cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאודוסיה מורוזובה
ביוגרפיה
הצאר התקשה יותר ויותר להעלים עין מכך שמורוזובה ניהלה קהילת מאמינים מחתרתית בביתה. לצד ניהול תפילות לפי המנהג הישן, היא החלה לקבץ באחוזתה במוסקבה נזירות שסולקו בעקבות התנגדותן לרפורמה. ב-1669 מתה הצאריצה מריה, ושללה ממורוזובה את הגנתה. בדצמבר 1670, לפי המדווח, היא עזבה סופית את החיים החילוניים ונדרה בסתר נדרי נזירות, כשהיא מאמצת את השם הדתי תאודורה. בערך באותה עת, סירבה בגלוי להמשיך למלא את תפקידיה בחצר או ליטול חלק כלשהו בטקסי הדת הרשמית. בינואר 1671, סירבה להזמנה לנישואי אלכסיי לאשתו השנייה, הצאריצה נטליה. סבלנות הרשויות פקעה.
בנובמבר 1671 נעצרו מורוזובה ואחותה אבדוקיה, ורכושן הוחרם. בתחילה הן הושמו במנזר המלאך מיכאל בקרמלין. הבויארית זכתה ליחס מועדף והמשיכה להתכתב עם תומכיה בעולם החיצון, שאף הצליחו לבקר אותה מדי פעם. איבאן מת זמן קצר לאחר מעצרה; לדעתו של גאורג מיכלס, פטירת בנה שברה את רוחה, והיא איבדה כל עניין בחיים. מורוזובה הקדישה מאז את כל מעייניה לאמונה ולנכונות למות בעבורה. היא סירבה שוב ושוב לחזור בה מסירובה להכיר במנהג החדש, למרות שהרשויות הציעו לה לחזור בה ולצאת לחופשי פעמים רבות. ב-1672 ניסה הפטריארך החדש פיטירים לשכנע את הצאר לשחררה, וניסה לנהל עמה ויכוח על עיקרי האמונה בתקווה לשכנעה לחזור אל הכנסייה. מורוזובה התריסה בפני הפטריארך. אז הוחלט לענות אותה ואת אבדוקיה בעינויים קשים, שפוקחו על ידי שלושה אצילים רמי-מעלה. הרשויות היו נחושות להימנע מהוצאה להורג, שהייתה מעניקה לפלגניות הילה של מות קדושים. פאודוסיה ואבדוקיה הוגלו ביחד למנזר המרוחק בבורובסק, סמוך לקלוגה. הן נכלאו שם בתנאים קשים. מורוזובה הורעבה לאטה בבור שנחפר באדמה, ומתה בנובמבר 1675. היא נקברה ללא טקסים, ורק ב-1682 הצליחו בני משפחתה להקים קבר במקום.
זמן קצר לאחר מותה, חיבר סופר אלמוני את "מעשה הבויארית מורוזובה", שהפך לאחת ההגיוגרפיות החשובות ביותר בספרות אדוקי האמונה הישנה. הספר נערך רבות כדי לטשטש את המתיחות בינה לאבאקום או את גינוייו אליה, ולהציגה כמופת של קדושה מעונה. במחצית השנייה של המאה ה-19, על רקע עליית הרומנטיקה, נעור עניין מחודש במורוזובה ברוסיה. ב-1887 השלים וסילי סוריקוב את ציורו "הבויארית מורוזובה" שהוצג בגלריית טרטיאקוב, אולי הייצוג המפורסם ביותר של דמותה. אנה אחמטובה הזכירה את האצילה, שעמה הזדהתה, בשתיים מיצירותיה, "אני יודעת שאינני יכולה לזוז מכאן" מ-1939 ו"הוורד האחרון" מ-1962. גם וארלאם שאלאמוב חיבר פואמה המוקדשת לה.
יונתן גת
יונתן גת הוא גיטריסט ומלחין ישראלי, הפועל בניו יורק. ב-2013 הכתיר מגזין וילג' ווייס את גת כ"הגיטריסט הטוב ביותר בניו-יורק".
ביוגרפיה
גת התחיל את דרכו כסולן בלהקת פאנקייק (Punkache). הלהקה הוציאה שני אלבומים בלייבל פאסט מיוזיק. לאחר שהלהקה התפרקה עבר לנגן עם "מונו אדיקטד אסיד-מן". וכפרויקט צדדי הקים ב-2005 את Monotonix.
בשנת 2006 Monotonix הפכה ללהקתו העיקרית. הלהקה יצאה למסע הופעות בארצות הברית ובאירופה שקצר שבחים ופרסם את הלהקה. Monotonix שחררה EP אחד ועוד שני אלבומים בלייבל Drag city.
ב-2014 החל להקליט ולהופיע תחת השם שלו. גת המשיך את התוקפניות והאנרגיה של Monotonix, אבל באותו הזמן שילב אלתורים וסגנונות שונים של מוזיקה מרחבי העולם. האלבום הראשון שלו "Iberian Passage" יצא ב-2014, והאלבום השני "Director" יצא ב-2015. שני האלבומים הראשונים פורסמו בלייבל Joyful Noise.
גת המשיך בלוח זמנים צפוף את ההופעות בארצות הברית ובאירופה. גת ולהקתו הופיעו עם לא מעט אמנים מפורסמים, כגון Of Montreal, Thee Oh Sees ו-Sun Ra Arkestra. כמו עם Monotonix כל ההופעות התקיימו במקום שבו עמד הקהל ולא על הבמה. ב-2014, הופיעו גת ולהקתו בפסטיבל הידוע SXSW. מגזינים נחשבים כ-BuzzFeed וספין הכתירו את ההופעה כאחת הטובות בפסטיבל.
בהמשך שנת 2015 גת הוציא EP בשם "Physical Copy" שהופק על ידי סטיב אלביני.
בשנת 2018 הוציא אלבום בשם "Universalists" גם הוא בלייבל "Joyful Noise". בעקבות יציאת האלבום יצא גת במסע הופעות ברחבי העולם.
דיסקוגרפיה
אלבומים EP-ים סינגלים
בית טורי
סגנון בנייה זה התפתח באירופה במאה ה-16. אחת הדוגמאות הראשונות לבנייה זו היא הפלאס דה ווז' בפריז שנבנה בתחילת המאה ה-17. בהמשך הבנייה הטורית הופיעה ברחבי אירופה והיום ניתן למצוא אותה בערים רבות בעיקר באירופה, צפון אמריקה ואוקיאניה.
בניה טורית בישראל
בערי ישראל שכונות רבות שבהן הבניה השכיחה היא בניה טורית למגורים. זו, נבנתה בעיקר בשנות החמישים והשישים ביוזמת חברות ממשלתיות. בניה זו, שכונתה גם "בנייני רכבת", נועדה לספק פתרון דיור מהיר וזול לגלי העלייה הגדולים ולשם פינוי המעברות. בניה זו הייתה מודולרית בשתי קומות ולעיתים שלוש או ארבע קומות, בחלוקה אופיינית של שתי דירות קטנות בכל קומה. לשם הוזלת עלויות הבניה בדרך כלל לא נוצקה תקרת בטון מעל הדירות בקומה העליונה אלא תקרת רביץ שמעליה אגד עץ ורעפים. בניה טורית רוויה זו התאפיינה במגרשים גדולים שמותירים חצר עורפית משותפת נרחבת לשימוש הדיירים.
לנוכח העלייה ברמת החיים ובאיכות הבניה אושרו בחלק משכונות אלה במרוצת השנים תוכניות בניין עיר שמאפשרות הרחבת הדירות באמצעות הוספת בניה בעורף המבנה. מימוש זכויות הבניה במבנים הטוריים קשה בשל הצורך בהסכמה ותאום בין בעלי דירות רבים.
בית מדורג
לדירי בית מדורג יש יותר פרטיות מאשר לדיירי בית טורי רגיל. זאת משום, שבשל הבדלי המפלסים בין יחידות הדיור שבו, יש בכול יחידת דיור פחות שטח של קירות משותפים עם השכנים ויותר שטח קיר, הפונה אל צלע ההר עצמו. לבנייה מדורגת יש גם יתרון על פני בנייה רגילה, כשזו נעשית על צלע הר - הבנייה המדורגת דורשת פחות עבודות עפר.
בישראל, ניתן למצוא בתים מדורגים בחלק מהשכונות של הערים הרריות. בירושלים, שכונת צמרת הבירה בנויה מבתים מדורגים בלבד וכך גם רחוב אלסלוודור, שבשכונת גבעת משואה.
בניינים עם אלמנטים מדורגים
בחלק מהמקרים, בבנייה המדורגת, גגה של כל יחידת דיור משמש כמרפסת עבור יחידת הדיור הבאה אחריה. במקרה כזה, הבית המדורג קצת פחות דומה לבית טורי. דוגמה אחרת לבניין, שיש בו אלמנטים מדורגים הוא בניין שבו על היחידה המדורגת הקרובה ביותר לראש ההר נבנה מגדל מגורים. בניינים מטיפוס "מדורג למחצה" זה, ניתן למצוא ברחוב פראן שבשכונת רמת אשכול, בירושלים, ובמיזם הולילנד, באותה עיר.
תאונת הרכבת בגאיסאל
תאונת הרכבת בגאיסאל הייתה תאונה שהתרחשה ב-2 באוגוסט 1999, כאשר שתי רכבות שהובילו כ-2,500 בני אדם התנגשו בתחנה מרוחקת של גאיסאל, מערב בנגל, הודו. ההתנגשות הייתה במהירויות כה גבוהות עד שהרכבות התפוצצו עם הפגיעה, וכתוצאה מכך נהרגו לפחות 290 בני אדם.
התאונה
התאונה התרחשה בסביבות השעה 01:45 ב-2אוגוסט 1999, כאשר רכבת מניו דלהי התנגשה ברכת אחרת בתחנת הרכבת גאיסאל. הרכבת שהגיעה מכיוון ניו דלהי עברה למסילה עליה הייתה הרכבת השנייה בגלל טעות איתות. אף עובד, לא ברכבת ולא לא ברכבת ולא במשרדו של מנהל האיתותים הבחין בטעות. גם הצוות בתחנות הביניים בין קישנגאנג' לגאיסאל לא הבחין בכך שהרכבת נמצאת במסלול הלא נכון. כתוצאה מכך, הרכבות התנגשו חזיתית. כתוצאה מעוצמת הפיצוץ נוסעים משתי הרכבות עפו לתוך בניינים סמוכים.
כשלים
הגורם לאסון היה רשלנות שבוצעה על ידי עובדים מתחנת הרכבת Kishanganj, אשר הגדירו נקודות שילוב שגויות במסילה באופן ידני. נקודת המפגש של שתי רכבות הייתה בתחנת הרכבת גאיסאל (ליד Kishanganj) שם התנגשו שתי הרכבות.
עוזר מנהל תחנת Kishanganj הודה מאוחר יותר ששלח את אחת הרכבות במסילה הלא נכונה, מה שגרם להתנגשות.
מניין הרוגים ופצועים
מניין ההרוגים הרשמי שפורסם הוא 285 הרוגים ויותר מ-300 פצועים. עם זאת, גורמים לא רשמיים טענו כי המספרים גבוהים בהרבה. הדבר ייתכן מכיוון שאף על פי שהיו רק 72 מושבים בכל אחד משבעת הקרונות הכלליים שהיו מעורבים בתאונה, הם היו עמוסים בהרבה מעבר לכך. יתרה מכך, היו הרבה נוסעים ללא כרטיס שלא נכללו בספירה הרשמית. בגלל אופי ההתרסקות והשריפה, כמו גם המספר הגדול של אנשים ללא כרטיס שייתכן שהיו על הרכבות, לא ניתן היה לזהות את הגופות בנפרד.
שר הרכבות ניטיש קומאר התפטר בעקבות התאונה, הוא שר הרכבות השני בהיסטוריה של הודו שעשה זאת, אחרי לאל בהדור שסטרי.
הרברט דאוביגין
הרברט ליירד דאוביגין (באנגלית: Herbert Layard Dowbiggin; 1880 – 1966) היה קצין משטרה קולוניאלי בריטי בכיר; ערך ארגון מחדש של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
תולדות חייו
הרברט דאוביגין נולד בשנת 1880. בשנת 1901 התגייס למשטרת ציילון ובשנת 1905 מונה למפקד משטרת קולומבו. בין השנים 1913–1937 שירת כמפקח הכללי של המושבה הבריטית ציילון (כיום סרי לנקה). היה זה פרק הזמן הארוך ביותר בו שירת, במסגרת השירות הקולוניאלי הבריטי, מפקח כללי של המשטרה במושבה כלשהי ועל כן זכה דאוביגין לכינוי "אבי המשטרה הקולוניאלית". דאוביגין גרם למודרניזציה של משטרת האי והכניס לשירות טכניקות מתקדמות כמו זיהוי על פי טביעת אצבעות, שימוש בצילומים ושיפור מערכת הקשר האלחוטי והגברת ניידות הכח. במהלך שירותו הסב את המשטרה מתפקוד מעין צבאי לתפקוד של משטרה אזרחית מונעת הכוללת פעילות של שוטרים לא חמושים. דאוביגין הקים יחידה לחקירת פשעים ושם דגש על אימונים בשימוש בנשק. בשנת 1925 הקים אקדמיה משטרתית. למרות זאת, על תקופת כהונתו כמפקד משטרת ציילון מעיבה פעולות הדיכוי שנקט נגד תנועת השחרור והתנועה הסוציאליסטית בציילון שהתגבשו באותה עת. היד הקשה שנקט במהומות שהתרחשו בציילון החל מה-28 במאי 1915 ועד 5 ביוני, כאשר בני הרוב הסינהאלזי - בודהיסטי תקפו את בני המיעוט המוסלמי, זכו לביקורת בבריטניה, אך משרד המושבות דאג להעניק לו גיבוי ולדחות את הביקורת.
דאוביגין היה נאמן לתפקידו וראה בו יעוד. הוא טבע את הביטוי "דת המשטרה" (Police Religion). יישום דת המשטרה על ידי איש המשטרה, הוא לדבריו: "לדבר אמת, לא לנצל לרעה את הסמכות שניתנה בידיו, למשול ברוחו, לשרת את הקהל ולמלא חובתו בכל התנאים".
הצלחתו בציילון הביאה להזמנתו כמומחה לייעוץ במושבות אחרות ברחבי האימפריה הבריטית. בשנת 1926 נשלח לקפריסין לארגן בה את המשטרה הקולוניאלית. בעקבות מאורעות תרפ"ט, כאשר בדעת הקהל באנגליה גברה הביקורת על מהלכי ממשלת המנדט בעת המאורעות וגברה הדרישה לחקירת סיבת כישלונה, הזמין משרד המושבות הבריטי את דאוביגין לבוא לארץ ישראל, לבדוק את בעיות הביטחון בה, לחקור את תפקודה של משטרת המנדט ולהכין תוכנית מפורטת לארגונה מחדש. בעצם הטלת תפקיד זה על דאוביגין נראה היה כי ממשלת בריטניה הטילה ספק ביעילותה של משטרת המנדט תחת פיקודו של ארתור סטפן מאברוגורדאטו. דאוביגין, ששירת בהצלחה במושבה בה הייתה משטרה קולוניאלית מסודרת זה עשרות שנים, ואשר גם בה הייתה בעיה של יחסים בין בני דתות וקבוצות אתניות שונות, נראה היה כמתאים לתפקיד ארגונה מחדש של משטרת המנדט במטרה לשפר את תנאי הביטחון בארץ. בשנת 1937 הוא נשלח לצפון רודזיה למשימת ייעוץ דומה.
לאחר תום שליחותו בארץ ישראל שב דאוביגין לציילון והמשיך במילוי תפקידו כמפקד משטרת האי. בינואר 1937 פרש דאוביגין מתפקידו בציילון. ב-10 בינואר נערכה בקולומבו, בירת ציילון, עצרת בהשתתפות כעשרת אלפים מאנשי תנועות השחרור בציילון, לחגוג את עזיבתו של דאוביגין את האי ולגנות את פעילותו רבת השנים באי, בעיקר בעת אירועי 1915. בעצרת גינו את דאוביגין על אכזריות משטרתית, טרור ורצח.
דאוביגין נפטר בסאפוק באנגליה בשנת 1966, בגיל 86.
דו"ח דאוביגין על משטרת ארץ ישראל
ב-27 בינואר 1930 הגיע דאוביגין לארץ ישראל. במהלך פברואר ותחילת מרץ סייר ברחבי הארץ, נפגש עם פקידי ממשלת המנדט, עם מפקדי חיל הספר העבר ירדני והלגיון הערבי ומנהיגי היישוב היהודי ושמע מהם את הצעותיהם. הסיור זכה לפרסום רב ודווח בהרחבה בעיתונות. דאוביגין הגיש דו"ח ביניים בנוגע לשמירה על מושבות יהודיות מבודדות והגדלת כח המשטרה הזמין להגנה על המושבות.
בחודש מאי 1930 הגיש דאוביגין דו"ח מפורט ותוכנית לארגון מחדש של משטרת המנדט וכוחות הביטחון בארץ. הדו"ח נקרא על שם מחברו "דו"ח דאוביגין" (Dowbiggin Report).
מסקנתו הראשונה בדו"ח הייתה כי אי-הביטחון בארץ ישראל נובע מן הסכסוך בין שני העמים השוכנים בה. מסקנתו השנייה הייתה כי החוויה הקשה של אירועי 1929 לא תשכח במהרה וכי ב-20 השנים הבאות לא יבוא שיפור ביחסי שני העמים. על כן צריך הביטחון בארץ ישראל למשך עשרים השנים הבאות להישמר בעיקר על ידי הצבא הבריטי. במשך עשרים שנים אלה תתפתח משטרת המנדט בהדרגה, כשהיא מורכבת משוטרים יהודים וערבים, עד שתחליף בבוא המועד את הצבא. על כן יש להגדיל את כוחו של הצבא לסדר כוחות של שני גדודים שיחנו בשלוש הערים הגדולות ושתי יחידות של חיל הספר העבר ירדני שתשמורנה על גבולות הארץ מצפון וממזרח. את התפקיד של שמירת היישובים העבריים הטיל על משטרת המנדט שכוחה יגדל ל-650 איש, בריטים, יהודים וערבים ותתוספנה לה 28 תחנות משטרה חדשות.
לשם הגנה ראשונית של היישובים, עד שתגיע המשטרה קבע דאוביגין כי יש לצייד את היישובים בנשק. הנשק לצורך כך היו רובי "גרינר", שהיו קצרי טווח ומסורבלים להפעלה.
תוכנית ההגנה על היישובים נשענה על המתיישבים עצמם ושללה פינוי יישובים (Non-evacuation).
דואביגין המליץ על פירוק משטרת תל אביב ואיחודה עם משטרת המנדט והמלצה זאת נתבצעה למרות התנגדות מצד גורמים ביישוב היהודי.
דו"ח דאוביגין היה המקור לארגון משטרת המנדט בשנות השלושים. התפקיד הוטל על שכמו של רוי ספייסר, המפקד החדש של משטרת המנדט שהתמנה בשנת 1931, בהמלצתו של דאוביגין. ספייסר היה קצין מקצועי שבלט ביכולתו וביושרו והצליח תוך כמה שנים להפוך את משטרת המנדט למשטרה מקצועית מודרנית. בפגישה שקיים ספייסר ב-10 באוגוסט 1931 עם חיים ארלוזורוב ממנהיגי היישוב, התרשם ממנו ארלוזורוב, כפי שכתב ב"יומן ירושלים" שלו, כי: " סיר הרברט דאוביגין הוא בשבילו 'משה רבנו' והדו"ח של דאוביגין - ספר הספרים".
הספר השחור (גרמניה)
הספר השחור הוא כינוייה של רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940, לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה. הגסטפו אמור היה לעצור את הכלולים ברשימה לאחר כיבוש בריטניה.
הרקע
בעת מלחמת העולם השנייה, לקראת השלמת כיבושה של צרפת, פנה אדולף היטלר, בנאום שנשא ברייכסטאג ב-19 ביולי 1940, בקריאה לבריטניה לכונן עמו שלום. נאומו היה מלא בכזבים ובעלבונות אישיים לוינסטון צ'רצ'יל, והוא ניסה לתקוע טריז בין העם הבריטי להנהגתו. עיקרו היה במילים:
הצעתו נדחתה לאלתר ובצורה בוטה על ידי הבריטים.
הספר השחור
בשלבי התכנון של מבצע ארי הים הכינו הנאצים רשימה שנקראה "רשימת החיפוש המיוחדת בריטניה הגדולה" (בגרמנית: Sonderfahndungsliste G.B). הרשימה הוכנה במאי 1940 על ידי גנרל האס אס ולטר שלנברג. הרשימה נתגלתה לאחר המלחמה, וניתן לה הכינוי "הספר השחור". הרשימה כללה את שמותיהם של 2,820 אישים בבריטניה שעל הגסטפו היה לכלוא מיד עם כיבושה של בריטניה. ברשימה נכללו ראש ממשלת בריטניה וחברי ממשלתו, מדינאים נודעים מכל המפלגות, המוציאים לאור של עיתוני בריטניה, עורכיהם וכתביהם, סופרים, מדענים, אנשי עסקים ואישים זרים שהיו באותה עת בבריטניה ומנהיגים גולים ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים. האיש שנבחר לעמוד בראש מסע המעצרים היה קולונל אס אס פרנץ זיקס. האיש נועד להתמקם בלונדון ולעמוד בראש שישה איינזצגרופן שיפעלו בלונדון, ברמינגהאם, בריסטול, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו.
ברשימה דומה שנקראה "גיליון מידע בריטניה הגדולה" (Informationsheft GB), נכללו שמותיהם של ארגונים ומוסדות בבריטניה, שנחשבו על ידי הנאצים כאנטי גרמנים, שיחוסלו על ידי הנאצים לאחר הכיבוש. הרשימה כללה את לשכות הבונים החופשיים, הארגונים היהודיים, הכנסייה האנגליקנית, תנועת הצופים הבריטית ואפילו בתי הספר הפרטיים היוקרתיים - ה"פאבליק סקולס".
לבריטים הייתה רשימה שחורה משלהם של 82 אנשים המהווים סיכון ביטחוני כמשתפי פעולה פוטנציאלים עם הנאצים, שיש לעצרם אם חלילה תתרחש הפלישה. וביניהם איש צבא בריטי בכיר, הגנרל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שהיה יועצו הצבאי של מנהיג המפלגה הפשיסטית הבריטית אוסוואלד מוסלי. ואכן ב-23 במאי 1940, כשגברה סכנת הפלישה, נעצר מוסלי ביחד עם ופעילי מפלגתו, והגנרל פולר בכללם, הושמו ב"מעצר הגנתי" ומפלגתם פורקה.
מהדורה מצולמת של הספר השחור פורסמה על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי בשנת 1989.
מרק שאטלוורת'
ביוגרפיה
שאטלוורת' נולד בוולקום, מדינת אורנג' החופשית, דרום־אפריקה. לאחר שלמד בבית הספר לבנים "Diocesan College", סיים שאטלוורת' תואר ראשון בכלכלה ובניהול מערכות מידע באוניברסיטת קייפטאון.
קריירה עסקית
בשנת 1995 יסד שאטלוורת' את חברת "Thawte". חברה שהתמחתה באספקת חתימות דיגיטליות להצפנה בשיטת מפתח ציבורי ואבטחת מידע. הוא מכר את החברה לחברת Verisign בדצמבר 1999, תמורת 3.5 מיליארד ראנד (כ־575 מיליון דולר אמריקני באותו הזמן).
בספטמבר 2000, יסד שאטלוורת' את "HBD Venture Capital" – חממה טכנולוגית וקרן הון סיכון.
במרץ 2004 הקים את חברת קנוניקל, לצורך קידום ותמיכה מסחרית בפרויקטים חופשיים של תוכנה, במיוחד מערכת ההפעלה אובונטו. בדצמבר 2009 התפטר שאטלוורת' מתפקיד מנכ"ל החברה, ג'יין סילבר נכנס לתפקיד במקומו. ביולי 2017 בתום כהונתו של סילבר חזר לתפקיד המנכ"ל.
מעורבות בפיתוח לינוקס
ב־2001 הוא הקים את "קרן שאטלוורת'" ארגון ללא מטרות רווח שבין השאר, מממן פרויקטים חינוכיים וכן גם פרוקייטים בקוד פתוח בדרום־אפריקה.
ב־2004 הוא חזר לעולם הלינוקס על ידי מימון הפיתוח של אובונטו, הפצת לינוקס ידידותית למשתמש, דרך חברת קנוניקל שהקים. ב־2005 הוא הקים את קרן אובונטו וסיפק לה מימון ראשוני בסך 10 מיליון דולר.
ב־15 באוקטובר 2006 הוכרז שמרק שאטלוורת' נהיה הפטרון הראשון של KDE, קהילת תכנה חופשית בינלאומית.
ב־17 בדצמבר 2009 הוא הודיע שבמרץ שב־2010 הוא יפרוש מניהול חברת "קנוניקל", לצורך התמקדות בעיצוב ופיתוח "אובונטו". בין השאר החל לפתח גרסאות של "אובונטו" טאבלטים, סמארטפונים וטלוויזיות. מערכת ההפעלה אובונטו לסמארטפונים הושקה בקיץ 2013, וחברת "קנוניקל" אף החלה בפיתוח טלפון משלה המבוסס על מערכת ההפעלה אובונטו.
תייר החלל השני
שטאלוורת' התפרסם ב־25 באפריל 2002, כתייר החלל השני, אחרי דניס טיטו שטס לחלל שנה קודם. שטאלוורת' שגור על החללית הרוסית. הטיסה עלתה לו כ־20 מיליון דולר. לאחר יומיים, חללית הסיוז שלו עגנה בתחנת החלל הבינלאומית, בה הוא גר במשך שמונה ימים והשתתף במחקרים הקשורים לאיידס וגנום. ב־5 במאי שאטלוורת' חזר לכדור הארץ בחללית.
כדי להשתתף בטיסה שאטלוורת' עבר שנה שלמה של אימונים והכנות, שכללה שהייה של שבעה חודשים בעיר הכוכבים.
אנשלוס
אַנְשְׁלוּס (בגרמנית: Anschluss, תרגום מילולי: "סיפוח" ) הוא הכינוי לסיפוחה של אוסטריה הפשיסטית לרייך השלישי ב-12 במרץ 1938, בעקבותיו המדינה האוסטרית בוטלה והפכה למחוז ברייך הגרמני. אף שאיחוד בין אוסטריה לגרמניה נאסר במפורש בהסכם ורסאי, המעצמות לא מנעו את הסיפוח, בתקווה כי היטלר יסתפק בסיפוח אוסטריה וחבל הסודטים (מצ'כוסלובקיה), ולא ישתלט בכוח על שטחים נוספים.
רקע
רעיון קיבוץ הגרמנים אל תוך מדינת לאום גדולה הועלה מספר פעמים בעבר, החל מהמאה ה-19 בשקיעתה של האימפריה הרומית הקדושה ועד לסיום הקונפדרציה הגרמנית. אוסטריה רצתה להציע את פתרון "גרמניה הגדולה יותר" (Großdeutsche Lösung) לפיה הנסיכויות הגרמניות יהיו מאוחדות תחת הנהגת האוסטרים הגרמנים (ההבסבורגים). פתרון זה יכלול את כל המדינות הגרמניות (כולל האזורים הלא גרמניים באוסטריה), אך פרוסיה תהיה במעמד משני.
מחלוקת זו שלטה בדיפלומטיה הפרוסו-אוסטרית ובפוליטיקה של המדינות הגרמניות במשך אותה תקופה.
הסכסוך המתוקשר הסתיים בשנת 1866 לאחר "מלחמת אוסטריה–פרוסיה" שבה ניצחו הפרוסים את האוסטרים, ובעקבות כך הוציאו את אוסטריה ואת האוסטריים הגרמניים מגרמניה עצמה. המדינאי הפרוסי, אוטו פון ביסמרק, הקים את הקונפדרציה הגרמנית הצפונית, שכללה את רוב המדינות הגרמניות והגדילה עוד יותר את כוחה של פרוסיה. ביסמרק השתמש במלחמת צרפת-פרוסיה כדרך לשכנוע מדינות גרמניות אחרות, כמו ממלכת בוואריה, לעמוד לצד פרוסיה במאבקה נגד האימפריה הצרפתית השנייה. בשל ניצחונה המהיר של פרוסיה, הסכסוך הוסדר ובשנת 1871 הוקמה האימפריה הגרמנית ("קליינדוטש"), המבוססת על הנהגת ביסמרק וממלכת פרוסיה הקדומה, וכללה, מלבד פרוסיה, את כל המדינות הגרמניות זולת אוסטריה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, האימפריה האוסטרית וממלכת הונגריה חיו על פי ריבונות כפולה, תחת השליט פרנץ יוזף הראשון. האימפריה המגוונת הזו כללה קבוצות אתניות שונות, כגון הונגרים, סלאבים אתניים וכן קבוצות כמו קרואטים, צ'כים, פולנים, רוסינים, סרבים, סלובקים, סלובנים ואוקראינים, וכן איטלקים ורומנים שנשלטו בידי מיעוט גרמני.
באימפריה האוסטרו הונגרית התקיימו מתחים בין הקבוצות האתניות השונות. רבים מהאוסטרים הפאן-גרמנים הביעו נאמנות לביסמרק ורק לגרמניה, כדוגמת לבישת סמלים אסורים בבתי הספר באוסטריה ודגלו בפירוק האימפריה הנוכחית כדי לאפשר סיפוח מלא של אוסטריה לגרמניה. אף על פי שאוסטרים רבים הסכימו עם רעיונות פאן-גרמניים, אוסטרים רבים מהם עדיין גילו אמונים למלוכה ההבסבורגית ושאפו לעצמאות אוסטריה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, הם השתמשו בתעמולה כדי לנסות לכפות על אוסטרים לדרוש את אנשלוס לרייך הגרמני באמצעות סיסמאות כגון "עם אחד, אימפריה אחת, מנהיג אחד".
הרפובליקה האוסטרית הראשונה, 1918-1934
לאחר המלחמה, הדעה הרווחת באוסטריה העדיפה במידה רבה לקיים איזושהי ברית עם גרמניה, אך על פי הסכמי השלום נאסר על כך במפורש. האימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה ב-12 בנובמבר 1918, ובאותה שנה הוכרזה אוסטריה הגרמנית כרפובליקה. האספה הארצית הזמנית גיבשה חוקה זמנית, בה נאמר כי "אוסטריה הגרמנית היא רפובליקה דמוקרטית" (סעיף 1) ו"אוסטריה הגרמנית היא יחידה של הרפובליקה הגרמנית" (סעיף 2). משאלי עם במחוזות הגרמניים של הערים טירול וזלצבורג הניבו רוב של 98% ו-99% בעד איחוד עם הרפובליקה הגרמנית.
בעקבות האיסור על סיפוח אפשרי, הצביעו הגרמנים באוסטריה ובגרמניה על הסתירה בעקרון ההגדרה העצמית הלאומית, משום שהוא לא הוענק לגרמנים האתניים (כגון הגרמנים האוסטרים והגרמנים הסודטים) מחוץ לרייך הגרמני.
ההתנגדות לאיחוד
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה בין 1932 ל-1934, אשר שאף להקים באוסטריה משטר במתכונת הפשיזם האיטלקי, בתוספת גוון קתולי מובהק, התנגד לסיפוח אוסטריה לגרמניה הפרוטסטנטית ברובה, ובכך עורר את חמתם של הלאומנים הגרמנים והנאצים האוסטרים. ב-1934 פרצה באוסטריה מלחמת אזרחים בעקבות סדרת החלטות פוליטיות מעוררות מחלוקת שהטיל דולפוס ב-1933, דולפוס דיכא אות המרד במהרה וערך שינויים רבים במדינה, בין היתר שינה את דגלה וסמלה והפך את אוסטריה מרפובליקה למדינה דיקטטורית, אוסטריה הפדרלית. משאיבד את תמיכת האגף השמאלי, נותר בודד מול הימין הקיצוני, וביולי 1934 נרצח בידי נאצים אוסטרים במהלך ניסיון כושל לתפוס את השלטון, בתמיכתו של הפיהרר, אדולף היטלר.
התהליך המדיני
בכנס מיוחד עם ראשי המדינה וקציניו הבכירים ב-5 בנובמבר 1937, נאם היטלר על צרכיה החשובים של גרמניה: התפשטות מזרחה וכיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה. אחד מעוזריו של היטלר, הוסבאך, רשם את פרוטוקול הישיבה, המכונה לפיכך "מסמך הוסבאך". המסמך חשף את כוונותיו האמיתיות של היטלר: אוסטריה וצ'כוסלובקיה יהיו היעד העתידי לכיבוש.
בראשית 1938 נפגשו היטלר וקורט שושניג, קנצלר אוסטריה. היטלר דרש משושניג לחתום על הסכם לפיו תשחרר אוסטריה את הנאצים הכלואים בבתי הסוהר, תמסור לידי הנאצים מספר תפקידים בממשלת אוסטריה, תצרף את ארתור זייס-אינקווארט לממשלת אוסטריה כשר הפנים וכשר לביטחון הציבור, תפתח בהכנות לקראת מיזוג כלכלי בין גרמניה לאוסטריה, תמנה שר אוצר פרו-נאצי, ותכריז על המפלגה הנאצית באוסטריה כעל מפלגה חוקית. שושניג ביקש לערוך משאל עם באוסטריה בעניין ההסכם עם גרמניה. היטלר טען ששושניג מפר את הבטחותיו כלפיו, ודרש ממנו להתפטר. שושניג, שחשש מפלישה גרמנית, אכן התפטר, ובמקומו התמנה לקאנצלר ארתור זייס-אינקווארט, מנהיג הנאצים האוסטרים.
אינקווארט, הקאנצלר האוסטרי הנאצי החדש, ביקש עזרה מהיטלר בהשלטת סדר במדינה, וכתגובה, ב-12 במרץ 1938 פלש צבא גרמניה לאוסטריה. המוני האוסטרים קיבלו את הגרמנים באהדה. בהמשך, באמתלה של ביקור קברי הוריו, היטלר הגיע ללאונדינג שעל יד לינץ, ומשם המשיך לווינה, שם התקבל בידי המונים נלהבים, ונשא נאום בהלדנפלאץ ("כיכר הגיבורים") המרכזית. בניגוד לתכנון מראש, ערך היטלר משאל עם בקרב העם האוסטרי בעניין איחוד שתי המדינות, משאל עם שהיטלר השפיע עליו בעזרת תעמולה וטרור, וזכה לתמיכה כמעט מוחלטת באיחוד. אוסטריה סופחה לגרמניה ללא שפיכות דמים.
משמעות הסיפוח הייתה עצומה. גרמניה התעצמה עד מאוד – כל המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטריים עברו לרשותה. האינטרפול, אשר ישב בווינה, נפל לידי היטלר, ולראש הארגון מונה ריינהרד היידריך. אוסטריה הפכה לחלק מהרייך, ובכך הוגשם עוד שלב בחזונו של היטלר, והוא השיג בסיס להמשך כיבושיו. מדינות המערב, בעיקר בריטניה וצרפת, התגלו כמפוחדות ופייסניות, ולא הגיבו בכוח על כיבוש אוסטריה. מכך הסיק היטלר כי הוא יכול להמשיך בתוכניותיו ולכבוש את צ'כוסלובקיה.
לאחר שהונהג שלטון הרייך במדינה, על האידאולוגיה הנאצית שלו, הפכו יהודי אוסטריה קורבן לרדיפות ולהגירה כפויה.
בתחילה הוגדרה אוסטריה כמדינה פדרלית בתוך גרמניה הנאצית ששמה בגרמנית הוא Land Österreich, אולם עם רפורמות מנהלתיות ב-1 במאי 1939 אוסטריה חולקה ל-7 רייכסגאו שנקראו יחד בשם "אוסטמארק". עם זאת, ב-8 באפריל 1942 הוחלט כי השם מזכיר את אוסטריה העצמאית לשעבר וקבוצת הגאו שונתה לשם הגרמני Alpen- und Donau-Reichsgaue, שפירושו ה"רייכסגאוהים של האלפים והדנובה". שטחה של אוסטריה נקרא בשם זה עד כניסת הצבא האדום לשטחה והקמת אוסטריה העצמאית.
תגובות לסיפוח
רוב העולם לא הגיב או מחה על המהלך, זולת מקסיקו – גינוי שבהמשך אוסטריה הנציחה באמצעות מקסיקופלאץ ("כיכר מקסיקו") שברובע השני של וינה. יותר מכך, מדינות רבות אף הכירו בסיפוח בפועל, וכך לדוגמה פליטים יהודים שהגיעו אל ישראל המנדטורית נרשמו בידי הפקידים בתור נתינים גרמניים וילידי גרמניה.
בתרבות
המהלך זכה לאזכורים שונים. בעת ששהה בגלות, ברטולט ברכט כתב את המחזה עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי שמתייחס באופן אנלוגי ובדיוני לאנשלוס. בסרטו מ-1940, הדיקטטור הגדול, צ'פלין גם כן איזכר את האנשלוס וחלק ניכר מהסרט הוא סאטירה על המהלכים הדיפלומטיים בין היטלר ומוסוליני טרם האנשלוס, וכן הסיפוח עצמו (סצנת הנאום הידועה מתרחשת לאחר כיבוש "אוסטרליץ'"). הסופר האוסטרי תומאס ברנהרד הוציא ב-1988 את ספרו 'הלדנפלאץ: שני מחזות' שמתייחס לסיפוח כפי שנחווה בידי משפחה יהודית.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
בהצהרת מוסקבה ב-1943 הכריזו בעלות הברית כי הן רואות את הסיפוח של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו. בשלהי המלחמה נכבשה אוסטריה על ידיהן לאחר מתקפת וינה בידי הצבא האדום והוכרז בה ממשל צבאי שחולק בין ארבע בעלות הברית בדומה לחלוקת גרמניה וברלין. ב-1955 הוחזרה לאוסטריה עצמאותה בנפרד מגרמניה.
ארצ'יבלד דלזל
ארצ'יבלד דלזל (באנגלית: Archibald Dalzel; 23 באוקטובר 1740 – 1812), היה הרפתקן בריטי ששירת בין היתר כמושל חוף הזהב.
ביוגרפיה
ארצ'יבלד דלזל נולד בקירקלסטון שבסקוטלנד. הוא קיבל השכלה ברפואה והחל לשרת בצי. בשנת 1763 הוא עזב את השרות ונסע לאפריקה. בהיותו באפריקה הוא החל לעבוד כרופא ועסק בסחר עבדים להשלמת פרנסה. במשך מספר שנים היה מושל אחת המושבות בבנין.
בשנת 1770 ארצ'יבלד דלזל חזר לאנגליה ולאחר זמן קצר חזר למושבות בריטיות באפריקה. בשנת 1792 הוא מונה למושל מושבה בריטית בשטח של חוף הזהב. הוא כיהן בתפקיד במשך 6 שנים ומונה לכהונה נוספת בשנת 1800.
דנמרק באירוויזיון 2021
דנמרק השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "Øve os på hinanden", שבוצע על ידי הצמד הדני פיר ופלמה.
רקע כללי
לפני אירוויזיון 2021 השתתפה דנמרק באירוויזיון 48 פעמים מאז כניסתם הראשונה בשנת 1957. דנמרק זכתה בתחרות, נכון ל-2021, 3 פעמים: בפעם הראשונה, בממלכה המאוחדת עם השיר "Dansevise" בביצוע גרטה ויורגן אינגמן, בשוודיה עם השיר "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן, ו שוב בשוודיה עם השיר "Only Teardrops" בביצוע אמילי דה פורסט. באירוויזיון 2019, "Love Is Forever" שבוצע על ידי לאונורה הגיע למקום ה-12 בגמר, עם 120 נקודות. בשנת 2020 הוכרז כי בן וטן ייצגו את דנמרק עם השיר "Yes", לפני שהוכרז על ביטול התחרות. דנמרק בחרה את כל השירים שלה לאירוויזיון עד כה במסגרת דנסק מלודי גרנד פרי.
דנסק מלודי גרנד פרי 2021
הדנסק מלודי גרנד פרי 2021 הייתה ההפקה ה-51 של הדנסק מלודי גרנד פרי, תחרות המוזיקה שבוחרת את השירים של דנמרק לאירוויזיון. האירוע נערך ב-6 במרץ 2021 באולפן DR 5 בקופנהגן, בהנחיית טינה מולר ומרטין בריגמן. התוכנית שודרה בטלוויזיה ב-DR1 וכן הועברה באופן מקוון ב-DR TV, שירות הסטרימינג של השידור, ובאתר הרשמי של DR.
דרך התחרות
שמונה שירים, כולם מלווים בתזמורת ה-DR גרנד פרי בניצוחו של פיטר דירינג, התחרו במופע אחד בו נקבע הזוכה דרך שני סבבי הצבעה ציבורית. בסיבוב הראשון שלושת השירים הראשונים על סמך תוצאות הצבעה ציבורית העפילו לגמר העל. בגמר העל, הזוכה נקבע אך ורק על ידי ההצבעה הציבורית. הצופים יכלו להצביע באמצעות SMS או אפליקציה סלולרית שתוכננה במיוחד לתחרות. לצופים המשתמשים באפליקציה כדי להצביע הוענקה הצבעה אחת בחינם.
השירים המתחרים
DR פתחו תקופה בין 29 באוקטובר 2020 ל-20 בנובמבר 2020 כדי שאמנים ומלחינים יוכלו להגיש את שירם. דובר התחרות, גוסטב לוצ'ופט, הצהיר כי התחרות תחפש "שירים המשקפים את התרבות והזהות הדנית, עם מגוון של ז'אנרים וביטויים מוזיקליים" בדגש על שירים שיש בהם פוטנציאל להצלחה נוספת לאחר התחרות. ועדת בחירה בחרה שמונה שירים מתוך השירים שהוגשו לרשות השידור, והאמנים והשירים המתחרים הוצגו רשמית ב-10 בפברואר 2021 במהלך תוכניות הרדיו של DR P3 Buffeten, Formiddag på 4'eren ו-P4 Play.
הגמר
הגמר התקיים ב-6 במרץ 2021. סדר ההופעה נקבע על ידי DR והוכרז ב-25 בפברואר 2021. בסיבוב הראשון של ההצבעה, שלוש הראשונות עלו לגמר על בסיס הצבעה ציבורית. שלושת הסופר-פיינליסטים היו "Højt over skyerne" בביצוע צ'יף 1 ותומאס בוטנשון, "Øve os på hinanden" בביצוע פיר ופלמה ו-"Beautiful" בביצוע ז'אן מישל. בסופר-גמר, הזוכה, "Øve os på hinanden" בביצוע פיר ופלמה, נבחר אך ורק על ידי ההצבעה הציבורית.
באירוויזיון
על פי כללי האירוויזיון, כל המדינות למעט המדינה המארחת וה"Big 5" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר מתקדמות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לשישה חלקים שונים, בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם היסטוריית הצבעה נוחה הוכנסו לאותו חלק. לאירוויזיון 2021, השתמשו בהגרלת ההקצאות של חצי הגמר שנערכה לשנת 2020 שהתקיימה ב-28 בינואר 2020. דנמרק הוכנסה לחצי הגמר השני, שנערך ב-20 במאי 2021, ותוכננה להופיע במחצית השנייה של המופע.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים באירוויזיון 2021, סדר ההופעה לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. דנמרק אמורה הייתה להופיע במקום ה-17 (אחרונה), לאחר השיר שייצג את שווייץ.
הצבעה
ההצבעה במהלך שלושת החלקים התרחשה כך שכל מדינה מעניקה שני סטים של נקודות של 1 עד 8, 10 ו-12: האחת של צוות השופטים המקצועי והשנייה מההצבעה המקוונת. צוות השופטים של כל מדינה מורכב מחמישה אנשי מקצוע בתעשיית המוזיקה שהם אזרחי המדינה שהם מייצגים, ושמם פורסם לפני התחרות במטרה להבטיח שקיפות. צוות שופטים זה שפט כל שיר על סמך: יכולת קולית, ההופעה הבימתית, הרכב השיר ומקוריותו והרושם הכללי שניתן על ידי ההופעה. בנוסף, אף חבר של צוות שופטים לא רשאי היה להיות קשור בשום צורה לאף אחת מההופעות המתחרות, באופן שלא יוכל להצביע באופן שהוא אינו לא משוא פנים ועצמאי. הדירוג האישי של כל חבר בצוות השופטים כמו גם תוצאות ההצבעה המקוונת של המדינה פורסמו זמן קצר לאחר הגמר הגדול.
קנל (מנה)
בהקשר הרחב ביותר של המונח, קנל הוא כל תערובת מזון כמו פירה, גלידה או סורבה המעוצבת לצורה זו וקישוטים חרוטיים אלו נפוצים במנות רבות במטבחים בכל רחבי העולם.
אטימולוגיה
המילה "קנל" מתועדת החל משנת 1750. האטימולוגיה המקובלת גורסת כי מילה זו נגזרה מהקנודל הגרמני (כלומר, אטריות או כופתאות).
קנל דה ברושה
מטבחי ליון וננטואה מתהדרים במנת הקנל דה ברושה המוגשת לעיתים קרובות עם רוטב ננטואה (רוטב סרטנים) או "רוטב מוסלין" (גרסה קלילה ואווריתית לרוטב הולנדז). המנה קנל דה ברושה ננטואה או לעיתים פשוט, "קנל ננטואה", מורכבת מקנלים של דג זאב נהרות המוגשים עם רוטב ננטואה. דג זאב הנהרות וסרטנים עם מרכיבים מרכזיים במטבח של מחוז ננטואה. קנלים אלו פותחו על ידי השף בונטמפ כפתרון יצירתי להתמודדות עם "העצמות הארוכות, הדקיקות והמפוצלות הרבות של זאב הנהרות".
ניתן להכין קנל דה ברושה באופנים רבים, אבל לרוב המתכונים יחילו פנדה, שהיא מעין רביכה הדומה לרוטב בשאמל, בו משולבת תערובת הדג הנטחנת על ידי העברה דרך נפה. את הקאנלים מעצבים מהתערובת לאחר שנטחנה ונחלטה. ניתן להגיש אותם מבושלים ברוטב או צלויים בליווי מגוון רטבים.
ריק ואוטרס
ביוגרפיה
ואוטרס נולד בעיר מכלן. בגיל 11 החל לעבוד בסטודיו של אביו שהיה נגר אומן. מאוחר יותר למד ציור במכלן וב-1902 עבר לבריסל והחל ללמוד פיסול. בשנותיו הראשונות כאמן עסק בעיקר בפיסול. הוא התאהב בהלן (נל) דוארינקס - נערה ששימשה לו מודל, ונשא אותה לאישה, ומאז היוותה את הדמות המרכזית בחלק גדול מיצירותיו.
בציורים רבים אשתו נראית מגהצת, מלמדת את הילדה לקרוא; יש איור שבו היא מצחצחת נעליים.
כמו הפוביסטים גם בציוריו בולטים הצבעים החזקים והחיים והיציאה מהמציאות האובייקטיבית לטובת תפיסת המציאות הסובייקטיבית המשתמשת בכתמי צבע כאמצעי ביטוי.
ואוטרס ואשתו חיו בדלות עד אשר ב-1911 חתם חוזה עם גלריה בבריסל. במלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא הבלגי ונמלט עם יחידתו להולנד. הוא נכלא יחד עם יחידתו כשבויי מלחמה על ידי ההולנדים ששמרו על נייטרליות במלחמה.
שוחרר מהשבי בהולנד לאחר שחלה בסרטן, ומת באמסטרדם לאחר מספר חודשים, בטרם מלאו לו 34 שנים.
יצירותיו
פסלים:
כיף
כיף הוא הנאה מתענוגות, בפרט כתוצאה מעיסוק בפעילות פנאי. כיף הוא חוויה - לעיתים קרובות בלתי צפוי, לא פורמלי, בדרך כלל לא מחושב וחסר תכלית. זוהי הסחת דעת מהנה, הסטת הנפש והגוף מכל משימה רצינית שאיננה בעלת רובד נוסף לה. למרות שכיף קשור במיוחד עם בילויים ומשחקים, ניתן לחוש כיף גם במהלך עבודה, אירועים חברתיים ואף בביצוע פעילויות יומיומיות שגרתיות. לעיתים קרובות אין בסיס הגיוני לתחושה זו, ותפיסת פעילות מסוימת כ"כיפית" יכולה להשתנות מאדם לאדם. ההבדל בין "הנאה" לבין "כיף" קשה להבחנה, אולם ניתן לבטאו באופן הבא: "כיף" הוא אירוע ספונטני יותר, ומי שחווה אותו משתתף בו באופן אקטיבי. ישנן השלכות פסיכולוגיות ופיזיולוגיות לחוויית כיף.
פעילויות
פעילויות גופניות ופיזיות רבות מייצרות הזדמנויות לשחק ולתחושות של הנאה וכיף.
פסיכולוגיה
לדברי יוהאן הויזינחה, כיף הוא "קטגוריה בסיסית לחלוטין של החיים, המוכרת לכולם במבט חטוף עד לרמת בעל-החיים". מחקרים פסיכולוגיים חושפים הן את חשיבות הכיף והן את השפעתו על תפיסת הזמן, אשר לעיתים הוא נתפס כקצר יותר, כאשר אתה מכייף. כפי שבא לידי ביטוי באמרה הקובעת: "הזמן עובר מהר כשנהנים".
קיימת השערה שעל מנת שמשחקים, צעצועים ופעילויות אחרות יתפסו כסוג של "כיף" - עליהם להיות מאתגרים בדרך כלשהי. כאשר אדם מאותגר לחשוב באופן מודע, להתגבר על אתגר וללמוד משהו חדש, הוא נוטה יותר ליהנות מהחוויה חדשה ולתפוס אותה כ-"כיף". ככל הנראה, שבירת שיגרה מפעילויות יומיומיות נמצאת בבסיס תפיסה זו, שכן אנשים המעבירים ימים רבים בפעילויות שגרתיות נדרשים לחשיבה מוגבלת בלבד. מידע שגרתי מעובד על ידי המוח כ-"דפוס מקוטע"; "לעיתים נדירות אנו מתבוננים בעולם האמיתי", אומר מעצב המשחקים ראף קוסטר, "במקום זאת אנו מזהים משהו שיש לנו, ואנחנו נשארים עם זה. ... אפשר לטעון כי המהות של רוב האמנות היא לאלץ אותנו לראות את הדברים כפי שהם באמת, ולא כפי שאנו מניחים שהם". מאחר שחוויות כייפיות עוזרות לאנשים להירגע, "כיף" נחשב לפעמים כדבר מה שחשוב להוסיף לחיינו, על מנת לשמש כחיץ מפני לחץ ומתח.
עבור ילדים, כיף קשור מאוד למשחק. לילדים יש יכולת גדולה לכייף בצורה ספונטנית ויצירתית, ועבורם - משחק "כרוך ביכולת לכייף - להיות מסוגל לחזור, לפחות לזמן קצר, לארץ לעולם לא, וליהנות ממנה".
פיזיולוגיה
מדענים מסוימים זיהו אזורים במוח הקשורים לתפיסת החידוש, אשר מגורים כאשר אנחנו מתמודדים עם "נסיבות חריגות או מפתיעות". מידע מתקבל בתחילה בהיפוקמפוס, האתר של איחוד זיכרון לטווח ארוך, שבו המוח מנסה להתאים את המידע החדש עם דפוסים מוכרים שכבר מאוחסנים בו. כאשר הוא אינו מסוגל לעשות זאת, המוח משחרר דופמין, כימיקל הממריץ את האמיגדלה, אתר הרגש, ויוצר תחושה מענגת הקשורה לזיכרון החדש. במילים אחרות, כיף נוצר על ידי גירוי המוח עם חידושים.
סוגי כיף
ישנם שמונה סוגים של חוויות אינטראקטיביות המזוהים כ"כיפיים":
איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני
איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני (בספרדית: Asociación Mexicana de Productores de Fonogramas y Videogramas; באנגלית:  ובקיצור: AMPROFON) הוא ארגון סחר ללא כוונת רווח המייצג כ-70% מתעשיית ההקלטות המקסיקנית.
גילדה גונזלס כרמונה סי.פי. הוא מנכ"ל איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני.
תעודות על מכירות
איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני מעניק תעודות זהב, פלטינה ויהלום על מכירות של סינגלים, אלבומים ואלבומי וידאו:
כנף הפצצה 200 (לופטוואפה)
כנף הפצצה 200 (בגרמנית: Kampfgeschwader 200, או בקיצור KG 200) הייתה יחידת מפציצים סודית של הלופטוואפה, חיל האוויר הנאצי, במלחמת העולם השנייה. היחידה היוותה את כנף המבצעים המיוחדים של הלופטוואפה, וביצעה טיסות איסוף מידע ארוכות טווח, בחנה דגמי מטוסים חדשים והטיסה משימות מיוחדות עם מטוסים שנפלו לידי הגרמנים.
היסטוריה
תחילת ההיסטוריה של היחידה ב-1934, כאשר הלופטוואפה, שהתרשם ממשימות איסוף המידע של תיאודור רוואל מעל פולין, הקים טייסת מיוחדת תחת פיקודו של רוואל שסופחה לאבווהר, מנגנון המודיעין הצבאי הגרמני. בשנת 1942, כשאבד חן האבווהר בעיני היטלר, הוקמה יחידת איסוף מידע חדשה תחת פיקודו של ורנר באומבך - יחידת הניסוי ה-2. היחידה מוזגה עם יחידת הניסוי במרץ 1944 ליצירת KG 200. משם ואילך, כל המשימות האוויריות המיוחדות בוצעו על ידי KG 200 בפיקודו של באומבך.
ארגון
כנף 200 הורכבה משני להקים (gruppen) מבצעיים, כאשר מספר להקים נוספית תוכננו אך לא הפכו למבצעיים לפני סוף המלחמה. הלהקים הופעלו בסודיות מוחלטת ממספר בסיסים ברחבי אירופה, כאשר רק חברי להקים בודדים וצוותי הקרקע של בסיסי האוויר שלהם ידעו מעט, אם בכלל, אודות היקפה של KG 200.
משימות איסוף מידע ארוכות טווח
לפני תחילת המלחמה, איסוף מידע אווירי נעשה בדרך כלל על ידי מטוסי לופטהאנזה אזרחיים לא בולטים יחסית שצוידו במצלמות. מנהג זה נמשך במהלך המלחמה כל עוד מטוסים אזרחיים נותרו מבצעיים; מאוחר יותר בוצעו משימות איסוף המידע בעיקר על ידי מטוסי יונקרס Ju 90 שטסו בגובה רב או על ידי ספינות מעופפות. עקב העדר מטוסים גרמניים בעלי טווח מספיק, כמה משימות איסוף מידע השתמשו במפציצי B-17 ו-B-24 ליברייטור אמריקניים.
תוכנית מיסטל
החל מ-1942 החל הלופטוואפה בתוכנית מיסטל. כפיצוי על מחסורו במפציצים כבדים, החל הלופטוואפה בניסוי שבו מולאו כמה ממפציצי ה-יונקרס Ju 88 הישנים בחומר נפץ, הורכבו על גבי מטוסי קרב בתור מפציצים לא מאוישים, והונחו לעבר מטרותיהם. למרות שהרעיון לא היה אפקטיבי כפי שקיוו המתכננים, תוכנית המיסטל נמשכה עד סוף המלחמה. ממרץ 1944 כל משימות המיסטל בוצעו על ידי טייסי כנף הפצצה 200.
משימות התאבדות
בחודשיה האחרונים של המלחמה, מספר קטן של קצינים גרמנים בכירים לחצו לתוכנית למטוסי התאבדות כניסיון אחרון לעצור את הפצצות בעלות הברית על הרייך. תוכנית זו, שנודעה כסלבסטופפר (Selbstopfer), תוכננה לעשות שימוש בטילי V1 מאוישים לפגיעה במפציצי האויב ובמטרות קרקעיות. מספר טיסות ניסוי בוצעו על ידי ה-KG 200, ואף החל ייצור המוני של טילים שהותאמו למשימה, אך התוכנית הופסקה עקב התערבות באומבך שחש שמשימות אלו יהיו בזבוז של טייסים בעלי ערך.
משימות מיוחדות
היחידה ביצעה גם משימות מיוחדות מגוונות, כהצנחת מרגלים מעבר לקווי האויב, הפעלת מטוס משבש מכ"ם, ביצוע טיסות העברה ארוכות טווח ליפן, משימות הפצצה סודיות והסתננות למבני מטוסים של בעלות הברית עם מטוסים שנפלו לידי הגרמנים על מנת לזרוע בלבול.
אסיה אנטוב
אסיה וובנובוי-אנטוב (נולדה ב-1956) היא עיתונאית, פעילה חברתית, ומרכזת פרויקטים במכון ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה
אנטוב נולדה בברית המועצות להורים משכילים. בשנות ה-70 וה-80 עסקה במחתרת בקריאה והפצה של חומרים בעלי אופי יהודי ואנטי קומוניסטי, ופעלה ביחד עם מסורבי עלייה ממוסקבה למען פתיחת שערי ברית המועצות. עלתה לישראל עם בעלה וילדיה בשנת 1991.
השכלה
אנטוב היא בעלת תואר שני במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת מוסקבה ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
קריירה
אנטוב עובדת כעיתונאית בתקשורת בשפה הרוסית בארץ, וכמרכזת הפורטל הרוסי "rjews". מפרסמת ידיעות ומאמרים באמצעי תקשורת בשפה הרוסית (כדוגמת ווסטי ונובוסטי נידילי, ערוץ 7 וערוץ 9), ומופיעה כפרשנית פוליטית בתוכניות אקטואליה בערוץ הטלוויזיה הרוסי RTVi ובערוץ הווירטואלי "iland.tv" ידועה כבעלת דעות ימניות נאו-קונסרבטיביות, שהתנגדה להסכמי אוסלו ולתוכנית ההתנתקות.
שימשה כמרצה בקורסים בשפה הרוסית במדעי המדינה באוניברסיטת אריאל.
ריכזה ביחד עם מכון ז'בוטינסקי את פרויקט "מורשת ז'בוטינסקי בשנת ה-60 למדינת ישראל".
בשנת 1994 הצטרפה לליכוד, ומשנת 1995 הייתה חברת ליכוד במסגרת חטיבת מנהיגות יהודית. הייתה בין מקימי אתר האינטרנט של הליכוד ברוסית, ואחראית התקשורת בשפה הרוסית במטה הבחירות של הליכוד בין השנים 2003–2006. ניהלה את מטה העולים של הליכוד ביש"ע, ושימשה כעורכת בכירה בביטאון הליכוד בשפה הרוסית גולוס. כיהנה כחברת מרכז ליכוד וכחברת מזכירות הליכוד.
התמודדה על המקום המשוריין לעולים חדשים בבחירות המקדימות בליכוד, לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה והבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך לא נבחרה במקומות ריאליים. אנטוב התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות של 2013 במקום ה-5 ברשימת "בונים את המחר" של הרצל בן ארי למועצת קרני שומרון. הרשימה קיבלה 3 מנדטים והיא לא נבחרה למועצה. לאחר בחירות 2015 היא פרשה מהליכוד והצטרפה למפלגת זהות שהוקמה באותה עת. התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת זהות בבחירות לכנסת העשרים ואחת שהתקיימו באפריל 2019 והגיעה למקום ה-10, הוצבה במקום ה-16 ברשימת המפלגה הסופית, אך המפלגה לא נבחרה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהתקיימו בספטמבר של אותה שנה הוצבה אנטוב במקום ה-8 ברשימת המפלגה אך פרשה יחד עם שאר הרשימה מהתמודדות בעקבות הסכם עם הליכוד.
אליאס שקור
אליאס שקור (בערבית: إلياس شقّور; נולד ב-29 בנובמבר 1939) הוא תאולוג, מחנך ומנהיג דתי ערבי-ישראלי, מונה כארכיבישוף של העדה היוונית-קתולית (מלכיתים) בגליל ב-6 פברואר 2006 עד התפטרותו מתפקידו בתאריך 27 ינואר 2014 כשהוחלף על ידי הארכיבישוף ג'ורג' בקעוני, והיה הפלסטיני הראשון בתפקיד זה.
אליאס שקור הוא דוקטור לתאולוגיה, ומחזיק בתואר שני במקרא ובתלמוד מהאוניברסיטה העברית. הוא ידוע גם בשל הצהרותיו ועמדתו בנושא דו-קיום וקירוב היחסים בין ערבים ליהודים במדינת ישראל. ייסד את מוסדות החינוך מאר אליאס באעבלין.
ביוגרפיה והשכלה
אליאס שקור נולד בשנת 1939 בכפר בירעם בגליל העליון למשפחה נוצרית פלסטינית תחת שלטון המנדט הבריטי. עם סיום מלחמת העצמאות פונתה משפחתו מבירעם. שקור סיים את לימודי התיכון בנצרת ולמד תאולוגיה בפריז שבצרפת. לאחר סיום לימודי התאולוגיה חזר לישראל, ומונה לכומר על ידי ג'ורג' חכים, הארכיבישוף של עכו, חיפה, נצרת והגליל.
הוא המשיך את השכלתו והתחיל ללמוד תורה ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בנוסף ללימודי השפה הסורית והשפה הארמית, והפך לערבי הראשון שמסיים תואר שני באוניברסיטה אז.
שקור דובר תשע שפות: אנגלית, עברית, ערבית, צרפתית, גרמנית, ארמית, לטינית, יוונית ופורטוגזית.
תרומות למען הקהילה ולמען השלום
בשנת 1965, לאחר שקיבל את מינויו ככומר, עבר להתגורר באעבלין שבגליל. בשנת 1983, לאחר שהתוודע לליקויים בחינוך הערבי בישראל, החליט לייסד בית ספר תיכון המשרת תלמידים מהמגזר הערבי, בני כל הדתות. בנייני בית הספר התיכון של מוסדות מאר אליאס הושלמו בשנות השמונים על גבעת אל-נור בכפר, במשך השנים התרחבה קריית החינוך וכיום היא כוללת גם בית ספר להנדסאים ומכללה אקדמית.
כחלק מפעילותו בנושאי הדו-קיום וקידום השלום הוא נוסע מדי פעם למדינות שונות. על פעילותו זו קיבל פרסים שונים, כולל פרס ניוואנו לשלום, שקיבל ב-19 בפברואר 2001 ביפן.
ספרים
הארכיבישוף ד"ר אליאס שקור כתב שני ספרים רבי-מכר:
לונדון פינת בן יהודה
לונדון פינת בן יהודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 6 פרקים, זוכת האקדמיה לסדרת התעודה הטובה ביותר לשנת 2009.
הפרקים
פרק ראשון - "איך אומרים דינוזאור בעברית?" עוסק ב"מצוקותיו" של ירון לונדון לנוכח מה שנראה לו כפער עצום שנוצר בינו ובין הדור הצעיר.
פרק שני - "אהבה עברית", עוסק בנסיונותיו של ירון לונדון לכתוב פזמון אהבה עכשווי ולצורך זה בודק האם העברית מקלה או מכבידה על מי שרוצים להשתמש בה לשפת האהבה.
פרק שלישי - "עברית בע"מ", עוסק בצורות השונות של השפה: עברית "צבאית", "ניו אייג'ית", "חרדית", "מזרחית", "שפת הפקאצות" וכו'.
פרק רביעי - "עברית. דוט.קום", עוסק בפחדיו של ירון לונדון לנוכח פלישת האנגלית ללשוננו בעידן הגלובליזציה, ולומד לדעת שזהו דינה של שפה חיה: להיות מושפעת, להיהרס ולהיבנות מחדש.
פרק חמישי - "אנחנו הפוליטיקאים של הלשון", עוסק בפוליטיקה של הלשון, באופן בה השפה בונה את התודעה, כיצד "מכבסת המילים" עובדת ואיך כבשנו את הארץ באמצעות הלשון.
פרק שישי - "ישמור השם", עוסק בשמות שאנו נותנים לילדינו כמראה המשקפת את החברה שלנו, תקופתית ומגזרית.
תקן ביקורת 200
תקן ביקורת 200 – מטרות ראשיות של רואה החשבון המבקר ועריכת ביקורת בהתאם לתקני ביקורת מקובלים בישראל הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל ועוסק במטרות הראשיות של רואה החשבון המבקר דוחות כספיים של חברה. בהתאם לכך, התקן כולל מספר הגדרות, הוראות והנחיות כלליות שנועדו להכווין את רואה החשבון המבקר בעת ביצוע פעילותו.
התקן פורסם בשנת 2018 כחלק מתהליך הקודיפיקציה שלשכת רואי החשבון ביצעה בתקני הביקורת ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2020.
טירת הוהנצולרן
טירת הוהנצולרן (בגרמנית: Burg Hohenzollern ) היא טירה ששימשה את משפחת האצולה הגרמנית הוהנצולרן לדורותיה. הטירה נמצאת על פסגת הר הוהנצולרן מדרום לעיירה הכינגן שבמרכז מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה. הטירה הנוכחית היא השלישית שנבנתה במיקום זה.
בטירה שמורים כמה פריטים היסטוריים, ביניהם כתר הקיסר וילהלם השני וכמה מחפציו האישיים של פרידריך הגדול. כמו כן מספר בני אצולה מבית הוהנצולרן קבורים במקום. הטירה היא מבין הטירות המתוירות ביותר בגרמניה כשכל שנה מבקרים בה מעל 350,000 מבקרים.
מיקום
טירת הוהנצולרן היא טירת פסגה היושבת בפסגתו של הר הוהנצולרן, הר מבודד בקצה היורה השוואבית ("האלפים השוואבים" ) בגובה 855 מטר NHN. הטירה נמצאת מדרום לעיירה הכינגן, כ-50 ק"מ דרומית לשטוטגרט, בירת מדינת באדן-וירטמברג. ההר הוא מקור שמו של המחוז בו הטירה נמצאת, Zollernalbkreis . בקרב המקומיים ההר ידוע בשם Zollerberg, הר צולר, או בקיצור Zoller.
הטירה הראשונה
הטירה הראשונה, שנבנתה ככל הנראה במאה ה-11, מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1267 בשם Castro Zolre אך בלי פרטים מעבר לכך. ידוע שבני התקופה כינו את הטירה "כתר כל טירות שוואביה" (Crown of all castles in Swabia). ב-1423 הטירה נהרסה כליל אחרי מצור שארך כשנה שהטילה ברית ערי שוואביה.
הטירה השנייה
הטירה השנייה נבנתה בשנים. טירה זו שימשה מקום מפלט עבור השושלת השוואבית הקתולית בזמן מלחמת שלושים השנים. ב-1634, במהלך מלחמת שלושים השנים, כוחות של מדינת וירטמברג השתלטו על הטירה. לאחר מכן הטירה עברה לשליטת בית הבסבורג לכ-100 שנה. בחורף של, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית , חיילים צרפתים תפסו את הטירה. לאחר המלחמה הטירה חזרה לשליטת בית הבסבורג אך לא הייתה כמעט בשימוש. ב-1798 הבעלים האוסטרים האחרונים עזבו ומצב הטירה הידרדר. בתחילת המאה ה-19 מכל מבני הטירה רק קפלת מיכאל הקדוש (St. Michaelskapelle) נותרה במצב סביר.
הטירה הנוכחית
הטירה הנוכחית נבנתה על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, נצר לבית הוהנצולרן. ב-1819, כשעבר באזור בדרכו לאיטליה, המלך התעניין בשורשי משפחתו ועלה לפסגת הר הוהנצולרן. ב-1844, כשכבר היה מלך, כתב:
האדריכל פרידריך אוגוסט שטילר נבחר לתכנן את הטירה החדשה עוד בזמן שהיה תלמידו (ויורשו) של האדריכל הנודע קארל פרידריך שינקל וב-1846 החל את עבודתו. הוא תכנן מבנה מפואר בהשפעת אדריכלות התחייה הגותית האנגלית ובסגנון שאטו עמק הלואר. הקצין והמהנדס מוריץ קארל ארנסט פון פריטויץ, מהנדס הביצורים המוביל בפרוסיה, תכנן את הכניסה המרשימה לטירה. הפסל גוסטב פיגהוס (Gustav Willgohs) יצר את הפסלים שברחבי הטירה. הבניה החלה ב-1850 ומומנה על ידי ענף ברנדנבורג-פרוסיה וענף הוהנצולרן-זיגמרינגן של בית הוהנצולרן. העבודות הסתיימו ב-3 באוקטובר 1867, תחת שלטונו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אחיו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. הטירה עמדה ריקה רוב הזמן ושימשה בעיקר להפגנת כוחו של בית הוהנצולרן.
אף לא אחד מקיסרי האימפריה הגרמנית חי בטירה. רק וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, נסיך הכתר האחרון, שהה בטירה מספר חודשים בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה אחרי שטס מפוטסדאם לטירה במנוסה מהצבא האדום המתקדם. בזמן מותו ומות אשתו, צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, אחוזות המשפחה בברנדנבורג היו תחת שליטה סובייטית ולכן הם נקברו בטירה.
החל מ-1952, לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה העביר לטירה חפצי אמנות יקרי ערך ומזכרות פרוסיות מאוספי משפחת הוהנצולרן ומהמוזיאון שהיה בארמון מונביג'ו. שניים מהחפצים החשובים ביותר הם כתר הקיסר וילהלם השני ומדים ששימשו את פרידריך הגדול. כמן כן שמור בטירה מכתב שג'ורג' וושינגטון שלח למצביא הפרוסי פרידריך וילהלם פון שטויבן כאות תודה על לחימתו לצד המושבות האמריקאיות במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשנים ארונותיהם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ובנו פרידריך הגדול נשמרו בקפלה בטירה. ב-1991, לאחר איחוד גרמניה, הארונות הוחזרו לפוטסדאם.
הטירה ניזוקה ברעידת אדמה שהתרחשה ב-3 בספטמבר 1978 ובעקבות זאת עברה שיפוצים עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
הטירה היום
הטירה נמצאת בבעלות פרטית של בית הוהנצולרן, שני שלישים בבעלות הענף של ברנדנבורג-פרוסיה ושליש בבעלות הענף השוואבי. מ-1952 קרן קירה נסיכת פרוסיה עורכת במקום מחנות קיץ לילדים. כשגאורג פרידריך, נסיך פרוסיה שוהה בטירה עם משפחתו דגל פרוסיה מונף בטירה. ב-2015 הטירה נסגרה לרגל צילומים של סרט האימה-פסיכולוגי "מרפא לבריאות" שיצא לאקרנים ב-2016. הטירה שימשה כאתר הצילומים גם של סדרת הטלוויזיה משנת 2017, "המכשפה הגרועה ביותר".
ארכיטקטורה
טירת הוהנצולרן היא מופת של הרומנטיות הגרמנית ומייצגת תפיסה רומנטית של טירות האבירים בימי הביניים. הטירה מורכבת מארבעה חלקים מרכזיים: מבני הטירה עצמה, הקפלות, הביצורים וגן הטירה.
בכניסה לטירה ניצב שער העיט (Adlerturm) ממנו יורד גשר מתרומם. מבני הטירה יושבים על מתאר הטירה השנייה שיוצר צורת U. בקצה אחד בנויה קפלה פרוטסטנתית ובקצה השני קפלה קתולית. על חומת הסוגרים בנויות שלוש קומות בסגנון התחייה הגותית מקושטות במגדלים וצריחונים. ארבעת המגדלים מיושרים עם ארבעת הבסטיונים.
אולמות מרכזיים בטירה כוללים את אולם עץ המשפחה (Stammbaumhalle) ואולם הרוזן (Grafensaal). על קירות אולם עץ המשפחה מצויר אילן היוחסין של בית הוהנצולרן. אולם הרוזן תופס את כל האגף הדרומי של הטירה. שמונה עמודי שיש אדומים תומכים בקמרון הצלעות של האולם ובקירות האולם משובצים חלונות בצורת קשת מחודדת .ציורי גריזיי של אדריכל הטירה שטילר מקשטים את החלונות ומתארים את ההיסטוריה של בית הוהנצולרן. מתחת לאולם הרוזן, במקום בו היה מטבח הטירה, נמצא כיום חדר האוצר.
טנדיל
טנדיל (בספרדית: Tandil) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר נמצאת במרכז הפרובינציה, במרחק של 330 קילומטרים מלה פלאטה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 375 קילומטרים מהעיר בואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
בשנות ה-20 של המאה ה-19, שבטי ילידים תקפו את יישובי הספר הארגנטינאים באזור. הארגנטינאים ניסו לעצור את ההתקפות על ידי עצירת ראשי הילידים, אך הם בתגובה תקפו את היישובים דולורס, פרגמינו וצ'סקומוס וגנבו עשרות אלפי ראשי בקר. מרטין רודריגס, שהיה אז מושל פרובינציית בואנוס איירס, הגיע למסקנה שחייבים להילחם בילידים וב-4 באפריל 1823 הוא הקים במקום בו נמצאת טנדיל היום את מבצר אינדפנדנסיה. כעבור מספר שנים החלה להתהוות התיישבות סביב המבצר שנקראה טנדיל, שמו הילידי של המקום.
למרות קיומו של המבצר, טנדיל סבלה מהתקפות ילידים עד שנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר החל כיבוש המדבר, מבצע צבאי בו ארגנטינה דחקה את הילידים דרומה והשתלטה על אדמותיהם.
לאחר כיבוש המדבר האוכלוסייה התחילה לגדול הודות להגירה גדולה מאירופה, ובעיקר מדנמרק, ספרד, איטליה וצרפת. בהמשך המאה ה-19 הגיעה לראשונה מסילת רכבת לטנדיל, שתרמה להתפתחות הכלכלה המקומית. ב-1895 טנדיל קיבלה מעמד רשמי של עיר.
כלכלה
הכלכלה של טנדיל מבוססת באופן מסורתי על חקלאות וגידול מקנה. הגידולים העיקריים באזור הם חיטה, סויה, תירס וחמניות. גידול המקנה כולל גידול של בקר, כבשים וחזירים. בנוסף, יש בעיר תעשייה גדולה של מוצרים מן החי, כמו מוצרי חלב, צמר ובשר.
בנוסף לחקלאות, הכלכלה המקומית מסתמכת על תעשייה, כרייה ותיירות.
חינוך
בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של מרכז פרובינציית בואנוס איירס, שנפתחה ב-1974.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה של טנדיל, הנמצא במרחק של 18 קילומטרים צפון-מערבית לעיר.