cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרד במשחקים האולימפיים
1948 עד 1976
שובה של ספרד למשחקים, באולימפיאדת לונדון (1948), הייתה מינורית. 64 ספורטאים ספרדים השתתפו במשחקים, ונבחרת הרכיבה זכתה במדליית כסף בתחרות הקפיצות. בין השלושה היה חוסה נווארו מורנס בן ה-51, שהיה שותף לזכייה במדליית הזהב 20 שנים קודם לכן. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השמיני. באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפו 30 ספורטאים ספרדים בלבד, והקלע אנחל לאון זכה במדליית כסף בירי באקדח. נבחרת הכדורמים שוב סיימה במקום השמיני.
שישה רוכבים הספיקו לייצג את ספרד באולימפיאדת מלבורן (1956), בתחרויות הרכיבה המוקדמות שנערכו בסטוקהולם. בעקבות דיכוי המרד ההונגרי בידי הצבא האדום, דרשה ספרד את השעייתה של ברית המועצות מהמשחקים, ולאחר שדרישתה לא נענתה, החרימה את המשחקים שנערכו במלבורן עצמה. כמוה נהגו גם הולנד ושווייץ.
באולימפיאדת רומא (1960) השתתפו 147 ספורטאים ספרדים. ההישג הבולט היחיד היה זכייתה של נבחרת ההוקי שדה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לנבחרת פקיסטן בחצי הגמר, וגברה על נבחרת בריטניה במשחק על המקום השלישי. בשתי האולימפיאדות שבאו אחר כך לא זכה אף ספורטאי ספרדי במדליה. באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה נבחרת ההוקי שדה במקום הרביעי, אחרי הפסד לנבחרת אוסטרליה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה נבחרת ההוקי במקום השישי, נבחרת הכדורסל סיימה במקום השביעי, ונבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי המארחת, מקסיקו.
בצורת המדליות נשברה באולימפיאדת מינכן (1972), כשהמתאגרף אנריקה רודריגס זכה במדליית ארד. נבחרת ההוקי סיימה במשחקים אלה במקום השביעי. באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו ארבעת חותרי הקיאק הספרדים במשט ל-1,000 מטרים במדליית כסף, וכמוהם גם השייטים אנטוניו גורוסטגי ופדרו מילט במפרשית מדגם 470. נבחרת ההוקי סיימה במקום השישי.
1980 עד 1988
באולימפיאדות שנערכו בשנות ה-80 הגיעה ספרד להישגים גבוהים מעט יותר מבעבר.
באופן רשמי, הצטרפה ספרד לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך בדומה למדינות אחרות, התירה לספורטאים שחפצו בכך להשתתף במשחקים. ספורטאים אלה התחרו לא תחת דגל ספרד, כי אם תחת הדגל האולימפי. מספר שיא של 163 ספורטאים ספרדים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, בה זכו שייטי "ההולנדי המעופף" אלחנדרו אבסקל ומיגל נוגר. הקיאקיסטים גיירמו דל רייגו והרמיניו מננדס זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר. מננדס התחרה גם במקצה הזוגות ל-1000 מטר, יחד עם לואיס ראמוס, והשניים זכו במדליית ארד. נבחרת ההוקי זכתה במדליית כסף לאחר הפסד לנבחרת הודו, והאתלט חורחה ליופארט זכה אף הוא במדליית כסף, בהליכה ל-50 ק"מ. במדליה השישית, מדליית ארד, זכה השחיין דוד לופס סוברו במשחה ל-100 מטר פרפר. נבחרת הכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהובסה במשחק על מדליית הארד בידי המארחת, ברית המועצות, 117-74. נבחרת הכדורמים סיימה אף היא במקום הרביעי ונבחרת הכדוריד סיימה במקום החמישי.
מספר המשתתפים הספרדים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) עלה ל-185, והם זכו ב-5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, שוב בשיט (לואיס דורסטה ורוברטו מולינה בדגם 470). נבחרת הכדורסל, בכיכובו של חואן אנטוניו סן אפיפניו, זכתה במדליית הכסף לאחר שגברה על נבחרת יוגוסלביה 61-74 בחצי הגמר והפסידה לנבחרת ארצות הברית 96-65 במשחק הגמר. החותרים לואיס מריה לאסורטגי ופרננדו קלימנט זכו במדליית כסף במקצה הזוגות, חוסה מנואל אבסקאל זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, והישג דומה רשמו חותרי הקאנו נרסיסקו סוארס ואנריקה מיגס, במקצה ל-500 מטר. נבחרת הכדורמים סיימה במקום הרביעי, ונבחרות ההוקי והכדוריד סיימו במקום השמיני.
באולימפיאדת סיאול (1988) עלה מספר המשתתפים ל-232, אך מספר המדליות ירד ל-4. גם במשחקים אלה, במדליית הזהב היחידה זכה שיָיט, חוסה דורסטה, ששייט במפרשית מדגם "פין". צמד הטניסאים אמיליו סאנצ'ס וסרחיו קאסאל זכו במדליית כסף. הקלע חורחה גוארדיולה זכה במדליית ארד בסקיט והשחיין סרחיו לופס זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה. נבחרת הכדורסל סיימה את שלב הבתים עם הפסד בודד (לנבחרת ארצות הברית), אך הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר הפסד לנבחרת אוסטרליה. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת ברצלונה (1992)
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה ספרד הייתה גם המוצלחת ביותר מבחינתה. 442 ספורטאים ספרדים השתתפו בה, והם זכו במספר שיא של 22 מדליות, מהן 13 מדליות זהב (לשם השוואה: בכל 16 האולימפיאדות הקודמות בהן השתתפה גם יחד, צברו הספורטאים הספרדים 5 מדליות זהב). בסיום המשחקים דורגה ספרד במקום השישי בטבלת המדליות, דירוג השיא שלה.
הענף הבולט ביותר היה השיט. השייטים הספרדים זכו ב-5 מדליות, בהן 4 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. לואיס דורסטה ודומינגו מנריקה ניצחו בדגם ההולנדי המעופף, חוסה ואן דר פלואג ניצח בדגם פין, ג'ורדי קלפאט וקיקו סאנצ'ס ניצחו ב-470 לגברים, תרסה סאבל ופטריסיה גרה ניצחו ב-470 לנשים ונטליה ויה דופרסנה זכתה במדליית כסף בדגם יורופ. ספרדי נוסף, שהגיע למקום השישי בדגם סולינג, היה יורש העצר הספרדי, פליפה, נסיך אסטוריאס. הנסיך גם נשא את הדגל הספרדי בטקס הפתיחה.
באתלטיקה זכו הספרדים ב-4 במדליות. פרמין קאצ'ו זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ודניאל פלאסה זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ. אנטוניו פניאלוור זכה במדליית כסף בקרב עשר וחאווייר גארסיה זכה במדליית ארד בקפיצה במוט. שתי ג'ודאיות ספרדיות זכו במדליות זהב, אלמודנה מוניוס ומרים בלאסקו. השחיין מרטין לופז זוברו, אחיו הצעיר של דוד שזכה במדליית ארד במוסקבה, קבע שיא אולימפי חדש במשחה ל-200 מטר גב (1:58.47). במדליות זהב נוספות זכו רוכב האופניים חוסה מנואל מורנו, במרוץ נגד השעון, ונבחרת הקשתים.
הטניסאית ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו זכתה במדליית ארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר לג'ניפר קפריאטי, וכן במדליית כסף בטורניר הזוגות, יחד עם שותפתה קונצ'יטה מרטינס. טניסאי ספרדי נוסף, ז'ורדי ארסה, זכה אף הוא במדליית כסף, לאחר שהפסיד במשחק הגמר למארק רוסה. המתאגרף פאוסטינו רייס והמתעמלת האמנותית קרולינה פסקואל זכו כל אחד במדליית כסף.
נבחרות ספרד השונות בענפי הכדור הגיעו אף הן להישגים גבוהים. נבחרת הכדורגל, בכיכובם של ז'וזפ גוארדיולה, קיקו, סנטיאגו קניסארס ולואיס אנריקה, זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה במשחק הגמר 3–2 על נבחרת פולין. נבחרת הנשים בהוקי שדה זכתה אף היא במדליות זהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת גרמניה. נבחרת הגברים בכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת איטליה 8–9 בהארכה. נבחרת הנשים בכדורסל ונבחרות הגברים בהוקי ובכדוריד סיימו במקום החמישי, נבחרת הנשים בכדוריד סיימה במקום השביעי ונבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום השמיני.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
אף שלא שחזרה את הישגיה מאולימפיאדת ברצלונה, הגיעה ספרד להישגים גבוהים במשחקים שנערכו אחריה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפו 294 ספורטאים ספרדים, שזכו ב-17 מדליות, בהן 5 מדליות זהב.
השייטת תרסה סאבל שמרה על תוארה בדגם 470, אף שהתחרתה הפעם לצדה של שייטת אחרת, בגוניה ויה-דופרסנה. פרננדו לאון וחוסה לואיס באייסטר זכו אף הם במדליית זהב, בדגם טורנדו. במרוץ אופני כביש נגד השעון, דורגו שני ספרדים במקומות הראשונים: מיגל אינדוראין זכה במדליית הזהב, ואברהם אולנו זכה במדליית הכסף. במדליית זהב נוספת זכתה נבחרת ההתעמלות האמנותית.
הטניסאית ארנצ'ה סאנצ'ס הגיעה להישגים הפוכים מאלה שהגיעה אליהם בברצלונה: מדליית כסף בטורניר היחידות (לאחר הפסד ללינדזי דבנפורט) ומדליית ארד בטורניר הזוגות (עם קונצ'יטה מרטינס). סרג'י ברוגרה זכה במדליית כסף בטורניר היחידים, לאחר שהפסיד בגמר לאנדרה אגאסי. הג'ודוקא ארנסטו פרס זכה במדליית כסף, ושתי ג'ודאיות נוספות, יולנדה סולר ואיסבל פרננדס, זכו במדליות ארד. פרמין קאצ'ו איבד את תוארו בריצת 1500 מטר וזכה במדליית כסף וולנטי מסנה זכה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ. המתאגרף רפאל לוסאנו זכה אף הוא במדליית ארד.
נבחרת הכדורמים זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר 5-7 על קרואטיה. נבחרת הגברים בהוקי שדה זכתה במדליית כסף, לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת הולנד, ונבחרת הכדוריד זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 25-20 לנבחרת שוודיה, וגברה על נבחרת צרפת 25-27 במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל, בכיכובם של ראול, פרננדו מוריינטס ואוסקר גארסיה, הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהובסה 4-0 בידי ארגנטינה.
אולימפיאדת סידני (2000)
לאולימפיאדת סידני (2000) שלחה ספרד 324 ספורטאים, שזכו ב-11 מדליות (ב-10 ענפים שונים), בהן 3 מדליות זהב: רוכב האופניים ז'ואן ליאנרס במרוץ הנקודות, המתעמל ז'רוואסיו דפר בתרגיל הקפיצות והג'ודאית איסבל פרננדס (שבאטלנטה זכתה במדליית ארד). המתאגרף רפאל לוסאנו שיפר את הישגו מאטלנטה וזכה במדליית כסף, וגם לוחם הטאקוונדו גבריאל אספארסה זכה אף הוא במדליית כסף.
צמד הטניסאים אלברט קוסטה ואלכס קורג'ה זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות, והישג דומה רשמו האתלטית מריה ואסקו (בהליכה ל-20 ק"מ), השחיינית נינה ז'יוואנבסקאיה (במשחה ל-100 מטר גב) ורוכבת האופניים מרגריטה פוליאנה (במרוץ אופני הרים).
נבחרת הכדורגל, בה היו חברים גם קרלס פויול, אלברט לוקה וצ'אבי, זכתה במדליית הכסף לאחר הפסד לנבחרת קמרון, במשחק שהוכרע בבעיטות עונשין. נבחרת הכדוריד זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 32-25 לשוודיה, וגברה על יוגוסלביה 22-26 במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה להולנד במשחק על מדליית הארד. נבחרת הכדורמים סיימה אף היא במקום הרביעי, לאחר הפסד 8-3 ליוגוסלביה במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת אתונה (2004)
מספר הספורטאים הספרדים עלה ל-342 באולימפיאדת אתונה (2004), והם זכו ב-20 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
השייטים הספרדים זכו ב-3 מדליות. חאווייר פרננדס ואיקר מרטינס זכו במדליית זהב ב-49er, רפאל טרוחיו זכה במדליית כסף בפין, וסנדרה אסון ונטליה ויה-דופרסנה זכו במדליית כסף ב-470. עבור ויה-דופרסנה הייתה זו מדליה אולימפית שנייה, לאחר ש-12 שנים קודם לכן זכתה במדליית כסף בדגם יורופ.
המתעמל ז'רוואסיו דפר שמר על תוארו בקפיצות, וגם סיים במקום הרביעי בתרגיל הקרקע. רפאל מרטינס סיים במקום החמישי בקרב-רב וויקטור קאנו סיים במקום החמישי בסוס הסמוכות. אצל הנשים, זכתה פטריסיה מורנו במדליית ארד בתרגיל הקרקע ואלנה גומס סיימה במקום השמיני בקרב-רב. שתיהן סיימו במקום החמישי עם הנבחרת הספרדית.
חותר הקאנו דוד קאל זכה במדליית זהב במקצה ל-1000 מטר ובמדליית כסף במקצה ל-500 מטר. עוד בענף הקאנו/קיאק: הקיאקיסטיות באטריס מנצ'ון וטרסה פורטלה סיימו במקום החמישי במקצה הזוגות ל-500 מטר והיו חברות ברביעיית הקיאקיסטיות שסיימה במקום החמישי במקצה ל-500 מטר. פרנסיסקו ירה ודמיאן וינדל סיימו במקום השישי במקצה המקביל לזוגות גברים, וחותרי הקאנו חוסה אלפרדו ברה ודוד מסקאטו סיימו במקום השביעי במקצה הזוגות ל-1000 מטר.
חמישה רוכבי אופניים ספרדים זכו במדליות. ז'ואן ליאנרס איבד את תוארו במרוץ הנקודות, אך זכה במדליית כסף, וכן סיים במקום השישי במרוץ מדיסון, יחד עם מיקל אלסאמורה. חוסה אנטוניו אסקורדו זכה אף הוא במדליית כסף, בקיירין, ובמדליית כסף שלישית זכה חוסה אנטוניו ארמידה, במרוץ אופני הרים. סרג'י אסקובר זכה בשתי מדליות ארד, במרוץ המרדף האישי והקבוצתי.
באתלטיקה זכו הספרדים בשלוש מדליות: פאקיו פרננדס זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ, ז'ואן לינו מרטינס זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק ומנואל מרטינס גוטיירס זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. מרטינס גוטיירס דורג תחילה במקום הרביעי, אך בשנת 2012 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול מהאוקראיני יורי בילונוג את מדליית הזהב בה זכה, לאחר שהתברר כי נטל חומרים אסורים, והספורטאים שדורגו אחריו קודמו בדירוג. אתלטים בולטים נוספים כללו את חסוס אנחל גרסיה (מקום חמישי בהליכה ל-50 ק"מ), חואן מנואל מולינה (מקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ), לואיס מיגל מרטין (מקום חמישי בריצת 3000 מטר מכשולים), נאורה אגירה (מקום שישי בקפיצה במוט), רייס אסטווס (מקום שביעי בריצת 1500 מטר), מריה ואסקו (מקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ) וסנטיאגו פרס (מקום שמיני בהליכה ל-50 ק"מ). ברכיבה, זכתה נבחרת הדרסאז' במדליית כסף, ובאטריס פרר-סאלאט זכתה גם במדליית ארד במקצה היחידים. כדורעפני החופים חאווייר בוסמה ופבלו הררה זכו במדליית כסף, והישג דומה רשמה הקלעית מריה קינטנאל, בטראפ. הטניסאיות קונצ'יטה מרטינס ווירחיניה רואנו פסקואל זכו אף הן במדליית כסף, בטורניר הזוגות. בטורניר היחידים הודח קרלוס מויה ברבע הגמר, בידי הצ'יליאני ניקולאס מאסו.
נבחרת הגברים בהוקי שדה סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת גרמניה 4-3 לאחר הארכה. נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום השישי. נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום השישי. נבחרת הגברים בכדורסל, בשורותיה שיחקו, בין היתר, פאו גאסול, חוסה קלדרון, פליפה רייס וחואן קרלוס נבארו, סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת ארצות הברית וסיימה במקום השביעי. גאסול היה הקלע המצטיין בטורניר כולו, עם 22.4 נקודות בממוצע למשחק. נבחרת הנשים בכדוריד סיימה במקום השישי ונבחרת הגברים סיימה במקום השמיני.
ספורטאים ספרדים נוספים שרשמו הישגים נאים באתונה כללו את לוחמי הטאקוונדו חואן אנטוניו ראמוס וסוניה רייס (שניהם סיימו במקום הרביעי), השחייניות הצורניות ג'מה מנגואל ופאולה טיראדוס (מקום רביעי בדואט ומקום רביעי עם הנבחרת הספרדית), הג'ודאים קנג'י אואמאצו, אוסקר פניאס ואיסבל פרננדס (כולם סיימו במקום החמישי), השחיינית אריקה וייאסיחה גרסיה (מקום חמישי ב-800 מטר חופשי), השחיינית נינה ז'יוואנבסקאיה (מקום חמישי ב-100 מטר גב), החותרת נוריה דומינגס (מקום שישי), השחייניות במשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי (מקום שישי), הטריאתלטית אנה בורגוס (מקום שביעי), השחייניות במשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב (מקום שביעי), נבחרת ההתעמלות האמנותית (מקום שביעי) והמתעמלת האמנותית אלמודנה סיד (מקום שמיני).
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 286 ספורטאים ספרדים, והם זכו ב-18 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
רוכב האופניים ז'ואן ליאנרס השיב לעצמו את תוארו במרות הנקודות, וגם זכה במדליית כסף במרוץ מדיסון, יחד עם אנטוניו טאולר. טאולר גם סיים במקום השישי במרוץ הנקודות. סמואל סאנצ'ס זכה במדליית זהב במרוץ אופני כביש, וגם סיים במקום השישי במרוץ נגד השעון. רוכבת אופניים נוספת, ליירה אולאברייה, זכתה במדליית ארד במרוץ הנקודות לנשים. אלברטו קונטדור סיים במקום הרביעי במרוץ נגד השעון.
הקיאקיסטים סאול קרביוטו וקרלוס פרס זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר. חותר הקאנו דוד קאל איבד את תוארו מאתונה, אך זכה בשתי מדליות כסף, במקצים ל-500 ול-1000 מטר. חותר הקאנו אנדר אלוסגי סיים במקום הרביעי בסלאלום, ורביעיית הקיאקיסטיות סיימה במקום החמישי במקצה ל-500 מטר. שייטי הטורנדו אנטון פאס ופרננדו אצ'אווארי זכו במדליית זהב, ואילו שייטי ה-49er חאווייר פרננדס ואיקר מרטינס איבדו את תוארם וזכו במדליית כסף. גולשת הניל פרייד RS:X מרינה אלבאו סיימה במקום הרביעי ושייטי ה-470 אונאן באריירוס ואארון סרמיינטו סיימו במקום החמישי.
במדליית הזהב החמישית זכה הטניסאי רפאל נדאל, שגבר בחצי הגמר על הסרבי נובאק ג'וקוביץ' ובמשחק הגמר על הצ'יליאני פרננדו גונסאלס. וירחיניה רואנו פסקואל זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בטורניר הזוגות, הפעם עם אנבל מדינה גאריגס, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לאחיות ונוס וסרינה ויליאמס. השחייניות הצורניות ג'מה מנגואל ואנדראה פואנטס זכו בשתי מדליות כסף, בדואט ועם הנבחרת הספרדית. המתעמל ז'רוואסיו דפר איבד את תוארו בקפיצות, אך זכה במדליית כסף בתרגיל הקרקע. במדליה נוספת, מדליית ארד, זכה סייף הדקר חוסה לואיס אבאחו. מרימת המשקולות לידיה ולנטין זכתה במדליית כסף.
באתלטיקה לא זכו הספרדים במדליות, אך כמה מהם רשמו הישגים נאים: חואן קרלוס איגרו (מקום רביעי בריצת 1500 מטר), חסוס אנחל גרסיה (מקום רביעי בהליכה ל-50 ק"מ), מריה ואסקו (מקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ), פרנק קסניאס (מקום חמישי בזריקת דיסקוס), באטריס פסקואל (מקום שישי בהליכה ל-20 ק"מ), נטליה רודריגס (מקום שישי בריצת 1500 מטר), רות בייטייה (מקום שביעי בקפיצה לגובה), לואיס פליפה מליס (מקום שביעי בקפיצה לרוחק), פקיו פרננדס (מקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ), איריס פואנטס-פילה (מקום שמיני בריצת 1500 מטר) וג'קסון קיניונס (מקום שמיני בריצת 110 מטר משוכות).
ספורטאים ספרדים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הטריאתלטים חאבייר גומס ואיוואן רניה, שסיימו במקומות הרביעי והחמישי, הג'ודאיות ליירה איגלסיאס ואסתר סן מיגל, שסיימו שתיהן במקום החמישי, המתאבקת מיידר אונדה שסיימה במקום החמישי, לוחם הטאקוונדו חואן אנטוניו ראמוס שסיים במקום החמישי, השחיין אשווין וילדבור שסיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר גב והמתעמלת האמנותית אלמודנה סיד שסיימה במקום השמיני.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 282 ספורטאים ספרדים. הם זכו ב-18 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
הגולשת מרינה אלבאו זכתה במדליית הזהב בדגם ניל פרייד RS:X, וגם צוות שייטות האליוט 6 מטר זכה במדליית זהב. רפאל טרוחיו, שזכה במדליית כסף באתונה בדגם פין, סיים במקום השמיני. מרימת המשקולות לידיה ולנטין זכתה במדליית זהב לאחר ששלוש הראשונות בתחרות נפסלו בשל אימרוץ. במדליית הזהב הרביעית זכה לוחם הטאקוונדו ז'ואל גונסאלס. שני לוחמי הטאקוונדו הספרדים האחרים שהשתתפו בלונדון, ניקולאס גארסיה ובריז'יטה יגואה, זכו במדליות כסף. כל חותרי הקיאק והקאנו הספרדים שהשתתפו בלונדון העפילו למקצי הגמר. חותר הקאנו דוד קאל זכה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטרים, שהייתה המדליה האולימפית החמישית שלו. אלפונסו בנאווידס סיים במקום הרביעי במקצה ל-200 מטר ואנדר אלוסגי רשם הישג דומה בסלאלום. חותר הקיאק סאול קרביוטו זכה במדליית כסף במקצה ל-200 מטר, מאיאלן צ'וארוט זכתה במדליית ארד בסלאלום, מריה תרסה פורטלה סיימה רביעית במקצה ל-200 מטר, סמואל הרנאנס סיים חמישי בסלאלום ופרנסיסקו קובלוס סיים שביעי במקצה ל-1000 מטר.
השחיינית מיריה בלמונטה זכתה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-800 מטר חופשי ו-200 מטר פרפר, וכן סיימה במקום השמיני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. אריקה וייאסיחה גארסיה סיימה במקום השמיני במרתון ל-10 ק"מ במים פתוחים. אונה קרבונל ואנדראה פואנטס זכו במדליית כסף בשחייה צורנית, ויחד עם הנבחרת הספרדית זכו גם במדליית ארד בתחרות הנבחרות. בטריאתלון זכה חאבייר גומס במדליית כסף ואיינואה מורואה סיימה במקום השביעי. המתאבקת מאידר אונדה זכתה במדליית זהב.
נבחרת הכדורסל זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, לאחר שגברה בחצי הגמר 59-67 על נבחרת רוסיה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת ארצות הברית בתוצאה 107-100. פאו גאסול הוביל את הנבחרת בנקודות (19.1 במשחק; אם כי דורג הפעם במקום הרביעי בין כלל השחקנים בטורניר) ובריבאונדים (7.6 במשחק), ונבחר לחמישיית הטורניר. לצדו שיחקו בנבחרת גם סרג' איבקה, מארק גאסול, סרחיו יוי, חואן קרלוס נבארו, ויקטור סאדה, פרננדו סן אמטריו, רודי פרננדס, ויקטור קלאוור, חוסה קלדרון, סרחיו רודריגס ופליפה רייס.
נבחרת הנשים בכדורמים זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שגברה על נבחרת הונגריה 9-10 בחצי הגמר והפסידה לנבחרת ארצות הברית 8-5 במשחק הגמר. נבחרת הגברים סיימה במקום החמישי. נבחרת ספרדית שלישית שזכתה במדליה הייתה נבחרת הנשים בכדוריד, שהפסידה למונטנגרו 27-26 בחצי הגמר, וגברה על קוריאה הדרומית במשחק על המקום השלישי, בתוצאה 29-31 לאחר הארכה. נבחרת הגברים הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת צרפת. נבחרת ההוקי שדה סיימה במקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל, בכיכובם של דוד דה חאה, חאבי מרטינס וחואן מאטה, כלל לא עברה את שלב הבתים.
במספר ענפים רשמו הספרדים הישגים נאים, אף שלא זכו במדליות. עם ספורטאים אלה נמנים, בין היתר, רות ביטייה (מקום רביעי בקפיצה לגובה, חוסה אנטוניו ארמידה (מקום רביעי במרוץ אופני הרים), הטניסאים דויד פרר ופליסיאנו לופס (מקום רביעי בטורניר הזוגות), נבחרת ההתעמלות האומנותית (מקום רביעי), האתלט מיגל אנחל לופס (מקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ), הג'ודוקא סוגוי אוריארטה (מקום חמישי), הקלעים חסוס סראנו ופאטימה גאלווס (מקום חמישי בירי בצלחות חרס), המתעמל איסאק בוטיה פרס (מקום שישי בתרגיל הקפיצות, הקלע פבלו קאררה (מקום שישי בירי באקדח אוויר), מרים המשקולות אנדרס מאטה (מקום שישי), קרלוס קולומה ניקולאס (מקום שישי במרוץ אופני הרים), נבחרת רוכבי האופניים במירוץ מרדף (מקום שישי), פרנק קסניאס (מקום שביעי בזריקת דיסקוס), נבחרת הרכיבה האומנותית (מקום שביעי), באטריס פסקואל (מקום שמיני בהליכה ל-20 ק"מ), הטניסאי ניקולס אלמגרו (הודח ברבע הגמר) והמתעמל פביאן גונסאלס (מקום תשיעי בקרב-רב).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
ארבע מהמדליות, בהן שלוש ממדליות הזהב, הגיעו מענף הקאנו/קיאק. הקיאקיסט מרכוס ואלס ניצח במקצה ל-1000 מטר, סאול קראוויוטו וכריסטיאן טורו ניצחו במקצה הזוגות ל-200 מטר, וקראוויוטו זכה גם במדליית ארד במקצה היחידים ל-200 מטר. במדליית הזהב השלישית זכתה מאיאלן שורו, בסלאלום. רביעיית הקיאקיסטים סיימה במקום החמישי במקצה ל-1000 מטר וטרסה פורטלה סיימה שישית במקצה ל-200 מטר. חותר הקאנו אלפונסו בנאווידס סיים במקום הרביעי במקצה ל-200 מטר ואנדר אלוסחי סיים במקום השמיני בסלאלום.
באתלטיקה זכו הספרדים בשתי מדליות. רות בייטייה זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה ואורלנדו אורטגה זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות. דוד בוסטוס סיים שביעי בריצת 1500 מטר ובאטריס פסקואל סיימה שמינית בהליכה ל-20 ק"מ. גם בשחייה זכו הספרדים בשתי מדליות, את שתיהן השיגה מיריה בלמונטה. היא זכתה במדליית הזהב במשחה ל-200 מטר פרפר, זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי וגם סיימה במקום הרביעי במשחה ל-800 מטר חופשי. השחיין הספרדי היחיד מלבדה שהעפיל למשחה גמר היה ז'ואן לואיס פונס, שסיים שמיני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
בטאקוונדו זכתה אווה קאלוו במדליית כסף, ז'ואל גונסאלס איבד את תוארו וזכה במדליית ארד, וחסוס טורטוסה סיים במקום החמישי. נבחרת ההתעמלות האמנותית זכתה במדליית כסף, וקרולינה רודריגס סיימה במקום השמיני בתחרות היחידות. רוכב האופניים הספרדי היחיד שזכה במדליה בריו היה קרלוס קולומה, שזכה במדליית ארד באופני הרים. ג'ונתן קסטרווייחו סיים רביעי במרוץ נגד השעון, בו סיים יון איזאגירה במקום השמיני, וז'ואקים רודריגז סיים חמישי במרוץ אופני כביש. מרימת המשקולות לידיה ולנטין הייתה לספרדייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בהרמת משקולות, מדליית ארד. אנדרס מאטה סיים במקום השביעי.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 54-68 על סרביה, והפסידה 101-72 לארצות הברית במשחק הגמר. שחקנית הנבחרת אסטו נדור הייתה החוסמת המצטיינת בטורניר, עם 2.1 חסימות בממוצע למשחק. נבחרת הגברים פתחה את הטורניר עם שני הפסדים, אך בהמשך התאוששה, בדרך לזכייה במדליית ארד, לאחר הפסד לארצות הברית 82-76 בחצי הגמר, וניצחון על אוסטרליה 88-89 במשחק על המקום השלישי. שחקן הנבחרת פאו גאסול היה הריבאונדר המצטיין בטורניר, עם 8.9 בממוצע למשחק. נבחרת הנשים בכדורמים סיימה במקום החמישי ונבחרת הגברים בכדורמים ונבחרת הנשים ברוגבי שביעיות סיימו במקום השביעי. גם שתי נבחרות ההוקי שדה ונבחרת הנשים בכדוריד הודחו בשלב רבע הגמר.
ביתר הענפים בלטו ספורטאים אלה: שייטות ה-49er ברטה בטנאסוס וטמרה אצ'גוין סיימו במקום הרביעי, וגולשת הניל פרייד מרינה אלבאו איבדה את תוארה וסיימה במקום החמישי; הקלעית פאטימה גאלווס סיימה במקום הרביעי בטראפ, וסוניה פרנקט סיימה במקום השישי באקדח אוויר; הרוכב סוורו חוראדו סיים חמישי ברכיבה אומנותית, ובמקום השביעי עם הנבחרת; שחקן הגולף רפאל קבררה-ביו סיים במקום החמישי, וסרחיו גארסיה סיים במקום השמיני; הג'ודאית מריה ברנבאו סיימה במקום החמישי; השחייניות הצורניות אנה קרבונל וג'מה מנגואל סיימו במקום החמישי בדואט; החותרות אנה בואדה ואאינה סיד סיימו במקום השישי; הטריאתלט מריו מולה סיים שמיני; המתאגרף סמואל קרמונה הודח ברבע הגמר.
משחקי החורף
במשחקי החורף היו הישגי הספרדים צנועים יותר. הפעם הראשונה בה התקרבו ספורטאים ספרדים לזכייה במדליה הייתה באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956), אז סיימו גולשי המזחלות ויסנטה סרטוריוס ואלפונסו דה-פורטגו במקום הרביעי, אך הייתה זו הבלחה חד-פעמית.
באולימפיאדת סאפורו (1972) זכה גולש הסקי האלפיני פרנסיסקו פרננדס אוצ'ואה במדליה הראשונה של ספרד במשחקי החורף - מדליית זהב בסלאלום. ערב אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), זוהי מדליית הזהב היחידה בה זכה ספורטאי ספרדי במשחקי החורף. באולימפיאדת סרייבו (1984) הגיעה אחותו הצעירה של פרננדס אוצ'ואה, בלנקה, למקום השישי בסלאלום ענק, ובאולימפיאדת קלגרי (1988) סיימה במקום החמישי בסלאלום. באולימפיאדת אלברוויל (1992) שיפרה עוד יותר את הישגה, וזכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) סיימה מריה חוסה ריינדה במקום השישי בסלאלום, באולימפיאדת טורינו (2006) דורג גולש השלג ז'ורדי פונט במקום הרביעי, ובאולימפיאדת סוצ'י (2014) סיים המחליק האמנותי חאווייר פרננדס במקום הרביעי, וגולש השלג לוקאס אגיבאר סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה המחליק האמנותי פרננדס במדליית ארד וגולש השלג רג'ינו הרננדס זכה במדליית ארד בסנואבורד קרוס.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
סרט ביוגרפי
סרט ביוגרפי (גם: ביוגרפיה קולנועית, ובהשאלה מאנגלית: בִּיוֹפִּיק – Biopic, הלחם של הצירוף Biographical picture) הוא סרט קולנוע או טלוויזיה הממחיז את חייה של דמות אותנטית, אדם או קבוצת בני אדם אמיתיים בעלי חשיבות היסטורית, שאותם מגלמים שחקנים. הסרט מתאר את חיי הדמויות, תוך שימוש בשמות אמיתיים והקפדה על דיוק היסטורי. אולם, ייתכנו שינויי פרטים מסוימים משיקולים אומנותיים של יוצרי הסרט, כגון: לצורך העצמת המתח בסיפור, הצגת האירועים מנקודת מבטה של הדמות הראשית, וכדומה.
סרט ביוגרפי לעומת דרמה היסטורית
לרוב, סרט דרמה היסטורית יהיה דומה למדי לסרט ביוגרפי, אך בניגוד לסרט ביוגרפי בז'אנר זה מסתמכים פחות ופחות על הדיוק ההיסטורי ומתמקדים יותר במאורע ההיסטורי עצמו, לפעמים אפילו על ידי הצבת דמויות שמעולם לא התקיימו במרכז ההתרחשות כדי להדגיש דברים מסוימים מהאירוע ההיסטורי עצמו.
לעיתים נוטים לסווג סרטים תחת שתי הקטגוריות בגלל הדמיון הרב שבהן, ובאמת קשה למצוא את הגבול שבין סרט ביוגרפי לסרט דרמה היסטורי.
סרט ביוגרפי לעומת סרט תיעודי
סרט תיעודי הוא סרט שמתאר את המציאות כמו שהיא ומתעד את האירועים בזמן שהם קורים (ועל כן שמו של הז'אנר). סרטים תיעודיים הם חסרי תסריט ולרוב נוחלים בדרישה של נייטרליות ואובייקטיביות (למעט דוקו-אקטיביזם), בניגוד לזאת, סרטים ביוגרפיים הם מתוסרטים והסרט יכול להיות מוטה ולא אובייקטיבי באופן שבו הוא מציג את הדמויות השונות או הנושאים השונים שבהם הסרט עוסק.
אי דיוק בפרטים היסטוריים
לעיתים, נוטים סרטים ביוגרפיים לשנות פרטים היסטוריים או ביוגרפיים, אי דיוקים אלו יכולים לנבוע ממספר סיבות (כאשר הם מכוונים):
ישנם גם אי דיוקים לא מכוונים, בדרך כלל אי דיוקים אלו נובעים מטעות או ממחקר שגוי.
Breathe (מיני-אלבום)
Breathe הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת-יוצרת הבריטית בירדי. האלבום יצא לאור ב-24 בספטמבר 2013, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ו-14 פלור רקורדס. מתוך האלבום יצא סינגל.
וורן ברגר
וורן ארל ברגר (באנגלית: Warren Earl Burger; 17 בספטמבר 1907, סיינט פול, מינסוטה, ארצות הברית – 25 ביוני 1995, וושינגטון די. סי.) היה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1969–1986.
ב-1969, לאחר פרישתו של ארל וורן, מונה ברגר, שנחשב ל"שמרן מתון", לנשיא בית המשפט העליון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, ומינויו אושר במהירות בסנאט. הוא הושבע לתפקידו ב-23 ביוני 1969. למרות היותו בעל דעות שמרניות (המתנגד לזכויות להט"ב), כנשיא בית המשפט העליון הוא הוביל החלטות ליברליות ובכלל זה בנושא הפלות מלאכותיות, אינטגרציה גזעית ועונש מוות.
קריירה מוקדמת
נולד בסיינט פול, מינסוטה בשנת 1907, למשפחה בעלת אמצעים צנועים בת שבעה ילדים ממוצא גרמני. סבו, שהיגר משווייץ לחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית וקיבל על שירותו את מדליית הכבוד. ברגר גדל במשפחה ממעמד הפועלים. המשפחה הגדולה התקשתה להסתדר כלכלית פעמים רבות, ובגיל תשע בלבד ברגר כבר עזר כספית למשפחתו על ידי מכירת עיתונים. ברגר למד בתיכון ג'ון א. ג'ונסון, שם היה תלמיד מקובל מאוד. בזמן נעוריו, היה יו"ר מועצת התלמידים והתאמן רבות בהוקי, כדורגל ושחייה. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1925. ברגר הצעיר כתב גם מאמרים בנושאי ספורט בתיכון בעיתון מקומי לפני סיום לימודיו.
ברגר מילא את התשלום עבור לימודיו הליליים באוניברסיטת מינסוטה על ידי עיסוקו כסוכן מכירות שקידם מכירת ביטוח חיים. לאחר מכן, הוא נרשם למכללת סנט פול למשפטים (המכונה כיום בית הספר למשפטים של מיצ'ל המליין), וסיים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות בשנת 1931. לאחר סיום לימודיו הצטרף ברגר למשרד עורכי דין סנט פול בולט ולימד שיעורי לילה במשפטים למחייתו. בשנת 1933 התחתן עם אלוורה סטרומברג, חברתו לספסל הלימודים. נולדו להם שני ילדים. סטרומברג נפטרה בוושינגטון די. סי ב -30 במאי 1994, בגיל 86.
עד מהרה הפך ברגר לשחקן מפתח בממסד המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה, עם תפקיד פעיל בניהול מסעות הבחירות למשרת המושל של הרולד סטסן בשנים 1938, 1940 ו-1942. בשנת 1952 לקח חלק מרכזי במינויו של דווייט אייזנהאואר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, בכך שהוביל את משלחת מינסוטה בוועידה המפלגתית לבחירה באייזנהאואר. לאחר שנבחר, אייזנהאואר מינה אותו ליועץ משפטי במחלקת המשפטים של ארצות הברית. בשנת 1956 מונה על ידי הנשיא אייזנהאואר לכהן בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. הוא כיהן בתפקיד זה כ-13 שנים, עד שנבחר לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך כהונתו בת 13 שנים בבית המשפט לערעורים, הוא קיבל מוניטין של שופט "חוק וסדר", בעל עמדה שמרנית אדוקה בכל הנוגע לזכויות הנאשם. הוא מתח ביקורת פומבית על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, והביע את חששותיו מכך שבית המשפט העליון הגדיל את הגנתו על הנאשם.
נשיא בית המשפט העליון
בשנת 1968 שופט בית המשפט העליון ארל וורן פרש מתפקידו והנשיא לינדון ג'ונסון רצה למנות את השופט אייב פורטאס למחליפו, אך פיליבסטר של המפלגה הרפובליקנית בסנאט חסם את המינוי. לבסוף וורן נשאר בתפקידו כשנה עד שג'ונסון סיים את תפקידו כנשיא, וברגר מונה כשריצ'רד ניקסון נכנס לתפקידו. המוניטין המשפטי שלו, והקשרים שלו במפלגת הרפובליקנית, משכו את תשומת ליבו של הנשיא ניקסון. מינויו לנשיא העליון נעשה כמעט ללא כל התנגדות, ומינויו אושר במהרה על ידי הסנאט בהצבעה של 74 - 3. קודמו של ברגר, ארל וורן, ניהל את בית המשפט העליון בתקופה שהייתה מבין הליברליות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. ניקסון מינה את ברגר בתקווה שהכבוד שלו ל"חוק וסדר" ימלוך במה ששמרנים רבים ראו כפעילות שיפוטית ליברלית.
אמנם היה צפוי כי ברגר (שהיה ידוע בנטיותיו השמרניות ובביקורתו על וורן) יבטל כמספר פסיקות של וורן, אך הוא לא עשה זאת, ואף המשיך חלק מהדוקטרינות שלו. אף על פי שברגר היה רפובליקני במשך כל חייו, רבות מההחלטות המפורסמות שניתנו במהלך כהונתו כנשיא העליון ייצגו ניצחונות מובהקים למחנה השיפוטי הליברלי. בפסק דין סוואן נגד שרלוט-מקלנברג מועצת החינוך (Swann v. Charlotte-Mecklenberg Board of Education; 1971), בית המשפט הוציא פסק דין פה אחד התומך באוטובוסים כגישה פרגמטית לצמצום ההפרדה הגזעית בפועל בבתי הספר. ב-24 ביולי 1974 פסק בית המשפט העליון פה אחד כנגד הנשיא ניקסון בפרשת ווטרגייט. במהלך נשיאותו השביע ברגר את הנשיאים הבאים: ריצ'רד ניקסון (קדנציה שנייה), ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן (שתי הקדנציות).
פרישה ושנים אחרונות
בשנת 1986 פרש מבית המשפט העליון, בכך כיהן כנשיאו תקופה ארוכה יותר מכל אדם אחר במאה ה-20. בשנת 1988 זכה במדליית החירות הנשיאותית. ברגר היה תומך בסיסי בפתרון סכסוכים חלופיים לא דרך בית משפט, וציין את יכולתן של דרכים חלופיות דוגמת בוררות להקל על מערכת שיפוט עמוסה יתר על המידה. עד מותו בשנת 1995, הוענק לברגר פרס ג'יימס מדיסון לשירות ציבורי מכובד על ידי האגודה האמריקאית הוויגית קליוסופית בפרינסטון, פרס סילבנוס תאייר של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ומדליית החירות הנשיאותית. נפטר בשנת 1995 בוושינגטון די. סי. בגיל 87 מאי-ספיקת לב. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. צוואתו תיחשף לציבור רק בשנת 2026.
פסק דין למון נגד קורצמן
ביישום אחד של מבחן הלמון, בית המשפט של ברגר הצביע 5 מול 4 בפסק הדין סטון נגד גרהם (1980) לביטול חוק קנטקי שחייב את הצבת עשרת הדיברות על קירות כיתות בטענה שהוא מפר את השלב הראשון של המבחן ובכך פעל נגד התיקון הראשון. עם זאת, בית המשפט של ברגר התייחס לעיתים בהרחבת הפרשות של סעיפי הדת בתיקון הראשון. לדוגמה, בפסק דין וידמר נגד וינסנט (1981) בית המשפט הגיע למסקנה שאוניברסיטה ממלכתית, שחששה מהפרת סעיפי הפרדת הדת מהמדינה, לא תוכל להוציא קבוצות סטודנטים בעלי זיקה דתית מפעילות במתקנים העומדים לרשות ארגוני סטודנטים חילוניים. בפסק הדין הנפרד ויסקונסין נגד יודר (1972), כתב ברגר את החלטת הרוב שדחתה את לימודי החובה בתיכון לאמישים, וראתה בכך פגיעה בחופש הדת שלהם.
חופש ביטוי
בתיקי חופש הביטוי וחופש ההתאגדות אשר נגעו לתיקון הראשון, הבהיר בית המשפט העליון בראשות ברגר את עמדת בית המשפט בנוגע למגבלות קודמות על העיתונות, וטען כי על הממשלה להפגין "נטל כבד" של הצדקה להטיל מגבלות כאלה של צנזורה. ברגר עצמו הגן על חופש העיתונות; למשל, הוא טען בפסק דין הוצאות מיאמי הרלד נגד טורנילו (Miami Herald Publishing Co. v. Tornillo; 1974) כי אין דרישה המחייבת מעיתונים לתת מקום לאנשים שקיבלו ביקורת בדפיהם להגיב על כך. הוא גם ביטל צו איסור פרסום המגביל את כיסוי התיק הפלילי בפסק דין אגודת התקשורת של נברסקה נגד סטיוארט (Nebraska Press Association v. Stuart; 1976).
פסק דין רו נגד וייד
אחד מפסקי הדין הנודעים ביותר מתקופת נשיאותו של ברגר הוא פסק דין רו נגד וייד (Roe v. Wade) אשר נגע לשאלת הפלות מלאכותיות. לפי חוק מדינת טקסס הפלה מלאכותית הייתה אסורה. לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הגישו תביעה נגד החוק מטעמה של אישה הרה אשר רצתה לבצע הפלה ונעתר ממה. אותה האישה, נורמה מקורווי, נרשמה תחת השם הבדוי "ג'יין רו" בכדי לא לחשוף את זהותה. ב-17 ביוני 1970 קבע בית המשפט הטקסני כי החקיקה נגד הפלות פעלה נגד חוקת ארצות הברית עקב פגיעתה בזכות לפרטיות כפי שנקבעה בתיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית. ההגנה מטעם מדינת טקסס הגישה ערעור לבית המשפט העליון. ב-13 בדצמבר 1971 שמע בית המשפט העליון דיון ראשוני.
המשפט התעקב עקב החלפתם של שני שופטי עליון, ג'ון מרשל הרלן השני והוגו בלאק הפורשים, בויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול. היה זה רק באוקטובר 1972 כאשר נשמעו דיונים מחדש עם שני השופטים החדשים. ב-22 בינואר 1973 קבע בית המשפט העליון 7 ל-2 נגד חוק טקסס שאסר הפלות בטענה כי אכן פגע בזכות לפרטיות. ברגר תמך בדעת הרוב, מהלך שנגד את המוניטין השמרני שלו. בדעת הרוב קבע בית המשפט העליון כי אישה הרה תוכל לבצע הפלה חוקית עד לנקודה שבה העובר יוכל לשרוד מחוץ לרחם (נכון לאותה העת זמן זה נחשב להיות רק לאחר 28 שבועות הריון, נכון להיום, הודות לתמיכה רפואית, הזמן הוא 22 שבועות לתוך ההריון).
מורשת והערכה
"בית המשפט של ברגר" עסק בנושאים רבים שהיו על הפרק בדיון האזרחי בזמנו, החל מהפלות, לעונש מוות ועד פורנוגרפיה, וסביר להניח שהיה בעל תפקיד מכריע בהתפטרותו של ריצ'רד ניקסון. למרבה האירוניה, היה זה ניקסון שמינה את ברגר לנשיא בית המשפט העליון והיה זה ברגר שפיטר את ניקסון מהנשיאות. ברגר ניהל את בית המשפט העליון במשך 17 שנים והוא גם לקח תפקיד פעיל מאוד בחיזוק מערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית. לאחר פרישתו בשנת 1986 ועם מותו לאחר מכן ב-1995, ציין טור בניו יורק טיימס כי לבית המשפט בראשות ברגר ישנה מורשת מורכבת.
בין הקביעות המפלגות הגדולות ביותר שפרסם בית המשפט של ברגר היה פסק דין רו נגד וייד (Roe v. Wade) בשנת 1973 אשר עסק בשאלת ההפלות. ברגר לקח חלק בדעת הרוב, שהבטיחה לנשים את הזכות לבצע הפלות. ברגר כתב גם מספר חוות דעת חשובות אשר נגעו לתיקון הראשון של החוקה. במקרה של מילר נגד קליפורניה משנת 1973, דעת הרוב של ברגר הציעה הגדרה חדשה של גסות כפי שהיא נוגעת לסטנדרטים קהילתיים. פסק דין נוסף וחשוב של ברגר הייתה בפסק דין למון נגד קורצמן בשנת 1971, כאשר ברגר תכנן בדיקה להחלטה האם חוק או תוכנית ציבורית המועילה לדת או לאמונות דתיות מותרת במסגרת התיקון הראשון.
ייתכן והמקרה המפורסם ביותר שהתקיים תחת בית המשפט של ברגר היה פסק דין ארצות הברית נגד ריצ'רד ניקסון ב-1974, שנפתח עקב פרשת ווטרגייט, כאשר ברגר כתב את דעת הרוב של בית משפט אשר קבע פה אחד כי הנשיא ניקסון אינו יכול להפעיל טענת פגיעה בזכויות יוצרים ופרטיות על הקלטות שבוצעו בבית הלבן. ניקסון התפטר 16 ימים לאחר החלטת בית המשפט. בעת פרש ברגר מנשיאות בית המשפט, הנשיא רייגן החליף אותו בנשיאות בשופט העליון ויליאם רנקוויסט ואת מושבו הפנוי של רנקוויסט מילא עם מינויו של אנטונין סקאליה בן ה-50 לעליון.
דיסקוגרפיה של TVXQ
זוהי הדיסקוגרפיה של TVXQ, להקת בנים מקוריאה הדרומית. עיקר פעילות הלהקה הוא בקוריאה הדרומית וביפן אך ישנם גם סינגלים מעטים שיצאו באנגלית או במנדרינית.
SM Town
SM Town הוא הכינוי לכל האמנים הפועלים תחת החברה SM Entertainment (החברה המפיקה של TVXQ). בחברה נהוג להוציא פעמיים בשנה, בקיץ ובחורף, אלבום בשיתוף כל האמנים תחתיה. האלבום כולל בדרך כלל שיר אחד משותף ושיר נפרד לכל אמן.
להלן רשימת האלבומים בהם השתתפו TVXQ עד כה:
לאופולד סונדי
לאופולד סונדי (במקור זוננשטיין, בהונגרית: Szondi Lipót - סונדי ליפוט; 11 במרץ 1893 – 24 בינואר 1986) היה פסיכיאטר יהודי-הונגרי, הידוע בעיקר בזכות מבחן סונדי שאותו פיתח והקרוי על שמו.
קורות חייו
לאופולד סונדי נולד ב-11 במרץ 1893 בעיר ניטרה שבהונגריה (כיום סלובקיה), למשפחה יהודית חסידית. אביו אברהם זוננשיין היה סנדלר ותלמיד חכם, אמו תרזה לבית כהן (Kohn) הייתה אשתו השנייה של אביו. שפות הדיבור בבית היו גרמנית וסלובקית. ב-1898 המשפחה עברה לבודפשט, שם גם למד את השפה ההונגרית. בשנת 1911 סיים את בחינות הבגרות, שינה את שמו לסונדי והחל לימודי רפואה באוניברסיטת פטר פאזמן (Pazmany Péter). לימודיו נפסקו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת כקצין רפואה בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית הקרפטים וזכה לשני ציונים לשבח. לאחר המלחמה שב לבודפשט וסיים את לימודי הרפואה. בשנים 1919 עד 1926 עבד כנוירולוג ופסיכיאטר בבית חולים ובקליניקת גראף-אפאני (Graf-Appanyi) בבודפשט. ב-1927 התמנה לפרופסור לפסיכופתולוגיה באוניברסיטת פטר פאזמני. ובמקביל גם לממונה על הצוות הרפואי של המכון ההונגרי המלכותי לפסיכופתולוגיה. בתפקידים אלו שרת עד 1941 אז פוטר בעקבות החמרת חוקי הגזע בהונגריה. מאז ועד 1944 עבד רק בקליניקה הפרטית שלו. סונדי היה מניצולי רכבת ההצלה של קסטנר. בתקופת מאסרם במחנה הריכוז בברגן-בלזן קיים סונדי חוג להוראת תורתו. בסוף 1944 שוחרר מברגן בלזן והגיע לשווייץ.
לאחר המלחמה השתקע בציריך. בשנת הלימודים 1945-6 הרצה שם במכון לפסיכולוגיה יישומית. ב-1959 קיבל אזרחות שווייצרית. ב-1970 קיבל תרומה גדולה שאיפשרה את הקמת המכון לחקר והוראת אנליזת הגורל.
היה נשוי ללילי לבית ראדווני (Radvanyi), היו להם בת, ורה, רופאה במקצועה, ובן, פטר, לימים פרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין.
סונדי נפטר בקיסנכט (בקנטון ציריך), ב-24 בינואר 1986.
פעילותו המדעית
מחקריו הראשונים של סונדי, בשנות ה-30 של המאה ה-20, עסקו בחקר ההשפעות התורשתיות על לקויות נפשיות. בתחילה בחן את המקורות התורשתיים של הגמגום. בהמשך ניסה לחלק לקטגוריות את כל הילדים ההונגריים בעלי פיגור שכלי. מחקרים אלו הוליכו אותו, במחצית השנייה של שנות ה-30, לפיתוח תאוריית אנליזת הגורל. את המאמר הראשון בנושא זה, "אנליזה של נישואין", פרסם בשנת 1937. החל מ-1938 החל לבצע את מבחני סונדי, אולם המבחן התפרסם בעולם רק ב-1947, עם פרסום ספרו על המבחן בגרמנית (Experimentelle Triebdiagnostik). הוא המשיך במחקריו גם לאחר שפוטר ממשרותיו הרשמיות ב-1941, בעקבות החמרת חוקי הגזע בהונגריה. ב-1942 פרסם בהונגרית מאמר ראשון על מבחן סונדי. ב-1944 הצליח להבריח לשווייץ את טיוטת ספרו הראשון "Schicksalanalyse", שיצא לאור בבזל עוד לפני הצלתו ב"רכבת קסטנר".
עיקר פרסומיו ראו אור לאחר מלחמת העולם השנייה. הפרסומים העיקריים היו חמישה כרכים עבי כרס בגרמנית: "אנליזת הגורל" שהופיע בשלוש מהדורות מעודכנות (בשנים 1948, 1965 ו-1978). "פסיכופתולוגיה" (1952); "פסיכולוגיה של האני" (1956); "דיאגנוזה" (1960); "תרפיה" (1963).
התאוריה
סונדי פיתח את "אנליזת הגורל" (Schicksalsanalyse בגרמנית, Fate analysis באנגלית) שהיא סוג של פסיכולוגיית מעמקים. עיקרי התאוריה מוצגים כבר בספרו הראשון "Schicksalanalyse". עיקרה של "אנליזת הגורל" הוא דטרמיניזם גנטי. לפי תאוריה זו הגנים הרצסיביים אינם רדומים, אלא להפך יש להם השפעה מהותית ואפילו מכרעת. והם קובעים בבחירת אובייקטים על ידי האדם: מושאי אהבה, מקצוע, מחלות וצורת המוות. על בסיס זה פיתח סונדי את תאוריית ה"גנוטררופיזם" לפיה שני אנשים, שיש להם גנים רצסיביים זהים או דומים, ימשכו זה לזה.
מבחן סונדי
סונדי ידוע בעיקר בזכות מבחן סונדי שאותו פיתח והקרוי על שמו. המבחן מבוסס על התאוריה של "אנליזת הגורל". זהו מבחן השלכה המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, בדומה למבחן כתמי הדיו של רורשאך. בין השאר שימש מבחן סונדי לבחינתו הפסיכיאטרית של אדולף אייכמן, כאשר הפענוח אומת על ידי סונדי עצמו.
מורשתו
תורתו של סונדי הייתה מקובלת יחסית, בעיקר במערב אירופה, החל מהמחצית השנייה של שנות הארבעים ועד שנות השישים של המאה ה-20. גם באותה תקופה הייתה עליה הרבה ביקורת.
Avahi
אבהי (אנגלית: Avahi) הוא כלי המהווה יישום של Zeroconf, שירות של פרוטוקול איתור. הכלי מבוסס קוד פתוח, נכתב בשפת C ופותח על ידי לנארט פוטרינג (Lennart Poettering), טרנט לויד (Trent Lloyd), סיורד סימונס (Sjoerd Simons).
היסטוריה
הגרסה הראשונה של Avahi שוחררה בשנת 2004 כתוצאה ממיזוג של mDNS עם כלי שנקרא FlexMDNS, הכלי פותח על ידי לנארט פוטרינג (Lennart Poettering) וטרנט לויד (Trent Lloyd) והיה לפרויקט משותף.
הכלי פותח במטרה להוות תחליף לשירות ה-Zeroconf של חברת אפל, Bonjour, שדגלה באידאולוגית קוד סגור ושיווקה את רישיון התוכנה כקנייני.
בעקבות התבססות Avahi במערכות הפעלה מבית לינוקס, החל משנת 2006, החלה חברת אפל להפיץ את Bonjour כתוכנה חינמית ללקוחות פרטיים.
Avahi הוא מיזם קבוע בסביבות שולחן עבודה GNOME ו-KDE.
הדלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פפא הקטן
פפא הקטן או פפא ליטל (באנגלית: Papa Little) הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד. שטחו של האי כ-2 קמ"ר, הוא בלתי מיושב מאז שנות ה-40 של המאה ה-19 כאשר 11 תושבי האי עזבו אותו.
מקור שמו של האי בשמם של הנזירים הגאלים (הפאפאר) שהתגוררו בו, והוא מכונה "הקטן" על מנת להבדילו מהאי פפא הגדול (פפא סטור).
האי מצוי צפונית מערבית לאי מיינלנד ודרומית לאי מקל רו. הוא מכוסה גבעות נמוכות שגובהה של הגבוהה שבהן - נורת' וורד (North Ward) הוא 82 מטרים מעל פני הים.
אנטוניוס פליקס
מרקוס אנטוניוס פליקס (לטינית: Marcus Antonius Felix) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 52 עד 60 לספירת הנוצרים.
שנותיו הראשונות
פליקס היה עבדו המשוחרר של הקיסר קלאודיוס או של אמו אנטוניה הצעירה, לפי טקיטוס הוא היה צאצא של מלכי ארקאדיה. פליקס היה אחיו הצעיר של מרקוס אנטוניוס פלאס, שהיה בעל השפעה בחצר הקיסרית בזמן שלטונם של קלאודיוס ונירון.
נציב יהודה
פליקס היה הנציב הרביעי ביהודה מטעם הרומאים בתקופת הנציבות הרומית השנייה. הוא מונה לתפקידו על ידי הקיסר קלאודיוס ובהשפעת אגריפס השני במקומו של קומאנוס. התברר שהיה זה מינוי גרוע ואומלל. פליקס היה טיפוס מושחת ועריץ ובימיו היו המהומות עניין של קבע ביהודה.
בימיו גברה ה"ליסטות", היא הקנאות המרדנית בלשונו של יוסף בן מתתיהו. פליקס לכד את "ראש הליסטים" אלעזר בן דינאי יחד עם רבים מחבורתו, שפעלו בארץ במשך עשרים שנה, ושלח אותם לרומא. הוא צלב רבים מהם והעניש קשות רבים מאוד שסייעו להם. הסיקריים התחילו לפעול ביהודה באופן בולט ונפוצה תנועת משיחי שקר ומתעתעים.
על כך מספר יוסף מתתיהו: "ועל אנשי הדמים האלה נוספה עוד כת אחת, אנשי בליעל, אשר ידיהם היו נקיות מדם, אולם במחשבות לבם הירבו עוד אשם ותועבות מאלה (אנשי הדמים) ... אלה היו אנשים תועים ומתעים, אשר התיימרו כי הם עומדים בסוד אלוהים וכל יצר לבם היה להקים מרד ומהפכות בקרב העם, ובדבריהם מסכו עליו רוח שגעון ומשכו רבים אל המדבר, באומרם כי שם יראה להם האלוהים את אותות הגאולה, ופליקס חשד בהם כי ממעשיהם יצמח מרד, ועל כן שלח עליהם אנשי צבא, רוכבים ורגלים, והמית מהם המון רב".
מיד בהמשך מספר יוסף בן מתתיהו על מתנבא והוזה אחר, "קוסם" בלשונו, יהודי שהגיע ממצרים, אסף אליו כשלושים אלף מאמינים ושכנע אותם שילכו עמו לירושלים, ושם, בעזרת כוחו המיוחד מהר הזיתים, יצליח לבקוע את חומות העיר, להשתלט על הרומאים ולהיות למלך על מאמיניו. פליקס לא היסס ופקד על צבאו לתקוף את המתנבא ואת מאמיניו. בפשיטה זו נטבחו המונים מציבור הנוהים אחריו.
בימי הנציב פליקס התעורר מחדש, ובמלוא החריפות, סכסוך קיסריה, בין תושבי העיר ההלניסטים לבין היהודים. מאבק זה התפתח סביב השאלה: מי הוא השליט החוקי והרשמי של העיר קיסריה? במאבק זה עמד פליקס לצידם של המקומיים, אולם הפסקת כהונתו בשנת 60, והעברת ההכרעה בעניין קיסריה להכרעה קיסרית ברומא (לשיקולו של נירון), הביאו להרגעה זמנית של הרוחות.
פליקס גם רחש איבה ליונתן בן חנן, הכהן הגדול לשעבר, מפני שיונתן הוכיח אותו לעיתים קרובות על תקיפותו היתרה בניהול ענייני הארץ, דבר שיונתן הרגיש שחובתו לעשות, מאחר שהוא עצמו ביקש מהקיסר לשלוח את פליקס כנציב ביהודה. פליקס שיחד את ידידו הטוב של יונתן, שיביא כמה מה"ליסטים" שירצחו אותו. הללו עלו לירושלים כשחרבות קטנות מוסתרות תחת בגדיהם, התנפלו על יונתן ורצחו אותו. רצח זה נשאר ללא עונש.
לאחר כהונתו
עם תום כהונתו כנציב יהודה פליקס חזר לרומא עם אשתו. היה ניסיון מצד היהודים לתבוע אותו על פשעיו בתקופת נציבותו אולם הוא יצא זכאי הודות להתערבותו של אחיו שהיה בעל השפעה בחצרו של הקיסר נירון.
אילריה וורונקה
ביוגרפיה
ההתחלה הספרותית של וורונקה קשורה לחוג "המעופף" Sburătorul בהנהגתו של אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu) ולכתב העת שלו, "המעופף הספרותי" Sburătorul literar. הוא התחיל בשנת 1922 עם שירה סימבולית, מושפעת מג'ורג'ה בקוביה George Bacovia ומהליריקה המוזיקלית של קאמיל בלטאזאר Camil Baltazar. הוא פרסם שירים גם בכתבי העת Flacăra (הלהבה), Năzuinţa (השאיפה) ו-Contimporanul (בן זמנינו). השירים האלה ישמשו בספר הראשון שיצא בשנת 1923, Restrişti "מתעצבים מחדש". השירה מעבירה את העצבות ואת היאוש של האיש הנידון לקיום האפרורי בעיר שדה. בשירים אלה עדיין לא ניכרת ההתפתחות העתידית של המשורר לכיוון התפיסות האוונגרדיסטיות.
בשנת 1924 וורונקה מוציא לאור, יחד עם סטפן רול, את הפרסום האוונגרדי "75HP" (הופיע רק גיליון מס' 1). בו זמנית הוא ממשיך לפרסם בכתבי עת דומים, כמו Punct ו-Integral. בשנת 1927 מתפרסמת בפריז הפואמה שלו "קולומבה" Colomba עם שני דיוקנאות של Robert Delaunay, שמציינת כיוון חדש ביצירתו. הוא זונח את ה"קונסטרוקיביזם" ופונה אל הסוריאליזם. קצב פרסום שיריו וגובר וזה לא משתנה גם לאחר שהוא מתיישב בשנת 1933 בפריז (אך ממשיך לשמור על קשרים הדוקים עם החיים הספרותיים ברומניה). לאחר מכן יצירותיו מופיעות בשפה שאימץ לעצמו, בצרפתית. בעקבות התאזרחותו בצרפת הוא לוקח חלק בתנועת ההתנגדות ה"רזיסטנס", גם כסופר וגם כלוחם.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
בשנת 1946 מגיע לביקור ברומניה ומתקבל בהתלהבות רבה. הוא התאבד באותה שנה, בפריז, בעת שעמל על ספר בשם "מדריך לאושר המושלם". הובא לקבורה בבית הקברות פאנטן בפריז.
קלאוס טויבר
קלאוס טויבר (בגרמנית: Klaus Teuber; 25 ביוני 1952 – 1 באפריל 2023) היה מעצב משחקי לוח גרמני הנודע לרוב בשל סדרת משחקיו המצליחה, "קטאן".
ביוגרפיה
טויבר נולד ב-1952.
משנת 2007 ועד מותו, הוא התגורר בדרמשטאדט עם אשתו קלאודיה. יש להם שני בנים.
נפטר ב-1 באפריל 2023 לאחר מחלה קצרה וקשה.
קריירה
הוא זכה בפרס Spiel des Jahres ארבע פעמים בעבור המשחקים: ברברוסה, Drunter und Drüber, המתיישבים של קטאן ו-Hoity Toity. טויבר תכנן לראשונה משחק לוח ב-1991, כשהוציא לשוק את המשחק Hoity Toity, שזכה ליבוא מוקדם יחסית של משחק בסגנון גרמני לשוק האמריקאי. ב-1995 הוציא לאור את משחק הלוח המתיישבים של קטאן, שזכה להצלחה אדירה, פרסים ומשחקי הרחבה. ב-1996 הוציא הרחבה של חמישה עד שישה שחקנים למשחק המתיישבים של קטאן. ב-1997 פרסם הרחבה נוספת לקטאן – קטאן: יורדי הים, וב-1998 הוציא לשוק את הרחבת ערים ואבירים. בשנת 1999, טויבר פרש ממקצועו כטכנאי שיניים, והפך למעצב משחקים במשרה מלאה. הוא המשיך להוציא משחקי לוח נוספים ובהם: קטאן: סוחרים וברברים (2008), קטאן: מגלי ארצות ופיראטים, קטאן: עליית שבט האינקה (2018) ומשחקים רבים נוספים.
אהרון האופטמן
אהרון האופטמן (נולד ב-1948) הוא חוקר ישראלי העוסק בתחום החיזוי הטכנולוגי והחברתי וחקר עתידים. עמית במכון צבי מיתר לחדשנות טכנולוגית, משפט ואתיקה במרכז הבינתחומי הרצליה, וחוקר בכיר במרכז הבינתחומי לניתוח וחיזוי טכנולוגי באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
האופטמן הוא בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר דוקטור להנדסה מאוניברסיטת תל אביב. עסק במחקר והוראה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו בהנדסה עסקו בנושאי הידרודינמיקה ואווירודינמיקה תאורטית. היה חוקר בכיר ביחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי (לשעבר המרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית) באוניברסיטת תל אביב. השתתף במחקרים רבים בארץ ובאיחוד האירופי, שבמרכזם חיזוי והערכה של טכנולוגיות מפציעות ועתידיות והשלכותיהן על החברה. בגיל 30 בשנת 1978 היה בין מייסדי כתב העת למדע בדיוני "פנטסיה 2000", ובמשך שנים אחדות היה עורכו הראשי.
היה יו"ר השלוחה הישראלית של "פרויקט המילניום", צוות חשיבה בינלאומי העוסק בחקר עתידים ובתרחישים חלופיים בתחומי מפתח שונים.
בתחילת שנות ה-80 היה בעל טור "נכון למחר" במוסף "דבר השבוע" של עיתון "דבר". בין התחזיות השונות שריכז ופרסם באותו טור, הוא כתב בין היתר ב-26 באוגוסט 1983 על מספר ההתפתחויות שעשויות לקרות במאה ה-21:
בשנת 1996 נמנה עם מקימי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, יחד עם עמוס גפן, ד"ר עמנואל לוטם ואחרים.
כתב וכותב מאמרים בנושאי מדע פופולרי ועתידנות בעיתונים שונים, ביניהם "דבר השבוע", "הארץ", "המימד העשירי" (כתב-העת של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה), ו"נכון" (כתב עת לאוטופיה ודיסטופיה בספרות).
בשנת 2008 היה העורך הראשי של גיליון המזכרת המיוחד של "פנטסיה 2000", שפורסם במלאת 30 שנה לפרסום גיליון פנטזיה הראשון. בשנת 2020 היה שותף להקמת אתר אינטרנט ל"פנטסיה 2000".
שלה
שֵׁלָה הוא בנו השלישי של יהודה מבת שוע אשתו, ונולד לו בכזיב:.
מניעת שלה מתמר
על פי המסופר, יהודה נושא לאישה את בת שוע, היולדת לו שלשה בנים: ער, אונן ושלה. תמר מתחתנת עם ער, אך הוא מת בדמי ימיו. לבקשת יהודה, אונן מייבם את תמר אך בשל סירובו להקים זרע לאחיו אלוהים ממית גם אותו. בשל העובדה ששני בניו הראשונים הומתו, מסרב יהודה לתת לתמר את בנו השלישי שלה, מכיוון שהוא חושש לחייו:.
בספר דברי הימים א' מפורטים בני שלה בן יהודה:. על פי המדרש למגילת רות, אלו היו מחלון וכליון בני אלימלך, שנשאו נשים מואביות: ערפה ורות.
ספרטוי
ספרטוי (ביוונית עתיקה: Σπαρτοί משמעות השם "האנשים שנזרעו") הם לוחמים אגדיים מהמיתולוגיה היוונית. הם נוצרו כאשר קדמוס זרע באדמה שיני דרקון.
הגיבור קדמוס נצטווה בידי האורקל מדלפי לחפש פרה ולייסד עיר במקום שבו ילכוד אותה. בסופו של דבר הוא ייסד את העיר תבאי. קדמוס רצה להקריב את הפרה כקרבן לאתנה, ולכן ביקש ממלוויו להביא מים, הם הלכו למעיין קסטליה הסמוך אך דרקון המים ששמר על המעיין הרג אותם. כשראה זאת קדמוס הוא נלחם בדרקון והרגו. אתנה הורתה לו לקחת את שיני הדרקון ולזרוע אותן באדמה. לפתע קפצו מתוך האדמה הספרטוי - לוחמים משוריינים וחמושים. קדמוס ידע שאין לו סיכוי נגדם, ועל כן השליך ביניהם אבן יקרה. הם נלחמו ביניהם עד שכולם נהרגו למעט חמישה. אותם חמישה הסכימו לכרות ברית עם קדמוס וסייעו לו בהקמתה של תבאי. על פי המסורת היוונית הם היו אבות חמש המשפחות הוותיקות ביותר בתבאי.
אתנה לקחה את השיניים שקדמוס לא זרע, והעניקה אותן לאייטס מלך קולכיס (אביה של מדיאה). אייטס גרם ליאסון לזרוע אותם. הספרטוי ניסו להילחם ביאסון, אולם יאסון שחזר את התעלול של קדמוס והשליך אבן יקרה ביניהם. הם נלחמו זה בזה ואיש מהם לא שרד.
מיתוס אחר אומר כי הדרקון היה צאצא של אל המלחמה ארס, ולאחר שקדמוס הרג את הדרקון הוא היה עבד של ארס למשך שמונה שנים.