cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק קינג
ביוגרפיה
טום פאלמר עזב את האולפן לאחר שהשלים שני סרטים קצרים בלבד. הוא הוחלף כבמאי על ידי ארל דובאל, איש סיפורים לשעבר של דיסני וגם של הרמן ואיזינג. דובאל עצמו עזב את האולפן לאחר שהשלים חמישה סרטים קצרים. שלזינגר היה זקוק לבמאים חדשים, ואפילו המלחין ברנרד ב. בראון קיבל קרדיטים על בימוי שני סרטים קצרים של "מרי מלודיס". בתחילת 1934 מינה שלזינגר את פריץ פרילינג לבמאי הראשי של סדרת "מרי מלודיס" ואת קינג לבמאי הראשי של סדרת "לוני טונס". קינג טיפל ברבים מסרטי ההנפשה הקצרים של האולפן.
בשנת 1935, הסטודיו זכה לבמאי שלישי במשרה מלאה שעבד בנוסף לפרילינג ולקינג: טקס אייברי, לשעבר דיית (עובד דיו) של וולטר לאנץ הפקות. אייברי השתמש בפורקי פיג ככוכב הראשי בסרטיו. בינתיים, קינג המשיך להשתמש בדמות אחרת ככוכב הראשי בסרטיו שלו. ב-1936, רוב הדמויות שהוצגו בשנה הקודמת, למעט פורקי פיג, הפסיקו להיות בשימוש באולפן. ברייר מצביע על כך שלאון שלזינגר אולי נתן לאייברי הבעת אמון כשהחליט להשאיר רק את פורקי כדמות ממשיכה ולא את השאר. החלטה זו באה על חשבון קינג ופועלו.
באפריל 1936, קינג נשכר שוב לאולפן דיסני, הפעם כבמאי. חלק מהסיבה שהוא חזר לדיסני הייתה ההבטחה שהוא יוכל לביים סרטים מצוירים בצבע, מה שלא היה יכול לעשות קודם לכן. פריץ פרילינג וטקס אייברי היו הבמאים היחידים ששלזינגר הרשה לביים סרטים צבעוניים במשך רוב שנות ה-30.
בדיסני, קינג הופיע כבמאי של סדרה חדשה של סרטים קצרים, בכיכובו של דונלד דאק כפרוטגוניסט. לנבורג מציין כי קינג היה אחד הבמאים הראשיים של סדרת דונלד דאק, אך לא היחיד (במאים אחרים של סדרה זו כללו את בן שרפסטין, דיק לנדי, ג'ק האנה וג'ק קיני). קינג ערך את הופעת הבכורה שלו בבימוי בדיסני עם הסרט "Modern Inventions" משנת 1937. זו הייתה גם הפעם הראשונה שלו שביים סרט הנפשה של דונלד דאק.
קינג ביים יותר מארבעים סרטים בהשתתפות דונלד דאק, ביניהם הוא סרט התעמולה "The Spirit of '43" משנת 1943, שנוצר בשיתוף עם משרד האוצר של ארצות הברית. סרטו האחרון של קינג היה "משפטו של דונלד דאק" (1948).
קינג פרש מדיסני ב-1948 ובילה עשר שנים בפנסיה. הוא נפטר ב-4 באוקטובר 1958 בלוס אנג'לס בהיותו בן 62.
אזרית
אַזֶרית, או אזרבייג'נית (Azərbaycanca, Azərbaycan dili), הוא מונח המתייחס לכמה ניבים קרובים המדוברים בקווקז ובאיראן. לרוב מקובל להתייחס אל הניבים האלה כלשפה אחת, השייכת למשפחת השפות הטורקיות. שני הניבים העיקריים הם אזרית צפונית, שהיא השפה הרשמית ברפובליקת אזרבייג'ן, ואזרית דרומית המדוברת בעיקר באיראן. המונח "אזרית" מתייחס לפעמים גם לשפה שונה לגמרי, קרובה לפרסית, המכונה בדרך-כלל טאט,ג'וּהוּרי (çuhuri, жугьури, ז׳אוּהאוּראִ), הידועה גם כ"טאטית יהודית", היא שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו. השפה שייכת למשפחת הלשונות האיראניות. ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית שבמשך הדורות קלט לתוכו מילים אזריות ועבריות עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית ואשר מדוברת באותו אזור, וגם בישראל בקרב יהודים יוצאי הקווקז. כל המידע שלהלן מתייחס לשפה האזרית השייכת למשפחת השפות הטורקיות.
האזרית הצפונית, שהיא השפה הרשמית באזרבייג'ן, מדוברת בפי כ-6 מיליון תושבי המדינה - 4 מיליון כשפה יחידה, והשאר דוברים גם רוסית. בנוסף, דוברים אותה אנשים רבים במדינות השכנות (ארמניה, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ורוסיה) כשפה שנייה. בסך הכל עומד מספר דובריה על כ-15 מיליון. האזרית הצפונית מכונה לפעמים "טורקית אזרית".
האזרית הדרומית מדוברת בפי כ-25 מיליון איש, רובם תושבי איראן (38% מתושביה). שאר הדוברים הם תושבי עיראק (כמיליון דוברים), טורקיה (כחצי מיליון דוברים), אזרבייג'ן, ירדן, אפגניסטן וסוריה. באיראן נפוצה השפה בעיקר באזור הצפון, ובכמה שכונות בטהראן. האזרית הדרומית נכתבת באלפבית הערבי.
כל הניבים בשפה שייכים לענף הדרומי של השפות הטורקיות בתוך משפחת השפות האלטאיות ביחד עם טורקית, טורקמנית ו-36 שפות נוספות.
השפה האזרית דומה במיוחד לטורקית, איתה היא חולקת את רוב אוצר המילים והדקדוק. שני הניבים העיקריים בשפה הושפעו רבות מפרסית, ונקלטו בהן מילים רבות מארמנית ומרוסית. בין שני הניבים בשפה האזרית ניכרים הבדלים בכל התחומים: אוצר מילים, תחביר, ומורפולוגיה.
פוליביוס
פּוֹלִיבְּיוּס (ביוונית: Πολύβιος; בערך 203 לפנה"ס עד 120 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני במאה ה-2 לפנה"ס. התפרסם בעקבות ספרו "היסטוריות" או "עלייתה של האימפריה הרומית", חיבור המקיף בפירוט רב את מאורעות השנים 146-220 לפנה"ס באזור אגן הים התיכון. בנוסף, העניין בכתביו עלה הודות לרעיונותיו החדשניים המתייחסים לאיזון הפוליטי הדרוש לכינון ממשל יציב. רעיונות אלה שימשו בסיס רעיוני לתאוריות מודרניות במדע המדינה.
חייו
מזלו של פוליביוס האיר לו פנים, וברומא פיתח ידידות עמוקה עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס. אציל ומדינאי רומי בעל השפעה רבה ברפובליקה. פוליביוס נלווה לסקיפיו במסעו לספרד וכן לאפריקה כאשר האחרון עמד בראש המצור על קרתגו. הוא גם חצה את האלפים וביקר בגאליה טרנסאלפינה, כדי ללמוד מקרוב את צעדיו של המצביא הנודע הפוני – חניבעל. לימים, הודות להתערבותו של סקיפיו בשנת 150 לפנה"ס, קיבל פוליביוס רשות לשוב ליוון. עם חזרתו קיבל פוליביוס את התפקיד של ארגון הערים היווניות מחדש, תפקיד שהעניק לו יוקרה והכרה ברחבי האימפריה. בשנים שלאחר מכן, חזר לרומא והקדיש את זמנו להשלמת יצירותיו. מדי פעם היה פוליביוס יוצא למסעות ברחבי אגן הים התיכון כדי לצפות באתרים היסטוריים העשויים להעשיר את ידיעותיו ולהוות מקור אמין לספריו. נראה כי הוא גם בדק ארכיונים וראיין חיילים לשעבר, כדי להבהיר פרטים על מאורעות רלוונטיים.
היסטוריוגרפיה
לפוליביוס הייתה תפיסת עולם ברורה לגבי הדרך שבה צריך לכתוב את ההיסטוריה. הוא טען כי היסטוריון חייב לאסוף ידיעות ממקורות שונים, להשוות ביניהן ולבסוף, בעזרת שיפוט ביקורתי, להחליט מה באמת התרחש. הוא הציג מתודה היררכית לכתיבה ההיסטורית ומבחינה זו, היא אינה שונה במהותה מזו הנהוגה בימינו. בנוסף, פוליביוס טוען כי מטרת כתיבת ההיסטוריה היא לעולם דידקטית ונועדה לתרגל את המדינאים וללמד את הקוראים איך להתמודד עם מאורעות קשים.
הוא הסתייג מכותבים שביקשו להציג את ההיסטוריה בדרמטיות בהחמיצם את המטרה הראשונית – האמת. באחד מספריו הוא אף מפליג וטוען כי "האמת להיסטוריה היא כמאור עיניים ליצור החי". פוליביוס טיפל בהיסטוריה פוליטית וצבאית, הוא טען כי לא ניתן להבין את ההתפתחויות הפוליטיות והצבאיות מבלי להכיר את המוסדות החברתיים והדתיים. ברם, הוא אינו מבקש להציג את ההיסטוריה כהתפתחות תבונית, יש בכתביו מקומות רבים בהם הטיכה (Τύχη) – אלת המזל מתערבת בגורל בני-האדם ומחוללת את המאורעות ההיסטוריים. הוא גם מצביע על התועלת הרבה העשויה לצמוח מהקריאה בספריו. את האירועים הקפיד להציג בסדר כרונולוגי (על-פי המנהג היווני של התייחסות לזמן ביחס לתחרויות האולימפיות, קרי, כל 4 שנים) בכפוף לנושא הנדון שהוא מציג מעין חתך רוחב וקופץ מזירה לזירה. על אף שהוא מצהיר כי הוא חותר להציג את המאורעות כפי שהם, בכל הקשור לאכאיה או בסקיפיו אימיליאנוס כתיבתו מתאפיינת במגמתיות ברורה.
כתבים
חיבורים רבים שכתב פוליביוס (במיוחד בנושאי טקטיקה צבאית) אבדו. "ההיסטוריוֹת" היה חיבורו הגדול ביותר, אשר כלל 40 כרכים. בספר זה הוא מראה כיצד הפכה רומא לשליטה הבלעדית של האויקומנה (οἰκουμένη), דהיינו, העולם התרבותי המאוכלס המוכר ליוונים. חיבור זה, הקיף את מאורעות השנים 146-220 לפנה"ס, ושני ספריו הראשונים משמשים כמעין מבוא לתקופה של 220-264 לפנה"ס הכוללת את מאורעות המלחמה הפונית הראשונה. מבין כל אלה, נשמרו בשלמות רק חמישה ספרים וחלק מן הספר השישי. להצגת המלחמה הפונית הראשונה משתמש פוליביוס בחיבוריו של היווני פילינוס מאקראגאס, שחי במאה השלישית לפנה"ס וכמקור רומי הסתמך על כתביו של פאביוס פיקטור, אשר נלחם במלחמה הפונית השנייה. שני היסטוריונים יווניים שליוו את חניבעל במסעו סיפקו את המקור הפוני למלחמה המוצגת בכתבי פוליביוס. בנוסף, הוא גם השתמש בכתביו של לוקיוס קינקיוס אלימנטוס – מי שהיה לפרייטור בשנת 209 ונפל בשביו של חניבעל.
השפעה
היסטוריונים רומים מאוחרים יותר, כמו ליוויוס ודיודורוס סיקולוס שביקשו להציג את התקופה הקדומה, השתמשו בכתביו של פוליביוס כמקור. בתקופת הקיסרות המוקדמת, אנו עדים לירידה בפופולריות כתביו - טקיטוס הפגין בוז גמור כלפי תיאורו של פוליביוס את עקרונות "המשטר הממוזג" כשיטה אידיאלית. ואילו כותבים שאהדו בכתבם את השלטון הקיסרי כלל לא התייחסו לכתביו.
השפעתו של פוליביוס ניכרת בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים". תולדות חייו אף דומות לאלו של יוספוס ונראה כי הזדהה עמו: עירו התנגדה לרומאים, הוא עצמו נתפס והובא לרומא כבן ערובה, קשר קשרי ידידות עם מדינאים רומיים בכירים, השתכנע שהאימפריה הרומית בלתי מנוצחת, וכתב את תולדותיה - הכוללות גם את האירועים שהתרחשו בימיו ובארצו, במטרה להרתיע את נתיניה מלמרוד בה.
עבודתיו של פוליביוס נשמרו בקונסטנטינופול והוצגו בצורה מסולפת, חלקים מספריו אף שולבו כמבואות לתאוריות פוליטיות ואדמיניסטרטיביות. אולם בתקופת הרנסאנס, כחלק מהתעניינות החדשה בכתבים הקלאסיים, עלתה גם ההתעניינות בכתבי פוליביוס. יצירותיו הוצגו תחילה בפירנצה והיוו תרומה חשובה להתפתחות השיח ההיסטורי-פוליטי של בני התקופה. בתקופה זו, מקיאוולי מזכיר בחיבורו "דיונים" את פוליביוס ונראה כי הוא ייחס חשיבות רבה לכתביו. תרגומים של כתביו לצרפתית, גרמנית ואיטלקית הופיעו לראשונה במאה ה-16 וכתוצאה מכך חל גידול משמעותי בקרב קהל קוראי פוליביוס. עם זאת, ממכתבים שנשמרו מתקופה זו אנו מגלים כי כתבי פוליביוס היו נפוצים בעיקר אצל המלומדים במערב הנוצרי. תפישת עולמו הפוליטית של פוליביוס תאמה את משנתם של הוגים רפובליקנים רבים – מקיקרו, דרך שארל מונטסקייה ועד לאבות המייסדים של ארצות הברית. מאז עידן האורות, פוליביוס שימש כמקור יוצא מגדר הרגיל לחקר הציוויליזציה ההלניסטית והרומית המוקדמת.
פוליביוס על היהודים
בתיאורו את המאבק בין האימפריות התלמיית והסלאוקית, פוליביוס מתעכב פעמים רבות על אירועים הקשורים לארץ ישראל. דרך ספריו של יוסף בן מתתיהו, ידוע לנו על שתי התייחסויות של פוליביוס ליהודים בארץ ישראל.
בספר "נגד אפיון" מונה יוסף היסטוריונים שונים שהחזיקו בדעה כי אנטיוכוס הרביעי הפר ברית עם היהודים ושדד את בית המקדש מתוך חסרון כיס: "על זאת מעידים סופרים רבים ואנשי-מעלה, כמו פוליביוס איש מגלופוליס... כלם מספרים פה אחד, כי אנטיוכוס היה זקוק לכסף, ועל כן הפר את ברית שלומו עם היהודים ונצל את בית המקדש, אשר היה מלא כלי זהב וכסף". בהקשר זה של פעולותיו של אנטיוכוס אפיפנס בירושלים, ניתן להניח שפוליביוס העניק מעין סקירה כללית על היהודים, כשהוא מקצה מקום מרכזי למקדשם ולדתם.
סוציולוג
סוֹצְיוֹלוֹג הוא מדען העוסק בענף הסוציולוגיה, קרי מדען החוקר את ההתנהגות האנושית כחלק ממכלול החברה בה היא מצויה, ודרך ההקשר התרבותי שלה.
הכשרת סוציולוגים נעשית במסגרת החוג לסוציולוגיה במוסדות ההשכלה הגבוהה.
התפתחות מקצוע הסוציולוג
הוגי דעות והיסטוריונים תיעדו ועסקו בתיאור עמים שונים, מוסדות הדת שלהן ומבנה המשפחה, וההבדלים השונים ביניהם והסיבות לכך כבר מימי קדם. אולם מושג הסוציולוג המודרני, בתור אדם שחוקר את הנושאים האלה בצורה מדעית, ומנתח אירועים ותהליכים חברתיים באמצעות שיטות מדעיות ונתונים כמותיים, החל להתפתח רק במאה ה-17.
שגשוגו של מחקר מדעי הטבע, בזכות התבססותו על ניסויים כמותיים והשערות המבוססות על תצפית מדעית, הובילה חוקרים כגון ג'ון גרנט האנגלי, ג'אמבטיסטה ויקו ושרל מונטסקיה לתאר תופעות חברתיות באמצעות שיטות ששימשו עד כה להסברת מדעי הטבע.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 קמו חוקרים כגון אדם פרגסון, ואלכסיס דה טוקוויל שהסבירו תופעות חברתיות באמצעות כלים שכיום נחשבים לכלים סוציולוגיים, אולם הם לא התייחסו לעצמם בתור סוציולוגים אלא כפסיכולוגים חברתיים.
הראשון שכינה את עצמו סוציולוג, ולמעשה טבע את המונח סוציולוגיה היה אוגוסט קונט ב-1837, כינוי שמעתה והלאה שימש קבוצות ויחידים שונים לתיאור תפקידם. הכינוי רווח בייחוד בצרפת, וחוקרים כגון פייר לה פלי ורנה וורמאס כינו את עצמם סוציולוגים.
בסוף המאה ה-19 הפך הסוציולוג להיות מקצוע מדעי נפרד שנלמד באוניברסיטאות, בארצות הברית, גרמניה, וצרפת. בעוד בארצות הברית הסוציולוג קיבל גם השכלה רחבה, באירופה התמקדו מוסדות הלימוד בהכשרה מקצועית בלבד.
חלק גדול ביצירת אופי תפקידו של הסוציולוג כמדען וחוקר נעשה על ידי מקס ובר, שקבע שהסוציולוג צריך לראות את הערכים האנושים כנתונים, ושתפקידו הוא לחקור את תנאי היווצרותם של ערכים אלה. לפי ובר הסוציולוג צריך להיות אובייקטיבי לחלוטין לנושא אותו הוא חוקר. כיום דרישה זו של ובר נראית כתביעה שרוב החוקרים אינם יכולים לעמוד בה.
סוגי סוציולוגים
ניתן להבחין בין סוציולוג ישומי, שהוא סוציולוג המיישם את המחקר החברתי לצרכים שונים, לבין סוציולוג תאורטי, העוסק במחקר לשם מחקר, בדרך כלל באקדמיה.
החלוקה בין הסוציולוגים התאורטיים זהה למעשה לחלוקה בין התחומים השונים בסוציולוגיה. האגודה הסוציולוגית הישראלית מבחינה בין מספר סוגים של סוציולוגים יישומיים:
Double Dutchess
רקע והפקה
אלבום הסולו הראשון של פרגי The Dutchess, יצא לאור כבר בספטמבר 2006, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, וחברת התקליטים של וויל. אי .אם. האלבום זכה לביקורות מעורבות, אך הצליח בצורה יוצאת דופן והפך לאחד מאלבומי הבכורה המצליחים ביותר של זמרת. האלבום הגיע למקום ה-2 במצעד הבילבורד 200, ומכר למעלה מ-5 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד. באפריל 2010, השתתפה פרגי בשיר "Gettin Over You", ביחד עם דייוויד גטה, כריס וויליס, ולמפאו. השיר זכה להצלחה נאה ובשיאו הגיע למקום ה-31 במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר באותה שנה, היא כתבה והפיקה חלקים מהשיר "All of the Lights", של קניה וסט. בשנת 2011, היא הוציאה שיתוף פעולה שכלל את גאנז אנד רוזס וסלאש הנקרא, "Beautiful Dangerous".
פרגי עשתה את קאמבק הסולו הרשמי שלה בשנת 2013, עם השיר "(A Little Party Never Killed Nobody (All We Got", עבור הפסקול "The Great Gatsby: Music from Baz Luhrmann's Film", מתוך סרטו של באז לורמן. השיר זכה להצלחה מתונה ובשיאו הצליח להגיע למקום ה-77 במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר 2016, במהלך שידור חי שקיימה פרגי בפייסבוק, היא אישרה כי אלבומה השני יראה את השקתו ב-2017. במהלך השידור היא אמרה: "שמתי דם, זיעה ודמעות באלבום הזה, והוא בסגנון אישי יותר מהאלבום הקודם, וכי הוא ישלב פופ, רית'ם אנד בלוז, רגאיי, וכמה בלדות."
מיכאי האמיץ
מיכאי האמיץ (ברומנית: Mihai Viteazul, בהונגרית: Vitéz Mihály; 1558–9 באוגוסט 1601) היה נסיך ולאכיה בין השנים 1593–1601, נסיך טרנסילבניה בין השנים 1599–1600, ונסיך מולדובה בשנת 1600.
הוא נרצח על ידי החיילים הוולונים של הגנרל ג'ורג'ו בסטה, לפי הוראת מפקדם. הרצח בוצע ב־9 באוגוסט 1601, באזור שבו שוכנת היום העיר קמפייה טורזי (ברומנית: Câmpia Turzii, בהונגרית: Aranyosgyéres, בגרמנית: Jerischmarkt) בטרנסילבניה.
דורלקס סדלקס
דורלקס סדלקס הייתה להקת שוליים ישראלית אשר ניגנה רוק אלטרנטיבי. את הלהקה הנהיג אוֹרי דרומר, מוזיקאי, סופר, אמן המתמחה ביצירות פלסטיק ומורה לאמנות, ומי שיצר את רוב שיריה. השירים שנויים במחלוקת ועוסקים בפאשיזם, אלימות ("בדיר שלי הכל כשר"), מוות ("Cancer Hallucinations"), דיכאון, סקס ("אשה רעה", "קץ לתשוקה"), פוליטיקה ("שמאל ימין שמאל", "רב בישראל", "חליל ג'ובראן", "עם הפנים לים", "הביאו לי את ראשו של המח"ט") ובעיקר בטראומת השואה ("יום שישי", "פופקורנאצי") וכוללים צליל כלי מתכת רועש וכבד למדי, צרחות ודיסטורשנים רבים.
שנות השמונים
בסוף 1983 נפגש אוֹרי דרומר (יליד 1965) עם חברו ארז שוייצר, שלו רקע ונושאי התעניינות דומים לאלה של דרומר. יחד הם הקימו את דורלקס סדלקס (מקור השם מהאימרה הלטינית "Dura Lex Sed Lex" - "קשה החוק אך זהו החוק") - דרומר בבס ושירה, שוויצר בגיטרה ושירה, השחקן שמחה ברבירו בברזלים ותופים וגיא קוניק בטייפים וברזלים. השיר הראשון שהקליטה הלהקה באותה תקופה היה שירו של חיים נחמן ביאליק "על השחיטה". במהלך 1984 החלה הלהקה להופיע במועדונים שונים בתל אביב, בעיקר בקולנוע דן וב"פינגווין"
ב- 1984 הצטרפו ללהקה קובי לוי בסמפלרים ורונן כספי בתופים. הלהקה הוציאה קלטת בשם "משפילים עיניים וממשיכים ליראות - משפילים עיניים וממשיכים לירות", בהפקה פרטית ובניהולו של מוטי שהרבני וסיועם של יובל לוי והמוזיקאי האנגלי ששהה בישראל כריס דייוויס. הקלטת הודפסה ב-100 עותקים, שלכל אחד מהם הוצמד קליע, כדי להדגיש שהכוונה במשפט שעל שמו נקראת הקלטת היא רצינית. הלהקה ציינה שהקלטת נועדה להיות מושמעת מעל טייפ סטריאופוני טוב ובעוצמה חזקה. למרות שלא צוינו שמותיהם של ארבע עשר השירים, שניים מהם ניתנים לזיהוי על ידי האזנה - "על השחיטה" (רצועה ראשונה) והגרסה המקורית ל"500 מילים" (רצועה חמישית).
ב-1985 הוציאה הלהקה סינגל ראשון שנשא את השם "חורבן בית שלישי לאן?" ובו שלושה שירים: "500 מילים", "שמאל ימין שמאל" ו"רב בישראל", בו הופיעה השורה "חורבן בית שלישי לאן?" שעל שמה נקרא הסינגל, וכן ציטוט מדברי הרב מאיר כהנא. הסינגל, שיצא ב-200 עותקים שעטיפתם מעוצבת ידנית, קודם בהופעות שנויות במחלוקת שעוררו סערה וכללו צרחות בליווי דפיקות על ברזלים, רעש מקדחות ועיצוב במה שכלל עופות שחוטים, שהושלכו בכל פעם שביצעו את השיר "על השחיטה".
שלושת השירים בסינגל עוררו סערה תקשורתית כשיצאו, בגלל הנושאים והטקסטים השנויים במחלוקת ("כמו ג'וקים מסוממים בבקבוק צהוב", "משמאל תוקעים סכין בגב האומה, מימין בא פאשיזם לעזרת המדינה", "חופן של עפר של גופות שהתאחדו בחשיכה", "סכין בוצעת ראש דל"), אך לצוות תוכנית הטלוויזיה הבריטית "The Tube" שהגיע לארץ הלהקה נראתה כאחת המעניינות בסצנת הרוק הישראלי, והם הפיקו קליפ אלים לשיר "500 מילים" שהוצג בתוכנית על תעשיית המוזיקה בישראל, ששודרה בערוץ 4 בריטי.
ב-5 באוגוסט 1987 קיימה הלהקה מופע חד פעמי בגלריה בוגרשוב בתל אביב בשם "לא קיבלו חנינה", שתועד על גבי קלטת וידאו בהוצאת האוזן השלישית. ההרכב במופע כלל לצד דרומר, שוויצר (שהשתתף גם בתופים) וקוניק (שהשתתף גם בשירה) את שרון בן עזר בתופים, גיטרה ושירה. בן עזר שרה במופע את השיר "גיבור אשה ודגדגן", שבהמשך יהפוך ללהיט "גיבור צבא ההגנה" של להקתה "פוליאנה פרנק", עם שינויים קלים במילים. חלק מהשירים שהלהקה ביצעה במופע, ביניהם "קץ לתשוקה", "אריק שרון" ו"בלטה", לא הוקלטו בהמשך לאלבום שלם. ההופעה קיבלה ביקורת שלילית מבקר המוזיקה שרון מולדאבי, לטענת דרומר בעקבות כך פרשו כמה מחברי הלהקה.
ב-1989 פרשו בן עזר (שמכאן המשיכה ללהקתה "פוליאנה פרנק"), שוויצר (שלאחר מכן הצטרף ב-1991 ללהקתה קצרת הימים של סיגל קלרמן "אורז") וברבירו מההרכב, וללהקה הצטרף הגיטריסט מיקי קטן, שבנוסף לעבודתו המוזיקלית הוא מומחה למוזיקה אלטרנטיבית מ"בית התקליט". בהפקת מנחם רז הקליטה הלהקה אלבום בשם "יה בה בם". שמו נלקח ממילות השיר "עם הפנים לים" שהופיע בו. הלהקה החליטה לגנוז את האלבום וממנו פורסמו מאוחר יותר רק ארבעה שירים: "עם הפנים לים", "חסמבה" (אין קשר בין השיר לבין סדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו שם), "הביאו לי את ראשו של המח"ט" ושיר באנגלית בשם "Easy Rider". לאחר מכן יצאה הלהקה במופעים מיוחדים, בהם "מסע הצלב של דורלקס סדלקס" שתועד גם הוא על גבי קלטת וידאו ב-1990, "אלוהים סולח דורלקס לא", "שועלים מן השאול", "נקמתו של הברון סמאדי", "תנו לחיות לחיות חושבת" ו"דם צפרדע כינים דורלקס". גם הופעות אלו היו שנויות במחלוקת. לדוגמה, בתור למופע "מסע הצלב של דורלקס סדלקס" עמד ליד האנשים סוס ועליו יושב אחד מחברי הלהקה מחופש לרוח רפאים, וכן לאורך המופע ליוותה את הלהקה על הבמה דוגמנית בלבוש סאדו-מזוכיסטי עם סכין (בין השאר כדי להמחיש את מילות השיר "בדיר שלי הכל כשר").
שנות התשעים
ב-1992 יצאה הלהקה להופעות בפולין, ביניהן אחת מתוקשרת בעיר אושוויינצ'ים, ליד מחנה ההשמדה אושוויץ, על אף התנגדותם של ארגוני ניצולי השואה, שאותה הגדיר דרומר כ"מחווה לחיים". בהמשך השנה הפתיעה הלהקה כאשר הקליטה את שירו של זאב ז'בוטינסקי "שיר הגיבן". העילה לביצוע היה השתתפותה בחלקו האמנותי של חידון ז'בוטינסקי במעמד ראש הממשלה יצחק שמיר.
ב-1995 סיכמה חברת "נענע דיסק" (אליה עברה הלהקה) את פעילות הלהקה באלבום האוסף "השנים הרעות - 1984–1992". האוסף כלל את כל שירי האלבום "בלי עין רעה" (באדיבות חברת הד ארצי) בנוסף לשירי הסינגל "חורבן בית שלישי לאן", את "שיר הגיבן" וארבעה שירים מהאלבום הגנוז "יה בה בם". השיר "Cancer Hallucinations" נכלל באותה שנה גם באלבום "אוספ נענע 3" של נענע דיסק. יום לאחר רצח רבין צולם קליפ לשיר "רב בישראל".
ב-1996 הצטרפו ללהקה המוזיקאי אילן גרין (הידוע יותר בשם הבמה שלו, "גרין") מלהקת "נקמת הטרקטור" בסמפלר וברזלים ויריב שילה מלהקת "סדרני הדשא" (שנה לפני שהתפרקה) בתופים. ההרכב נסע לצרפת והקליט את האלבום "דום" (Dom), שיצא באותה שנה. מהאלבום שכלל שירים לצד קטעים אינסטרומנטליים, זכו להצלחה יחסית השירים "הפטיש", "מיקי ספיליין" האינסטרומנטלי, "עורי", "מזדחל מזדחל", "פחד זקוף זין", "פופקורנאצי", "חלומות כבדים" ו"חלומות לנצח", אבל גם הוא נכשל מסחרית. בהמשך השנה, בעקבות השיר "עורי", הוציא דרומר את ספרו השני שנקרא גם הוא בשם "עורי". "מיקי ספיליין" נכלל באוסף "וינסטון רוק" שיצא ב-1997.
שנות האלפיים
ב-2001, לאחר חמש שנים בהן הלהקה לא הופיעה, היא עברה לחברת LA4 והקליטה פסקול מקורי לסרט הקולנוע האילם וסרט הערפדים הראשון "Nosferatu". המדובר בסרט משנת 1922 של הבמאי הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו. הרכב זה, שהיה אינסטרומנטלי, כלל את דרומר בבס, קטן בגיטרה, עידן קופפרברג בכלי הקשה, דניאל קסטנבוים בתכנות ואלקטרוניקה ואת פפו לוי כמתופף אורח. הפסקול יצא על גבי דיסק שנקרא גם הוא "נוספרטו" ועורר הדים, הן מכיוון שסגנונו המוזיקלי היה שונה מאוד מזה של הלהקה (אשר ניגנה מוזיקת רוק תעשייתי קשה לעיכול) והן כי דורלקס סדלקס הייתה בכך ללהקה הישראלית הראשונה ליצור פסקול עבור סרט אילם כלשהו.
ב-2004 הקים דרומר חברת תקליטים עצמאית, "Drrrrmusic", בה הוציא את אלבום הסולו היחיד שלו "בלב הבריכה הנרדמת", המורכב מיצירה אחת ארוכה. במקביל, הופיעה דורלקס סדלקס מספר פעמים באותה שנה, במאי 2004 ניגנו מוזיקה בהקרנת סרט האימה הגרמני האילם "נוספרטו" בסינמטק תל אביב, בספטמבר 2004 השתתפו במופע "זונה של רומנטיקה", אירוע שירה, מיצג ומוזיקה, שהתקיים במועדון החשפנות גו-גו בתל אביב.
ב-2011, 16 שנים לאחר שיצא במקור, הודפס מחדש האלבום "השנים הרעות - 1984–1992" עקב ביקוש.
ב-2022, הודפס מחדש על גבי תקליט האלבום דום על ידי הלייבל קמע, וכמו כן פורסם בבנדקמפ של הלהקה.
מריון ביילי
מריון ביילי (באנגלית: Marion Bailey; נולדה ב-5 במאי 1951) היא שחקנית בריטית. היא ידועה בעיקר מעבודתה עם בן זוגה, במאי הקולנוע מייק לי, והופיעה בסרטיו "Meantime" (1983), "הכל או לא כלום" (2002), "וירה דרייק" (2004) ו"מר טרנר" (2014), עליו הייתה מועמדת לפרס לפרס מבקרי הקולנוע של לונדון לשחקנית המשנה של השנה.
ביוגרפיה
ביילי נולדה בעיר בושי לרוז ולוויליאם ביילי. היא גדלה בהארו שבמידלסקס, ולמדה בבית הספר היסודי פינר קאונטי. היא הייתה חברה בתיאטרון הלאומי לנוער ולמדה משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קולנוע
בנוסף לסרטיו של מייק לי שיחקה ביילי בסרט "Nasty Neighbours" של דבי איזיט בתפקיד גברת פיץ', ובדמות מרי בסרטו של קרייג פרגוסון "I'll Be There" משנת 2003. ב-2014 הופיעה ביילי בתפקיד גברת בות' בסרט "מר טרנר". ב-2015 השתתפה בסרט "הליידי בקרוואן", וב-2016 שיחקה בסרט "בעלי ברית".
טלוויזיה
הופעותיה של ביילי בטלוויזיה כוללות את הסדרות "המפקח מורס", "חדר מיון", "The Bill", "הולבי סיטי", "רציחות במידסומר", "פוארו", "A Touch of Frost", "דיאל ופסקו", "Big Deal", סדרת הפשע "Boon", "סיפורי המסתורין של רות רנדל", "Stay Lucky", "מיקובר", "תחבולות חדשות", "Monday Monday", "כמעט אנושיים" והסדרה "Case Histories". ב-1995 השתתפה בתפקיד אוויס בסדרה "Shine on Harvey Moon" של ITV. עוד שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות משנות השמונים של המאה העשרים כגון "To Have and to Hold", "חבר המושבעים" ו"צ'ארלי".
בשנת 2000 שיחקה ביילי בתפקיד ונדי בסדרת הדרמה "About Vince". עוד הופיעה בסרטי טלוויזיה כגון "וויצק", "Way Upstream", "סחרוב", "Raspberry", וב"הטיית לב" על פי ספרה של ג'יין אוסטן. ביילי גילמה את ג'יל בסדרה הקומית "The Trials of Jimmy Rose" של ערוץ BBC Three. ביולי 2018 פורסם שביילי תחליף את ויקטוריה המילטון בתפקיד אליזבת, המלכה האם בעונות השלישית והרביעית של הסדרה "הכתר" של נטפליקס.
תיאטרון
ביילי הרבתה להופיע בתיאטראות הבריטיים בהם בתיאטרון צ'יצ'סטר, בתיאטרון המפסטד, בבריסטול אולד ויק, בווסט יורקשייר פלייהאוס, בווסט אנד הלונדוני, בתיאטרון רויאל קורט, בתיאטרון הלאומי, באולד ויק, בתיאטרון ארטס, ובתיאטרון טריסייקל. ב-1981 שיחקה במחזה "Goosepimples" מאת מייק לי בווסט אנד, עליו הייתה מועמדת לפרס השחקנית החדשה המבטיחה ביותר של Plays and Players Award. ב-2007 הייתה מועמדת יחד עם להקת התיאטרון Shared Experience לפרס הופעת המשנה הטובה ביותר של TMA על תפקידה במחזה "Kindertransport".
ביילי הופיעה במחזה "Grief" מאת מייק לי בתיאטרון הלאומי בעונת 2011–2012. בשנת 2013 שיחקה במחזה "Handbagged" בתיאטרון טריסייקל. ההפקה הועברה בהמשך לווסט אנד והוצגה בתיאטרון וודוויל. היא חזרה להופיע עם התיאטרון הלאומי בהפקה של קרי קרקנל למחזות "Blurred Lines" בשנת 2015, ו-"The Deep Blue Sea" ב-2016.
חיים אישיים
לביילי יש בת אחת, השחקנית אליס ביילי ג'ונסון. בן זוגה הוא הבמאי מייק לי.
סינתיה וודהד
סינתיה "סיפי" וודהד (באנגלית: Cynthia ("Sippy") Woodhead; נולדה ב-7 בפברואר 1964) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופת עולם (ברלין 1978), שיאנית עולם וסגנית האלופה האולימפית (לוס אנג'לס 1984) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
וודהד נולדה בריברסייד שבדרום קליפורניה. בגיל צעיר מאוד החלה לשחות במועדון השחייה ריברסייד שליד ביתה (כעת, המועדון נקרא על שמה). היא קבעה שיאי ארצות הברית לגילאים הצעירים שחלקם שרירים עד היום. בגיל 13 דורגה במקום השלישי בעולם במשחה ל-200 מטר חופשי. היא התאמנה במועדון השחייה של מישן וייחו נאדאדורס. במהלך הקריירה שלה היא התאמנה תחת הדרכתם של צ'אק ריגס, פרנק קיף, מארק שוברט ופיטר דאנלד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הפריצה הגדולה
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה, בשנת 1978 זכתה וודהד ב-5 מדליות, מהן 3 מזהב ובשני שיאי עולם חדשים, בהיותה בת 14 בלבד. במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:58.53 דקות, לפני שיאנית העולם במשחה ל-100 מטר חופשי, השחיינית ממזרח גרמניה ברברה קראוזה (1:59.78 דקות) ולאריסה טצ'רבה מברית המועצות (2:01.76 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4:07.15 דקות, (תוצאה מהירה משיא העולם) אחרי המנצחת מאוסטרליה טרייסי ויקהאם שקבעה שיא עולם חדש (4:06.28 דקות) ולפני בת ארצה קים לינהאן (4:07.73 דקות) שקבעה שיא עולם, שלושה שבועות קודם לכן (4:07.66 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:29.35 דקות, אחרי ויקהאם (8:24.94 דקות) ולפני ליינהן (8:32.60 דקות). בנוסף, היא הייתה שותפה לשתי מדליות זהב במשחי השליחות, במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:43.43 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:47.37 דקות) וקנדה (3:49.59 דקות) ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.21 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:09.13 דקות) וברית המועצות (4:14.91 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו, בשנת 1979 זכתה וודהד ב-5 מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:58.43 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי ובשני משחי השליחות, 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
בספטמבר 1979 שברה וודהד את שיא העולם במשחה ל-200 מטר חופשי פעם נוספת והעמידה אותו לבסוף על 1:58.23 דקות, במסגרת תחרות גביע העולם בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן.
באפריל 1980 קבעה וודהד שיא עולם במשחה ל-50 מטר חופשי במסגרת אליפות הספרינט של ארצות הברית בשלב המוקדמות בתוצאה של 26.61 שניות, שיא זה החזיק מעמד מספר דקות כשנשבר על ידי ג'יל סטרקל, שהעמידה אותו לבסוף על תוצאה של 25.96 שניות.
החרם האולימפי
אל אולימפיאדת מוסקבה (1980) הגיעה וודהד בשיא כושרה, כמועמדת המובילה במשחי החופשי, לזכות במספר מדליות זהב אולימפיות. המאמן הראשי של נבחרת ברית המועצות בשחייה הגדיר אותה "כנשק הסודי של ארצות הברית". אך החרם האמריקאי על המשחקים האולימפיים מנע ממנה להגשים את חלומה.
למרות האכזבה הרבה היא לא אמרה נואש והמשיכה להתאמן. בסוף שנת 1981 סבלה וודהד מבעיות רפואיות. היא שברה את רגלה, חלתה במונונוקלאוזיס זיהומי (Infectious mononucleosis) המכונה מחלת הנשיקה ודלקת ריאות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס, ונצואלה, בשנת 1983 זכתה וודהד בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי הכוכבת העולה בת ארצה טיפני כהן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה וודהד במדליה אולימפית ראשונה ויחידה, במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.50 דקות, אחרי בת ארצה מרי וויט (1:59.23 דקות) ולפני אנמרי ורסטפן מהולנד (1:59.69 דקות).
מנוע המי
מנוע הֶמי (באנגלית: HEMI engine) הוא מנוע בעירה פנימית בעל תאי השרפה חצי-כדוריים (בצורת המיספירה) המאפשרים זרימה וערבול טובים יותר של התערובת ותפוקת אנרגיה משופרת. שסתומי היניקה והפליטה נמצאים זה מול זה בראש המנוע והמצת במרכז חלל השרפה.
כל מנוע עם שני גלי זיזים עיליים דומה במידה מסוימת למנוע המי, אך המונח מתייחס בעיקר למנועי קרייזלר ושם המותג "מנוע המי" נמצא בבעלות חברה זו.
היסטוריה
מנוע המי הומצא לראשונה ב- 1948 עבור יגואר כמנוע בעל שישה צילינדרים. ב- 1951 בנתה חברת קרייזלר מנוע המי בתצורת V-8 בעל הספק של 180 כוחות סוס, הספק יוצא דופן באותה תקופה. המנוע שקרייזלר בנתה היה בנפח של 331 אינץ' מעוקב, כלומר, 5.4 ליטרים. בלוק מנוע שמספרו 392 מצביע על כך שנפחו הוא 392 אינצ'ים מעוקבים.
מנועי המי ידועים לדוגמה: מנוע ה-DOHC הקלאסי של אלפא רומיאו, מנוע הבוקסר 6 צילינדרים של פורשה ומנוע ה T של טויוטה שהיה נפוץ במכוניותיה בשנות השבעים והשמונים.
החל משנות ה-90, בעידן בו מנועי המכונית הפכו רובם ככולם למנועי 4 שסתומים לצילינדר, נשארו מנועי המי בשימוש במכוניות נישה או רטרו בלבד.
מאפייני המנוע
בתקופה בה פותחו מנועי המי, היו המנועים האחרים במכוניות בעלי תא שרפה רבוע - מבנה פשוט וזול לייצור. למנועים מסוג זה יש מספר חסרונות והעיקריים שבהם הם חלוקת חום בלתי יעילה ואפשרות להתקנת שסתומים בגודל מוגבל בלבד.
חלוקת חום טובה במנוע משמעה איבוד חום נמוך והצתת תערובת משופרת, שסתומים מוגדלים מאפשרים ליותר תערובת להיכנס למנוע בזמן הקצר בו שסתום היניקה פתוח. בנוסף, ככל ששסתום הפליטה גדול יותר, הוצאת התערובת השרופה אל מערכת הפליטה גוזלת מהמנוע פחות כוח.
מנועי המי התגברו על חסרונות אלו בכך שראש הצילינדר עוצב בצורת חצי כדור, מה שאיפשר חלוקת חום טובה יותר ואיבוד חום נמוך, מכיוון ששטח הדפנות בתצורת המי קטן יותר ביחס לנפח מאשר במנועים בעלי ראש שטוח (כדור הוא הצורה היעילה ביותר מבחינת יחס שטח פנים לנפח). בנוסף, שסתומי המנוע מוקמו אחד מול השני ולא אחד ליד השני. היתרון הוא שניתן להגדיל את גודל השסתומים. טכניקה נוספת בה השתמשו כדי להגביר את כוחם של מנועי המי היא שימוש בשני מצתים בכל צילינדר - מה שמאפשר בעירה טובה יותר של התערובת, ומנצל יותר את האנרגיה שלה. טכנולוגיה זו מכונה באלפא רומיאו בשם "טווין ספארק".
החסרונות העיקריים של מנועי "המי" נובעים מכך שלא ניתן להתקין בצילינדר יותר משני שסתומים (בגלל צורתו העגולה של ראש המנוע - בין השסתומים ייווצרו זוויות שיקשו על עיצוב ראש המנוע). חיסרון נוסף של מנוע זה נובע מהקושי לייצר תא בעירה קטן יחסית אשר היה יכול לשפר את שמירת החום ולאפשר בעירה משופרת.
במרוצי NASCAR
בשנת 1964 זכו מכוניות המצוידות במנוע המי בנפח 426 אינץ' מעוקב במקומות הראשון, השני והשלישי במרוץ NASCAR, וכך הם זכו לתהילה רבה. בניגוד למכוניות מרוץ שעברו למנועים בתצורת "Pentroof" עקב היכולת להשתמש ביותר משני שסתומים לצילינדר, ישנן מכוניות מרוץ שהמשיכו להשתמש במנועי המי מסורתיים. הסיבה לכך היא ההגבלה במרוצי נאסקאר ומרוצי מאוץ (דראג) על מספר השסתומים. כאשר משווים מנוע רגיל בעל שני שסתומים למנוע המי (בעל שני שסתומים), מנוע המי עדיף מבחינת זמינות כוח ברוב המקרים.
Goldfinger
Goldfinger (גולדפינגר) הוא שיר מאת שירלי באסי אשר שימש כשיר הנושא של הסרט גולדפינגר - השלישי בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקומות גבוהים במצעדי ההשמעות ברחבי העולם, ונחשב לאחד השירים המצליחים ביותר של באסי.
השיר הגיע למקום ה-53 ברשימת "מאה שנים... מאה שירים" אשר סיכמה את מאה השירים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
כתיבה
ג'ון בארי הלחין את המנגינה לשיר עבור הסרט, ולסלי בריקוס ואנתוני ניולי נתבקשו לכתוב עליה מילים. הם לא קיבלו את התסריט, אולם המפיקים סיפרו להם על הסצנה בה ג'יל מאסטרסון (בגילומה של שירלי איטון) נרצחת באמצעות צביעת כל גופה בזהב. בהשראת סצנה זו, הם כתבו את השיר העוסק בדמותו של הנבל אאוריק גולדפינגר.
ניולי הקליט את השיר ב-14 במאי 1964, אולם החליט לא לשיר אותו בעצמו בסרט משום שסבר שהוא מוזר מדי. בארי עצמו המליץ ללהק את שירלי באסי כדי לשיר את השיר. הוא שימש כמנצח בסיבוב הופעות של באסי בדצמבר 1963 ואף היה ביניהם קשר רומנטי קצר. באסי הקליטה את השיר ב-20 באוגוסט באולפני CTS בלונדון.
השיר שימש כשיר הפתיחה של הסרט. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות סרטי ג'יימס בונד שבה היה לסרט שיר פתיחה. לסרט הקודם בסדרה, מרוסיה באהבה.
רויאל אנטוורפן
מועדון הכדורגל רויאל אנטוורפן (בהולנדית: Royal Antwerp Football Club) היא קבוצת כדורגל בלגית מהעיר אנטוורפן, אשר נוסדה בשנת 1880 ונחשבת לוותיקה ביותר בבלגיה. לזכותה ארבע אליפויות וארבעה גביעים, ו-11 פעמים הייתה סגנית האלופה. הישג השיא של הקבוצה באירופה הוא העפלתה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1993. בסוף המאה ה-20 ירדה הקבוצה מגדולתה, ובשנת 2017 חזרה לליגת העל הבלגית לאחר 13 עונות בליגת המשנה.
היסטוריה
הקבוצה, שהוקמה בשנת 1880, הייתה לקבוצה הראשונה בבלגיה שנרשמה בהתאחדות הכדורגל הבלגית וזכתה למספר "1". בעונה הראשונה של הליגה הבלגית סיימה הקבוצה במקום השני והייתה לסגנית האלופה הראשונה פ.צ. ליאז'. אנטוורפן זכתה באליפות בלגיה ארבע פעמים, כשהראשונה שבהן הייתה בעונת 1928/1929 והאחרונה הייתה בעונת 1956/1957. בעונת 1930/1931 היא זכתה באליפות השנייה שלה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובעונת 1943/1944 היא זכתה באליפותה השלישית. בעונת 1954/1955 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע הבלגי.
בעונת 1957/1958, לאחר שזכתה באליפות האחרונה, הגיעה הקבוצה לראשונה למפעל אירופי כלשהו, גביע אירופה לאלופות, אז הפסידה לקבוצת ריאל מדריד הספרדית שבסופו של הטורניר זכתה בגביע. הישגה הראשון של הקבוצה במפעלים האירופיים היה בגביע אופ"א בעונת 1989/1990, כאשר עברה בסיבוב הראשון את הקבוצה הבולגרית ויטושה סופיה, בסיבוב השני את קבוצת דנדי יונייטד מסקוטלנד, ובסיבוב השלישי גברה על שטוטגרט הגרמנית, אך נכנעה ברבע הגמר לפ.צ. קלן.
הישג השיא של הקבוצה במפעלים האירופיים היה בעונת 1992/1991, אז הגיעה הקבוצה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע לאחר שעברה בסיבוב הראשון את קבוצת גלנאבון מצפון אירלנד, גברה בסיבוב השני על קבוצת אדמירה וואקר מודלינג האוסטרית וברבע הגמר על הקבוצה הרומנית סטיאווה בוקרשט, ועברה בחצי הגמר את ספרטק מוסקבה הרוסית, אך בגמר נוצחה 1–3 על ידי פארמה האיטלקית באצטדיון ומבלי. בנוסף, בעונה זו היא זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע הבלגי, לאחר שניצחה את מכלן במשחק הגמר.
אנטוורפן ירדה לליגת המשנה הבלגית לראשונה בתולדותיה בסוף עונת 1997/1998, אולם היא הצליחה לשוב לליגה הבכירה לאחר שתי עונות בלבד כאשר סיימה כאלופת הליגה השנייה. בשנת 2004 ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגה הבלגית השנייה. בשנת 2017 חזר המועדון לליגה הבכירה לאחר 13 שנים בליגת המשנה. בעונת זכתה הקבוצה בפעם השלישית בגביע לאחר שניצחה את קלאב ברוז' בגמר.
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה באליפות ראשונה אחרי 66 שנים. טובי אלדרווירלד כבש שער שיוויון בדקה ה-90 במחזור הסיום נגד גנק והעניק לקבוצה דאבל היסטורי לאחר שגם גברה על מכלן בגמר הגביע.
סגל שחקנים
נכון ל-27 ביולי 2023
(בהשאלה מלוקומוטיב מוסקבה)
תארים
הסופר קאפ הבלגי
שולמית שמיר
שרה שולמית שמיר (19 באפריל 1923 – 29 ביולי 2011) הייתה אשת ראש ממשלת ישראל השביעי, יצחק שמיר. שולמית הייתה פעילה בארגונים וולונטריים שונים והייתה מייסדת המועצה הציבורית למען הזקן.
ביוגרפיה
שמיר נולדה בשנת 1923 בסופיה שבבולגריה בשם שרה (שריקה) לוי. בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער של בית"ר. בשנת 1941 עלתה לארץ ישראל באוניה "דריאן 2" ונעצרה על ידי הבריטים בשל היותה עולה בלתי לגאלית. היא שהתה במשך שישה חודשים במחנה המעצר מזרעה שליד עכו, בו הכירה את יצחק שמיר, ושישה חודשי נוספים במחנה המעצר בעתלית. הצטרפה ללח"י, ושירתה כקשרית של יצחק שמיר, מפקד הארגון. בארגון קיבלה את הכינוי המחתרתי "שולמית" שנעשה לשמה הפרטי. בשנת 1944 נישאו שולמית ויצחק וב-1945 נולד בנם יאיר. כעבור שנה נתפס יצחק והוגלה על ידי הבריטים לאריתריאה. בעוד בעלה בגלות, נעצרה שולמית. למחרת נכתב ב"הארץ" על מעצרה של "הטרוריסטית החשובה שהמשטרה חיפשה במשך שנים". בזמן מאסרה בבית הסוהר לנשים בבית לחם שבתה רעב במשך 11 יום בדרישה להתאחד עם בנה הפעוט. במהלך שביתת הרעב הועברה לבית חולים בו ניסו הרופאים להאכילה בכוח. במאי 1948 שוחררה.
כשכיהן יצחק שמיר בתפקידים פוליטיים מילאה שולמית שמיר שורה של תפקידים ציבוריים בעמותות וארגונים שונים. כשכיהן שמיר כיושב ראש הכנסת עסקה שמיר בהתנדבות בעבודה עם משפחות שכולות לאחר מלחמת יום הכיפורים ואחר כך באקים, בסיוע להקמת כפר לבעלי פיגור שכלי. בתקופת כהונתו של שמיר כראש ממשלה הוקמה ביוזמתה של שמיר "המועצה הציבורית למען הזקן". שמיר מונתה ליושבת ראש המועצה. לשיאה הגיעה פעילותה של שמיר בחלקה בחוק האזרחים הוותיקים שנחקק ב-1989.
בשנת 1988 הזמין אותה שר החוץ של בולגריה לביקור, זאת בשעה שלישראל ובולגריה לא היו יחסים דיפלומטיים. לאחר זמן מה הוזמנה לביקור נוסף כדי להשתתף בסימפוזיון בינלאומי בנושא הצלת יהודי בולגריה בתקופה השואה. במהלך הביקור נפגשה עם נשיא בולגריה. בשנת 1991 הגיעה לעוד ביקור, הפעם היה זה ביקור רשמי יחד עם ראש הממשלה שמיר, ובמסגרתו קיבלה אות הוקרה מממשלת בולגריה על תרומתה לחידוש יחסי בולגריה–ישראל.
כלפי שמיר נמתחה ביקורת על מעורבותה הפוליטית, בין היתר ברשות השידור, עליה היה מופקד יצחק שמיר. נטען שפעלה למינויו של יוסף בראל למנכ"ל רשות השידור ושהביאה להורדת התוכנית "זה הזמן" בשל התבטאויות פוליטיות של המנחה רם עברון. בראיון בשנת 2001 הכחישה את הדברים.
לשולמית וליצחק שמיר בן ובת: יאיר שמיר, איש עסקים וחבר הכנסת, וגלעדה דיאמנט, בעלת תפקיד בכיר במשרד הביטחון.
בשנים האחרונות לחייה התגוררה בבית אבות בתל אביב, בעוד יצחק שמיר היה מאושפז במוסד סיעודי בהרצליה.
ב-29 ביולי 2011 נפטרה שולמית שמיר מאירוע מוחי בגיל 88. היא נטמנה בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל, יצחק שמיר נטמן לצידה לאחר פטירתו.
אניטה פללי
חייה
ב-1981 שיחקה פללי בסרט "מסג'יסט הצמרת", וזכתה לפרסום רחב יותר ב-1982 כאשר השתתפה בתצוגות אופנה של לבני נשים והייתה לדוגמנית הצמרת הראשונה שהביאה את החוטיני לישראל.
לאורך שנות ה-80 נהגה להופיע בערבי זוגות בהנחיית מאיר רמז שהיו פופולריים באותה העת. בתחילת שנות ה-90 חזרה לתודעת הקהל כאשר התראיינה בתוכנית "חכם בלילה" בהנחיית רון לוינטל בערוץ 2 הניסיוני, ושרה את שירה של אילנית "כבר אחרי חצות".
לאורך שנות ה-90 פללי הדריכה נימוסין והליכות בתחרויות יופי מקומיות ברחבי ישראל והכתירה את המנצחות.
בשנת 1992 שיחקה בתפקיד משנה של רקדנית בסרטו השני של אבי ביטר "קורבן האהבה". היא הופיעה גם בסרטיו של הזמר משה כהן "מבט כואב 1" (ב-1994) ו"מבט כואב 2" (ב-1997), בתפקיד גלוריה. בשנת 1997 שיחקה בתפקיד משנה (של רקדנית, בדומה לתפקידה ב"קורבן האהבה") בסרט הקולנוע הישראלי "עפולה אקספרס". ב-2000, שיחקה את דמותה של חוה בסרטו הקצר של ויקטור בראון "גן עדן פרק ב'".
לקראת סוף שנות ה-90 זכתה לפרסום רב יחסית, לאחר מות כלבתה גלורי מפגיעת רכב בראשה, כאשר התארחה בפינה בתוכנית האירוח "חלומות בהקיציס" והציגה את גלורי המפוחלצת. בתוכנית נהגו איל קיציס (המנחה) וטל פרידמן לארח אורחים מוקצנים, בהם פללי. בעקבות חשיפה זו העיתון "לאשה" הכריז עליה כ"התחת של המדינה", כמחווה לקריירה שלה בשנות השמונים כדוגמנית לבני נשים.
בתחילת שנת 1997 השתתפה פללי ב"מופע הקברט של נינו" שהעלה שדרן הרדיו והמוזיקאי נינו אורסיאנו, לצדו של אורסיאנו והידועניות גילה גולדשטיין, קים קונקשיין ומלכת הדראג נופית תדהר בגילומו של אבינוף פרומר. עבור המופע הקליטה גרסת כיסוי לשירה של אילנית "כבר אחרי חצות" ושיר מקורי בשם "אני לא בוניטה", שנודע לאחר מכן בשם "שיר שמח" והפך לשיר המזוהה איתה ביותר.
בשנת 1998 השתתפה בתוכנית הרדיו של אורסיאנו "סינדרלה יוצאת מהארון" ברדיו השרון (רדיו 99) שהתבססה על מופע הקברט ובה ביצעה גם מספר שירים, בהם גרסת כיסוי לשיר נוסף של אילנית, "אי שם", והשיר "הלו נינו" בדואט עם גולדשטיין.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה פללי במספר תוכניות אירוח ובידור, בהן "אקזיט", "טיאר ברשת", "פספוסים" ובשעשועון "מסדר זיהוי" בערוץ 10, בהופעה שנקטלה בידי המבקרת אריאנה מלמד.
פללי ידועה בין השאר בחיבתה לחיות ומתנדבת בארגון צער בעלי חיים. לאורך השנים היא נהגה להביא להופעותיה בשידור חי את גלורי, כלבתה המפוחלצת, ואת כלבה השני פופי.
לאורך השנים, סבלה מביקורות וכתבות שנויות במחלוקת בשל קולה הגבוה, מראה החיצוני, סיפור חיבתה לפוחלצי חיות והופעותיה עם גלורי כלבתה המפוחלצת הן בשידור חי והן בחייה האישיים, וכן בשימושים חוזרים במילה "כמובן", מילות סלנג ושיבושי מילים (כגון "להשפיך" במקום "לשפוך", "זְקַפוּת" במקום "זקוף", "גֶאווה" במקום "גַאווה" ו"מה שרצוני" או "מה רצוני" במקום "מה שאני רוצה") בראיונות איתה. דבר זה התבטא בין השאר בגיחוכי הקהל בהופעותיה בשידור חי, זאת על אף שפללי עצמה ציינה והדגישה לא פעם שהופעותיה פרובוקטיביות במכוון ושהיא אינה נפגעת מהתגובות והביקורות המופנות אליה.
באחד מפרקי "חלומות בהקיציס" שבו התארחה לצדם של דידי הררי וסיגל שחמון, פללי נשאלה לגבי מצבה המשפחתי, וסיפרה שהיא ילדה בת ב-1989. אם כי כאשר התארחה לצד אבי ביטר, בתוכניתו של שי אביבי "מקרה לילה" סיפרה שהחלום שלה הוא למצוא בן זוג, ולהביא איתו ילד לעולם, מבלי להזכיר את הדברים שאמרה כשהתארחה ב"חלומות בהקיציס" בנוגע למצבה המשפחתי.
ליזי בדיחי
ליזי בדיחי היא דמות ספרותית, הגיבורה הראשית של שבעה ספרים מסוגת הספרות הבלשית שכתבה שולמית לפיד. ליזי בדיחי היא כתבת במקומון באר שבעי בשם "הזמן דרום", ובכל ספר היא מתעקשת לעסוק בתעלומת רצח שאיש לא הטיל עליה לחקור. הספר הראשון בסדרה, "מקומון", יצא לאור בשנת 1989, והצלחתו תרמה להתקדמות הסוגה הבלשית העברית. בעקבות הספר באו שישה ספרים נוספים, בהם פתרה ליזי בדיחי תעלומות רצח שונות.
ששת הספרים הראשונים בסדרה יצאו לאור בהוצאת כתר, והאחרון שבהם בהוצאת ידיעות ספרים.
ספרי ליזי בדיחי
הספר הראשון בסדרה, "מקומון", עובד לסרט בשם זה על ידי אמנון רובינשטיין. הספרים בסדרה תורגמו לשפות אחדות.
ליזי בדיחי וגיבורים נוספים בסדרה
ליזי בדיחי היא כתבת במקומון הבאר שבעי "הזמן דרום", שהוא מקומון של העיתון הארצי "הזמן". את עבודתה במקומון החלה בגיל עשרים, עם שחרורה מצה"ל. קיבל אותה לעבודה מוריס דהאן, הממונה על המודעות.
להופעתה של ליזי ניתן תיאור סטריאוטיפי ולא מחמיא: "מאז שהיא זוכרת את עצמה היא הייתה ילדה גבוהה מדי, שמנה מדי, לבושה תמיד בבגדים צרים וקצרים ממידותיה. גם כשהייתה ילדה לא ראו בה את תווי הילדה." בבגרותה היא מתוארת כבעלת כפות רגליים גדולות, שדיים גדולים ופחוסים, מבט מנומנם וקול עצל, עונדת עגילי פלסטיק גדולים וזולים, משתמשת בליפסטיק דוחה, גוררת את סוליותיה. מראה זה גורם לאנשים לומר לליזי את המשפט שהיא כל כך שונאת לשמוע: "את יותר פיקחית ממה שאת נראית". ליזי היא רווקה בת 30 פלוס, כמעט ואינה פעילה מינית, ופעילותה המעטה בתחום זה אינה גורמת לה נחת: "היא הזכירה לעצמה שהפעם האחרונה שנכנסה עם מישהו למיטה הייתה לפני שנה וחצי, היא הזכירה לעצמה שכל 'פרשייה' שהייתה לה נגמרה עוד לפני שהתחילה".
גיבורים קבועים נוספים בסדרה הם:
בנוסף לתיאור חקירת הרצח, מכיל כל ספר את תיאור קשריה של ליזי עם בני משפחתה (אמהּ, אחיותיה, גיסיה ודודותיה) ועם עמיתיה למערכת העיתון.
סכוקלנד
סכוקלנד (בהולנדית: Schokland) הוא חבל ארץ בנורדוסטפולדר שיובש בשטחה של ימת אייסל (IJsselmeer, בעבר זאודרזה, Zuiderzee) בהולנד. בעבר היה סכוקלנד אי אך הוא איבד את מעמדו ככזה כאשר נורדוסטפולדר אוחזר ב-1942. בפני השטח של סכוקלנד ניתן להבחין ללא מאמץ בהבדלים בינו לבין היבשה הרגילה המקיפה אותו. שטחו של סכוקלנד הוא כ-1500 דונם, אורכו הוא כארבעה קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו הוא בין 100 ל-500 מטרים. ניתן לראות את שרידי האי מהחלק הגבוה של הפולדר ומקיר המגן של מידלבורט.
כתוצאה מעליית גובה פני הים סכוקלנד הפך מיישוב ימי-ביניימי נאה לעין למקום הנתון בסכנת שיטפונות במאה ה-19. בתקופה זו תושבי האי נסוגו לאזורים אמלורד, מולנבורט ומידלבורט, שהיו שלושת האזורים הגבוהים ביותר באי. שיטפון גדול שהתרחש ב-1825 גרם לנזק נרחב על האי, וב-1859 החליטה הממשלה לפרק לצמיתות את היישובים שהיו על האי. הרשות המוניציפלית סכוקלנד סופחה לעיר קמפן שעל החוף.
כיום, סכוקלנד הוא אתר ארכאולוגי פופולרי ויש בו מוזיאון. בשנת 1995 העניק אונסק"ו לסכוקלנד והאזור שמסביבו מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
העדויות הקדומות ביותר להתיישבות אנושית באזור מתוארכות לשלהי התקופה הפלאוליתית ולתקופה המזוליתית, כאשר הגיעו למקום חבורות ציידים. העדויות לתחילת התיישבות הקבע באי הן בעיקר בתי קברות ושרידים המעידים על תעשייה חקלאות, המתוארכים לתקופה הנאוליתית ותקופת הברונזה המוקדמת; ההתיישבות לא הייתה רציפה, ומדי פעם נאלצו תושבי האי לנטוש בגלל הצפות.
ישנן עדויות מעטות בלבד להתיישבות כלשהי עד שנת 1000 לפנה"ס, כאשר החל ניקוז המים מסביב לאדמת הכבול לעבר מאגר מים מתוקים בעיר אלמר; לפי ממצאי כלי החרס במקום הסיקו כי האי היה מוצף במלואו ב-1300. אולם, תהליך ייבוש הכבול וריצוף הקרקע גרם לכך ששכבת הכבול התכווצה והתחמצנה, כך שפני הקרקע של האי שקעו ורטיבותה התגברה. כדי לפתור את הבעיה החלו בתהליך בנייה של סוללות עפר קטנות ונמוכות, מתוך מטרה לגרום למים להתרכז מחוץ לאזור המיובש. לפי בדיקות תיארוך שנעשו בסוללות העפר הסיקו כי חלקן נבנה בשלהי המאה ה-13.
בתחילת המאה ה-13 התגברו השפעותיו של הים. בתקופה זו סכוקלנד עדיין היה מחובר ליבשת באמצעות רצועת כבול צרה מחלקו הדרום-מזרחי, כך שהיה צורך לשקול את הפיכת האזור לפולדר. בשנת 1450 בקירוב רצועת הכבול נעלמה במלואה, בדומה לאי השכן אורק שהיה מחובר ליבשת עד למאה ה-12. דפוס הפיזור של התילים וסוללות העפר מלמד על כך שחלק מהאדמה נעלם מתחת לפני המים בכל זאת, כאשר עיקר התופעה התרחשה במהלך הסערות שתועדו בשנת 1170.
מספר תילים במזרח האי ננטשו בערך בשנת 1400, כאשר החלה בנייתם של תילים חדשים באמלורד, מידלבורט וזאודרט. תהליך הבנייה לווה בשינוי מקביל בכלכלת האי מחקלאות לדיג. באותה תקופה אלמר הוצפה במלואה. אובדן השטח והמאבק נגד פני המשיכו במאות השנים שלאחר מכן, כאשר החלקים המערבי והצפוני של האי ספגו את הנזקים הכבדים ביותר. ההגנה על האי הפכה לנטל גדול מדי עבור האוכלוסייה המקומית, כך שהמועצה המקומית אובראייסל (Overijssel) החלה לגבות מס ספינות על מנת לסייע לתושבי האי ועל מנת לתחזק את המגדלור. הולנד ופריזלנד סיפקו לאזור תמיכה כלכלית נוספת ב-1710 בגלל התלות שלהם בנתיבי הסחר הסמוכים למגדלור. אמסטרדם רכשה ב-1660 את אורק ואמלרוד ונטלה על עצמה את האחריות לאחזקתם. במהלך התקופה הזו ארבעת התילים שעל האי הוגבהו והורחבו באמצעות שימוש בחרסית, דשן, קנה, סוף וצמחי מים. השטח הנותר של האי היה בעיקר אדמות מרעה לחות. למרות כל האמצעים שננקטו, סוללות העפר ואבנים כשלו במניעתם של שיטפונות נוספים במהלך המאה ה-19. בנייתה של סוללת האבן שהייתה אמורה להגן על כל האי החלה ב-1804, אך היא לא הייתה עמידה מספיק בגלל הרכב הקרקע שעליה היא נבנתה, ובגלל הסערות וסחף הקרח שהרסו חלקים ממנה. פרנסתם של תושבי האי שעדיין הייתה תלויה בדיג שבאמלורד, מידלבורט וזאודרט, נפגעה בהדרגתיות, ומסיבה זו הוחלט לפנות את האי, דבר שבוצע לבסוף ב-1859. על האי נותרו בניינים ספורים, כולל כנסיית מידלבורט, שלא נהרסו לאחר הפינוי ושימשו במאה השנים שלאחר מכן כמבני שירות עבור כוחות הגנת החוף של המדינה. התפקיד של סכוקלנד היה לשמש כמחסום ימי המגן על חוף אובראייסל וכמקלט לספינות.
לאחר חקיקתו של חוק הזויידרזיי ב-1918 וחוקים נוספים, שקבעו את מנגנון הבקרה על ייבוש הפולדר הצפון-מזרחי, הוחלט כי סכוקלנד יהיה האזור השני שיטופל. המרווח האחרון בסוללה המקיפה את האי נסגר בדצמבר 1940 והפולדר התייבש ב-1942. סכוקלנד, שהיה במשך כחמש מאות שנה אי, הפך לחלק מהמישור התרבותי הגדול בשם אייסלמרפולדרס (IJsselmeerpolders).
תיאור
פני הקרקע באזור זה מורכבים מחול, רכס חרסית שנוצר כתוצאה מקרח שנדחף כלפי מעלה, דיונות נהר מהפליסטוקן ומשקעים מתקופת ההולוקן, כולל הנתיב הקבור של נהר אובראייסלסה פכט (Overijsselsche Vecht) והפלגים שלו. עליית גובה פני הים לאחר תקופת הפליסטוקן גרמה לגידול ביצירת הכבול ובשקיעה המקבילה של אזורי הקרקע החוליים. החל משנת 3500 לפנה"ס בקירוב ועד לשנת 1000 האזור היה מכוסה במלואו באדמת בור המורכבת מכבול, כאשר מעל שכבה זו נמצאת שכבת משקעי חרסית בעובי 30 ס"מ שסיפקה את הבסיס להתיישבויות החקלאיות בימי הביניים ובתקופה שאחריהם. בין הסוללות שנבנו החל מ-1200 הונחו שכבות עבות של חרסית ימית.
בעקבות הייבוש של הפולדר הצפון-מזרחי הקרקע באזור המהווה את אתר המורשת העולמית היא בעיקרה שטוחה, ניתנת לעיבוד ושוכנת בממוצע בגובה של 3 מטר מתחת לגובה אמסטרדם התקני. על האי לשעבר מצויים השרידים של ארבעה טרפים גדולים - אאוד אמלורד, מידלבורט או אנס, זאודרט, וזאודפונט. כנסיית רפורמציה הולנדית שנבנתה ב-1834 שוכנת בראש מידלבורט והיסודות של שתי כנסיות המתוארכות למאה ה-14 והמאה ה-15 נמצאים על זאודפונט.
בגלל הרכב הקרקע באי לשעבר, האזור נתון לסכנת הצפה מחודשת.
אוכלוסייה
בסכוקלנד היו שלושה כפרים. הכפר הצפוני ביותר נקרא בשם אמלורד והוא היה באזור סכוקלנד. המקום בשם אמלרוד המוכר כיום שוכן במרחק כמה קילומטרים צפונית למקום שבו היה הכפר בעבר. בחלק הדרומי של האי היו שני כפרים: מידלבורט וזויידרט. לאחר מכן נבנה זויידפונט שבו הייתה כנסייה. הכפרים הללו הם כיום חלק מהפרובינציה אובראייסל, ומתגוררים בהם 8 אנשים.
תור הזהב של יהודי ספרד
תור הזהב בספרד הוא הכינוי לתקופת פריחה תרבותית של יהודי ספרד תחת השלטון המוסלמי במהלך ימי הביניים.
היסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע לשאלה מתי החל תור הזהב היהודי בספרד ומתי הוא הסתיים. למעשה היו כשלוש תקופות נפרדות של שגשוג תרבותי ליהודים בספרד בין המאה ה-9 למאה ה-13, שנקטעו לפרקים על ידי דיכוי אנטי-יהודי מצד השושלות השולטות.
תחילת תור הזהב
בשנת 711 לספירה כבשו המוּרִים את ספרד מידי הנוצרים. תחת השלטון הנוצרי לא התקיימו קהילות של יהודים בגלוי. לעומת זאת היו קהילות רבות של יהודים בסתר, והם קיבלו את המוסלמים בברכה. בחסות המוסלמים שבו קהילות אלו להפגין את יהדותם בגלוי והתחילו למלא תפקידים חיוניים בממלכת ספרד.
עם זאת, תחילת פריחת התרבות היהודית בספרד החלה רק מאוחר יותר, בימיהם של רבי משה בן חנוך, אחד מארבעת השבויים, שעלה בשיעור קומתו על כל חכמי ספרד והציב את היסודות להפיכתה למקום תורה חשוב, ושל רבי חסדאי אבן שפרוט, שעלה לגדולה ובתפקידו כממונה על יהודי ספרד הזמין רבנים רבים לבוא אל החלק המוסלמי שבספרד, תמך בחכמים, קרא לתלמידים מבבל ללמוד בישיבות ספרד ויזם בארץ זו הפצה נרחבת של התלמוד הבבלי.
גרפולוג
גרפולוג, אדם העוסק בגרפולוגיה, כלומר בניתוח כתב יד. גרפולוגיה היא תורה פסאודו-מדעית הקושרת בין כתב ידו של אדם לבין אישיותו. פעילות זו נעשית לשתי מטרות שונות בתכלית:
תור הזהב של יהודי ספרד
תור הזהב
בין המאה העשירית ועד המאה השתים-עשרה בדרך כלל שגשגו היהודים תחת שלטון המוסלמים, יהודים מילאו תפקידים בכירים בחצר המלוכה וקהילות היהודים שגשגו. קהילות היהודים הגדולות קמו במדריד, גרנדה, טולדו וקורדובה. תקופה זו התאפיינה באנשי אשכולות רבים, רבנים, ראשי ישיבה, פוסקי הלכה, משוררים, סופרים, מדענים, פילוסופים, רופאים, מדינאים, מתמטיקאים, מדקדקי עברית, פרשני מקרא ופרשני תלמוד ועוד. חכמים בולטים:
גרפולוג
גרפולוגים עוסקים במקצועם בעיקר כעצמאיים, או במכון לשירותי גרפולוגיה המאגד גרפולוגים אחדים.
תור הזהב של יהודי ספרד
תור הזהב
רוב ספרות ההגות של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים (מורה נבוכים, חובות הלבבות, הכוזרי, מקור חיים, ספר העיונים והדיונים ויצירות נוספות), כמו גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה (כמו פירוש המשנה לרמב"ם), נכתבה בערבית יהודית. לעומת זאת, שירת ימי הביניים של יהדות ספרד נכתבה בעיקר (אך לא רק) בעברית.
גרפולוג
הכשרה של גרפולוגים נעשית בעיקר במכונים העוסקים בגרפולוגיה. ישנם גרפולוגים העוסקים בהוראת המקצוע.
תור הזהב של יהודי ספרד
ארכיטקטורה בתור הזהב של ספרד
בתור הזהב של יהדות ספרד, בין המאה העשירית למאה השתים עשרה, היה שינוי מהותי בארכיטקטורה היהודית ובארכיטקטורה המוסלמית. בתקופה שקדמה לעליית המוסלמים בספרד לא התאפשר ליהודים לעסוק באופן גלוי ביהדותם ולכן לא היו להם בתי כנסת. אך למרות זאת ניתן להבחין כי בתחילת תקופת תור הזהב הבנייה של בתי הכנסת הושפעה מהכנסיות. מבחינה חיצונית בתי הכנסת היו בנויים לגובה באבן לבנה ומפוארים מאוד אך עם השנים הם הושפעו מהמוסלמים. כלומר מבנה בעל עמודים עגולים עם קשתות מעוטרות ורחבה גדולה לתפילה, כמו למשל בית הכנסת שלאחר מכן הפך לכנסייה בשם סנטה מריה דה לה בלנקה בטולדו. הבנייה המוסלמית מצד שני לא השתנתה ולא הושפעה כלל, כפי שניתן לראות בדוגמה של המסגד של קורדובה שהחל להיבנות ב 788 לספירה על ידי עבד אל רחמן הראשון והושלם כמה מאות שנים לאחר מכן. לאחר שיהודי ספרד החלו לעסוק בפומבי ביהדותם הם החלו להיות מושפעים מצורת הבנייה שהייתה נהוגה בסביבתם, שבשנים האלה הייתה מוסלמית.