cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: בין קבלת העצמאות לשלטון טרוחיו
שנות הכיבוש האמריקני
עוד בטרם נחתו האמריקנים על חופה של סנטו דומינגו, התפטר חימנס מתפקיד הנשיא, בו עדיין החזיק באופן רשמי, בסרבו להחזיק בשלטון "שהושג בכדורי הרובה של זרים". במהלך החודשים הבאים ניהלו האמריקאים מסע מלחמה קצר בו הכריעו את כוחותיו של אריאס, וכבשו את מעוזו בסנטיאגו עם תחילת חודש יולי. עוד באותו חודש בחר הקונגרס הדומיניקני בדוקטור פרנסיסקו אנריקס קרווחל, יהודי ממוצא ספרדי ומאנשי חימנס, לנשיא, ובכך הוא היה ליהודי הראשון (ועד כה היחידי) שכיהן כנשיא הרפובליקה הדומיניקנית. אולם אנריקס סירב לציית להוראות האמריקנים והתפטר מתפקידו בנובמבר 1916, כארבעה חודשים בלבד לאחר בחירתו.
לאחר התפטרותו של אנריקס הכריז הנשיא וודרו וילסון על ממשל צבאי אמריקני שחל בשטח הרפובליקה הדומיניקנית, ומינה את סגן האדמירל הארי שפרד נאפ להיות למושל צבאי של הרפובליקה. הממשל הצבאי החל ברפורמות מבניות הדומות לאלו שחלו בארצות הברית עצמה במהלך "העידן הפרוגרסיבי" בעשור האחרון של המאה ה-19 ושני העשורים הראשונים של המאה ה-20. רפורמות אלו כללו שיפור במערכת המיסוי, במערכת החשבונאות והמינהל הציבורי, הרחבת החינוך היסודי, יצירת כוח משטרה אחיד לרפובליקה, סלילת מערכת דרכים, ובה דרך מהירה שחיברה את סנטיאגו עם סנטו דומינגו.
למרות השיפורים הרבים שבוצעו במדינתם, התנגדו רוב הדומיניקנים לאבדן עצמאותם לזרים, שלא דיברו בשפתם, ומשנכשלו בניסיונם לזכות בתמיכה של מנהיגים מוכרים, אכפו חוקי צנזורה קשוחים וכלאו את מתנגדיהם הפוליטיים. ב-1920 חקקו השלטונות האמריקנים את חוק רישום המקרקעין, שהכרית את השיטה העתיקה של הרישום הקהילתי "terrenos comuneros" ונישל מאדמתם אלפי חקלאים שלא הייתה להם הזכות הרשמית לעבד את האדמות עליהם ישבו, כמו גם העניק זכויות מקרקעין נרחבות לחברות הסוכר הגדולות. בדרום מזרח המדינה, יצרו החקלאים המנושלים כנופיות מזוינות שנקראו "גאוויירוס" (gavilleros) ובאזור מאטו מאיור ואל סייבו נמשכה הלחימה כל עוד נמשך הכיבוש האמריקני. בכל זמן נתון נלחמו המארינס כנגד כתריסר "קאודיוס" מקומיים, שלרשות של כל אחד מהם עמדה כנופיה של כמה מאות אנשים. לוחמי הגרילה היו בעלי עליונות שנבעה מהכרות עמוקה עם פני השטח ותמיכת האוכלוסייה המקומית. עם זאת, יריבויות פנימיות הובילו לעיתים לקרבות בין הקאודיוס ובין עצמם, ואף לשיתוף פעולה עם השלטונות. הפער התרבותי בין החקלאים העניים ובין יושבי הערים מנע את התפשטות מלחמת הגרילה אל התנועות הלאומניות של בני המעמד הבינוני. בעמק סן חואן, ליד הגבול עם האיטי, התרכזו מאמינים בוודו בהנהגת אדם בשם ליבוריו. אלו הצטרפו למורדים ההאיטים המכונים "קאקוס" (cacos), שלחמו אף הם כנגד כיבושה של האיטי על ידי ארצות הברית. עד לסיומו בשנת 1922 היה הישגו העיקרי של הכיבוש האמריקני יצירת כוח משטרה אחיד, בו השתמשו המארינס להילחם כנגד לוחמי הגרילה. לאחר נסיגת האמריקנים שימשה משטרה לאומית זו ככלי העיקרי לעלייתו של הרודן רפאל טרוחיו.
מלחמת העולם הראשונה הרסה את מגדלי הסוכר באירופה והביאה לעליה חסרת תקדים במחירי הסוכר. בשנת 1914 עלה פאונד של סוכר $5.50, ובשנת 1920 עלה $22.50. יצואני הסוכר הדומיניקנים ייצאו 122,642 טונות של סוכר בשנת 1916 ובשנת 1920 ייצאו 158,803 טונות, וקיבלו עבורן שיא של 45.3 מיליון דולר. אך לאחר המלחמה התאוששה תעשיית הסוכר האירופית, הן באירופה, והן בעולם כולו. המחסור בסוכר הביא לצמיחת תעשיות סוכר במדינות רבות, ולאחר המלחמה נוצר שפע מלאכותי שהוריד את המחיר בשוק. בסוף שנת 1921 עלה פאונד של סוכר רק שני דולר. משבר זה הביא לפשיטת רגל של רבים מיצרני הסוכר הגדולים ואיפשר לתאגידים אמריקנים גדולים להשתלט על תעשיית הסוכר ברפובליקה. עד 1921 נותרו ברפובליקה רק 21 אחוזות גדולות, בשטח כולל של 2,100 קמ"ר. מאלו, שתים עשרה אחוזות היו בבעלות חברות אמריקניות, ואלו השתרעו על פני 81% מן השטח. בעוד שבעבר, משקיעים זרים שהגיעו על מנת לגדל סוכר, השתלבו בחברה הדומיניקנית, נותרו התאגידים האמריקנים כגוף זר. רווחיהם לא נותרו ברפובליקה אלא הועברו לארצות הברית. כאשר ירדו מחירי הסוכר, החלו התאגידים להסתמך על כוח עבודה זול שהגיע מהאיטי. הממשל הצבאי סייע להם בכך.
הבחירות לנשיאות בשנת 1920 הביאו לביקורת מצד המועמד הרפובליקני וורן גמליאל הרדינג, שיצא כנגד הכיבוש באי היספניולה ותמך בנסיגה אמריקנית. בעוד שהמנהיגים מן העבר, חימנס וואסקס, ביקשו משרות וכיבודים מהשלטון הזר, התמוטטות מחירי הסוכר הביאה לירידה באהדה לשלטון הזר בקרב המעטים שעוד תמכו בו. ארגונים לאומיים לשחרור קמו בכל רחבי המדינה, ואף מחוצה לה, והונהגו בידי גולים מקובה ופוארטו ריקו, ואף קיבלו סיוע ממתנגדי הכיבוש בארצות הברית עצמה. בשנת 1922 הגיע עורך דין דומיניקני בשם פרנסיסקו פיינדו לוושינגטון והחל במשא ומתן עם אנשי הקונגרס שהפך ל"תוכנית פיינדו - יוז". על פי התוכנית תוקם ממשלה זמנית שתביא לבחירות דמוקרטיות, אך תאשרר את כל החוקים שהתקבלו בתקופת הכיבוש, ותמשיך את ההסדרים הכלכליים משנת 1907 עד לתשלום כל החוב הלאומי. ב-1 באוקטובר 1922 הועמד בראש המדינה בנו של מהגר איטלקי בשם חואן באטיסטה ויצ'יני, וקיבל את התואר "נשיא זמני". הליך הנסיגה של כוחות ארצות הברית החל.
יום ולילה
יום ולילה (באנגלית: Day & Night) הוא סרט קצר אמריקאי באנימציית 2D ו-3D מסוגת קומדיה. הסרט בוים ונכתב על ידי טדי ניוטון והופק על ידי קווין רהר. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-18 ביוני 2010 לפני הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 3", ולאחר מכן הופץ ב-iTunes. בשנת 2012 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 2. בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-17 ביוני 2010 גם לפני הקרנת הסרט "צעצוע של סיפור 3". אורך הסרט הוא כ-6 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
עלילה
יום ולילה עוקב אחר שתי דמויות, יום ולילה. יום הוא סצנת יום עם שמש במרכז, ולילה הוא סצנת לילה עם ירח במרכז. כל מה שקורה בתוך יום או לילה מבטא אירועים רגילים המתרחשים בדרך כלל ביום או בלילה, בהתאמה, ואירועים אלה תואמים לעיתים קרובות פעולות או רגשות שיום או לילה מבטאים או מקבלים. לדוגמה, כאשר יום שמח יהיה לו קשת בענן, וכשלילה שמח יהיו לו זיקוקים בתוכו.
יום ולילה נפגשים ובהתחלה לא אוהבים זה את זה. הם מבטלים זה את זה מכיוון שכל אחד מהם רואה את האחר כשונה, ודעותיו הקדומות גורמות לשינוי פיזי בין השניים. עם זאת, ככל שהדמויות מגלות את האירועים המרתקים הרבים המתרחשים זה בזה, הם לומדים להעריך אותם ולומדים לחבב אחד את השני. בסוף הסרט, השמש יורדת ביום ועולה בלילה, כך שכאשר השמש נמצאת באותו גובה מעל האופק בכל אחת, שתי הדמויות נראות זהות. כאשר השמש ממשיכה במסלול שלה, יום הופך להיות לילה, והלילה הופך להיות יום.
הפקה
הסרט הקצר משתמש באנימציית 2D ו-3D. קווי המתאר של שתי הדמויות מונפשים באנימציית 2D, ואילו מה שמופיע בתוך הצלליות של הדמויות הוא באנימציית 3D. הסרט הוא הסרט השני של פיקסאר שקיימות בו שני סוגים של אנימציות, הסרט הראשון היה "חברך העכברוש" המבוסס על הסרט "רטטוי".
הקול היחידי שנמצא בסרט הוא קולו של דוקטור ויין דייר (בדיבוב לעברית היה קולו של יובל דור), והוא נלקח מהרצאה שנתן בשנות השבעים. במאי הסרט שילב את הרעיונות שנלקחו מתוך הרצאתו של דייר, כדי להראות שהלא נודע יכול להיות מסתורי ויפה, ואין צורך לחשוש בו, דבר שמזכיר משפט של אלברט איינשטיין שאמר "הדבר היפה ביותר שאנו יכולים לחוות הוא המסתורי". פיקסאר עשתה לדייר הקרנה פרטית של הסרט.
המוזיקה של הסרט נעשתה על ידי מייקל ג'אקינו, אשר יצר את המוזיקה לסרטים "משפחת סופר-על", "רטטוי", "למעלה", "הקול בראש" ו"קוקו".
ביקורות
הסרט הקצר זכה לביקורות משובחות. עיתון "וול סטריט ג'ורנל" תיאר את הסרט כסרט שמעולם לא ראו. "Antagony & Ecstasy" הביא לסרט ציון 10 מתוך 10, וכתב שההישגים של הסרט מבחינה טכנית ורשמית הושגו בגדול.
יורי סמויליץ'
יורי סמויליץ' (נולד ב-20 באפריל 1991), הוא שחיין ישראלי. אלוף ישראל (בריכת 25 מטר) במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי, שותף לשיא הישראלי לקבוצות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ובעבר קבע מספר שיאי ישראל לנוער בבריכת 25 מטר. סיים במקום שמיני באליפות אירופה לנוער בשחייה במשחה ל-200 מטר גב.
2008
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בבלגרד, סרביה באוגוסט 2008 סיים סמויליץ' פעמיים במקום ה-11, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.92 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.73 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בקריית ביאליק (בריכת 25 מטר) בדצמבר 2008 קבע סמויליץ' שני שיאי גילאים חדשים לגילאי 17 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.46 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.76 שניות.
2009
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2009 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.98 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש גילאי 18 חדש של 1:48.98 דקות.
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בפראג, צ'כיה ביולי אותה שנה הוא העפיל לשלב הגמר במשחה ל-200 מטר גב וסיים במקום שמיני בתוצאה של 2:03.87 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:03.63 דקות. במשחה ל-200 מטר חופשי הוא קבע שיא אישי בתוצאה של 1:52.67 דקות וסיים במקום ה-16.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מלדיות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם יניב שניידר, דוד דיסקין ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי לקבוצות של 7:35.52 דקות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.82 שניות, אחרי שפירא בר אור בתוצאה המהווה את הזמן הביעי בהיסטוריה של ישראל למשחה זה ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.18 דקות.
2011
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט 2011 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אלכס קוטליארסקי, עודד עברי ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי חדש של 7:30.18 דקות.
2012
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכה סמויליץ' בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.80 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.27 דקות.
באליפות דנמרק הפתוחה שנערכה בברונסאוי בסוף מרץ אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:51.98 דקורות.
דואר ישראל
דואר ישראל בע"מ (לשעבר רשות הדואר) היא חברה ממשלתית המספקת שירותי דואר ושירותי בנקאות. הסמל המוכר של חברת הדואר ושל רשות הדואר, שקדמה לה, הוא אייל הכרמל שלוח.
היסטוריה
שירותי הדואר בישראל מעבירים מכתבים, חבילות, מברקים ודברי דואר נוספים בתוך הארץ, מחוצה לה ואליה. הדואר הוא שירות ממשלתי מונופולי, וככזה הוענק על ידי שלטונות הארץ בתקופות השונות מאז המאה ה-19. החל משנת 2006 פועל שירות הדואר כחברה ממשלתית בערבון מוגבל, ונעזר בתשתית שנבנתה לאורך למעלה ממאה שנה.
הטורקים העניקו זיכיון למתן שירותי דואר למעצמות אירופיות אחדות, לצד שירותי הדואר הטורקי. בשנים אלה פעלו הדואר הצרפתי, הרוסי, האיטלקי, הגרמני, האוסטרי ועוד. עם כניסת הבריטים רוכזו שירותי הדואר בידי הממשלה ובוטלו שירותי הדואר הזרים. דואר ישראל החליף את הדואר המנדטורי בשנת 1948, והתקיים כיחידת סמך ממשלתית במשרד הדואר, שלימים שינה את שמו למשרד התקשורת.
בהפעלת שירותי הדואר כיחידת סמך ממשלתית במשרד התקשורת הייתה הפרדה בין ההכנסות להוצאות. הכסף שנגבה על ידי הדואר עבור שירותיו הועבר ישירות למשרד האוצר, אך כל הוצאה דרשה אישור ממשלתי. מצב זה הגביל מאוד את כוח האדם והלוגיסטיקה וגרם לחוסר יעילות רב, אשר התבטא בין השאר בהעברת מכתבים איטית במיוחד ובתורים ארוכים בסניפים. כל שינוי בשירותי הדואר הצריך בירוקרטיה במתן אישורים, ולכן שירותי הדואר לא יכלו להתאים עצמם בצורה דינמית לשינויי הסביבה. לפתרון בעיות אלה הוצע כבר בשנת 1970 לארגן את הדואר כחברה עסקית, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. בשנים 1979–1980 ניסה השר יצחק מודעי לקדם את הקמת רשות הדואר אך גם הוא לא הצליח בכך, לטענתו בגלל התנגדות לא עניינית של משרד האוצר.
רשות הדואר הוקמה כרשות ממשלתית בישראל בשנת 1986 כחלק ממגמה להעברת הפעילות העסקית של משרדי הממשלה לרשות ממלכתית או לחברה. באותה השנה נחקק חוק הדואר להסדרת פעילות רשות הדואר. להקמת רשות הדואר קדמה הקמתה של חברת בזק, שאליה הועברו שירותי הטלפון ממשרד התקשורת.
בשנת 1995 הוקם בניין הנהלת דואר ישראל בשכונת עץ חיים בכניסה אל ירושלים.
ב-1 במרץ 2006 הפכה רשות הדואר לחברה ממשלתית בשם "דואר ישראל בע"מ". לקראת הפיכתה לחברה, ביקשה דואר ישראל לשנות את החוזים שחתמה עם סוכנויות הדואר ולהקטין את העמלות שהן מקבלות. בעקבות זאת פתחו סוכנויות הדואר בעיצומים ובסוף פברואר 2006 פתחו בשביתה. בעקבות זאת הודיעה דואר ישראל לסוכנים השובתים שהיא מסיימת את ההתקשרות עימם ובאישור בית המשפט המחוזי נטלה מידי חלק מהסוכנויות ציוד שלה שהיה ברשותן. צעד זה עורר ביקורת מצד בית המשפט העליון, אולם בינתיים הסכימו רוב הסוכנים לחתום על חוזים חדשים עם דואר ישראל בהתאם לתנאים שהחברה הציגה. בינואר 2008 הגיש ארגון הסוכנויות ביחד עם 44 סוכנים לשעבר תביעה כנגד דואר ישראל על הנזקים שנגרמו להם בגלל סיום ההתקשרות עם דואר ישראל, שלטענתם נעשה באופן לא חוקי.
ב-1 ביולי 2007 נפתח לתחרות שוק הדואר הכמותי (חשבונות, פרסומים ודואר עסקי). בדואר ישראל מתחרות בעיקר החברות מסר ודירקטליין.
על מנת להחליש את המונופול שבו מחזיקה חברת דואר ישראל בשוק הדואר הכמותי, החברות המתחרות מוכרת את השירות (העברת הדואר) במחיר זול משמעותית (כמחצית המחיר של דואר ישראל), בעוד שאסור לדואר ישראל להוריד תעריפים. האיסור הנ"ל עומד לפקוע רק לאחר חדירת החברות המתחרות למחצית נתח השוק הכמותי בישראל. משרדי התקשורת והאוצר העניקו התחייבות למתן רשת ביטחון כספית, לכיסוי הפסדי חברת דואר ישראל.
הרישיון הכללי של חברת הדואר ניתן לאחר משא ומתן של מספר שנים בינואר 2008. עתירה לבג"ץ של חברת הדואר נגד מספר תנאים ברישיון נדחתה על ידי שופטי בג"ץ שכתבו שפעילות משרד התקשורת "כל כולה נועדה להבטיח יכולת פיקוח על התנהלות העותרת, מתוך ראיית טובתו של הציבור והצורך להעניק לו שירות מיטבי ובעלות סבירה".
ב-2 ביולי 2018 קיבלה ועדת שרים לענייני הפרטה החלטה מספר מח/7 בדבר הפרטת דואר ישראל בע"מ, אשר תוקנה בהחלטת ועדת השרים לענייני הפרטה מח/10 מ-21 בינואר 2020 (להלן: "החלטת ההפרטה"). לפי החלטת ההפרטה הוחלט, בין היתר, למכור עד ל-40% ממניות החברה בשני שלבים, כדלהלן.
בשנת 2021 הפסידה החברה 175 מיליון ש"ח, ונרשמה לה הערת עסק חי.
בשנת 2022, הוחלט שעד סוף מרץ 2023 ימכרו 100% ממניות החברה, במקום 40% כפי שנקבע בהחלטה הקודמת.
מוזיאון הדואר והבולאות
בשנת 1998 נפתח לראשונה בארץ מוזיאון הדואר והבולאות במתחם של מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב
מרכז מיון הדואר הארצי
בשנת 1980 נפתח בתל אביב מרכז המיון הארצי בכתובת דרך ההגנה 137 בשכונת יד אליהו. בשנת 2017 עבר מרכז המיון הארצי של הדואר מתל אביב אל "הפארק הטכנולוגי" במודיעין וגם שינה את שמו אל: מרכז הסחר המקוון.
בחודש מרץ 2021 סיימה חברת דואר ישראל להעביר את משרדי הנהלתה מתל אביב ומירושלים אל הקריה הדוארית שבשדרות הרכס 21, הפארק הטכנולוגי, מודיעין - מכבים - רעות.
סמל ונס הדואר
סמל הדואר הישראלי, איילה דוהרת, המסמלת מהירות, לקוח מצירוף המילים "איילה שלוחה", המופיע בברכת יעקב לבניו.
סמל הדואר הראשון עוצב על ידי האחים שמיר בשנת 1948 במסגרת זכייה בתחרות של וועדת הסמלים של המדינה. לאורך השנים עבר הסמל שינויים בהתאם לשינויים שעברו על הארגון ואף אימץ את הצבע האדום, אך "סמל הצבי" המזוהה בישראל עם הדואר עודנו נותר.
סמל החברה הקודם עוצב בידי סטודיו ברוך נאה בשנת 2006 כחלק ממיתוג שערך הארגון עם המעבר לחברה.
מינויים פוליטיים
כרשות ממשלתית, הייתה רשות הדואר כר נרחב למינויים פוליטיים ולפי דברי השופט אליקים רובינשטיין הייתה הרשות "ככל הנראה 'רבת שכבות גאולוגיות' ממפלגות שונות לפי השר המכהן". השופט רביבי כתב על כך: "ממסכת הדברים עולה תמונה עגומה של רשות, אשר תופעת המינויים הפוליטיים פשתה בה תחת משטרו של כל שר". בתחילת שנת 2001, עם כניסתו של ראובן ריבלין לתפקיד שר התקשורת, הכין פעיל ליכוד שעבד ברשות מסמך ובו רשימה של 74 עובדי רשות בכירים בהם צוינה לגבי כל אחד השתייכותו הפוליטית והמלצות לגבי המשך עבודתם בהתאם לכך. בעקבות חשיפת המסמך, שכונה "מסמך איקי כהן" פוטר אותו פעיל מהרשות והשר טען שלא התייחס להמלצות ולא פעל על פיהן.
תלונות כנגד תפקוד לקוי של הדואר
כנגד דואר ישראל התרבו תלונות הציבור על תפקוד לקוי. ביולי 2015 פרסם מבקר המדינה יוסף שפירא דו"ח, ממנו עולה כי אחוז התלונות המוצדקות הכי גבוה היה נגד דואר ישראל. 70 אחוז מהתלונות נמצאו מוצדקות.
ליקויים בדואר ישראל
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2013 זוהו מספר כשלים בביצוע תהליך פתיחת שוק הדואר לתחרות ואי-ביצוע ההפרטה שהייתה אמורה להביא לתמריצים לייעול השירות.
בדו"ח נקבע כי עיכוב קידומה של התחרות בשוק הדואר פגע בתמריץ ההתייעלות ושיפור איכות השירות ללקוחות. בנוסף, הסיקו שההנהלה והדירקטוריון לא פיתחו כל תוכנית אסטרטגית לטווח ארוך ובינוני במטרה למצוא מקורת הכנסה חדשים לארגון, הם קיבלו החלטות בעיתיות ביחס להגדלת עלויות השכר ומספר התקנים בתקופה של הידרדרות כלכלית.
מהותם של ליקויים אלה היא שחברה המעסיקה כ-6,500 עובדים נמצאת במשבר כספי מתמשך, וזאת אם לא יינקטו צעדי התיקון הנדרשים בפיתוח העסקי של החברה.
דו"ח מבקר המדינה (2019) הציג מספר ליקויים נוספים. כגון: שיבושים ואי-סדירות בחלוקת דברי דואר לציבור, התעכבות דברי דואר בעת העברתם בין יחידות החברה; עיכוב במיון דברי הדואר ביחידות החברה ובמסירתם לנמענים; חלק מדברי הדואר אבדו כשהיו בחזקת החברה; והטיפול בדברי דואר רשום ובמשלוח הודעות לנמענים היה לקוי. בחלק מהרשויות המקומיות לא פעל מחלק דואר קבוע, דבר שגרם לשיבושים מתמשכים בחלוקת דברי הדואר בכמה אזורי חלוקה.
בנוסף, ישנם ליקויים בעבודת דוורי החברה בחלוקת דברי הדואר לציבור, בין השאר דברי דואר ניזוקו או שמעטפות הגיעו ריקות לנמענים; דברי דואר נמסרו לאדם אחר ולא לנמען עצמו; דברי דואר הונחו ליד תיבות הדואר ובסביבתן. נרשמו פערים בין היקף חלוקת דברי הדואר בפועל ובין הדיווחים במערכות הבקרה בחברה, בין היתר גם בטיפול בדברי דואר רשום.
נמצאו ליקויים גם בדואר הרשום המשמש להעברת מסמכים חשובים ומסמכים רשמיים של המדינה. כגון רישום שגוי של קבלת הדואר על ידי הנמען, נתונים שצוינו באישורי המסירה שאינם עולים בקנה אחד עם הנתונים שהוזנו למערכת הממוחשבת ומצבים בהם הדוור סימן כי דבר הדואר נמסר לנמען, אך באישור המסירה לא צוינו פרטי הנמען.
ביקורת נוספת העולה בדוח מצביעה על המתנה ארוכה לקבלת שירות בסניפים, רמת שירות הנמוכה משמעותית ממה שדואר ישראל מחויב ברישיון, ודרדור פיננסי מתמשך על אף תוכנית התייעלות.
מבנה ארגוני
בראש דואר ישראל עומד המנכ"ל שאליו כפופים ישירות אגפי מטה, מרכזי שירות ומרכזי רווח.
על פי בקשת חופש מידע משנת 2018, ברשות דואר ישראל 886 מבנים ברחבי הארץ.
יחידות שירות ורווח
יחידות אלו עוסקות במתן שירותים ללקוחות פנים וחוץ.
שמואל פיינר
שמואל פיינר (נולד ב-23 בינואר 1955, בתל אביב, ישראל) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת בר-אילן, מופקד הקתדרה לתולדות היהודים בגרמניה ויושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית. היסטוריון של תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה במאות המאה ה-18 וה-19 ובמיוחד תנועת ההשכלה היהודית. משנת 2023 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פועלו האקדמי
עוד כתלמיד מחקר פרסם בכתבי העת "ציון" ו"תרביץ" את מאמריו הראשונים, שהתקבלו כפריצת דרך במחקר ההיסטוריה של ההשכלה.
ב־1990 זכה במלגת אלון והצטרף לסגל המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן. ב־2001 התמנה לפרופסור מן המניין, ובשנים 2001–2004 כיהן כראש המחלקה לתולדות ישראל.
לצד המחקר שמואל פיינר פעיל בשורה של מוסדות וחבר בוועדות שתפקידן לקדם את מדעי הרוח בכלל ומדעי היהדות וחקר העבר בפרט בישראל. מאז 2019 הוא מכהן כראש החברה ההיסטורית הישראלית ונמנה עם עורכי כתב העת "ציון". חבר במועצה הציבורית של הספרייה הלאומית ובמועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר. עמד בראש מכון ליאו בק ירושלים לחקר יהודי גרמניה (2007–2019), היה חבר בוועדות שונות של המל"ג והות"ת (מרכזי המצוינות, ועדת מדעי הרוח, ועדת השיפוט למלגות רוטנשטרייך).
ספרו "מהפכת הנאורות" זכה בארצות הברית בפרס קורט (2004), ספרו "שורשי החילון" זכה בשנת תש"ע בפרס שזר לחקר תולדות ישראל. בין היתר ביקר כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, פרנקפורט ולוצרן. ב־2007 זכה בפרס Meyer-Struckmann מטעם אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף על ספרו "מהפכת הנאורות". ב־2012 זכה בפרס הומבולדט (Humboldt Research Award Alexander von Humboldt Stiftung), שמוענק בגרמניה על מכלול ההישגים במחקר.
מחקר
תחום המחקר של פיינר הוא תהליכי המודרניזציה והחילון ביהדות אירופה של המאות ה-18 וה-19. בנושא זה הוא מתמקד בתנועת ההשכלה, שהייתה אליטה אינטלקטואלית יהודית שפרצה את גבולות התרבות המסורתית והציעה סדר יום חדש לחברה, לתרבות, לחינוך ולספרות. ביסודה הייתה ההשכלה, תרבות הנאורות של היהודים באירופה, זעקה גדולה ומתמשכת ליקיצה, לפיכחון ולהתחדשות, שקולה הדהד במאות ה-18 וה-19 במרחב הציבורי היהודי וחולל בו תזזית חסרת תקדים. ראשיתה של "מלחמת התרבות" בקרב היהודים נעוצה בהופעת המשכילים על במת ההיסטוריה. בעוד שבעבר היה מחקר ההשכלה בעיקרו מחקר הספרות העברית החדשה (במסורת שראשיתה בישראל צינברג ויוסף קלוזנר והמשכה בשמואל ורסס), הרי שפיינר הוא בין החוקרים שהעבירו את ההשכלה לתחומו של המחקר ההיסטורי, ויותר מאשר עסקו בטקסטים שייצרו המשכילים, ניסו ומנסים להבין את התפתחותה ההיסטורית ואת מקומה בכלל תהליכי המודרניזציה של יהדות אירופה, וזאת בהקשר הרחב יותר של הנאורות האירופית ותוך ניסיון ליישם את תובנות המחקר של הנאורות גם על ההשכלה.
ההשכלה, בעיניו של פיינר, הייתה התנועה הראשונה שפעלה באופן מודע ומכוון למען המודרניזציה של היהודים. הובילו אותה באירופה של המאות ה-18 וה-19 אינטלקטואלים יהודים משכילים וביקורתיים, ששאפו לחולל מהפכה תרבותית שתחדש את פני החינוך, הספרות, המחשבה והחברה, ותעצב זהות יהודית מורכבת שמשלבת אדם, אזרח ויהודי. פיינר קורא להשכלה "המהפכה הצרפתית" של היהודים; כפי שבמהפכה הצרפתית נלקחה הריבונות מהמלך ומהאריסטוקרטיה וניתנה לקבוצות חדשות של בורגנות ובעלי מקצועות חופשיים – כך גם בהקשר היהודי (אם כמובן במובן התרבותי בלבד), האליטה התורנית (רבנים-תלמידי חכמים) איבדה את מעמדה המונופוליסטי לטובת האליטה החדשה של הסופרים המשכילים.
ההשכלה הייתה הווריאציה היהודית של הנאורות האירופית, ובכך בו-זמנית גם חלק במוזאיקה של הנאורות וגם ייחודית ושומרת על צביונה היהודי; גם משולבת בעולם הערכים המודרני של אירופה בת הזמן (אמונה בקידמה האנושית, ביקורת כלפי דעות קדומות ואמונות טפלות, שאיפה לחירות, הומניזם ועוד) וגם צבועה בצבעי המסורת היהודית; גם מהפכנית מבחינת יומרותיה, שחתרו תחת המוסדות ובעלי הסמכות המסורתיים – וגם טוענת לשימור הקולקטיב היהודי ולסולידריות, ודוחה על הסף את אופציית ההתבוללות.
פיינר הראה במחקריו שלכרונולוגיה של ההשכלה לא הייתה כמעט מקבילה אחרת: בעוד שהנאורות הייתה תופעה מובהקת של המאה ה-18, הרי שההשכלה הגיעה לשיאה בקרב יהודי מזרח אירופה דווקא במחצית השנייה של המאה ה-19, בעידן הלאומיות והרומנטיקה. מבחינת תולדותיה של תנועת ההשכלה היא מייצגת תופעה רבת גוונים ובעלת היבטים שונים. פרויקט ההשכלה נישא על ידי משכילים מתונים ורדיקלים, משוררים רגישים ופובליציסטים זועמים ושנונים, פילוסופים מעמיקים (משה מנדלסון, נחמן קרוכמל) ומורים אפורים בבתי ספר פרובינציאליים, לוחמים מושבעים בחסידות (יוסף פרל, יצחק ארטר), פילולוגים (שלמה יהודה רפפורט), משכילים-שכנגד אויבי הרציונליזם (שמואל דוד לוצאטו), משכילים בעלי רגישות חברתית מפותחת שנטו לסוציאליזם (יהודה לייב לוין, משה לייב ליליינבלום), דאיסטים (דוד פרידלנדר, לצרוס בנדויד, יהודה ליב מיזס), אנטי-קלריקליים (יהודה ליב גורדון, יהושע השל שור), לאומיים (פרץ סמולנסקין, דוד גורדון) ושמרנים מובהקים (רש"י פין, אליעזר צווייפל, קלמן שולמן). אך למרות הדיפרנציאציה הזו ניתן להצביע על שורה של גורמים מלכדים ובכללם: תהליך ההמרה התרבותית שהוביל אל ההשכלה, העמדה החברתית-תרבותית אל מול האליטה הרבנית, המנטליות הביקורתית והליברלית, השותפות ברשתות התקשורת (בעיקר מכתבים וכתבי-עת) שכוננו את המרחב הציבורי שבו פעלו המשכילים ותודעת הרציפות שחיברה בין דורות ומקומות – בין ההשכלה המוקדמת במרכז אירופה מתחילת המאה ה-18 לבין "השכלת ברלין" לקראת סוף המאה ומרכזי המשכילים באימפריה האוסטרית ובאימפריה הרוסית במאה ה-19.
ההשכלה לא הייתה מעולם תנועה מגובשת ומאורגנת, או מסדר שחבריו התייצבו מאחורי פרוגרמה אחידה והלכו אחר מנהיגות מוסכמת. נכון יותר יהיה לראות את ההשכלה כרפובליקה הספרותית שקישרה את האליטה האינטלקטואלית המודרניסטית של סופרים, משוררים, פובליציסטים, מוציאים לאור, סטודנטים, רופאים ומורים. הללו חברו יחד לפרויקט מודרניות יהודי ייחודי, וראו עצמם אחראים למהלך היסטורי חסר תקדים בעל ממדים אוטופיים וכמו-משיחיים לתיקון עולם – שיקומה של החברה המסורתית לאור ערכי הנאורות; הפצת ידע כללי רחב על עולם הטבע והאדם; חינוכם של הדורות הצעירים לקראת השתלבותם בחיים כאזרחים מועילים ובעלי נגישות לחברה ולתרבות האירופית; חשיפת המרכיבים הנאורים במסורת היהודית; הקניית ערכים של סובלנות, אהבת האדם באשר הוא אדם, והשרשת האמונה בכוחו של המין האנושי ובכללם היהודי לעצב חיים טובים יותר, הגונים, פרודוקטיביים ומוסריים; ובעיקר הכשרת הלבבות למעבר, שנראה בעיני המשכילים בלתי נמנע והכרחי כל-כך, מ"העולם הישן" ל"עולם החדש". יריביהם מן האליטה הרבנית המסורתית, שהפכה תוך כדי העימות עם ההשכלה לאורתודוקסיה הדוחה את המודרניזציה על הסף, האשימו אותם בפגיעה באושיות המסורת הדתית ובערעור על סמכות הרבנים. נושאי תווית המשכיל שילמו על-כן לא אחת מחיר חברתי כבד של בידוד והוקעה.
מחקרו של פיינר מראה כי ראשיתה של ההשכלה במפנה התרבותי של "ההשכלה המוקדמת" – בהתעוררות הסקרנות למדע ולפילוסופיה שהתעוררה בפינות שונות של החברה היהודית באירופה החל מראשית המאה ה-18 אצל כמה גברים צעירים חניכי התרבות המסורתית. הללו לא מצאו את סיפוקם האינטלקטואלי בגבולות המוסדות, הידע וארון הספרים של האליטה התורנית, ואף היו חדורים בתחושת נחיתות ומוגבלות תרבותית בלתי נסבלת של היהודים לעומת התפתחות המדעים והתרחבות אופקי הידע בתרבות הסובבת. הם מחו למעשה על הזנחתה של המסורת המדעית והפילוסופית היהודית לטובת התמקדות בלעדית במסורת התלמודית ובקבלה.
השכלה והיסטוריה: תולדותיה של הכרת-עבר יהודית מודרנית
זהו ספרו הראשון של שמואל פיינר שראה אור ב-1995, ויצא לאור גם באנגלית (2002). הספר מנסה לבדוק את יחסה של ההשכלה אל ההיסטוריה בכלל ואל העבר היהודי בפרט. הוא בוחן כיצד המשכילים ניצלו את דימויי העבר כדי לבסס את האידאולוגיה שלהם. אחד הגיבורים ההיסטוריים שלהם היה, למשל, הרמב"ם. בספרו טוען פיינר שהמשכילים הם היהודים המודרניים הראשונים הנתפשים כך בעיני עצמם; כלומר: הם השהכריזו החל מסוף המאה ה-18 שהם חיים בעידן חדש מאוד שונה מהעידן שהסתיים, שהם חיים ב"עת החדשה" – ומכאן משתמע שהחברה היהודית כולה חייבת להתאים עצמה, על מנת להיערך מחדש לעידן ההיסטורי המבטיח סובלנות, פתיחות ואולי אף זכויות. פיינר מראה בספר גם את התפתחותה של "היסטוריה פופולרית", וטוען שבניגוד לטענה הרווחת שההתייחסות המודרנית אל העבר היהודי ראשיתה ב"חכמת ישראל" בגרמניה של ראשית המאה ה-19, הרי שההשכלה קדמה בטיפוח תודעת עבר מודרנית ובעיצוב ראשון של נרטיב היסטורי מודרני למרות שלא הוציאה עדיין היסטוריון מובהק שכתב את תולדות היהודים בחיבור רצוף ומקורי. בנוסף מראה הספר שבמהלך המאה ה-19 התקיים במקביל להיסטוריוגרפיה המדעית של "מדעי היהדות" אפיק של "היסטוריה משכילית". הספר עוקב אחר השינויים בהיסטוריה המשכילית עד שלהי המאה ה-19, כאשר גוברת המגמה הלאומית בהיסטוריוגרפיה המשרתת את התודעה הלאומית המודרנית.
מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18
ספרו זה של שמואל פיינר יצא לאור בשנת 2002. זהו ניסיון ראשון לכתוב את ההיסטוריה של תנועת ההשכלה במאה ה-18 במלוא היקפה, תוך שילוב ההיסטוריה האינטלקטואלית עם ההיסטוריה החברתית של המשכילים. הוא מתמקד בעיקר באזורים דוברי הגרמנית של אירופה מההשכלה המוקדמת, דרך ההשכלה המאורגנת והבשלה של שנות ה-70 וה-80 ועד קריסתה של תנועת ההשכלה במפנה המאות ה-18 וה-19. פיינר מציג את מאבקי התרבות שניהלו המשכילים עם האליטה הרבנית, אך גם את המחלוקות הפנימיות ואת הגוונים שהתקיימו בתוככי תרבות ההשכלה היהודית. הוא מגלה את חשיבותו של יצחק אייכל (1756–1804), יליד קופנהגן וסטודנט של עמנואל קאנט באוניברסיטת קניגסברג, כיזם תרבות נמרץ שהקים את אגודות המשכילים הראשונות ואת כתב העת "המאסף" והיה למעשה מנהיגה של תנועת ההשכלה.
הטענה העיקרית המובאת בספר זה היא שבהשכלה נוצר טיפוס האינטלקטואל היהודי המודרני: הסופר-העיתונאי-המו"ל, שאינו יונק ממקורות ידע וסמכות דתיים ורבניים את הידע שלו ואת סמכותו לפנות אל הציבור ולהציע סדר יום חדש מתוך מבט ביקורתי על החברה המסורתית ותרבותו.
הספר תורגם לאנגלית, וזכה בשנת 2004 בפרס קורת לספר הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית של אותה שנה בארצות הברית. הספר תורגם גם לגרמנית בשנת 2007 וזכה בפרס מדעי הרוח מטעם הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת דיסלדורף בגרמניה.
משה מנדלסון
שמואל פיינר כתב את הביוגרפיה של משה מנדלסון (2005), דמות מרכזית בתרבות היהודית-גרמנית של המאה ה-18. הספר הוא אחד מבין הביוגרפיות של מנדלסון שמתפרסמות בהוצאת מרכז זלמן שזר בסדרת "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי" בעריכת אביעזר רביצקי, והיא עתידה להופיע גם בגרמנית ובאנגלית. דמותו של משה מנדלסון (1729–1786) סובלת ממטען כבד של דימויים. בעוד שעבור יהדות גרמניה וההיסטוריונים שיצאו מתוכה ובמיוחד היינריך גרץ היה מנדלסון פורץ הדרך אל העולם המודרני ומייסד ההשכלה (עמדה שכבר לא מקובלת במחקר, אך נמשכת למשל בספר ההיסטוריה הפופולרית "רקוויאם גרמני" מאת עמוס אילון), הרי שבדימוי הרווח בקרב היהדות האורתודוקסית, משה מנדלסון הוא האחראי למשבר היהדות ולצמיחת מגמות ותנועות הרסניות מנקודת ראותה כמו השכלה, רפורמה דתית והתבוללות.
פיינר כתב ביוגרפיה שמטרתה לנטרל את מטען הדימויים והמיתוסים, ולהציג את מנדלסון כדמות היסטורית שמובנת על רקע זמנה ומקומה. במיוחד מנסה הספר לגלות רגישות לתנודות שעבר מנדלסון בחייו, ולחלומות ולסיוטים שלו. מנדלסון, ההומניסט היהודי המודרני הראשון, ראה בחזונו חברה יהודית סובלנית, שבניה הם גם בני אדם בעלי זכויות אזרחיות והומניות. מצד שני, היה מאוד מפוכח, והכיר בגבולות של הנאורות ושל התרבות והחברה האירופית. הוא חש על בשרו את המפגש הקשה עם נאורים גרמנים שהציעו לו להמיר את דתו ועם מגבלות שהוטלו עליו ומנעו ממנו למשל להתקבל כחבר באקדמיה המלכותית הפרוסית. הביוגרפיה קשובה לקולו הגלוי והסמוי של מנדלסון; היא חושפת את המתח הטרגי שבין הלוחם הליברלי של הנאורות והאינטלקטואל המפורסם ביותר בין יהודי אירופה לבין האדם שידו קצרה נוכח אחיזתן של הקנאות הדתית והדעות הקדומות בחברה האירופית.
קול עלמה עברייה: כתבי נשים משכילות במאה התשע-עשרה
ספר זה, שראה אור בשנת 2006, הוא אנתולוגיה שערך פיינר ביחד עם טובה כהן, אשר מבוססת על גילויים של כמה כתבים פרי עטן של נשים משכילות במזרח אירופה, בעיקר מן המחצית השנייה של המאה ה-19. הדרתן של הנשים מן הנאורות בכלל ומן ההשכלה בפרט היא תופעה שרק בשנים האחרונות החלו לתת עליה את הדעת. במאמר חלוצי שפרסם פיינר בשנת 1993 ("האשה היהודיה המודרנית – מקרה מבחן ביחסי ההשכלה והמודרנה") הוא הסביר תופעה זו כסוגיה המלמדת על גבולות המודרניזציה של ההשכלה.
התופעה המתגלה מתוך אסופה זו משנה את ההנחה המקובלת כי לספרות הנשים העברית של תחילת המאה העשרים לא קדמו התחלות במאה ה-19. נכון לומר כי הכותבות המשכילות העבריות הן המבשרות את המשוררות והסופרות של תחילת המאה ה-20. הטקסטים שנאספו כאן, מחאות פמיניסטיות, מכתבים, מאמרים ושירי הערצה לסופרים ומשוררים, כוללים גם את הרומן המקורי הראשון שכתבה אישה יהודייה בשפה העברית ("אהבת ישרים" של שרה פונר-מיינקין). לצד הכישרונות, היכולת הלשונית העברית והבקיאות התרבותית, נחשפים גם התסכולים, העכבות, חרדת היצירה ותחושת הנחיתות של הנשים שהתדפקו על דלתות הרפובליקה הספרותית והעברית בת זמנן. המבוא המקיף שהקדימו פיינר וכהן לאנתולוגיה מתמודד עם כל השאלות הללו ומוסיף את הגוון המגדרי של תולדות ההשכלה.
עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה עשרה
ספר זה משרטט בשני כרכים את הביוגרפיה המפותלת ורבת הסתירות של המאה השמונה עשרה היהודית. הייתה זו לפי טענת המחבר המאה הראשונה בעידן המודרני של היהודים. התמורות העמוקות שהתחוללו בה עיצבו את הדורות שאחריה, ולא מעט מקולותיה מהדהדים עד היום הזה. חזון עתיד לעולם מתוקן ומואר שתבונה והומניזם יתגברו בו על ה"ברבריות" התערבב בתמונות עולם לעומתיות שצבעו את המציאות בצבעים קודרים. הנאבקים להסרת מגבלות מהמיעוט היהודי בשם הסובלנות ההומניסטית התמודדו עם החושדים באופיו הלקוי ללא תקנה שמנציח את זרותו ואת הסכנות הנשקפות ממנו. במוקדי התסיסה והמתיחות באירופה בכלל ובקרב היהודים בפרט התגלתה עוצמת האוטונומיה של האדם המודרני. טביעות אצבעותיו של "האני" השואף "לעלות ולהצליח", האינדיבידואל המכיר בערך עצמו, ניכרו כמעט בכל המחלוקות והסערות במרחב הציבורי. מתוך האזנה רגישה לקולות המחאה ולשאיפות לתיקון עולם ולהשגת האושר ליחיד ולכלל, נפרס בספר "עת חדשה" סיפורה של המאה מנקודת מבטם של יהודי אירופה.
המאה השמונה עשרה היהודית מסחררת בדמויותיה ואירועיה. בכרך הראשון המקיף את מחציתה הראשונה (1750-1700), נפתחים בין היתר חלונות לעילית העשירה בעידן האבסולוטיזם והברוק ולחיי נוודים ומשרתות; ליומנה של גליקל בת לייב ולחיים האינטימיים של הרב יעקב עמדן; לשערוריות שחוללה השבתאות; לרדיפתו של "הבחור מפדובה" משה חיים לוצאטו; למתח שבין רפואה מאגית לאתגרי המדע; למחשבי קץ, לעולים לארץ ישראל ולמחלוקות חריפות בקהילות הספרדיות והאשכנזיות של לונדון ואמסטרדם; לצמיחתה של ספרייה חדשה ולניצני החסידות וההשכלה; למצוקות ולהזדמנויות בעתות מלחמה; לעלילות דם בפולין, לפרשת גירוש יהודי פראג, לגורלו של "היהודי זיס" ולקולות הראשונים לסובלנות דתית. הכרך השני המקיף את המחצית השנייה (1800-1750) מתאר תקופה עשירה בטלטלות, במתחים ובאתגרים מודרניים, ועוקב מקרוב אחר תהליכים ששינו את העולם המוכר, מתאר פרשות מרכזיות ומסעירות, ומקשיב לחוויות אישיות של גברים ונשים בני הזמן. מהחלונות הרבים שנפתחים בספר משתקפים חייהם התוססים של היהודים באירופה ואף בעולם החדש ובארץ ישראל כשהם צבועים בגוונים עזים. הוא מתאר בין השאר את הפולמוס על "חוק היהודים" באנגליה, את חלוקות פולין והשפעותיהן על גורל הקהילה היהודית הגדולה בעולם, את "צווי הסובלנות" באוסטריה, את הדיון על האמנציפציה בצרפת המהפכנית, את עליית החסידות וההתנגדות לה ומגמות של אקולטורציה וחילון. הכרך מתאר תקופה מרתקת של חידושים, מאבקים, סתירות, סכסוכים, תהיות ולבטים. מנקודת המבט של העולם היהודי בן זמננו, ובמיוחד בישראל, דומה שהכול כבר טמון במאה השמונה עשרה, וניתן לגלות בה לא מעט מתוך הצופן הגנטי של מלחמת התרבות ושל הקונפליקטים והשסעים בתחילת המאה העשרים ואחת.
עמק יהושפט
עֵמֶק יְהוֹשָׁפָט הוא עמק קטן בירושלים בין הר הזיתים לעיר דוד שנוצר כתוצאה ממפגש בין שני יובלים של נחל קדרון. על שמו קרויה שכונת ואדי אל-ג'וז, אשר שמו שובש לפני כמאה שנים מתוך תעתיק מודדים צרפתים, אשר סימנו במפות ירושלים את השם כ- Wadi Jozafat. בעמק מבני קבורה מתקופת בית ראשון והוא חלק מהאזור המכונה גם "האגן הקדוש" הכולל את הר הבית והר הזיתים.
שמות העמק
עמק יהושפט ידוע גם בשמות עמק השווה או עמק המלך. תושביה הערביים-נוצרים של ירושלים קוראים לעמק בשם "וָאדִי סִית מַרְיַם" (בעברית: עמק הגברת מרים) על שם מרים, אם ישוע, שאת מקום העלאתה השמיימה מציינת המסורת הנוצרית האורתודוקסית, על אם הדרך ירושלים-יריחו באזור גת שמנים.
על פי אחת ההשערות שמו הערבי של אחד מהיובלים של נחל קדרון היוצר את עמק יהושפט "ואדי ג'וז" - המתורגם לעברית כ"נחל האגוז" - הוא שיבוש של השם "יהושפט" מתוך קיצור של השם המופיע במפות הצלבניות (בצרפתית) "ואלי אוף ג'וזפאט".
עמק יהושפט במקורות
שמו של העמק נלקח מנבואת אחרית הימים בספר יואל:, ולאחר מכן:. על תיאור זה כתב יחזקאל קויפמן:
במסורת היהודית
עמק יהושפט נתפס במסורת היהודית כחלק מהר הזיתים ולא כמקום בעל חשיבות משל עצמו. במכתב לבנו נחמן כותב הרמב"ן:
קרבתו להר הבית והר המוריה הפכה את מדרונות העמק למבוקשים כמקומות קבורה. רבי עובדיה מברטנורה מתאר באיגרת את העמק ובית הקברות שעל מדרונותיו:
במסורת היהודית קבורה בהר הזיתים נושאת יתרונות מיסטיים והחוקר הבריטי רובינסון מספר בשנת 1838::
במסורת הנוצרית
במקרא עצמו לא קיימת מקבילה המזכירה את עמק יהושפט שבעזרתה יהיה ניתן לזהות את מקומו הגאוגרפי של עמק יהושפט. הזיהוי הראשון של עמק יהושפט עם נחל קדרון נמצא באונומסטיקון של אוסביוס, "עמק יהושפט נמצא בין ירושלים והר הזיתים"
הנוסע מבורדו, הצליין הנוצרי שעבר בארץ ישראל בשנת 333, היה הראשון שציין את מקום עמק יהושפט בחלקו העילי של נחל קדרון במהלך המאות הראשונות לספירה קיבל עמק יהושפט מקום מיוחד במסורת הנוצרית. מיקומו של מתחם גת שמנים, הממלא תפקיד חשוב בסיפור שעותיו האחרונות של ישו, הוא בעמק יהושפט. לאחר מכן, במסורת המוסלמית זיהו את העמק עם מקום המשפט וקראו את שמו - עמק יהושפט.
על רקע גיבוש זיהויו של העמק והתקדשותו של עמק יהושפט במסורת הנוצרית ועל רקע של סכסוכים בין היהדות והנצרות על דריסת רגל בהר הזיתים ניתן להבין את מאמר חז"ל במדרש שוחר טוב
במסורת המוסלמית
מסורת מוסלמית עתיקה מזהה את עמק יהושפט עם א-סהירה עם חלקו העליון של נחל קדרון - עמק יהושפט ומצביע על מגמת קבורה של מוסלמים בערוץ הנחל. נוסע מוסלמי פרסי שכתב בשנת 1047: "בצאתך מהחראם הנאצל משתרע לפניך עמק נרחב המכונה א-סהירה, שהוא - כך נאמר - מקום תחיית המתים. ושבו יתאסף כל המין האנושי. לכן לשם באים אנשים מכל העולם ונשארים בירושלים עד שבא עליהם המוות, זאת כדי שכשיגיע היום המיוחל בידי האל יתעלה וישתבך יהיו הם נחים בקבריהם נכונים ומחכים."
המסורת המוסלמית - ייתכן תוך הסתמכות על מסורות יהודיות ונוצריות מוקדמות יותר - מספרת כי ביום תחיית המתים יימתח גשר מעל עמק יהושפט אל הר הבית ועליו יעברו הקמים לתחייה למקום משפטם. על פי המסורת המוסלמית פתחו של גן עדן ופתחו של הגיהנום שניהם נמצאים בירושלים - בצדו הדרומי של עמק יהושפט נמצא שער הגיהנום. הנוסע הפרסי מספר "נשמעים לפי עדויות תושבי המקום זעקות שבר של יושבי הגיהנום. אבל אני עצמי הלכתי לשם להאזין, ולא שמעתי דבר".
אתרים בערוץ הנחל
בערוץ הנחל ניצבים מספר מבני קבורה עתיקים:
עמק יהושפט בימינו
על עמק יהושפט בתחילת המאה העשרים מסופר
שלט של עיריית ירושלים קובע כי העמק מכונה "נחל אגוז", תרגום של השם הערבי "ואדי ג'וז", שמקורו בקיצור השם האנגלי "Valley of Josaphat" (עמק יהושפט).
יצחק קורייאט (הראשון)
הרב יצחק קורייאט הראשון (סביב ה'ר"צ, 1530 - לפני ה'שס"ז, 1607) היה מקובל, אב בית הדין ורבה של מרקש בשלהי המאה השש העשרה. ראש היחס למשפחת קורייאט.
משפחתו
רבני משפחת קורייאט בדורות מאוחרים יותר, מייחסים את עצמם לרבי יצחק, וציטטו דברי תורה משמו. אך בקרב החוקרים ישנו פקפוק באמינות היחס, משום שהכתובה של בני המשפחה מתייחסת לדורות קדומים, ואין שם אזכור לרבי יצחק.
פטירתו
נפטר לכל המאוחר בשנת ה'שס"ז, ונקבר במרקש. כיום לא ידוע מקום קבורתו המדויק.
חיבוריו
מקבץ מתורתו יצא לאור על ידי מכון פי ישרים בסוף ספר 'בית אהרן' לרבי אהרן אזולאי.
באטמן: ליל כל הקדושים הארוך - חלק 1
באטמן: ליל כל הקדושים הארוך - חלק 1 (באנגלית: Batman: The Long Halloween, Part One) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי מונפש, המהווה עיבוד לחלקו הראשון של מיני-סדרת הקומיקס "ליל כל הקדושים הארוך" מאת ג'ף לוב וטים סייל, שהופק על ידי האחים וורנר הנפשה ו-DC Entertainment. הסרט מבוים על ידי הבמאי כריס פאלמר.
הסרט יצא ישירות להורדה דיגיטלית ולפורמט DVD ובלו-ריי ב-22 ביוני 2021.
תקציר העלילה
הסרט נפתח ברצח אכזרי המתרחש בליל כל הקדושים, שמאלץ את אביר האפל של גות'אם סיטי שעוד נמצא בשנותיו הראשונות ללחימה בפשע, באטמן, ליצור ברית עם שני אנשי החוק המהוגנים היחידים בעיר, מפקח המשטרה ג'יימס גורדון והתובע המחוזי הארווי דנט, במטרה להביא לדין את קרמיין פלקונה, אחד מראשי משפחות הפשע החזקות ביותר בגות'אם סיטי; אך כשמקרי רצח אכזריים נוספים מתרחשים גם בחג ההודיה ובחג המולד, השלושה מבינים שהם נאלצים לא רק להתמודד עם מלחמות כוח בין משפחות הפשע בעיר, אלא גם עם "רוצח החגים" – רוצח סדרתי שכל רמז נוסף שנחשף סותר יותר ויותר את זהותו האמיתית.
פיתוח
ב-23 באוגוסט 2020, במהלך הפאנל שנערך בכנס ה-"DC Fandome" לרגל הפצת הסרט המונפש "סופרמן: איש המחר", הוכרזה הפקת סרט מונפש שיבוסס על מיני-סדרת הקומיקס "ליל כל הקדושים הארוך", שיצא לאור בשנת 1996. עוד נמסר כי הסרט יהיה דו-חלקי, בדומה ל"האביר האפל חוזר", ושחלקו הראשון יופץ ב-22 ביוני 2021, ואילו חלקו השני יופץ במהלך סתיו 2021.
ליהוק
במרץ 2021, פורסם צוות המדבבים של הסרט, שכולל את ג'נסן אקלס שמדבב את דמותו של באטמן, נאיה ריברה שמדבבת את דמותה של קאטוומן, ג'וש דוהאמל, בילי ברק, טיטוס ווליבר, דייוויד דסטמלצ'יאן, טרוי בייקר, איימי לנדקר, ג'ולי נתנזון, ג'ק קווייד, פרד טטצ'יורה ואליסטר דאנקן. צוות המדבבים כולל גם את פרנסס קאלייר, גרג צ'אן, גארי לרוי גריי וג'ים פירי. ריברה הקליטה את הדיאלוגים עבור דמותה של קאטוומן בשני הסרטים לפני מותה, מה שהופך אותם לעבודותיה האחרונים.
הפצה
הסרט הופץ ב-22 ביוני 2021 בפורמט הורדה דיגיטלית, DVD ובלו-ריי.
סרט המשך
חלקו השני של הסרט זמין להורדה דיגיטלית ולצאת לשוק בפורמט DVD ובלו-ריי
גילברט ארינאס
קריירה
ארינאס שיחק באוניברסיטת אריזונה, ולאחר שסיים את התיכון העמיד את עצמו לדראפט. הוא נבחר במקום ה-31 בדראפט על ידי גולדן סטייט ווריורס. בעונתו הראשונה בווריורס הוא קלע 10.9 נקודות בממוצע למשחק, ואף שלווריורס הייתה עונה לא טובה, הוא ביסס את עצמו כשחקן צעיר וכישרוני.
בעונתו השנייה בגולדן סטייט הוא השתפר בצורה מטאורית, והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-18.3. בעונה זו הוא נבחר לשחק במשחק של הרוקיס נגד הסופומורס שבאולסטאר של ה-NBA, שם נבחר ל-MVP של המשחק. בנוסף בסיום העונה נבחר לפרס השחקן המשתפר של העונה.
בסיום העונה הפך ארינאס לשחקן חופשי, והוא היה מבוקש בקבוצות רבות. לבסוף חתם ארינאס בוושינגטון ויזארדס. אף ששיפר במעט את ממוצעיו בעונה זו, הוא השתתף רק ב-55 משחקים, כשבמהלך העונה הוא נלחם בפציעה בשרירי הבטן.
בעונתו השנייה בוושינגטון הצטרף לקבוצה הקלע לארי יוז, שקלע 22 נקודות בממוצע בעונה זו, וביחד עם הנקודות של ארינאס (25.5 בממוצע) הם הפכו לצמד הגארדים הפותחים שקולעים הכי הרבה, 47.5 נקודות בממוצע. בעונה זו הוא נבחר לראשונה למשחק האולסטאר של ה-NBA. הוא הוביל את קבוצתו ל-45 ניצחונות והופעה ראשונה בפלייאוף מאז 1997. את העונה סיים במקום השביעי מבין כל שחקני ה-NBA בקטגוריית נקודות בממוצע, ובמקום השישי בקטגוריית חטיפות בממוצע. במשחק החמישי בסדרת הפלייאוף מול שיקגו בולס קלע ארינאס שלשת ניצחון, והוויזארדס ניצחו 112-110. בסופה של הסדרה וושינגטון ניצחו את שיקגו, ניצחון של סדרת פלייאוף לראשונה מזה עשור.
בעונת קלע ארינאס שיא קריירה של 29.3 נקודות בממוצע למשחק, ודורג רביעי מבין כל שחקני ה-NBA בנקודות בממוצע בעונה זו. בנוסף, הוא חטף שתי חטיפות בממוצע למשחק (גם דורג רביעי). למרות הישגיו הוא לא נבחר לאולסטאר ה-NBA על ידי האוהדים או המאמנים האחראים על הבחירה. בסופו של דבר הוא השתתף במשחק האולסטאר כשהחליף את ג'רמיין אוניל שנפצע. ארינאס השתתף גם בתחרות השלשות שבסוף שבוע האולסטאר והגיע לגמר, שם הפסיד לדירק נוביצקי.
לפני תחילת העונה הבאה ביקש ארינאס לקצץ בשכרו כדי להשתמש בכסף שקוצץ בשביל להחתים שחקנים נוספים במטרה לזכות באליפות. ב-3 בינואר 2007 קלע ארינאס שלשת ניצחון במשחק נגד מילווקי באקס, בו ניצחו הוויזארדס 108-105. שבועיים לאחר מכן הוא קלע עוד שלשת ניצחון, במשחק נגד יוטה ג'אז שנגמר בתוצאה 114-111. שלשה זו הפכה לסרטון במשחק NBA Live 2008. ב-21 במרץ 2007 הוא קלע סל ניצחון נגד סיאטל סופרסוניקס.
באותה עונה, ב-17 בדצמבר 2007 במשחק נגד לוס אנג'לס לייקרס, קלע ארינאס 60 נקודות – שיא הקריירה שלו. הוא הוסיף 8 אסיסטים ו-8 ריבאונדים. שיא זה הוא שיא כל הזמנים בוויזארדס. בהארכה של אותו המשחק קלע ארינאס 16 נקודות – שיא NBA, שעמד עד שנת 2016. ארינאס עקף את ארל בויקינס בשיא זה בנקודה אחת.
בפברואר 2007 נבחר ארינאס לראשונה להיות פותח בחמישייה במשחק האולסטאר של ה-NBA כשהוא מקדים את מתחרו וינס קרטר ב-3,010 קולות בלבד (ההצבעה הסתיימה עם 1,454,166 בחירות לארינאס ו-1,451,156 בחירות לקרטר). עד לאולסטאר הוא השיג 29.7 נקודות בממוצע, השני בליגה.
בעונת הספיק ארינאס לשחק שמונה משחקים בלבד לפני שנפצע בברכו. הוא התחיל להתאמן רק במרץ וחזר לשחק רק באפריל. בהופעת החזרה שלו הוא קלע 17 נקודות במשחק נגד מילווקי באקס, בו הוויזארדס הפסידו 110-109. עשרה ימים לפני חזרתו למגרש יצא ארינאס בסערה מחדר ההלבשה במשחק נגד דטרויט פיסטונס משום שהרופא שלו לא אישר לו לשחק.
בעונתו ההבאה הוא שיחק רק שני משחקים, כשברוב העונה הוא סחב פציעה עוד מאפריל 2007. בהופעת הבכורה של ארינאס מאז הפציעה הוא קלע 15 נקודות והוסיף 10 אסיסטים בהפסד של וושינגטון לדטרויט פיסטונס. במשחקו השני בעונה זו קלע ארינאס 10 נקודות ו-10 אסיסטים בניצחון על קליבלנד קאבלירס.
את המשחק הראשון של הוויזארדס בעונה ההבאה פתח ארינאס כשקלע 29 נקודות, אך המשך העונה לא היה טוב כל כך. ב-11 בנובמבר הוא הציג שיא שלילי של הוויזארדס בכל הזמנים, כשאיבד כדור 12 פעמים במשחק אחד. ב-12 בדצמבר השיג ארינאס טריפל דאבל ראשון מזה חמש שנים וחצי. שישה ימים לאחר מכן הציג שיא עונה כשקלע 45 נקודות במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס. ב-3 ביולי 2010 שינה ארינאס את מספר חולצתו מ-0 ל-9. המספר 0 שעל חולצתו נתן לו את כינויו, "אייג'נט זירו" (Agent Zero).
אחרי 24 משחקים בעונת הוויזארדס שלחו את ארינאס בטרייד לאורלנדו מג'יק ובתמורה הם קיבלו את רשארד לואיס. ארינאס שינה את מספר חולצתו ל-1, כמחווה לשחקן האהוב עליו, פני הארדוויי. בתחילת עונת 2011/2012 שוחרר ארינאס מאורלנדו מג'יק והפך לשחקן חופשי. ב-20 במרץ 2012 חתם ארינאס בממפיס גריזליס עד תום העונה.
תקרית האקדחים
ב-1 בינואר 2010 דווח שארינאס וחברו לקבוצה, ג'באריס קריטנטון, שלפו אקדחים ורבו לגבי חובות הימורים, בחדר ההלבשה של הוויזארדס. חמישה ימים לאחר מכן ליגת ה-NBA השעתה את ארינאס עד לסיום החקירות. הקומישינר דייוויד סטרן התייחס לתקרית: "ההתנהלות השוטפת שלו [ארינאס] הובילה אותי למסקנה שהוא כרגע לא מוכן לעלות למגרש ה-NBA". ב-14 בינואר ארינאס הואשם בהחזקת נשק ללא רישיון. למחרת הוא הודה באשמה. ב-27 בינואר ארינאס וקריטנטון הושעו מכל משחקי העונה, לאחר שנפגשו עם סטרן. ב-2 בפברואר כתב ארינאס מאמר מערכת לעיתון וושינגטון פוסט בו הביע חרטה על מעשיו, ובעיקר שלא הצליח להיות מודל טוב יותר לחיקוי עבור הדור הצעיר. ב-26 במרץ הוא הורשע על פשעיו, ונשפט לשתי שנות מאסר על תנאי ו-30 יום במעצר בית.
Live at Roseland: Elements of 4
Live at Roseland: Elements of 4 (בעברית: הופעה חיה ברוסלנד: אלמנטים של 4) הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה. אלבום הווידאו ב-21 בנובמבר 2011, על ידי פארקווד וקולומביה רקורדס.
רקע
על מנת לקדם את האלבום סוני מיוזיק וקולומביה רקורדס פרסמו קטעים מתוך האלבום במקומות שונים. בנוסף הזמרת העלתה גם מספר הופעות מהאלבום לערוץ היוטיוב הרשמי שלה. בנוסף ביום יציאת האלבום המופע הוקרן גם בבית הקולנוע "Paris Theater" שבניו יורק.
ביקורות והצלחה
האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה ששיבחו את הופעותיה של הזמרת ואף שיבצו את האלבום רשימות סוף השנה שלהם. במהדורה המורחבת של האלבום צורף גם סרט דוקומנטרי קצר תחת השם: "Beyoncé: Behind the Camera" ובו בין היתר ישנם קטעי מאחורי הקלעים וקטעים אישיים מחייה של הזמרת.
עם יציאתו האלבום דורג במצעדים של מספר מדינות בעולם, בין היתר הגיע לראש מצעד אלבומי ה-DVD ההולנדי ולעשירייה הפותחת של מרבית מדינות אירופה ודורג במקום השני במצעד אלבומי הווידאו של ארצות הברית. בארצות הברית האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה וכך גם באוסטרליה. בפולין האלבום הגיע למעמד זהב.
מוהר (פירושונים)
{{פירושונים|
מקומות הקרויים מוהר:
אישים ששמם מוהר:
ראו גם
}}
חומצה צורנית
חומצה צורנית היא שם כללי למשפחת תרכובות כימיות הכוללות את היסודות צורן (סיליקון), מימן וחמצן, בעלות נוסחת המבנה הכללית SiOx(OH)4-2x]n]. בתמיסות מימיות מהולות קיימות מספר צורות יציבות, בהן חומצה מטא-צורנית (H2SiO3), חומצה אורתו-צורנית (H4SiO4, pKa1=9.84, pKa2=13.2 at 25° C), חומצה די-צורנית (H2Si2O5) וחומצה פירו-צורנית (H6Si2O7); במצב מוצק חומצות אלה כנראה נדחסות ליצירת חומצות צורניות פולימריות בעלות מבנה מורכב.
אחד המסלולים ליצירת חומצה צורנית הוא החמצה (אסידיפיקציה) של מלחי סיליקט (כמו נתרן סיליקט) בתמיסה מימית. כאשר החומצה מחוממת היא מאבדת מים והופכת לסיליקה ג'ל, צורה פעילה של צורן דו-חמצני.
באוקיינוסים, סיליקון מופיע בעיקר בצורת חומצה אורתו-צורנית. אצות מסוג צורניות (diatoms) אחראיות על המחזור הביוגאוכימי שלה. אצות אלה מבצעות פולימריזציה לחומצה, ליצירת "סיליקה ביוגנית", בה הן משתמשות לבניית דפנות התאים שלהן (מכונים "frustules").
השפעות בריאותיות
בשנים האחרונות בוצעו מספר מחקרים בעניין ההשפעה הבריאותית של חומצה צורנית, ונחיצותה לחיי האדם.
מחקרים שבדקו קורלציה בין אלומיניום למחלת אלצהיימר כללו שימוש בחומצה צורנית במשקאות, וזאת עקב יכולתה להקטין את ספיגת האלומיניום במערכת העיכול, וכמו כן לגרום להפרשה של אלומיניום בשתן.
בני אדם סופגים בעיקר את החומצה בצורת חומצה אורתו-צורנית, וניתן למצוא אותה בגוף במספר רקמות, בהן עצם, גידים, אב-העורקים, כבד וכליות. ייתכן כי סיליקה חיונית לבריאות, אך לא נקבעה צריכה מומלצת (RDI). ידוע כי חוסר בסיליקה גורם לעיוותים בגולגולת ובעצמות היקפיות, מפרקים בעלי חיבור גרוע, כמות מופחתת של סחוס וקולגן, והפרעה לאיזון המינרלי בעצם הירך ובחוליות.
חומצה אורתו-צורנית מיוצבת על ידי כולין נמכרת כתוסף מזון, והיא זמינה לגוף בצורה זו. נעשו מספר מחקרים בתחום, והם הראו, בין השאר: גירוי סינתזה מסוג 1 של קולגן ודיפרנציאציה אוסטאובלאסטית בתאים דמוי-אוסטואובלאסט אנושיים בניסויי מבחנה; שיפור בעמידות השיעור למאמץ מתיחה; השפעה חיובית על פני השטח של העור ועל חוזקו המכני, ועל פריכות שיער וציפורניים; הקלה בתסמונת ציפורניים שבירות; מניעה חלקית של איבוד מסה בעצם הירך במודל Ovariectomized rat; ועלייה בריכוז קולגן בעגלים.
מתיבתא (פירוש)
תלמוד בבלי המבואר מתיבתא הוא שם מסחרי למהדורה מבוארת של התלמוד הבבלי עם הרחבות והוספות שיוצאת לאור על ידי מכון עוז והדר.
לצד צילום דף הגמרא המסורתי של ש"ס וילנא מהמהדורה המחודשת עוז והדר, כלולים במהדורה זו עמודים נוספים ובהם ביאור לגמרא והערות למדניות. הוצאה זו כוללת גמרא מנוקדת ומפוסקת, המשולבת עם פירוש מילולי של הארמית הבבלית שבתלמוד, פירוש על פירוש רש"י ותוספות, תמצית של כמה מפרשני הגמרא, סיכום ההלכות הנלמדות מהגמרא ועוד.
הוצאה לאור
הכרך הראשון של המהדורה יצא לאור בשנת ה'תשס"ה (2005) והכרכים הבאים יצאו לאור בהתאם לסדר לימוד הדף היומי. פרויקט הוצאת 135 כרכי המהדורה על כל מסכתות הש"ס, עירב מאות עובדים והיה הגדול בסוגו במכונים התורניים בעולם. יוזם הרעיון והמנצח על מלאכת העריכה הוא הרב מנחם מנדל פומרנץ, ראש בית המדרש היכלי תורה בבית שמש. כאשר בראשות המיזם עמד הרב יהושע לייפר נשיא עוז והדר.
בשנת 2013 הושלם הפרויקט בהוצאת הכרך ה-135 והאחרון. עם זאת יצאו לאחר מכן מהדורות חדשות של החלק הראשון של הכרכים, עם חומרים נוספים.
המהדורה
המדורים הנכללים במהדורה מבוארת זו: בנוסף, הכרכים של מסכת מגילה מכילים בסוף הכרך מגילת אסתר עם פירוש רש"י ו"לוח הגלות", מדור המפרט את ההתרחשויות ע"פ הנ"ך לאורך גלות בבל ועד לבניית בית המקדש השני.
תפוצה
הפרויקט שנועד בעיקרו לשרת את לומדי הדף היומי, כמו גם ספריות תורניות ותלמידי הישיבות הנדרשים למסכת עיונית ספציפית, מופץ בכמה מהדורות ופורמטים. לצד הפורמט הגדול והכבד, יצאה המהדורה גם בפורמט מוקטן בכריכה רכה וקלה לנשיאה, מהדורה זו מיועדת בעיקר ללומדים בדרכים, והיא מופצת למנויים בכל רחבי העולם. כאשר על פי פרסומי המכון, מדובר ברבבות מנויים.
לצורך קידום המהדורה, נטל מכון עוז והדר חסות מרכזית על מעמדי חגיגות סיום הש"ס המרכזיות של המחזור ה-13 בכל רחבי הארץ, והעמיד במרכז השמחה את השלמת המהדורה.
מיזמי המשך
בסיום הוצאת המהדורה הראשונה, המשיך המכון לשקוד על ליטוש ועריכה מחודשת בעיקר במסכתות הראשונות, על סמך הערות שהתקבלו והניסיון הרב שהצטבר במהלך שנות העבודה. התוצאה מודפסת במהדורה מחודשת.
הרעיון של מהדורת מתיבתא לתלמוד הבבלי, הועתק בידי ראשי עוז והדר לספרים ומיזמים נוספים. כך יצאו לאור גם סידורי תפילה, מחזורים, זמירות שבת, הגדה של פסח, יוצרות ומוספין ועוד, תחת המותג מתיבתא, כאשר גם בהם נמצאים כל המדורים המאפיינים.
בנוסף מתוכנן לצאת פירוש מתיבתא גם לספרי יסוד נוספים כמו הרמב"ם, התלמוד הירושלמי וספר הזוהר.