cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Smart tv
רקע
ב-31 באוקטובר 2018 הופסקה פעילות הפלטפורמה שזכתה למנויים מעטים.
תכנים
תוכני השירות הורכבו מערוצי עידן+, ערוצים המשודרים על גבי רשת האינטרנט וספריית VOD. כמו כן בשירות פיצ'ר שאיפשר צפייה בכל התוכניות בכל הערוצים עד שבוע אחורה. כמו כן ניתן לגשת מהשירות לתכנים של נטפליקס, הכרוכים בתשלום נוסף.
הקאנון של פכלבל
הקאנון ברה מז'ור מאת פכלבל הוא היצירה המוכרת ביותר של המלחין, ואחת היצירות המוכרות ביותר מתקופת הבארוק. הקאנון נכתב בסביבות שנת 1680, והגרסה המקורית היא לשלושה כינורות וקונטינואו, אם כי בתקופה המודרנית נכתבו לו מאות עיבודים להרכבים אחרים. קו הבאס של היצירה הוא קבוע (באסו אוסטינאטו), וחוזר על עצמו שוב ושוב ללא שינוי; שלושת הכינורות נכנסים זה אחר זה, ומנגנים – כל אחד בתורו – את אותו קו מלודי. במדינות שונות, בעיקר ארצות הברית, מקובל לבצע את הקאנון כמוזיקת רקע בחתונות. ביצירה המקורית של פכלבל מופיע אחרי הקאנון גם ג'יג (מחול מהיר במקצב משולש), אבל כיום הוא מוכר פחות מהקאנון, ומבוצע לעיתים רחוקות.
בתרבות הפופולרית
הקאנון של פכלבל מצוי במספר רב של נעימות ושירים, בהם מוכרים מאוד. לעיתים הוא מופיע בחלק מן היצירה (למשל בפתיחתה) ולעיתים הוא מהווה נעימת רקע שחוזרת על עצמה לאורכה. בשנת 2006 יצר הסטנד-אפיסט רוב פרבוניאן מחרוזת מוזיקלית המשלבת מספר רב של שירים המסתמכים על הקאנון של פכלבל.
מחם
מֵחַם (או בכתיב השגוי "מיחם") הוא כלי להרתחת מים בעל קיבול גבוה בהשוואה לקומקום. המחם משמש להרתחת מים לצרכים שונים כגון משקאות חמים, בישול וניקיון. מחמים נמצאים בשימוש הן בבתי עסק והן בבתים פרטיים, ובפרט בקרב אוכלוסייה שומרת שבת, בשל פיקוד שבת המאפשר שמירה על חום המים באופן קבוע ללא הדלקה. השימוש במחם שכיח במיוחד גם בקרב גופים מוסדיים וציבוריים כגון מסעדות, חדרי מורים, חדרי אוכל ומשרדים.
מבנה
המחם עשוי לרוב ממכל פלדת אל-חלד (נירוסטה) או ממתכת אחרת בעלת עמידות גבוהה למים וחלודה. צורת המכל גלילית, ולעיתים קיים בצידו מחוון המראה את גובה המים במחם. גוף חימום מצוי בתחתית המכשיר, ומכוסה לעיתים קרובות במסגרת פלסטיק קשיחה. סנטימטרים ספורים מעל תחתית המחם נמצא ברז המשמש למזיגת המים, גובה הברז מאפשר הצבת כוס מתחתיו. למחמים קיבולת גבוהה, בין שני ליטרים במחמים הקטנים עד ל-60 ליטרים בגדולים.
חלק מהמחמים מצוידים בתרמוסטט אשר מווסת פעולה של גוף חימום. מחמים מודרניים כוללים מערכת בקרה ותצוגת טמפרטורה דיגיטלית.
השבתה פתאומית של מחם
עקב נוכחות מים במכשיר ומיקומו בסביבה לחה (כגון מטבח), עלול המחם לסבול מרגישות לתקלות. בכל מחם קיים תרמוסטט אשר ביכולתו להשבית את המכשיר. לרוב ימוקם כפתור התרמוסטט בתחתית המכשיר. התקלה הנפוצה ביותר במחמים היא קפיצת התרמוסטט, אשר ניתנת לתיקון פשוט בעזרת החזרת הזיז הקטן למקומו. לא בכל מחם קיים תרמוסטט בעל זיז פלסטיק.
טעות נפוצה נוספת היא הדלקת המחם ללא מים. פעולה זו עלולה לגרום לשריפת גוף החימום של המכשיר, ואף להריסתו. זאת מפני שהמחם בנוי כך שהוא "מזהה" מתי המים רותחים וכך יכול להפסיק את פעולת גוף החימום. ללא מים עלול גוף החימום לשרוף את המחם ולהשביתו כליל.
בדגמים בהם אין תרמוסטט בכלל, ההפעלה והפסקת הרתחת המים מתבצעת ידנית על ידי כפתור ההרתחה, מה שמאלץ לאחר מכן, להשתמש בפיקוד השבת, כדי לשמור על חום המים. אם משאירים את כפתור ההרתחה דלוק כאשר המים רותחים, גופי החימום לא יכבו, מה שעלול לגרום להתאדות כל המים ולשריפתם.
תאוריית ההיכרות עם העצמי
סדיקידס (1993) מציע שהמוטיבציה להיכרות עם העצמי תניע אנשים לחפש מידע שמאשר תפיסה עצמית המאופיינת באי-ודאות, ובמקביל הם יחפשו להגביר את רמת הוודאות שלהם בידע העצמי. כמו כן, אנשים נוטים לבחור במטלות שאכן מאפשרות בדיקה של יכולותיהם – כלומר, פלוני יבחר מטלה שתספק לו מידע חדש על יכולותיו. למשל, אדם שיודע שיכולתו אינה נמוכה, אך לא יודע עד כמה היא גבוהה – יבחר במטלה שתבדוק אם הוא בינוני או גבוה; לעומת זאת אדם שיודע שיכולתו אינה גבוהה, אך לא יודע עד כמה היא נמוכה – יבחר מטלה שתבדוק אם הוא בינוני או נמוך. לשם המחשה, פלוני יתחקר את סביבתו לאחר שביצע מטלה חדשה.
שלא כמו שני המניעים האחרים, באמצעות היכרות עם העצמי אנשים מעוניינים ברמת הנכונות של ההשקפות הנוכחיות שלהם, במקום בשיפור עצמי. כך, ההיכרות עם העצמי היא המניע היחידי שעלול לגרום להערכה העצמית של האדם להיפגע. טרופ (1986) מציע שהיכרות עם העצמי היא דרך לשיפור עצמי בעתיד. למשל, בטווח הקצר היכרות עם העצמי עלולה לגרום לפגיעה בתפיסה העצמית, באמצעות ההבנה של האדם שאולי לא הגיע להישגים גבוהים כפי שרצה; אולם, בטווח הארוך, האדם יעבוד קשה יותר כדי להשיג דברים גדולים יותר, וכתוצאה מכך ההערכה שלו את עצמו תשתפר.
כך, התפיסה העצמית של הפרט היא עקבית, בטוחה, נכונה, ומשופרת.
קרן מוזילה
היסטוריה
ב-1999, רכשה חברת "AOL" רכשה את "נטסקייפ", אך האקספלורר תפס כבר נתח של קרוב ל-60% מהשוק, לעומת נטסקייפ עם כ-40%. ב-2002 האקספלורר זכה כבר לנתח של כ-90% מהשוק. באפריל 2002 הכריזה הקבוצה שניהלה את מוזילה על השקת דפדפן קוד פתוח במטרה להתחרות במיקרוסופט (שקיבל בהמשך את השם "פיירפוקס"). אולם שנה אחר כך AOL החליטה להפסיק לתמוך בפרויקט.
קרן מוזילה הושקה ב-15 ביולי 2003, כדי להבטיח שהפרויקט יוכל לשרוד ללא תמיכת חברת AOL. עם זאת AOL סייעה ביצירה הראשונית של קרן מוזילה, העברת חומרה וקניין רוחני לארגון, העסיקה צוות של שלושה אנשים בשלושת החודשים הראשונים לקיומה כדי לסייע במעבר, ותרמה 2 מיליון דולר לקרן במשך שנתיים. במקביל השיקה AOL גרסה חדשה של הדפדפן שלה "נטסקייפ 7" שהיה לו קוד משותף עם "מוזילה 1.0", ב-2007 הושקה גרסה נוספת של נטסקייפ אך AOL ביטלה את הפרויקט לאחר זמן קצר.
בינואר 2004 השיקה מוזילה גרסה חדשה של הדפדפן שלה, עם תמיכה בעברית, אך בשלב זה נתח השוק שלו היה מיזערי.
בנובמבר 2004 הושק דפדפן האינטרנט "פיירפוקס", המבוסס על הדפדפן של חבילת היישומים "Mozilla Application Suite". פיירפוקס הפך למוקד המאמצים של מפתחי מוזילה (יחד עם לקוח הדואר האלקטרוני "Thunderbird"), והוא החליף את חבילת היישומים ה־"Mozilla Application Suite" כמוצר המרכזי של הקרן במרץ 2005. באותה עת גם נחתם הסכם עם חברת גוגל, לפיו מנוע החיפוש שלה הוגדר כברירת מחדל בדפדפן "פיירפוקס" תמורת אחוז מהכנסות הפרסום שלה. בשנה הראשונה להסכם הגיעו ההכנסות ל-52.9 מיליון דולר.
ב-3 באוגוסט 2005 הודיעה קרן מוזילה על הקמת תאגיד מוזילה, המתואר כ"חברה בת חייבת במס המשרתת את מטרותיה לתועלת הציבור ללא מטרות רווח של חברת האם שלה, קרן מוזילה, ושתהיה אחראית לפיתוח מוצרים, שיווק והפצה של מוצרי מוזילה". תאגיד מוזילה מטפל גם בקשרים עם עסקים, שרבים מהם מייצרים הכנסה. בניגוד לקרן מוזילה, תאגיד מוזילה הוא ישות משלמת מס, מה שמעניק לה חופש גדול יותר בפעילויות העסקיות שהיא יכולה לבצע.
בשנת 2010 הגיעה נתח השוק של דפדפן הפיירפוקס של מוזילה ברחבי העולם לשיא של כ-30%.
בשנת 2012 השיקה הקרן את Firefox OS פרויקט לפיתוח מערכת הפעלה מבוססת קוד פתוח אשר פותחה לטלפונים חכמים, טלוויזיות חכמות וטאבלטים, במטרה להתחרות הדואופול של אפל וגוגל בתחום, ולאפשר שיווק מכשירי טלפון חכם במחיר זול יחסית. בנוסף השיקה חנות אפליקציות למכשירי אנדרואיד. אך הפרויקט נסגר לאחר כשלוש שנים.
בשנת 2014 הודיעה הקרן על הסכם עם חברת יאהו, לפיו Yahoo Search יהיה מנוע החיפוש של פיירפוקס בארצות הברית. אלא שההסכם הסתיים הרבה לפני תום החוזה, בדצמבר 2017, ומוזילה הטמיעה שוב את מנוע החיפוש של גוגל כברירת המחדל בדפדפן פיירפוקס. זאת בטענה שיאהו לא עמדה בסטנדרטים של איכות החיפוש שהובטחו לה בזמן חתימת ההסכם. נתח השוק של פיירפוקס ירד באותה עת לכ-13% ואילו זה של גוגל כרום היה כמעט 59%.
Trilogy
Trilogy הוא אלבום רוק מתקדם של הלהקה אמרסון, לייק ופאלמר. זהו אלבומם הרביעי במספר, והאלבום השלישי אשר הוקלט באולפן. בעטיפת האלבום ניתן לראות את חברי הלהקה עירומים למחצה מביטים על השקיעה. עטיפת האלבום עוצבה על ידי חברת היפנוסיס, אשר עיצבה ללהקות רוק מתקדם רבות.
קרן מוזילה
קהילת מוזילה בישראל
בישראל פועלת קהילה של מפתחים התומכים בפיתוח מוצרי מוזילה, בעיקר בתרגום הממשק לעברית. כך לדוגמה תוכנת דואר האלקטרוני מוזילה ת'נדרבירד הייתה זמינה בעברית עם השקתה בדצמבר 2004.
Trilogy
באלבום זה, בניגוד לאלבומים הקודמים, היה צורך בעיבודים נקיים ומושקעים, וזה בגלל שהיה צורך לחבר בין קטעים שונים זה מזה בסגנונם המוזיקלי. זאת הסיבה שלהקה השקיעה באופן מיוחד בעיבודם הנקי של רצועות האלבום.
קרן מוזילה
קהילת מוזילה בישראל
ביוני 2011 יו"ר קרן מוזילה ביקרה בישראל והשתתפה בוועידת הנשיא בירושלים.
Trilogy
האלבום מתחיל עם יצירה בת שני חלקים (The Endless Enigma), אשר ביניהם נשמעת "פוגה" שהולחנה בידי אמרסון. מיד לאחר סיום החלק השני ביצירה, נשמע הלהיט From the Beginning אשר נכתב על ידי לייק. משם לשיר על המערב הפרוע ולביצוע למוזיקת מערבונים אשר הולחנה על ידי אהרן קופלנד - Hoedown.
משם ליצירה המרכזית - Trilogy. אחרי Trilogy מופיעים שני קטעים נוספים.
מבקרי המוזיקה נהגו לומר שהאלבום מייצג את אופי הלהקה בצורה הכי טובה ביחס לאלבומים האחרים של הלהקה. לייק עצמו אמר שזהו האלבום האהוב עליו ביותר של ELP.
כיפת הקרח סטיקיין
כיפת הקרח סטיקיין (באנגלית: Stikine Icecap) המכונה גם שדה הקרח סטיקיין (באנגלית: Stikine Icefield), הוא כיפת קרח גדול על הגבול בין מדינת אלסקה שבארצות הברית ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. שדה הקרח ממוקם באזור הידית של אלסקה, ובאזור הרי הגבול של הרי החוף.
כיפת הקרח שבשטח ארצות הברית מהווה חלק מהיער הלאומי טונגס.
שטחה של כיפת הקרח 21,869 קמ"ר, כיפת הקרח הגדולה היא המקור של נהר טאקו (המהווה את גבולו הצפוני של שדה הקרח); וכן היא המקור של נהר סטיקיין.
קרחון לקונט וקרחון סוייר זורמים מכיפת הקרח סטיקיין, לכיוון ארצות הברית; קרחון גרייט זורם משדה הקרח לכיוון קנדה.
בכיפת הקרח פסגות תלולות וצוקי גרניט, הדומים לאלה של פטגוניה.
אדוארד ג'ון בונין
ביוגרפיה
בונין נולד בהזלטון שבפנסילבניה בשנת 1904, להורים ממוצא פולני. בין השנים 1922–1926 שירת בצי ארצות הברית. בשנת 1929, סיים את לימודיו בסמינר ויומינג, בשנת 1933, סיים את לימודיו במכללת דיקינסון, ובשנת 1937, סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה. בעת מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא ארצות הברית. בין השנים 1949–1952 שימש בתור עוזר הפרקליט של מחוז לוצרן בפנסילבניה, ובין השנים 1951–1953 היה ראש עיריית הזלטון.
בשנת 1952, נבחר בונין לקונגרס ה-83 מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך לא היה מועמד לבחירות שלאחר מכן. בין 1955 ל-1961, שימש כעוזרו של מנהל הדואר בפילדלפיה, ובין 1963 ל-1966, כפרקליט כללי במחלקת הדואר בוושינגטון הבירה.
בונין נפטר בעיר הולדתו ומגוריו האלטון בשנת 1990, כשהוא בן 85.
חגורת צניעות
חגורת צניעות היא מתקן או פריט לבוש המיועד למנוע מהלובש את האפשרות לקיים יחסי מין. לבישת חגורת צניעות יכולה להגן על הלובש מפני אונס או כניעה לפיתויים מיניים בעתיד או אף למנוע מהלובש יכולת להגיע לאורגזמה בעזרת אוננות. חגורות צניעות מיוצרות לגברים ונשים.
לפי האמונה חגורות הצניעות נבנו לראשונה בתקופת מסעות הצלב, כאשר האבירים היו יוצאים למסעות ומשאירים נשותיהן אזוקות בחגורות צניעות כדי להבטיח את נאמנותן ולמנוע מהן להתפתות ולבגוד בבעל. למרות אמונה זו, מעולם לא נמצאו עדויות מהימנות מספיק שיוכיחו טענה זו ולמעשה העדות הראשונה לחגורת צניעות היא מהמאה ה-15, כ-100 שנה לאחר מסע הצלב האחרון.
היסטוריה
העדות הראשונה לשימוש בחגורת הצניעות נמצאה בספרו של Konrad Kyeser מהנדס צבאי שכתב את ה-Bellifortis. ספר המתאר את הטכנולוגיות הצבאיות של התקופה. תחת האיור כתוב "מכנסי ברזל של אישה מפירנצה הסגורים מקדימה". ב-1889 נמצאה חגורת צניעות עשויה ברזל ועור על שלד אישה צעירה שנקברה במאה ה-16. לא נמצאו רישומים לגבי הקבר או האישה. במאה ה-17 יש עדויות רבות לשימוש בחגורה. שתי חגורות מפורסמות מוצגות במוזיאון קלוני שבפריז אחת של קטרינה דה מדיצ'י והשנייה של אן מאוסטריה. חגורות נוספות מוצגות במוזיאונים בגרמניה ואנגליה. במאה ה-18 החלה הרפואה המערבית להאמין כי אוננות מזיקה לבריאות.
חגורות צניעות היו נפוצות גם בתקופת הרנסאנס אם כי היו עם חיפויים מרופדים  והיה צורך להחליף אותם בתדירות גבוהה למדי. בתקופה זו אפשר למצוא עדויות רבות לחגורות צניעות מיוחדות שנועדו לילדים ומתבגרים ומנעו מהם את האפשרות לאונן. עיצובים רבים של חגורות אילו ניתן למצוא כפטנטים רשומים.
שימוש מודרני
במאה ה-21, השימוש הנפוץ ביותר לחגורות צניעות הוא במשחקי BDSM ובהסכמת שני הצדדים. לובש החגורה מאפשר למחזיק המפתח לשלוט בהתנהגותו המינית ולקבוע מתי יוכל לקיים יחסי מין או להגיע לפורקן. פעמים רבות מחזיק המפתח נוהג למנוע מהכנוע פורקן במשך זמן רב כאמצעי עונש או לצורך ההנאה שבשליטה על יצרו המיני של הכנוע בעוד הוא אינו מחויב לזאת. ביחסים מסוג זה נהוג לרוב להשתמש בחגורות צניעות לזמן ממושך ולכן מתוכננות כך שאין צורך להסירן לצורך עשיית צרכים או רחצה. המבנה האנטומי האנושי משתנה מאדם לאדם ולכן חגורות צניעות לטווח הארוך מיוצרות לרוב בהזמנה אישית לפי מידה. אם כי אין נתונים סטטיסטיים רשמיים, יצרני חגורות הצניעות מדווחים שרוב החגורות נמכרות באירופה וארצות הברית ומיוצרות לגברים.
ב- 6 בפברואר 2004 דיווח עיתון אמריקאי "על אישה שענדה חגורת צניעות והפעילה אזעקת אבטחה בגלאי המתכות" בשדה התעופה ביוון. האישה הסבירה כי בעלה אילץ אותה ללבוש את המכשיר כדי למנוע רומן מחוץ לנישואים בזמן שהיא בחופשה ביוון. הורשה לה להמשיך בטיסתה ללונדון בסמכות הטייס.
אחוז קטן מהחגורות שנמכרות לנשים הן חגורות שמיועדות למניעת אונס. ב-2008 כל המעסות בבאטו, אינדונזיה חויבו ללבוש חגורות צניעות בזמן העבודה, כדי למנוע זנות.
ב-2002 יצרן תכשיטים מקייפטאון סיפק את חגורת הצניעות היקרה ביותר לאישה בשווי של כ-15,000 דולר. החגורה משובצת פנינים ויהלומים נועדה לכלה שענדה אותה בזמן הנישואים.
מעילה
מעילה היא ביצוע מעשה הונאה תוך הפרת אמון מיוחד שניתן לאדם, כגון גישה למידע או סמכויות שנמסרו לו מתוקף תפקידו או מעמדו. המועל, נבדל מרמאים אחרים, במידת האמון המיוחדת שהוא רכש. המועל לרוב מרמה את המעסיק שלו או את הלקוחות שלו. כאשר המעילה מתמקדת בהשגת דבר מה במרמה, היא לרוב כוללת אלמנט ההסתרה ונבדלת בזה מגנבות אחרות.
דוגמאות למעילה:
אנשים או גופים שנפגעו ממעילה, יכולים לחוש פגיעה קשה המלווה בחשדנות ואובדן אמון במערכות ואנשים. המעילה נחשבת כפגיעה קשה בנורמות חברתיות בסיסיות, ובתי משפט נוהגים להחמיר עם מי שנתפס במעילה.
ככלל לא קיימת חובה בחוק לחברה לדווח למשטרה על מעילה שהתגלתה. מרבית המעילות בגופים שאינם בנקים נסגרות בתוך החברה מתוך חשש לפגיעה במוניטין מחד ורצון להשיב חלק מכספי המעילה במהירות מאידך.
על הבנקים מוטלת חובה על פי חוק שאינה חלה על תאגידים שאינם בנקים. החל משנת 2004 לאחר תיקון פקודת הבנקאות, על הבנקים בישראל מוטלת חובה לדווח על חשד למעילה למבקר הפנימי ובנוסף למפקח על הבנקים.
אחת מפרשות המעילה החמורות שהתרחשו בישראל היא המעילה בבנק למסחר בה היקף המעילה היה כרבע מיליארד שקלים.
הדוכסות הגדולה של הריין התחתון
הדוכסות הגדולה של הריין התחתון (בגרמנית: Großherzogtum Niederrhein), או כפי שכונתה בפשטות פרובינציית הריין התחתון (Provinz Niederrhein), הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה והתקיימה מ-1815 עד 1822.
היסטוריה
הדוכסות הוקמה לאחר קונגרס וינה ב-1815, שם קיבל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את חבל הריין ואיתו את התואר הדוכס הגדול של הריין התחתון. זה איפשר לפרוסיה לגבש את השטחים הריניים שלה שהוחזקו מאז 1803, כמו נסיכות הבוחר מטריר, רוזנות מנדרשייד, נסיכות שטאבלוט-מלמדי, העיר הקיסרית החופשית אאכן, חלקים מלוקסמבורג ולימבורג, כמו גם כמה מדינות קטנות אחרות. ב-22 באפריל 1816 שולבו שטחים אלה ליצירת הדוכסות הגדולה של הריין התחתון, כאשר בירת המחוז ממוקמת בקובלנץ.
ב-22 ביוני 1822, בהוראת הקבינט הפרוסי, התמזג מחוז זה עם המחוז השכן של ייליך-קלווה-ברג כדי ליצור את פרובינציית הריין, שהדוכסות לשעבר הייתה חלקה העליון.
לרדת בגדול
לרדת בגדול הייתה תוכנית מציאות אשר שודרה בערוץ 10 במהלך השנים 2006–2010 בהנחייתה של ציפי שביט. התוכנית הייתה מבוססת על הפורמט האמריקאי של התוכנית "The Biggest Loser" של רשת NBC. בתוכנית השתתפו אנשים בעלי עודף משקל קיצוני שבהם התחרו על בסיס מי שהצליחו להפחית הכי הרבה ממשקלם.
פורמט
המתמודדים התחלקו לשתי קבוצות, כחולים ואדומים (בעונה השלישית נוספה קבוצה שלישית – שחורים), אשר התחרו ביניהן איזו קבוצה תוריד את אחוז המשקל הקבוצתי הגבוה ביותר בכל שבוע.
משתתפי התוכנית התגוררו בווילה אחת, ומנותקים מבני משפחתם. הם נדרשו לעמוד בפני פיתויים קשים של אוכל, ולמדו לרכוש הרגלי אכילה נכונים ובריאים. כמו כן, המתמודדים התאמנו בחדר כושר ובשטח פתוח באמצעות אביזרי ספורט שונים.
לכל קבוצה היה מאמן כושר שמטרתו לאמן ולדרבן את המתמודדים במלחמתם במשקל.
בכל שבוע נשקלו המשתתפים וחברי הקבוצה שירדה את אחוז המשקל הקבוצתי הנמוך ביותר נדרשה להחליט מי מחבריהם לקבוצה יודח מהתוכנית.
Synthesis Live
Synthesis Live הוא סיבוב הופעות של להקת הרוק האמריקאית אוונסנס, הנתמך על ידי אלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Synthesis (2017). זה היה הסיבוב הראשון בו הלהקה כללה תזמורת. הסיבוב כלל 60 קונצרטים בערים שונות ברחבי צפון אמריקה בשנים 2017 ו-2018, 4 קונצרטים באוקיאניה ו-18 קונצרטים באירופה בשנת 2018.
לרדת בגדול
פורמט
בתוכנית הסיום נשקלו שלושת המשתתפים אשר העפילו לתוכנית הגמר, והמתמודד שהוריד את אחוז המשקל הגבוה ביותר הוכתר בתואר "היורד בגדול".
Synthesis Live
רקע
הלהקה הודיעה על סיבוב ההופעות ב-14 באוגוסט 2017, בסרטון שפורסם בחשבון הפייסבוק הרשמי שלה. נחשף כי תצטרף אליהם תזמורת שתבצע גרסאות מעובדות מחדש של כמה משיריהם הידועים הכלולים באלבום האולפן הרביעי שלהם, Synthesis (2017). בכל עיר בסיבוב ההופעות, מצטרפת תזמורת מקומית המנוצחת על ידי מנצחת המופע, סוזי סיטר. לדברי סולנית הלהקה איימי לי, המטרה מאחורי הופעות הסיבוב הייתה להדגיש את הביצוע הקולי, הרגשות והסיפורים שמאחורי מילות השירים של הלהקה. עם רכישת כרטיסים להופעות, קיבלו הרוכשים הורדה בחינם של האלבום יחד עם הורדה מיידית של הגרסה המעובדת מחדש של "Bring Me to Life" הכלולה ב-Synthesis.
לרדת בגדול
העונה הראשונה
העונה הראשונה שודרה בשנת 2006, וזכתה לרייטינג גבוה, אך לאחר סיום העונה רק חלק קטן מהמתמודדים הצליח לשמור על משקלם החדש.
בעונה זו וכן בעונה השנייה השתתפו המאמנים: נדב מאירסון ואורלי הופמן בר.
Synthesis Live
רקע
ב-7 במרץ 2018 הוכרז כי הכנרית לינדסי סטירלינג, תצטרף לסיבוב ההופעות ותנגן ביחד עם הלהקה לקראת החלק השני בסיבוב ההופעות בצפון אמריקה. סרטון טיזר שמציג את סטירלינג כמעריצת אוונסנס אובססיבית יצא ברחבי המדיה החברתית כדי לפרסם את סיבוב הקיץ הקרוב. שני האמנים התחלפו זה עם זה במי ילווה את השני בכל הופעה.
לרדת בגדול
המתמודדים
המתמודדים לפי סדר ההדחה:
המאמנים בעונה זאת הם:נדב מאירסון ואורלי הופמן בר. המתמודדת חני מוקרד הודחה בהדחה החמישית אך הוחזרה על ידי הקהל בגלגל הצלה המתמודד פאוזי סעיד הודח בהדחה השלישית אך חזר בגלגל הצלה מיוחד שהתקיים בקרב המודחים לפני הגמר
הגמר
לגמר הגיעו המתמודדים: לימור חזאז, עופר רוזנבאום, פאוזי סעיד וחני מוקדר שהוחזרה בגלגל הצלה.
Synthesis Live
רשימת השירים
אוונסנס עם תזמורת
לרדת בגדול
הגמר
בגמר ניצחה לימור חזאז (קבוצת הכחולים) בתואר ה"יורדת בגדול" לאחר שהורידה 42 ק"ג ממשקלה. למקום השני הגיע עופר רוזנבאום. למקום השלישי הגיע פאוזי סעיד וחני מוקדר במקום הרביעי.
Synthesis Live
רשימת השירים
הדרן
לרדת בגדול
העונה השנייה
לאחר הצלחת העונה הראשונה, ערוץ 10 החליט להפיק עונה שנייה, והפורמט של עונה זו לא היה שונה מהעונה הראשונה, וגם המאמנים היו נדב מאירסון ואורלי הופמן בר.
Synthesis Live
רשימת השירים
בלילה הראשון של סיבוב ההופעות, בתיאטרון פרל, לאס וגאס, 14 באוקטובר, "Speak to Me" לא בוצע. החל מ-30 בנובמבר בוצע השיר "Weight of the World" במקום "Swimming Home". "Palladio / No More Tears / Alive" מאש-אפ של אוזי אוסבורן וסיה, בוצעו על ידי הן אוונסנס ולינדסי סטירלינג החל מ-7 ביולי 2018.
אלבום הופעה
ב-8 באוגוסט 2018, חברת התקליטים Eagle Rock Entertainment הודיעה על Synthesis Live בתקליטור עם DVD או Blu-ray והורדה דיגיטלית שתצא באופן מקוון ב-12 באוקטובר 2018. סרט הקונצרט צולם במהלך סיבוב הופעותיהם בסתיו 2017 בתיאטרון פוקסוודס קזינו בקונטיקט ובוים על ידי פ. ר. בראון ונערך על ידי דמיאן טיילור. הסט מכיל את כל הקונצרט עם תזמורת חיה וכלל את הווידאו המוזיקלי ל-"Hi-Lo".
לרדת בגדול
הגמר
לגמר הגיעו המתמודדים: צביקה הילף, גרי פרי ושירי אזולאי.
Synthesis Live
תאריכים שבוטלו
הקונצרט בבריזביין היה אמור להתרחש במקור ב-11 בפברואר, במרכז הבידור של בריזביין, אך התאריך הוקדם ל-10 בפברואר והועבר למרכז הכנסים והתערוכות בריזביין.
לרדת בגדול
הגמר
בגמר ניצח צביקה הילף (קבוצת הכחולים) שהוריד כ-60 ק"ג. למקום השני הגיע גרי פרי ולמקום השלישי הגיעה שירי אזולאי (השניים התחתנו לאחר התוכנית, והולידו בת).
העונה השלישית
העונה השלישית עלתה לאוויר ב-31 במאי 2008.
Synthesis Live
צוות
אוונסנס
לרדת בגדול
העונה השלישית
המתמודדים לפי סדר ההדחה:
הגמר
לגמר הגיעו המתמודדים: אבי קוריאט, קרן מרקוס, אסי אמסלם ויוסי פריימן.
בגמר ניצח אבי קוריאט (קבוצת הכחולים) לאחר שהוריד 76 ק"ג ממשקלו. למקום השני הגיעה קרן מרקוס שהצטרפה לשלישיית הגמר לאחר שהורידה את אחוז המשקל הגבוה ביותר מבין המודחים. למקום השלישי הגיע אסי אמסלם ולמקום הרביעי הגיע יוסי פריימן.
המאמנים בעונה השלישית: ברק צור (הקבוצה האדומה), אורלי הופמן-בר (הקבוצה השחורה) וצאלה אברוני (הקבוצה הכחולה).
העונה הרביעית
העונה הרביעית עלתה לשידור ב-10 באוקטובר 2010.
המתמודדים
המאמנים בעונה זאת הם: נדב מאירסון ואורלי הופמן בר.
המתמודד יונתן גווילי זכה כמנצח המודחים בכך שירד הכי הרבה ממשקלו מבין כלל המודחים.
המתמודדת מיה חפץ זכתה בתואר אהובת הקהל.
הגמר
הגמר של עונה זו היה הגמר היחיד בכל העונות שהיו בו רק מתמודדות בנות: קרן גלסנר, לארה מלר ואפרת גבאי. תוכנית הגמר רשמה רייטינג של 19.5%. על-פי ההערכות ערוץ 10 הכניס כמיליון דולר מערב השידור של הגמר, מהכנסות מחסויות ומפרסומות.
בגמר זכתה המתמודדת קרן גלסנר אחרי שירדה 71.8 ק"ג. לארה מלר הגיעה למקום השני ואפרת גבאי זכתה במקום השלישי.
את העונה הובילה ציפי שביט אך בגמר המנחה הייתה מיכל ינאי במקום, משום שציפי שברה חודש לפני כן את רגלה.
ההבדלים בין הגרסה העברית לאמריקאית
בגרסה האמריקאית, הנבחרת הסופית היא של 25 מתמודדים, במקום 15 בגרסה העברית.
קישורים חיצוניים
ביקורות
לוויין
לוויין הוא גוף שמיימי המקיף גוף שמימי אחר, לרוב כוכב או כוכב לכת, המונח לוויין בעברית בא מהשורש ל־ו־ה, שכן הלוויין "מלווה" את כוכב הלכת. מקור השם לווין בשפה העברית הוטבע על ידי משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני.
קיימים שני סוגי לוויינים: עם תחילת שיגורם לחלל של לוויינים מלאכותיים על ידי האדם בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20, הלכה ותפסה משמעות הלוויין המלאכותי את מקומה של המשמעות הכללית, וכיום במושג "לוויין" הכוונה היא בדרך כלל ללוויין מלאכותי, ואילו ללוויין טבעי יוחד השם "ירח".
היסטוריה
ההתייחסות הראשונה ללוויין נמצאת בניסוי המחשבתי של אייזק ניוטון, בו משגרים כדור תותח במהירות גבוהה מספיק כדי שלא יפול בחזרה לכדור הארץ אלא ימשיך להקיף אותו. "התותח של ניוטון" והפיתוחים המתמטיים למסלול בספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע משמשים בסיס להבנתנו את מסלולם של לוויינים וגופים במסלולי הקפה בחלל. בספרות, האזכור הראשון של שיגור לוויין למסלול מוזכר בסיפור קצר של אדוארד הייל "הירח מבטון" (1869). ז'ול ורן הזכיר לוויינים לראשונה בספרו הירושה הגדולה בשנת 1879.
בשנת 1903 קונסטנטין ציולקובסקי פרסם את עבודתו "חקר החלל הקוסמי באמצעים של התקני תגובה" בה מופיעה נוסחת ציולקובסקי. באמצעות נוסחה זו, הוא חישב את המהירות האופקית הנדרשת להביא טיל במסלול המעגלי הכי קרוב לכדור הארץ.
ב־1928 הרמן פוטוכניק פרסם את ספרו "בעיות טיסה בחלל – המנוע הרקטי" המתאר את הנדרש ליצירת לוויין המקיף את כדור הארץ ומבצע מדידות וניסויים מדעיים.
סופר המדע בדיוני ארתור סי קלארק פרסם ב־1945 בעיתון wireless world מאמר המתאר את האפשרות להשתמש בלווייני תקשורת הנמצאים במסלול מיוחד שבו הלוויין יוכל לחוג סביב כדור הארץ בגובה קבוע, אשר בו המהירות הזוויתית שלו תתאים למהירות הזוויתית של כדור הארץ, וכך למעשה יישאר מעל נקודה אחת. הוא חזה שמספיק שלושה לווייני תקשורת כדי לתת כיסוי סביב העולם כולו.
הלוויין המלאכותי הראשון היה "ספוטניק 1" ששוגר על ידי ברית המועצות למסלול סביב כדור הארץ ב־4 באוקטובר 1957.
במהלך השנים שוגרו לוויינים גם אל כוכבי לכת אחרים. לוויינים אלה הקיפו את כוכבי הלכת, צילמו אותם ואספו מידע נוסף, ושידרו את המידע בחזרה אל החוקרים על כדור הארץ בעזרת משדרי רדיו.
רקע פיזיקלי
לוויינים מקיפים גופים בעלי מסות גדולות (כמו כוכבים) בהתאם לחוק הכבידה שאותו גילה וניסח אייזק ניוטון: כל שני גופים מפעילים אחד על השני כוח כבידה המקיים את הביטוי הבא:
F הוא הכוח המופעל, G הוא קבוע הכבידה, M היא מסת הגוף הראשון, m היא מסת הגוף השני ו־R הוא המרחק ביניהם.
במקרה הפרטי של לוויינים m היא מסת הלוויין, M הוא מסת הכוכב שאותו מקיף הלוויין ו־R מייצג את המרחק בין מרכז הכוכב לבין הלוויין. במצב עבודה רגיל של הלוויין הוא מקיף את הכוכב באותו רדיוס ולכן גודל הכוח הפועל עליו הוא זהה וכיוונו כלפי מרכז הכוכב.
על לוויין המקיף גוף שמיימי מופעל כוח גדול אשר מצד אחד לא מאפשר לו להתרחק מהגוף, ומצד שני קטן מכדי לגרום להתנגשות בין הגופים (ללא השפעת גורם נוסף כגון התנגדות אוויר).
לוויין מלאכותי (להלן לוויין) הוא התקן המשוגר מפני כדור הארץ אל מסלול הקפה, בדרך כלל סביב כדור הארץ. הצבתו של הלוויין בחלל נעשית בדרך כלל באמצעות טיל בליסטי, שהלוויין נמצא בחרטומו ומופרד ממנו בהגיעו ליעדו. דרך נוספת היא הובלת הלוויין ליעדו באמצעות מעבורת חלל. בעבר, היה ניסיון ליצור תותח על שיוכל לשגר לוויינים לחלל (פרויקט HARP)
על מנת לשגר לוויין לחלל יש להתגבר על הכבידה של כדור הארץ, ולשם ההישארות במסלול יש להשיג מהירות מתאימה.
לעיתים קרובות ישא משגר יותר מלוויין אחד בשיגור.
LEO
לוויינים הנמצאים במסלול לווייני נמוך (LEO – Low Earth Orbit) הם למעשה מרבית הלוויינים המקיפים את כדור הארץ, מגובה של 300 קילומטר ועד לגובה של 2,000 ק"מ. לוויינים הנמצאים במסלול LEO מקיפים את כדור הארץ כל 90–120 דקות. תקשורת מול לווייני LEO דורשת שימוש באנטנות שמשנות את כיוונן באופן שוטף כך שהן תמיד יהיו מכוונות אל הלוויין. (חלופה אחרת היא קיום תקשורת רק בפרקי זמן מצומצמים, כאשר הלוויין נמצא בדיוק מול אנטנה קבועה).
MEO
Medium Earth Orbit ולפעמים Intermediate Circular Orbit (ICO) הוא התחום שבין ה־LEO ל־GEO, והוא בגובה 2,000 ק"מ ועד 36,000 ק"מ מכדור הארץ. זמן ההקפה של לוויינים בתחום זה הוא בין שעתיים ל־24 שעות. בתחום ה־MEO נמצאות מערכות הניווט הלווייניות כגון ה־GPS.
GEO
לוויינים במסלול גאוסטציונרי. סופר המדע הבדיוני ארתור סי. קלארק, ששירת כקצין בחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה העלה רעיון להציב לוויינים בגובה כ־36 אלף ק"מ מעל קו המשווה. בנקודה זו, משך זמן ההקפה שלהם שווה למשך זמן ההקפה של כדור הארץ סביב צירו, ולכן הם ייראו למתבונן מכדור הארץ כעומדים בנקודה קבועה. תכונה זו מהווה יתרון כאשר נדרש לספק שירות קבוע ורציף: האנטנות הקרקעיות שמתקשרות עם לוויינים מכוונות באופן קבוע אל לווייני ה־GEO הנמצאים בנקודה קבועה ביחס לקרקע. רוב לווייני התקשורת הם GEO, ונותנים שירות קבוע כתחנת ממסר לקליטה ושידור של אותות ונתונים, כגון שיחות טלפון בינלאומיות או שידורי טלוויזיה. לדוגמה, שידורי yes הטלוויזיה בלוויין, מועברים בלווייני התקשורת עמוס 2 ועמוס 3 מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
HEO
High Earth Orbit הוא התחום שמעבר ל־GEO (כלומר יותר מ־36,000 ק"מ מכדור הארץ).
מסלול קוטבי
במסלול זה הלוויין מקיף את גרם השמיים מעל או בקרוב לקטביו. באופן זה, סיבוב גרם השמיים סביב צירו מאפשר ללוויין לעבור מעל לאזור אחר בכל הקפה. מסלול זה הוא שימושי מאוד כאשר ממפים כוכב.
קבוצות סיווג
תחום הלוויינים מתחלק לקטגוריות לפי משקל.
גודל הלוויינים אינו קשור למשקלם. גודלם יכול לנוע מגודל של אוטובוס (טלסקופ החלל האבל למשל), ועד לגודל של כרטיס אשראי (ראו בהמשך KickSat).
מגה־לוויין
לוויין שמשקלו מעל 10 טונות. אלו משמשים בעיקר כלווייני תקשורת לאלפי ערוצי טלוויזיה.
לוויין גדול
לוויין שמשקלו 5–10 טונות. אלו משמשים כלווייני תקשורת למאות ערוצים (כמו הלוויין עמוס 6, שהתרסק לפני שיגורו ב־2016, ושקל כ־5.5 טונות).
לוויין בינוני
לוויין שמשקלו 1–5 טונות. ושימושו העיקרי הוא כלוויין תקשורת קטן ולוויין מזג אוויר (לוויין GOES 13, לוויין מזג אוויר אמריקאי, משקלו 3.1 טונות).
מיני־לוויין
לוויין שמשקלו נע בין 100 ק"ג ל־1 טונות, ושימושו העיקרי הוא לווייני תצפית חזותית ותצפית מכ"ם ברזולוציה גבוהה (אופק 10 לוויין ריגול ישראלי משקלו 330 ק"ג).
מיקרו־לוויין
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 10 ל־100 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו. לפעמים משייכים קטגוריה זו גם לוויינים שמשקלם נע בין 1 ל־50 ק"ג (TacSat-1 לוויין צבאי אמריקאי, משקלו 100 ק"ג).
ננו־לוויין
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 1 ל־10 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו (Dove-2 לוויין תצפית על כדור הארץ משקלו 5.5 ק"ג).
פיקו־לוויין
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 0.1 ל־1 ק"ג, כולל מטען הדלק שבתוכו. לפעמים משתמשים במונח זה גם לייצג כל לוויין שמשקלו מתחת ל־1 ק"ג (לוויין Pico-Sat 2 של נאס"א, משקלו 200 גרם).
פמטו־לוויין
מונח זה מתייחס לקטגוריית לוויינים שמשקלם נע בין 10 ל־100 גרם, כולל מטען הדלק שבתוכו. במרץ 2014 שוגר לחלל לוויין מסוג ננו (KickSat), שהכיל בתוכו 104 פמטו לוויינים שנראים כמו כרטיסים קטנים.
לוויינים ישראליים
כיום פועלות בעולם כ־70 סוכנויות חלל ונבנים לוויינים במדינות רבות (למעלה מ־65 מדינות מחזיקות בבעלות על לוויינים או שותפות בבניית לוויינים), וכמעט כל מדינה בעולם משתמשת בשירותי הלוויינים, אם כי עד כה רק ל־13 מדינות, ובהן ישראל, יש יכולת לשגר בעצמן לוויינים לחלל (אמנם יכולת השיגור של ישראל מוגבלת ללוויינים קלי משקל של כחצי טונה במשקל מרבי ולמסלולים נמוכים בלבד).
סוף חייו של לוויין
חייו של לוויין עשויים להסתיים בכמה תרחישים:
בפעמים כאלה, מנסים מבעוד מועד להעביר את הלוויין למסלול שיהיה פחות מסוכן ללוויינים אחרים שעדיין מתפקדים, זאת על מנת למנוע מצב שהלוויין, אם יישאר ללא בקרה, יתחיל, להוות סכנה ללוויינים אחרים. במצבים כאלו המטרה היא להעבירו למסלול בטוח למשל בית קברות ללוויינים, שם נמצאים לווייני תקשורת במסלול GEO שאינם עוד בשימוש, וכך אינם מהווים סכנה ללוויינים מתפקדים. עבור לוויינים במסלול נמוך העדיפות היא להביא להשמדתם באטמוספירה. בכל המסלולים הללו קיימת פסולת חלל, היינו: שברים, חלקי טילים רב שלביים, לוויינים שיצאו משימוש, בגדלים שונים, שנמצאים במסלול, אך אין כל דרך לשלוט עליהם. קיימות תוכניות שונות ומיזמים שונים כיצד להאריך את חיי הלוויין או להעבירו למסלולים יותר בטוחים.
מייקל בין
מייקל קוֹנֶל בִּין (באנגלית: Michael Connell Biehn; נולד ב-31 ביולי 1956) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. נודע בעקבות השתתפותו במספר סרטי פעולה ומדע בדיוני בשנות השמונים, כגון "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ו"מצולות", שבוימו שלושתם על ידי ג'יימס קמרון.
ביוגרפיה
בין נולד באניסטון שבאלבמה למרשיה ודון בין. אביו היה עורך דין. הוא גדל בלינקולן שבנברסקה, ובנעוריו עברה משפחתו להתגורר במדינת אריזונה, שם החל לעסוק במשחק במועדון הדרמה של בית הספר התיכון שלו. בהמשך למד בחוג לדרמה באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים, ועבר להוליווד.
קריירה
תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1978, בקומדיה בשם "מאמן". בהמשך השתתף במספר סרטים בתפקידי משנה תפקידים בקולנוע, וב-1984 גילם את דמותו של קייל ריס בסרט שליחות קטלנית, לצד ארנולד שוורצנגר. בסרט ההמשך, שליחות קטלנית 2 (1991), גילם שוב את ריס, בתפקיד אורח קצרצר שקיבל בסרט.
בעקבות פרסומו בסרט שליחות קטלנית, קיבל תפקיד משמעותי בסרט מצולות (1989), עבורו ניסו האולפנים לקדם את מועמדותו לפרס האוסקר, אך לא צלחו בכך. בנוסף שיחק בתפקיד משנה בסרט שובו של הנוסע השמיני. בהמשך קיבל תפקידים ראשיים בסרטים אריות הים (1990), פצצת זמן (1991) ו-K2 (1991).
בשנות התשעים שיחק בתפקידי משנה בסרטים כגון אמנות המלחמה והפריצה לאלקטרז. בשנות ה-2000 השתתף גם בסרטי קולנוע עצמאיים כגון "משחקי גנגסטה". כן הופיע במשחקי מחשב כגון Command & Conquer: Tiberium Sun.
בין השתתף גם במספר סדרות וסרטי טלוויזיה, בהן הסדרה "בלוז לכחולי המדים", וכן הסדרות קצרות הימים "שבעת המופלאים" (המבוסס על המערבון באותו שם), "הרפתקאות בע"מ" ו"הוואי", שבוטלו בשל רייטינג נמוך.
בין ממשיך ומופיע בתפקידי משנה בסרטים קטנים יותר, דוגמת הופעותיו בסרטים "סטילטוס" ו"רחובות הדם".
השולמית
הַשּׁוּלַמִּית היא דמות מקראית, שמה או כינויה של הנערה בשיר השירים. שמה מופיע פעמיים ב ולפני השם מופיעה ה"א הידיעה: הַשּׁוּלַמִּית, בַּשּׁוּלַמִּית.
זיהוי שמה ומוצאה
בתרגום השבעים מופיע שמה של השולמית: השונמית. נראה כי זו מסורת המזהה את הדמות באבישג השונמית וזאת מתיאורה ב: וְהַנַּעֲרָה, יָפָה עַד-מְאֹד. פרשנות זו מתיישבת עם זיהוי העיר שונם. כיום נשתמר השם "סולם", כשם הכפר הערבי המזוהה עם העיר המקראית. באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה מציין אב הכנסייה, כי שמה של העיר שונם הוא גם שולם. ראב"ע בפירושו לשיר השירים, טוען כי מוצאה הוא מהעיר שָׁלֵם : שהיא מן שלם היא ירושלים. פירוש זה תואם להופעתן של דמויות נוספות במגילה כ'בנות ירושלים'. לדעת אליהו עסיס ואחרים, היות שבראש המילה מופיעה ה"א הידיעה אין זה אלא כינויה. ניתן גם לזהות בשמה דמיון צלילי לשם שלמה.
תיאור דמותה
השולמית היא דמות ראשית במגילה. היא הדוברת ברוב המגילה. השולמית מדברת אל אחיה, אל בנות ירושלים ואל הנער ואילו הנער האוהב מדבר רק אליה. כמו כן רוב השירים במגילה מתארים את גופה של הנערה. דו-שיח בין בני זוג אוהבים ותיאורי גוף מופיעים גם בספרות השירית הקדומה. השולמית מתארת את עצמה בקצרה ב: '''שְׁחוֹרָה אֲנִי וְנָאוָה, בְּנוֹת יְרוּשָׁלִָם; כְּאָהֳלֵי קֵדָר, כִּירִיעוֹת שְׁלֹמֹה. אַל-תִּרְאוּנִי שֶׁאֲנִי שְׁחַרְחֹרֶת, שֶׁשְּׁזָפַתְנִי הַשָּׁמֶשׁ''' בתיאור זה יש נימה מתנצלת. בתיאור צבע גופה התמודדו רבים מהפרשנים. צבע עורה השחור הוא כתוצאה של שיזוף ולא צבע עורה הטבעי. על כך רשב"ם: ומן שחרות מועט כזה אוכל להתלבן במהרה.
תיאור הנערה מופיע במגילת שיר השירים גם מפי הנער האוהב:
תיאור הנערה בשיר השירים המופיע ב מושר בפי הנער האוהב. התיאור לדעת עסיס וחוקרים אחרים הוא המשכו של : מִי זֹאת, עֹלָה מִן-הַמִּדְבָּר, כְּתִימְרוֹת, עָשָׁן; מְקֻטֶּרֶת מֹר וּלְבוֹנָה, מִכֹּל אַבְקַת רוֹכֵל. בפסוקים אלו מתאר הנער את הנערה כיפה ומושלמת. הנער מתאר את גופה מלמעלה למטה מהעיניים, ועד לחזה. מטרת התיאור לעורר את תשוקתה של השולמית. התיאור המופיע בשיר השירים הוא תיאור של אישה זקופה ועל כך רש"י בפירושו לשיר השירים : קומה זקופה נוי באישה.
מנקודת מבט ספרותית נראה כי דמותה של השולמית שלמה בהרבה מדמותו של הדוד. במרכז המגילה עומדת השולמית, ובכך מצטרפת המגילה לספרים אחרים במקרא, שהדמות הראשית בהם היא אישה, כדוגמת רות ואסתר.
בפרשנות חז"ל
לפי פשוטו של מקרא, באהבת הנער לנערה, אין כל מסר דתי. לדעת פרשנים רבים המגילה מתארת את היחסים שבין ה' - הדוד במגילה, ל"כנסת ישראל" שהיא הנערה. בין יהודים לנוצרים בפרשנות המקרא על גישת חז"ל מתבססת אמרתו המפורסמת של רבי עקיבא: "כל הכתובים קודש, ושיר השירים קודש קודשים" (משנה, ידיים ג, ה). מפרשים רבים ראו במשמעות המילולית של הספר אלגוריה, שלפי השקפתם, היא יחסי האהבה של ה' לעמו ישראל. גם תיאור גופה של הנערה זוכה לפירוש אלגורי בידי חז"ל, שְׁנֵי שָׁדַיִךְ רומזים לשיטתם למשיח בן דוד. לפי גישת המדרש יש שיויון בין המינים. כך גם שיר השירים רבה: "בכל השירים או הוא מקלסן או הם מקלסין אותו...ברם הכא הן מקלסים אותו והוא מקלסן. הוא מקלסן 'הנך יפה רעייתי".
בפרשנות נוצרית
לפי הפרשנות הנוצרית סיפור מגילת שיר השירים מתאר את היחסים בין ישו והכנסייה.
ייצוגה של השולמית בתרבות
באמנות הישראלית בולט השימוש בדמותה של השולמית בשנות ה-30-20 של המאה ה-20. בעבודות של אמנים כאבל פן ואחרים, מופיעה הדמות כאשה מזרחית. באיורי "שיר השירים" (1923) של זאב רבן היא מתוארת לעיתים כדמות בהרמון המלך.
בשירה העברית הפכה השולמית להיות נושא רב השראה. משוררים ויוצרים כדוגמת מתי כספי אשר הלחין את שירה של נעמי שמר 'שובי שובי השולמית' אודות הנערה האוהבת. השיר הופיע באלבומו של כספי, 'אחד לאחד' משנת 1988. נתן אלתרמן כתב את השיר 'שולמית', שזכה לביצוע לראשונה מפי שושנה דמארי, בהצגה בתיאטרון לי-לה-לו, "כך כתוב בלכסיקון". שיר נוסף בשם "שולמית" אותו ביצעה דאמרי הוא ללחן של אברהם גולדפדן למילים של יחיאל מר. ביצוע ידוע נוסף לשיר הוא של אריק לביא. השיר זכה גם ללחן מאוחר של שם-טוב לוי, באלבום "תוצרת הארץ" של אריק איינשטיין משנת 1984. בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1981 ביצע הזמר אורי שבח את השיר 'שובי שובי השולמית' למילות. מאיר אריאל הלחין את שירו 'שיר גנוב', המופיע באלבום ירוקות. מילות השיר מהוות ציטוט של, פרט להוספת משפט אחד, אשר מופיע בשיר כפזמון החוזר. למילים על פי המקורות הלחין מאיר נחום את השיר "שחורה אני ונאווה", שזכה לביצוע של שימי תבורי.
בספרה של קריסטין דה פיזאן, ספר החיזיון, דמותה של דה פיזאן מזכירה את דמותה של השולמית. גם הסופר אלכסנדר קופרין בספרו 'Sulamite', קיבל את השראתו מדמותה של גיבורת שיר השירים. רבים מהציירים כדוגמת גוסטב מורו, אלברט ג'וזף מור, רמברנדט, אבל פן והצייר הגרמני אנסלם קיפר קיבלו השראה מדמותה של השולמית.
"שחורה אני ונאוה" יצירה קולנועית על פי שיר השירים מאת אלה מילך-שריף הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל ישראל.
לפרק בסויטה השמית, יצירתו של אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' חיברה הרקדנית, כלת פרס ישראל ירדנה כהן כוריאוגרפיה, שהיא מקבלת השראה מדמותה של השולמית.
אלקן נייתן אדלר
אלקן נייתן אדלר (באנגלית: Elkan Nathan Adler, בעברית אלחנן נתן אדלר; 24 ביולי 1861, לונדון – 15 בספטמבר 1946, לונדון) היה סופר, עורך דין, היסטוריון ואספן ספרים וכתבי יד יהודי בריטי. קטלוג אדלר – כרטסת ובו רשימות על קטעים מגניזת קהיר וכתבי יד שראה בספריות בהם עבר, בעיקר בקיימברידג', אוקספורד, וספרייתו הפרטית – הוא אחד מהמקורות המרכזיים למידע על כתבי היד העבריים.
קורות חיים
אביו של אדלר, נתן מרקוס אדלר, היה הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
אדלר הרבה לנסוע ובנה ספרייה גדולה מאוד, במיוחד של תעודות יהודיות עתיקות. אדלר היה בין הראשונים שחקרו את המסמכים שאוחסנו בגניזת קהיר. למעשה הוא היה האירופאי הראשון שנכנס אליה. בזמן ביקוריו בקהיר ב-1888 ו-1895 אסף אדלר והביא יותר מ-25,000 קטעי כתבי יד לאנגליה.
ב-1921 הוא פרסם קטלוג בשם Catalogue of Hebrew Manuscripts in the Collection of E. N. Adler בו הוא מתאר יותר מ-4,500 כתבי יד מהאוסף שלו. אדלר אסף יותר מ-30,000 ספרים מודפסים בנושאי יודאיקה. לרוע מזלו מעילה של שותף לעסקים הכריחה אותו למכור חלק ניכר מספרייתו לבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ולהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ב-1923. יתר על כן, אדלר הסכים להוריש רכישות נוספות שלו לבית המדרש לרבנים באמריקה אחרי מותו.
בזמן ביקורו במצרים ב-1924 רכש אדלר כד, שהתגלה לא מכבר, שהכיל את הארכיון של שכיר החרב המצרי הורוס בנו של נחוטס (145–88 לפנה"ס) וכתב עליו בספר The Adler Papyri.
חיבוריו
אדלר פרסם ספרים רבים על מסעותיו ועל האוספים הגדולים שלו. בין השאר: וכן מאמרים על השומרונים ועל ההיסטוריה של היהודים במצרים ובפרס. אדלר היה מאוד פעיל בענייני הקהילה היהודית-אנגלית, במיוחד בנושאי חינוך והיה ציוני נלהב. הוא היה בין החברים הראשונים של חובבי ציון באנגליה.
מבצע יעל
נפילת המשלט
משך כל תקופת ההפוגה השנייה אירעו תקריות אש בין צבא ההצלה וצה"ל. תקריות אלה היו לרוב מקומיות, כמעט ללא שינויים בקווי החזית. זמן קצר לאחר סיום מבצע יואב בדרום, תקפו כוחות צבא ההצלה, אשר יצאו מלבנון, את משלט שייח' עבד בשחר 22 באוקטובר 1948. במשלט הייתה מחלקה של אנשי חי"ם מגדוד 102, אשר נסוגו מהמקום, והשאירו אחריהם שני מקלעים ומטול נגד טנקים מסוג פיא"ט.
התקפת הנגד
מקסים כהן, מפקד חטיבת כרמלי, החליט לכבוש חזרה את המשלט, עוד בטרם יספיק צבא ההצלה להתארגן כהלכה במקום, על ידי פלוגת משוריינים שתנוע בדרך נבי יושע-מנרה. ההנחה הייתה שהופעת המשוריינים תהמם את חיילי צבא ההצלה כפי שקרה, כשלושה חודשים קודם לכן, במבצע דקל. הדבר יחפה על החסרונות שבתנועה באור יום, בכביש צר, מפותל ומועד למארבים, בלא לשלוט על הרכסים שלצידו. הנחה זו התבררה כטעות קשה.
ב-22 באוקטובר 1948 בשעה 08:00, יצאה מכיוון נבי יושע שיירה ובה ארבעה משוריינים ושני ג'יפים של גדוד 24, ונעה על הכביש (כביש 886 של ימינו) צפונה אל המשלט. פלוגת חי"ר מגדוד 23, אשר אמורה הייתה להצטרף אליהם, התמהמהה, והכוח הממונע התקדם לבדו. ב-09:30, כאשר הגיעה השיירה לנקודה הנמצאת כ-2.5 ק"מ צפונית לקיבוץ יפתח, עלה המשוריין הראשון על מוקש ואש חזקה נפתחה לעבר השיירה. חלק מהכוח נסוג, חלק מכלי הרכב נתקעו ולאחר מכן הותקפו על ידי כוח רגלי ערבי, אם כי ההתקפה הרגלית נהדפה. שני משוריינים נוספים נשלחו לחלץ את הכוח התוקף, וסבלו אף הם אבדות. כך, ההתקפה נכשלה למעשה בטרם התחילה. התוקפים סבלו תשעה הרוגים וכ-15 פצועים. בנוסף אבדו ארבעה משוריינים, שני ג'יפים, ציוד ונשק.
ניתוק מנרה
ב-22 באוקטובר, לאחר רדת החשיכה, וכן ביום המחרת, 23 באוקטובר, כבש כוח מגדוד 23 של 'כרמלי', שני משלטים דרומית לשייח' עבד. צבא ההצלה ערך התקפות נגד ובהמשך 23 באוקטובר כבש מחדש את המשלטים.
כיבוש שייח' עבד וכיבושם מחדש של המשלטים שמדרום לו ניתקו למעשה את מנרה. יתרה מזו, כיבושים אלה אפשרו לצבא ההצלה לאיים בהמשך על כביש ראש פינה-מטולה (חלקו הצפוני של כביש 90 של ימינו). כן התברר כי הכוח שבמקום חזק ודרוך, וכי נדרש מבצע של ממש כדי לעקרו.
השטח
שייח' עבד הוא חלק מרכס רמים הממוקם בהרי נפתלי שבגליל העליון. הרכס, שכיוונו צפון-דרום, מצוי בשטחיהן של לבנון וארץ ישראל וקו הגבול ביניהן עובר בתוכו, כאשר משלט שייח' עבד נמצא ממש על הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל ללבנון. המדרון המזרחי של הרכס יורד בתלילות לעבר עמק החולה בהפרש גובה של 750 מטר על פני כשני קילומטרים בלבד, ואילו המדרון המערבי משתפל במתינות לעבר נחל דובה שבשטח לבנון. הר שנאן, עליו נמצא המשלט, המתנשא לגובה של 902 מטרים מעל פני הים, מהווה את פסגת הרכס.
הכוחות המשתתפים
הכוח המיועד להתקפה היה פלוגה מגדוד 22 של כרמלי. בעתודה היו גם חברי קיבוץ מנרה וכוח חי"ם, אשר נותר בעת ההתקפה בראש פינה. מפקד המבצע היה דב ירמיה, סמג"ד 22. הכוח התוקף נהנה מסיוע של שני תותחי 65 מ"מ. עם זאת, כוח זה לא הכיר היטב את השטח אותו היה מיועד לכבוש וחזר מספר שעות קודם לכן ממסע רגלי, כך שהחיילים היו עייפים עוד קודם צאתם. הכוח הערבי, שגודלו לא ידוע בוודאות, כלל חיילים של צבא ההצלה מגדוד הירמוכ הראשון של חטיבת הירמוכ השנייה.
תוכנית המבצע
מפקד חטיבת כרמלי החליט על תוכנית חלופית שנקראה מבצע יעל. זו הפעם, הכוונה הייתה לתקוף ולכבוש את משלט שייח עבד מכוון מנרה. על פי תוכנית המבצע, נמנע הכוח התוקף מלנוע על הכביש, וחלף זאת, הוחלט להעפיל במעלה התלול מחלסה (כיום קריית שמונה) למנרה. ובכל מקרה, הכביש למנרה היה חסום, או שלפחות נשלט באש, על ידי הערבים, בעקבות כיבוש המשלטים. ממנרה, אמור היה הכוח לתקוף את המשלט. מחלקה אחת כרתק ממזרח, מחלקה אחת נועדה להסתער מצפון מזרח, ומחלקה שלישית נועדה להישאר כעתודה. כסיוע למבצע עצמו, תוכנן כי כוחות אחרים של חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו) יערכו התקפות בגזרות אחרות לשם הסחה.
מהלך המבצע
הכוח התוקף יצא לדרך באיחור של כשעתיים, עקב בעיות במכשיר הקשר. ולבסוף עזב את חלסה (כיום קריית שמונה) בשעה 01:00. החיילים טפסו בעלייה הארוכה והתלולה, ורק בשעה 4:40 ב-23 באוקטובר 1948 הגיעו הלוחמים למנרה. מפקד הכוח ביקש מהמח"ט אישור לדחות את ההתקפה, אשר, עקב האיחור, תהפוך להתקפת יום, אך נענה בשלילה. הלוחמים יצאו ממנרה בשעה 05:50, ואף על פי שקרוב לוודאי כי הערבים ראו את הכוח התקדמותו אל היעד, לא נפתחה עליהם אש. סמוך ליעד התפצלו הכוחות כמתוכנן. כוח הרתק יצא לתפוס את מקומו המיועד, מחלקה המיועדת להסתער עשתה דרכה אל היעד ומחלקת נוספת נותרה כעתודה, ועמה המ"פ. בזמן שהכוח התפצל פתחו הערבים באש, ממנה נפצע הסמ"פ, שהיה עם הכוח המיועד להסתער. הכוח המשיך בהתקדמות ונתקל במצוק בגובה של כארבעה מטרים, עליו לא היו לו ידיעות קודמות, ואשר לא נמצאה דרך לעקפו או לטפס עליו, וכך לא ביצע הסתערות. גם כוח הרתק ספג אש ואבדות, עד שנאלץ לעזוב את מקומו. המ"פ, שנותר עם כוח העתודה, פקד על הסתערות מדרום, אולם כוח העתודה ספג אש עוד בטרם הסתער, הן מן המשלט, הן מדרום מערב, ממשלט שהוחזק על ידי הערבים, מבלי שלמ"פ היו ידיעות על כך. אחד הנפגעים היה המ"פ. מפקד מחלקת העתודה קיבל את הפיקוד, נסוג מעט, וביקש עזרה. כוח חי"ם שניסה לחבור אליו ממנרה, נתקל באש, ספג אבדות כולל שני הרוגים, ונסוג. לבסוף נסוגו בחיפוי תותחים כל הכוחות התוקפים, ועשו דרכם חזרה למנרה. ניסיון של הערבים לזנב בנסוגים נהדף.
אבדות 'כרמלי' במבצע שמונה היו הרוגים ונעדרים ו-14 פצועים. כן נהרגו שניים מאנשי החי"ם.
באחת מהתקפות ההטעיה שנערכו במקביל למבצע יעל, חדר כוח רגלי של חטיבה 7 לשטח המוחזק על ידי צבא ההצלה בגליל העליון, וביצע ירי הטרדה על איקרית. במבצע נהרג חייל ישראלי אחד מכדור תועה.
אחרית דבר
מבצע יעל לא השיג את מטרתו, משלט שייח' עבד לא נכבש, ומנרה נשארה מנותקת. גם ניסיונות לפנות לאו"ם, בבקשה להורות לצבא ההצלה לפנות את המשלט, בטענה שכיבושו היווה הפרה של ההפוגה, היו ללא הועיל. מפקד חזית הצפון משה כרמל החליט שאין טעם להתכתש עם קאוקג'י במנרה. הוא תכנן מבצע גדול, רב-חטיבתי, שמטרתו לכבוש את כל הגליל העליון ולגרש ממנו את צבא ההצלה. מבצע זה היה מבצע חירם, אשר תוכנן זה מכבר, ונערך מספר ימים לאחר כישלון מבצע יעל. בסיומו של מבצע חירם נסוג צבא ההצלה מכל שטח הגליל. משלט שייח' עבד נכבש ללא קרב, והדרך למנרה נפתחה.
תקרית אלטמרק
תקרית אלטמרק הוא כינויו של עימות ימי שאירע במהלך מלחמת העולם השנייה בין בריטניה לגרמניה ב-16 בפברואר 1940, במים הטריטוריאליים של נורווגיה (אז מדינה נייטרלית). האלטמרק, ספינת סוחר גרמנית שלוותה על ידי ספינות נורווגיות, הייתה בדרכה חזרה לגרמניה כשעל סיפונה 299 מלחים בריטים שנשבו לאחר הטבעת מספר ספינות בריטיות על ידי אוניית המערכה זוטא אדמירל גרף שפה, שטובעה על ידי צוותה אחרי קרב נהר לה פלטה בדצמבר 1939. התקרית הייתה ככל הנראה האירוע האחרון בהיסטוריה של הלוחמה הימית בו נעשה שימוש בחרבות.
לאחר שיורטה על ידי המשחתת הבריטית HMS Cossack בפיקודו של פיליפ ויאן, חיפשה האלטמרק מחסה בפיורד ייוסינגפיורד (Jøssingfjord), אולם המשחתת הבריטית עקבה אחריה ואילצה אותה לעלות לחוף. אז עלו הבריטים על הספינה ולאחר קרב פנים אל פנים בו נעשה שימוש בכידונים, הכניעו את צוות האלטמרק ושחררו את העצורים. המלווים הנורווגים מחו, אך לא התערבו. ההסבר הרשמי שניתן מאוחר יותר על ידי הממשלה הנורווגית היה שעל פי האמנות הבינלאומיות, מדינה נייטרלית לא מחויבת להגן על צד לוחם שתחת חסותה כנגד כוח חזק בהרבה.
הנורווגים כעסו על כך שנייטרליותם הופרה, אך לא רצו להיגרר למלחמה באירופה. למרות זאת, תקרית האלטמרק נטעה ספקות באשר לנייטרליות הנורווגית, הן בקרב בעלות הברית והן בעיני גרמניה. שני הצדדים החזיקו בתוכניות מגירה לפעולה צבאית נגד נורווגיה, בעיקר כדי לשלוט על תנועת עפרת הברזל השוודית, בה הייתה תלויה תעשיית החימוש הגרמנית בשלבי המלחמה המוקדמים. תקרית אלטמרק שכנעה את היטלר שבעלות הברית לא יכבדו את הנייטרליות הנורווגית, וב-19 בפברואר החליט להחיש את התכנון למבצע וסריבונג - כיבוש דנמרק ונורווגיה - שיצא בסופו של דבר לפועל ב-9 באפריל 1940.
דוכסות וסטפאליה
דוכסות וסטפאליה (בגרמנית: Herzogtum Westfalen) הייתה טריטוריה היסטורית באימפריה הרומית הקדושה, שהתקיימה בין 1102 ל-1803. הדוכסות הייתה ממוקמת באזור הגדול של וסטפאליה, והייתה במקור אחד משלושת האזורים העיקריים בדוכסות הגזע הגרמנית סקסוניה וכיום חלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה. הדוכסות הוחזקה על ידי נסיכות הבוחר מקלן עד לחילון שלה ב-1803.
גאוגרפיה
הדוכסות כללה בערך את השטח של המחוזות של ימינו אולפה והוכסאוארלנד, כמו גם את השטחים הסמוכים של מחוז סוסט ומרקישר קרייס (מנדן ובלווה), משנת 1507 גם את המובלעת של פולקמרסן (נכס לשעבר של מנזר קורווי הקיסרי). העיירה סוסט אבדה לדוכסות קלווה-מארק לאחר פיוד סוסט ב-1449.
היסטוריה
בעבר חלק מדוכסות הגזע הסקסונית יחד עם אנגריה ואיסטפליה, האדמות הווסטפאליות סופחו על ידי הארכיבישופים של קלן בהוראת השליט הפרנקי קרל הגדול עם כיבושיו במלחמות הסקסונים. קהילות ראשונות הוקמו מזרחית לחבל הריין בסביבות סוסט, שם הרחיבו הארכיבישופים את שטחם האפיסקופלי. ייסדו מנזרים רבים, כמו מנזר Grafschaft ב-1072 על ידי אנו השני מקלן, וייצבו את השלטון הכנסייתי.
יצירת הדוכסות (1102–1180)
במאבק האינווסטיטורה העזה, הארכיבישוף פרידריך הראשון מקלן בשנת 1102 כבש ותפס מחצית מהשטח שהוחזק על ידי הרוזנים הוסטפאליים של ארנסברג, תומכי הקיסר היינריך הרביעי. שאר המחוזות של האזור לא יכלו לעמוד בפני פלישת הארכיבישופות האדירה, וזמן קצר לאחר מכן נפלו בידיה הרוזנויות ורל, רוטן ווולמרשטיין (ליד ווטר). הרוזנים לשעבר של ורל הקימו רוזנות חדשה הידועה בשם ורל-ארנסברג, והצליחו לשמור על שטח קטן יותר ויותר עצמאי מהארכיבישופים עד שלבסוף נמכרו ב-1368. לאחר שהדוכס הסקסוני המורד היינריך הארי הובס בשנת 1180, הקיסר פרידריך ברברוסה העניק לארכיבישוף של קלן, פיליפ מהיינברג את השטחים הללו ואת הדרום-מערב לדוכסות סקסוניה לשעבר בתור 'דוכסות וסטפאליה'.
הרחבה (1180–1445)
אנגלברט מברג, הארכיבישוף של קלן משנת 1220, החל במסע כדי לאלץ את האצולה בווסטפאליה להיכנע ולהוציא מהם את הפיקוח על אדמות הכנסייה השונות הפזורות. אנגלברט הצליח לחבר את אדמות הדוכסות על ידי סיפוח השטח מהלווג לדימל, והבטיח את דרום חבל הזאור באטנדורן ב-1222. מחלוקת נוספת על הרחבתו הובילה בסופו של דבר למותו של אנגלברט בידי פרידריך הראשון מאיזנברג ב-1225. בשנת 1260 בהסכם עם הדוכסים מבראונשווייג הפך נהר הווזר לגבול הרשמי של תחומי ההשפעה שלהם. בשנת 1277 הצליחו הארכיבישופים להביס קונפדרציה גדולה של מתנגדים וסטפאלים וריניים תחתונים, אך פעולה נוספת בשנת 1288 אילצה את הארכיבישופים לנטוש את הכוונות בחלק גדול מהשטחים הגדולים של וסטפאליה. הרכישה והסיפוח של ורל-ארנסברג ב-1368 איחדו את שטחי צפון ודרום חבל זאואר.
הארכיבישוף פרידריך פון זארוורדן החל במסע חסר סיכוי לשמירה על זכויות קולוניה במארק, ובשנת 1392 נאלץ לנטוש אותן. יורשו, דיטריך השני ממורס היה עד לניסיונות האחרונים של קלן להשיג שלטון בווסטפאליה על ידי ניסיון לשבור את העמדות החזקות של קלווה ומארק. הנטל הכספי שהוטל על האבירים והערים של דוכסות וסטפאליה הוביל אותם לאיחוד ב-1437. קלן עשתה שלום עם קליב ב-1441: זה הוביל את סוסט, העיירה העשירה ביותר בווסטפאליה, לסרב להכיר בעליונות קלן ב-1444 בפיוד הסוסט, שנמשך עד 1449. סוסט הפכה לחלק מדוכסות קליב. לאחר מכן הפכה העיירה ארנסברג לבירה המנהלית של וסטפאליה. מבחינה כלכלית אובדן סוסט החליש את הדוכסות. בייחוד שסביבת העיירה הייתה פורייה מאוד והתבואה הייתה נחוצה לאזורים ההרריים בדרום. השלום עם מארק נערך ב-1445, שהיה עד לוויתורים טריטוריאליים משני הצדדים.
וסטפליה עד סוף האימפריה (1445–1806)
לאחר פיוד סוסט, העיר סוסט נותרה חלק מדוכסות קלווה. החל משנת 1463 החלה ליגת האבירים והערים בווסטפאליה מאבק ארוך ומר נגד הארכיבישופים. בתקופת שלטונו של הארכיבישוף הרמן החמישי מויד (1515–1546), הגיעה הרפורמציה לווסטפאליה. בסופו של דבר הרפורמציה דוכאה, אך בתקופת שלטונו של הארכיבישוף גבהרד טרוכסס פון ולדבורג (1577–1583) חזרה הרפורמציה והוא נאלץ להשתתף בכינוס בווסטפאליה ב-1582, שם מספר אבירים וערים אימצו את הדוקטרינה החדשה. הארכיבישוף החדש שנבחר ארנסט מבוואריה (1583–1612) ואחיו פרדיננד מבוואריה הצליחו להחזיר את הדוכסות לארכיבישופות בתחילת מלחמת קלן ב-1583, והפרוטסטנטיות שרדה רק באזור הגבול של ולדק והסן. דוכסות וסטפאליה אושרה שוב כטריטוריה אינטגרלית של הארכיבישופות ב-1590.
כמו רוב הטריטוריות האחרות של גרמניה, וסטפאליה סבלה במהלך מלחמת שלושים השנים. בשנת 1794 עברו הארכיבישופים לווסטפאליה לאחר שהצרפתים סיפחו את השטחים ממערב לנהר הריין. בחילון של 1803 הפכה דוכסות וסטפאליה לחלק מהאסה-דרמשטאדט.
לאחר האימפריה (1806–1815)
בשנת 1807 הוקמה ממלכת וסטפאליה למרות שהיא לא כללה את הדוכסות ובירתה הייתה בהסן-קאסל בקאסל. בשנת 1815 העניק קונגרס וינה את דוכסות וסטפאליה לפרוסיה בתמורה לאדמות חשובות ממערב לנהר הריין, והדוכסות שולבה בפרובינציית וסטפאליה באותה שנה.
שאנדור ראדו (שחקן)
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (בהונגרית: Radó Sándor; רחיב, אוקראינה, 3 במאי 1891 – בודפשט, דצמבר 1944) היה שחקן, קומיקאי שנולד באזור זקרפטיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) ממוצא הונגרי-יהודי שנרצח בשואה.
ביוגרפיה
ראדו התחיל את הקריירה שלו בתיאטרון הילדים של ז'יגמונד פלד ובמקביל למד בבית הספר הלאומי לאקדמיה למשחק. הוא הופיע לראשונה על הבמה עם שאנדור קרמר בשנת 1908. אחר כך עבר לסובוטיצה בשנת 1909, ובשנים 1910 ל־1912 שיחק בקברט בונבונייר באוראדיה. מאותו זמן היו תחנות רבות בחייו המקצועיים: מועדון הלילה טרוקדרו בודפשט (1912-1913), קברט אפולו (1915), הגרניום (1919), אמקה (1921-1923), טרוקדרו החדש (1922), פאון (1923), תוכי (1924). במהלך חייו היה חבר במספר רב של תיאטראות: שדרת אנדראשי (1925–1933), תיאטרון האופרטה של בודפשט (1927–1929, 1930-1930), קברט ניו יורק (1930- 31), תיאטרון הקומדיה (1934-1938) והווריאטי הקמרי (1940). בשל החוק היהודי השני הוא הורשה לשחק משנת 1940 רק במסגרת הפעילות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בשנת 1944 הפך לקורבן טרור של אנשי מפלגת צלב חץ ונרצח על ידם.