cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צעירים בליבם
עלילה
כמה חודשים לאחר מכן, ארני ולורי חיים בצורה חסכונית בעיר ניו יורק מהכסף שברני מרוויח כנגן פסנתר בברים. על אף שפרסם כמה שירים שלא הצליחו, לורי ממשיכה לעודד אותו לסיים את השיר אותו החל לכתוב בתקופה בה רק הכירו. בגלל מחסור בכסף לממן את הנסיעה, מחמיץ ברני הזדמנות להרוויח כסף רב בסיבוב הופעות עם להקה בדרום אמריקה. למרות בעיותיהם הכספיות ודיכאונו המתגבר של ברני, מבינה לורי כי היא באמת ובתמים אוהבת אותו, אפילו לאחר שתבע ממנה בהתקף קנאות כי תמשכן את הצמיד, אותו נתן לה אלכס בפגישתם בחוף הים. בחג המולד, פודה ברני את הצמיד והם נוסעים לבית משפחתה של לורי לחג. אלכס, שהמחזמר שכתב הפך להצלחה, מצטרף גם הוא אל המשפחה בחג. כאשר לורי ואלכס מוצאים רגע לבד, היא מחזירה לאלכס את הצמיד, אך ברני, שצפה בהם, חושב בטעות כי לורי עדיין מאוהבת באלכס. אלכס שצריך להגיע אל תחנת הרכבת, מוסע לשם בידי ברני במכוניתו של רוברט, בעלה של פראן. רוברט נוסע עימם ויורד בבית המרקחת וברני ואלכס ממשיכים אל תחנת הרכבת. בדרכו חזרה אל בית משפחת טאטל בסופת שלגים עזה, גורם ברני בכוונה לתאונה, לאחר שנסע ללא אורות ונגד כיוון התנועה. בינתיים אימי, שעתה היא מאורסת לארנסט, מתוודה בפני לורי כי בעבר היא אהבה את אלכס, אך רגשותיה השתנו כאשר ראתה איך ארנסט טיפל במשפחה המזועזעת לאחר שהיא וברני ברחו כדי להתחתן. כאשר לורי מתחילה לבכות על כך שהיא אינה יכולה לגרום לברני להאמין כי היא אוהבת אותו, מודיעים לבני משפחה על התאונה בה מעורבת מכוניתו של רוברט. בהאמינה כי רוברט נפצע באופן קשה, בוכה פראן על כך שהיא לקחה את בעלה רוברט כמובן מאליו. אך כאשר המשפחה מגיעה אל בית החולים, הם מבינים כי ברני הוא זה שנפצע קשה. לורי, הבוכייה מספרת לברני, מחוסר ההכרה, כי היא נושאת את ילדם. על אף שהרופאים נותנים תקווה מועטה להצלתו, נלקח ברני אל חדר הניתוח. שנה לאחר מכן, לאחר שהתאושש, בזמן שהוא, לורי והתינוק חוגגים את חג הפסחא בבית המשפחה, מנגן ברני את השיר שסוף סוף הצליח לסיים.
אליפות וימבלדון 1993
אליפות וימבלדון 1993 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-4 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £5,048,450 ובתחרויות לבודדים הם התחלקו כדלקמן:
תחרות הגברים
במשחק הגמר פיט סמפרס מארצות הברית נפגש עם ג'ים קורייר גם הוא מארצות הברית וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר שטפי גראף מגרמניה נפגשה עם יאנה נובוטנה מצ'כיה וניצחה אותה ב-3 מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. ממנצחי תחרות 1992 השנה רק מיכאל שטיך השתתף בתחרות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר טוד וודברידג' ומארק וודפורד מאוסטרליה נפגשו עם גראנט קולני מקנדה ופטריק גלברייט מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר כמו בשנה הקודמת נטליה זברבה מבלארוס וג'יג'י פרנאנדס מארצות הברית נפגשו עם יאנה נובוטנה מצ'כיה ולריסה ניילנד (סבצ'נקו) מלטביה וניצחו אותן ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מארק וודפורד מאוסטרליה ומרטינה נברטילובה מארצות הברית שיחקו נגד טום נייסן ומנון בולגראף מהולנד וניצחו אותם בשתי מערכות. למרטינה נברטילובה זה היה הניצחון ה-18 באליפויות וימבלדון.
ישראל בווימבלדון
עמוס מנסדורף בסיבוב הראשון שיחק נגד בריאן ג'ואלסון מארצות הברית וניצח ב-5 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם סטפן אדברג משוודיה והפסיד ב-3 מערכות.
תרבות הממלכה המאוחדת
תרבותה של הממלכה המאוחדת עשירה ומגוונת ולה השפעה על התרבות העולמית כולה. הממלכה המאוחדת היא מדינה אירופית שמקיימת קשרים תרבותיים עם קולוניות שהיו בעבר תחת שליטתה ובמיוחד עם ארצות שבהן אנגלית היא שפה רשמית. מהגרים מהודו, פקיסטן והאיים הקאריביים תרמו רבות לפיתוחה של התרבות הבריטית במהלך העשורים האחרונים.
מלבד מקורות חיצוניים, מקורות תרבותיים מקומיים של הממלכה המאוחדת באו מאיחוד תרבויות של מדינות עצמאיות ולכן ניתן להתייחס בנפרד אל התרבות באנגליה, קורנוול, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד.
מרכיבי התרבות
בממלכה המאוחדת אין שפה רשמית. עם זאת, מאחר שאנגלית בריטית מדוברת על ידי כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה ניתן לראות בה שפה רשמית דה פקטו.
למרות האמור, לאומים לא אנגליים נלחמים על הישרדות שפות לאומיות כגון קורנית, גאלית סקוטית, אירית וולשית באמצעות חינוך, מדיה ועוד.
שבטים גרמאניים החלו לחדור לממלכה החל משנת 449 והביאו עמם לאנגליה את המיתוסים שלהם. המיתולוגיה האנגלו-סקסית הייתה מיתולוגיה גרמאנית, ודמתה מאוד למיתולוגיה הנורדית.
הנצרות (הרומית והקלטית) החליפה את האלים העתיקים של אנגליה לקראת המאה ה-8 והמאה ה-9 לספירה. חדירת הנצרות העלימה את עקבותיה של הדת האנגלית הקדומה. אחד התיאורים היחידים שבידינו מספר על מלך מקנט שהסכים לפגוש את המיסיונר הקדוש אוגוסטין רק באוויר הפתוח, היכן שהיה תחת הגנת האל ודן. איסורים נוצריים על מעשים פגניים מהווים מקור חשוב לחקר הדת.
פילוסופיה של הטבעונות
בעידן המודרני, עם התיעוש הגובר של תעשיות משק-החי, החלו להישמע יותר ביקורות גם לגבי תעשיות הביצים והחלב. ספרה של רות הריסון, "מכונות חיות", שיצא לאור בבריטניה ב-1964, מתח ביקורת חריפה על הרעת תנאי הגידול של בעלי-חיים עקב תיעוש משק החי. כעשור לאחר מכן, הספר "שחרור בעלי-חיים" של הפילוסוף האוסטרלי, פיטר סינגר, הציג נימוקים נגד אכילת מוצרים מהחי, בטענה שהדבר יעזור למנוע התעללות מיותרת בבעלי-חיים. גישתו של סינגר נסמכת על מסורת הפילוסופיה התועלתנית, הדוגלת ברעיון כי יש להעריך את ההצדקה המוסרית למעשה על-פי איזון התועלת מול הנזק הנגרם מהם לכלל הנוגעים בדבר. סינגר טוען כי כיום התועלת מאכילת מוצרים מהחי היא זניחה לעומת הסבל הנגרם לבעלי-חיים, בדרך-כלל, כתוצאה מניצולם למטרות מזון. בניגוד לגישתו התועלתנית של סינגר, הציג ב-1983 הפילוסוף האמריקאי טום ריגן, בספרו "הטיעון לזכויות בעלי-חיים", טיעון בעד טבעונות המתבסס על גישה דאונטולוגית, על-פיה לבעלי-חיים יש זכויות-יסוד שאינן ניתנות להפרה, גם לא בהצדקה שהדבר מביא תועלת לאחרים (אלא אם כן מדובר במקרי חירום, כגון הצלת חיים). על-פי גישתו של ריגן, ניצול בעלי-חיים למזון אינו ניתן להצדקה גם אם הוא נעשה תוך צמצום הסבל לבעלי-חיים, אלא רק במצבים קיצוניים כאשר הוא נחוץ לצורך הישרדות.
עיקרון סבל מינימלי
טבעונים רבים טוענים כי ההישרדות הראויה ביותר לאדם היא זו הגורמת כמות מינימלית של סבל, לכמות מינימלית של בעלי חיים. השקפה זו טומנת בחובה צידוק תאורטי ברובו למקרים נדירים של שימוש בציד בע"ח או בשימוש לא-מתועש בתוצריהם לצורכי הישרדות ישירים, ולכך עלו טיעונים שונים.
בשנת 2001 נערך דיון בין המדען סטיבן דייוויס לפילוסוף, ופעיל הזכויות בעלי חיים טום ריגן; דייוויס כינה את דבריו של ריגן בשם "עיקרון סבל מינימלי" (Least Harm principle), ומכאן ביטוי זה.
עם הזמן פותח העיקרון ובבסיסו עומדת ההנחה כי השדות החקלאיים הנוכחיים, בעיקר של דגן וקטניות מספיקים הן לבני האדם והן לבעלי החיים בתעשייה (הללו מונים עשרות מיליארדי נפשות ויותר), וכי הוצאת בעלי חיים אלה מהמשוואה מצד אחד תקטין באופן משמעותי את כמות המזון הצמחי ההולך כמספוא לתעשייה (כלומר כמזון לבע"ח בתעשייה) ולכן תביא לתשואה גדולה יותר של תבואה לבני האדם, ומצד שני, תקטין את כמות הסבל שחיות חשות בתעשיות השונות בפרט כשמדובר בחיות המוחזקות בכלובים, לעיתים ללא חופש תזוזה, והמתות מוות איטי בשחיטה.
הסתייגות כללית מסוגנות
סוגנות (באנגלית: Speciesism) הוא מושג מתחום הדעת של זכויות בעלי חיים המתאר הבדלה מוסרית בין פגיעה בבעל חיים חש-כאב מסוג אחד, לבין בעל חיים חש-כאב מסוג אחר. סוגנות היא אפליה שרירותית על בסיס השתייכות למין ביולוגי מסוים, כשם שגזענות היא אפליה שרירותית על בסיס גזע וכשם שסקסיזם הוא אפליה שרירותית על בסיס מגדר.
הפילוסופיה הטבעונית דוחה את ההשקפה הסוגנית משום שרירותה, ומצדדת בהתחשבות מוסרית שווה באינטרסים של בעלי החיים העילאיים המסוגלים לחוש כאב או אי נוחות, ולהגיב לגירויים אלו באופן דומה (למשל בניסיון בריחה, תקיפה, קיפאון, זעקות או ייאוש).
תפיסה מוצדקת של יחס שונה כלפי מין ביולוגי מסוים אינה סוגנית, באותה המידה שאין זה סקסיסטי להגן על העמדה לפיה רק זכרים זכאים לטיפול נגד סרטן הערמונית. מעצם הגדרתה, סוגנות היא עמדה בלתי מוצדקת מוסרית משום שהיא נשענת על הגנה שרירותית, אולם אם ישנם נימוקים מוצדקים לפגיעה בבעלי חיים - אין מדובר בסוגנות. למשל: אם בעל חיים תוקף אדם תמים - זכאי האדם התמים להגן על עצמו גם באמצעות אלימות. במקרה זה - הפגיעה בבעל החיים לא נעשית משום השתייכותו למין ביולוגי אחר אלא משום שהוא תוקף - בדיוק כפי שגם המתנגד לגזענות רשאי להגן על עצמו באלימות מפני אדם מגזע אחר שתוקף אותו ללא הצדקה, ואין הדבר ייחשב לפעולה גזענית.
קרניזם
קרניזם הוא ההפך מטבעוניות (veganism). בשונה מקרניבוריות (תכונה של חיה הניזונה בעיקר מחיות אחרות, דוגמת חמוס), קרניזם מהווה אידאולוגיה.
את המונח קרניזם טבעה הפסיכולוגית מלאני ג'וי, והוא מתאר מערכת אמונות, חבויה במידה רבה (כלומר כזו שהפרט לעיתים אפילו לא חושב עליה) אך בה בעת משפיעה מאוד על האדם, התומכת באלימות ושחיטת בעלי חיים להפקת מזון, ביגוד, או מוצרי צריכה אחרים, בפרט שלא לצורך השרדותי ממשי. ג'וי טבעה את המונח בתחילה בשנת 2001 אך הוא התפתח להגדרתו הרחבה והנפוצה בספרה משנת 2009 "למה אנו אוהבים כלבים, אוכלים חזירים, ונועלים פרות". ההגדרה קשורה גם למונחים טבעונות וסוגנות.
שימוש בבעלי חיים לצרכים רפואיים
תחומים שונים במדע וברפואה עושים שימוש, ולעיתים המתה, לבעלי חיים לצורך מחקר או ריפוי. הבחירה בשימוש בבעלי חיים נעשית לרוב משיקולים כלכליים או מחוסר ברירה לכאורה, והיא מלווה לעיתים קרובות בהצדקות פילוסופיות. לעיתים משקפים מקרים כאלה דילמה מוסרית.
ניסויים בבעלי חיים
תקנות האתיקה המקובלות בקהילה המדעית לעיתים אוסרות על מדענים לבדוק חומרים מסוימים (צמחיים או סינתטיים) על בני אדם, או מגבילים מאוד את האפשרות הזו. זוהי סיבה מרכזית לכך שלעיתים יעדיפו המדענים להשתמש בנבדקים לא-אנושיים (כלומר בעלי חיים).
היחס לניסויים בבעלי חיים הוא נושא מחלוקתי בקרב טבעונים אשר להם עמדות שונות בנושא. חלק מהטבעונים עשויים להתנגד במידת מה לניסויים בבעלי חיים. חלק מתנגדים באופן מוחלט או כמעט מוחלט וחלק אחר מתנגדים רק כאשר מטרת הניסויים היא למטרות לא רפואיות פרופר ובפרט כשמטרתם לסייע בפיתוח מוצרים קוסמטיים, במקום לצרכים רפואיים גרידא וללקיחת תרופות המבוססות עליהם. תיתכן הסתייגות מניסויים הגורמים כאב לבעלי חיים (כגון כאלה הכוללים גידול החיות בסביבה לא טבעית, ניתוח והזרקת חומרים לחיות בעודן בהכרה) או שימוש בחומרים אשר על פי כימיה אנליטית הם לכאורה רעילים ולמעשה מכל ניסוי שאינו לצורך פיתוח תרופות למחלות שאין להן בנמצא תרופה מוגמרת (כלומר, תרופה שבדרך כלל מעלימה את המחלה) ובפרט למחלות כרוניות; בהקשר זה, טבעונים רבים תומכים בהגברת השימוש בחלופות לניסויים בבעלי חיים. ובאופן כללי גם במתן האפשרות לבני אדם להשתתף בניסויים במסגרת של ניסוי קליני ועם הסכמה מדעת, במקום בעלי חיים שאינם יכולים לתת הסכמה כזו, בהינתן ואין חלופה.
האגודה הטבעונית הציגה עמדה רציונלית ומפשרת לפיה במקרים מסוימים האדם אכן צריך להשתמש בתרופות שנוסו על בעלי חיים (או תרופות המכילות רכיבים מן החי) ובפרט בעת עצת רופא לכך, בעודה קוראת שלא לצרוך מוצרי קוסמטיקה שנוסו על בעלי חיים ולהעדיף תמרוקים טבעוניים.
ריפוי בעיות בריאות
לעיתים ניתן להשתמש באיברים או תוצרים מסוימים של חיות מסוימות לריפוי ישיר של בעיות בריאות בקרב בני אדם או חיות אחרות ואף הצלת חייהם. דוגמה לכך היא שימוש במסתם חזירים כתחליף למסתם אנושי שאינו פועל כשורה ביחס לשאר איברי מערכת הלב, המתאפשר בשל הדמיון האנטומי בין איברים אלה בבני אדם ובחזירים. מקרה אפשרי נוסף הוא שימוש בנסיוב המופק מנחש אחד, למטרת נטרול ארס שהופק מנחש אחר. בדרך כלל טבעונים אינם מתנגדים לשימושים אלה בנימוק שזהו מקרה ישיר של הצלת חיי אדם שלכאורה אין הימור על תרומתו, ודוגלים בהמתה מהירה ומופחתת כאב ככל הניתן של החיה, אם בכלל קרה ונדרשת המתה כזו.
סביבתנות
יש טבעונים הטוענים הן ממקום פרקטי והן ממקום אידאולוגי בעד בחירה בטבעונות כשיטה יעילה למניעת הרס אקולוגי של כדור הארץ. טבעונים אלה מציינים (לעיתים בהסתמך על ממצאים מתחומי הכימיה והמטרולוגיה) שצריכה עקבית של מזון מן החי שמקורו תעשייתי ובגידול המוני של חיות משק, מחרבת את המאזן האקולוגי של כדור הארץ, ולכן איננה מוסרית כלפי בני אדם ובעלי חיים כאחד.
זכויות בעלי חיים
קיימות מספר גישות בפילוסופיה לזכויות בעלי חיים הדוגלות בהתחשבות מוסרית בבעלי חיים. הגישות המערביות הבולטות עוסקות בבעלי חיים חישוניים (בעלי חיים המסוגלים לחוש סבל והנאה ושלל חוויות פסיכולוגיות נוספות). לפי הגישה התועלתנית, יש להתחשב באינטרסים הבסיסיים של בעלי החיים (כמו למשל האינטרס להימנע מסבל) משום שהמאפיין הרלוונטי להתחשבות מוסרית הוא היכולת לחוש סבל והנאה ולא השתייכות למין ביולוגי כזה או אחר. לפי הגישה הדאונטולוגית, משום שבעלי החיים חווים את העולם באופן שמשפיע מאוד על הרווחה שלהם (יש להם שלל יכולות קוגניטיביות, יכולות חישה, יכולות פסיכולוגיות ויכולות רצוניות), יש לעגן את זכותם לכבוד, ובכלל זאת: את הזכות על גופם והזכות לחיים. לפי הגישה האבולישניסטית, יש לשלול כל שימוש בבעלי חיים וכן את הגדרתו כרכוש.
קאפו די פונטה
קַאפּוֹ דִי פּוֹנְטֶה (באיטלקית: Capo di Ponte – מילולית "ראש הגשר" או Co de Pút בניב הקמוני) היא עיירה וקומונה בת כ-2,500 תושבים השוכנת בנפת ברשה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
גאוגרפיה
העיירה קאפו די פונטה שוכנת בגובה 362 מטרים מעל פני הים בערך במרכז ואל קמוניקה, עמק ארוך (כ-90 קילומטרים) במורדות הרי האלפים. לאורך כל העמק זורם נהר האוליו (Oglio) והוא עובר מערבית לעיירה. שני נחלים: קלניה (Clegna) ורה די טרדנוס (Re di Tredenus בקצרה רה) נשפכים לאוליו בסביבות העיירה. הנחל רה מוזכר במקורות ההיסטוריים כגורם מרכזי לשיטפונות. בשנת 1315 יצר השיטפון ביצה גדולה בעמק בין קאפו די פונטה לסלרו (Sellero). ב-1698 נסחף הכפר הקטן צרו (Zero), מזרחית לקאפו די פונטה, במימי הנחל.
הגרעין המקורי של העיירה שוכן מערבית לגשר שעל הנהר לכיוון היישוב הקטן צ'מו (Cemmo) והוא שנתן את שמו לעיירה (כאמור "ראש הגשר"). העיירה והקומונה הנושאת את שמה דווקא משתרעים מזרחית לנהר.
היסטוריה
ההיסטוריה האנושית של עמק קמוניקה, שקאפו די פונטה מצויה במרכזו, מתחילה בסוף עידן הקרח לפני כ-15,000 שנים. מניחים כי ציידים, נוודים למחצה, שנהגו לחצות את האלפים, חנו בעמק למשך תקופות קצרות. סימנים לכך הם מיקרוליתים (להבים קטנים שסותתו מאבן ושובצו בתוך ידית מעץ או עצם), וכן מבנים מהתקופה המזוליתית. בתקופה הנאוליתית, עם עליית הטמפרטורות ונסיגת הקרחונים מהעמק, החלה התיישבות הקבע בוואל קמוניקה, כשהתושבים הראשונים להתנחל הגיעו משפלת הפו. עד סוף תקופת הברזל חרתו תושבי העמק מאות אלפי פטרוגליפים על אבני החול שלוטשו בידי קרחונים. הפטרוגליפים, שבהם מופיעים מוטיבים של ציד, לחימה ואלמנטים דתיים, מפוזרים בכל רחבי ואל קמוניקה, אך הריכוז הגדול ביותר מצוי סביב קאפו די פונטה.
בין המאה ה-11 למאה ה-14 הייתה קאפו די פונטה ישוב קטן, חלק מהיישוב צ'מו (הפוך למצב כיום). אדמות היישוב היו שייכות למנזר הסמוך, "סן סלווטורה דלה טצה" (San Salvatore delle Tezze).
מ-1454 היה ואל קמוניקה בשליטת ונציה. עם נפילתה כתוצאה מפלישת נפוליאון לאיטליה ב-1796, צורף העמק למדינת החסות הצרפתית שהקים נפוליאון בצפון איטליה, רפובליקה צ'יסאלפינה, שמרכזה במילאנו. ב-1797 נוסדה "הקומונה של קאפו די פונטה" (comune of Capo di Ponte) ושנה אחר-כך, ב-1798 שונה שמה ל"קומונה של צ'מו וקאפו די פונטה" (comune of Cemmo and Capo di Ponte). השם שונה שוב ב-1816, ונקבע סופית לשם הנוכחי ב-1859 תחת שלטון ממלכת סרדיניה.
ז'ורז' לאראק
ז'ורז' לאראק (באנגלית: Georges Laraque; נולד ב-7 בדצמבר 1976) הוא שחקן הוקי קרח לשעבר בליגת ה-NHL, פוליטיקאי, פעיל טבעוני לזכויות בעלי חיים ופרשן ספורט קנדי.
ביוגרפיה
לאראק נולד במונטריאול קנדה כבן בכור, מתוך שלושה אחים, לאוולין (אחות) ולאדי (מהנדס) לאראק, שהיגרו מהאיטי לקנדה בשנת 1975 לערך. בילדותו, שיחק בעיקר בכדורגל, אך עסק גם בהחלקה על הקרח ובג'ודו. בשנת 2009, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שצפה בסרט התיעודי ארת'לינגס, והחל לפעול לקידום טבעונות. לאראק השתתף בקמפיין של PETA ופתח במונטריאול שתי מסעדות טבעוניות.
בין השנים 2010–2013, היה סגן יו"ר המפלגה הירוקה של קנדה . בשנת 2011, הוציא לאור את האוטוביוגרפיה Georges Laraque: The Story of the NHL's Unlikeliest. לאראק עסק גם בפרשנות ספורט בערוץ הספורט הקנדי TVA Sports, אולם בשנת 2012 עזב תפקיד זה כדי לכהן כנשיא איגוד השחקנים של ליגת ההוקי הקנדית.
בשנת 2008, זכה בפרס Edward J. DeBartolo על פעילותו בקהילה ובארגוני צדקה.
קריירת ספורט
בתחילת הקריירה שלו, שיחק לאראק בליגת ה-AHL. בשנת 1995, נבחר בדראפט לשחק בליגת ה-NHL בקבוצת אדמונטון אוילרס. לאראק, שהיה ידוע בכינוי “The Rock” (בעברית: 'הסלע'), שיחק ב-NHL בין השנים 1996–2010 בעמדת החלוץ הימני ותיפקד גם כ"אנפורסר". במהלך 13 שנות הקריירה שלו בליגה זו, שיחק בקבוצות אדמונטון אוילרס, אריזונה קויוטיס, פיטסבורג פינגווינס ומונטריאול קנדיאנס. בשנת 2003, זכה בתואר 'הלוחם הטוב ביותר' מטעם מגזין The Hockey News, ובשנת 2008, זכה בתואר 'האנפורסר הטוב ביותר' מטעם מגזין ספורטס אילוסטרייטד. בשנת 2010, הודיע על פרישה עקב שתי פריצות דיסק מהן סבל, אולם בשנת 2015 חזר לשחק הוקי קרח בקבוצת Lokomotiv Fana הנורווגית. באותה השנה, פרש באופן סופי מקריירת המשחק בהוקי קרח.
כביש 1 (אוסטרליה)
כביש 1 באוסטרליה הוא כביש לאורך חופה של היבשת אוסטרליה, המקיף אותה ומקשר בין הערים העיקריות בכל המדינות. אורכו של הכביש יותר מ-24 אלף ק"מ, והוא הכביש הלאומי הארוך בכל העולם. קיים כביש נפרד במערכת כביש 1 באי טסמניה.
היסטוריה
המערכת למספור כבישים לאומיים באוסטרליה נקבע ב-1955. כביש 1 היה הכביש הלאומי האמיתי היחיד, אבל לא תמיד הדרך הקצרה בין שתי עיירות. רוב הכבישים הלאומיים האחרים הם ענפים של כביש 1. בשנות ה-1990, מדינות ויקטוריה ודרום אוסטרליה שינו את שמות רוב הכבישים לאותיות, אך השאירו את כביש 1 על מספרו יחד עם האות M, A, B, C, או D לפי תנאי הכביש במקומות השונים.
תוואי הכביש
הכביש מקשר בין הערים בריזביין, סידני, מלבורן, אדלייד, פרת' ודרווין. הכביש כולל כבישים אזוריים עיקריים, ביניהם כביש ברוס מצפון לבריזביין, כביש פסיפיק מבריזביין לסידני, כביש הנסיכים מסידני למלבורן ומשם לאדלייד, וכביש איר.
הכביש מתחיל בסידני והולך דרומה למלבורן ומשם לאדלייד על כביש הנסיכים. משם הוא ממשיך מערבה לפרת' על דרך פורט וייקפילד וכביש איר, כביש קולגרדי-אספרנס, כביש החוף הדרומי, וכביש הדרום-מערבי. מפרת' הכביש יוצא לדרווין על כביש ברנד, כביש החוף הצפוני-מערבי, כביש הצפוני הגדול, כביש ויקטוריה וכביש סטוארט.
תנאי הכביש
באזורים המיושבים, כביש 1 הוא דרך דו-מסלולית עם כמה נתיבים, אבל במקומות שכמעט אין בהם תושבים, למשל בקצה הטריטוריה הצפונית, הכביש הוא חד-מסלולי או אפילו רק דרך עפר.
תיירות
ניתן לטייל ולהגיע בכביש 1 לרוב האתרים התיירותים באוסטרליה. מי שיקיף את אוסטרליה דרך כביש 1 יחד עם פנייה לאולורו וחזרה שוב לכביש 1 יוכל לראות את רוב האתרים המעניינים באוסטרליה.
מיקיס תאודוראקיס
מיקיס תאודוראקיס (ביוונית: Μίκης Θεοδωράκης, באנגלית: Mikis Theodorakis; 29 ביולי 1925 – 2 בספטמבר 2021) היה מלחין יווני חשוב במאה ה-20, ואחד הבולטים בעולם. נודע בעולם במוזיקה שלו לסרטי הקולנוע ההוליוודיים זורבה היווני (1964) ו"סרפיקו" (1973). היה מהמתנגדים הבולטים למשטר הצבאי ביוון.
ילדות ונעורים, מלחמת העולם השנייה ויצירות ראשונות
תאודוראקיס, נולד באי היווני כיוס, ושנות ילדותו עברו עליו בערי שדה שונות ביוון. אביו בא מכרתים ואמו מאסיה הקטנה. משיכתו של תאודוראקיס למוזיקה החלה בשחר ילדותו; הוא למד בעצמו לכתוב את חיבוריו הראשונים בלא שתהיה לו גישה לכלי נגינה. בפירגוס ופאטראס קיבל שיעורי מוזיקה ראשונים ובטריפוליס, פלופונסוס, הקים מקהלה והופיע בקונצרט הראשון שלו בגיל שבע-עשרה.
לאחר דברים אלה למד בקונסרבטוריון של אתונה, אצל פילוקטיטיס אקונומידיס, ובקונסרבטואר של פריז, שם למד ניתוח מוזיקלי אצל אוליבייה מסייאן וניצוח אצל אז'ן ביגו. תקופת לימודיו בפריז, בשנים 1954 עד 1959, הייתה לו תקופה של יצירה אמנותית מרוכזת.
יצירותיו התזמורתיות משנים אלה, קונצ'רטו לפסנתר, הסוויטה הראשונה והסימפוניה הראשונה, התקבלו בעולם בהערכה רבה. בשנת 1957 זכה תאודוראקיס במדליית הזהב בפסטיבל המוזיקה במוסקבה. בשנת 1959 הציע דריוס מיו את מועמדותו לפרס קופלי האמריקני למוזיקה, כמלחין האירופאי הטוב ביותר לשנה זו, בעקבות הביצוע המוצלח של הבלט שלו, "אנטיגונה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
חזרה לשורשים היוונים וההכרה
תאודוראקיס חזר ליוון ולשורשיו במוזיקה יוונית אמיתית, ובמחזור השירים שלו "אפיטאפיוס" תרם למהפכת תרבות בארצו. כשביסס את החשובות והמשפיעות ביצירותיו על מיטב השירה היוונית והעולמית – "אפיפניה", "קיקלדים קטנים", "אקסיון אסטי", "מאוטהאוזן", "רומיוסיני" ו"רומנסרו גיטאן" – ניסה להשיב למוזיקה היוונית את הכבוד שאבד לה, כפי שטען. בפיתוח תפיסת המוזיקה המטאסימפונית שלו זכה עד מהרה להכרה בינלאומית ולהוקרה כגדול המלחינים היוונים החיים.
תאודוראקיס הקים את "התזמורת הקטנה" של אתונה ואת "האגודה המוזיקלית" של פיראוס, ונתן קונצרטים רבים. הוא נעשה מעורב בפוליטיקה של ארצו, ולאחר ההתנקשות בחיי גרגוריס למבראקיס בשנת 1963 ייסד את תנועת הנוער הדמוקרטי על שם למבראקיס ונבחר לנשיאה. בבחירות 1964 נבחר לפרלמנט היווני מטעם מפלגת השמאל EDA. מחמת השקפותיו הפוליטיות של תאודוראקיס, הכניס אותו הממסד התרבותי לרשימה השחורה; בשיא תהילתו האמנותית, צונזרו רבים משיריו לפני הקלטה ונאסרו לשידור בתחנות הרדיו.
בשנת 1963 כתב את נעימת הנושא לסרטו של מיכאל קאקויאניס, "זורבה היווני", המהווה מאז את סמלה המסחרי של יוון באמנות העולמית. המוזיקה הזו מוכרת גם כ"ריקוד סירטאקי", שתאודוראקיס לקח ועיבד ממחול מסורתי עתיק מן האי כרתים.
החונטה, ירידה למחתרת, מאסר וגירוש
ב-21 באפריל 1967 התרחשה ביוון הפיכה צבאית שהביאה למשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974. תאודוראקיס ירד למחתרת, וייסד את "החזית הפטריוטית". השליטים אסרו בפקודת הצבא לנגן את המוזיקה שלו ואפילו להאזין לה. תאודוראקיס עצמו נעצר ב-21 באוגוסט 1967 ונכלא לחמישה חודשים. לאחר שחרורו ב-1968 גורש לזאטונה עם אשתו, מירטו, ושני ילדיהם, מרגריטה ויורגוס. בהמשך נכלא במחנה ריכוז אורופוס. תנועת סולידריות בינלאומית, בראשות אישים כמו דמיטרי שוסטקוביץ', ליאונרד ברנשטיין, ארתור מילר והארי בלפונטה הצליחה להביא לשחרורו. לבקשת הפוליטיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק סרוואן-שרייבר, הורשה תאודוראקיס לצאת לגלות ב-13 באפריל 1970.
גלות ומרי
בגלות נאבק תאודוראקיס במשך ארבע שנים להפלת משטר הקולונלים. הוא הופיע באלפי קונצרטים ברחבי העולם כחלק מן המאבק להשבת הדמוקרטיה ליוון. במסעותיו נפגש עם פבלו נרודה וסלבדור איינדה, גמאל עבד אל נאצר וטיטו, יגאל אלון ויאסר ערפאת, פרנסואה מיטראן ואולוף פלמה. מיליוני אנשים רואים בו סמל אוניברסלי להתקוממות נגד דיקטטורה.
שיבה ליוון, אקטיביזם וכתיבה פורה
תאודוראקיס שילב במשך כל חייו כישרון אמנותי יוצא דופן עם אהבה עמוקה לארצו. הוא היה מחויב גם להגברת המודעות הבינלאומית לזכויות אדם, לאיכות הסביבה ולצורך בהשגת שלום. משום כך ייסד, יחד עם הנגן והזמר הטורקי הנודע זולפו ליבאנלי, את אגודת הידידות יוון-טורקיה. תאדוראקיס היה בעל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות אחדות, בהן אוניברסיטת מונטריאול, אוניברסיטת סלוניקי ואוניברסיטת כרתים, והיה מועמד לפרס נובל לשלום בשנת 2000. בהזדמנויות מחייבות הוא לא היסס לנקוט עמדה, כמו ההתנגדות לנאט"ו בנושא המלחמה בקוסובו בשנת 1999 וההתנגדות למלחמת עיראק ב-2003. בשנת 2005 קיבל פרס בינלאומי מרוסיה ופרס מוזיקה בינלאומי מאונסק"ו.
נפטר ב-2 בספטמבר 2021.
הסירוב לכהן כנשיא יוון
עד שנות ה-70 המאוחרות היה מזוהה פוליטית עם השמאל; בשנת 1990 נכנס לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית החדשה, הנמצאת מימין למרכז, צעד שעליו התחרט כנראה לאחר מעשה. הוא התנגד בעקביות למשטרי דיכוי. במשך השנים הוצע לו פעמים אחדות לכהן כנשיא יוון, אך הוא סירב.
השקפות פוליטיות
תאודוראקיס נודע בהשקפות השמאלניות, שהוא ביטא בגלוי (גם, ובעיקר, בתקופת הדיקטטורה של החונטה). הוא יצא למאבקים רבים למען זכויות אדם ולמען השלום, כמו הסכסוך בקפריסין, המתיחויות בין טורקיה ליוון בעקבות מחלוקת הים האגאי, מתקפות נאט"ו נגד יוגוסלביה או הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מחלוקת קשה התעוררה בעקבות אמירתו כי היהודים הם "שורש כל רע". תאודוראקיס טען לאחר מעשה, כי הצהרתו איננה מעידה על אנטישמיות וכי לא התכוון אלא לביקורת על מדיניותה של ממשלת ישראל.
יחסיו לישראל וליהודים
תיאודורקיס ביקר והופיע בהצלחה רבה מספר פעמים בישראל. הוא נהג לומר כי הוא מעריך את העם בישראל אולם מתנגד למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים.
ביולי 1972 ניצח על יצירותיו במסגרת פסטיבל ישראל, מלווה בזמרת מריה פרנדורי, ותזמורת בת עשרה איש.
בספטמבר 1986 הגיע שוב להופעות בישראל, וקיבל איומים על חייו מתנועת "כך", לאחר שהביא דעות בעד זכות הפלסטיניים להגדרה עצמית. במהלך הביקור ערכו לכבודו הסופר עמוס קינן והמשורר יבי מסיבה רבת משתתפים בתל אביב.
בשנת 2001 העניקה לו אוניברסיטת חיפה תואר דוקטור לשם כבוד, כהוקרה על תרומתו המוזיקלית רבת הפנים כיוצר, מלחין ומבצע.
ב-11 בנובמבר 2003 קיים מיקיס תאודוראקיס מסיבת עיתונאים להציג את ספרו החדש, “Pou Na Vro Tin Psychi Mou” ("היכן אמצא את נשמתי?"). במסיבת העיתונאים הצהיר תאודוראקיס, שהיוונים והיהודים "שניהם עמים יחידים בסוגם, אבל הם [היהודים] הצליחו לשרוד בזכות הקנאות והידע העצמי שלהם. אנחנו, היוונים, רגועים מאוד ולא פנינו לתוקפנות משום שההיסטוריה שלנו עשירה יותר. להם [היהודים] יש רק אברהם ויעקב, שהיו צללים, בעוד שלנו יש פריקלס. תארו לעצמכם מה היה קורה ביוון לו היינו תוקפנים כמו היהודים." תאודוראקיס הוסיף, "כיום אפשר להגיד, שהעם הקטן הזה הוא שורש הרע. הוא מלא חשיבות עצמית וקשיות עורף חוטאת".
דבריו חוללו מהומה בישראל ובקרב יהדות יוון, ושגרירות ישראל באתונה הגישה תלונה לממשלת יוון. משרד החוץ הישראלי פרסם מחאה ציבורית: "הציבור הישראלי דוחה בשאט נפש את דבריו האנטישמיים של תאודוראקיס." בהצהרה הובע צער על כך, שהדברים נאמרו על ידי אדם בשיעור קומתו של תאודוראקיס. "איננו מאמינים, שהדברים משקפים את עמדת הממשלה היוונית ומשום כך אנו מצפים לכך, שההנהגה היוונית ואישים בתחום התרבות יוקיעו אותם."
בעקבות קריאה ציבורית, פרסם תאודוראקיס את ההצהרה הרשמית הבאה:
בהמשך הראיון תאודוראקיס מוסיף ואומר, שהכוח מאחורי הקיום היהודי הוא שביט שואל, האם היהודים מצטיירים בעיניך כמתנשאים ותוקפנים? האם הם שולטים בממסד המוזיקלי, בכלכלה העולמית, באמצעי התקשורת, במדיניות החוץ של אמריקה? על כל אחת מן השאלות האלה בנפרד תאודוראקיס עונה "כן". כשהוא נשאל אם, לדעתו, אומת אמריקה הגדולה נמצאת למעשה בשליטת יהודים, תאודוראקיס עונה "כן".
בפברואר 2011 הודה תאודוראקיס בראיון טלוויזיה שהוא "גם אנטישמי וגם אנטי-ציוני".
על 11 בספטמבר
במאמר ב"אלפתרוטיפיה" (14 באפריל 2002):
"אירועי 11 בספטמבר התאפיינו בדרגה גבוהה במידה שלא תיאמן של ארגון ואמצעים טכנולוגיים - גבוהה, הייתי אומר, מזו הנמצאת כיום ברשות מעצמת העל הנוכחית, ארצות הברית... בכל הנוגע לעבריינים גופא, אין עדיין ראיה מוחשית ומשום כך לא בוצעו עדיין שום מעצרים. היו רק עבריינים מוסריים, שאותם מחפשים באפגניסטן - אבל יהיה קשה לשכנע מישהו ברמת יכולותיהם הטכנולוגיות והארגוניות."
פטיש קרב
פטיש קרב, פטיש מלחמה או מקבת הוא כלי גדול וכבד, הדומה לפטיש עבודה ולמכוש ונועד בעיקר לניפוץ עצמות מבעד לשריון היריב. פטיש הקרב היה יעיל במיוחד כאשר היריב היה עטוי שריון לוחות.
פטיש הקרב מורכב ממוט או ידית ארוכה שבראשה נמצא ראש מתכתי דו-ראשי דמוי מכוש, אשר צדו האחד קהה, כפטיש עבודה, ומיועד בעיקר להנחתת מהלומות חזקות. צידו השני חד כמכוש ונועד לחדור את שריון היריב ולפוצעו. בניגוד לתיאור הפופולרי בסרטי הפנטזיה של פטיש גדול וכבד, הראש הנפוץ היה בעל ממדים צנועים יותר (ראה תמונה).
על פשעים ועל עונשים
על פשעים ועל עונשים (באיטלקית: Dei delitti e delle pene) הוא חיבור חלוצי בתחום המשפט והענישה, מאת ההומניסט האיטלקי צ'זארה בקאריה. החיבור פורסם בשנת 1764, ועורר תהודה עצומה בכל רחבי אירופה ומעבר לה, שכן הוא קרא לרפורמה מוחלטת במערכת המשפט הפלילי והענישה המקובלת מזה מאות שנים: שוויון מלא בפני החוק לכל אזרח, ביטול העינויים כאמצעי לגביית הודאות, התייחסות לנאשם כאל חף מפשע כל עוד לא הוכח אחרת ועוד.
החיבור פורס משנה רציונלית שיטתית ברוח עקרונות היסוד של עידן הנאורות, ובכך העניק מהשראתו לאסכולה הפילוסופית של התועלתנות וסלל את הדרך למדע הקרימינולוגיה ולשיטת הניתוח הכלכלי של המשפט.
פליסיטי מונטגיו
פליסיטי ג'יין מונטגיו (באנגלית: Felicity Jane Montagu; נולדה ב-12 בספטמבר 1960) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
מונטגיו נולדה בלידס שבווסט ריידינג של יורקשייר. אביה היה לוטננט-קולונל ג'ון דרוגו מונטגיו, צאצא של אדמירל ג'ורג' מונטגיו, שהיה צאצא של לורד ג'יימס מונטגיו, שהיה הבן הצעיר של הנרי מונטגיו הרוזן הראשון של מנצ'סטר. היא למדה באוניברסיטת לאפבורו (Loughborough University) ובאקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה.
טלוויזיה
ב-2004 ו-2006 כיכבה מונטגיו בסדרת הדרמה של ITV "דוק מרטין" בתפקיד קרוליין בוסמן, שדרנית הרדיו של תחנת רדיו פורטוון. עוד כיכבה בתפקיד לין, העוזרת האישית הנאמנה, בסדרה "אני אלן פרטרידג'", ובתפקיד אשתו של הכומר בסדרה "נומי נומי". ב-2006 שיחקה בתפקיד ראשי בדמות ברברה דו פרז, עקרת בית ומנהיגה של כנופיית נשים, בסדרה הקומית "סקס, רובים ופרברים". תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו במיני-סדרה "מאפ ולוצ'יה", הסדרה "Wish Me Luck", "המופע של הארי אנפילד", "2.4 ילדים בממוצע", "A Touch of Frost", "ג'וני והפצצה", "Lead Balloon", "סקינס", "Hank Zipzer", "סוף הפאקינג עולם", ובסדרה "סאלי לנצח".
תיאטרון
אחרי שסיימה את לימודיה בבית ספר למשחק לוהקה מונטגיו לשחק במחזה "Unsuitable for Adults" מאת טרי ג'ונסון שהועלה בתיאטרון בוש. בהמשך עבדה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון המלכותי הלאומי. אחרי הפסקה ארוכה חזרה מונטגיו להופיע על הבמה ב-2013 ושיחקה לצדו של רואן אטקינסון בהפקה של הווסט אנד למחזה "Quartermaine's Terms" שהוצג בתיאטרון וינדהם. ב-2017 הופיעה בליברפול פלייהאוס בעיבוד בימתי של הרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן בו גילמה את גברת בנט לצדו של מתיו קלי בתפקיד מר בנט.
רדיו
מונטגיו מופיעה בקביעות בתוכניות רדיו קומיות החל מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים. בין השאר השתתפה בתוכניות "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי", "Delve Special", "Dial M For Pizza", "Old Harry's Game", "The Million Pound Radio Show", "Revolting People", ו-No Commitments".
חיים אישיים
ב-1984 התחתנה מונטגיו עם אלן ניקסון. השניים התגרשו ב-2006. לבני הזוג נולדו שני ילדים, אוליביה (ילידת 1990) ולוק (יליד 1996). פליסיטי עבדה עם בתה אוליבה בסדרה "Guilt Trip" של BBC Radio 4, בה גילמו דמויות של אם ובת.
ציפי בלי הפסקה
העלילה מתמקדת בילדה שובבה בשם ציפי, תלמידת בית ספר יסודי, אשר איננה לומדת אלא עוסקת במעשי קונדס סביב מנהל בית הספר, השומר, בעל הקיוסק והמורים. בסדרה גילמה השחקנית והבדרנית ציפי שביט שלל דמויות מלבד הילדה, ובהן מורה, אמא ומנקה, וכמו כן ביצעה שביט כמה משיריה, כולל שיר הפתיחה של הסדרה.
בדרנים נוספים השתתפו בסדרה ובהם: דודו דותן, אבי קושניר, נתן דטנר, מוני מושונוב, דב רייזר ודורון צפריר.
לאור הצלחת הסדרה חלק מהפרקים שלה שווקו על גבי קלטות וידאו בהפצת קלסיקלטת.
את שיר הפתיחה של הסדרה כתב והלחין עוזי חיטמן וביצעה ציפי שביט.
מכרם ח'ורי
מכרם ח'ורי (בערבית: مكرم خوري; נולד ב-30 במאי 1945 בירושלים), הוא שחקן ובמאי ערבי-ישראלי. חתן פרס ישראל לתיאטרון (1987) ופרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר (2013). בשנת 1984 זכה בפרס עיריית תל אביב וב"פרס כינור דוד". 2022 פרס "מפעל חיים" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה – 38 בחיפה
שחקן בתיאטרון
הוא השתתף בהצגות: "מחכים לגודו", "פלסטינית", "האי", "החלם קרב", "שדים במרתף", "עקומים", "מלחמת טרויה לא תהיה", "סינדרום ירושלים", "רוסמרסהולם", "אדי קינג", "וינה על הים", "שבת ראשון שני", "אשתו ובתו", "מעגל הגיר הקווקזי", "כובע הקש האיטלקי", "פלאטונוב", "הדה גאבלר" ו"המיליונרית מנאפולי". כמו כן השתתף בהצגות התיאטרון הקאמרי, "דוניה רוסיטה הרווקה", "החקירה" ו"הבכיינים", וכן ב"יתומים" בתיאטרון בית ליסין, ב"גן הדובדבנים" בתיאטרון הבימה, ב"סטריפטיז אחרון 89" בתיאטרון צוותא וב"לחנך את ריטה" בתיאטרון באר שבע.
שחקן בסרטי קולנוע ובטלוויזיה
ח'ורי השתתף במספר רב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה ודרמות. בשנת 1979 השתתף בסרט "אמי הגנרלית" לצד גילה אלמגור ובסדרת הטלוויזיה של נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו" לצד עמוס לביא. הסדרה שנעשתה לפי ספרו של אמנון שמוש שודרה בטלוויזיה הישראלית (רשות השידור) שגם הפיקה אותה. עוד באותה שנה גילם את דמותו של אבו ג'אמיל במשדר הקרוי ג'ארכ קריבכ, אשר נכלל בסדרת הטלוויזיה ללימוד ערבית סלם ותעלם בטלוויזיה החינוכית, שהונחתה על ידי שייקה אופיר. כמו כן, בשנת 1986 השתתף בפרק של "רחוב סומסום" בו ביחד עם מיקי קם וילדים שרו בערבית ובעברית השיר "זה עולם קטן".
ח'ורי גילם מפקח משטרה ב"מתחת לאף", סרטו של ינקול גולדווסר מ-1982, לצד משה איבגי ואורי גבריאל; השתתף ב"כאסח", סרטו של חיים גיל מ-1984 לצד אריה אליאס; ב"גשר צר מאד", סרטו של נסים דיין מ-1985 לצד אורי גבריאל; ב"חיוך הגדי", סרטו של שמעון דותן, מ-1986; ב-1987 השתתף בסרט הערבי "ארס אל-ג'ליל"; הופיע ב"אש צולבת" בבימויו של גדעון גנני ב-1989; ב"להב חצוי" של הבמאי עמוס קולק לצד ענת עצמון ב-1992; ב"הפטריוטים" בבימוי אריק רושאן לצד יוסי בנאי ב-1994; ב"שביל החלב" של הבמאי עלי נסאר ב-1997; שיחק ב"הגופה", סרטו של ג'ונס מקורד, לצד לימור גולדשטיין ב-2001; וב-2004 לצד בתו, קלרה ח'ורי, ב"הכלה הסורית" בבימויו של ערן ריקליס. באותה שנה היה שחקן אורח בסדרה "הבית הלבן" בתפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית. בשנת 2005 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי "אזור חופשי" לצד חנה לסלאו; בשנה זו הופיע גם בתפקיד משני בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
ב-2006 שיחק ח'ורי ב"מחילות" של אודי אלוני לצד מוני מושונוב וב-2008 השתתף בסרט "עץ לימון" של ערן ריקליס. בשנת 2007 לוהק ח'ורי לתפקיד ראש הממשלה בטלנובלה "האלופה".
בשנת 2013 שיחק בסרט טלוויזיה בריטי מבית היוצר של ערוץ 4, "Complicit" לצד השחקן דייוויד אוילאו, בסרט "סוכריות" ובסרטם של ארז תדמור וגיא נתיב, "הבן של אלוהים" ב-2014 השתתף בסרט "מפריח היונים" בבימויו של נסים דיין (על פי ספרו של אלי עמיר), בתפקיד ראש ממשלת עיראק, נורי סעיד. עוד באותה שנה שיחק בסרט "The Cut" של הבמאי הטורקי פתיח אקין.
בשנת 2015 יצאו לאקרנים שני סרטים בהם שיחק: "סיפור על אהבה וחושך" שכתבה וביימה נטלי פורטמן על פי ספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז, ובסרט הילדים הישראלי "אבוללה", שם גילם את האני, אב הבית. מלבד זאת, באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "הומלנד" של רשת שואוטיים. באותה שנה שיחק בסרט "ארץ פצועה" של ארז תדמור.
בשנת 2017 שיחק לצד אורלנדו בלום במותחן הפעולה האמריקאי "המתקפה" של הבמאי מייקל אפטד.
בשנת 2020 שיחק בסרט הריגול של ערן ריקליס "עכביש ברשת".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "ירושלים" שמשודרת ב"הוט". בנוסף השתתף בעונה השנייה של "מנאייכ", וגילם את לאון בכר, אביו של איזי בכר (שלום אסייג), הדמות הראשית בסדרה. באןתה שנה השתתף בסרטו של טאריק צאלח, "הילד מגן עדן".
בשנת 2023 ישחק בסרטו התנ"כי של טרנס מאליק "The Way of the Wind" בתור דמותו של יונה בן אמיתי.
במאי ומנהל אמנותי
במשך השנים ניהל ח'ורי את תיאטרון אל מידאן. תיאטרון שנדד תחילה בין נצרת לחיפה וזכה בסופו של דבר לאולם, במגדל הנביאים בחיפה. ח'ורי היה מנהלו האמנותי, וביים שם הצגות רבות, כמו גם בתיאטרון אל-קאסבה ברמאללה. ב-2010 הוא ביים את הנסיך הקטן בתיאטרון אל-מידאן, בשפה הערבית.
פעילות ציבורית
ח'ורי חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
חיים אישיים
בתו ובנו אף הם שחקנים: קלרה וג'מיל.
בית פולאק
בית פולאק הוא מראשוני בתיה של תל אביב. הוא שוכן בפינת הרחובות הרצל ואחד העם, מול בית ויס.
היסטוריה
הבית הוקם בידי שניים ממייסדי אחוזת בית, מיכאל פולאק וגיסו זלמן אוליצקי, שרכשו יחדיו מגרש בשטח כפול לשם בניית הבית. בקומת הקרקע התגוררו פולאק ורעייתו, ובקומה השנייה גר אוליצקי. במהלך הבנייה הלין הדייר מעברו השני של הרחוב, עקיבא אריה ויס, על כך שהבית נבנה בקווים ישרים, ואינו תואם את החזית המעוגלת של ביתו שלו, אך פולאק סירב לשנות את התוכניות. הוויכוח בין השניים מתואר בסיפור "פינה עגולה ופינה ישרה" בספרו של נחום גוטמן "עיר קטנה ואנשים בה מעט", בו מכונה פולאק "אדון פוליקובסקי".
פולאק הלך לעולמו זמן קצר לאחר בניית הבית, ב-1912. הוא הוריש את ביתו לאחיו, אהרון אליהו פולאק, שהנציח אותו בלוח שיש במעקה הגג, בו נקבע שם הבית "היכל מיכאל". במהלך מלחמת העולם הראשונה גורשו בני הבית למצרים, ואהרון נסע לארצות הברית בחיפוש אחר עבודה. עם סיום המלחמה שבו לביתם. ב-1936 נמכר הבית, אך משפחת פולאק המשיכה להתגורר באחת מהדירות שבו בשכירות עד 1954.
בנוסף לדייריו, פעלו בבית פולאק בתי עסק שונים ומוסדות ציבור, בהם ועד הצירים, ששכן בו לזמן קצר.
את אחד מבתי העסק הפעיל אהרון פולאק עצמו. ב-1920 התיר לו הוועד להקים בחצר הבית קיוסק, בו נמכרו תה וגלידה. הוועד התיר לפולאק לבנות מבנה עץ ארעי, אך נכון לשנת 2009 הוא עודו עומד על תילו. עקב קרבתו לגימנסיה הרצליה, קראו התושבים לקיוסק ולגינה שסביבו "גינת הקיץ הרצליה". לאחר מכן פעלו בצריף בן 16 הפאות בית תמחוי, חייט, ובין 1933 ל-1996 חנות לתיקון מכונות כתיבה.
רבקה הורביץ הפעילה בבית פולאק מסעדה, לאחר שנדדה בין מספר בתים עד שהתמקמה בו. ועד השכונה התיר לה לפתוח את המסעדה בתנאי שלא יימכרו בו משקאות חריפים, שלא יתקיימו בו משחקי ביליארד, שהיא בלבד תפעיל את המסעדה ולא תעביר את זכויותיה לאדם אחר, ושתפריש לקופת הוועד חמישה אחוזים מרווחיה. בחלוף הזמן הרחיבה הורביץ את עסקיה והחלה להפעיל בבית פולאק גם פנסיון.
גימנסיה הרצליה הסמוכה שכרה את הקומה השנייה בין 1921 ל-1936 לשם שיכונה של ספריית שער ציון. הספרייה, שהוקמה עוד ב-1886 ביפו, נוהלה בתחילה בידי יעקב בלובשטיין-סלע, ובהמשך בידי אברהם כהנא והיינריך לווה. ההיסטוריון יוסף קלוזנר קיים בספרייה הרצאות, ואורחי הספרייה יכלו ליהנות ממוזיקה שבקעה מהרמקולים שבחנות התקליטים הסמוכה. לאחר הכרזתה של תל אביב כעיר, נטלה העירייה את חסותה על הספרייה ב-1922, וב-1926 כבר נמנו בה כ-16 אלף ספרים. בעקבות מצוקת מקום עקרה הספרייה ב-1936 לבית זאב גלוסקין ברחוב מונטיפיורי. בשנות ה-70 עברה למקום גדול עוד יותר, בית אריאלה.
כיום פועלים בבית פולאק בתי עסק שונים.
The Loneliest Time
The Loneliest Time הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. האלבום יצא לאור ב-21 באוקטובר 2022 על ידי 604 רקורדס בקנדה, ו-School Boy ואינטרסקופ רקורדס בארצות הברית. מהאלבום יצא הסינגל המוביל "Western Wind", ואחריו יצאו הסינגלים "Beach House", "Talking to Yourself" ו-"The Loneliest Time". במטרה לקדם את האלבום, הודיעה ג'פסן כי תצא לסיבוב הופעות בשם "So Nice", שהחל בספטמבר 2022.
רקע
במאי 2020 חשפה ג'פסן כי הקליטה אלבום שלם בסגרים של תקופת מגפת הקורונה. בריאיון לגרדיאן סיפרה כי כתבה שירים בזום, יחד עם הפזמונאי טאוויש קרואו, עמו שיתפה פעולה רבות בעבר, בין היתר בכתיבת הסינגל "Call Me Maybe". בריאיון למגזין Crack ציינה ג'פסן כי קיבלה השראה לאלבום מסגנונות שונים, בהם פופ משנות ה-80, פולק משנות ה-70, פאנק ודיסקו.
רשימות סיכום שנה
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2022.
סינגלים
ב-6 במאי 2022 פורסם "Western Wind" כסינגל המוביל. ב-2 באוגוסט החל האלבום להיות זמין להזמנה מראש. הסינגל השני, "Beach House", יצא לאור ב-5 באוגוסט, והסינגל השלישי, "Talking to Yourself", פורסם ב-16 בספטמבר.
מאינאו
מאינאו (בגרמנית: Mainau) המכונה גם "אי הפרחים" ממוקם בצפון מערב ימת קונסטנץ במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה. שטחו של האי כ-0.45 קמ"ר והוא השלישי בגודלו מבין האיים באגם. האי מחובר ליבשה באמצעות דרך וגשר צרים בחלקו הדרומי וכן באמצעות מעגן ומזח לסירות בחלקו הצפוני. הכניסה לאי מותרת להולכי רגל בלבד.
היסטוריה
עדויות להתיישבות מן התקופה הפרהיסטורית נמצאו על הגדה הדרומית של האי. בין היתר נמצאו כלי עבודה כגון גרזן, כלי חרס ושברי אבני צור המתוארכים לתקופה הנאוליתית, כ-5,000 שנה לפני זמננו. באזורי החוף הצפוני והדרומי-מערבי נמצאו ונחפרו בתים האופייניים לאזורי חוף של אגמים מתקופת האבן ותקופת הברונזה. סביב שנת 400 לפני הספירה התגוררו באי בני שבטים קלטים, ככל הנראה הלווטים, אשר נהנו מן ההגנה הטבעית של האגם.
בתקופת הכיבוש הרומי נבנה באי נמל קטן אך לא נמצאו ממצאים המורים על קיומו של יישוב. עד לתקופת המלחמות הנפוליאוניות היה האי בבעלותו של המסדר הטבטוני. בשנת 1853 רכש הדוכס פרידריך הראשון מבאדן את האי ובנה עליו ארמון קיץ לשימושו. לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה באדן לרפובליקה אך הדוכס המשיך לשמור על זכויותיו באי. לאחר מותו בשנת 1928 עבר האי לבעלותה של אחותו ויקטוריה, אשתו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה. האי המשיך לעבור בירושה גם לדורות הבאים. בשנת 1974 הועבר האי לבעלותה של קרן משפחתית הממשיכה לנהל את האי ונמצאת בשליטת יורשי המשפחה.
כיום
באי נטועים זנים רבים ושונים של עצים ובהם גם זנים אקזוטיים יקרי ערך כגון סקוויה ענקית ומטסקוויה. גני האי מעוצבים ומטופחים וכוללים פינות חמד שבהם משולבות פרגולות, מזרקות מים ופסלים. בין זני הפרחים הגדלים ברחבי באי ניתן למצוא ורדים מסוגים שונים, צבעונים, נרקיסים, ועוד. בחממה הצמודה לבית האחוזה מגדלים סחלבים. בבית הפרפרים מתקיימים תנאים טרופיים המאפשרים תנאי מחיה לכ-1,000 פרפרים מכ-80 זנים שונים.
ינאי ישראלי
ינאי ישראלי (נולד ב-1981 במושב כפר שמואל) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה
ישראלי למד בתיכון ע"ש הרצוג ביישוב בית חשמונאי.
ישראלי הוא בוגר כיתת השירה של הליקון לשנת 2005, והחל משנת 2004 התפרסמו שיריו בכתבי עת שונים, ביניהם עתון 77, מאזנים, הליקון, דקה, המאוורר, וכן במוסף הספרות של מעריב והארץ. ב-2007 ראה אור ספרו הראשון, "מות מטע האגס", בסדרת "ריתמוס לשירה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בקיץ 2015 שירו "איש מחזיק פלאפון" נכלל בבחינת הבגרות בספרות בפרק החובה "שיר שלא נלמד".
בושה (מגדנאות)
בּוֹשֶׁה או בּוֹסֶה (בהולנדית: Bossche bol, "כדור בושה", או chocoladebol, "כדור שוקולד") הוא מאפה הולנדי שמקורו בעיר דן בוס. הבושה דומה מאוד לקרמבו, הוא ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד אך הוא גדול ממנו. קוטרו של כדור בושה הוא 12 סנטימטרים, כדור הגדול יותר מכדור טניס.
אכילת הבושה
כדורי הבושה נאכלים כחטיף או כממתק לצד משקה חם כגון כוס קפה או כוס תה, ולא כמנת קינוח נפרדת.
את המאפה נהוג לאכול בהולנד עם הידיים דווקא ולא להשתמש בסכין או במזלג. האכילה מתבצעת לרוב מלמעלה, מהציפוי, מטה אל תחתית הכדור.
היסטוריה
עוד לפני תחילה המאה העשרים, היה קיים מאכל דומה בהולנד. אופה בשם למברמונט פתח קונדיטוריה בשם "דה קאט" (החתול) והחל להכין גרסה של הבושה הממולאת בחביצה מתוקה.
כדור הבושה הראשון נוצר בשנת 1920. אופה מהאג בשם הנרי ואן דר זיידה (van der Zijde) פתח קונדיטוריה ובה הגיש בושה ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד. מתחרהו, למברמונט שחנויותיהם היו קרובות יחסית זו לזו, החל לאמץ גם הוא את אופן הכנה זה.
פרנקופנים
הפרנקופנים (בקרואטית: Frankapani; בהונגרית: Frangepán; בטורקית: Frangipani) היו משפחת אצילים קרואטית ידועה ורבת השפעה בסוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-17.
שמם של הפרנקופנים נזכר לראשונה בשנת 1133 כשליטיו של האי קרק ושל חלק מהחופים הסמוכים לו בצפונה של קרואטיה של ימינו. הם פרסמו ב-1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה. למרות שהשטחים שהיו בשליטתם היו נתונים להתקפות ולפלישות מצד צבאות שונים, צברה המשפחה כוח והשפעה, ושלטה על שטחים נרחבים שהגיעו במאה ה-17 עד לקרלובץ במזרח. הפרנקופנים באו בבריתות נישואין עם בני בית זרינסקי (Zrinski), ושתי המשפחות נחשבו לחשובות בקרואטיה, גם בעיני בתי האצולה והמלוכה מחוץ למדינה.
לאחר קנוניית בית זרינסקי והפרקופנים (Urota zrinsko-frankopanska) במהלכה מרדו שתי המשפחות בלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1664-1670, הוצא מנהיג המשפחה באותה עת, פראן קרסטו פרנקופן (Fran Krsto Frankapan), להורג ב-1671 בווינה. בכך נגדע הענף המשפחתי העיקרי של המשפחה, והנותרים גורשו ממקומות מגוריהם ורכושם הוחרם או נהרס.
חלק מטירות הפרנקופנים ניצבות עד היום ברחבי האי קרק ומחוז פרימוריה-גורה בקרואטיה.
משפט ברטראן
משפט ברטראן בפיזיקה, דן בתנאים לקיומם של מסלולים סגורים יציבים עבור תנועת גוף בהשפעת פוטנציאל מרכזי. על פי המשפט, הפוטנציאלים היחידים עבורם המסלולים החסומים סגורים עבור כל תנאי התחלה הם הפוטנציאל הגרביטציוני/אלקטרוסטטי או הפוטנציאל ההרמוני.
המשפט הוצג בידי הפיזיקאי הצרפתי ז'וזף ברטראן בשנת 1873.
הגדרות
נתון גוף, הנע בהשפעת כוח הנגזר מפוטנציאל מרכזי -.
מסלול הגוף (כלומר פתרון משוואות התנועה) כפונקציה של הזמן הוא \vec r(t). כיוון שהגוף נע בהשפעת כוח מרכזי, מסלול תנועתו מוגבל למישור וניתן לתאר אותו על ידי שימוש בקואורדינטות פולריות \ r,\theta.
מסלול הגוף הוא חסום אם קיים \ R כך ש \ r(t) <R לכל זמן t (כלומר הגוף אינו מתרחק לאינסוף, אלא נשאר בסביבת מקור הכוח).
מסלול הגוף הוא סגור אם קיים \ T כך (במקרה זה הגוף מבצע תנועה מחזורית עם זמן מחזור \ T).
מסלולים מעגליים
המסלול הסגור הפשוט ביותר הוא מסלול בצורת מעגל, עבורו. מסלול כזה קיים עבור כל כוח מושך, והוא מתקבל כאשר הכוח הפועל על הגוף מתקזז בדיוק עם ה"כוח הצנטריפוגלי", כלומר כאשר:
כאשר הוא התנע הזוויתי. בנוסף, עבור מסלול מעגלי, האנרגיה של הגוף שווה למינימום של הפוטנציאל האפקטיבי (ציור 3).
לסיכום, ניתן לקבל מסלול מעגלי סגור עבור כל כוח מרכזי מושך, אך על מנת לקבל מסלול שכזה יש צורך בתנאי התחלה מיוחדים. הסעיפים הבאים ידונו בקיום מסלול סגור במקרים בו התנאים הנ"ל אינם מתקיימים.
סטיות קטנות ממסלול מעגלי
כדי לבחון את המתרחש עבור מסלול שאינו מעגלי, יש להשתמש במשוואת המסלול שפתרונה נותן את צורת המסלול. את משוואת המסלול נוח לכתוב עבור המשתנה :
עבור, סטייה קטנה ממסלול מעגלי \ u=u_0, ניתן לבצע ליניאריזציה של המשוואה ולקבל כי הפתרון הוא מן הצורה, כלומר אוסצילציות קטנות סביב המסלול המעגלי [ציור 1 (2)]. המסלול יהיה סגור אם ורק אם \ \beta הוא מספר רציונלי. ניתוח של משוואת המסלול מראה כי \ \beta רציונלי יתקבל רק עבור כוח מן הצורה:
כלומר, רק עבור כוחות מן הצורה הנ"ל, כאשר \ \beta רציונלי, סטייה קטנה מן התנאים למסלול מעגלי תוביל אף היא למסלול סגור (דוגמת זה המופיע בחלק 2 של ציור 1).
סטיות גדולות ממסלול מעגלי - משפט ברטראן
כאשר הסטייה ממסלול מעגלי אינה קטנה לא ניתן להסתפק בגרסה הליניארית של משוואת המסלול אלא יש צורך בניתוח מעמיק יותר. מניתוח זה עולה כי הכוחות היחידים עבורם מתקבל מסלול סגור עבור תנאי התחלה כללי (לאו דווקא קרוב למסלול מעגלי) הם: בשני המקרים הנ"ל צורת המסלול המתקבלת היא אליפסה.
דיון
משפט ברטרנד שופך אור על הייחוד של אופי המסלולים בשתיים מן הבעיות החשובות במכניקה - בעיית קפלר ובעיית האוסצילטור ההרמוני. העובדה כי בבעיות אלו מתקבלים מסלולים סגורים אינה טריביאלית והיא תלויה בצורה המיוחדת של הכוח הפועל בבעיות אלו. ניתן להראות כי בבעיות אלו קיימים גדלים שמורים ייחודיים, בנוסף לגדולים השמורים הקיימים בכל בעיית כוח מרכזי (אנרגיה ותנע זוויתי). קיום הגדלים הנ"ל גורם לכך שהמסלולים המתקבלים סגורים. כך לדוגמה, בבעיית קפלר וקטור לפלס-רונגה-לנץ הוא וקטור שמור המצביע בכיוון הציר הראשי של האליפסה. העובדה כי זהו וקטור קבוע, שומרת על האליפסה קבועה, מונעת ממנה לבצע פרצסיה ולפיכך מתקבל מסלול סגור. כאשר ישנן סטיות מן הכוח הריבועי ההפוך הווקטור הנ"ל כבר אינו שמור, האליפסה מבצעת פרצסיה (ציור 2) והמסלול המתקבל כבר אינו סגור. סטיות כאלו, אמנם קיימות עבור תנועת כוכבי הלכת במערכת השמש (כתוצאה מתיקונים יחסותיים והשפעות הדדיות בין כוכבי הלכת) והדבר אכן גורם לפרצסיה במסלולם.
ה. ל. מנקן
הנרי לואיס מנקן (באנגלית: Henry Louis Mencken; 12 בספטמבר 1880 – 29 בינואר 1956), עיתונאי סופר ולשונאי אמריקאי.
חייו
הנרי לואיס מנקן נולד ב-12 בספטמבר 1880, בבולטימור, מרילנד, שבארצות הברית. בן למשפחה אמידה, אביו היה בעל מפעל סיגרים ממוצא גרמני. כאשר היה בן שלוש עבר לביתו שבבולטימור, שם חי עד סוף ימיו, פרט לחמש השנים בהן היה נשוי.
הוא החל את קריירת מחקר והכתיבה שלו כעיתונאי ב "Baltimore Morning Herald" בשנת 1899, ועבר ל "The Baltimore Sun" ב-1906. באותה תקופה גם החל לכתוב מאמרים שהראו כבר את איכויותיו כסופר שיהיה. הוא כתב סיפורים קצרים ורומן.
ב-1908 התמנה לעורך בעיתון "The Smart Set" יחד עם George Jean Nathan, איתו הוא ייסד את העיתון "The American Mercury" ב-1924, שהפך להיות בעל השפעה רבה בחוגים אוניברסיטאיים ברחבי ארצות הברית. הוא המשיך בתפקיד זה עד שנת 1933. הוא זכור בעיקר מפרסום ספרו "The American Language", עבודת מחקר מקיפה על השפה האנגלית בארצות הברית.
מנקן שאב את השראתו מסופרים רבים, בהם רודיארד קיפלינג, ג'וזף קונרד ועוד, אך נראה שמארק טוויין ובמיוחד פרידריך ניטשה הטביעו חותם עיקרי על כתביו. הנושא בו עסק בעיקר בשנות ה-20, שבהן כתיבתו הייתה בשיאה, היה הפונדמנטליזם הנוצרי או הפוריטנים ומעמד הביניים הבוּר או כמו שאהב לכנותו "Booboisie".
ב-1926, הוא הובל למעצר בשל מכירה של עותק של "The American Mercury", שנאסר לפרסום בבוסטון.
ב-1930 נשא לאישה את שרה הארט (Sara Haardt) שהייתה פרופסור לאנגלית, נישואים אלה נמשכו 5 שנים עד לפטירתה ממחלה.
בזמן מלחמת העולם השנייה תמך בנאצים ובגישת הדרוויניזם החברתי שלהם והביע דעות אנטישמיות.
ב-1948 לקה בשבץ מוחי, ממנו לא התאושש לגמרי עד סוף ימיו. מאז לא כתב יותר. הוא נפטר כשהיה בן 75 ב-1956.
טוביה גפן
הרב טוביה גפן (1970-1870 ה'תר"ל-ה'תש"ל) היה רב אורתודוקסי אמריקאי שכיהן בניו יורק, בקנטון שבאוהיו, ובאטלנטה בארצות הברית. חבר אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה משנת 1904 ומחבר ספרי פלפול ודרוש.
התפרסם בין היתר בכך שהיה הרב שנתן הכשר לקוקה-קולה.
תולדות חייו
נולד ב-1870 בעיר קובנה שבליטא לסוחר העצים יוסף גפן. אביו נפטר בבוקר שלאחר יום כיפור ה'תר"ן; ברוב הספרים שפרסם גפן הוא הזכיר את אביו. נשא לאישה את אחותו של הרב חיים רבינוביץ מטלז.
גפן למד בישיבה בגרודנו אצל הרב אליקים שפירא בתור נער צעיר וגם למד בישיבות בסלובודקה. בנוסף על כך למד מתמטיקה, גאוגרפיה, פילוסופיה ואסטרונומיה. הוא הוסמך לרבנות בידי הרב צבי הירש רבינוביץ, בנו של רבי יצחק אלחנן ספקטור שהיה סנדקו, ובידי רבי משה דנישבסקי ורידב"ז, בשנת 1903, לפני שהיגר לניו יורק.
בהמשך התמנה גפן לרב של שני בתי כנסת בקנטון שבאוהיו, ולאחר מכן היה רב הקהילה האורתודוקסית בעיר. בשנת 1910 קיבל הרב אזרחות אמריקאית ובאותה שנה עבר עם משפחתו לאטלנטה שבג'ורג'יה, שם נעשה רב בעיר.
רבה של הקהילה באטלנטה
בתקופת כהונתו של גפן כרב של בית הכנסת שארית ישראל בעיר אטלנטה, האוכלוסייה היהודית שם מנתה כ-5,000 איש. במהלך כהונתו הרבה לעסוק בענייני כשרות וכשרות הבשר בעיר.
בשנת 1936 העניק הרב הכשר למשקה קוקה-קולה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הוקמו בעיר מחנות צבאיים ובהם חיילים רבים, והרב פתח את ביתו לכל החיילים היהודיים.
משפחתו
לרב שמונה ילדים.
ספריו
ספרים שכתב: