cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליין שוולטר
תרבות פופולרית
שוולאטר ממשיכה לעסוק בספרה Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Media בבריאות הנפש, בספר זה היא בוחנת מגוון של תופעות חברתיות שצצו במהלך השנים 1980–1990 שכללו :סינדרום מלחמת המפרץ, התעללות מינית, הופעת חייזרים. היא מפנה עין ספקנית למגפות חברתיות אלו וטענה שכל התנאים הפסיכוסומטיים משקפים את ההיסטרייה ההמונית שהושפעו מהמדיה התקשורתית. ספר זה שנוי במחלוקת וקמו לו מתנגדים רבים מעולם בריאות הנפש שטענו כי הספר לא נכתב על ידי אדם שיש לו הידע הרפואי הרלוונטי. בשנת 2001 פרסמה ספר נוסף – Inventing Herself :Claming a Feminist Intellectual Heritage, שבו בחנה את המורשת הרוחנית של נשים בולטות מארצות הברית, בריטניה וצרפת ובו מוצגת שורה של אייקונים פמיניסטיים החל ממרי וולסטונקראפט, קמיל פאליה, סימון דה בובואר וכלה בידוענים כמו אופרה וינפרי והנסיכה דיאנה.
ביקורת
שוולטר היא אחת ממניחות היסוד של הביקורת הפמיניסטית הספרותית, בייחוד דרך נקודת המבט ההיסטורית והחברתית של נשים כותבות. שוררת הערכה גדולה לידע העצום שלה, לניתוח המעמיק ולפרוזה הנגישה שסייעו ללגיטימציה בפיתוח הביקורת הפמיניסטית. יש מבקרים ההמבקרים טוענים ששוולטר מעלה סוגיות הקשורות לחברה ולתרבות ומציגה שאלות פרובוקטיביות, אךמשתמשת בשפע של חומר מבלי לנתח אותו, ואף מתאמצת להתאים את הנושא (לעיתים ללא הצלחה) לתוך מסגרת ביקורתית נוקשה. טוריל מוי, למשל, מבקרת את שוולטר ואת המושגים שלה לגבי חלוקה של התפתחות הספרות הנשית. מוי מדברת בעיקר על שלב הנקבה והמושגים של האוטונומיה הייחודית של האישה והחיפוש הפנימי לזהות נשית. מוי עצמה טוענת שאין עצמי נשי בסיסי. לדברי מוי הבעיה בתאוריה הספרותית בכלל טמונה בעובדה שהקאנון הגברי מהווה קושי חברתי מעצם קיומו ולא רק בגלל העובדה שהוא גברי. גם קאנון נשי יהווה קושי חברתי מכיוון שהוא לא יוכל לייצג את מגוון הקולות והנשים. מוי מתנגדת לכל קביעה שקשורה למגדר.
הכתיבה במגזינים פופולריים על נושאים של תרבות פופולרית יצרו קושי מול מבקרים, בעיקר מקרב האקדמיה, שבאו בטענה על השימוש בסמלים פטריאכליים של קפיטליזם צרכני ושל נשיות מסורתית, כגון בנושאי אופנה. שוולטר הצהירה כתגובה כי "אל לנו להיתפס לייאוש אפוקליפטי פוסט-מודרני על חוסר התוחלת של פעולה פוליטית או על חוסר האפשרות של תקינות תיאורטית כתנאי מוקדם לפעולה".
הסדר החדש
הסדר החדש (בגרמנית: Neue Ordnung) הוא כינויה של מערכת פוליטית, מדינית, כלכלית וחברתית שהנאצים שאפו להקים באירופה, שהייתה מיועדת להחליף את הסדר הקיים. הסדר החדש התבסס על האידאולוגיה הנאצית והרעיון של היטלר לבנות עולם חדש על פיה: להרוס את העולם ולבנות עולם חדש על הריסותיו. שני עקרונות של האידאולוגיה שבאים בסדר החדש הם מרחב המחיה ותורת הגזע. כחלק מההשתלטות על מזרח אירופה, ראו הנאצים בעמים המזרח אירופיים עמים נחותים. בנוסף, האוכלוסייה היהודית הרבה בה, בעיקר בפולין, ומספר הקומוניסטים הרב בברית המועצות, הניעו את הנאצים ליישם את כל עיקרי הנאציזם על אדמת מזרח אירופה. הקמת הסדר החדש החלה כאשר מלחמת העולם השנייה כבר החלה, אך הוכרזה בפומבי על ידי אדולף היטלר בשנת 1941:
"" ההיסטוריונים עדיין חלוקים באשר למטרות הסופיות של "הסדר החדש", חלקם מאמינים שהיא אמורה להיות מוגבלת לשליטה הנאצית באירופה, בעוד שאחרים טוענים שהשליטה הייתה אמורה להיות קרש קפיצה לכיבוש עולמי בסופו של דבר ולהקמת ממשלה עולמית בשליטה גרמנית.
עיקרי התוכנית
התוכנית הייתה לנצל את עמי מזרח אירופה לטובת הרייך השלישי, כחלק מה"אריזציה" של האזור כולו. בנוסף לניצול הפיזי של התושבים, הנאצים גם תכננו לגרום להם ל"הדללות טבעית" ובכך להשמידם מבלי צורך במאמצים מיוחדים.
הקומוניסטים, אויבי הנאצים, היו צריכים להירצח בו במקום, עקב כך שהאידאולוגיה הקומוניסטית הייתה מנוגדת לחלוטין לאידאולוגיה הנאצית (הקומוניסטים דגלו בשוויון, ואילו הנאצים באי-שוויון וניצול). שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס כתב ביומניו כי "מי שישלוט באירופה יקבל את ההנהגה של העולם" וזו הייתה המטרה העיקרית של הפיהרר, אדולף היטלר.
באשר ליהודים, הנאצים תכננו לבצע את "הפתרון הסופי לשאלת היהודים באירופה" על ידי השמדת כל האוכלוסייה היהודית ברחבי היבשת.
מבצעים בפולין ומערב אירופה.
השלב הראשוני של הקמת הסדר החדש היה:
בנוסף לכך, לנאצים היו תוכניות לכבוש את הממלכה המאוחדת ואת אירלנד כחלק ממבצע ארי-הים ומבצע גרין בהתאמה. אילו הנאצים היו מנצחים בקרב על בריטניה החלק של מערב אירופה בסדר החדש היה מושג לא הייתה אמורה להתקיים ועידת שלום כללית כמו הועידה שנערכה בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה אלא רק משא ומתן דו-צדדי בין גרמניה לאויביה המובסים. כל הארגונים הבינלאומיים שעדיין קיימים כמו ארגון העבודה הבינלאומי היו אמורים להיות מפורקים או מוחלפים על ידי מקבילים בשליטה גרמנית.
אחת ממטרות מדיניות החוץ הגרמנית העיקריות לאורך שנות ה-30 הייתה לכונן ברית צבאית עם בריטניה, ורק לאחר דחייה מהבריטים החלו הנאצים לאמץ מדיניות אנטי-בריטית מאחר שהדבר התברר כבלתי אפשרי, עם זאת עדיין נותרה התקווה שבריטניה תהפוך עם הזמן לבעלת ברית של גרמניה. היטלר הביע מספר פעמים הערצה (אשר הייתה משולבת עם לעג וזלול) לאימפריה הבריטית והעדיף לראותה נשמרה כמעצמה עולמית, בעיקר משום שפירוקה יועיל למדינות אחרות הרבה יותר מאשר לגרמניה, במיוחד לארצות הברית ולאימפריה היפנית. מצבה של בריטניה הושווה למצבה ההיסטורי של האימפריה האוסטרית לאחר תבוסתה על ידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866 ועם הפסדה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, על אף שאוסטריה הודרה רשמית מענייני גרמניה היא תתברר כבעלת ברית נאמנה של האימפריה הגרמנית במערך הכוחות שלפני מלחמת העולם הראשונה. היטלר קיווה שבריטניה המובסת תמלא תפקיד דומה, תהיה מודרת מניהול ענייני היבשת אך תשמור על האימפריה שלה ותהפוך לבעלות ברית של הגרמנים.
לנאצים אף הייתה תוכנית שמעולם לא יצאה לפועל, לפלוש לשווייץ וליכטנשטיין ולספח אותם לרייך הגרמני, מבצע הפלישה קיבל את הכינוי "מבצע טננבאום".
ביסוס השליטה הגרמנית במרכז ומזרח אירופה
כבר לפני מבצע ברברוסה כ-3 מדינות במרכז ומזרח אירופה (הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הרפובליקה הסלובקית הראשונה, המדינה העצמאית של קרואטיה) היו מדינות בובה של גרמניה הנאצית. בנוסף לכך, סרביה הייתה תחת כיבוש צבאי גרמני ישיר, מונטנגרו הייתה תחת כיבוש איטלקי ואלבניה סופחה לאיטליה. כמו כן, גם יוון הייתה נתונה לכיבוש צבאי גרמני-איטלקי ישיר (אשר פעל עד 1944 תחת מדינת בובה של הנאצים) בגלל תנועת ההתנגדות הגוברת. למרות שמבחינה טכנית הייתה בתחום ההשפעה האיטלקי. היטלר סבר כי ייתכן שיוקמו בסיסים גרמניים קבועים בבלגרד ובסלוניקי. עיקר הדאגה של היטלר באזור זה הייתה סביב הדנובה ואגה. היטלר התייחס לדנובה כ"נהר העתיד" של אירופה.
ביוני 1942 הצהיר היטלר כי יש צורך בשליטה גרמנית מסביב לנהר בטענה כי הנהר הוא נתיב המים שמוביל ללב ליבה של אירופה. היטלר הציע ליישב גרמנים אתניים בשתי גדות הנהר ברצועה ארוכה המשתרעת ממוהאץ' שבהונגריה ועד לים השחור. עם זאת, היטלר מעולם לא תכנן באופן רשמי ועקבי את תוכניותיו המדויקות לאזור והעדיף שלפחות בטווח הקצר שלאחר המלחמה לשמור על בולגריה, הונגריה ורומניה כמדינות לווין שקשורות ואף תלויות כלכלית, פוליטית וצבאית בגרמניה. סביר להניח כי הנאצים תכננו שלפחות סרביה תישאר תחת שליטה גרמנית.
כיבוש מזרח אירופה
היטלר קיווה להפוך את גרמניה לאוטרקיה מוחלטת חסינת מצור על ידי ניצול המשאבים העצומים השוכנים בשטחי ברית המועצות: אוקראינה הייתה אמורה לספק שמן צמחי, פחם, גומי, ברזל ועוד. הגרמנים היו אמורים גם לקבל דגים מאזור הים השחור ונפט מהקווקז.
כבר ב-1942 התקיימו במזרח אירופה נציבות הרייך אוקראינה ונציבות הרייך אוסטלנד. שתי חטיבות אדמיניסטרטיביות נוספות היו צפויות לקום בהמשך: נציבות הרייך קווקז ואחת באזור שיכלול את המטרופולין של מוסקבה ושטחים נרחבים של רוסיה האירופית אך הן מעולם לא הוקמו.
תוכנית-האב למזרח הייתה תוכנית לביצוע רצח עם, טיהור אתני וכיבוש קולוניאליסטי בשטחי מזרח אירופה. השלב הראשון כונה "התוכנית הקטנה", ובו נכללו פעולות שהיו אמורות להתבצע במהלך המלחמה, ולאחריו תבוא "התוכנית הגדולה", שהייתה אמורה להימשך 25–30 שנה, לאחר תבוסת ברית המועצות. עם סיום התוכנית שטח הרייך של גרמניה הנאצית היה אמור לכלול את שטחי פולין, לטביה, ליטא, אסטוניה, בלארוס, אוקראינה, חלקה האירופי של רוסיה, הרי הקווקז וחלקה המערבי של קזחסטן, עד להרי אורל (בהתאם למשא ומתן על חלוקת אסיה בין גרמניה לחברתה לצירה, האימפריה היפנית), גם להרי אורל הייתה התייחסות משלה עצמה: התוכנית הנאצית להרי אורל. התוכנית דנה בדרכים לבצע טיהור אתני של האוכלוסייה המקומית בשטחים הכבושים — עשרות מיליוני בני אדם. מתוכם את מי שנחשבו לפי תורת הגזע לגרמנים תכננו לקלוט אל הרייך, את השאר תכננו להשמיד, לשעבד כעבדים שישרתו את הגזע הארי או לגרש אל מעבר להרי אורל. בשטחים שיתפנו יוקמו קולוניות והן יאוכלסו בגרמנים, וגרמניה הנאצית תשלוט עליהם מבחינה כלכלית ותרבותית.
נשים גרמניות עודדו להביא ילדים רבים ככל האפשר כדי לאכלס את השטחים המזרחיים החדשים שנרכשו. כדי לעודד מדיניות פוריות זו, הורחבה תוכנית לבנסבורן והנאצים החלו להעניק את צלב הכבוד של האם הגרמנייה, אשר הוענק לנשים גרמניות שילדו לפחות שמונה ילדים למען הרייך השלישי. היה גם מאמץ של מרטין בורמן והיינריך הימלר להנהיג חקיקת נישואים חדשה כדי להקל על גידול האוכלוסייה, מה שהיה מאפשר לגיבורי מלחמה מעוטרים להינשא לאישה נוספת. הימלר חזה שיהיו בעולם כ-300,000,000 גרמנים עד שנת 2000.
חצי האי האיברי
הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו שקל להצטרף למלחמה לצד מדינות הציר. הפלנגות הספרדיות העלו טענות רבות לגבול העתידי בין המדינות בפרט ולעתיד התרחבותה של המדינה הספרדית בכלל. הספרדים רצו להחזיר לידם את חבל הבסקים הצפוני שהיה בידי צרפת. הוא גם חשק בכיבוש סרדיניה ואנדורה.
היטלר ופרנקו נפגשו בועידת אנדאי, שם הועלה התנאי להצטרפות ספרד למלחמה ובפרט התנאי להשתתפות ספרד במבצע פליקס, מבצע שגרמניה הציעה שבמסגרתו ישתלטו גרמניה הנאצית והמדינה הספרדית על גיברלטר. בתמורה להצטרפות למלחמה לצד מדינות הציר, פרנקו דרש מגרמניה את מרוקו ואת עיר הנמל אוראן באלג'יריה. דרישה נוספת הייתה בנוגע להרחבה בקנה מידה גדול של גינאה הספרדית אך דרישה זאת ככל הנראה מעולם לא הייתה יוצאת לפועל מאחר שההצעה להרחבה חפפה את השאיפה הגרמנית להחזיר לידם את קמרון הגרמנית. אם לא די בכך, פרנקו דרש אספקת דלק ותבואה לצבא הספרדי אך תביעות אלה נראו להיטלר כמוגזמות והמשא ומתן המתיש, בו הצטיין פרנקו, הסתיים בהכרזות מעורפלות וללא הסכם.
הממלכה המאוחדת
אחת מהמטרות של מדיניות החוץ הגרמנית לאורך שנות ה-30 הייתה לכרות ברית צבאית עם הבריטים. גם לאחר שהבריטים החלו לאמץ רטוריקה אנטי-נאצית ואף הכריזו מלחמה על הנאצים הנאצים נותרו בתקווה שהבריטים יהפכו בבוא היום לבעלי ברית אמינים של גרמניה. היטלר העדיפה להשאיר את האימפריה הבריטית כמעצמת-על משום שסבר כי התפרקותה תועיל למדינות אחרות (בהן האימפריה היפנית וארצות הברית) הרבה יותר מאשר לגרמניה. למעשה, אחת המטרות המשניות של היטלר במבצע ברברוסה להעביר את הבריטים לצידן של מדינות הציר. היטלר האמין כי "תוך מספר שבועות" לאחר קריסת וכניעת ברית המועצות. היטלר ציפה שהבריטים המובסים יתמכו בסופו של דבר בכוחות הציר. הוא הצהיר כי "בין אנגליה ואמריקה תהייה יום אחד מלחמה שתתנהל בשנאה הגדולה ביותר שניתן להעלות על הדעת. אחת משתי המדינות תצטרך להיעלם, אהיה שם יותר כדי לראות את זה אבל אני שמח בשם העם הגרמני על הרעיון שיום אחד נראה את אנגליה וגרמניה צועדות יחד נגד אמריקה".
עם זאת, עדויות רבות אחרות מצביעות כי במקרה של פלישה מוצלחת לבריטניה, היחס של הנאצים לעם הבריטי לא היה צפוי להיות אוהד במיוחד. על פי מסמכים גרמנים שנתפסו על ידי בעלות הברית, המפקד העליון של ה-OKH, ולטר פון בראוכיטש הורה כי אוכלוסיית הגברים הכשירים בריאותית בין גיל 17 ל-45 תיאסר ותוגלה לאירופה. עונש מוות היה מוטל באופן מיידי וללא משפט על כל פעולת התנגדות. היינריך הימלר אף הצהיר כי בכוונתו של האיינזצגרופן להרוג כ-80% מאוכלוסיית הממלכה המאוחדת לאחר הניצחן הגרמני. חלק מהנשים הבריטיות היו אמורות לשכב ולהיכנס להריון מהחיילים גרמנים כדי להבטיח שבריטניה תעבור גרמניזציה מלאה בתוך דור אחד או שניים שלאחר מכן. התכנון היה שלפחות בתחילת המלחמה, פועלים גרמנים ישלחו לבריטניה כדי להמשיך לשמור על הפעלת מכונת המלחמה במינימום הפרעה, כשהייצור התעשייתי הבריטי מופנה למאמצים לפלוש לברית המועצות ולממש את רעיון המרחב מחיה. כוח האיינזצגרופן המקומי, ד"ר פרנץ סיקס היה אמור להוציא להורג או לכל הפחות לעצור את כל הפוליטיקאים ואנשי הציבור שהתבטאו בעבר נגד הנאצים או נתפסו כאיום על הכיבוש ושהו באותה העת בגרמניה - כל אנשים אלו היו כתובים ב"ספר השחור", המרכזיים שבהם היו וינסטון צ'רצ'יל, נוויל צ'מברלין, אדווארד בנש, שארל דה גול, ארנסט האנפשטנגל, הרמן ראושנינג, חיים ויצמן ואישים רבים נוספים.
מזרח האוקיינוס האטלנטי
לנאצים הייתה תוכנית מגירה בשם "מבצע איזבלה", שמטרתו הייתה הייתה לחסום בפני הבריטים את דרכי הגישה למזרח התיכון ולהודו. תעלת סואץ, מלטה וגיברלטר היו נקודות אסטרטגיות מבחינת הבריטים שכן בלעדיהן הים התיכון היה נחסם עבורם.
אפריקה
גרמניה שימשו בעיקר כקלפי מיקוח למטרות טריטוריאליות נוספות באירופה עצמה. עם זאת, אפריקה צפויה ליפול תחת שליטה גרמנית בדרך זו או אחרת לאחר שגרמניה השיגה לראשונה עליונות על היבשת. כוונותיו הכוללות של היטלר לארגון העתידי של אפריקה חילקו את היבשת לשלוש. השליש הצפוני היה אמור להיות מוקצה לאימפריה האיטלקית כחלק מהקמת איטליה הגדולה, בעוד החלק המרכזי ייפול תחת השלטון הגרמני. החלק הדרומי שנותר היה אמור להיות בשליטת מדינת בובה אפריקאית פרו-נאצית.
בתחילת 1940 שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ יצר קשר עם מנהיגים דרום אפריקאים שנחשבו אוהדי נאציזם והודיע להם כי גרמניה מתכננת להשיב לעצמה את המושבה שלה בדרום מערב אפריקה הגרמנית (אותה איבדה לאחר חתימת חוזה ורסאי והקמת איחוד דרום אפריקה הבריטית). דרום אפריקה הייתה אמורה לקבל פיצוי על ידי רכישות טריטוריאליות של מדינות החסות הבריטיות סווזילנד, צ'ואנאלנד ודרום רודזיה. על חלוקת אפריקה המערבית הצרפתית בין הספרדים לצרפתים סירב היטלר לספק הבטחות רשמיות כלשהן במהלך המלחמה זאת ככל הנראה מחשש לאבד את תמיכתה של צרפת של וישי.
ב-1940 המטה הכללי של הקריגסמרינה בנה תוכנית מפורטת בהרבה שמציגה אימפריה קולוניאלית גרמנית באפריקה שמדרום לסהרה המשתרעת מחופי האוקיינוס האטלנטי ועד חופי האוקיינוס ההודי. האימפריה שהייתה אמורה לקום על פי התוכנית הייתה נותנת לגרמניה מעמד בולט ביבשת אפריקה בדיוק כפי שכיבוש מזרח אירופה היה כדי להשיג מעמד של מעצמת-על ביבשת אירופה. האזור כלל את כל הטריטוריות הקולוניאליות הגרמניות באפריקה שלפני 1914 וכן חלקים נוספים שהיו חלק מהאימפריות ההבריטית, הבלגית והצרפתית באפריקה. האימפריה הנאצית החדשה כללה בין היתר את קונגו הצרפתית, קונגו הבלגית, ניאסלנד, צ'אד, אוגנדה, גבון, זנזיבר, אובאנגי-שארי ודרום קניה (צפון קניה היה אמור להינתן לאיטליה).
המזרח התיכון והקווקז
לאחר הנפילה הצפויה של ברית המועצות, היטלר תכנן להגביר את המערכה בים התיכון. הפיקוד העליון של הוורמאכט הפיק מחקרים הנוגעים להתקפה נגד תעלת סואץ דרך טורקיה, מתקפה לעבר בגדאד-בצרה מהקווקז (שרובם כבר היו תחת כיבוש גרמני) בתמיכה בלאומנים ערבים מתקוממים וכן בעזרת פעולות באפגניסטן ובאיראן מכוונות נגד הראג' הבריטי. היטלר לא חזה בקולוניזציה הגרמנית של האזור וסביר להניח שתכנן לאפשר שליטה איטלקית לפחות על אזור הלבנט, אם לא על כולו. יהודי המזרח התיכון היו אמורים להירצח כחלק מהפתרון הסופי על ידי אנשי איינזצגרופה מצרים, כפי שהבטיח היטלר למופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני בנובמבר 1941. ליישוב העברי ולכוחות הבריטים (שבאופן יוצא דופן נאלצו לשתף פעולה על אף משקעי העבר במהלך מאתיים ימי חרדה) היו לפחות כ-2 תוכניות למקרה ותתרחש פלישה נאצית לפלשתינה-ארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש ותוכנית המבצר האחרון).
באמצע 1943 הציע המופת אל-חוסייני למפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, להפציץ את בניין הסוכנות היהודית במרכז ירושלים ב"יום הציוניות", 2 בנובמבר 1943 (יום השנה להצהרת בלפור), אולם תוך זמן קצר דחה גרינג את ההצעה, משום שלא ראה בירושלים מטרה צבאית והיה מודע לחשיבותם של המקומות הקדושים. במסמך של מטה הלופטוואפה מאוקטובר 1943, מסופר כי בחצי שנה האחרונה הציע אל-חוסייני מספר פעמים להפציץ את תל אביב. ב-1944 עמד אל-חוסייני מאחורי היוזמה לתכנון מבצע "אטלס".
טורקיה הועדפה כבעלת ברית פוטנציאלית על ידי היטלר בגלל מיקומה האסטרטגי החשוב כמדינה שמחברת בין אירופה, אפריקה ואסיה. כמו כן, ההיסטוריה הענפה שלה כמדינה שנלחמה רבות באימפריה הרוסית (ואף בברית המועצות שירשה אותה). כדי להבטיח שגרמניה רוצה לעבוד איתם ולהיות איתם בקשר ארוך ורצי והובטח להם מספר שטחים שהם עשויים לרצות מטעמי ביטחון. הם קיבלו הצעות להרחבת קווי החוף של אדריאנופול על חשבון יוון, יצירת מדינות חיץ בקווקז בהשפעה טורקית, עדכון של גבול טורקיה–סוריה (העברה של אזור מוסול ומדינת חלב לטורקים, הים השחור ככל הנראה היה אמור להיות בחלקו תחת תחום השפעתה של טורקיה. הדבר גם היה אמור לשלול את הצורך בהצבת צי גרמני שיחליף את צי הים השחור הסובייטי). אף על פי כן, על פי מסמכים שנמצאו במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח, הנאצים ראו ברעיון הפאן-טורקיות איום על יציבות היחסים בין ארים ללא ארים באסיה, בעקבות חששות אלו וחשש כי הטורקים יצטרפו לצד בעלות הברית, תכננו הנאצים והבולגרים את מבצע גרטרוד, במסגרתו יפלשו לטורקיה, יכבשו אותה ויפצלו אותה (ככל הנראה בין בולגריה, צרפת של וישי, עיראק ומדינות הבובה שיוקמו בגאורגיה וארמניה. בסופו של יום, טורקיה הייתה מרבית שנות המלחמה נייטרלית ואף חתמה על חוזה ידידות עם גרמניה אך הפרה אותו בסוף המלחמה עם הכרזת מלחמה על גרמניה ולהצטרפות לבעלות הברית. רעיון נוסף של הנאצים בנוגע לקווקז הייתה הקמת נציבות הרייך קווקז, שהיה אמור להיות גוף הממשל האזרחי הנאצי בשטחי הקווקז, האינטרס העיקרי של גרמניה באזור הייתה גישה לשדות הנפט במייקופ וגרוזני.
גם איראן הייתה אמורה להיגרר למחנה מדינות הציר, ככל הנראה באמצעות התקוממות שתקבל תמיכה גרמנית. האפשרות של איראן כמעוז אנטי-סובייטי נשקלה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, ערב מלחמת העולם השנייה גרמניה כבר הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של איראן. ב-1936 הוציאה ממשלת גרמניה הנאצית צו מיוחד הפוטר את האיראנים מהגבלות חוקי נירנברג בטענה שהם "ארים טהורי דם", בצו זה הובטח על ידי היטלר כי לאחר תבוסת ברית המועצות, הוא ידאג להחזיר לפרסים את כל האדמות שהרוסים כבשו מהם במלחמות שנערכו בין המדינות במאות ה-19 וה-20. בפועל מאז אמצע יוני 1941 היו תוכניות גרמניות שנועדו לפלישה אל תוך הראג' הבריטי בתת-היבשת ההודית שעברו דרך איראן ותוכננו להתבצע לאחר סיום מוצלח שלהם יחלו הגרמנים בסוף מבצע ברברוסה. משימות סיור של יועצים צבאיים גרמנים ברחבי איראן כדי להתכונן למימוש תוכניות אלה נקבעו לא לפני סוף אוגוסט 1941. בסופו של דבר, על מנת למנוע את הצטרפותה של איראן למדינות הציר החליטו הבריטים והסובייטים לפלוש אליה.
מרכז אסיה
במהלך דיונים דיפלומטיים שלפני המלחמה, משרד החוץ הגרמני גילה עניין מיוחד באפגניסטן ומטרת הדיונים היה להבטיח שהמדינה תישאר נייטרלית במהלך סכסוך גרמני-בריטי אפשרי ואף הגרמנים יוכלו לעשות בה שימוש צבאי כנגד הראג' הבריטי או כנגד ברית המועצות. למרות היחסים הטובים של הנאצים עם ממשלת אפגניסטן, שר החוץ, יואכים פון ריבנטרופ תמך בהפלת הממשלה הנוכחית ובהחזרת שלטונו של השאה של אפגניסטן לשעבר, אמאנואלה ח'אן שחי בגלות מאז 1929 (שם גם מת ב-1960).
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, הממשלה בקאבול ניסתה לתשאל את ברלין בנוגע לתוכניות הגרמניות הנוגעות לעתידה של אפגניסטן. עניין מיוחד היו גבולות המדינה שלאחר המלחמה - ממשלת אפגניסטן קיוותה לראות את התאגדותם מחדש של 15 מיליון פשטונים אתניים שהתגוררו בראג' הבריטי בעוד שהנאצים החלו במגעים עם סובייטים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר ולכן ברלין לא ששה לתת הצעות מחייבות לקאבול. בסופו של דבר (ובעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות) המגעים של משרד החוץ הגרמני גם עם הסובייטים וגם עם האפגנים הגיעו למבוי סתום ולא נשאו פרי מעולם.
הודו
דעותיו של היטלר על הודו היו מזלזלות בדרך כלל אך הוא ראה בשלטון הקולוניאלי הבריטי של תת-היבשת שלטון למופת. היטלר התייחס מעט מאוד לתנועת העצמאות ההודית, והכריז שאנשיה הם "להטוטנים אסיאתיים" ונחותים מבחינה גזעית. כבר ב-1930 היטלר דיבר על תנועת העצמאות כ"מרד של הגזע ההודי הנחות נגד הגזע הנורדי האנגלי העליון" וסבר כי הבריטים היו חופשיים להתמודד עם כל פעיל הודי חתרני כרצונם. ב-1937 אמר לשר החוץ הבריטי לורד הליפקס שהבריטים צריכים "לירות בגנדי ואם זה לא מספיק כדי לצמצם אותם לכפיפות, תירה בתריסר חברי הקונגרס הלאומי ההודי מובילים ואם זה לא יספיק תירה ב-200 וכן הלאה". במהלך השנים הראשונות של המלחמה באירופה, כאשר היטלר ביקש להגיע להסדר עם הבריטים, הוא החזיק בתפיסה שעל הודו להישאר בשליטה בריטית לאחר המלחמה, שכן בעיניו האלטרנטיבה היחידה הייתה כיבוש סובייטי של תת-היבשת ההודית, דבר ממנו היטלר פחד מאוד. מאחר שהבריטים דחו את הצעות השלום הגרמניות, הורה היטלר ב-17 בפברואר 1941 להכין מחקר צבאי למבצע שיתקיים לאחר מבצע ברברוסה באפגניסטן נגד הודו. מטרת המבצע הזה לא הייתה למעשה לכבוש את תת-היבשת, אלא לאיים על עמדות צבאיות בריטיות שם כדי לאלץ את הבריטים "להשלים איתם" ולהסכים לתנאים הגרמנים לשלום בין גרמניה לבריטניה. שבוע לאחר מכן המבצע באפגניסטן היה נושא לדיון בין ראש המטה הכללי של הצבא פרנץ האלדר. בהערכה שהופקה ב-7 באפריל 1941 העריך האלדר שהמבצע ידרוש 17 דיוויזיות וגדוד אחד נפרד. לשכה מיוחדת לענייני הודו הוקמה מתוך מחשבה על תכנון מדוקדק של מטרות אלו.
המהפכן ההודי סובהאז צ'נדרה בוסה נמלט מהודו ב-17 בינואר 1941 והגיע לברלין דרך מוסקבה. שם הוא הציע לארגן ממשלה לאומית הודית בגלות ודחק במדינות הציר להכריז על תמיכתם בעצמאות ההודית. בסופו של דבר הוא הצליח לחלץ הבטחות כאלה מיפן לאחר נפילת סינגפור ובהמשך גם מאיטליה, אך הגרמנים סירבו. בוסה זכה להיפגש עם בניטו מוסוליני, אך היטלר סירב בתחילה לראותו ולכן החל בוסה ליצור קשר עם שר החוץ הגרמני, ריבנטרופ. משרד החוץ הגרמני היה סקפטי לגבי כל מאמץ כזה, שכן המטרה הגרמנית הוגבלה בלהשתמש בבוסה לתעמולה ופעילות חתרנית בדומה למודל של הפיכת ריבוע הזהב בעיראק ב-1941. אמצעי תעמולה אלו כללו שידורי רדיו נגד הראג' וגיוס שבויי מלחמה הודים לצד מדינות הציר.
בסופו של דבר היטלר נפגש עם בוסה ב-29 במאי 1942. במהלך הפגישה, שכללה בעיקר מונולוג בוז של היטלר, הביע היטלר את הספקנות שלו לגבי נכונותה של הודו למרד נגד הבריטים והביע את חששותיו מפני השתלטות סובייטית על הודו. הוא הצהיר שאם גרמניה תצטרך לעשות משהו בנוגע להודו, היא תצטרך תחילה לכבוש את רוסיה, שכן הדרך להודו יכולה להתבצע רק דרכה. בוסה טען בעקבות המפגש כי אי אפשר לערב את היטלר בשום דיון פוליטי רציני.
אמריקה הצפונית
לפני השלמת הכיבוש הגרמני הצפוי של אירופה, קיוותה ההנהגה הנאצית להרחיק את ארצות הברית מהמלחמה ולהשאיר אותה נייטרלית. בראיון למגזין "לייף" באביב 1941, היטלר הצהיר כי פלישה גרמנית לחצי הכדור המערבי תהיה פנטסטית כמו פלישה לירח, והוא אמר שהוא משוכנע שהרעיון מקודם על ידי אנשים שסוברים שמלחמה תהיה טובה לעסקים. כתשעה חודשים לפני הצטרפות ארצות הברית לבעלות הברית והכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט התייחס לסדר החדש בנאום שנשא ב-15 במרץ 1941, והכיר בעוינותו של היטלר כלפי ארצות הברית ובפוטנציאל ההרס שהוא מייצג. בנוסף לכך, תנועות פרו-נאציות בארצות הברית, כמו האיגוד הגרמני אמריקאי לא מילאו תפקיד בתוכניותיו של היטלר למדינה, ולא קיבלו תמיכה כספית או פוליטית מגרמניה לאחר 1935.
בסוף שנות ה-30, הנאצים אפילו ניסו לגייס תמיכה אינדיאנית, בעיקר משבט הלקוטה ומשבטי סו נוספים. הגרמנים לא התכוונו לשחרר את האינדיאנים מ"האדם הלבן" והיו מעוניינים לנצל את מצוקתם כדי להסיתם נגד האמיקאים ולהביא לאי-יציבות שתערער על טיעונים של האמריקאים בעד חוזקה ועליונותיה המוסרית של הדמוקרטיה האמריקאית.
היטלר בז לחברה האמריקאית, הוא טען שגרמניה הנאצית חייבת להתכונן למאבק האולטימטיבי נגד ארצות הברית על ההגמוניה. באמצע 1941, כשהיטלר הפך בטוח מדי בניצחון מדינות הציר באירופה נגד בריטניה וברית המועצות, הוא החל לתכנן הרחבה עצומה של הקריגסמרינה, הצפוי לכלול כ-25 ספינות קרב, 8 נושאות מטוסים, 50 סיירות, 400 צוללות ו-150 משחתות, במסגרת המערכה הימית נגד חצי הכדור המערבי. היטלר גם שקל את הכיבוש של כף ורדה, מדיירה והאיים הקנריים כדי למנוע מהבריטים להכשיר את האזור כבסיס לפעולות צבאיות נגד הנאצים וגם כדי להשיג בסיסים ימיים אטלנטיים ושדות תעופה צבאיים למבצעים נגד מטרות באמריקה הצפונית. היטלר ביקש להשתמש באיים כדי "לפרוס מפציצים ארוכי טווח נגד ערים אמריקאיות מהאיים האזוריים", באמצעות תוכנית שהגיעה למעשה לשולחנות משרדיו של גרינג באפריל 1942 לתחרות העיצוב לגבי מטוס כזה שכונה "מפציץ אמריקה". ביולי 1941, פנה היטלר לשגריר יפן אושימה עם הצעה לנהל מאבק משותף נגד ארצות הברית בעניין המטוסים (היפנים תכננו אף הם פרויקט של מטוסים מפציצים שיגיעו עד אמריקה - פרויקט Z )
בקרב אחרון זה על שליטה עולמית, היטלר ציפה שהבריטים המובסים יתמכו בסופו של דבר בכוחות הציר. הוא הצהיר כי "בין אנגליה ואמריקה תהייה יום אחד מלחמה שתתנהל בשנאה הגדולה ביותר שניתן להעלות על הדעת. אחת משתי המדינות תצטרך להיעלם, אהיה שם יותר כדי לראות את זה אבל אני שמח בשם העם הגרמני על הרעיון שיום אחד נראה את אנגליה וגרמניה צועדות יחד נגד אמריקה".
אולם הכיבוש הפיזי של ארצות הברית לא היה סביר ועתידם של שטחי ארצות הברית נותר מעורפל במוחו של היטלר אך הוא תפס את הקרב הצפוי עם אותה מדינה, לפחות תחת שלטונו, כמעין "קרב היבשות" - בו העולם הישן שנשלט על ידי נאצים נלחם על דומיננטיות עולמית כנגד העולם החדש בהנהגת ארצות הברית. החלטות נוספות בעניין ארצות הבריצת היו אמורות להישאר ככל הנראה לדורות הבאים של שליטי גרמניה.
קנדה הופיעה מעט מאוד בתפיסות הנאציות של העולם שלאחר המלחמה. היטלר ראה בקנדה מדינה זניחה וסבר כי היא נשלטת על ידי ארצות הברית. הוא ראה בחברה הקנדית חברה "ממזרית וגזענית" כמו שכנתה הדרומית. ב-1942, כאשר הביע את חששו מקריסתה הקרובה של האימפריה הבריטית, שאותה העדיף להישאר על כנה. בנוסף לכך, היטלר כי האמין כי במצב של קריסה בריטית ארצות הברית תפלוש לקנדה ותספח אותה וסבר כי הקנדים ימהרו לקבל בברכה את השלטון האמריקאי החדש.
תוכניות לשליטה כלכלית בדרום אמריקה
ב-27 באוקטובר 1941 הצהיר נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט בנאום "יש ברשותי מפה סודית, שנעשתה בגרמניה על ידי ממשלתו של היטלר, על ידי מתכנני הסדר העולמי החדש. זוהי מפה של דרום אמריקה וחלק ממרכז אמריקה כפי שהיטלר מציע לארגן את זה" לחמש מדינות בשליטה גרמנית. הנאום הדהים הן את ארצות הברית והן את גרמניה; האחרונם טענו שהמפה היא זיוף. אנשי הביטחון הבריטי אכן זייפו את המפה אך סביר להניח שהיא התבססה בחלקה על מפה אמיתית של סוכנים גרמנים שניסו לשכנע את מדינות דרום אמריקה להצטרף למדינות הציר ולהיות חלק מהסדר החדש.
בנוסף לכל אלו, במהלך המלחמה מספר מהגרים גרמנים באורוגוואי תכננו הפיכה פרו-נאצית במדינה. כמו כן, גרמניה הפעילה מספר סוכני מודיעין בדרום ומרכז אמריקה כחלק ממבצע בוליבר.
משתפי פעולה
בכל הארצות באירופה היו משתפי פעולה עם הנאצים. ישנן מספר סיבות לשיתוף הפעולה:
הר אובליסק (קולומביה הבריטית)
הר אובליסק (באנגלית: Obelisk Mountain) הוא הר בקצה הצפון-מערבי של רכס וייטמאנטל בהרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם בחם קרחון ספלינטר שממערב לו, וקרחון מארוול שמצפון לו.
גובהו של ההר 2,502 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא 112 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא ההר ה-11 בגובהו ברכס וייטמנאטל, והר ה-572 בגובהו בהרי החוף.
סינים
סינים הוא שם כללי לאנשים וקבוצות אתניות המזוהות עם סין, התרבות הסינית או היסטוריה של סין. כיום ישנן 3 מדינות בעלות צביון סיני אזרחי, והן הרפובליקה העממית של סין, טאיוואן וסינגפור. בדרך כלל אלו המוגדרים כסינים מוגדרים כך בגלל מוצא אתני, לאום, אזרחות או זיקה אחרת לאזור גאוגרפי זה.
בני האן הם הקבוצה האתנית הסינית הגדולה ביותר, המונה כ-92% מאוכלוסיית הרפובליקה העממית של סין, כ-95% מאוכלוסיית טאיוואן ו-74% מאוכלוסיית סינגפור, בהתאמה. בנוסף, הם הקבוצה האתנית הגדולה בעולם, המונה כ-18% מאוכלוסיית העולם.
מחוץ לסין, המונחים "האן" ו"סינים" משמשים לרוב לחליפין, אם המושג האן מופיע כלל, אך בסין ישנם 55 מיעוטים אתניים המוכרים רשמית על ידי ממשלת סין שגם מזהים עצמם כחלק מהלאום הסיני.
כינוס השלוחים העולמי
כינוס השלוחים העולמי הוא אירוע המתקיים אחת לשנה בו מתאספים כל שלוחי חב"ד בשכונת קראון הייטס בברוקלין שבניו יורק.
הכינוס כולל מגוון פעילויות ובין השאר מתקיימות בו סדנאות שונות על מנת להעשיר את פעילות השלוחים ולהקל את עבודותיהם השונות, צילום קבוצתי שנערך ברחבת 770, עלייה לאוהל הרבי ועוד. את הכינוס מנהל הרב חיים יהודא קרינסקי, הדובר הרשמי ויו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית, יחד עם הרב משה קוטלרסקי, על ידי ועדה מיוחדת "הנהלת כינוס השלוחים העולמי" של המרכז לענייני חינוך שמתכננת את הכינוס חודשים ספורים קודם לכן.
לכינוס יש משרד מיוחד הפעיל כל השנה הממוקם בבנין המשרדים של אגודת חסידי חב"ד העולמית שבסמיכות למרכז חב"ד העולמי - 770. בנוסף לכינוס השלוחים העולמי, מארגן המשרד כינוסים נוספים קשורים: כינוסי התומכים של חב"ד, כינוס השלוחות העולמי, קעמפ לילדי השלוחים וכן כינוסי שלוחים אזוריים לאורך השנה ברחבי העולם.
כינוס השלוחות
כינוס השליחות העולמי, כפי שמכונה בחסידות חב"ד 'כינוס השלוחות'. מיועד לנשות שלוחי חב"ד הפזורים בעולם והוא מתקיים במתכונת דומה לכינוס השלוחים.
שלוחות חב"ד משתתפות בכינוסים, סדנאות והרצאות שמתקיימות במשך כחמישה ימים. (כמו בכינוס השלוחים) השלוחות מדברות כיצד להיות עזר ותמיכה בפיתוח ושגשוג בתי חב"ד והקהילות היהודיות שבראשות בעליהם. מתקיימת עליה משותפת על קבר הרבי והרבנית, בסיום הכינוס נערך "באנקט", אירוע סיום בו משתתפות כל השלוחות, אחד הרגעים המיוחדים בבאנקט הוא ה'רולקול', בו קמות השלוחות על פי הכרזת המנחה שמקריאה את מקום שליחותן.
הכינוס מתקיים בכל שנה בסמיכות לתאריך כ"ב בשבט - יום הסתלקותה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
היסטוריה
בשנת תשפ"א בעקבות התפרצות נגיף קורונה נערך הכינוס והבנקט בזום שהיה לזום הארוך שהיה במשך למעלה מ-130 שעות ברצף.
בשנת תשפ"ג הוכנסו במהלך כינוס השלוחים 36 ספרי תורה שפוזרו בבתי חב"ד ברחבי העולם וחזרה התמונה הקבוצתית של השלוחים בחזית מרכז חב"ד העולמי, לאחר שלא התקיימה במשך שנתיים בעקבות נגיף הקורונה.
המדינה הפדרלית של נובורוסיה
המדינה הפדרלית של נובורוסיה (ברוסית: Федеративное государство Новороссия; באוקראינית: Федеративна держава Новоросія) הייתה קונפדרציה לא מוכרת שהורכבה מהרפובליקה העממית של דונצק ומהרפובליקה העממית של לוהנסק, הממוקמות במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק באוקראינה, שהכריזו באופן חד-צדדי על עצמאות מאוקראינה והיפרדות מהשלטון המרכזי בקייב, עקב אירועי מלחמת האזרחים באוקראינה. העיר דונצק הוכרזה אז כבירת החבל.
נובורוסיה הוכרזה כישות מדינית עצמאית ב-22 במאי 2014, לאחר הסכם שהבדלנים חתמו ביניהם במאי אותה שנה. ביוני 2014 המנהיגים הבדלנים של שני המחוזות הצהירו על הקמת מועצה עליונה בשם "ברית הרפובליקות העממיות" או "המדינה הפדרלית של נובורוסיה". בתחומי הישות חיו למעלה מ-5 מיליון תושבים, ולדברי האו"ם, מאז פרוץ משבר אוקראינה כמיליון איש גלו מביתם ולמעלה מ-4,000 נהרגו למרות מספר ניסיונות של הפסקת אש שהופרו על ידי שני הצדדים הלוחמים.
במאי 2015 מנהיגי דונצק ולוהנסק לא הצליחו לגשר על סכסוכים פנימיים באשר לניהול המדינה והוחלט להתפצל שוב ולפרק את הקונפדרציה.
היסטוריה
נובורוסיה (רוסיה החדשה) היה שמו של השטח בחאנות קרים שנכבש בידי האימפריה הרוסית, מעט לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאורך השנים היה שם השטח של אוקראינה דהיום. בשנת 1918 הממשל הסובייטי הקים את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. לאחר פירוק ברית המועצות המונח נובורוסיה שימש לקריאת המחוזות לעצמאות.
בשנת 2003 אקדמאים שונים ברוסיה דנו בנושא הקמת מדינה פרו-רוסית בשם נובורוסיה בדרום אוקראינה, כתגובת נגד לרצון הממשל האוקראיני להצטרף לברית נאט"ו.
השימוש עלה מחדש בשנת 2014, במהלך הסכסוך האוקראיני-רוסי, לאחר שבאפריל נשיא רוסיה פוטין תמך בבדלנים במזרח אוקראינה כחלק מנובורוסיה. בסופו של דבר תנועה לאומנית שמאלנית בשם "מפלגת נובורוסיה" הוקמה במאי 2014 בדונצק, אוקראינה ובכנס הייסוד שלה הצהירו מנהיגיה על הקמת מדינת נובורוסיה כהשראה מהמחוז ההיסטורי שנשא שם זה בתקופת הקיסרות הרוסית. במאי 2014 המנהיגים הבדלניים של לוהנסק ודונצק חתמו על הסכם איחוד.
מדינת מאלורוסיה
ב-19 ביולי 2017, אלכסנדר זכרצ'נקו, מנהיג הרפובליקה העממית של דונייצק, הכריז על כוונתו להתנתק סופית מאוקראינה ולייסד את מדינת "רוסיה הקטנה" (מאלורוסיה), שתהיה לדבריו יורשתה של אוקראינה. הוא גם חשף את דגלה של המדינה ומפת גבולותיה, הכוללים את כל אוקראינה הנוכחית ללא קרים.
השם "רוסיה הקטנה" נובע מכך שבתקופת רוסיה הצארית כך נקרא רוב שטחה של אוקראינה המודרנית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
ממשל ופוליטיקה
המבנה הפוליטי של המדינה הושתת על מצעה הפוליטי של מפלגת נובורוסיה ובראש המדינה הועמד נשיא ויו"ר הפרלמנט המאוחד, ואלרי קאורוב ואולג צאריוב בהתאמה. הגוף השלטוני הבכיר היה המועצה העממית (Народный совет), שהיווה כמעין גוף מחוקק.
צבא וביטחון
"הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה" (Объединённые Вооруженные Силы Новороссии) היו המיליציה הלוחמת והגוף שנאבק בכוחות הביטחון האוקראיניים וייצג את הבדלנים במלחמתם מול הצבא האוקראיני. הגוף הוקם תחילה כמיליציה עממית בשם ה"גיוס העממי של דונבאס" (Наро́дное ополче́ние Донба́сса) ובספטמבר כונה בשם הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה.
ביקורת
היסטוריונים רוסיים רבים ואחרים ביקרו את התנהלות הבדלנים והתמיכה הממשלתית הרוסית בהם עקב הדמיון שבין מצעם הפוליטי של הבדלנים למצע המדיני של התנועות הפאשיסטיות של תחילת המאה ה-20.
הכרה בינלאומית
נובורוסיה הורכבה, כאמור משתי מדינות לכאורה, מחוזות, שפרשו מאוקראינה באופן חד צדדי. אוקראינה לא הכירה בעצמאותן ומרבית מדינות העולם הכירו בשטחי נובורוסיה כשטח ריבוני של אוקראינה ורק דרום אוסטיה (מדינה לכאורה ושטח מחלוקת בעצמו) הכירה בעצמאות החבל.
על פי מקורות רוסיים, מנהיגי החבל זכו לתמיכת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
בתולות (סדרת טלוויזיה רוסית)
בתולות (ברוסית: Русалки) היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת מתח בהפקת אמדיה וחברת Sreda ומהווה עיבוד רוסי לסדרת הטלוויזיה הישראלית באותו השם מבית HOT. בדומה לסדרה המקורית, הסדרה עוקבת אחר קצינת משטרה קשוחה שגופת אחותה התאומה מתגלה 17 שנים לאחר שכביכול טבעה בים.
המדינה הפדרלית של נובורוסיה
שטח המדינה
ב-24 בינואר 2015 הכוחות המזוינים המאוחדים של נובורוסיה כבשו את העיר מריופול. ב-12 באפריל 2015, בשליטתה של נובורוסיה נמצאו כ-65% משטחו של אזור הדונבאס (מחוזות דונצק ולוגאנסק).
בתולות (סדרת טלוויזיה רוסית)
עלילה
הסדרה מספרת את סיפורה של ריטה טיכונובה, שוטרת במשטרת העיר טואפסה במחוז קרסנודאר שבדרום רוסיה. לריטה אחות תאומה אשר טבעה כשהיו נערות. חייה משתנים מהקצה אל הקצה כאשר מתגלה גופתה של אחותה התאומה, שלכאורה טבעה לפני 17 שנים. הגופה לא נמצאה בזמנו וכעת מתברר שאחותה לא טבעה כלל. הגופה שנמצאת היא של אישה זהה לה לחלוטין – רק עם שיער ארוך יותר והרבה קילוגרמים עודפים. ריטה, שנאסר עליה לקחת חלק בחקירה הרשמית, מחליטה לפתוח חקירה משלה בעזרתו של שוטר חדש שמגיע ליחידה, כדי להבין מה קרה אז ומה לא ראתה. במהלך החקירה חושפים השניים את הסודות שכל אחד מבקש להסתיר ואת הקשר שלהם לאחות התאומה, שמצטיירת כדמות חידתית, מכושפת ומכשפת, שהשאירה על כל אחד טביעת אצבע.
מסכת דרך ארץ
מסכתות דרך ארץ נמנות עם המסכתות הקטנות. מסכתות אלו הן מסכת דרך ארץ רבה העוסקת בנימוסין ובעניינים שבין אדם לחברו. מסכת דרך ארץ זוטא מכילה הדרכות מוסר לתלמידי חכמים: עצות לביקורת עצמית וצניעות.
מסכתות אלו מתוארכות לתקופת התלמוד, ונערכו בזמן הגאונים. הן ממשיכות את המסורת של ספרי חכמה ומוסר, דוגמת ספר משלי המקראי, ספר בן סירא מתקופת בית שני, ופרקי אבות של תקופת התנאים.
דרך ארץ רבה
בתחילתה עוסקת באיסורי עריות, אך מיד לאחר מכן מדריכה בנושאי צניעות, מידות של בני אדם שונים, מוסר וענוה, נימוסים ראויים כלפי החריג, כבוד לחכמים, ההנהגה הראויה לאורח, נימוסי הסעודה והנהגות נוספות הראויות לאדם.
דרך ארץ זוטא
עוסקת בעצות והדרכות להתנהגותו של אדם במידות טובות ובעבודת ה', לדוגמה: "דרכן של תלמידי חכמים: עניו ושפל רוח, זריז, ממולא, עלוב ואהוב לכל, שפל לאנשי ביתו, ירא חטא ודורש את האדם לפי מעשיו. ואומר: כל מה שיש בעולם הזה אין לי חפץ בו, לפי שאין העולם הזה שלי". תחילת פרק ראשון.
טטרה 81
טטרה 81 (בצ'כית: Tatra 81) היא משאית כבדה, בעלת הנעה 6x6, מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית "טטרה", אשר יוצרה בין השנים 1939–1942.
בזמן הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על צ'כיה, ב-15 במרץ 1939 מספר חודשים טרם תחילת מלחמת העולם השנייה, כפו הגרמנים על שלטונות צ'כיה לפתח ולייצר את דגמי משאיות "טטרה 81" לתועלתם. רוב מהמשאיות שימשו את משטרת הסדר, אבל מספר משאיות שימשו גם את הוורמאכט.
מירוסלאב ויטוס
מירוסלאב לאדיסלב ויטוס (באנגלית: Miroslav Ladislav Vitouš; נולד ב-6 בדצמבר 1947) הוא בסיסט ג'אז צ'כי.
ביוגרפיה
מירוסלאב ויטוס נולד בפראג, צ'כוסלובקיה, והחל לנגן בכינור בגיל שש. בגיל 10 למד לנגן על פסנתר, ולבסוף החל לנגן קונטרבס בגיל 14. בילדותו השתתף מירוסלאב בתחרויות שחייה, וניגן בטריו עם אחיו המתופף והקלידן יאן האמר. לאחר מכן למד בקונסרבטוריון פראג, וזכה בתחרות מוזיקלית בווינה, עבורה קיבל מלגה להשתתפות במכללת ברקלי למוזיקה. הוא הגיע לארצות הברית בשנת 1966. בשנת 1967 ניגן לצד קלארק טרי, ומיילס דייוויס התרשם מנגינתו והזמין אותו להשתתף בסדרת הופעות במועדון הוילג' גייט בניו יורק. כשנה לאחר מכן השתתף מירוסלאב בהקלטת אלבומו השני של הפסנתרן צ'יק קוריאה, Now He Sings, Now He Sobs, לצד המתופף רוי היינס. בשנת 1970 הוציא מירוסלאב את אלבומו הראשון, Infinite Search, בו השתתפו הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הקלידן הרבי הנקוק, הסקסופוניסט ג'ו הנדרסון והמתופפים ג'ק דז'ונט וג'ו צ'יימברס. באותה השנה הקליט אלבום נוסף, עבור חברת קולומביה רקורדס, והשתתפו בו מקלפלין, בילי קובהם וג'ו זאווינול. לאחר מכן היה מירוסלאב לחבר מייסד של להקת Weather Report, עד להחלפתו בידי הבסיסט אלפונסו ג'ונסון בשנת 1973. על הסיבות לעזיבתו אמר בראיון כי "ג'ו זאווינול רצה ללכת לכיוון אחר. הלהקה חיפשה תהילה ופרסום, ושינתה את סגנונה למטרות פרסומית לכדי סוג של פאנק שחור". נוסף לכך ציין כי הרגיש שהוא לא מקבל את התשלום המגיע לו בעבור עבודתו. בשנת 1988 חזר מירוסלאב לאירופה כדי להתרכז בהלחנה, אך המשיך להופיע באופן פעיל.
בשנת 2001 התאחדו ויטוס, קוריאה והיינס להקלטת האלבום Rendezvous in New York, לציון יום הולדתו ה-60 של צ'יק. האלבום יצא בשנת 2003, ובעבורו זכה צ'יק בפרס גראמי לסולו הג'אז הטוב ביותר על הקטע "Matrix".
איי קיימן במשחקים האולימפיים לנוער
איי קיימן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). איי קיימן השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012). עד כה, אף ספורטאי נוער מאיי קיימן לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער מאיי קיימן היא סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של איי קיימן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים שחייה ושיט. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, התעמלות, רכיבה ושיט והשתתפותה היא סמלית.
משחקי החורף
איי קיימן השתתפה באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת שמנתה גולש אלפיני אחד. אולם, אף על פי שהגולש דין טרוורס העפיל למשחקים הוא לא היה רשום לאף תחרות בענף הסקי אלפיני.
מילה של גבר
מילה של גבר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן. השיר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2018, כסינגל החמישי מתוך אלבומה הרביעי חיים שלי, על ידי חברת התקליטים אן. אמ. סי. יונייטד.
בשונה משאר שירי האלבום, לא הצליח השיר להיכנס אל מצעד השירים של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אופיר כהן והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא בלדה ים-תיכונית בו בן זקן שרה על כך שגבר הבטיח לה דבר מה, אך לבסוף פגע בה בצורה בלתי הפיכה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ הנלווה של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את האודיו שלו ב-6 בדצמבר 2018. באודיו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את מילותיו של השיר.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-6.5 מיליון צפיות.
ביקורות
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה. דודי פטימר העניק לשיר ביקורת מעורבת, תוך שטען כי השיר דומה לשירה של הזמרת ניבין משנת 2003, "אתה לא ראוי" ואמר כי
ליטוריה
ליטוריה (שם מדעי: Litoria) הוא סוג של צפרדעים ממשפחת האילניתיים, אשר נפוץ באוסטרליה, ארכיפלג ביסמרק, איי שלמה, גינאה החדשה, איי סונדה הקטנים, איי מאלוקו, ובטימור. לעיתים נקרא הסוג "אילנית אוסטרלו-אסיאתיות". מספר מאפיינים מייחדים אותן לעומת צפרדעי עצים אחרות - קשתית אופקית, היעדר פיגמנטציה של העפעף ותפוצתן הגאוגרפית. נכון לשנת 2008, קיימים כ-150 מיני ליטוריה.
קיים מגוון רב בתוך הסוג עצמו, בחזות האילניות, בהתנהגותן ובבית הגידול שלהן. "אילנית החנית" (Litoria microbelos) היא קטנה ביותר; בעוד שהאילנית הענקית (Litoria infrafrenata) יכולה להגיע לגודל של 13.5 ס"מ. המראה, בית הגידול והתנהגות האילניות קשורים בדרך כלל - האילניות הקטנות והכהות חיות בדרך כלל על הקרקע וכמעט שלא מטפסות. לעומת זאת, המינים הגדולים והירוקים יותר חיים על עצים ובדרך כלל יורדים מהם רק על מנת להתרבות.
ברכה קופשטיין
ברכה קופשטיין - כץ (באנגלית: Bracha Kopstein, ביידיש: ברכה קאפשטיין; 1909 - 14 בספטמבר 2012, כ"ז באלול תשע"ב) הייתה משוררת יידיש.
נולדה בפרילוקה שבמחוז קייב שבאוקראינה. בשנת 1924 היגרה קופשטיין לאמריקה. נישאה למשורר יידיש בנימין כץ, בעניאמין קאַץ (1906 - 3 ביולי 2002, כ"ג בתמוז תשס"ב). עלתה ארצה בשנת 1949 עם בעלה בנימין כץ.
נטמנה בבית העלמין בחולון-בת-ים.
פטר פיאלה
פטר פיאלה (בצ'כית: Petr Fiala, ב-IPA: pɛtr̩ fɪjala; נולד ב-1 בספטמבר 1964) הוא פוליטיקאי וחוקר פוליטי אקדמי צ'כי המכהן כראש ממשלת צ'כיה מאז נובמבר 2021 ומנהיג המפלגה הדמוקרטית האזרחית (ODS) מאז 2014. בעבר כיהן כשר החינוך, הנוער והספורט בין השנים 2012–2013. לפני שנכנס לפוליטיקה, הוא היה הרקטור של אוניברסיטת מסריק.
פיאלה נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצ'כי כנציג בלתי מפלגתי בבחירות ב-2013. הוא ניצח בבחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית האזרחית ב-2014 סביב הבטחה לעשות רפורמה במפלגה ולהחזיר את אמון הציבור בה לאחר שערוריית השחיתות הפוליטית ב-2013 בה היה מעורב ראש הממשלה פטר נצ'אס. מפלגתו של פיאלה סיימה במקום השני בבחירות לבית הנבחרים הצ'כי ב-2017, ונותרה באופוזיציה למרות הצעות מרובות של ראש הממשלה הנכנס אנדריי באביש להיכנס לקואליציה.
בצעירותו
פיאלה גדל בברנו הוא גדל למשפחה קתולית שמרנית. אביו שהיה בן למשפחה יהודית, היה ניצול שואה.
הוא למד היסטוריה והשפה הצ'כית בפקולטה לספרות של אוניברסיטת מסריק בין השנים 1983 ו-1988 ולאחר שסיים את לימודיו עבד כהיסטוריון במוזיאון בקרומייז'יז'.
בעוד פיאלה כיהן כרקטור, האוניברסיטה הגדילה את מספר הסטודנטים שלה לכ-45,000 סטודנטים, הפכה לאוניברסיטה הצ'כית הפופולרית ביותר מבחינת ניסיונות הרשמה, ויצרה מערכת ארצית לאיתור פלגיאט אקדמי.
קריירה פוליטית
בספטמבר 2011 שימש פיאלה כעוזר הראשי לענייני מדע של ראש הממשלה פטר נצ'אס וב-2 במאי 2012 מונה לשר החינוך, הנוער והספורט בממשלתו של נצ'אס, ונשאר בתפקיד זה עד שנצ'אס התפטר ב-2013
ה-ODS השיגה הישגים גם במהלך הבחירות האזוריות ב-2020
לאחר מכן החלה פיאלה לנהל משא ומתן עם מפלגות KDU-ČSL ו-TOP 09 על יצירת ברית אלקטורלית לבחירות לרשות המחוקקת ב-2021. המפלגות הגיעו להסכמה ליצירת ברית בשם SPOLU ("ביחד"). פיאלה הפך למועמד של הברית לתפקיד ראש הממשלה.
ב-28 בנובמבר 2021 מינה הנשיא מילוש זמאן את פיאלה לראש ממשלת צ'כיה. לאחר מינויו, פיאלה אמר שהוא מאמין שממשלתו תביא לשינוי ותשפר את חייהם של האנשים בצ'כיה, אך השנה הבאה תהיה קשה לאזרחים רבים ולצ'כיה עצמה.
דעה פוליטית
פיאלה מחזיק בדעות שמרניות ואירוסקפטיות-מתונות, והוא מתנגד לקיצוניות פוליטית ולפופוליזם. הוא מתנגד לנישואים חד מיניים כפי שהצהיר בספרו.
באוגוסט 2016, פיאלה הצהיר כי "האסלאם הקיצוני נמצא במלחמה עם אירופה" וכי האיחוד האירופי לא צריך לקבל מהגרים המהווים סיכון. הוא התנגד לנסיגת החיילים הצ'כים מהמלחמה באפגניסטן. פיאלה הביעה התנגדות למעורבות הרוסית והסינית בבניית היחידה החדשה של תחנת הכוח הגרעינית דוקובאני. הוא גם טען שההשפעה האנושית על שינוי אקלים "לא לגמרי ברורה", ובעקבות זאת ספג ביקורת והאשמות בפופוליזם מצד מומחים לאיכות הסביבה.
חיים אישיים
פיאלה נשוי לביולוגית יאנה פיאלובה, אותה הכיר כסטודנטית במהלך מהפכת הקטיפה. הם נישאו שנתיים לאחר מכן ויש להם שלושה ילדים. פיאלה הוא נוצרי, והוטבל בשנת 1986.
שער טיטוס
שער טיטוס (בלטינית: Arcus Titi) הממוקם בפורום רומאנום שברומא הוא שער ניצחון שהקדיש הקיסר דומיטיאנוס לאחיו טיטוס בשנת 82 לספירה, כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים במרד הגדול, שהסתיים בשנת 70 לספירה. שער ניצחון נוסף הוקם על ידי טיטוס עצמו שנה אחת קודם לכן בקירקוס מקסימוס שברומא.
בחלקו הפנימי של השער בפורום רומאנום תבליט מפורסם המתאר את תהלוכת השלל והביזה מירושלים בחורף שנת 71 לספירה. השער עומד על תילו קרוב ל-2,000 שנה וניתן להבחין היטב בהתפוררות אבן הגיר ממנה הוא בנוי. השער והאזור העתיק ברומא זכו לשיקום ותחזוקה נאותה רק מימי שלטון מוסוליני ב-1936, במטרה להחזיר לתודעת האיטלקים את תפארת האימפריה הרומית.
הכתובות על השער
בכתובת הקדמית בחזית השער נחרת:
הכתובת האחורית אבדה ובשנת 1821, אחרי שיפוצים שנערכו באתר, נחרתה כתובת נושאת תוכן חדש: .
מידות השער
מידותיו החיצוניות: גובהו 15.4 מטרים, רוחבו 13.5, ועומקו 4.75.
מידותיו הפנימיות: גובה הקשת 8.3 מטרים ורוחבה 5.36.
תבליטים
אחד התבליטים מתאר את הטריומף (מצעד ניצחון) בו נראים לגיונרים רומיים נושאים שלושה מכלי בית המקדש: מלבד הכלים, ניתן לראות גם טבלאות אוזניים, לוח מלבני עם שני משולשים צמודים לשני קודקודיו, לוחות אלו שימשו בדרך כלל לכתובות הקדשה או זיכרון.
יש הסבורים, בניגוד לתפיסה העממית לפיה האנשים הנראים בתבליט הם שבויים יהודיים, כי מתוארים שם דווקא חיילים רומיים האוחזים בשלל, כפי שניתן לראות מזרי הדפנה ונסי הניצחון שלהם.
בצדו הימני נראה שער ניצחון הגדול אך במעט מן האנשים, אף על פי שבמציאות שערי ניצחון היו גדולי ממדים. ההסבר לכך הוא שהרומאים האמינו כי האדם הוא פאר היצירה והמוטיב החשוב ביותר בכל יצירה בה הוא מופיע.
בספנדרלים (המשולשים שנוצרים בין הקשת ובין הקורה), מופיעה אלת הניצחון היוונית ניקה, עם אבוקה להכתרת המנצחים. על כותרות העמודים שלצדי הקשת מופיע מוטיב חוזר באמנות הרומית - כותרות צמחייה וקישוטי עלים.
המוטיבים בתבליט
הסגנון הרומי מבוטא על ידי:
הסגנון היווני קלאסי מבוטא על ידי:
שחזור תהלוכת הניצחון
הציור מדגים את אופן התהלוכה: בראש הולכים החיילים היהודים השבויים. על המרכבה, חבוש בעטרת הקיסר, עומד המצביא המנצח במערכה. סוסים לבנים רתומים למרכבה הפתוחה. משני צידי המרכבה, המשמר הפרטי של המנצח. מאחור, השבויים המכובדים, השלל, והביזה עם נושאיה. מאחורי המרכבה נראה באופן בולט סמל השלטון הרומאי, הנשר הרומאי. ההבחנה בין סוגי האנשים היא לפי הלבוש, ובעיקר הכובע. מעניינת היא העובדה כי ה"צועדים" בציור אינם צועדים לכיוון רומא, אלא להפך, לכיוון היציאה מרומא.
מטרת בניית השער
השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובנו טיטוס, רצו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית. אספסיאנוס, שנבחר לקיסר על אף שלא היה ממשפחה מיוחסת, היה מעוניין להצדיק את שלטונו, ולכן הפריז בכוחם של המורדים היהודים, ופיאר את בנו שפיקד על הלחימה בירושלים. השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס - מלחמת היהודים. אספסינוס עצמו הקים את הקולוסאום במימון השלל שנלקח מבית המקדש. טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים. דומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, אף על פי שלא השתתף בלחימה.
שער טיטוס (קירקוס מקסימוס)
בשנת 81 לספירה, 11 שנה לחגיגת הטריומף של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה - שער טיטוס (קירקוס מקסימוס). הכתובת עצמה לא נשמרה, אך הטקסט הועתק בימי הביניים וכך הגיע לידינו. בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לתת כבוד לטיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על אשר, בצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכובשה. השער הזה היה השער המקורי שהוצב על ידי טיטוס.
הקשר היהודי בעת החדשה
לאחר כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית ב-1944, החיילים היהודים נהגו לבלות את חופשתם ברומא. חנה מרון ויוסי ידין ביצעו אז את השיר שכתב יצחק יצחק והלחין צבי בן-יוסף, כל הדרכים מובילות לרומא. אחד הבתים בשיר מתאר מה קרה בשער טיטוס בחופשות בזמן המלחמה.
יהודי רומא נהגו לא לעבור תחת שער טיטוס. הם חרגו מנוהג זה ביום ההכרזה באו"ם על הקמת מדינת ישראל, ב-29 בנובמבר 1947. הם צעדו מתחת לשער, אבל בכיוון ההפוך שצעד מצעד הניצחון של טיטוס, מהפורום רומאנום, דרומה, לכיוון ארץ ישראל. בכך באה לידי ביטוי השיבה מהגלות למולדת העתיקה.
מספר פעמים עלה הרעיון לפרק את "שער טיטוס" ולהעביר אותו לירושלים. לראשונה דווח כי איתמר בן-אב"י דן בנושא בפגישה עם בניטו מוסוליני בשנות ה-20 של המאה ה-20, ב-1956 דווח כי לוי אשכול העלה את הרעיון בעת ביקור באיטליה, וב-1973 שר־החוץ האיטלקי, ג'וזפה מדיצ'י, הציע להעביר את השער לירושלים כמחווה לישראל.
בשנת 1949 נבחר סמל מדינת ישראל שעוצב על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר, ובמרכזו - מנורת שבעת הקנים כפי שהיא מופיעה בשער טיטוס.
בשנת 1987 החל פרויקט, שנמשך כשלוש שנים, לשימור וניקוי השער מפיח שהצטבר עליו במהלך השנים.
יחסי החוץ של הולנד
יחסי החוץ של הולנד (בהולנדית: Nederlandse buitenlandse betrekkingen) הם היחסים הבינלאומיים של הולנד. הולנד מנהלת יחסים עם רוב מדינות העולם. משרד החוץ של הולנד הוא הגוף הממשלתי האחראי על ניהול קשרי החוץ של הולנד. הולנד חברה בין היתר באו"ם, ברית נאט"ו ובהאיחוד האירופי.
במהלך המאה ה-17 ואחריה - תור הזהב של הולנד - ההולנדים בנו אימפריה מסחרית וקולוניאלית. זו הייתה מעצמת ספנות וימית מובילה ולעיתים קרובות הייתה במלחמה עם אנגליה, יריבתה העיקרית. השליטה הקולוניאלית העיקרית שלה הייתה באינדונזיה, שלחמה נגדה והשיגה עצמאות לאחר 1945. הקשרים ההיסטוריים שירשו מעברה הקולוניאלי עדיין משפיעים על יחסי החוץ של הולנד. מדיניות סחר החוץ שלה מטופלת על ידי האיחוד האירופי. ההולנדים היו פעילים בתפקידי שמירת שלום בינלאומיים.
אוסטריה
היחסים שבין רפובליקת אוסטריה לבין ממלכת הולנד הם יחסים היסטוריים שראשיתם עת שלט בית הבסבורג הן בשטחי אוסטריה והן בשטחי הולנד.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פליפה. סכסוכים בין פליפה השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
הרפובליקה ההולנדית לחמה לצד ממלכת הבסבורג האוסטרית במלחמת תשע השנים, מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה האוסטרית ובמהלך המלחמות הנפוליאוניות, ולאחר הניצחון של כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, הוקמה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בראשותו של וילם הראשון, מלך הולנד.
אחרי תבוסת נפוליאון ב-1815, קיבלה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה את השליטה על האזור שכולל היום את הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, אבל כעבור 15 שנה בלבד התחוללה המהפכה הבלגית - החלק הדרומי של הממלכה המאוחדת (שהיה בעבר "ארצות השפלה הדרומיות") התקומם כנגד השלטון ההולנדי והכריז על עצמאותו כבלגיה. בתחילה לא הכירה האימפריה האוסטרית בעצמאותה של בלגיה, אולם לאחר שנחתם הסכם לונדון בשנת 1839, הכירה אוסטריה בבלגיה ושלחה אליה את השגריר מוריץ פון דיטריכשטיין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה הולנד על ידי גרמניה הנאצית, שכללה בתוכה את אוסטריה, שסופחה בשנת 1938 בעקבות האנשלוס.
בשנת 1946 כוננו המדינות את היחסים מחדש, ובמהלך השנים הצטרפו שתי המדינות לקהילה האירופית, שהפכה לאחר מכן ל. מכיוון ששתי המדינות חברות כיום באיחוד האירופי וחתומות על הסכם שנגן, הגבולות פתוחים בין המדינות, ואין שום הגבלת מעבר ביניהם.