cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ציפורה שפירא
ביוגרפיה
צפורה שפירא נולדה בקרקוב שבפולין, בת למרדכי וחיה וולקן מניצולי רשימת שינדלר. הייתה בגטו קרקוב ושרדה בתור תינוקת יחידה את מחנה פלשוב. מן המחנה הוצאה בתרמיל גב בידי חבר של הוריה שהעבירה לחבר פולני, יוליאן קוסק, מחסידי אומות העולם, אצלו גדלה עד תום המלחמה. שפירא עלתה לארץ בשנת 1945, היא גדלה והתחנכה בתל אביב. למדה בבית הספר היסודי הדתי תלפיות בתל אביב, ואחר כך בתיכון הדתי צייטלין. היא השלימה תואר ראשון בספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1961 נישאה לחברה מתנועת בני עקיבא, שמואל שפירא. לזוג נולדו שלושה ילדים: שחל, עופר וורד.
בשנים, 1979 - 2003, שימשה צפורה יועצת לשון של "קול ישראל" בתל אביב. במסגרת עבודתה כיועצת לשון בקול ישראל היא גם לימדה והכשירה קריינים וכתבים לדיבור נכון ולהגייה מדויקת. צפורה גם הִגישה בשנת הלשון תוכנית ברשת ב' "על קצה הלשון", שעסקה בענייני לשון בארץ ובתפוצות. נוסף על כך היא ערכה והִגישה חידון בתוכנית "משחקי לילה" של זאב ענר, פינה בתוכנית של רבקה מיכאלי "עברית לנהגים" עברית על מונחי נהיגה ולפני בחירות גם ערכה והגישה ביומן השבוע פינה על העברית של תעמולת בחירות ועוד.
בשנת 2018 הוענק לה תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
כיסא כדור
כיסא הכדור הידוע גם בכינויו כיסא הגלובוס הומצא בשנת 1963 על ידי מעצב הפנים הפיני אירו ארניו. הכיסא התפרסם הן בשל צורתו הבלתי שגרתית והן בשל השימוש בפיברגלס, שנחשבו לרעיונות מהפכניים באותה התקופה, והוא מהווה דוגמה לעיצוב תעשייתי מודרני של שנות ה-60. כפי שמרמז שמו, הכיסא מעוצב בצורת כדור עם מעמד מתכת מסתובב במקום רגליים, אשר חצי אחד שלו הוא חלל פתוח המיועד לישיבה. הרעשים הסביבתיים בזמן הישיבה מורגשים פחות באופן משמעותי, ובכך הפרטיות מורגשת במידה רבה. כיום אף קיימים כיסאות כדור עם רמקולים דרכם ניתן להקשיב למוזיקה בחלל הכיסא, מה שמקנה עוד יותר פרטיות ליושב בתוכו. הכיסא הוצג לראשונה במסגרת יריד הרהיטים הבינלאומי בקלן לשנת 1966 ותרם להכרתו הבינלאומית של המעצב כשהפך ללהיט, ובהמשך לעיצוב קלאסי.
הרעיון שמאחורי היצירה
כיסא הכדור נחשב לאחד מהכיסאות הבולטים ביותר בהיסטוריית הרהיטים של המאה ה-20, והוא היווה אטרקציה מרכזית במוזיאוני רהיטים. הפופולריות וההצלחה הבינלאומית שנחלה המצאה זו עודדו את השימוש בחומר הפיברגלס בתחום הרהיטים, ובהשפעה זו פריטי ריהוט רבים שנוצרו מאז התאפיינו בעיצובים ייחודיים. אב הטיפוס של הכיסא, שנעשה באופן ידני על ידי ארניו, שאף התקין בתוכו טלפון, עדיין נמצא בביתו. כך מסביר אירו ארניו את הרעיון שעומד מאחורי היצירה ואת תהליך היצירה עצמו:
בתרבות
בקולנוע, כיסא הכדור נתפש כהמצאה עתידנית המתקשרת רבות לז'אנר המדע הבדיוני ולעידן החלל, בעיקר בשל צורתו הגאומטרית, ובטלוויזיה נעשה בו לעיתים שימוש ככיסאו של המנחה בתוכניות אירוח. יתר על כן כיסא הכדור מככב לעיתים על גבי שערי מגזינים.
הופעות של כיסא הכדור בתרבות:
כיסא הבועה
בשנות ה-60 המאוחרות ארניו יצר חידוש לכיסא הכדור לו קרא כיסא הבועה. כיסא הבועה קטן בגודלו מכיסא הכדור והוא מאופיין בשקיפות מלאה וביכולת להיתלות מהקיר. הוא הסביר את הרעיון שמאחורי היצירה: "אחרי שיצרתי את כיסא הכדור רציתי שהאור ימלא אותו מבפנים, אז הגיתי את הרעיון של כדור שקוף שמאפשר לאור להיכנס מכל הכיוונים. החומר הפרקטי היחיד הוא אקריליק שאותו מחממים ומנפחים לכדי צורה של בועת סבון".
חייט
חייט או תופר הוא מקצוע עבודת כפיים ואומנות בתחום עיבוד האריגים (טקסטיל). חייטים הופכים בדים מסוימים לבגדים, באמצעות חיתוכם ותפירתם.
כלי המלאכה העיקריים של חייט היו, מאז תקופות קדומות, המחט, החוט והמספריים, סרט מידה ומאז המאה ה-19 גם מכונת התפירה. לעיתים נעשה שימוש במונח "חייט" לתאר רק אדם המייצר חליפות גברים (ואז נקראת המקבילה לתפירת בגדי נשים בשם "תופר") או חליפות לנשים ולגברים (אך לא סוגים של בגדים אחרים, כמו בגדים תחתונים). הבדים בהם משתמש החייט הם בדרך כלל צמר, כותנה, משי ובדים אקריליים.
הכשרה ועיסוק
הכשרת החייטים נעשית בדרך כלל בדרך של התלמדות וחניכות. חייט-אומן הוא אדם אשר הוכשר להעסיק מספר מתלמדים בבית המלאכה שלו. חייטים מפורסמים אשר מייצרים חליפות "מחויטות", כלומר, כאלו אשר מותאמות אישית ללקוח, נוסעים לעיתים ברחבי העולם על מנת למדוד את הלקוח ולהתאים לו את החליפה; ולקוחות מגיעים לבתי המלאכה שלהם. עם זאת, נפוצים כיום חייטים העוסקים בתיקוני חליפות בלבד; או שמייצרים חליפות "מוכנות ללבישה" (לא מותאמות אישית) וחלק ניכר מעבודת החייט בעבר מבוצע כיום על ידי מכונות.
חייטות ביספוק
פרקטיקה מרכזית בחייטות האנגלית המסורתית היא ביספוק /biˈspoʊk/, מונח שפירושו אופן ייצור שבו פריט מותאם במיוחד לקונה, ובייחוד ייצור של מלבושים מחויטים לגברים, כגון חליפות וחולצות, המחייב מדידה והתאמה. זהו מושג מקביל ל-couture אצל נשים, כלומר אופנת גברים הנעשית לפי מידה ובהתאמה אישית.
השימוש במונח החל בבריטניה בשלהי המאה ה-19, ומקורו בביטוי spoken of - "מדובר" - המתייחס להוראה לייצר פריט מסוים, שניתנה בזמנו בעל פה. המונח נועד להבדיל בין ביגוד תעשייתי, מוכן ללבישה, למוצרים מחויטים בהתאמה אישית. כיום המונח ביספוק משמש את דוברי האנגלית הבריטית, ובארצות הברית הוא נפוץ בעיקר בתעשיית ההלבשה היוקרתית.
ברבות השנים, מלאכת הביספוק נעשתה מזוהה עם סטנדרטים גבוהים של גזירה, תפירה וגימור. בבריטניה נפסק כי השימוש במושג מותר גם במקרה של דרכי ייצור שאינן מסורתיות גרידא, וזאת בניגוד למצב בצרפת - שם מי שמבקש להתהדר במונח haute couture, נדרש לעמוד בתנאי הקבלה של איגוד התפירה העילית.
יום טוב הסמוך לשבת
על פי קביעות הלוח העברי הנוהגת כיום, אחדים מהחגים בהם ישנה חובת שבתון יכולים לחול ביום שישי או ביום ראשון. במקרה כזה תהיה התוצאה שני ימים רצופים שהם ימי שבתון לפי ההלכה היהודית. מחלוקת היא במשנה האם חג ושבת החלים יחד יוצרים קדושה אחת או שתי קדושות נפרדות.
חגים רלוונטיים
בארץ ישראל, יום הכיפורים, סוכות ושמחת תורה אינם יכולים לחול בצמידות לשבת, בשל אחד מכללי היסוד של הלוח העברי: "לא אד"ו ראש". מפגש בין שבת ומועד יכול לחול רק בראש השנה (המקרה היחידי בו ישנה אפשרות של שלושה ימי שבתון בארץ ישראל), בפסח (ליל הסדר ושביעי של פסח) ובשבועות.
בחוץ לארץ, שבה נוהג יום טוב שני של גלויות, צירוף של שלושה ימי שבתון הוא אירוע נפוץ. לדוגמה בשנה שבה היום הראשון של ראש השנה ביום חמישי, חלים שלושה ימי שבתון הן בראש השנה, הן ביום טוב ראשון של סוכות והן בשמיני עצרת.
איסור מלאכה
בכל החגים פרט ליום הכיפורים מותר לאפות ולבשל אוכל לאותו היום, מה שמכונה "מאלכת אוכל נפש", כך שבימי החג אין כל קושי להכין מאכלים, אף כאשר חלים בצמידות לשבת. יום הכיפורים, אסור אפילו במלאכת אוכל נפש, אינו חל לעולם בצמידות לשבת, כך שלא יכול להיווצר מצב שבו אסור להכין אוכל יומיים רצופות.
לעניין הכנת אוכל מחג לשבת - מדין תורה מותר להכין מאכלים בחג לצורך שבת, אולם מחשש שמא יסיקו אנשים מכאן כי ניתן להכין גם מחג ליום חול, גזרו חז"ל שהדבר אסור. פתרון המאפשר הכנה מחג לשבת בכל אופן הוא ערוב תבשילין.
מידת היכולת להשתמש בעירוב תחומין שונה עבור שבת לעומת יום טוב.
הבדלה
אין עורכין הבדלה במוצאי יום טוב שבא אחריו שבת, שכן חומרת שבת גדולה מחומרת יום טוב, ולכן אין הקדושה פוחתת ואין סיבה להבדיל.
שלושה ימי שבתון רצופים בחוק הישראלי
שלושה ימי שבתון רצופים יוצרים בעיה מסוימת למחוקק בישראל, שאינו חפץ ליצור חילול חג במקום שאין בו הכרח של פיקוח נפש, אך מתקשה להשלים במקרים מסוימים עם שלושה ימי שבתון רצופים.
עצור אמור לראות שופט בתוך 24 שעות ממעצרו. לפי תקנות סדר הדין הפלילי מ-1997, במקרה של מעצר בערב ראש השנה שחל ביום חמישי, יובא העצור בפני שופט לא יאוחר מתום 32 שעות מעת מעצרו, אף אם לשם כך ייאלץ השופט לקיים דיון בעיצומו של היום השני של ראש השנה. על השופט לנסות ולהמעיט בחילול החג ככל האפשר ומסתבר שאין צורך לרשום פרוטוקול. העצור החושש מחילול החג יכול לבקש שיובא לפני השופט במוצאי השבת, בהקדם האפשרי.
דיון ארוך ביחסה של ההלכה לתקנה זו ערך הרב בניהו ברונר, ובסופו הוא מסיק:
כמאל אלטון
גֶ'מאל כֶּמָאל אַלטוּן (בטורקית: Cemal Kemal Altun; 13 באפריל 1960 סמסון, טורקיה – 30 באוגוסט 1983 מערב ברלין, מערב גרמניה), מבקש מקלט טורקי בגרמניה, שהתאבד במהלך מעצרו לקראת הסגרתו לשלטונות הצבאיים הטורקיים. הוא קפץ מהקומה השישית של בית המשפט בברלין ועורר מחאה ארצית רחבה נגד שלטונות המשפט המערב-גרמני. הוא נחשב ראשון הפליטים הטורקים שהתאבד מפחד ההסגרה לשלטונות הטורקיים.
חיים
אלטון היה פעיל פוליטי כבר כנער במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בגלל נאומים וחלוקת כרוזים הוא הוכנס לרשימה השחורה של גורמים לאומניים והותקף פעמים רבות. לאחר ההפיכה הצבאית ב-12 בספטמבר 1980 נעצרו, עונו ונרצחו רבים מחבריו הקרובים. כעבור חודשיים, ב-8 בנובמבר, ברח הסטודנט בן ה-20 דרך רומניה, בולגריה, הונגריה, צ'כוסלובקיה ומזרח גרמניה למערב גרמניה, אל אחותו. אחרי כמה חודשים התברר לו שהוא הואשם על ידי שלטונות הצבא הטורקי בהשתתפות ברציחת גון סזק, והוא ביקש מקלט מדיני. במקום זאת הוא נעצר ב-5 ביוני 1982 במערב ברלין. ב-21 בפברואר אישרו השלטונות המערב-גרמניים את הסגרתו לטורקיה, שם היה צפוי למות, על-פי אמנסטי אינטרנשיונל, בשל תנאי כליאה, עינויים או הוצאה להורג. את ההסגרה הצליחה לדחות ב-2 במאי 1983 ועדה אירופית לענייני זכויות אדם בשטרסבורג. בכל זאת הוא הובל כבר במרץ 1983 מתא המעצר אל שדה התעופה עם האיום המפורש שהוא יוטס לטורקיה.
התאבדות
ב-29 באוגוסט נפתח סבב חדש של דיונים, בנושא הסגרת אלטון לטורקיה. ביום הדיונים השני, לאחר הסרת אזיקיו, רץ אלטון לעבר חלון פתוח באולם בית המשפט, שהיה בקומה השישית, וקפץ אל מותו מגובה של 25 מטרים. אמנסטי אינטרנשיונל פרסמה הודעה בה נאמר בין היתר: "הוא איבד את האמון בחוקי היסוד של המדינה, בגלל שנאת הזרים העולה והכרסום הגובר בזכות למקלט. הוא מת בגיל 23 כקורבן של מדיניות שמעדיפה את היחסים הטובים עם השלטון הצבאי של טורקיה על פני חיי אדם." שישה חודשים לאחר מותו ניתנה לאלטון זכות המקלט המדיני בגרמניה.
השפעה
גורמים ממשלתיים התייחסו להתאבדות כאל "מקרה בודד", אך יותר ממאה מקרים דומים באו אחריו, ומפלגות האופוזיציה תקפו את הממשלה בחריפות בעניין מדיניות המקלט המדיני שלה, בייחוד את שר הפנים דאז, פרידריך צימרמן. גם שר החוץ קלאוס קינקל, שתמך בהסגרת אלטון לטורקיה בשם היחסים הטובים עם השלטון שם, הותקף. התארגנויות אזרחיות להגנה על זכות המקלט לא הצליחו לשנות באופן בסיסי את מדיניות הממשלה הגרמנית, שלמעשה נוגדת את חוקי היסוד הגרמניים.
כיכר כמאל אלטון בקסל
באביב 1988 נקראה הכיכר לפני מרכז התרבות מצפון לעיר קאסל באופן רשמי "כיכר כמאל אלטון". הוצב בו פסל של הפסל הטורקי איופ אוז בדמות יד, אסורה בשרשרת ואוחזת בוורד.
אנדרטה לזכרו של כמאל אלטון בברלין
בחזית הבניין בו התאבד אלטון, בברלין, הוצב פסל, גודלו 4X2X1 מטרים ובו כתובת בגרמנית ובטורקית. הפסל נחנך ב-1996 על ידי ראש רובע שרלוטנבורג דאז, מוניקה ויסל.
כיכר כמאל אלטון בהמבורג
הכיכר ברובע אוטנזן שבהמבורג לא קיבלה את השם באופן רשמי, אך היא מוכרת בשם זה.
בלדה
וולף בירמן, שעקב אחרי המקרה עוד לפני סופו הטרגי, כתב בלדה על כמאל אלטון.
סרט
הבמאית הגרמנית-טורקית איישה פולאט (Ayşe Polat) יצרה סרט על אלטון בשנת 1992. גם בטלוויזיה הגרמנית שודר סרט שעסק בקורותיו.
Grateful (שיר)
Grateful (בעברית: אסיר תודה) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך הפסקול, Beyond the Lights. השיר יצא לאור ב-11 בנובמבר 2014, כסינגל שיווקי מתוך הפסקול.
בשנת 2015 זכה השיר למועמדות בטקס פרסי Black Reel.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דיאן וורן, שנודעה ככותבת השירים "Un-Break My Heart", "" ו-"Could I Have This Kiss Forever". כמו כן, זכה השיר למועמדות בטקס פרסי אוסקר ה-87, בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הינו סדרת TH
הינו סדרת TH (באנגלית: Hino TH-series) היו דגמי משאיות ואוטובוסים, אשר יוצרו על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית בין השנים 1950–1968.
המנועים אשר הורכבו במשאיות היו מסוג דיזל.
משנת 1958 יוצרה "סדרת TC", אשר התבססה על "סדרת TH", אבל משקל המשאיות עלה על 10 טון.
סמל קרואטיה
סמל קרואטיה מורכב ממגן מרכזי אחד, ומחמישה סמלים היוצרים צורת כתר מעל למגן הראשי. המגן הראשי מורכב מלוח משבצות ובו 13 ריבועים אדומים ו-12 ריבועים כסופים. הצורה הזו נקראת בקרואטית "šahovnica" (לוח שחמט). חמשת הסמלים הקטנים מייצגים את חמשת חלקי המדינה. לוח המשבצות משמש כסמל קרואטיה מאז המאה ה-10. ברוב המקרים הלוח כלל 25 ריבועים, כמו היום, אך לעיתים גם 9 (3X3) או 64 (8X8). לפי ההשערה, הצבעים מייצגים את שני השבטים הקדומים - הקרואטים האדומים והקרואטים הלבנים. ב-21 בדצמבר 1990, הממשלה הקרואטית העבירה חוק בנוגע לסמל, אותו עיצב מירוסלב שוטיי. הסמלים, משמאל וימין, מייצגים את מחוזות קרואטיה:
בית הנסן
בית הנסן הוא מרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה הממוקם בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב גדליהו אלון 14, במבנה שהיה בעברו בית החולים הממשלתי ע"ש הַנסֶן - מרכז טיפולי לחולים במחלת הנסן (צרעת). בית החולים הוקם בשלהי המאה ה-19 בשם בית החולים למצורעים עזרת ישו כדי לשמש לאשפוז מבודד של חולי מחלת הנסן (צרעת). עד שנת 2002 פעל במתכונת של מרפאת חוץ, ושיכן את המרכז הארצי למחלת הנסן של משרד הבריאות.
מבנה בית החולים והמגרש בן 40 הדונם עליו הוא ניצב, נחשבים כבעלי ערך היסטורי ואדריכלי, ומוגדרים כמבנה לשימור. בשנים 2011–2013 עבר המתחם עבודות שימור לקראת הסבתו לייעודו החדש על ידי הרשות לפיתוח ירושלים בניהול ותכנון של משרד רן וולף. בעשור השני של המאה ה-21, פועלים במרכז לימודי התארים המתקדמים של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, קבוצות עשייה, מפגש, מחקר ותצוגה בתחום האמנות העכשווית, קבוצות מחקר בתחומי העיצוב והטכנולוגיה, המיזם לקולנוע וטלוויזיה של הרשות לפיתוח ירושלים וכן מוזיאון המציג תערוכה על ההיסטוריה של בית החולים ועל ההיסטוריה של בתי החולים בירושלים.
התקופה העות'מאנית
בעת הקמתו נקרא בית החולים בשם "עזרת ישו" (בגרמנית: "Jesus Hilfe"), ושמו של המבנה, שתוכנן על ידי קונרד שיק ותיאודור זנדל נכתב מעל שער הכניסה למבנה. באותה עת עבר המבנה לניהול מסדר האחיות הדיאקוניסות הגרמניות, אשר טיפל בחולים, והוא תופעל באמצעות תרומות מגרמניה של הכנסייה המוראבית. המתרפאים בו היו בני כל הדתות. עם זאת, מרבית אוכלוסיית המטופלים הייתה מוסלמית, ורק בודדים היו נוצרים או יהודים.
רופא בית החולים היה ד"ר אדלברט איינסלר, עד למותו בשנת 1919. איינסלר שימש במקביל כרופא הראשי של בית החולים ביקור חולים.
בתקופת המנדט הבריטי
עם תחילת המנדט הבריטי הושם בית החולים תחת פיקוח משרד הבריאות של ממשלת המנדט, והוא אף קיבל תקציב ממשלתי. הוא גם עבר לאחריות הסניף הבריטי של הכנסייה המוראבית.
משנת 1919 עד 1948 רופא בית החולים היה הרופא הערבי-נוצרי תאופיק כנעאן, שהגיע למקום יום בשבוע. צוות בית החולים כלל מספר אחיות נזירות מהמסדר. בתקופת מלחמת העולם השנייה בית החולים המשיך לפעול כאשר הוא מנוהל בסיוע ארגון הדסה. במהלך מלחמת השחרור נותרו בו חולים ערבים, וחלק מהם נשארו גם לאחר שירושלים חולקה. שינוי בולט חל בהרכבה של אוכלוסיית המטופלים במוסד. ב־1949 היא הפכה, לראשונה                                                     בתולדותיו, ליהודית ברובה. היפוך זה בהרכב האוכלוסייה בבית המצורעים כמעט שלא נדון במחקר. באפריל 1952 נותרו במוסד שני מטופלים ערבים בלבד.
לאחר הקמת מדינת ישראל
עם קום המדינה עזבו ד"ר כנעאן וחלק מהמתרפאים הערבים את בית החולים ועברו לבית המצורעים שבכפר סילוואן במזרח ירושלים (מאוחר יותר הקים כנעאן בית חולים למצורעים מצפון לרמאללה). מכל מקום, בשנת 1959 בעיתון הכנסייתי כתבה האחות הראשית של המיסיון למצורעים בסילוואן כי "הכנסייה המוראבית נאלצה לוותר על 'עזרת ישוע' ]...[ לטובת ניהול יהודי לאחר קום מדינת ישראל החדשה. המצורעים הערבים הועברו מעבר לגבול לממלכת ירדן"
באוקטובר 1950, נרכש בית החולים והקרקע סביבו בשטח של 70 דונם מהמסדר. על פי התוכנית הראשונית היה אמור המתחם לעבור לרשות האוניברסיטה העברית במטרה לבנות במקום קמפוס חדש במקום הקמפוס בהר הצופים. בית החולים עבר לרשות מדינת ישראל באופן רשמי באפריל 1951, ומספר חולים ערבים ומנהלת בית החולים האחות אוקולינה עברו לירדן. האחות אוקולינה הייתה נזירה דנית שעבדה בבית החולים במשך 53 שנים. הוא הפך לבית חולים ממשלתי, ונקרא על שם גרהארד ארמור הנסן (שגילה בשנת 1879 את החיידק הגורם למחלת הנסן). את בית החולים הממשלתי ניהלו בין היתר אריה דוסטרובסקי ולאחר מכן בשנת 1949 חתנו, פליקס זגהר. שלוש נזירות נשארו לעבוד בו, וטיפלו בכ-40 חולים, רובם עולים חדשים.
בעקבות ניסויים שנערכו בבית החולים בשנת 1964, גילה ד"ר יעקב שסקין, רופא בבית-החולים, את השפעתה החיובית של תרופת התלידומיד על החולים במחלת הנסן. לגילוי זה הייתה חשיבות בקנה מידה עולמי והשימוש בתלידומיד למחלת הנסן נמשך עד היום במדינות עולם שלישי.
שיקום ושימור המתחם
בשנת 1986, בשל העניין הרב בערכו ההיסטורי והאדריכלי של המבנה, הוא הוגדר כמבנה לשימור. ולאחר שבית החולים נסגר הוא נותר נטוש. בישיבת הממשלה ב-25 במאי 2009 התקבלה החלטה להעביר את המקום מרשותו של משרד הבריאות לרשות עיריית ירושלים, שהחליטה לייעדו כמרכז לעיצוב, מדיה וטכנולוגיה. עבודות שימור ושיפוץ התבצעו במקום בשנים 2011–2013 בניהולה של הרשות לפיתוח ירושלים, תחת ניהולו של רן וולף ובהנחיית אדריכל השימור נחום מלצר.
בשנת 2013 לאחר תכנון של משרד רן וולף ומשרד מלצר אדריכלים שופץ המבנה בתפיסה שימורית ייחודית ונפתח בו מרכז תרבות. פועלים בבית התוכניות ללימודי תואר שני בעיצוב תעשייתי, עיצוב עירוני ומדיניות ותאוריה של האמנויות של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. המבנה משמש מרכז תרבות בנושאי העיצוב המדיה והטכנולוגיה והוקמו בו סדנאות, גלריה וחללי שהות אומן של קבוצת סלמנקה, חללי תצוגה ואולם קולנוע. הבית מנוהל ע״י הרשות לפיתוח ירושלים באמצעות חברת רן וולף ומאות אלפי מבקרים מגיעים למקום מדי שנה.
מגדל תצפית המתנשא לגובה של 15 מטרים הוקם בחצר הבית בנובמבר 2017 בתכנון האדריכל הצ'כי מרטין רייניש.
תיאור המבנה
בית החולים ניצב במגרש רחב-ידיים (40 דונם) ומוקף בחומה. המבנה בן שלוש קומות, גרם מדרגות כפול הוביל לכניסה הראשית למבנה, שהייתה בקומה השנייה, ומעלה קשת. בקומה השלישית ממוקמת מרפסת, שבמרכזה, מעל שער הכניסה למבנה, גמלון עשוי עץ. למתחם הובילו מספר פתחים בחומה, שלוש דלתות מכיוון רחוב מרכוס של ימינו ושער לעגלות מכיוון רחוב הגדוד העברי ("חורשת הירח").
במרכז המבנה נמצאת חצר רבועה, ובמרכזה בור מים גדול ששימש את המבנה, בנוסף פזורים בשטח עוד 10 בורות מים לצורכי השקיה. מגדלי שירותים שנבנו בסמוך למבנה (אחד באגף הגברים ואחד באגף הנשים), איפשרו הפרדה בין בורות השפכים למבנה העיקרי, ובכך סייעו לשמור על ההיגיינה בבית החולים. החולים עברו למגדל השירותים באמצעות גשר מתכת.
בכל אחד מחדרי המבנה הותקן תנור חימום שהובא מגרמניה. כן ניצבו בחדרים מכונות תפירה בעזרתן ביצעו המתרפאים עבודות תפירה.
בחצר, בסמוך למבנה הראשי נבנו מבנים אדמיניסטרטיביים ומבני מגורים לצוות.
בית החולים תוכנן כמשק אוטרקי (מספק את עצמו), וכך נשתל בו גן ירק רחב ידיים. בגן ניטעו עצי פרי רבים, ובמקום פעלו רפת ודיר שסיפקו חלב וצמר, ולעיתים גם בשר, למתרפאים ולצוות. הפרות והצאן רעו בשדה הסמוך, עליו ניצב בשנות האלפיים תיאטרון ירושלים.
שטפניצה
שטפניצה, שנודע גם בשם שטפן הרביעי (ברומנית: Ștefăniță, Ștefan al IV-lea; 1506 לערך – 14 בינואר 1527), היה שליט מולדובה בין 1517 ל-1527.
ביוגרפיה
תאריך הולדתו של שטפניצה אינו ברור, והוא נולד, כנראה, ב-1503, 1506 או 1509. עם פטירתו של אביו, ב-1517, מונה שטפניצה לנסיך מולדובה. הוא לא שלט במדינה בפועל מפאת גילו הצעיר, עקב היותו בן 11 לערך בעת הכתרתו. במקומו מונה עוצר, שכיהן בתפקידו עד 1523. ב-20 בספטמבר 1525 הוציא שטפניצה צו המורה להחרים קרקעות בבעלות יהודים. שטפניצה כיהן בתפקיד עד מותו, והחליף אותו בתפקיד דודו פטרו רארש.
שירה ילון-חיימוביץ
שירה ילון-חיימוביץ (נולדה ב-8 בנובמבר 1962) היא מרפאה בעיסוק ישראלית, פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו, מייסדת החוג לריפוי בעיסוק, ודיקנית הסטודנטים במכללה.
ילון-חיימוביץ עוסקת בהנגשה קוגניטיבית (נגישות לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית), הייתה יועצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חברת הוועדה המייעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ופעלה להכנסת הזכות ל"פישוט לשוני" לתקנות נגישות השירות (2016) וכן להכנסת המונח "פישוט לשוני" לתקן הישראלי העוסקת בנגישות ותקשורת בסביבה הבנויה (תקן 1918 חלק 4). בהמשך, טבעה את המונחים "רמפות קוגניטיביות" ו"פישוט סימולטני". היא מורשית נגישות שירות, עומדת בראש המכון הישראלי להנגשה קוגניטיבית של אגודת עמי.
ביוגרפיה
שירה ילון-חיימוביץ נולדה בירושלים, לירדנה ילון (לבית רובינוביץ), מורה לבלט ומנהלת מחלקת האורחים של הבונדס, ויעקב ילון (לשעבר שכטר), אומן יודאיקה בנחושת. אחיה, אהוד ילון, הוא טייס באל-על וממקימי Osho Center TLV.
גדלה בשכונת נווה שאנן בירושלים. בילדותה הייתה פעילה בתנועת הצופים ורקדנית בלהקות "הורה ירושלים". למדה בגימנסיה העברית בירושלים (יסודי ותיכון).
שירתה בצה"ל כמורה חיילת, תחילה במסגרת מקא"ם בבסיס חיל חימוש בקציעות ולאחר מכן כמורה חיילת בבית הספר של הצבא בבאר-שבע. עבדה עם עולים חדשים ועם ילידי הארץ ללא ידיעת קרוא וכתוב, ושם נתקלה לראשונה בהוראה מתקנת ובעבודה עם אנשים עם מוגבלות בלמידה.
נשואה לדניאל חיימוביץ, ביולוג אמריקאי ישראלי, נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הזוג גר בהוד השרון, ולו שלושה ילדים.
לימודים אקדמיים
בשנת 1986 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית. לאחר מכן למדה שנה במגמת המחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
את לימודי התואר השני בריפוי בעיסוק סיימה בהצטיינות בשנת 1992, כבוגרת המחזור הראשון של התואר השני בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 4–1993, למדה באוניברסיטת ניו יורק ריפוי בעיסוק. בין השנים 1994 ל-2000 למדה לדוקטורט בחינוך מיוחד באוניברסיטת קונטיקט. כותרת עבודת הדוקטורט שלה הייתה: "חוכמת חיים בקרב אנשים עם מוגבלות שכלית: תפקיד הניסיון והאינטליגנציה המעשית" והמנחה שלה היה פרופסור סטיבן גרינספן.
עבודה אקדמית וציבורית בנושא נגישות קוגניטיבית
ילון-חיימוביץ, מרפאה בעיסוק ומורשית נגישות שירות, עבדה לאורך שנים, קלינית ומחקרית, עם אנשים עם מוגבלות שכלית. תחומי המחקר העיקריים שלה, בשנים האחרונות:
ילון-חיימוביץ פרסמה מודל תאורטי יישומי, להנגשה לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית. מודל זה הפך לבסיס למודלים ולישומים עתידיים.
ילון-חיימוביץ הייתה שותפה בדיוני ועדת המשנה שקבעה את תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות), התשע"ג–2013, שמחייבות שימוש בשפה פשוטה או שימוש בפישוט לשוני וכן חברה בוועדה שכתבה את הרוויזיה לתקן הישראלי לנגישות התקשורת בסביבה הבנויה אשר כולל הנחיות לשימוש בשפה פשוטה ופישוט לשוני.
על סמך המודל התאורטי, פיתחה ילון-חיימוביץ את טכניקת "הפישוט הסימולטני", אשר יושמה לראשונה ברחבי העולם במהלך אירוויזיון 2019. תאגיד השידור הישראלי סיפק נגישות קוגניטיבית לשידור האירוויזיון באמצעות שידור וידאו דיגיטלי, שעסק בתרגום מה שנאמר בזמן אמת באנגלית, לעברית בשפה פשוטה. שלושה ערוצי "כאן" ביוטיוב הנגישו בעברית את תחרות הזמר לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית, לעיוורים ולאנשים עם מוגבלות בשמיעה בישראל. ההנגשה לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית נעשית באמצעות פישוט סימולטני, ההנגשה לעיוורים נעשית באמצעות תיאור קולי וההנגשה לאנשים עם מוגבלות שמיעה נעשתה באמצעות שפת סימנים,
ילון-חיימוביץ טבעה במחקרה את המושג "רמפה קוגניטיבית". בדומה להנגשה פיזית, שמטרתה לשפר את מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים בעלי יכולות גופניות מגוונות, כך בהנגשה קוגניטיבית מדובר על התאמה של כל מערכת וסביבה לצרכים של אנשים עם יכולות קוגניטיביות מגוונות. הנגשה פיזית היא למשל הצבתה של רמפה על מנת לאפשר הגעה של אנשים המתניידים בכיסא גלגלים למבנה מסוים, או הוספת תבליטים בכתב ברייל על כפתורי המעלית כך שגם לקויי ראייה יוכלו לעשות בה שימוש. בדומה לכך הנגשה קוגניטיבית היא תהליך פישוט של סביבה, כך שהיא תהיה קלה יותר להתמצאות או להבנה, למשל על ידי הצבת שלטים קלים להבנה במקום הוראות בכתב, או צביעת הקירות בחניון של מבנה גדול בכל קומה בצבע שונה, כך שיהיה קל להיזכר במקום החניה. "הרמפה" במקרה זה, היא רמפה קוגניטיבית. כשם שאדם עם מוגבלות בניידות לא יצליח להיכנס למבנה ללא רמפה מתאימה, כך אדם עם מוגבלות קוגניטיבית לא יצליח לצרוך מידע מילולי או אחר מהסביבה, ללא הרמפה הקוגניטיבית המתאימה.
מחקר אקדמי נוסף
מרבית המחקר של ילון-חיימוביץ עסק בבוגרים עם מוגבלות קוגניטיבית. במהלך עבודת הדוקטורט שלה, היא פיתחה בדיקת וידאו של אינטליגנציה מעשית שנכללה בהמשך ב- DSM-5 כחלק מההגדרות למוגבלות שכלית. מחקרים שלאחר מכן, בדקו את היישום של מציאות מדומה עבור אנשים עם מוגבלות פיזית ואינטלקטואלית ואת השימוש במודלים מכלילים בהוראה בלמידה אקדמית ובחינוך והכשרת סטודנטים לריפוי בעיסוק.
הגביע הטורקי בכדורסל
הגביע הטורקי בכדורסל (בטורקית: Basketbol Erkekler Türkiye Kupası) הוא מפעל כדורסל טורקי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1967 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורסל הטורקית.
בגביע מתחרות כיום רק קבוצות הכדורסל של שתי הליגות המקצועניות בטורקיה.
סמל קפריסין
סמל קפריסין כולל בתוכו יונה, עם ענף זית בפיה, כסמל לשלום. מתחת ליונה מוצגת השנה 1960 - שנת עצמאותה של קפריסין מבריטניה. בסמל, כמו בדגל קפריסין, חשיבות גבוהה לבחירת הצבעים. הרקע של המגן הוא נחושת, כדי לסמל את מצבורי הנחושת בקפריסין. הצבע האדום והכחול אינם מופיעים בו, על מנת לא לזהות את קפריסין עם יוון או עם טורקיה.
מרגריט דיראס
מרגריט דונאדיו (בצרפתית: Marguerite Donnadieu הידועה כמרגריט דיראס Marguerite Duras; 4 באפריל 1914 - 3 במרץ 1996) הייתה סופרת, תסריטאית ובמאית סרטים צרפתייה.
ביוגרפיה
מרגריט דיראס נולדה בגיה דהן שבהודו-סין הצרפתית (כיום וייטנאם) בשם מרגריט דונדייה (את שם העט 'דיראס' אימצה לעצמה בהשראת כפר בצרפת שבסמוך אליו רכש אביה פיסת אדמה שקיווה להתגורר בה בשארית חייו), לאחר שהוריה נענו להצעה של הממשלה הצרפתית שעודדה אנשים לעבוד בקולוניות.
אביה של דיראס נפל למשכב זמן מועט אחרי בואם ושב לצרפת, שם הוא הלך לעולמו. לאחר מותו נותרה אימה שהייתה מורה בהודו-סין ביחד עם שלושת ילדיה. המשפחה חיה בדלות יחסית לאחר השקעת נפל באחוזה מבודדת באזור האגררי של קמבודיה. החיים הקשים בהם התנסתה משפחתה במהלך תקופה זו הותירו את חותמם על פועלה האומנותי המאוחר של דיראס. דיראס הצעירה סבלה מהתעללות מילולית ופיזית מצד אמה ואחיה הגדול וגדלה בבית שבו, לדבריה, איש לא חייך.
בהיותה בת 17 חזרה דיראס לצרפת, ארץ הולדתם של הוריה, שם היא החלה את חוק לימודיה לתואר ראשון במתמטיקה. במהרה היא נטשה את המתמטיקה לטובת לימודי מדע המדינה ואחרי כן משפטים. לאחר שהיא השלימה את לימודיה ב-1935, היא נהפכה לפעילה ב־PCF (המפלגה הקומוניסטית הצרפתית) והייתה פעילה במחתרת.
מרגריט דיראס היא מחברתם של ספרים, מחזות, סרטים וספורים קצרים רבים, בכללם רב המכר ככל הנראה אוטוביוגרפי L'Amant משנת 1984, שתורגם לאנגלית כ-The Lover ולעברית כ"המאהב". הטקסט זכה בפרס גונקור לשנת 1984. ספור התבגרותה מופיעה גם בשלוש ורסיות אחרות: The Sea Wall. Eden Cinema ו-The North China Lover. גרסת הסרט של המאהב יצאה לאקרנים בשנת 1992 והופקה בידי קלוד ברי, דיראס הודרה מתהליך היצירה.
עבודות חשובות אחרות שלה כוללות את: "מודראטו קנטבילה", שאף נהפך לסרט הנושא אותו שם, Le Revissement de Lol V. Stein וסרטה India Song. דיראס גם הייתה התסריטאית של הסרט הצרפתי מ־1959 הירושימה אהובתי, אותו ביים אלן רנה.
הרומנים המוקדמים של דיראס הם קונבנציונליים למדי בצורתם (עמיתה ריימונד קינו ביקר את ה"רומנטיות" שלהם). על כל פנים היא נעשתה נועזת יותר בניסוייה ב"מודראטו קנטבילה" ודלדלה את הטקסט על מנת להטות את כובד המשקל למה שלא נאמר. היא קושרה לתנועת הספרות הצרפתית של "הרומן החדש", למרות שהיא עצמה לא השתייכה לקבוצה ספרותית כלשהי. סרטיה היו ניסויים באופיים, נמנעו ברובם משימוש סינכרוני בקול, השתמשו בקול על מנת לרמוז יותר מאשר לספר. הסיפור המתואר נחווה באמצעות דימויים שהקשר שלהם למה שנאמר הוא ספק נוגע ספק אינו נוגע.
חיים אישיים
בשנת 1939 היא נישאה לסופר רובר אנטלם ובשנת 1942 נולד להם בן שמת בלידתו. בשנת 1944 נאסר אנטלם ונשלח לבוכנוואלד. בסוף מלחמת העולם השנייה הוא נמצא במחנה דכאו במצב ירוד, כשהוא על סף מוות. דיראס טיפלה בו עד שהשתקם אולם אחר כך הם התגרשו והיא נישאה לסופר דיוניס מסקולו. בשנת 1947 נולד להם בן, ז'אן מסקולו, העוסק בבימוי סרטים ובעריכת ספרים. הזוג התגרש ב-1956. את פרשת טיפולה באנטלם היא כתבה בסיפרה "הכאב".
חייה הבוגרים של דיראס לא היו קלים. על אף הצלחתה כסופרת, היא סבלה במשך תקופות ארוכות מאלכוהוליזם. היא נפטרה בדיז'ון בגיל 81 מסרטן גרון ונקברה בבית הקברות מונפרנאס. על קברה מופיעות האותיות MD בלבד.
חיים אלעזר וקס
הרב חיים אלעזר וקס (בכתיב יידי: וואקס, ה'תקפ"ב - א' בתמוז ה'תרמ"ט; 1822–1889) היה רב ופוסק מפורסם בפולין בסוף המאה ה-19, מחבר הספר "נפש חיה", התבלט במיוחד בתמיכתו ביישוב ארץ ישראל.
תולדות חייו
חיים אלעזר וקס נולד בעיירה טרנוגרוד שבפולין בשנת 1822 לרבי אברהם יהודה לֵיבּוּשׁ ולחיה טֹאבָּא. נקרא על שם דודו. נישא לבתו של רבי משה יוֹסֵף הלברשטאם, אחיו של ה"דברי חיים" מצאנז אותו החשיב כרבו. בגיל 18 התמנה לרב העיירה טרנוגרוד, תפקיד אותו מילא 20 שנה. בטרנוגרוד עמד בראש ישיבה אותה פתח ומימן מכספו.
ב-1860 עלה רבי מאיר אוירבך, רבה של קאליש לארץ ישראל ורבי חיים אלעזר נקרא למלא את מקומו. אשתו הראשונה מתה בשנת 1866 והוא נישא לבתו של רבי ישראל יהושע מקוטנא. בקאליש הסמוכה לגבול גרמניה ניהל מאבק נגד השפעות הרפורמה שבעקבותיו גם נאלץ לעזוב את העיר. במשך ארבע שנים ישב בוורשה והיה שותף לניהול חיי הדת היהודיים, עד התמנותו לרב העיר פיוטרקוב. ב-1886 פרסם סדרת תקנות נגד המותרות והרדיפה אחרי האופנה. נפטר ב-1889.
לרב וקס היה שְׁנֵי בָּנִים ושמונה בנות. אחת מהן, שרה, הייתה נשואה לרבי יוסף קאליש האדמו"ר מאמשינוב.
ארץ ישראל
כמו חותנו, היה רבי חיים אלעזר מסור ליישוב ארץ ישראל. הוא היה חסיד נלהב של רבי אליהו גוטמכר ועמד איתו בקשרי מכתבים. במכתבו המפורסם כותב הרב גוטמכר לבעל ה"נפש חיה": "ואצלי כבר ברור שאם יקיימו ישראל שיתחילו לעבוד אדמת הקודש בסך ק"ל משפחות שיהיה התחלת הגאולה גם כשלא יהיו ישראל ראויים לכך". בעקבות דברים אלו רכש בעל ה"נפש חיה" קרקעות בכפר חיטין שליד טבריה ונטע בהן פרדסי אתרוגים מסוג אתרוג בלאדי. כוונתו הייתה להעלות משפחות שיעבדו את האדמה ולספק אתרוגים שאין ספק בכשרותם.
ב-1867 הוכתר כנשיא "כולל פולין בארץ ישראל", תפקיד שאותו מילאו לפניו החידושי הרי"ם ורבי מאיר אוירבך, קודמו ברבנות קאליש. ב-1886 נסע יחד עם חותנו לארץ ישראל כדי לפקח על מטעי האתרוגים וכדי לדאוג למקומות דיור ועבודה עבור חברי "כולל ורשה" שעלו לארץ ישראל.
ספרו נפש חיה
שאלות ותשובות נפש חיה - בהקדמה לספר מספר רבי חיים אלעזר, על מסירותה הרבה של אמו. לדבריו, מסירות נפשה הגיע עד כדי כך שכאשר חלה בגיל ארבע שנים, והרופאים התייאשו מחייו, אמרה בתפילתה שהיא מוכנה לקבל על עצמה חצי מחליו כדי להציל את חיי בנה, ואכן כך היה. תוך שעות ספורות שבה אליו רוחו והחל להתאושש ובד בבד חלתה אמו. חדשים ארוכים פרפרה בין החיים והמוות, עד שהבריאה. עוד הוא מספר שהיא גם דחפה אותו ליטול על עצמו את עול הרבנות. בראשית דרכו ברבנות עמדה לימינו, רבה את ריבו ואף נלחמה באחד מתקיפי הקהל שמירר את חיי הרב הצעיר. כתוצאה מריב זה, חלתה והלכה לבית עולמה. לאחר פטירתה קיבל על עצמו רבי חיים אלעזר להקדיש את לימודו לאמו, וכאשר הוציא לאור את ספרו, קרא אותו על שמה: "נפש חיה".
דוד שפרבר (רב)
רבי דוד שפרבר (המכונה הגאון מבראשוב; תרל"ז, 1877 - כ"ה באדר ב' תשכ"ב, 1962) היה מגדולי הפוסקים ביהדות רומניה לפני השואה, מחבר שו"ת "אפרקסתא דעניא", אב בית דין בקהילת בראשוב, מחברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
תולדות חייו ופועלו
נולד בעיר זבלטוב שבחבל גליציה לשיינדל שרה ולרב ברוך קלונימוס, תלמידו של הרב חיים הגר בעל ה"תורת חיים". כשגדל הלך ללמוד אצל הרב מאיר אריק (בעל "אמרי יושר").
נישא לשרה הדס, בתו של הרב משה שטרן, אב בית דין פוליין-ריסקווה (הוואש-מזו), מצאצאי של רבי יהודה כהנא בעל "קונטרס הספיקות" - אחיו של בעל "קצות החושן".
לאחר פטירת חמיו בשנת ה'תרפ"ג מילא את מקומו כרבה של פוליין-ריסקווה.
בשנת תרפ"ו 1926 מונה לתפקיד אב בית הדין של בראשוב ברומניה. בתקופת השואה פעל למען יהודי רומניה ואירופה בכלל. כמו כן היה נציגם ובא כוחם של הרבנים ראשי ועד ההצלה בארצות הברית, שהשתדלו להצלת שארית הפליטה.
בשנת תש"י 1950 עלה לישראל והשתקע בירושלים. התגורר בשיכון הרבנים וכיהן כרבו הראשון. עם בואו ארצה הצטרף באורח פעיל למועצת גדולי התורה ונמנה עם מייסדי החינוך העצמאי. בהמשך עבר לקטמון והתגורר עם חתנו הרב יהושע דייטש.
נפטר בירושלים בכ"ה באדר ב' תשכ"ב בגיל 85, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חיבוריו
במהדורת סדר הדורות של הרב ישעיה אשר זליג מילר נדפסו הגהות ממנו לספר סדר הדורות.
נכדיו דוד שפרבר (בן בנו ברוך) והרב אשר גדליה פולק (נכד בתו גיטל) עורכים ומדפיסים את כתבי ידו.
יחסי אורוגוואי–ניגריה
סקירה כללית
שתי המדינות הן חברות ב-G-77 וב. שתי המדינות הן מדינות מייסדות בארגון ה-G-77 ונכנסו אליו ב-15 ביוני 1964.
יחסי הסחר בין אורוגוואי לניגריה הם ענפים ונתמכים על ידי לשכת סחר אפריקאית-אורוגוואית אשר תפקידה לארגן את הסחר בין אורוגוואי למדינות אפריקה.
רכס 90 מזרח
רכס 90 מזרח הוא רכס תת-ימי באוקיינוס ההודי. הרכס נקרא כך משום שהוא מתמשך בכיוון צפון-דרום באופן כמעט מקביל לקו האורך 90° מעלות מזרח. הרכס מתחיל בצפונו במפרץ בנגל בקו הרוחב 17° צפון ומתמשך דרומה לאורך כ-5,000 קילומטרים עד קו הרוחב 33° דרום. רוחבו הממוצע הוא כ-200 ק"מ.
סוכנים על הכוונת
סוכנים על הכוונת הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001 בבימויו של ג'ון גלן. הסרט מבוסס על רומן הריגול החום של הרמדאן מאת הסופר הישראלי אמריקאי סטיבן הרטוב, שהוא קצין מוסד לשעבר.
רכס 90 מזרח
הרכס מורכב בעיקר מבזלת תולאיטית שגילה מתוארך לכ-81 מיליון שנה בצפון הרכס ולכ-43 מיליון שנה בדרומו. "הזדקנות" הבזלת ככל שמתקדמים צפונה ברכס הביאה את המדענים להשערה כי הרכס נוצר על ידי נקודה חמה. נראה כי הנקודה החמה של קרגלן בדרום האוקיינוס ההודי יצרה את הרכס בזמן שהלוח האינדו-אוסטרלי נע צפונה החל מסוף עידן המזוזואיקון. פרצי הבזלת מנקודה חמה זו יצרו גם מישור קרגלן בדרום האוקיינוס ההודי (אשר מקצת ממנו בולט מעל פני הים בדמות האיים קרגלן והרד) ואת מדרגות ראג'מל במזרח הודו. ניתוח כימי של הסלעים באזורים אלה מחזק את ההשערה כי כולם נוצרו ממקור געשי זהה.
החבדניקים (מחזמר)
החבדניקים הוא מחזמר ישראלי מאת אודי גוטשלק שעלה בתיאטרון הקאמרי באוגוסט 2022.
דמיון לספר המורמונים
מבקרים שונים הצביעו על דמיון בין העלילה והשירים לבין אלה של המחזמר המצליח ספר המורמונים.
מערכה ראשונה
המחזמר מתחיל בכפר חב"ד, כאשר יהודה וחיים קופל, תאומים בני 23 שעדיין לא מצאו שידוך, בגיל מופלג לגברים חרדים, צריכים למצוא בת זוג. השדכנית חנה חיה (טלי אורן/שני שאולי) משדכת ליהודה (עופרי ביטרמן), תלמיד חכם מצטיין ומוערך, אישה מכפר חב"ד שהיא ביתו של הרב המקובל ואילו לחיים (רפאל עבאס), אחיו התאום והלא יוצלח, היא לא מצליחה למצוא שידוך מתאים כי הוא הורס כל פגישה. הרב של הכפר מתייאש מחיים וכשלונותיו למצוא זיווג ומגרש אותו מכפר חב"ד לתל אביב, שם עליו למצוא שידוך לפני שיורשה לחזור לכפר חב"ד. חנה חיה שולחת את חיים לשכונת סבידור הבדיונית שבדרום תל אביב, שם נמצא בית חב"ד המקומי ובו עובדת בת דודתה חיה חנה שתמצא לחיים שידוך ("יום מיוחד") ונותנת לו ארנק כסף שאימו רצתה שייתן לכלתו ביום שימצא זיווג. חיים מתוסכל שיהודה לא מוכן להצטרף אליו על אף שלא הופרדו מאז לידתם מעל לדקה ו-40 שניות ("דקה ו-40 שניות"), ויהודה אכן מתנגד בהתחלה להצטרף כי רוצה שחיים ידע להתמודד לבדו, אך לבסוף מחליט בכל זאת להצטרף לחיים בנסיעה לתל אביב ולעזור לו במשימה למצוא שידוך.("זאת הזדמנות").
כשיהודה וחיים מגיעים לתל אביב הם מבינים שהמנטליות בתל אביב מאוד שונה מהמנטליות בכפר חב"ד. לאחר מספר מפגשים עם תל אביבים ברחוב, הם מגיעים בטעות לחנות "כלה קלה" במחשבה ששם יצליחו למצוא כלה לחיים, שם הם פוגשים את רון (אלעד אטרקצ'י), חייט הומוסקסואל שתופר ומוכר שמלות כלה. רון מסביר ליהודה וחיים את האינטנסיביות שבעיר תל אביב ("זאת תל אביב מותק") ויהודה חולק עם רון את הרצון להרגיש "פרפרים" כשהוא מנשק את אשתו לעתיד והחשש שזה לא יקרה עם המשודכת לו, בין היתר עקב חשש שיש לו ממחשבות שחווה שהעידו על משיכתו לגברים. בינתיים, במועדון "סבידור 69", עובדי המועדון מתכוננים למסיבה בערב. את המועדון מנהל מנשה (שלומי קוריאט/יניב סוויסה/נדב אסולין), מאפיונר החושש מאוד מעין הרע, גובה כספי "פרוטקשן" מהעסקים בשכונה, ומעביד עובדים זרים רבים ומכריח אותם לכנותו "אבא". מנשה שולח את העוזר שלו, ניסים (דניאל סטיופין), לאסוף את כספי הפרוטקשן מהעסקים בשכונה ולשרוף אותם אם יסרבו לשלם. בין העסקים, מנשה דורש מניסים לאסוף את הכספים מבית חב"ד, אך ניסים מסרב מכיוון שמדובר במוסד דתי, במקומו, מנשה שולח את מרי, עובדת זרה מהפיליפינים לאסוף את הכסף. העובדים הזרים מספרים על האכזריות והקושי לחיות בשכונת סבידור. ("שכונת סבידור")
יהודה וחיים מגלים מרון איך להגיע לבית חב"ד ושם פוגשעים את חיה חנה, בת דודתה של חנה חיה הזהה לה לחלוטין ("אוהבים את חב"ד"). במהירות חיה חנה מוצאת לחיים שידוך, ביתה רחל והיא קובעת לה ולחיים פגישה ראשונה. רחל מאחרת לפגישה ובמקומה מגיעה מרי לבית חב"ד ונפגשת עם חיים. חיים מתבלבל חושב שמרי היא השידוך שחנה חיה שידכה לו והוא מתאהב בה מיד. מכיוון שבקושי יודעת עברית, חיים מבין ממרי שהיא גם מעוניינת בו וכשמבקשת את הכסף שמנשה שלח אותה להביא הוא משלם לה בנדיבות, ומרי מזמינה אותו לבוא בערב ל"סבידור 69" והוא מסכים. מיד לאחר שמרי עוזבת את בית חב"ד מגיעה רחל, שחיים מאחל לה הצלחה בשידוך, במחשבה שהיא משודכת למישהו אחר. חיים לבסוף נפגש עם רחל ומגלה שהיא אישה משעממת שכל תחומי העניין שלה זה מאכלים כגון קישקע וגפילטע פיש.
חיים ויהודה מגיעים בלילה ל"סבידור 69", ונפגשים עם מרי ומנשה, שנותן להם אלכוהול. באותו ערב מופיע במועדון הופעה של רון, המופיע בדראג ונראה כאישה. במהלך ההופעה רון מנשק את יהודה, וזה מרגיש פרפרים בבטן מיד, וחושב שמדובר באישה ("אווץ ביזי ביזי"). השניים חוזרים לבית חב"ד, ורחל קובעת עם חיים חתונה בעזרתה של חנה חיה, בניגוד לרצונו של חיים שהתאהב בינתיים במרי ("במילה אחת רחל"). יהודה פוגש ברחוב את רון ומספר לו על הנשיקה שלו עם הבחורה בלילה שעבר במועדון ושנרגע שהוא מסוגל להרגיש ככה עם אישה. רון חושף בפניו שהוא היה למעשה מלכת הדראג והוא זה שנישק אותו. יהודה מהפוחד והמבולבל רץ לחיים ומתחנן בפניו לחזור איתו לבית חב"ד, אך חיים, שעדיין רק חושב על מרי, מסרב. נוצר ויכוח קשה ואלים בין האחים שגורם ליהודה לעזוב את תל אביב לבדו ולהשאיר את חיים שם. מייד לאחר מכן חיים פוגש את מרי ברחוב והיא מבקשת ממנו שוב כסף עבור מנשה. חיים מתוודה על אהבתו אליה אבל מרי אומרת לו שזה לא מתאים וגם מבקשת שלא יבוא יותר למועדון כדי שהם לא יפגשו ולא יאונה לו רע. חיים הפגוע נשאר לבד בפעם הראשונה בחיים שלו ("שכונת סבידור" רפריזה).
מערכה שנייה
חיים המתוסכל והפגוע מתחנן לאלוהים שייתן לו סימן מה היעוד שלו בחיים ("תן לי סימן") ואלוהים שולח את משה רבינו (אוראל צברי) להתגלות לו ומשה מספר לו שהייעוד שלו הוא לשחרר את העובדים הזרים של מנשה מעבדות לחירות ועל הדרך בטעות אומר לו שבעתיד אחיו יהודה ייצא מהארון. בינתיים בכפר חב"ד יהודה מתכונן לחתונה שלו עם ביתו של הרב אבל הוא מתענה לגבי זהותו המינית ("דין רודף"). במועדון "סבידור 69" לעומת זאת מנשה ממשיך להתעלל ולהעביד בפרך את העובדים ואך יורה בניסים בשתי הרגליים עד שמרותק לכיסא גלגלים ("שכונת סבידור" - רפריזה 2). חיים, בהשראת התגלותו של משה, מגיע למועדון וקורא למנשה "שלח את עמי". מנשה מזלזל בו ומבריח אותו ביריות מהמקום. רון מגיע לבית חב"ד בתחפושת של שליח וולט, נפגש עם יהודה ומתוודה בפניו על אהבתו אליו, אבל יהודה כועס עליו שהוא בלבל אותות לגבי זהותו המינית. כועס על יהודה, רון מעדכן אותו על כך שחיים הסתבך עם מנשה. מבוהל, יהודה חוזר עם רון לתל אביב כדי לעזור לאחיו.
חיים חוזר לבית חב"ד ושוב מוצא את עצמו מיואש וזועק לאלוהים לעזרה ("דין רודף" - רפריזה). העובדים הזרים, ששמעו את אומץ ליבו ואמונתו של חיים במועדון והתרשמו ממנו, מגיעים גם לבית חב"ד וחיים מעביר אותם סוג של הליך גיור ("שיר הגיור"). יהודה מגיע לבית חב"ד, מזדעזע ממעשיו של חיים שגייר שלא כהלכה את העובדים הזרים, מתעקש שחיים יחזור איתו לבית חב"ד. באותו רגע מגיע מנשה זועם על כך שהעובדים הזרים שלו עזבו אותו, הוא מצווה עליהם לחזור למועדון ויורה בחיים, שנופל ארצה. יהודה מתאבל על אחיו כשלפתע חיים מתעורר ומסתבר שהכדור פגע בספר קטן שתמיד נמצא אצלו בכיסו. האחים רוקחים תוכנית איך להביס את מנשה ולהצליח לשחרר את העובדים הזרים ("דקה ו-40 שניות" - רפריזה).
יהודה מגיע למועדון ואומר גם הוא למנשה "שלח את עמי", וטוען שהוא ממשיך את מה שאחיו לא הצליח לסיים. יהודה מזהיר את מנשה שנפתחה עליו "עין". העובדים הזרים, שמעורבים בתוכנית החילוץ, מפחידים את מנשה מה המשמעות של ה"עין" שנפתחה עליו עד הרגע שבוא חיים מגיח מחופש לשד מפחיד. מנשה המפוחד מנסה לירות בחיים שוב אבל במקום זה נופל ארצה בעצמו. מתגלה שניסים הגיע וירה במנשה בראשו לפני שזה הספיק לירות ("מנשה"). חיים ויהודה חוגגים את הצלחתם אבל אז מגיעים הרב הראשי ועוזרו (אוראל צברי), שדורשים מיהודה וחיים לחזור לכפר חב"ד ומבטיחים ליהודה שאם יחזור הוא יהיה רב גדול בעתיד. במקום זאת, יהודה יוצר מהארון בפני כולם ומתוודה על אהבתו לרון. גם חיים מודיע לרב שהוא רוצה להתחתן עם מרי, כעת הגיורת מרים, ולא עם אף אחת אחרת על אף שהיא גויה. למרות הכל הרב מקבל את חיים ויהודה וגם גאה בהם שהם בחרו להיות מי שהם למרות האיסורים הקשים הרבים של ה'.
שחקנים ודמויות
הלהקה: מתן און ימי, יפעת זהר כהן, אור משה, דור אוחיון, אלונה טננבאום, בר קליין, אופק זרקו, רועי ניב, טופז אבדנג, אנטולי שנפלד, עדי מיוחס, שי שטרית, שחף בוארון, רפאל בנימין, אדיר בובליל, יעל דובר.
שירים
המוזיקה במחזמר נוצרה על ידי אלעד פרץ ואת המילים לשירים כתב אודי גוטשלק. את המוזיקה מנגנת תזמורת המהפכה בלייב על הבמה ולפעמים אף לוקחת חלק בעלילה.
רכס 90 מזרח
הרכס הוא אזור סייסמי פעיל. מאז 1913 נמדדו באזור לפחות ארבע רעידות אדמה בעוצמה 7 ומעלה ו-10 רעידות בעוצמה 6 או יותר.
אזור הרכס נחקר מספר פעמים בעבר.
סוכנים על הכוונת
עלילה
העלילה מתחילה בניסיון חיסול כושל במינכן של טרוריסט פלסטיני, המחבל עמאר קמיל, על ידי צוות הפיקוד של המוסד. לאחר חזרת הצוות לישראל, מגלה טוני שחבריו מתחילים להיעלם אחד אחרי השני, ושכל מי שהשתתף בניסיון החיסול נהרג. אקשטיין מגלה כי עמאר קמיל אחראי על החיסולים, אך לא מצליח לשכנע את חבריו. לבסוף, כשרוב חברי הצוות כבר נרצחו, המוסד מחליט לנסות לעצור את קמיל, ולבסוף מגלים שהוא מנסה לעצור את תהליך השלום בין ישראל לפלסטינים.
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה
חיל האוויר של  הרפובליקה של קוריאה או ROKAF (ראשי תיבות באנגלית של: Republic of Korea Air Force ; בקוריאנית: 대한민국 공군 ), הוא ענף הלוחמה האווירית של דרום קוריאה, הכפוף למשרד לביטחון לאומי.
גשר מהמט פשה סוקולוביץ'
גשר מהמט פשה סוקולוביץ' (בבוסנית: Most Mehmed-paše Sokolovića) או "הגשר על נהר דרינה" (Most na Drini) בווישגראד (Višegrad) שבמזרח בוסניה והרצגובינה, מחבר בין שתי גדותיו של נהר דרינה. ספרו של הסופר היוגוסלבי זוכה פרס נובל איוו אנדריץ', "גשר הדרינה", עוסק בגשר זה. בשנת 2007 נוסף הגשר לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו, והיה לאתר השני הזוכה במעמד זה בבוסניה והרצגובינה. גם האתר האחר, הגשר הישן במוסטאר, הוא גשר עות'מאני.
היסטוריה
הגשר נבנה בשלהי המאה ה-16 בפקודת הווזיר העות'מאני סוקולו מהמט פשה (Sokollu Mehmet Paşa, או מהמט פשה סוקולוביץ' Mehmed-paša Sokolović), שהיה בן המקום. תכנון הגשר נעשה על ידי אדריכל הסולטאן הנודע סינאן, והקמתו החלה ב-1571 והסתיימה ב-1577. הגשר חיבר בין פנים הבלקן לבין חוף הים האדריאטי, ובמיוחד אל עיר הנמל דוברובניק.
המבנה סבל מהצפות חוזרות ונשנות, וקיימות עדויות לעבודות תחזוקה ושיפוץ שנערכו ב-1625 וב-1875. הצפה חמורה במיוחד פגעה בגשר ב-1896, עמודי הקשתות נשחקו וחלק מהריצוף נשטף עם המים הגואים. עבודות נרחבות לשיקום המבנה נערכו בשנים 1911–1912 בידי מהנדסים אוסטרו-הונגריים, שכן לגשר שניצב על הגבול הסרבי נודעה חשיבות אסטרטגית. במהלך מלחמת העולם הראשונה פוצצו שניים מעמודי הגשר באמצעות דינמיט, אך אלה נבנו מחדש לאחר המלחמה וציפוי אבן ברוח הגשר המקורי הונח בשנים 1939–1940. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חמש מקשתות הגשר הושמדו לחלוטין, אך נבנו מחדש באופן חלקי בין השנים 1950 ו-1952 לפי מראה הקשתות שלא נפגעו. ב-1986 נבנה גשר מודרני כקילומטר במורד זרם הנהר, ובשנת 2003 נאסרה תנועת כלי רכב על הגשר.
הגשר
הגשר ניצב מיד לאחר עיקול חד בנהר, והמישור שלאורך הגדה הימנית שאחרי עיקול זה איפשר את התפתחותה של העיר וישגראד סמוך לנקודת שפכו של יובל קטן לנהר. מנגד, על הגדה השמאלית של הנהר, מצויות גבעות סלעיות.
הגשר עשוי מ-11 קשתות שרוחבן בין 10.7 ל-15 מטר. כבש גישה אל הגשר ניצב על הגדה השמאלית של הנהר בזווית ישרה ביחס אליו. אורכו 120 מטר וקבועות בו ארבע קשתות נוספות. אורכו הכולל של הגשר 179.50 מטר ורוחבו 7.2 מטר. במרכזו מגיע הגשר לשיא גובהו ונישא 15.4 מטר מעל מפלסו הממוצע של הנהר. רוחבם של העמודים בין הקשתות הוא 3.9 מטר, ולכל אחד מהם צמודות בליטות אבן משני צדדיו. בליטות אלה מוכתרות בגגות פירמידיאליים בצד הפונה אל מקורות הנהר ובגגות עגולים בצד האחר.
הר בישוף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מנזר סינאיה
היסטוריה
המנזר הוקם על ידי הספטאר מיכאיל קאנטקוזינו, שהיה בן למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה, לאחר ששב מעלייה לרגל לארץ ישראל, במסגרתה התפלל במנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני. לאחר שובו לוולאכיה, ייסד את המנזר לזכר מסעו. שם המנזר מזכיר את הר סיני והוא נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה.
בניית המנזר ארכה חמש שנים, מ-1680 עד 1685. המנזר, שהוקדש על ידי מייסדו לבתולה הקדושה, נועד בראשיתו לאכסן תריסר נזירים, לפי מספר שליחי ישו, אולם במהלך הזמן מספר הנזירים גדל והיה צורך בבנייה נוספת, כדי לספק את צורכיהם. הבנייה החדשה, שנוספה בתקופת אבי המנזר יואסף Ioasaf ופאיסיה Paisie, בין השנים 1842–1846, מכונה בשם "החצר החדשה". במהלך הבנייה הזאת הוקמה גם הכנסייה הגדולה".
בגלל המיקום האסטרטגי שלו, המנזר סבל מכיבושים טורקיים ואוסטריים, שגררו הרס חלקי של המבנים. בשנים 1893–1903 נערכו שיפוצים נרחבים במהלכם נבנתה מחדש הכנסייה הגדולה לפי תוכנית של האדריכל ג'ורג'ה מאנדריה George Mandrea.
הכנסייה הישנה
הכנסייה הישנה בנויה בסגנון ברנקובאני. המבנה כולל 4 חלקים, המבוא prodvor, הפרוזדור pronaos, האולם המרכזי naos והמזבח. המבוא של הכנסייה מפוסל - בצד ימין מוצג משה עם לוחות הברית ובצד שמאל אחיו, אהרן, עם מטה מלבלב. במרכז מוצג הסמל של משפחת קנטקוזינו, המשפחה המייסדת - נשר בעל ראש כפול המחזיק במקורו את סמלי השלטון, צלב ושרביט.
על תקרת הפרוזדור מצוירת תמונות מחיי יקטרינה הקדושה, מגינת מנזר סנטה קתרינה מהר סיני ומחיי גאורגה הקדוש, המגן של נסיכות מולדובה ושל אנשי הצבא. הפרוזדור נשלט על ידי תמונה של המייסד בקרב 18 ילדיו משתי נשותיו (חלק מהם מאומצים) ותמונות של בני משפחה נודעים, כמו:ניאגויה בסאראב, ראדו שרבאן, קונסטנטין שרבאן, קונסטנטין קנטקוזינו, שרבאן קנטקוזינו, מצויר עם כתר על ראשו וצלב בידו ואחרים.
בריאנסק (מחוז)
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז כולל 27 אזורים מוניצפאליים ו-7 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-97% מאוכלוסיית המחוז. בעיר הגדולה - בריאנסק יש כ-416 אלף תושבים. בערים מתגוררים כ-68% מאוכלוסיית המחוז.
יהודים
מספר היהודים במחוז בריאנסק עומד על כ-1,400 (לעומת כ-13 אלף בשנת 1959). בשנת 2006 הגיע הרב מנחם מנדל זקלס מטעם חב"ד כרב ראשי של מחוז בריאנסק. בעיר ישנם מוסדות יהודים, לרבות בתי חינוך. בין היתר ניתן לקבל שירותי דת, קבורה יהודית, חתונות ובריתות.
בעיות אקולוגיות
לאחר אסון צ'רנוביל הזדהם חלק משמעותי של שטח המחוז בחומרים רדיואקטיביים. בהתאם לנתונים לשנת 1999 כ-16% מאוכלוסיית המחוז מתגוררים בשטח המזוהם.
דינמו טביליסי (כדורסל)
מועדון הכדורסל דינמו טביליסי (בגאורגית: თბილისის დინამო კალათბურთი კლუბი) היא קבוצת כדורסל גאורגית מהעיר טביליסי. המשחקת בליגת העל הגאורגית.
היסטוריה
קבוצת הכדורסל נוסדה בשנת 1934, והיא אחת מהקבוצות הוותיקות של ברית המועצות לשעבר. מאז היווסדה זכתה הקבוצה במספר מכובד של תארים. בתחילת עונת 2012/13 שינה המועדון את צבעי המדים לכתום-לבן. ובנוסף הוחלף הסמל.
אליקים רובינשטיין
אליקים רובינשטיין (נולד בכ"ה בסיוון ה'תש"ז, 13 ביוני 1947) הוא שופט בדימוס שכיהן כמשנה לנשיאת בית המשפט העליון, מזכיר הממשלה והיועץ המשפטי לממשלה. במאי 2004 הושבע כשופט בית המשפט העליון וכיהן בו עד יוני 2017. כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-19.
ראשית חייו
רובינשטיין נולד בתל אביב ב-1947, אח בכור לאבי, בנם של מרדכי ושפרה. אמו נולדה ברוסיה, עלתה לארץ ישראל בילדותה, הייתה בוגרת גימנסיה הרצליה בתל אביב ובית הספר לאחיות של האוניברסיטה האמריקנית בביירות. לימים הייתה אחות בכירה בשירותי הרפואה הציבורית של עיריית תל אביב לאורך קרוב לארבעים שנה. בתוך זה הייתה חברת המשלחת ששיגר הצבא הבריטי להביא את גולי מאוריציוס ארצה (1945) והאחות הראשית הראשונה של בית החולים תל-השומר (שיבא) כבית חולים צבאי בתש"ח. אביו היה ניצול השואה שגויס ב-1939 לצבא הפולני ונפל בשבי הרוסי, חזר וגויס לצבא הפולני (צבא אנדרס) והגיע לארץ ישראל ב-1943. הוריו וקרובי משפחתו של אביו נספו בשואה. אביו פעל בישראל בארגון שרידי הניצולים בני עיירתו, ורובינשטיין הבן נהג להתלוות אליו לכנסים בנושא. האב מרדכי היה גם פעיל ציבור בחינוך הדתי וב"אילן" בגבעתיים ועל שמו בית הכנסת בבית הספר הממלכתי דתי "אמונים". היה יועץ המס של התאחדות האיכרים.
אליקים רובינשטיין גדל בגבעתיים, למד בבית הספר היסודי "אמונים", ובגיל 11 השתתף בחידון התנ"ך לילדים שאורגן על ידי "דבר לילדים". בתיכון למד בבית ספר צייטלין בתל אביב, במגמה המזרחנית. לאחר שקפץ כיתה, סיים את התיכון כבר בגיל 16 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית שפה וספרות ערבית ולשון עברית. בשנה האחרונה ללימודי התואר הראשון למד במקביל שנה ראשונה במשפטים. הוא סיים את התואר הראשון בערבית בהצטיינות והתגייס לצה"ל כעוזר לעורך "מערכות", ועסק בעריכה ובתרגום של ספרות צבאית ומזרחנית וכן ספרות בנושאי גרילה (בעניין זה כעוזר לאלוף יהושפט הרכבי), מכתבי הגרילה הערבית, הסינית, הווייטנאמית והקובנית (מאנגלית וערבית).
במקביל לשירותו הצבאי סיים את לימודי המשפטים בהצטיינות בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשנת 1969. את ההתמחות עשה אצל השופט יעקב גביזון בבית המשפט המחוזי בתל אביב, אצל פליאה אלבק בפרקליטות המדינה ואצל יוסף צ'חנובר, שהיה יועץ משפטי למערכת הביטחון, והוסמך לעריכת דין בשנת 1972. בתקופת ההתמחות במשרד הביטחון סייע בהכנת החומר לוועדת החקירה בעניין נתיבי נפט. במקביל למד לתואר מוסמך ביהדות זמננו ושימש במילואים כשופט בית המשפט הצבאי ביהודה ושומרון.
עשורים ראשונים בשירות המדינה
לאחר מלחמת יום הכיפורים חזר לעבוד בלשכה המשפטית במשרד הביטחון, ולקראת דיוני ועדת אגרנט סייע להכנת תיק טיעוניו של שר הביטחון, משה דיין, יחד עם נאורה ברנח ובפיקוח היועץ המשפטי יוסף צ'חנובר. הוא המשיך ללוות את דיין וכשדיין מונה לשר החוץ בממשלת ישראל השמונה עשרה הוא מונה לראש לשכתו. במסגרת תפקידו זה השתתף רובינשטיין במשא ומתן עם מצרים בועידת קמפ דייוויד, וכן במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים (1978–1979). לאחר תקופה כחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד מונה ב-1981 ליועץ משפטי למשרד החוץ, והתמקד בנושאים משפטיים הקשורים ביחסי ישראל-ארצות הברית וביחסי ישראל-ערב. כן כיהן במשרד החוץ כסמנכ"ל לתפקידים מיוחדים וכסמנכ"ל ליישום חוזה השלום. כשנכנס יצחק שמיר למשרד החוץ הוא השאיר לצידו את אנשי דיין יוסף צ'חנובר, נפתלי לביא ואת רובינשטיין, שסייע לשמיר להיכנס לעניינים במשרד. הוא המשיך בהשתתפות במשא ומתן על האוטונומיה לפלשטינים בעזה וביו"ש ועל הנורמליזציה עם מצרים (1982-1979) וכן השתתף במשא ומתן על הקמת כוח המשקיפים הרב-לאומי. במלחמת לבנון הראשונה היה מעורב בגיבוש הסכם ישראל-לבנון 1983. בעיתונות של התקופה תואר רובינשטיין כ"עילוי במערכת המדינית". יצחק שמיר ביקש למנותו לשגריר ישראל באומות המאוחדות אולם המינוי נתקל בהתנגדות אנשי משרד החוץ שטענו נגד חוסר ניסיונו, התפקיד נמסר במקום זאת לבנימין נתניהו, שהומלץ על ידי השגריר בוושינגטון משה ארנס, ורובינשטיין מונה במקום נתניהו לציר מדיני של ישראל בוושינגטון, תפקיד בו כיהן בשנים 1985–1986.