cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Next.js
היסטוריית פיתוח
Next.js שוחררה לראשונה כפרויקט קוד פתוח ב-GitHub ב-25 באוקטובר 2016. היא פותחה במקור על בסיס שישה עקרונות: פונקציונליות מחוץ לקופסה שאינה דורשת הגדרה, JavaScript בכל מקום, כל הפונקציות כתובות ב-JavaScript, פיצול קוד ועיבוד שרת אוטומטי, שליפת נתונים ניתנים להגדרה, ציפייה לבקשות ופישוט הפריסה. Next.js 2.0 הוכרז במרץ 2017 כולל מספר שיפורים שהקלו על העבודה עם אתרים קטנים. זה גם הגדיל את יעילות הבנייה ושיפר את יכולת ההרחבה של תכונת החלפת המודול החם. גרסה 7.0 שוחררה בספטמבר 2018 עם טיפול משופר בשגיאות ותמיכה ב-Context API של React לטיפול משופר במסלולים דינמיים. זו הייתה גם הגרסה הראשונה ששדרגה ל-webpack 4. גרסה 8.0 שוחררה בפברואר 2019 והייתה הגרסה הראשונה שהציעה פריסה ללא שרת של אפליקציות, שבהן הקוד מפוצל לפונקציות למדא המופעלות לפי דרישה. הגרסה גם צמצמה את הזמן והמשאבים הדרושים ליצוא סטטי ושיפור ביצועי השליפה מראש. גרסה 9.3, שהוכרזה במרץ 2020, כללה אופטימיזציות שונות ותמיכה גלובלית במודול Sass ו-CSS. ב-27 ביולי 2020 הוכרזה גרסה 9.5 של Next.js, שהוסיפה יכולות חדשות לרבות חידוש סטטי מצטבר, שכתובים ותמיכה בהפניה מחדש. ב-15 ביוני 2021 שוחררה גרסה 11 של Next.js, המציגה בין היתר: תמיכה ב-Webpack 5, תצוגה מקדימה של פונקציונליות קידוד שיתופי בזמן אמת "Next.js Live", ופונקציה ניסיונית של המרה אוטומטית מאפליקציית Create React ל-Next.js טופס תואם "Create App Migration React". ב-26 באוקטובר 2021, Next.js 12 שוחררה, והוסיפה מהדר Rust, מה שהופך את ההידור למהיר יותר, תמיכה ב-AVIF, Edge Functions & Middleware, וייבוא מקורי של ESM ו-URL.
פוליארני (סדרת טלוויזיה)
פוליארני (באנגלית: Полярный) היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת פשע המתרחשת בעיירה מושלגת, בה מסתתר איש העולם התחתון לשעבר הנמלט מזרועות אכיפת החוק ומנסה להתחיל חיים חדשים בצפון הרחוק של רוסיה, אך משימה זו מתבררת כקשה משחשב. בסדרה מככבים מיכאיל פורצ'נקוב, יקטרינה שפיצה ואיוואן אוחלוביסטין בתפקידים הראשיים. פרק הבכורה שודר בערוץ THT ב-28 באוקטובר 2019. העונה השנייה עלתה ב-8 בנובמבר 2021.
עונה 1
הסיפור מגולל את קורותיו של ויקטור גרומוב, גנגסטר לשעבר בשם הכינוי ויטה הקצב. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, שמו בלבד גרם לסוחרי מוסקבה לבהלה ויריביו בעסק המסוכן לשמור ממנו מרחק. אך עם הזמן פרש ויקטור ועבר לעיירה פרברית, הרחק מפקקי המטרופולין הסואן והמרדף הבלתי פוסק אחר העושר. הוא חי בחווה האקולוגית עם השור שלו, בראטן.
אך האידיליה הזו מופרת על ידי ביקורו הבלתי צפוי של שותפו לשעבר של ויטיה: ארתור, שהנהיג בעבר את הארגון הפלילי שלהם. ארתור מספר על התעמולה החזקה של גורמי אכיפת החוק הפדרליים ומבקש מוויטיה להחזיק בקרן המשותפת שלהם בחשבון הבנק שלו. ויטיה בכלל לא מתלהב מהסיכון הזה, אבל אין לו זכות לסרב לארתור, מכיוון שהוא חייב לו ורק כך יוכל להימנע ממאסר. ויטיה מכניס את הקרן המשותפת לחשבון הבנק שלו ולבקשתו העקשנית של ארתור מכניס לחשבונו סיסמה שרק הוא יודע.
כמה חודשים אחר כך, ויקטור מקבל את השיחה המיוחלת מארתור. ההמולה שככה. כעת הוא יכול להחזיר את הכסף. אבל בדיוק באותו הרגע, פרסה ענקית שנתלתה בכניסה לחווה נופלת על ראשו של ויטיה. אחרי שוויטיה שב להכרה, הוא מבין שהוא שכח לחלוטין את הסיסמה מחשבון הבנק. מתוך הבנה שאיש לא יאמין לו ומסיבה זו הוא מנסה לברוח. לאחר מספר ימים של נסיעה ברכב דואר, ויטיה יורד בתחנה בשם פוליארני, אי שם הרחק בצפון הרחוק של רוסיה. בפוליארני, ויקטור לוקח על עצמו את התפקיד של רובין הוד, עוזר למקומיים להילחם באי צדק, ופוגש את אהבתו. בעוד הצרות רודפות אותו גם לשם.
עונה 2
ויקטור מוצא עצמו במאבק עם רשויות אכיפת החוק הפדרליות והשוטרת המוסקבאית, ראיסה בוריסובנה ושלטונות העיר שמגבות אותה, אלה החליטו לפתוח על אדמתו את המזבלה הגדולה באירופה. במקביל, מתפתחים שני סיפורי אהבה - ויקטור מתכונן להציע נישואין לפולינה, והברמן סלבה - לליובה, חברתה של פולינה.
מבצע נערי החוף
"מבצע נערי החוף" היה מבצע צבאי, שבוצע על ידי יחידת מגלן במהלך מלחמת לבנון השנייה, בתאריכים 3–15 באוגוסט 2006. היחידה השמידה כ-150 מטרות, בהן כ-40 משגרי רקטות, בגזרה המערבית בדרום לבנון.
רקע למבצע
מלחמת לבנון השנייה נפתחה בחטיפת חיילי צה"ל על ידי חזבאללה והפגזת יישובי הגליל המערבי על ידיו. ההפגזות התעצמו ככל שהחריף העימות, כאשר חזבאללה יורה כ-120 רקטות ליום בממוצע, ובשיא מעל ל-250 רקטות ביום. סה"כ נורו 3,970 רקטות. המבצע עצמו הוצע למפקד האוגדה תת-אלוף גל הירש אחרי שביקש לשלוח את אנשי מגלן לשמורת טבע באזור בינת ג'בייל. מפקד היחידה סא"ל אליעזר טולדנו ואנשי המטה שלו הציעו להירש את "נערי החוף" כתוכנית חלופית. המבצע אושר על ידי מפקד האוגדה גל הירש, הובל על ידי סגן מפקד היחידה רס"ן עמוס הכהן, והוטל על פלגת המבצעים המיוחדים ביחידה בפיקודו של סרן יובל גז.
מהלך המבצע
לוחמי מגלן נחתו באזור ראס-ביאדה. צוותי סדיר ומילואים של מגלן פוזרו לכל אורך גזרת לבנון ועסקו בציד משגרי קטיושות וגראדים, בעודם מוסווים היטב בעומק השטח. לוחמי מגלן "צדו" את המטרות באמצעות הכוונה של חימוש מדויק. הכוחות נמנעו מפגיעה נקודתית במחבלי חזבאללה, על מנת לא לחשוף את מיקומם תמורת מטרות בעלות חשיבות נמוכה. במהלך המבצע הכוחות השמידו כ-150 מטרות איכות (מפקדות, משאיות, תחמושת ותשתיות), בהן כ-40 משגרי רקטות. משגרי הרקטות היו המשגרים הקטנים, הפשוטים והזולים, אלה שחיל האוויר לא יכול היה לפגוע בהם. כך מבצע נערי החוף היווה מעין מבצע משלים למבצע משקל סגולי, ולפעילות חיל האוויר במהלך המלחמה. חלק מהמטרות הושמדו באמצעות מודיעין שנוצר לפני ובמהלך המלחמה, בעוד שחלק מהמטרות הושמדו לאחר שכוחות מגלן זיהו אותן בשטח. פעם אחת בוצע חילוף כוחות, הם קיבלו אספקה של מים, מזון וסוללות.
תוצאות המבצע
המבצע נחשב למוצלח במיוחד, בשל העובדה כי הושגה פגיעה קשה ביכולתו של ארגון החזבאללה לפגוע בעורף הישראלי, זאת באמצעות השמדת כ-40 משגרי רקטות. ההערכה היא שהמבצע הוביל להפחתה בכ-40 אחוז את הירי תלול המסלול לאזור נהריה ועכו. "מגלן הצליחה לעשות בכמה ימים מה שחיל האוויר לא הצליח לעשות בתוך שלושה שבועות", אמר אחרי המלחמה קצין בכיר מאוד, בעצמו בוגר יחידה מובחרת. יחידת מגלן קיבלה ציון לשבח יחידתי מאלוף פיקוד המרכז על פעילותה במלחמה.
עדה אוונס
עדה אוונס (באנגלית: Ada Evans; 17 במאי 1872 – 27 בדצמבר 1947) הייתה האישה הראשונה שסיימה לימודי משפטים באוסטרליה.
ביוגרפיה
אוונס נולדה בשנת 1872 באסקס שבאנגליה ולמדה בלונדון. בשנת 1883 היגרה משפחתה לסידני שבניו סאות' ויילס. בשנת 1895 סיימה אוונס תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני. לאחר הלימודים שקלה אוונס להקים בית ספר עם אחותה, אך הרעיון נזנח. בשנת 1899 חזרה בעצת אימה לאוניברסיטת סידני על מנת ללמוד משפטים. הדקאן התנגד ללימודי נשים באוניברסיטה, אך בתקופה זו הוא שהה מעבר לים, ולא היה יכול למנוע את תחילת לימודיה של אוונס. החוק בניו סאות' ווילס לא אסר הכשרת נשים לעריכת דין, אך הנוהג המשפטי היה שוויון זכויות לנשים רק אם החוק מורה על כך באופן ישיר. למרות זאת, סיימה אוונס את לימודיה בדצמבר 1902, והייתה האישה האוסטרלית הראשונה שעושה זאת.
לאחר לימודיה, אוונס ניסתה להתקבל ללשכת עורכי הדין בניו סאות' ווילס, אך לא התקבלה. מצב זה גרם לאוונס להוביל מאבק ציבורי כנגד החוק הקיים. בשנת 1905 הפכה פלוס גרייג לעורכת הדין הראשונה במדינה (לאחר שזו סיימה את לימודיה כשנה לאחר אוונס). בסופו של דבר אוונס החלה לעבוד כעורכת דין רק בשנת 1921.
נפטרה בגיל 75 ב-27 בדצמבר 1947 בניו סאות' ויילס.
שקיעה (קובץ סיפורים)
שקיעה (באנגלית: Nightfall and Other Stories) הוא קובץ של שישה מתוך עשרים סיפורי מדע בדיוני קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב שיצא לאור בשנת 1969. שאר הסיפורים בקובץ תורגמו בקובץ אין איש פה, פרט.... בתחילת כל סיפור הוסיף אסימוב הקדמה קצרה המסבירה היבט היסטורי של הסיפור ו/או איך הוא נכתב. הקריטוריונים העיקריים לפיהם נבחרו הסיפורים לקובץ הם איכות וחוסר הופעה בקבצים מוקדמים יותר בעריכת אסימוב. הסיפורים תורגמו על ידי אדם שרתיאל ויצאו לאור בעברית על ידי הוצאת מסדה בשנת 1980.
פלשניאראד
פלשניאראד (בהונגרית: Felsőnyárád) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פלשניאראד קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-1,120 תושבים בשנת 1990 עד 947 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
בפלשניאראד חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
ורד מדבר (גביש)
ורד מדבר הוא שמה של צורת גביש הנוצרת בתנאים חוליים, בעת התאדות אגני מלח רדודים. גבישים עגולים אלה מסודרים כעלי כותרת, וכך הם יוצרים את התפרחת האופיינית. המינרלים היוצרים גבישים אלה הם מינרלי ההתאדות הליט, גבס ומופעו חסר המים אנהידריט וכן בריט, היוצרים סלעי התאדות.
ורד מדבר ידוע גם בשמות אחרים: "תפרחת גבס", "תפרחת סלניט", "ורד סלע", "שושנת המדבר" ושמות רבים אחרים.
ג'סטין רוילנד
מארק ג'סטין רוילנד (באנגלית: Mark Justin Roiland; נולד ב-21 בפברואר 1980) הוא שחקן, מדבב, אנימטור, תסריטאי, מפיק, קומיקאי ומפתח משחקי מחשב אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל היותו אחד מיוצרי ומפיקי סדרה אנימציה "ריק ומורטי" במסגרת Adult Swim, בה הוא מדבב את קולותיהם של ריק ומורטי. כמו כן, הוא מדבב את קולותיו של אוסקר בסדרה "הדגים" של ערוץ דיסני, ארל מהסדרה "הרפתקאות פין וג'ייק" של Cartoon Network וכן דמויות שונות ב"גרוויטי פולס".
המשוטטים
המשוטטים (באנגלית: Marauders) היא קבוצה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה המקורית הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #210 מאוקטובר 1986, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
ג'סטין רוילנד
ביוגרפיה
ג'סטין רוילנד גדל במשפחה נוצרית במנטקה, קליפורניה, ארצות הברית. הוא למד בתיכון "סיירה" ובשנה האחרונה עבר לבית הספר התיכון מנטקה. סיים את לימודיו בשנת 1998 ולאחר זמן מה עבר ללוס אנג'לס. בתחילת 2004 החל לשתף פעולה עם Channel 101 במסגרתו הוא יצר מספר סרטוני אנימציה קצרים וכן תוכנית הטלוויזיה Acceptable.TV של רשת VH1. הוא הופיע באופן קבוע בסיטקום "התוכנית של שרה סילברמן" בערוץ קומדי סנטרל בתפקיד קרייג.
המשוטטים
קבוצת המשוטטים המקורית הייתה קבוצה נבלי-על מוטאנטים שנאספו יחדיו תחת הנהגתו של מיסטר סיניסטר, יריבם הוותיק של חבורת האקס-מן. בהיותם מתנקשים, משימתם הבלעדית היא רציחתם של מוטאנטים אחרים, וחברי הקבוצה מתפקדים ככוח קומנדו כדי לבצע רציחות המוניות. הם הופיעו לראשונה בקשת הסיפור "אקס-מן: טבח המוטאנטים", והם האחראים לשחיטתם של רבים מקהילת המוטאנטים שחיים מתחת לעיר מנהטן ואשר ידועים כקבוצת המורלוקים התת-קרקעית. מבין אויביהם נמנו האקס-מן, אקס פקטור, המורלוקים, המטהרים, קייבל ומדלין פריור, והם התפרקו באופן הדרגתי עד למות רוב חברי הקבוצה.
כחלק מההרצה המחודשת שנעשתה לכותרי האקס-מן באוקטובר 2019, החלה הרצתה של סדרת "משוטטים" חדשה, הפעם כקבוצת גיבורי-על. כאשר האי קרקואה נעשה למקום מפלט לאומת המוטאנטים, גילתה קתרין פרייד כי מדינות שונות בעולם מונעות מאזרחיהן המוטאנטים לצאת מגבולות המדינה ולהגיע לאי. אחרי שחילצה את אייסמן מתקרית דומה ברוסיה, היא הקימה צוות שנועד לחלץ את אותם המוטאנטים לקרקואה ופועל בשם "המשוטטים" כדי להימנע מתקריות דיפלומטיות ולנקות את האקס-מן מאחריות על מעשיהם.
ג'סטין רוילנד
ביוגרפיה
רוילנד מדבב את הדמויות ריק סנצ'ז ומורטי סמית' מהסדרה "ריק ומורטי", שיצר והפיק יחד עם דן הרמון. החל מ-2020 הוא מדבב גם את דמותו של קורבו בסדרה "הפכים סולארים", שיצר והפיק יחד עם מייק מקמהן.
בינואר 2023, בעקבות תלונות על עברות אלימות וטענות על הטרדה מינית מצידו, הודיעו באדולט סווים על פיטוריו מהסדרה "ריק ומורטי" אך ציינו כי הסדרה תמשיך וכי צוות הסדרה ממשיך לעבוד על העונה השביעית. במרץ 2023 בוטלו האישומים נגד רוילנד בשל חוסר ראיות, אך הסדרה "ריק ומורטי" תמשיך ללא רוילנד למרות זאת.
אנדרטת החדר הנטוש
אנדרטת החדר הנטוש (בגרמנית: Der verlassene Raum) נמצאת בגינה קטנה בכיכר Koppenplatz ברובע מיטה בברלין.
בהיקף רצפת החדר חקוקות מילים משיר של זוכת פרס נובל, נלי זק"ש:
אייקוצ'ו
אייקוצ'ו (בספרדית: Ayacucho, בקצ'ואה: Ayak'uchu) היא עיר הבירה של מחוז אייקוצ'ו ושל במרכז פרו. היא שוכנת בעמק בגובה של 2,761 מטר מעל גובה פני הים, כ-570 קילומטרים דרומית-מזרחית ללימה. בעיר חיו 95,371 תושבים בשנת 2017, ובמטרופולין חיו 218,444 נפשות.
בתקופות אימפריית האינקה ומלכות המשנה של פרו נודעה העיר בשם ואמנגה (בספרדית: Huamanga, בקצ'ואה: Wamanga), שם שממשיך להיות שמה החלופי של העיר.
אייקוצ'ו מפורסמת בזכות 33 הכנסיות שלה, שכל אחת מייצגת שנה בחייו של ישו. באייקוצ'ו יש חגיגות דתיות גדולות, במיוחד במהלך השבוע הקדוש של חג הפסחא. חגיגות אלו כוללות מרוצי סוסים הכוללים את גזע הסוסים הפרואני "Caballos de Paso" ואת הריצה המסורתית של השוורים, הידועה במקום כחלאטורו (jalatoro) או פסקואטורו (pascuatoro). החלאטורו דומה ל הספרדי (כמו זה של פמפלונה), אלא שהשוורים מובלים על ידי סוסי המורוצ'וקוס (Morochucos, בוקרים פרואנים).
היסטוריה
שרידים של יישובים אנושיים בני יותר מ-15,000 שנה נמצאו באתר, כ-25 קילומטרים צפונית לאייקוצ'ו. אזור אייקוצ'ו היה מיושב על ידי תרבויות ילידים שונות במשך אלפי שנים.
במהלך תקופת הביניים המוקדמת (200 לפנה"ס – 600 לספירה) קמה מדרום-מערב ליישוב של ימינו, ו קמה במרכז אזור אייקוצ'ו. אימפריית וארי צצה בתקופה שתרבות הווארפה קיימה אינטראקציה של סחר חילופין בין-אזורי אינטנסיבי עם תרבות נסקה הסמוכה. בתקופת האופק האמצעי (600 – 1000 לספירה), שלטה מדינת וארי בשיאה על רוב הרמות והחופים של פרו ממרכזה ליד העיר אייקוצ'ו (ואמנגה) של ימינו. תרבות וארי הפכה לתרבות השלטת הגדולה ביותר באזור האנדים לפני קום האינקה. תרבות וארי קרסה בערך בשנת 1000 לספירה, ו ננטשה.
עם סופה של תרבות וארי, התחילה תקופת הביניים המאוחרת (1000 לספירה – 1476 לספירה). בעוד שחלק מהתרבויות שלאחר הווארי המשיכו להתפתח בתקופה זו, במיוחד תרבויות בחוף פרו, מאופיינת תקופת הביניים המאוחרת על ידי ירידה באוכלוסייה ונסיגה תרבותית מהותית על פני אזורים נרחבים של הרמה הפרואנית. אזור אייקוצ'ו הפך לאחד האזורים המושפעים ביותר מתופעה זו; התושבים נטשו כמעט את כל הערים, אם לא את כולן, והתפזרו ליישובים כפריים. תרבויות שבטיות חדשות - נבדלות היטב מהווארי הישנה – קמו לתחייה באזור אייקוצ'ו. עם הזמן הפכו אלו לסדרה של משטרי צ'יף לוחמניים חזקים יחסית ששלטו באזור. לפי כרוניקות מהתקופה הקולוניאלית אוחדו שבטים אלו לקונפדרציה, במקביל לתקופה שממלכת האינקה החלה להתרחב, המכונה בדיווחים הספרדיים "קונפדרציית צ'אנקה", ברית שנוצרה על ידי תרבויות צ'אנקה, פארינאקוצ'ה, וילקה, סורה ורוקאנה (לוקאנה), בין שאר חמולות אייו אחרות. לאחר סדרה של קרבות עזים הצליחו האינקה להביס ולכבוש את הקונפדרציה ולשלב את האזור באימפריית האינקה. האינקה הקימו את המרכז המנהלי בתוך שטחה של תרבות וילקה (Vilca), והיא הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר שידוע כי היו קיימות באימפריית האינקה, ושימשה בירת מחוז האינקה (ואמני) וילקאס. ואמנגה הייתה עוד אחד מהמרכזים המנהליים, שנוסד במקום שנקרא פוקרה (Pocra).
בתקופה הקולוניאלית ייסד הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו את היישוב ואמנגה ב-25 באפריל 1540, וקרא לו סן חואן דה לה פרונטרה דה ואמנגה (San Juan de la Frontera de Huamanga). בשל המרד המתמשך של האינקה בראשות מאנקו אינקה יופאנקי נגד הספרדים באזור, מיהר פיסארו לאכלס את היישוב במספר קטן של ספרדים שהובאו מלימה ומקוסקו. על פי צו מלכותי זכתה אייקוצ'ו ב-17 במאי 1544 בתואר La Muy Noble y Leal Ciudad de Huamanga (העיר האצילה והנאמנה ביותר של ואמנגה), הדרגה הגבוהה ביותר בהיררכיה הספרדית של שמות הערים. האוניברסיטה הראשית של העיר נוסדה ב-3 ביולי 1677, בשם אוניברסיטת סן קריסטובל דה ואמנגה (כיום האוניברסיטה הלאומית סן קריסטובל דה ואמנגה (Universidad Nacional de San Cristóbal de Huamanga)). לעיר אייקוצ'ו הייתה חשיבות בעידן הקולוניאלי בהיותה מרכז מנהלי, משום ששימשה כנקודת עצירה בין לימה וקוסקו, והייתה מקום מגוריהם של כורי כספית מ, כמו גם בעלי קרקעות מקומיים.
ב-15 בפברואר 1825 שינה סימון בוליבר את שמה של העיר לאייקוצ'ו, לאחר ההיסטורי. אזרחים כינו את אזור הקרב בשם אייקוצ'ו לאחר שראו כל כך הרבה נפגעים בשדה הקרב. בקצ'ואה אייה פירושו "מת", וקוצ'ו פירושו "פינה". קרב אייקוצ'ו היה הקרב האחרון בין הצבא הספרדי (שהורכב בעיקר בני תערובת וילידים) ולוחמי עצמאות במהלך מלחמת העצמאות של פרו, וניצחון לוחמי עצמאות הבטיח את עצמאות המדינה. הקרב התנהל בפמפס הסמוך של לה קינוּאה ב-9 בדצמבר 1824. כוחות לוחמי העצמאות הונהגו על ידי אנטוניו חוסה דה סוקרה, סגנו של סימון בוליבר. המשנה למלך חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה נפצע, ולאחר הקרב חתם המפקד השני חוסה דה קנטרק על הכניעה הסופית של הצבא המלכותי הספרדי. הניצחון הבטיח את עצמאותן של פרו ומדינות אמריקה הדרומית. גם שמה של לה פאס, כיום מקום מושבה של ממשלת בוליביה, שונה בדומה ל"לה פאס דה אייקוצ'ו" (La Paz de Ayacucho) בעקבות קרב זה.
אף על פי שהעיר זכתה לשם חדש ולמעט תהילה, הכלכלה דעכה בעקבות העצמאות. היו ניסיונות להחיות את העיר, עם ניסיון לחיבורה לרשת הרכבות של פרו, אך הקו לא נמשך מעבר ל. כביש מהיר לעיר נבנה ב-1968. כלכלת העיר התבססה על חקלאות ותעשייה קלה, כולל טקסטיל, כלי חרס ומוצרי עור. העיר הייתה גם יעד תיירותי אזורי, הידוע בזכות 33 הכנסיות שנבנו בתקופה הקולוניאלית, ובזכות שדה הקרב הסמוך לה קינואה, שבו התחולל קרב אייקוצ'ו בשנת 1824. אוניברסיטת סן קריסטובל נפתחה מחדש בשנת 1959. אוכלוסיית העיר החלה לגדול, אך אי שקט פוליטי אלים ערער את היציבות באזור וכפה הגירה על תושבים רבים.
בשנת 1980 השתמש ארגון הטרור השמאל הקיצוני הידוע בשם "הנתיב הזוהר" (Sendero Luminoso) באייקוצ'ו כבסיס למערכה שלו נגד ממשלת פרו, ואף ביצע תקיפה על כלא אייקוצ'ו בשנת 1982. המערכה דעכה לאחר שהמנהיג נתפס ב-1992 והוכנס לכלא. המחוז שהעיר אייקוצ'ו הוא בירתו הוא כפרי ואחד העניים בכל המדינה. עם הרגיעה של 15 השנים האחרונות, נעשים ניסיונות למשוך מקומות עבודה לאזור.
אקלים
האקלים ממוזג ויבש, עם טמפרטורה ממוצעת של 17.5 מעלות צלזיוס ולחות יחסית ממוצעת של 56%. האזור נחשב לאזור צחיח למחצה. העונה הגשומה היא בין נובמבר למרץ.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה, המשמש לטיסות פנים.
אברהם אבן טוואה
הרב אברהם אבן טוואה (סביב ה'ר"ל, 1470 - סביב ה'שט"ו, 1555) היה פייטן, דיין, פוסק הלכה, ראש ישיבה, ומנהיגה הרוחני של אלג'יר. מגדולי פוסקי אלג'יריה במאה השש עשרה. מחבר ספרי שו"ת.
קורות חייו
נולד לאביו רבי יעקב, למשפחה מחבל קטלוניה שבספרד. ככל הנראה בעת גירוש ספרד נדד עם משפחתו לאלג'יר. משפחתו התייחסה לרמב"ן ולרשב"ץ. החוקרים נוטים לקבוע כי רבי אברהם הוא נכדו של הרשב"ש.
רבי אברהם עמד בראשות הישיבה באלג'יר, ומתלמידיו ידועים הרשב"ץ השני, ובנו רבי צמח בר שלמה דוראן. בסוף המאה החמש העשרה התמנה לדיין באלג'יר. בימים נוראים היה נוהג להתפלל בבית הכנסת של השכונה הכללית בה שכנו ערבים ויהודים כאחד, שם שימש כשליח ציבור. התפרסם כפוסק ומשיב בהלכה בארצות צפון אפריקה, וקהילות ג'רבא ופאס היו מפנים אליו את שאלותיהם בהלכה.
מושבת הכף ההולנדית
התרחבות המושבה במרחבים שיהפכו לימים לדרום אפריקה, הביאה להתנגשויות רבות בין המתיישבים האירופאים לבין האוכלוסייה השחורה המקומית. ההתנגשויות הסתיימו תמיד בניצחון המתיישבים, ולרוב אף בניצחון מכריע. בתקופת קיומה של המושבה ההולנדית התגבשו גם כמה מהתהליכים החברתיים והתרבותיים החשובים ביותר בתולדות דרום אפריקה, לרבות התהוות החברה האפריקאנרית, החברה הצבעונית והחברה האסייתית במקום. לבסוף, לקראת סוף המאה ה-18, עקב קשייה המדיניים של הולנד במלחמות המהפכה הצרפתית ובמלחמות הנפוליאוניות, עברה המושבה לידי האימפריה הבריטית, אשר הקימה בה את מושבת הכף הבריטית.
אברהם אבן טוואה
קורות חייו
נפטר באלג'יר סביב שנת ה'שט"ו.
מושבת הכף ההולנדית
שמה של המושבה נגזר משם כף התקווה הטובה, המצוק הסלעי שנמצא בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה, שממנו החלה ההתיישבות האירופית. העיר קייפטאון הסמוכה לכף התקווה הטובה שימשה כבירת המושבה.
אברהם אבן טוואה
הנצחה
בעיר אלג'יר, יש בית כנסת עתיק על שמו. על פי המסורת, התיבה שבבית הכנסת הוכנה מעצי האוניה של גולי ספרד.
שיטתו בהלכה
ברבנותו, חיזק את מנהגי הקהילות, וסירב לבטל מנהגים. למשל, נשאל מאת מספר קהילות שנהגו להכשיר בשר בהמה על ידי בדיקת נפיחה, אם מותר להם להמשיך במנהגם. רבי אברהם השיב להם, שראוי להם להמשיך במנהגם, וביסס את מנהגם על פי הרמב"ם ורבנו תם. בכך, חלק על רבי יהודה כלץ השני מתלמסאן שסבר שיש להחמיר בזה. כמו כן התפלמס עם רבי יהודה חלאווה מפאס, אלא שלבסוף האחרון הודה לרבי אברהם כי מותר להמשיך במנהג ההיתר.
מושבת הכף ההולנדית
רקע
מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שחשקו להגיע לדרום בתקווה למצוא נתיב שיט ימי להודו ולאסיה, שיהווה חלופה לנתיבי המסחר היבשתיים היקרים העוברים דרך אסיה המרכזית. ב-1487 מגלה הארצות הפורטוגזי בארתולומיאו דיאש מלווה בקבוצה קטנה חלף על פני כף סלעי וסוער. הוא קרא למקום "כף הסערות" (Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואאו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח. לאחר שתים עשרה שנים, ב-1498, הגיע לאותו המקום ואסקו דה גאמה, מגלה ארצות פורטוגזי אף הוא. לאחר הגעתו המשיך דה גאמה הרחק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי. בדרכו להודו, הוא נחת בחוף וחקר חלקים לא ידועים של מזרח אפריקה באזור שהוא היום מוזמביק.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות בו. האקלים הקשה וקו החוף הסלעי היו מסוכנים לספינותיהם, ורבים מהניסיונות שלהם לסחור עם הבושמנים המקומיים הסתיימו בעימותים. חוף מוזמביק היה אטרקטיבי יותר, עם מפרצים נוחים שיכלו לשמש כתחנות מעגן לספינות וכתחנות סחר לצורך ייצוא מאגרי הזהב המצויים בפנים הארץ.
לא היו לפורטוגזים מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות על נתיבי הסחר למזרח. תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים. ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית בשם "הארלם החדשה" (Nieuwe Haarlem) בחופי כף התקווה טובה. ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר קטן בשם "מבצר החול של כף התקווה הטובה" (Sand Fort van die Kaap die Goeie Hoop) והתגוררו בו במשך שנה עד שחולצו. זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה. לחברה, אחת מהחברות הגדולות באירופה שסחרו עם הודו והמזרח באותה התקופה, לא הייתה כל כוונה ליישב את האזור. בחזונה ראתה החברה בכף התקווה הטובה מקום אידיאלי להקמת בסיס בטוח, בו יוכלו הספינות החולפות למצוא מעגן ולקבל אספקה טרייה של מזון. למטרה זו יצאה משלחת מהחברה תחת פיקודו של יאן ואן ריבק, שהגיעה ל"מפרץ השולחן" ב-6 באפריל 1652.
התיישבות מוקדמת והתבססות כלכלית
משלחתו של יאן ואן ריבק כללה חמש ספינות שעל סיפונן היה ציוד רב כמו גם 90 הולנדים קלווניסטים, רובם ככולם גברים. מתיישבים אלו נועדו להוות את הגרעין המייסד של המושבה. עם ירידתם ליבשה הם החלו לשקם את שרידי המבצר אותו בנו נוסעי הספינה "הארלם החדשה" כשלוש שנים קודם לכן. בסמוך הם הקימו שורה של בתים עשויי עץ וחימר. יאן ואן ריבק כיהן כמפקד המושבה בכל העשור הראשון לקיומה, עד לשנת 1662.
אברהם אבן טוואה
שיטתו בהלכה
כמו כן ערך ה'שלום' ואי המחלוקת תפס משקל רב בפסיקתו.
מושבת הכף ההולנדית
התיישבות מוקדמת והתבססות כלכלית
בתחילה, חברת הודו המזרחית ההולנדית, אשר היוותה את הכוח ההגמוני במושבה, נהגה להגביל את תחומי ההתיישבות האירופית בדרום אפריקה. הגבלה זו יצרה חיכוכים מתמשכים בין שלטונות החברה למתיישבים, אשר רבים מהם רצו לקנות לעצמם קרקעות משלהם, מחוץ לקייפטאון. איסור זה היה בתוקף עד לשנת 1679, אז סימון ואן דר סטל מונה למפקד המושבה. דר סטל, אשר עתיד להפוך לאחד ממפקדי המושבה החשובים בתולדותיה, היה למעשה מפקד המושבה הראשון אשר דגל בנקיטת פעולות אקטיביות למען הרחבתה. עם כניסתו לתפקיד ביטל את האיסור על הקמת כפרים חדשים מחוץ לקייפטאון, וכבר באותה השנה הניחו המתיישבים האירופים את אבן הפינה של סטלנבוש. כפר זה היה נקודת ההתיישבות האירופית החשובה הראשונה בדרום אפריקה שהוקמה מחוץ לסביבתה הקרובה של קייפטאון. עם זאת, גם סטלנבוש הייתה סמוכה יחסית והיא מוקמה כ-45 קילומטרים בלבד מזרחה מקייפטאון, כאשר בין שני היישובים משתרע מרחק של יום רכיבה אחד. בנוסף, למרות שהחל מכהונתו של דר סטל כמפקד המושבה הותר להקים כפרים חדשים, עדיין נשארו בתוקף הגבלות שונות באשר למרחבים בהם היה מותר לעשות זאת.
בעוד בראשית ההתיישבות בכף, המתיישבים על פי רוב הגיעו מהמעמדות הנמוכים של החברה ההולנדית, עם הזמן החלו להגיע קבוצות נוספות למושבה, אשר גיוונו במידה מסוימת את אופייה. על רקע החורבן הרב שהשאירה מלחמת שלושים השנים על אדמת אירופה הגיעו למושבה כמה עשרות רווקים גרמנים שמשפחותיהם וקרוביהם מצאו במלחמה את מותם. אוכלוסייה חשובה נוספת שפקדה את המושבה היו ההוגנוטים הצרפתים הפרוטסטנטים, אשר נמלטו מרדיפות דתיות בצרפת הקתולית תחת לואי הארבעה עשר ומצאו מקלט במושבת הכף בשנת 1688, כעשור לאחר מינויו של סימון ואן דר סטל למפקד המושבה. בשנה זו ובזו שלאחר מכן הגיעו למושבה כ-180 הוגנוטים מצרפת וכ-18 מוולוניה. להוגנוטים הייתה תרומה מכרעת להתפתחותה של המושבה, מאחר שהגירתם אליה הייתה הפעם הראשונה בה הגיעה למושבה כמות גדולה של משפחות, לרבות נשים. הגעתן של נשים למושבה שיפרה את מצבה הדמוגרפי, ועל ידי כך לראשונה החל להירשם במושבה גידול אוכלוסין ממשי כתוצאה מילודה. צעד חשוב נוסף של דר סטל, היה הנחת היסודות לתעשיית היין של המושבה, אשר התבררה כאפקטיבית במיוחד ולימים תהפוך לרכיב משמעותי בכלכלה המקומית.
בשנת 1699, כעשרים שנים לאחר תחילת כהונתו כמפקד המושבה וכמושלה, פרש סימון ואן דר סטל מתפקידו. במקומו מונה לתפקיד בנו הבכור, וילם אדריאן ואן דר סטל. דר סטל הבן המשיך את אביו במלאכת הרחבת המושבה, ובשנת 1705 היו בה כבר 258 חוות חקלאיות עצמאיות. דר סטל הבן כיהן בתפקיד כשש שנים, עד לשנת 1707. בשני העשורים הבאים המשיך הגידול האיטי במספר יושבי המושבה, ובשנת 1731 היו בה כבר כ-435 חוות חקלאיות. רבים מבני המושבה חיו בעוני ובדלות, ולנוכח זאת באותה התקופה התרחבו הפערים הכלכליים בה. כך למשל 7% מאוכלוסיית המתיישבים החזיקו בכמחצית מהרכוש הפרטי בשנת 1731. ראשי המושבה הנהיגו מדיניות של הטמעה תרבותית ולשונית. לפיכך, הגעתם של אירופאים לא-הולנדים למושבה באותה התקופה לא הפרה את הצביון המקומי והמהגרים החדשים נקלטו בחברה דוברת ההולנדית שהתפתחה במקום. בפרט השפיעה בנושא זה מדיניותה של חברת הודו המזרחית ההולנדית, אשר חייבה את נתיני המושבות שלה החל משנת 1701 לקבל חינוך יסודי באופן בלעדי בשפה ההולנדית.
בכל ימי המושבה, היא הסתמכה על שני עמודי תווך כלכליים: חקלאות ושירותי ספנות. בשנים הראשונות להקמת מושבת הכף, המושבה הייתה הלכה למעשה העיירה קייפטאון בלבד. באותו הזמן התשתית הכלכלית שלה התבססה בעיקר על מיקומה הגאוגרפי. עד לחניכת תעלת סואץ בשנת 1869, נתיב השיט הרציף היחיד שקישר בין אירופה לדרום אסיה ומזרחה כלל הקפה כמעט מלאה של יבשת אפריקה. לפיכך, הקצה הדרומי של אפריקה הפך למקום אידיאלי למנוחה בעבור ספינות ששטו למזרח וממנו. אי לכך, ספינות ביקשו לעגון בקייפטאון על מנת להשלים ציוד חסר ולהעמיס אספקה ומזון להמשך הדרך, וכן על מנת לקבל בעיירה אפשרות נוחה ללינה ומנוחה על היבשה כמו גם קבלת טיפול רפואי למלחים החולים. לקיום המושבה תרמה העלייה בהיקף הסחר בין אירופה לאסיה במהלך המאה ה-17, אשר הזרימה כסף רב למושבה וסייעה לקייפטאון לגדול ולקלוט מהגרים נוספים מאירופה. עד לשלהי המאה ה-18 התגאתה מושבת הכף בהיותה הקולוניה האירופאית המפותחת ביותר מחוץ ליבשת אמריקה. לצורך תחזוק הצבא ההולנדי בקייפטאון וכן על מנת לספק מזון לספינות שעגנו בעיירה, במהלך השנים הבאות הוקמו בסביבתה של קייפטאון עוד ועוד משקים חקלאיים. כשתנאי האקלים הים-תיכוני השוררים במקום תומכים בכך, משקים אלו ייצרו שלל מוצרי מזון, ובפרט פירות, ירקות, חיטה ויינות.
מרכזה הכלכלי של המושבה לכל אורך קיומה נשאר בקייפטאון, והקמה של נקודות יישוב חדשות בשלהי המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18 לא שינתה עובדה זו. באותן השנים התגוררו בקייפטאון כמה אלפי תושבים, אשר הגיעו לקראת סוף המאה ה-17 לכעשרת אלפים. את החיים הכלכליים של המושבה ניהלה ביד רמה חברת הודו המזרחית ההולנדית מבסיסה שבאמסטרדם. החברה החזיקה במונופול על הנעשה במושבה, אותו החליטה מדי פעם להגביל בתחומים שונים. לכל אורך ימי המושבה החברה החזיקה במונופול על ייצוא הסחורות ממנה, ונאסר על המתיישבים לייצא סחורות באופן עצמאי. ההשלכה העיקרית של מדיניות זו הייתה הצורך של המתיישבים לשלם מיסים ועמלות גבוהים לחברה, אם היה ברצונם לייצא את מרכולתם. בנוסף לעניין הייצוא, תושבי המושבה נאלצו לשלם מיסים גבוהים נוספים, אשר נועדו לכסות את הוצאות התפעול הגבוהות של המושבה. בניגוד לתחום הייצוא אשר נשלט באופן מוחלט על ידי חברת הודו המזרחית, תחום הייצור נהנה דווקא מחופש יחסי. בניגוד לרוב מקביליהם באירופה באותה התקופה, בדרך כלל החזיקו המתיישבים בבעלות עצמאית על האדמה אותה עיבדו.
לרוב, המתיישבים האירופאים נמנעו מעיסוק ישיר בעבודת הכפיים החקלאית ולצורך קיום משקיהם נעזרו בעבדים. לפיכך, העבדות הייתה אחד מהעוגנים הכלכליים החשובים ביותר של המושבה. משלוח ראשון של כמאתיים עבדים ראשונים הגיע למושבה בשנת 1658, כשש שנים לאחר היווסדה. עבדים אלו יובאו על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית בעיקר ממרכז אפריקה ודרום-מזרח אסיה. בכמאה וחמישים שנות קיומה של המושבה יובאו אליה למעלה מ-65,000 עבדים.
למרות ניסיונות שונים לעשות זאת, המתיישבים ההולנדים התקשו לפתח קשרי מסחר עם האוכלוסייה הילידית של המרחבים הסובבים את קייפטאון – הבושמנים. ברם, קשרי הסחר של המושבה היו בעיקר עם הולנד – מדינת האם של המושבה, עם מדינות אחרות באירופה, וכן עם המושבות הפורטוגזיות לאורך חופי אפריקה שהיו למעשה נקודות הנוכחות האירופית הקרובות ביותר למושבת כף.
מתחים פנימיים והתגבשות האפריקאנרים והצבעוניים
עם התפשטות החוואים האירופאים לאזורים הרחוקים יותר בצפון ובמזרח, החלו רבים מהם לאמץ לעצמם אורח חיים נוודי למחצה, במידה מסוימת דומה לזה של הבושמנים אותם החליפו. כאשר נדדו במרחבים האינסופיים, בנוסף לעדרים ולמשפחה היו עמם בדרך כלל גם עגלה, אוהל, תנ"ך וכמה רובים. לאחר שהתיישבו בנו צריף מלבני בוץ, שלעיתים היה ממוקם במרחק כמה ימי נסיעה מהאירופאי הקרוב ביותר. אלה היו ה"טרקבורים" (trekboer – איכרים נוודים) הראשונים – מבודדים, עצמאיים לחלוטין משלטון רשמי, ובעלי שאיפה לספק את צורכיהם בכוחות עצמם. הם התגאו בהיותם בעלי אורח חיים אמיץ וקשוח, רוח של אינדיבידואליזם ויכולת הכרה של הטבע באופן נרחב. בעיני רוחם לפחות הם ביססו את חייהם על מקור ההדרכה העיקרי שלהם – התנ"ך, כיאה לחברות פרוטסטנטיות רבות. הטרקבור היווה את התגשמות האידיאל האפריקאנרי הלאומי באותן השנים, הגם שרוב בני מושבת הכף אשר זיהו את עצמם כאפריקאנרים לא ניהלו אורח חיים שכזה.
להתפתחות הבדלנות האפריקאנרית סייע במידה רבה הניכור שחשו רבים מבני המושבה כלפי השלטון ההולנדי, ובפרט כלפי חברת הודו המזרחית. שלטונות המושבה הרבו בהגבלות על תושביה, שכללו כאמור מיסוי כבד ותחזוק מונופול על תחומים כלכליים רבים. בנוסף, כפי שהוזכר לעיל, חברת הודו המזרחית הקפידה להגביל כל העת את גבולות ההתיישבות, במטרה לצמצם למינימום את ההתנגשויות בין המתיישבים לבין האוכלוסייה הילידית. מעבר לכל זה, אט אט החלו המתיישבים לערער על סמכותם של נציבים, פקידי ממשל ואנשי צבא שנולדו באירופה, להחליט החלטות שונות בעבור המתיישבים שנולדו באפריקה. רבים מנתיני המושבה סברו שמעמדם של שלטונות המושבה איננו לגיטימי, זאת גם בהתחשב בכך שבדרך כלל בהחלטות על המדיניות במקום לא ניתן מעמד של ממש לדעתם שלהם. על רקע זה, וכחלק ממחאתם על הדיכוי של שלטונות המושבה, בראשית שנת 1795 הקימו מתיישבים אפריקאנרים שתי רפובליקות זעירות עצמאיות לכאורה, בשתיים מעיירות המושבה – סוולנדאם וגראף-ריינט המרוחקות יחסית מבירת המושבה, קייפטאון. דגלן של הרפובליקות היה דגל הולנד. היו אלו שנותיה האחרונות של המושבה, ועקב כך הרפובליקות הקטנות לא האריכו ימים. בשנה הבאה, עם הכיבוש הבריטי הראשון של המושבה, חדלו הרפובליקות מקיומן העצמאי ואלו הפכו ככל שטחי המושבה ההולנדית לחלק משטחי המושבה הבריטית החדשה.
עד מהרה החלו האפריקאנרים לסגל לעצמם ניב הולנדי מקומי, אשר למרות קרבתו הרבה להולנדית התעקשו מתיישבים רבים לראות בו שפה עצמאית, שפתו של העם האפריקאנרי, היא שפת האפריקאנס. האפריקאנס הייתה למעשה הולנדית, עם שינויים קלים בחוקי התחביר ועירוב ביטויים רבים משפות העבדים שהחזיקו האפריקאנרים בחוותיהם. הייתה זו למעשה השפה בה הם תקשרו עם עבדיהם, שפה אותה הם עם השנים החלו לטפח כאשר לא ראו עוד ערך בשימור השפה ההולנדית התקינה. במהלך המאה ה-19 תהפוך שפת האפריקאנס ללשונה הלאומית של הלאומיות האפריקאנרית, אף על פי שעוד שנים רבות קדימה תשמור ההולנדית על בכורתה כשפת האליטה התרבותית.
שפת האפריקאנס תהפוך לימים גם לאחת השפות הבלעדיות של אוכלוסייה חשובה אחרת בדרום אפריקה שהתעצבה בשנות השלטון ההולנדי – הצבעוניים. האוכלוסייה הצבעונית בראשיתה התפתחה בעיקר על רקע המחסור בנשים בשנותיה הראשונות של המושבה. על רקע זה, מתיישבים לבנים לקחו לא פעם לאישה נשים שחורות מהאוכלוסייה הבושמנית. בנוסף, הייתה גם בנמצא שכיחות מסוימת של מקרי אונס של צעירות שחורות על ידי מתיישבים אירופאים. שתי תופעות אלו התעצמו עם התבססות המושבה, וריבוי העבדים אצל לבנים רבים. הצאצאים פרי תופעות אלו היו למעשה בני תערובת קריאולים, אשר כונו לימים "צבעוניים", בשל עורם אשר היה בדרך כלל לא שחור דיו אך גם לא מספיק לבן. לימים, החלו אנשים אלו לטפח במקומות רבים קהילות נפרדת, בעיקר עקב הדחייה שספגו הן מהאוכלוסייה הלבנה והן מזו השחורה.
התרחבות ועימותים עם האוכלוסייה הילידית
לקראת סוף המאה ה-17, כאשר התרחבות המושבה הפכה ניכרת, התנגשויות הפכו לתופעה בלתי נמנעת. העימות עם האוכלוסייה הילידית בתחומי המושבה היה בדרך כלל מינימלי יחסית, בעיקר בשל כך שההתנגדות הבושמנית נשברה לרוב במהירות על ידי המתיישבים האירופאים המצוידים בנשק חם. בנוסף, הפיצול הפוליטי בקרב הבושמנים סייע גם הוא לקריסת חברותיהם בפני האדם הלבן, אשר דחק את רובם בקלות יחסית צפונה ומזרחה. עיקר העימותים בין האוכלוסיות פרצו על רקע סכסוכים באשר לבעלות על אדמה ומקנה. עימותים אלה גרמו להתקפות אלימות ולהתקפות-נגד של שני הצדדים, הידועים כמלחמות ההולנדים והחויחוי (Khoikhoi-Dutch Wars). המלחמה הראשונה אירעה ב-1659, השנייה ב-1673 והשלישית בשנים 1674 עד 1677.
עם זאת היחס לאוכלוסייה הבשומנית לא היה זהה בכל מקום: בעוד בדרך כלל בני "החוי חוי" הרועים והחקלאים למחצה חיו ביחסי שכנות עם המתיישבים והמשיכו לרעות את עדריהם בחופשיות בשטחי החוות של הלבנים, עם בני הסאן הציידים-לקטים נרשמו בדרך כלל תגרות אלימות רבות. לקריסתן של החברות הבושמניות סייעו גם שתי התפרצויות של מגפות אבעבועות שחורות בשנים 1713 ו-1755, אשר הביאו לתמותה המונית בקרב שבטים אלו.
בעוד שלאורך המאה ה-18 היה נראה שההתנגדות הבושמנית כבר דוכאה, עם השנים החלו להתרבות ההתנגשויות עם אוכלוסייה שחורה אחרת ומשמעותית יותר – בני הבנטו. בניגוד לבושמנים, הבנטו אכלסו בעיקר אזורים מרוחקים יותר מבסיס המושבה, בדרך כלל לפחות כמה מאות קילומטרים מזרחה מקייפטאון. שבט הבנטו הסמוך ביותר למושבה היה הקוסה, אשר התגורר בשטחי פרובינציית הכף המזרחי המודרנית. לפיכך, עם התפשטות המושבה באותן השנים מזרחה, עימותים עם בני הקוסה הפכו נפוצים. מלחמות הקוסה (Xhosa Wars), היו סדרה של מלחמות בין חלקים מבני הקוסה לבין מתיישבים אירופאים ובעלי בריתם מקרב הקוסה, החל משנת 1779. בדומה לגורלם המר של הבושמנים, המלחמות הסתיימו בתבוסת בני הקוסה, אשר איבדו את רוב אדמותיהם ושועבדו לשלטון האירופאי.
היריבות ההולנדית-בריטית וסופה של המושבה
עם השקיעה האטית של ספרד ופורטוגל כשליטות האוקיינוסים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17, הפכו הולנד ובריטניה למעצמות המובילות את הקולוניאליזם האירופאי מעבר לים. עד מהרה התגלעה יריבות מרה בין ההולנדים לאנגלים, שהתבטאה במתיחות מתמשכת בין הולנד לבריטניה, מתיחות אשר עמדה ברקע כל ימי המושבה. במהלך 1664, הסלימה המתיחות בין בריטניה לבין הולנד עקב שמועות על מלחמה קרבה ובאה. באותה שנה החלה בניית מבצר בצורת מחומש על חופה של קייפטאון וב-1679 נבנו חמישה ביצורים בצורת קדקודים מסביב למחומש כך שהוא הפך למצד כוכב. המצודה נבנתה בין השנים 1666 ל-1679 על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית, וכיום היא הבניין העתיק ביותר בדרום אפריקה.
עבור הבריטים, להשתלטות על מושבת הכף ההולנדית הייתה חשיבות מזווית נוספת. השתלטות מהירה על המקום תמנע התבססות צרפתית במושבה, התבססות אשר עשויות להיות לה השלכות מרות על שליטתה של בריטניה בימים. עקב כך, במרץ 1795 נשלח כוח ימי בריטי למושבה. הכוח תחת פיקודו של האדמירל ג'ורג אלפינסטון, כלל שבע ספינות של הצי המלכותי הבריטי, לצד 350 אנשי חיל הנחתים המלכותי ו-450 חיילי רגלים. מולם עמד במושבה צבא משולב שהורכב מ-1,000 חיילים הולנדים, וכן מיליציה אפריקאנרית מקומית וכוח בושמני קטן ששיתף פעולה עם ההולנדים.
הכוח הגיע לחופי סיימונס טאון ב-10 ביוני אותה השנה, אז הוא החל לנהל משא ומתן לכניעה עם השלטונות המקומיים. ארבעה ימים לאחר מכן, מיד אחרי שהמשא ומתן עלה על שרטון, ירדו הכוחות הבריטים אל החוף וכבשו את סיימונס טאון במהירות. הכוחות המשיכו לכיוון קייפטאון, שם פרץ קרב מויזנברג, הקרב העיקרי במלחמה במושבה. הקרב הסתיים בניצחון בריטי מכריע. אף על פי שההולנדים ניסו לכבוש את המושבה מחדש, תגבורות שהגיעו מבריטניה גרמו להם לסגת. עם הגעתן של תגבורות נוספות המשיכו הבריטים להתקדם אל תוככי המושבה וזו נכבשה כולה עד לסוף שנת 1795.
במסגרת הסכם אמיין אשר סיים את מלחמות המהפכה הצרפתית בשנת 1802, חזרה המושבה לשלטון הולנדי. עם זאת, היה זה שלטון קצר מועד. כשלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1805, לאחר פרוץ מלחמות נפוליאון באירופה ואחרי שצבאות צרפת כבשו שוב את הולנד, עלה בבריטניה מחדש החשש שמושבת הכף תשמש את הצי הצרפתי לפגיעה במעמדה של בריטניה. לכן, באופן דומה למה שאירע 13 שנה קודם לכן, שוב שלחה בריטניה כוח צבאי לקצה הדרומי של אפריקה. הכוח הבריטי הגיע לחופי המושבה בינואר 1806, ועם הגעתו פרץ קרב בלאוברג, אשר התנהל כעשרה ימים, בין 8 ל-18 באותו החודש. הקרב התנהל מעט צפונה מקייפטאון, ואל מול כוח גדול ואיכותי של כ-5,000 לוחמים בריטים, עמד כוח הולנדי של כאלפיים לוחמים. לאחר שבימי הקרב נספרו בקרב הצדדים הניצים למעלה מחמש מאות הרוגים, הצבא ההולנדי נכנע. הניצחון הבריטי בקרב בלאוברג הביא באופן סופי לקיצה של מושבת הכף ההולנדית, אשר על חורבותיה הקימו הבריטים מושבה בעלת שם זהה.
חלוקה מנהלית
לאחר שורה של שינויים טריטוריאליים בשטחי המושבה לאורך תולדותיה ובמקביל אליהם, במהלך המאה ה-18 חולק שטח מושבת הכף לארבעה מחוזות מנהליים. נתוני האוכלוסייה נכונים לשנת 1797 והם כוללים הן את אוכלוסיית המתיישבים האירופים והן את אוכלוסיית העבדים.
ראשי המושבה
יאן ואן ריבק, מקים מושבת הכף, מונה למפקדה הראשון, תפקיד בו החזיק כעשור משנת 1652 עד 1662. השלטון הצבאי במושבה נמשך כשלושים שנה לעד שנותיו של סימון ואן דר סטל (1679–1699), אז המושבה קודמה לרמת נפה באימפריה, והחל מאז באופן קבוע השליטים שלה היו מושלים.
תומאס ווטסון הבן
תומאס ג'ון ווטסון הבן (באנגלית: Thomas John Watson, Jr.; 14 בינואר 1914 – 31 בדצמבר 1993) היה איש עסקים, פוליטיקאי ואיש ציבור אמריקאי. הנשיא השני של תאגיד יבמ (בשנים 1952–1971, תפקיד אותו מילא קודם לכן אביו, תומאס ווטסון), נשיא תנועת הצופים בארצות הברית (בשנים 1964-1968) ושגריר ארצות הברית לברית המועצות (בשנים 1979–1981). זכה לקבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון ונבחר על ידי הטיים מגזין ב-1999 כאחד מ-100 האישים שהשפיעו על המאה ה-20.
שנים ראשונות ושירות צבאי
ווטסון נולד בפרינסטון (ניו ג'רזי) וגדל לתוך תאגיד יבמ, כאשר הוא מבקר יחד עם אביו במפעלי החברה ומשתתף בישיבות כילד וכנער. החינוך לו זכה בבית היה קשוח ונוקשה. בשנת 1937 השלים תואר במנהל עסקים מאוניברסיטת בראון.
בשנת 1941 נשא לאשה את אוליב קולי (Olive Cawley; 1918–2004). לזוג נולדו שישה ילדים.
בשנת 1946 שב ליבמ והתקדם במהירות לתפקידי סגן-נשיא ומנכ"ל (Executive Vice-President) ב-1949.
נשיא יבמ
בשנת 1952 החליף ווטסון את אביו כנשיא התאגיד. בעוד אביו התנגד להתמקדות החברה בכיוון של מחשב אלקטרוני, אותו ראה כיקר מדי ביחס לתועלת שניתן להפיק ממנו, הסב הבן את כיוון החברה לאלקטרוניקה. הוא גייס מאות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה ופתח קווי ייצור למחשבים מרכזיים, כך הפך את יבמ לשחקנית הראשית בתחום זה.
במהלך שש שנים שילש ווטסון את הכנסות החברה מ-214.9 מיליון דולר ב-1950 ל-734.3 מיליון ב-1956 וויתר למתחרות החברה על קווי יצור של כרטיסים מנוקבים, לאחר משפט ארוך של הגבלים עסקיים, בו סירב אביו לוותר. בניגוד לאב, הבין ווטסון הבן שהעתיד איננו בתחום זה.
ווטסון אף הגדיל את ההשקעה במחקר ופיתוח מ-3% בימי אביו ל-9%. ההשקעה במחקר ופיתוח נתנה פירות והעניקה ליבמ יתרון בייצור המחשב המרכזי הראשון המבוסס על טכנולוגיית טרנזיסטורים, IBM 7030 Stretch, שהיה פריצת דרך מבחינת מזעור עוצמת מחשוב. היחידה הראשונה של מחשב זה נמכרה להמעבדה הלאומית לוס אלמוס ב-1961.
ב-1959 יוצר המחשב הראשון מסדרת IBM 1401, שיועד עבור עסקים בינוניים ויצר בכך שוק חדש למחשוב האלקטרוני.
ההשקעה במחקר ופיתוח עבור הפרויקט הייתה עצומה (שקל וחצי לאורך ארבעים שנה) והיוותה הימור על עתיד החברה, הימור שהשתלם והפך את החברה לראשונה בתחומה הרחק מעבר למתחרותיה למשך עשורים.
בנוסף להשקעה במחקר ופיתוח שם ווטסון דגש על פיתוח ואף יצירה יש מאין של שווקים עבור מוצרי החברה, על מכירות ועל תחרותיות. לשם עמידה ביעדי הצמיחה הוא ארגן את החברה במבנה של חטיבות מכירות ושירות מכוונות-לקוח. שיטות הניהול והארגון שלו היוו מודל לחיקוי ותרמו לשינויים ולמודרניזציה של הניהול האמריקאי. את ההנהלה המרכזית של יבמ כינס במטה החברה בארמונק שבמדינת ניו יורק (Armonk, New York), הסמוכה לגבול קונטיקט, שם התגורר עם משפחתו.
לאחר הפרישה מיבמ
בשנת 1971, לאחר התקף לב, ייעצו לו רופאיו לפרוש מהנהלת התאגיד. הוא פרש לתפקידים ציבוריים בהם יו"ר הוועדה המייעצת הכללית ((General Advisory Committee (GAC), שהוקמה על ידי הנשיא קנדי על מנת לייעץ לנשיא בנושאי מדיניות גרעינית.
ב-29 באוקטובר 1978 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר למשרת שגריר ארצו בברית המועצות. הוא מילא את התפקיד עד 15 בינואר 1981.
ווטסון נפטר בביתו בגריניץ', קונטיקט, משבץ בגיל 79.
מצודת סביליה
מצודת סביליה (בספרדית: Reales Alcázares de Sevilla - האלקסר המלכותי של סביליה) היא ארמון מלכותי בעיר סביליה שבספרד שנבנה על ידי המורים. הארמון הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1987, יחד עם קתדרלת סביליה וארכיון איי הודו.
בתחילה נבנה במקום מבצר על ידי הכובשים המוסלמים ב-712 על מנת להגן על נהר גואדלקיביר שעובר בעיר. מאוחר יותר, הורחב ושופץ המבנה על ידי שליטי שושלת אל-מוואחידון, והחלקים שנוספו אז מהווים דוגמה טובה לסגנון המודחאר, סגנון הבניה של המורים בספרד. אחרי הרקונקיסטה, כיבוש סביליה על ידי הנוצרים ב-1248, הפך הארמון למגורי משפחת המלוכה והוא עבר הרחבות ושיפוצים נוספים בתקופות שונות, כך שניתן לראות מגוון סגנונות בנייה: מאדריכלות הרנסאנס ועד אדריכלות נאו-קלאסית. הקומות העליונות עדיין משמשות למגורי משפחת המלוכה הספרדית. במצודה מערכת חדרים גדולה מקושטים ובנויים במגוון סגנונות, חצרות פנימיות ובהן בריכות נוי וגנים.
מעבר סטיבנס
מעבר סטיבנס (באנגלית: Stephens Passage) הוא מצר ים באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle), ארצות הברית, המפריד בין האי אדמירליות (Admiralty Island) ממערב לבין יבשת פאנהנדל ממזרח, ובין חצי האי מנספילד (Mansfield Peninsula; שבחלקו הצפוני של האי אדמירליות) ממערב לבין האי דאגלס (Douglas Island) ממזרח (וגם בין האי אדמירליות מדרום לבין האי דאגלס מצפון). המצר מקשר בין תעלת גאסטינו (שלחופיה שוכנת עיר הבירה של אלסקה, ג'ונו) מצפון-מערב, לבין פרדריק סאונד מדרום, ובין מפרץ פריץ קוב (Fritz Cove) שלחופו הצפון-מערבי של האי דאגלס, לבין פרדריק סאונד מדרום (שלא בדרך של תעלת גאסטינו).
אורכו של המצר כ-170 ק"מ.
הפיורד טרייסי ארם (Tracy Arm) ממוקם במחצית דרכו לערך (במעבר שבין המקום הקרוב לנקודת המפגש עם תעלת גאסטינו בצפון, לפרדריק סאונד בדרום).
במעבר סטיבנס מפליגות מעבורות של שירות המעבורות של אלסקה (Alaska Marine Highway).
הוא נקרא ב-1794 על ידי ימאי אנגלי ומגלה ארצות ג'ורג' ונקובר על שמו ככל הנראה של סר פיליפ סטיבנס (Sir Philip Stephens, 1st Baronet), ששימש כמזכיר הראשון של האדמירליות.
זמן אמיתי עם ביל מאהר
זמן אמיתי עם ביל מאהר (באנגלית: Real Time with Bill Maher) היא תוכנית אירוח המשודרת מדי שבוע ברשת האמריקאית HBO. את התוכנית מנחה הקומיקאי והסאטיריקן הפוליטי ביל מאהר.
כמו תוכניתו הקודמת של מאהר, "לא תקין פוליטית" (Politically Incorrect,, ששודרה ברשת קומדי סנטרל), "זמן אמיתי" מציגה פאנל של אורחים הדנים באירועים אקטואליים בפוליטיקה ובתקשורת. אלא שבניגוד ל"לא תקין פוליטית" האורחים בתוכנית אינם קומיקאים (למעט אחד או שניים מתחום הבידור בכל פאנל) אלא מומחים והוגים פוליטיים ועיתונאים המומחים בתחומם.
התוכנית אורכת כשעה ומצולמת בסטודיו עם קהל חי הממוקם בלוס אנג'לס. היא משודרת בימי שישי בשעה 22:00 לפי שעון קליפורניה. "זמן אמיתי" החלה את שידוריה בחלקים לאורך השנה, מחודש פברואר ועד למאי, ולאחריהם רצף שידורים עד הסתיו (מאוגוסט עד נובמבר). החל משנת 2009, התוכנית משודרת לאורך השנה באופן ממושך.
העונה ה-17 במספר עלתה לשידור ב-18 בינואר 2019. HBO חידשה את התכנית לעונה 20 שתעלה במהלך 2020.
בישראל התוכנית משודרת מאז 2018 ב-yes וב-HOT.
הרכבת התחתית של קייב
הרכבת התחתית של קייב (באוקראינית: Київський метрополітен - "קייבסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בבירת אוקראינה מאז שנת 1960. נכון לשנת 2018 רכבת תחתית זו כוללת 52 תחנות ב-3 קווים שונים שאורכם הכולל מגיע ל-69.64 ק"מ.
היסטוריה
התכנון הראשוני של רכבת תחתית בקייב החל עוד בשנת 1938, אך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 קטעה את התוכניות. עבודות התכנון חודשו רק בשנת 1949, אז לפי החלטת משרד התחבורה הסובייטי הוקמה חברת "קייבמטרוסטרוי" (Киевметрострой), אשר ריכזה את כל עבודות התכנון וההקמה של רכבת התחתית בקייב. עבודות ההקמה נמשכו כ-10 שנים וב-6 בנובמבר 1960 נפתח הקטע הראשון, אשר חיבר בין תחנות "ווקזלניה" ו"דנייפר". אורכו של הקטע היה 5.2 ק"מ והוא כלל 5 תחנות. כיום הקטע הזה הוא חלק מקו מס' 1 "סביאטושינסקו-ברוברסקה", אשר חוצה את העיר ממערב למזרח. הקטע הראשון היה כולו תת-קרקעי ונמצא כולו בגדה המערבית של נהר דנייפר, החוצה את העיר לשניים.
בשנת 1965 הושלמה בניית גשר מעל הנהר וקו הרכבת התחתית הגיע גם לגדה המזרחית. לעומת הרכבת התחתית של מוסקבה, בה חלק מהקווים הועברו מתחת לנהר, קטע קו הרכבת שחוצה את הנהר הוא עילי. ב-17 בדצמבר 1976 הנפתח הקטע הראשון של הקו השני - "קורניבסקו-צ'רבונוארמייסקה". קו זה אינו חוצה את הנהר ולכן כולו תת-קרקעי.
עבודות הקמה של הקו השלישי ("סירצקו-פצ'רסקה") החלו בשנת 1981. הקטע הראשון נפתח לתנועה ב-31 בדצמבר 1989.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הוחלפו שמות של חלק מהתחנות. השמות, שהיו מזוהים עם המשטר הקומוניסטי, הוחלפו בשמות אוקראיניים. השריד היחיד מהשמות ה"קומוניסטיים" הוא חלק משמה של קו 2 – "צ'רבונוארמייסקה" (פירוש המילה באוקראינית – של הצבא האדום). לא ברור מדוע הושאר השם, מכיוון שתחנת הרכבת התחתית בשם זה (שהיא חלק מהקו) נקראת כיום "ארמון אוקראינה".
המערכת כיום
הרכבת התחתית פועלת בין השעות 5:30 בבוקר עד 1:00 בלילה. ביום 24 בפברואר 2022 תקפה רוסיה את קייב. תושבי העיר נכנסו למנהרות רכבת התחתית על מנת להתגונן מפני ההפגזות מהאויר.
כרטיסי נסיעה
הרכבת התחתית של קייב לא מחולקת לאזורים, כך שתעריף הנסיעה הוא אחיד לכל הקווים. לאחר שאדם נכנס לתחומי התחנה הוא חופשי לנסוע בכל קו ולהחליף לכל קו ללא תשלום נוסף עד שהוא יוצא מתחומי הרכבת.
תשלום על נסיעה בודדת מתבצע בעזרת אסימון. האסימונים נמכרים בקופות בתחנות הרכבת ובמכונות אוטומטיות לממכר אסימונים. עלות נסיעה בודדת 8 הריבניה (כ-שקל ועשר אגורות).
אפשרות אחרת לתשלום היא כרטיס למספר נסיעות. זהו כרטיס מגנטי, שניתן להטעינו ל-10 עד 50 נסיעות. הטעינה מתבצעת בקופה או בעמדות טעינה ממוחשבות, שקיימות רק בחלק מהתחנות. את הכרטיס עצמו אפשר לקבל בקופה תמורת פיקדון של 7 הריבניה (כ-1 שקל).
קיים גם כרטיס נסיעה חודשי וחצי-חודשי, המאפשר נסיעה חופשית ברכבת בתקופה הנקובה בכרטיס.
נתונים סטטיסטיים
(נכון ל-1 בינואר 2018)
ניצן פלג (ראש מועצה אזורית)
ניצן שלמה פלג (נולד ב-30 במרץ 1977) הוא ראש המועצה האזורית הגליל התחתון.
ביוגרפיה
פלג נולד במושב שדמות דבורה והתחנך בבית הספר החקלאי כדורי, לאחר סיום לימודיו התנדב ליחידת יהל"ם בה שימש כלוחם וכמפקד צוות ובהמשך כקצין הנדסה חטיבתי, תפקיד בו נפצע קשה בראשו מירי מחבלים בהיתקלות בעיר חברון ובעקבותיו שוחרר מצה"ל, כיום רס"ן במיל ובתפקידו האחרון שימש יקל"ר הגליל התחתון. פלג השתלב בעסק המשפחתי "חווית הרוכבים" שבקיבוץ בית אורן ובמהלך תהליך השיקום שהתמקד ברכיבה על סוסים פתח מרכז רכיבה טיפולי במשק המשפחתי שבשדמות דבורה ולאחר מכן סניף נוסף בקיבוץ לביא ובו עסק בין היתר בשיקום של נכי צהל הלומי קרב ונוער בסיכון. לאחר מכן השתלם בהדרכה וטיפול בסוסים ובעקבותיה הקים חברה לטיפול ופיתוח ביטחון עצמי וניהול בעזרת סוסים. ספרו של פלג "צעדים ראשונים" שראה אור בשנת 2008 עוסק בתקשורת בין האדם לסוס. שימש חבר בהנהלה של ההתאחדות הלאומית לספורט רכיבה.
לפלג תוארי סגן ואלוף ישראל במקצועות הרכיבה השונים reining, Roping, cutting ובבשנים 2004–2005 השתתף פלג באליפות ה-TEAM ROPING הישראלית לסוסים וזכה במקום הראשון במקצה צמד שנתיים ברציפות.
פלג פרוד ואב ל-2 ומתגורר בשדמות דבורה.
פעילות פוליטית
החל משנת 2012 מכהן פלג כיו"ר הוועד המוניציפלי של שדמות דבורה וכפעיל במאבק להרחבת הכבישים 65 ו-767 אשר כמות התאונות והנפגעים בהם הן מהגדולות בצפון.
בשנת 2018 הכריז על מועמדותו לראשות המועצה האזורית הגליל התחתון לאחר פרישת ראש המועצה המכהן מוטי דותן. בבחירות שנערכו זכה פלג ב-39.99% מסך הקולות ולאחר ספירת קולות החיילים עקף את רף ה-40% הנדרשים בשני קולות, זכה ב-40.03% מהקולות ונבחר לראשות המועצה האזורית גליל תחתון. עם כניסתו לתפקידו, הגמיש את מדיניות אזורי הרישום במוסדות חינוך של המועצה והתיר לתלמידים מבית רימון שהוריהם בקשו לשלוח אותם לחטיבת ביניים של ישיבה תיכונית שדה יעקב, ללמוד במוסד החינוך בו בחרו, בניגוד להחלטה קודמת.
לפני הבחירות לכנסת ה-24 הצטרף כחבר למפלגת דרך ארץ וביחד לתקווה חדשה. בסוף שנת 2021 החל לקדם באמצעות חברי הכנסת צבי האוזר ומאיר יצחק הלוי יוזמת חקיקה לביצוע בדיקות אלכוהול למשיטי סירות ואופנועי ים
סטייסי אגמון
סטייסי אורלנדו אגמון (באנגלית: Stacey Orlando Augmon; נולד ב-1 באוגוסט 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–2006. לאורך 15 עונותיו בליגה שיחק עבור שש קבוצות שונות, והעמיד ממוצעים כוללים של 8.0 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית
אגמון נולד וגדל בעיר פסדינה שבקליפורניה, ובין השנים 1987–1991 למד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס (UNLV). בעונת 1989/1990 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, לצדם של לארי ג'ונסון וגרג אנתוני, לזכייתה הראשונה אי פעם בטורניר אליפות המכללות; במשחק חצי הגמר גברה UNLV על ג'ורג'יה טק, הודות ל-22 נקודות של אגמון, ובמשחק הגמר ניצחה את אוניברסיטת דיוק. בעונה העוקבת העפילה הקבוצה בשנית לגמר טורניר המכללות, אולם הפעם הפסידה מול דיוק, בה בלטו כריסטיאן לייטנר, גרנט היל ובובי הרלי. בכל 3 עונותיו האחרונות ב-UNLV זכה אגמון בפרס שחקן ההגנה של העונה בליגת המכללות, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 15.3 נקודות, 7.2 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1991 נבחר אגמון בבחירה התשיעית, על ידי אטלנטה הוקס. כבר בעונתו הראשונה עם ההוקס פתח בכל 82 משחקי הקבוצה, ורשם ממוצעים של 13.3 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק. ב-4 העונות הבאות המשיך לשמש כשחקן חמישייה קבוע באטלנטה, ותרם 13.8 נקודות ו-4.4 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונות ו- העפיל עם הקבוצה לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף, תחת המאמן לני וילקינס. ב-3 בינואר 1995 קלע אגמון שיא קריירה של 36 נקודות בהפסד קבוצתו מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
ביולי 1996 הועבר עם גרנט לונג בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה ל-4 בחירות דראפט עתידיות, ולאחר 20 משחקים בדטרויט הועבר בטרייד נוסף לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לארון מקי, רג'י ג'ורדן ורנדולף צ'ילדרס. ב-4 וחצי עונותיו בפורטלנד קלע 4.6 נקודות למשחק כשחקן ספסל, והעפילה עמה פעמיים ( ו-) לגמר האזור המערבי.
בין השנים 2001–2006 שיחק עבור שארלוט הורנטס, ניו אורלינס הורנטס ואורלנדו מג'יק, ולאורך התקופה קלע 4.0 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונת פרש אגמון ממשחק, בגיל 37.
קריירת אימון
בשנת 2007 הצטרף לצוות האימון של דנוור נאגטס, ונשאר בתפקיד זה במשך 4 עונות תחת המאמן הראשי ג'ורג' קארל. בעונת העפילו הנאגטס לגמר האזור המערבי בפלייאוף, לראשונה מזה 24 שנים.
בין השנים 2011–2016 שימש כעוזר מאמן בקבוצת אוניברסיטת נבדה בלאס וגאס, שבה שיחק בעברו כסטודנט. לאורך התקופה בלטו בקבוצה שחקני ה-NBA לעתיד אנתוני בנט, כריסטיאן ווד, פטריק מקאו ודריק ג'ונס.