cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבטים (מושב)
גרעיני התיישבות
עולי קוצ'ין בחרו לא לשנות את שם המושב והצליחו להקים מושב של מגדלי פרחים משגשגים. המתיישבים נטעו מטעים הכוללים משמשים וזיתים, ובהמשך הקימו משקי וורדים מצליחים מאוד. אולם מאז שסופה חזקה הכתה בגידולים, ענף החקלאות בקשיים.
מלחמת העצמאות
בזמן מלחמת העצמאות הייתה נבטים חלק מ"גוש בית אשל - נבטים" שהיה בעצמו מנותק משאר חלקי הנגב.
ב-17 בדצמבר 1947 הותקפה נבטים בידי כ-300 ערבים חלקם בדואים מהאזור וחלקם מגויסים מדרום הר חברון. במקרה היה בבית אשל הסמוכה מטוס קל שנחת במקום על מנת לפנות פצוע. נתקבלה הודעה מנבטים שיש שם הרוג ושני פצועים, אחד מהם קשה. אנשי בית אשל קשרו למטוס מקלע שלועו מכוון כלפי מטה, הכינו מספר צרורות רימונים קשורים אחד לשני בדרך שבה כאשר משחררים ניצרה אחת מופעלים כולם. מפקד יחידת הפלמ"ח בבית אשל, אלי אביבי ("ירקונה"), עלה על המטוס. המטוס הוטס על ידי פנחס בן-פורת שהופל ב-1955 עם מטוס אל על בשמי בולגריה. בהגיעם לנבטים פתח איש הפלמ"ח באש על התוקפים ובהשלכת רימונים (שרובם התפוצצו באוויר). ההתקפה נבלמה. המטוס נחת בבית אשל ופינה את הפצוע לשדה דב.
זו הייתה פעולת התקיפה הראשונה של חיל האוויר הישראלי, כולל "הפצצה" וסיוע לכוחות קרקע, וכן בהמשך פינוי אווירי מוטס של פצוע.
ההתקפה על נבטים היא ההתקפה הראשונה על יישוב יהודי במלחמת העצמאות. למעשה גוש נבטים-בית אשל היה מנותק ממערב הנגב במהלך מלחמת העצמאות. בין דצמבר 1947 ועד יוני 1948 הגיעו לגוש שש שיירות אספקה. בזמן המצור, בראשית אוגוסט 1948 הוקם בנבטים מנחת מטוסים שאפשר נחיתת מטוסי דקוטה שהביאו אספקה. האספקה הועברה רגלית לבית אשל מאחר שכל הרכבים נפגעו ממיקוש. לאחר המלחמה הגיע גרעין מהונגריה ליישוב, אולם גם הם עזבו, חלקם עברו למושב היוגב.
בית הביטחון
בית הביטחון הוקם באביב-קיץ 1947. הקבלן היה משה שיינברג, שהיה ידוע בכינויו "מוישה וחצי" מפאת גובהו. איתו עבדו בית השאר בבניה מספר חברי בית אשל.
לאספקת מים לנקודה החדשה היו שלשה מקורות: באר נבטים (ביר חמאם), בית המשאבה ומפעל המים - באר ה"שכטה".
באר ה"שכטה"
הבאר בנויה בדומה לבארות מסוג "פוגארה" או "קנה" הנפוצות באזורים יבשים בהם האקויפר מצומצם ויש צורך "למצוץ" את המים. העיקרון הוא לחפור בור עמוק - באר, כ -10 מטר מתחת גובה הנחל, בקרבת אפיק הנחל אך לא באפיק עצמו. ומתחתית הבאר לחפור 2–3 מנהרות בשיפוע עולה קל אל מקום בו יש אקוויפר מים - סביר שבקרבת הנחל בו יש זרימה עונתית. מאחר שהאקויפר הצמוד לנחל דל, תוכננה העשרת האקווה על ידי בניית מספר סכרים לרוחב נחל באר שבע לצורך איגום והחדרת המים לתוך הקרקע. הבאר תוכננה והוקמה על ידי "חברת המים הארץ ישראלית". מיקום הבאר ניקבע על ידי הידרוגאולוגים. את הבאר בנה הקבלן משה בלחטובסקי מתל אביב שהתמחה בחפירת בארות (לאחר מלחמת העצמאות שינה את שמו למשה עופר על שם בנו שנפל במלחמה). את הבלוקים המעוגלים המיועדים לבניית הקירות יצקו בבית אשל בתבנית ייעודית מדויקת מאוד שלאחר הנחתם נוצר מבנה עגול מושלם. הבניה של הבלוקים נעשתה מלמעלה למטה, כך שהעובדים היו מוגנים כל הזמן על ידי הקיר. החפירה עצמה נעשתה בקומפרסורים. עד סוף נובמבר 1947 הסתיימה בניית הבאר האנכית וכן מנהרה אחת. הסכרים המתוכננים לא ניבנו. לאחר מכן התחילו לחפור את המנהרה השנייה אך לאחר כ"ט בנובמבר עם תחילת המאורעות הופסקה העבודה. עם תום המלחמה, ב 1949, הוצב על הבאר צינור יניקה, משאבה ומנוע ושאבו שאיבת ניסיון בהצלחה. המבנה על חלק מהבאר נבנה מאוחר יותר, בתחילת שנות ה-50.
באר נבטים (ביר חמאם)
באר נבטים נמצאת על שפת ואדי באר שבע והיא באר עתיקה. הבאר מופיעה במפות הבריטיות הישנות, ומצוינת ביומן המלחמה של הכוחות האוסטרליים במלחמת העולם הראשונה בכיבוש באר שבע, כנקודת היציאה של הכח שנע לתפישת אזור תל שוקת לחסימת תגבורות טורקיות מצפון.
ישוב הקבע
ישוב הקבע נבנה לפי תוכנית מתאר ע-10. בתוכנית היו 93 משקים חקלאיים ועוד 35 משקי עזר. ביישוב בימינו 120 משקים חקלאיים, וכן הרחבה קהילתית של כ-140 בתים. היום עוסקים מרבית התושבים במקצועות חופשיים.
במושב הוקם מוזיאון לשימור מורשת קהילת יוצאי קוצ'ין וכן בית כנסת ובו חלקים פנימיים מבתי כנסת מקוצ'ין. בבית הכנסת יש בימה עליונה בנוסף לבימה המרכזית כמקובל.
ללא מוצא בנורוולט
ללא מוצא בנורוולט הוא נובלה אוטוביוגרפית של הסופר האמריקאי ג'ק גנטוס, שראה אור ב-2011. הספר מתמקד בילד ושמו כשל הסופר ומבוסס באופן חלקי על ילדותו בנורוולט שבפנסילבניה. הספר מתמקד רבות בעיירה ובייחודה בתור ניסוי חברתי שהוקם בשנת 1934 על ידי אלינור רוזוולט.
הספר והסופר זכו לפרס איגוד הספריות האמריקאי, מדליית ניוברי, בתיאורו כ"תרומה הנכבדה ביותר לספרות האמריקנית לילדים".
עלילה
הספר מספר את סיפורו של הילד ג'ק גנטוס במהלך חופשת הקיץ בעיירה נורוולט, כאשר הוא פולט כדור מרובו של אביו שזכה בו כשלל מלחמה. מעשה זה מזכה אותו בעונש מטעם אימו לריתוק "לכל החיים", אמנם היא מרשה לו לעזור לגברת וולקר, שכנתם הוותיקה והחביבה - ממיסדי העיירה הקטנה. תפקידה של זו בעיירה הוא לנתח את גופות המתים כמו גם לכתוב עליהם הספדים. פגישותיהם של השניים נעשות תכופות כאשר מקרי המוות בעיירה מתרבים באופן בלתי מוסבר, תעלומה שפתרונה יגרום לשיחרורו של גנטוס הצעיר מריתוקו הארוך.
ביקורת
הספר מסווג לרוב כספר לנוער, כמו גם וועדת הביקורת של פרס הגארדיאן שהמליצה עליו כ"מתאים לבני 12 ומעלה".
עומאר פאשה
עומאר פאשה (בגרמנית: Omar Pascha; בטורקית: Ömer Paşa; 24 בנובמבר 1806, יאניה גורה, אזור קרואטיה, האימפריה האוסטרית - 18 באפריל 1871, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני בדרגת מושיר אשר כיהן כמושל בוסניה ובהמשך השתתף במלחמת קרים.
קורות חייו
עומאר פאשה נולד ביאניה גורה אשר באזור קרואטיה כמיכאילו לאטאס. אביו שירת כקצין בצבא האימפריה האוסטרית ומיכאילו התגייס אף הוא לשורות הצבא. ב-1823, לאחר שהואשם במעילה נמלט לאזור בוסניה אשר בשליטת העות'מאנים ובהמשך, התאסלם ושינה את שמו לעומאר לוטפי.
הוא התגייס לצבא העות'מאני, הוצב באזור בולגריה ובהמשך השתתף בדיכוי המרד בלבנון ובכורדיסטן. ב-1848 מונה למפקד הכוחות העות'מאניים בוולאכיה ובמולדאביה. ב-1850 מונה למושל בוסניה ובהמשך מונטנגרו. הוא גילה יחס נוקשה כלפי האוכלוסייה ודיכא כל ניסיון התקוממות. עם זאת, יחסו כלפי האוכלוסייה היהודית היה סובלני יחסית והוא אישר ליהודי סרייבו להתיישב בכל חלקי העיר.
עומאר פאשה פיקד בהצלחה על כוחות עות'מאניים במהלך מלחמת קרים ובהמשך מונה למושל בגדאד. ב-1861, פיקד על הכוחות העות'מאניים במהלך העימות עם נסיכות מונטנגרו. ב-1864 הועלה לדרגת מושיר ופיקד על חיל מצב שהוצב במונאסטיר. במסגרת זו פיקד על דיכוי מרד בכרתים. ב-1868, מונה לתקופה קצרה לתפקיד שר המלחמה העות'מאני. עומאר לוטפי פאשה הלך לעולמו ב-1871 בקונסטנטינופול והוא בן 64 שנים.
ביורטה
ביורטה (באנגלית: Burette) היא כלי עבודה סטנדרטי חשוב ביותר במעבדה אנליטית המשמש לטיטור. הביורטה, גליל זכוכית שקוף בעל שנתות, מאפשרת לטפטף את החומר הרצוי בצורה איטית ומדודה, בעזרת מדידת הכמות המטוטרת ניתן לבצע את החישובים הדרושים. לרוב, לביורטה מוכנס טיטרנט, דהיינו חומר שריכוזו ידוע. את הטיטרנט מטפטפים לתוך כלי קיבול, שבו מצוי האנליט (החומר שרוצים לבדוק את ריכוזו), לרוב בתוספת סמן (אינדיקטור). ככל כלי אנליטי, על הביורטה מסומנת השגיאה שלה, לרוב 0.05 ml
ציור מדהובאני
ציור מדהובאני (או ציור מיתילה) הוא סוג אומנות נשים מחבל ארץ מיתילה שבמדינת ביהר בהודו וכן בנפאל. הציור נעשה באמצעות האצבעות, זרדים, מברשות, חודי-עטים וגפרורים, ומשתמש בצבעים ופיגמנטים טבעיים. הוא מאופיין בדגמים גאומטריים המושכים את העין. אומנות זו כוללת תכנים טקסיים המקושרים לאירועים מסוימים, כגון לידה או נישואין, פסטיבלים, כגון הולי, סוריה שאסטי, קאלי פוג'ה, אופניאנה, ודורגה בוג'ה.
ביורטה
קריאת הנפח
כדי לזעות את גובה הנוזל בביורטה יש להביט מגובה פני הנוזל (למנוע שגיאת פרלקסה) על הנוזל להיות נקי מבועות והגובה נקבע מתחתית המניסקוס שיוצר הנוזל עם דפנות הביורטה
ציור מדהובאני
מקורות
הציור המדהובאני/מיתילה הוא באופן מסורתי אומנות של נשים מקהילות שונות בחבל ארץ מיתילה בהודו ונפאל, ומחוז מדהובאני הוא מרכז ייצוא עיקרי של ציורים אלה. במקור, סגנון הציור היה בעיקר באומנות קיר או רצפה ברחבי האזור, ובזמנים עכשוויים התפתח גם לציור על נייר, בד, וקנבס, בעיקר במדהובאני, ומשום כך מה שהיה ידוע בעיקר כ"ציור מיתילה" מוכר היום גם כ"ציור מדהובאני". הציורים המדהובאנים עשויים מדבק אבקת אורז, אוכרה וצמחים אחרים.
סגנונות
לאמנות המדהובאנית יש חמישה סגנונות ייחודיים, והם בהרני (Bharni), קאצ'ני (Katchni), טנטריק (Tantrik), גודנה (Godna), וקוהבר (Kohbar). בשנות ה-1960s, הסגנונות גודנה, בהרני וטנטריק צוירו בעיקר על ידי נשים ברהמיניות, מהקאסטה הגבוה. הנושאים של הציורים היו בעיקר דתיים, כשהם מתארים אלים ואלות, ואת החי והצומח. הציורים של נשות הקאסטות הנמוכות כללו בעיקר היבטים של חיי היומיום, סמלים, סיפורי הדמות ראג'ה שאילש, שומר הכפר, וכדומה. אבל מאז, אמנות המדהובאני עברה גלובליזציה, וכבר אין הבדלים מבוססי מעמד, והאמניות עובדות בכל הסגנונות.
הכרה
הציור המדהובאני זכה להכרה רשמית ב-1969 כאשר סיטה דווי זכתה בפרס המדינה מטעם ממשלת ביהאר. בשנת 1975, נשיא הודו העניק את פרס פדמה שרי לג'גדמבה דווי, ואת הפרס הלאומי לסיטה דווי, שתיהן אמניות מדהובאני. סיטה דווי זכתה בפרס פדמה שרי ב-1981, את פרס ראטנה ביהאר ב-1984, ואת פרס שליפ גורו ב-2006. בשנת 1984 גנגה דווי זכתה בפרס פדמה שרי. מהסונדרי דווי זכתה בפדמה שרי בשנת 2011. באווה דווי, ימונה דווי, שאנטי דווי, צ'אנו דווי, בינדשווארי דווי, צ'נדרקלה דווי, שאשי קאלה דווי, לילה דווי, גודווארי דוטה, בהארטי דאיאל, מאנישה ג'הה, אמבריקה דווי, וצ'נגרבהושאן גם זכו בפרס הלאומי.
תנין קובני
תנין קובני (שם מדעי: Crocodylus rhombifer) הוא תנין בגודל בינוני, אורכו 2.4 מטר בממוצע. הוא מצוי אך ורק בקובה בביצות ספאטה ובאי איסלה דה לה חובנטוד. בעבר היה מצוי בכל אזור הקאריביים, אך כיום מין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
תפוצה
שטח המחיה של התנין הקובני הוא הקטן ביותר מבין כל התניניים. ניתן למצוא אותו אך ורק בקובה בביצות ספאטה שבצפון-מערב המדינה ובאיסלה דה לה חובנטוד. בעבר היה נפוץ גם באיי קיימן ובאיי בהאמה. התנין הקובני מעדיף אזורי מים מתוקים כמו ביצות ונהרות ורק לעיתים נדירות הוא שוחה במי ים מלוחים.
מאפיינים
אורכו הממוצע של התנין הוא כאשר בוגרים בדרך כלל אינם גדולים מ-. הזכר גדול מהנקבה. בעבר היו פרטים בוגרים שהגיעו אף לאורך 5 מטר, אך כיום הם נדירים מאוד.
התנין הקובני הוא שחיין חזק וכן מיומן בהליכה ובזינוק מה שגורם להם להיות מהירים במידה שווה בתוך המים ומחוצה להם.
תזונה
תנינים צעירים ניזונים מדגים קטנים, פרוקי-רגליים וסרטנאים. תנינים בוגרים ניזונים מיונקים קטנים, דגים וצבים. יש להם שיניים קהות המאפשרות להם לרסק את השריון של הצבים אותם הם צדים. התנין הקובני משתמש אף בטכניקת הזינוק אכילה בדומה לאליגטור אמריקני. על ידי שימוש בזנבם החזק הם מסוגלים לקפץ מהמים ולתפוס את טרפם הנמצא על ענפים נמוכים מעל המים.
מצב שימור
התנין הקובני הוא מין בסכנת הכחדה חמורה ונמצא ברשימת CITES קטגוריה 1. אזור מחייתו הקטן הופך אותו לפגיע במיוחד. אויבו העיקרי של התנין הוא האדם, שצד אותו באופן שיטתי עד לכדי הכחדה ושפגע באזורי המחיה שלו. סכנה נוספת נשקפת מהתנין האמריקני שמכליא עימו ובכך פוגע בטוהר הגנטי של המין. כיום מוערך שבין 3,000–6,000 פרטים חיים בטבע בשטח שאזורו 300 קמ"ר באזור הדרום-מערבי של הביצה. על מנת להימנע מהכחדה מלאה בטבע, באפריל 2015 נשלחו מגן חיות בסטוקהולם, שוודיה אל קובה תנינים על מנת שישוחררו לבסוף בטבע.
גנגליון
גַּנְגְּלִיּוֹן (TA: Ganglion; וברבים גנגליה. בעברית: מַעֲצָב) הוא צביר תאי עצב המשמש כתחנת ביניים בין האקסון של העצב המגיע מהמוח או מחוט השדרה ובין תא עצב נוסף שישלח אקסון לאיבר המטרה.
הבחנה בין גנגליון לגרעין
המונח גנגליון משמש בעיקר לתיאור צבירים של תאי עצב במערכת העצבים ההיקפית, זאת לעומת גרעינים הנמצאים במערכת העצבים המרכזית. דוגמה חריגה היא גרעיני הבסיס במוח, הידועים בשמם הלועזי Basal ganglia. עם זאת, שמם הרשמי לפי הטרמינולוגיה אנטומיקה הוא Basal nuclei.
מבנה
גנגליה מורכבים מגופי תאי עצב וממבני דנדריטים (המכונים גם כניסונים) הקשורים זה לזה. פעמים רבות הם מתקשרים לגנגליה נוספים ויוצרים רשת מורכבת אף יותר המכונה פלקסוס.
תפקוד
חשיבותו העיקרית של הגנגליון היא בפיזור אות מרוכז כך שיגיע לאקסונים רבים, שיפיצו אותו הלאה לאיבר המטרה. הנוירון נקרא קדם-גנגליוני (preganglionic neuron) לפני הגנגליון-מגיע מהמוח או מעמוד השדרה, ובתר-גנגליוני (postganglionic neuron) - אחריו. נוירון בתר-גנגליוני יעצבב בלוטות, שרירים חלקים ואת שריר הלב.
גנגליונים בבעלי חיים שונים
בכמה מיני דינוזאורים נמצאו גנגליה כה גדולים ביחס למוח שבראשם, עד שכמעט ניתן לומר כי הם היו בעלי שני מוחות.
אצל החרקים מפוזרים כמה מצבורי גנגליון לאורך הגוף המתפקדים כמערכת מבוזרת. גנגליון במוח אחראי בעיקר על תפיסת העולם סביבו כגון ראייה וריח אך גם חרקים שאיבדו את ראשם מסוגלים לתפקד ואפילו לעוף בעזרת גנגליון מקומיים שממשיכים להפעיל את הגוף.
המרכז הלאומי להוריקנים
המרכז הלאומי להוריקנים של ארצות הברית (באנגלית: National Hurricane Center; בראשי תיבות: NHC) הוקם ב-1965. המשרד הראשי ממוקם באוניברסיטת פלורידה הבין-לאומית (FIU) שבמיאמי. המרכז הוא חטיבה של שרות מזג האוויר הלאומי (באנגלית: National Weather Service או NWS, נקרא בעבר Weather Bureau) האחראית על ניטור וייצור תחזיות על מערכות מזג אוויר בחוגים בתחומים בין קו האורך 0 (Prime meridian) לבין קו האורך 140 מערב (140th meridian west) וקו הרוחב 30.
יחידת ה "Tropical Analysis and Forecast Branch (או TAFB)" מוציאה תחזיות ועדכוני מזג אוויר ימיים שוטפים. לחטיבה אגף טכנולוגיה בשם "Technology and Science Branch" המבצע אינטגרציה עם טכנולוגיות חיצוניות והטמעתם בארגון.
יחידת ה "Chief, Aerial Reconnaissance Coordination, All Hurricanes" (או CARCAH) מוציאה מטוסים למחקר ותפעול אל תוך ציקלונים בזמן עונת ההוריקנים האטלנטית (Atlantic Hurricane Season) וכן באירועי מזג אוויר קיצוניים כמו סופות שלגים ומערבולות פולאריות קשות.
המחקר מתבצע תחת פרויקט ה "Hurricane Forecast Improvement Project" (או HFIP) ויוזמת "Joint Hurricane Test Bed" (או JHT).
דור דקל
דור דקל (נולד ב-8 במאי 1979) הוא מפיק מוזיקלי, תקליטן, עורך מוזיקה ושדרן רדיו ישראלי. דקל הוא עורך המוזיקה של תחנת הרדיו רדיוס 100FM ומגיש את תוכנית הרדיו האלקטרונית "ליין אאוט". הוא מוכר גם כחצי מהצמד "חובבי ציון" שהתפרסמו ב-2007 בלהיט "רוצה בנות", וכאחראי על העיבוד המחודש לשיר "עוד נגיע" בביצועה של ירדנה ארזי.
ביוגרפיה
דקל התחיל את דרכו כעורך מוזיקה ברשת ג' ב-1995. לאחר מכן עבד בתחנות רדיו שונות כגון רדיו דרום, קול הים האדום וב-2004 התחיל לעבוד ברדיוס. באותן שנים יצר עיבודים אלקטרוניים שונים, המוכר מביניהם הוא עיבוד הרמיקס ללהיט "סופרסטאר", סינגל הבכורה המצליח של הזמרת רוני דואני. בשנת 2006 חבר דקל לנוי אלוש וביחד הקימו את הצמד "חובבי ציון" שהתפרסם בלהיט "רוצה בנות".
בתחילת קיץ 2007 כיכבו "חובבי ציון" בקמפיין פרסומות בטלוויזיה בחסות סלקום. באותה שנה יצר דקל עיבוד מוזיקלי מחודש לשיר "עוד נגיע" בביצועה של ירדנה ארזי, במקור משנת 1985. בעקבות העיבוד המחודש חזרה ארזי לכותרות, הקליטה אלבום חדש ויצאה לסיבוב הופעות. בשנת 2010 נפגשו השניים שוב להפיק גרסה מחודשת ללהיט נוסף של ארזי, "שוב בתמונה", שקידם את אוסף הלהיטיה "שהשמש תעבור עלי".
בין השנים 2008–2012 עבד דקל עם אומנים שונים על עיבודים אלקטרוניים (רימיקסים) ביניהם רמי קלינשטיין, שירי מימון, גלעד שגב, דנה אינטרנשיונל, עופר ניסים, אביהו שבת וכן אומנים בינלאומיים כגון אפרוג'ק, אדי וואטה, וספטמבר. כמו כן ערך והוציא 7 אוספי להיטים בשם "ליין אאוט" (פונוקול).
ישיבת בני חיל (שומרון)
ישיבת בני חיל (שומרון) היא תיכון ישיבתי טכנולוגי לנערים דתיים בעלי הפרעת קשב וריכוז ונערים שאינם משתלבים במסגרת הפורמלית. הישיבה ממוקמת ביישוב קדומים, ולומדים בה כ-125 תלמידים. ראש הישיבה הנוכחי הוא תומר רבי.
שמה של הישיבה – "בני חיל" – נבחר בהשראת עצת יתרו למשה רבנו למנות "אנשי חיל" אשר יסייעו לו בהנהגת בני ישראל.
דור דקל
ביוגרפיה
בשנת 2013 חבר לדוגמנית והשחקנית שרי גבעתי. השניים הוציאו מספר שירים משותפים, בניהם "Always", חידוש לשיר של אירייז'ר שהוחתם בחברת התקליטים Roton.
ישיבת בני חיל (שומרון)
בד' בניסן תשס"א, מרץ 2001, נרצחו בפיגוע טרור שניים מתלמידי הישיבה בהמתינם להסעה בתחנה בכביש 444. ארבעה תלמידים אחרים נפצעו, שניים מהם קשה.
דור דקל
ביוגרפיה
בין השנים 2019-2014 ניגן בפסטיבלים הבינלאומיים "טומורולנד יונייט" ו"לייפ אין קולור" בישראל. כמו כן חימם אומנים כגון טייסטו, מרטין גאריקס, הצ'יינסמוקרס, קייגו, פלו ריידה, סטיב איוקי, סטיב אנג'לו, קשמיר ועוד.
ישיבת בני חיל (שומרון)
בה' באדר תשס"ב פברואר 2002 נרצח בפיגוע טרור בקניון קרני שומרון תלמיד נוסף מהישיבה.
תפיסה חינוכית
תלמידים בעלי הפרעת קשב ריכוז והיפראקטיביות מתקשים לממש את הפוטנציאל שלהם בכיתות הרגילות. רבים מהם סובלים גם ממגוון ליקויי למידה נוספים. הישגיהם הנמוכים בבית הספר עלולים לפגוע בהערכה העצמית שלהם. מתבגרים עלולים לנשור ממסגרות חינוכיות, ובחברה הדתית - גם להתנתק ממחויבויות דתיות.
מטרת ישיבת בני חיל לאפשר לתלמיד לממש את מלוא יכולותיו באווירה תורנית. חלק מהתלמידים עברו כבר בתי ספר אחדים, והגיעו לישיבת בני חיל לאחר שלא השתלבו במסגרות קיימות.
המסגרת הלימודית בישיבה כוללת תוכנית לימודים מלאה לתלמידי כיתות ט' עד י"ב. מספר התלמידים בכיתה אינו עולה על 15, כדי לאפשר התייחסות מלאה לצרכים המיוחדים של התלמידים. מחנך הכיתה נוכח במקום בכל שעות הלימודים ומסייע למקד את תשומת לב הנערים בחומר הנלמד. צוות החינוך המיוחד עובד עם התלמידים באופן פרטני, מסייע להם בהבנת החומר הלימודי ומדריך אותם כיצד להתגבר על ליקויי הלמידה השונים.
M2 High Speed Tractor
M2 High Speed Tractor הוא טרקטור המוגדר כרכב דחיפה (מטוס), שמשימתו העיקרית הייתה של גרירה ותמיכה במטוסים ושירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה משנת 1942.
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" הושק בשנת 1941.
דגם ה-"M2 High Speed Tractor" יוצר על ידי "Cleveland Tractor Company".
בנוסף, מאפייני הרכב נוצלו על ידי כוחות הארטילריה לגרירת חלקים מוגבלים.
"M2 High Speed Tractor"
סלול או לא סלול) - 60%
ניקולס רוג
ניקולס ג'ק רוג (באנגלית: Nicolas Jack Roeg; 15 באוגוסט 1928 – 24 בנובמבר 2018) היה במאי קולנוע וצלם קולנוע בריטי.
ביוגרפיה
רוג נולד בלונדון. סרטיו של רוג כבמאי אופיינו בטכניקת עריכה בה קטעי-קטעים היו שזורים זה בזה, תוך טשטוש ממד הזמן ועמימות בין התרחשות אמיתית ומדומה. רוג הצליח בכך להביא את כל הקשור להשתלשלות סיפור העלילה הקולנועי למקומות בלתי שגרתיים.
לרוב בחר רוג לצלם את סיפור העלילה באופן מקוטע ורציף-אך-למחצה, כך שהצופה (לפעמים יחד עם גיבור הסרט) מקבל את מלוא משמעות העלילה רק בדקות האחרונות, כאשר פיסת אינפורמציה אחרונה באה אל מקומה.
בטכניקה זו, בנוסף לכישרונו בכל הקשור ליצירת אווירה בסרטיו, השפיע על יוצרי סרטים רבים, ביניהם רידלי סקוט ופרנסואה אוזון.
רוג נפטר ב-24 בנובמבר 2018.
Diamond Dogs
Diamond Dogs הוא אלבום קונספט של המוזיקאי דייוויד בואי משנת 1974.
במקור תכנן בואי להעלות הפקה מוזיקלית תאטרלית שתתבסס על הרומן "1984" מאת ג'ורג' אורוול, אך כשנתקל בבעיות של זכויות (מצד אלמנתו של אורוול), זנח בואי את הרעיון ופנה להקלטת אלבום אולפן "רגיל" המתכתב עם ספרו של אורוול, ניתן למצוא באלבום שיר בשם הספר: 1984, ושיר בשם Big Brother - מושג מתוך הספר.
שיר אחר באלבום, "We Are the Dead", הוא למעשה שורה שאומר גיבור הספר 1984 וינסטון לבת זוגו ג'וליה לפני שאנשי משטרת המחשבות מגיעים ואוסרים אותם. הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום Diamond Dogs הוא Rebel Rebel, אשר זכה לגרסה מחודשת באלבומו של בואי משנת 2003 - Reality
יעקב רכטר
יעקב רכטר (14 ביוני 1924 – 26 בפברואר 2001) היה אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשל"ב (1972).
חייו
רכטר נולד בתל אביב, בנם של פולה והאדריכל זאב רכטר. הוא גדל בבית ספוג ברוח תרבותית, היות שבית אביו שימש כמרכז תרבותי בתל אביב.
רכטר היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה שרה שפיר ולהם נולדו המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר. לאחר גירושיו נישא לשחקנית חנה מרון, לה היה נשוי עד מותו. מנישואיו למרון נולדו האדריכל אמנון רכטר, הפילוסופית ד"ר עפרה רכטר והשחקנית דפנה רכטר.
רכטר נפטר ב-26 בפברואר 2001, בגיל 76, מסרטן ונקבר בבית הקברות של קיבוץ שפיים.
לאחר מותו הוחלט להרחיב את הפרס לאדריכלות על שם זאב רכטר, שהוענק משנות ה-60 על ידי איגוד האדריכלים. במאה ה-21, פרס רכטר הוא פרס ממלכתי על שמם של זאב ויעקב רכטר, המוענק על ידי משרד החינוך.
מבנים בולטים
מבני ציבור, מסחר ומשרדים:
בתים פרטיים:
בתי מלון:
בתי הבראה:
בתי חולים ומרפאות:
שונות
קישורים חיצוניים
ארכיון רכטר אדריכלים, הספרייה הלאומית
מייסן
מַייסן (בגרמנית: Meißen, בפולנית: Miśnia, בצ'כית: Míšeň) היא עיר בת קרוב ל-30,000 תושבים במדינת סקסוניה שבגרמניה. העיר נחשבת כ"עריסתה של סקסוניה" ונודעת ברחבי העולם כמרכז לייצור חרסינה (פורצלן).
גאוגרפיה
מייסן שוכנת על גדות נהר האלבה במרכז מדינת סקסוניה שבדרום מזרח גרמניה. העיר נמצאת כ-25 קילומטר צפונית מערבית לדרזדן וכ-100 ק"מ מזרחית מלייפציג. בנוסף לנהר אלבה, זורם דרך העיר יובל שלו - הטרייביש (Triebisch). העיר נמצאת בגובה של כ-100 מטר מעל פני הים ושטחה הוא כ-31 קמ"ר.
היסטוריה
למייסן היסטוריה של למעלה מאלף שנה.
העיר צמחה במאה ה-10 מתוך יישוב סלאבי בשם "מיסני". בשנת 929 נכבש האזור בידי המלך היינריך הראשון, מלך גרמניה שהקים במקום מצודה (במקום בו תבנה מאוחר יותר טירת ה"אלברכטסבורג") ממנה התפתחה העיר הגרמנית מייסן. בשנת 965 הוקמה רוזנות מייסן (Markgrafschaft Meißen) ולאחר שלוש שנים בישופות מייסן. בשנת 1089 קיבל היינריך הראשון מבית וטין (Wettin, לימים מלכי סקסוניה ופולין) את התואר רוזן מייסן, ומייסן הפכה למקום המושב של בית וטין.
האלברכטסבורג (Albrechtsburg)
טירת האלברכטסבורג שוכנת על גבעה שעל גדות נהר האלבה. הגבעה חולשת על האזור ועקב כך הוקמה עליה מצודה בשנת 929. מצודה זו היוותה את הגרעין ממנה צמחה העיר מייסן. המבנה הנוכחי של הטירה נבנה בשנים 1470–1500 במטרה לשמש כמקום המושב של האחים לבית וטין - ארנסט ואלברכט (שעל שמו קרויה הטירה החל משנת 1676). הטירה תוכננה בידי ארנולד פון וסטפאלן בסגנון גותי מאוחר. החל משנת 1710 שכן בטירה מפעל ליצור חרסינה. מפעל החרסינה גרם נזק למבנה הטירה, ולכן בשנת 1863 הועבר המפעל למבנה חלופי. לאחר העברת המפעל, נסגרה הטירה לשיפוצים ונפתחה מחדש בשנת 1881 כמוזיאון.
מפעל ומוזיאון החרסינה
חרסינת מייסן עליה מוטבע סימן החרבות המוצלבות נחשבת כיוקרתית ביותר. תהליך ייצור החרסינה התגלה בשנת 1708 בידי הצורף יוהאן פרידריך בטגר שהיה אסיר באלברכטסבורג. בעקבות זאת הוקם בשנת 1710 מפעל החרסינה באלברכטסבורג. מפעל זה, שהיה הראשון מסוגו באירופה, היה בבעלות מלכי סקסוניה (כיום בבעלות מדינת סקסוניה) והניב הכנסות רבות לאוצר הסקסוני. בשנת 1863 עבר המפעל מהאלברכסטבורג למשכנו הנוכחי בעמק הטריביש. הכלים הראשונים שנוצרו היו בצבע חום-אדום ולא בצבע הלבן, כי לא השיגו מהסינים את הנוסחאות המדויקות של עירוב החומרים השונים המשמשים לייצור החרסינה. בשנת 1915/6 נפתח במקום מוזיאון החרסינה. במוזיאון מודגם תהליך יצור החרסינה וישנה תצוגה של מגוון יצירות חרסינה.
בית הספר זנקט אפרה
בית הספר על שם הקדושה אפרה (Sankt Afra) הוא בית ספר תיכון פנימיתי המיועד לתלמידים מצטיינים. בית הספר נוסד בשנת 1543.
אקסלסיור רוטרדם
אקסלסיור רוטרדם (בהולנדית Excelsior Rotterdam) היא קבוצת כדורגל מהעיר רוטרדם שבהולנד. המועדון הוקם בשנת 1902 והוכר באופן רשמי כ־Rotterdamse Voetbal en Atletiek Vereniging Excelsior ("רוטרדאמסה פוטבל אן אתלטיק פרניחינג אקסלסיור" - איגוד הכדורגל והאתלטיקה של רוטרדם אקסלסיור). הקבוצה משחקת בליגת העל ההולנדית.
אקסלסיור שימשה בעבר כ"מועדון לווין" של פיינורד, אחת מקבוצות הכדורגל הגדולות בהולנד, ומקבלת ממנה כסף ושחקנים (בהשאלה או בהעברה חופשית). השיטה הופסקה בשנת 2006 אולם בשנת 2009 חזרו המועדונים לשתף פעולה ומספר שחקני פיינורד הושאלו לאקסלסיור.
הקבוצה משחקת באצטדיון וודסטיין, שהכיל רק 3,527 מושבים עד לשיפוץ ב-2016, ונחשב לאחד מהאצטדיונים הקטנים ביותר בכדורגל המקצועני בהולנד, כיום מכיל האצטדיון כ-4500 מושבים.
בסיום עונת עלתה הקבוצה חזרה לליגת העל ההולנדית.
את עונת 2014–2015 סיימה אקסלסיור במקום ה-15. לאחר מכן שיחקה הקבוצה 4 עונות נוספות בליגת העל ובעונת 2018/19 סיימה במקום ה-16 ונשרה לליגת המשנה לאחר שהפסידה בפלייאוף הירידה ואלבייק מליגת המשנה. את שלושת העונת הבאות העבירה הקבוצה בליגה השנייה ובסיום עונת 2021/22 סיימה הקבוצה במקום ה-6 והעפילה לפלייאוף העלייה בו גברה על רודה, הראקלס אלמלו ודן האג והעפילה לליגת העל.
בנוגע להנרי
בנוגע להנרי (באנגלית: Regarding Henry) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1991, אותו ביים מייק ניקולס ובו כיכבו האריסון פורד ואנט בנינג. הסרט מנסה להציג אכזריות וצביעות בחברה האמריקאית, ומנגידה אותו למשפחה הגרעינית התומכת, המוצגת כמקור כוח אמיתי.
קסנדריה
קסנדריה (Xandria), היא להקה שמוצאה בבילפלד, גרמניה, והוקמה בשנת 1997. מוזיקת הלהקה משלבת את האלמנטים של הסגנונות סימפוניק רוק וסימפוניק מטאל, ולכן קשה להגדיר מהו ז'אנר המוזיקה המדויק שהם משויכים אליו. הלהקה אופיינה במשיכה למיתוסים ואלגנטיות אקזוטית, אלמנטים משולבים של גות' דום מטאל עם רקע תזמורתי. הנטייה המיתית של הלהקה התחזקה ונשמרה בעקביות במשך האלבומים והדמואים שיצרה.
בנוגע להנרי
תקציר עלילה
הנרי נאלץ ללמוד מחדש את מיומנויות החיים הבסיסיות ולהכיר מחדש את סביבתו הקרובה וגם את עצמו. את עצמו כפי שהוא כעת ואת עברו. לאחר תהליך השיקום מתגלה הנרי לסביבתו ובעיקר למשפחתו כבעל אישיות שונה מזו שהייתה לו קודם. "הנרי החדש" הוא אדם חם, רגיש, אוהב וישר. למרות שהשכלתו והקריירה שהיו לו אבדו, הוא ומשפחתו מבינים כי השינוי היה לטובה. חייו הקודמים נראים להם מלאכותיים וקרים והם חדלים "להתאבל" על "הנרי הישן".
שפת תכנות עילית
שפת תכנות עילית (באנגלית: high-level programming language) היא שפת תכנות המיועדת לשימוש על ידי מתכנתים אנושיים, בניגוד לשפות המוכוונות לשימוש על ידי כלים אוטומטיים (שפות ביניים) או שפות תכנות low-level המוכוונות להרצה על ידי מכונה (שפות אסמבלי, בייטקוד, ושפות מכונה). שפות תכנות עיליות משתמשות במבנים תחביריים שעשויים להזכיר אלמנטים של שפה טבעית, הן קלות יותר לכתיבה ולקריאה על ידי בן-אנוש, ויכולות לטפל באופן אוטומטי, או אפילו להסתיר לחלוטין, חלקים משמעותיים ממערכות מחשוב (לדוגמה, ניהול זיכרון). בכך שפות תכנות עיליות הופכות את תהליך פיתוח התוכנה לפשוט ומובן יותר בהשוואה לשפות תכנות low-level. רמת האבסטרקציה המסופקת על ידי השפה מגדירה עד כמה היא "high-level".
מאפיינים
המונח high-level ("רמה גבוהה") מתייחס לרמת האבסטרקציה הגבוהה יותר משפת המכונה. במקום לעבוד עם אוגרים, כתובות בזיכרון ומחסניות קריאה (call stacks), שפות תכנות עיליות עובדות עם אלמנטים כדוגמת משתנים, מערכים, אובייקטים, ביטויים אריתמטיים או בוליאניים מורכבים, שגרות, לולאות, תהליכונים, מנעולים, ורעיונות אבסטרקטיים אחרים של מדעי המחשב, תוך העדפת שמישות על פני יעילות התוכנה. שלא כמו בשפות הסף הנמוכות, שפות עיליות כוללות אלמנטים מעטים המיתרגמים ישירות להוראות (opcodes) בשפת מכונה, או כלל לא. שפות עילית יכולות לכלול גם שירותים נוספים כדוגמת טיפול במחרוזות, מאפיינים של תכנות מונחה-עצמים, ותמיכה בקלט/פלט של קבצים.
מחיר האבסטרקציה
למרות האמור לעיל, עם התפתחותן של ארכיטקטורות מורכבות יותר של מיקרו-מעבדים מודרניים, לעיתים קרובות מהדרים מתוכננים היטב עבור שפות תכנות עיליות, יודעים להפיק קוד הקרוב ביעילותו לזה המופק בצורה ידנית על ידי רוב המתכנתים בשפות low-level. כמו כן, תחת הגדרות מסוימות, רמת האבסטרקציה הגבוהה יותר עשויה לאפשר שימוש בטכניקות חזקות יותר, המספקות תוצאות כוללות טובות יותר מאשר במימושים שקולים בשפות low-level. שפות תכנות עיליות מתוכננות כך שלא יהיו תלויות במבנה של מחשב מסוג מסוים, דבר המאפשר להריץ תוכנית הכתובה בשפה כזאת על גבי מחשבים מסוגים שונים (ראו: חוצה-פלטפורמות).
משמעות יחסית
לעיתים משתמשים במושגים high-level ו-low-level כמושגים יחסיים להשוואה בין שפות תכנות שונות המיועדות למתכנתים אנושיים. לדוגמה, לפני כמה עשורים, שפת C נחשבה high-level, מאחר שהיא תומכת ברעיונות כגון הערכת ביטויים (expression evaluation), פונקציות רקורסיביות המקבלות פרמטרים, טיפוסי נתונים ומבנים (structs). לעומת זאת, כיום, מתכנתים רבים מתייחסים לשפת C כ-low-level מאחר שהיא לא כוללת מערכת סביבת הרצה (run-time system) גדולה (למשל, אין איסוף זבל), היא תומכת רק בפעולות סקלריות, ומאפשרת גישה ישירה לזיכרון המחשב. לפיכך, שפת C משתלבת ללא קושי עם שפת סף ועם מעבדים ומיקרו-בקרים ברמת המכונה.
בדרך כלל שפות סף נחשבות low-level. עם זאת, ניתן לחשוב על שפת סף כייצוג "גבוה" יותר של שפת מכונה, מכיוון שהיא כוללת רעיונות כגון מבנים, ביטויים מוגבלים, ולפעמים אפילו משתנים, פרוצדורות ומבני נתונים. (עם זאת, שפת סף בכל זאת מהווה ייצוג ביחס של אחד-לאחד לשפת המכונה, אלא אם נעשה שימוש במאקרו).
שפת המכונה בתורה נמצאת ברמה מעט יותר גבוהה מאשר ה-microcode ו-micro-operations המשמשים בתוך מעבדים רבים.
מודלים של ביצוע
קיימים שלושה מודלים של ביצוע (execution models) עבור שפות עילית מודרניות:
שפות מפורשות (interpreted languages) נקראות ומבוצעות בצורה ישירה, ללא שלב של הידור. תוכנה הנקראת מפרש (interpreter) עוקבת אחר סדר הזרימה של התוכנית, קוראת אותה שורה אחר שורה, ממירה את השורה לשפת מכונה ומבצעת אותה. שפת המכונה אינה נשמרת, ואם יש צורך לבצע שוב את אותה שורת קוד, היא עוברת פירוש מחדש. לפני ההרצה של שפות מהודרות (compiled languages), הן עוברות המרה לקובצי הרצה (executable form). קיימים שני סוגים של הידור:
שפה יכולה לעבור תרגום לשפת תכנות שהיא low-level יותר, וקיימים עבורה מהדרים רבים לשפת מכונה. שפות התכנות JavaScript, C ו-Python הן שפות יעד מקובלות עבור מתרגמים מסוג כזה.
אאוטסיידרס
במרוצת השנים היו לקבוצת האאוטסיידרס שלושה גלגולים. הקבוצה הוקמה בידי באטמן, בזמן שקשריו עם ליגת הצדק נעשו מתוחים. הקבוצה הוקמה מחדש בתחילת שנות ה-2000 בידי נייטווינג, ולאחריו ארסנל, כאשר הטיטאנים הצעירים התפרקו בעקבות אירועי "סיום הלימודים", בהם דונה טרוי נהרגה בידי סופרמן אנדרואיד. מטרת הקבוצה הייתה לתפקד כציידים ולרדוף אחר פושעים על-אנושיים שהשתחררו מכלאם, מאשר לחכות שיפעלו - דרך הפעולה המקובלת בקבוצות אחרות. בהקמתה האחרונה של הקבוצה, מנהיגות הקבוצה חזרה לבאטמן, שגייס מחדש חברים ותיקים וכן חדשים. הוא הצהיר על כוונתו להשתמש בקבוצה כגרסת מבצעים מיוחדים לליגת הצדק, אשר מסוגלת לשאת באשמה בפומבי בדרך שליגת הצדק אינה יכולה.
לאחר מותו לכאורה של באטמן באירועי המשבר האחרון, נטל משרתו הנאמן, אלפרד פניוורת', מנהיגות על הקבוצה והקימה מחדש פעם נוספת.
קתרין המלין
קתרין המלין (באנגלית: Catherine Hamlin; 24 בינואר 1924 – 18 במרץ 2020) הייתה גינקולוגית אוסטרלית ומומחית בטיפול בנשים הסובלות מפיסטולה.
ביוגרפיה
המלין, בתם של תאודור ואלינור ניקולסון, גדלה בפרבר של העיר סידני באוסטרליה. ב-1946 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת סידני והתמחתה בגינקולוגיה. יחד עם בן זוגה, רג'ינלד המלין (1908–1993), רופא מניו זילנד, ענתה לקול קורא להקמת בית ספר למיילדות באדיס אבבה שבאתיופיה והם עברו למדינה ב-1959. במהלך שהותם נחשפו לבעיית הפיסטולה הנפוצה בקרב נשים אפריקאיות, למדו את התחום והחלו לבצע ניתוחים מתקנים בבית החולים. ב-1974 הקימו בני הזוג בית חולים ייעודי לטיפול בבעיית הפיסטולה ומאז טיפל המוסד במעל 30,000 נשים. מדי שנה מבצע בית החולים כ-2,500 ניתוחים ללא תשלום לטיפול בפיסטולה.
בני הזוג המלין ובית החולים זכו בהוקרות רבות על פעילותם, בהם פרס הקיום הנכון ב-2009, מסדר אוסטרליה ב-1983 (חברה) ו-1995 (עמיתה), אזרחית כבוד של אתיופיה ב-2012.
ב-2004 יצאה לאור אוטוביוגרפיה מאת המלין, "The Hospital by the River: A Story of Hope".
המלין מתה ב-18 במרץ 2020.
אביעד הכהן
אביעד הכהן (נולד בחשוון ה'תשכ"ג, 1 בנובמבר 1962) הוא פרופסור למשפטים ופובליציסט ישראלי. נשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט ולשעבר במשך כעשור שנים דיקן בית הספר למשפטים שבו.
הכהן מזוהה עם עמדות האורתודוקסיה המודרנית.
ביוגרפיה
נולד בישראל. אביו הוא חבר הכנסת לשעבר הרב מנחם הכהן, רב תנועת מושבי העובדים בישראל ורבה הראשי של רומניה, ואמו היא ההיסטוריונית פרופ' דבורה הכהן. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ואחר כך בישיבת הר עציון ובישיבת הכותל ושירת בצבא במסגרת ההסדר.
בשנים 1985–1989 למד לתואר ראשון במשפטים ב, ובמקביל ללימודיו עבד כעוזר מחקר במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה. את ההתמחות עשה אצל המשנה לנשיא בית המשפט העליון פרופ' מנחם אלון, ואצל עו"ד ד"ר מישאל חשין (אף הוא לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון). בשנת 1991 החל ללמד כמורה עוזר בפקולטה למשפטים בירושלים במקביל לתואר השני שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1993. בשנת 1995 החל ללמד גם באוניברסיטת בר-אילן סוגיות דת ומדינה, משפט עברי ודיני תקשורת. בשנת 1996 החל לעבוד כמרצה וכמנהל המרכז להוראת המשפט העברי ולימודו במכללת "שערי משפט". את הדוקטורט סיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופסור מנחם אלון בהצטיינות יתירה, בציון "מעולה" בשנת 2003.
החל משנת 2007, מוזכר שמו של אביעד הכהן כמועמד לכהן כשופט בבית המשפט העליון. שמו נכלל ברשימת המועמדים שהוגשה לוועדה למינוי שופטים גם ב-2011, 2016, ו-2021, אך הוא לא נבחר.
בשנת 2017 התמנה כנשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (לשעבר מכללת שערי משפט) ודיקן בית הספר למשפטים שבו, שבו לימד מ-1996.
הכהן נשוי לאלישבע ואב לארבעה.
פעילות אקדמית
פעילותו האקדמית של אביעד הכהן מתמקדת בתחום המשפטי: חקר המשפט העברי, במשפט זכויות האדם ובדיני תקשורת; בחקר התלמוד הירושלמי ובספרות השו"ת. במקביל לעבודתו כמרצה למשפטים, יסד את "מוזאיקה" - המרכז לחקר דת, חברה ומדינה; חבר בוועדה למונחי משפט של האקדמיה ללשון העברית; עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים וחבר בפורומים נוספים.
משנת 1997 שימש חבר במערכת הפרסום הרשמי של פסקי הדין (פד"י) של בית המשפט העליון, ומשנת 2006 שימש במשך כמה שנים כעורך הראשי. בין השאר, כתב את הערכים החדשים בנוגע לזכויות האדם במהדורה החדשה של "אנציקלופדיה יודאיקה", ובהם ערכים על חופש הביטוי, חופש התנועה וחופש העיסוק.
פובליציסטיקה
הוא משמש כפרשן המשפטי של העיתון "ישראל היום" למן ייסודו. כתב מאות מאמרים, הן בבמות אקדמיות ומדעיות והן בבמות פופולריות, בהן דף פרשת השבוע של משרד המשפטים וכן בעיתונות, מאמריו הופיעו ב"הארץ", ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"מקור ראשון", ב"נקודה", ב"הצופה", ב"The Jerusalem Post" ועוד. הוא כותב, משנת 2001, טור שבועי בעלון השבת "שבתון". הוא ניסח את "אמנת הספרייה הלאומית".
הכהן חבר במערכות של שנתון המשפט העברי (היוצא לאור מטעם המכון לחקר המשפט העברי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית); "רפואה ומשפט", "זהויות" - כתב עת לתרבות וזהות יהודית של מכון ון ליר, "מחניים", "מסכת", "שערי משפט", "הלשכה - ביטאון לשכת עורכי הדין בירושלים", "עלון שבות לבוגרי ישיבת הר עציון" ועוד.
פעילות משפטית
הכהן פעיל כעורך דין בתחומים ציבוריים וחברתיים: משנת 1994 הוא משמש כיועץ המשפטי של עמותת פסטיבל ישראל ושל תנועת "הכל חינוך". כיהן כחבר ועד מחוז ירושלים, כחבר בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין ובוועדות ציבוריות. שימש יועץ לוועדת הקודיפיקציה; יועץ ל"ועדת שושני" שעסקה בתקצוב מוסדות החינוך בישראל. מכהן כדירקטור ויו"ר ועדת הלוגיסטיקה של פרויקט תגלית. חבר בגופים ציבוריים, בהם עמותת מרכז צדק לנשים, עמותת ישיבת הר עציון, הנהלת ארגון בית הלל ו"פורום תקנה" לטיפול ולמניעת הטרדה מינית בציבור הדתי. בשנת 2011 מונה ליועץ המשפטי של מפעל הפיס.
במסגרת פעילותו הציבורית-משפטית, הכהן חבר גם בוועדה למניעת ניגודי עניינים של שרים וסגני שרים במשרד מבקר המדינה, חבר בוועדת האתיקה העליונה של האוניברסיטה העברית למחקרים לא רפואיים שבהם מעורבים בני אדם; חבר הצוות לגיבוש קוד אתי לדוברים מטעם לשכת העיתונות הממשלתית; חבר ועדת ההיגוי העליונה של פרויקט "הפנים של ישראל" ומשרד החוץ; יועץ משפטי וחבר הנהלת המרכז העולמי לקידום העברית ועוד. היה שופט בחידון המשפט הישראלי, בתחרות פסטיבל הסרטים היהודי, ויו"ר חבר השופטים בחידון התנ"ך הארצי למבוגרים. בשנת 2020 היה חבר בוועדת "פרס ישראל" לספרות תורנית וחבר הוועדה לבחינת מתכונת בחינות ההסמכה לעורכי דין שמונתה על ידי שר המשפטים.
בין מקרים שבהם ייצג הכהן בפני בית המשפט:
בשנת 2008 היה הכהן בין החברים המעטים (3 מתוך 30) בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-18 שהתנגד לפסילת הרשימות הערביות מלהשתתף בבחירות, עמדה שקיבלה חיזוק מאוחר יותר בהחלטת בית המשפט העליון לבטל את פסילתן.
פעילות חברתית
בינואר 2022 מונה על ידי שר הבינוי והשיכון זאב אלקין לכהן כיושב ראש "ועדת הכהן" - הוועדה הציבורית לקביעת אמות מידה לקבלת זכאות לדיור הציבורי.
הכהן פעיל מראשית שנות התשעים למען עגונות ומסורבות גט. בשנת 2016 קיבל אות הוקרה מארגון "מבוי סתום" בעקבות פעילות זו. הוא נמנה עם מקימי "מרכז צדק לנשים", המסייע לפתרון מקרי עגינות ולתיקון עיוותים ביחס למעמד האשה בבתי הדין הרבניים ובבתי המשפט. ספרו "דמעת העשוקים" (ראו להלן) עוסק בפתרונות חדשניים לסוגיית העגונות. בנוסף לפעילותו האקדמית בתחום, הוא מייצג ללא תמורה עגונות ומסורבות גט בבית המשפט העליון, בין השאר בתיקים שנקבעו בהן הלכות חדשניות, כגון הותרת סרבן גט במאסר גם בחלוף עשר שנים ממאסרו (בש"פ 4072/12 פלוני נ' מדינת ישראל); מאסר אביו של סרבן גט התומך בבנו (בג"ץ 959/16 פלוני נ' בית הדין הרבני הגדול; בש"פ 2137/16 פלונית נ' פלונים) ופסיקת פיצויי נזיקין נגד סרבן גט (בע"מ 2374/11 פלוני נ' פלונית).
ספריו
בשנת 2011 הופיע ספרו "פרשיות ומשפטים" המאגד מבחר ממאמריו ובהם פרקים על זכויות האדם, משפט פלילי ומשפט אזרחי וזיקתם למשפט העברי.
הכהן ערך ספרים, בהם "מנחה למנחם", לכבוד אביו (עם חיים באר) ו"ספרא וסייפא - ספר היובל לרב מרדכי פירון" (עם צבי טל); וספר הזיכרון לשופט מנחם אֵלון. כן שימש כיועץ מדעי לספר הלימוד באזרחות לבתי הספר התיכוניים "להיות אזרחים בישראל", ולספר הלימוד "לחיות יחד בישראל - מולדת, חברה ואזרחות" (עם אריה שחר ומרדכי קרמניצר).
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
כתבות:
ביקורת על ספריו:
פייר קופמן
פייר קופמן (בצרפתית: Pierre Koffmann; נולד ב-21 באוגוסט 1948) הוא שף יליד צרפת שעובד בעיקר בבריטניה. הוא אחד מקומץ השפים בבריטניה שזכו בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום עבור מסעדתו La Tante Claire (טאנט קלר) בלונדון. כעת הוא השף הראשי של Koffmann's (קופמנס) במלון ברקלי בנייטסברידג', לונדון.
הקריירה
קופמן החל לעבוד כשף בשטרסבורג וטולון, לפני שעזב ב-1970 לבריטניה על-מנת לעבוד עם מישל ואלברט רו ב"לה גאברוש". בתחילה הוא רצה לטוס לאנגליה רק כדי שיוכל לצפות במשחק רוגבי של אנגליה נגד צרפת באצטדיון טוויקנהאם (Twickenham). הוא עבר עם האחים רו ל"ווטרסייד אין" בבריי, ברקשייר ב-1972, ונעשה השף הראשי הראשון של המסעדה החדשה, שם פגש את אנני, אשתו לעתיד, שהייתה מנהלת המסעדה.
הוא פתח את מסעדתו הראשונה, "טאנט קלר" ברויאל הוספיטל רוד, צ'לסי. כעבור שש שנים מפתיחתה זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. "טאנט קלר" עברה למלון ברקלי בנייטסברידג', לונדון ב-1998, והאתר הקודם בו שכנה נמכר ונהפך למסעדת הדגל של גורדון רמזי. בזמן עבודתו ב"טאנט קלר", עבדו עם קופמן שפים שיתבלטו בעתיד, בכללם רמזי, מרקו פייר וייט, מרקוס וורינג ותום קיצ'ין. מנות הדגל של המסעדה היו רגלי חזיר, רוטב מוסלין תרנגול, שקדי עגל, ופטריות גמצוץ.
בעקבות מות אשתו אנני הוא סגר את "טאנט קלר" ב-2003 והמבנה בו נמצאה המסעדה הפך למסעדת הדגל של מרקוס וורינג. אחרי שלקח חופשה ממסעדנות, שימש קופמן תקופה קצרה כשף הראשי בפאב "בלידינג הארט" בקלרקנוול. ב-2009 פתח למשך חודשיים מסעדה ארעית בסלפרידג', לונדון, כחלק מפסטיבל האוכל של לונדון והוא הגיש בה את מנות הדגל של "טאנט קלר".
מסעדת קופמנס' במלון ברקלי נפתחה ב-30 ביוני 2010, במה ששימש קודם לכן כ"קפה בוקסווד" של גורדון רמזי; זוהי המסעדה הראשונה של קופמן מאז סגירתה של "טאנט קלר", ששכנה באותו מלון, ב-2003. הוא מודה כי הוא אינו רודף עוד אחרי כוכבי מישלן ושבמקום זאת יבשל מטבח גסקוני אותו הוא זוכר מימי ילדותו.
רמזי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרס רולף שוק
הפרסים הוענקו לראשונה בסטוקהולם שבשוודיה ב-1993, מדי שנתיים, והחל מ-2005 הם מוענקים מדי שלוש שנים. כל זוכה מקבל סכום העומד כיום על סך 400,000 קרונה שוודית.
הפרסים מוענקים בארבע קטגוריות, על פי החלטת ועדות הממונות על ידי שלוש מהאקדמיות המלכותיות השוודיות:
רצח ויליאם מקינלי
רצח ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, אירע ב-6 בספטמבר 1901 כאשר הוא ביקר בתערוכה הפאן-אמריקאית בהיכל המוזיקה שבעיר באפלו, ניו יורק. הנשיא מקינלי לחץ את ידי הקהל, כאשר ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, ירה בו פעמיים בבטנו. מקינלי מת שמונה ימים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, כתוצאה מנמק שנגרם מפציעותיו. הוא היה הנשיא האמריקאי השלישי שנרצח. קדמו לו אברהם לינקולן ב-1865 וג'יימס גרפילד ב-1881.
ויליאם מקינלי נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהתקיימו ב-1900. הוא נהנה מהמגע עם הציבור, וסירב להשתמש באמצעי אבטחה. מזכירו האישי של הנשיא, ג'ורג' ברוס קורטליו, חשש מפני ניסיון התנקשות שיתרחש במהלך ביקורו של הנשיא בבית המוזיקה וביטל אותו פעמיים. הנשיא מקינלי החזיר את הביקור ללוח הזמנים שלו בכל אחת מהפעמים.
צ'ולגוש איבד את מקום עבודתו במהלך המשבר הכלכלי של 1893 ופנה לאנרכיזם, תורת מחשבה מדינית שרוצחיהם של מנהיגים במדינות שונות באותה תקופה דבקו בה. בראותו במקינלי סמל לדיכוי, היה צ'ולגוש משוכנע שזהו תפקידו כאנרכיסט להורגו. לאחר שלא עלה בידו להתקרב לנשיא בשלב מוקדם יותר של הביקור, הוא ירה בו פעמיים, כאשר הנשיא הגיע ללחוץ את ידו בשורת קבלת הפנים בהיכל המוזיקה. הקליע הראשון שרט את מקינלי, והשני הקטלני חדר לבטנו ומעולם לא אותר.
בתחילה נראה שהנשיא יחלים מפציעתו, אך ב-13 בספטמבר חלה תפנית לרעה, כאשר פצעיו הפכו לנמק, ולמחרת השכם בבוקר הוא נפטר. לאחר מותו של מקינלי ירש אותו סגן הנשיא תאודור רוזוולט. לאחר רצח מקינלי, שעליו נדון צ'ולגוש לעונש מוות בכיסא חשמלי, העביר הקונגרס חקיקה, שבאופן רשמי הטילה את האחריות על אבטחת הנשיא על השירות החשאי.
רקע
בספטמבר 1901 היה ויליאם מקינלי בשיא עוצמתו כנשיא. הוא נבחר ב-1896 במהלך השפל הכלכלי שנוצר כתוצאה מהפאניקה של 1893. הוא הביס את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן. מקינלי הוביל את האומה הן בדרך שהשיבה אותה לשגשוג והן לניצחון במלחמת ארצות הברית–ספרד, בה היא סיפחה אליה מושבות ספרדיות כמו פוארטו ריקו והפיליפינים. הוא נבחר מחדש בקלות בהתמודדות חוזרת מול ברייאן ב-1900, ועל פי ההיסטוריון אריק ראוצ'וויי "נראה היה כאילו ממשל מקינלי ימשיך בנחת ללא הפסקה לעוד ארבע שנים, ממשלה המסורה לשגשוג".
סגן הנשיא בתקופת כהונתו הראשונה של מקינלי, גארט הוברט, מת ב-1899 והנשיא הותיר את הבחירה לשותפו למרוץ לוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1900. בשלבים שלפני הוועידה, ראה האיש הדומיננטי של המפלגה בניו יורק, סנאטור תומאס סי. פלאט, את ההזדמנות לקדם את מושל ניו יורק וסגן מזכיר הצי, תאודור רוזוולט, כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. רוזוולט קיבל על עצמו את המועמדות ונבחר כשותפו למרוץ של מקינלי.
ליאון צ'ולגוש נולד בדטרויט, מישיגן ב-1873 כבנם של מהגרים פולנים. משפחת צ'ולגוש העתיקה מספר פעמים את מקום מגוריה, כאשר אביו של ליאון, פול, חיפש עבודה במערב התיכון. כבוגר, עבד ליאון צ'ולגוש בבית חרושת בקליבלנד עד שאיבד את משרתו במסגרת סכסוך עבודה ב-1893. לאחר מכן הוא עבד בצורה בלתי סדירה ונכח באספות פוליטיות ודתיות, תוך שהוא מנסה להבין את הסיבות לקלחת הכלכלית שהובילה לפאניקה של 1893. בעשותו זאת, הוא החל להתעניין באנרכיזם. ב-1901 כבר התעוררו החששות מתנועה זו בארצות הברית ובית המשפט העליון של מדינת ניו יורק פסק שאדם שמזהה עצמו כאנרכיסט מהווה איום על שלום הציבור. באירופה ביצעו אנרכיסטים מעשי רצח וניסיונות רצח של לא מעט פקידי ממשל או חברי בתי מלוכה והם הואשמו באחריות למהומות היימרקט ב-1886 בשיקגו.
במהלך המאה ה-19 אירעו שתי רציחות של נשיאים אמריקנים: רצח לינקולן ב-1865 ורצח ג'יימס גרפילד ב-1881. גם בהתחשב באירועים אלו, הנשיא מקינלי לא חיבב את אנשי הביטחון שחצצו בינו לבין הציבור. כאשר שהה בעירו, קנטון, אוהיו, הוא הלך לכנסייה או למרכז המסחרי של העיירה, בלי שייתלוו אליו מאבטחים ובוושינגטון הוא יצא לטיולים עם רעייתו מבלי שהיו מאבטחים על כרכרתו.
התכנון וההגעה
בטקס ההשבעה לכהונתו השנייה, שהתקיים ב-4 במרץ 1901, נשא מקינלי נאום קצר. בהיותו זה מכבר תומך במכסי מגן ובהאמינו שחוק דינגלי שחוקק ב-1897 בשנת נשיאותו הראשונה, סייע לאומה האמריקאית להגיע לשגשוג, הוא תכנן לנהל משא ומתן על הסכמי סחר הדדיים עם מדינות אחרות. מהלך זה היה אמור לפתוח את השווקים הזרים למגזר הייצור האמריקאי ששלט בשוק המקומי הודות למכסי המגן, ששאף להרחיב את שווקיו. במהלך סיור ארוך שתוכנן לחודשים שלאחר השבעתו, התכוון מקינלי לשאת נאומים מרכזיים לקידום תוכניתו, ששיאם היה אמור להיות ביקור ונאום בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו ב-13 ביוני.
הנשיא מקינלי, רעייתו אידה והפמליה הרשמית שלהם, עזבו את וושינגטון ב-29 באפריל למסע ברכבת ברחבי ארצות הברית, שתוכנן להסתיים בבאפלו. הוא התקבל בחמימות במערב ארצות הברית במקומות שבהם לא ביקר מעולם נשיא. בהיותם בקליפורניה חלתה הגברת הראשונה קשות ולזמן מה היה חשש לחייה. בסן פרנסיסקו היא החלימה, אך הנשיא ביטל את המשך הסיור ובני הזוג מקינלי שבו לוושינגטון. הנאום בתערוכה נדחה ל-5 בספטמבר, לאחר שמקינלי בילה כמה שבועות בוושינגטון וחודשיים בביתם בקנטון. הוא ניצל את הזמן ששהה בביתו באוהיו לעבוד על נוסח הנאום ובהשגחה על שיפוצים שבוצעו בביתו. מקינלי תכנן להישאר בקנטון עד אוקטובר.
צ'ולגוש התגורר בחווה של הוריו ליד קליבלנד החל מ-1898, עבד באופן מצומצם, שכן הוא סבל מהתמוטטות עצבים. ידוע שהוא נכח בנאום שנשאה אמה גולדמן במאי 1901 בקליבלנד. הוא התקרב אליה לפני הנאום וביקש ממנה להמליץ לו על ספרים על אנרכיזם. השיחה בין השניים, שבה לא עודדה גולדמן אלימות, אך הביעה את הבנתה לאלו שנגררו אליה, השפיעה עמוקות על צ'ולגוש. מאוחר יותר הוא ציין שמילותיה בערו במוחו. ביולי הוא הגיע לראותה בביתה שבשיקגו כאשר היא עמדה לצאת יחד עם בתה לבאפלו לצפות בתערוכה ושני האנרכיסטים נסעו יחדיו אל תחנת הרכבת. גולדמן הביעה את דאגתה בפני אחד הפעילים הרדיקליים האחרים מכך שצ'ולגוש (שעשה שימוש בכינוי "פרד ניימן") מסתובב סביבה. זמן קצר לאחר מכן הוא עזב ככל הנראה לשיקגו. ויליאם ארנץ, פועל שעבד בפארק בקנטון, העיד שהוא ראה אדם דומה לצ'ולגוש באמצע 1901, כאשר הנשיא שהה בביתו ולעיתים ביקר בפארק. אותו אדם נשא עמו שני אקדחים, וכאשר אנרץ הזכיר לו שחל איסור לשאת כלי נשק מחוץ למטווח של הפארק, הוא הגיב בביטול. ארנץ רצה להזעיק את המשטרה, אך אותו אדם לא נמצא מעולם.
מאוחר יותר באותו קיץ עבר צ'ולגוש לבאפלו, אם כי הסיבות לכך לא ידועות. הסופר והעיתונאי סקוט מילר שיער שייתכן שהוא בחר בבאפלו בשל אוכלוסיית המהגרים הפולנים הגדולה שלה. הוא התאכסן בפרבר ווסט סנקה ובילה את רוב זמנו בקריאה. לאחר מכן עזב צ'ולגוש לקליבלנד, אך לא ברור מה היו מעשיו שם. ייתכן שהוא אסף ספרות אנרכיסטית או שהשיג עוד כסף. לאחר קליבלנד עבר צ'ולגוש לשיקגו, שם הוא ראה ידיעה בעיתון שהנשיא מקינלי מתכנן ביקור בבאפלו. הוא שב לשם, כשהוא עדיין לא היה בטוח מה יעשה. ראשית, הוא רק חיפש להיות בקרבת האיש שמבחינתו גילם את חוסר הצדק. ביום שלישי, ה-3 בספטמבר גמלה בליבו ההחלטה. מאוחר יותר אמר צ'ולגוש בחקירתו במשטרה:
ב-3 בספטמבר הלך צ'ולגוש לחנות הכולבו של וולברידג' ברחוב הראשי של באפלו ורכש אקדח איוור ג'ונסון בקוטר 0.32 אינץ' (8.1 מ"מ). בשלב זה לא הייתה בידיו תוכנית ברורה להתנקשות בנשיא. ביום המחרת הגיע הזוג הנשיאותי לבאפלו ברכבת. התותח שירה את מטח ההצדעה לנשיא בהגעתו לעיר הוצב קרוב מדי למסילה והירי גרם לפיצוץ מספר חלונות ברכבת וגרמו לגברת הראשונה לתגובה עצבנית. כתריסר אנשים על הרציף, שהאמינו שהנזק נגרם עקב פצצה, צעקו "אנרכיסטים!" כשפסע הנשיא מקינלי אל מחוץ לרכבת והתקבל בקבלת פנים רשמית, נדחק צ'ולגוש אל תוך הקהל, אך נוכח שהנשיא מאובטח בצורה הדוקה מדי כדי שהוא ינסה להתנקש בחייו.
הביקור בתערוכה ובמפלי ניאגרה
מסעו של הנשיא מקינלי לבאפלו היה חלק מעשרה ימים של היעדרות מקנטון שהחלו ב-4 בספטמבר וכללו ביקור בקליבלנד במאהל של "הצבא הגדול של הרפובליקה" (Grand Army of the Republic, מסדר של הווטרנים של צבא האיחוד שלחמו במלחמת האזרחים), שמקינלי עצמו נמנה עם חבריו. הזוג מקינלי התאכסן בבית מילברן בבאפלו, ביתו הגדול של נשיא התערוכה, ג'ון ג'. מילברן. בשבת, 9 בספטמבר הם נסעו לקליבלנד והתארחו בתחילה בביתו של איש העסקים ולימים מושל אוהיו, מירון הריק, ידידו של הנשיא ולאחר מכן בביתו של ידידו הקרוב ויועצו של הנשיא, הסנאטור מארק האנה. עם הגעת הפמליה הנשיאותית לבאפלו, היא הוסעה דרך שטחי התערוכה בדרך לבית מילברן, עצרה לרגע ליד גשר הניצחון של התערוכה, כך שהם יכלו לצפות על האטרקציות של התערוכה.
בעת שהותו בבאפלו היו לנשיא שני ימים רצופי אירועים. ביום חמישי, ה-5 בספטמבר הוא נשא נאום ולאחר מכן סייר בתערוכה. ביום המחרת הוא נסע לטיול במפלי ניאגרה ובשובו לעיר הוא נועד עם הציבור בהיכל המוזיקה שבשטחי התערוכה. אחת מהסיבות להגעתו החוזרת והנשנית של מקינלי לתערוכה הייתה להרחיב את היקפן של קבלות הפנים. ביקורו של הנשיא הפופולרי זכה לפרסום נרחב. קבלת הפנים עם הציבור בהיכל המוזיקה לא הייתה לרוחו של מזכירו האישי, ג'ורג' ברוס קורטליו, שמתוך דאגה לביטחונו של הנשיא, ניסה בשתי הזדמנויות לבטל את הביקור. בכל אחת משתי הפעמים החזיר הנשיא מקינלי את האירוע לסדר יומו. הוא חפץ להעניק את תמיכתו לתערוכה, שכן הוא הסכים עם גישת שיתוף הפעולה בין מדינות חצי הכדור המערבי, נהנה לפגוש את הציבור ולא חשש כלל מאפשרות של רצח. כאשר ביקש קורטליו מהנשיא בפעם האחרונה לבטל את האירוע, השיב לו מקינלי: "מדוע עלי לעשות כן? אף אחד לא חפץ לפגוע בי". קורטליו הזהיר את מקינלי שרבים יתאכזבו מכך שלא יהיה לו זמן מספיק כדי ללחוץ את ידיהם של כל האנשים שישתתפו באירוע והנשיא השיב, "ובכן, בכל מקרה הם ידעו שהשתדלתי". כשהבין קורטליו שלא יעלה בידו לשכנע את הנשיא לשנות את סדר יומו, הוא הבריק לרשויות בבאפלו וביקש מהם לתגבר את האבטחה.
בבוקרו של יום חמישי, ה-5 בספטמבר, נפתחו שערי התערוכה בשעה 6:00 בבוקר, כדי לאפשר לקהל להיכנס מוקדם ולתפוס נקודות תצפית טובות בעת נאומו של הנשיא. הרחבה הגדולה ליד גשר הניצחון, שהייתה המקום בו אמור היה הנשיא לנאום, הייתה מלאה מפה לפה והקהל גלש אל רחבת המזרקות הסמוכה. מתוך 116,000 המבקרים בתערוכה באותו יום, האזינו ככל הנראה כ-50,000 איש לנאומו של מקינלי. הנתיב שבין בית מילברן לבין המקום בוא נאם הנשיא היה מוקף באלפי צופים. נסיעתו של מקינלי עם רעייתו בכרכרה אל שטחי התערוכה לוותה בתשואות רמות. הוא עלה אל דוכן נואמים שהשקיף על הרחבה ולאחר הקדמה קצרה מפי מילברן, הוא החל לשאת את נאומו.
בנאומו האחרון, קרא מקינלי לשים קץ להתבדלות האמריקנית. הוא הציע לכונן הסכמי סחר שיאפשרו ליצרנים האמריקאים להיפתח לשווקים חדשים. "עידן הבלעדיות תם. התרחבות הסחר שלנו היא בעיה בוערת. מלחמות הסחר הן חסרות תועלת". הקהל הגיב לנאומו במחיאות כפיים סוערות. לאחר שסיים את נאומו, ליווה הנשיא את רעייתו בחזרה לכרכרתם, שכן היא שבה לבית מילברן בעוד הוא המשיך לסייר בתערוכה.
מקינלי סייר בביתני התערוכה של שאר מדינות יבשת אמריקה, תוך שהוא מושך קהל שמחא לו כפיים לכל מקום אליו הוא הגיע. הוא ישב בראש מפגש צהריים בבניין מדינת ניו יורק ונכח בקבלת פנים למוזמנים בלבד בבית הממשלה. הוא אובטח באופן כבד על ידי שוטרים וחיילים, אך עדיין עשה מאמץ להיות במגע ישיר עם הקהל, כשהוא מעודד את אלו שניסו לרוץ לקראתו ונתן להם להבין שהוא הבחין בהם וקד קידה לקבוצה רעשנים של צעירים שמכרו פופקורן. הוא עצר לעצירה בלתי מתוכננת לקפה בביתן של פוארטו ריקו לפני ששב לבית מילברן בשעות אחר הצהריים המאוחרות.