cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רדונדזאורוס
מאפיינים
הרדונטוזאורוס היה זוחל גדול דומה לתנין אך לא מאוד קרוב, באורך של 6.4 מטר והייתה לו גולגולת באורך 120.5 ס"מ אצל פרטים בוגרים. הגולגולת הייתה ארוכה ורחבה אך שטוחה ובעלת שיניים בעת ציפוי דמוי אמייל, דבר נדיר אצל זוחלים. יצור היה זה בעל זנב ארוך, רגליים קצרות וחוליות רחבות מעל גבו. ככל הנראה חי במקווי מים רוב זמנו, שם ארב לטרף בדומה לתנינים.
המאובנים של הזוחל נמצאו באזורים רבים אך מרבית הגולגולות ושאר העצמות שלו היו שבורות וחלקיות וייתכן שהשתייכו לסוגים דומים. הוא נחשב לאחד מאחרוני הפייטוזאוריים שאולי נכחדו כתוצאה משינויי אקלים גדולים.
בתרבות
זוחל זה הופיע בסרט דינוזאור בחיים!.
אנדראס פולנוויידר
אנדראס פולנוויידר (באנגלית: Andreas Vollenweider; נולד ב-4 באוקטובר 1953) הוא מוזיקאי ונגן נבל שווייצרי.
ביוגרפיה
פולנוויידר נולד בציריך. אביו, הנס, היה מלחין ופסנתרן. פולנוויידר היה אוטודידקט ולמד לנגן על כלים רבים לבד. ב-1975 גילה את הנבל, שכיום מהווה סימן ההיכר המוזיקלי שלו. פולנוויידר מנגן בסגנונות מוזיקת עולם, ג'אז וניו אייג'. פולנוויידר ידוע בשיתופי הפעולה שלו, בין השאר עם בובי מקפרין, קארלי סימון ולוצ'אנו פבארוטי.
בשנת 1987 הוא זכה בפרס גראמי.
ח'רבת אפקס
ח'רבת אפקס (Kh. ifkas) היא אתר ארכאולוגי הממוקם דרומית לחוות גלעד, בסמוך ליובליו העליונים של נחל קנה במערב השומרון. האתר שימש כיישוב פעיל בתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, ובימי הביניים.
ממצאים ארכאולוגיים
בשנת 1968, תשכ"ח, נערך סקר השומרון השני על ידי הארכאולוג יוסף (ספי) פורת, שסקר בין היתר את ח'רבת אפקס. באפריל 2013 נערך סיור ותיעוד נוסף בחורבה על ידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן. במהלך הסקר והסיור זוהו בשוליה הדרומיים אולמות תת-קרקעיים מקורים בלוחות אבן גדולים. ממערב לחורבה אותר מבנה רבוע בנוי גזית. ברחבי האתר נמצאו בורות מים חצובים או בנויים מתחת לרצפות המבנים. נמצאו גם חרסים המתוארכים לתקופה הביזנטית.
במרכז האתר נמצאו שלושה בורות מים, וכן שלושה מתקני מים רבועים שלפחות שניים מהם שימשו כמקוואות טהרה. אחד הבורות בעל מאפיינים התואמים את התקופה הרומית הקדומה.
קברים
שני מקבצי קברים אותרו בסביבות האתר, כאשר מקבץ אחד נמצא כ-50 מטרים מצפון-מערב לאתר, הכולל שלושה קברים, ביניהם שני קברי מקמרים שלאחד מהם מבוא העשוי כמקרון חביתי, וקבר שלישי בעל חדר קבורה ובו אצטבאות שבהן חצובות שקתות קבורה. מקבץ שני כ-400 מטרים מדרום מזרח לאתר, הכולל ארבעה קברים מלאים בסחף, שבאחד מהם ניתן להבחין בשבעה כוכים. קבר כוכים נוסף אותר כ-250 מטרים דרומית מזרחית לאתר, והוא כולל שני חדרי קבורה שבדפנותיהם כוכים, וכן חצר קדמית שבה פזורות אבני גזית קטנות.
תארוך התקופות בהן האתר היה פעיל
על פי העולה מהממצאים שהתגלו באתר, עולה כי התקופות בהן האתר היה פעיל מתחלקות לשלוש:
הרס חלקים מהאתר על ידי בנייה פלסטינית
בינואר 2023 פרסם "פורום מאבק על כל דונם" תיעוד של בנייה וחריש שבוצעו על ידי פלסטינים תושבי הכפר הסמוך על שרידי האתר הארכאולוגי, לצד חפירות של שודדי עתיקות שפעלו במקום. העובדה שהאתר נמצא בשטח B הנתון לשליטה אזרחית פלסטינית מקשה על אכיפת האיסור לבצע פעולות בנייה בשטח האתר הארכאולוגי.
אות בן-גוריון
אות בן-גוריון מוענק על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כהוקרה על תרומה ייחודית לחברה הישראלית, לאנשים אשר תרמו מעצמם ומזמנם לאוניברסיטה, לקהילה ולנגב בתחומים שונים, כגון: חינוך, תרבות, מחקר ועוד.
אות בן-גוריון כהוקרה על תרומה ייחודית לחברה הישראלית הוענק לראשונה לרגל חגיגות שנת ה-50 של אוניברסיטת בן-גוריון ב-4 בדצמבר 2019, ו' בכסלו תש"ף, בשנת 2019 ביום בן-גוריון.
בין השנים 2012–2016 העניקה "אוניברסיטת בן-גוריון" את "אות בן-גוריון למנהיגות".
אות בן-גוריון למנהיגות
"אות בן-גוריון למנהיגות" הוענק בין השנים 2012–2016 לארבעה אישים.
אות בן-גוריון למנהיגות מוקיר את המנהיגים שרואים את הפוטנציאל לצמיחה ולהתפתחות ברעיונות שרק זה עתה צצים. אנשים אלה הופכים את הרגע היחיד הזה לעתיד
קווין דורנד
קווין סרג' דורנד (אנגלית:  Kevin Serge Durand; נולד ב-14 בינואר 1974) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וקומיקאי קנדי. התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "פלדה אמיתית", "אקס מן המקור: וולברין" ו"רובין הוד" ובסדרות "אבודים" ו"מלאך שחור".
קורות חייו
קווין דורנד נולד וגדל בעיר ת'אנדר ביי שבאונטריו, קנדה, בנם של הורים קנדים צרפתים: רֵנָה לבית פֵּרוֹ וסרג' דורנד.
טלוויזיה
ב-2001 שיחק בסדרה מלאך שחור שיצר ג'יימס קמרון בתור המוטציה ג'ושוע. ב-2008 הצטרף דורנד אל העונה הרביעית של סדרת המתח אבודים, בה שיחק במשך 12 פרקים בתפקיד שכיר החרב וחייל המארינס מרטין קימי.
קולנוע
תפקידו הקולנועי הראשון של דורנר היה בשנת 1999 בקומדיית הריגול "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי" בתור בזוקה ג'ו, אחד ממתנקשיו של ד"ר רשע. בנוסף הופיע בדרמת ההוקי קרח "מיסטורין, אלסקה". ב-2004 הופיע דורנד לראשונה בתפקיד קולנועי משמעותי בסרט הפעולה "בראש מורם". ב-2007 שיחק בסרט הפשע "לחסל את האס" בתור המתנקש הנאו-נאצי ג'יבס טרמור והשתתף בקומדיה "שימו גז" ובמערבון "3:10 ליומה".
ב-2009 התפרסם דורנד בקנה מידה עולמי בסרט גיבורי העל "אקס מן המקור: וולברין" בתפקיד הנבל בלוב. ב-2010 הופיע בסרט ההרפתקאות של רידלי סקוט "רובין הוד" בתור ג'ון הקטן סגנו של רובין הוד, ובמותחן האימה "לגיון המלאכים" בתפקיד המלאך גבריאל.
בשנת 2013 שיחק בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן. אגויאן ליהק את דורנד גם בסרט "שבויה" משנת 2014.
חייו הפרטיים
דורנד דובר צרפתית שוטפת. בשנת 1994 נבחר לאחד הקומיקאים המצחיקים ביותר בקנדה.
בשנת 2010 נישא דורנד לחברתו השחקנית סנדרה צ'או.
קלוויניזם
קלוויניזם (Calvinism; ידוע גם בשם נצרות רפורמית, נצרות מתוקנת) הוא ענף בנצרות הפרוטסטנטית, הקרוי על שם אחד ממייסדיו, התאולוג והמשפטן הצרפתי ז'אן קלווין, שפעל סביב הרבע השני של המאה ה־16. קלווין לא היה התורם הבלעדי ואפילו לא התורם המכריע לאמונה המתוקנת, אלא המשיך במידה מסוימת את רעיונותיו של אולריך צווינגלי. רעיונותיו שלו פותחו על ידי תלמידיו, בעיקר תאודור בזה וגיום פארל, ועל ידי הוגים נוצרים־רפורמים במאות השנים הבאות. הזרם הקלוויניסטי השפיע בעיקר על הנצרות הפרוטסטנטית בשווייץ, בהולנד ובסקוטלנד, ומאוחר יותר התפשט באמריקה הצפונית. קלווין פרסם את משנתו בשני חיבורים עיקריים: "מוסדות הדת הנוצרית" ו"הדרכה באמונה נוצרית".
העיקרון המרכזי של הקלוויניזם הוא עיקרון ריבונות האל. התאולוגיה הקלוויניסטית מייחסת לאל מעורבות מוחלטת בכל היבטי החיים – הרוחניים, הגופניים והאינטלקטואליים, החילוניים והדתיים, הפרטיים והציבוריים, השמימיים והארציים; הכול הוא חלק מתוכנית אלוהית בראשיתית שנקבעה עוד לפני יצירת האדם ולפי הגיון אלוהי שאין האדם מסוגל להבין אותו, והכל נעשה לפי רצונו וכתוצאה מהתערבותו הישירה של האל. לפי תפיסה זו, האדם תלוי לחלוטין באל, לא רק כאשר הוא עוסק בפנייה ישירה אליו, כמו תפילה, אלא בכל אשר יעשה. כיוון שכך, אורח החיים הקלוויניסטי דורש מהמאמינים מודעות מתמדת למילוי רצונו של האל.
עקרונות הקלוויניזם
להבדיל מהנצרות הלותרנית, המבוססת על שלושה עקרונות יסוד, לנצרות הקלוויניסטית שני עקרונות נוספים, ובסך הכול חמישה עקרונות יסוד: שני העקרונות הנוספים הם:
התוספות הקלוויניסטיות הן אלו הנוגעות לגדולת האל – עקרון ישו לבדו ועקרון התהילה לאל בלבד. הנצרות הקלוויניסטית, כמו הנצרות הלותרנית ואף ביתר שאת, מדגישה את חוסר האונים של האדם מול האל. בעוד האל אדיר ומנהל את העולם כולו, האדם אינו אלא בורג חסר עצמאות במכונה האדירה שברא האל.
תפיסה זו מתבטאת בעיקרון מרכזי נוסף בקלוויניזם – עקרון הגזירה הקדומה (פרדסטינציה), הקיים בגרסה חריפה פחות גם בלותרניזם. הקלוויניסטים טענו שהאל בחר במספר מוגבל של בני אדם שיזכו בגאולה כבר בראשית הימים, בלי קשר לסגולותיהם. היכולת לעשות את הטוב בעיני האל אינה, אפוא, סיבה לגאולה, אלא תוצאה של הבחירה המוקדמת של האל באותו אדם. למרות עקרון הפרדסטינציה, אין הקלוויניזם גורס שיש לקיים חיים פסיביים בנוסח "שב ואל תעשה". ההפך הוא הנכון. היות שהחיים לא ניתנו למאמין לשם הנאה אלא לשם מילוי חובתו לאלוהים, עליו מוטלת חובת החריצות, ההסתפקות במועט, עליו לנהוג בכובד ראש בכל מעשיו ולשמור על קדושת הנישואין, להימנע מבזבוז, מותרות ושעשועים, להרבות בתפילה ובקריאה בספרי הקודש. אורח חיים פוריטני זה מאפיין מאוד את הקלוויניזם.
מבנה הכנסייה הקלוויניסטית שונה מהכנסיות שקדמו לה. הכנסייה הפרידה עצמה מהמדינה. כוהני הדת, המכונים פסטורים, נבחרים על ידי המאמינים עצמם. הכנסייה מנוהלת על ידי מועצה הנקראת קונסיסטוריה ומורכבת מהדיאקונים של הכנסייה והפרסביטרים (זקני הכנסייה), שגם הם נבחרים על ידי המאמינים.
כיום הכנסייה הקלוויניסטית מתחלקת לשלושה זרמים: הרפורמים, הפרסביטריאנים והקונגרגציונליסטים. שני הזרמים הראשונים התאחדו ב־1875 ל"איגוד העולמי של הכנסיות הרפורמיות בנוסח האמונה הפרסביטריאנית".
קלוויניזם וקפיטליזם
הסוציולוג מקס ובר וחוקרים נוספים הצביעו על הקשר ההדוק שבין קלוויניזם לקפיטליזם, שהתבטא, בין השאר, בצמיחה משותפת שלהם – תקופת התפתחות הקפיטליזם בשווייץ זהה כמעט לחלוטין לתקופת ייסוד הקלוויניזם. לפי חוקרים אלו, האמונות הקלוויניסטיות מעודדות את 'רוח הקפיטליזם', בעיקר בשל האמונה בפרדסטינציה – האמונה כי גורל האדם בעולם הבא נקבע כאשר הוא נולד. גורל זה אינו ידוע לאדם מראש, והוא יכול ללמוד מעט עליו רק דרך הצלחתו בעולם הזה. דרך חשיבה זו מביאה לכך שהאדם יפעל כל העת למקסם את הצלחתו – דרך חשיבה ההולמת את השיטה הקפיטליסטית.
כאמור, הקלוויניזם מילא תפקיד נכבד בהתפתחות הקפיטליזם עוד מראשיתו, במאות 16–17 עם המעבר מהחברה הפאודלית חקלאית אל החברה המתפתחת של קפיטליזם תעשייתי ומסחרי. קלווין פסל את הגישות הנוצריות שהתנגדו לריבית ובנקאות וצבירת הון. הוא העניק תוקף דתי ליזמות במסחר, בנקאות ותעשייה. על ידי כך עודד את הבורגנות להרחבת הפעילות הכלכלית ולצבירת הון. עקרון הפרדסטינציה נתן לבורגנות את הביטחון שמעשיו והצלחתו הם רצון האל והבורגנות שייכת ל"נבחרי האל".
אידאולוגיה זו היא אחת הסיבות העיקריות להתפתחות הקלוויניזם בארצות אירופה העשירות והמפותחות ביותר ובעלות האוכלוסייה העירונית הגדולה ביותר כמו צרפת, אנגליה, סקוטלנד, הולנד ועוד. מאוחר יותר חלה התפשטות רחבה מאוד לארצות הברית.
רודולף ראמל
רודולף ג'וזף ראמל (באנגלית: Rudolph Joseph Rummel), (21 באוקטובר 1932 - 2 במרץ 2014) היה חוקר אמריקני ופרופסור בתחום מדע המדינה שלימד באוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת הוואי. ראמל הקדיש את הקריירה שלו לחקר סוגים שונים של רצח עם, וטבע את הביטוי דמוסייד לרצח המוני של בני אדם לא חמושים על ידי השלטון. תיעד מקרים רבים של רצח עם במאה ה-20 ובמאות קודמות, בחלקם העריך לראשונה את מספרי הקורבנות, וערך מחקרים סטטיסטיים שלהם. ראמל הדגים כמותית שדמוקרטיה היא צורת הממשל הממעיטה ביותר בביצוע מעשי רצח עם מסוגים שונים, השערה הידועה כהשערת השלום הדמוקרטי. פרסם למעלה מ-20 ספרים, רובם ספרי עיון על ההיסטוריה של רצח עם, וסדרת ספרי סיפורת "לעולם לא עוד" העוסקים בהיסטוריה חלופית.
ילדות וחינוך
רודולף ראמל נולד בשנת 1932 בקליבלנד, אוהיו, למשפחה ממוצא גרמני. שנות ילדותו עברו בתקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
קיבל את התואר הראשון והתואר השני שלו מאוניברסיטת הוואי, ואת תואר הדוקטור שלו במדע המדינה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1963.
דמוסייד
ראמל טבע את המונח דמוסייד והגדיר אותו כ"רצח של כל אדם או עם על ידי ממשל, ובכלל זה ג'נוסייד, פוליטיסייד ורצח המוני". המונח נטבע על משקל המונח "ג'נוסייד" (רצח עם) אך נועד להיות כללי יותר, בכך שהסיבות לו אינן רק השתייכות הקורבנות לעם או קבוצה אתנית כלשהי, אלא גם כל סיבה אחרת כגון השתייכות לגזע, אמונה דתית או אידאולוגיה פוליטית מסוימים.
MPAIAC
MPAIAC (בספרדית: Movimiento por la Autodeterminación e Independencia del Archipiélago Canario - התנועה להגדרה עצמית ולעצמאות של הארכיפלג הקנרי) הוא ארגון שרואה כמטרתו את השגת הזכות להגדרה עצמית והפרדה של האיים הקנריים מממלכת ספרד.
הארגון הוקם ב-22 בנובמבר 1964 באלג'יריה על ידי הגולה הספרדי עו"ד אנטוניו קוביז'ו. בשנת 1975 התנועה החלה לשדר תעמולה ברדיו אלג'יראי. באותה שנה ובשנת 1976 נהרגו שני פעילים של התנועה בידי כוחות ביטחון. ב-1 בנובמבר 1976 הארגון הכריז על מאבק מזוין באמצעות זרועו הצבאית FAG. פעולתם הראשונה בוצעה באותו חודש, כשהתפוצץ מטען חבלה באיים הקנריים, לא היו נפגעים.
ב-1977 ה-FAG פוצצו מטען חבלה ראשון מחוץ לאיים הקנריים, במדריד, לא היו נפגעים. באותה שנה הם הטמינו פצצה בחנות פרחים בנמל התעופה גאנדו, כתוצאה מהפיצוץ נפצעו מספר אנשים. בעקבות הפיגוע ומפני חשש לפצצה נוספת בנמל התעופה הטיסות הוסטו לשדה התעופה לוס רודאוס בטנריפה, מה שגרם (יחד עם מזג האוויר הגרוע ושרשרת של טעויות אנוש) לאסון המטוסים בטנריפה. ב־1978 נהרג הסמל רפאל ולדנברוס, מהיחידה לניטרול מטעני חבלה, כשניסה לנטרל פצצה בטנריפה. זה היה המקרה היחיד שבו גרמה פעילות הארגון באופן ישיר לנפגעים בנפש.
ב-5 באוגוסט 1978 אנטוניו קוביז'ו יצא בחיים מניסיון התנקשות באלג'יר, אך נשאר נכה. ההתנקשות בוצעה ביוזמת משרד החוץ הספרדי וב-2003 קוביז'ו פוצה בסך 150,000 אירו.
בשנת 1979 הארגון ויתר על המאבק המזוין ומייסדו אנטוניו קוביז'ו גורש מהארגון בשל חילוקי דעות עם ההנהלה.
בשנות ה-80 וה-90 הארגון חדל מלהתקיים. ב-1985 קוביז'ו חזר מגלותו באלג'יריה והקים מפלגה בדלנית בשם "הקונגרס הלאומי של האיים הקנריים" (Congreso Nacional de Canarias). שיא כוחה של המפלגה היה ב-1987, כאשר זכתה במושב אחד במועצה של העיירה ארסיפה (Arrecife) באי לנסרוטה. בשנת 2003 חלק מפעיליו הוותיקים של MPAIAC הקימו אותו מחדש, אך הפעילות שלו היא כמעט אפסית ומסתכמת בעיקר בתעמולה באינטרנט. אנשי הקונגרס הלאומי של האיים הקנריים מתנערים מפעילות זו וטוענים שזו למעשה פעילות של סוכנויות הריגול הספרדיות.
FAG
ה-FAG (בספרדית Fuerzas Armadas Guanches - הכוחות המזוינים הגואנצ'ים) היו הזרוע הצבאית של הארגון הבדלני הקנארי MPAIAC בין השנים 1976 ו-1978. שמו של הארגון נגזר משמה של האוכלוסייה הקדומה של הארכיפלג הקנרי, הגואנצ'ים. עיקר פעילותו הייתה הטמנת מטעני חבלה באתרים אסטרטגיים באיים הקנריים ובמדריד. מטרת הפעילות הייתה להפעיל לחץ על הממשל הספרדי ולא לגרום לנפגעים.
טימותי דלטון
טימותי פיטר דלטון (באנגלית: Timothy Peter Dalton; נולד ב-21 במרץ 1946) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי. תפקידו הנודע ביותר הוא בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה
טימותי דלטון נולד בוויילס, משפחתו עברה לדרבישייר אחרי הולדתו. מגיל צעיר התעניין במשחק, ב-1964 הצטרף ל-RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות"), לסיבוב הופעות בלהקת תיאטרון נוער. הוא הפסיק את לימודיו ב-RADA ב-1966, ועבר לשחק בתיאטרון בברמינגהאם. משם התחיל להופיע בטלוויזיה, בעיקר בדרמות תקופתיות של הBBC, סרט הקולנוע הראשון שלו היה "אריה בחורף" עם פיטר או'טול.
בין השנים 1971 עד 1975, הופיע בעיקר על במות תיאטרון ברחבי העולם עם "רויאל שייקספיר קומפני" (RSC), והפקות נוספות בתפקידים שייקספירים. לדלטון הייתה מערכת-יחסים בת כמה שנים עם השחקנית ונסה רדגרייב.
תפקיד ג'יימס בונד הוצע לדלטון כבר ב-1969, אך הוא דחה אותו בטענה שהוא צעיר מידי. בשנת 1986 אחרי פרישתו של רוג'ר מור מסרטי ג'יימס בונד, הוצע שוב התפקיד לדלטון. פירס ברוסנן שהיה אמור למלא את התפקיד, דחה אותו בגלל התחייבויותיו הטלוויזיוניות. דלטון התחייב לעשות שלושה סרטים, הראשון "007 באזור המסוכן" (The Living Daylights) הצליח למדי, אך הסרט השני "רישיון להרוג" לא היה הצלחה קופתית. גילומו את התפקיד היה קרוב יותר לדמות המתוארת בספרים, ולכן אפלה יותר, לעומת הגישה הקלילה לדמות של רוג'ר מור. המבקרים אהבו את ההתייחסות הרצינית יותר, אך צופי הקולנוע, שלא הכירו את הדמות הכתובה, קבלו אותה ברגשות מעורבים. הסרט השלישי שתוכנן נזנח בגלל תביעה משפטית על זכויות יוצרים. דלטון ויתר על התפקיד באופן רשמי ב-1994, ופירס ברוסנן קיבל הזדמנות שנייה לגלם את ג'יימס בונד.
בין הדמויות הנוספות שגילם :
אבו אל-אסווד א-דואלי
אַבּוּ אלְ-אַסְוַד טַ'אלִם בְּן עַמְר בְּן סֻפְיַאן א-דֻּאַלִיּ (בערבית: أبو الأسود ظالم بن عمرو بن سفيان الدؤلي; 603 לערך–688) היה מדקדק ערבי שפעל בעיר בצרה, וחבר קרוב של הח'ליפה עלי בן אבי טאלב. ייסד את הדקדוק הערבי, פיתח את שיטת התשכיל (ניקוד) הראשונה בערבית.
שיטת התשכיל של אבו אל-אסווד
בתחילה נכתבה הערבית ללא סימנים דיאקריטיים. עם כיבושי האסלאם נוצר צורך ללמד ערבית המוני אנשים, ולכן היה צורך בסימנים דיאקריטיים כדי להקל על ההגייה. לפי המסורת, מועאויה הראשון פקד על זיאד אבן אבו ספיאן, הוואלי של בצרה, למצוא את האדם שיתאים למשימה זו, והוא פנה לאבו אל-אסווד, שהציג את מערכת התשכיל הראשונה, אשר ייצגה רק את התנועות הקצרות.
שיטת התשכיל של אבו אל-אסווד משתמשת בנקודה אדומה, להבדיל מהטקסט השחור, כדי לייצג את התנועות, כאשר ההבחנה איזו תנועה מיוצגת נעשית בעזרת מיקום הנקודה: נקודה מעל האות מקבילה לפתחה (a), מתחת לה מקבילה לכסרה (i) ובצדה לדמה (u). מאוחר יותר התווספה הכפלת הנקודה לסימון תנווין ונקודה צהובה לייצוג ء|המזה. השיטה של אל-אסווד שונה באופן מהותי מהסימנים הנהוגים כיום, המבוססים על שיטתו המאוחרת יותר של אל-ח'ליל בן אחמד.
מחלת קורו
מחלת קורו נגרמת על ידי פריון, קיפול פגום של חלבון שמנגנוני התא מתקשים לפרק. זאת בדומה למחלת קרויצפלד-יעקב. המחלה גורמת בתחילה לשינוי מסוים בהתנהגות אשר ילווה בתוך פחות משנה על ידי שיטיון וירידה בתפקוד המנטלי, עוויתות וקפיצות שרירים ועד שיתוקים באזורים שונים ואובדן הכרה. למחלה אין מרפא, והחולה צפוי למות בתוך כשנה.
מחלת קורו נחקרה ונלמדה בשנות החמישים של המאה העשרים, לאחר שנמצא כי אחוז ניכר מבני שבט הפורה, שבט קניבלי מגינאה החדשה סובל ממנה. נמצא כי המחלה גרמה למותם של כעשרה אחוזים מבני השבט, ואפיין אותה במיוחד אחוז התחלואה הגבוה לאין שיעור אצל ילדים ונשים, יחסית לתחלואה אצל גברים שאצלם היא לא הייתה קיימת כמעט. נתון מעניין זה נבע מהעובדה ששבטים אלה, אשר נהגו לאכול בשר אדם, נהגו לתת את המוח למאכל לנשים ולילדים, מסיבות של מסורת ואמונה שמאכל המוח ייטיב עימם.
בניגוד לשמועות שהשבטים האלו מסוכנים לבני אדם שנקלעים בטעות למקום, בני השבט היו אוכלים את בן משפחתם שנפטר (בדרך הטבע, בדרך כלל) כדי לחלוק עמו כבוד אחרון. כל השבט היה לוקח חלק באכילת הנפטר, אך רק נשיו וילדיו היו מקבלים את המוח, וזו הסיבה שרוב הלוקים במחלה בקרב השבט היו נשים וילדים.
בעזרת השוואה למחלת סקראפי התוקפת את הצאן והקשר לאכילת המוח, הסתבר לחוקרים שהמוח, או ליתר דיוק תאי עצב שבמוח ובחוט השדרה, הם המקור למחלה.
המחלה נחשבת למחלה הנדירה בעולם, ובספרות הרפואית ישנם פחות ממאה מקרים מתועדים.
גרשון אגרון
גרשון אַגרוֹן (אגרונסקי) (27 בדצמבר 1893 – 1 בנובמבר 1959) היה עיתונאי ועורך אמריקאי-ישראלי, מייסד העיתון Palestine Post (לימים ה-Jerusalem Post) ועורכו הראשי, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה בשנים 1949–1951 וראש עיריית ירושלים מספטמבר 1955 ועד מותו.
קורות חיים
גרשון אגרונסקי נולד ב-1893 ליהודה ולשיינדל בת הרב מירנברג מרומני במינה, בפלך צ'רניגוב שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ובשנת 1906 היגר עם משפחתו לפילדלפיה שבארצות הברית. שם סיים לימודים תיכוניים ולימודים אקדמיים באוניברסיטת טמפל. עוד בנערותו היה מעורב בפעילות ציונית ואף יזם את הקמתו של מועדון נוער ציוני ושימש כמזכירו. ב- 1915 ייצג את יהודי פילדלפיה כציר בכנס ציוני כלל-אמריקאי בבוסטון. בשנת 1917 עבר להתגורר בניו יורק ושימש כעורך ביטאון ההסתדרות הציונית "דאָס יידישע פאָלק" ('העם היהודי'). בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד האמריקאי של הגדודים העבריים ונלחם לצד הבריטים על אדמת ארץ ישראל. באביב 1920 השתחרר משירותו הצבאי, החליט להישאר בארץ ישראל והשתקע בירושלים.
באותה שנה ניהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית. בין השנים 1921 ו-1924 ניהל את סוכנות הידיעות יט"א (יידישע טלעגראף אגענטור) בניו יורק. בשנת 1924 שב לנהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית, תוך שהוא משמש ככתב בירושלים עבור עיתונים חשובים בעולם כגון טיימס והדיילי טלגרף.
היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 במגילת האומות המאוחדות.
פרשת יוסוף אבו גוש
פרשת יוסוף אבו גוש עוסקת באיש לח"י ומוכתר אבו גוש שייח' יוסוף אבו גוש ובאירועים שקרו לו ולמשפחתו לפני מלחמת העצמאות, במהלכה ואחריה.
גרשון אגרון
קורות חיים
כשבועיים לפני בחירות 1959 נפטר אגרון בעקבות סיבוכים שנבעו ממחלת הצהבת בה לקה, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
פרשת יוסוף אבו גוש
יוסוף אבו גוש, שהנהיג את ישוב אבו גוש, הוביל את אנשי הכפר לסייע לצד היהודי במאבק בשלטון הבריטי ובסכסוך מול הערבים. במסגרת נקיטת עמדה זו היה יוסוף לערבי הראשון שהצטרף למחתרת לח"י. בעקבות עמדתו הפרו יהודית של הכפר הובטח לתושביו שלא לפגוע בהם בקרבות מלחמת העצמאות ולסייע להם לאחריה אולם הבטחה זו הופרה והכפר נפגע קשות, יוסוף נאסר, משפחתו הוגלתה מהארץ ולא הורשתה לחזור (כמו רבים מבני הכפר) ורכושו הוחרם.
גרשון אגרון
קורות חיים
משנת 1921 ועד מותו היה נשוי לאטל לבית ליפשיץ (נפטרה ב-1973. היה אב לשלושה: דניאל (דני) אגרון, יהודית מנדלסון וורדה טמיר. בנו דני אגרון היה חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. אשתו, פרופ' חסיה לוי-אגרון, הייתה כוריאוגרפית ורקדנית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998).לאגרון הייתה פרשת אהבה קצרה וסוערת עם השחקנית הדגולה חנה רובינא,כמתואר בביוגרפיה שלה שכתבה כרמית גיא. אגרון הבטיח לרובינא כי יעזוב את אשתו אך לא עשה כן.
פרשת יוסוף אבו גוש
רקע
משפחת אבו גוש שלטה בכפר אבו גוש במשך רוב תקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל ותחילת המנדט הבריטי. בני המשפחה, ששלטו בדרך העולה לירושלים, השתמשו בכוחם ובמעמדם כדי לגבות דמי מעבר מהנוסעים העוברים בדרך ובמקביל הציעו לאותם נוסעים שירותי דרך (בתשלום) כמו מקומות אוכל ולינה, סבילים להשקיית בהמות, ליווי שיירות, תחזוקת הדרך ועוד. הכנסות אלו בתוספת עיבוד של שטחים חקלאיים נרחבים הפכו את משפחת אבו גוש למשפחה העשירה והחזקה באזור. לשם הטלת מרותם הקימה המשפחה צבא פרטי שפעל גם לאבטחת שיירות וגם כנגד חמולות אחרות שניסו לערער על ההגמוניה של המשפחת.
מעמדה האבסולוטי של המשפחה התערער מעט עם גירוש העות'מאנים מהארץ בעקבות פלישתו של אבראהים פאשא המצרי לארץ ישראל ב-1831. גם לאחר חזרתם של הטורקים לא חזר מעמדה של המשפחה לקדמותו.
גרשון אגרון
קורות חיים
על שמו, אגרון "בית אגרון" (ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים), רחוב אגרון במרכז ירושלים, וכן בית ספר יסודי בשכונת קריית יובל שבירושלים. על שמו פרס ירושלים לעיתונות ע"ש גרשון אגרון, שהוענק על ידי עיריית ירושלים אחת לשנתיים למחבר מאמר או רשימה העוסק בירושלים של ימינו.
פרשת יוסוף אבו גוש
רקע
התיעוד על מנהיגי משפחת אבו גוש חוזר לאמצע המאה ה-18 אז הנהיג את המשפחה עיסא מוחמד אבו גוש. עם מותו, בתחילת המאה ה-19, ירש את ההנהגה בנו עות'מאן אבו גוש וכשזה מת, לאחר מספר שנים לא רב, ירש את הנהגת המשפחה בנו השני של עיסא מוחמד, איברהים אבו גוש. לאחר הזדקנותו של איברהים סייע לידו אחיו ג'אבר אבו גוש וכשזה נפטר (ב-1841) ירש את ההנהגה בנו של איברהים, מוסטפא אבו גוש. עם פטירתו של מוסטפא, בתחילת המאה ה-19, ירש את מקומו סעיד אבו גוש ועם מותו של סעיד ב-1936 עברה ההנהגה ליוסוף אבו גוש.
משפחת אבו גוש ויחסה למפעל הציוני
עם סיום מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הבריטי קיבל סעיד אבו גוש החלטה היסטורית לתמוך בהתיישבות היהודית (ובמסגרת זו תמך במכירת קרקעות שיועדו להקמת קריית ענבים, מעלה החמישה, נווה אילן וקריית יערים). יורשו, יוסוף אבו גוש, המשיך בקו זה ולאחר מלחמת העולם השנייה, כשהישוב היהודי בארץ החל במאבק כנגד השלטון הבריטי בארץ, תמכה משפחת אבו גוש בגירוש הבריטים ולכן תמכה במאבק של היישוב. תמיכה זו התבטאה בנייטרליות בתקופת המרד הערבי הגדול ובסיוע לארגוני המחתרת וליישובים היהודים מסביב.
גרשון אגרון
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פרשת יוסוף אבו גוש
משפחת אבו גוש ויחסה למפעל הציוני
מסיבותיו, החליט יוסוף אבו גוש, להפנות את תמיכתו למחתרת לח"י וסייע לארגון זה במחסה, מזון ונשק ואף הציע להקים יחידה צבאית ערבית שתצטרף ללח"י. איש אמונו של יוסוף היה איש לח"י ראובן גרינברג וב-1947 סייע לו בהברחתה של גאולה כהן מהכלא הבריטי בירושלים. בעקבות פעולה זו נעצר יוסוף ושניים מבני משפחתו ולאחר תקופת מאסר ארוכה ושורה של עינויים שוחררו עם עזיבת הבריטים את הארץ.
החלטתה של המשפחה לתמוך בצד היהודי בסכסוך הביאה לכך שעם כיבוש הכפר, באפריל 1948, הבטיחו אנשי ההגנה לאנשי הכפר שבגלל תמיכתם בצד היהודי לא יאונה להם רע. עם זאת, המליצו השלטונות הישראלים לתושבי הכפר לעזוב את המקום עד שוך הקרבות ואז לחזור. למרות ההבטחה חלק מאדמות משפחת אבו גוש הולאמו לאחר שחלק מבני המשפחה הוגדרו "נפקדים" לאחר שלא שהו במקום בזמן מפקד שערכה המדינה
פרשת רצח ברנדוט
הגישה האוהדת לכפר ולתושביו השתנתה לאחר רצח הרוזן פולקה ברנדוט, בספטמבר 1948, על ידי אנשי לח"י. בעקבות רצח זה הורה דוד בן-גוריון לעצור את אנשי לח"י ויוסוף אבו גוש ביניהם.
בתחילת 1949, בזמן שחברי לח"י היו עדיין במעצר, הגישה התנועה את מועמדיה לאספה המכוננת (בסימול ט"ו) ויוסוף שובץ במקום השישי
הנישול
בזמן מאסרו של יוסוף, ובניגוד להבטחות שניתנו לאנשי הכפר זמן קצר לפני כן, יצאו אנשי ההגנה והפלמ"ח למסע נקמה בכפר (גם בגלל רצח ברנדוט וגם בגלל תמיכתו בלח"י) וגרמו להרס למבנים ולבריחתם של רוב בני משפחת אבו גוש לגדה המערבית ולעבר הירדן. אשתו וילדיו של יוסוף ברחו לשכם וכשניסו לחזור עם סיום המלחמה הוגלו על ידי יחידת משטרה בראשות חיים תבורי לירדן.
עם סיום המלחמה הצטרף שלטון מפא"י לרדיפה אחר לוחם לח"י וב־1949 מינו השלטונות הישראלים מוכתר חדש לכפר מחמולת רשיד שהייתה בסכסוך עם משפחת אבו גוש. מוכתר זה (מחמד רשיד) פעל, בסיוע השלטונות, לנשל את בני משפחת אבו גוש מרכושם בכפר כשביתו הנטוש של יוסוף נבזז על ידי גנבים. לאחר שחרורו מהכלא, חזר יוסוף לכפר לתבוע את זכויותיו דבר שגרם לתגרה בין החמולות והביא למעצרו של יוסוף. בסיוע של לוחמי לח"י גויס סכום הערבות שהיה נדרש לשחרורו והוא יצא מהכלא. זמן קצר לאחר שחרורו נעלם יוסוף.
היעלמות יוסוף אבו גוש
היעלמותו של יוסוף הכתה גלים בכל הארץ והעלתה חשש לחייו וזאת לאור ריבוי מתנגדיו. גם ראשי תנועת חירות נרתמו למאמץ לאיתורו וזאת מתוך סולידריות לחברם למחתרת.
קולות המחאה הגיעו עד הכנסת וזו קיימה דיון בנושא בוועדת הפנים בראשות יצחק בן-צבי שקבעה ש"אין ספק שהשלטונות פעלו באופן שאינו הוגן כלפי יוסף אבו גוש, בשים לב לידידותו לישראל בשנים שעברו".
לבדיקת גורלו של יוסוף מונה חיים תבורי ובסופו של דבר התברר שיוסוף עבר לירדן כדי למצוא את בני משפחתו וזאת על אף שהוצא נגדו צו מעצר בממלכה בגלל עזרתו לאויב הציוני.
המחאה
עם חזרתו מירדן נאסר על יוסוף לחזור לכפר. בתקופה זה המשיכה התדרדרותו והוא נעצר והואשם בניסיון רצח של בן משפחתו ובזמן מאסרו ירה בעצמו בתחנת משטרה כמחאה על היחס אליו. בסופו של דבר קוצר מאסרו מ-3 שנים לשנה והוא שוחרר בתחילת 1952. לאחר שחרורו מהכלא הורשתה משפחתו לחזור מירדן ולהיפגש איתו. ב-אוגוסט 1953 הסתכסך יוסוף עם מוכתר הכפר מחמד רשיד ושניהם הוגלו ל-3 חודשים לנצרת שהייתה תחת ממשל צבאי.
חוסר הצדק באיסור של תושבי הכפר הגולים לחזור לכפרם על אף ההבטחה שניתנה להם עורר רעש רב בישראל ורבים התגייסו לפעול לתיקון המצב. ב-1953 הוקם "הוועד למען גולי אבו גוש" שכלל אישים מימין (כמו ערי ז'בוטינסקי, גאולה כהן, ראובן גרינברג, שמואל תמיר, מאיר רובין) ומשמאל (כמו אורי אבנרי, עמוס קינן, נמרוד אשל וחברי קיבוצים מהסביבה). מאבק זה הוכתר בהצלחה ובסופו הורשה יוסוף ובני משפחתו לחזור לכפר (בפועל רק חלקם חזר) אולם המשפחה כבר איבדה את רוב רכושה ושדותיה ולא הצליחה יותר לחזור לגדולתה.
סופה של הפרשה
לאחר איחוד המשפחה ב-1952 סבלו בני המשפחה מחרפת רעב לאחר שנשארו כמעט ללא רכוש וללא אדמות וכש"אות הקין" של חברות בלח"י סוגרת בפני יוסוף את דלתות לשכות התעסוקה שבשליטת מפא"י. גם לאחר שהורשו לחזור לכפר ב-1953 לא השתפר מצבם הכלכלי ועד פטירתו של יוסוף ב-1996 הוא נלחם ברשויות כדי לעבוד וכדי לקבל בחזרה חלק מרכושו. במאבק זה הסתייע יוסוף בותיקי המחתרות וביניהם גאולה כהן, נתן ילין מור, עמנואל הנגבי, יצחק שמיר ואליהו מרידור.
כאות הערכה על פעילותו הוענקו ליוסוף האותות עיטור לוחמי המדינה ועיטור אסורי שלטון המנדט.
אל-מתוכל השלישי
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה השלישי (בערבית: المتوكل على الله الثالث, ابو العز عبد العزيز بن المستعين بالله - אבו אל-עִז עבד אל-עזיז בן אל-מסתעין באללה, מילולית: המסתמך על האל) היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים בין 1479 ו-1498. בניגוד לקודמיו בתפקיד, הוא לא היה הבן של אל-מתווכל השני אלא נכדו. בימיו שלטו הסולטאנים קאית באי ואל-נאצר מחמד. תקופת כהונתו הייתה תקופת השקט האחרונה שעברה על הח'ליפות העבאסית, וימיהם של שני הח'ליפים האחרונים עמדו בסימן נפילתה של האימפריה הממלוכית בידי העות'מאנים, שעלו לגדולה ככוח הדומיננטי החדש במזרח התיכון. בשנת 1517 הקיץ הקץ על הח'ליפות בת שבע מאות וחמישים השנים.
אמברוזיה (קינוח)
אמברוזיה או אמברוסיה (באנגלית: Ambrosia) היא קינוח פופולרי במטבח האמריקאי. הקינוח כולל סלט פירות המכיל קצפת או שמנת מתוקה, ולעיתים שמנת חמוצה או יוגורט. הסלט נקרא על שם מאכל ה"אמברוזיה" - מאכל האלים על פי המיתולוגיה היוונית.
הפירות בהן נעשה לרוב שימוש בהכנת סלט הפירות הם: אננס, מנדרינה, וקוקוס, וכן נהוג להוסיף לסלט מרשמלו. לעיתים הסלט מכיל גם בננות, תותים ואגוזי פקאן מרוסקים.
הסלט מוגש לאחר קירור במשך מספר שעות במקרר.
היסטוריה
מקורו של הקינוח בשלהי המאה ה-19 בארצות הברית. השימוש בקוקוס בבישול הפך פופולרי בארצות הברית בראשית המאה ה-20 אולם כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 המוצר (קוקוס יבש) היה נפוץ, ולכן סלט פירות זה לא קדם לשנים אלה.
סלט האמברוזיה הופיע בספר הבישול "Buckeye Cookery" משנת 1877 (ממיניאפוליס), וכן בספר הבישול "מזון בלתי מבושל" (Uncooked Foods) מאת יוג'ין כריסטיאן, משנת 1904 ובספר הבישול "ספר הבישול הכלכלי" (Economical Cook Book) מאת שרה פול, משנת 1905.
ספר הבישול "מתכונים דרומיים ישנים" (Old Southern Recipes) מאת מרי פרטלו משנת 1930 מדגיש כי יש להשתמש בכמויות שוות של קוקוס מגורד ופרוסות תפוזים, וכי אסור להשתמש בקוקוס משומר.
מתכון לסלט זה אף מופיע ב"ספר הבישול היהודי" מאת פלורנס קרייסלר גרינבאום, משנת 1931.
שמו של המאכל מופיע לראשונה בספר הבישול "בישול לצד האש" (Fireside Cook Book) מאת ג'יימס בירד משנת 1949.
ורנר קייזר
ורנר קייזר (בגרמנית: Werner Kaiser; 7 במאי 1926 – 11 באוגוסט 2013) היה אגיפטולוג גרמני.
ביוגרפיה
קייזר נולד במינכן. לאחר שירותו הצבאי למד אגיפטולוגיה וארכאולוגיה פרהיסטורית באוניברסיטת מינכן וזכה בתואר דוקטור. כדוקטור היה מרצה באוניברסיטת היידלברג. בפברואר 1962 מונה למנהל המוזיאון המצרי שבברלין המערבית. באוקטובר 1967 נפתח המבנה החדש של המוזיאון, במקום שבו שכנו "מבני שטילר", מגורי המשמר האישי של קיסר גרמניה, מול ארמון שרלוטנבורג. מדצמבר 1967 עד 1989 הוא היה המנהל הראשון של מחלקת קהיר במכון הארכאולוגי הגרמני.
במסגרת מחקרו, הניח קייזר בסיס לכרונולוגיה במעבר בין התקופה הקדם-שושלתית לראשית תקופת המלוכה במצרים. מחקריו פתחו את הדלת לחפירות חדשות, בפרט בדלתא של הנילוס, וכך סייעו לפיתוח המחקר על תקופה זו של ההיסטוריה המצרית העתיקה. בפרט, החפירות ביב נובעות באופן ישיר ממחקריו של קייזר. בנוסף עסק בהיבטים אמנותיים של ההיסטוריה, בעיקר בפיסול, וכן באורבניזם.
קייזר היה חבר בהתכתבות באקדמיה הבווארית למדעים ואמנויות (1984) ובאקדמיה למדעים ולאמנויות של גטינגן  (1991). הוא היה חבר מלא במכון הארכאולוגי הגרמני, במכון האוסטרי לארכאולוגיה ובמכון ד'אז'יפט.
הוא קיבל כמה פרסים, כולל הצלב הכבוד הגדול של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
אליזבת רוהם
אליזבת רוהם (בגרמנית: Elisabeth Röhm; נולדה ב-28 באפריל 1973) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, אשר ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של העוזרת לתובע המחוזי, סרינה סות׳רלין בסדרת הדרמה הפופולרית "חוק וסדר".
ביוגרפיה
רוהם נולדה בעיר דיסלדורף שבמערב-גרמניה, בתם של ליסה לוורד, תסריטאית שהשתתפה בעבר בכתיבת אופרת הסבון "אור מנחה", ואברהארד רוהם, שותף בחברת עורכי דין המתמחה בדיני תאגידים. אימה היא אמריקאית ואילו אביה הוא גרמני. סבה מצד אמה היה מהגר איטלקי.
היא עברה עם משפחתה לניו יורק עוד בטרם מלאה לה שנה, וגדלה בעיירה בדפורד שבמחוז וסטצ'סטר. רוהם מחזיקה באזרחות כפולה - גרמנית ואמריקנית. הוריה התגרשו ב-1982, כאשר הייתה בת 9. ב-1991 סיימה רוהם את לימודיה בתיכון פרטי בטנסי, ולאחר מכן המשיכה ללימודים גבוהים בשרה לורנס קולג' שבניו יורק, שם השלימה תואר ראשון בכתיבה ובהיסטוריה של אירופה, והחלה לעשות את צעדיה הראשונים במשחק.
קריירה
ב-1997 קיבלה רוהם את תפקידה המשמעותי הראשון: גילום דמותה של דורותי הייז באופרת הסבון "לחיות את החיים". כן גילמה במשך 15 פרקים את דמותה של החוקרת קייט לוקלי בסדרת הפנטזיה הטלוויזיונית "אנג'ל".
בשנת 2001 לוהקה רוהם לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "חוק וסדר". רוהם גילמה את סרינה סאות'רלין, עוזרת לתובע המחוזי, אותה גילמה עד שנת 2005.
ב-2002 נבחרה לרשימת 100 הנשים הלוהטות ביותר של המגזין האמריקני "מקסים".
בשנת 2005 גילמה את דמותה של הסוכנת ג'נט מק'קארן בקומדיה הקולנועית "איזו מין שוטרת 2".
בשנת 2013 גילמה את רעייתו של ג'רמי רנר בסרטו של דייוויד או. ראסל; "חלום אמריקאי" שזכה לעשרה מועמדויות בטקס פרסי האוסקר. בשנת 2014 שיחקה בדרמה המשטרתית "Stalker" של רשת CBS, בתפקיד של אמנדה טיילור, סוכנת ביחידה להערכת איום, ואם בנו של ג'ק. הסדרה ירדה לאחר עונה אחת.
בשנת 2015 שיחקה שוב בסרטו של דייוויד או. ראסל, "ג'וי", בתפקיד פגי המבוגרת; השחקנית מדיסון וולף גילמה את פגי הצעירה. בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "Love Is All You Need?" לצידה של בריאנה אביגן.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "בלשי אל. איי" לצד ברוס ויליס, במותחן הפשע "Trafficked", בסרט האימה "שבע משאלות" בכיכובה של ג'ואי קינג, בסרט "The Tribes of Palos Verdes" ובסדרת הטלוויזיה הקומית של נטפליקס "צ'יפ" בכיכובו של ויל ארנט.
בשנת 2018 גילמה את ברוק מייסון בחידוש לסדרת הטלוויזיה "מגנום, בלש פרטי" ברשת CBS.
בשנת 2019 כיכבה במותחן הפשע "Blood on Her Name" וכן השתתפה בסרט הדרמה "פצצה" מאת התסריטאי זוכה פרס האוסקר צ'ארלס רנדולף.
בשנת 2021 שיחקה בדמתה של ננסי רות'וולדר בסרט הדרמה המקורי של נטפליקס, "הזרזיר" בכיכובה של מליסה מקארתי. בהמשך השנה שיחקה בסרט מקורי של ערוץ לייפטיים "Girl in the Basement".
חייה האישיים
בשנת 2000 רוהם הייתה מאורסת לבמאי הבריטי אוסטין סמית'רד. בשנת 2005 החלה רוהם מערכת יחסים עם היזם רון אנתוני ווסטר. לרוהם ולווסטר יש בת שנולדה באפריל 2008; השניים התחתנו באוקטובר 2008. הם התגרשו באוקטובר 2014.
בינואר 2019, רוהם הודיעה על אירוסיה לשופט ג'ונתן ט. קולבי. במרץ 2020, הסוכן של רוהם חשף שהיא וקולבי כבר לא ביחד.
באוקטובר 2021, רוהם נישאה למפיק הקולנוע פיטר גלאצר. הם מחלקים את מגוריהם בין ניו יורק ולוס אנג'לס.
לרוהם היה בלוג באתר האישי שלה, שבו כתבה לעיתים קרובות על חייה עם בתה וארוסה דאז. ב-6 בינואר 2011, מגזין פיפל הוסיפו את הבלוג שלה למדור "אמהות ותינוקות" באתר האינטרנט שלהם.
צ'לוואן
צ'לוואן (שם מדעי: Chalawan) הוא סוג נכחד של זוחל דמוי-תנין בסיסי ממשפחת הפולידוזאוריים, אשר חי בין היורה העליון עד הקרטיקון התחתון בתאילנד.
סוג זה התגלה בשנות ה-80 בתצורות פו קרדונג (Phu Kradung Formation) שבאיסאן, תאילנד וידוע מממצאי מאובנים בודדים שכללו שרידי לסת תחתונה מעט שטוחה וארוכה. לסת זו הייתה במשך זמן רב משוייכת למספר תנינים קדומים כמו הסונוסוכוס, אך ב-2013 הוגדר הסוג בידי ג'רמי אי. מרטין וצוות עמיתים. שם הסוג נקרא לכבוד ה"Chalawan" - מפלצת דמוית-תנין מסיפור תאילנדי - "קריי טונג".
תנין זה היה קרוב רחוק של הסרכוסוכוס והיה בעל גולגולת ארוכה ומסיבית באורך של מעל 1 מטר. אורכו השלם לפי הערכות בין 7 או 8 מטרים ואף 10 מטרים, כך שהיה גדול ביותר. מבנה הלסתות התאים לנעילה על טרף אפשרי וככל הנראה הוא צד מתחת למים בדומה לגאוויאל מודרני.
בסוג נכללים כיום 2 מינים: Chalawan thailandicus ו-Chalawan shartegensis, אשר נמצא במחלוקת על תקפותו המדעית.
הגניזה החרסונית
על פי הנטען, חלקו הגדול של האוסף הצטבר ברשותו של המגיד ממזריטש. בנו, רבי אברהם המלאך, ירש ממנו את האוסף והוסיף עליו מסמכים וחפצים שונים. ממנו עבר האוסף לבנו - רבי שלום שכנא מפראהביטש, וזה הורישו לבנו - האדמו"ר רבי ישראל מרוז'ין. האוסף הנדיר הוחרם מהאדמו"ר מרוז'ין על ידי המשטרה החשאית של האימפריה הרוסית, ונשמר בעיר חרסון שבדרום אוקראינה. ב-1918, בעת מהפכת אוקטובר נשדד האוסף מידי הבולשת, וחלקים ממנו נמכרו לאספנים באודסה.
שמואל גוראריה, חסיד חב"ד שהתגורר באודסה, רכש חלק מהמסמכים והעניק אותם לרבו, רבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ'. רבי יוסף יצחק שניאורסון, בנו של רבי שלום דובער, כתב כי לאחר שעיין באוסף, אביו "הפליג בשבחם וגילה דעתו הקדושה אשר כל הכתבים והמכתבים הם רק העתקות ולא גופי כתב יד קדש של הכותבים, אבל תוכן הכתבים והמכתבים אמיתים הם, ואם המצא ימצא איזה סתירות דברים, קלי ערך הם לגבי הפלאת תוכנם ואינם אלא שגגת המעתיקים". האוסף עבר בירושה לאדמו"ר הבא, רבי יוסף יצחק שניאורסון, שהחל, בשנת 1935, לפרסם ממנו מסמכים שונים בכתב העת התמים. חלק מהאוסף אבד בעת מלחמת העולם השנייה וחלקו נמצא בספריית חב"ד בברוקלין, ניו יורק.
תוכן הגניזה
הגניזה החרסונית כללה, בין היתר, את הפריטים הבאים:
כתבי היד כוללים נושאים קבליים רבים, סיפורי מעשיות אודות הבעש"ט ותלמידיו, פירושים למקרא ולדברי חז"ל ועוד.
הפולמוס על הגניזה
על מקוריותם של המסמכים והחפצים שבאוסף הגניזה החרסונית ניטשו, במשך השנים, ויכוחים עזים. לדעת חוקרים ורבנים שאינם נמנים עם חסידות חב"ד, רוב המסמכים הם מזויפים ואינם יכולים אף להיות העתק של כתבי יד אותנטיים. לעומתם סברו שלושת אדמו"רי חב"ד האחרונים, שהמסמכים אמיתיים לחלוטין. בבדיקות מעבדה הוכח שסוג הנייר עליו נכתבו המסמכים לא היה קיים במאה השמונה עשרה. בתגובה לכך, אישר האדמו"ר ר' יוסף יצחק שניאורסון כי אמנם אין הם המסמכים המקוריים, וטען כי המסמכים הם העתק נאמן למקור של המסמכים המקוריים. מזכירו של האדמו"ר יחזקאל פייגין הוסיף וציין, כי על פי השוואה לכתבי יד ידועים של הבעש"ט, של ר' מנחם מנדל מהורודנא ושל בעל התניא - "נראה כי כל הכתבים האלה הבאים מהגניזה אינם אלא העתקות, כתב יד מעתיק בלבד".
הראשון שטען שמסמכי הגניזה הם זיוף, היה חיים נחמן ביאליק. לטענותיו הצטרפו החוקרים שמעון דובנוב, מאיר בלבן, גרשם שלום ועוד. גם בקרב החוגים הדתיים נשמעו קולות מערערים על הגניזה, ומזכירו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, רבי חיים ליברמן אפילו טען כי הכיר את זייפן המכתבים. האדמו"ר רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ', מערער על נאמנותם: "ידי זרים המזייפים שלטו בהם", "השמר והזהר מבלי תאמין בם", ו"המכתבים האלו החשודים בזיוף". גם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור כתב אל גיסו פנחס יעקב לוין  "בטח נודע לך אשר המכתבים  שנדפסו מחדש בחותם הבעש"ט ז"ל כולם מזויפים, וכאשר הוצאת "סגולה" מתעתדים לחזור ולהדפיסם, טוב להודיעם.
אברהם שרון (שבדרון), מנהל אוסף האוטוגרפים של הספרייה הלאומית, גילה באמצעות בדיקה כימית של הנייר עליו נכתבו "אגרות הבעש"ט" מהגניזה שהן מזויפות.
בשנת 1953 יצא לאור ספר "אגרות בעל התניא וחכמי דורו", מאת הרב דוד צבי הילמן, ובו ייחד חלק נכבד המפריך את מסמכי הגניזה לגופם, ומוכיח שלא יכלו להיכתב על ידי אלו שנטען שכתבו אותם. הרב הילמן אף פרסם בכתב עת את שמו של הזייפן: נפתלי צבי (הירשלע) שפירא. טענותיו של הילמן הועלו בפני האדמו"ר ר' מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, והוא האריך לענות עליהן בכמה וכמה מכתבים. יצחק רפאל, ששוחח על כך עם האדמו"ר, העיד, כי האדמו"ר "היה נחרץ בדעתו, כי כתבי ה'גניזה' הם אמיתיים, בדבריו המרשימים בשיחתי עמו ביום ה' תמוז תשכ"ז, בה גלגלנו שעה ארוכה במעונו, בלי להתרצות לקבל גם דעת ביניים מתונה". גם יצחק רפאל הגיע למסקנה ש"רובם המכריע של הכתבים הוא אמיתי ואפשר לראות בהם חומר בעל ערך היסטורי". הרב שלום דובער לוין ריכז את טענות חב"ד בספר אגרות קודש של אדמו"ר הזקן.
טיעוני הרב הילמן
הרב דוד צבי הילמן העלה שורה ארוכה של טענות, המוכיחות, לדעתו, שהמסמכים אינם העתקים של מסמכים מקוריים, אלא זיוף וניסיון כושל לחיקוי מכתביהם של גדולי החסידות:
גרסת חב"ד
מנהיג חסידות חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, האריך לענות לטענותיו של הרב הילמן. הוא ייחד לכך שני מכתבים, ובהם כתב את התשובות הבאות:
עונת 1964/1965 בבונדסליגה
עונת 1964/1965 הייתה העונה השנייה של בונדסליגה שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-22 באוגוסט 1964 והסתיימה ב-15 במאי 1965.
הנובר 96 ובורוסיה נוינקירכן עלו מהליגות האזוריות.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 15-16 עברו בסוף העונה לליגות אזוריות במקום שתי קבוצות מליגות אזוריות. למטרת קביעת העולות היה נערך טורניר בו השתתפו שתי קבוצות מ-5 ליגות אזוריות, סך הכל 10 קבוצות.
ורדר ברמן זכתה בתואר האליפות.
הרטה ברלין ירדה לליגה האזורית בסוף העונה. רישיונה של הרטה ברלין נלקח ממנה בעונת מפני שעברה על חוקי השכר של ההתאחדות הגרמנית ולכן הורדה לליגת-מחוז ברלין (מתחת לבונדסליגה עדיין התנהלו ליגות לפי מחוז). הסיבה לעבירה על חוק השכר הייתה ניסיון נואש בברלין למשוך שחקנים לברלין בעת שנבנתה חומת ברלין והמתח שהתלווה אליה. הקבוצות החלשות בטבלה, קרלסרוהה ושאלקה 04 ניסו לקבל את מקומה של הרטה ברלין ולא לרדת לליגות האזוריות. בסופו של דבר הוחלט להגדיל את מספר הקבוצות בליגה הראשונה ל-18 במקום 16 כפי שהיה נהוג. במצב שכזה היו אמורות לעלות שתי קבוצות מהליגות האזוריות על מנת להגדיל את מספר הקבוצות בליגה. בגלל לחצי המלחמה הקרה ומעמדה של הבירה לשעבר של גרמניה, ברלין, הוחלט להעלות קבוצה ממחוז ברלין במקומה של הרטה ברלין. לכן טסמניה 1900 ברלין עלתה לליגה הראשונה במקומה של הרטה.
כדורגלנים מצטיינים
רודולף ברוננמאייר מינכן 1860 שכבש 24 שערים היה מלך השערים של הליגה.
קצרנות
קצרנות היא שיטת כתיבה אשר משפרת במידה ניכרת את מהירות הכתיבה, באמצעות שימוש בסמלים וסימנים. המטרה המוצהרת היא תמלול בזמן אמת.
התהליך מכונה בלועזית סטנוגרפיה (מן המילים היווניות "סטנוס", שמשמעו "צר" או "קרוב", ו"גראפוס", שמשמעו "כתיבה"). יש המכנים את השיטה "ברכיגרפיה" (כתיבה קצרה) או "טכיגרפיה" (כתיבה מהירה). השיטה מוכרת באנגלית גם בשם Shorthand, בעוד כתב מחובר ידוע כ-Longhand (אך מוכר יותר כ-Cursive).
קיימות שיטות רבות של קצרנות, עם סמלים או קיצורים למילים מקובלות, שמאפשרות למי שמאומן היטב בשיטה לכתוב במהירות הדיבור. שיטות הקצרנות מיועדות לשפה ספציפית או מערכת כתב מסוימת. לרוב, עבור שפה מסוימת התפתחו מספר שיטות שונות.
היסטוריה
שיטות קצרנות רווחו כבר ביוון העתיקה. מרקוס טוליוס טירו, מזכירו של קיקרו ברומא העתיקה, פיתח את הסימנים הטירוניים ונחשב כממציא הקצרנות. הקצרנות שימשה עד ימי הביניים בעיקר בארכיונים ובתיעוד רשמי. בעת החדשה נפוצו בעיקר באנגליה, החל מן המאה ה-17, שיטות קצרנות המתבססות על עקרון גאומטרי. אלה נפוצו ברחבי אירופה.
שימושים בהווה
אף שאמצעים טכנולוגיים הפחיתו במידה רבה את הצורך בקצרנים בעבודת העיתונות ואף בבתי משפט, הרי שבפרלמנטים רבים עדיין נעשה שימוש שוטף בקצרנים מקצועיים המתעדים את דברי המליאה. כך למשל מסוגלים הקצרנים בבונדסטאג לרשום בקצרנות דיבור בקצב של עד 500 הברות בדקה (חדשות מוקראות באמצעי התקשורת בקצב של 260 עד 340 הברות בדקה). הקצרנות משמשת גם מחוץ למוסדות רשמיים לצורך תיעוד עצמאי של הרצאות וישיבות. קצרן מקצועי מסוגל על פי רוב לעמוד בקצב של 360 הברות לדקה ויותר.
שיטות הקצרנות נבדלות בין שפה לשפה, בגלל מבנה ההברות השונה. לשפה האנגלית עשרות רבות של שיטות קצרנות.
קצרנות בעברית
קצרנות עברית החלה באמצע המאה ה-19, אך לא זכתה לתפוצה נרחבת שכן לא הייתה נחוצה בעת ההיא. פיתוח הקצרנות העברית החל בתקופה ההיא ומצא ביטוי בפרסומו משנת 1866 של מקס גרינבאום-גנדש, שהמציא נוסחה עברית לשיטת גבלסברגר. את עבודתו זו המשיך בשנת 1877 הגרמני לרפלד. אליהו הלוי ספיר הציג שיטה אחרת ב-1892 ובמלאכה זו עסקו גם הדרליך בגרמניה, י. רוזנברג בווינה, ול. קוץ בברסלאו, בסוף המאה ה-19.
ככל שהלכה והתפתחה השפה העברית, הלך וגבר הצורך בקצרנות עברית. מסיבה זו ראתה אור ב-1921 בווינה, עבודתו של המורה הירושלמי דוד טמס. מיד אחריו, ב-1922, פרסם י. בן-ישראל (צולמן) ספרון בשם "שטת-למוד סטנוגרפיה עברית" (הוצאת "הספר", ירושלים). המחבר מציע עקרונות לקצרנות עברית, וכותב "בהיותי חדור הכרה, שביצירת שטתי זו, הנני נותן דחיפה עצומה להתקדמות מקצע זה, שהנהו כמעט חדש בשפתנו, איני משלה את נפשי להאמין, שהגעתי כבר בה לתכלית השלמות", ועל-כן הוא פונה לקוראיו "ליסד במקומם אגודה, שלם השתלמות בסטנוגרפיה", ולהמציא למחבר הערות והצעות לשיפור.
ככל הנראה, השיטה הנפוצה ביותר בקצרנות העברית היא שיטתו של יעקב מימון שפורסמה בשנת 1930 בירושלים, זו מבוססת על עקרונות הקצרנות של האחים הגרמניים אלברכט ופליקס פון קונובסקי.
השימוש בקצרנות נעשה ברישום הוויכוחים בקונגרסים הציוניים, הפרוטוקולים במשפט אייכמן, בצה"ל ואף היום ישנם דיונים בכנסת ישראל שנרשמים כך. שיטתו של מימון הונהגה בכנסת.
בהלכה
פוסקי הלכה התייחסו לקצרנות לעניין איסור כתיבה בשבת ובחול המועד. רבנו חננאל בהתייחסו למחלוקת בשאלת כתיבת אות אחת נוטריקון בשבת, כתב: "נוטריקון הוא לשון יון. וסופרי המלכים והשרים שלהם יש להן כתב שקוראין אותו נוטריק' ואומר המלך לסופר כתוב טופס והמלך מסדר לפניו בפיו והסופר כותב מפיו מילי שמשמשת כמה ובשיטה אחת כותב מגלה וזהו נוטריקו". באופן כללי מוסכם על פוסקי ההלכה שאף על פי שבקצרנות משתמשים בסימנים ולא באותיות, כתיבת שני סימני קצרנות בשבת אסורה מהתורה. הרב יהודה לייב צירלסון כתב שכתיבה בקצרנות אסורה גם בחול המועד.
אתוס (חיפה)
אתוס - החברה לאמנות תרבות וספורט חיפה בע"מ היא חברה עירונית בבעלות עיריית חיפה.
בחברה כ-230 עובדים קבועים ועוד כ-200 עובדים זמניים ותקציבה השנתי כ67 מיליון ש"ח. לחברה מועצת מנהלים אשר בראשו מכהן יעקב פינגולד חבר מועצת העיר חיפה, בה מכהנים נציגי ציבור, חברי מועצת העיר ומנהלים בכירים בעירייה. החברה מנוהלת על ידי עו"ד יגאל זאבי, אשר משמש כמנכ"ל החברה מאז שנת 2017.
היסטוריה
החברה הוקמה כתאגיד עירוני הפועל להשגת מטרות ציבוריות. נכסיה והכנסותיה של החברה משמשים אך ורק להשגת מטרות ציבוריות אלה.
בשנת 1997 שונה שם החברה לשמה הנוכחי -"אתוס - החברה לאמנות תרבות וספורט חיפה בע"מ" ובשנת 1999 נכתב תקנון חדש עבור החברה.
תחומי פעילות
החברה עוסקת בשלושה תחומים עיקריים:
בורגתא
בּוּרְגְּתָה הוא מושב עובדים בשרון, על כביש נתניה - טולכרם (כביש 57). קרוי על שמו של היישוב בורגתה ששכן במקום בתקופת התלמוד.
היסטוריה
המושב נוסד ב-1949 על ידי משפחות שעלו מטורקיה וארבע משפחות ממרוקו. עם הזמן המושב התפתח וכיום מתגוררות בו מעל 250 משפחות. נכון להיום פועלות במקום מספר משפחות מצומצם העוסקות בחקלאות - משפחה בעלת רפת גדולה, ועוד ארבע משפחות העוסקות בגידול של תוצרת חקלאית ופרחים. יתר המשפחות עובדות מחוץ למושב.
בצד הדרומי הגובל עם כביש 57 קיים מבנה הקרוי חרבת בורגתה. לפי השערה זהו מקומה של בורגתה הקדומה. באתר בו שרידי מבנה צלבני דו-קומתי. במפת PEF משנת 1880 הוא מכונה "חרבת בוּרג' אל עטוּט" (Burj el Atut), שפרושה "המבוקעת". הערבים קראו לה "בורג' אל-אחמאר" ("המגדל האדום"), שם הנגזר מהצבע האדום של אדמת המקום - החמרה. בתקופת הצלבנים שימש המבנה מרכז מינהלי ואכסניה לשיירות שעברו מהמזרח לכיוון הים.
היישוב הוא חלק ממועצה אזורית עמק חפר.
בוקר
בוקר הוא החלק המוקדם של היום, בין השחר לצהריים. שעות הבוקר הן השעות שבין הזריחה (ששעתה משתנה מעונה לעונה ומאזור לאזור) לבין 12:00 - שעת אמצע היום, הצהריים.
בתרבויות שונות מוקדשת פעילות רוחנית לקבלת היום החדש. ביהדות מתפללים בבוקר תפילת שחרית. יש המתחילים את היום בפעילויות כגון מדיטציה או טאי צ'י, לכניסה הדרגתית ורכה אל היום החדש.
אחרים מעדיפים להתחיל את הבוקר בפעילות נמרצת יותר, כגון הליכה, ריצה או שחייה.
בערוצים שונים של הרדיו והטלוויזיה משודרות תוכניות בוקר המותאמות לקהל היעד. תוכניות בוקר בטלוויזיה כוללות לרוב אקטואליה רכה וראיונות בנושאים שוליים יחסית, שכן מיועדות לאנשים המתארגנים לקראת צאתם לשגרת יומם, והקשב שלהם אינו ממוקד כולו בשידור. ברדיו תוכניות בוקר רבות כוללות דיווחי תנועה, לטובת הנהגים המקשיבים בדרכם לעבודה.
המושג בוקר משמש גם כמטפורה להתחלות חדשות ולאופטימיות. מילות השיר "החגיגה נגמרת" של נעמי שמר מדגימות זאת:
תהילים ק"ז
תהילים ק"ז (מכונה גם: מזמור קיבוץ הגלויות, ארבעה צריכים להודות) הוא המזמור ה-107 בספר תהילים.
הפרק פותח את החלק החמישי של ספר תהלים לפי חלוקת המסורה. יש מפרשים מזמור זה כהודיה פרטית של אנשים שהיו בצרה, דבר הרומז לאוניברסליות המזמור, אשר נרמז גם ברוחות השמים בפסוק 3, ויש מפרשים מזמור זה כשיר נבואי, כהודיה לה' על קיבוץ הגלויות מהגלות הארוכה אחרי חורבן בית שני, שיש המזהים אותו עם העליות הרבות בתקופה שסביב הקמת מדינת ישראל. בכך המשורר ממשיך את סיום המזמור הקודם (קו,מז) בו הייתה הבטחת בני הגלויות, שכאשר יקבצם האלוקים לארץ ישראל יודו לשם קודשו, במזמור זה הוא כותב את ההודיה שלהם.
לפי פרשנים נוצרים מסוימים, המזמור מדבר על הגאולה, כאשר בכל בית הנושעים מודים לה' לאחר שחטאו, נקלעו לצרה, וה' הציל אותם. למעשה כל אלה רומזים לגאולה דרך ישו על הצלב.
המזמור נאמר על פי מנהג החסידים לפני מנחה בערב שבת, ועל ידי הספרדים בפסח, ותוקן על ידי הרבנות הראשית להיאמר בפתיחת תפילת ליל יום העצמאות ויום ירושלים.
תוכן ומבנה המזמור
המזמור בנוי משבעה בתים המתחלקים לשלוש קבוצות: הבית הפותח, ארבעת הבתים האמצעיים, ושני הבתים המסיימים.
בית א'
בפתיחת המזמור (פסוקים א-ג) מתייחס המשורר להודיה לה' של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר". ומיד מפרש את הגאולה אליה הוא מתכוון: '"מארצות קבצם"' - קיבוץ גלויות המוני. לפי פירושים מסוימים אין המשורר מתכוון לגאולת מצרים ולעלית עולי בבל, שכן אז יצאו בני ישראל בקבוצה אחת ובכיוון אחד, לא מארבע כנפות הארץ, ולא באניות דרך ים.
כוונת המשורר, לפי אותו פירוש, היא לקיבוץ גלויות האחרון, אז תהיה הגאולה האמורה במזמור בכל עוצמתה: קיבוץ גלויות מארבע כנפות הארץ, בנתיבי המדבר, באניות ובדרך הים. פסוקי המזמור מקבילים לפרשת הגאולה בתורה בה נאמר: "אם יהיה נדחך בקצה השמים, משם יקבצך ה' אלקיך ומשם יקחך" (דברים ל').
בית ב' – ה'
ארבעת הבתים במרכזו של המזמור (פסוקים ד' – ל"ב) מתארים ארבעה סוגים שונים של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר": 'התועים במדבר', "ישבי חשך וצלמות", "ויגיעו עד שערי מות" ו"יורדי הים באניות". התלמוד למד מבתים אלו ש"ארבעה צריכין להודות", וקבעה את ברכת הגומל להולכי דרכים, אסירים שהשתחררו, חולים שהתרפאו וליורדי הים שהגיעו אל מחוז חפצם (ברכות נד, ב).
לעומת הפירוש התלמודי, לפי פרשנים מסוימים, קריאת המזמור בהקשרו המקראי - מפרשת בתים אלו כמתייחסים דווקא להולכים בדרך לארץ גאולתם. גאולי ה' שהתקבצו מארצות העולם ועלו לארץ ישראל. בדרך לארץ ישראל יעברו מסע ייסורים הכולל את כל הארבעה שחייבים להודות.
בכל בית מארבעת הבתים יש ארבעה חלקים המתארים לפי הסדר: צרה, צעקה, הצלה ותודה.
בית ו'
פסוקים אלו מקבילים לפי פירושים אלו לפסוקי הגלות בתורה (דברים כט): "וְאָמַר... הַנָּכְרִי אֲשֶׁר יָבֹא מֵאֶרֶץ רְחוֹקָה... גָּפְרִית וָמֶלַח שְׂרֵפָה כָל אַרְצָהּ לֹא תִזָּרַע וְלֹא תַצְמִחַ... וְאָמְרוּ עַל אֲשֶׁר עָזְבוּ אֶת בְּרִית יְיָ אֱלֹהֵי אֲבֹתָם".
לאחר ששובו הגאולים לארץ מתהפך המצב, הארץ השוממה נהפכת שוב לפורחת: "ישם מדבר לאגם מים וארץ ציה למצאי מים: ויושב שם רעבים ויכוננו עיר מושב: ויזרעו שדות ויטעו כרמים ויעשו פרי תבואה: ויברכם וירבו מאד ובהמתם לא ימעיט". הארץ ששבו אליה נהפכת לארץ פורחת מלאה כרמים ופירות, ברכה עצומה בבנים ובעושר. זוהי פריחת הארץ, המהפכה של "הקץ המגולה" המבוארת בגמ' (סנהדרין צח ע"א).
בתים ז'- ח'
בסיום המזמור (פסוקים לט - מג) מתאר המשורר את אובדן הדרך של הנדיבים, לעומת זאת מתאר המזמור את תגובתם של הישרים, היודעים להודות לה' על חסדו: "יראו ישרים וישמחו... ויתבוננו חסדי ה'".
בליטורגיה
לפי מנהג הספרדים, מזמור זה הוא מזמור של פסח, שכן במזמור זה נזכר הודיה לה' על גאולה מיד צר, יורדי הים, הולכי מדברות, יוצא מבית האסורין, שכל אלו היה לעם ישראל שיצאו ממצרים.
על פי תלמיד הבעש"ט רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, ר' ישראל בעל שם טוב הנהיג לאומר את המזמור בפתיחה תפילת המנחה של ערב שבת. פירוש המיוחס לבעש"ט על המזמור, המתאר את קיבוץ הנשמות בשבת ותעיית הניצוצות במהלך השבוע, הודפס פעמים רבות, החל ב"ספר קטן" (תקס"ה). יש מסבירים, שזה מכיוון שאדם במשך השבוע עובר הרבה סכנות, וכשמגיעה השבת, זה הזמן להודות לה' על ניסי כל השבוע.
הרבנות הראשית לישראל תקנה לומר מזמור זה בפתיחה לתפילת ערבית של ליל יום העצמאות. לדעת מספר רבנים ציונים, תקנת הרבנות רק חשפה את כוונתו המקורית של משורר תהילים, שייעד מזמור זה, כשיר נבואי, כהודיה לה' על קיבוץ הגלויות שהיה לפני ובעיקר עם קום מדינת ישראל – מדינת קיבוץ גלויות. לאחר מלחמת ששת הימים, כשתיקנה הרבנות הראשית את יום ירושלים, הורתה לומר את המזמור גם בו.
על פי עדות אחד מראשוני השבתאים המומרים, באמצעות תפילה שכללה את המזמור הזה הציל שבתי צבי את העולם מחורבן.