cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית משפט (מבנה)
תכולתו של בית משפט
מבנה בית משפט מאובטח בדרך כלל על ידי אנשי אבטחה. תפקידם הוא מניעת כניסת אנשים חמושים בנשק לבית המשפט והתמודדות עם כל הפרת סדר בתוכו, והכל על מנת לאפשר את קיומם של דיונים סדירים בו. בעבר התרחשו אירועים אלימים בתוך מבני בתי משפט בעולם, לרבות תוך שימוש בנשק חם.
עיצוב מבני בתי משפט
מבני בתי משפט במדינות העולם נבנו במגוון סגנונות אדריכליים, המאפיינים את המקומות ואת התקופות שבהם הוקמו. מקצתם שכנו או שוכנים במבנים בעלי חשיבות היסטורית.
בתי משפט של ערכאות גבוהות ובפרט בתי משפט עליונים שוכנים לא פעם במבנים נפרדים והדורים אשר הוקמו במיוחד עבורם ואשר תכנונם שואף לבטא את מעמדם הרם ואת העקרונות שהם אמורים ליישם בפעולתם.
מבני בתי משפט בארצות שונות
מאז הקמתה של ארצות הברית הוקמו מבני בתי משפט ביישובי השדה במדינות השונות בכל מחוז בנפרד ומוקמו במיקום מרכזי בתוך עיר המחוז העיקרית. לעיתים שוכנות במבנה בית המשפט שכזה גם רשויות שלטון אחרות של אותו מחוז, לכאורה ללא קיום פיזי של עיקרון הפרדת הרשויות. תופעה זו נפוצה פחות באזורים מטרופוליטניים בארצות הברית. ככאלו מהווים בתי המשפט סמל שלטוני באותו אזור, בדומה לבית העירייה המקומי. בתי המשפט המדינתיים שונים מאוד בגודלם: לעיתים הם קטנים - מכילים רק אולם משפטים אחד - ולעיתים גדולים ומשתרעים על פני שטח נרחב. מבני בתי המשפט הפדרליים, השוכנים בכל מחוז שיפוט פדרלי (89 מחוזות בחמישים מדינות ארצות הברית) נמצאים בבעלות הממשלה הפדרלית. לאחר הפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995 פעל הממשל הפדרלי לבצר מפני טרור רבים ממתקניו ובכללם גם בתי משפט.
בקנדה הוקמו בתי משפט מקומיים בערי השדה בדומה לאלו שבארצות הברית, ולא פעם הכילו בקרבם פונקציות שלטוניות נוספות, אפילו את בית הכלא המקומי.
מבני בתי משפט בישראל
לאחר קום המדינה השתכנו רבים מבתי המשפט שלה במבנים ציבוריים מתקופת המנדט הבריטי או התקופה העות'מאנית, שחלקם שימשו בשעתו את מערכת המשפט המנדטורית. כך, בית המשפט העליון השתכן במבנה בית המשפט העליון המנדטורי במגרש הרוסים בירושלים, ובית המשפט המחוזי בחיפה השתכן במבנים עות'מאנים ברחוב חסן שוקרי.
שנים רבות לאחר הקמת המדינה היא החלה באמצעות הנהלת בתי המשפט בהקמת היכלות משפט חדשים וייעודיים. ב-1966 נסתיימה הקמת היכל המשפט בתל אביב. ב-1992 נחנך בניין בית המשפט העליון בירושלים, אשר הוקם באמצעות תרומה שהתקבלה מקרן יד הנדיב. בשנים שלאחר מכן ניבנו היכלות משפט רבים ובתוכם ההיכלות בנצרת, באר שבע וחיפה (הגדול בארץ), אשר שיכנו בקרבם את כל בתי המשפט ובתי הדין שפעלו בערים אלו. מקצת בתי המשפט פועלים עדיין במבנים ישנים שלא תוכננו לשימוש זה, דוגמת בית משפט השלום בירושלים, הפועל באכסניית המשלחת הדתית במגרש הרוסים (משכנו בעבר של בית המשפט העליון). אחרים שוכנים בשטחים שנשכרו לשם כך במבנים מסחריים.
אנשי משמר בתי המשפט מופקדים על אבטחת בתי המשפט וקיום הסדר בהם.
מנשה שאוה
מנשה שאוה (1944 - 31 במרץ 2003) היה פרופסור לדיני משפחה ודיני ירושה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
שאוה נולד בעיראק לדוד ונעימה. עלה לישראל עם משפחות בהיותו כבן שבע. לאחר סיום שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. את התואר סיים בשנת 1967 בהצטיינות יתרה, והמשיך לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיים בשנת 1969, שבה גם הוסמך כעורך דין. בשנת 1972 קיבל מאוניברסיטת תל אביב תואר דוקטור בציון מעולה. מאז סיום לימודיו לתואר ראשון שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בתחומים דיני משפחה, דיני ירושה ומשפט בין-לאומי פרטי ובין-דתי. שאוה נודע כמרצה אהוב על הסטודנטים, אשר מתבל את הרצאותיו בהומור רב, מצטט מהזיכרון אינספור פסקי דין ומראי מקום מדויקים, ואף טורח ושולח מכתבי ברכה לסטודנטים אשר קיבלו אצלו ציונים גבוהים. הוא זכה פעמים רבות בתואר המרצה המצטיין בפקולטה למשפטים, ואף זכה בתואר מצטיין רקטור בהוראה בשנת תשס"א. בשנת 1979 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1983 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. כיהן כחבר ועדת המינויים וועדת ההוראה של הפקולטה למשפטים וחבר סנאט האוניברסיטה.
בשנת 1986 היה פרופסור שאוה עורכו של כתב העת "עיוני משפט", ומאז שנת 1990 שימש ישב ראש הוועדה לדיני משפחה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל. בשנים 1991–1996 כיהן כמנהל המכון להכשרת עורכי דין של לשכת עורכי הדין.
כתב שלושה ספרים, בראשם הדין האישי בישראל שיצא לאור בשנת 1977 וכן ערך מספר ספרים ובהם ספר הזיכרון בן שלושת הכרכים לשופט בית המשפט העליון חיים כהן. כמו כן פרסם כ-80 מאמרים משפטיים בישראל ובחו"ל, וכתיבתו מצוטטת בהסכמה בעשרות רבות של פסקי-דין של בית-המשפט העליון. תרומה גדולה בתחום דיני המשפחה תרם בקביעת כללים בסוגיה המורכבת והרגישה של מרוץ סמכויות בין בית המשפט האזרחי ובית הדין הרבני.
שאוה היה חתן פרס צלטנר הראשון (1978). זכה בפרס משרד המשפטים על שם השר פנחס רוזן (1973), פרס חולון לספרות צורנית וחכמת ישראל (1986), ופרס לשכת עורכי הדין (1993).
שאוה נפטר מדום לב ב-31 במרץ 2003 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון. שלוש שנים לאחר מותו יצא לאור ספר מנשה שאוה: מחקרים לזכרו בעריכת השופט אהרן ברק ופרופסור דניאל פרידמן.
חיים אישיים
מנשה שאוה נישא בדצמבר 1969 לאביבה שוע, והם התגרשו ביוני 1975. הם נישאו בשנית ביוני 1978, והתגרשו בשנית ביוני 2002. בצוואה שערך בשנת 1997 כתב, בין השאר: "נוסף לכך יהיו זכאים אשתי אביבה שוע וילדי הקטינים לקבל זכויות פנסיה חודשית ממקום עבודתי באוניברסיטה בהתאם לתקנות המקובלות באוניברסיטה וכן פיצויי פיטורין המגיעים לי ותשלומים עבור ביטוח חיים". בהתאם לכך פנתה גרושתו לקרנות הפנסיה שבהן היה מבוטח, בתביעה לקבל פנסיית שאירים, אך תביעתה נדחתה בנימוק שאינה אלמנתו של שאוה. בית הדין הארצי לעבודה קיבל את עמדתן של קרנות הפנסיה, וכך הוחלט גם בעתירה לבג"ץ שהגישה אביבה שאוה-שוע.
קרל הראשון, מרקיז באדן-באדן
קרל הראשון, מרקיז באדן (1427 – 24 בפברואר 1475) היה מרקיז באדן-באדן בשנים 1454–1475.
ביוגרפיה
קרל נולד בשנת 1427, והיה בנם הבכור של יאקוב, מרקיז באדן-באדן, ואשתו קתרינה מלורן, בתו של קרל השני, דוכס לורן. בשנת 1462 הוא היה מעורב במלחמת בוואריה (1459–1463) נגד פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ. מלחמה זו הסתיימה באותה שנה עם תבוסתו ותפיסתו של קרל בקרב סקנהיים. הוא שוחרר לאחר ששילם 25,000 גילדן. ב-24 בפברואר 1475 מת קרל בפפורצהיים, ובנו כריסטוף הראשון, מרקיז באדן-באדן ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-1 ביולי 1447, הוא התחתן עם קתרינה מאוסטריה, בתו של ארנסט, דוכס אוסטריה. נולדו להם שישה ילדים:
שומת מע"מ
הליכי שומת מע"מ (או שומת מע"מ תשומות) נקבעו בסעיף 77 לחוק מס ערך מוסף התשל"ו – 1975, וקובעים כי נציג רשות המיסים רשאי להוציא לנישום שומה הנקבעת בעקבות ביקורת על ספרי הנישום ומשנתגלו סטיות מהוראות חוק מע"מ ותקנותיו.
סטיות כאמור יכולות לנבוע מהגשת דו"ח שאיננו מלא או איננו נכון או איננו נתמך במסמכים או פנקסי חשבון כפי שנקבע.
השומה תארך בתוך חמש שנים ממועד הגשת הדו"ח, ואם הורשע הנישום במסירת ידיעות כוזבות בדו"ח (חשבוניות פיקטיביות) או מעשה אחר שיש בו כוונה להתחמק ממס, תוך עשר שנים ממועד הגשת הדו"ח.
הודעת השומה תפרט את נימוקיי השומה וייתכן שתיקבע בהסכמה עם הנישום.
ערעור על החלטת השומה
החולק על קביעת השומה רשאי לערער על השומה במכתב מנומק תוך 30 יום לאחר המצאת השומה. אם הגיעו נציג הרשות והנישום להסכמה, תתוקן השומה בהתאם, ובמידה ולא, תצא החלטת הרשות תוך שנה עליה יכול הנישום לערער לבית המשפט המחוזי.
אם לא יצאה החלטת הרשות בעניין הערעור בתוך שנה ממועד ההגשה, יראו בערעור כאילו התקבל. בהיעדר הגשת דו"ח תקופתי, יקבע המס שעל הנישום לשלם בהתאם להיקף עסקאות הנישום, ובהיעדר נתונים, באופן משוער. על קביעה זו אין לערער או להשיג. אם טוען הנישום שאינו בגדר חייב במס, יראו בקביעה זו כשומה לעניין השגה וערעור.
נמר אפריקאי
נמר אפריקאי (שם מדעי: Panthera pardus pardus) הוא תת-המין הנפוץ ביותר של הנמר המצוי כשמו לאורך אפריקה שמדרום לסהרה במגוון בתי גידול ולעיתים נדירות אף בצפון אפריקה. הנמר הוא אחד מחמשת הגדולים, בעלי החיים העיקריים הפופולרים לציד באפריקה.
תיאור פיזי
גודלו ומשקלו של הנמר האפריקאי הזכר רב יותר מאלו של הנקבה, אורך גופו בממוצע שני מטרים ומשקל גופו כ-90 ק"ג. גווני פרוותו נעים בין חום אדמומי ועד לצהוב כהה והוא משתנה לפי סביבת מחייתו אך מנומר בנקודות שחורות.
תזונה
תזונתו של הנמר האפריקאי מגוונת וכוללת מינים שונים של טרף בין חיפושיות זבל עד גודל של איילנד ענק, כשהוא ניזון בעיקר מפרסתנים כמו אנטילופות, צעירי זברות וחזיר יבלות, מכרסמים, שפניים, ארנבות, כמה זוחלים ועופות. נמרים כבדים יכולים לטרוף גם צעירי ג'ירף ותאו אפריקני. הנמר לעיתים מתבסס על מספר פרימטים והוא חזק מספיק לטרוף גורילה, מה שקורה במספר מקרים. כמו כן נמרים יטרפו טורפים קטנים יותר כמו תנים, שועלים ואף תניני יאור צעירים מחוץ למים.
הנמר פעיל בעיקר בזריחה והשקיעה או במשך הלילה, ולעיתים גם בשעות היום. הוא צד לבדו ממארב מוסווה, לרוב בין ענפים או שיחים והוא מסוגל לזנק למרחק של 6 מטרים ולגובה של 3 מטרים אחרי טרפו. לרוב הוא הורג את טרפו בכך שהוא תופס את גרונו של הטרף ונושך אותו בעזרת שיניו החדות, כאשר הוא מנצל את עוצמת נשיכתו החזקה. הנמר מקבלים נוזלים משתייה אך גם מהטרף אותו הוא צד. נמרים גם לעיתים אוכלים ירקות וסוקולנטים כדי לקבל נוזלים.
לאחר שנמר הורג את טרפו הוא מעלה אותו במעלה עץ לאכילתו בבטחה, הרחק מחומסנים כמו אריות וצבועים.
תפוצה
תפוצתו של הנמר היא באפריקה שמדרום לסהרה, לרוב בסוואנות וערבות עשב, אך גם בין ההרים, במדבריות מסוימים וביערות גשם טרופיים כמו באגן הקונגו. נמרים יכולים גם להתאים עצמם לסביבות חדשות במהירות, אך יצטרכו מרחב מחייה גדול מספיק ובו מספיק טרף.
יחסי בוסניה והרצגובינה–שווייץ
יחסי בוסניה והרצגובינה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בוסניה והרצגובינה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
שווייץ ובוסניה והרצגובינה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1992. הקבלה של שווייץ לתחומה מספר גדול של פליטים בוסנים במהלך מלחמת בוסניה והתמיכה ההומניטרית והשיקומית שהעניקה שווייץ לבוסניה, ציירו את שווייץ בצורה טובה בבוסניה והרצגובינה.
שווייצרים בבוסניה והרצגובינה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בבוסניה והרצגובינה 750 אזרחים שווייצרים.
רוברט אנקה
רוברט אנקה (בגרמנית: Robert Enke; 24 באוגוסט 1977 – 10 בנובמבר 2009) היה שוער כדורגל גרמני, ששיחק בהצלחה בעיקר בהנובר 96 ובנבחרת גרמניה. אנקה סבל ממחלת נפש, ושם קץ לחייו כאשר קפץ אל מסילת ברזל בעת שעברה רכבת כאשר היה כדורגלן פעיל.
קריירת מועדונים
למרות ירידת הליגה של מנשנגלדבך הוחתם אנקה בבנפיקה ליסבון מפורטוגל, וזאת לאחר שהשלים את עונתו הראשונה המלאה כמקצוען. מאמן בנפיקה באותה תקופה היה הגרמני יופ היינקס, שמינה את אנקה לקפטן. תקופתו של אנקה בפורטוגל הייתה רצופה באירועים שליליים, לאחר שהמועדון החליף שלושה מאמנים בתוך שלוש עונות, סיים פעם אחת במקום השישי (הנמוך ביותר בהיסטוריה עד אז), לא זכה בתארים כלשהם, ואף סבל מקשיים כלכליים שגרמו לעיתים לעיכוב במשכורות השחקנים. למרות כל זאת זכה אנקה להתעניינות של המועדונים הבכירים ביבשת כגון ארסנל, אתלטיקו מדריד ומנצ'סטר יונייטד. לאחר שהמשא ומתן על הארכת חוזהו לא הצליח, החליט אנקה לקבל את הצעתה של ברצלונה, וביוני 2002 עבר לשם בהעברה חופשית וחתם לשלוש שנים.
אנקה חווה תקופה לא טובה בקאמפ נואו כיוון שהיה מחליפו של רוברטו בונאנו, ומאוחר יותר טען כי עמדת השוער בברצלונה היא הקשה ביותר באירופה. הופעת הבכורה שלו סימנה את תחילת התקופה הלא טובה כיוון שברצלונה הודחה בה מגביע המלך על ידי נובלדה מהליגה השלישית, והוא עצמו ספג ביקורת מעמיתו לקבוצה פרנק דה בור על חלקו בהפסד. משחקו הראשון בלה ליגה היה לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-70 בתיקו 2 - 2 מול אוסאסונה ב-2 במרץ 2003. באותה עונה הוא זכה להשתתף גם בשני משחקי שלב הבתים של ליגת האלופות, מול קלאב ברוז' וגלאטסראיי.
לאחר שסיים את תקופת ההשאלה בטנריפה הוא חזר לבונדסליגה, וביולי 2004 הצטרף להנובר 96 בהעברה חופשית למשך שנתיים. בהנובר הוא זכה לתקופה הטובה ביותר בקריירה שלו, הפך לשוער הראשון של הקבוצה ונבחר לשוער הטוב ביותר בליגה במשאל שערך המגזין קיקר בקרב שחקני הליגה. יכולתו הטובה זיכתה אותו בתשומת לבם של המועדונים הבכירים בליגה, אך בדצמבר 2006 הוא שם סוף לשמועות וחתם על הארכת חוזה עד סוף עונת 2009/2010. בעונת 2007/2008 נבחר אנקה על ידי חבריו לקבוצה לתפקיד הקפטן. אולם, בסתיו 2008 הוא סבל מפציעה, וחזר לשחק רק ב-31 בינואר 2009 לאחר פגרת החורף. על אף יכולתו הטובה של אנקה הנובר מעולם לא סיימה מעל המקום השמיני בתקופה שבה שיחק שם.
נבחרות גרמניה
אנקה ייצג את מדינתו לראשונה בעונת 1998/1999, בה צורף לסגל של נבחרת גרמניה עד גיל 21 ושיחק ב-15 משחקים בסך הכל באותה עונה. בזכות יכולתו הטובה הוא זומן על ידי המאמן אריך ריבק לסגל של נבחרת גרמניה לקראת גביע הקונפדרציות ב-1999, אך לא שיחק בו בפועל.
בתקופה שבה לא שיחק בבונדסליגה הוא לא זומן כלל לסגל הנבחרת. הוא היה מועמד לזימון לנבחרת לקראת מונדיאל 2006, אך לבסוף החליט המאמן יורגן קלינסמן להעדיף שוערים אחרים. הוא חזר לסגל הנבחרת זמן קצר אחרי המונדיאל, תחת המאמן החדש יואכים לב. הוא זומן לקראת משחק הידידות מול נבחרת גאורגיה, ולמשחק נגד נבחרת קפריסין לאחר שהשוער הראשון ינס להמן חלה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0 - 1 לנבחרת דנמרק, במשחק שנערך בדואיסבורג ב-28 במרץ 2007. ב-8 באוקטובר 2008 הוא סבל משבר עצם הסירה בזמן שהתאמן בנבחרת לקראת המשחק מול נבחרת רוסיה. הוא עבר ניתוח ב-10 באוקטובר, ונאלץ לנוח בחודשיים שלאחר מכן. לאחר חזרתו בינואר 2009 הוא זומן מחדש לנבחרת, והחל לשמש כשוערה הראשון. הוא היה חלק מסגל הנבחרת שהפסידה לנבחרת ספרד בגמר יורו 2008, והיה מועמד לזימון גם למונדיאל 2010.
חיים אישיים
אנקה היה נשוי לתרזה, ולזוג הייתה בת אחת שמתה בגיל שנתיים ב-17 בספטמבר 2006, בעקבות מום מולד בלב. הם אימצו בת נוספת ב-2009, והתגוררו ביחד בחווה.
ביחד עם אשתו היה פעיל למען זכויות בעלי חיים, והחזיק מספר חיות מחמד בביתו. הוא התיר לארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" להשתמש בתמונתו בקמפיין מחאה נגד תעשיית הפרווה.
ב-10 בנובמבר 2009 מת אנקה בתאונת רכבת בעיירה נוישטט אם ריבנברגה. מרטין קינד, נשיא הקבוצה, בישר לתקשורת כי המשטרה המקומית יצרה עמו קשר ובישרה לו כי אנקה נמצא מת במכוניתו לאחר שהתאבד. מותו של אנקה גרם לתדהמה בכדורגל הגרמני ובכירי הענף הביעו את צערם על מותו. אוהדים ושחקנים ערכו עצרת מאולתרת לפני משרדי הבונדסליגה, והניחו שם פרחים ונרות לזכרו.
שמורת החולה
שְׁמוּרַת חוּלָה היא שמורת טבע בדרום עמק החולה, אשר הוקמה במהלך ייבוש החולה ובעקבותיו, על מנת לשמר ולשחזר את הסביבה הייחודית של אגם החולה והביצות שיובשו. השמורה נמצאת מצפון ליסוד המעלה, באזור שבו היה בעבר חלקו הצפון-מערבי של האגם. זוהי שמורת הטבע הראשונה שהוכרזה בישראל, והמאבק הציבורי להקמתה הביא לייסוד החברה להגנת הטבע. השמורה מוכרת כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר לשימור ולפיתוח בר-קיימא של בתי גידול לחים.
היסטוריה
אגם החולה והביצות סביבו היו סביבה טבעית ייחודית בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, במגוון הרחב של מיני צמחים ובעלי חיים המייצגים אזורי אקלים שונים בעולם. עם תחילת התכנון והביצוע של ייבוש האגם והביצות, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, נרתמו חובבי טבע ואנשי מדע מתחומים שונים למאמץ משותף, על מנת להשאיר חלק מהסביבה הטבעית כפי שהייתה, למטרות מחקר והדגמה. היוזמה עוררה מאבק ציבורי רחב שנמשך שנים אחדות, ואשר במהלכו נוסדה החברה להגנת הטבע ב-1954. לאחר התכתבויות, דיונים וויכוחים רבים של הגופים המתכננים והמבצעים, החליטה הוועדה המחוזית של מחוז הצפון, ב-6 ביוני 1956, להקצות כ-4,300 דונם משטח האגם המיובש לשמורת טבע. ב-26 בנובמבר 1964, לאחר אישור "חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע" בכנסת, הייתה שמורת החולה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה על פיו. עד 1968 נוהלה השמורה על ידי קרן קיימת לישראל, ובשנה זו הועברה האחריות עליה לרשות שמורות הטבע.
בשונה משמורות טבע אחרות, שמורת החולה אינה משמרת את המצב הטבעי שהיה במקום בעת הקמתה, אלא נוצרה באמצעות בניית סוללות עפר לסכירת המים ויצירת אגם מלאכותי, לאחר שמי האגם המקורי נוקזו. על פי התוכנית הייתה השמורה אמורה לכלול אגם בשטח של כ-2,000 דונם, שטחי ביצה ואחו המייצגים את מגוון חברות הצומח הטיפוסיות לאזור, וכן את נחל עינן עד למעיינות המזינים אותו, אשר תוכננו לשמש מקור מים לשמורה. אולם עם הורדת מפלס מי אגם החולה ב-1958 הסתבר שהסוללות שהוקמו חלחלו ולא שמרו על מפלס המים, כך שבמקום אגם בשטח 2,000 דונם ובעומק 2–3 מטרים, נותר אגם בשטח מאות אחדות של דונמים ובעומק 60 ס"מ בלבד. שאיבת מרבית המים מעיינות עינן, לצורך אספקה ליישובי הגליל העליון, הפחיתה באופן משמעותי את כמות המים המוקצית לשמורה, ובמקום מי מעיין נקיים הוזנה השמורה בעיקר במים שהוזרמו אליה מבריכות דגים, מזוהמים בכימיקלים ותערובות מזון מלאכותיות המפחיתות את כמות החמצן המומס במים ופגעו אנושות ביצורים בעלי זימים כגון רכיכות ודגים. חלק ניכר מהשטחים שיועדו להיות ביצה נותרו יבשים רוב השנה וכוסו בעיקר בסבך קנה מצוי, שהצל ומנע התפתחות מגוון של חברות צומח אחרות הזקוקות לאור. רק לאחר מלחמת ששת הימים הובאו לשמורה ג'מוסים מבקעת בית צידה, לצורך רעייה וריסון ההתפשטות של חברת הקנה. בעקבות כל אלו נעלמו בשנים הראשונות רבים מהנופים, הצמחים ובעלי החיים המיוחדים לאזור וחלה הידרדרות מהירה במצב הסביבה הטבעית.
שיקום השמורה
ב-1971 הוחלט לנסות לראשונה ולשקם את השמורה, בעיקר על ידי חידוש הסוללות ובניית מאגר שיקוע לשיפור איכות המים. השיקום הצליח חלקית, אך איכות המים נותרה ירודה מאחר שעיקר מקורות המים הוזרמו מבריכות הדגים ומינים פולשים כגון שפמנונים היו מערבלים את הקרקע הבוצית ופוגעים בצלילות המים וכמות אור השמש החודרת. ב-1999 יובש האגם המרכזי בניסיון לצמצם את אוכלוסיית השפמנונים והצמחים הפולשים ולנסות להחזיר מיני צומח מקומיים כגון גומא פפירוס ונופרים. ניסיון זה פגע בבית הגידול וסדק את סוללות העפר שפגמו ביכולת האטימה של הסוללות וגרמו לירידת מפלס המים. בנוסף הצמחים שנשתלו נשאו מינים פולשים של חלזונות, בעיקר מצפון אמריקה שדחקו מינים מקומיים והנופרים עצמם לא שרדו לאחר שנאכלו במהרה על ידי הנוטריות שפלשו לאגם בעבר. בעקבות כך נעשה ניסיון שיקום נוסף ב-2004 שמטרתו אבטחת איכות וכמות המים והחל מ-2005 החלו להזרים מים נקיים מהירדן שאכן שיפרו את איכות המים וגרמו להתאוששות קלה במגוון החי ששרד. ב-2011 התגלתה במקום אוכלוסייה של עגולשון שחור-גחון, ייתכן בעקבות תוצאות השיקום.
בשנת 2007 הנפיק דואר ישראל סדרה בת שלושה בולים של שמורת החולה, ועליהם כמה מבעלי החיים הייחודיים לשמורה.
מערכת פיזיקלית
מקובל לסווג את המערכות הפיזיקליות לשלוש, לפי גבולותיהן:
ויליאם דיוור
ויליאם ג'פרי דיוור (באנגלית: William G. Dever; נולד ב-27 בנובמבר 1933) הוא ארכאולוג אמריקאי המתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, הלבנט וישראל בתקופת המקרא. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת אריזונה בטוסון בין השנים 1975 ל-2005. כיום מלמד ב-Lycoming College בפנסילבניה.
ביוגרפיה
אביו של דיוור היה מטיף נוצרי אוונגליסטי וממנו קיבל את האהבה למקרא אולם עם הזמן איבד את האמונה, התגייר ליהדות הרפורמית אולם כיום רואה את עצמו כהומניסט חילוני.
הוא למד לתואר ראשון ב-Milligan College שבטנסי (1955), תואר שני ב-Butler University (1959), וסיים דוקטורט בארכאולוגיה סורית-ארצישראלית מאוניברסיטת הרווארד. הוביל מספר משלחות מחקר וחפירות בישראל ובירדן ובקפריסין. הוא שימש כמנהל של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1966 ל-1971 הוביל את החפירות בגזר מטעם ההיברו יוניון קולג' ובין השנים 1968–1971 הוביל חפירות בחורבת אל כום שליד חברון. בין השנים 1971 ל-1975 שימש כמנהל בירושלים.
משה הלוי
משה הלוי (גורביץ') (1895 – 26 בדצמבר 1974) היה במאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון "האהל".
ויליאם דיוור
ביוגרפיה
בשנת 1982 קיבל, יחד עם הארכאולוג יוסף אבירם, את פרס פרשיה שימל. הפרס ניתן לו על ניהול מכון אולברייט לארכאולוגיה.
מחקריו
דיוור השתמש ברקע שלו בארכאולוגיה של המזרח הקרוב כדי לטעון בספרו משנת 2005, "האם לאלוהים הייתה אישה? ארכאולוגיה ודת עממית בישראל העתיקה" (Did God Have a Wife?: Archaeology and Folk Religion in Ancient Israel), שפולחן האלה אשרה היה נפוץ ביותר בפולחן העממי של תושבי ממלכת יהודה וממלכת ישראל בתקופת הברזל. זאת על בסיס עדויות ארכאולוגיות נרחבות ממגוון אתרים בארץ ישראל, שתוארכו בין המאות ה-12 וה-8 לפנה"ס.
משה הלוי
ביוגרפיה
משה הלוי היה נשוי לחנה רובינא, והתגרש ממנה לפני עלייתו לארץ ישראל. בארץ נשא לאשה את לאה דגנית שחקנית האהל, ולהם בת, הזמרת אהלה הלוי, שהייתה אשתו הראשונה של שייקה אופיר.
ויליאם דיוור
מחקריו
דיוור טוען כי דת 'עממית' זו, עם המזבחות המקומייות וחפצי הפולחן, הקמעות והמנחות, מייצגת את השקפת רוב האוכלוסייה, וכי "דת הספרים" שבמרכזה ירושלים של החוג הדויטרונומיסטית, המופיעה בתנ"ך, הייתה רק נחלתה של אליטה, אידיאל דתי "לא מעשי ברובו". דעותיו של דיוור על פולחן האלה אשרה מבוססות במידה ניכרת על כתובות בח'רבת אל-כום ובכונתילת עג'רוד וטרקוטה שנמצאה בתל תענך, וכן על אלפי פסלוני אשרה, שארכאולוגים מצאו במקומות שונים בארץ ישראל, כולל מזבלה ליד מיקום בית המקדש הראשון (מזבלה שהוא מייחס למאמצי הרפורמה האיקונוקלסטית של יאשיהו).
משה הלוי
ביוגרפיה
נקבר בבית העלמין קריית שאול. בתו הקימה על קברו מצבה בדמות אוהל (וכך עשתה גם על קבר אמה).
בשנת 1980 קבעה עיריית תל אביב את הפרס השנתי העירוני לאמנות הבימה על שמו של משה הלוי. בערים ראשון לציון ונתניה נקראו רחובות על שמו.
הופס
Hoops הוא פורטל אינטרנט ישראלי שעוסק בספורט ובמיוחד ב-ליגת ה-NBA שנוסד בשנת 2005, והוא בין אתרי הכדורסל המובילים בישראל על פי נתוני הגלישה.
מדורים
נוסף על הסיקור העיקרי של ליגת ה-NBA, המגזין גם כותב על נושאים נוספים כגון ליגות המכללות (בעיקר כדורסל), כדורסל עולמי, כדורגל , טניס, אופניים , סנוקר , פוטבול , כדור בסיס , שחמט וענפי ספורט שונים. האתר מסקר תחרויות חשובות גם בענפים שלא זוכים לסיקור קבוע באתר כמו אתלטיקה קלה, שחייה , גולף, אגרוף ועוד. מגוון הענפים המסוקרים בא לידי ביטוי במדור "אירועי דיומא".
מדור מרכזי באתר הוא טוריו הקבועים (בדרך כלל יומיים) של מנחם לס, פרופסור לביומכניקה ועיתונאי ספורט, הנקראים "מעורב הופס". הטורים כוללים חדשות שוטפות מליגת ה-NBA ומעולם הספורט בכלל, יחד עם סיפורים ותמונות מעברו של לס ושל הליגה ונושאים מתחלפים שונים, ולעיתים אף פינת טבע.
כן ישנם מדורים מיוחדים שאינם קבועים כל הזמן אלא בתקופות של פגרות וכדומה כמו "עובדות וסיפורי NBA" על סיפורים מהעבר על שחקנים או קבוצות, ובכל קיץ מריץ האתר "פרויקט קיץ" של סדרת כתבות בנושא מסוים הקשור לליגת ה-NBA. כך למשל, בקיץ 2019 הנושא היה "שחקנים שאסור לשכוח" על שחקנים שלא היו כוכבים גדולים אך הייתה להם תרומה חשובה לקבוצתם או בעלי סיפור חיים מעניין וכדומה, ובקיץ 2021 הנושא היה "לבחור מחדש" את דראפט ה-NBA בטווח השנים 1984-2018.
היסטוריה
הופס הוקם ב-2005 כפורום NBA על ידי שרון סולומון ושגיא כהן, שני צעירים בסוף שנות העשרים לחייהם. האתר שימש כמוקד דיונים לחובבי כדורסל במהלך אמצע שנות ה-2000, עד להצטרפותו של פרופ' לס ב-2008. כאשר פרופ' לס הצטרף לאתר הוא הפך לפורטל NBA. האתר נרכש על ידי פרופ' לס ב-2011. עם השנים, בחר לס צוות של עורכים שאחראי על הניהול השוטף של האתר, ובמאי 2021 הוא מינה לתפקיד העורך הראשי את עמיחי קטן, והוא משמש בתפקיד זה כיום.
האתר, שמופעל על ידי מתנדבים, שלח נציגים לסוף-שבוע האולסטאר ב-NBA ב-2017, 2018 ו-2020, ולסדרת הגמר של ה-NBA ב-2016-9 ו-2022, נוסף לסיקור שוטף של ליגת הכדורסל האמריקאית. לכתבי האתר אקרדיטציה למשחקי NBA, יורוליג ומשחקי כדורסל אחרים בארץ באופן קבוע, והוא בין אתרי הסיקור בהתנדבות הבולטים בעולם של ליגת ה-NBA.
קלריתיים
אורך גופם נע מ-6 עד 18 מ"מ, הם שעירים, ובעלי הופעה צבעונית. הקלריתיים מתהדרים לעיתים בצבעים מתכתיים. המחושים מסתיימים באלה, או שהם משוננים. הם מיטיבים לרוץ ולעוף.
הקלריתיים הם אחת המשפחות המגוונות בקרב החיפושיות, והם מצויים בבתי גידול שונים.
תזונה
הבוגרים והזחלים טורפים חרקים, בעיקר זחלים שלהם.
בני המשפחה מצויים לרוב על פרחים, אך ניתן גם למצוא אותם על עצים נגועים בפרוקי-רגליים, הניזונים ממוהל הצמחים, אותם הבוגרים והזחלים טורפים. המשפחה הזאת ידועה כבעלת ערך רב בוויסות אוכלוסיות של פרוקי רגליים כאלה.
ישנם מינים שהתמחו בטריפת זחלי דבורים.
מינים רבים מהסוגים Phyllobaenus ו-Isonhydnocera מצויים על צמחים עשבוניים. הזחלים ניזונים בעיקר מצרעפציות. הבוגרים טורפים חרקים שונים המצויים על הצמח.
זחלים מהסוג טריכודית הם טורפים ו/או טפילים של צרעות, דבורים וחרגוליים.
אנציקלופדיה ynet
אנציקלופדיה ynet הייתה אנציקלופדיית אינטרנט עברית כללית שהפעילה קבוצת ידיעות אחרונות. חלק קטן מערכיה היה פתוח לקריאה לציבור, ורובה ניתן לעיון בתשלום.
הקמת האנציקלופדיה נמשכה כשנה וחצי, עם צוות של כעשרה אנשים בניהולה של מיכל שכטר ובעריכתו המדעית של ד"ר עמנואל לוטם, בהובלת העורך הראשי של ynet, יון פדר. גרסת ניסיון של האנציקלופדיה נפתחה לציבור בדצמבר 2002, ובנובמבר 2003 הושקה האנציקלופדיה רשמית, תוך הפיכתה לאתר למנויים בתשלום.
האנציקלופדיה ירדה מאתר ynet בדצמבר 2020.
מאפייני האנציקלופדיה ודרכי שיווקה
העמוד הראשי של האנציקלופדיה הוביל לערכים הנמצאים בה דרך תריסר שערים: מדעים מדויקים, מדעי החיים, מדעי כדור הארץ, טכנולוגיה, היסטוריה, ישראל, חברה ומשפט, פוליטיקה, תרבות ופילוסופיה, דת ומיתוס, ספרות ואמנות, אמנויות הבמה. כל אחד משערים אלה נחלק לתחומים אחדים.
בשנותיה הראשונות הדגישה האנציקלופדיה כי היא "האנציקלופדיה היחידה באינטרנט בשפה העברית", אך בהמשך צומצם הדגש שניתן לקביעה זו. בשנת 2007 החלה האנציקלופדיה להדגיש את אמינותה: ללוגו שלה נוספה הסיסמה "ידע עם אחריות", ובדף ההסבר נכתב:
משוב מהקוראים
מהאנציקלופדיה נעדר מאפיין בולט של אתר ynet - מנגנון תגובות הגולשים. עם זאת, הייתה לקוראים אפשרות לשלוח למערכת הערות ותיקונים, וערכי האנציקלופדיה עודכנו בהתאם.
בתחילת דרכה, עלו טענות לפיהן היא מוטה כלפי שמאל מבחינה פוליטית, וגם לעיתים כלפי ימין. טענות אלו נדחו בתוקף על ידי עורכיה, אם כי הם הכניסו כמה שינויים בערכים שנחשדו כלא-מאוזנים. יון פדר, עורך ynet, הדגיש כי בעיניו "אנציקלופדיה צריכה להיות נטולת כל עמדה פוליטית וכל תפישה אידאולוגית. היא אמורה לספק רק עובדות". טענות הגיעו מימין, בין היתר, נגד הערך "אלטלנה", שבו הוצנע, לדעת המתלוננים, חלקו של יצחק רבין, ונגד הערך "יאסר ערפאת", שבו פסחו כותבי האנציקלופדיה על צדדיו הטרוריסטיים. בעקבות התלונות, הורה פדר לתקן את הערך על ערפאת. גם משמאל הגיעו תלונות: למשל, מדוע ערך קרוי "פרשת כפר קאסם" ולא "טבח כפר קאסם". באנציקלופדיה ynet הוחלט שלא להשתמש בתואר "קיצוני", כמו "ימין קיצוני" ו"שמאל קיצוני".
לדברי עורכי האנציקלופדיה, תלונות רבות הגיעו על מחסור בערכים, חלקם ערכים אזוטריים שב־ynet הופתעו מכך שהקוראים ציפו להופעתם.
תשלום לאנציקלופדיה
בשנה הראשונה להשקתה (החל מדצמבר 2002), הייתה האנציקלופדיה פתוחה לכלל הציבור ללא תשלום. לאחר מכן, הותר השימוש בה רק למנויים. פסקת הפתיחה של כל ערך הייתה פתוחה לכול בחינם, עם הפניה לערך המלא בתשלום. בכמה מאות מערכיה התאפשרה צפייה חופשית, ולעיתים נפתחה האנציקלופדיה בשלמותה לקהל הרחב.
ניתן היה לרכוש מנוי חודשי או שנתי לאנציקלופדיה, וכן היו מסלולי קנייה קבוצתית עבור מוסדות חינוך, באמצעות מט"ח.
בקיץ 2005, החלה האנציקלופדיה להפיץ עלון דואר אלקטרוני בשם "אנציקלופדיה+", שנשלח בחינם למעוניינים בו וכלל מידע אנציקלופדי נרחב על הנושא שבו הוא עסק.
הקשר בין אתר החדשות לאנציקלופדיה
הקשר בין אתר החדשות של ynet לבין האנציקלופדיה התבטא במספר דרכים:
מוחתסב
בעולם האסלאמי תפקיד המוחתסִב (בערבית: محتسب) הוא לפקח על הסדר הציבורי בעיר. תפקיד זה התקיים בעיקר באימפריה המוסלמית של ימי הביניים, והוא נודע בשם זה החל מהמאה ה-10 לספה"נ. המוחתסב מתמנה מטעם הקאדי כפי שקובעת השריעה ותחתיו עובדים מפקחים נוספים המסדירים את מגוון ההיבטים של החיים הציבוריים.
לתפקיד המוחתסב מונה רק אדם מוסלמי, מכאן ניתן לראות שהקאדי ראה בתפקיד זה לא רק תפקיד מנהלי אלא גם דתי.
תפקידי המוחתסב
תפקידי המוחתסב כוללים: כפי שניתן לראות אחריותו של המוחתסב מקיפה את כל תחומי החיים. דוגמה לכך היא התקנה (שמקורה בסביליה במאה ה-12) המחייבת פועלים להפסיק עבודות רועשות בזמן התפילות.
בית הכנסת יצחק בן ואליד
בית הכנסת יצחק בן ואליד (באנגלית: Isaac Ben Walid Synagogue; בספרדית: Sinagoga Isaac Bengualid; בערבית: كنيس إسحاق بن الوليد) הוא בית כנסת במלאח של העיר תטואן, שבמרוקו.
היסטוריה
בית הכנסת נקרא על שמו של רבי יצחק בן וואליד (1777–1870), מחבר השו"ת וארבעת הכרכים "ויאמר יצחק", אודות תולדות יהודי תטואן. הרב בן ואליד היה מקובל מגדולי רבני מרוקו, אב בית הדין ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנים. בחייו הקהילה היהודית של תטואן, כללה כ-4,200 יהודים. הקהילה היהודית של תטואן נחשבה בזמנו למרכז הקהילה הספרדית המרוקאית.
בית הכנסת יצחק בן ואליד נבנה במלאח החדש שמדרום למדינה (מרכז העיר - הקסבה) של תטואן, שהוקם כאשר הסולטן סלימאן החליט להקים מסגד מפואר במיקום בו היה המלאח הישן. תטואן הייתה אז לב הקהילה הספרדית במרוקו והיו בה 16 בתי כנסת. קומתו השנייה של בית הכנסת שימשה כישיבה, ומתחם בית הכנסת הכיל גם את בית הרב, מקווה לנשים ומאפיה להכנת מצות.
עד שנת 1968 התקיימו השירותים הקהילתיים והתפילות בבית הכנסת. משנת 2019 בית הכנסת משמש לביקורים מודרכים או לעלייה לרגל של יהודים תושבים לשעבר בעיר במהלך ההילולות; קהילת יהודי מרוקו הפכה את בית הכנסת למוזיאון. בשנת 2001, ארגון AECID והחונטה המוניציפלית של אנדלוסיה מימנו את שיקום בית הכנסת, בשיתוף עם עיריית תטואן והקרן למורשת יהדות מרוקו ומשפחת בן ואליד, שעדיין מחזיקה בבניין.
נסיכות אבחזיה
נסיכות אבחזיה (בגאורגית: აფხაზეთის სამთავრო) נוסדה כישות פיאודלית נפרדת במאה החמש עשרה-שש עשרה, בין מלחמות האזרחים בממלכת גאורגיה, שהביאו להתפוררותה של הממלכה. הנסיכות שמרה על מידה מסוימת של אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני, ולאחר מכן תחת השלטון הרוסי, וסופחה בסופו של דבר לאימפריה הרוסית בשנת 1864.
רקע
דוכסות אבחזיה (סאריסתוו) נקראה גם דוכסות צחוּמִי, הייתה חלק מממלכת גאורגיה ונשלטה על ידי בית שרוואשידזה מאז המאה השתים עשרה. המקורות לגבי ההיסטוריה של אבחזיה, באותה תקופה, מצומצמים למדי. במאה הארבע עשרה הקימו הגנואים את בתי מסחר לאורך קו החוף האבחזי, אולם לזמן קצר בלבד. כאשר הממלכה הגאורגית שקעה במלחמת אזרחים, בשנות החמישים של המאה החמש עשרה, הצטרפו השרוואשידזים למרד הראשי כנגד המלך גאורגי השמיני, שהובס בשנת 1463, בקרב צ'יחורי. כתוצאה מכך התפצלה הממלכה הגאורגית לשלוש ממלכות יריבות וחמש נסיכויות. הנסיכים האבחזים היו ווסאלים של סמגרלו שנשלטה בידי בית דאדיאני (-בֶּדִיאַנִי ), והייתה בעצמה משועבדת לממלכת אימרתי. אף על פי כן, היה השיעבוד בעיקרו סמלי, ושליטי שתי הוסאליות, המגרלים והאבחזים, נאבקו בהצלחה על עצמאותם, ואף ערערו על גבולות האחת של השנייה ושל ממלכת אימרתי. עצמאותה של אבחזיה הייתה סימבולית בעיקרה כיוון שידיהם של שליטי אימרתי היו מלאים במרכז הממלכה. בשנת 1490 נחתמה אמנה ובה פוצלה ממלכת גאורגיה לשלוש ישויות: ממלכת כארתלי, ממלכת אימרתי, שנסיכות אבחזיה הייתה חלק ממנה וממלכת קאחתי.
מהמאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה
בשנות השבעים של המאה השש עשרה כבש הצי העות'מאני את מצודת צחומי והפך אותה למצודה טורקית בשם סוחום-קלה (מכאן השם המודרני סוחומי). אבחזיה הפכה להיות תחת השפעה עות'מאנית ואסלאמית. הנצרות באבחזיה הומרה בהדרגתיות לאסלאם, ורק במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה התאסלמה משפחת שרוואשידזה עצמה. עקב מיקומה ההררי ויערות בלתי עבירים, שמרה אבחזיה על עצמאותה והפיקה רווחים ממסחר בסחורות קווקזיות מסורתיות כולל סחר בעבדים.
במהלך התקופה שבין המאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה, היו האצילים האבחזים מעורבים בסכסוכי גבול בלתי פוסקים כנגד נסיכי סמגרלו. כתוצאה מכך, הגדיל בית שרוואשידזה את שליטתו לכיוון מזרח. תחילה לכיוון נהר רַ'אלִידזגָה ולאחר מכן לכיוון נהר האנגורי שמהווה כיום כגבול בין אבחזיה ליתר גאורגיה. לאחר מותו של זֵגנַאק, בסביבות שנת 1700, חולקה הנסיכות בין בניו. הבן הבכור רוסטום ייסד את "אבחזיה גופא" הידועה גם בשם "בזיב אבחזיה", שהשתרעה לחוף הים השחור מגגרה של היום מצפון סמוך לנהר הבזיב ועד לנהר רַ'אלִידזגָה. מקום מושבו היה בכפר ליחני. האח השני, גִ'יכֵּשִיָה, קיבל את אַבּז'וּאָה שבין נהר הרַ'אלִידזגָה ועד לנהר קודורי. האח הצעיר, קווַאפּוּ, קיבל את המחוז שהשתרע בין הר'אלידזגה ועד לנהר האנגורי לחוף הים השחור, שנודעה לאחר מכן כנסיכות סאמורזקנו על שם בנו של קווַאפּוּ, מוּרזַאקַאן. האזורים ההרריים של צֵבֵּלדָה היו ללא שלטון מרכזי, אבל היו שייכים לבית מרשנייה. שטח הסָדזִים  - סדזן שנודעה בעבר בשם זוּגיה (גִ'יכֵּתִי במקורות הגאורגיים) התפשטה צפונה לכיוון "אבחזיה גופא", ששטחה באותם הימים היה בין גגרה לבין סוצ'י של היום, ונשלטה על ידי בית גֶצ'בַּה. נסיכויות אלה כללו גם מספר אחוזות פיאודליות זעירות שנשלטו בידי משפחות מבית שרוואשידזה-צ'אצ'בה או משפחות אצילים אחרות כמו אצ'בה (אנצ'בדזה), אמהא (אמוּחווארי), זיאפש-איפא, אינאל-איפא, צ'בלורחואה וצ'חוטואה. כל הנסיכויות הללו היו במידה כזו או אחרת תלויות בנסיך "אבחזיה גופא".
בין האימפריה עות'מאנית לאימפריה הרוסית
קלש-ביי (1780–1808) היה כפי הנראה הנסיך הראשון של הנסיכות שהתאסלם, ובתמורה ניתנה לו מצודת סוֹחוּם-קַלֶה (სოხუმ-კალე) (כיום סוחומי). יחד עם זאת, המרות הדת של הנסיכים האבחזים היו הפיכות; במהלך המאה התשע עשרה, נסיכים מבית שרוואשידזה המירו את דתם הלוך ושוב, בהתאם לתוצאות המאבקים בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית.
הניסיון הראשון להתקרב לרוסים נעשה על ידי קלש-ביי בשנת 1803, זמן קצר לאחר שהרוסים סיפחו את הממלכה המזרח גאורגית כארתלי-קאחתי בשנת 1801 ויסדו את מלכות המשנה של הקווקז. לאחר שבנו של קלש-ביי, אסלן-ביי (1808–1810), התנקש באביו, ב-2 במאי 1808, הגישה בנסיכות הייתה פרו עות'מאנית, אולם לפרק זמן קצר בלבד. ב-2 ביולי 1810 הסתערו הנחתים הרוסים על סוֹחוּם-קַלֶה והחליפו את אסלן-ביי באחיו יריבו ספר-ביי (1810–1821), שהתנצר, החליף את שמו לגאורגי ונסיכות אבחזיה הצטרפה לאימפריה הרוסית כנסיכות אוטונומית.
אף על פי כן, היה שלטונו של גאורגי, כמו גם של יורשיו, מוגבל לסביבת סוֹחוּם-קַלֶה עד לאזור נהר בזיב, שם הוצב חיל מצב רוסי. החלקים האחרים של הנסיכות נותרו בשליטת האצילים המוסלמים. המלחמה הרוסית-עות'מאנית הבאה שיפרה במידה רבה את העמדות הרוסיות והובילה לפיצול עמוק יותר בקרב האליטה האבחזית, בעיקר מחלוקת דתית. במהלך מלחמת קרים (1853–1856), נאלצו הכוחות הרוסיים לסגת מאבחזיה והנסיך מיכאיל (1822–1864) עבר למראית עין לצד העות'מאני. מאוחר יותר, בשנת 1864, התחזקה נוכחות הרוסית באזור ותושביה ההרריים של מערב הקווקז הוכפפו לבסוף לשליטה הרוסית. האוטונומיה של אבחזיה, שהייתה אזור-חיץ פרו-רוסי באזור לא יציב ובעייתי, איבדה את תפקידה בעיני השלטון הצארי ושלטון בית שרוואשידזה בא לקיצו. בנובמבר 1864, הוכרח הנסיך מיכאיל לוותר על כיסאו ולהתיישב מחדש בוורונז'. אבחזיה סופחה לאימפריה הרוסית כפרובינציה צבאית מיוחדת - מחוז סוֹחוּם-קַלֶה. מאוחר יותר, בשנת 1883, הפכה לאוקרוג בתוך פלך כותאיסי.
אחרית דבר
ביולי 1886 הוביל, ניסיון של השלטונות הרוסיים לאסוף נתונים לגבי מצבם הכלכלי של האבחזים למטרת מיסוי, למרד. המורדים הכריזו על מיכאל שרוואשידזה, בנו של גיאורגי כנסיך וצעדו לכיוון סוחום-קלה. המרידה הוכנעה באוגוסט של אותה שנה בידי תגבורת רוסית חזקה בראשות הגנרל סוויטופולק-מירסקי (Дмитрий Иванович Святополк-Мирский). המרידה והיחס הרוסי הנוקשה בעקבותיה הביאו להגירה ניכרת של אבחזים מוג'הירים לתחומי האימפריה העות'מאנית. ההגירה האבחזית התגברה בעיקר לאחר שהמקומיים נטלו חלק במרד של הרריים קווקזים שהוסת בידי כוחות עות'מאניים שהגיעו לאזור בשנת 1877. כתוצאה מכך הפכו אזורים רבים לאזורי רפאים ואוכלוסיית אבחזיה צומצמה לכדי שליש.
שליטים
המקורות לגבי תקופת שלטונם של נסיכי אבחזיה אינם רבים. שיניים תכופים ברצף השליטה, סכסוכים שושלתיים והתערבויות חיצוניות הוסיפו אף הם לבלבול. רשימת הנסיכים המשוערת, מהענף הראשי של בית שרוואשידזה/צ'צ'בה, ששלטה ב"אבחזיה גופא"/"בזיב אבחזיה", נראה כך:
בית אלאוסטא
בית אלאוסטא (בתעתיק מדויק: בית אלאצטא) היה אחד מבתי הכנסת העתיקים והגדולים ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
היסטוריה
לאחר ביטול הגזירה שופץ בית הכנסת, והמשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
מעמד ומבנה
מבנה בית הכנסת היה רחב וקצר, והיו לו שתי כניסות, אחת ממזרח ואחת ממערב. בבית הכנסת היו 5 ארונות קודש ומאות ספרי תורה.
בית הכנסת היה מפואר ביותר, ומהרי"ץ הזכירו בקינתו על חורבן בית הכנסת:.
בבית הכנסת התקיימה ישיבה גדולה. בתקופתם של מארי דוד משרקי (שהיה מנהיגה הרוחני של הקהילה) ושל מארי יחיא עראקי בן הנשיא מארי שלום עראקי, שימש בית הכנסת כמרכז רוחני של הקהילה בתימן.
התיבה של בית הכנסת הגיעה לארץ ישראל על ידי הרב יהודה עראקי ובניו חיים, שלום ושלמה, ונתרמה למוזיאון ישראל.
עמדת חכמי בית הכנסת
עמדת חכמי בית הכנסת במאה ה-18 הייתה התנגדות להכנסת מנהגי הקבלה להלכה, למרות שלמדו קבלה ופסקו על פי השולחן ערוך.
במאות ה-19 וה-20 עמדת חכמי בית הכנסת תמכה בקבלה, ובהכנסת מנהגיה להלכה. בית הכנסת נחשב מעוזם של חכמי הקבלה והזרם השאמי בצנעא.
חכמי בית הכנסת חיברו את הספר אמונת ה', נגד הספר מלחמות ה' של מארי יחיא קאפח.
שלום מאיר ולך
שלום מאיר הכהן ולך (נולד בשנת 1947) הוא רב, מרצה, הוגה וסופר ישראלי. השתמש גם בשם העט '''מ. ברעם'''.
ביוגרפיה
ולך נולד בישראל למשפחה ששורשיה בחסידות ויז'ניץ, וגדל בדרום תל אביב. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק. אחר נישואיו למד בכולל אברכים, ובד בבד עסק בכתיבה. בשנת 1985 הצטרף לצוות ההקמה של העיתון יתד נאמן והיה עורכו של המוסף התורני. כעבור זמן פרש מן העיתון והחל בכתיבה ספרותית-תורנית ענפה.
הרב ולך מקיף בספריו את שלושת החוגים המרכזיים ביהדות החרדית - ליטאים, חסידים ועדות המזרח. רבים מספריו עוסקים ברבני עדות המזרח. בשנת 1993 הוציא את סדרת "שערי ארמון" - משלים לימים הנוראים ולהגדה של פסח מגדולי רבני המזרח. בשנת 1995 הוציא את הסדרה "אבותינו סיפרו לנו" - סיפורים ומשלים ממורשת יהדות המזרח על סליחות ועל הגדה של פסח. בשנת 2007 יצא כרך נוסף בסדרה, על זמירות שבת וברכת המזון.
רוב ספריו יוצאים בהוצאת "תבונה".
מעיין השבוע, מעיין המועד, מעיין האמונה
במשך שנים ערך הרב ולך את העלון השבועי של תנועת אל המעיין של מפלגת ש"ס - "מעיין השבוע". את אוסף מאמריו הוא קיבץ לסדרת ספרי "מעיין השבוע" על התורה. כמו כן הוציא את סדרת "מעיין המועד" על מועדי השנה, ואת סדרת "מעיין האמונה", המכילה מאמרים ורעיונות בנושא האמונה ומשולבים בה סיפורים מגדולי הדורות, רבים מהם מרבני יהדות המזרח.
הגדות של פסח
הרב ולך מכונה "בעל ההגדות", בשל מספרן הרב של ההגדות של פסח שהוציא. מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא מוציא כמעט מדי שנה הגדה של פסח נוספת הכוללת לקט פירושים וביאורים על סדר ההגדה מאת אחד הרבנים, עם סיפורים אודותיו. בין השאר הוציא הגדות של הגר"א מווילנא, הבעל שם טוב ותלמידיו, החתם סופר, רבי חיים פלאג'י, החיד"א, הבן איש חי, הרש"ר הירש, רבי יהושע לייב דיסקין, אדמו"רי רוז'ין, אדמו"רי חסידות קוצק פשיסחא וגור, וגדולי הרבנים הליטאים בדורות האחרונים: החפץ חיים, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף שלום אלישיב.
חלק מן ההגדות תורגמו לאנגלית.
ביוגרפיות
הרב ולך כתב מספר ביוגרפיות על רבנים ואישים תורניים. כמה מספרי הביוגרפיה הפכו לרב-מכר, ובהם "אנא עבדא" - על הרב שמואל צבי קובלסקי ו"מעילו של שמואל" - על הרב שמואל אהרן יודלביץ. כמו כן פרסם ביוגרפיות על רבי יהושע לייב דיסקין, האדמו"ר מאוז'רוב והרב בן ציון אבא שאול.
ספרות ילדים ונוער
הרב ולך הוא גם סופר ילדים ונוער פורה. על ספריו לילדים ונוער הוא חותם בשם העט '''מ. ברעם (מאיר בר עליזה ומ'''רדכי, שמות הוריו). רוב ספריו הם עיבוד של מאורעות היסטוריים המוגשים בהשקפה תורנית.
רב ומרצה
הרב ולך מכהן כרב קהילת ובית הכנסת "שיכון ג' המרכזי - נוסח ספרד". הוא משמש כמרצה, בין השאר ב"בית המורה" בבני ברק.
ספרי מ. ברעם
ספרים על תקופות היסטוריות: ספרים נוספים:
התעלה הגדולה (ונציה)
התעלה הגדולה (באיטלקית Canal Grande; בפי תושבי העיר: קנלאצו, באיטלקית: Canalazzo) היא התעלה המרכזית העוברת במרכז ההיסטורי של העיר ונציה. אורכה של התעלה הוא 3,800 מטר, רוחבה נע בין 30 ל-70 מטר ועומקה הוא חמישה מטרים בממוצע. התעלה חוצה את העיר ויוצרת תוואי בדמות אות S הפוכה בין בנייני העיר. משני צידיה של התעלה שוכנים ארמונות מפוארים המשקיפים עליה, שבהם התגוררו בעבר המשפחות החשובות של העיר. התעלה מהווה את עורק התחבורה העיקרי בוונציה ויש בה תנועה ערה של מעבורות נוסעים, מוניות מים, גונדולות וסירות פרטיות. מהירות הנסיעה בתעלה מוגבלת על פי חוק, כדי למנוע נזק ליציבות הבניינים העתיקים אשר סביבה.
בקצה הדרומי-מזרחי של התעלה הגדולה נמצאת כיכר סן מרקו, מרכז המסחר והשלטון העתיק של העיר, ובה בזיליקת סן מרקו, ארמון הדוג'ים והקמפנילה. שישה גשרים חוצים את התעלה - גשר החירות, גשר מסילת הברזל, גשר הריאלטו, גשר האקדמיה, גשר החוקה ופונטה דלי סקאלצי; אולם פעם בשנה, במהלך פסטיבל הסלוטה, נמתח גשר שביעי בסמוך לכנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה.
בהשוואה לתעלת ג'ודקה (Canale della Giudecca), תעלה המקבילה לחלק הדרומי של התעלה הגדולה ולמעשה רחבה ועמוקה ממנה, נחשבת התעלה הגדולה למרשימה ומרכזית יותר. בעוד התעלה הגדולה מהווה "רחוב ראשי" ומרכז שוקק חיים של העיר, הרי תעלת ג'ודקה משמשת כ"כביש מהיר" ומהווה עורק תחבורה ימי מרכזי עבור ספינות מהירות וגדולות.
ההתיישבות הראשונה
בעקבות העלייה בהיקף המסחר ובהסתמכות תושבי הלגונה עליו, הביאה להחלטה להעמיק את הנהר ולבנות למעשה תעלה גדולה אשר תשתמש כנמל עבור התושבים ותאפשר לאוניות סוחר לעגון לאורכה. העבודות בוצעו במהלך שלטונו של הדוכס אגנלו פרטיצ'יפאציו, בתקופה בה הפך אזור הריאלטו למרכזה של העיר.
ה"פונדאקו"
עליית היקף המסחר של הרפובליקה של ונציה ועליית כוחה הביאו לבניית בתי "פונדאקו" לאורך התעלה הגדולה. בתים אלה כללו מחסנים ומשרדים לאורך גדת התעלה, שמעליהם נבנו בתי המגורים של הסוחרים.
בתים אלה נבנו בסגנון זהה. בחזית המבנה הייתה אכסדרה שלתוכה הובלו הסחורות מסירות או ספינות שעגנו לצד הבית. הסחורות הוכנסו למחסנים בחלקו האחורי של המבנה (החלק הפונה לעבר האי). במרכז הקומה הראשונה הייתה חצר פתוחה שסביבה נבנה המבנה. בקומה הראשונה של המבנה היה אולם מרכזי המואר מכיוון החצר, ומשני צדדיו חדרי המגורים של הסוחרים.
לעיתים חלק ממבני הפונדאקו כללו מגדלי הגנה (torreselle) מצד אחד של המבנה או משני צדדיו הפונים אל התעלה. דוגמאות לכך הוא הפונדאקו דיי טדסקי והפונדאקו דיי טורקי ששרדו עד ימינו - שני פונדאקו אלה שימוש סוחרים זרים - הראשון סוחרים מגרמניה והשני סוחרים מטורקיה. המבנים נבנו על ידי רפובליקת ונציה, ושימשו מבנה מגורים לסוחרים ממדינות אלה מחד, ואמצעי לפקח על המסחר של הסוחרים הזרים ועל המכסים המוטלים עליהם מאידך.
הסגנון הביזנטי - ונטי
קשרי המסחר הענפים עם האימפריה הביזנטית הביאו להשפעה רבה של האמנות, הפיסול והאדריכלות הביזנטית על מקבילותיהן שבוונציה. פסלים ביזנטיים הובאו לוונציה על מנת לעטר את מבניה, ועמודי המבנים נבנו בסגנון ביזנטיני. לימים החלה להתפתח סגנון מקומי המשלב בין השפעות מקומיות לאלו הביזנטיות סגנון זה מכונה - סגנון ביזנטי- ונטי. מבנים המשמרים סגנון זה עד ימינו הם קא' פארזטי וקא' לורדאן (שניהם מבני עיריית ונציה) וכן קא' דא מוסטו; שלושת מבנים אל נבנו במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13. בתקופה זו נבנו מבנים רבים סביב אזור הריאלטו, ועוצבה צורת התעלה הגדולה באזור זה והאזורים הסמוכים לבה באמצעות ייבוש הים ובניית תעלות בין הבתים.
למסע הצלב הרביעי בו בזזו כוחות ונציאנים את קונסטנטינופול בשנת 1204, והביאו חפצי אמנות רבים אל העיר, אשר השפיעו צורתם ומראיהם של המבנים של ונציה עד שלהי המאה ה-14.
גותיקה ונציאנית
השפעת האדריכלות הגותית הגיע אל העיר ונציה בשלב מאוחר - רק במהלך המאה ה-15, אולם הפכה פופולרית. הסגנון הגותי של ונציה נודע בפארו וכונה "אדריכלות גותית מפוארת" בשל כך (gotico fiorito). דוגמה לסגנון זה היא החזית הדרומית של ארמון הדוג'ה, ומבנים שנבנו בסגנון זה כללו מרפסות מעוטרות בקטרפוי ובתחרה עשויה שיש. מבנים רבים נבנו בסגנון זה לאורך התעלה הגדולה ובהם קא' ד'אורו, פאלאצו ברנארדו, פאלאצו פוסקארי, פאלאצו פיזאני מורטה, פאלאצי בארבארו ופאלאצו קאוואלי-פרנקטי.
תקופת הרנסאנס
אדריכלות הרנסאנס הגיעה לוונציה בשלהי המאה ה-15, אולם מוטיבים של סגנון זה הופיעו כבר בראשית המאה. דוגמאות לסגנון זה ניתן לראות בפאלאצו דאריו, פאלאצו קורנר ספינלי, פאלאצו פאפאדופולי, פאלאצו גרימאני די סן לוקה ובקא' ונדראמין קאלרגי.
אדריכלות נאו קלאסית הגיעה אף היא אל העיר וניתן לראותה לאורך התעלה הגדולה במבנים שתוכננו על ידי יאקופו סנסובינו ובהם פאלאצו קורנר ופאלאצו דולפין מאנין.
בארוק ונציאני
בשנת 1582 החל אלסאנדרו ויטוריה בהקמת פאלאצו באלבי בסגנון הבארוק. בהמשך, פשט סגנון זה ברחבי ונציה, ובשנת 1631 החל באלדאסרארה לונגנה להקים את בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה. הכנסייה נחשבת ליפה בכנסיות ונציה (בחיצוניותה) והפכה לאחד מסמליה של העיר.
לונגנה תכנן מבנים נוספים בסגנון זה על גדת התעלה הגדולה ובהם קא' פזארו וקא' רצוניקו, וכן כנסיית סנטה מריה די נצרת.
שקיעתה של רפובליקת ונציה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 לא באה לידי ביטוי במבנים המפוארים שנבנו לאורכה של התעלה הגדולה בתקופה זו - בעיקר בשל העובדה שמשפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה בכך שהם שילמו כספים רבים לרפובליקה. משפחות אלה בנו ארמונות לאורך התעלה בהתאם למעמדן החדש.
התקופה הנאו קלאסית
הסגנון הנאו קלאסי הגיע לגדות התעלה הגדולה במהלך המאה ה-18. במחצית הראשונה של מאה זו נבנתה כנסיית סן סימאון פיקולו בעלת החזית המרשימה מהסדר הקורינתי. במחצית השנייה של מאה זו נבנה פאלאצו גראסי בתכנונו של מאסארי.
העת החדשה
לאחר נפילתה של רפובליקת ונציה בשנת 1797 הוקפאה למעשה הבנייה בוונציה, וארמונות שבנייתם טרם הושלמה נותרו במצב זה (דוגמה לכך הם כנסיית סן מרקואולה הבלתי גמורה, ופאלאצו דיי ליאוני המשמש כיום את אוסף פגי גוגנהיים). משפחות האצולה הוונציאניות איבדו את מעמדם ולרוב גם את כספם. מצב הארמונות, בלא שהיו כספים לשפצם, התדרדר עם השנים, ומבנים היסטוריים רבים נהרסו בהיעדר אמצעים לתחזקם. עם מות אחרוני בניהם של חלק ממשפחות האצולה עברו מבנים רבים לרשות העיר, וזו דאגה לתחזקם ולשמרם. כיום מרבית הארמונות החשובים הם בבעלות ציבורית (מוסדות שונים או מוזיאונים).
מבני הדת השונים הולאמו במצוות נפוליאון בונפרטה בתקופת שלטונו בעיר, ויצירות האמנות הוצאו מרבות מהן. כנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה הפכה למוזיאון וכיום היא חלק מגלריית האקדמיה. כנסיות רבות אחרות נהרסו כגון כנסיית סנטה קרוצ'ה (כיום ניצבים במקום גני פאפאדופולי) וכנסיית סנטה לוציה אשר תוכננה על ידי אנדראה פאלאדיו נהרסה על מנת לבנות את תחנת ונציה סנטה לוצ'יה.
עם הקמת ממלכת איטליה בשנת 1861, ותחילת עלייתה של ונציה כעיר תיירות, החל שיקומה של העיר ושיקום המבנים לאורך התעלה הגדולה. מבנים שנבנו בתקופה זו נבנו בסגנון גותי. דוגמה למבנים אלה היא הפסקאריה - שוק הדגים שליד גשר ריאלטו.
תמונה פנורמית של התעלה הגדולה (180o)
טים וייט
טימותי וייט  (נולד ב-24 באוגוסט 1950), הוא פליאואנתרופולוג אמריקני הנודע בשל תרומותיו הרבות לחקר האבולוציה של האדם, החשובה שבהן היותו ראש הצוות שגילה את מאובני ארדיפיתקוס רמידוס, כולל שלד הנקבה הנודע בכינוי הפופולרי "ארדי", הנחשבים כיום לממצאים הקרובים ביותר לאב הקדמון של שושלות האדם והשימפנזה. בנוסף היה וייט שותף לגילוי וחקירת מאובנים חשובים רבים ממיני אוסטרלופיתקוס אפרנסיס, אוסטרלופיתקוס אנמנסיס, אוסטרלופיתקוס גרהי, פראנתרופוס בויזאי, ארדיפיתקוס קדבה, הומו ארקטוס אפריקני (או הומו ארגסטר) והומו ספיינס ארכאי. מרבית התגליות האלו הן מאזור האוואש התיכון באתיופיה, האתר העשיר בעולם במיני הומינידים מאובנים.
מחקרים עם משפחת ליקי ודון ג'והנסון
ב- 1974, בעת עבודתו על דוקטורט באנתרופולוגיה פיזית באוניברסיטת מישיגן, זכה וייט להשתתף כעבודת קיץ במשלחת החפירות של ריצ'רד ליקי באתר קובי פורה שבאגם טורקאנה, קניה. בסופו של דבר הוא בילה שם שלוש עונות חפירה, ובזכות ההמלצה שקיבל זכה להצטרף לאמו של ליקי, הפלאואנתרופולוגית מרי ליקי, בחשיפתן וחקירתן של טביעות הרגל המאובנות בלייטולי. ממצאיו של וייט פורסמו לבסוף בנפרד מן המאמר של מרי ליקי על לייטולי, וייתכן שהיא לא אהבה את מסקנתו המייחסת את טביעות הרגל לאוסטרלופיתקוס אפרנסיס, אבל מסקנה זו מקובלת על רוב החוקרים בתחום.
עם קבלת הדוקטורט שלו בשנת 1977 הצטרף וייט למחלקת האנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם השתתף במחקר על השלד של לוסי המפורסמת ביחד עם דונלד ג'והנסון, ובביסוס ההשערה (באותו זמן שנויה במחלוקת אך כיום מקובלת על כל התחום) כי מוצא האדם הוא מהאוסטרלופיתקנים. הפליאואנתרופולוג הישראלי יואל רק היה שותף גם הוא לחלק ממחקר זה, כדוקטורנט באותה מחלקה בברקלי. וייט הוא פרופסור בברקלי עד היום, אך בשל מחלוקות עם עמיתיו במחלקה לאנתרופולוגיה ובמכון למוצא האדם עבר ללמד במחלקה לביולוגיה אינטגרטיבית.
ניהול פרויקט האוואש התיכון
מאז 1981 מנהל וייט את פרויקט המחקר של האוואש התיכון באתיופיה. זהו אתר מדברי נידח, סמוך לאתר חדאר באוואש התחתון (שבו נמצא השלד של לוסי), והוא עשיר ביותר במינים שונים של הומינידים מאובנים החל מגיל של 6 מיליון שנים וכלה בגיל של כמה עשרות אלפי שנים בלבד. בדומה למשפחת ליקי, הממצאים הרבים של וייט התגלו במידה רבה בזכות כשרונותיו האדמיניסטרטיבים והלוגיסטים לניהול משלחות חפירות באזורים קשים לגישה, ובזכות שיתוף פעולה הדוק עם אנשי שטח אפריקנים אשר אחראים בפועל למרבית התגליות. ואולם בניגוד למשפחת ליקי, שהעסיקה אפריקנים כ"ציידי מאובנים" בשכר, וייט משתף פעולה עם חוקרים אקדמאים אתיופים הזוכים לקרדיט מדעי מלא על תגליותיהם, כמו הפלאואנתרופולוגים יוהאנס היילה סלאסי וברהנה אספאו והגאולוג גידאי וולדה-גבריאל. פלאואנתרופולוגים אחרים העובדים עם וייט הם היפני גן סווה והאמריקני אוון לבג'וי. בשנות השיא של המחקר על ממצאי רמידוס, פרויקט האוואש התיכון כלל כ-50 מדענים מדרגת דוקטור ומעלה מ-14 ארצות, ואף תואר באירוניה כ"פרויקט מנהטן של הפלאואנתרופולוגיה".
גילוי ארדיפיתקוס רמידוס ומינים נוספים
ב-1994 חשף הצוות לראשונה את מאובני ארדיפיתקוס רמידוס, אבל המחקר נמשך עוד כ-15 שנה עד לפרסום הממצאים. במשך תקופה זו חשף הצוות באתר גם מאובני הומינידים רבים נוספים, חלקם ממינים חדשים למדע. למעשה, למרות שוייט ידוע כ"אחדן" (lumper) מושבע המתנגד באופן נחרץ להגדרת מינים וסוגים ללא צורך, הצוות שלו אחראי להגדרת סוג הומיניד חדש (ארדיפיתקוס) ולא פחות משלושה מיני הומינידים חדשים (גרהי, רמידוס וקדבה). וייט אימץ והרחיב את הנוהג שטבע ג'והנסון לקרוא למינים החדשים בשמות מדעיים הגזורים מן השפות האפריקניות המקומיות, במקרה של וייט מעפרית (גרהי: "הפתעה", רמיד: "שורש", ארדי: "אדמה", קדבה: "אב קדמון").
וייט הוא גם חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ומנהל המרכז לחקר האבולוציה של האדם בברקלי, ופרסם שני ספרים על האבולוציה של האדם.
מחלוקות וביקורת
למרות פרסומו ותרומותיו הרבות מעורב וייט במחלוקות אינטלקטואליות ואישיות בתחומו, בדומה לכמה פלאואנתרופולוגים מפורסמים אחרים כמו ג'והנסון ומשפחת ליקי. נמתחה עליו ביקורת בשל השנים הרבות שנדרשו לו לפרסם את ממצאי רמידוס, ובעיקר משום שבמשך כל התקופה זו לא חלק את ממצאיו עם מומחים נוספים, מה שגרם למתח רב בקרב חוקרים אחרים שעבדו באותו תחום (שחששו שממצאים אלה יהפכו את המחקרים שלהם לבלתי רלוונטיים). וייט נוהג לבקר בקולניות את מה שהוא מחשיב לבעיות בתחום, כמו הסתמכות מוגזמת על תיארוך מהשוואות גנומיות או הנטייה ה"פצלנית" (splitter) להגדיר מינים ואף סוגים חדשים ללא ביסוס מספק. כך למשל הוא חלק על הסוג והמין קניאנתרופוס פלטיאופס שהוגדר על ידי מייב ליקי בטענה כי העיוותים שנגרמו לגולגולת שהתגלתה אינם מאפשרים לתאר אותה במידה סבירה של אמינות, ואף הציע את הסברה שהיא שייכת למעשה למין המוכר אפרנסיס. וייט גם היה מעורב לאחרונה במחלוקות עם פרימטולוגים החוקרים שימפנזים בטבע, זאת משום שגילוי רמידוס מראה, לטענתו, שהשימפנזה המודרני אינו מודל טוב לאב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה.
הפלקון וחייל החורף
הפלקון וחייל החורף (באנגלית: Marvel's The Falcon And The Winter Soldier) היא מיני-סדרת לייב אקשן אמריקאית, שעלתה לשידור ב-19 במרץ 2021 בשירות הסטרימינג דיסני+ של אולפני דיסני, ונמשכה כשישה פרקים עד ל-23 באפריל 2021. הסדרה מבוססת על דמויותיהם הבדיוניות של סאם וילסון/פלקון וג'יימס בארנס/חייל החורף מחוברות הקומיקס קפטן אמריקה. הסדרה מתרחשת בהמשכיות של היקום הקולנועי של מארוול לאחר מאורעות הסרט "הנוקמים: סוף המשחק", ואנתוני מאקי וסבסטיאן סטן שבים לגלם את דמויותיהם. הסדרה מופקת בידי אולפני מארוול, תחת יצירתו של מלקולם ספלמן ובימויה של הבמאית הקנדית קארי סקוגלנד.
שלב הצילומים החל ב-21 באוקטובר 2019 באטלנטה, ג'ורג'יה.