cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריגנטיה
בריגנטיה (Brigantia), הידועה גם בשמות בריגיד (Bridig או Brighid), בריגיט (Brigit), בריגינדונה (Brigindona), ברייד (Bríd, Bride או Braidd) בירגאן (Brigan), בריגאנדו ( Brigandu) היא אלת מלחמה ואלת ניצחון מהמיתולוגיה הקלטית.
לימים התגלגלה דמותה לדמותה של בריגיד מהמיתולוגיה האירית.
משמעות שמה "נעלה", ומקור שמה בתואר הניתן לאלה.
מספר כתובות המקודשת לאלה התגלו ברחבי בריטניה ובעיקר בבירנס שבסקוטלנד. באתר התגלה גם פסלה של האלה, שלראשה כתר, ועל חזה מתואר ראה של גורגונה. האלה מחזיקה בידה חנית וגלובוס המסמל ניצחון (בדומה לתאורי האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית כפי שהיא תוארה בפסלים ברחבי האימפריה הרומית).
במספר כתובות שהתגלו ביורקשייר זוהתה בריגנטיה עם ויקטוריה - אלת הניצחון הברטונית.
בכתובות שהתגלתה בקורברידג', בסמוך לחומת אדריאנוס, מצוין כי בן זוגה של בריגנטיה הוא יופיטר דוליקנוס.
ספר הג'ונגל (מחזמר)
ספר הג'ונגל - המחזמר הוא מחזמר ישראלי המציג את העלילה הכללית המתוארת בספרו של רודיארד קיפלינג - ספר הג'ונגל. במאי המחזמר היה חנוך רוזן, הוא עובד בידי אפרים סידון והולחן על ידי מירון מינסטר, ואריאל זילבר.
בריגנטיה
קישורים חיצוניים
Brigid
ספר הג'ונגל (מחזמר)
העלאת המחזמר
ב-2002 חזר פעם נוספת לבמות ל-30 הצגות בפני כ-50,000 צופים ונערכו אודישנים בערוץ הילדים לילדים המועמדים לשחק את תפקיד מוגלי.
בחנוכה 2013 עלה המחזמר בהפקת בית הספר למשחק בית צבי ל-50 הצגות (בשיתוף טמיר הפקות בע"מ, שהפיקו את ההפקה הראשונה של המחזמר) בבימויו של חנוך רוזן ובהשתתפות תלמידי מחזור נ"ב, בוגרי בית צבי וילדים.
ביולי 2014 הועלה המחזמר שוב בספארי ברמת גן (בהפקת מיקי פלד - סולן הפקות).
מוריץ שינברג
ביוגרפיה
מוריץ שינברג נולד בעיירה פיאטרה ניאמץ שברומניה (אוסטרו-הונגריה דאז) ולאחר גירושי הוריו גדל ביאשי. עלה לארץ ישראל ב-1882 יחד עם אביו דב שינברג וסבו יוסף שינברג בעקבות התקווה שהפיח לורנס אוליפנט בקהילות היהודיות ברומניה להקים התיישבות חקלאית בארץ הקודש וליישב בה יהודים. גם אוליפנט הגיע לארץ ישראל ב-1882 והתיישב בחיפה.
ספר הג'ונגל (מחזמר)
עלילה
ריקשה, זאבה טובת לב מוצאת תינוק קטן שהוצף בסירה טרופה והיא מאמצת אותו יחד עם גוריה הקטנים. לגור האדם שהיא מוצאת היא קוראת מוגלי.
מוגלי גדל בג'ונגל יחד עם חבריו באלו הדוב, בגירה הפנתר, פאקלי הסנאי ועוד חיות.
אחרי ששמעו שהנמר האכזר שירחן חזר לג'ונגל, יועצים למוגלי חבריו שילך לכפר של בני האדם. מוגלי חושב שהם לא חברים שלו - ובורח מהם. בדרכו הוא נתקל בנחש ערמומי בשם קא שרוצה להפנט אותו. למזלו של מוגלי, שירחן רואה את מוגלי ורב עם קא על הטרף. תוך כדי ששירחן וקא רבים אחד עם השני, פוגשת את מוגלי חבורת קופים שנועלים אותו בכלוב. למזלו של מוגלי באלו הדוב מתחפש לקוף ורוקד עם הקופים, ומוגלי ובאלו בורחים מהם. כאשר שירחן מוצא את מוגלי ובאלו, מוגלי זורק על שירחן ענף בוער ושירחן בורח מהג'ונגל.
אחרי כל ההרפתקאות שעברו עליו מוגלי מבין כמה חיי הג'ונגל מסוכנים עבורו, והוא הולך עם ילדה בשם באנה (שבאותו זמן טיילה בג'ונגל) לכפר בני האדם ונפרד לשלום מחבריו.
שחקנים
שחקנים נוספים: יהודה נהרי, גילי גבל, שחר מטלון, נועם עמית, יפעת אהרון, יותם קוזניץ, יואב מילשטיין.
מוריץ שינברג
ביוגרפיה
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג על נפתלי הרץ אימבר (עמ' 16):"'המשורר הלאומי נפתלי הרץ אימבר, מחבר 'התקווה' כיבד ואפילו העריץ את אבי מאוד מאד כי ראה בו מראשוני החלוצים, המגשימים בחייהם את חלום שיבת ציון. אימבר הכיר את אבי עוד מרומניה, כאשר נזדמן שם בנדודיו ממקום למקום כשבא לשיר את שירי ציון שלו. הוא התיידד והתרועע עם אבי ואהב אותו אהבת אח. כאשר ראה אותו בארץ ישראל הולך אחרי המחרשה בגן העברי הראשון, בא לידי התפעלות גדולה ממראה עיניו וחיבר לכבודו שיר ששרו אותו במשפחתנו זמן רב. בשיר זה, הדומה במקצת ל'יהי חלקי עמכם' של ח.נ. ביאליק, הרים המשורר את היהודי הישר והפעוט הזה לנס ולמופת בעיני כל ישראל.'" משפחת שינברג רכשה נחלה ליד הכפר הערבי סומייל שתושביו היו בעיקר מהגרים פלאחים מצריים (בפינת הרחובות ארלוזורוב ואבן גבירול של תל אביב היום).
עבודת האדמה לא צלחה. הסב והאב נפטרו ומוריץ שינברג מכר את הנחלה, התיישב בעג'מי שביפו (ליד בית הספר הצרפתי) וחזר לעבוד כשען וצורף, מקצוע שאותו רכש עוד ברומניה.
ב-1889 חכר ממשפחת זאיאן מגרש ריק (היום "פרויקט הרובע" ברחוב יפת 13 ביפו) והקים עליו את חנותו וביתו (בשיתוף עם יצחק ניימן. את יתרת המגרש מסר ליעקב ליטוינסקי שבנה עליו 11 חנויות).
שינברג גר תקופה מסוימת בשכירות בנווה צדק (נוסדה 1887). ב-1896 בנה בית מפואר בנווה צדק. בית זה נהרס במלחמת העולם הראשונה על ידי תותחיה של האנייה ז'אן דארק שכוונו לבית חרושת וגנר הסמוך שייצר צורכי מלחמה.
ב-1892 קיבל שינברג מאת המהנדסים הצרפתים שהקימו את מסילת הרכבת יפו–ירושלים את החוזה להתקנתם ותחזוקתם של שבעה שעונים בתחנות שונות לאורך המסילה.
הקמת מגדל השעון ביפו
ב-1902 יזם שינברג את הקמת מגדל השעון ביפו לכבוד יובל 25 שנים לשלטונו של השולטן עבדול חמיד השני. ייתכן שהבקשה להנצחת היובל הגיעה מאת השלטונות העותמאנים, אך אופייה וביצועה הופקד בידי נכבדי העיר, מוסלמים, נוצרים ויהודים, שהעלו הצעות שונות בהן חפירת באר ציבורית. שינברג ראה בבניית המגדל פרויקט בר ביצוע שיפאר את העיר ובו יוכל גם ליישם את כישוריו כבונה שעונים. השעון שהותקן הציג את השעה האירופית משני כיוונים ואת השעה המקומית משני הכיוונים האחרים (באותה התקופה נבנו מגדלים דומים באימפריה העותמאנית, וייתכן שהרעיון לבנות מגדל כזה ביפו הגיע לשינברג בהשראתם).
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 52): "בשנת 1902 חל איזה חג יובל בחצר השולטן עבדול חמיד. פקידי הממשלה הטורקית יחד עם נכבדי יפו הערבים והנוצרים הוזמנו לאספה בבית הממשלה כדי לדון איך לחוג את יובלו של השולטן ובאיזה אופן להנציח ביפו את זכר המאורע הזה על ידי איזה מפעל ציבורי חשוב. גם אני הייתי בין הקרואים. היו שהציעו לחפור ולבנות באר ציבורית ועוד הצעות ממין זה. הבנתי מיד שמכל ההצעות הללו לא יצא דבר, יען כי את הכסף שיאספו למטרות אלו ישלשלו הנאספים לתוך כיסיהם. על כן הצעתי דבר שנראה לי ליותר ממשי וניתן להגשימו בנקל: הצעתי הייתה לבנות מגדל יפה באמצע העיר, ובמגדל זה לשים שעון גדול שיראה את הזמן מארבעה צדדים – בשני כיוונים את השעה האירופית, ובשניים [האחרים] את השעה הערבית. דעתי נתקבלה. את סידור השעון כמובן שמסרו לי ואני התמסרתי לדבר הזה במרץ רב, ואמנם התקנתי את השעון העירוני הגדול הנראה עד היום בכיכר שלפני בית הממשלה ביפו"
הקמת מגדל השעון בשכם
תושבי שכם, שהתקנאו בבניין המגדל ביפו, החלו באותם ימים בבניית מגדל השעון שכם וביקשו משינברג להתקין בו את השעון, וכך עשה.
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 53):"'כשבאו מנכבדי שכם ליפו וראו את השעון המראה את אותו הזמן מכל ארבעה צדדיו מצא הדבר חן בעיניהם והתקנאו באנשי יפו שזכו לדבר יפה כזה. לא ארכו הימים ובאו אלי מראשי העיר שכם ובקשה בפיהם לעשות גם להם שעון כזה אבל בהוספה שהשעון שלהם גם יצלצל בצלצול רם וחזק למען ישמעוהו בסביבה במרחק של לפחות 3 קילומטרים. קיבלתי על עצמי להתקין להם שעון כזה התחלתי בהכנות. אולם, לאחר שאנשי שכם עסקו באוסף הכספים ואספו יותר מהנחוץ, נעלם לפתע כל הכסף שנצטבר וכאשר התורמים שאלו איה שעוננו ענו להם שהוא נפל לתוך הים וכי יש צורך בתרומות חדשות. אספו עוד פעם כספים והפעם השעון כבר לא נפל הימה ומעשי ידי מפארים עד היום הזה את עיר שכם המהוללה.'"
בניית 34 חנויות על רחוב בוסטרוס (רזיאל)
ב-1902 בנה שינברג 17 חנויות ברחוב היהודים הראשון של יפו, רחוב רזיאל (בוסטרוס), על אדמה שחכר מאלמנתו של בוסטרוס (מבית היזם ואיש הנדל"ן הלבנוני סורסוק) על צידה המערבי של דרך שכם לשעבר.
ב-1904 בנה 17 חנויות נוספות מצידו המזרחי של רחוב רזיאל (בוסטרוס) עם דירות מעליהן וכן הוסיף דירות מעל 17 החנויות שכבר נבנו.
כך שינברג מעיד ביומנו (עמ' 68–69):"'את העיר יפו ראיתי כשער הארץ אשר דרכו עוברת ותעבור כל העלייה......ומכיוון שהרחוב העיקרי והראשי ביפו הוא רחוב בוסטרוס, שמתי לי למטרה להגדיל ברחוב זה את הרכוש היהודי'." רחוב זה שתחילתו בבית הסראייה (יפו) וככר השעון הינו ראשיתה של ההתפתחות של יפו לכיוון צפון והפך לעורק הראשי המקשר בין יפו ובין השכונות העבריות נווה צדק ונווה שלום, ובהמשך בין יפו ותל אביב העתידה להיבנות. הרחוב התפתח לרחוב המשגשג ביותר ביפו שרוב סוחריו ודייריו היו יהודים.
בנוסף לתרומתו לפיתוחה של יפו שינברג היה חבר פעיל בתנועת הבונים החופשיים בארץ ישראל, הקים קבוצת תיאטרון שבה אף שיחק וכן היה לתקופה מסוימת בעלים של בית קולנוע (ראינוע).
פרעות תרפ"א ותרפ"ט והמעבר לתל אביב
בעקבות מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט (1921 ו-1929) עזבו את יפו רוב תושביה היהודים ועברו לתל אביב. ב-1922 שינברג קנה מגרש על הפינה הצפון מזרחית של הרחובות אלנבי וביאליק ובנו בוריס בנה שם בניין. ב-1930 בנה בניין בפינה הדרום מערבית של דרך יפו תל אביב ורחוב הרצל ומיקם בקומת הקרקע שלו את כלבו שינברג ששימש את תושבי יפו תל אביב לאורך שנים.
מוריץ שינברג נפטר ב-1939 בתל אביב.
עיקור (מיקרוביולוגיה)
הרג מיקרואורגניזמים בתוך הגוף, תוך שימוש בתרופות (אנטיביוטיקה, למשל), אינו נחשב לעיקור. ההבדל בין עיקור וחיטוי הוא שבראשון המטרה היא חיסול כל המיקרואורגניזמים, ואילו בשני ההתמקדות היא בחיסול הפתוגנים (המיקרואורגניזמים גורמי המחלות) בלבד. בנוסף, חיטוי מתייחס כמעט תמיד לשיטות כימיות, ואילו את שיטות העיקור ניתן לחלק לשתי קטגוריות: שיטות פיזיות ושיטות כימיות. לעיתים, במיוחד ביום-יום, אין הקפדה יתרה על הפרדה בין שני המושגים, עיקור וחיטוי.
כדי לבדוק את הסטריליות של חפץ מסוים, ניתן, אם החפץ אינו גדול במיוחד, לטבול אותו במצע נוזלי לגידול מיקרואורגניזמים (אגר, למשל) למשך כמה ימים. אם מיקרואורגניזמים היו על גבי החפץ, הללו יתרבו במצע הגידול ויהפכו אותו לעכור; מצע גידול בו הוטבל חפץ מעוקר יישאר צלול.
עיקור פיזי
קיימות שלוש שיטות פיזיות עיקריות לעיקור:
עיקור כימי
כימיקלים רבים קטלניים לרוב היצורים החיים. חומרים רבים הם קטלניים עבור יצורים מסוימים אך אינם מזיקים ליצורים אחרים, מהווה הדבר יתרון לעיקור הכימי, בכך שניתן לבצע עיקור סלקטיבי, בו מחסלים רק סוג מסוים של אורגניזם.
כימיקלים מעקרים רבים הם קטלניים אף לאדם, והשימוש בהם מוגבל לפיכך רק לציוד שאינו בא במגע עם בני אדם.
ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד
ג'יימס החמישי (10 באפריל 1512 - 14 בדצמבר 1542) היה מלך סקוטלנד בין 1513 ל-1542.
חייו
ב-21 בספטמבר הוכתר ג'יימס כמלך בקפלה המלכותית בטירת סטירלינג. במהלך שנות ילדותו שלטו בסקוטלנד עוצרים, שהראשונה בהם הייתה אמו של ג'יימס, מרגרט טיודור, ששלטה עד שנישאה בשנית, בשנת 1514, לארצ'יבלד דאגלס, רוזן אנגוס. את מקומה תפס ג'ון, דוכס אולבני, השני בסדר הירושה לכתר הסקוטי לאחר אחיו של ג'יימס, אלכסנדר, דוכס רוס. אביו החורג של ג'יימס הדיח את דוכס אולבני עת פרצה מלחמה בין אנגליה לצרפת, ואת ג'יימס עצמו כלא בטירת אדינבורו. מרגרט טיודור, שהתגרשה מבעלה השני, חילצה את ג'יימס משביו, והוא נטל לידיו את סמכויות השלטון בשנת 1528.
ג'יימס גירש את אנגוס מסקוטלנד, ולאחר מכן הכניע את המורדים מאזור הגבול עם אנגליה (הבורדרס) ואת ראשי השבטים מן האיים המערביים. ג'יימס הגדיל את הכנסותיו באמצעות פיקוח הדוק על נחלות הכתר; כמו כן קיבל ג'יימס מעשרים מן המערכת המשפטית, ממכסים ומזכויות פיאודליות. ג'יימס מינה את בניו הממזרים לתפקידים נושאי רווח בשורות הכנסייה, וכך מילא עוד יותר את אוצרו. הוא הוציא חלק נכבד מהונו על בנייה בסטירלינג, בפוקלנד, בלינלית'גו ובהולירוד.
ג'יימס חידש את הברית הסקוטית-צרפתית (הברית העתיקה), וב-1 בינואר 1537 נשא את מאדלן דה ולואה, בתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. לאחר מותה, זמן קצר לאחר החתונה, נשא ג'יימס את מארי דה גיז, בתו של קלוד הדוכס גיז ואלמנתו של לואי מאורליאן, דוכס לונגוויל. שני בנים נולדו להם - ג'יימס סטיוארט, דוכס רות'סיי (נולד ב-22 במאי 1540) וארתור (רוברט) סטיוארט, דוכס אולבני (נולד בשנת 1541). אף שלמארי נולדו שני בנים מבעלה הראשון, מתו שני בניה מנישואיה לג'יימס בינקותם, בחודש אפריל 1541; הצעיר מביניהם, ארתור, מת שמונה ימים לאחר שהוטבל.
ג'יימס התנגד לכפירה הפרוטסטנטית, ובתקופת שלטונו הוצאו להורג מספר אנשים שתמכו בגלוי ברפורמה בכנסייה. המפורסם בין הרפורמיסטים שנדונו למוות היה פטריק המילטון, שב-1528 הועלה על המוקד בסנט אנדרוז באשמת כפירה.
אמו של ג'יימס, מרגרט, מתה בשנת 1541. מותה ביטל כל יתרון שהוא בברית עם אנגליה, עליה הכריז ג'יימס מלחמה. בשנת 1542 הובס ג'יימס בקרב סולווי מוס. בריאותו של ג'יימס הייתה רופפת זה זמן מה, ומפלתו ערערה אותה עוד יותר. הוא שכב על ערש דווי בארמון פוקלנד כאשר נולדה בתו, יורשתו היחידה. ג'יימס נקבר במנזר הולירוד לצד מאדלן דה ולואה, ושני בניו ממארי דה גיז. בתו מרי, מלכת הסקוטים, ירשה אותו, בגיל שישה ימים בלבד.
טוענים, שלפני מותו אמר ג'יימס "הדבר החל בנערה, ויסתיים בנערה". הוא התייחס לשושלת סטיוארט, שזכתה בכס המלוכה באמצעות מרג'ורי, בתו של רוברט דה ברוס. למעשה, נשאר כס המלוכה בידיה של שושלת סטיוארט למרות עלייתה של מרי לשלטון, שכן היא נישאה לדודנה לורנד דרנלי, בן לשושלת סטיוארט אף הוא, והסתיים בנערה אחרת, אן, מלכת בריטניה.
ג'יימס הוליד מספר ילדים בלתי-חוקיים; קיימות ידיעות בנוגע לשבעה מהם, לפחות, ושלושה מהם נולדו לפני שמלאו לג'יימס עשרים. ג'יימס סטיוארט, הרוזן הראשון ממוריי, נולד לג'יימס מפילגשו המועדפת, והיה אחת מן הדמויות החשובות בתקופת שלטונם של מרי ובנה, ג'יימס השישי.
ג'יימס נהג להתהלך ברחובות אדינבורו בלילות, בעודו מחופש. במסעותיו הליליים הציג עצמו ג'יימס בתור "האיש הטוב (Goodman) מבאלנגיך".
המוזיאון החדש (ברלין)
המוזיאון החדש (בגרמנית: Neues Museum) הוא מוזיאון הממוקם צפונית למוזיאון הישן באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. המוזיאון נבנה בין השנים 1843–1855 על פי תוכניות של האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר, תלמידו של האדריכל קארל פרידריך שינקל. מבנה המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק קירותיו החיצוניים נותרו לעמוד. המוזיאון שוקם והוא נפתח לקהל מחדש באוקטובר 2009. המוזיאון מכיל את מוצגי מצרים העתיקה, אשר הוצגו במוזיאון קודם למלחמת העולם השנייה, ועד פתיחת המוזיאון החדש הוצגו במוזיאון הישן.
רקע
המוזיאון החדש היה השני מבין המוזיאונים שנבנו באי המוזיאון. מוזיאון זה נבנה כהרחבה של המוזיאון הישן על מנת להכיל את האוספים הגדלים והולכים של המוזיאון. אוספים אלה כללו אוספים של יציקות גבס, את האוסף המצרי של המוזיאון, אוסף התחריטים (Kupferstichkabinett), האוסף הפרה היסטוריה והאוספים ההיסטוריים (Museum der vaterländischen Altertümer) והאתנוגרפיים. במהלך השנים שחלפו מאז הקמת המוזיאון, הפך המוזיאון ממוזיאון כללי (כמו המטרופוליטן והמוזיאון הבריטי) לסדרה של מוזיאונים מתמחים. כך הפכו האוספים המפורטים לעיל למוזיאון המצרי ולמוזיאון האתנוגרפי של ברלין. מבנה המוזיאון עצמו היה המבנה הראשון המונומנטלי שנבנה בפרוסיה שכלל טכנולוגיות בנייה מודרניות תוך שימוש בשלד ברזל להקמת המבנה, ובמנועי קיטור לבניית יסודות המבנה.
הקמת המוזיאון
עבודות הקמת המבנה החלו ב-19 ביוני 1841 בפיקוחה של ועדה שהוקמה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי אשר כללה את אוצר המוזיאונים המלכותיים, איגנץ פון וולפרס (Ignaz von Wolfers) וכן את פרידריך אוגוסט שטילר (אשר מונה, על ידי ממשלת פרוסיה בהוראת המלך, ב-8 במרץ 1841, לאחראי על ההקמה).
בשל האדמה הבוצית של אתר הבנייה נדרש להקים את המבנה על 2344 עמודי עץ שאורכם בין 6.9 ל-18.2 מטרים. על מנת להכניס את עמודי היסוד לאדמה נעשה שימוש במנוע קיטור בעוצמה של 5 כוחות סוס, כמו כן מנוע זה הפעיל את המשאבות ששאבו את המים מיסודות המבנה. היה זה הפעם הראשונה שנעשה שימוש באמצעים מכניים בהקמת מבנה בפרוסיה.
ב-6 באפריל 1843 נערך טקס הנחת אבן הפינה של המבנה (לאחר שנבנו יסודות המבנה ומרתפיו). בניית קירות המבנה הושלמה בשלהי שנת 1843 וכרכוב המבנה הושלם בשנת 1844. בשנת 1845 הונחו קורות הברזל אשר תמכו בתקרות המבנה (לראשונה נעשה שימוש בקורות ברזל תעשייתיים בבניית מבנה ציבור בפרוסיה). בשנים 1846–1847 נבנו חזית המבנה המעוטרת, הפסלים המעטרים את המבנה, וחדרי המדרגות המעוטרים שיש. מהפכת 1848 עיכבה את סיום בניית המוזיאון אשר נפתח לציבור בשנת 1855, אולם ציורם של ציורי הקיר במבנה הושלם רק בשנת 1866.
המבנה עד למלחמת העולם השנייה
לאחר פתיחת המוזיאון הוצגו בו האוספים המצרי, הפרוסי והאתנוגרפי, בקומת הקרקע; אוספי יציקות הגבס של פסלים יוונים ורומיים וכן אמנות ביזנטית, אמנות גותית ואמנות רנסאנס הוצגו בקומה הראשונה של המוזיאון; אוסף אמנות ימי הביניים, אוסף התחריטים ואוסף האמנות (ה-Kunstkammer), אוסף הדגמים הארכיטקטוניים ואוספי הרהיטים, כלי החרס והזכוכית הוצגו בקומה השנייה.
בשל גודלם של האוספים החל המוזיאון להקים מוזיאונים נפרדים בנושאים שונים ולהעביר אליהם את אוספיו. כך בשנת 1873 נוסד המוזיאון לאנתרופולוגיה (Völkerkundemuseum) שעבר לבניין נפרד ברחוב קוניגרטצר בשנת 1886 (מבנה זה נהרס לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה).
המוזיאון למלאכות (Kunstgewerbemuseum) שנוסד בשנת 1875 קיבל את אוספי הזכוכית הרהיטים והחרס (כ-7,000 מוצגים) ועבר למבנה אחר ה-מארטין גרופיוס באו (Martin-Gropius-Bau) בשנת 1881.
בשטחים שפונו בקומה הראשונה של המוזיאון החדש הוצג האוסף המצרי ההולך וגדל, ובשטחים שפונו בקומה השנייה הוצגו מוצגים נוספים של אוסף התחריטים שגדל.
בין השנים 1883–1887 נוספה קומת ביניים למבנה (שלא ניתן היה לראותה מחוץ למבנה) ובקומה זו הוצגו יציקות הגבס - אוסף שהלך וגדל במהלך המאה ה-19, עד שהפך לגדול באוספים אלה בעולם. בראשית המאה ה-20 הוחלט להפסיק להציג אוסף זה (המדובר באוסף של יציקות גבס של פסלים רומיים שהיה נפוץ במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפסיק להיות פופולרי - ציבור החל להעדיף לראות יצירות מקוריות על פני העתקי גבס) ולהעבירו לאוניברסיטת ברלין. האוסף נהרס לחלוטין בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה.
במקום שהתפנה בקומה הראשונה של המבנה הוצגו אוספי הפפירוס של המוזיאון המצרי.
בין השנים 1919–1923 כוסתה החצר היוונית בגג זכוכית, ונוספה קומה שנייה לחצר במטרה להציג את הממצאים הארכאולוגיים של אל עמרנה.
בשנת 1939 נסגרו האוספים ומספר רב של חפצי אמנות הוסרו ואובטחו. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס המוזיאון כמעט לחלוטין: ב-19 בנובמבר 1943 נשרף גרם המדרגות המרכזי עם ציורי קיר ומוצגים נוספים, ב-23 בנובמבר 1943 נפגע הבניין בהפצצות ישירות. הפצצות נוספות במהלך פברואר 1945 הרסו את כל האגף הצפוני של המוזיאון וחלק מהאגף הדרומי (לרבות האגף המחבר את המוזיאון החדש עם המוזיאון הישן).
המוזיאון מאז מלחמת העולם השנייה
מרבית שטחי המוזיאון החדש נהרסו בהפצצות ולא ניתן היה להשתמש בהם. מוזיאונים אחרים באי המוזיאונים השתמשו בחלקי המבנה ששרדו כשטחי מחסנים. עבודות השיקום של המבנה החלו בשנת 1986 אולם הופסקו זמן קצר לאחר מכן בשל קשיים להשיג מימון לשיקום. בשל הזמן שחלף, פגעי מזג האוויר, ועבודות השיקום החלקיות נהרסו חלקים מהמבנה אשר שרדו את הפצצות מלחמת העולם השנייה (בהם החצר המצרית). במסגרת ההכנות לשיקום המבנה הוסרו עיטורי הקירות ששרדו וחלקים מהמבנה ואוחסנו במקום נפרד. לאחר מכן החלו עבודות חיזוק היסודות והוצאת הפסולת ושרדי המבנה שעמדו על סף קריסה. רק עם סיום עבודות הניקוי והחיזוק החלו עבודות שחזור המבנה. עבודות השחזור הסתיימו בשנת 2009 בעלות של 295 מיליון אירו. החזית הצפון מערבית והחזית הדרום מזרחית של המבנה, אשר נהרסו לחלוטין בהפצצות מלחמת העולם השנייה שוקמו על פי תוכניות של האדריכל האנגלי דייוויד צ'יפרפילד בהתבסס על התוכניות המקוריות של המבנה. המבנה נפתח לקהל ב-16 באוקטובר 2009 ומציג את אוספי המוזיאון המצרי שהוצגו עד אז בבניין המוזיאון הישן, וכן את המוצגים מהמוזיאון הפרה היסטורי (שהוצגו קודם לכן בשלוס שארלוטנברוג).
מבנה המוזיאון
צורתו של מבנה המוזיאון מלבנית, אורכו 105 מטרים ורוחבו 40 מטרים. צלעו הארוכה של המוזיאון ממוקמת מכיוון צפון לדרום, וצלעו הקצרה מכיוון מזרח למערב. מבנה המוזיאון מקביל לנהר השפרֶה. גשר חיבר את מבנה המוזיאון החדש למוזיאון הישן. מבנה גשר זה היה ברוחב 7 מטרים ובאורך 24.5 מטרים, ונתמך על ידי שלוש קשתות. מבנה הגשר נהרס במלחמת העולם השנייה.
שלושת אגפי המבנה הקיפו שתי חצרות פנימיות: החצר המצרית (הצפונית) והחצר היוונית (הדרומית). תקרת הזכוכית של החצר המצרית הותקנה עם הקמת מבנה המוזיאון. החצר היוונית קורתה בתקרת זכוכית בין השנים 1919 ו-1923.
שיקום המוזיאון
במסגרת תוכנית האב של אי המוזיאונים התמנה האדריכל האיטלקי ג'יאורג'יו גראסי, והוא תכנן את שיפוץ המוזיאון. בתחילת העבודות התברר שבמוזיאון העתיק לא היו תקנים מודרניים כמו הגנה מאש, מיזוג אוויר ועוד. לכן רצה גראסי לבנות אגף חדש וכן תעלה שתחבר בין האגף הישן לחדש.
תוכנית זו לא התקבלה ובמקומו מונה האדריכל דייוויד צ'יפרפילד לשקם את המוזיאון החדש. הוא לא רצה לשחזר את המוזיאון, אלא לעשות בו שימור משלים: חלקים השאיר כמות שהם וחלקים בנה בצורה מודרנית לחלוטין, כך שיהיה ברור מה הישן ומה החדש. למשל, הוא החזיר את המדרגות, אך לא בנה אותן כפי שהיו בעבר אלא בצורה מודרנית יותר. בחצר הוא השאיר את קירות פגועים למחצה, ורק חיזק אותם. במרכז העלה עמודי בטון מודרניים שיחזיקו תקרה גבוהה שתיצור חללי תצוגה. את כל החלקים החדשים בנה מבטון לבן. את החלקים הישנים שלא נהרסו לחלוטין השאיר ושיפץ, כך שהמבנה מורכב מטלאים טלאים של ישן וחדש. הוא לא השתמש בלבנים חדשות אלא בלבנים הישנות. הקירות בנויים חציים מלבנים ישנות וחלקם מלבנים חדשות והגבול בין שני הסוגים ברור לגמרי. הוא בנה את התקרה הישנה בשיטה העתיקה בה נבנתה במקור, אולם הכיפות החדשות נבנו בשיטות מודרניות.
בזמן השיפוץ הגרמנים דרשו שחזור של המדרגות כפי שהיו במאה ה-19. האדריכל צ'יפרפילד היה קשוב לכך והחליט לצרף צוותי חשיבה ציבוריים, ולכן התכנון והבנייה לקחו 20 שנה.
מכיוון שהמבנה נטה על צידו בשל הפצצות מלחמת העולם השנייה, ביצעו בעת השיפוץ מעין הקפאה של הקרקע: הציפו את היסודות במים והקפיאו אותם, כך שניתן יהיה לחתוך מסביב והמבנה יישאר עומד על פיסות הקרקע הללו.
ב-17 באוקטובר 2009 נפתח המוזיאון מחדש, לאחר ששוקם בעלות של 233 מיליון אירו. זהו המוזיאון האחרון מבין מוזיאוני אי המוזיאונים ששוקם ונפתח. עם השלמת שיקומו הסתיים השיפוץ של מתחם "אי המוזיאונים". האדריכל המשקם החליט להשאיר במספר קירות רסיסי פצצות מקוריים וכן ציורי קיר שנשחקו כעדות להיסטוריה של המוזיאון.
בשנת 2016 דלפה מהמוזיאון סריקה תלת-ממדית של פסל נפרטיטי, היצירה המפורסמת ביותר המוצגת שם. המוזיאון דרש ייחוס על הסריקה ושימוש בלתי מסחרי בה, לפי תנאי הרישיון שהטביע בתחתית הפסל המקורי, אך לא היו למוזיאון זכויות יוצרים על פסל שנוצר בשנת 1345 לפני הספירה.
פטרז'לקה (כדורגל)
פטרז'לקה הוא מועדון כדורגל סלובקי מהעיר ברטיסלאבה שבמערב סלובקיה, בירת סלובקיה. נכון לעונת 2021/2022 משחקת הקבוצה בליגה השנייה בסלובקיה. בסוף עונת 2009/2010 הקבוצה ירדה מליגת העל הסלובקית לליגה השנייה בסלובקיה ובסוף עונת 2011/2012 הקבוצה ירדה מהליגה השנייה לליגה השלישית בסלובקיה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1899 ברובע פטרז'לקה שבברטיסלאבה ועד לשנת 2005 הקבוצה נקראה "פ. ק. ארטמדיה פטרז'לקה". הקבוצה זכתה בגביע הסלובקי בכדורגל פעם אחת בעונת 2003/2004 וכן באליפות הליגה הסלובקית הבכירה בעונת 2004/2005.
לאחר העונה הטובה מאוד של הקבוצה עזב המאמן ולדימיר וייס לקבוצת סאטורן רמנסקו וכן מספר שחקנים מובילים בקבוצה עזבו אותה לקבוצות מובילות באירופה (יאן דוריצה לסאטורן רמנסקו, באלאזס בורבלי לקייזרסלאוטרן ובלאז'יי ואשצ'אק לטרוויזו).
בעונת 2007/2008 הקבוצה זכתה ב"דאבל", אליפות בפעם השנייה וגביע בפעם השנייה. הקבוצה שיחקה בליגת האלופות בעונת 2008/2009. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את ולטה. בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה ניצחה את טמפרה יונייטד. בסיבוב המוקדמות השלישי הקבוצה הפסידה ליובנטוס ועברה לשחק בסיבוב הראשון של גביע אופ"א. הקבוצה הפסידה לספורטינג בראגה והודחה מהטורניר.
שק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בראד קופר (קצין)
צ'ארלס בראדפורד "בראד" קופר השני (באנגלית:  Charles Bradford "Brad" Cooper II) הוא קצין בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית המכהן כמפקד הצי החמישי והכוחות הימיים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביוגרפיה
קופר נולד בצפון וירג'יניה. ב-1989 סיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
שירת כקצין בסיירת נושאת הטילים המונחים "USS Thomas S. Gates (CG 51)", בנושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69), במשחתת "USS Fitzgerald", בסיירת "USS Anzio (CG 68)" ובסיירת "USS Vicksburg (CG-69)"
פיקד על המשחתת "USS Russell (DDG-59)" (בשנים 2006-2008) ועל סיירת נושאת הטילים המונחים "USS Gettysburg (CG 64)" (בשנים 2013–2015). כמו כן שירת בלשכת מזכיר ההגנה של ארצות הברית ובמשרד הרשות המבצעת של הנשיא, במטה פיקוד אפריקה, במטה צי האוקיינוס השקט, כיועץ לשר הפנים של אפגניסטן ובמטה הצי.
כאדמירל מונה בספטמבר 2016 למפקד כוחות הצי בדרום קוריאה, בינואר 2018 מונה למפקד קבוצת התקיפה השביעית, ביוני 2019 מונה לראש הלשכה המשפטית של הצי, וביוני 2020 מונה למפקד ספינות השטח של הצי האטלנטי. במאי 2021 מונה למפקד הצי החמישי והכוחות הימיים בפיקוד מרכז.
קופר בעל תואר שני במודיעין אסטרטגי מאוניברסיטת המודיעין הלאומי.
יחסי ג'מייקה–קנדה
יחסי ג'מייקה-קנדה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים, הפוליטיים והמדיניים שבין קנדה לבין ג'מייקה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, מיד לאחר עצמאותה של ג'מייקה. מאז 4 במרץ 1963, הנציב העליון של קנדה הוא תושב קינגסטון, והנציב העליון של ג'מייקה הוא תושב אוטווה.
סקירה כללית
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון מדינות אמריקה ובחבר העמים הבריטי.
בקנדה חיים כ-231,000 אנשים ממוצא ג'מייקני. ג'מייקנים-קנדים רבים חוגגים את יום העצמאות של האי שלהם באמצעות פסטיבלים בערים מרכזיות בקנדה. המוכר שבאלה הוא פסטיבל הקריבנה. פסטיבל קריבנה מתרחש בטורונטו שבאונטריו מדי אוגוסט ומושך יותר ממיליון מבקרים לאזור, רבים מהם טסים אליו כל הדרך מג'מייקה.
בין קנדה לממשלת ג'מייקה ישנו הסכם שמטרתו לאפשר לכוחות הקנדיים לפרוס כוחות עבור סיוע הומניטרי והגנה נגד פעולות טרור.
היער הלאומי איניו
היער הלאומי איניו (באנגלית: Inyo National Forest) הוא יער לאומי של ארצות הברית השוכן בחלקו המזרחי של רכס הסיירה נבדה בארצות הברית, ובשני רכסי הרים סמוכים (ההרים הלבנים והרי איניו), שהוכרז ב-25 במאי 1907.
גאוגרפיה
שטחו של היער הוא כ-8,100 קמ"ר, רובם בקליפורניה ו-246 קמ"ר מהם במערב נבדה. יער איניו משתרע בין חלקו המזרחי של הפארק הלאומי יוסמיטי מצפון וחלקו הדרומי של הפארק הלאומי סקוויה מדרום. היער מחולק לשני אזורים גאוגרפיים, כאשר כל חלק חופף באופן חלקי לעמק אוונס, אזור אגמי מאמות' ואזור אגם מונו.
היער כולל תשעה אזורי אזורי טבע בראשיתיים מוגנים בשטח כולל של 3,200 קמ"ר המהווים כ-40% מיער איניו:
בפארק נמצא המדרון המזרחי של הר ויטני, שהוא ההר הגבוה ביותר ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית. כמו כן, בפארק צומח העץ מתושלח שהוא העץ הזקן ביותר בעולם.
אחד האתרים המרכזיים ביער הוא אגם מונו המשתרע על פני שטח של 60 קמ"ר, ומידותיו הן 21 ק"מ ממזרח למערב ו-13 ק"מ מצפון לדרום. ריכוז המלח באגם גבוה פי 2.5 מזה של מי ים רגילים, ועל מנת להגן על המשאבים הטבעיים של האגם הקונגרס הכריז עליו כעל אזור נוף לאומי.
זבולון גרז
הרב זבולון אריה גרז (תרס"ג, 25 בספטמבר 1903 - י"ג באב תשמ"ט, 24 ביולי 1989) היה אב"ד רחובות במשך כשלושים וחמש שנה.
תולדותיו
בשנת 1931 נישא לאסתר מלצר מסלבודקה. בשנת 1941 הגיע לארץ ישראל, בהמשך עבר לגור בחדרה. אביו, אחיו, שרגא פייבל וליפמן ואחותו ציפורה נספו בשואה. כמו כן, נספו אחיו למחצה נחום, חיים, ניסן ויהושע.
אחרי הגעתו לארץ ישראל, מונה לר"מ בישיבת קלצק פרדס חנה שהוקמה על ידי הרב צבי יהודה מלצר. בשנת 1947, הרב מלצר שמונה לרבה של רחובות, מינהו לרב בית הכנסת "שונה הלכות" בעיר רחובות, לצד היותו ר"מ בישיבה שהוקמה מחדש ברחובות. כן שימש כדיין בבית דינו של הרב מלצר העיר. לאחר 10 שנים התפטר הרב מלצר מתפקידו ומינהו לאב"ד רחובות במקומו, תפקיד בו כיהן כ-35 שנה. בנוסף כיהן כדיין בבית הדין הרבני, תפקיד ממנו פרש בתחילת 1976. יחד עם אחיו, יצחק ברית, גידל זן מיוחד של אתרוגים (אורדנג חדרה). יקיר העיר רחובות.
נפטר בשנת 1989, ונקבר בבית הקברות פוניבז'. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב ברחובות.
משפחתו
אחות סבתו, אשת הרב זבולון באריט, הייתה גולדה פרנק, אשת שרגא פייבל פרנק וחותנתם של הרבנים משה מרדכי אפשטיין ואיסר זלמן מלצר.
אחיו הוא יצחק בריט, ואחותו (מנישואיו השניים של האב) היא רחל טוקר, אשת יצחק טוקר, מוותיקי ישיבת חברון. בניו הם: הרב אהרן גרז - כיהן כראש ישיבת בר-אילן בתל אביב, יצחק גרז - כיהן כיו"ר המועצה הדתית ברחובות, ומשה גרז מירושלים. נכדו הוא חתנו של הדיין הרב אברהם שרמן.
ענן
ענן (נקרא גם עב, נָשִׂיא) הוא ריכוז טיפות מים או גבישי קרח מיקרוסקופיים, אשר התהוו כתוצאה מתהליך התעבותם של אדי מים הנמצאים במצב רוויתי בנוכחות גרעיני התעבות.
היווצרות
השמש מחממת את האוקיינוסים וריכוזי מים אחרים ובכך גורמת להתאדות של מים וליצירת לחות. אדים אלו מטפסים גבוה באטמוספירה. הקור באטמוספירה בהיעדר גרעיני התעבות אינו מספיק לגרום להתעבותם של האדים. גרגרי אבק וחלקיקים אחרים באטמוספירה בטמפרטורה נמוכה באים במגע עם האדים וגורמים להתעבותם וליצירת טיפות מים וחלקיקי קרח מיקרוסקופיים אשר הם העננים. תהליך זה לבדו אינו גורם להיווצרות עננים מורידי גשם אשר רק בתוספת אילוץ מכני שיגרום לעלייה מאסיבית של אוויר כלפי מעלה, יכולים להיווצר. עלייה כזאת יכולה לקרות עקב מערכת מזג אוויר שנקראת שקע ברומטרי, אשר מופיעה מעל הים התיכון בחודשי החורף (הסיבה לירידת גשם בחורף). כדי שטיפונות הענן יגיעו לגודל מספיק גדול על מנת שהן יהיו מספיק כבדות כדי לרדת כגשם, מתרחש תהליך של התנגשויות, טיפונות הענן מתנגשות זו בזו ובחלקיקי קרח אחרים וכך הן מתלכדות וגדלות. יעילות ההתנגשות תלויה ביחס גודלי הטיפות, בריכוז הטיפות ובטרבולנציה השוררת בענן.
מרכז הענן מאופיין בדרך כלל בזרמים אנכיים עולים ואילו צידי הענן מאופיינים בדרך כלל בזרמים אנכיים יורדים. כאשר טיפה עולה במעלה הענן היא יכולה לקפוא בדרך ולהפוך לגראופל או ברד. וכאשר החלקיקים הקפואים ירדו, יכולה להתרחש המסה והם יהפכו לטיפת מים.
סיום חיי הענן יתרחש כאשר כל הטיפות וחלקיקי הקרח ירדו בצורת גשם ו/או התאדו בגלל שהענן יגיע לאזור עם לחות נמוכה.
היווצרות ענן על ידי הרים
ענן כמעט ולא יכול להיווצר על ידי אוויר קר בלבד, אלא נדרש גורם מעבה אחר. הר יכול להוות גורם כזה בתהליך המכונה עננות אורוגרפית, ולכן פעמים רבות רואים עננים מעל ההרים. אוויר לח המצוי באוויר מתחיל לטפס כלפי מעלה, כאשר יש הר באזור, האוויר הלח והחם בא במגע עם ההר הקר וגורם להתעבות הלחות וליצירת ענן.
פאזת הקרח
בגובה פני הקרקע, מים קופאים בטמפרטורה של 0 מעלות צלזיוס. עם זאת, עננים גבוהים יכולים להכיל מים לא קפואים אף בטמפרטורה של מינוס 38 מעלות. תופעה זו מתרחשת מכמה סיבות: הראשונה היא שבגובה רב, הלחץ באוויר נמוך יותר ודרושה טמפרטורה נמוכה יותר כדי לגרום למים לקפוא. בנוסף, התכונות הפיזיקליות של מסות מים קטנות, שונות מאשר תכונות של מסות מים גדולות בגלל המתח פנים. כאשר הטמפרטורה יורדת מתחת לבערך מינוס 10 באזור הגבוה של עננים ערימתיים טיפות המים מתחילות לקפוא. על מנת שטיפות מים תקפאנה הן זקוקות לגרעין קיפאון כשם שאדי מים צריכים גרעיני התעבות בשביל להפוך לטיפות מים. גרעיני הקיפאון מזרזים את התהליך אצל טיפות המים ומגבשים אותן לקרח. הקרח דומה בגודלו לטיפות המים, הזעירות אך שונות בגודלן. בהימצאות גרעיני קרח בענן, בטווח טמפרטורות מסוים, יש להיווצרות גבישי קרח יתרון על יצירת טיפות מים בחינת מהירות הגידול, עקב ההבדל בלחץ האדים הדרוש להחזקת גביש קרח לעומת טיפת מים, מצב זה מתואר על ידי תהליך ברגרון.
מטען חשמלי
עננים עם פאזה מעורבת, כלומר שיש בהם גם טיפות מים וגם חלקיקי קרח, יכילו מטען חשמלי בעקבות התנגשויות בין החלקיקים השונים. זהו מטען חשמל סטטי, וכאשר עוצמתו תעבור ערך סף מסוים תהיה התפרקות חשמלית אשר קרויה ברק. ישנם מספר סוגי ברקים, ברקים בין העננים לקרקע, ברקים בין שני עננים שונים וברקים בין אזורים שונים באותו הענן. הברקים יכולים להיות חיוביים או שליליים לפי המטען הגורם להתפרקות. ישנם גם ברקים שעולים מהענן לשכבות העליונות של האטמוספירה והם נקראים שדוני ברקים.
סיווג העננים
באופן קלאסי נהוג למיין את העננים לשלוש רמות סיווג עיקריות.
כל ענן מוגדר על פי סוגו בכל אחת מקבוצות הסיווג, לרוב, שילוב של שלוש רמות סיווג אלו מהווה את שמו המקובל של הענן. כך למשל, "אלטוקומולוס" הוא ענן בינוני ערמתי, "אלטוסטרטוס" הוא ענן בינוני שכבתי, "צירוקומולוס" הוא ענן גבוה ערמתי ו"צירוסטרטוס" הוא ענן גבוה שכבתי. כל העננים הנמוכים הם ערמתיים, לכן בכל שמותיהם מופיע "קומולוס" אך לא מוזכר בהם מאפיין הגובה. כך, למשל, "קומולונימבוס" הוא ענן נמוך ערמתי שמוריד משקעים, "סטרטוקומולוס" הוא ענן נמוך ערמתי שנבלם באינוורסיה ו"קומולוס" הוא ענן נמוך ערמתי, גובהם של כל עננים אלה לא מוזכר בשמותיהם. יש עננים שלא כל רמות הסיווג שלהם מוזכרים בשמם. כך, למשל, "נימבוסטרטוס" הוא ענן שכבתי בינוני שמוריד משקעים וגובהו לא מוזכר בשמו, לעומת זאת "צירוס" הוא ענן גבוה ערמתי שנבלם באינוורסיה וסיווג זה לא מוזכר בשמו.
פופקורן
פּוֹפּקוֹרְן (בעברית: פִּצְפּוּצֵי תִּירָס, תירס קלוי או תִּירְסָה) הוא מאכל בצבע לבן העשוי מגרגירי תירס שחוממו עד להתפקעותם. פירוש השם הוא קיצור באנגלית של המילים popped corn כלומר "תירס מבוקע". בטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס 96 אחוז מגרעיני הפופקורן מתפקעים.
הכנה
הכנת הפופקורן נעשית על ידי חימום גרגירי תירס עד אשר מעטפת הגרגיר מתפקעת תחת לחץ הקיטור הנוצר בתוכו. התפקעותו של הגרגיר ושחרור לחץ הקיטור שבו מפיחה את תוכן הגרגיר ויוצרת מרקם אוורירי בצורה אופיינית. חימום הגרגירים נעשה באמצעות חימום בסיר בישול, תנור מיקרוגל, מחבת או בעזרת מכשירים מיוחדים לייצור פופקורן. בדרך כלל מוסיפים לגרגרי התירס לפני חימומם מלח ושמן או חמאה.
קיימות דרכים שונות כדי לגרום לפקיעת גרעיני הפופקורן. קיימות גם שקיות פופקורן מוכנות מראש, המכילות כבר מלח וחומרים נוספים. בפופקורן (ללא תוספת שמן ומלח) אחוז גבוה של סיבים תזונתיים והוא אינו מכיל נתרן, שומן וסוכר.
בעולם המערבי יש המלצה שלא לתת פופקורן לתינוקות, מחשש לחנק מגרעין התירס.
צורת הכנה אחרת של פופקורן היא בתוספת סוכר או דבשה, והפיכתו לפופקורן קרמל מתוק.
היסטוריה
פופקורן היה מאכל מקובל אצל האינדיאנים של אמריקה הדרומית (לרוב באזור פרו של היום) אשר שימש גם כתכשיט. הפופקורן הקדום ביותר שנמצא הוא משנת 3600 לפני הספירה, ויש הערכות שהוא מלפני שנת 4700 לפנה"ס; הוא נמצא בניו מקסיקו. המתיישבים האירופאים למדו מהאינדיאנים להכין את הפופקורן.
במאה ה-19, הפופקורן נמכר על ידי רוכלי רחוב ברחובות, בפארקים ובירידים. בשנת 1893 יוצרה מכונת פופקורן ניידת שיועדה לרוכלי הפופקורן, על ידי חברה משיקגו, המכונה הוצגה בראווה בהתערוכה העולמית של שיקגו באותה השנה. החל מ־1912 התחילו במכירת פופקורן באולמות קולנוע ועם הזמן נוצר קשר אסוציאטיבי בין פופקורן לקולנוע.
יום הפופקורן
יום הפופקורן הוא יום "חג" אשר מתקיים ב-19 בינואר, ביום זה אנשים מרבים לאכול פופקורן וברשתות האינטרנט ישנם הרבה חידונים וכתבות עליו.
אוכף סיניטובו
אוכף סיניטובו או בקע סיניטובו (באנגלית: Sinitovo Gap; בבולגרית: седловина Синитово) הוא אוכף למרגלות הצפון מערביים של רמת דטרויט, בחוף דנקו, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האוכף מחבר את כיפת הקרח פרקוס שמדרום לו, לרכס קאליבה שמצפון מערב לו.
האוכף הוא חלק מקו פרשת המים הקרחוני שבין הדום הקרח רייט שממזרח לו, לקרחון ברגה שממערב לו.
האוכף נמצא 30.4 קילומטרים דרומית מזרחית לכף סטרנק.
מיפוי האוכף
האוכף מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם
האוכף נקרא על שם הכפר סיניטבו (Синитево) שבדרום בולגריה.
קאמולוס
קאמולוס (Camulus או Camulos) היה אל המלחמה במיתולוגיה הקלטית. פולחנו של האל היה נפוץ בעיקר באזור בלגיה של ימינו, אולם התגלו שרידים ארכאולוגיים של פולחנו גם בבריטניה בעיר הקדומה קאמולודונום (כיום קולצ'סטר שבאסקס) הקרויה על שמו של האל.
עם המפגש בין התרבות הקלטית לתרבות הרומית זוהה קאמולוס עם אל המלחמה מהמיתולוגיה הרומית - מרס.
אזכורים תרבותיים
קאמולוס הוזכר בסדרת הטלוויזיה מסוגת המדע בדיוני "סטארגייט SG-1" כאחד מראשי המערכת של הגואולד.
מזעור
מִזְעוּר הוא שם כולל למכלול הטכניקות והשיטות ששימשו ומשמשות להקטנת ממדיהם של מכשירים מכניים, אופטיים ואלקטרוניים שונים, אשר בעבר הצריכו מערכות גדולות ומסובכות לתפעולם. המזעור איפשר ומאפשר, בין השאר, את ההתפתחות ההולכת והגדולה של תעשיות השעונים, האופטיקה, הרובוטיקה, המחשבים, הננוטכנולוגיה הלוויינים ועוד.
מזעור באלקטרוניקה
טכניקות המזעור בתעשיית האלקטרוניקה התפתחו עקב צרכיה ההולכים וגדלים של תעשייה זו החל מאמצע המאה ה־20 והלאה. ההתפתחות בתעשייה זו התאפשרה הרבה בזכות המצאתו של המעגל המשולב, שדחק והחליף את השפופרות האלקטרוניות והטרנזיסטורים. הטרנזיסטורים עצמם עברו מזעור והגדילו בצורה משמעותית את יכולות החישוב של מחשבים בפרט.
מזעור בלוויינות
יכולת המזעור הובילה בין השאר לפיתוח לוויינים קטנים, קלים, זולים ומתוחכמים. כך מתאפשר בימינו גם לקבוצות, מדינות, חברות, קבוצות תלמידים וסטודנטים עם יכולת מוגבלת, לפתח ולבנות לוויינים. היכולת לשגר מערך לוויינים הוא דוגמה בולטת בתחום זה.
רוהאטין
רוהאטין (באוקראינית: Рогатин; בפולנית: Rohatyn; ברוסית: Rogatin) היא עיירה באזור גליציה המזרחית באוקראינה. העיירה נמצאת בין העיר לבוב לעיר איוואנו-פרנקיבסק (שעד 1962 נקראה סטניסלב או סטניסלביב), השוכנת מדרום לה. העיר נמצאת בין שני הרים, שאחד מהם נקרא "הר השדים". נהר ששמו הְנֵילֵי לִיפָּה (באוקראינית: "תִּרְזָה רקובה") עובר לידה. בעיירה וכפרי הסביבה קיים רוב של תושבים אוקראינים ומיעוט קטן של תושבים ממוצא פולני. עד השואה ישבו בה כ-3,000 יהודים, כמחצית תושביה.
היסטוריה
רוהאטין הוקמה במאה ה-12. העיירה מוזכרת לראשונה בכתובים במאה ה-13 עת הוכרזה לעיר. עקב התקפות חוזרות ונשנות באזור החליט המלך זיגמונט הראשון ב-1539 להקים חומה ומבצרים בעיר. העיר נחשבה לעיר מלכותית בבעלות המלך, בניגוד לערים אחרות שהיו בבעלות פרטית או בבעלות אצילים.
באחת מהתקפות הטטרים נחטפה בת הכומר הרותני ששמה היה אלכסנדרה ליסובסקי (מאוחר יותר הורם סולטאן). מאוחר יותר הפכה לאשתו החוקית של הסולטאן סולימאן המפואר ובמשך זמן השפיעה רבות על מדיניות האימפריה העות'מאנית והפכה לאחת הנשים החזקות ביותר בהיסטוריה העות'מאנית.
במאה ה-16 הוקמה אגודת צורפים ומתוכה התפרסם הצורף בארטלומי. במאה ה-17 סבל האזור מהתנפלויות של טורקים, טטרים ומאוחר יותר של רוסים וקוזאקים. במאה ה-18 העיר הפכה למרכז מסחרי לבקר, סוסים ותוצרת חקלאית. ב-1773 נכבשה העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בימי השלטון האוסטרי גדלה העיר אך עקב מלחמת העולם הראשונה פחת מספר התושבים. לאחר המלחמה, העיר נמצאה בתחום פולין, מצב שנמשך עד למלחמת העולם השנייה. העיירה נכבשה בספטמבר 1939 על ידי ברית המועצות כחלק מהסכם ריבנטרופ-מולטוב. האזור נכבש ביולי שנת 1941 על ידי גרמניה הנאצית.
היישוב היהודי
היישוב היהודי בעיר הוקם כנראה במהלך המאות ה-15-16. היהודים סבלו ממיעוט זכויות, עד שניתן כתב קיום (הבטחת זכויות) ב-27 במרץ 1633 על ידי המלך ולדיסלב הרביעי. בעיר הוקמה קהילה יהודית שבראשה עמד ועד ולידו פקידות מנהלתית. מתכונת הקהילה הייתה דומה לזו המוכרת, באותה תקופה, בקהילות היהודיות בפולין. הקהילה השתייכה לוועד הקהילות של מחוז לבוב.
בעת פעילותו של שבתי צבי בפולין הצטרפה לתנועתו משפחת שור שנחשבה לחלק ממנהיגות התנועה. הרב משה דוד אברהם (רבי אד"ם) מרוהאטין התפרסםבהתנגדותו לתומכי השבתאות. מאוחר יותר הפכה משפחת שור לחלק ממנהיגות תנועת יעקב פרנק ובן המשפחה שלמה שור ואביו אלישע שור השתתפו בוויכוח הידוע בין היהודים לפרנקיסטים (1759). מעורבותה של משפחת שור מרוהאטין בפרנקיזם, זכתה לתיאור ספרותי ברומן 'ספרי יעקב' של אולגה טוקרצ'וק.
רבי אורי מרוהטין, מקים ענף בשושלת חסידות סטרטין נפטר בל"ג בעומר שנת ה'תר"ח (1848), וקברו הפך מוקד עלייה לרגל בחג זה, במזרח אירופה. לקראת ל"ג בעומר בשנת ה'תשע"ג (2013) נמצאה המצבה המקורית, ששימשה כאבן ריצוף לאחר חילול בית הקברות מאז מלחמת העולם השנייה ובתקופה הקומוניסטית, והושבה למקומה. קהילה חסידית גדולה הייתה קיימת ברוהטין עוד קודם לכן, ובין היתר רבה של רוהטין בסביבת ה'תק"פ (1720) היה רבי משה יהושע צבי (השיל) אייזנשטט, מחבר הספר 'ים התלמוד', ומראשוני החסידות.
ב-1868 הוענק על ידי השלטון האוסטרי שוויון זכויות ליהודים. בסוף המאה ה-19 החלה להשפיע התנועה הציונית. הוקם סניף של "בני ציון" (חובבי ציון) על ידי שלום מלצר שאף נבחר לוועד הארצי. מאוחר יותר היה מלצר ממייסדי וראשוני תנועת המזרחי. בעיר הוקם בית הספר העברי הראשון בגליציה (1905). לעיר הגיעו מלומדים בעלי שם שלימדו במערכת החינוך שבה, ביניהם: רפאל סופרמן (1956-1879), מייסד הסתדרות המורים העבריים בפולין והסופר צבי שרפשטיין. במלחמת העולם הראשונה, שנת 1914, הוצת הרובע היהודי על ידי הצבא הרוסי וחלק גדול מהיישוב היהודי הוגלה.
השואה
במהלך מבצע ברברוסה, ביולי 1941, נכבשה העיירה על ידי הגרמנים. בעיירה הוקם יודנרט שבראשו עמד שלמה אמרנט. בסוף שנת 1941 הוקם בעיר גטו שאליו הובאו יהודי הסביבה. יהודי הכפרים הבאים גורשו, רובם או חלקם, לגטו: פוטוק, זאליפיה, צ'רצ'יה, באבינצה ופידקאמין. מאוחר יותר גורשו לגטו יהודי בורשטין, בוקאצ'ובה, קנייהניטש, חודורוב, בולשובצה, ליפיצה גורנה וליפיצה דולנה. בגטו פעלה מחתרת ובאזור היערות במחוז פעלו שלושה ריכוזים של פרטיזנים.
במהלך השמדת הגטו התגלו מקומות מחבוא ובונקרים שהוכנו מבעוד מועד. הסוואת הבונקרים הקשתה על גילוים על ידי הגרמנים ורק בעזרת מלשינים נתפסו המסתתרים. הקושי של הגרמנים תועד בדו"ח של קצין האס אס הבכיר קצמן. הדו"ח שמציג את ניסיונם לחשוף בונקר מרכזי בשם "סטאלינגרד", הוצג במהלך משפט אייכמן. בונקר נוסף שהוכן במרתף מטה הגסטאפו ורוב יושביו הצליחו להינצל, נודע לאחר המלחמה. המסתתרים בבונקרים שנחשפו, שבחלקם היו חמושים, נלחמו בעת שהתגלו על ידי הגרמנים.
ב-24 ביולי 1944 שוחררה רוהאטין על ידי הצבא האדום. כ-30 יהודים מהעיירה וכפרי הסביבה שרדו את המלחמה לאחר שהצליחו להתחבא בבונקרים בגטו. ניצולים נוספים שרדו לאחר שנמלטו מזרחה בעת הכיבוש או התחבאו ביערות. ידועה משפחת שרייר אליעזר יצחק וישראל (שריר), אב ושני בניו (האם נלקחה באקציה ב 9/42 מגטו בוקאצובצ'ה), שעם חיסול גטו רוהטין הצליחו להימלט ולשוב אל כפרם ז'ורוב שמצוי בסביבת גטו. שם החביא אותם כפרי בשם מיכאיל בלגאי שהכיר את אבי המשפחה עוד לפני גירושם לגטו. המשפחה שרדה את השואה ושני הבנים חיים בישראל. בינואר 2004 הוכרו הכפרי ואשתו על ידי 'יד ושם ' כחסידי אומות העולם.
הניצולים עזבו לאחר המלחמה למקומות שונים ביניהם ישראל, ארצות הברית ודרום אמריקה.
יוצאי רוהאטין בישראל
לאחר המלחמה הגיעו לישראל כ-200 מניצולי העיר וכפרי הסביבה. הם הקימו ב-1949 את "ארגון יוצאי רוהאטין והסביבה", שמטרתו הנצחת הנספים.
ב-1960 הוקם בבית הקברות בקרית שאול קבר סמלי שבו נטמן עפר מקברות האחים שברוהאטין.
מצבת קדושי רוהאטין ניצבת במרתף השואה בהר ציון, ירושלים.
דאגלס A-4 סקייהוק
דאגלס A-4 סקייהוק (Skyhawk; מאנגלית: נץ השמים), הוא מטוס תקיפה חד מושבי המשמש בעיקר לסיוע לכוחות קרקע, שיוצר על ידי חברת דאגלס איירקראפט קומפני ובהמשך מקדונל-דאגלס (כיום בואינג). המטוס פותח בעקבות לקחים ממלחמת קוריאה ותוכנן לשירות בצי ארצות הברית מעל גבי נושאות מטוסים ובחיל הנחתים של ארצות הברית. A-4 סקייהוק הוא מטוס חד מנועי, חד מושבי, בעל כנף דלתא שלכתחילה סומל A4D על פי שיטת הסימול בצי עד 1962.
משקל ההמראה המקסימלי של המטוס הוא 11,100 ק"ג ומהירותו המקסימלית היא 970 קמ"ש. למטוס חמש עמדות לתליית חימוש, עליהן ניתן לשאת מגוון טילים, פצצות וסוגי חימוש אחרים. למטוס יכולת גם לשאת חימוש גרעיני, אותו ניתן להטיל בפרופיל טיסה הכולל טיסה נמוכה ועלייה לגובה לפני הטלת החימוש. לכתחילה הונע המטוס במנוע טורבו סילון מדגם רייט J65. בדגמים המתקדמים יותר, מ-E והלאה, הוחלף מנוע המטוס למנוע פרט אנד ויטני J52.
המטוס טס לראשונה בשנת 1954. עד שנת 1975, שנת הפסקת הייצור, יוצרו כ-3,200 מטוסים, מתוכם 555 מטוסים מדגם הדו-מושבי. המטוס השתתף במלחמת וייטנאם, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת פוקלנד. בעשור השני של המאה ה-21, 60 שנה לאחר תחילת ייצורו, עדיין משרתים מטוסי סקייהוק בחילות אוויר שונים ברחבי העולם, ובכלל זה בנושאת המטוסים של הצי הברזילאי, סאו פאולו.
פיתוח ותכנון
מטוס הסקייהוק תוכנן על ידי המהנדס הראשי של חברת דאגלס איירקראפט, אד היינמן, בהתאם לדרישות צי ארצות הברית למטוס תקיפה סילוני שיחליף את המטוס דאגלס A-1 סקייריידר (Douglas AD Skyraider, מאוחר יותר שונה סימול המטוס ל-A-1 סקייריידר). היינמן העדיף תכנון עם דגש על הקטנת הממדים, המשקל והמורכבות. התוצאה הייתה מטוס שמשקלו כמחצית מהמפרט שהוגדר על ידי הצי. הכנף הייתה כה קומפקטית עד שלא היה צורך בקיפולה לצורך אחסון בהאנגר שבנושאת המטוסים ושינוע במעליות שבה. גודלו של המטוס אף אִפְשר את הפעלתו מנושאות מטוסים ותיקות, שנבנו עבור מטוסי מדחף ושירתו במלחמת העולם השנייה. בשל ממדיו הקטנים זכה לכינויי חיבה שונים, דוגמת "קטנוע" ("Scooter" - המילה האנגלית משמשת הן לקטנוע והן לקורקינט), "קידיקאר" ("Kiddiecar", מכונית צעצוע), "מפציץ באנטאם" ("Bantam Bomber", על שם הכינוי "באנטאם" לחיילים נמוכי קומה), "מפציץ טינקרטוי" ("Tinker Toy Bomber", על שם צעצוע הרכבה נפוץ), ו"מכונית המירוץ של היינמן", בשל זריזותו של המטוס.
תכנון המטוס היה אופייני לתקופה לתכנון שלאחר מלחמת העולם השנייה: כנף תחתית בתצורת דלתא, כן נסע גבוה בעל שלושה גלגלים, מנוע טורבו סילון יחיד בחלקו האחורי של הגוף עם שני כונסי אוויר בצידי הגוף. הגה הגובה והגה הכיוון היו בתצורת צלב, כאשר המייצב האופקי מותקן מעל הגוף. החימוש כולל שני תותחים 20 מ"מ מדגם קולט MK-12 המותקנים בשורשי הכנפיים, עם 100 פגזים (200 פגזים בדגמים המתקדמים) לכל תותח. בנוסף נושא המטוס חימוש מגוון, הכולל טילים, פצצות ורקטות. כושר הנשיאה הכולל הוא 4.5 טון, עם חמש נקודות תלייה: שתי נקודות תלייה מתחת כל כנף, ונקודה אחת מתחת לגוף.
כנף הדלתא שנבחרה למטוס משלבת מהירות וכושר תמרון בצד קיבולת דלק גבוהה במיכלי הכנף. עם זאת, לכנף הדלתא יעילות נמוכה במהירות שיוט. מדפי שפת ההתקפה תוכננו כך שייפתחו אוטומטית במהירות המתאימה על ידי כוח המשיכה ולחץ האוויר, וכך נחסך המשקל והמקום שתופס מנגנון ההפעלה של המדפים. גם כן הנסע הראשי תוכנן כך שרק הגלגל יתכנס אל תוך הכנף, ואילו שאר חלקיו יתכנסו לתוך מעטפת אווירודינמית המותקנת מתחת הכנף. כך נחסכו מקום ומשקל נוספים.
מטוסי הסקייהוק היו החלוצים בשיטת התדלוק על ידי עמית, כלומר תדלוק מטוס סקייהוק אחד ממכל דלק הנישא על ידי מטוס סקייהוק שני. בכך נחסך הצורך במטוס תדלוק ייעודי, שאינו נמצא ברשותן של מדינות קטנות, או בפעילות באזורים מרוחקים. בנוסף, האפשרות לתדלק ממטוס עמית מקנה גמישות מבצעית גדולה יותר ומענה במקרה שהמטוס הייחודי אינו שמיש בשל תקלה או סיבה אחרת. מאידך, הקצאת מטוס אחד למטרת תדלוק מפחיתה את מספר המטוסים הכשירים לביצוע משימה מבצעית. מטוס התדלוק נושא, כאמור, מכל דלק גדול, שבקצהו האחורי צינור דלק מתכנס. בעת משימה היה מטוס התדלוק ממריא ראשון, נושא את מיכל התדלוק ללא חימוש. שאר המטוסים היו נושאים את מירב החימוש האפשרי, ומתודלקים עד למשקל ההמראה המקסימלי, פחות מקיבולת הדלק המלאה. לאחר ההמראה היו המטוסים מתחברים לצינור התדלוק, שבקצהו מעין סל מתרחב, ומשלימים את התדלוק.
הסקייהוק יכול היה לבצע נחיתת אונס ללא כן נסע, במקרה של תקלה במערכות ההידראוליות. במקרה כזה היה המטוס נוחת על מכלי הדלק שנישאו על הכנפיים בדרך כלל. בדרך כלל היה נגרם למטוס נזק מועט בלבד.
החוזה הראשון לייצור מטוסי סקייהוק הוצא על ידי צי ארצות הברית ב-12 ביוני 1952. אב טיפוס ראשון המריא מבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה ב-22 ביוני 1954, ומטוסים ראשונים נמסרו לטייסות הראשונות (טייסת VA-72 של הצי וטייסת VMA-224 של חיל הנחתים) בסוף 1956. ייצור המטוס נמשך עד שנת 1979, ועד אז יוצרו 2,960 מטוסים, כולל 555 מטוסי אימון דו-מושביים. על המטוס האחרון שיוצר, מדגם A-4M שנועד לטייסת VMA-331 של חיל הנחתים, נצבעו דגלי כל המדינות שהפעילו את המטוס.
שירות מבצעי
מטוס הסקייהוק שירת במספרים גדולים בצי ארצות הברית ונמכר לחילות אוויר רבים בעולם. כאמור, ממדיו הצנועים איפשרו את הפעלתו גם מנושאות מטוסים קטנות וישנות יותר, שלא היו יכולות להפעיל את מטוסי הקרב הכבדים יותר של אותה תקופה, מקדונל דאגלס F-4 פנטום וווט F-8 קרוסיידר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו כמה ציים בעולם שהפעילו נושאות מטוסים כאלה, ששירתו עוד במלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית
צי ארצות הברית הפעיל מטוסי A-4 בטייסות סדירות וטייסות מילואים (שסימונן VA). החל משנת 1967 החל הצי להוציא את המטוסים משירות, תהליך שהושלם ב-1976. עם זאת, מטוסי סקייהוק שימשו לאימונים ודימוי אויב עוד כמה עשורים. גם חיל הנחתים של ארצות הברית הפעיל את מטוסי הסקייהוק בטייסות סדירות וטייסות מילואים, לאחר שהחליט שלא להצטייד במטוסי ווט A-7 קורסייר II. במקום זאת הזמין חיל הנחתים דגם מתקדם יותר של מטוס הסקייהוק, דגם A-4M. המטוס האחרון מדגם זה סופק ב-1979, ואלו שירתו בחיל הנחתים עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. את מטוסי הסקייהוק החליפו מטוסי מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II, הדומים בממדיהם אך בעלי יכולות מתקדמות יותר, כמו יכולת המראה ונחיתה אנכית וקצרה. מטוסי הסקייהוק האחרונים הוצאו משירות בחיל הנחתים ב-22 ביוני 1994. עם זאת, חיל הנחתים המשיך להפעיל מטוסי סקייהוק במשימות אימונים ודימוי אויב.
מטוסי סקייהוק צוידו בטילי אוויר אוויר מדגם AIM-9 סיידוויינדר החל מ-1956. הטילים נועדו להגנה עצמית במהלך גיחות תקיפה. עם זאת, הניצחון היחיד שנרשם לזכות הסקייהוק הושג באמצעות רקטות נגד טנקים ב-1 במאי 1967, כאשר לוטננט קומנדר תיאודור שוורץ הפיל מטוס מיג 17 של חיל האוויר של צפון וייטנאם, במהלך מלחמת וייטנאם. יכולת האוויר-אוויר של מטוסי הסקייהוק איפשרה להפעיל את המטוסים במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-20 כמטוסי ליווי למטוסי לוחמה נגד צוללות. המטוסים הוצבו על נושאות מטוסים מסדרת אסקס, עמוד השדרה של צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, שבאותה תקופה כבר היו קטנות מכדי שתוכלנה לשאת את מטוסי הקרב הכבדים יותר, כמו הפנטום והקרוסיידר. נושאות המטוסים הוסבו לתפקידי לוחמה נגד צוללות, ומטוסי הסקייהוק הוצבו עליהן לליווי המטוסים הייעודיים למטרה זו. הדגם ששירת על נושאות המטוסים היה A4-B, והמטוסים מדגם זה היו בעלי יכולת תקיפת מטרות קרקע וים, אך ללא מכ"ם אוויר-אוויר, ולפיכך נזקקו הטייסים להנחיה של האוניות, שזיהו מטרות במכ"ם שלהן והכווינו את המטוסים למטרתן. מקור אפשרי אחר להנחיית המטוסים היו מטוסי שליטה ובקרה מדגם גראמן E-1 טרייסר.
מטוסי סקייהוק טסו גם בצוות האווירובטי של הצי, הבלו אנג'לס, כמחליפים למטוסי הפנטום. מטוסי הסקייהוק טסו בתפקיד זה עד שהוחלפו בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט. מטוסי הסקייהוק האחרונים של הצי, מדגם TA-4J, ששירתו כגוררי מטרות ומטוסי אימון הוצאו רשמית מהשירות ב-3 במאי 2003.
מלחמת וייטנאם
מטוס הסקייהוק היה אחד ממטוסי התקיפה העיקריים של הצי בחלקה הראשון של מלחמת וייטנאם. המטוסים הוגדרו כמטוסים לתקיפה קלה, להבדיל ממטוסי קרב-הפצצה כמו הפנטום. בהמשך המלחמה תוגברו מטוסי הסקייהוק במטוסי קורסייר. מטוסי סקייהוק ביצעו כמה מגיחות התקיפה הראשונות במלחמה, ועל פי ההערכה מטוס סקייהוק של חיל הנחתים ביצע גם את התקיפה האחרונה במלחמה. בין טייסי הסקייהוק במלחמה היו קומנדר (סגן-אלוף) ג'ון מקיין, מאוחר יותר סנאטור מטעם מדינת אריזונה ומתמודד על המועמדות לנשיאות ארצות הברית בשנים 2000 ו-2008, וקומנדר ג'יימס סטוקדייל (מאוחר יותר תת-אדמירל) שהתמודד על תפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1992. שניהם נאלצו לנטוש את מטוסיהם מעל וייטנאם במהלך המלחמה ונפלו בשבי.
מטוס הסקייהוק הראשון שאבד בקרב בווייטנאם הופל ב-5 באוגוסט 1964. המטוס היה של טייסת VA-144, שפעלה מסיפונה של נושאת המטוסים קונסטליישן, והופל מאש נ"מ כאשר עסק בתקיפת ספינות טורפדו צפון וייטנאמיות. הטייס, לוטננט זוטר (מאוחר יותר קומנדר) אוורט אלבארז נטש את מטוסו בשלום והיה טייס הצי הראשון שנפל בשבי. הוא שהה בשבי הווייטנאמי שמונה שנים ושבעה חודשים עד שחרורו ב-12 בפברואר 1973, אחד מפרקי הזמן הארוכים ביותר בהם שהה איש צבא אמריקאי בשבי אויב. מטוס הסקייהוק האחרון הופל בווייטנאם ב-26 בספטמבר 1972, מטייסת VMA-211 של חיל הנחתים, שפעלה מבסיס ביין הואה בדרום וייטנאם. המטוס היה במשימת סיוע אווירי קרוב לכוחות קרקע כאשר נפגע מאש נ"מ. הטייס, קפטן ג'יימס פ. וואלש (Walsh) נטש בשלום ונפל בשבי. הוא היה איש חיל הנחתים האחרון שנפל בשבי, ושוחרר ב-12 בפברואר 1973.