cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dani California
עם יציאתו, הסינגל נכנס למצעד בילבורד הוט 100 והצליח לטפס ממקום התחלתי 24 למקום השישי, ובכך הפך לסינגל השלישי של הלהקה שנכנס לעשירייה הפותחת של המצעד. בנוסף לכך, הסינגל נכנס גם למקום הראשון במצעד הרוק של בילבורד, ונשאר שם במשך 14 שבועות רצופים, ועמד במקום הראשון של מצעדי שירים נוספים ברחבי העולם. בנוסף לכך, טקס פרסי גראמי ה-49 שהתקיים בפברואר 2007 הצליח השיר לקטוף שתי זכיות, אחת בקטגוריית "שיר הרוק של השנה" והשנייה בקטגוריית "דואט או להקת השנה ברוק", והוא נחשב עד היום לאחד הסינגלים המצליחים ביותר של הלהקה. השיר הצליח גם בביקורות, אם כי הועלו כלפיו טענות על גנבה ספרותית.
הסינגל יצא ביחד עם הבי-סייד "Million Miles of Water", בעוד שאל האייטיונס הוא יצא כמיני-אלבום ואליו צורפו השירים "Whatever We Want" ו-"Lately" (נוסף על "Million Miles of Water").
טענות לגנבה ספרותית
זמן קצר לאחר יציאת השיר הוטל ספק על מקוריותו בתוכנית ששודרה בתחנת הרדיו WGMD 92.7 FM, תחנת חדשות מדלאוור. לטענת שניים משדרני התוכנית, נטען כי הלהקה "גנבה" (גנבה ספרותית - פלגיאט) חלקים מלהיט של להקת "טום פטי ושוברי הלבבות" (Tom Petty and the Heartbreakers), שנקרא "Mary Jane's Last Dance" ויצא בשנת 1993. קטעים משני השירים נוגנו זה לצד זה, ונטען על ידיהם שחלקים רבים מהשיר - אקורדים ונושא מוזיקלי לדוגמה - הועתקו מ־Mary Jane's Last Dance ואמרו למאזיניהם "לשפוט את השאר בעצמם". מספר מומחים וביניהם מוזיקולוגים דחו חלק מהטענות האלו.
בראיון שהעניק למגזין הרולינג סטון, טום פטי בעצמו דחה את השמועות לפיהם הוא מתכוון לתבוע את הלהקה, באומרו כי "אני לא חושב שיש כאן כוונה רעה. הרבה שירי רוקנ'רול נשמעים אותו הדבר".
פרס גפן
פרס גפן הוא פרס ספרותי ישראלי שנתי לספרים ולסיפורים בתחום המדע הבדיוני והפנטזיה, הטובים ביותר, שראו אור בעברית באותה שנה. הפרס ניתן מטעם האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, והוא קרוי על שם עמוס גפן, ראשון מתרגמי המדע בדיוני בישראל וממייסדי האגודה. מטרת הפרס היא "לקדם הוצאת פרסומים איכותיים בתחום היצירה הספקולטיבית".
הפרס ניתן מאז 1999 בקטגוריות הבאות: ספר מדע בדיוני מתורגם, ספר פנטזיה מתורגם, סיפור קצר ישראלי מקורי (קטגוריה זו נוספה בשנת 2002), ספר מדע בדיוני או פנטזיה ישראלי מקורי (קטגוריה זו נוספה בשנת 2003), ספר הפנטסיה או המדע הבדיוני המתורגם לילדים ונוער הטוב ביותר (קטגוריה זו נוספה בשנת 2008) והתרגום הטוב ביותר (הפרס בקטגוריה זו הוענק רק בשנת 2008).
HMEE
HMEE, ראשי תיבות של High Mobility Engineer Excavator, הוא מחפרון ממוגן צבאי תוצרת חברת JCB הבריטית. הכלי נמצא בין השאר בשירות כוחות ההנדסה של צבא ארצות הברית וצה"ל.
פרס גפן
מתכונת הפרס דומה לזו של פרס הוגו האמריקאי. בשלב הראשון בוחרים חברי האגודה רשימה בת חמישה מועמדים בכל קטגוריה, מבין ספרי וסיפורי המדע הבדיוני והפנטסיה שראו אור במהלך השנה (מינואר עד דצמבר בשנה שקדמה לחלוקת הפרס). השלב השני פתוח לציבור הרחב, והוא מתקיים במהלך פסטיבל אייקון, פסטיבל המדע בדיוני והפנטסיה הנערך בכל שנה בחול המועד סוכות. טקס הענקת הפרס מתקיים ביומו האחרון של הפסטיבל.
HMEE
ה-HMEE תוכנן ונבנה בעקבות צורך של כוחות הקואליציה במלחמת עיראק בציוד מכני הנדסי ממוגן אך בעל עבירות וניידות גבוהים, על מנת שינוע ביחד עם שיירות צבאיות ויבצע משימות הנדסיות שונות כגון פריצת צירים ועבודות עפר. הכלי תוכנן על בסיס מחפרון של JCB שעליו נוספו 3 טונות של שריון, ומגיע למשקל של 16.8 טון מטרי. ה-HMEE בעל יכולת הרמה של עד 2 טונות ועומק חפירה במחפר של עד 4 מטר. המיגון כולל לוחות שריון וחלונות ממוגני-ירי. על מספר כלים גם הותקן מיגון כלוב על מנת להגן על הכלי מפני רקטות נ"ט. מהירותו המרבית היא כ-100 קמ"ש. היותו מבוסס על מחפרון מאפשרת לו לבצע עבודות עפר מגוונות, החל מחפירה וכלה בהעמסת עפר למשאיות, אך גם לשאת מטענים כבדים בכף שלו ולגרור כלי רכב.
ה-HMEE משרת בקרב כוחות הקואליציה של מלחמת עיראק: ארצות הברית (800 כלים), אוסטרליה, ניו זילנד (6 כלים) ושוודיה (21 כלים). ב-2011 נרכש ה-HMEE גם על ידי צה"ל עבור חיל ההנדסה הקרבית ונקרא "עמי". הוא מיועד לפעילות הנדסית, פריצת צירים, טיפול במטעני חבלה ועבודות עפר בשטח בנוי ושטח עם מרחב תמרון קטן.
פרס גפן
חגיגות 20 שנה לפרס
באותה השנה נחשף בטקס חלוקת הפרס הלוגו החדש. הלוגו הוותיק בו היו מצוירים אסטרונאוט ואלפית הנושאים אשכול ענבים, המזכיר את דימוי שנים עשר המרגלים, הוחלף בלוגו החדש בו אשכול ענבים העשוי כוכבים מרחף מעל לספר פתוח. את הלוגו החדש עיצבה שירי ישועה.
בנוסף, הוציאו האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה והוצאת גרף אנתולוגיה של 17 הסיפורים הקצרים שזכו בפרס גפן עד לשנת ה-20 לפרס.
קארל שקורפיל
קָארלֶ ואצלב שקורפיל (בצ'כית: Karel Václav Škorpil; 15 במאי 1859, ויסוקה מיטו, בוהמיה, האימפריה האוסטרית – 9 במרץ 1944, וארנה, ממלכת בולגריה) היה ארכאולוג יליד חבל בוהמיה שפעל בנסיכות ובהמשך בממלכת בולגריה. קארל ואחיו הרמן שקורפיל נמנים עם האבות המייסדים של הארכאולוגיה בבולגריה המודרנית.
ביוגרפיה
שקורפיל נולד בעיירה ויסוקה מיטו אשר בחבל בוהמיה. הוא רכש השכלה תיכונית בפרדוביצה ובהמשך רכש השכלה אקדמית והנדסית באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטה הטכנית שבעיר. ב-1881 עבר לבולגריה ועסק בהוראה בפלובדיב, סליבן, וליקו טרנובו ווארנה. הוא השתקע בווארנה ובה ייסד את המוזיאון הארכאולוגי אותו ניהל מ-1915 ועד מותו, ואת האגודה הארכאולוגית בעיר.
ביחד עם אחיו הרמן שקורפיל הוביל משלחות ארכאולוגיות אשר חשפו את הערים פליסקה ופרסלב שהיו ערי הבירה של הממלכה הבולגרית הראשונה. שקורפיל איתר שרידי בתי כלונסאות קדומים באזור אגם וארנה. היה חבר האקדמיה הבולגרית למדעים. הוא הלך לעולמו ב-1944 והוא בן 84 שנים. קארל שקורפיל נקבר סמוך לאתר העיר העתיקה פליסקה.
הרמן שקורפיל
הרמן שקורפיל (1923-1858) עסק בארכאולוגיה ביחד עם אחיו. רכש תואר אקדמי במדעי הטבע באוניברסיטה הטכנית בפראג. לאחר לימודיו היגר לנסיכות בולגריה ועסק בהוראה ובארכאולוגיה. הקים את מוזיאונים בסליבן וברוסה ובהמשך כיהן כאוצר המוזיאון הארכאולוגי בווארנה.
מחקריו
קארל שקורפיל נמנה עם האבות המייסדים של הארכאולוגיה בבולגריה המודרנית. בעוד שאין חולק על חשיבות ממצאיו, המחקר המודרני שולל את הפרשנות הראשונית שניתנה לחלק מהממצאים. במהלך חפירותיו באזור חוף הים השחור נמצאו ממצאים פיניקיים, תסלים וקווקזים. באותה העת פורשו הממצאים כמעידים על התיישבות גורמים אלו באזור. מחקרים מאוחרים יותר שללו הנחה זו וציינו כי הם מעידים על קיומה של מערכת סחר חליפין ענפה בין השבטים התראקים ליושבי חבלי ארץ אילו וכן נוספים כגון באסיה הקטנה, שברובו בוצע דרך הים השחור והתיכון.
הפרשנות המוקדמת לממצאיו של שקורפיל היוותה אסמכתה להנחה כי ראשוני היהודים הגיעו לאזור בולגריה במהלך המאה ה-5 לפנה"ס. המחקר המודרני נוטה שלא לקבל הערכה זו, וקובע לאור ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בגיגן, פלובדיב וקיוסטנדיל, כי ראשוני היהודים התיישבו באזור בולגריה במהלך המאה ה-2, עת נשלט האזור על ידי הקיסרות הרומית.
מערכת הגבעות השחורות
מערכת הגבעות השחורות (באנגלית: Black Hills War; ידועה גם בשם מלחמת הסו הגדולה של 1876, Great Sioux War of 1876) היא סדרה של עימותים בין שבט הסו ובעלי בריתם ובין ארצות הברית, בשנים 1876 ו-1877.
הרקע למערכה
היסטוריונים טוענים היום שלמעשה נשיא ארצות הברית דאז יוליסס ס. גרנט עודד והסית למלחמה שכן רצה להשתלט על האזורים העשירים בזהב.
המערכה
מפקד הכוח האמריקאי גנרל טרי החליט לחלק את כוחותיו לשלושה טורים. העובדה שחייליו פעלו באזור עצום (שטח של חמש מדינות) הייתה בעוכריו.
ההתנגשות הראשונה ארעה בקרב רוסבד שבו לוחמי שבט הסו הביסו את אחד הטורים של גנרל טרי.
מאוחר יותר הביסו כוחות עדיפים אמריקאים את צבאות הסו והשאיין.
המערכה הסתיימה עם חתימת חוזה חדש שבו האינדיאנים קיבלו שטחים נוספים לשמורתם וממשלת ארצות הברית קיבלה את אזור הגבעות השחורות.
שירות ימי ארץ ישראלי
שירות ימי ארץ-ישראלי חברת ספנות עברית שנוסדה בסוף שנת 1932. החברה הוקמה ביוזמתו של רב חובל אליעזר חודורוב שותפיו היו רב חובל ישראלי (ישראליתן), עו"ד פרברשטיין גזבר הנהלת אגודת יורדי ים זבולון וקצין ים מבלגיה.
החברה רכשה בעיראק אוניית 'משא משולבת נוסעים' מבעלים יווני ורשמה אותה בשם 'כרמל', ופתחה קו שיט קבוע בין נמלי ארץ ישראל ומצרים, סוריה וקפריסין.
קתדרלת נאומבורג
קתדרלת נאומבורג של פטרוס ופאולוס הקדושים (בגרמנית: Naumburger Dom St. Peter und Paul) היא קתדרלה פרוטסטנטית בעיר נאומבורג במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה. הקתדרלה הייתה מרכז הדיוקסיה הקתולית של נאומבורג (Dioecesis Nuemburgensis) ובנייתה מתוארכת בעיקר למחצית הראשונה של המאה ה-13. היא אחד הבניינים החשובים ביותר של הסגנון הרומנסקי המאוחר בסקסוניה-אנהלט ותחנה על.
קתדרלת נאומבורג נבנתה בסגנון בית מקהלה כפול, כלומר עם בית מקהלה משני הצדדים הצרים של הקתדרלה. בית המקהלה המערבי המפורסם נבנה לאחר אמצע המאה ה-13 ועם מסך הסורג המערבי ודמויות המייסדים מבית המלאכה של הפסל האלמוני המכונה "", הוא אחד המבנים הגותיים הקדומים החשובים ביותר.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית מונה לראשונה באימפריה לבישוף פרוטסטנטי בשנת 1542. לאחר מותו של הבישוף האחרון ב-1564, הדיוקסיה בוטלה והועברה לידי נסיכות הבוחר מסקסוניה, הכנסייה איבדה את תפקידה כמושב הבישוף. עם זאת, היא נותרה כנסייה של הקהילה הפרוטסטנטית. כיום הקתדרלה מנוהלת על ידי קרן – "תורמי הקתדרלה המאוחדת של מרסבורג, נאומבורג וקרן קולגייטה צייץ" (Vereinigten Domstifter zu Merseburg und Naumburg und des Kollegiatstifts Zeitz).
בשנת 2018 נוספה קתדרלת נאומבורג לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "הקתדרלה של נאומבורג, שהקמתה החלה בשנת 1028, היא עדות יוצאת דופן לאמנות ולאדריכלות מימי הביניים. המבנה הרומנסקי שלה, המוקף על ידי שני בתי מקהלה בסגנון גותי, מדגים את המעבר הסגנוני מהרומנסקי המאוחר לגותי הקדום. בית המקהלה המערבי, המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-13, משקף שינויים במנהגים הדתיים ובהופעת המדע והטבע באומנויות הפיגורטיביות. בית המקהלה והפסלים בגודל טבעי של מייסדי הקתדרלה הם יצירות מופת של הסדנה המכונה 'האומן של נאומבורג'".
טירת נאומבורג
בסביבות 1000 בנה המארקגראף של מייסן (מת 1002), כנראה האדם רב העוצמה ביותר בגבול המזרחי של האימפריה הרומית הקדושה, את טירתו החדשה בגובה 25 מטרים מעל הגדה הימנית של הנהר  ליד שפך הנהר. המקום קיבל את השמות Neweburg או Nuwenburg (טירה חדשה) ומאוחר יותר נאומבורג. המיקום הנוח בצומת של מספר דרכי סחר היה כנראה גורם מכריע בבחירת מקום זה.
כנסייה רומנסקית מוקדמת
זמן קצר לאחר אישור העברת הדיוקסיה מצייץ לנאומבורג, כנראה באביב 1029, החלה בנייתה של קתדרלת נאומבורג הראשונה בסגנון רומנסקי מוקדם ממזרח לכנסייה. היא הוקדשה לפני 1044 בתקופת כהונתו של הונולד (Hunold), בישוף מרסבורג, שכיהן בשנים 1036–1050.
במהלך חפירות, התגלו יסודות הקתדרלה הראשונה מתחת לקתדרלה של ימינו. הקתדרלה הראשונה של נאומבורג הייתה בזיליקה בצורת צלב בת שלוש ספינות שהייתה קטנה מהקתדרלה של ימינו. בית המקהלה שלה לא הגיע לגמרי לקצה המזרחי של בית המקהלה הרומנסקי המאוחר. קירות הצד הסתיימו במערב במגדלים מרובעים קטנים בולטים, אשר יסודותיהם נמצאים כ-7 מטרים מזרחית לסורג המערבי הגותי של ימינו. בין המגדלים היה בית מקהלה בתוך אפסיס סגור קטן כשמתחתיו קריפטה. המגדלים היו מחוברים באמצעות קיר מערבי ישר, כך שאפסיס בית המקהלה לא נראה מבחוץ. השער הראשי היה קרוב לוודאי כבר אז בקיר הקצה הדרומי של הטרנספט. לקתדרלה הרומנסקית הקדומה נוסף אולם קריפטה בסביבות 1160–1170. קריפטה זו שולבה בבניין הקתדרלה החדש בסביבות 1210.
במקור הייתה הכנסייה הקולגיאטית של טירת אקהארד, הכנסייה על שם מריה הקדושה ממוקמת באתר של בית המקהלה המערבי של ימינו. שרידים של קירותיה השתמרו במגדלים המערביים.
בנייה רומנסקית מאוחרת
תחת הבישוף אנגלהרד (Engelhard, 1207–1242) החלה בניית בניין בסגנון רומנסקי מאוחר בסביבות 1210. הבניין החדש התחיל בספינה, כנראה משום שחלקיה המזרחיים של הקתדרלה נבנו לאחרונה בהקשר להתקנת הקריפטה. עם זאת, הבניין החדש של הספינה ננטש במהרה. במקום זאת, החלה בניית החלקים המזרחיים החדשים של הקתדרלה, ואז הבניין החדש המשיך בהדרגה מערבה. הקתדרלה החדשה, שקיימת עד היום, היא בזיליקת עמודים מקומרת עם בית מקהלה מזרחי, טרנספט מזרחי, מקום המצלב נפרד כמו גם קריפטה בת שלושה חלקים. על פי מקור מהמאה ה-18, הקתדרלה הוקדשה לבסוף ב-29 ביוני 1242.
בניית בית המקהלה המערבי הגותית המוקדם עם העבודות של אומן נאומבורג
ככל הנראה ביוזמתו של מבית וטין, החלה בניית בית המקהלה המערבי בסגנון הגותי המוקדם בסביבות שנת 1250, אם כי יש חוקרים הסבורים כי הבנייה יכולה הייתה להתחיל כבר בסביבות שנת 1245. ההשערה של ארנסט שוברט (Ernst Schubert) שבית המקהלה המערבי החליף את הכנסייה הקולגיאטית של הטירה הרומנסקית המוקדמת ממש מערבית לקתדרלה הפכה לאחרונה לבלתי סבירה בעקבות גילוי מסמכים חדשים.
בית המקהלה עם קמרון סקספרטייט נסגר במערב על ידי מצולע של חמש שמיניות. הבנייה הסתיימה ככל הנראה בסביבות 1260. בית המלאכה של בית המקהלה המערבי בנה את הקומה הראשונה העומדת בפני עצמה במגדל הצפון-מערבי של הקתדרלה ואז עבר למייסן.
האומן מנאומבורג היה לא רק האדריכל של בית המקהלה המערבי, אלא כנראה גם הפסל המוביל. כנראה הוא תכנן את דמויות המייסדים מ ועבד על כמה מהן בעצמו. המייסדים הראשונים של קתדרלת נאומבורג, שמתו כ-200 שנה לפני הקמת בית המקהלה המערבי, מוצגים בעמדה בולטת. הם נקברו בבניין הקודם לקתדרלה של ימינו ובכנסיית הקולגיאטית הרומנסקית הסמוכה. דמויות המייסדים כוללות שמונה גברים וארבע נשים ששמותיהם מפורטים במכתב שכתב דיטריך השני, הבישוף של נאומבורג ב-1249. הייחודיות של דמויות המייסדים נעוצה בתיאור הריאליסטי של הבגדים שלבשו מצמר ומעור וכלי הנשק.
ניתן להסביר את הייצוג הייחודי של אנשים חילונים במקום שהיה שמור בדרך כלל לקדושים בזכות התרומות הגדולים שלהם לקתדרלה. הפסלים בבית מקהלה המערבי של נאומבורג החליפו את קברי המייסדים שננטשו במהלך בניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר. כך טופלה ההנצחה למייסדי הקתדרלה ולכנסייה הקולגיאטית של אקהארד. היינץ ויסנר (Heinz Wießner) מייחס את יצירת דמויות המייסדים למארקגראף היינריך, שאותם יצר כהפגנה אמנותית של חסותו על קלויסטר הקתדרלה. עובדה זו מסבירה גם את נוכחותם של הפסלים המוצבים בתוך בית מקהלת הכנסייה האפיסקופלית. צביעת דמויות המייסדים התרחשה במאה ה-16.
שתי יצירות אמנות נוספות מהסדנה של אומן נאומבורג ממוקמות בבית המקהלה: קברו של הבישוף דיטריך השני (שכונה בעבר קברו של הבישוף הילדווארד) ופסל בגודל טבעי של דיאקון עם דוכן.
הרחבה של בית המקהלה המזרחי בסגנון גותי מאוחר
בסביבות 1330 הוחלף האפסיס בסגנון הרומנסקי המאוחר בבית מקהלה מלבני גותי רוחבי עם קצה מצולע 6/10. על התומכות בקצה בית המקהלה ובדרומה, הוצבו הדמויות הגדולות מהחיים של פטרוני הקתדרלה, ששוקמו או חודשו מאז מספר פעמים. הויטראז'ים בחלונות, שחלקם מימי בניית בית המקהלה, הם בעלי ערך אמנותי רב. הם מראים את הבתולות החכמות והטיפשות, את המידות הטובות והנביאים, ואילו סצנות מהפסיון, מחיי מריה, השליחים והנביאים מתוארות גם על דיסקות באיכות גבוהה מאוד מהשליש הראשון של המאה ה-15.
הסורג המזרחי הוא הדוגמה העתיקה ביותר ששרדה לסורג בתוך מבנה. הוא נבנה בסביבות 1230 כחלק מבניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר. במפרץ האמצעי של הסורג יש מזבח מהמאה ה-19, בצד המדרגות התלולות מובילות דרך שתי דלתות קטנות לבית המקהלה.
שינויים בסגנון הגותי המאוחר
הקומות העליונות של המגדל הצפון-מערבי נבנו במאות ה-14 וה-15. כנראה לאחר שרפה בשנת 1532, חודשו החלקים העליונים של המגדלים המזרחיים וקושטו בצורות תחרת אבן גותית מאוחרת.
שינויים והתאמות אחרונים
הצתה מכוונת פגעה קשות בקתדרלה בשנת 1532. האש הרסה את הגגות, חלקים גדולים מהריהוט ושטחים גדולים של הבנייה. חלק מנזקי האש תוקנו סופית רק במאה ה-19.
בשנים 1711 ו-1713 קיבלו המגדלים המזרחיים כיפות בארוק עם פנסים. במקור היו להם כנראה גגות אוהל דו-צדדיים כמו של כנסיית פרייבורג השכנה. ריהוט הבארוק העשיר משנות ה-30 של המאה ה-18 הוסר על ידי רסטורציה טהרנית משנת 1874 עד 1878. לאחר 1884 הושלם המגדל הדרום-מערבי בסגנון נאו-גותי. גגות הצריח גם הם מסוף המאה ה-19. צייר הזכוכית אוטו לינמן (Otto Linnemann) יצר חמישה חלונות בשנת 1903 ועוד אחד במעבר הצדדי עם שלטי אצולה בשנת 1926. המסמכים על כך נמצאים בארכיון לינמן.
בשנים 1960–1968 שופצה הקתדרלה לחלוטין. נערכו חפירות מקיפות. לאחר שנת 1989 כוסו כל גגות הכנסייה וקפלת שלושת האמגושים (Dreikönigskapelle). לקתדרלה של ימינו אורך כולל של 95 מטר ורוחב של 22.5 מטר.
שרידים של הקלויסטר הקודם בצד הצפוני
מבני הקלויסטר הישנים והקלויסטר היו מצפון לכנסייה. חלקים מהאגף המזרחי של מתחם הקתדרלה בסגנון רומנסקי קדום נחפרו בשנים 1961–1965. הקשתות והצלעות שנשתמרו על הקיר הצפוני של הכנסייה ושרידי קפלה, שנבנתה, מקורם בבנייה רומנטית מאוחרת של הקלויסטר, שנהרס בתקופה לא ידועה, כנראה במאה ה-18.
קלויסטר בסגנון רומנסקי מאוחר בצד הדרומי
בצד הדרומי של הקתדרלה יש מתחם נוסף, במידה רבה בסגנון רומנסקי מאוחר. מכיוון שיש עדויות שהוא לא היה קיים בשנת 1244, הוא בוודאי נבנה במחצית השנייה של שנות הארבעים. קמרון צלעות צויר בסביבות 1270. בעוד שהחלקים המזרחיים והצפוניים נשמרו במידה רבה בצורה הרומנסקית המאוחרת, רק שרידים מהם שרדו בחלקים המערביים והדרומיים. אגפים אלה הן בעיקר מהסגנון הגותי המאוחר והוחלפו במידה ניכרת במאה ה-19. קיומן המקורי של שני קלויסטרים הוא מדהים וקשור לשני המנזרים שהיו בכנסייה. המתחם הצפוני שימש ככל הנראה לראשונה לכמרים של הקתדרלה, אחר כך לאלו של כנסיית מריה, לאחר שהמתחם הדרומי נבנה עבור אנשי הדת של הקתדרלה.
קפלת שלושת האמגושים
קפלת שלושת האמגושים בסגנון הגותי המאוחר בצד המזרחי של המתחם הושלמה בשנת 1416. בונה הקפלה היה הבישוף גרהרד השני פון גוך (Gerhard II von Goch; 1409–1422). נגרם לה נזק כבד בשרפה בשנת 1532 ואז שימשה, לפחות המרתף, למטרות חילוניות שונות (מחסן, בית סוהר, תחנת כיבוי אש). על פי החפירות, הייתה במקום קפלה בסגנון רומנסקי מוקדם מהמאה ה-11, ונשמרו חלק משרידי החומה בפינה הצפון-מערבית. היא הייתה רק קצת יותר קטנה והייתה בת שתי קומות. בחדר התחתון היה אפסיס פנימי קטן במזרח והיא שימשה כקפלה הפרטית של בישוף נאומבורג. הבניין החדש בסגנון גותי מאוחר הוא גם דו קומתי עם שני מפרצים בכל קומה. הקפלה התחתונה, שעברה שינויים מאוחר יותר מספר פעמים, הייתה בחסות ניקולאוס הקדוש, העליונה עם קמרון הכוכבים הייתה, כמו כנראה בבניין הקודם, מוקדשת לשלושת האמגושים. מחוץ לקיר המזרחי יש קבוצת דמויות המתארות את סגידת האמגושים לישו התינוק. בקפלת שלושת האמגושים מוצג מחזור חיי ישו מאוסף האמנות של הכומר עמנואל כריסטיאן לברכט פון אמפך, שנוצר על ידי אמנים שונים מסגנון תנועת הנצרתיים על פי המפרט שלו.
כנסיית קהילת מריה
כנסיית קהילת מריה (Marienpfarrkirche) שוכנת מדרום-מערב לקתדרלה באגף הדרומי של הקלויסטר. הבניין הקודם נחפר בחלקו, אך גילו עדיין לא נקבע. השתמרו בית המקהלה ושרידי הקירות החיצוניים של בניין חדש בסגנון גותי גבוה שתועד בשנת 1343. הכנסייה נוסדה ככל הנראה יחד עם הכנסייה האפיסקופלית ככנסיית הקהילה של קהילת הקתדרלה. בשנת 1329 הוא ניתנה לקתדרלה לשימוש חופשי. לאחר השריפה של 1532 היא נותרה בהריסות. החדר המשמש כיום ככנסיית חורף נבנה כגימנסיה במקום הספינה בתחילת המאה הקודמת. במהלך התערוכה הממלכתית בשנת 2011, קיבלה כנסיית קהילת מריה גם עוגב.
קפלת אליזבת
קפלת אליזבת היא חדר מרובע בקומת הקרקע של המגדל הצפון-מערבי, המוקדש לאליזבת מתורינגיה. בשנת 2007, לרגל יום הולדתה ה-800 של אליזבת, הוא הונגש שוב מפנים הקתדרלה ומשמש כ"חדר דממה" (Raum der Stille). בנוסף למזבח, הוא מכיל פסל של אליזבת מסביבות 1235 ושלושה חלונות ויטראז'ים שתוכננו בשנת 2007 על ידי הצייר הידוע, נציג. שלושת החלונות מציגים סצנות מחייה של אליזבת והם נקראים "פרידה של אליזבת מבעלה לפני שיצא לדרך במסע הצלב", "תורמת בגדים לנזקקים" ו"דואגת לחולים".
ציוד
לא הרבה השתמר מפנים הקתדרלה, לא מעט בגלל השרפה בשנת 1532, הכיבוש השוודי והעיצוב המחודש הרדיקלי של הקתדרלה. מעט הרהיטים ששרדו נשמרים בחלקם בקתדרלה ובחלקם בכספת האוצרות של הקתדרלה שזה עתה הוקמה.
מזבחות
לקתדרלת נאומבורג יש עדיין כמה מזבחות. המזבח הראשי נמצא בבית המקהלה הגבוה. בקפיטריה יש כיום תבליטי אבן שמקורם מהמזבח הקודם של הקדושים פליקס ואדאקטוס. מזבח הצלב היה בעבר כרגיל בספינה. הוא הוחלף במאה ה-19 במזבח הקטן במפרץ האמצעי של הסורג. שני מזבחות נוספים ניצבים על הקירות המזרחיים של זרועות הטרנספט. על המזבח בטרנספט הצפוני נמצא קישוט מזבח מבית המלאכה של גאורג למברגר, בטרנספט הדרומי קישוט מזבח של מריה סביב שנת 1500. מזבח נוסף נמצא בקצה המערבי של הספינה הצדדית הדרומית.
המזבח הראשי השתמר גם בבית המקהלה המערבי. מזבח נוסף נמצא על במת הסורג המערבי. בנוסף השתמרו כמה מזבחות בקפלות הקתדרלה.
מרבית הקישוטים מאחורי המזבחות אבדו לאורך זמן. שרידי הריהוט מוצגים היום בכספת האוצרות של הקתדרלה.
פסלים
בנוסף לפסלים מבית המלאכה של אומן נאומבורג, ישנם פסלים חשובים נוספים בקתדרלה. בולט במיוחד הוא פסלה של אליזבת הקדושה מתורינגיה בקפלה בקומת הקרקע של המגדל הצפון-מערבי משנת 1235. זהו אחד הייצוגים הציוריים העתיקים ביותר של הקדושים.
בכיכר שמול הכניסה לכנסייה יש מזרקה המוקדשת ל"אקהארד השני".
מושבים ודוכנים
במקום המצלב ישנם עדיין מושבים, שחלקם מתוארכים לבניית הקתדרלה בסגנון הרומנסקי המאוחר. כמו כן יש מושבים מתחילת המאה ה-15. בנוסף, בקתדרלה נשמרים דוכנים מסביבות 1260, שאולי היו שייכים לריהוט המקורי של בית המקהלה המערבי.
באמצע המושבים הישנים שלושה שולחנות קריאה מהמאה ה-15. שני שולחנות קריאה מיועדים לקוראים ולעורכים עם משטחי עבודה מנוגדים. כמה מתקנים הניתנים לנעילה לאחסון כלים משולבים מתחת למשטח העבודה של כל שולחנות הקריאה.
קברים
מצבות רבות נשמרו בקתדרלה ובמתחם. התאריך העתיק ביותר מהמאות ה-13 וה-14. רבים מציגים תבליטים של הנפטרים, ברובם יש כתובות. העיצוב שלהם מאפשר סקירה טובה מאוד על התפתחות פיסול הקברים מאז המאה ה-13 במרכז גרמניה. בבית המקהלה המזרחי נמצא לוח המצבה המעוצב בצבעוניות והשמור היטב של הבישוף דיטריך השני ממייסן. פריט מקברו, הקצה העליון של מטה הבישוף עשוי שנהב, ניתן לראות בחדר נפרד (תערוכת מזבחות, פסלים וכו').
עוגב ופעמונים
העוגב בקתדרלה נבנה על ידי חברת אולה (Eule) ב-1983. בקתדרלה יש ארבעה פעמונים שנוצקו בשנים 1502,1503, 1600 ו-1752.
ליטל ביגהורן (נהר)
נהר ליטל ביגהורן (באנגלית: Little Bighorn) הוא יובל של נהר ביגהורן במדינות ויומינג ומונטנה בארצות הברית. הנהר מפורסם בעקבות קרב ליטל ביגהורן שהתרחש בקרבתו.
תוואי הנהר
מוצא הנהר סמוך לעיירה פארקמאן בהרי ביגהורן בצפון ויומינג. הנהר זורם צפונה לשטח מונטנה, חוצה את שמורת האינדיאנים של שבט קרואו ונשפך לנהר ביגהורן ליד העיר הרדין.
מסע בין כוכבים: המרד
מסע בין כוכבים: המרד (אנגלית: Star Trek: Insurrection) הוא סרט מדע בדיוני משנת 1998, והוא התשיעי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים. סרט זה הוא השלישי בו מככב צוות הדור הבא של האנטרפרייז.
הסרט זכה למספר מועמדויות לפרסים, ביניהם פרס סאטורן בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר והאיפור הטוב ביותר, מועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר, ומועמדות לפרס סטלייט על האפקטים המיוחדים.
עלילה
צוות ספינת החלל "אנטרפרייז-E" מקבל שדר במהלך משימה דיפלומטית, לפיו לוטננט קומנדר דאטה איבד את עשתונותיו במהלך משימת תצפית שגרתית בעולם הבית של גזע הבּאקוּ. גזע הבאקו הוא שוחר שלום, כשכוכב הלכת בו הם חיים פולט קרינת התחדשות שמאפשרת תהליך מואט ביותר של הזדקנות, מה שגורם להם לחיות בשלווה בכוכב ללא כל התערבות טכנולוגית. הפדרציה, תחת פיקודו של אדמירל דוהרטי בשיתוף עם גזע הסוֹנַ'א, בראשות המנהיג רואפו, מנהלים מחקר על אורח חייהם של הבאקו בחשאי, כאשר דאטה הצטרף למחקר.
לאחר שה"אנטרפרייז" משגרת אליה את דאטה, דוהרטי רוצה שפיקארד וצוותו ימשיכו בדרכם. אולם, צוות ה"אנטרפרייז" רוצה לגלות מה גרם לדאטה לאבד את עשתונותיו ולירות על כוחות הפדרציה והסונ'א. צוות נחיתה משתגר אל פני הכוכב, והם מגלים ספינת פדרציה מוסווית שבתוכה חדר הולוגרמות עם תעתיק מדויק של כפר הבאקו, מתוך כוונה להעביר את הבאקו ללא ידיעתם וללא רצונם מהכוכב. במהלך חקירתם, הצוות נתקל בהשפעות הכוכב החיוביות - פיקארד מרגיש צעיר יותר, רייקר וטרוי מתקרבים חזרה זה לזה, ומערכת העצבים האופטית של לה פורג' מתחדשת, מה שגורם לו לראות בלי עזרת מכשיר הראיה. פיקארד אפילו מתחבר לאישה מגזע הבאקו בשם אניז', שטוענת כי היא מבוגרת בהרבה יותר ממה שהיא נראית.
פיקארד מגלה שמערכת הכוכבים מכילה חלקיקים בעלי קרינה מטאפיזית שמרוכזים בטבעות כוכבי הלכת, מה שנותן להם את אפקט מעיין הנעורים. עוד הוא מגלה, שגזע הסונ'א, יחד עם אדמירל דוהרטי, רוצים לחצוב את המחצב הטבעי הזה לתועלתם. פיקארד מתעמת עם דוהרטי על ההפרה הבוטה הזו של חוקי הפדרציה, אך זה פוקד עליו לציית לו. לאור המצב, פיקארד ושאר הצוות חוזרים לכוכב ומנסים למנוע את העברת התושבים לספינה המוסווית. הם חושפים בפני הבאקו את הספינה ואת תוכניתם של האדמירל ורואפו, שמגלים זאת ומתחילים לשגר את התושבים בכוח לספינה. פיקארד וצוותו מובילים את תושבי הכפר לאזור סלעי שעמיד בפני השתגרויות.
רייקר, תחת פיקוד ה"אנטרפרייז", מתכוון ליצור קשר עם פדרציית הכוכבים המאוחדת ולידע אותה על המצב. אדמירל דוהרטי פוקד על רואפו לשלוח שתי ספינות חלל להשמיד את ה"אנטרפרייז" לפני שזו תצליח. בעזרת תמרון מחוכם של רייקר, ה"אנטרפרייז" נעזרת בגזים הטבעיים של הכוכב כדי לפוצץ את הספינות. צוות הנחיתה ואנשי הבאקו נשבים בידי הסונ'א, שלאחר בדיקת סמני DNA מתגלים כאנשי גזע הבאקו שהוגלו מהכוכב לפני עשרות שנים וכעת מחפשים נקמה ב"הוריהם". רואפו מתעקש להפעיל את המתקן שיחצוב את החלקיקים, אולם עדיין יש אנשים בכוכב. אדמירל דוהרטי מנסה לעצור אותו, אך רואפו הורגו. פיקארד משכנע את אחד מאנשי הסונ'א, גלאטין, שיעזור לו לעצור את רואפו, והוא משחרר אותם. פיקארד משתמש בחדר ההולוגרמות כדי לשטות ברואפו, אך הניסיון נכשל, ושניהם מנהלים מאבק על סיפון המתקן. פיקארד מביס את רואפו ומפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית, בשעה שה"אנטרפרייז" מצילה אותו בדיוק לפני התפוצצות המתקן.
בסוף, אנשי סונ'א מתקבלים חזרה בקרב אנשי הבאקו וה"אנטרפרייז" ממשיכה במסעותיה.
תקציב ורווחים
הסרט, שנעשה בתקציב של 58 מיליון דולר, הכניס מעל 70 מיליון בארצות הברית ויותר מ-112 מיליון דולר ברחבי העולם.
Dangerous (שיר של דייוויד גטה)
Dangerous (בעברית: מסוכן) הוא שיר של הדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה בשיתוף הזמר האמריקאי סאם מרטין. השיר יצא כסינגל השני מתוך אלבומו השישי של גטה ב-6 באוקטובר 2014. השיר נכתב על ידי השניים עצמם, ביחד עם ג'ורג'יו טינפור, ג'יין אביגן ולינדי רובינס והופק על ידי השניים ביחד עם טינפור ואביגן.
ב-9 בינואר 2015 יצאה גרסת רמיקס לשיר עם טריי סונגז, כריס בראון ומרטין.
וידאו קליפ
ב-7 באוקטובר 2014 הועלה לערוץ היוטיוב של גטה קליפ מילים. לאחר מכן, ב-31 באוקטובר, הופץ הקליפ הרשמי של השיר. הקליפ נעשה בהשראת תחום מרוצי המכוניות בהשתתפותו של השחקן ג'יימס פיורפוי ובהופעת אורח של נהג המרוצים הצרפתי רומן גרוז'אן. בקליפ נראים גטה ופיורפוי כשני נהגי מרוצים שמתחרים אחד בשני. בסוף הקליפ גטה מנצח את פירופוי ומניף את גביע הניצחון שהוא עומד על פודיום. ב-21 בינואר 2015 יצאה גרסה נוספת לקליפ שכללה את תת-השיר בלבד ובכך כללה גם גרסה קצרה יותר של הקליפ.
הקליפ צולם במסלול המרוצים הספרדי "Circuito de Jerez".
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה רבה כאשר השיג מעמד פלטינה או יותר ב-6 מדינות ומעמד זהב בעוד 6 מדינות נוספות. הוא הגיע לעשרים העליונים ב-28 מדינות, ב-27 מתוכם הגיע לעשירייה עליונה, ב-22 מתוכם נכנס לחמישייה הפותחת וב-15 מתוכם נכנס למקום הראשון. באירופה השיר זכה להצלחה רבה במיוחד כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האירופאי הדיגיטלי. בנוסף השיר נכנס למצעדי סוף שנה של 13 מדינות ושנה לאחר מכן נכנס שוב למצעדי סוף שנה ב-10 מדינות.
שמואל שלמה בוירסקי
הרב שמואל שלמה בוירסקי (בערך 1820 – לאחר 1894) היה למדן ליטאי שחי בירושלים. מחבר הספר "עמודי שש".
ביוגרפיה
נולד בהורדנה למשה מאיר בויארסקי. אחיו של סבו, היה רבי שמואל בן אביגדור מרבני יהדות וילנה בתקופת הגר"א. אחיו, ישראל חיים (נפטר ב-1988) היה מייסדי כולל הורדנה בארץ ישראל.
הוכר כילד פלא, ונישא לבתו של רבי משה זאב מרגליות, רבה של ביאליסטוק ומחבר הספרים "אגודת אזוב" ו"מראות הצובאות". הוא התגורר אצל חמיו עד פטירתו, ולאחר מכן המשיך ללמוד אצל רבי אליעזר לנדא, מחבר "דמשק אליעזר" בהורדנה.
כשנתיים לאחר פטירת חמיו, התאלמן מאשתו ונותר עם שני ילדיהם, זאב וולף ואביגדור. הוא נישא בשנית לרחל לאה בת ר' ברוך מקובנה, אך לא היו להם ילדים משותפים. רחל לאה תמכה כלכלית בשמואל שלמה ושני ילדיו, ואפשרה לו ללמוד מבלי להזדקק לעבודה כלשהי, אף לא תורנית. היא כתבה או מימנה עבור בעלה כתיבה של התנ"ך כולו על מגילות קלף.
יצירתו
בירושלים כתב בוירסקי את יצירותיו שפורסמו:
עבודתו העיקרית, עמודי שש (1894), עוסקת לפי הכתוב בשער: ב"ענייני הקרבנות ועבודת בית המקדש". אך התיאור מתאים רק לחלקו הראשון של הספר, בחלקו השני עסק בוירסקי בדברים נוספים כמו: כתר ארם צובא.
בנוסף לעמודי שש, הוציא בוירסקי גם ספר קטן בשם דמעת העשוקים, בשנת 1864. בשנות ה-70 של המאה ה-19, פרסם כמה מאמרים תורניים בכתבי העת העבריים "חבצלת" ו"שער ציון", אך בסופו של דבר חדל ממנהגו זה מחשש שעיתונים אלו מעצם טבעם עלולים להיזרק לאחר שקראו בהם.
מגילות נביאים וכתובים
בוירסקי בעצמו כתב סט שלם של מגילות כשרות של כל ספרי נביאים וכתובים (בנוסף לחמשה חומשי תורה) ומסר אותם לבית הכנסת החורבה. הוא גם כתב עותק נוסף של ספר תהלים, ששלח לאחיו שהיה גר בבריסק. בוירסקי התכוון לאמץ את הקריאה ממגילות עם אמירת ברכה מיוחדת: "בא"י אמ"ה אשר קדשנו במצוותיו וצוונו לקרות בכתובים." אף על פי שברכה זו מופיעה במסכת סופרים, היא לא מובאת להלכה בפוסקים הראשונים והאחרונים. פוסקי ההלכה בתקופת האחרונים נוטים להיזהר מאוד מאמירת ברכות שאינן סטנדרטיות, ולכן הפסק לברך ברכה זו נחשבה כחידוש גדול.
בוירסקי מזכיר במפורש כוונות משיחיות של הפרויקט לשחזר את הצורה העתיקה של כתיבת כתבי קודש, כפי שהוא מזכיר את תחייתן של דמויות מהתנ"ך. נראה שזה חלק ממגמה כללית בקרב יהודי המאה התשע-עשרה, שהשיבו מנהגים קדומים - כמו ה"מנהג" לגור בארץ-ישראל, אך גם (בהמשך במאה התשע-עשרה, במזרח אירופה) ניסיונות לחידוש מצוות התכלת בציצית, וניסיונו של הרב צבי הירש קלישר לחדש את עבודת הקרבנות. (העובדה שבוירסקי כתב ספר על הקרבנות - חלק א של עמודי שש, יכולה להיות עוד דוגמה של תופעה זו.)
שימוש פרטי בספרי תורה, על ידי יחידים בבית
בוירסקי סבר שכאשר אדם קורא מתוך ספר תורה כשר, חייב לברך לפניו, כמו בקריאה ציבורית. ההלכה המסורתית קובעת שמספיק לברך על לימוד תורה פעם אחת ביום, ושוב אין צורך לברך על לימוד תורה פרטי נוסף שעוסק בה במשך היום.
חשיבות עבודתו לחוקרי המאה העשרים של כתר ארם צובא
על מנת לייצר מגילות כשרות, נדרש בוירסקי לקבל עותק מדויק של אותיות הכתובים, וקטעי הפרשיות, וכן את מסורת הכתיבה של ספרי תהילים, משלי ואיוב. לצורך זה, הוא השתלב בפרויקט של משה יהושע קמחי, חתנו של ר' שלום שכנא ילין; קמחי יצא למסע לעיר חלב במטרה לעיין בכתר ארם צובא. קמחי הקדיש זמן רב לעיון בכתר שם, ורשם את ממצאיו בשולי המקרא העברי המודפס השייך לחמיו.
בשנת 1948, במהלך המהומות בחלב, נגרם נזק לכתר, וחוקרים האמינו שהוא נהרס. בשנת 1957 התגלה שחלק גדול מהקודקס שרד והוברח לירושלים. עם זאת, חוקרים התעניינו בשחזור החלקים החסרים בקודקס, וחיפשו מקורות משניים שיוכלו לעזור במאמץ זה.
אף על פי שחוקרים לא הצליחו לאתר את התנ"ך של ילין וקמחי, הם ידעו על קיומו מתוך התייחסויותיו של בוירסקי אליו ב"עמודי שש". זה היה כל מה שהיה ידוע על תנ"ך זה עד 1989 כשגילה יוסף עופר את התנ"ך בעצמו.
מוטי בהרב
מרדכי (מוטי) בהרב (12 במרץ 1941 – 27 במרץ 1990) היה משורר, שחקן, מחזאי, במאי, מבקר ספרות ומורה לדרמה ישראלי.
ביוגרפיה
נולד לחיים ושושנה בהרב בכפר אז"ר. למד וגדל במושבים תלמי אלעזר וחרות. השלים את לימודיו התיכוניים במקווה ישראל. לאחר מכן התגייס ללהקת גייסות השריון, שם החל בפעילותו כשחקן ובמאי. עם תום שירותו הצבאי למד בחוגים לספרות עברית ולתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא אף ערך אז, במשך זמן קצר, את העלון המקומי של מושב חרות.
עם תום לימודיו באוניברסיטה התחתן, נסע לניו יורק, להשלמת לימודי התיאטרון שלו והתגרש. ארבע שנים שהה בניו יורק (1966 - 1970) שם השתלם באולפן השחקנים, בהדרכתו של לי סטרסברג, הוא אף שיחק ב-15 הצגות שהועלו באוף-אוף ברודוויי, וכשנה וחצי שיחק בהצגות של התיאטרון הנסיוני "לה מאמא" עד שובו ארצה. בנוסף הקים בעיר תיאטרון עברי, בו הצגו מחזות של כותבים ישראלים.
עם השנים פיתח בהרב פעילות אמנותית נרחבת. הוא כתב וביים כ-15 תסכיתים לרדיו, הדריך בחוגים לדרמה, שיחק בסרטים וכתב ופרסם את שיריו בכתבי עת ובספרים. בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים היה עורך מדור הספרות בגלי צה"ל, ובמסגרת עבודתו ראיין לרדיו סופרים ומשוררים צעירים.
בשנת 1971 השתתף במחזה "הבכחאי" שעלה ב, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם ועיבד אריה זקס.
בשנת 1973 השתתף במחזה "תמונות במבוא" מאת שון או'קייסי ב"הבימה", בתרגום רונית לנטין ובבימויו של לואי לנטין.
בשנת 1974 כתב וביים את המחזה הראשון שלו, "יום אחד לפני", שעלה באולם "הבימרתף" של "הבימה", בו השתתפו מנחם עיני, יוסי וירז'נסקי ויאיר רובין. עלילת המחזה מתרחשת ברובה בדירה אחת בתל אביב, ונסובה סביב שימוש בסמים. בשנת 1979 כתב מעין מחזה המשך בשם "צפרדעים", שגם עסק בנגע הסמים.
בשנת 1977 כתב וביים תסכית רדיו בגלי צה"ל, על פי ספרה של חנה גרין, "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים". התסכית זכה בפרס רשות השידור.
בשנת 1979 שיחק בהפקה אמריקאית של סרט על חייו של ישו שצולמה בישראל, בתפקיד שמעון מקירנה. באותה שנה נערך לכבוד צאת ספרו מופע חגיגי בתיאטרון צוותא. המופע נקרא "שעת מרעה" (כשם הספר) במופע הושרו שיריו שהולחנו ועובדו בידי שפי ישי והרכב מיוחד שכלל מלבד שפי גם את דויד ברוזה טליה ברוזה דפנה ארמוני ונגנים מלווים. הערב הוקלט ושודר בגלי צה"ל.
בשנת 1981 בהרב היה בין יוצרי סדרת הטלוויזיה של הטלוויזיה הלימודית על ראשית ההתיישבות בארץ, "ארץ מולדת", ואף השתתף בה כשחקן. הסדרה שודרה בשידורים חוזרים במהלך שנות ה-80 וה-90.
בשנת 1983 כתב וביים את המחזה "החוג לדרמה", שחלק משחקניו היו שחקנים חובבים בתיאטרון קהילתי שניהל בבית דגן. עד יוני 1986 עלתה ההצגה 400 פעמים, עם צוות שחקנים מתחלף.
בתחילת 1984 עלה בהבימה המחזה "סנג'ר" שכתב בבימוי מיקי גורביץ, סיפור צעירים בשכונות מצוקה, המבקשים להשתחרר מחרדת הקיום היום-יומית, והופכים טרף קל לסוחר-הסמים השכונתי. בסוף אותה שנה עלה בתיאטרון באר שבע המחזה "ברכה" שכתב. במרכז המחזה נמצאת בחורה בשם ברכה לוין, יורדת ישראלית טריה בניו־יורק, שמעמידה פנים שהיא אלמנת מלחמה עבור גיוס כספים למען המגבית היהודית. באותה שנה גם שיחק בסדרת הטלוויזיה "אנשים במיל", שביים אנטואן סאלח בערוץ הראשון.
בסוף 1986 הקים בהרב את "תיאטרון חזית", בו עלו מחזותיו "החוג לדרמה" וגרסה חדשה של "סנג'ר" בימויו. את המחזות העלה התיאטרון מאות פעמים בערי הפריפריה.
באוקטובר 1987 העלה בפסטיבל עכו מחזה שכתב וביים, "עזתים", על פועלים מעזה הבאים לעבוד בתל אביב וגרים בבניין נטוש. המחזה עלה אחר כך במסגרת "תיאטרון חזית".
מוטי בהרב נפטר בגיל 49 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות במושב חרות בגוש תל מונד, שבו גדל.
ספריו
ספרי שירה מחזות שיצאו לאור
פייט הרלן
פייט הרלן (בגרמנית: Veit Harlan; 22 בספטמבר 1899 – 13 באפריל 1964) שחקן ובמאי קולנוע גרמני. ידוע כיוצרו של סרט התעמולה הנאצי האנטישמי "היהודי זיס".
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
הרלן נולד בברלין, ולמד משחק בסטודיו של הבמאי המפורסם מקס ריינהרדט. הוא הופיע לראשונה על במת התיאטרון בשנת 1915. בשנת 1916 התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה המשיך בקריירת המשחק במקומות שונים בברלין ומחוצה לה. בשנת 1922 נישא לשחקנית היהודייה דורה גרשון, אשר ממנה התגרש לאחר שנתיים (גרשון נספתה בשנת 1943 במחנה אושוויץ). לאחר מכן נישא בשנת 1929 בשנית לשחקנית הילדה קרבר. נישואים אלו החזיקו מעמד תשע שנים, עד לגירושיו. גירושים אלו באו על רקע פוליטי, בשל אהדתו של הרלן למפלגה הנאצית. הרלן נישא בשלישית, בשנת 1939 לשחקנית השוודית קריסטינה סודרבאום, אשר הייתה לכוכבת סרטיו, וילדה לו שני בנים.
בשנת 1958, אחייניתו של פייט הרלן, כריסטיאן סוזאן הארלן, התחתנה עם יוצר הסרטים היהודי סטנלי קובריק. היא הופיעה בסרטו של קובריק "שבילי התהילה" (1957) תחת שם הבמה "סוזאן כריסטיאן", ושם פגשה את הבמאי המפורסם. הם נשארו יחדיו עד מותו של קובריק בשנת 1999.
קריירת הבימוי
בשנת 1927 החל הרלן להופיע בסרטי קולנוע, ולאחר מכן, בשנת 1934 החל לביים. סרטיו הותאמו לרוח התקופה, ולאידאולוגיה הנאצית. לעיתים קרובות היו אלו דרמות ומלודרמות בהן הופיעה אשתו, קריסטינה סודרבאום, בתפקיד ראשי טראגי. בשנת 1937 יצר את הסרט "השליט". את התסריט לסרט כתבה התסריטאית תיאה פון הארבו, וכיכב בו אמיל יאנינגס. הסרט, המתאר את הכניעה המוחלטת למשטר הדיקטטורי, ואת התהילה והניצחון האמורים לבוא בעקבותיה, זכה ב"פרס הסרט הלאומי" ולשבחיו של שר התעמולה הנאצי, הממונה הכול יכול על תקשורת ההמונים ברייך השלישי יוזף גבלס.
גבלס ביקש מהרלן לביים את היצירה האנטישמית החריפה "היהודי זיס" על פי ספרו של ליון פויכטוונגר המספר את סיפורו של יוזף זיסקינד אופנהיימר. הרלן היה מעורב בכתיבת התסריט, ולקח על עצמו את עבודת הבימוי. הסרט שיצא אל אולמות הקולנוע בשנת 1940 היה להצלחה גדולה, והדימוי שנוצר בסרט, של היהודי השנוא, התככן והזומם, שימש היטב את התעמולה הנאצית, בשנים אלו, בהן התרחשה השואה. הסרט הוביל לגל של מהומות אנטישמיות בכל מקום בו הוצג, ויש אומרים כי היה לו תפקיד חשוב בהכשרת הלבבות של העם הגרמני לקראת השלב ההשמדתי בשואת יהודי אירופה.
הרלן המשיך ליצור סרטים אף בעת מלחמת העולם השנייה, בהדרכתו של גבלס. בשנת 1942 ביים אפוס היסטורי בשם "המלך הגדול" שעסק בחיי המלך פרידריך הגדול, ובמשך שלוש השנים האחרונות של המלחמה עסק ביצירת האפוס הנאצי "קולברג". סרט תעמולה זה, אשר יצירתו החלה כאשר נראה כבר כי הניצחון במלחמה מתרחק מהישג ידם של הנאצים, נועד להגביר את תחושת המאבק בקרב העם הגרמני, החי בערים חרבות המופצצות ביום ובליל, והמצפה מדי יום לפלישה מן המזרח ומן המערב. גבלס ניסה להחדיר בעם הגרמני רוח לחימה והקרבה פנאטית. "קולברג" היה סיפורה של עיירה פרוסית (כיום קולובז'ג בפולין) המורדת כנגד צבאו הכובש של נפוליאון. הסרט, שליצירתו הועמדו כל משאבי הרייך השלישי, לרבות תחמושת לפעלולים, וחיילים כניצבים, בתקופה בה כל חייל היה דרוש בחזית המזרח, היה אכן היצירה היקרה ביותר שהופקה באותם הזמנים, בעלות של שמונה מיליון מארקים. בתפקיד הראשי שיחקה אשתו, קריסטינה סודרבאום.
לאחר המלחמה
הנטייה בגרמניה אחרי המלחמה הייתה לזכות אמנים ששיתפו פעולה עם הנאצים וכך בדצמבר 1947 הוצב גם הרלן ברשימת "הנקיים מאשמה". החלטה זו עוררה מחאה מסוימת בציבור ובעיתונות והביאה שני איגודים של קרבנות המשטר הנאצי לבקש את העמדתו לדין באשמת פשעים נגד האנושות. בראשית 1949 הובא הנושא לבית משפט ולאחר 51 ימי דיון, שבהם הופיעו עדים מעולם הסרטים של הרייך השלישי, זוכה הרלן. בית המשפט הסכים שהסרט "היהודי זיס" עונה לקרטריון של פשעים נגד האנושות, אך הממצאים המשפטיים לא הספיקו להרשעתו של הרלן כנושא באחריות. הרלן טען כי הופעל עליו לחץ באמצעות גבלס, שניסה לחמוק מבימוי הסרט ולבסוף, משלא עלה הדבר בידיו, ריכך את המסר האנטישמי באמצעים אומנותיים. טענות אלו לא תואמות ממצאים אחרים, כמו יומנו האישי של גבלס, בו הוא משבח במיוחד את עבודתו של הרלן. ב-1950 הגיע הנושא לבית הדין לערעורים, הרלן זוכה פעם נוספת. החלטה זאת התקבלה בתגובות מעורבות בגרמניה.
לות ערער לבית המשפט הפדרלי הגרמני, ובשנת 1958 ניתנה פסיקה תקדימית, לפיה החלטת הערכאה הנמוכה עומדת בסתירה לחופש הביטוי, וכי היה באפשרותו של לות לקרוא להחרמת סרטיו של הרלן.
הרלן מת בזמן חופשה באי קפרי בשנת 1964. בנו הוא התסריטאי והבמאי תומאס הרלן.
הצי הרומי
הצי הרומי (בלטינית: Classis או Classis Romana) הוא השם שניתן לציים המלחמתיים שהחזיקו הרומאים במהלך תולדותיהם. ראשיתו במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס) בתקופת הרפובליקה, שיאו בתקופת הפרינקיפאט (27 לפנה"ס - 284 לספירה) וסופו עם נפילת האימפריה ב-476. את מקומו ירש הצי הביזנטי. ציי המלחמה בתקופת הרפובליקה היו ציים זמניים, שהוקמו ופוזרו בהתאם לצורך, ואילו הציים בתקופת הקיסרות היו ציי-קבע.
הרפובליקה המוקדמת
לפני המלחמה הפונית הראשונה הצי הרומי הורכב רק ממספר ספינות שסיירו בחופי איטליה ונהרותיה, עם תחילת העימות של רומא עם קרתגו נוצר הצורך לבניית צי מלחמה כדי להתמודד עם האיום שהטיל הצי הקרתגי החזק על רומא.
מכיוון שלרומאים לא היה כל ניסיון בבנייה ימית הם הטילו על בעלי בריתן באיטליה את משימת בניית הצי, ובקיץ 260 לפנה"ס השיקו בשישים יום 100 חמש-חתריות (קווינקוורמות) ו-20 תלת-חתריות (טרירמות). החותרים אומנו במתקני חתירה בחוף. כדי להתגבר על יתרון התמרון שהיה לצי הקרתגי ולסכל את טקטיקת התקפת הניגוח שלהם הרומאים התקינו על סיפון החרטום של כל ספינה מכונה, שקיבלה אחר כך את הכינוי corvus - "עורב". היה זה מעין כבשׂ עם קרס ברזל גדול בקצהו, שהורם אל-על באמצעות תורן וגלגלת בראשו, ויכול היה לחוג לצדדים. אם תתקיף האניה הרומאית מן החרטום, יופל ה'עורב' קדימה, והחיילים יסתערו דרכו בשני טורים אל סיפון אוניית האויב, ואם תשוט במקביל לאניית היריב, יסובבו את ה'עורב' לעברה ויפילוהו, ומשיינעץ בסיפון יסתערו החיילים מן הדופן.
העימות הראשון של הצי הרומי, קרב ליפארה בשנת 260 לפנה"ס הסתיים בתבוסה כשהמפקד הקרתגי חניבעל גיסקו הטיל הסגר על האוניות הרומיות ואילץ את המפקד הרומאי גנאיוס קורנליוס סקיפיו להיכנע, אולם זה היה קרב בסדר גודל קטן ובקרב הגדול הראשון שהצי הרומי היה מעורב בו, קרב מילאי הרומאים נחלו ניצחון מוחץ וכתוצאה מזה הרחיבו את זירת הפעילות של הצי עד אשר הניצחון בקרב אקנומוס איפשר להם לעביר את זירת המלחמה לאדמת קרתגו שבאפריקה.
הצבא הרומי שצר על קרתגו הובס בשנת 255 לפנה"ס ושרידיו חולצו על ידי הצי והביס את הצי הקרתגי בקרב הרמאיון אולם במהלך המסע חזרה, הצי נקלע, ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, לסערה עזה; מתוך 364 אניות שרדו 80 בלבד וכ-100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם.
האסון הימי, עליו כותב פוליביוס כי "אין למצוא בהיסטוריה אסון ימי אחד גדול יותר מזה", לא ריפה את ידי הרומאים. נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אניות, אליהן נוספו 80 האניות שניצלו מן הסערה.
בהמשך המלחמה הרומאים התמקדו בעריכת פשיטות ימיות בחופי אפריקה ובשני קרבות שהתקיימו בשנת 249 לפנה"ס נחל הצי תבוסה, בקרב דרפאנה נפלו בשבי 93 אוניות בהמשך, יירטה שייטת פונית צי אספקה רומי שלווה ב-120 אוניות קרב תוך יישום לקחים שנלמדו בקרבות הקודמים והימנעות מקרב מגע. על ידי דחיקת אוניות התובלה לחוף סלעי וחשיפת אוניות הקרב לסערה, טובעו כל האוניות הרומיות למעט 20, ובכך למעשה איבדה רומא את כוחה הימי.
הרומאים התחלו בבנייה מחדש של הצי ובשנת 241 לפנה"ס הצי החדש הפליג לסיציליה והביסו את הצי הקרתגי, שנתפס לא מוכן, בקרב אייגוסה.
הצי השתתף בהטלת המצור על קרתגו בזמן המלחמה הפונית השלישית, וכשלא היה עוד איום כלשהו על רומא מן הים, הצי הרומי פורק.
הרפובליקה המאוחרת
הצי הרומי הוקם מחדש ושימש בתפקיד מפתח בהשתלטות הרומאית על אגן הים התיכון ואחרי גיבוש השליטה בארצות הכבושות, הצי פנה לטפל בבעיה של פיראטיות שהפכה לאיום על הכלכלה הרומאית וביטחון השייט הימי. לכן בשנת 63 לפנה"ס ניתן לפומפיוס מנדט מיוחד לחיסול שודדי הים ופיקוד על צי בן 500 אוניות, תחילה הוא חילק את אזור הים התיכון לשלושה עשר אזורים, כשעל כל אזור היה ממונה אחד מסגניו, תוך מספר חודשים הוא הצליח לחסל את פעילות שודדי הים בים התיכון ולדחוק אותם חזרה לבסיסם שבקיליקיה שם הם הובסו על ידו באופן סופי.
הצי הרומי חזר לשמש בתפקיד מפתח במלחמות האזרחים שפרצו בעקבות רציחתו של יוליוס קיסר. סקסטוס פומפיוס, השתלט על סיציליה והשתמש בה כבסיס לציו ולעריכת פשיטות על חופי איטליה שאיימו על אספקת המזון לרומא, לאחר כמה ניסיונות לא מוצלחים מצד אוקטביוס להביסו הפיקוד הועבר לידיו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שתחילה בנה בסיס בטוח לצי בעיר מיסנום ובשנת 36 לפנה"ס הביס את כוחותיו של פומפיוס בקרבות במילאי ונאולוכוס ומיגר לחלוטין את כוחותיו של פומפיוס כעבור חודש.
ציו של אוקטביוס תחת פיקודו של אגריפה נלחם בציים של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, ניצחונו של אגריפה סימן את סופה של הרפובליקה הרומית ותחילת שלטון היחיד של אוגוסטוס כפרינקפס.
האימפריה המוקדמת
שלא כמו בפעמים הקודמות לאחר הניצחון וסופה של המלחמה אוגוסטוס בחר להשאיר את הצי הרומי על כנו. בשנת 25 לפנה"ס בנה נציב מצרים גאיוס אליוס גאלוס 130 אוניות במטרה להעביר 10,000 חיילים (ביניהם 500 חיילים יהודים שתרם הורדוס) כדי לכבוש את חצי האי ערב ובכך להשתלט על נתיבי הסחר עם הודו, אולם בסופו של דבר הפלישה נכשלה.
טיבריוס הוביל את הצי בשנת 5 לפנה"ס במסעו בדנמרק, פליניוס מתאר איך הוא הגיע להליוגולנד ואף סייר בחוף הצפוני-מזרחי של דנמרק. רוב פעולות הצי באזור גרמניה בוטלו בעקבות המפלה הרומאית בקרב יער טויטובורג בשנת 9.
הצי הרומי השתתף במסע המלחמה של גרמניקוס לגרמניה בשנים 15–16, אולם הוא ספג אבדות כתוצאה מהתנגדות השבטים הגרמניים והיקלעותו לסערה, עד שנת 28 שליטת הרומאים בפתח הריין נפגעה כתוצאה ממרידות חוזרות ונשנות של הפריזים.
הצי הרומי שימש להנחתת הלגיונות בחופי בריטניה בעת הפלישה הרומאית שנערכה בשנת 43 ולתגבורם בזמנים מאוחרים יותר. בשנת 46 הצי חקר את הים השחור ואף הגיע לנהר דון.
לאחר פריצת המרד הגדול ביהודה הצי הרומי נאלץ להילחם בצי המורדים היהודים שפעלו מבסיסם בנמל יפו ובכנרת. יוסף בן מתתיהו מספר גם על קבוצות של פליטים שנמלטו מטריכיי על גבי ספינות ונטבחו על ידי הצי הרומי.
הצי הרומי היה מעורב במסע המלחמה שנערך כנגד הקלאדונים בין השנים 82–85. הצי ביצע בעיקר פשיטות בחופי המזרחיים של סקוטלנד וכמו כן ערך משלחות סיור בימים, כבש לזמן קצר את איי אורקני ויש הסבורים שכוחות הצי אף הגיעו לאירלנד והאיים ההברידיים.
בזמן השושלת הנוורה-אנטונינית הצי הרומי השתתף במסעות הכיבוש של טראיאנוס באימפריה הפרתית ודקיה ולזמן קצר אף הוקמו בסיסים ימיים בפרת ובחידקל אולם הם נינטשו עם ההחלטה על הנסיגה מהשטחים הכבושים בימיו של אדריאנוס. הצי השתתף גם בקרבות כנגד המרקומנים בימי הקיסר מרקוס אורליוס וקרבות נערכו בנהרות הדנובה והטיסה.
בזמן השושלת הסוורית הפעולה היחידה של הצי הרומי שאנו יודעים עליה התרחשה בזמן שלטונו של ספטימיוס סוורוס כשהצי נלחם בנהרות החידקל והפרת בזמן מסע המלחמה לפרס וגם בחופי סקוטלנד.
האימפריה המאוחרת
בזמן שלטונו של הקיסר טרבוניאנוס גאלוס חוזקו של הצי הרומי, ששלט בימים מאז המלחמה הפונית הראשונה התחיל להתערער, הגרמאנים הצליחו לבסס צי חזק משלהם ובשתי התקפות פתע על בסיסי הצי הרומי בקווקז ובדנובה הצליחו לגרום אבדות כבדות לצי הרומי, כמו כן הצי הגרמאני פתח בסדרת פשיטות על ערים בים האגאי והציים הרומים שהיו אחראים להגנתם סבלו אבדות כבדות אולם בסופו של דבר הרומאים הצליחו להביס את הצי הגרמאני.
צי גרמאני חדש תקף את האימפריה בשנת 268, חלקו הראשון של הצי תקף את האיים כרתים, רודוס וקפריסין בעוד שחציו השני פלש ליוון אולם גם מתקפה זאת, אחרי הצלחה ראשונית, נעצרה על ידי הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס.
קראוסיוס, שהיה המפקד של הצי הרומי בבריטניה, פתח במרד יחד עד כוחותיו בשנת 286 דבר שהביא לאיבוד השליטה הרומאית על תעלת למאנש והים הצפוני. בתגובה הקיסר מקסימינוס גייס צי חדש כדי להתמודד עם המורדים אולם בשל חוסר הניסיון של אנשיו הוא הושמד בסערה ורק בימיו של קונסטנטיוס כלורוס נבנה צי חדש שהצליח לפלוש לבריטניה ולדכא את המרד.
בשנת 330 הצי העיקרי היה מוצב בקונסטנטינופול. הצי היה מעורב במלחמות האזרחים בין הטוענים השונים לכתר, הצי של קריספוס הביס בשנת 324 את הצי של ליקיניוס בקרב הלנספונט. כמו כן הצי השתתף בקרבות נגד הברברים, בשנת 460 ו-468 הוא הובס על ידי צי גרמאני ליד חופי אפריקה, אולם כל מאמצי הצי לא היו יכולים למנוע את נפילתה של האימפריה המערבית בשנת 476.
הצי הרומי שהיה מוצב במזרח הפך לבסיסו של הצי הביזנטי.
הרכב הצי
כל ספינה בצי, בלי קשר לגודלה ומספר אנשיה הייתה מאורגנת כקנטוריה, כשקצין אחד אחראי לניווט והפלגה בעוד שקצין אחר אחראי. הפיקוד על הצי ניתן בדרך כלל לאזרחים ממעמד הפרשים.
שלא כמו הלגיונות, הצי גייס גם אנשים שלא החזיקו אזרחות רומית וכשגמרו את שירותם של 25 שנה ושוחררו, בנוסף למענק שחרור הם היו מקבלים גם אזרחות.
מטפחת
מטפחת היא פיסת בד מרובעת מקופלת אותה נהוג לשאת בכיס או בתיק יד.
היסטוריה
קיימות ראיות לכך שהמטפחת הומצאה על ידי ריצ'רד השני, מלך אנגליה.
היגיינה ואופנה
המטפחת משמשת למטרות היגיינה כקינוח האף או מחיית זיעה, אך גם כפריט אופנתי לגברים לובשי חליפה חגיגית הנוהגים לשאת מטפחת קטנת ממדים מקופלת על פי כללים מחייבים שהשתנו עם האופנה ומבצבצת מכיס החזה של החליפה, שנקראת באנגלית 'ריבוע כיס' [Pocket square]. עם נפוצות השימוש בממחטות נייר לשימוש חד פעמי, שבניגוד למטפחת הבד, אותה יש לכבס ולגהץ לשימוש חוזר, התמעט השימוש במטפחת לצורכי היגיינה, ועיקר השימוש בה הוא אופנתי. מטפחת קטנה, המשמשת רק לקינוח האף נקראת "ממחטה".
הישרדות
בתנועת הצופים שייסד באדן פאוול הייתה מטפחת חלק מתלבושת הצופה, שכן המטפחת יכולה להועיל במקרי חירום כאשר אדם נמצא לבדו בטבע, אפשר לחבוש עמה פצע, או לכרכה סביב נקע ולהרטיב בעזרתה ראש חם. במקרה הצורך אפשר לסנן עמה מים, או לכסות מזון מזבובים. אפשר לקשרה למוט לצורך סימון וקריאה לעזרה, אפשר לכסות עמה את הצוואר. טוב שכל אחד ישא עמו תמיד מטפחת.
תזכורת
קשר במטפחת שימש כרמז לכך שיש לזכור משהו. דוגמה לכך מופיעה בסיפורו של דוד פרישמן, "פסח": "מאחרי שכח-הזיכרון של אותו צעיר לא היה מצוין בייחוד, הלך ועשה לו קשר במטפחת כיסו לסימן".
שימושים ספרותיים
בימים עברו, לפי הספרות הרומנטית, כלל ציוד החובה של גבר חזק ומגונן מטפחת צחה ולבנה, מקופלת ומגוהצת למשעי, שאותה היה שולף מכיסו ברגע המתאים ומושיט לנערה הממררת בבכי, לבושתה ולכלימתה, משום שממחטות הנשים הזעירות, עטורות התחרה, נועדו רק למחות דמעה יחידה, אך לא לסכור שטף דמעות גואה. כהמשך טבעי להשתלשלות הדברים, הייתה היא מכבסת ומגהצת את המטפחת ומשיבה אותה לבעליה – תירוץ מצוין להמשך הקשר. יש מקום להניח, שהופעת ממחטות הנייר המעשיות וההגייניות שמה קץ למנהג הרומנטי הזה. מקומן של אלה בספרות על פי רוב על שולחנותיהם של יועצי נישואים/גירושין, עורכי-דין ופסיכולוגים – בדרך כלל באריזות גדולות וחסכוניות.
המטפחת בתרבויות שונות
אצל ההוטרים נשים צעירות נוהגות לתת מטפחת רקומה לגבר שהן מקוות להינשא לו. הריקמה יכולה לכלול משפטים כגון "זהו שי צנוע, אבל אהבה מכילה הכל", את שם הבחור ושם הבחורה, זוג יונים, טווס, לבבות, פרחים ושאר סמלים לאהבה.
מטפחות אף היו חשובות מאוד בתרבות הטורקית מאז ימי הביניים, הצייר ג'נטילי בליני [Gentile Bellini] צייר את הסולטאן העות'מאני מהמט השני עם מטפחת אף בידו. בעזרת מטפחות האף אוהבים יכלו להעביר מסרים שונים: מטפחת עם פינה שרופה סימנה אהבה לוהטת, אם נערה הראתה לאהוב מטפחת אחוזה באמצעיתה היא סימנה שהיא תפגוש אותו בחצות. צבעים שונים העבירו מסרים שונים.
איכות הסביבה
במאה ה-21, עם המודעות לאיכות הסביבה יש שיבה לשימוש במטפחות אף מבד.
מיחזור משביח למטפחות
יש אנשים שאוספים מטפחות אף מבד, בגלל צבעיהן, הריקמה או התחרה שעליהן או סתם מחיבה אליהן. יש אנשים שרואים במידתן וברב גווניות הקישוטים שלהן ובכך ששוליהן כבר מעובדים, אפשרות ליצירת משהו חדש. מקפלים למשולש ומחברים לחבל דגלונים, קולעים מהם צמידים או אפילו ענק לצוואר, שקית לתכשיטים מחברים כמה לווילון קצר על חלון, תופרים ככיס או קישוט על בגד להסתיר כתם או קרע. אפשר לתלותן כתמונה על הקיר, כיד הדמיון של היוצר.
כלב זאב (סרט)
כלב זאב או בשמו המלא כלב הזאב משבט הזאבים האפורים (ברוסית: Волкодав из рода Серых Псов) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2006 מסוגת פנטזיה אפית, המבוסס על רומן באותו השם מאת מריה סמיונובה.
עם אחד מתקציבי הקולנוע הגדולים בהיסטוריה של הקולנוע הרוסי הסרט היה לאחד הסרטים היקרים בתולדות המדינה ועם זאת גם זכה להצלחה גדולה במולדתו, הוא היה מועמד לפרס ניקה וזכה בפרס נשר הזהב לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, כשמבחינה מסחרית הוא זכה גם כן להצלחה כאשר לעומת תקציב של 20 מיליון דולר, הוא הכניס למעלה מ-42 מיליון דולרים בסך הכל.
אמנם הסרט לא זכה להפצה נרחבת במדינות הדוברות אנגלית בעולם, למרות שחברת ההפצה סנטרל פרטנרשיפ שיתפה פעולה עם Momentum Pictures לצורך תרגום הסרט לשפה האנגלית הסרט זכה לשבחי ביקורת מעטים למדי.