cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bad 25
"Bad 25" הוא אלבום מיוחד שיצא בשנת 2012 לציון 25 שנים לצאת האלבום "Bad" של הזמר מייקל ג'קסון. האלבום, שיצא לשוק ב-18 בספטמבר, הוא תוצאה של שיתוף פעולה בין Epic ו-Legacy Recordings (השייכים לחברת התקליטים סוני) ו-MJJ Music. לצד שירי האלבום המקוריים, כולל האלבום גם גרסאות דמו שהוקלטו במהלך הכנת האלבום, גרסאות דמו לשירים שלא נכללו לבסוף באלבום המקורי ורמיקיסים לשירים מתוך האלבום. הגרסה המורחבת (deluxe edition) כללה גם הקלטה ו-DVD של ההופעה שהתקיימה ב-16 ביולי 1987 באצטדיון ומבלי שבלונדון, כחלק ממסע ההופעות שליווה את יציאת האלבום המקורי.
האלבום
ההודעה על הכוונה להוציא את האלבום פורסמה במהלך חודש מאי 2012. האלבום יצא, במספר גרסאות, ב-18 בספטמבר אותה שנה. האלבום המחודש כלל שני תקליטורים בהם נכללו שירי האלבום המקוריים וחומרים שהוקלטו במהלך הקלטת האלבום המקורי. בין החמרים הנוספים נכללו גרסאות דמו מוקדמות לשירים שנכללו באלבום, גרסאות דמו לשירים שנותרו מחו לאלבום ורמיקסים. DVD של ההופעה שהתקיימה ב-16 ביולי 1987 באצטדיון ומבלי שבלונדון, כחלק ממסע ההופעות שליווה את יציאת האלבום המקורי.
שיווק וקידום מכירות
כחלק מהליך קידום המכירות לאלבום הוציאה חברת "פפסי" כמיליון פחיות ברחבי העולם, עליהם מופיעה דמותו של ג'קסון מתוך הקליפ לשיר "Smooth Criminal".
במאי הסרטים ספייק לי הודיע כי יפיק סרט דוקומנטרי לכבוד חגיגות 25 שנים לצאת האלבום. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל ונציה ה-69 שהתקיים בתחילת חודש אוגוסט 2012. הסרט שנקרא "Bad 25" כלל קטעים שצולמו מאחורי הקלעים של הפקות הווידאו קליפים שליוו את האלבום וראיונות עם אנשים שהיו מעורבים בהפקת האלבום. הסרט שודר ברשת ABC ב-22 בנובמבר 2012, כחודשיים לאחר יציאת האלבום.
סינגלים
השיר ""I Just Can't Stop Loving You", שהיה הסינגל הראשון שיצא לאור מהאלבום המקורי, יצא לאור כסינגל ב-1 ביוני 2012. הסינגל נמכר רק על גבי תקליטור ולא ניתן להורדה דיגיטלית. כבי-סייד לסינגל נוסף השיר "Don't Be Messin' 'Round". השיר הוקלט בשנת 1986 במהלך הקלטות האלבום Bad, אך לא נכלל בו בסופו של דבר. הסינגל יצא גם בגרסת ויניל, בגרסה זאת נכלל כבי-סייד השיר "Baby be Mine" מתוך האלבום "Thriller" במקום השיר "Don't Be Messin' 'Round". הסינגל מכר 5,000 עותקים בשבוע הראשון לאחר יציאתו ודורג בראש מצעד המכירות של בילבורד במכירות פיזיות של סינגלים.
כחודש יציאת האלבום יצא לאור סינגל נוסף - רמיקס לשיר "Bad" שבוצע על ידי אפרוג'ק בשיתוף פיטבול. השיר נכנס למקום ה-52 במצעד הבילבורד היפני והגיע עד למקום השישי מספר שבועות לאחר מכן. השיר דורג במקום ה-45 במצעד הדאנס/אלקטרוני בארצות הברית ובמצעד האוסטרי.
השיר "I'm So Blue" שודר בתחנות רדיו באיטליה במהלך חודש אוקטובר. בחודש דצמבר שודר השיר גם בתחנות רדיו בפולין ובסין.
מכירות ומצעדים
ביפן זכה האלבום להצלחה הגדולה ביותר ובשבוע הראשון נכנס האלבום למקום העשירי במצעד האלבומים היפני עם מכירות של 190,753 עותקים. שבוע לאחר מכן ירד האלבום למקום ה-24 עם מכירות של 5,307 עותקים. על פי כללי הבילבורד 200 נחשב האלבום בגרסתו הכפולה נחשב לאלבום זהה לאלבום המקורי ונכנס למצעד במקום ה-23. גרסת הדה-לוקס נחשבה לאלבום חדש ודורגה במקום ה-46. סה"כ מכר האלבום בארצות הברית 47,000 עותקים בשבוע הראשון. בבריטניה נכנס האלבום למקום השישי עם מכירות 11,475 עותקים בשבוע הראשון. שבוע לאחר מכן ירד האלבום למקום ה-38 עם מכירות של 3,365 עותקים. במהלך השבוע הראשון נמכרו ברחבי העולם למעלה ממיליון עותקים.
סרטו הדוקומנטרי של ספייק לי "Bad 25" שודר בארצות הברית ברשת ABC במהלך חג ההודיה בגרסה מקוצרת של 60 דקות. הגרסה המלאה (123 דקות) שודרה בבריטניה ואירלנד ב-1 בדצמבר. הסרטון זכה לביקורות חיוביות ומדורג עם 91% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes.
ביקורות
הביקורות שליוו את יציאת האלבום היו מעורבות. המגזין אנטרטיינמנט ויקלי נתן לאלבום ציון A וכתב שהוא מהווה "תזכורת חזקה עד כמה הפופ של Bad עדיין מחזיק מעמד". את השירים החדשים שנוספו לאלבום הוא תיאר כ"אוצרות של ממש". מייק דיבר מה-BBC כינה את האלבום "יצירת פופ מדהימה, רעננה וחיונית".
הלוס אנג'לס טיימס הגיב באופן חיובי לאלבום באופן כללי, אך נתן ביקורת שלילית לרמיקסים החדשים, במיוחד לשיתוף הפעולה עם Nero, אפרוג'ק ופיטבול. רוברט רנדלס, כתב כי הרמיקסים הם "קטעי האוס נוראיים המהווים עלבון לזכרו של מייקל ג'קסון". איוון סוודלי נתן באתר PopMatters ציון של 7 מתוך 10 וציין כי השיר של אפרוג'ק הוא "זבל מוחלט". בנוסף כתב כי השיר "Speed Demon" "נשמע יותר כמו שיר של Nero עם קולות של מייקל ג'קסון מאשר רמיקס לשיר של מייקל ג'קסון". האתר supajam ביקר את הרמיקס של פיטבול לשיר "Bad" וכתב כי "קולו של מייקל ג'קסון חולל בצורה איומה". מייקל קראג כתב שהשיר "גורם למייקל גקסון להתהפך בקברו".
גרסאות נוספות
בנוסף לגרסה הרגילה יצא האלבום במגוון רחב של גרסאות שכללו תוספות שונות.
Apache Ant
אפאצ'י אנט (באנגלית: Apache Ant, ראשי תיבות של "Another Neat Tool"; ה"נמלה" של אפאצ'י) הוא כלי תוכנה לאוטומציה של תהליכי בניית תוכנה. הכלי דומה ל-Make, אבל ממומש באמצעות שפת התכנות Java, דורש את הפלטפורמה של ג'אווה, ומותאם בצורה הטובה ביותר לבניית פרויקטים בג'אווה.
ההבדל הבולט ביותר בין Ant ל-Make הוא ש-Ant משתמשת ב-XML כדי לתאר את תהליך הבנייה ואת התלויות (dependencies) בפרויקט, בעוד ש-Make משתמשת בפורמט הנקרא Makefile. כברירת מחדל, קובץ ה-XML נקרא.
כיום Ant הוא הכלי הנפוץ ביותר לבניית פרויקטים של ג'אווה. לדוגמה, מרבית המפתחים בג'אווה בקוד פתוח, כוללים את הקובץ  ביחד עם ההפצה שלהם.
מכיוון ש-Ant מאפשרת לשלב בקלות טסטים של JUnit ביחד עם תהליך הבנייה, היא מאפשרת למפתחים המעוניינים בכך לאמץ בקלות שיטות עבודה כמו פיתוח מונחה-בדיקות ואפילו Extreme programming.
Ant הוא פרויקט של מוסד התוכנה אפאצ'י. זוהי תוכנה בקוד פתוח והיא מופצת תחת רישיון אפאצ'י.
קובץ לדוגמה
למטה מופיעה דוגמה לקובץ  עבור תוכנית Hello world פשוטה בג'אווה. בדוגמה ניתן לראות כי מוגדרות ארבע מטרות (targets). שמות המטרות: compile ,clobber ,clean ו-jar, ולכל אחת מהן יש את התיאור שלה (description). ה"מטרה" jar מציינת שהיא תלויה (depends) במטרה compile. זה אומר ל-Ant שלפני שהיא יכולה להתחיל את ה"מטרה" jar, עליה קודם להשלים את ה"מטרה" compile.
בתוך כל target מפורטות הפעולות ש-Ant צריכה לבצע על מנת לבנות את אותה "מטרה"; פעולות אלה מבוצעות באמצעות "משימות" (tasks) מוּבְנוֹת. לדוגמה, על מנת לבנות את ה"מטרה" compile, אנט צריכה קודם ליצור תיקייה בשם classes (אנט תיצור את התיקייה רק אם היא עדיין לא קיימת), ואז תיקרא למהדר של ג'אווה. לכן ה"משימות" שבהן משתמשים הן mkdir ו-javac. משימות אלה מבצעות את אותה העבודה שמבצעים יישומי שורת הפקודה בעלי אותם שמות.
ל"משימה" זו של Ant יש את אותו השם כמו לכלי שורת הפקודה הנפוץ של ג'אווה, JAR, אבל למעשה זוהי קריאה לפונקציה מובנית של אנט המטפלת בקובצי jar/zip. פרט זה אינו רלוונטי עבור מרבית המשתמשים שבסך הכל מקבלים את ה-JAR שרצו, אשר מכיל את הקבצים שהם ביקשו.
משימות רבות של Ant מאצילות את העבודה שלהן על תוכניות חיצוניות שבאות עם מערכת ההפעלה (native) או לתוכניות ג'אווה. משימות אלה משתמשות במשימות אחרות שבאות מובנות באנט:  ו-, על מנת ליצור את שורות הפקודה ולטפל בכל הפרטים של מיפוי המידע בין הקובץ build.xml לארגומנטים של התוכניות והפירוש של הערכים המוחזרים.
זוכי פרס נובל לפי מדינה
זוהי רשימה של זוכי פרס נובל לפי מדינה. פרסי נובל ופרס הוענקו 567 פעמים ל-889 זוכים, מתוכם 26 פרסים (כולם לשלום) ניתנו לארגונים. מכיוון שחלק מהזוכים קיבלו כמה פרסים, המספר הכולל של חתני וכלות פרס נובל הוא 860 אנשים ו-22 ארגונים.
הרשימה הנוכחית מדרגת זוכי פרס תחת המדינה/מדינות המופיעות על ידי ועדת פרס נובל באתר האינטרנט שלה. הרשימה אינה מבחינה בין זוכי פרס מלא לבין אלו שחלקו אותו עם אחרים. חלק מהזוכים מופיעים תחת יותר ממדינה אחת, מכיוון שהאתר הרשמי מזכיר מספר מדינות ביחס לזוכה. אם מדינה מוזכרת רק כמקום הלידה, תופיע כוכבית (*) אחרי שם הזוכה.
ארגונים מופיעים כאן אם ועדת פרס נובל מייחסת אותם למדינה אחת.
מועצת העיר ניו יורק
מועצת העיר ניו יורק (באנגלית: New York City Council) היא הגוף המחוקק של העיר ניו יורק. יש לה 51 חברים מ-51 מחוזות מועצה ברחבי חמשת הרבעים.
ראש מועצת העיר נקרא הדובר. הדוברת הנוכחית היא אדריאן אדמס, דמוקרטית מהמחוז ה-28 בקווינס. הדובר קובע את סדר היום ומנהל את ישיבות מועצת העיר, וכל הצעת החקיקה מוגשת דרך לשכת היועץ המשפטי. מנהיג הרוב, קית' פאוורס, מוביל את הרוב הדמוקרטי של הלשכה. מנהיג המיעוט, ג'ו בורלי, מוביל את חמשת חברי המועצה הרפובליקנית.
נכון לשנת 2022, למועצה יש 38 ועדות קבועות ו-4 ועדות משנה, בעלות פיקוח על תפקידים שונים של ממשלת העיר. כל חבר מועצה יושב לפחות בשלוש ועדות קבועות, נבחרות או משנה (המפורטות להלן). הוועדות הקבועות מתכנסות לפחות פעם בחודש. יושב ראש המועצה, מנהיג הרוב ומנהיג המיעוט הם כולם חברים בעצמם בכל ועדה.
חברי המועצה נבחרים כל ארבע שנים. היוצא מן הכלל הוא שתי קדנציות רצופות של שנתיים כל עשרים שנה כדי לאפשר חלוקה מחדש לאחר כל מפקד ארצי (החל מ-2001 ו-2003 עבור מפקד 2000 ושוב ב-2021 ו-2023 עבור מפקד 2020).
הוועד הפועל הציוני
הוועד הפועל הציוני הוא המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
תולדותיו
הוועד הפועל הוקם בעקבות החלטה על כך בקונגרס הציוני ה-11. הוא מורכב מחברים שנבחרים בקונגרס הציוני ומנציגי הארגונים הציוניים ומונה 30-25 חברים. מטרתו העיקרית הייתה לשמש כגוף האחראי לביצוע החלטות הקונגרס הציוני ולהיות מופקד על ניהול התנועה הציונית. יש לו סמכויות של ענייני התקציב והכספים, בחירת ממלא מקום חבר נשיאות או חבר נשיאות מכל סיבה שהיא בתקופה שבין קונגרס לקונגרס.
הוועד הפועל הציוני התחלק בעבר לשני גופים: הוועד הפועל הגדול אשר היה מופקד על בניית החלטות, והוועד הפועל המצומצם אשר הופקד על הוצאתן לפועל.
הוועד הפועל הציוני מונה כ-187 חברים, הנבחרים על ידי הקונגרס הציוני העולמי על פי יחסי גודל הסיעה.
נשיאות הוועד
במושב הראשון של הוועד הפועל הציוני נקבעת הנשיאות. יושב ראש הוועד משמש גם כיו"ר הנשיאות. הנשיאות היא המוסד הגדול ביותר של הוועד והוא מונה כ-30 חברים, ללא היושב ראש. תפקידי הנשיאות הם:
נקודות ציון בתולדות הוועד
בתחילת הדרך, ישיבות הוועד הפועל הציוני לא היו קבועות ולא תועדו כמות משתתפים בהן, החלטות ופרוטוקולים בסיסיים. ההוכחה הבולטת לכך הייתה בקיומן במקביל של שתי ישיבות הוועד הן בפריז והן בלונדון. הישיבה הרשמית הראשונה הייתה בלונדון ב-26 בפברואר 1919. ההחלטה המרכזית באותה ישיבה הייתה, כי יש צורך גדול לגייס חברים נוספים על מנת לשמור על נציגות יהודית בארץ ישראל של המפלגות "פועלי ציון" ו"המזרחי". כמו כן, הוחלט על ארגון מחדש של הארגון.
הישיבה החשובה הבאה התקיימה ב-1 ביולי 1919. והיא נקראת גם "ישיבת הוועד הפועל הגדול". נכח בה חיים ויצמן, מראשי הקונגרס הציוני. בישיבה זו הובא לדיון הסכם הפסקת האש בין מדינות ההסכמה לטורקיה. בהסכם זה הוזכר הקשר בין ארץ ישראל לעם היהודי ודובר על "זכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ ישראל".
ישיבה חשובה נוספת התקיימה בלונדון שנה לאחר מכן, ביולי 1920. מטרת ישיבה זו היה לאחות ולתקן את כל הפגמים שהתגלו בהסתדרות הציונית, אך בפועל, במקום ליישר את ההדורים, היא רק חידדה את הניגודים בתנועה. סלע המחלוקת היה בין "הציונית האמריקאית" בראשות לואי ברנדייס ובין "הציונות האירופית" בראשות חיים ויצמן. הבדלי מנטליות, לשון ותרבות היו הרקע למחלוקות. בישיבה לא התקבלו החלטות בנושא זה, אך הקו של הוועד הפועל הציוני היה ברור. ויצמן נבחר לנשיאות ההסתדרות הציונית ונחום סוקולוב לנשיא ההנהלה הציונית.
מצר קורפו
מצר קורפו (או "תעלת קורפו"; ביוונית: Πορθμός της Κέρκυρας; באלבנית: Kanali i Korfuzit) הוא מצר ים בים היוני המפריד בין האי היווני קורפו ממערב לו לבין חופי יבשת אלבניה ויוון ממזרחו.
מצר קורפו הוא נתיב שיט חשוב בו עוברות מעבורות בדרכן מקורפו לנמל איגומניצה או לקפלוניה ופטרס דרך המעבר הדרומי, וכן בדרכן מקורפו דרך המעבר הצפוני לאיטליה. כמו כן, סנפיריות ומעבורות חוצות את המצר בדרכן מקורפו לסרנדה שבדרום אלבניה, כדי לאפשר לתיירים הרבים לבקר בעיר העתיקה בוטרינט השוכנת בקרבתה, ואשר הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1992.
תקרית תעלת קורפו
בעקבות סדרה תקריות ממאי עד נובמבר 1946 במצר קורפו בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה העממית של אלבניה שבאחת מהן (באוקטובר) עלו שתי אוניות הצי המלכותי הבריטי על מוקשים ימיים ו-44 מלחים נהרגו. בעקבות החלטה 22 של מועצת הביטחון של האו"ם הגישה הממלכה המאוחדת תביעת פיצויים לבית הדין הבינלאומי בהאג נגד אלבניה. בית הדין פסק נגד טירנה. זירת המאבק במצר שהתרחשה במקביל למלחמת האזרחים ביוון, נחשבת לניצניה הראשונים של המלחמה הקרה.
במאבק בין הממלכה המאוחדת לאלבניה עלתה סוגיה משפטית של "מעבר ללא כוונת זדון" (innocent passage) שכן שאלבניה טענה שיש לה סמכות שיפוטית על המצר ואילו הממלכה המאוחדת ערערה על סמכות זו.
וירטואליזציה
וִירְטוֹאַלִיזַצְיָה היא הפעלת תוכנה באופן בלתי תלוי בתשתיות המחשב, באמצעות דימוי של תשתיות אמיתיות.
עקרונות הווירטואליזציה
הסבר אחר לווירטואליזציה הוא: וירטואליזציה היא שכבת הפשטה (Abstraction Layer) המנתקת את הצימוד בין החומרה הפיזית לבין מערכת ההפעלה או תשתיות תוכנה בסיסיות אחרות.
היחס בין המשאבים הפיזיים למערכות הווירטואליות הוא רבים לרבים (M:M), כלומר: אין מדובר רק בחלוקה של משאב פיזי אחד למספר מערכות וירטואליות, אלא ייתכן גם שמספר משאבים פיזיים (למשל: מספר שרתים) ירכיבו מכונה וירטואלית אחת. ייתכן למשל שכל השרתים במרכז מחשבים מרכיבים מספר מכונות וירטואליות ללא קשר הכרחי לגבולות הפיזיים של כל שרת. ייתכן גם שמספר מרכזי מחשבים באתרים פיזיים שונים ומרוחקים זה מזה מרכיבים את קבוצת המכונות הווירטואליות.
היסטוריה
להלן מספר ציוני דרך בהתפתחות הווירטואליזציה של המחשוב:
מושגי יסוד
אף על פי שבמקרים רבים וירטואליזציה מתייחסת לשרתים, וירטואליזציה מיושמת גם בתחנת עבודה של משתמש ומאפשרת לו התחברות בו זמנית מאותה תחנה פיזית למספר שרתים ומספר מערכות.
ניתן לבצע וירטואליזציה גם ברמת אפליקציה ולא רק ברמת מערכת ההפעלה למשל בהפעלת Java Virtual Machine. בווירטואליזציה של אפליקציה לכאורה האפליקציה מותקנת תחת מערכת ההפעלה בה היא מתבצעת אף על פי שבפועל היא עשויה להיות מותקנת תחת מופע אחר של מערכת ההפעלה או תחת מערכת הפעלה אחרת ומנגנוני וירטואליזציה יאפשרו הפעלתה.
הצורך בווירטואליזציה
מערכות המחשוב נעשות מורכבות יותר וכתוצאה מכך יש מספר רב של שרתים ומספר רב של יישומים המופעלים על ידי אותו משתמש. וירטואליזציה מאפשרת ניהול גמיש וקל יחסית של משאבים:
וירטואליזציה ו-SOA
המשותף בין ארכיטקטורה מוכוונת שירותים (SOA) לבין וירטואליזציה הוא הסתרת המימוש הפיזי באמצעות הפשטה (Abstraction). בווירטואליזציה מוסתרות היחידות הפיזיות (שרת, זיכרון דיסק וכיוצא בזה) וב-SOA מוסתר המימוש של השירותים. השונה ביניהם הוא שווירטואליזציה היא בעיקרה תפעולית בעוד ש-SOA ממוקדת בארכיטקטורה. נקודת המפגש היא בארכיטקטורת ריצה (Deployment Architecture). במילים אחרות חלק קטן מהשירותים בתפיסת SOA הם שירותי תשתית ולא שירותים אפליקטיביים. שירותים אלה ממומשים במקרים רבים תוך שימוש במנגנוני וירטואליזציה.
פנוקריסט
פֶנוֹקריסט ("גביש נראה" מיוונית פנו-נראה, קריסט-קיצור של קריסטל) הוא גביש גדול באופן יחסי ובדרך כלל בולט שממדיו גדולים בצורה ניכרת מהגודל הממוצע של הגבישים הבונים את מסת האם של סלע יסוד. בפועל, פנוקריסטים הם גבישים הגדולים ממילימטר אחד. מרקם של סלע יסוד הבנוי מפנוקריסטים בתוך מסת אם מכונה "מרקם פורפירי" על שם סלע היסוד פורפיר שבו קיימת תופעה זו. מרקם כזה נוצר כשיש שני שלבים בהתקררות המגמה. שלב איטי (מתחת לפני השטח) היוצר את הפנוקריסטים ואחר כך שלב התקררות מהיר שבו נוצרת מסת האם. פנוקריסטים נוצרים בסוגים רבים של סלעי יסוד כמו גרניט, ריוליט, דיוריט, פלסיט, אנדזיט ובזלת. הפנוקריסטים הם בדרך כלל גבישים אֵיאוֹהֶדרָליים, כלומר שמישוריהם מושלמים, בשל ההתגבשות המוקדמת בתוך המגמה או בשל התגבשות מחדש לאחר שהמגמה חדרה לתוך סלע קיים.
בפנוקריסטים פלגיוקלזיים מתגלה לעיתים קרובות תופעה של חלוקה לאזורים, כאשר מרכז הגביש מכיל יותר סידן והוא מוקף קליפות שבהם הולך וגדל אחוז הנתרן. חלוקה לאזורים זו משקפת את תהליך השתנות ההרכב הכימי של המגמה ככל שתהליך הגיבוש מתקדם. לדוגמה, בסוג הגרניט המכונה רפאקיווי (rapakivi – מפינית "סלע מתפורר") מוקפים פנוקריסטים של אורתוקלז ב"קליפות" של פלגיוקלז נתרני כדוגמת אוליגוקלז. בשכבות דקות של סלעי מחדר או סלעי פרץ מוקפים הפנוקריסטים שנוצרו לפני ההתפרצות במסת אם הבנויה מגבישים מיקרוסקופיים עד זגוגיתיים. פנוקריסטים וולקנים אלו מראים לעיתים קרובות את כיוון זרם המגמה בצורת גבישים מוארכים דמויי פסים המקבילים אחד לשני.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בפנוקריסטים כדי לתת שם לסלע בו הם מצויים. לדוגמה גבישי אוליבין יכולים להוות את הפנוקריסטים הראשיים של סלעים מסוימים ובעובדה זו נעשה שימוש להגדיר את תת-הסוג של הסלע לדוגמה, "בזלת פורפירית אוליבינית".
סלעים געשיים המסווגים בהתאם לסוג וכמות הפנוקריסטים שבהם מתוארים לעיתים קרובות כ"אפיריים" אם מתחת לזכוכית מגדלת ניתן לראות פנוקריסטים המהווים 1% או פחות משטח הפנים של הסלע. סלעים געשיים בעלי מרקם פורפירי מסווגים על ידי סוג הפנוקריסטים כאשר מפרטים את המינרלים הבונים את הפנוקריסטים לפי מידת שכיחות יורדת. לדוגמה, "בזלת פורפירית אוליבינית-פלגיוקלזית" היא סלע בזלת המכיל יותר מ-10% פנוקריסטים, כאשר רוב הפנוקריסטים הם של אוליבין בתוספת כמות מעטה יותר של פלגיוקלז.
בזלות "אפיריות" עד "פורפיריות למחצה פלגיוקלזיות-אוליביניות" מכילות אחוז אחד של פנוקריסטים דמויי מנסרה של פלגיוקלז ובין אחוז ל-5% של מיקרופנוקריסטים של אוליבין. סיווגו של סלע כ"בזלת אפירית" או כ"בזלת פורפירית למחצה פלגיוקלזית-אוליבינית" תלוי לעיתים קרובות בשאלה האם יש מספר מספיק של גבישים שגודלם עולה על מילימטר. באופן כללי סלעים "אפיריים" מכילים פנוקריסטים של פלגיוקלז ומיקרופנוקריסטים של אוליבין הגדולים ממילימטר אחד.
מקורות
ערך זה הוא תרגום של הערך המקביל מוויקיפדיה באנגלית שהסתמך על המקורות הבאים:
ארטאס
ארטאס (בערבית: أرطاس) הוא כפר פלסטיני 4 ק"מ מדרום לבית לחם, דרומית-מזרחית לבריכות שלמה. מרבית תושביו מוסלמים ולצידו מנזר גדול בשם הורטוס קונקלוזוס.
שם המקום
לדברי יצחק בן-צבי, המקום מזוהה עם עיטם שביהודה השם עיטם השתמר בשם אחד המעיינות הסמוכים לכפר, עין עטן, שמימיו נמשכו לירושלים בימי התקופה החשמונאית על ידי "האמה החשמונאית (התחתונה)" ולאחר מכן באמת הביאר. מסורת נוצרית מקשרת את שם הכפר עם "גן נעול" שכן ש"הורטוס" (Hortus) בלטינית משמעו גן, וארטאס עשוי להיות שיבוש של הורטוס. נוסעים תיארו אותו כפתחו של גן עדן בשל שפע המים והצמחייה שבאזור. מכאן שמו של המנזר הקתולי במקום – הורטוס קונקלוזוס (Hortus Conclusus), כלומר גן נעול.
היסטוריה
ייתכן שבתקופה הרומית משך הורדוס את מימי מעיין ארטאס באמת מים להרודיון, לאורך גדתו הצפונית של נחל תקוע, אף על פי שמעשה הנדסי משוער זה מעלה קשיים הנדסיים (מפלס מי המעיין נמוך בכחמישה מטרים מן האמה, אולם ניתן לגשר על פער זה אם מניחים שנבנה סכר) וספרותיים (יוסף בן מתתיהו כותב שהמים הובאו להרודיון "ממרחק רב", אך ארטאס רחוק מהרודיון כ-6 ק"מ בלבד). בכל מקרה מצויים באזור שרידי אמה רומית, אך ייתכן שמוצאה היה בבריכות שלמה או במעיינות אחרים.
כתובת בקיר מסגד הכפר קובעת את מועד הקמתו ל-1306 ומשייכת אותו לפיכך לתקופה הממלוכית. באותה עת לערך נמשכו מימי מעיין ארטאס לאורך גדתו הדרומית של נחל תקוע על מנת לשרת טחנת קמח עתיקה בארץ ישראל.
הכפר היה יציב במאה ה-16, אולם בהמשך התקופה העות'מאנית הוא חרב פעמיים: פעם ראשונה בין 1600 ל-1744, ופעם נוספת כנראה בסוף המאה ה-18.
על-פי בלרמינו בגאטי, תושבי ארטאס סירבו להעלות מס לאבראהים פאשא בטענה שהם פטורים עוד מימי שלמה המלך. בעקבות זאת הוא החריב את בתיהם והם נאלצו לבנותם מחדש.
בשנת 1850 בערך רכש קונסול בריטניה בארץ ישראל, ג'יימס פין, חווה חקלאית בארטאס על מנת שתשמש גרעין להתיישבות של "יהודים-נוצרים" (כלומר מומרים). אל פין חבר יהודי מומר בשם שהוביל עמו מספר פועלים מומרים וגברת אמריקאית בשם , חברת הכת המשיחית שייסד ויליאם מילר. מיינור, שהגיעה יחד עם עוד עשרה גברים אדוונטיסטים (בהם סבו של הסופר ג'ון סטיינבק), ועם ציוד חקלאי מודרני לשעתו ומלאי של זרעי פירות וירקות, רכשה אדמות נוספות. החווה המשותפת שיווקה פירות וירקות לירושלים ברווחים נאים. בין יבולי החווה הייתה תוצרת חקלאית שלא נראתה לפני כן בארץ ישראל, אפרסקים, תפוחי אדמה ועגבניות. ב-1852 התגלע סכסוך בין קבוצתה של מיינור לקבוצת משולם. סכסוך בין משולם לבין בני הזוג פין התגלע ב-1860 והביא את הקץ על ההתיישבות. בחווה ביקרו ועבדו גם הנרי ונטוורת' מונק, חקלאי קנדי שהטיף לשיבת היהודים לארצם תוך כינון עצמאות מדינית, והצייר ויליאם הולמן האנט.
במאה ה-19 נהרסו שאריות כנסייה מהתקופה הצלבנית שהייתה בכפר.
ב-1902 הוקם בשולי הכפר מנזר הורטוס קונקלוזוס שיועד לנזירות.
בשנת 1925 הוציא הנציב העליון צו המפקיע את העודף ממי מעיינות הכפר לטובת אספקת המים לירושלים. תושבי הכפר פנו לבית הדין העליון וזה ביטל את הצו בטענה שהוא נוגד את כתב המנדט. בתחילת 1926 ביטל בית המשפט לערעורים בלונדון את פסק הדין והתיר לממשלה להפקיע ממימי הכפר. על תושבי הכפר הושתו הוצאות משפט כבדות, ומושל ירושלים פטר אותם אותם מתשלומם. בשנת 1931 הייתה כוונה להשתמש במים ממעיינות הכפר לטובת ירושלים, אך בהתערבות הממשלה הוחלט להביא מים במקום זאת מעין פואר.
ב-1925 השתקעה בכפר האנתרופולוגית הפינו-שוודית הילמה גרנקוויסט ועסקה במשך כשש שנים בתצפיות מקרוב בחיי תושביו. ארטאס עמדה במרכז המחקרים שפרסמה לאורך חייה.
בשנת 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, הוטל על הכפר קנס כספי בגלל מאורעות בכפר.
במפקד האוכלוסין שערכה ממשלת המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 433 תושבים מוסלמים ו-43 נזירות. ב-1931 נמנו 545 מוסלמים, 69 נזירות ועוד 5 גברים נוצרים. ב-1945 הוערכה אוכלוסיית הכפר בכ-800 איש.
יבין מלך חצור
יבין מלך חצור (או יבין מלך כנען) הוא שם של מלך כנעני או שני מלכים כנעניים שנזכר במקרא בשני אירועים: מלחמת מלכי הצפון, שם מוזכר "יבין מלך חצור", ובמלחמת סיסרא שם מוזכר "יבין מלך כנען אשר מלך בחצור".
מלחמת מי מרום
יבין מלך חצור נזכר לראשונה בספר יהושע, במהלך כיבוש יהושע בן נון את ארץ ישראל. על פי הכתוב, שמע יבין, מלך חצור, שיהושע מתכוון לתקוף אותו ושמע גם על ניצחונותיו האחרים, ולכן החליט לצאת למלחמה נגדו, וצירף לצבאו את צבאות יובב מלך מדון (מדון היא עיר כנענית קדומה, המזוהה כיום עם חורבת מדין שמצפון לטבריה), צבאות מלך אכשף (עיר ממלכה כנענית קדומה) וצבאות מלך שימרון. הוא צירף לצבאו גם את צבאות מלכי הכנעני, האמורי, החיתי, הפריזי והיבוסי.
צבא ישראל הצליח לנצח את יבין וצבאו, לאחר שהפתיעו את מחנה יבין, התנפלו על החיילים הכנעניים, ונלחמו בהם. הצבא הישראלי רדף אחרי צבא יבין עד לצידון, ועד להרי הלבנון החלק הצפוני של בקעת הלבנון.
לאחר המרדף חזר יהושע לחצור, ולכד את העיר. מלך חצור נמלט משדה המערכה אל חומות עירו ויהושע הצליח ללכוד אף אותו. יהושע וצבאו הרגו את כל תושבי חצור, ולאחר ההרג הרב שרפו את העיר. לאחר כיבוש חצור, המשיך יהושע לשאר ערי הממלכה שעזרו ליבין מלך חצור, והרג בתושבי הערים גם. אך את הערים הללו לא שרף.
מלחמת סיסרא
על פי הכתוב בספר שופטים, היו בני ישראל נתונים לשלטונו של יבין במשך עשרים שנה. לרשותו של יבין עמד צבא חזק שכלל 900 רכבי ברזל. ביוזמת דבורה הנביאה נאסף צבא ישראלי שכלל 10,000 איש (משבטי זבולון, נפתלי, יששכר, בנימין, אפרים ומנשה) בפיקודו של ברק בן אבינועם. צבא זה הביס את צבאו של יבין בפיקודו של סיסרא, והביא לכניעתו של יבין ולאחר מכן להשמדתו.
היחס בין שני האזכורים
בקרב הפרשנים וחוקרי המקרא קיימות כמה גישות ליחס בין יבין המוזכר במלחמת מי מרום לבין יבין המוזכר במלחמת סיסרא:
שרלוויל-מזייר
שרלוויל-מזייר (בצרפתית: Charleville-Mézières) היא עיר בצפון צרפת ובירת מחוז ארדן בחבל הארץ גראנד אסט. שרלוויל-מזייר שוכנת על גדות נהר המז, אוכלוסייתה נכון לשנת 2009 מונה 49,975 תושבים.
היסטוריה ותרבות
שרלוויל-מזייר נוסדה בשנת 1966 לאחר מיזוג בין שתי קומונות סמוכות, שרלוויל ומזייר. קומונה אחרת בשם "לה טו" התמזגה עם מזייר כבר בשנת 1965. נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2009, מתגוררים בקומונה זו 49,975 תושבים.
מאז שנת 1961 נערך באזור פסטיבל תיאטרון הבובות הבינלאומי המתרחש מאז כל שלוש שנים והחל משנת 2011 הפך לאירוע דו-שנתי. בעיר שוכנים משרדי אונימ"ה, האיגוד הבינלאומי לתיאטרון בובות, ומשרדי המכון הבינלאומי לתיאטרון בובות אשר נמצאים בבניין היסטורי שלצידו בובה מכנית גדולה של בובנאי (אדם המזיז את הבובות בהופעה) המופיע מופע בובות כל שעה שחולפת.
בצפון הקומונה נמצא מוזיאון רמבו, על שם המשורר הידוע ארתור רמבו (1854-1891) שנולד בשרלוויל.
קרל-הוברטוס פון באטלר
קרל-הוברטוס פון באטלר (בגרמנית: Carl-Hubertus von Butler; נולד ב-31 בדצמבר 1950) הוא איש צבא גרמני לשעבר ששירת בדרגת גנרל בבונדסוור.
ביוגרפיה
מוצאו של באטלר ממשפחת אצולה, והן אביו, רופרכט פון באטלר, והן דודו, פטר פון באטלר, שירתו בדרגת גנרל בוורמאכט.
לאחר שירות חובה צבאי הוכשר באטלר ב-1971 כקצין מילואים, ופיקד על גדוד הרגלים ה-101. ב-1975 קיבל תואר בסוציולוגיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן שבמינכן, וב-1983 קודם לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה בגדוד הרגלים ה-303.
ב-1999 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד החטיבה המוטסת ה-31. בין היתר ביצע משימת חוץ בקרואטיה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נשלח לאפגניסטן, ופיקד על גדוד רב-לאומי שהיה מורכב מדנים, גרמנים, אוסטרים והולנדים.
באטלר פעל רבות לשיפור היחסים בין גרמניה לצרפת וזכה במספר אותות כבוד על כך. פרש משירות צבאי ב-8 במרץ 2012.
אגודל
אֲגוּדָל הוא האצבע העבה (האצבע הראשונה) בכף היד ובעברית נקראת גם "בוהן" ו"גוּדָל", ומיקומו מהווה נקודה משמעותית באבולוציית האדם, תוצאה של הזדקפותו מעל הקרקע (לפני כמיליון שנה).
הזדקפותו של האדם וחוסר הצורך להישען על ידיו בתנועה, הביאה להתפתחות היד ובמיוחד האגודל. דבר שאיפשר לאדם לאחוז כלים בידיו, וליצור באמצעותם כלים אחרים. מיקום האגודל כאצבע נגדית לשאר האצבעות מספק טווח תנועה נרחב ומאפשר לאדם להשתמש בכלים עדינים. בדומה לזאת, אצל קופים קטנים, שחיים על העצים וכמעט ואינם מגיעים אל הקרקע, כל ארבע הבהונות משמשות לשיפור אחיזת ארבע הגפיים בענפים.
האגודל הוא מעין סמל של האדם הטכנולוגי. בו-זמנית עם האבולוציה של האגודל עבר גם מוח האדם התפתחות משמעותית. מרכיבים שאפשרו לו ליצור עליונות על שאר בעלי החיים, לרתום אותם לצרכיו ולפתח כלים שהפכו עם הזמן מורכבים מאוד טכנולוגית.
לעיתים עלולה להופיע אצל תינוקות עד גיל חצי שנה, תופעת אגודל הדק, שבה האגודל נותר מכופף ולא מתיישר. לעיתים זה עשוי להיות מולד
מחוות גופניות באמצעות האגודל
זקיפת אגודל בכיוון מעלה היא מחווה המסמלת אישור בתרבויות רבות בעולם, ובכוון מטה כשלילה. בקרבות הגלדיאטורים ברומא העתיקה שימשה התנועה בה האגודל פונה מעלה - את הצופים ועורך המשחקים לסמן בעד חנינתו של הלוחם המובס, וכנגדה התנועה בה האגודל פונה מטה על הריגתו.
בתרבויות אחרות היא עשויה לסמל בקשה לעצירת טרמפ, או תנועה גסה.
אפשר לשחק עם האגודל "מלחמת אגודלים", שבה היריבים מנסים להכניע אחד את השני בלחיצה על האגודל.
מציצת אצבע
לרוב תופעת מציצת האצבע תהיה על ידי מציצת האגודל, יותר מכל אצבע אחרת. מציצת אצבע היא תופעה שכיחה בקרב ילדים. לרב ילדים מוצצים אצבע כדי להירגע. בנוסף על כך, ילדים קטנים מגלים את העולם באמצעות הפה והכנסת אצבעות הידיים לתוכו היא אחת הדרכים לכך.
מצוות מליקה
הציפורן של האגודל שבדרך כלל היא הציפורן החזקה ביותר מבין ציפורני האצבעות והיא משמשת הן במליקה והן מצוות מילה. במליקה דרוש, כי השוחט יכרות בעזרתה בצורה נכונה את מפרקת העוף ובמילה, כי המוהל יגלה בעזרתה את עטרת הפין, מהקרום המכסה אותה.
אוקיינוגרפיה פיזיקלית
אוקיינוגרפיה פיזיקלית הוא ענף של אוקיינוגרפיה העוסק בתכונות הימים ודנה בזרמים, רוחות, תצורות ועוד.
ניתן לחלק את התחום לפעילויות תאוריות ותאורטיות:
כל ים בנוי מכמות מים שונה, במליחות שונה ובטמפרטורה שונה, ואלו שלושת הגורמים המרכזיים המשפיעים על תנועות המים, והחוקרים צריכים לקחת אותם בחשבון בעוסקם בתחום זה.
קטאן: עליית שבט האינקה
קטאן: עליית שבט האינקה היא גרסה עצמאית למשחק המתיישבים של קטאן שתוכננה על ידי קלאוס טויבר ובנו בנימין (בנג'מין). המשחק הופץ לראשונה בסתיו 2018 והיה למשחק העצמאי השני המופץ בסדרת המשחקים. בשנת 2019 תורגמה הגרסה לעברית על ידי חברת "הקוביה". בשונה מהרחבות קטאן, על מנת לשחק במשחק זה אין צורך במשחק הבסיס. המשחק מיועד לשלושה עד ארבעה שחקנים.
חוקי המשחק
רוב חוקי המשחק זהים לחוקי משחק הבסיס עם מספר שינויים עיקריים: הראשון, קלף הדרך הארוכה ביותר (בתור קלף יתרון) - השחקן הראשון שבונה דרך רציפה שמורכבת מלפחות 3 קטעי דרך מקבל את קלף היתרון. אם שחקן אחר יבנה דרך ארוכה יותר מדרכו של אותו שחקן או שדרכו הארוכה של השחקן תיקטע, הקלף יילקח ממנו ויועבר לשחקן האחר בעל מספר קטעי הדרך הרציפים הגדול ביותר (בתנאי שגם לו יש לפחות 3 קטעי דרך). קלף זה מעניק לשחקן המחזיק בו את היכולת לסחור פעם בכל תור עם הבנק בסחר של 2:1.
השני, קלף אמנות הלחימה - השחקן הראשון שהשתמש ב-3 קלפי פיתוח מסוג אמנות לחימה מקבל קלף זה. אם שחקן אחר יצבור יותר קלפי אמנות לחימה ממנו, אז הוא ייקח ממנו את הקלף לעצמו. כאשר השודד נמצא על חבל ארץ שבנוי עליו ישוב או עיר של השחקן המחזיק בקלף אמנות הלחימה רשאי שחקן זה לגרש את השודד מחבל ארץ זה ליער עד. כשהוא עושה זאת הוא זוכה במשאב מחבל הארץ שעליו היה שודד.
סמל צ'כיה
סמל צ'כיה מציג את שלושת המחוזות ההיסטוריים מהם מורכב אזור מרכז אירופה:
נחל סמך
נַחַל סָמָךְ הוא הגדול בנחלי דרום רמת הגולן, הזורם לכיוון דרום מערב, ונשפך לכנרת מצפון לעין גב, ליד כורסי. לפני שהוא נשפך לכנרת, נחל סמך מתאחד משני יובלים עיקריים: נחל אל על שזורם מדרום, ונחל סמך שזורם מצפון.
מי הנחל נאגרים במאגר רויה (מַאֲגַר סָמָךְ) בגובה של 435 מטרים מעל פני הים. חלקו התחתון של נחל סמך מושך מים כל ימות השנה, וכיום הוא משמש בעיקר למרעה בקר.
בתקופה הכלקוליתית היו בנחל סמך יישובים רבים שהתפתחו מאוד, והיה למקום מפואר ומפורסם. על השלוחה הנמצאת מצפון לנחל, בסמוך למוצאו, נמצא אתר מתחם לביאה, בו שרידים מרשימים מתקופת הברונזה הקדומה. השגשוג בסביבת הנחל היה ניכר בכל התקופות, אך השגשוג העיקרי הגיע בתקופה ההלניסטית והרומית. בתקופה זו הוקמו בשטח הנחל יישובים רבים, ואף מצודות, מאחר שהוא סימן את הגבול שבין "תחום סוסיתא", הנכרי ברובו, מדרום, ובין "תחום הגולן", היהודי ברובו, מצפון.
שמו של נחל סמך בעברית הוא על פי שמו בערבית - "ואדי א-סמכ", שמשמעותו "נחל הדגים".
בשנת 2005 נפגע נחל סָמָךְ בשריפה גדולה שהתחוללה באזור. תוצאותיה היו 3,500 דונם של חורש טבעי שנשרפו, והגורם לה, ככל הנראה, הייתה חניכה בתנועת נוער ששרפה את נייר הטואלט בו השתמשה.
ירמיהו ברנובר
ירמיהו (הרמן) ברנובר (נולד בטבת תרצ"ב, 13 בדצמבר 1931) הוא פרופסור לפיזיקה, סופר, אסיר ציון, חוזר בתשובה המשתייך לחסידות חב"ד ויו"ר אגודת שמי"ר.
קורות חיים
ברנובר נולד בריגה בירת לטביה למשפחה יהודית אתאיסטית. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה על ידי לטבים משתפי פעולה עם הנאצים, אך אמו הצליחה להימלט איתו לתוך רוסיה ובכך להינצל. הוא למד פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד, עם התמחות במגנטו-הידרודינמיקה. במקביל ללימודיו היה מבלה זמן רב בספרייה המרכזית ע"ש סלטיקוב-שצ'דרין, שם למד עברית מהספרים שמצא שם. לאחר סיום לימודיו חזר לריגה, שם התחיל לעבוד במכונים מדעיים והתקרב לתנועת חב"ד, כאשר הגיש בקשה לעלות לארץ נאלץ לשנות את מקום עבודתו, והפך למוכר בגדים.
בריגה סיים דוקטורט והתמנה לפרופסור. בתחילת שנות ה-70 הגיש בקשה לעלייה, אך נדחה ונהיה למסורב עלייה. בשנת 1972 קיבל אשרת יציאה והגיע לישראל. לאחר הגיעו ארצה עבד באוניברסיטת תל אביב כפרופסור לפיזיקה ולאחר מכן עבר לגור בעומר ועבד באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, שם הקים מכון מחקר במגנטו-הידרודינמיקה. בשנת 1987 הוא היה בין מקימי חברת SATEC.
במקביל הצטרף להנהגת אגודת שמי"ר בעצתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון במטרה להפיץ יהדות בין דוברי רוסית דרך הוצאת ספרים. ספרי שמי"ר היו מספרי היהדות הראשונים שהגיעו לברית המועצות עוד בתקופת ליאוניד ברז'נייב. בתחילת שנות ה-90 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה ליהדות רוסיה ב-3 כרכים. כמו כן הוציא לאור חומש עם תרגום רוסי חדש. בנוסף הוציא 2 ספרי ביוגרפיות על הרבי מליובאוויטש. בנוסף פרסם עשרות מאמרים על תורה ומדע ב-3 שפות.
הרצה לנשיאות
בשנת 1998 ניסתה תנועת מנהיגות יהודית להריץ את ברנובר כמועמד לכהונת נשיא מדינת ישראל, אך בהיעדר תמיכה של עשרה חברי הכנסת, כנדרש בסעיף 6 של חוק יסוד: נשיא המדינה, לא היה ברנובר מועמד בהצבעה.
בר
בר היא מילה ממקור ארמי שמשמעותה "בן" או "חוץ".
{{פירושונים|* בר (עסק) – בית עסק ומקום בילוי המוכר משקאות אלכוהוליים אישים:
ראו גם
}}
האי קייפ ברטון
קייפ ברטון (אנגלית: Cape Breton Island; צרפתית: île du Cap-Breton, לשעבר île Royale, האי המלכותי; סקוטית: Eilean Cheap Breatuinn) הוא אי השוכן על חוף האוקיינוס האטלנטי, המשתייך לפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה. מקור שמו של האי הוא במילה ברטון - על שם הברטונים, תושבי חבל ברטאן. שטחו של קייפ ברטון הוא 10,311 קילומטר מרובע ואוכלוסייתו כ-132,000 נפש (נכון ל-2016).
היסטוריה
קודם לגילויו על ידי מגלי ארצות מערביים, היה האי מיושב על ידי אינדיאנים משבטי המיקמאק. ב-1497 דיווח המגלה ג'ון קבוט כי ביקר בחופי האי, אך חוקרים מודרניים לא משוכנעים בכך, ומניחים כי המקום בו ביקר היה ניו פאונדלנד. ב-1521 התיישבו באי דייגים פורטוגזים, במסגרת מושבת דיג שהקימו, שמנתה כ-200 נפש, אך מ-1570 לא נמצא זכר למושבה זו.
הצרפתים, שהתיישבו באזור במסגרת המושבה אקדיה, כינו את האי "איל רויאל" (Île Royale "האי המלכותי"). הם הקימו בסביבות 1629 יישוב בשם פור סנט אן, שלא שרד. ב-1713 עברה אקדיה כולה לשלטון בריטי, לאחר כיבושה על ידי הבריטים, אך האי נשאר בשלטון צרפתי. ב-1719 הקימו הצרפתים על חוף האוקיינוס האטלנטי את היישוב לואיסבורג, כדי לשפר את מעמדם באזור מפרץ סנט לורנס ולהגן על צי הדיג שלהם. היישוב, שהפך למצודה מבוצרת, שרד ניסיונות כיבוש בריטיים, ונשאר הקשר היחיד של צרפת החדשה, כפי שקראו הצרפתים למושבת הכתר שלהם בצפון אמריקה, עם האוקיינוס האטלנטי. לאחר שנכבש ב-1745, והוחזר לצרפתים ב-1748, נכבש האי סופית על ידי בריטניה ב-1758, במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועבר רשמית לשלטון בריטי ב-1763. לאחר מכן מוזג האי לתוך נובה סקוטיה.
ב-1775 החלה באזור התיישבות סקוטית בשם Judique. בעקבותיה, הגיע לאי במחצית הראשונה של המאה ה-19 גל של הגירה מסקוטלנד שמנה כ-50,000 נפש. עד היום, מהווים צאצאי המהגרים הסקוטים רוב באי, ותרבותם נחשבת לדומיננטית. באי שרדו גם קהילות אקדיות, שהן צאצאיהם של המתיישבים הצרפתים ששרדו את הגירוש הבריטי מאקדיה.
גאוגרפיה
האי ממוקם בקצה המזרחי של נובה סקוטיה, והוא מופרד מחצי האי נובה סקוטיה על ידי מצר קנסו, אך מחובר ליבשת על ידי סוללה שעליה כביש. חופיו הצפוני והמערבי נושקים למפרץ סנט לורנס, ואילו חופיו המזרחי והדרומי פונים לאוקיינוס האטלנטי. בצפון האי ממוקם הפארק הלאומי רמת קייפ ברטון, ששטחו 950 קמ"ר, המוקף בחלקו על ידי שביל ג'ון קבוט, שאורכו כ-300 קילומטרים. האי משופע במצוקים הנופלים אל האוקיינוס. במרכז האי שוכן האגם בראס ד'ור ששטחו 1,099 קמ"ר.
אוכלוסייה וחלוקה מנהלית
האי מחולק מנהלית בין ארבעה מחוזות של נובה סקוטיה: קייפ ברטון, אינוורנס, ריצ'מונד וויקטוריה. העיר הגדולה באי היא סידני, המהווה גם את מרכזו העירוני של האי, ובה כ-30,000 תושבים (2016). אוכלוסיית האי דלילה מאוד, כ-132,000 תושבים (נכון ל-2016), ורובה ממוצא סקוטי. עיר אחרת באי היא באדק, לגדות האגם בראס ד'ור, בה שוכנת אחוזתו של ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל, בה בילה את שנותיו האחרונות ובה גם נקבר.
באי חמש שמורות אינדיאנים שבהם מתגוררים אנשי שבטי המיקמאק.
מחמוד מע'זנה
מחמוד מע'זנה (בפרסית: محمود غزنوی; 2 בנובמבר 971 – 30 באפריל 1030), הידוע גם כימין א-דוולה מחמוד, היה השליט הידוע ביותר מן השושלת הע'זנווית ששלט בין 997 ל-1030. מחמוד הפך את העיר ע'זנה (ע'זני באפגניסטן) לבירה עשירה של אימפריה שהשתרעה, במובנים של ימינו, מאפגניסטן לתוך שטחי איראן ופקיסטן, כמו גם לשטחים של צפון-מערב הודו. מחמוד מע'זנה היה הראשון שנשא בתואר סולטאן לתיאור עוצמתו, אף על פי ששמר על כפיפות נומינלית לח'ליפה.
מחמוד היה בנו של סבוכ תגין, שירש את הממלכה העצמאית למחצה שהקים אלפ תגין, שהיה מצביא ממלוכי חשוב של האמירות הסאמאנית. סבוכ תגין שמר על כפיפות נומינלית לממלכה הסאמאנית. ב-994 הצטרף מחמוד לאביו במסע הצבאי לכיבוש ח'וראסאן, שמרדה במרות הסאמאנית, ולסיוע לאמיר הסאמאני נוח השני. האמירות הסאמאנית נחלשה מאוד בתקופה זו ועמדה מול האיום המתגבר של התפשטות הקראח'אנים. בעקבות הצלחתם של סבוכ תגין ושל מחמוד קיבל האחרון אחריות על ח'וראסאן ועל העיר המרכזית נישאפור.
בן זוגו של מחמוד היה מאלכ איאז. איאז היה עבד גאורגי שנלקח בקרב על ידי הסולטן. לאחר שהסולטן התאהב בו הוא שחררו מעבדות וקידם אותו לדרגת קצין וגנרל בצבא הסולטן, שם הוכיח את עצמו באופן מרשים. הזוגיות בין השניים היוותה השראה לשירים וסיפורים שונים. יחסיהם של מחמוד ואיאז הושוו לסיפורי אהבה מפורסמים בתרבות הפרסית, דוגמת לילא ומג'נון.
תל באר שבע
היסטוריה
השרידים הקדומים ביותר מהתל מתוארכים לאלף הרביעי לפנה"ס (התקופה הכלקוליתית). התל היה נטוש במשך כאלפיים שנים, במהלך תקופת הברונזה. הוא יושב מחדש במהלך המאה ה-11 לפנה"ס (תקופת ברזל I).
התקופה העיקרית המיוצגת בשרידים שנמצאו בתל היא המבנים ממאה ה-9 לפנה"ס שנבנו על ידי תושבי ממלכת יהודה, והתל נבנה מחדש שלוש פעמים עד שנהרס סופית בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הכיבוש האשורי.
העיר המקראית 'באר שבע', אליה מיוחס התל, מוזכרת כמה פעמים בתנ"ך, כאשר ההתייחסויות הראשונות קשורות לכריתת הברית בין אברהם לבין אבימלך מלך גרר לאחר שזה לקח בתום לב את שרה אשת אברהם, ולאחר פרשת בארות המים. האזכור הבא של באר שבע מופיע בפרשת תולדות לאחר שיצחק כורת ברית עם אבימלך. מאוחר יותר נכתב שהעיר הייתה בנחלתו של שבט שמעון, שהייתה בתוך הנחלה של שבט יהודה.
אמנם יש המזהים תל זה עם העיר 'שבע' הנזכרת הספר יהושע כעיר הסמוכה לעיר באר שבע:.
חפירות באתר חשפו עיר מבוצרת מתקופת השופטים עד חורבן בית ראשון. באתר התגלו גם שרידים מן התקופה ההלניסטית, מימי הורדוס ומן התקופה הרומית. היה במקום יישוב גם בתקופה הביזנטית והצלבנית, אך הוא חרב ונשאר בחורבנו עד 1880, כאשר הטורקים החלו בבניית העיר באר שבע באתר מערבי יותר מתל באר שבע. ב-1990 בוצעה עבודת שחזור מקיפה בתל. מתוך השכבות שנחפרו בתל שוחזרו שרידי העיר הישראלית מן המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת הברזל.
ב-2005 התל הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה היה על התל מערך הגנה עות'מאני. על התל הוצבו כ-900 חיילים עות'מאנים עם מכונות ירייה. בתוכנית המתקפה הבריטית על באר שבע היה צורך לכבוש את תל באר שבע בטרם תחל ההתקפה העיקרית על העיר באר שבע, אם כי כיום ישנם חוקרים המטילים ספק בדבר חשיבות כיבוש התל בטרם פתיחת המתקפה על העיר. ב-31 באוקטובר 1917 בשעות הבוקר נשלחו כוחות פרשים קלים ניו זילנדים לכבוש את התל. משאלו נתקלו בקשיים התווספו בשעות הצהריים כוחות אוסטרלים רכובים לכוחות התוקפים, עד שלבסוף, בשעה 15:00 נכבש התל. עם כיבוש תל באר שבע ניתן האות לפרשים הקלים לפרוץ בדהרה אל באר שבע והעיר נכבשה עד סוף היום.
תיאור
באר שבע הייתה עיר שנבנתה מראש עם תכנון עירוני שלם, ולא נבנתה בהדרגה. היא נבנתה על גבי כיפה שולטת עם תצפית מגובה לכל הכיוונים. הבנייה מתקופת הברזל נחשפה כמעט במלואה. הצורה ההיקפית של העיר היא אליפטית, והיא הייתה מוקפת בחומת סוגרים, שבחלקה המזרחי היה מבנה שער, עם 4 תאים (שניים מכל צד). באחד התאים נחשפו ספסלי ישיבה לאורך שלושת קירותיו. העיר הייתה מחולקת לשלושה גושים שהופרדו באמצעות רחוב היקפי ברוחב 2 מ', שהקיף את כל האתר במקביל לחומה, וכן שני רחובות שחצו את העיר לאורכה. כל הרחובות הובילו לכיכר עירונית ראשית, היא רחבת השער. הגודל של אזורי המגורים היה אחיד, הבתים היו בתי אורך שנבנו בסגנון שלושת-המרחבים (שני מבני אורך ומבנה רוחב אחד). כל פתחי בתי המגורים פנו לצד מזרח. המבנים העיקריים בעיר הקדומה היו שישה בתי אחסון שהשתרעו על פני שטח של 600 מ"ר וסיפקו את המקום שהיה דרוש על מנת לאחסן ולהכין מגוון גדול של מזון עבור מטרות אזרחיות וצבאיות. מבנה חשוב נוסף היה ארמון המושל שבו היו שלושה היכלים ארוכים ומערכת של חדרים משניים.
בעיר היו שתי מערכות מים: באר מים ששכנה מחוץ לחומה ומאגר מים פנימי שהיה מיועד למקרה שהעיר תהיה נתונה במצור. מערכת המים שבתוך העיר נבנתה בתקופת הברזל על ידי הקמת סכר על נחל חברון שאסף את המים למאגר תת-קרקעי שנבנה בחציבה בסלע קירטון, והגישה אליו מתוך העיר הייתה באמצעות גרם מדרגות שנבנה בתוך פיר. המים שהגיעו למערכת זו היו מימי שיטפונות מנחל חברון שהוזרמו אל המאגר באמצעות תעלה מקורה. היא הייתה בשימוש עד שלהי המאה ה-1 לפנה"ס. באר המים מחוץ לחומה הייתה צמודה לשער העיר. עומקה היה 69 מטרים מתחת לפני האדמה. החלק התחתון של הבאר נחפר בתוך מסלע אבן גיר.
באתר התגלו גם שרידי מזבח עם ארבע קרנות הבנוי מאבני גזית מסותתות המקושטות בדמויות בעלי חיים. וצלמיות אלים מצריים. המזבח שוחזר מאבנים שנמצאו במקום כשהן משולבות בקירות מבנים אחרים. המזבח מעיד על קיומו של מקדש או מרכז דתי בעיר. העובדה שהמזבח נתגלה כשהוא מפורק ואבניו מוסתרות מעידה, לדעת החוקרים על האפשרות שניסו להסתירו, אולי בימי הרפורמה הפולחנית בימי המלך חזקיה. שוני נוסף בין המזבח באתר לבין המזבחות המתוארים במקרא הוא צורת הקרניים - קרני המזבח בתל שבע מחודדות בעוד שהמזבחות שנצטוו בני ישראל לבנות הם בעלי קרניים רבועות.
שטחו של התל (10.5 דונם) קטן בהשוואה לשני התלים האחרים באתר המורשת. עד כה נחפרו כ-75% משטח התל ורוב הבניינים והמבנים נחשפו. לפי אונסק"ו, עבודות השימור במקום מתנהלות בהתאם לתקנים שנקבעו על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, שהיא הוועדה המחליטה על הוספה לרשימת האתרים.
בחלק מהמקומות, ובייחוד בשער הכניסה הראשי בחומה, התבצעו עבודות שיחזור מקיפות של הקירות, ובייחוד בחלקים הגבוהים שהיו עשויים מלבני בוץ. עבודות השחזור הללו זכו לביקורת שלילית מאונסק"ו בטענה שהן פוגעות בערכו ההיסטורי של האתר.
רופרט אוורט
רופרט ג'יימס הקטור אוורט (באנגלית: Rupert James Hector Everett; נולד ב-29 במאי 1959) הוא שחקן אנגלי. התגלה לראשונה ב-1981 כשלוהק למחזה "ארץ אחרת" מאת ג'וליאן מיטשל בתפקיד הסטודנט ההומוסקסואל בפנימיה באנגליה. בהמשך הופיע בסרטי קולנוע רבים בהם "החתונה של החבר שלי", "הדבר הטוב הבא", "בעל אידיאלי" ובסרטי ההמשך לסרט "שרק".
קורות חייו
רופרט אוורט נולד בנורפוק, אמו היא שרה לבית מקלין ואביו מייג'ור אנתוני מייקל אוורט, היה איש עסקים ושירת בצבא הבריטי. מצד אמו הוא צאצא למשפחת הברונט ויוויאן מטרלווארן ומשפחת הברון הגרמני פון שמידרן. הוא אחיין של דונלד מקלין שהיה מרגל וסוכן כפול עבור הסובייטים, ושל הפוליטיקאי סר דונלד מקלין.
מגיל שבע התחנך בבית הספר פארלי שבהמפשייר, מאוחר יותר למד ב"אמפלפורת' קולג'" בית ספר של נזירים בנדיקטים ביורקשייר. בגיל 15 נשר מבית הספר ונסע ללונדון כשבכוונתו להיות שחקן. בריאיון ל- US magazine סיפר שעבד למחייתו כזונה ממין זכר עבור כסף וסמים. הוא סולק מבית הספר "Central School of Speech and Drama" בגלל מרדנות, נסע לסקוטלנד ומצא עבודה ב"תיאטרון סיטיזן" בגלאזגו.
קריירה
ב-1989 עבר אוורט להתגורר בפריז שם כתב רומן בשם "Hello, Darling, Are You Working?". ב-1990 חזר לקולנוע בסרט "תשוקה זרה", ובהמשך הופיע במספר סרטים נוספים במידה שונה של הצלחה. בשנות התשעים שימשה דמותו של אוורט השראה לקומיקס האיטלקי דילן דוג, של טיציאנו סקלאבי. ב-1995 פרסם רומן נוסף בשם "The Hairdressers of St. Tropez".
הקריירה שלו קבלה חיזוק כשגילם את החבר ההומו בסרט "החתונה של החבר שלי" בכיכובה של ג'וליה רוברטס. ב-1999 שוב שיחק כהומוסקסואל בדמות ראשית בסרטה של מדונה "הדבר הטוב הבא". מאז הופיע בסרטים בדרך כלל בתפקיד ראשי.
בשנות האלפיים חזר אוורט לכתיבה. הוא כותב ועורך במגזין "ואניטי פייר". עוד כתב תסריט ומחזה על שנותיו האחרונות של אוסקר ויילד. בשנת 2006 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Red Carpets and Other Banana Skins", בו סיפר בין השאר על מערכת היחסים שהייתה לו עם שדרנית הטלוויזיה הבריטית פאולה ייטס.
ב-2007 הוביל אוורט את המצעד של המרדי גרא ההומו-לסבי בסידני. הוא השתתף בתפקיד כפול בסרט "טירוף של קולג'", והופיע בתוכניות טלוויזיה אחדות. ב-2009 הנחה תוכנית דוקומנטרית על המשורר לורד ביירון ששודרה בצ'אנל 4, בתוכנית הוא משחזר את צעדי המשורר בארצות הים התיכון ובאירופה. עוד ב-2009 שיחק בקומדיה "Wild Target" בכיכובו של ביל ניי.
הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בתיאטרון שוברט, במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד לצידה של אנג'לה לאנסברי.
ארנולד קלאסיק
ארנולד קלאסיק (באנגלית: Arnold Classic) היא תחרות פיתוח גוף שנתית הנערכת על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB) שיוסדה על ידי ארנולד שוורצנגר וקרויה על שמו. התחרות מתקיימת בשלהי פברואר או בתחילת מרץ בקולומבוס שבאוהיו, ארצות הברית. התחרות הראשונה התקיימה ב-1989.
ארנולד קלאסיק כוללת שלוש תחרויות לנשים: "מיס אינטרנשיונל", "פיגר אינטרנשיונל", "פיטנס אינטרנשיונל".
ברוב המקרים הייתה תחרות "ארנולד קלאסיק" צמודה ולעיתים רק נקודה או שתיים הפרידו בין המנצחים.
אדולף שוורץ
אדולף שוורץ (בגרמנית: Adolf Schwarz; 31 באוקטובר 1836, הונגריה – 25 באוקטובר 1910, וינה) היה שחמטאי יהודי-אוסטרו-הונגרי.
שוורץ הגיע למקום השני בתחרות פרנקפורט בשנת 1878 (ניצח: לואיס פאולסן). בשנת 1879 הגיע למקום השלישי בתחרות לייפציג (הקונגרס השחמטאי הראשון בגרמניה, ניצח ברטולד אינגליש).
בשנת 1880 חלק שוורץ מקום ראשון-שלישי עם ג'וזף הנרי בלקברן וברטולד אינגליש בתחרות ויסבאדן. באותה שנה חלק מקום ראשון-שלישי עם מקס וייס ויוהנס מינקויץ' בתחרות גראץ. באותה שנה חלק מקום שלישי-חמישי בתחרות בראונשוייג. בשנת 1882 הגיע למקום השלישי בתחרות וינה (ניצח: וינסנז חרובי). באותה שנה חלק מקום 12–13 בתחרות וינה (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור).
שוורץ ניצח בדו-קרב נגד יוהנס מינקויץ' +3 -2 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) בשנת 1878 ובדו-קרב נגד שמעון אברמוביץ וינוור +3 -1 =0 בשנת 1880. בשנת 1897 ניצח בדו-קרב את אדולף אלבין +2 -1 =0. בשנת 1879 הפסיד ללואיס פאולסן 2–5 בדו-קרב.
יחסי הוותיקן–ישראל
על אף היחסים המלאים והקשרים השוטפים בין המדינות, היחסים לעיתים הופכים לטעונים וזאת בעיקר בעקבות הפולמוס היהודי-נוצרי הקיים לאורך 2000 שנים.
לאחר הקמת התנועה הציונית ועד הקמת המדינה
בשנת 1897, כאשר הרעיון הציוני החל להתפשט באירופה, ובשנה בה חל הקונגרס הציוני הראשון, הודיע כתב עת קתולי (Cicita Ctollica) שהכנסייה לא תוכל להשלים עם קיומה של מדינה יהודית בארץ הקודש, שבירתה ירושלים והמקומות הקדושים נתונים לשליטתה. כעבור 7 שנים, בשנת 1904, נפגש מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל, עם האפיפיור פיוס העשירי, בתקווה לזכות בתמיכתו. פיוס דחה אותו בטיעון התאולוגי שהכנסייה אינה יכולה להכיר בעם היהודי ובשאיפותיו בארץ ישראל מאחר שהיהודים לא הכירו בישו. בארבעת העשורים הבאים (שבהן התחוללו גם שתי מלחמות עולם) היו לתנועה הציונית רק מפגשים מזדמנים עם ההיררכיה של הכנסייה ועם ההצהרות של הוותיקן לגבי השאיפות הציוניות, אולם די היה בהן כדי לאשר את קיומם של מרכיבים יסודיים ועקביים בעמדת הוותיקן שהושפעה כנראה מפיוס העשירי.
הוותיקן ראה בחיוב את החלטה 181, "החלטת החלוקה", ועל-פיה ירושלים וסביבותיה ייחשבו ל-corpus separatum, כלומר ישות נפרדת, אולם מיד עם ההצעה ובעקבות מלחמת 1948, נפל הרעיון של ירושלים כישות נפרדת.
האפיפיור פיוס השנים עשר, שהיה מודאג מאוד מן הסכסוך האלים בארץ ישראל, קרא למשכיני השלום להעניק לירושלים "אופי בינלאומי" ולהבטיח "ערבות בינלאומית"- גישה חופשית למקומות הקדושים הפזורים ברחבי ארץ ישראל וחופש פולחן בהם.
העידן שאחרי הקמת המדינה
בשנת 1948 הייתה מדינת ישראל הצעירה מעוניינת בהכרת האפיפיור והוותיקן בריבונות ובשטחים שנוספו לה, לאור מעמדו הבינלאומי ולהשפעה שהייתה לו. לשם כך שלחה המדינה נציגים לוותיקן, אך המשלחת לא הצליחה להשיג את מטרתה העיקרית. הושגו הבנות מסוימות לגבי בעיות המעסיקות את שני הצדדים ומתוך הבנות האלו השתמעה הכרה מצד הוותיקן במדינת ישראל.
הוותיקן המשיך לחתור לשליטה במקומות הקדושים. בשנת 1950 יזם הוותיקן מהלך באו"ם במטרה להשיג שליטה זו, אך ללא הצלחה. הוותיקן לא חידש בהמשך את יוזמתו זו באו"ם.
במקביל התפתחו קשרים בין ישראל לוותיקן במישורים השונים. אירועים ראויים לציון בשנותיה הראשונות של המדינה היו פגישתם של שר החוץ משה שרת עם האפיפיור פיוס ה-12 והופעתה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפניו בשנת 1955. מטרתה המוצהרת של ישראל הייתה להגיע ליחסים דיפלומטיים מלאים עם הוותיקן. ניסיונות דיפלומטיים שנעשו בשנים שלאחר מכן לא צלחו והבהירו באופן גלוי שהוותיקן אינו מכיר בישראל.
גם אם התנגדויות תאולוגיות מסוימות נחלשו נותרו עדיין נושאים מדיניים חשובים - הוותיקן הוסיף להחזיק בעמדותיו לגבי המקומות הקדושים, זכויות אזרחים קתוליים, מצוקות הפליטים הפלסטיניים. הוותיקן גם חשש מכך שהכרה במדינות ישראל תעורר תגובת נגד בקרב מיעוטים נוצריים במדינות ערב וגם במדינת הוותיקן עצמה.
לאחר השואה חל מהפך לחיוב ביחסה של הכנסייה הקתולית כלפי היהדות, העם היהודי ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל. המהפך ביוזמתו של האפיפיור, יוחנן העשרים ושלושה, אנג'לו ג'וזפה רונקלי, כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה ב-1965, מבטל את ההאשמה הקיבוצית של כל יהודי בצליבת ישו, רואה את עם ישראל כעם שהבחירה לא ניטלה ממנו, ומגנה בחריפות את האנטישמיות באשר היא. שנה לפני כן ביקר האפיפיור פאולוס השישי בישראל, ביקור ראשון של אפיפיור במדינה אם כי ביקור חטוף בן 11 שעות בלבד. במהלך אותן שעות ביקר האפיפיור בנצרת, בהר האושר ולאחר מכן בירושלים.
מלחמת ששת הימים ב-1967 שינתה את המצב הגאו-פוליטי: ישראל החזיקה ברוב השטחים כולל המקומות הקדושים לנצרות. בעקבות זאת שינה הוותיקן את עמדתו. בנאום בפני קרדינלים שנשא האפיפיור פאולוס השישי בדצמבר 1967, הוא קרא להעניק "מעמד מיוחד בערבות בינלאומית" לירושלים למקומות הקדושים. עמדה זו נותרה עמדתו הרשמית של הוותיקן בנושא עד עצם היום הזה.
במקביל נמשכו מגעים בדרגים הגבוהים בין הצדדים- האפיפיור פאולוס ה-6 קיבל את שר החוץ אבא אבן ב-1969, את ראש הממשלה גולדה מאיר ב-1973 ואת שר החוץ משה דיין ב-1978. ראש הממשלה יצחק שמיר התקבל אצל האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 1982. שאלת היחסים הדיפלומטיים המשיכה לעלות במפגשים, אך הוותיקן המשיך לשמור על שתיקתו בנושא.
הסימנים הראשונים לשינוי הופיעו בתחילת כהונתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שהיה בעל רקע שונה מאוד מזה של קודמיו. בנעוריו היו לו חברים יהודים רבים, הוא עצמו נלקח לעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי בפולין והוא רחש אהדה לכיסופים הלאומיים של הפולנים ושל עמים אחרים.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 התחדש תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. נחתם הסכם אוסלו ומדינות ערביות כוננו איתה קשרים דיפלומטיים. במקביל חידשו ארצות נוספות את יחסיהן עם ישראל (יחסים שנותקו אחרי מלחמת ששת הימים), כמו כן היו מדינות שכוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים עם ישראל כדוגמת הודו, במטרה להיות שותפות לשיחות השלום הרב צדדיות. לאור העובדה שנוצר שקט מסוים במזרח התיכון, ואולי מחשש שהוותיקן ימצא עצמו לבד בעמדה לא נוחה הורה האפיפיור לקיים "שיחות גישוש" עם ישראל ולאחר מכן ניהל את השיחות בעצמו.
בתחילת אפריל 1992 הוזמנו שגריר ישראל באיטליה ורעייתו לפגישה אישית עם האפיפיור. לבקשת האפיפיור, סקר השגריר את המצב במזרח התיכון והזכיר את סירובן של חלק ממדינות ערב להכיר בישראל למרות הכרתם בפלסטינים ולמרות תהליך השלום המתמשך. נראה שדבר זה הטה את הכף מאחר שעשרה ימים לאחר מכן שר החוץ של הוותיקן הודיע לשגריר ישראל כי האפיפיור הורה לפתוח בשיחות לבחינת האפשרות ליחסים דיפלומטיים עם ישראל. באוקטובר נפגש האפיפיור עם שר החוץ שמעון פרס.
1993 ואילך: ההכרה
ב-30 בדצמבר 1993 נחתם הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל. במאי 1994 הוחלפו שגרירים בעלי סמכות מלאה. הסכם הייסוד פתח את הדרך להקמת ועדת משנה לנושאים נוספים. מאז מקיימת מדינת ישראל יחסים דיפלומטיים קרובים עם הוותיקן, יחסים שידעו גם תקופות של מתח ומשברים. ועדות המשנה הסתיימו מהר יחסית והביאו לחתימת הסכם משלים שנחתם ב-10 בדצמבר, ובו מכירה ישראל בסמכות הכנסייה הקתולית ומוסדותיה, גם באלו של הכנסייה הלטינית בירושלים ושל הפטריארכיות של הכנסייה הקתולית המזרחית והבישופיות שלה בשטחי ישראל, ואילו הישויות הכנסייתיות הללו מכירות בחוק הישראלי בנושאים אזרחיים ומשפטיים.
ב-1998 נקלעו יחסי הוותיקן עם ישראל למתח כאשר מוסלמים בנצרת רצו לבנות מסגד סמוך לכנסיית הבשורה, לכאורה בשתיקה כהסכמה מצד גורמים בישראל. בעיה זו באה על פתרונה בינואר 2002, כשוועדה ממשלתית הביאה לסיום הפרשה, מאחר שהבעיה הייתה קשורה ישירות למקום הקדוש לקתולים.