cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביב טלמור
ביוגרפיה
אביב טלמור נולד בירושלים וגדל עד גיל 18 במקומות רבים, בהם – ערד, באר שבע, ראשון לציון ופריז. בצבא היה חובש - בתחילה בהנדסה קרבית, שירת בלבנון ואחר-כך בצריפין. במילואים שירת כחובש בחיל הרפואה. השלים בגרויות ולמד במשך שנה קולנוע בבית צבי (1987/8). עבר לחיות באירופה במשך שלוש שנים, התגורר בלונדון ובאמסטרדם ועבד בעבודות מזדמנות. ב-1992 שב לישראל, למד בחוג הרב-תחומי באמנויות באוניברסיטת תל אביב (2000-1994) וסיים בהצטיינות. עשה תעודת הוראה בתקשורת במכללת דוד ילין, ירושלים. הוא בעל תואר שני בהצטיינות בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב (2007), במסגרתו התמקד בביאליק. בתקופת לימודיו עבד כמורה לקולנוע ולימד תסריטאות ותולדות הקולנוע. הוא לימד בכפר הירוק. הקים את המגמה לקולנוע בתיכון תלמה ילין, לימד בקמרה אובסקורה ובמכללה להוראת הטכנולוגיה.
ספר שיריו הראשון, "קלינט ואני", זכה בפרס פסח מילין לשנת 2013. החל מ-1994 עבד כתסריטאי. ביחד עם אריק לובצקי ומתי הררי כתב את התסריט של שתי העונות של "תמונות יפואיות", אדפטציה לספריו של מנחם תלמי. כתב פרקים לעונה הראשונה של "חלומות נעורים", הסדרה הישראלית הראשונה שנמכרה לערוצים לא ישראלים. כתב פרקים ל"כחול עמוק". בנוסף לכך ערך תסריטים וכתב קטעי קריינות לסרטים דוקומנטריים שונים.
בגיל 35 התחיל לעבוד על סרטו הראשון "אני ביאליק", עליו עבד במשך 12 שנים עד 2012.
Utrade (יוטרייד)
טלמור עזב את ישראל והוכרז כפושט רגל. בסוף פברואר 2016 חזר לישראל ונחקר על ידי חוקרי רשות ניירות ערך.
ביוני 2018 נחקר בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובמהלך המשפט נאמדו חובותיו לנושים ביותר מ-2 מיליון שקל. הוא נשלח למאסר בן 14 יום.
בדצמבר 2018 הוגש כתב אישום נגד טלמור, חברת יוטרייד ועובדים בחברה. לטלמור וליוטרייד מיוחסות עבירות של גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, הלבנת הון וניהול תיקי השקעה ללא רישיון. בספטמבר 2022 הורשע בעבירות אלה.
אני ביאליק
"אני ביאליק" הוא סרט מוקומנטרי עצמאי בן 78 דקות. טלמור כתב את התסריט ביחד עם אהד אופז וגם הפיק אותו.
העלילה מספרת על מורה לספרות שמנסה להוציא ספר שירה (אביב טלמור בתפקיד עצמו), שאביו התנכר לו והוא לא פגש אותו מעולם, עם מותו אביו מוריש לו לירה. אביב מגלה שהוא נינו של חיים נחמן ביאליק (מיכאל כורש), מהמאהבת שלו הציירת אירה יאן (עירית גידרון). מנהל ארכיון ביאליק (דוד דנינו) יוצא להציל את כבוד המשורר שנחשב לחשוך ילדים. אשתו של אביב (הדס קלדרון) נכנסת להיריון, מסרבת להפיל והם נפרדים. מתוך ניסיון להוכיח את צדקתו, אביב פורץ לארכיון ביאליק וגונב חומרי ארכיון, הוא מנתץ את קבר ביאליק כדי לעשות לו בדיקת DNA.
הסרט הוקרן בסינמטקים ב-2013. זוכה פרס הקולנוע העצמאי, פסטיבל חיפה, 2012. מועמד בשלב הגמר של פרס הסרט הטוב ביותר בתחרות פרסי אופיר, 2013. הבחירה הרשמית של פסטיבל פאלם ביץ' 2014, שהוא אחד מ-25 הפסטיבלים העצמאיים המובילים בעולם. הבחירה הרשמית וציון לשבח בפסטיבל סנטה פה, 2014, שם נבחר כאחד משלושת הסרטים הטובים ביותר בפסטיבל. הבחירה הרשמית של פסטיבל פסטרויה 2014, המוכר על ידי איגוד מבקרי הקולנוע העולמי FIPRESCI כפסטיבל המקרין סרטי איכות. נבחר כחלק מפסטיבל Sheffield Doc/Fest 2014.
הצלם הוא פיליפ בלאיש, העורך אורי בן-דב, מעצבי התפאורה הם שחר בר-אדון ותמר עמרם ומלחין המוזיקה הוא יוסי אפלבאום. הסרט צולם בפורמט דיגיטלי וב-16 מ"מ בין יולי לנובמבר 2007, ב-22 ימים, פלוס חמישה ימי השלמה. תקציבו היה 600 אלף שקל, הוא קיבל מימון חלקי מקרן הקולנוע הישראלי והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
קישורים חיצוניים
אני ביאליק:
מוחמד עלי (מתאגרף)
מוחמד עלי (באנגלית: Muhammad Ali; 17 בינואר 1942 – 3 ביוני 2016), נולד בשם קסיוס מרסלוס קליי ג'וניור (), היה מתאגרף אמריקאי במשקל כבד. עלי הוא הראשון בהיסטוריה שזכה שלוש פעמים באליפות העולם במשקל כבד, והיה גם לאחד הצעירים ביותר שהחזיקו בתואר זה ולאחר מכן לאחד המבוגרים ביותר שהחזיקו בו. בשל הישגיו, סגנון האגרוף הייחודי שלו ומשך שליטתו בענף, נחשב לדעת רבים למתאגרף במשקל כבד הטוב בכל הזמנים. עלי התפרסם כמתאגרף גם מחוץ לזירה, בזכות פעילותו הפוליטית כנגד מלחמת וייטנאם ולמען צדק גזעי על פי חזונו של מורו מלקולם אקס והופעותיו בתקשורת. עלי נחשב בעיני רבים לאחד הספורטאים הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
קסיוס מרסלוס קליי ג'וניור נולד בלואיוויל, קנטקי, ארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית. כשהיה בן 12 דיווח לשוטר על כך שאופניו נגנבו, והלה הציע לו להתאמן באיגרוף. קליי הפך למתאגרף ועד גיל 18 זכה ב-100 ניצחונות מתוך 108 קרבות. לאחר שזכה בשנת 1960 באולימפיאדת רומא במדליית זהב באיגרוף במשקל חצי כבד, הפך קליי למקצוען.
קריירה
עלי, עדיין בשם קסיוס קליי, ערך את הופעת הבכורה שלו כמתאגרף מקצועני ב-29 באוקטובר 1960 ובמהלך שלוש שנים צבר 19 ניצחונות (15 מהם בנוק-אאוט) מתוך 19 קרבות.
ב-25 בפברואר 1964 זכה בפעם הראשונה באליפות העולם במשקל כבד, לאחר שגבר על המתאגרף סוני ליסטון (Sonny Liston) בנוקאאוט בסיבוב השביעי, ובכך היה לאלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד.
לאחר מכן ב-1964 הלך בעקבות מלקולם אקס, שבו ראה כמורו הרוחני, והצטרף ל"אומת האסלאם", ארגון המחזיק בגרסה מוסלמית משלו. הוא קיבל את השם "מוחמד עלי" ועל החלפת השם אמר:
בשנת 1965 נערך בין עלי לליסטון קרב חוזר בו גבר עלי בשנית, הפעם בנוקאאוט בסיבוב הראשון. במשך השנתיים שלאחר מכן הגן על תוארו שמונה פעמים נוספות.
את תואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד החזיק עד 1967, אז סירב עלי להתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית, שהיו מעורבים אז במלחמת וייטנאם. בעת הסירוב הפומבי אמר שהוא מסרב להתגייס מטעמי מצפון וכי דת האסלאם אוסרת עליו להילחם. בעקבות זאת הורשע בהתחמקות משירות צבאי ונידון לחמש שנות מאסר וקנס של עשרת אלפים דולר. בעקבות הרשעתו רישיון האגרוף שלו בוטל, ונשלל ממנו תואר אלוף העולם. עלי ניהל מאבק ממושך עם מערכת המשפט עד שב-1971 זיכה אותו בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד כיוון שמועצת הגיוס לא נמקה את סרובה להכיר בו כסרבן מצפון. לכן בסופו של דבר עלי לא ריצה את עונשו. כמחאה על מאבק הממסד נגדו, הכריז עלי כי זרק את מדליית הזהב בה זכה במשחקים האולימפיים לנהר. שנים אחר-כך, הודה כי למעשה סיפור השלכת המדליה אינו נכון, וזו אבדה לו.
ב-8 במרץ 1971 נפגש עלי במדיסון סקוור גרדן עם ג'ו פרייז'ר בקרב שנודע כ"קרב המאה", כיוון ששני המתאגרפים היו בלתי מנוצחים בקריירה המקצוענית שלהם. הקרב עורר עניין ציבורי רב שחרג מקהל חובבי האגרוף. בקרב זה הנחיל פרייזר לעלי את הפסדו הראשון בקריירה המקצועית שלו. במרץ 1973 נלחם עלי נגד קן נורטון והפסיד, כשהוא סובל מלסת שבורה. בקרב חוזר ניצח עלי את נורטון ואחר כך גם את פרייזר (אשר הפסיד קודם לכן את האליפות לג'ורג' פורמן).
ב-30 באוקטובר 1974 ניצח עלי את ג'ורג' פורמן והשיב לעצמו את התואר לאחר שבע שנים. הקרב זכה לשם "המהומה בג'ונגל", בשל מיקומו בקינשסה, זאיר (היום קונגו). כשישים אלף צופים חזו בעלי מתיש את פורמן לאורך 8 סיבובים עד שהכניע אותו בנוק אאוט. בראיון שהעניק מיד לאחר הקרב הופיע כמעט ללא שריטה, שאל "האם זה היה קרב צמוד?", פנה ישירות למצלמה ואמר:
ובתשובה לשאלה כיצד ניצח את פורמן בקרב חזר על אחת האמירות המפורסמות ביותר שלו והוסיף:
ב-1 באוקטובר 1975 ניצח עלי את פרייזר בפיליפינים בקרב שנודע כ-Thrilla in Manila וניצב בראש רשימות רבות של "קרבות האיגרוף הגדולים בהיסטוריה".
עלי הגן על התואר 10 פעמים עד שנת 1978, כשאז, ב-15 בפברואר, הפסיד את התואר ללאון ספינקס בלאס וגאס, אך השיב אותו לעצמו בקרב חוזר שנערך שבעה חודשים מאוחר יותר וזכה בתואר בפעם השלישית. בשנת 1981 פרש סופית מאיגרוף מקצועני.
במהלך הקריירה שלו נודע עלי כאדם המשמיע דעות פרובוקטיביות ולעיתים אף שנויות במחלוקת, כמו גם בחרוזים שחיבר והשמיע לתקשורת. פרט לחידודי הלשון הידועים המתקשרים ליכולותיו כספורטאי, שהתווספו לסגנון "הריקוד" הקליל והמאוד לא אופייני למתאגרף במשקל שלו, עלי עשה שימוש בהצלחותיו בזירת האגרוף ובאישיותו כדי להעלות למודעות את אפליית השחורים בארצות הברית ובעולם, ואת חוסר השוויון בין בני האדם בכלל. בנוסף היה פעיל בקרב קהילות השחורים והרבה לסייע לנוער שחור במצוקה. בשל פעילות זו הפך עלי להיות יעד בפרויקט הריגול האמריקאי "פרויקט מינרט".
ב-2002 זכה עלי לקבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, כאשר כוכבו הוא היחיד שאינו נמצא על הקרקע בשדרה אלא תלוי על קיר תיאטרון דולבי, הצמוד לשדרה.
חיים אישיים
לאחר הפרישה בשנת 1984, אובחן כלוקה במחלת פרקינסון.
באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 ריגש עלי מיליוני צופים בעולם כאשר התבקש להחזיק את הלפיד האולימפי, ובמאמץ רב הדליק את המשואה כשידו וכל גופו רועד ממחלת הפרקינסון. באותו מעמד גם קיבל מדליית זהב כתחליף לזו שאיבד. ב-2005 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) ניתן לו הכבוד להשתתף כאחד מנושאי הדגל האולימפי.
עלי היה חבר בארגון אומת האסלאם עד שנת 1975, אז נפטר אלייז'ה מוחמד שהיה מייסד הארגון ומי שהעניק לעלי את שמו. עלי היה למוסלמי סוני עד שאימץ את כתבי האסלאם הסופי בשנת 2005.
הוא נפטר ב-3 ביוני 2016 בבית החולים בסקוטסדייל שבאריזונה בגיל 74, כתוצאה מהלם זיהומי (Septic shock).
באר יעקב (שכם)
באר יעקב (בערבית: بئر يعقوب, תעתיק מדויק: בִּאְר יַעְקוּבּ) היא באר מים הנמצאת בשכם, ומיוחסת ליעקב אבינו. באר יעקב ממוקמת לא רחוק מאתר ארכאולוגי בשם תל בלטה, שנחשב כמיקומה של שכם התנ"כית. הבאר נמצאת כיום בתוך מנזר בעל שם זהה, בשכם שברשות הפלסטינית.
חשיבות דתית
הבאר מוזכרת בברית החדשה בבשורה על-פי יוחנן. לפי המסורת הנוצרית, ישו עבר במקום וביקש מאישה שומרונית, שבאה לשאוב מים מן הבאר, להשקותו. בין השניים התפתח דו-שיח הנחשב כמשמעותי בתאולוגיה הנוצרית.
הקדוש פילומנוס
ב-1979 נרצח במנזר הנזיר פילומנוס ונזירה נפצעה. הרוצח היה אשר רבי, יהודי שפעל ממניע של "קנאות דתית" וכנראה היה מעורער בנפשו. בשנת 2009 הועלה הנזיר פילומנוס למעלת קדוש של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ומקום פולחנו כמרטיר שנפל על מזבח ההתנגדות ללאומנות הציונית מתקיים במנזר באר יעקב.
אריק קנדל
אריק קנדל (באנגלית: Eric Kandel; נולד ב-7 בנובמבר 1929 בווינה) הוא נוירופסיכיאטר יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000 (יחד עם פול גרינגרד וארוויד קרלסון) על עבודתו בחקר הפיזיולוגיה של הזיכרון והדרך בה הוא נשמר בתאי עצב.
אריק קנדל הוא פרופסור לביוכימיה ולביופיזיקה באוניברסיטת קולומביה וחוקר בכיר במכון הרפואי על שם הווארד יוז. כמו כן, הוא היה המייסד וראש המרכז לנוירוביולוגיה ולהתנהגות, שהפך בהמשך לנוירומדע באוניברסיטת קולומביה. הוא חקר את מערכת העצבים של החשופית הימית אפליזיה קליפורנית (Aplysia californica), לה יש תאי עצב גדולים, המאפשרים לעשות מניפולציות בקלות יחסית. האפליזיה הקליפורנית שייכת גם לקבוצה של חסרי חוליות שהייתה ידועה ביכולת שלה ללמוד.
בריאיון עם גיל חובב סיפר שבצעירותו ניסה להבין כיצד ייתכן שהנאצים ביצעו מעשי זוועה נוראיים, אך עם זאת נהנו מאמנות והקשיבו לבטהובן ומוצרט. לשם כך החל ללמוד רפואה במטרה להפוך לפסיכואנליטיקאי ולנסות להבין את נפש האדם. בשלב מסוים הבין שעניינו האמיתי הוא במדע ופנה למחקר.
ילדותו
אמו הגיעה ממשפחה אשכנזית יהודית ממעמד הביניים שחיה בפולין. אביו בא ממשפחה ענייה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שהיגרה במלחמת העולם הראשונה לווינה, שם הוריו הכירו והתחתנו ב-1923. אריק קנדל נולד בווינה ב-1929, כבן שני. זמן קצר לאחר מכן, אביו ייסד חנות צעצועים, אולם במרץ 1938 הם נאלצו לעזוב את אוסטריה לאחר הסיפוח של אוסטריה על ידי גרמניה. כתוצאה מאריזציה, התגברו ההתקפות נגד היהודים ועיקלו את הרכוש של היהודים. קנדל חווה באוסטריה, כילד יהודי, את ליל הבדולח. ב-11 במאי 1939 אריק ואחיו נסעו לברוקלין, ובהמשך הוריהם הצטרפו אליהם.
כשהגיע לארצות הברית, סבו לימד אותו לימודי יהדות והוא התקבל לישיבה דפלטבוש שבברוקלין, אותה סיים ב-1944. בהמשך הוא למד באוניברסיטת הרווארד היסטוריה וספרות. במהלך לימודיו בהרווארד, נתקל בעבודותיו של פרדריק סקינר והחל להתעניין בלמידה ובזיכרון. עם זאת, סקינר ניסה להפריד את הביולוגיה והנוירולוגיה מהפסיכולוגיה ואילו קנדל התרכז בקשר וביחסים בין השניים.
לימודיו
ב-1952 החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. עד סוף לימודיו, התעניין במחקר בסיסי של המוח. במהלך התקופה הזו, קנדל פגש את אשתו לעתיד. הוא נחשף לראשונה למחקר דרך חוקר באוניברסיטת קולומביה, שחקר בעזרת אוסצילוסקופ את מהירות ההולכה של פוטנציאל הפעולה של העצב כתלות בקוטר האקסון. הבעיה שניצבה בפני המעבדה הייתה ביצוע הרישום התוך תאי, בעיה שנוצרה בשל קוטרם הקטן של הנוירונים בבעלי חוליות.
ב-1955 קרא והושפע מעבודותיו של סטיבן קפלר על חסרי חוליות ימיים, ואחרי שסיים את לימודי הרפואה הוא למד איך ליצר מיקרואלקטרודות כדי למדוד מהאקסונים הענקיים של סרטן הנהרות (Crayfish). ב-1957 הצטרף קנדל למעבדות לנוירופיזיולוגיה של המכונים הלאומיים לבריאות. באותה תקופה חקרו כבר את המטופל HM, מטופל לו הסירו את ההיפוקמפוס ולאחר מכן לא יכול היה ליצור זיכרונות חדשים. באותה תקופה הוא הראה ראיות אלקטרופיזיולוגיות לכך שיש פוטנציאל פעולה בדנדריטים של הנוירונים בהיפוקמפוס. באותה תקופה גם הקבוצה בה עבד מצאה שיש פעילות ספונטנית של הנוירונים. המעבדה הייתה הראשונה לעשות רישום תוך-תאי שהראה את הספייקים האפילפטיים ואת התקדמותם.
קנדל הגיע למסקנה שההיפוקמפוס, על המערכת המסועפת של קשרים שבו, הוא אינו מודל טוב לחקר הזיכרון. הוא היה גם מודע למחקריהם של קרל פון פריש, ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ שהראו שצורות בסיסיות של זיכרון קיימות גם בבעלי חיים פשוטים. לכן קנדל מצא לנכון לבחור בבעל חיים פשוט כחיית מודל לזיכרון, על מנת לבחון את התאוריה שלו, לפיה שינויים בקשרים הסינפטיים בין נוירונים והשינויים בהם הם המקור לזיכרון. ב-1962, טס לפריז כדי ללמוד על אפליזיה (Aplysia californica). אפליזיה יכולה ליצור למידות פשוטות של הביטואציה, הרגשת-יתר (sensitization), התניה קלאסית והתניה אופרנטית, אותם ניתן לחקור אם מבודדים את הגנגליון של החיה. שינויים אלקטרופיזיולוגיים הנגרמים מגירויים משולבים יכולים להיות מזוהים בסינפסות ספציפיות. ב-1965 הוא פרסם תוצאות ראשוניות.
מחקר
קנדל קיבל משרה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו-יורק, במחלקה לפיזיולוגיה ולפסיכיאטריה, שהפכה בהמשך לחלק מהמחלקה לנוירוביולוגיה ולהתנהגות. הוא פיתח יחד עם אחרים פרוטוקולים להראות צורות למידה פשוטות של אפליזיה. ספציפית הם חקרו את רפלקס הזים-סיפון, בו האפליזיה מגנה על הזים כאשר יש איום בסביבה, אותו היא מרגישה על ידי הסיפון שלה, תהליך היכול לעבור הביטואציה והרגשת-יתר. ב-1971 הם הרחיבו את המחקר מזיכרון לטווח קצר בלבד לזיכרון לטווח ארוך גם כן.
במקביל, ב-1966, קנדל וג'יימס שוורץ החלו לעשות ניתוחים ביוכימיים של שינויים בנוירונים שקשורים ללמידה ולאחסון זיכרון. באותו זמן היה ידוע שזיכרון לטווח ארוך, בניגוד לזיכרון לטווח קצר, קשור לסינתזה של חלבונים חדשים. עד 1972, היו להם הוכחות שהשליח השניוני cAMP מיוצר בגנגליה של האפליזיה בתנאים שקשורים ליצירה של זיכרון קצר טווח (רגישות יתר). ב-1974 קנדל עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם עזר בהקמה של המרכז לנוירוביולוגיה ולהתנהגות. נמצא מאוחר יותר שהנוירוטרנסמיטר סרוטונין פועל ביצירה של ה-cAMP, קשור לבסיס המולקולרי של רגישות היתר של הרפלקס של האפליזיה. ב-1980, הוא מצא בשיתוף פעולה עם מעבדה אחרת שפרוטאין קינאז A פועל במסלול הביוכימי שקשור לרמה של ה-cAMP. בהמשך אפיינו גם את תעלת האשלגן, אותה פרוטאין קינאז A יכול לבקר, וקושר את השינוי את האפקט של הסרוטונין לשינוי באלקטרופיזיולוגיה של הסינפסה.
ב-1981 חברי המעבדה הרחיבו את המערכת של אפליזיה כך שתכלול אפשרות ללמוד על התניה קלאסית, דבר שגרם לסגירת המעגל עם הלמידה הפשוטה שנחקרה קודם ומאפיינת חסרי חוליות ואיפשרה להכליל את הלמידה לבעלי חיים נוספים. בנוסף לכך, חקרו במעבדה רשתות עצביות של נוירונים תחושתיים, נוירוני ביניים ונוירוני תנועה, הקשורים להתנהגות למידה, מה שאפשר לנתח קשרים סינפטיים ספציפיים.
ב-1983, החליטו במעבדה שלו לחקור ייצור של אילו חלבונים חשובים למעבר מזיכרון קצר טווח לארוך טווח. אחת מהמטרות של פרוטאין קינאז A הוא החלבון שמבקר תעתוק, CREB (cAMP response element-binding protein). בשיתוף פעולה עם מעבדות נוספות, קנדל זיהה את ה-CREB כחלבון שקשור לאחסון זיכרון ארוך טווח. אחת מהפעילויות של CREB היא הגדלת הקישוריות הסינפטית. בעוד שזיכרון קצר טווח מקושר לשינוי פונקציונלי של סינפסות קיימות, זיכרון ארוך טווח מקושר להגדלה של כמות הסינפסות.
הוא היה מנחה של פרופסור ארי ברזילי ושל פרופסור יורם יובל.
יחסו לאוסטריה
לאחר שבשנת 2000 הוכרז כזוכה פרס נובל, התקשר אליו נשיא אוסטריה על מנת לברך אותו על "פרס נובל האוסטרי". קנדל, שבילדותו, עם עליית הנאצים, משפחתו הבריחה אותו מאוסטריה ולאחר מכן ברחה כולה לארצות הברית, אמר שמדובר בפרס נובל "יהודי-אמריקאי" אבל בהחלט לא אוסטרי. הנשיא האוסטרי שאל את קנדל איך ניתן לישר את ההדורים בינו לבין אוסטריה. קנדל ביקש לשנות את שמו של רחוב בווינה שנקרא על שם קרל לואגר, ראש עיריית וינה בעבר שהיה אנטישמי ואפילו צוטט על ידי היטלר במיין קאמפף. שמו של הרחוב שונה. בנוסף הוא ביקש לפעול להחזרתם של אינטלקטואלים יהודים לווינה באמצעות מלגות. מאז יחסו של קנדל לאוסטריה ולווינה הוא יותר פייסני. הוא קיבל אזרחות כבוד בווינה, ועובד ומרצה בה לעיתים.
צ'ארלס קאודן קלארק
צ'ארלס קאודן קלארק (באנגלית: Charles Cowden Clarke; 15 בדצמבר 1787 - 13 במרץ 1877) היה סופר וחוקר שייקספיר אנגלי.
חייו
קאודן קלארק הוציא לאור מספר רב של ספרים שימושיים וערך את הטקסט למהדורה של ג'ון ניקולס של משוררים בריטיים. עבודתו החשובה ביותר עסקה בהרצאות שניתנו בין 1834 ל-1856 על שייקספיר ונושאי ספרות אחרים. כמה מן הסדרות הבולטות ביותר יצאו לאור, בהן "דמויות ממחזות שייקספיר", בעיקר המשניות שבהן (1863), ו"דמויות ממחזות מולייר" (1865). בשנת 1859 הוציא לאור כרך של שירים מקוריים בשם "כרמינה מינימה".
טוני דלטון
אלווארו לואיס ברנאט דלטון (בספרדית: Álvaro Luis Bernat Dalton; נולד ב-13 בפברואר 1975) המוכר בשם טוני דלטון, הוא שחקן ותסריטאי מקסיקני-אמריקאי. במשך רוב הקריירה שלו, הוא שיחק בסרטים מקסיקנים, תוכניות טלוויזיה והצגות במה. הוא ידוע בעיקר בארצות הברית בזכות דמותו של לאלו סלמנקה בסדרה סמוך על סול (2015–2022). הוא גם כיכב בתור ג'ק דוקיין במיני סדרת היקום הקולנועי של מארוול משנת 2021 הוקאיי.
ביוגרפיה
אלווארו לואיס ברנאט דלטון נולד ב-13 בפברואר 1975 בלרדו, טקסס. הוא בן לאב מקסיקני ולאם אמריקאית ולמד בבית ספר איגלברוק, פנימייה בדירפילד, מסצ'וסטס. מאוחר יותר למד דלטון משחק במכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק.
קריירה
תפקידו הגדול הראשון של דלטון היה בטלנובלה המקסיקנית Rebelde, עיבוד לסדרה הארגנטינאית Rebelde Way שרצה בין השנים 2004 ל-2006 . תפקידו הקולנועי הראשון היה ב-Matando Cabos (2004), בו כיכב והשתתף בכתיבת התסריט. הוא גם שיחק וכתב את התסריט של Sultanes del Sur (2007). קרדיטים נוספים של דלטון כוללים אהבה, כאב ולהפך (2008); ו-La Dictadura Perfecta (2014).
דלטון שיחק תפקיד משנה בסדרת HBO Latinoamérica משנת 2008 Capadocia. בשנת 2017, הוא שיחק בתפקיד הראשי בסדרת HBO Sr. Ávila, שזכתה בפרס אמי הבינלאומי לסדרה הטובה ביותר שאינה אנגלית. ב-2018, דלטון קיבל את התפקיד של לאלו סלמנקה בסדרה סמוך על סול, שהופיע לראשונה בפרק עונה 4 "Coushatta", והועלה לצוות השחקנים הראשי של העונה ה-5 והעונה ה-6. בשנת 2021, הוא לוהק לתפקיד ג'ק דוקסן בדיסני + מיני סדרה Hawkeye, המתרחשת ביקום הקולנועי של מארוול (MCU). הוא לוהק לאחר שהמפיק טרין טראן התרשם מהופעתו ב - סמוך על סול.
אתיקה צבאית
אתיקה צבאית עוסקת במגוון רחב של נושאים והיבטים של התנהגות צבאית: החל ביחסים של אנשי צבא עם מנהיגים אזרחיים, בשאלות אתיות הנוגעות לשימוש בכוח צבאי לצורך פתרון סכסוכים פוליטיים, ועד למוסר המלחמה בעת הקרב, ולאחריו. ככל שהמלחמה נשלטת יותר ויותר על ידי נשק טכנולוגי מתקדם, מתהדק גם הקשר בין שאלות אתיות הנוגעות להתפתחות המדע והטכנולוגיה לבין שאלות אתיות הנוגעות לשימוש הצבאי בטכנולוגיות אלה.
לאתיקה הצבאית שורשים אתיים ודתיים במסורות קדומות. היא התפתחה לעקרונות אוניברסליים הגלומים באמנת האג ובאמנות ז'נבה ועברה קודיפיקציה חילונית ומשפטית בדיני העימות המזוין הן במשפט הבינלאומי והן במשפט הצבאי הספציפי של עמים בודדים.
המלחמה הצודקת
באופן מסורתי, האתיקה הצבאית דנה בשאלת 'המלחמה הצודקת'. מלחמת יש/אין ברירה. האם השימוש בכוח בנסיבות פוליטיות הוא בכלל מוצדק, מה המגבלות המוסריות על היקף השימוש בכוח צבאי ומהם כללי המוסר לגבי ההתנהגות של כוחות צבאיים בלחימה. המשפט העברי מדבר בשלושה סוגי מלחמה: 'מלחמת רשות', 'מלחמת חובה' ו'מלחמת מצווה'. גדריהן שנויים במחלוקת. למרות שהחלטות אלה הן בבירור אתיקה צבאית, רוב האנשים המעורבים ברמה זו הם המנהיגות האזרחית של האומה.
בחברה דמוקרטית עם מקורות מידע רבים, אזרחים כפרטים, אנשי עיתונות, מעצבי דעת קהל וכדומה, כולם עושים הערכה עצמאית של האיכות המוסרית של החלטותיהם של מנהיגים פוליטיים וצבאיים. מנהיגים חייבים לשכנע את אזרחיהם בצדקת השימוש בכוח צבאי. לפעמים גם פעולות ברמה הטקטית הנמוכה ביותר יכולות להפוך למושא לוועדת חקירה והערכה אתית. עוצמת הקשר של הצבא לחברה הדמוקרטית שהוא משרת מושפעת במידה מכרעת מן המידה שבה הצבא והחברה חולקים מסגרת התייחסות מוסרית משותפת והבנה משותפת של המציאות הצבאית.
מוסר המלחמה
כמעט בכל תרבות, מעמד הלוחמים פיתח תחושה פנימית של התנהגות צבאית נאותה. הכללים שונים בין תרבות לתרבות, אך הצורך להבחין בין כבוד לבין התנהגות מחפירה במלחמה הוא ככל הנראה אוניברסלי. כיום הדבר בא לידי ביטוי בהרחבה של כללי אמנת ז'נבה לזכויות השבויים המחייבים תנאי כליאה, טיפול רפואי, מזון ודיור נאותים ועוד. ביסוד כללים אלה עומדת תחושה כי לוחם הוא מעמד זמני המאפיל על האנושיות המשותפת הבסיסית יותר של היריבים. מרגע שנכנע ופסק להילחם, הוא זכאי ליחס הומניטרי.
הדי השמירה על מוסר המלחמה עולים כבר מן המקרא. בתורה לא מעט הוראות נורמטיביות שתכליתן לסייג את הפעולות המותרות גם בשעת מלחמה ולהבטיח שיישמר כבוד האדם גם בנסיבות קשות אלה. התורה מצווה על מלך ישראל שייטול עמו ספר תורה בשעה שהוא יוצא בראש העם למלחמה, ללמד שכל חוקיה, משפטיה ומצוותיה מחייבים אותו ואת עמו גם בעת מלחמה. אוגוסטינוס (430-354), פילוסוף ותאולוג נוצרי מאבות הכנסייה הלטיניים הניח בספרו "עיר האלוהים" את הבסיס האתי לקבלת הצורך בפתרון סכסוכים לשם שמירת הסדר בכפייה ואפילו באלימות. הוא גם  הטיל כללי איפוק וזהירות: החייל הנוצרי נשלט על ידי איפוק בלחימה, יוצא למלחמה בצער, מכיר את האנושיות המשותפת לו וליריב ונמנע משנאה וטינה אישית. בתקופת ימי הביניים, אף-על-פי שקוד האבירות היה הבסיס לאתיקה צבאית, פיתחו תומאס אקווינס (1274-1225) וחוקרים אחרים את המסגרת האינטלקטואלית לאתיקה צבאית ולרעיון "חוק העמים": מושג שהפך למשפט הבינלאומי הנהוג כיום.
נושא חשוב אחר של האתיקה הצבאית הוא הניסיון להפוך את המלחמה להומנית ככל האפשר ושלילת אמצעי לחימה שנתפסים כלא-אתיים. כך למשל, ניסתה בימי הביניים הכנסייה הקתולית לאסור את השימוש בחץ וקשת בטענה שהוא מדויק מדי וקטלני לטווח ארוך מדי. סוגי טכנולוגיה הנתפסים כיום כלא-אתיים הם נשק להשמדה המונית כגון נשק גרעיני, ביולוגי, או כימי, אבל גם השימוש בנפל"מ, בכדורי דום דום, בפצצות זרחן ועוד.
טוהר הנשק
אחד מערכי האתיקה הצבאית בישראל הוא טוהר הנשק. הצירוף נכנס לשימוש בארץ ישראל על רקע פעילות כוחות המגן העבריים בתקופת היישוב, לקראת שנות ה-40 של המאה ה-20, ונודע ברבים גם לאחר הכרזת המדינה, שנגעה בפעילות צה"ל וכוחות הביטחון האחרים. הצירוף נטבע על פי דברי ברל כצנלסון, בדברים שאמר בתגובה על המאורעות: . מפקד הפלמ"ח יצחק שדה השתמש בו תכופות.
עם חיבור רוח צה"ל, הקוד האתי של צבא הגנה לישראל, נכללה בו גם נגיעה רעיונית בטוהר הנשק:
בשנותיה הראשונות של המדינה
שירו של נתן אלתרמן "על זאת", פורסם ב"טור השביעי", ובו קריאה לשמירת טוהר הנשק והוקעת המקרים שבהם לא נשמר במהלך הקרבות.
אירוע בולט בו הועלו טענות לפגיעה בטוהר הנשק התרחש בפעולת קיביה, ב-14 באוקטובר 1953, פעולת תגמול שנערכה בכפר קיביה שבגדה המערבית שבשליטת ירדן. כוח של יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון, פעל בכפר, ועל פי ההערכות הביא למותם של 69 מתושבי הכפר. בנוסף לשיקולים מוסריים, הועלו נגד פעולה זו גם טיעונים מעשיים: שר החוץ, משה שרת טען שפעולת קיביה הציגה את ישראל בעולם כ"חבר שואפי דם". הוא גם חשש מהצתת מלחמה עם ירדן שתיתפס בעולם כמלחמה שאותה יזמה ישראל.
בראשית המאה ה-21
בדיון הציבורי סביב פעילותו של צה"ל במאבקו בטרור הפלסטיני עולות גם שאלות העוסקות בטוהר הנשק ובמוסר הלחימה: עם ההתפתחות הטכנולוגית בשנים האחרונות של הבינה המלאכותית והרובוטיקה עולה גם הסוגיה של שימוש ברובוטים ובינה מלאכותית בלחימה. הדיון רק בראשיתו וכולל שאלות כמו: עד כמה לאפשר חופש פעולה לנשק האוטונומי? האם מוסרי לתת למכונה להשיב אש באופן אוטונומי? לפתוח באש? לסווג בין אזרח לחייל אויב?
אתיקה צבאית יהודית
במקביל לדיון הציבורי על טוהר הנשק וערכי צה"ל התקיים ומתקיים דיון הלכתי ותורני. בהקשר זה ניתן לציין את ספרו של הרב אליעזר יהודה ולדנברג הלכות מדינה חלק ב, שעוסק בדיני צבא ומלחמה. וכן את מאמריו של הרב שאול ישראלי בספריו ארץ חמדה וחוות בנימין. אחד המאמרים הבולטים של הרב ישראלי, "פעולות צבאיות להגנת המדינה", עסק בפעולת קיבייה, ובו התייחסות לסוגיית טוהר הנשק והדין הבינלאומי. בשנת 2014 יצא לאור הספר אתיקה צבאית יהודית בהוצאת ידיעות ספרים. בספר זה נאמר כך לגבי טוהר הנשק:"עיון במושג טוהר הנשק מגלה שביהדות ישנה הבחנה בין טומאת הנשק, המבטאת את התפישה שהמלחמה אינה מצב אידיאלי, לבין השימוש בנשק, המחייב לבחון אם ההרג מוצדק."לגבי פגיעה בבלתי מעורבים נכתב שם כך:"חובה הלכתית על חיילי צה'ל להימנע מכל פגיעה מיותרת במי שאינו לוחם. על כן יש לפעול לצמצום הפגיעה בבלתי‑מעורבים, למשל על ידי אזהרתם מראש. אולם, על פי ההלכה אין לסכן את חיילי ואזרחי ישראל במהלך הניסיונות לצמצום הפגיעה באזרחי האויב (שם, עמ' 124-125)"מאמרים העוסקים באתיקה צבאית יהודית התפרסמו בשנים האחרונות גם בכתב העת מערכות.
צרטיים
צרטיים (שם מדעי: Ceratiidae) היא משפחת דגי מצולות מסדרת החכאים. הם מכונים שדי ים על שם הזיז העליון שלהם הבולט מעל מצחם, המשמש כחכה ומשתמש בנהורנות.
חכאים אלה הם מהנפוצים שבבני סדרתם באוקיינוסים השונים. הם מצויים בכל האוקיינוסים עד האזור שסביב אנטארקטיקה וחיים בעומקים גדולים בהם אין אור שמש. הם צדים דגים ויצורי ים אחרים באמצעות פיתיון החכה שמעל מצחם ובולעים את הטרף בשאיבה לתוך פיותיהם הרחבים.
לחכאים ממשפחה זו יש דו-צורתיות זוויגית קיצונית מאוד: הנקבה מגיעה לפעמים לאורך של 1.5 מטר אך הזכר מגיע לאורך של 14 ס"מ בלבד והוא בעל פה קטן דמוי-מקור וחסר שיניים. בעונת הרבייה הזכר מוצא נקבה גדולה, נושך עם מקורו את עורה ומוצץ ממנה דם, תוך כדי שהיא שוחה באוקיינוסים והזכר מתרבה איתה, עד לגוויעתו. בכך הזכר מצרף את עצמו לחלוטין למחזור הרבייה של הנקבה. בני המשפחה הם היצורים היחידים המשמשים ככימרות במהלך ההתפתחות התקינה של חייהם.
שיחה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קטפרקט
קָטַפְרָקְט (מיוונית: κατάφρακτος - מחופה שריון), הוא סוג של פרש כבד בצבאות המזרח התיכון בעת העתיקה ובימי הביניים. קטפרקט טיפוסי עטה שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסו היה מוגן בדרך כלל בשריון כבד.
הקטפרקטים היו החיל הראשי בצבא הפרתי ולאחר מכן בצבאות האימפריה הסאסאנית. בדומה לאבירים האירופאים, הם היו כוחות עלית, שנועדו למוטט את מערך האויב בהסתערות רבתי, אך בניגוד אליהם לא היו מעמד משל עצמם והיו חסרי כח פוליטי, שהיה מנת חלקם של האבירים האירופאים. בדומה לאבירים, נעלמו משדות הקרב עם התרחבות השימוש הנפוץ בנשק חם בראשית העת החדשה.
שימוש בקטפרקטים סייע לצבא הסלאוקי לנצח את התלמיים בקרב בניאס בשנת 198 לפנה"ס, בו השיגו את השלטון על ארץ ישראל.
גוארנרי
גוארנרי (באיטלקית: Guarneri) הוא שמה של משפחת בוני כינורות ידועי-שם מקרמונה שבאיטליה במאות ה-17 וה-18, שמעמדה נחשב שווה-ערך למעמדן של המשפחות אמאטי וסטרדיווארי.
אנדראה גוארנרי (1626 בקירוב - 7 בדצמבר 1698) היה שוליה בסדנה של ניקולו אמאטי מ-1641 עד 1646, וחזר לייצר כינורות לאמאטי בין השנים 1650 עד 1654. הכלים המוקדמים שלו מבוססים בדרך כלל על תבנית ה"גראנד אמאטי", אך חותרים להשיג את התחכום שאפיין את הכלים של אמאטי עצמו. אנדראה גוארנרי ייצר כמה ויולות משובחות, שבאחת מהן ניגן ויליאם פרימרוז.
שניים מבניו של אנדראה הלכו בדרכי אביהם:
ג'וזפה ג'ובאני בטיסטה היה אביהם של עוד שני בוני כלי קשת:
תולדות משפחת גוארנרי מוטלות בספק-מה. מקור אחד לשושלת גוארנרי אומר כי "ייתכן שג'וזפה דל ג'זו ופייטרו דה ונציה היו דודנים ולא אחים, ואפשר שפייטרו דה ונציה היה בנו של פייטרו דה מנטובה".
שמואל ברנבוים
הרב רפאל שמואל ברנבוים (אדר תר"פ, 1920 - כ"ח בטבת תשס"ח, 6 בינואר 2008) היה ראש ישיבת מיר בארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בקנישין שבפולין לגיטל ולרב אריה לייב ברנבוים שנספו בשואה יחד עם שני בניהם וארבע בנותיהם.
בצעירותו למד בישיבת אהל תורה בברנוביץ' שהייתה בראשות הרב אלחנן וסרמן, ואחר כך בישיבת מיר בעיר מיר עמה נדד בשנות מלחמת העולם השנייה לעיר וילנה שם המתינו לקבלת ויזות לקוראסאו שהייתה מדינת חסות הולנדית באיים הקריביים ולאחר קבלת הויזות קיבלו ויזת מעבר ביפן מהשגריר היפני בקובנה צ'יאונה סוגיהארה ואז יצאו למסע שארך חודשיים ברכבת הטרנס-סיבירית עד לוולדיווסטוק ומשם לעיר קובה שביפן שם התעכבו 7 חדשים נוספים עד שיושבו בהוראת הממשלה היפנית בעיר שאנגחאי שבסין.
בשנת 1964 לאחר פטירת חמיו מונה יחד עם גיסו הרב שרגא משה קלמנוביץ לכהן כראש ישיבת מיר.
פטירתו
הרב ברנבוים נפטר בכ"ח בטבת ה'תשס"ח בביתו בברוקלין, ניו יורק. הלווייתו יצאה למחרת היום מישיבת מיר והשתתפו בה עשרות אלפים, לאחר מכן הוטס ארונו לארץ ישראל שם יצא מסע הלווייה מישיבת מיר בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
קונדיטוריה
קוֹנְדִּיטוֹרְיָה, או מגדנייה, היא חנות העוסקת במכירה קמעונאית של מוצרי מגדנאות - דברי מאפה מתוקים (עוגות, עוגיות וכו'). פעמים רבות כוללת החנות גם אזור לייצור המוצרים הנמכרים בה, בנוסף למוצרים שמקורם בספק סיטונאי. לעיתים פועלת הקונדיטוריה גם כבית קפה, כלומר מאפשרת אכילה במקום של מוצריה (בתפקוד זה כוללת הקונדיטוריה גם מכירה של משקאות).
ציוד עיקרי בקונדיטוריה הוא מקרר בעל חלון זכוכית, המאפשר לקונים לראות את העוגות שיש לאחסן בקירור. מדפי תצוגה משמשים לאחסון מוצרים שאינם דורשים קירור.
אטימולוגיה
מקור המילה קונדיטוריה (Konditorei) (המקום בו עובד הקונדיטור Konditor ) נובעת מהמילה הלטינית candire, שמשמעותה "ממתק פירות". בקונדיטוריה שמים דגש על ההיבט האמנותי של המסחר, ובניגוד למאפייה, לרוב לא מייצרים בה לחמים. מלאכת הקונדיטוריה התפתחה כאשר אופים מסוימים התמחו ביצירת לחם מתוק אליו נוספו פירות מסוכרים ומרכיבים מתוקים אחרים. בעברית קונדיטוריה היא מִגְדָּנִיָּה (ללא ניקוד: מגדנייה), וקונדיטור הוא מִגְדְּנַאי.
עוגת לבקוכן
מקצוע הקונדיטור התפתח ממקצועו של האופה. לאחר שהאופים של ימי הביניים (המאה ה-15) שלטו באמנות אפיית הלחם, חלקם החלו להעשיר את הבצק בדבש, פירות יבשים ותבלינים. הם הקימו גילדה בשנת 1643 באזור נירנברג ובסביבתה, גרמניה. באותה תקופה, האופים של הלבקוכן עסקו גם בשעווה, תוצר לוואי של דבש. הם הפכו לאומני שעווה, וסיפקו לכנסיות ולמשקי בית פרטיים נרות אמנותיים, דמויות שעווה ותמונות עשויות שעווה. הם גילפו בעצמם תבניות עץ והשתמשו בהן כדי ליצור דמויות מרהיבות משעווה. כמה קונדיטורים עסקו באמנות המתוחכמת של אומני השעווה עד לתקופה האחרונה. מאוחר יותר האופים של הלבקוכן הפכו לקונדיטורים הראשונים.
השפעת הסוכר והתבלינים
הסחר הימי הביא תבלינים וסוכר מעולם המזרח לעיירות הנמל האיטלקיות המפורסמות גנואה וונציה. אף על פי שרבים היו מעוניינים בסוכר, רק העשירים זכו לצרוך אותו. מקצוע הקונדיטוריה התקשר לזה של הרוקח מכיוון שהסחר של הסוכר היה בלעדי לרוקחים. המילה הגרמנית "קונפקט" ("Konfekt") (באנגלית: confection) לתיאור ממתקים נובעת משפת יצרני התרופות, שנקראה גם כן קונדיטוריה ("confectionari").
ייצור המרציפן
במאה ה-14 הביאו הוונציאנים את המרציפן, ממתק עשוי שקדים, סוכר ומי ורדים, למרכז אירופה. המרציפן היה חומר אידיאלי ליצירת יצירות מרהיבות, שצוירו בצורה אמנותית בצבעים טבעיים ועוטרו לעיתים קרובות בעלה זהב.
השוקולד
בתחילת המאה ה-19, השוקולד הראשון עשה את דרכו לגרמניה, לאחר שנשות המעמד הגבוה בספרד, איטליה וצרפת היו כבר רגילות לכוס שוקו חמה מדי יום. כאשר קואנראד יוהנס ואן האוטן ההולנדי הצליח לעבד את מסת הקקאו, נוצרו החומרים הנוספים חמאת קקאו ואבקת קקאו. השוקולד המדולל בחמאת קקאו שימש ליצירת דמויות מגוונות משוקולד, וצביעת עוגות עם אבקת קקאו הפכה לפופולרית. כך נולד ה"השוקולטייר" או שׁוֹקוֹלָדַאי, שהוא קונדיטור המתמחה בעבודה עם שוקולד. שוקולד מילא כעת תפקיד מרכזי בקונדיטוריה. דוגמה טובה היא עוגת השוקולד שיצר מבשל השוקולד של קלמנס פון מטרניך בווינה בשנת 1832, הקונדיטור היהודי אוסטרי פרנץ זאכר, הזאכרטורטה, אשר מהווה חלק בלתי נפרד מהמטבח האוסטרי ומהמטבח הוינאי בפרט.
מאפים
במאה ה -19 שפע הסוכר ממקור סלק הסוכר אפשר התפתחות עוגות ומאפים תוך התמקדות באמנות דקורטיבית. עוגות ספוג קלות, מאפי שקדים, שטרודל תפוחים או שטרודל חלב שמנת, קוגלהוף ועוגות קרם הוגשו עם משקאות מודרניים אז כגון קפה, תה ושוקולטה.
פאראדיי
{{פירושונים|
קריסטל קוקס
קריסטל קוקס (באנגלית: Crystal Cox; נולדה ב-28 במרץ 1979 בווירג'יניה שבארצות הברית) היא אצנית אמריקאית.
קריירה
קוקס זכתה במדליית הזהב עם נבחרת ארצות הברית בריצת 4X400 מטר נשים באולימפיאדת אתונה 2004, היא השתתפה במקצה המוקדם אך לא הייתה חברה ברביעייה שהגיעה למקום הראשון בגמר. באותה שנה הייתה קוקס אלופת ארצות הברית בריצת 200 מטר נשים באולמות.
קוקס השתתפה בתוכנית הריאליטי הישרדות ששודרה בארצות הברית בסתיו 2008. בפרק ששודר ב-11 בדצמבר 2008 חברי השבט הצביעו נגדה והיא הפכה לחברה החמישית בחבר המושבעים והמודחת ה-13 לעונה זו.
בשנת 2010 הודתה קוקס כי השתמשה באימרוץ בין השנים 2001–2004 ובעקבות כך IAAF ביטלה את כל הישגיה שנקבעו בתקופה זו והיא הורחקה מהשתתפות בתחרויות למשך 4 שנים. מדליית הזהב האולימפית שבה זכתה נלקחה ממנה. בשנת 2013 הוחלט על ידי IAAF והוועד האולימפי הבינלאומי שמדליית הזהב, לא תילקח מיתר האתלטיות מארצות הברית שהשתתפו בריצת השליחות, מאחר שהיא השתתפה רק בשלב המוקדמות.
שליקה
שליקה היא שיטת בישול בחום: המזון אותו מבקשים לבשל מושם על פי רוב במים, בציר או ביין ומונח על הכיריים באש קטנה. הנוזל בעת הבישול נמצא בטמפרטורות 70-85° צלזיוס, כך שאינו מבעבע.
שליקה מתאימה במיוחד למזון עדין מרקם כביצים, בשר עוף, דגים ופירות, הנוטה להתפרק בשיטות בישול בהן משתמשים באש חמה יותר או בשמן.
ביצים שלוקות נעשות לרוב במים, דג ביין לבן, עוף בציר ופירות ביין אדום. ניתן להשתמש גם במיצי פירות ובחלב לשליקות שונות.
בשליקה משתמר טעם המזון, ועל כן אין להרבות בזמן השליקה ובטמפרטורת השליקה.
נוזל השליקה שמשמש את מסעדות השף מכונה court bouillon ומשמש לשיטות בישול נוספות, מרכיביו הם: חומצה (יין, מיץ לימון), מרכיב ארומטי: "בוקה גרני" (Bouquet Garni- צרור צמחי תבלין טריים הקשור בחוט), נוזל השליקה המרכזי ו"מירפואה" (mire poix- תערובת ירקות ארומטיים החתוכים בגסות).
ספוטניק לייט
ספוטניק לייט (ברוסית: Спутник Лайт; באנגלית: Sputnik Light ) הוא חיסון נגד COVID-19 של מנה אחת, שפותח על ידי מכון המחקר גאמליה לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה.
ספוטניק לייט היא גרסת חיסון עם זריקה בעלת מנה אחת, הוא נרשם ב-6 במאי 2021 במשרד הבריאות של הפדרציה הרוסית כחיסון חד רכיבי והוא המרכיב הראשון בחיסון ספוטניק המקורי, המבוסס על וקטור מהסרוטייפ האנו-אדנו-וירובי הרקומביננטי 26 (rAd26). יעילות החיסון של המנה הבודדת היא 79.4% בהתבסס על ניתוח נתונים מ-28 יום לאחר קבלת מנת החיסון על ידי אזרחי הפדרציה הרוסית כחלק מתוכנית החיסון ההמונית בתקופה שבין 5 בדצמבר 2020 עד 15 באפריל 2021.
הרכב
הוא מורכב מהמינון הראשון של חיסון ספוטניק V, המבוסס על וקטור Ad26 וניתן לאחסן אותו בטמפרטורת מקרר רגילה של בין 2–8 מעלות צלזיוס. לפי המכון, גרסה זו תתאים באופן אידיאלי לאזורים עם התפרצויות חריפות ומאפשר לאנשים רבים להתחסן במהירות. בעת הצורך החיסון נועד להפוך למנה שלישית (חיסון דחף) למי שקיבל ספוטניק V לפחות 6 חודשים קודם לכן, דבר שהיה נושא לדיונים רבים ברוסיה עם התפרצות זן דלתא של נגיף הקורונה ביוני 2021.
יעילות
מחקר אמת עולמי עם משתתפים בגילאי 60–79 בארגנטינה מצא כי החיסון של זריקה אחת יעיל ב-79% במניעת הדבקה. ניסוי קליני שלב III ברוסיה מצא גם הוא יעילות של 79%. על פי נקסטסטראן, זן B.1.1.317 היה הזן הדומיננטי ברוסיה במהלך תקופת המחקר (5 בדצמבר 2020 עד 15 באפריל 2021) ואילו בארגנטינה (29 בדצמבר 2020 עד 21 במרץ 2021) זן N .5 שלט בהתחלה, אך עד מהרה זנים רבים התקיימו בפרופורציות דומות.
שיעור יעילות של כ-80% עולה על שיעורי היעילות של חיסונים רבים הדורשים שתי מנות של החיסון בכל מבצע חיסונים.
מחקר בטיחות ואימונוגניות בשלב I / II של ספוטניק אור הדגים את התוצאות הבאות:
ביקורת
הרכב, אתרי ייצור ונהלים, לוגיסטיקה וחששות לגבי השפעות שליליות ובקרת איכות זהים לאלה שעלו באשר למנה הראשונה של חיסון ספוטניק V. כתוצאה מכך, נושאים הקשורים למנה השנייה, כגון נוכחות אפשרית של חלקיקים המוסמכים לשכפול, אינם עולים בהקשר לספוטניק לייט.
ג'ייב רקורדס
ג'ייב רקורדס (באנגלית: Jive Records) הייתה חברת תקליטים אמריקנית שפעלה בשנים 1981–2011, והתמחתה בעיקר במוזיקת פופ ובמוזיקת היפ הופ. האמנים הנמכרים ביותר של החברה היו הבקסטריט בויז, בריטני ספירס ואן סינק.
החברה הוקמה בשנת 1981 בידי קבוצת זומבה, כחלק מקבוצת RCA. היא זכתה להצלחה במוזיקת היפ הופ בשנות ה-80, ובמוזיקת פופ בשנות ה-90. בשנת 2002 נרכשה קבוצת זומבה בידי קבוצת ברטלסמאן מוזיקה (BMG), וג'ייב חדלה לתפקד כחברה עצמאית. באוקטובר 2011 פורקה החברה, ופעילות אמניה עברה לחברת התקליטים RCA.
אנשי התחנה
אנשי התחנה (באנגלית: The Station Agent) הוא סרט אמריקאי משנת 2003. זהו הסרט הראשון של הבמאי טום מקארתי שכתב גם את התסריט. הסרט זכה בקטגוריית בחירת הקהל לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל סאנדנס 2003. כמו כן זכה בפרס ג'ון קסאווטס במסגרת פרס אינדפנדנט ספיריט. מקארתי זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לתסריט הטוב ביותר.
במרכז העלילה דמותו של פינבר (פין) מקברייד (פיטר דינקלג'), גבר בן שלושים שגובהו לא עולה על מטר שלושים, שתחביבו העיקרי הוא רכבות. הסרט מתאר את המהפך שעובר פינבר כאשר הוא נאלץ לעבור לגור בתחנת רכבת זנוחה בפרברי ניו ג'רזי, ואת המפגש שלו עם דמויות בודדות נוספות: אוליביה האריס (פטרישה קלארקסון), אמנית מקומית המצויה במשבר ובחור בשם ג'ו אוראמס (בובי קנאבלי) שהמזנון שלו ממוקם בסמוך לתחנה הישנה.
היינץ שטרהל
היינץ שטרהל (בגרמנית: Heinz Strehl; ) היה כדורגלן גרמני ששיחק בנירנברג בעמדת החלוץ. לשטרהל ארבע הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף במונדיאל 1962.
קריירת מועדונים
שטרהל, יליד קאלכרויט, החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נירנברג בשנת 1958, טרם הקמת הבונדסליגה, כאשר הקבוצה שיחקה בליגות האזוריות, שהיו מתנהלות בשיטת פלייאוף, שבסיום העונה היה נערך משחק גמר לקביעת האלופה. בעונת 1960/61 זכה שטרהל באליפות הראשונה שלו עם נירנברג, לאחר ניצחון 3-0 בגמר על בורוסיה דורטמונד. שטרהל הבקיע את השער השלישי במשחק. באותה תקופה, שיתף שטרהל פעולה בהתקפת הקבוצה עם מקס מורלוק, שנחשב לגדול שחקני נירנברג בכל הזמנים. בעונת 1961/62 הגיע שטרהל עם נירנברג שוב לגמר, אך הפעם הובסה הקבוצה 4-0 על ידי פ.צ. קלן. באותה עונה השתתפו שטרהל ונירנברג בגביע אירופה לאלופות והודחו ברבע הגמר לאחר תבוסה 6-0 לבנפיקה ליסבון במשחק הגומלין, שהתקיים לאחר ניצחון 3-1 של נירנברג במשחק הראשון. באותה עונה הבקיע שטרהל שבעה שערים במפעל זה, והוכתר כמלך השערים ביחד עם ארבעה שחקנים נוספים. בעונה זו זכה שטרהל עם נירנברג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פורטונה דיסלדורף. בעונת 1963/64 שטרהל היה חלק מעונת הבכורה של הבונדסליגה, וסיים עם נירנברג במקום התשיעי בליגה. בעונת 1964/1965 בבונדסליגה סיימו נירנברג ושטרהל במקום השישי, והשיגו מקום בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66, שם הודחו בסיבוב הראשון על ידי אברטון. באותה עונה, סיימו נירנברג ושטרהל במקום השישי ושוב השיגו כרטיס לגביע ערי הירידים, אך הודחו שוב בסיבוב הראשון, והפעם על ידי ולנסיה. עונת 1967/1968 בבונדסליגה הייתה עונת שיא אישית עבור שטרהל, שהבקיע 18 שערי ליגה, וביחד עם פרנץ ברונגס שהבקיע 25 שערים וגאורג פולקרט שהבקיע תשעה שערים, היה חלק מטריו התקפי שהוביל את נירנברג לזכייה באליפות, שהייתה השנייה בקריירה של שטרהל. על אף זאת, נירנברג ושטרהל ירדו ליגה בעונת 1968/1969 בבונדסליגה, עונה אחת בלבד לאחר הזכייה באליפות. בגביע אירופה לאלופות נירנברג הודחה באותה עונה כבר לאחר סיבוב אחד, על ידי אייאקס אמסטרדם. עונת 1969/70 הייתה האחרונה של שטרהל בקריירה. בעונה זו הוא ערך תשע הופעות והבקיע שני שערים כשנירנברג שיחקה בליגת המשנה. בתום עונה זו, פרש ממשחק פעיל לאחר שסבל מקרע במניסקוס. לאחר פרישתו המשיך שטרהל לשמש מאמן-שחקן בקבוצת החובבים פ.צ. שווייג.
קריירה בינלאומית
שטרהל ערך את הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית בספטמבר 1962, והבקיע בהופעה זו שלושער בניצחון 3-2 על נבחרת יוגוסלביה. לפני כן, נכלל שטרהל בסגל מערב גרמניה למונדיאל 1962, אך לא שותף בו כלל. שטרהל ערך בסך הכל ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. הסיבה העיקרית למיעוט הופעותיו של שטרהל במדים הלאומיים הייתה העדפתו של המאמן זפ הרברגר לשבץ בהרכב את אובה זלר ששיחק באותה עמדה של שטרהל. בשנת 1965 ערך שטרהל את הופעתו הרביעית והאחרונה במדים הלאומיים, והבקיע שער בניצחון על נבחרת קפריסין במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966. למרות שער זה, לא זומן שטרהל לסגל הגרמני למונדיאל 1966, וסיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם ארבע הופעות וארבעה שערים.
מותו
שטרהל נפטר ב-11 באוגוסט 1986 בקאלכרויט בגיל 48 כתוצאה מדום לב.
תארים
עם נירנברג:
תארים אישיים:
בוני סומרוויל
בוני סומרוויל (נולד ב-24 בפברואר 1974) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, בהן "NYPD Blue", "גרוס פוינט", "חברים", "The O.C.", "קשמיר מאפיה", "סודות המטבח", "שיגעון בנהר" ו-"Golden Boy". היא כיכבה גם בתור ד"ר כריסטה לורנסון בעונה הראשונה של הדרמה הרפואית של CBS "קוד בלאק".
ראשית חייה
סומרוויל נולד וגדלה ברובע ברוקלין של העיר ניו יורק. היא התחילה לשחק ולשיר בגיל צעיר. סומרוויל למדה בבוסטון קולג', והתמחתה במשחק במחזות זמר. בסיום הלימודים שלה חזרה לגור בביתה, על מנת לנסות להתפרנס ממשחק.
קריירה
כשעבדה בתור מלצרית תפסה את עינם של מספר סוכני דוגמניות. בגיל 22 היא עברה לגור בלוס אנג'לס, והקימה שם להקה. היא שרה קולות רקע באלבום הבכורה של ג'ושוע ראדין, "We Were Here". שירה "Winding Road" נכלל בפסקול זוכה גראמי לסרט "גארדן סטייט", בבימויו של זאק בראף.
תפקידה הראשון בתור שחקנית היה ניצבת בסרט "סיטי הול" (1996). התפקיד מרכזי הראשון שלה בטלוויזיה היה התפקיד הראשי במיני סדרה של CBS בשם "Shake, Rattle and Roll: An American Love Story" (1999), שבו היא גם שרה. בשנת 2000 כיכבה סומרוויל בסדרה "גרוס פוינט", ומאוחר יותר שיחקה את רייצ'ל הופמן, עמיתה של סנדי כהן, בעונה אחת הראשונה של The O.C..
בשנת 2005 הופיעה סומרוויל בתפקיד ראשי בסיטקום קצר-הימים "סודות המטבח" לצד בראדלי קופר ברשת FOX. ב-2008 היא כיכבה בסדרת הדרמה הקומית של רשת ABC "קשמיר מאפיה", לצד לוסי ליו, מירנדה אוטו ופרנסס אוקונור. הופיעה גם כאורחת בסדרה "גארי לא נשוי".
לסומרוויל היו תפקידים קטנים בסרטים "ספיידרמן 2", "שיגעון בנהר", "הרי את מכושפת לי", "גוונים של ריי", "האמת המכוערת" ו"לידה כואבת". היה לה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה העצמאי מ-2010 "הבת שלנו הכי", לצדם של ניל פטריק האריס ואיימי סידריס. היא שיחקה את סאם, שעוברת לניו יורק עם בן זוגה, ג'ף (האריס), בניסיון להכניס את בתם בת החמש לגן ילדים פרטי יוקרתי. ביוני 2010, הופיעה סומרוויל בפרק של "רופא להשכיר".
ב-2011, כיכבה סומרוויל בסרט חג המולד של ערוץ הולמרק "A Holiday Engagement", שבו היא שרה את השיר "Angels We Have Heard on High".
ב-2013 שיחקה את הבלשית מקנזי בסדרה "Golden Boy", ששודרה במשך עונה אחת. ב-2018 שיחקה בסרטו של בראדלי קופר "כוכב נולד".
סאמרוויל היא זמרת בלהקת Band from TV, לצד גרג גרונברג, בוב גיני, ג'יימס דנטון, יו לורי, ג'סי ספנסר, בארי סרנה, בראד סאווג', ריץ' ויינר וכריס קלי.
שחף אפרפר
שחף אפרפר (שם מדעי: Larus glaucescens) הוא מין שחף ממשפחת השחפיים החי בצפון אמריקה הצפונית ומזרח אסיה.
מאפיינים
שחף זה דומה למין שחף מערבי ולעיתים מתרבה איתו. הוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים אפורות ומקור צהוב ארוך, עיניים שחורות, מצח שקוע מעט ורגליים ורודות. השחפים הצעירים אפורים מנומרים או חומים. אורכו של שחף זה 50-68 ס"מ, מוטת כנף של 120-150 ס"מ והוא שוקל 730-1,690 גרם. הוא יכול להגיע לגיל של עד 22 שנה בתנאי שבי.
השחף עף בקהילות גדולות לאורך החופים שבין אלסקה לוושינגטון ולעיתים יורד עד חופי קליפורניה. הוא מתרבה בים ברינג, בין אלסקה לקמצ'טקה שבסיביר ובתוך איי הים.
שחף זה מעופף בלהקות כאשר הוא מוצא מזון גדול, כמו להקות דגים קטנים או מזון טרי על החוף כמו פגרים. להקת שחפים עטים יחדיו על מזונם בצעקות. כמו כן הם ניזונים מתפיסת יצורים קטנים כמו צדפות ותולעים על החוף.
A Passion Play
A Passion Play (בעברית: מחזה פסיון) הוא האלבום השישי של ג'ת'רו טאל, אשר יצא בשנת 1973. האלבום כמו קודמו Thick as a Brick הוא אלבום קונספט עם שיר יחיד וארוך (שחולק לשני חלקים בשני הצדדים בתקליט פטיפון ה-LP המקורי). נושא האלבום עוסק במסעו של אדם לחיים לאחר המוות.
למרות שהאלבום התקבל בהתלהבות על ידי המעריצים, קטלו מבקרי המוזיקה את האלבום בנחרצות. על אף הביקורות, הגיע האלבום פעם נוספת למקום הראשון במצעד האמריקאי, אך רק למקום ה-13 בבריטניה. בעקבות הצלחת האלבום החלה הלהקה להופיע בתדירות גבוהה מבעבר. הופעותיה היו ארוכות מן הרגיל, וכללו עתה חומרים מכל אלבומי הלהקה בעבר.
לאחר ההוצאה המקורית ב-1973, האלבום יצא על גבי תקליטור. מאוחר יותר, במרץ 1998 MFSL הוציאה דיסק, שהרצועות צמודות לאורך השורות, אבל לא ממש תואמים ובשנת 2003 יצאה גרסת תקליטור מחודשת עם רצועת וידאו נוספת.
קונספט האלבום עוסק באדם פשוט ושמו רוני פילגרים והסיפור מתחיל במותו של פילגרים, לאחר מכן יוצא פילגרים למסע של החיים שלאחר המוות, ולבסוף חווה גלגול נשמות המחזיר את פילגרים לחייו הרגילים. השיר מתחיל בהלווייתו של פילגרים, ולאחר מכן יש "לימבו" (בין חיים למוות), לאחר מכן עובר לשיפוט אלוהי, אחר כך מגיע פילגרים לגן עדן, משם לגיהנום ולבסוף גלגול נשמות. הסיפור עצמו נקטע בחלק השני של השיר ונפתח בסיפור קצר על ארנב אשר איבד את משקפיו.
מנהיג הלהקה איאן אנדרסון אמר שזהו לא האלבום האהוב עליו מפני שהוא מבולבל, ארוך, וללא הפסקה. זה קרה כשהלהקה נסעה לשווייץ כדי להקליט חומר חדש וכדי להתחמק מתשלומי המס בבריטניה. הלהקה הקליטה את החומר אך לאחר מכן, כשחזרו לאנגליה (מסיבות בריאותיות) נעלם החומר המוקלט משווייץ. לאנדרסון לא נותר זמן רב לפני סיבוב ההופעות החדש ומרוב הבלבול, החיפזון והפזיזות, יצא לו חומר אשר לא מוצא חן בעיניו.
רשימת השירים
כל הקטעים נכתבו על ידי איאן אנדרסון למעט הקטע The Story of the Hare Who Lost His Spectacles שנכתב על ידי אנדרסון, ג'פרי האמונד וג'ון אייבן צד 1: Act 1 - Ronnie Pilgrim's funeral - a winter's morning in the cemetery
Act 2 - The Memory Bank - a small but comfortable theatre with a cinema-screen (the next morning)
צד 2: Interlude - The Story of the Hare Who Lost His Spectacles
Act 3 - The business office of G. Oddie & Son (two days later)
Act 4 - Magus Perdé's drawing room at midnight
נסיך ליכטנשטיין
נסיך ליכטנשטיין הוא המונרך הריבון וראש המדינה של ליכטנשטיין. תפקיד זה הוגדר מאז ייסוד הנסיכות ב-23 בינואר 1719. כל הנסיכים לאורך השנים היו חברי בית ליכטנשטיין. סדר הירושה לתואר נקבע לפי החוק הסאלי ולפיכך מוגבל רק לגברים מצאצאיו החוקיים של הנסיך יוהאן הראשון. בנוסף לתואר נסיך ליכטנשטיין, הנסיך המכהן מחזיק גם בתואר דוכס טרופאו ויגנדורף ורוזן ריטברג.
היסטוריה
הנסיך הראשון שהתגורר בליכטנשטיין באופן קבוע היה פרנץ יוזף השני, שעבר לנסיכות הקטנה עת עלה לשלטון ב-1938. עד שנה זאת נסיכי ליכטנשטיין התגוררו באוסטריה. המעבר היה כתוצאה מאי היציבות הפוליטית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
תפקוד וסמכויות
הנסיך הוא בעל הסמכות לפזר את הפרלמנט והממשלה, לבחור שופטים ולהטיל וטו על חקיקה (מלבד חקיקה שמטרתה להפוך את הנסיכות לרפובליקה).
יריד ההבלים (סרט, 1915)
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) הוא סרט דרמה אילם משנת 1915, בבימוים של יוג'ין נולנד וצ'ארלס בראבין, ובכיכובה של גברת פיסק. את הסרט הפיקה חברת אדיסון. גברת פיסק כיכבה בשנת 1899 בברודוויי במחזה "בקי שארפ" המבוסס על הרומן "יריד ההבלים" מאת ויליאם מייקפיס תאקרי. זהו סרטה השני של גברת פיסק, אחרי שכיכבה ב-1913 בסרט "טס לבית דרברוויל" בהפקת אדולף צוקור. למרות הפופולריות של "יריד ההבלים", גברת פיסק לא שיחקה יותר בסרטים.
גרסה קודמת של הרומן נוצרה בשנת 1911 בכיכובה של הלן גרדנר. ב-1922 הופקה גרסה בריטית של הרומן. ב-1923 נוצר הסרט "יריד ההבלים" בהפקת סרטי גולדווין.
עותק של הסרט נשמר באוסף ספריית הקונגרס.
שואת יהודי בלגיה
השואה בבלגיה הכבושה בידי גרמניה הנאצית מתייחסת לרדיפה וההשמדה של יהדות בלגיה בין 1940 ל-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המלחמה, אוכלוסיית בלגיה הייתה קתולית ברובה הגדול. היהודים היו האוכלוסייה הלא-נוצרית הגדולה ביותר במדינה - כ-65,000 מכלל אוכלוסייה של שמונה וחצי מיליון. רובם חיו בערים אנטוורפן, בריסל, שרלרואה ולייז'. הרוב היגרו לבלגיה בשנות ה-20 ממזרח אירופה ואחרים נמלטו מרדיפות בגרמניה הנאצית, וכתוצאה מכך, רק מיעוט קטן (6%) היו בעלי אזרחות בלגית.
באוקטובר 1940, כחמישה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה וכיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית, העביר הממשל הצבאי הגרמני שורה של חוקים אנטי-יהודיים. ועדת המזכ"לים הבלגית סירבה בתחילה לשתף פעולה בביצוע פעולות אנטי-יהודיות, אך בהמשך בצעה את הנחיות הגרמנים בנושא. הממשל הגרמני החל לתפוס עסקים בבעלות יהודית וסילק יהודים מתפקידים בשירות המדינה. באפריל 1941, ביוזמת אנשי האס אס, פלשו משתפי פעולה פלמיים לשני בתי כנסת באנטוורפן ושרפו את ביתו של הרב הראשי. הגרמנים יצרו יודנרט במדינה, Association des Juifs en Belgique (AJB; "איגוד היהודים בבלגיה"). בשנת 1942 הסלימה רדיפת יהודי בלגיה, כחלק מהפתרון הסופי. ממאי 1942 נדרשו יהודים לענוד את הטלאי הצהוב כדי לסמן אותם בציבור. הגרמנים החלו לגרש יהודים למחנות ריכוז בגנרלגוברנמן (החלק הכבוש בפולין) באמצעות רשימות שהוכנו על ידי ה-AJB. יהודים שנבחרו מהרשימות נדרשו להופיע במחנה המעבר מכלן; לאחר מכן גורשו בטרנספורטים למחנות ריכוז והשמדה, לרוב הגדול לאושוויץ.
בין אוגוסט 1942 ליולי 1944 גורשו מבלגיה כ-25,000 יהודים וכ-350 צוענים; יותר מ-24,000 נרצחו לפני שחרור המחנות על ידי בעלות הברית. כמו כן, 5,900 יהודים שנמלטו מבלגיה גורשו ממחנה דרנסי שבצרפת למחנות המוות. בסך הכל נרצחו בשואה כ-29,000 יהודים מבלגיה, מתוך כ-75,000 יהודים שהיו בבלגיה לפני השואה - כ-44% מיהודי בלגיה.
החל משנת 1942 גברה ההתנגדות בקרב האוכלוסייה הלא יהודית ליחס כלפי היהודים בבלגיה. בסוף הכיבוש היו מוסתרים אלפי מבוגרים וילדים יהודים בבלגיה; חלקם במוסדות רשמיים, אחרים במוסדות הכנסייה ובתים פרטיים. רבים נעזרו בוועד להגנת היהודים בבלגיה - CDJ - שסיפק מזון ומקלט ליהודים מסתתרים. חלקם של היהודים שהסתתרו הצטרפו להתנגדות המזוינת. באפריל 1943 תקפו אנשי מחתרת את הטרנספורט העשרים לאושוויץ והצליחו להציל 17 מהמגורשים, רבים נוספים נמלטו בכוחות עצמם.
יהדות בלגיה
יהודי בלגיה הראשונים היו אנוסים מספרד ופורטוגל שהגיעו במאה ה-16. אשכנזים החלו להגיע עם כיבושה של בלגיה בידי אוסטריה ב-1713. במאה ה-17 כבר הייתה באנטוורפן קהילה גלויה למחצה, וב-1831, בעת הקמתה של בלגיה העצמאית, קיבלו 1000 יהודיה שוויון זכויות. לקראת סוף המאה ה-19 החל מספרם לגדול בהתמדה. יהודים רבים הגיעו לשם בדרכם ממזרח אירופה לעולם החדש ולפיכך לא הייתה הקהילה יציבה בגודלה ובמוסדותיה. מתוך כ-8.5 מיליון בלגים, היו בבלגיה רק כ-10,000 יהודים לפני מלחמת העולם הראשונה. בין המלחמות הייתה הגירה יהודית משמעותית לבלגיה. בשנת 1930 עלה מספר יהודי בלגיה ל-50,000 - וב-1940 - בין 70,000 ל-75,000. מרבית המהגרים היהודים החדשים הגיעו ממזרח אירופה ומשטחי הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה), ונמלטו מאנטישמיות ועוני במדינות מולדתם. אוכלוסיית הצוענים בבלגיה באותה עת הייתה בערך 530. מעטים מהמהגרים היהודים זכו באזרחות בלגית, לא היו חברים בקונסיסטוריה הרשמית ודיברו יידיש, וחלקם לא דיברו צרפתית או הולנדית. קהילות יהודיות התפתחו בשרלרואה, לייז', בריסל ובעיקר אנטוורפן, שם התגוררו יותר ממחצית היהודים בבלגיה.
דת ואנטישמיות
לפני המלחמה אוכלוסיית בלגיה הייתה ברובה קתולית. כ-98 אחוז מהאוכלוסייה הוטבלו וכ-80 אחוז מהנישואין נערכו בטקסים קתוליים מסורתיים. מבחינה פוליטית נשלטה המדינה על ידי המפלגה הקתולית הבלגית.