור במזון תוחלת החיים נמוכה בהרבה.
איומים ושימור
הטאר הערבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל אובדן בית גידול נרחב ומגמת אוכלוסייה בירידה. הטווח ההיסטורי שלו בעבר היה כ-19,413 קמ"ר לעומת הטווח שלו כיום המוערך בכ-8,863 קמ"ר בלבד. בעבר הבעיה העיקרית הייתה ציד לא חוקי, אולם כיום האיום הגדול ביותר עליו הוא אובדן בית גידול ותחרות על מקורות מחייה עם בעלי חיים מבויתים; באזורים מסוימים חלה עלייה מתמדת במספרים של בעלי החיים המקומיים, והקמת דרכי תחבורה בהרים גורמים לעדרים גישה נוחה יותר לאזורי מרעה שהיו בעבר נחלתו הבלעדית של הטאר. בין אזורים אלה ניתן כבר למנות את הרמות הגבוהות של ג'בל אחדר בהרי חאג'ר המזרחיים וג'בל קאוור בהרי חאג'ר המערביים. במקומות אחרים ישנן ראיות שנוכחות בעלי חיים המקומיים דווקא ירדו. עם זאת, אף על פי שיש נהירה מהכפרים לאזורים עירוניים יותר, במקרים רבים נשארים קבוצות גדולות של עיזים וכבשים משוטטים אשר הופכים לפראיים ומגיעים לבית גידולו של הטאר בחיפוש אחר מזון. כאמור הטאר תלוי מאוד במקורות זמינים של מים ומזון, ובמקרים של בצורת חמורה כבר נמצאו עשרות טארים במצב גופני ירוד וחלקם אף מתו כתוצאה מזה. יש ראיות לכך שהם רגישים למיני מחלות המגיעות על ידי העיזים המקומיות; מקרה של התפשטות זבוב הבקר למשל, התרחש במספר צוקים דרומיים של ג'בל אל אחדר בתחילת שנות ה-2000. הציד הבלתי חוקי נותר איום משמעותי באזורים מסוימים, ובייחוד באמירויות הערביות שבהם כנראה הטארים רק נוודים כיום. איום זה מחריף על ידי הרשת המתפתחת של כבישים אשר גם גורמת לתפוצה שלו להיות מקוטעת מאוד. איום נוסף חמור יותר הוא גידול פוטנציאלי בכריית מינרלים - במיוחד בהרי אופיאוליט - דבר שגורם לפגיעה בצמחייה ובמי התהום שבהם תלויה שרידותו של הטאר. בעומאן מאז 1976 זה כבר לא חוקי לצוד או ללכוד טאר לאחר הנפקתו של צו מלכותי, אך הטופוגרפיה ההררית והבלתי נגישה הופכת את האכיפה לקשה ביותר. לאחר שנתיים של מחקרי שדה ב-1973, הוקם כוח מיוחד של משמר חיות הבר המנוהל על ידי בית המשפט המלכותי בדיוואן, המגן על שטח של 200 קמ"ר באזור ההררי של ג'בל אסווד 45 ק"מ דרומית למאסקט. כמו כן לצד פקחים מונו מספר שבטים לפטרל סביב שמורת הטבע סאריין ששטחה 2,350 קמ"ר השומרת על מספרים גדולים של טארים וצביי הרים, והכפרים שמסביב צריכים לדווח על כל ניסיון של ציד לא חוקי. באיחוד האמירויות הערביות הוכרז באופן רשמי על ואדי וואראיה כאזור מוגן, אף על פי שלא ברור אם בכלל נשארו שם טארים.