cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ודי באקה
תחילת דרכה
באקה נולדה בלוס אנג'לס להורים מקסיקנים-אמריקאים. אמה, אורטנסיה, עבדה במפעל צמיגים. היא גדלה בשכונת ואטס (ברובה אפרו-אמריקאית ומקסיקנית-אמריקאית), במשק בית שכולה נשים, כולל אמה, הדודות שלה ריבה ודיליה, וסבתה פרנסיסקה. סבתה הייתה מרפאת בצמחי מרפא על פי פרקטיקת קורנדריסמו, אשר השפיעה עמוקות על תחושתה לגבי התרבות המקסיקנית הילידית.
השכלה
נאסר על באקה לדבר ספרדית בבית הספר היסודי, והאנגלית שלה לא הייתה טובה מאוד. המורה שלה שלחה אותה לצייר בפינה בזמן שהאחרים למדו. זה לקח קצת זמן, אך באקה השתפרה בלימודים כשהחלה להבין את ספרי הלימוד. בעידודה של המורה לאמנות, היא החלה רישום וציור. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1964.
הוראה
לאחר שסיימה את תאריה ב-CSUN, היא התחילה לעבוד כמורה בבית ספר התיכון בו למדה. התלמידים שלה לא היו מיודדים אחד עם השני, ועלה בה הרעיון ללמד אותם לשתף פעולה. היא הדריכה קבוצה של תלמידיה לציר ציור אל אחד מקירות בית הספר. כולם רצו לעבוד על זה, וזה עודד אותם לעבוד ביחד בלי לריב. באקה היה נוכחת במורטוריום הצ'יקנו ב-1970, פעולת אנטי-מלחמה של התנועה המקסיקנית. מנהל בית הספר האמין שאין על מורים לקחת חלק בצעדות מחאה, והיא פוטרה יחד עם מספר מורים אחרים.
לאחר שפוטרה, היא חשבה שהיא לעולם לא תוכל למצוא עבודה הוראה אחרת בגלל מעורבותה במחאה. היא החלה לעבוד במחלקת הגנים והנוף של לוס אנג'לס, שם לימדה קורס קיץ באמנות במסגרת תוכניות הפארקים הציבוריים. באותה התקופה, הייתה בשכונת בויל הייטס אחוז המקסיקנים-אמריקאים הגבוה ביותר בארצות הברית, וכן מספר כנופיות הרחוב הגדול ביותר. חברי כנופיות שונות שוטטו בפארקים בהם עבדה, והיא ראתה את הגרפיטי בפארקים, וידעה שהם סימוני טריטוריה של הכנופיות. "אפשר היה 'לקרוא' את הקיר ולדעת הכל על הקהילה המקומית."
לאס ויסטאס נואבאס
בקיץ 1970, החליטה באקה ליצור ציור קיר בשכונת בויל הייטס על מנת לקרב בין חברי הקהילה. בקבוצה הראשונה היו לה עשרים חברים מארבע כנופיות שונות, והקבוצה החליטה על השם "לאס ויסטאס נואבאס" (נופים חדשים). הרעיון היה לייצר ציור הקיר שכולל מראות מוכרים למקסיקנים-אמריקאים שגרו בשכונה. "אני רוצה לנצל את המרחב הציבורי כדי ליצור קול ציבורי ותודעה ציבורית לאנשים שהם, למעשה, הרוב המכריע של האוכלוסייה, אך שאינם מיוצגים בשום אופן חזותי."
מי אבואליטה
הפרויקט הראשון נוצר על שלושה קירות של הבמה החיצונית בפארק הולנבק. "מי אבואליטה" (סבתי) היה ציור שמתאר סבתא מקסיקנית-אמריקאית עם זרועות מושטות, כאילו כדי לתת חיבוק. "עבודה זו מזהה את מעמדה החשוב של המטריארכית במשפחה המקסיקנית. היא גם סימנה את הצעד הראשון בפיתוח תהליך קולקטיבי ייחודי המשתמש באמנות כדי לתווך בין חברי כנופיות יריבות המתחרות על המרחב הציבורי ועל הזהות הציבורית".
המשטרה המקומית לא אהבה את הרעיון של חברי כנופיות יריבות שעובדים יחד, מחשש שזה יצית אלימות ביניהם. באקה התחילה את העבודה על ציור הקיר ללא אישור מראש העיר או מנהל פארק הולנבק, מהלך אשר העלה שאלות מהמפקח עליה ופקידי עיר אחרים.
למרות כל הבעיות, באקה הייתה נחושה לסיים את הפרויקט. היא הציבה משתתפים בעמדות תצפיות כדי לאותת לצוות ציור הקיר אם חברי כנופיה יריבה או המשטרה מתקרבים. יום אחד הגיע לפארק פקיד מהעירייה כי הוא היה מקבל תלונות על הפרויקט. אחרי שראה את ההתקדמות ואת וחברי הצוות עובדים בשיתוף פעולה, הוא נתן לבאקה אישור להשלים את ציור הקיר. "העירייה נדהמה מהעבודה שאני עושה, מייצרת ציורי קיר עם הילדים שהיו מבריחים דירקטורים ממרכזי השכונה."
לאחר שהושלם הציור, הקהילה אהבה את "מי אבואליטה" לדברי באקה, "כולם הזדהו עם הציור. אנשים הביאו נרות לאתר. במשך 12 שנים אנשים שמו פרחים לרגלי תמונת הסבתא." קבוצת לאס ויסטאס נואבאס השלימה שלושה ציורי קיר במהלך אותו הקיץ.
אחרי פרויקט ציורי הקיר העירייה הציעה לבאקה עבודה בתור מנהל תוכנית עירונית חדשה לציורי קיר. היא הייתה אחראית על יצירת התוכנית מהיסוד, שכלל בחירת אתרים לציורי קיר, עיצובם, ופיקוח על צוותים של בני נוער אשר היו בצרות עם המשטרה. חברי לאס נואבאס ויסטאס המקוריים נשכרו כדי לעזור לבאקה לנהל את אתרי התוכנית. הקבוצה ציירה יותר מ-500 ציורי קיר במסגרת התוכנית.
מאמציה של באקה לשתף את הקהילה בתהליכים האמנותיים שלה הפכו אותה לייחודית בתקופתה. החיבור שיצרה בין בני נוער השאיר חותם בלוס אנג'לס, ויצר שינוי בתרבות הצ'יקנה/מקסיקנית. מעורבות של נוער עני של צבע בתהליכים אמנותית שינתה את האופן שבו הם נתפשו על ידי התרבות הלבנה הגזענית, קפיטליסטית, ופטריארכלית לגבי מקומם בחברה. בנוסף, התוכנית העירונית לציורי קיר של באקה חיזקה קהילות ונתנה לאנשים תחושת מטרה.
פמיניזם ואמנות
האמנות של באקה היא פמיניסטית במובנים רבים. באקה הפעילה את הקהילה בצורה פמיניסטית והצטלבותית. בתור צ'יקנה, היא רצתה להעצים נשים של צבע ולקרב קהילות. היא עשתה זאת על ידי הארת היופי והכוח המעשירים את תרבות הצ'יקנה דרך האמנות הציבורית. גם התהליכים מאחורי יצירת ציורי הקיר היו מעצימים—הנחת היסוד של באקה בתהליך האמנותי היה לערב בני נוער מוחלשים חברתית על מנת לעורר תחושה של קהילה ולאפשר צמיחה.
החומה הגדולה של לוס אנג'לס
הפרויקט הראשון של המרכז לאמנות ציבורית הייתה "החומה הגדולה של לוס אנג'לס". שירותיה של באקה נשכרו על ידי חיל ההנדסה של ארצות הברית כדי לשפר את האזור סביב ערוץ בקרת שיטפונות בעמק סן פרננדו. הרעיון של באקה היה לצייר על הקיר התומך של הערוץ את ההיסטוריה של העיר לוס אנג'לס, אבל לא את הגרסה של ספרי ההיסטוריה. האירועים שלא זכו להתייחסות היו אלה שעניינו אותה. "זה היה מקום מצוין להביא נוער ממגוון מוצאים אתניים מכל רחבי העיר כדי לעבוד על תצוגה חלופית של ההיסטוריה של ארצות הברית אשר כוללת את האנשים של צבע שהיו שם ואשר נותרו מחוץ לספרי ההיסטוריה האמריקאית". באקה גם אמרה שהדימוי המנצח של ציור הקיר הוא "הקעקוע על הצלקת במקום שם זרם פעם הנהר."
קריירה אקדמית
באקה החלה ללמד באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ב-1980, ועזב ב-1994. כעבור שנה, היא הקימה את סדנת הכשרת ציירי הקיר כדי ללמד אנשים טכניקות שהיא צברה במהלך השנים. היא גם שימשה כפרופסור באוניברסיטת מדינת קליפורניה במפרץ מונטריי, מ-1994 עד 1996, שם הייתה מייסדת שותפה של החוג לאמנות הוויזואלית והציבורית. מאז היא חברת סגל ב-UCLA, בחוג ללימודי צ'יקנו במרכז למחקר בינתחומי על שם סזאר צ'אבס, שהיא בין מייסדיו, וסגנית יו"ר בו. בשנת 2002 היא מונתה גם לחוג אמנות ותרבות העולם, ובשנת 2014 היא מונתה כפרופסור מלאה של המחלקה.
בשנת 1998, היא שימשה כאמנית הבית בנושא תפקיד האמנויות בשיח האזרחי באוניברסיטת הרווארד.
"קיר העולם" ופרויקטים נוספים
ב-1987 היא החלה לצייר את "קיר העולם: חזון של העתיד ללא פחד", ציור שמראה את העולם ללא אלימות. באקה מאמינה שהצעד הראשון לשלום עולמי הוא לדמיין את זה, והיא רצתה שאמנים מכל רחבי העולם יתרמו לציור. היא תכננה שהוא יצויר על לוחות כדי יוכל להישלח למקומות שונים. לאחר שנים של תכנון ותרומות שנעשו על ידי אמנים ממדינות אחרות, הציור הוצג בבכורתו בפינלנד ב-1990. הרעיון היה שכל מדינה מה מוצגת העבודה תוסיף פאנל. בין המדינות המארחות היו רוסיה, ישראל/פלסטין, מקסיקו, וקנדה.
ב-1996 היא יצרה את La Memoria de Nuestra Tierra ("לארץ שלנו יש זיכרון") עבור נמל התעופה הבינלאומי דנוור. עבור באקה, הפרויקט הזה היה אישי, משום שסבא וסבתא שלה ברחו ממקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית, ובאו ללה חונטה, קולורדו. הכוונה בציור הייתה "לא רק לספר את הסיפורים הנשכחים של אנשים, אשר כמו ציפורים או מים, נעו הלוך ושוב על פני כל הארץ באופן חופשי, לפני שהיה קו שהבדיל מאיזה צד אתה, אלא גם לדבר על מצבנו המשותף כתושבים זמניים בכדור הארץ...ביצוע העבודה הזו הייתה חפירה בזיכרון של ההיסטוריות שלהם." הציור הושלם בשנת 2000.
באקה ערכה מחקר באמצעות ראיונות של תושבים והובילה סדנה עם סטודנטים מאוניברסיטת דרום קולורדו. היא מצאה צילום במוסך בפואבלו מאת הצלם חואן אספינוזה, מייסד העיתון El Diario de la Gente בבולדר, קולורדו, של פגישה חשובה בין קורקי גונזלס מארגון המסע לצדק של קולורדו וסזאר צ'אבס מאיגוד פועלי החוות, בעת עריכת ההסכם ביניהם להביא את שביתת הענבים בדליינו לקולורדו.
אחר כך, היא יצרה את ציור הקיר Cesar Chavez Monument Arch of Dignity, Equality, and Justice. הציור, הממוקם באוניברסיטת סן חוזה סטייט, הוא דיוקן של סזאר צ'אבס, מהטמה גנדי, ודולורס הוארטה.
באקה הייתה זוכת מלגת גוגנהיים, ופריטים ועבודות שלה נרכשו על ידי מוסדות מובילים, כגון מוזיאון הסמיתסוניאן בוושינגטון די. סי.
כנסת ישראל (כתב עת תורני)
כנסת ישראל היה כתב עת תורני (קובץ תורני) מרכזי שיצא לאור בווילנה בין השנים ה'תר"צ–ה'תרצ"ה (1930–1935) על ידי הרב משה קרליץ.
הרב משה קרליץ, אחיו הצעיר של החזון איש, שימש כרב ודיין בווילנה. לצד עיסוקו הרבני וההלכתי יזם בתחילת שנות ה-30 את הוצאתו לאור של כתב עת תורני, שישמש במה לפרסום חידושי תורתם של גדולי התורה בווילנה ובשאר ערי ליטא. החוברת הראשונה יצאה לאור בשנת תר"צ, ועל שער החוברת נכתב: "כנסת ישראל - ירחון לחידושי תורה בענייני הלכה, בהשתתפות חכמי וגאוני הדור שליט"א". מחיר החוברת, כפי שצוין בראש עמוד השער: 1 זהוב.
בתוך זמן קצר מאז החל להופיע תפס "כנסת ישראל" מקום מרכזי בעולם התורה בליטא, הן בשל רמתם הגבוהה של תכניו והן בשל השתתפותם של גדולי התורה המפורסמים בדור. בין המשתתפים: הרב חיים עוזר גרודזנסקי, החזון איש (בעילום שם), הרב חנוך הניך אייגש בעל המרחשת, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב אהרון קוטלר, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יחזקאל אברמסקי ועוד. הרב משה קרליץ פרסם אף הוא חידושי תורה משלו, תחת שם העט "המשקי"ף" וכן "אחד הרבנים".
החל מהחוברת השמינית הצטרף לעריכת הירחון הרב שמואל גריינימן, גיסו של הרב קרליץ, ושמו התנוסס לצד שמו של הרב קרליץ. בסוף שנת תרצ"ה יצאה החוברת השבע עשרה. באותה תקופה עלה הרב גריינימן לארץ ישראל, והופעתו של הירחון פסקה.
מונטגיו סקוט
מונטגיו סקוט (באנגלית: Montague Scott; 1835 – 1909) היה אמן, צלם וקריקטוריסט יליד לונדון, שהיגר לאוסטרליה 1855 והיה הצלם הרשמי בביקורו של הדוכס מאדינבורו בשנת 1868, והקריקטוריסט של "פאנץ '" בסידני בין השנים 1866 עד 1886.
ביוגרפיה
סקוט נולד כבנו הצעיר של ויליאם סקוט ואשתו שרה מיילס בלונדון. באמצע 1850 הם היגרו למלבורן דרך ניו זילנד. הוא השקיע זמן מה חיפוש זהב אך מצא שהעיסוק לא משתלם.
בזמן שעבד בסטודיו לצילום במלבורן בסביבות 1860, נחשף לאמנות צביעת הצילום. הוא עבר לסידני בשנת 1866, בהתחלה עבד אצל הצלם תומאס פלטון, ואז בסביבות 1867 הוא השתלט על אולפני הצילום של האחים פרימן וכינה את המקום "גלריית הצילומים של סידני ומלבורן".
הוא מונה לצלם הרשמי של ביקור הנסיך אלפרד, הדוכס מאדינבורו בשנת 1868 והוזמן על ידי הנרי פארקס לצייר דיוקן בגודל מלא של הדוכס. צילומים של הדוכס הוצעו למכירה לציבור על ידי מונטגו סקוט וויליאם בראדלי. אך ב־1870 הוא הפך לפושט רגל ונאלץ למכור את ציודו ועל העסק השתלט ניומן ושות'
הוא הפיק כמה ליטוגרפיות הממחישות ידיעות חדשותיות ובשנת 1871 היה האמן הראשון שעבד עבור "הסידני מייל".
הוא היה קריקטוריסט של מלבורן פאנץ' במשך שנתיים, לאחר שהחליף את מ' שבלייה, ואז עבר לצייר קריקטורות לסידני פאנץ' בין השנים 1866 ל־1886 הוא גם הפיק דיורמות, אייר ספרים ופעל בהפקות דרמטיות.
הוא עבר לבריזבן בשנת 1887, עבד עבור מגזינים מקומיים כמאייר הוא חזר לסידני בסביבות 1895. הביקוש לתחריטים וציור לעיתונים הלך וקטן מכיוון שהצילום הפך למדיה מרכזית בעיתונים ובמגזינים. בשנת 1908 הוא שוב הוכרז כפושט רגל.
סטיבן סיגל
סטיבן פרדריק סיגל (באנגלית: Steven Frederic Seagal; נולד ב-10 באפריל 1952) הוא אמן לחימה, שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי. שייך לדור גיבורי הפעולה בקולנוע שהופיעו ברבים מלהיטי המסך של סוף שנות ה-80 ושנות ה-90. פעיל למען איכות הסביבה ומשמש מספר חודשים בשנה כסגן שריף בקהילת מחוז ג'פרסון שבמדינת לואיזיאנה.
ביוגרפיה
סיגל נולד בלאנסינג, מישיגן שבארצות הברית. אביו, סמואל סיגל (1928–1991), מורה למתמטיקה בתיכון, היה יהודי ממוצא רוסי. אמו פטרישיה (1930–2003), טכנאית רפואית בחדר מיון, הייתה נוצרייה ממוצא אנגלי, גרמני והולנדי. בגיל 5 המשפחה עברה עמו לקליפורניה, ובגיל 7 החל ללמוד קראטה בשיטת שיטוריו ואייקידו, וזכה לחגורות באייקידו, קראטה, ג'ודו וקנדו בשנות נעוריו המאוחרות. את לימודי התיכון סיים בבית ספר בואנה פארק בפולרטון, קליפורניה.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', עבר להתגורר ביפן. הוא החל את הקריירה שלו כמדריך אייקידו באוסקה שביפן, ולימד שם מספר אמנויות לחימה, בהן קראטה ואייקידו. הוא היה האמריקאי הראשון שאינו יפני שהפעיל דוג'ו (מרכז ללימודי אמנויות לחימה) באוסקה. גובהו 1.93 מ', הוא בעל חגורה שחורה דאן 8 באייקידו. לאחר תקופה של כ-15 שנה ביפן חזר לארצות הברית ועבד כשומר ראש. לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס.
בקולנוע
בשנת 1988 בעזרתו ובעידודו של סוכן שאצלו עבד סיגל, הופיע לראשונה בקולנוע במותחן פעולה בשם "ניקו" שבוים על ידי אנדרו דייוויס. למרות תקציבו הדל, הסרט נחשב להצלחה קופתית מרשימה שהפכה את סיגל לכוכב. מאז הוא המשיך לככב בסרטי פעולה מצליחים כגון "חשבון פתוח" (1990), "סימן קטלני" (1990), "סוגר חשבון" (1991) ובמה שנחשב לשיא הצלחתו "מצור ימי" (1992) לצדו של טומי לי ג'ונס וגארי ביוסי, וגם השיתוף שני של סיגל עם הבמאי אנדרו דייוויס. "מצור ימי" הפך לשובר בקופות ופרץ את סיגל למיינסטרים לצדם של ארנולד שוורצנגר, סילבסטר סטאלון וז'אן-קלוד ואן דאם.
דרקוונטור
דרקוונטור (שם מדעי: Dracovenator) הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הדילופוזאוריים שחי בתור היורה לפני 201-199 מיליון שנה. הדינוזאור התגלה בשנת 2005 בדרום אפריקה. משמעות השם הוא "צייד הדרקונים", עקב גילויו ליד הרי דראקנסברג.
סטיבן סיגל
בקולנוע
ב-1994 לאחר הצלחה מרשימה, סיגל ניצל את המומנטום בסרטו הראשון שהוא מככב וגם מביים בשם "על קרקע בוערת", סרט פעולה שמתמקד על איכות הסביבה, אולם הסרט נכשל מבחינה קופתית וקיבל ביקורת נוקבת מאוד שאף הביאה לו את פרס ראזי המשפיל. שנה לאחר מכן שב לגלם את דמותו המפורסמת בסרט המשך למצור ימי בשם "תחת מצור 2: הצד האפל" שיצא ב-1995. הסרט קבל ביקורת מעורבת, אבל הכנסותיו היו מאכזבות בניגוד לקודמו. ב-1996 שיחק תפקיד משנה לצד קורט ראסל בסרט מתח "החלטה גורלית" שנחשב להצלחה קופתית.
דרקוונטור
דינוזאור זה הגיע לאורך 5.5-6.5 מטר ולפי כמה דעות גם ל-7 מטר ולמשקל 400 ק"ג, כך שהוא היה טורף-על ברחבי דרום אפריקה הקדומה. מהממצאים התגלו בעיקר עצמות לסת ושיניים ומהם נראה שהוא היה בעל "קסדה" גדולה מעל הלסתות בדומה לקרובו הדילופוזאורוס ואולי גם קצה עליון שנטה מטה. כנראה שהיה צייד דו-רגלי בעל רגליים חזקות אך זנב קטן.
סטיבן סיגל
בקולנוע
החל מסוף 1996 הקריירה הקולנועית של סיגל החלה לדעוך, לאחר שסרטים כמו "מרדף הצללים" (1996) ו"עיר במצור" (1997) נכשלו ברצף, ועם סיום החוזה בין סיגל להאחים וורנר מאז 1988. ב-1998 סיגל כיכב בסרטו הראשון שיוצא ישירות לווידאו "הפטריוט", סרטו השלישי שמתמקד באיכות הסביבה. ב-2001 שלוש שנים מאז סרטו האחרון שיצא לקולנוע סיגל שב למסך הגדול עם סרט הפעולה "בשם החוק" לצד הראפר DMX. הסרט הפך ללהיט לא צפוי בקופות ונחשב לקאמבק הגדול של סיגל. למרות זאת הוא לא הצליח לחזור על ההצלחה עם הסרט "חצי מת" (2002) שנכשל ואף לא כיסה את תקציבו. באותה תקופה שיחק סיגל תפקיד משנה בסרט "אומנות החבלה" לצדם של טום סייזמור ודניס הופר, שיצא ישירות ל-DVD. מאז עבר סיגל כמעט קבוע לככב בסרטי פעולה שיוצאים ישירות ל-DVD, רובם צולמו בתקציב נמוך ברחבי אירופה ואסיה. ב-2010 אחרי כמעט עשור, חזר לקולנוע בסרטו של רוברט רודריגז "מצ'טה" לצד דני טרחו, ג'סיקה אלבה ורוברט דה נירו.
דרקוונטור
בתקופתו היו הרבה יערות מחטניים בדרום אפריקה וחיו בהם מיני זוחלים כמו תנינים, מחודקי ראש ודינוזאורים כמו הלסוטוזאורוס והמסוספונדילוס שכנראה שימשו לדרקוונטור מזון.
סטיבן סיגל
בקולנוע
ב-2010 הציע השחקן סילבסטר סטאלון לסיגל להשתתף בסרט הפעולה "בלתי נשכחים", שנועד להחזיר את כוכבי סרטי האקשן של הדור קודם, אך הוא סירב בשל בעיות יחסים עם מפיק הסרט אבי לרנר, שעבד עם סיגל בסרטיו הקודמים.
בתחילת 2016 הוענקה לו אזרחות סרבית לאחר מספר ביקורים במדינה. בסוף 2016 הושלמה בקשתו גם לאזרחות רוסית.
אחר
פרט לקולנוע פעיל סיגל בתחומים נוספים. הוא זמר, מוזיקאי וגיטריסט, וכן ייסד חברה בשם "מפעלי סטיבן סיגל", המשווקת משקה אנרגיה הקרוי על שמו, ובכוונתה לשווק מוצרים נוספים מסוג זה. ב-20 שנה האחרונות משרת סטיבן סיגל גם כסגן שריף בעיירה קטנה במחוז ג'פרסון שבמדינת לואיזיאנה, ארצות הברית. במהלך 2009 הצטלם סיגל לתוכנית ריאליטי הנקראת "סטיבן סיגל: איש חוק" המתעדת את פעילות השיטור בה עוסק סיגל.
בשנת 2016 הפך לאזרח רוסי ובמאי 2021 קיבל כרטיס חבר במפלגת רוסיה הוגנת – למען האמת. בשנת 2023 מונה ע"י פוטין לתפקיד שר ההגנה.
חיים אישיים
סיגל נישא ארבע פעמים ואב לשבעה ילדים. אשתו השנייה הייתה קלי לה ברוק. הזוג נישא בשנת 1987, נולדו להם שלושה ילדים, ובשנת 1996 הם התגרשו.
הוא פעיל בתחומי איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים. כמו כן, הוא פעיל למען חירותה של טיבט, ותומך בדאלאי לאמה. סיגל מתעניין בעניינים שברוח, ואמר כי הבודהיזם מהווה חלק חשוב בחייו. הוא הוכר בידי הלאמה פנור רינפוצ'ה, כטולקו, גלגול נשמות של נזיר בודהיסטי שנדר את נדר הבודהיסטאווה, להביא את כל בני האדם לנירוואנה כל עוד נמשך מחזור הסמסרה של המוות והלידה מחדש.
במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, ביקר סיגל במוסקבה וחגג את מסיבת יום הולדתו ה-70, בהשתתפות אנשים רבים הקשורים לוולדימיר פוטין, כולל כמה שהושפעו מעיצומים בין-לאומיים בסכסוך האוקראיני-רוסי. מסיבה זו זכתה לביקורת לאור החרם הבינלאומי הגובר על רוסיה. באוגוסט של אותה שנה הוא ביקר באולניבקה במחוז דונצק, המקום שבו בוצע הטבח בכלא אולניבקה, ונפגש שם עם מנהיג הרפובליקה העממית של דונצק, דניס פושילין, שטען שסיגל מצלם סרט תיעודי על המלחמה בדונבאס. סיגל נפגש גם עם לאוניד סלוצקי.
אילן טל
אילן טל (נולד ב-1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כדובר צה"ל, נספח צה'ל בגרמניה ובתפקידי ניהול בהייטק. מפברואר 2010 עד אוגוסט 2019 כיהן כמנכ"ל האגודה למען החייל.
ביוגרפיה
טל נולד בתל אביב לחוה לבית אאוגאפל ואביגדור לבית רוזנטל, אח לרחל גביש ויהודה. נשוי לצילי לבית לין ולהם שני בנים, עמית ואלעד.
למד בבית הספר היסודי צהלה בתל אביב, בבית הספר של חיל האוויר הבריטי בקלן, גרמניה ובגימנסיה הרצליה.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
שרות צבאי
טל שירת בצה"ל באגף המודיעין בתפקידי מחקר, שירת     כשליש הרמטכ"ל וראש מחלקת תכנון וארגון באגף המודיעין. ב-1991 מונה לדובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק ושירת בתפקיד עד 1994. בתפקידו הבא שירת כנספח צה"ל בגרמניה עד לשחרורו ב-1997. אביו אלוף-משנה אביגדור טל נשלח על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון להיות הנציג הראשון של צה"ל ומשרד הביטחון בגרמניה בין השנים 1956 - 1961.
לאחר שחרורו שימש סמנכ"ל תכנון, ארגון ומערכות מידע       בעיריית תל אביב-יפו, ראש מטה משאבי אנוש גלובלי בחברת קומברס, וכראש מטה מנכ"ל קומברס. לאחר מכן שימש כראש מטה משאבי אנוש גלובלי בחברת נס טכנולוגיות. בפברואר 2010 מונה למנכ"ל האגודה למען החייל בתקופת כהונתו יזם והוביל שינוי ארגוני בו אוחדו קרן לב"י והאגודה למען החייל תוך יישום מודל תקציבי ותפעולי המבטיח לארגון קיימות לאורך שנים. שינוי משמעותי באיחוד זה היה שכל התרומות המתקבלות, מיועדות לרווחת החיילים, ללא הפחתה כלשהי לצורך הוצאות תפעול של הארגון. סיים תפקידו לאחר 9 שנים באוגוסט 2019. מאז 2020 משמש כנציג הציבור בבית הדין לעבודה.
וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג
וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Wilhelm Friedrich Philipp Herzog von Württemberg; 27 בדצמבר 1761 – 10 באוגוסט 1830) היה נסיך בית וירטמברג ושר מלחמה.
קריירה צבאית
בשנת 1779 הוא הצטרף לצבא המלכותי הדני ועלה במהירות לדרגת אוברסט. ב-1781 פיקד על הרגימנט שלו, הועלה לדרגת גנרל מיור ב-1783, עבר למשמר הרגלי הדני ב-1785 והועלה לדרגת גנרל לויטננט ב-1795. בשנת 1801 הוא הפך למושל קופנהגן ומאוחר יותר באותה שנה התמודד בתפקיד זה במהלך קרב קופנהגן.
ב-1806 שילם ל-10,000 רייכסטלרים כדי לעזוב את הצבא הדני. אחיו פרידריך הוכרז זה עתה למלך וירטמברג בשטוטגרט והפך את וילהלם לגנרל-פלדמרשל ולשר המלחמה של וירטמברג. מ-1810 עד 1821 וילהלם חי באופן זמני בבית האחוזה שלו ב-Hirrlingen ליד Rottenburg, אך לעיתים קרובות יותר ב-Schloss Stetten ב- Remstal. ב-29 ביוני 1811 הוא קיבל את פרייהר פרידריך פון פול כסגן נשיא מחלקת המלחמה (ושר המלחמה בפועל, אם כי וילהלם נשאר שר דה יורה עד 1815).
משפחתו
ב-23 באוגוסט 1800, בקוסוויג, נישא פרידריך לאחת מגבירותיה של אמו, וילהלמינה פריין פון טונדרפלד-רודיס (1777–1822), בתו של הברון קרל אוגוסט וילהלם פון טונדרפלד-רודיס. היא הייתה נצר למשפחה צבאית משוודיה, במקור מהים הבלטי.
לזוג נולדו שישה ילדים, רק שלושה מהם הגיעו לבגרות:
מכיוון שמדובר במורגניים, ב-1 באוגוסט 1801 ויתר וילהלם על תביעת צאצאיו לכס המלכות של וירטמברג. זה השפיע בשנת 1921, בעת מותו של וילהלם השני, מלך וירטמברג, כאשר צאצאיו לא נכללו בירושה. עם זאת, עד אז כבר נפלה ממלכת וירטמברג בעצמה.
(I'm Gonna) Love Me Again
(בעברית: (אני הולך) לאהוב אותי שוב) הוא שיר מהסרט הביוגרפי "רוקטמן" משנת 2019. השיר נכתב על ידי אלטון ג'ון וברני טופין, ובוצע על ידי אלטון ג'ון וטארון אגרטון. בסרטון המוזיקה הרשמי מופיעים שני קטעי ארכיון מהקריירה המוקדמת של אלטון ג'ון וכן סצינות מהסרט. השיר זכה בפרס "השיר המקורי הטוב ביותר" בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77, "השיר הטוב ביותר" בטקס פרסי הבחירה ה-25 של המבקרים ו"השיר המקורי הטוב ביותר" בטקס פרסי הלוויין 24. ב-9 בפברואר 2020 זכה השיר בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-92.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ ביים קי ארנס. הוא הועלה לחשבון Vevo הרשמי של ג'ון ב־13 ביוני 2019. בסרטון מככבים ג'ון ואגרטון, עם צילומים של אגרטון כג'ון ברוקטמן, וכלל קטעי ארכיון של המוזיקאי וקליפים של ג'ון וגם אגרטון מקליטים את השיר באולפן. הסרטון כלל גם אנימציה קליידוסקופית מהולה ביצירות אמנות של אלבומים וכרזות קונצרט מימי הזוהר של ג'ון.
סרטון המוזיקה יצא לאור ב־4 ביולי 2019 בחשבון הוובו של ג'ון.
רמיקס
להקת Purple Disco Machine הקליטה גרסת רמיקס למוזיקה של ג'ון ואגרטון. הגרסה יצאה לאור בפלטפורמות להורדה ב-19 בדצמבר 2019.
משקולית
משקולית היא אביזר התעמלות ופיתוח גוף אשר דומה במראה ובאופן האימון למשקולת התעמלות אך קטן ממנה במשקל ובגודל. המשקולית נמצאת בשימוש רב בחדר כושר ומכוני התעמלות שונים. במשקוליות משתמשים גם נשים וגברים באימונים בעלי מאפיינים אירוביים וזאת משום שהמשקל הנמוך של המשקולית לא מאפשר אימון בעצימות המתאימה לחיזוק השרירים.
אופן האימון במשקוליות
בגלל ההתנגדות הקלה שמספקות המשקוליות עבור קבוצות שרירים גדולות, בדרך כלל יבצעו המתאמנים במשקוליות סטים בעלי מספר חזרות גדול יותר. אימון שבמהלכו מתבמצעים סטים של מספר חזרות גדול במשקל קטן (40–60 אחוזים של RM1) מאפשר שיפור של סיבולת השריר בפרט.
יחסי גרמניה–קוסטה ריקה
היסטוריה
גרמניה וקוסטה ריקה ניתקו את היחסים לתקופה קצרה בין השנים 1917–1918 בזמן מלחמת העולם הראשונה, בתקופת הדיקטטורה של פדריקו טינוקו בקוסטה ריקה. גרמניה התעלמה מניתוק היחסים וזאת משתי סיבות. ראשית, מכיוון שהייתה מוטרדת מהרבה מדינות אחרות בעלות חשיבות רבה יותר. שנית, מכיוון שקוסטה ריקה בכלל לא השתייכה למדינות ההסכמה ומשטר טינוקו הוחרם על ידי וודרו וילסון נשיא ארצות הברית.
היחסים בין קוסטה ריקה וגרמניה נהיו מתוחים עם תחילת מלחמת העולם השנייה. ממשלת הרייך השלישי הורתה לקוסטה ריקה להחזיר את שגרירה ואת הקונסולים שלה, קוסטה ריקה סירבה לכך וגרמניה העלימה עין. היחסים עם גרמניה נותקו סופית ב-29 בספטמבר 1941. הנשיא רפאל אנחל קלדרון גווארדיה הכריז מלחמה על גרמניה ב-11 בדצמבר 1941, אך קוסטה ריקה לא השתתפה באופן פעיל בלחימה.
במהלך התקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה קוסטה ריקה הייתה חלק מהגוש המערבי וקיימה יחסים עם גרמניה המערבית.
כלכלת גרמניה
כלכלת גרמניה, על פי מדדים כלכליים מקובלים, היא הראשונה בגודלה באירופה. מאז איחוד גרמניה לכדי מדינת לאום, המדינה תועשה במהרה ורשמה זינוק כלכלי עצום. נכון לשנת 2017, היא החמישית בגודלה בעולם במונחי תוצר לאומי גולמי (ביחס לכוח הקנייה), אחרי סין העממית, ארצות הברית, הודו ויפן. נכון לשנת 2016 גרמניה היא היצואנית השלישית בגודלה בעולם, ומייצאת שירותים וסחורות בסך של 1.21 טריליון אירו. שותפות הסחר העיקריות שלה כוללות את צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, איטליה והולנד.
גרמניה ענייה יחסית במוצרי גלם. רק ליגניט ומלח אשלג זמינים בכמויות משמעותיות מבחינה כלכלית. תחנות כוח לשריפת ליגניט הן ממקורותיה העיקריים בגרמניה להפקת חשמל. נפט, גז טבעי ומשאבים נוספים, על פי רוב, מיובאים ממדינות אחרות. גרמניה מייבאת כשני שלישים של האנרגיה אותה היא צורכת. המדינה ידועה בתעשיותיה בתחום ההנדסה, בעיקר כלי רכב, מכונות, מתכות וסחורות כימיות.
כלכלת קוסטה ריקה
התמ"ג לנפש בקוסטה ריקה עמד ב-2005 על 11,100 דולר לשנה, מספר המציב אותה קרוב למדינות מזרח אירופה והרבה מעל לשכנותיה. התוצר הוא השני בגובהו באמריקה הלטינית.
באופן היסטורי התבססה הכלכלה על החקלאות: בעיקר גידול בננות, קפה, אננס וסוכר, וכן עץ ובקר.
אין בקוסטה ריקה משאבי טבע בכמויות משמעותיות - מלבד הטבע עצמו, שמהווה מוקד משיכה תיירותי. בעשורים האחרונים עלתה חשיבותה של התיירות, במיוחד התיירות הסביבתית, שמהווה כיום את אחד התחומים העיקריים בכלכלת המדינה. בקוסטה ריקה פארקים לאומיים רבים המתוחזקים בצורה יעילה; מספר מיני הצומח והחי בקוסטה ריקה מסחרר ומושך תיירים רבים. כמות התיירים השנתית עלתה מ-780 אלף ב-1996 ל-1.5 מיליון ב-2004. התיירות מכניסה כיום יותר כסף זר מן הבננות והקפה, שני הגידולים החקלאיים הגדולים, יחד.
סחר ושיתוף פעולה כלכלי
היחסים הכלכליים של גרמניה עם קוסטה ריקה נחשבים למפותחים. בשנת 2016 ייצאה גרמניה לקוסטה ריקה סחורה בשווי 277 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה הייתה מגוונת והחלק הגדול ביותר בה (30%) היה מכונות תעשייתיות. חלק נוסף גדול (15%) היה מכוניות וחלקי חילוף שלהן. באותה השנה ייצאה קוסטה ריקה לגרמניה סחורה בשווי 588 מיליון דולר אמריקאי. החלק הגדול ביותר בה היה בננות (42%) ופירות טרופיים אחרים (16%). גם ציוד רפואי (11%) היווה חלק גדול מהסחר.
אז
אֵז (בצרפתית: Èze) היא עיירה וקומונה בריביירה הצרפתית בין ניס למונקו לכיוון מנטון, המהווה חלק מהמטרופולין של ניס.
סביבתה של Èze אוכלסה לראשונה בסביבות 2000 לפני הספירה על ידי שבטים קלטו-ליגורים. בהר מוֹן-באסטיד (Mont Bastide) אשר ממערב לכפר נמצאו עקבות החיים העתיקים ביותר בעיר. מאוחר יותר יושב האזור על ידי הרומאים והאזכור הראשון לאתר הוא מהמאה השנייה. בשנת 1388, Èze ומחוז ניס הועמדו תחת סמכותו של בית סבויה. בשנת 1543 חיילים צרפתים וטורקיים השתלטו על האזור. פרנסואה הראשון ובני בריתו סולימאן המפואר ניהלו מלחמה נגד קרל החמישי ובית סבויה. אחרי מלחמות נפוליאון, אֵז הייתה חלק מפיימונטה-סרדיניה. בשנת 1860 הצביעו התושבים פה אחד באמצעות משאל עם בעד סיפוח לצרפת.
רובעי העיירה
הקומונה כוללת שלושה כפרים או רבעים שונים: אֵז-סור מֵר (Èze-sur-Mer) שעל שפת הים, הכפר הציורי אֵז וילאז' (Èze Village) בגובה כ-420 מטר, ביניהם מחבר רובע סן-לורן-ד'אֵז (Saint-Laurent-d'Èze).
נחושת הנשרן
נְחוּשַׁת הַנַּשְׁרָן (שם מדעי: Thymelicus sylvestris; שם קודם: הספרית הנשרן) הוא פרפר ממשפחת ההספריתיים.
תיאור
צבע כנפיו, פלג גופו העליון וקצה מחושיו כתום חלוד. גופו כסוף לבן ומוטת כנפיו 25-30 מ"מ. פרפר זה דומה מאוד במראהו להספרית החיטה. אצל נחושת הנשרן, צידן התחתון של קצות המחושים הם צהובים כתומים, ואצל הספרית החיטה הם שחורים. האזור השחור בקצה התחתון של כנפיהם העליונות שונה גם הוא. כמו הספריתיים כתומים אחרים בתת-משפחתו, לנחושת הנשרן פס שחור עם בלוטות ריח.
תפוצה
טווח תפוצתו של הפרפר כולל חלקים גדולים באירופה (מזרחה להרי אורל, כולל אירלנד, הממלכה המאוחדת וסקנדינביה), צפון אפריקה והמזרח התיכון. בדרך כלל הוא מתעופף במדשאות בעלות דשא גבוה.
בישראל הוא נפוץ בשפלה, הרי יהודה, בקעת הירדן ובגולן.
מחזור חיים
הנקבה מטילה את ביציה בשורות על צמחים מהסוג נשרן ומינים אחרים ממשפחת הדגניים בחודשי יולי עד אוגוסט. צבע הביצה הוא צהוב וצורתה סגלגלה. הזחל הבוקע מהביצה צהבהב וראשו שחור. הזחלים שזה עתה נולדו אוכלים את קליפת ביצתם לפני שהם נכנסים לתרדמת חורף במהין פקעת שהם יוצרים על ידי איטום עלה מקופל בעזרת משי. באביב הזחל מתחיל את תזונתו. הוא ניזון בעיקר ממינים שונים של הסוג עדן (Holcus) וצמחים ממשפחת הדגניים. כאשר מגיעים הזחלים לגודל של כ-20 מ"מ הם מתגלמים ליד בסיסו של הצמח המזין או על העלה. קצה הגולם ורדרד ואורכו נע בין 16-19 מ"מ.
מוגוצ'ה
מוֹגוֹצָ'ה (ברוסית: Мого́ча) היא עיר בחבל עבר הבאיקל, כ-700 ק"מ צפונית-מזרחית לצ'יטה. מוגוצ'ה היא אחת מתחנות הרכבת המרכזיות של רשת הרכבת הטרנס סיבירית. העיר שוכנת במפגש הנהרות מוגוצ'ה ואמזר. בנוסף נמצא בעיר שדה תעופה צבאי ואזרחי.
היסטוריה
מזג האוויר קיצוני ביותר לכן ישנו פתגם מקומי: "אלוהים ברא את סוצ'י והשטן את מוגוצ'ה"
דילופוזאוריים
דילופוזאוריים (שם מדעי: Dilophosauridae) היא משפחה של דינוזאורים מקבוצת התרופודה שחיו בתור היורה. הם בלטו בעיקר בגלל ה"קסדה" שהייתה לכמה מינים על ראשם שכנראה שימשו לחיזור או להרתעת יריבים. משפחה זו הייתה מהקדומות שבתרופודים לצידם של הצלופיזיים ושני המשפחות קרובות יחסית.
בני משפחה זו היו בינוניים בגודלם והגיעו לאורך 4-7 מטר ולמשקל 300-500 ק"ג. הם חיו באמריקה הצפונית, אסיה, אפריקה והקריאולופוזאורוס חי אפילו באנטארקטיקה. מבנה שיניהם מרמז שהיו טורפים שאולי אפילו הכילו ניבים ארסיים. ואולם הם לא יכלו לירות את הארס מרחוק כפי שהם מתוארים בתרבות (בעיקר בסרט פארק היורה).
N
N (אן) היא האות הארבע עשרה באלפבית הלטיני.
היסטוריה
מקורה של האות באות היוונית נו, שמקורה באות הפיניקית "נ" אשר ייצגה את הצליל "נ" ואת המילה "נחש".
ייצוגים נוספים
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 78 (N) ו-110 (n).
בקוד מורס האות מיוצגת על ידי נקודה וקו:
<tt>- ·</tt>
ובכתב ברייל:
בני ברק
בְּנֵי בְּרַק היא עיר במחוז תל אביב, השמינית בגודל אוכלוסייתה בישראל. היא גובלת בתל אביב, ברמת גן, בפתח תקווה ובגבעת שמואל.
העיר נוסדה ב-1924 על ידי קבוצת חסידים יוצאי ורשה שבפולין מחברת "בית ונחלה" בראשות יצחק גרשטנקורן, על אדמות שנרכשו מהכפר הערבי הסמוך אל-ח'ירייה, שנקרא באותה עת "אבן אבריק", תוך שימור שמה של העיר המקראית ומתקופת בית שני, המשנה והתלמוד "בני ברק", הנזכרת בתנ"ך ובמקורות חז"ל במיקום זה. בעיר זו התרכזה פעילותו והתקיימה ישיבתו של התנא הנודע רבי עקיבא, אשר על שמו קרוי רחובה הראשי של העיר כיום. תל בני ברק נמצא כיום מדרום לעיר.
שטח השיפוט של העיר, שבעת היווסדה עמד על 1,020 דונם, הוא כיום 7,310 דונם. הרוב המכריע של השטח מכוסה במבני מגורים, תעשייה ומסחר. היא הוכרזה כעיר בשנת 1949.
בני ברק היא עיר בעלת צביון חרדי מובהק, העיר כוללת: ליטאים, חסידים, ספרדים. בעיר ישנן ישיבות רבות, בייחוד של הזרם החסידי והזרם הליטאי. כמו כן בעיר מוסדות דתיים רבים. בשטחה של העיר נותרה שכונה חילונית אחת, פרדס כץ, שאף היא עוברת תהליך התחרדות ונכון ל-2023 כמעט כל תושבי השכונה חרדים. עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה בני ברק העיר החרדית היחידה בישראל.
רחובה הראשי של העיר הוא רחוב רבי עקיבא. רחובות מרכזיים הם רחוב חזון איש, רחוב הרב כהנמן וחלק מרחוב ז'בוטינסקי (כביש 481).
בני ברק הקדומה
העיר נזכרת לראשונה בספר יהושע בתיאור ערי נחלת שבט דן. במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב לארץ ישראל בסוף המאה השמינית לפני הספירה, ואת המצור שערך על חזקיהו בירושלים, נזכר כיבוש העיר "בני ברקה" לצד הערים יפו, אזור ובית דגון.
בתקופת בית שני הייתה בני ברק עיר יהודית, ולאחר המרד הגדול התקיימה בה ישיבתו של התנא רבי עקיבא, בה למדו תורה חכמים רבים, ובהם חנניה בן חכינאי ורבי שמעון בר יוחאי. בהגדה של פסח נזכרת קריאת סיפור יציאת מצרים בבני ברק:. מעשה זה מונצח בשמו של מחלף מסובים, הסמוך לתלהּ העתיק של העיר, תל בני ברק, בשטחו של פארק אריאל שרון. נראה שהיישוב היהודי בעיר המשיך להתקיים לאורך תקופת התלמוד, שכן בתלמוד הבבלי נזכרת העיר בהקשרים שונים.
שנים ראשונות
בני ברק נוסדה בי"א בסיוון תרפ"ד (13 ביוני 1924) כמושבה חקלאית. היא הוקמה על ידי קבוצת "בית ונחלה" מפולין, שביקשה לעסוק בחקלאות. המתיישבים הראשונים היו דתיים, בני העלייה הרביעית. האדמות, 1020 דונם, נקנו באמצעות חברת "גאולה בע"מ" מבני משפחת אלביטר מהכפר הערבי הסמוך אל-ח'ירייה (אז – "אבן אבריק"), ורובן נמכרו לחברי "בית ונחלה". ביישוב קיוו כי הרכישה תוביל לרצף התיישבות יהודית מפתח תקווה ועד יפו. התכנון הראשוני של המושבה הוזמן בידי קבוצת המייסדים מן האדריכל יוסף טישלר. בראשיתה של המושבה הייתה פרנסתה על גידול פרי הדר, אך עסקו בה גם בענפי חקלאות אחרים כגידול בקר לחלב. עם זאת, קרבתה לתל אביב העניקה לה צביון עירוני.
כדי לבסס את המושבה בשנים שלאחר עלייתה אל הקרקע, נעשו מאמצים לרכישת קרקעות להרחבת שטח המושבה, ולהבאת בתי חרושת ותעשייה קלה אל המושבה החדשה. המכשיר הפיננסי שנועד לאפשר מימון לכל הפרויקטים שעל הפרק שנתקלו בספקנות בקרב מנהלי הבנקים המבוססים ביישוב, היה "בנק בני ברק", בנק קואופרטיבי שנוסד ב-1925 כאגודה שיתופית בידי ועד המושבה ומייסדי המושבה בראשות יצחק גרשטנקורן. עם היווסדו, נסע גרשטנקורן לפולין ואחר כך שלוש פעמים לארצות הברית לגיוס הון באמצעות מכירת מניות הבנק. בשנותיה הראשונות היווה הבנק מכשיר מימון חיוני להתפתחות המושבה, הוא דעך ונסגר כעשור לאחר הקמתו. בבני ברק הוקם בית חרושת לאריגים בשם "ברקאי".
בספטמבר 1928 נחנך בית הכנסת הגדול במושבה, ועד המושבה שילב את חגיגת חנוכת בית הכנסת עם תערוכה לסיכום הישגי המושבה בארבע שנות קיומה הראשונות. בתערוכה הוצגה סטטיסטיקה של מצב המושבה: כ-800 תושבים; התרחבות ל-2000 דונם, מהם 800 דונם של פרדסי הדר; 116 בתים ו-31 צריפים; 6 מבני ציבור; 48 רפתות (ובהן 115 פרות). בין הפרדסים: פרדס טריואקס, פרדס כץ, פרדס מזרחי, פרדס גליקמן ופרדס פלטניק.
בקיץ 1929 חוברה המושבה לרשת החשמל, בשלב הראשון חוברו רק מוסדות הציבור, בתי הכנסת ובית החרושת "ברקאי", ואחריהם רוב בתי הרחוב הראשי, רחוב רבי עקיבא. ברחוב הראשי הוצבו שלושה עמודי תאורה. בסוף הקיץ נפתחה לראשונה סוכנות דואר במושבה.
בשנת 1930 עבר מעכו לבני ברק מפעל העורות של פרגמן והצטרף למפעל הטקסטיל שכבר היה במושבה. בסוף הקיץ, הוקמה השכונה הראשונה בעיר, גבעת רוקח, שנקראה על שמו של ישראל רוקח, תעשיין ונדבן יהודי אורתודוקסי ליטאי-אמריקאי, שהקים קרן צדקה למענקים והלוואות ארוכות טווח עבור דיור מוזל בארץ ישראל. בשכונה נמכרו עשרים וחמישה מגרשים בני דונם. על המדרון הצפוני של הגבעה, קנה האדריכל ומתכננה הראשון של "בני ברק", יוסף טישלר, קרקע שעליה הקים במחצית הראשונה של שנות ה-30 18 בתים, "בניני האינג'ינר טישלר". הייתה זו אחת מעבודותיו האחרונות של טישלר כאדריכל, הוא עבר עם משפחתו להתגורר במקום עד הקמת המדינה. בשל מיקומם היו הבתים חשופים להתנכלויות ואף נורו לעברם יריות מכיוון הכפר ג'מאסין א-שרקי.
באלול תרצ"ג (1933) התכנסה אגודת ישראל העולמית, ויצחק גרשטנקורן השקיע מאמצים רבים להביא להחלטה שהארגון יסייע לרכוש קרקעות בבני ברק, ללא הצלחה. לבסוף הקרקעות נרכשו תוך גיוס כספים באמצעות חברה פרטית ("בית ונחלה").
בסוף 1933, בעקבות פטירת הרב מאיר שפירא, החליט הלפרין לקרוא לפרויקט על שמו "זיכרון מאיר". כאשר הוכרזה בני ברק כמועצה מקומית נותרה זיכרון מאיר מחוצה לה, רק ב-1941 הצטרפה זיכרון מאיר כשכונה לבני ברק. ראשי ישיבת חכמי לובלין שבראשה עמד הרב שפירא, שקלו לייסד סניף לישיבה ב"זיכרון מאיר" והלפרין הקצה לשם כך מגרש גדול. התוכנית לא יצאה אל הפועל עד לאחר שואת יהודי אירופה וחורבן הישיבה, ב-1947 הקים בוגר הישיבה ורבה החדש של השכונה, הרב שמואל וואזנר, את ישיבת חכמי לובלין - בני ברק.
בשנת תרצ"ג (1933) התיישב בגבעת רוקח שבבני ברק הרב אברהם ישעיה קרליץ, "החזון איש". פרנסי המושבה קיבלו אותו עליהם כסמכות דתית עליונה שעל פיה ישק כל דבר. הרב חיים עוזר גרודזנסקי פרסם את שמו של החזון איש בארץ ישראל והוא הפך לסמכות בקרב הציבור החרדי בארץ ישראל. מעמדו של החזון איש בציבור החרדי ובציבור הרחב תרם להפיכת המושבה למרכז יהודי חשוב. על כך כתב הרב יוסף שלמה כהנמן ליצחק גרשטנקורן: "יהא מחלקך חלקי אשר התחכמת לעשות לחזון איש בעלים ופטרון בעיר שלך". מספר חודשים אחרי בואו של החזון איש לבני ברק עלה בעקבותיו גיסו הרב יעקב ישראל קניבסקי והתיישב אף הוא בגבעת רוקח, כשהוא מכהן כראש הישיבה הגדולה הראשונה במושבה, ישיבת בית יוסף, שהוקמה אז בגבעת רוקח.
באפריל 1934 הונחה אבן הפינה לבית הראשון של שיכון ד' שנבנה בידי התאחדות מרכז בעלי מלאכה. בסוף השנה עלו על הקרקע רוכשי המגרשים בשכונת "הר שלום", אף היא בתחומי המושבה. ב-1935 הגיע מספר תושבי בני ברק ל-3,000. בשנה זו הוקם בעיר מפעל הטבק של "דובק". בספטמבר 1936 הוקם בעיר בית חרושת לייצור צמר גפן רפואי בידי שמואל אהובי.
בשנת 1937 היו במושבה כ-550 משפחות שכללו כ-3600 נפשות, ב-425 בתים. באותה שנה הוקמו לראשונה במושבה תחנת טיפת חלב ומושב זקנים, אבן הפינה למבני הקבע של מושב הזקנים נורתה רק כעבור שמונה שנים, ב-1945.
שנות ה-40
ב-1940 הגיע מספר תושבי בני ברק ל-4,500 נפש ב-1,000 משפחות. פעלו בבני ברק 25 מפעלים שונים, הבולטים בהם: "דובק", "מנורה" לייצור נברשות, "זיזו" ו"יובל". להגעת בתי חרושת למושבה תרמה גם המלחמה הממשמשת ובאה והחשש מפני התקפות מן האוויר על הערים הגדולות.
ב-1941 קמה בבני ברק תחנת כיבוי אש שהופעלה בידי גדוד מתנדבים. תוכנית בניין עיר ראשונה שנכתבה בידי מהנדס בריטי אושרה בידי הוועדה המחוזית לבניין ערים של מחוז לוד.
ב-1944 יזמה המועצה סלילת כבישים נוספים מכבישי העיר כמו רחוב סוקולוב ושדרות רבי טרפון, נבנתה מדרכה לחלק מרחוב רבי עקיבא ליד בית הכנסת הגדול ובדרך לבית הספר ובית הפועלים (בנין ההסתדרות), וסודרה העלייה משדרות רבי טרפון אל הר שלום. שטח השיפוט של בני ברק גדל פי שלושה והיא השתרעה על פני 5,500 דונם. הוכרז על תוכנית לבניית שיכונים במזרח העיר בידי ההסתדרות ("שיכון ההסתדרות", בין רחוב דון יוסף נשיא לכביש גהה) והפועל המזרחי ("שיכון הפועל המזרחי", בין הר שלום לשיכון ג'). בסוף השנה החל תכנון בניית השכונות החדשות ועמן שכונת "קריית הישיבה", סביב לישיבת פוניבז'. צורפו בשנה זו לשטח השיפוט של בני ברק, השכונות: תל אפרים, גבעת יהודה (בשטח גבעת שמואל) ומרכז בעלי מלאכה. בכך הגיע שטח המועצה המקומית ל-3,675 דונם, אך עדיין לא נכלל בה כל השטח שיועד לבני ברק לפי תוכנית בניין העיר שאושרה ב-1941. בבית הפועלים (לימים ברחוב מימון) הוקם אולם קולנוע בעל 200 מקומות ישיבה שקיבל בהמשך את השם "אוריה". בשנה זו הוקמה במושבה ישיבת פוניבז', אשר הטביעה את חותמה על אופייה של העיר.
ב-1945 הוקמה במזרח המושבה, בתוך שטח המועצה המקומית בני ברק, שכונת גבעת שמואל. בנובמבר 1949 הוכרה השכונה יחד עם שכונת גבעת יהודה כמועצה מקומית נפרדת.
בינואר 1946 הורחב שטח השיפוט של בני ברק כך שיכיל את כל השטח שמדרום לכביש 481 ומערבית לכביש המקשר מן הדרך לפתח תקווה לתל ליטוינסקי, בתוואי שבו יעבור לימים כביש גהה. בתחום התחבורה ושיפור פני העיר ידעה בני ברק תנופה בשנת 1946, רחובה הראשי - רחוב רבי עקיבא, נסלל כולו והורחב ומדרכות נבנו משני צדיו. רחוב סוקולוב נסלל לכל אורכו כך שיחבר את כל המושבה לכביש תל אביב, ומלבדו נסללו עוד רחובות קטנים אחדים. בשדרות רבי טרפון ובכל הגינות במושבה הותקנו ספסלים. לצד הכביש לתל ליטוינסקי, על שטחו של "פרדס מזרחי" הוקמה מטוויית צמר של חברת "פלך" של התעשיין יחיאל מאיר פיק מלודז', במקביל הוחל בהקמת אזור תעשייה בן 120 דונם בצפון-מזרח המושבה ובו בשלב ראשון 18 מפעלים, בין היתר נבנו באזור התעשייה החדש: מפעלי "משי זקס" ומפעל "ארגמן", חברת הטקסטיל "ארג" והקואופרטיב "טווה-אורג". שטח נוסף, 70 דונם מאדמת הקרן הקיימת בין מרכז בעלי מלאכה לכביש תל ליטוינסקי, הוקצה להקמת אזור תעשייתי נוסף באפריל נחנך מבנה בתי אבות לילדים פליטים בקריית ישיבת פוניבז'.
עם סיפוח מרכז בעלי מלאכה לשטח השיפוט של בני ברק, הרחיבה המועצה את תאורת הרחובות גם לשכונה זו, בסך הכל עמדו במושבה 120 עמודי תאורה בשנת 1946. בדצמבר 1946 הונחה אבן הפינה לישיבת סלובודקה בבני ברק.
בתקופת פעילות המחתרות ידעה בני ברק פעילות מחתרתית רבה, בהיותה יושבת על הדרך בין פתח תקווה ופרדסיה לתל אביב. חלק מתושבי בני ברק לקחו חלק בפעילות המחתרתית, וב-1947 החלו פעילי אצ"ל ולח"י לבנות את שכונת תל גיבורים במושבה. מלבד חיכוכים עם המשטרה הבריטית ומעצרים, נרשמו גם מאבקים אלימים בין אנשי המחתרות. בפברואר 1948 הגיעו האירועים לשיא, כאשר נרצח יצחק בראודר חבר "ההגנה" בעת שניסה לסכל גנבת מתכות ממחסן המועצה המקומית בידי חברי אצ"ל.
הקמת המדינה: בני ברק כעיר
בראשית 1948 היו במושבה כ-8,000 תושבים, בתקופת הקמת המדינה והעלייה ההמונית גדל מספר התושבים במהירות ובסוף אוקטובר באותה שנה נמנו בה כבר 11,000 תושבים והוחל בהכנות לקראת הכרזתה של בני ברק כעיר. המועצה ציינה בשנה זו 25 שנים לרכישת אדמות בני ברק, במהלך השנה הושג הסכם גבולות בין מועצות בני ברק ורמת גן, רמת גן ויתרה על דרישותיה בנוגע לפרדס כץ ואזור התעשייה הקטן שממול הכניסה לרחוב רבי עקיבא (מכון מור ומאחוריו מתחם BBC - בני ברק ביזנס סנטר) ובתמורה ויתרה בני ברק על קרקעות באזור בית המטבחים החדש של גוש דן. בסוף השנה נחנך בשכונת מרכז בעלי מלאכה, בית החולים המרכזי לחולי שחפת של הליגה למלחמה בשחפת.
בשל מצב החירום של מלחמת תש"ח שהו בבני ברק אורחים רבים מירושלים, הן בתקופת "המצור" (מאי-יוני 48') והן לאחריו. בימים הנוראים של ראשית שנת ה'תש"ט התארחו בבני ברק רבנים ידועי שם: הרבי ישראל פרידמן מהוסיאטין שהתגורר בחודשי הקיץ בירושלים, "הרב מבריסק" - הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, "הרב מפרשבורג" - הרב עקיבא סופר, והרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר שהתארח בזיכרון מאיר והתפלל עם החזון איש.
העלייה ההמונית הביאה לעיר עולים רבים מהציונות הדתית, שהקימו את שיכון ג', שיכון ה', שיכון ו' וקריית הרצוג, שבה הוקמה הישיבה התיכונית בני עקיבא בני ברק. במרכז העיר הוקם מרכז קהילתי-תורני בשם "בית במברגר".
בשכונת פרדס כץ, בצפון-מערב מהעיר, הוקמה מעברה גדולה, שבה התגוררו בעיקר עולים יוצאי תימן, פולין ועיראק. שכונות נוספות הוקמו על ידי חסידי ויז'ניץ, בדרום העיר, בה מתגורר האדמו"ר מויז'ניץ, ושכונת נוה אחיעזר של פועלי אגודת ישראל. הסתדרות הכללית הקימה שכונות לחבריה בעיר, בהן "שיכון ההסתדרות". העיר הייתה מוקד חשוב לפעילות "העובד הדתי" – סיעה של פועלים דתיים בהסתדרות.
עם חגיגות הכרזתה כעיר ה-13 בישראל, במרץ 1950, הקיף שטח השיפוט של בני ברק 7,000 דונמים ומספר תושביה עמד על 12,100. בשנה זו עברו משרדי העירייה שהיו עד אז בבתים פרטיים לבית העירייה החדש שהוקם בתוך הגן העירוני "בית ונחלה" (גן עקיבא גור) על מורדותיו הדרומיים של "הר שלום". תקציב העיר עמד על חצי מיליון ל"י.
שנות ה-50 של המאה ה-20
ביוני 1950 החלה סלילת הכביש המחבר בין בני ברק לכביש ירושלים-תל אביב (כביש גהה), עד אז הייתה הנסיעה מבני ברק לשאר חלקי הארץ כרוכה בהגעה לתל אביב רבתי. קטע הכביש בין אזור לבני ברק נחנך באמצע דצמבר 1953.
בנובמבר 1953, זמן קצר אחרי פטירת הרב אברהם ישעיהו קרליץ שהיה לסמל של בני ברק המתחדשת כעיר תורנית החליטה עיריית בני ברק לקרוא על שמו רחוב בעיר, הוא רחוב חזון איש.
באוקטובר 1954 השתרעה העיר בני ברק על פני 7,000 דונם, ומניין תושביה עמד על 25,000 נפש. פעלו בתחום השיפוט של עיריית בני-ברק כ-150 מפעלי תעשייה קלה.
ב-1957 הושלמה הקמת רשת הביוב של בני ברק וחיבור כל בתי העיר לרשת זו. ביוני קמה מחאה בקרב תושבי מעברת בני ברק שהוקמה על חלק מאדמות הכפר ג'מאסין א-שרקי, כאשר החלה בניית שיכון באזור שבין תל גיבורים לפרדס כץ מזרחית למקום בו נבנה מכון מור, על דרך פתח-תקווה. הדירות בשיכון החדש יועדו מתחילה ליוצאי אירופה ולא לשוכני המעברה, בעקבות המהומות הודיעה החברה המשכנת "משכנות" כי תקצה דירות גם למי שיעמדו בתנאי השיכון מקרב שוכני המעברה. המשטרה דיכאה את ההפגנות.
עשר שנים לאחר קום המדינה, בשנת תשי"ח, התגוררו בעיר כ-40,000 איש והיא הייתה בתהליך בנייה מואץ. הפילוח המגזרי בתקופה זאת בא לידי ביטוי בבתי הספר בהם למדו ילדי העיר, בחלוקה זו: 38% מהתלמידים בגילאי בית הספר היסודי למדו בבתי הספר של החינוך העצמאי, 34% למדו בבתי ספר ממלכתיים דתיים ו-28% למדו בבתי ספר ממלכתיים.
בשנות ה-50 המאוחרות נבנה שיכון סאטמר, "קריית יואל", בעיר. השיכון נבנה על קרקע הגובלת בזיכרון מאיר, והוקמו בו 300 יחידות דיור. משרד העבודה והסוכנות העמידו לאנשי החסידות הלוואה שאפשרה את בנייתן של חלק מיחידות הדיור. בנוסף הוקמו בשיכון מבני ציבור שנועדו לשרת את תושביו. חברת הבנייה רסקו ביצעה את הקמת השיכון.
שנות ה-60 ואילך
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ניסתה ההסתדרות להקים שכונות לחילונים בעיר. אולם לאחר ששיכון עובדים הצליחה למכור רק 80 דירות מתוך 180 דירות שהוקמו בשיכון ברחוב השומר היא מכרה את קרקעותיה בבני ברק לגורמים חרדיים ולמרות מחאות של מועצת פועלי בני ברק הרימה ידיים במאבק על צביון העיר.
עד שנות ה-80 הייתה בני ברק העיר החרדית היחידה בישראל. בשנות ה-80 הוקמו עמנואל וביתר עילית ובשנות ה-90 הוקמו מודיעין עילית ואלעד. ולצידן יש ערים וישובים שהתחרדו במידה רבה כמו בית שמש, תפרח ועוד.
אירועי טרור בעיר
בשנות ה-30 של המאה ה-20 סבלו תושבי בני ברק מהתנכלות ואף נורו לעבר בתי המושבה יריות מכיוון הכפר ג'מאסין א-שרקי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 אירעו מספר אירועי חדירה לעיר, בעיקר על רקע כלכלי, באחד מהם נרצחה מחסנאית ישיבת פוניבז', אלמנה ניצולת השואה בגיל 42.
ב-14 באפריל 1986 התפוצץ מטען חבלה מאולתר באוטובוס קו 66 ברחוב ז'בוטינסקי ואישה אחת נפצעה פצעים בינוניים. עם התחדשות אירועי הטרור בערי ישראל בתקופת האינתיפאדה הראשונה ובהמשך בעת האינתיפאדה השנייה לא ידעה בני ברק אירועי טרור בתוך העיר. ניסיון פיגוע אחד הסתיים בפיצוץ מטען החבלה בידי המחבלים בצומת הרחובות רבי עקיבא-חזון איש באוקטובר 1990. בדצמבר שבאותה שנה נרצח אברך תושב העיר, ותלמיד תיכון בן העיר נפצע, בפיגוע דקירה באוטובוס קו 66 ברחוב ז'בוטינסקי.
ב-2022 התרחש פיגוע ירי בו נרצחו חמישה בני אדם.
אוכלוסייה
להלן גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר: בבני ברק חי ופעל הרב אברהם ישעיהו קרליץ המכונה ה"חזון איש" ממעצבי היהדות החרדית בארץ ישראל בתקופת קום המדינה, ורבנים בולטים נוספים, בהם הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר), הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב חיים גריינימן, הרב שמואל וואזנר, הרב שטינמן הרב נסים קרליץ, הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי. גם כיום מתגוררים בעיר רבנים בולטים כמו הרב דב לנדו והרב משה הלל הירש וחברים נוספים במועצת גדולי התורה.
רבים מאדמו"רי החסידות גרו וגרים בבני ברק. בעבר גר בה האדמו"ר מגור. כיום גרים בה בין היתר האדמו"רים מוויז'ניץ ונדבורנה, אשר גם מרכזי החסידות שלהם מצויים בה, האדמו"רים מטשערנוביל, לעלוב ואלכסנדר.
עקב גידולה המהיר של העיר, בני ברק מדורגת במקום הראשון בדירוג הצפיפות של הרשויות המקומיות בישראל, עם צפיפות של כ-29,707 נפשות לקמ"ר (נכון למרץ 2023), כ-9,000 נפשות לקמ"ר יותר מהעיר השנייה בצפיפותה בישראל - מודיעין עילית. מעל 50% מכלל תושבי העיר הינם צעירים וילדים.
אופי העיר
בשנים הראשונות נטו רוב תושבי בני ברק לכיוון תנועת "המזרחי", אך לצדם היה מיעוט של תומכי אגודת ישראל הירושלמית שנאבקו בסממני תמיכה במזרחי ובציונות.
יחסי דתיים-חילוניים
יחסי דתיים-חילוניים עמדו במרכז הסיקור העיתונאי של בני ברק בעשורים הראשונים לקיומה. הקונפליקט המובנה בין צביונה של העיר כפי שנתפס בידי מייסדיה החסידיים יוצאי פולין ובין צביונה הפועלי כפי שנתפס בעיני תנועות הפועלים מפא"י ומפ"ם שעליהן נמנו רבים מתושבי העיר בשנים אלו, היה לשאלה פוליטית ומעת לעת התרחב לדיונים בוטים שהחלו בשאלת כשירותה של עיריית בני ברק לנהל את העיר והסתיימו בשאלות של כפייה דתית והאשמות שונות. עיתוני ההסתדרות נהגו לתקוף את אנשי הפועל המזרחי כמי שמעדיפים את האינטרס הדתי על פני זה המעמדי, ועיתון חרות, שרבים מקוראיו התגוררו בבני ברק, בעיקר בשכונות פרדס כץ ותל גיבורים מצא עמדה נוחה לתקוף את עיתוני מפא"י ומפ"ם השמאליים כאשר אלו לא ביקרו בחריפות מספיקה לטעמו את מהלכי הדתיים. בני ברק הייתה למוקד מאבקי-דת לצד אחותה ירושלים בנושאים שעמדו על הפרק במשך השנים, כמו המאבקים נגד ניתוחי מתים בשנות ה-60.
פרשיות בולטות סביב נושאי דת ומדינה שהתרחשו בבני ברק לאורך השנים:
איחוד בני-ברק – רמת גן
שאלת איחודה של בני ברק עם רמת גן כרשות מוניציפלית אחת, שבה ועלתה עוד בטרם נהיו שתי המועצות לערים. בתקופת השלטון הבריטי עלתה הצעה זו, מועצת בני ברק קיבלה החלטה בתמיכת כל חברי המועצה הדתיים להתנגד לאיחוד שבו ראו סכנה לאוטונומיה-זוטא הדתית שניתנה בידם. הוקמה ועדה שתבחן את הנושא ואפשרויות הביצוע, אך הממשל הבריטי בארץ שהיה אז בסוף ימיו, לא קידם את העניין. בבחירות שהתקימו בשנת 1948 הצליחה רשימת "למען האיחוד" שדגלה באיחוד להכניס את המהנדס י. מגידוביץ כנציג למועצה. בהמשך הצטרפה מועצת רמת גן להתנגדות והנושא ירד מסדר היום. במהלך כהונת הממשלה הראשונה, הכיר משרד הפנים בראשותו של חיים משה שפירא בשתי המועצות כערים וחתם על מסמך קביעת הגבולות בין ערי גוש דן.
ב-1953 עם כניסתו של ישראל רוקח למשרד הפנים, הורה לבחון מחדש את היוזמה. הנושא עמד מיד למחלוקת בין דתיים וחילוניים. בעיתונות הדתית התפרסמו מאמרי עמדה מפורטים ורגשניים נגד האיחוד. מכאן ואילך, עלה הרעיון מפעם לפעם וירד מן הפרק באופן סופי ב-1956.
השבת בפרהסיה בבני ברק
מלחמות השבת, כפי שכונו, ליוו את בני ברק כמעט מראשית התהוותה. כבר ביוני 1926 דיווח דבר כי לאחר שחשדו באחד המתיישבים, חבר מועדון הפועלים בעיר, כי הדליק מנורה בביתו בליל שבת, עצר רבה של העיר את התפילה למחרת לפני קריאת התורה במחאה על חילול השבת במושבה, והוחלט להטיל סנקציה על מועדון הפועלים כולו ולא לאפשר את העברת ההרצאות בו באותה שבת.
הוקמה משמרת שבת, שפעלה באישור המשטרה הבריטית. לעיתים ספגו אנשי המשמרת מכות ממחללי השבת. בשבת פרשת כי תבא, ט"ז באלול ה'תש"ט, 10 בספטמבר 1949, הגיעו כלי רכב רבים חלקם רכבי צבא ועליהם משפחות נופשים שביקשו לעבור דרך שטחי המועצה, הם עברו גם ברחוב הראשי, רחוב רבי עקיבא, לצד בתי הכנסת ועד מהרה החלו הרוחות להתלהט, תושבים ובהם גם הרבנים המקומיים וראש המועצה יצאו להפגין ולבלום את מעבר הרכבים, באחד המקרים פורסם כי הוכה רופא שהגיע במטרה להעניק טיפול רפואי אך המפגינים לא הבחינו בו בין יתר הבאים. העיתונות סערה ופורסם מכתבם של רופאים שהכריזו כי לא יבואו להעניק יותר טיפול רפואי בשבתות לתושבי בני ברק גם במקרה של סיכון חיי חולים, בעיתונות הדתית פורסם מנגד כי הרופא המדובר נסע בכביש הלוך ושוב להנאתו וכי מכתב הרופאים האחרים מקורו בקונספירציה של מחללי השבת הרוצים לכפות את דעתם על תושבי בני ברק. בשבת שלאחריה הציבה המשטרה כוחות כדי למנוע את ההתנגשויות. רחוב רבי עקיבא נסגר לתנועה בשבתות. עיתון הצופה פרסם כי בליל שבת פרצה קבוצת חמושים תושבי גבעתיים ורמת גן לשטיבל של חסידי גור בבני ברק, המתפרצים נופפו באקדחים ובמוטות, הכו את המתפללים והוציאו את המנורות מבתיהן. העיתון האשים באחריות לתקיפה את ההסתה בעיתון "דבר" בימים שקדמו לאירוע. למחרת, כתב "על המשמר" כי הידיעה שפורסמה ב"אחד מעיתוני הבוקר של החרדים" שקרית ומסר גרסה אחרת לאירוע.
בשנות ה-50 אירעו מעת לעת מקרי חילול שבת המוניים במסיבות פרטיות, ומקרים בהם עבדו בתי חרושת בשבתות. אנשי "משמרת השבת" ומפגינים אחרים ארגנו פעולות מחאה, אך בדרך כלל נשמר הסדר הציבורי והמשטרה אבטחה את האירועים. בשנים הבאות ידעו הפגנות השבת בבני ברק תקופה ארוכה של שקט והסטטוס קוו נשמר באופן כללי.
גל אלימות קצר היה באמצע שנות ה-60 בשכונות החילוניות בדרום-מזרח העיר, תושבי מרכז בעלי מלאכה טענו כי שינויים שערכה העירייה בהסדרי התנועה בעיר נועדו בעצם "לכלוא" אותם בשכונתם במהלך השבת ולקפח את זכויותיהם, בעקבות כך אירעו הפגנות והיתקלויות עם המשטרה בכמה שבתות וגם בימות החול. התקופה האחרונה שבה התנהלו הפגנות אלימות בנושא זה הייתה בשנים 1976–1977, אז התרכזו ההפגנות סביב סגירת רחוב השומר לתנועת כלי רכב בשבת. הפגנות אלו התקיימו מדי שבת במשך תקופה ארוכה ובמהלכן נפצעו ונעצרו עשרות. הפגנות אלו הסתיימו עם מותו של הרצל עטיה, צעיר בן 20 שנסע בהפגנתיות ברחוב ונתקל ברכבו בכבל מתכת לא חוקי שנמתח לרוחב הרחוב בידי עיריית בני ברק. בכירים בעירייה הועמדו לדין ובהם ישראל גוטליב ראש העירייה לשעבר. ב-1978 החלה בעבודתה ועדה מיוחדת של משרד התחבורה לבחינת החלטת עיריית בני ברק לסגור את הרחוב לתנועה בשבתות ומאז ראשית שנות ה-80 סגור הרחוב לתנועה בשבתות.
שלטון מקומי
בשנים הראשונות טיפל בענייני המושבה ועד שנעדר יכולת לגבות מיסים ופעילותו הייתה מינורית. גורמים שונים התלוננו על כך שאין במושבה גן ציבורי, מדרכות ושירותים שונים ודרשו לייסד מועצה שתוכל לגבות מיסים ולסדר את ענייני המושבה.
מועצה מקומית
ב-21 באוקטובר 1937 הוכרזה בני ברק בידי מושל המחוז מטעם המנדט הבריטי, רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, כמועצה מקומית. הוכרזו בחירות ומונתה מועצה זמנית. כראש המועצה הראשון מונה יעקב פרבשטין. הרכב חברי המועצה הראשונה: 5 נציגים מ"הגוש האזרחי", 3 מהסתדרות העובדים, ו-3 מהפועל המזרחי, פועלי אגודת ישראל והפרוגרסיבים. עם כינון המועצה הוכן תקציב שנתי והוקמה ועדת שמות לרחובות בני ברק.