cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנדון ראות'
קריירה
בשנת 1999, הופיע בוידאו קליפ לשירה של הזמרת המתחילה כריסטינה אגילרה "What a Girl Wants" מתוך אלבומה הראשון, ולאחר מכן קיבל תפקיד קטן בסדרת הטלוויזיה "Odd Man Out" של רשת ABC. בשנת 2000 הופיע בפרקים בודדים בסדרה בנות גילמור, אך עד 2004 לא גילם תפקיד משמעותי.
לאחר שהאחים וורנר ניסו במשך עשור להחיות את סדרת סרטי סופרמן, הם בחנו מספר שחקנים לתפקיד קלארק קנט. בין השאר, בחנו שחקנים כניקולס קייג' (שפרויקט סופרמן בהשתתפותו בשנות ה-90 אומנם יצא לפועל אך מעולם לא הגיע לידי גמר), ג'וש הרטנט, ברנדן פרייזר, פול ווקר, הנרי קאוויל, ג'יימס מרסדן, אשטון קוצ'ר, קיאנו ריבס, ויל סמית' ואחרים, אך הפרויקט הוקפא מספר פעמים ובניסיון למצוא במאי מתאים שיניע את הפרויקט זומן בריאן סינגר לביים את הפרויקט המיועד. עם התגייסותו לעבודה, ביקש ללהק שחקן אלמוני. לאחר שצפה במבחן בד של ראות', החליט לזמנו. לצורך העבודה על התפקיד נדרש ראות' להעלות במשקלו כעשרה קילוגרמים. צילומי הסרט החלו בסידני בפברואר 2005, והסרט הופץ ביוני 2006. אף שהסרט היה לכישלון קופתי, הוא זכה לביקורות מעורבות שהיללו בעיקר את משחקו של ראות'. בטקס פרסי הטלוויזיה של ערוץ ספייק הוענק לו פרס "גיבור העל הטוב ביותר" על הופעתו כסופרמן בסופרמן חוזר.
באוגוסט 2008 החליטו אולפני האחים וורנר לחדש את סרטי סופרמן. ראות' אמור היה לגלם את התפקיד הראשי, אך ב-2009 הסתיים החוזה שלו עם האולפנים והשחקן הנרי קאוויל לוהק לגלם את סופרמן באיש הפלדה. באותה שנה הופיע בסרט "Life Is Hot in Cracktown" לצד רעייתו קורטני פורד, עמה התחתן ב-2007. בינואר 2009 לוהק לתפקיד בסרט "האקסים של החברה שלי" ולאחר מכן גילם את דניאל שו בעונה השלישית ובעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "צ'אק". ב-2011 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "דילן דוג: בלש על-טבעי". ב-2012 הצטרף לצוות השחקנים של קומדיית המצבים של רשת CBS, "שותפים". לאחר שעלתה לאוויר ב-24 בספטמבר 2012, הסדרה שודרה לעונה אחת עד חודש נובמבר, בו הוכרז שהסדרה בוטלה לאחר שישה פרקים. שבעת הפרקים הנותרים בסדרה נותרו לא משודרים בארצות הברית, אם כי הם שודרו מאוחר יותר על ידי חברות תוכן בינלאומיות שונות.
ביולי 2014 לוהק לעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "החץ" לתפקיד ריי פאלמר, ומ-2016 עבר לסדרה הבת "אגדות המחר" עם אותה דמות בתפקיד ראשי.
בשנת 2021 הצטרף לקאסט העונה השלישית של הסדרה "הטירון" ברשת ABC, בתפקיד של השוטר דאג סטנטון.
חיים אישיים
ב-23 באוגוסט 2006 התארס לשחקנית קורטני פורד לאחר שלוש שנות זוגיות. ב-24 בנובמבר 2007 השניים נישאו. באוגוסט 2012 נולד בנם הבכור.
ווק (פירושונים)
ראו גם
}}
יחסי ארגנטינה–קולומביה
יחסי ארגנטינה–קולומביה הם יחסי החוץ בין ארגנטינה וקולומביה.
היסטוריה
לקולומביה הייתה השתתפות פסיבית במלחמת הברית המשולשת כשגינתה את מה שאירע לפרגוואי במהלך הסכסוך. קולומביה תרמה להשבת הריבונות של פרגוואי. זה החליש את היחסים בין ארגנטינה וקולומביה עד 1912.
היחסים בין ארגנטינה לקולומביה נמשכו במאה ה-20 עם הקמת איחוד הרפובליקות האמריקאיות (גוף שקדם לארגון מדינות אמריקה), יחד עם מדינות אחרות. שתי המדינות נותרו נייטרליות במלחמת העולם הראשונה והיו ממייסדות חבר הלאומים. במלחמת העולם השנייה שתי המדינות שמרו על עמדות שונות, מצד אחד, קולומביה שמרה על קשרים הדוקים מאוד עם ארצות הברית, ולכן הכרזת המלחמה נגד מדינות הציר הייתה קרובה; מצד שני, לארגנטינה היו יחסים טובים עם ברלין ורומא, אבל בגלל המצור המסחרי, יחסים אלה שינו את יעדם לוושינגטון וללונדון. בעקבות כך, קולומביה וארגנטינה, יחד עם צ'ילה, היו המדינות היחידות באמריקה הלטינית שהכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית. בסוף המחצית הראשונה של המאה ה-20, ארגנטינה וקולומביה היו שתיים מחמישים המדינות המייסדות של ארגון האומות המאוחדות וארגון מדינות אמריקה.
ב-1967 נפגשו שני שרי החוץ כדי לחתום על הסכמים הקשורים למיסוי ימי ואווירי, ועניינים גרעיניים. מאוחר יותר, ב-1972, נפגשו הנשיאים אלחנדרו אגוסטין לנוסה מארגנטינה ומיסאל פסטרנה בוררו מקולומביה, כדי לחתום על הסכם נוסף; אף על פי שאירועים אלו התרחשו, היחסים בין שתי האומות לא היו הדוקים בשל היעדר הסכמה בנושא הדמוקרטיה.
קולומביה נותרה נייטרלית במהלך מלחמת פוקלנד, אולם היא תומכת כעת בטענותיה של ארגנטינה על איי פוקלנד. מצד שני, הגישות של ארגנטינה וקולומביה התגלמו בקבוצת קונטדורה, שבסופו של דבר תהפוך לקבוצת ריו בשנת 1990. כך, במשך שנות ה-90 של המאה ה-20, ארגנטינה שינתה את מדיניות החוץ שלה כלפי ארצות הברית, והפגינה את תמיכתה בתוכנית קולומביה.
ב, היחסים בין ארגנטינה לקולומביה נקטעו על ידי נושאים כמו היעדר תמיכה בלתי מותנית מקולומביה בנוגע לסכסוך פוקלנד במהלך החלק האחרון של המאה ה-20, שהראה שינוי רק במהלך פגישת קבוצת ריו בקנקון ב-2010, כאשר הנשיא אלווארו אוריבה הכריז על תמיכתה של קולומביה. בנוסף, הפרטת חברת Repsol YPF בארגנטינה ספגה ביקורת על ידי הנשיא הקולומביאני חואן מנואל סנטוס.
יחסי סחר
בשנת 2004, קולומביה, אקוודור וונצואלה חתמו על הסכם סחר חופשי עם ארבע מדינות מרקוסור במטרה לבטל את חסמי היבוא. לפיכך, עד פברואר 2005, ארגנטינה וקולומביה ערכו הסכם דו-צדדי במסגרת אמנה זו. המטרה העיקרית של הסכם זה היא להשיג את האינטגרציה המיוחלת לדרום אמריקה. באשר לארגנטינה, היא מקווה להשתלט על שוק חקלאי מסוים בקולומביה, בעוד שעבור מדינת האנדים מגזר התרופות הוא המטרה העיקרית שלה. בעקבות כך, עד 2013, קולומביה ייצגה את אחד היעדים העיקריים לייצוא ארגנטינאי.
ארגנטינה מייצאת לקולומביה בעיקר דגנים, פסולת מזון, כלי רכב יבשתיים, שמנים מן החי, מכשירים מכניים ומוצרים פרמצבטיים. מאידך, קולומביה	מייצאת לארגנטינה בעיקר כלי רכב יבשתיים, מוצרי פלסטיק, דלקים מינרליים, מוצרים כימיים אורגניים ואנאורגניים, מוצרים שונים ומוצרים פרמצבטיים.
1989 בארצות הברית
1989 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 213 שנה מיום היווסדה.
יעקב פרידמן (ראש ישיבה)
הרב יעקב יצחק פרידמן (נולד בי"ט בטבת ה'תרצ"ד, 6 בינואר 1934) הוא מייסדן של ישיבות ליטאיות רבות וראש ישיבת תושיה במושב תפרח ("ישיבת תפרח").
תולדותיו
נולד לשלום ורחל לאה פרידמן, וחונך בהשקפת עולם דתית לאומית, למד בישיבת מרכז הרב והיה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, בתקופה זו ריכז את פעילות סניף בני עקיבא בירושלים. לאחר נישואיו אף כיהן בישיבת מרכז הרב במשך תקופה מסוימת כר"מ ופרש לאחר חילוקי דעות קשים עם ראש הישיבה, הרב צבי יהודה, בעיקר סביב המעמד שניתן בישיבה למיכאל צבי נהוראי באותה תקופה ודעות ליברליות בנושאי אקדמיה שהובעו בשיעוריו . נישא ללאה בתו של רבי משה ברויער, ותקופה מסוימת לאחר הנישואין שינה את השקפת עולמו להשקפה חרדית.
ייסד והקים כמה ישיבות בישראל. הגדולה והחשובה בהן היא ישיבת תפרח שבתחילה הייתה מעין ישיבת בת של ישיבת מרכז הרב. כעבור שנים אחדות מהקמתה העמיד בראשה בפועל את הרב אביעזר פילץ, אך הוא עדיין ממשיך למסור בה שיעורים כלליים, שיחות ווועדים. חתנו הרב מתתיהו שוימר מכהן החל משנת תשנ"ט כר"מ בישיבה. בענייני השקפה יש לו השפעה על תלמידי הישיבה, והוא מעביר שיחות רבות ו"ועדים" בהם הוא מלמד מספרות ההשקפה החרדית-ליטאית כמו "נפש החיים" וכדומה, ומאריך ברעיונות ובסיפורים נוספים. בהשראתו מתאפיינת הישיבה בהקפדה רבה בענייני הלכה, באווירה של הסתפקות במועט ובהתמדה ושקיעות בלימוד התורה. בראשות ישיבה נוספת בתפרח שהקים הרב פרידמן העמיד את אחד מתלמידיו הרב שמעון הלל.
הרב פרידמן היה מקורב אל הרב חיים גריינימן שגם היה נוסע ללמוד בעצמו בימות החול במושב תפרח, בתקופה הראשונה בחדר שהקצה לו הרב פרידמן מחדרי הישיבה, ולאחר מכן בדירה פרטית במושב. בניו נישאו לבנותיהם של הרב יהודה בויאר והרב יחזקאל ברטלר מרבני חוג חזון איש, ושל הרב ישראל מאיר וייס ראש ישיבת נחלת הלויים, והרב אברהם שמואלביץ בנו של הרב חיים שמואלביץ.
מלבד ישיבת תפרח, ייסד הקים וליווה הרב פרידמן גם את ישיבת קריית מלאכי, ישיבת אור לישרים (בית שמש), ישיבת בני ראם, ישיבת ברכת יצחק שבאור יהודה, ישיבת ירוחם, ישיבת ברכת יוסף (קריית הרצוג), ישיבת בית חלקיה (הראשונה), ישיבת באר שבע, ישיבת דרכי צבי (חישבתי דרכי) בבני ברק, וישיבות נוספות שחלקן איבדו ממעמדן במשך השנים, וחלקן נסגרו. דרכו היא להשיג את המימון, ראשי ישיבה ותלמידים, ולאחר שהישיבה עומדת על תילה, להמשיך ולייסד את הישיבה הבאה. מסופר עליו כי לאדם שהתלונן אודותיו אצל הרב שך כי "יש בדרום משוגע שכל שבוע פותח ישיבה חדשה", הגיב הרב שך "לו היה גם בצפון משוגע כזה, המשיח היה כבר מגיע". הרב פרידמן נוהג לפקוד מפעם לפעם את ישיבותיו ולמסור בהן שיחות וכמו כן היה מוסר בקביעות ועדים לקבוצות אברכים מתלמידיו בירושלים ובני ברק.
בין תלמידיו: הרב אריה שטרן רבה הראשי של ירושלים, הרב יעקב חיים סופר, ראש ישיבת "כף החיים", הרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר והרב פנחס אבוחצירא.
משפחתו
אשתו, לאה פרידמן, היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת בן-גוריון. הם הורים לארבעה בנים ושתי בנות. בנו הרב צבי הוא ראש כולל בזכרון יעקב ומורה הוראה בחוג חזון איש. כמו כן, הוא בן דודו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ראש ישיבת 'מרכז הרב' והרב הראשי לישראל שאיתו היה בקשרים עמוקים.
דיגרים
הדיגרים (אנגלית: Diggers) הייתה תנועה פוליטית קומונלית, שפעלה בבריטניה בתקופת מלחמת האזרחים בשנות ה-50 של המאה ה-17. יש המתייחסים אליהם כאל מנבאי רעיונות האנרכיזם המודרני, או מייחסים אותם לרעיונות הסוציאליזם האגררי. התנועה נוסדה על ידי ג'רארד וינסטנלי, שכינה אותה 'הלֶוֶולרים האמיתיים' ב-1649, אולם מאוחר יותר הודבק לה הכינוי 'דיגרס' ('חורשים' בסלנג של התקופה) בשל ניסיונותיהם בחקלאות משותפת.
שמם המקורי נבע מאמונתם בשוויון כלכלי, שהתבססה על פסקה מפרק ב' בספר מעשי השליחים בברית החדשה: "כָּל הַמַּאֲמִינִים הָיוּ יַחְדָּיו וּבְכָל אֲשֶׁר הָיָה לָהֶם הָיוּ שֻׁתָּפִים. הֵם מָכְרוּ אֶת אֲחֻזּוֹתֵיהֶם וְאֶת רְכוּשָׁם וְחִלְּקוּ אוֹתָם לַכֹּל, לְכָל אִישׁ כְּפִי צָרְכּוֹ" (פסוקים 44–45). הדיגרים ביקשו לשנות את הסדר החברתי שהיה קיים באנגליה באמצעות הקמת קהילות חקלאיות שיתופיות-שוויוניות קטנות. הם היו אחת מכמה קבוצות מיעוט נון-קונפורמיסטיות שהתפתחו באותה התקופה.
רקע היסטורי
1649 הייתה שנה של תסיסה חברתית גדולה באנגליה, לאחר שצבא 'המודל החדש' הפרלמנטרי הביס את כוחות המלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, אולם הפרלמנט נכשל בהגעה להסדר חוקתי עם המלך צ'ארלס הראשון המובס. לבסוף נדון המלך בגין בגידה בעם והוצא להורג. מועצת המלך הוחלפה במועצה חדשה שכונתה "מועצת המדינה", אשר בשל חילוקי הדעות בפרלמנט הוחלשה על ידי כוחות הצבא. תנועות חברתיות שונות פעלו זו נגד זו בניסיון לקדם צורות שלטון חלופיות: המלוכנים ביקשו להמליך את המלך צ'ארלס השני, הגרנדים (Grandees) בהובלת אוליבר קרומוול רצו ממשל המבוסס על פרלמנט פלוטוקרטי, הנבחר על ידי בעלי רכוש בלבד, בדומה לפרלמנט שפעל טרם מלחמת האזרחים. מקרב צבא המודל החדש קמה קבוצה של נציגי-חיילים נבחרים, שכונו 'אגיטטורים', ואחרי כן לוולרים, בהובלת ג'ון לילבורן, שנאבקה להרחבת זכות הבחירה כך שתקיף את כלל הגברים הבוגרים.
הממשלה באמצעות המועצה המלכותית של המלך הוחלפה בגוף חדש שנקרא מועצת המדינה, אשר נשלט על ידי הצבא בשל חולשת הפרלמנט וחילוקי הדעות היסודיים בו. אנשים רבים פעלו בפוליטיקה, והציעו צורות חלופיות של שלטון שיחליפו את הסדר הישן. אנשי המונרכיה החמישית קידמו את הרעיון התיאוקרטי - ואילו הדיגרים קידמו צורת משטר חברתית רדיקלית יותר, שביקשה להשוות לא רק את הזכויות הפוליטיות, אלא גם את המשאבים הכלכליים.
סנט ג'ורג' היל
"את הארץ יש לעבד, ואת פירותיה לשאת לאסמים והמחסנים בעזרתן של כלל המשפחות. ואם אדם כלשהו או משפחה רוצים דגן או מוצר אחר, יכולים הם ללכת לחנות ולקחת, אין כל צורך בכסף. אם הם רוצים סוס לרכב, ילכו נא לשדה בקיץ, או לארוות המשותפות בחורף, ויקבלו מאת השומר. וכאשר יסתיים מסעם, ישיבו לו הסוס, בלא תשלום", כתב וינסטנלי בחזונו שפורסם בפמפלט 'החוק החדש של הצדק' ב-1648.
באפריל 1649 עלו ג'רארד וינסטנלי, ויליאם אווררד וארבעה אנשים נוספים לאדמות בור בגבעת ג'ורג' הקדוש בויברידג' ליד קובהם שבמחוז סארי לייסוד הקומונה הראשונה של התנועה. בתוך פחות משבוע הצטרפו אליהם כ-30 אנשים נוספים. היה זה בתקופה שבה חלה התייקרות משמעותית במחירי המזון. במהרה דווח למועצת המדינה כי מספר אנשים החלו לשתול ולגדל ירקות על קרקע משותפת על הגבעה. על פי הדיווח, הזמינו המתיישבים החדשים את כלל התושבים לבוא ולעזור להם, והבטיחו להם בשר, שתייה ובגדים. כוונתם הייתה לפרק את הגדרות, שהוקמו על ידי האצולה כחלק ממהפכת הגידור שתכליתה הייתה להפוך שטחים שהיו בבעלות ציבורית לפרטיים, ולגרום לאוכלוסייה הכפרית באזור לבוא ולעבוד עימם. לטענת הדיווח, מספרם עשוי היה להגיע לאלפים בתוך עשרה ימים. באותו חודש פרסמו הלוולרים את המניפסט המפורסם ביותר שלהם 'התקנות המתקדמות של הלוולרים האמיתיים'.
לבקשת בעלי האדמות, נשלחה למקום יחידת פרשים של צבא המודל החדש, בפיקודו של קפטן ג'ון גלדמן, אך בהגיעם מצאו רק ארבעה אנשים חורשים. המחנה פוזר כבר על ידי בריונים מתושבי הסביבה היחידה הביאה ללונדון על מנת להתייצב בפני מפקד צבא המודל החדש, סר תומאס פיירפקס, בלונדון. השניים התייצבו בפניו ב-20 באפריל, וסירבו להסיר כובעיהם (ביטוי מזלזל באותה התקופה). הם הסבירו עצמם באותם הטיעונים שהוצגו בהצהרת התקנות שפורסמה מוקדם יותר באותו חודש, וטענו כי כוונתם הייתה להתיישב בשטחי בור משותפים בלבד ולא על קרקעות פרטיות.
בעקבות המפגש החליט אווררד לעזוב את הקבוצה, שכן חשש מהתערבות הצבא וכי הקבוצה תמצא עצמה בסכנה, אולם פיירפקס הגיע למסקנה שדיגרס אינם מהווים סכנה, ויעץ לבעלי המקרקעין לפנות בעניינם לבתי המשפט. וינסטלי ואנשיו שבו לגבעה והמשיך לכתוב על היחס שקיבלו הדיגרים מהשלטונות. לורד האחוזה, פרנסיס דרייק, היה שיטתי, וארגן כנופיות שהתקיפו את משפחות הדיגרים, והציתו את מבני הציבור שלהם. הם נתבעו בהליך משפטי, שבו נאסר עליהם להתגונן, נמצאו הדיגרים 'אשמים' בהיותם 'רנטרים' (Ranter) - מיעוט דתי נרדף שיוחסו לו סטיות מיניות, ובית המשפט הורה להם להתפנות מהקרקע. באוגוסט 1649 עזבו את גבעת ג'ורג' הקדוש, לרווחת בעלי הקרקע הפיאודלים.
בוב פרי
רוברט דין "בוב" פרי (באנגלית: Robert Dean "Bob" Ferry; 31 במאי 1937 – 27 באוקטובר 2021) היה כדורסלן אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1959–1969. לאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 9.1 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק. בין השנים 1973–1990 שימש כג'נרל מנג'ר של קבוצת וושינגטון בולטס, ובתפקידו זכה פעמיים בפרס מנהל השנה ב-NBA ( ו-). בעונת זכה עם הבולטס באליפות ה-NBA.
אביו של כדורסלן העבר דני פרי.
דיגרים
וולינגברו
ב-15 באפריל 1650 הורתה מועצת המדינה לשופט השלום של נורת'האמפטונשייר לפעול כנגד 'הלוולרים באזורים אלו', ולשפוט אותם במהלך הרבעון. על פי רישומי הדיגרים באיבר, תשעה מהדיגרים של וולינגברו נעצרו ונכלאו, על אף שלא ניתן היה להוכיח כל האשמה נגדם, אך בית המשפט סירב לשחררם. הקפטן הלוולרי ויליאם תומפסון, מנהיג מרד בנבורי נהרג בהתנגשות עם כוחותיו של קרומוול סמוך להתיישבות דיגרית זו.
בוב פרי
קריירת משחק
פרי נולד וגדל בעיר סנט לואיס שבמיזורי, ובין השנים 1955–1959 למד באוניברסיטת סנט לואיס. בתקופתו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – "סנט לואיס ביליקנס" – שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל אדי היקי. בעונתו השלישית והאחרונה, 1958/1959, הצטיין עם ממוצעים של 22.2 נקודות ו-11.7 ריבאונדים למשחק.
דיגרים
איבר
התיישבות נוספת הקשורה לאלו בסארי ובוולינגברו, קמה באיבר שבמחוז בקינגהמשייר, כ-23 קילומטרים מההתיישבות הראשונה בסנט ג'ורג' היל. הצהרת הכוונות שפרסמו ציינה כי התיישבויות נוספות של דיגרים פעלו בברנט שבהרטפורדשייר, אנפילד במידלסקס, דנסטייבל בבדפורדשייר, בוסוורת' בגלוקסטשייר, והתיישבות נוספת בנוטינגהאמשייר. עוד צוין בהצהרה כי לאחר כישלון ההתיישבות בסארי, טיפלו הדיגרים בילדיהם באמצעות קרנות קהילתיות.
בוב פרי
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1959 נבחר פרי על ידי קבוצת סנט לואיס הוקס, בתור בחירה טריטוריאלית. בעונתו היחידה עם ההוקס העפילה הקבוצה למעמד גמר ה-NBA, בו הפסידה מול בוסטון סלטיקס בתוצאה 3–4.
דיגרים
המתנגדים
הדיגרים צברו להם באופן טבעי מתנגדים מקרב בעלי הרכוש והאדמות, ומושבותיהם סבלו תדיר מהתנכלויות, השחתה ואלימות. הלורד פרוטקטור אוליבר קרומוול, שהתנגד אליהם ואף ללוולרים שהיו מתונים מהם ודרשו רק שוויון בזכות ההצבעה ולא ברכוש אמר: "מה מטרת פעולת הולוולרים? להפוך את השוכרים לבעלי הון ממש כמו בעלי האחוזות. אני ג'נטלמן מבטן. עליכם לחתוך אנשים אלו לגזרים אחרת יחתכו אתכם".
בוב פרי
קריירת משחק
לקראת עונת הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס. לאורך 4 עונותיו בדטרויט העמיד ממוצעים של 12.3 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק.
דיגרים
השפעה
הדיגרים היוו מקור השראה למספר קבוצות וניסיונות בשיתוף ובקהילה אנרכיסטית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה התנועה התיאטרלית-אומנותית 'הדיגרים של סן פרנסיסקו' שנטלו את שמם מהתנועה האנגלית. לצד ארגון פסטיבלים והופעות מוזיקליות חופשיות, תיאטרון רחוב ואמנות מחאה, פתחה התנועה שדגלה ב'אנרכיזם קהילתי' גם חנויות שחילקו את מרכולתן בלא תמורה וסיפקו מזון, טיפול רפואי, תחבורה ודיור זמני. גם בבריטניה הוקמה תנועה אנרכיסטית דומה שפעלה בין היתר בשיטות של סקוואטינג. ב-1999 ארגנה התנועה 'כיבוש מחדש' של גבעת סנט ג'ורג' לציון 350 שנה להתיישבות הדיגרית במקום.
בוב פרי
קריירת משחק
ביוני 1964 הועבר יחד עם ביילי האוול, וולי ג'ונס, דון אול ולס האנטר בטרייד לבולטימור בולטס, תמורת טרי דיסינג'ר, דון קוג'יס ורוד ת'ורן. ב-5 עונותיו בקבוצה שימש כשחקן ספסל, ותרם 6.0 נקודות ו-4.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
דיגרים
שירים ובלדות
שיר הדיגרים המכונה לעיתים גם 'לוולרים ודיגרים', הוא בלדה מהמאה ה-17, שיר מחאה העוסק בנושא זכויות בקרקע, שכתיבתו מיוחסת לוינטנסלי עצמו. מילותיו פורסמו ב-1894 על ידי ההוצאה לאור הלונדונית Camden Society. הוא מושר בלחן הקרוב ללחן של מספר שירים אחרים, שפורסם על פי הפולקלוריסט רוי פלמר ב-1714. ב-1988 הקליטה להקת הפאנק הבריטית צ'מבוומבה גרסת קאוור שלו באלבומה 'שירי מחאה אנגליים מ-1381-1914'.
בוב פרי
קריירת ניהול
בשנת 1973, לאחר 4 שנים כעוזר מאמן תחת ג'ין שו, מונה פרי לג'נרל מנג'ר של וושינגטון בולטס. בעונת זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA היחידה בתולדותיה, לאחר שגברה בסדרת הגמר על סיאטל סופרסוניקס, בתוצאה 4–3. מאמן הקבוצה באותה עונה היה דיק מוטה, אותו מינה פרי בשנת 1976, ושחקניה המובילים היו וס אנסלד, אלווין הייז ובוב דאנדרידג'. פרי עצמו זכה בפרס מנהל השנה ב-NBA בעונת, בה העפילו הבולטס בשנית לגמר ה-NBA, וכן בעונת אותה סיימה הקבוצה במקום החמישי במזרח, חרף עזיבתם של אנסלד והייז.
דיגרים
שירים ובלדות
ב-1974 כתב ליאון רוסלסון את שירו 'עולם הפוך' (The World Turned Upside Down לא להתבלבל עם בלדה בשם זהה שנכתבה במאה ה-17) בהשראת סיפורם של הדיגרים. רוסלסון עצמו הבהיר כי שירו איננו עיבוד לשיר הדיגרים, וכי את הכותרת לו לקח מספרו של כריסטופר היל על המהפכה האנגלית. השיר הוקלט גם על ידי דיק גאוגן ב-1982 ובילי ברג ב-1985 והפך להמנונן של כמה קבוצות רדיקליות. רוסלסון ביצע גם את שיר הדיגרים עצמו באלבומו 'Harry's Gone Fishing'.
בוב פרי
קריירת ניהול
בין פעולותיו הבולטות בקבוצה, ניתן למנות את צירופם של השחקנים דייב בינג (1975), בוב דאנדרידג' (1977), גאס ויליאמס (1984), מוזס מלון (1986) וברנרד קינג (1987), וכן את בחירתם בדראפט של השחקנים מיץ' קופצ'אק (בחירה 13 ב-1976), גרג באלרד (בחירה רביעית ב-1977), ג'ף רולנד (בחירה 25 ב-1980), ג'ף מלון (בחירה עשירית ב-1983), מאנוט בול (בחירה 31 ב-1985) ומאגסי בוגס (בחירה 12 ב-1987).
נפטר ב-27 באוקטובר 2021.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2014
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2014 נערך ב-13 באפריל 2014 בבית האופרה המלכותית שבלונדון. את הטקס הנחו ג'מה ארטרטון וסטיבן מנגן. קטעים נבחרים מהטקס שודרו בטלוויזיה בערוץ ITV1.
זוכים ומועמדים
שמות המועמדים הוכרזו ב-10 במרץ 2014.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
דבורה בן-יהודה
ביוגרפיה
דבורה נולדה בשנת 1855 (תרט"ו) לשלמה נפתלי הרץ יונאס (1896-1840) ולרבקה לאה לבית ברביש, בליטא בעיר דריסה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביה היה סוחר אמיד, שהיה מחסידי האדמו"ר רבי שמואל מלובביץ', וברבות השנים היה למשכיל, למשורר ולאחד מראשוני חובבי ציון. בית הוריה היה בית יהודי אמיד, אשר העניק לה השכלה כללית ולימודי שפות - רוסית, צרפתית וגרמנית.
לדבורה היו שלושה אחים ושלוש אחיות, מהם: דוד (הבכור), חמדה, סוניה, פנינה (ככל הנראה ילידת 1885) ואוניה (יוסף, יליד 1888 לערך).
אביה, שלמה יונאס פרש חסותו על אליעזר בן יהודה, העניק לו יחס אבהי, וייעד אותו כשידוך לדבורה, שהייתה מבוגרת מאליעזר בשלוש שנים, ושימשה לו מורה לרוסית ולמקצועות כלליים. הקשר ביניהם התהדק והם סיכמו להינשא.
פודור (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
דבורה בן-יהודה
ביוגרפיה
ד"ר יוסף לנג כותב בספרו "דבר עברית", שבבית משפחת אב"י סיפרו כי בבית הדואר שבבירת האימפריה העות'מאנית המתינה לו איגרת מפריס ששלח לו צ'אשניקוב, ובה נתבקש להמתין לבואו, משום שברצונו להצטרף למסעם. בימי ההמתנה הללו גילו בני הזוג את חינה של עיר הנמל התוססת, ועם בואו של צ'אשניקוב הפליגו השלושה לארץ ישראל. בסיפור העלייה לארץ, "השב לארץ מולדתו", אותו פרסם אליעזר בן יהודה בחתימת א בחבצלת, הוא מספר שידידו ׁ(הכוונה לצ'אשניקוב) ניסה להניא את אשתו (דבורה) מלקשור את גורלה בגורלו שלו, אולם דבורה נשארה איתנה בדעתה והשיבה לו:
אליעזר בן-יהודה סיפר בזיכרונותיו על תחילת דיבורה העברי של דבורה, במהלך הפלגתם על הדנובה מווינה בדרכם לארץ ישראל: כשהגיעו לקהיר, בשנת 1881, הם פנו אל הרב רפאל אהרן בן שמעון כדי שיקדשם כדת משה וישראל.
"האם העברייה הראשונה"
דבורה כונתה "האם העברייה הראשונה" על שום היותה האם הראשונה שדיברה עם ילדיה בשפה העברית בלבד. עדות לכך ניתן לקרוא על מצבתה: "האם הראשונה בזמן הזה שדברה לילדיה בעברית מרגע היוולדם ותקם דור מדבר עברית".
מדבריו של בן יהודה: "כל הימים אשר הנשים לא תדברנה עברית, אין תקווה לתחיית הלשון בפי העם". אמהות העלייה הראשונה לא דיברו עברית ולא הנחילו אותה לילדיהן. משפחת בן-יהודה הייתה יוצאת דופן. אליעזר בן יהודה אסר על אשתו לדבר עם ילדיהם בשפה אחרת מלבד העברית. דרישה זו הטילה סגר חברתי על ילדיו, והייתה בה התאכזרות אל דבורה. במכתב שכתב אליעזר אל דבורה בהיותו בביאליסטוק בשנת 1886, ציווה עליה לבל תתרשל בחינוכם של הילדים בן ציון (מאוחר יותר החליף את שמו לאיתמר בן-אב"י) ואביחיל: "אמרי לבן ציון כי אם לא ישמע אשכנזיק אביא לו מתנות יפות מאוד ואם אין, אם ישמע אשכנזיק, לא אביא לו מתנות ואשנאהו, ולא אדבר אתו, וגם אכהו מכות רצח, וכן תאמרי גם לאביחיל".
דבורה נאלצה לעזור בפרנסת המשפחה, אשר מצבה הכלכלי היה קשה. היא שימשה כמורה ללשון העברית ולדברי ימי ישראל בבית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד. לשם לימודי ההיסטוריה, חיברה את החלק הראשון של "קיצור דברי הימים לבני ישראל בשבתם על אדמתם", שיצא מאוחר יותר בשלושה חלקים בעיבודו של בן יהודה. כמו כן ניסתה כוחה בכתיבה עיתונאית. המאמר היחיד שכתבה הוא: "תקנת בנות ירושלים".
פטירתה
בכ"ב באלול ה'תרנ"א נפטרה דבורה ממחלת השחפת, שממנה סבלה. קבורתה של דבורה הייתה מלווה בסכסוכים בין אליעזר בן יהודה לחברה קדישא של העדה האשכנזית בירושלים והם איימו לקבור אותה מחוץ לגדר. בצערו פנה אליעזר אל החברה קדישא של העדה הספרדית וביקשם להביאה לקבורה. בסופו של דבר, דבורה נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בחלקת הפרושים, רחוקה מהמקום בו לימים הוקמה חלקת הקבר המשפחתית בה קבורים אליעזר בן יהודה, איתמר בן-אב"י וחמדה. בנה, איתמר בן-אב"י, כתב שבהלוויה "שום ידיד לא לונו בדרכנו, שום קרוב לא הופיע".
אליעזר ספד לרעייתו בתום שבוע האבל מעל גבי הגיליון הראשון של "האור" לשנת תרנ"ב: "גועה אל עמה האם הראשונה בישראל בזמן הזה דברה לילדיה מרגע הולדתם רק עברית... והנה תקפה מחלה אכזריה, מחלת השחפת, ותעניה עינויים נוראים משך שנה וחצי. על מותה יתאבלו כל החפצים בתחית לשוננו, ובעלה הזוכר לה חסד נעוריה אהבת כלולותיה לכתה אחריו במדבר בארץ לא זרועה".
בן יהודה נותר אלמן עם חמישה יתומים, מצבו הכלכלי היה קשה והוא היה טרוד בענייניו, כך שאת עניין הקמת המצבה הותיר לטיפולם של אחרים. נשות המושבה ראשון לציון לקחו על עצמן את משימת הקמת המצבה. הן פתחו במגבית לאיסוף תרומות אך ההיענות הייתה מועטה. בקריאה נוספת לתרומות ובתרומתו של יונאס, הוקמה המצבה כעבור שנתיים מיום מותה של דבורה. על המצבה נחקקו מילותיו של בעלה: "קבר האם הראשונה בזמן הזה שדברה לילדיה עברית מרגע הולדתם, ותקם דור מדבר עברית היא האשה המשכלת מרת דבורה בת שלמה הרץ ואשתו רבקה לאה יונאס אשת א' בן יהודה עורך האור. נפטרה באור ליום ו' כ"ד אלול א'תתכ"ג לגלתנו, תרנ"א".
כשנה לאחר מותה אליעזר בן יהודה נשא לאישה את חמדה, אחותה הצעירה של דבורה.
אחרי מותה נוסדה לזכרה, בעיר לבוב, חברת נשים ציוניות בשם "דבורה", כדי לקרב את הנשים היהודיות לתנועה הלאומית.
קרטיי
קְרֶטֶיִי (בצרפתית: Créteil) היא עיר מחוז של מחוז עמק המארן, שבצרפת. זהו הפרבר השישי באוכלוסייתו של פריז, ודיוקסיה קתולית.
עד מלחמת העולם השנייה היה מדובר על עיר קטנה ורק בשנת 1955 היא החלה לגדול. ב-1966 היא הוכרזה כעיר מחוז של ול-דה-מארן ובעקבות הכרזה זו הגיעו תקציבים גדולים להרחבת העיר. בין השאר נבנו שם בתי משפט (היכל הצדק של קרטיי), בתי מלון ובית חולים. כמו כן, נבנה אגם קרטיי בגודל של 42 קמ"ר.
גאוגרפיה
קרטיי ממוקמת במישור נרחב בין נהר הסן ממערב ונהר המארן ממזרח. מכיוון שהעיר שוכנת במישור, היא הוצפה מספר פעמים על ידי המארן או הסן. שטחים מהעיר הוצפו בפעם האחרונה ב-1970 על ידי המארן.
מזג האוויר הוא אטלנטי, ובממוצע יורדים 615 מ"מ גשם בשנה וכן יש כ-16 ימי שלג בשנה.
La prima cosa bella
"La prima cosa bella" (בעברית: "הדבר היפה הראשון") הוא שיר שכתבו ניקולה די בארי ומוגול. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל סן רמו בשנת 1970, בביצוע כפול של די בארי ושל להקת ריקי אה פוברי.
הגרסה של די בארי הגיעה לראש מצעד הפזמונים האיטלקי.
הקלטה
לוצ'ו בטיסטי שמע את השיר והציע לדי בארי להקליט גרסת דמו, בה הוא ניגן בגיטרה, בליווי פרנץ די צ'וצ'ו, דמיאנטו דאטולי, אנדראה סאקי ופלביו פרמולי, מוזיקאים ששיתפו פעולה עם בטיסטי בהקלטות. המעבד ג'אנפרנקו רברברי החליט להשתמש בגרסה זו כבסיס, והוסיף לה תזמורת מיתרים בניצוחו. בתכנון הראשוני בפסטיבל סן רמו השיר היה אמור להיות מבוצע על ידי די בארי יחד עם ג'אני מורנדי, שאחרי ההקלטה החליט לוותר על השיר.
השפעה
ב-2008 נכלל הביצוע של ריקי אה פוברי בפסקול הסרט "Il Divo" בבימויו של פאולו סורנטינו. ב-2010 ביים פאולו וירצי סרט בשם "La prima cosa bella" כשם השיר. גרסה חדשה של השיר בביצוע הזמרת האיטלקית-מרוקאית, מליקה איאנה,, נכללה בפסקול הסרט, והגיעה למקום החמישי במצעד הפזמונים האיטלקי.
המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי
המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי היא השכונה המרכזית בעיר מקסיקו סיטי אשר במקסיקו. כיכר סוקאלו, אשר נמצאת במרכז השכונה, היא הכיכר הגדולה ביותר באמריקה הלטינית והיא יכולה להכיל עד קרוב ל-100 אלף אנשים.
השכונה ממוקמת ברובע קוואווטמוק והיא משתרעת על פני מעט יותר מתשעה קמ"ר. השכונה מכילה בסביבות 9,000 מבנים, מתוכם 1,550 הוכרזו כבעלי חשיבות היסטורית. רוב המבנים ההיסטוריים הללו נבנו בין המאה ה-16 למאה ה-20.
המורה (סרט, 2015)
"המורה" (ברוסית: Учи́лка) הוא סרט קולנוע עלילתי רוסי מסוגת הפעולה והדרמה משנת 2015 בבימויו של אלכסיי פטרוחין. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 באוגוסט 2015 בעיר ויבורג במסגרת פסטיבל הקולנוע הרוסי "חלון לאירופה", XXIII במספר. הסרט יצא להפצה מסחרית ב-26 נובמבר 2015.
ב-20 באוקטובר 2017 החלו צילומי סרט המשך בשם "המבחן האחרון". הבכורה מתוכננת לאוגוסט 2019.
תקציר עלילת הסרט
במתחם בית הספר נורתה ירייה. אלה ניקולאייבנה היא מורה להיסטוריה בתיכון, נואשת וחשה שנמאס לה מתלמידיה הסוררים. היא מחליטה לקחת את תלמידיה כבני ערובה על מנת ללמד אותם לקח מוסרי, אבל כעבור זמן קצר היא עצמה הופכת שבויה למצב. אירוע בני הערובה מדווח לקולונל קאדישב, איש הכוחות המיוחדים במשטרה ובעברו תלמיד של אלה ניקולאייבנה, הוא נרתם לנהל את המשא ומתן — כשהוא חולק עמה את תחושותיה על מצבם המוסרי הירוד של התלמידים המודרניים.
הפקה
הסרט צולם בבית הספר מספר 7 של העיר קורוליוב במחוז מוסקבה, בו למד בעבר השחקן אנדריי מרזליקין. הסרט צולם בחודש מרץ 2015.
סרט המשך
ב-16 באוקטובר 2015, נמסרה הצהרה מאולפני הפקה כי במהלך בחורף 2015/2016, יתחילו צילומי סרט ההמשך "המורה. המבחן". על פי הסיפור, אנה ניקולאייבנה לוקחת את תלמידי הכיתה לצפות במחזמר הפופולרי "מבחן אחרון", אך לפתע האולם כולו, שבו שבע מאות איש, מוצא עצמו מוחזק כבן ערובה על ידי טרוריסטים שפלשו להצגה. למעשה, הסרט היה אמור להיות מוקדש למשבר בני הערובה בתיאטרון בדוברובקה, אשר התרחש ב-23 וב-26 באוקטובר 2002 במוסקבה.
ב-20 באוקטובר 2017 בעיר מיטישצ'י שבפרברי מוסקבה החלה הפקת הסרט. אירוע הבכורה נערך ב-4 באוקטובר 2018.
קנוט השני, מלך שוודיה
קנוט השני, או קנוט הולמגרסון (בשוודית: Knut Holmgersson; כונה גם קנוט הגבוה, בשוודית: Knut Långe till Sko; מת ב-1234) היה מלך שוודיה משנת 1229 ועד מותו. אביו, הולמגר, היה אחיינו של קנוט הראשון ולפיכך קנוט השני היה נינו של אריק התשיעי ("הקדוש"), שכן על פי האגדות, היה הולמגר, אביו של קנוט השני, בנו של פיליפ אריקסון, בנו הצעיר של אריק התשיעי. קנוט השני היה בעל ברית קרוב של מפלגת הפולקונג (Folkung) ששאפו להגביל את סמכויות הכנסייה והמלך.
קנוט היה חבר המועצה ששלטה בשוודיה משנת 1222 ועד שנת 1229, בימי ראשית מלכותו של אריק האחד עשר. ב-1229, לאחר קרב אולוסטרה, הודח אריק האחד עשר. קנוט השני הוכתר ב-1231, אך ימי מלכותו היו קצרים. לאחר מותו של קנוט שב אריק האחד עשר למלוך עד מותו ב-1250.
קנוט נשא לאישה את הלנה שמוצאה ומועד פטירתה שנויים בקרב החוקרים. על פי אחד המקורות היא מתה לפני 1227 והיא הייתה ביתו של היארל (אציל) פולקה בירגרסון. שני בניהם, הולמגר (מת ב-1248) ופיליפ (מת ב-1251) נהרגו במרידות של אנשי מפלגת הפולקונג כנגד בירגר יארל.
עונת 1987/1988 בסרייה א'
עונת 1987/1988 בסרייה א' הייתה העונה ה-86 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-13 בספטמבר 1987 והסתיימו ב-15 במאי 1988.
פסקארה, פיזה וצ'זנה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
מילאן זכתה באליפות בפעם ה-11 בתולדות המועדון.
בעקבות החלטה על הגדלת הליגה, בסיום העונה לסרייה ב' ירדו אבלינו ואמפולי. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו בולוניה, לצ'ה, לאציו ואטאלנטה.
כדורגלנים מצטיינים
דייגו מראדונה, שחקנה של נאפולי, כבש 15 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
ממלכת תימן
הממלכה המותוואכלית של תימן (בערבית: المملكة المتوكلية اليمنية, בתעתיק מדויק: אלממלכה אלמתוכליה אלימניה), ונקראה גם בפשטות ממלכת תימן, הייתה ממלכה אשר התקיימה בצפון תימן בין השנים 1918 ו-1962. עיר הבירה הייתה צנעא עד 1948, ולאחר מכן תעז. מ-1962 עד 1970 ניטשה בממלכה מלחמת האזרחים של צפון תימן, שבסופה בוטלה המלוכה והמדינה הפכה לרפובליקה הערבית התימנית. ממלכת תימן הצטרפה לאו"ם ב-30 בספטמבר 1947.
רקע
לאחר עשרות שנים של שלטון לא יציב בתימן, השתלטו העות'מאנים על הארץ בין השנים 1546–1635. חיסול הכוח של השושלות המקומיות השונות בתימן יצר חלל ריק, שנתמלא מיד על ידי האימאמים הזיידים שהיו דחוקים מאות שנים בצפון תימן. וכך, תחת שלטונו של האימאם אלמתוכל יחיא שרף אלדין, שבירתו הייתה חג'ה, הם הרחיבו שליטתם בכיוון דרום ולחצו על השליטים הזרים (העות'מאנים) שבירתם צנעא. בסופו של דבר כבשו הזיידים בראשות האימאם קאסם את צנעא מידי העות'מאנים ב-1629, וב-1635 הם יצאו מתימן לגמרי. בתחילת המאה ה-18 יציבות השלטון הזיידי החלה להתערער. חבלים רבים התנתקו עקב מרידות מושלים מקומיים שרצו יתר עצמאות. הדבר הביא לירידה בהכנסות ממסים וכתוצאה מכך האימאם בצנעא לא יכול היה לשלם מענקים שנתיים לשבטי הצפון כדי לקבל תמיכתם. שבטים הללו "פיצו" את עצמם באמצעות פשיטות על צנעא הבירה ולקחת תמלוגים באמצעות ביזה.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
המלחמה הקרליסטית הראשונה הייתה מלחמת אזרחים בספרד מ-1833 עד 1840, הראשונה מבין שלוש מלחמות קרליסטיות. המלחמה הייתה בין שני פלגים על הירושה לכס המלכות ועל אופייה של המלוכה הספרדית: התומכים השמרנים והדבולוציוניסטיים של אחיו של המלך המנוח, קרלוס דה בורבון (או קרלוס החמישי), נודעו בשם קרליסטים (carlistas), בעוד תומכים פרוגרסיביים וצנטרליסטיים של העוצרת, מריה כריסטינה, ששלטה בשם בתה איזבלה השנייה, מלכת ספרד, כונו ליברלים ( liberales), כריסטינוס או איזבלינוס. המלחמה נחשבת על ידי כמה מחברים למלחמת האזרחים הגדולה והקטלנית ביותר של התקופה.
ממלכת תימן
רקע
בשנת 1849 כבשה האימפריה העות'מאנית את אזור החוף, כדי להפעיל לחץ על האימאם הזיידי לחתום על הסכם הכרה בשלטון העות'מאנית, ולאפשר לכוח עות'מאני להיות מוצב בצנעא. עם זאת, העות'מאנים היו איטיים כדי להשתלט על תימן, ולא הצליחו לחסל את כל ההתנגדות המקומית הזיידית. בשנת 1913, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, האימפריה העות'מאנית נאלצה לוותר על שליטתה בתימן.
היסטוריה
ב-30 באוקטובר 1918, בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, האימאם יחיא מוחמד מהשושלת הקאסימית הכריז בצפון תימן על מדינה ריבונית עצמאית. בשנת 1926 יחיא הכריז על הקמת ממלכת תימן, בנוסף להיותו המלך, היה יחיא גם המנהיג הרוחני, וזכה להכרה דיפלומטית במדינה, כגון עם ממלכת איטליה, שעמה חתם על האמנה האיטלו-תימנית בשנת 1926.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
מלבד היותה מלחמת ירושה בשאלה מי היה היורש החוקי של פרננדו השביעי, מלך ספרד, המטרה של הקרליסטים הייתה החזרה למונרכיה מסורתית, בעוד שהליברלים ביקשו להגן על המלוכה החוקתית. פורטוגל, צרפת ובריטניה תמכו בעוצרת, ושלחו כוחות מתנדבים ואפילו סדירים להתעמת עם צבא הקרליסטים.
ממלכת תימן
היסטוריה
בשנת 1920 יחיא הרחיב את כוחו צפונה לעבר טייהמה ומחוז עסיר, אולם הוא התנגש עם עליית השפעתו של מלך ממלכת נג'ד וחג'אז, עבדול עזיז אבן סעוד מבית סעוד. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, סעודיה כוחות כבשו הרבה של אלה רווחים לפני נסיגה של חלק מן האזור, כולל את דרום תהמה והעיר אל-חודיידה. הגבול עם ערב הסעודית התקבל ב-20 במאי 1934 בהסכם טאיף, לאחר מלחמת סעודיה-תימן שהסתיימה ב-1934. אי-הכרה של יחיא בגבול הדרומי עם הפרוטקטורט של עדן הבריטית (מאוחר יותר דרום תימן), גרמה מדי פעם עימותים עם הבריטים.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
בתחילת המאה ה-19 המצב הפוליטי בספרד היה בעייתי ביותר. במהלך מלחמת חצי האי, הקורטס של קדיס ששימש כעוצר של פרננדו השביעי המודח שיתף פעולה בחוקה הספרדית של 1812. לאחר המלחמה, כאשר פרדיננד השביעי חזר לספרד (1814), הוא ביטל את החוקה במניפסט של ולנסיה, והפך למלך אבסולוטי, השולט בצווים והשיב את האינקוויזיציה הספרדית, שבוטלה על ידי חוסה הראשון, אחיו של נפוליאון הראשון. קרב טרפלגר ב-1805 כמעט ריסק את הצי הספרדי, כאשר מלחמת חצי האי הותירה את החברה הספרדית המומה מלוחמה מתמשכת וניזוקה קשות מביזה. בזמן שהאימפריה הספרדית קרסה, הסחר הימי ביבשת אמריקה ובפיליפינים ירד לטפטוף, וצבא ספרד נאבק לשמור על המושבות שלהם, כשמקסיקו קיבלה את עצמאותה ב-1821. ההכנסות מעבר לים היו בשפל היסטורי, הקופה המלכותית הייתה ריקה. איזון החשבונות והגיוס לצבא הפך לדאגה מכרעת עבור הכתר הספרדי, כאשר הממשלות תחת המלך פרננדו השביעי לא הצליחו לספק פתרונות חדשים או יציבות.
ממלכת תימן
היסטוריה
בשנת 1932 ממשלות תימן ובית המלוכה העיראקי חתמו על הסכם שהוביל את ההכשרה של קציני צבא תימנים בעיראק. מאוחר יותר, כמה מהם מילאו תפקיד מפתח מלחמת האזרחים של צפון תימן.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
בתקופת הטריניו הליברל (1820-1823), הפרוגרסיבים, שהיו בעלי ברית למעמד העסקים, פנו למלווי כספים בינלאומיים בניסיון למנוע את ההתמוטטות הכלכלית שספרד עמדה בפניה. הם פנו לפריז, ובמיוחד ללונדון, לשם ברחו ליברלים רבים (רבים מהם בונים חופשיים) עם שובו של פרננדו השביעי (1814). בלונדון ובפריז נפתחו משא ומתן בהתאמה עם נתן רוטשילד וג'יימס רוטשילד. הם חילצו את המשטר הליברלי הספרדי, שנתמך על ידי בריטניה הגדולה שתמכה בעקביות בתנועות ליברליות באירופה וגם היה לה אינטרס מובהק בהבטחת החוב שהצטבר בשנים קודמות.
ממלכת תימן
היסטוריה
ממלכת תימן הפכה לחברה מייסדת של הליגה הערבית בשנת 1945, וב-30 בספטמבר 1947 הצטרפה הממלכה לאו"ם. במהלך מלחמת העצמאות שלחה הממלכה חיל משלוח קטן לסייע לפלסטינים.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
התערבותה של ברית בינלאומית ריאקציונרית ב-1823, הברית הקדושה, החזירה את פרננדו השביעי לכס המלכות הספרדי, שדחה את החובות שלקחו השליטים הליברלים בשנים 1820–1823 מהרוטשילדים. במשך יותר מעשור, החוב הליברלי שלא שולם היה מכשול מתמשך עם אנשי הכספים הללו במהלך שיחות לבקשות הלוואות חדשות.
על רקע של פשיטת רגל ובעיות פירעון, לקראת סוף חייו, פרסם פרננדו השביעי את הסנקציה הפרגמטית משנת 1830, שהעניקה תקוות לליברלים. לפרננדו השביעי, מלך ספרד לא היה צאצא זכר, אלא שתי בנות, איזבלה (לימים איזבלה השנייה) ולואיסה פרננדה. "הסנקציה הפרגמטית" אפשרה לאיזבלה להפוך למלכה לאחר מותו. הסנקציה גברה על זכויותיו של קרלוס דה בורבון, אחיו של המלך, לירושה, הוא ותומכיו, כמו שר המשפטים פרנסיסקו טדיאו קלומרדה, לחצו על פרננדו לשנות את דעתו. אבל פרננדו המיוסר עמד בהחלטתו וכאשר מת ב-29 בספטמבר 1833, איזבלה הפכה למלכה. מכיוון שהייתה רק ילדה, היה צורך בעוצר, ולכן מונתה אמה המלכה מריה כריסטינה לעוצרת.
מפלגה אבסולוטית חזקה חששה שהעוצרת מריה כריסטינה תבצע רפורמות ליברליות, וחיפשה מועמד אחר לכס המלכות. הבחירה הטבעית, המבוססת על החוק הסאלי, הייתה אחיו של פרננדו, קרלוס. ההשקפות השונות על השפעת הצבא והכנסייה על הממשל, כמו גם הרפורמות המנהליות המתקרבות, סללו את הדרך לגירוש השמרנים מהחוגים השלטוניים הגבוהים.
ממלכת תימן
היסטוריה
האימאם אחמד מת בספטמבר 1962, והוא הוחלף על ידי בנו, נסיך הכתר מוחמד אל-בדר, אולם שלטונו היה קצר. זמן קצר לאחר הכתרתו בוצעה הפיכה, על ידי מהפכנים רפובליקנים בהובלת הצבא בפיקודו של עבדאללה אל סלאל, ותימן הוכרזה רפובליקה בראשות עבדאללה אל סלאל שהפך לנשיאה. האימאם נמלט לגבול עם סעודיה, שם גייס תמיכה משבטים שיעיים צפוניים במטרה לתפוס בחזרה את השלטון, והעימות התדרדר תוך זמן קצר למלחמה כוללת.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
ממשלת המרכז של ת'אה ברמודס (אוקטובר 1832-ינואר 1834) חנכה את חזרתם לספרד של גולים רבים מלונדון ומפריז, למשל חואן אלווארס מנדיזאבל (לבית מנדס). עלייתו של ת'אה ברמודס גררה שיתוף פעולה והבנה הדוקים יותר עם הרוטשילדים, שבתורם עודדו בבירור את הרפורמות והליברליזציה של הראשונים, כלומר המשטר הליברלי החדש ושילוב ספרד במערכת הפיננסית האירופית. עם זאת, כשקופת המדינה שוב ריקה, המלחמה המתקרבת וסוגיית ההלוואה של טריניו הליברלית מהרוטשילדים עדיין לא הוסדרה, ממשלתו של ת'אה ברמודס נפלה.
מול המלחמה הפורצת בחבל הבסקים, שליח ממשלתה של יורש העצר מריה כריסטינה, המרקיז ממירפלורס (ליברל מתון), יצר קשר עם הבנקאים של העיר לונדון כדי לפתוח קו אשראי עבור האוצר הספרדי (כך לשלם את התשלום הבא של החוב החיצוני לפירעון ביולי 1834 ולקבל אשראי חדש), כמו גם עם ממשלת בריטניה כדי לזכות באישור הפוליטי שלה. הסכם עם נתן וג'יימס רוטשילד וקידום הלוואה של 500,000 פאונד למרקיז ממירפלורס סללו את הדרך להקמת הברית המרובעת שחתמה את ההגנה הבריטית והצרפתית לממשלת ספרד, לרבות פעולות צבאיות (אפריל 1834).
ממלכת תימן
היסטוריה
הצד המלוכני קיבל תמיכה צבאית מירדן ומערב הסעודית, כאשר בריטניה (בעזרת ישראל, במסגרת "מבצע רוטב") העניקה סיוע חשאי. הצד הרפובליקני נהנה מתמיכת מצרים, כאשר ברית המועצות סיפקה מטוסי קרב. בלחימה היו מעורבים לוחמים בלתי סדירים לצד כוחות צבא קונבנציונליים, ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר תמך ברפובליקנים עם חיל משלוח של כ-70,000 חיילים וכלי נשק. על אף מספר מבצעיים צבאיים וועידות שלום נקלעה המלחמה למבוי סתום עד אמצע שנות ה-60.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
כפי שכתב היסטוריון אחד:
"המלחמה הקרליסטית הראשונה נלחמה לא כל כך על בסיס תביעתו המשפטית של דון קרלוס, אלא בגלל שחלק נלהב ומסור בעם הספרדי העדיף חזרה למעין מונרכיה אבסולוטית שלדעתם תגן על חירויות הפרט שלהם (fueros), האינדיבידואליות האזורית שלהם והשמרנות הדתית שלהם."
ממלכת תימן
היסטוריה
אחרי מלחמת ששת הימים התקשה נאצר להמשיך ולקיים מעורבות צבאית בצפון תימן והחל להוציא ממנה את כוחותיו. הדחתו המפתיעה של סלאל ב-5 בנובמבר 1967 בידי פלג מבין אנשיו, שנתמכו בשבטים רפובליקנים, הביא לשינוי מוקדי הכוח בבירה צנעא, בעוד המלוכנים קרבים אליה מצפון. הממשלה הרפובליקנית החדשה הונהגה על ידי עבדול רחמן אל-אריאני, אחמד נומן ומוחמד עלי עות'מאן, אשר התפטרו ממשרתם או נמלטו מהארץ בתוך זמן קצר, והותירו את הבירה במצב של אנרכיה, תחת הנהגתו של ראש הממשלה, חסן אמרי. המצור על צנעא ב-1967 היווה את נקודת המפנה של המלחמה, לאחר שראש הממשלה הצליח לשמור על השליטה בבירה, והמלוכנים הסירו את המצור בפברואר 1968. עימותים צבאיים נמשכו במקביל לקיום שיחות שלום, עד 1970, כאשר הכירה סעודיה ברפובליקה, והפסקת אש נכנסה לתוקף.
המלחמה הקרליסטית הראשונה
רקע היסטורי
סיכום חי של המלחמה מתאר אותה כך:
"הכריסטינוס והקרליסטים צמאו זה לדמו של זה, עם כל הלהט העזה של סכסוכים אזרחיים, מעורר זיכרון של שנים של עלבון הדדי, אכזריות ורוע. אח נגד אח - אב נגד בן - החבר הכי טוב הפך לאויב המר ביותר - כוהנים נגד עדריהם - קרובים נגד קרובים."
האוטונומיה של אראגון, ולנסיה וקטלוניה בוטלה במאה ה-18 על ידי צווי נואבה פלנטה שיצרו מדינה ספרדית ריכוזית. בחבל הבסקים, מעמד הממלכה של נווארה ומעמדן הנפרד של אלבה, ביסקאיה וגיפוזקואה אותגרו ב-1833 במהלך החלוקה הטריטוריאלית החד-צדדית של ספרד של הממשל המרכזי. הטינה נגד ההתערבות הגוברת של מדריד (למשל ניסיונות להשתלט על מכרות ביסקייה ב-1826) ואובדן האוטונומיה הייתה חזקה במידה ניכרת.
סיבות בסקיות להתקוממות הקרליסטית
הממשלה הליברלית הספרדית רצתה לדכא את הפורוס הבסקיים ולהעביר את גבולות המכס להרי הפירנאים. מאז המאה ה-18, למעמד חדש שהתעורר היה אינטרס להחליש את האצולה הבסקית החזקה ואת השפעתה במסחר שהתפשטה ברחבי העולם בעזרת המסדר הישועי.
הריכוזיים בממשלת ספרד תמכו בכמה מהמעצמות הגדולות נגד סוחרים בסקים לפחות מאז זמן ביטול המסדר הישועי ומשטר גודוי. תחילה הם התייצבו לצד הבורבונים הצרפתים כדי לדכא את הישועים, בעקבות השינויים האדירים בצפון אמריקה לאחר ניצחון ארצות הברית במלחמת העצמאות האמריקאית. אחר כך צידד גודוי עם הבריטים נגד הבסקים במלחמת הפירנאים של 1793, ומיד אחר כך עם הצרפתים של נפוליאון, גם נגד הבסקים. האינטרס הבריטי היה להרוס, לזמן רב ככל האפשר, את נתיבי המסחר והכוח של ספרד, אשר נשמרו בעיקר על ידי הנמלים הבסקיים וצי הסוחרים.
עם זאת, המלך פרננדו השביעי מצא בסיס תמיכה חשוב בחבל הבסקים. חוקת קדיס משנת 1812 דיכאה את שלטון הבית הבסקי, ונקבעה במונחים של אומה ספרדית מאוחדת אשר דחתה את קיומה של האומה הבסקית, כך שהמלך הספרדי החדש זכה לתמיכה של הבסקים כל עוד הוא כיבד את המוסד והמסגרת המשפטית של הבסקים.
רוב המשקיפים הזרים, כולל צ'ארלס פ. הנינגסן, מייקל ב' הונאן או אדוארד ב' סטפנס, סופרים אנגלים ועדים ממקור ראשון של המלחמה הקרליסטית הראשונה, שבילו במחוזות הבסקים מאוד אהדו את הקרליסטים, שהם ראו בהם כמייצגים את הסיבה לשלטון הבית הבסקי. כנראה היוצא מן הכלל היחיד היה ג'ון פרנסיס בייקון, דיפלומט שהתגורר בבילבאו בזמן המצור הקרליסטי של 1835, שלמרות שגם שיבח את השלטון הבסקי, לא יכול היה להסתיר את עוינותו כלפי הקרליסטים, אותם ראה כ"פראים". הוא המשיך לערער על גישתם של בני ארצו, הכחיש קשר בין העניין הקרליסטי והגנת החירויות הבסקיות, ושיער שקרלוס החמישי ימהר לכרסם או לדכא אותם אם יתפוס את כס המלוכה הספרדי.
בדומה למה שג'ון אדמס הצביע עליו 60 שנה קודם לכן, ג'ון פ. בייקון (שש שנים בביסקאיה..., 1838) החשיב את הבסקים החיים מצפון לנהר האברו כאזרחים חופשיים, בהשוואה לספרדים שהוא רואה בהם "סתם עדר" שעלול לסבול מהתעללות על ידי אדוניהם. לפי אדוארד ב' סטפנס, הבסקים נלחמו על מקורות הלגיטימציה שלהם, חירותם המעשית, על זכויות הריבון שלהם והיסודות החוקתיים שלהם. המצוינות של שלטון הבית הבסקי ואופיו הרפובליקאי מודגשת גם על ידי מחברים אחרים, כמו ונטוורת' וובסטר. תובנה עמוקה יותר לגבי הבסקים ויחסם לספרדים בתקופה זו מוצעת על ידי סידני קרוקר ובלי בארקר (1839), וקובעים כי:
"הוואסקים, או כפי שהם מכנים עצמם, האסקלדונים, אינם רואים עצמם ספרדים, ונבדלים מהם במידה רבה באופיים ובשפה."
האינטרסים של הליברלים הבסקים היו חלוקים. מצד אחד, סחר חוצה פירנאי שוטף עם מחוזות בסקיים אחרים וצרפת היה מוערך מאוד, כמו גם עסקאות מעבר לים בלתי מוגבלות. הראשון היה חזק עד המהפכה הצרפתית, במיוחד בנווארה, אבל ההסדר הלאומי הצרפתי החדש (1790) ביטל את המעמד המשפטי והפיסקלי הנפרד של מחוזות הבסקים הצרפתיים. למרות הקשיים, הסחר מנגד נמשך בתקופת אי הוודאות ששררה במסגרת האמנה הצרפתית, מלחמת הפירנאים (1793–1795), כהונתו של מנואל גודוי בתפקיד ומלחמת חצי האי. בסופו של דבר, התבוסה של נפוליאון השאירה פעילות מסחרית חוצת גבולות שנאבקה להמריא אחרי 1813.
המסחר בחו"ל הושפע קשות מפירוק חברת Guipuzcoan of Caracas (1785), התבוסה הצרפתית-ספרדית בקרב טרפלגר (1805), תנועות עצמאות באמריקה הלטינית, חורבן סן סבסטיאן (1813), ובסופו של דבר. התפרקות החברה המלכותית הפיליפינית (1814). עד 1826 כל הצי הספרדי הגדול (כולל הבסקי) של סוף המאה ה-18 עם הנווטים הבסקיים הנודעים שלו נעלם לטובת האימפריה הבריטית, ואיתה, הייעוד האטלנטי של ספרד הנאורה.
למרות האידאולוגיה של הליברלים הבסקיים, התומכים באופן כללי בשלטון הבית, הבסקים נחנקו מהנסיבות והמנהגים שלעיל על האברו, בגלל ההיטלים הגבוהים שנכפו עליהם על ידי ממשלות ספרד אחרי 1776. ליברלים בסקיים רבים דגלו בתורם בהעברת מנהגי אברו להרי הפירנאים, ועידוד שוק ספרדי.
עם מותו של פרננדו השביעי ב-1833, הוכרזה הקטינה איזבלה השנייה כמלכה, כאשר מריה כריסטינה משמשת כעוצרת. בנובמבר, תוכנן הסדר מוסדי ספרדי חדש על ידי הממשלה הנכנסת במדריד, תוך הומוגניזציה של הממשל הספרדי לפי מחוזות והכרעה בולטת למוסדות הבסקיים. כעס וחוסר אמון התפשטו במחוזות הבסקים.
הטוענים לכתר
אנשי המחוזות הבסקיים המערביים (שעד לאותה נקודה נקראו בצורה מעורפלת "ביסקאיה") ונווארה התייצבו לצד קרלוס מכיוון שמבחינה אידאולוגית קרלוס היה מקורב אליהם וחשוב מכך כי הוא היה מוכן לקיים את המוסדות והחוקים הבסקיים. חלק מהיסטוריונים טוענים שהמטרה הקרליסטית בחבל הבסקים הייתה מטרה מקדמת, אבל אחרים (סטנלי ג' פיין) טוענים שלא ניתן להניח קשר להופעתה של הלאומיות הבסקית. תומכים רבים בעניין הקרליסטים האמינו ששלטון מסורתי יכבד יותר את המוסדות והחוקים הספציפיים באזור העתיק שנקבעו תחת זכויות היסטוריות. נווארה ושאר המחוזות הבסקים קיימו את מנהגם על נהר האברו. הסחר היה חזק עם צרפת (במיוחד בנווארה) ומעבר לים עד למלחמת חצי האי (עד 1813), אך לאחר מכן נחלש.
סיבה חשובה נוספת להתגייסות המסיבית של מחוזות הבסקים המערביים ונווארה למען המטרה הקרליסטית הייתה ההשפעה האדירה של הכמורה הבסקית בחברה, כזו שעדיין פנתה אליהם בשפתם, הבסקית, שלא כמו בתי הספר והמינהל, מוסדות שבהם ספרדית חוחובה עד אז. המעמד הליברלי הפרו - פורוס הבסקי תחת השפעת הנאורות ומוכן לעצמאות מספרד (ובהתחלה לפחות גילה נאמנות לצרפת) הודח על ידי השלטונות הספרדיים בתום מלחמת הפירנאים (סן סבסטיאן, פמפלונה, וכו '). נכון לאותו זמן, התומכים הספציפיים של הפרטיזנים החזקים ביותר באזור היו אנשי הדת, האצולה והמעמד הנמוך — המתנגדים לרעיונות ליברליים חדשים שיובאו ברובם מצרפת. סלבדור דה מדריאגה, בספרו זיכרונותיו של פדרליסט (בואנוס איירס, 1967), האשים את הכמורה הבאסקית בכך שהם "הלב, המוח והשורש של חוסר הסובלנות והקו הקשה" של הכנסייה הקתולית הספרדית.
מהצד השני, הליברלים והמתונים התאחדו כדי להגן על הסדר החדש המיוצג על ידי מריה כריסטינה ובתה בת השלוש, איזבלה. הם שלטו במוסדות, כמעט בכל הצבא, ובערים; התנועה הקרליסטית הייתה חזקה יותר באזורים כפריים. הליברלים זכו לתמיכה מכרעת של בריטניה, צרפת ופורטוגל, תמיכה שהוצגה בסיוע החשוב לאוצר של כריסטינה והעזרה הצבאית מהבריטים (הלגיון הבריטי או לגיון וסטמינסטר תחת גנרל דה לאסי אוונס), הצרפתים (לגיון הזרים הצרפתי), והפורטוגזים (דיוויזיה של צבא סדיר, תחת גנרל רוזן אנטאש). הליברלים היו חזקים מספיק כדי לנצח במלחמה תוך חודשיים. אבל, ממשלה לא יעילה ופיזור הכוחות הקרליסטיים נתנו לקרלוס זמן לגבש את כוחותיו ולהחזיק מעמד כמעט שבע שנים במחוזות הצפוניים והמזרחיים.
כפי שכתב פול ג'ונסון, "גם המלוכה וגם הליברלים החלו לפתח תומכים מקומיים חזקים, שהיו אמורים להנציח ולהתמיר את עצמם, באמצעות מהומות פתוחות רבות ומרווחים שלווים מטעים, עד שהתפוצצו במלחמת האזרחים חסרת הרחמים של 1936–1939".
הלוחמים
שני הצדדים גייסו כוחות מיוחדים במהלך המלחמה. הצד הליברלי הקים את היחידות הבאסקיות המתנדבות הידועות בשם Chapelgorris, בעוד תומאס דה סומאלאקארגי הקים את היחידות המיוחדות הידועות בשם aduaneros. סומאלאקארגי גם הקים את היחידה הידועה בשם Guías de Navarra מכוחות ליברלים מלה מנצ'ה, ולנסיה, אנדלוסיה ומקומות אחרים, שנפלו בשבי בקרב אלסואה (1834). לאחר הקרב הזה, הם עמדו בפני הבחירה להצטרף לכוחות הקרליסטים או לצאת להורג.
המונח Requetés הוחל בהתחלה רק על Tercer Batallón de Navarra (הגדוד השלישי של נווארה) ולאחר מכן על כל הלוחמים הקרליסטים.
המלחמה משכה הרפתקנים עצמאיים, כמו הבריטי CF Henningsen, ששימש כשומר הראש הראשי של סומאלאקארגי (ומאוחר יותר היה הביוגרף שלו), ומרטין זורבאנו, קונטרבנדיסט או מבריח, ש:
"זמן קצר לאחר תחילת המלחמה ביקש והשיג אישור להקים יחידה של לוחמים לפעול בשיתוף עם חיילי המלכה נגד הקרליסטים. מבריחים, שודדים ומנודים מכל התיאורים נקטו בסטנדרט שלו, לאחר שהוצג, ונמשכו מהסיכוי לביזה ולהרפתקאות. אלה התרחבו על ידי עריקים..."
כ-250 מתנדבים זרים לחמו למען הקרליסטים; הרוב היו מונרכיסטים צרפתים, אך אליהם הצטרפו גברים מפורטוגל, בריטניה, בלגיה, פיימונטה ומדינות גרמניה. פרידריך, נסיך שוורצנברג לחם למען הקרליסטים, והשתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה ובמלחמת האזרחים בשווייץ של הזונדרבונד. השורות של הקרליסטים כללו אנשים כמו הנסיך פליקס ליצ'נובסקי, אדולפו לונינג, הברון וילהלם פון ראדן ואוגוסט קרל פון גייבן, שכולם כתבו מאוחר יותר זיכרונות על המלחמה.
הגנרלים הליברלים, כמו ויסנטה ג'נרו דה קסדה ומרסלינו דה אורה לקומברי, היו לעיתים קרובות ותיקים של מלחמת חצי האי, או של המלחמות שנבעו מתנועות עצמאות בדרום אמריקה. לדוגמה, ז'רונימו ואלדס השתתף בקרב על איאקוצ'ו (1824).
היחס לשבויי המלחמה הקרליסטית הראשונה הפך להיות מוסדר והיה לו השפעות חיוביות. חייל של לגיון העזר הבריטי כתב:
"הבריטים וצ'פלגוריס שנפלו בידיהם [הקרליסטים], הומתו ללא רחם, לפעמים באמצעות עינויים ראויים לאינדיאנים מצפון אמריקה; אבל החיילים הספרדים הסדירים ניצלו, אני מאמין, מכוח הסכם אליוט, ולאחר שהוחזקו זמן מה בכלא, שם טופלו בחומרה מספקת, הוחלפו לעיתים קרובות במספר שווה של שבויים שנלכדו על ידי כריסטינוס."
החזית הצפונית
המלחמה הייתה ארוכה וקשה, והכוחות הקרליסטיים (שסומנו "הצבא הבאסקי" על ידי ג'ון פ. בייקון) השיגו ניצחונות חשובים בצפון בניצוחו של הגנרל המבריק תומאס דה סומאלאקארגי. המפקד הבסקי נשבע לקיים את שלטון הבית בנווארה (fueros), ולאחר מכן הוכרז כמפקד העליון של נווארה. הממשלות האזוריות הבסקיות של ביסקאיה, אלאבה וגיפוזקואה הלכו בעקבותיה והתחייבו לציית לסומאלאקארגי. הוא יצא לחורש באמסקוס (להקים את המפקדה הקרליסטית, ליד אסטלה-ליזרה), שם התחזק ונמנע מהטרדות הכוחות הספרדיים הנאמנים למריה כריסטינה (איזבלה השנייה). 3,000 מתנדבים ללא משאבים הגיעו לתגבר את כוחותיו.
בקיץ 1834, הכוחות הליברלים (איזבלין) הציתו את מקדש ארנצאזו ואת מנזר ברה, בעוד שסומאלאקארגי הראה את הצד הקשה ביותר שלו כשהוציאו להורג מתנדבים שסירבו להתקדם מעל Etxarri-Aranatz. הפרשים הקרליסטים התמודדו והביסו בוויאנה צבא שנשלח ממדריד (14 בספטמבר 1834), בעוד שכוחותיו של סומאלאקארגי ירדו מההרים הבאסקים מעל מישורי אלאבן (ויטוריה), וגברו על הגנרל מנואל אודויל. הגנרל הוותיק Espoz y Mina, מפקד ליברלי מנווארה, ניסה לתקוע טריז בין הכוחות הצפוניים והדרומיים של הקרליסטים, אך צבאו של סומאלאקארגי הצליח לבלום אותם (סוף 1834).
בינואר 1835 השתלטו הקרליסטים על באזטן במבצע שבו הגנרל Espoz y Mina ניצל בקושי מתבוסה קשה ומלכידה, בעוד שהליברל המקומי גספר דה חאורגי ארצאיה ('הרועה') והצ'פלגוריס שלו נוטרלו בזומרגה ובאורטקסו. עד מאי 1835, כמעט כל גיפוזקואה והסניורויות של ביסקאיה היו בידיים קרליסטיות. בניגוד ליועציו ולתוכניתו של סומאלאקארגי, קרלוס החמישי החליט לכבוש את בילבאו, שהייתה מוגנת על ידי הצי המלכותי ולגיון העזר הבריטי. עם עיר כה חשובה תחת שלטונו, הבנקים הרוסיים או הפרוסיים יכלו לתת לו אשראי כדי לנצח במלחמה; אחת הבעיות החשובות ביותר עבור קרלוס הייתה מחסור בכספים.