cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט מילס
ביוגרפיה
מילס עבר לפילדלפיה בשנת 1802, שם הוא הפך לעמית ותלמיד של בנג'מין הנרי לטרוב בוגר הקולג' בצ'ארלסטון, הוא הפך בהדרגה לידוע בזכות עצמו. כמה מבנייני פילדלפיה שתוכננו על ידו הם אולם וושינגטון, הכנסייה הבפטיסטית ברחוב סאמסון, והכנסייה המתומנת של הכנסייה האוניברסיאלית יונטריאנית הראשונה של פילדלפיה. הוא תכנן גם את כיסוי גשר המעבורת העליון. הוא גם תכנן ובנה את הכנסייה הפרסביטריאנית המקורית הראשונה באוגוסטה בשנת 1802. כנסייה זו הייתה מאוחר יותר ביתו של וודרו וילסון, שגדל בכנסייה, בעוד אביו, ג'וזף ר. וילסון שימש כומר. בשנת 1808 הוא שרטט שרטוטים לכלא המחוזי בברלינגטון, ניו ג'רזי (משמש בימינו כמוזיאון).
בשנת 1812 תכנן מילס את הכנסייה המונומנטלית בריצ'מונד, וירג'יניה, שנבנתה לזכר מוות 72 אנשים בתיאטרון בעיר. אירוע זה הצית בו את העניין בבניה בטיחותית מפני דליקות.
מילס עבר להתגורר בבולטימור, ותכנן את כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית, בית המלאכה מרילנד, ומועדון מרילנד. הוא התפרסם בזכות תכנון אנדרטת וושינגטון שבבולטימור, שהחלה להיבנות בשנת 1815.
ב-1818 תכנן מילס את הבית הלבן של הקונפדרציה, שהיה המעון הרשמי של נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, ג'פרסון דייוויס בריצ'מונד, וירג'יניה.
בשנת 1820 מונה מילס כחבר ועדה במועצה לעבודות ציבוריות בדרום קרוליינה. בשנת 1823 שימש מילס כמפקח על מבני ציבור, ובשנים הבאות תכנן בניינים רבים בדרום קרוליינה, כולל בתי משפט, קמפוס האוניברסיטה של דרום קרוליינה, בתי כלא, ובניין חסין אש בצ'ארלסטון. בשנת 1825 חיבר מילס אטלס של מדינת דרום קרוליינה, ושנה לאחר מכן פרסם קובץ סטטיסטיקות של דרום קרוליינה. ככל הנראה תכנן גם את בית המשפט הישן של מחוז אולד הורי בדרום קרוליינה.
ב-1836 ניצח מילס בתחרות על תכנון אנדרטת וושינגטון, שהפכה למפורסמת שביצירותיו.
מילס תכנן גם את בניין מחלקת האוצר של ארצות הברית, יחד עם בניינים נוספים בוושינגטון די. סי. (בין השאר בניין רשם הפטנטים הישן שעוצב בדוגמת הפרתנון). בדרום קרוליינה הוא תכנן בתי משפט בלפחות 18 מחוזות, כמו כן כמה מבניני הציבור בקולומביה, תוכננו על ידו, וכן כמה בתים פרטיים.
הוא מת בוושינגטון די. סי., ונקבר בבית הקברות של הקונגרס.
בית הפקידות בראשון לציון
בית הפקידות בראשון לציון הוקם בשנת תרמ"ד (1883) מכספי הברון רוטשילד ושימש למגורי הפקיד הראשי של הברון והפקידים הכפופים לו. הוא שימש כמרכז האדמיניסטרציה של המושבה.
רקע
בשנת 1882 קמה בארץ ישראל המושבה ראשון לציון. מרגע הקמתה היא סבלה בעיות רבות, בעיקר כלכליות. יוסף פיינברג, שהיה ממייסדיה נבחר כדי לגייס כספים למען המתיישבים. הוא נפגש עם הברון רוטשילד והברון החליט לקחת את המושבה הצעירה תחת חסותו. הוא שלח בידי שמואל הירש, שהיה מנהל מקוה ישראל, עשרים וחמישה אלף פרנק, על מנת ללמד את תושבי המושבה חקלאות. בנוסף, כדי לנהל את ענייני המושבה הוא מינה את האגרונום דיגור למנהל מקומי.
למשרדו של הברון רוטשילד קראו "בית הפקידות" והתואר של רוטשילד היה: "הפקיד".
תושבי המושבה קראו למשרדו "בית הפקידות", כי בו התרכזו פעולות פקידי הברון רוטשילד בראשון לציון. מכאן החלה תקופת "הפקידות" אשר השפיעה על אנשי היישוב מזמן הקמתו של בית הפקידות (1884) למשך שבע עשרה השנים הראשונות: התרמ"ג- התר"ס".
בית הפקידות היה מקביל לבית הממשלה, ורוטשילד- הפקיד היה המושל.
בתי המנהל ותפקידם
בבתי המנהל התגוררו מנהלי המושבות והפקידים, בתי המנהל מילאו תפקיד מרכזי בחיי היום-יום והיו מוקד לפעילות ציבורית וכלכלית.
בשל עיצובם הם תפסו מקום בולט בנוף השטח הבנוי של המושבות. בית הפקידות הוקם בסמוך לבתי המנהל. החלוקה ביניהם הייתה שבבית המנהל התגוררו הפקידים ובבית הפקידות הם סיפקו שירותים לתושבים. בית הפקידות היה למקום עבודתם.
בית הפקידות בראשון לציון נבנה ברחוב הראשי ב-1884 והיה שונה בצורה מובהקת בין שאר מבני הציבור במושבות אחרות. מבנה זה היה בעל שתי קומות, שאליו עלו בגרם מדרגות רחב מן הרחוב. הוא שימש את פקידי הברון במשך עשר שנים ולאחר מכן נבנה להם מבנה חדש, והמבנה הישן נמסר למשפחות מתיישבים. מאחורי הבניין בנתה הפקידות אורוות ומחסנים. הפקידות בנתה גם לרופא ולפקידי היקב בית ברחוב הראשי, שברבות הימים היו בית המועצה והעירייה.
בשנות ה-90 האחרונות של המאה ה-19 עם סיום הבנייה של היקב החלו פקידי הברון ליצור "רובע פקידותי" ברחוב המוליך מבית הכנסת ליקב (בעשור השני של המאה ה-21: רחוב הכרמל).
בית הפקידות היה צר ומספר הפקידים היה רב ולכן הוחלט ליצור מבנה חדש (כיום זה רחוב אחד העם והכרמל).
ברחוב הפקידות היו מבני ציבור, מבני חינוך, חנויות ובתי מגורים לפקידים, הם נבנו למעשה למען הפקידות וצרכיה ולמען הציבור.
בשנות האלפיים, המבנה משמש כבית יד לבנים, המנציח את זכר בני ובנות ראשון לציון, שנפלו במלחמות ישראל ובפעולות טרור. גם במותם, הם חלק מהעיר, והבית מכבד את זכרם בכל ימות השנה. שם מתקיימים טקסי זיכרון, ימי עיון ומורשת קרב ופעילויות למען משפחות שכולות.
שמות פקידי הברון ושנות כהונתם
פקידי הברון ושנות כהונתם:
יחסי ארצות הברית–טוגו
יחסי ארצות הברית–טוגו הם היחסים ההדדיים בין טוגו וארצות הברית.
סקירה כללית
טוגו היא פרו-מערבית, ומקיימת כלכלת שוק מוכוונת המדינה. היחסים בין המדינות היו בדרך כלל יחסים טובים מאז עצמאותה, אם כי ארצות הברית מעולם לא הייתה אחת משותפות הסחר העיקריות של טוגו. היצוא האמריקני לטוגו כולל בעיקר בגדים ומוצרי טקסטיל. היצוא מטוגו לארצות הברית כולל אורז, חיטה, נעליים, מוצרי טבק, מחשבים אישיים ומוצרי אלקטרוניקה שונים. ממשלת טוגו, בתמיכת חברה להשקעות פרטיות בחו"ל (OPIC), הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), הקימה אזור סחר חופשי (EPZ) בטוגו ב-1989. האזור משך משקיעים פרטיים המעוניינים בייצור, הרכבה, עיבוד מזון, בעיקר עבור שוק הייצוא. USAID סגרה את המשרד המקומי שלה בשנת 1994, ומפעילה תוכניות פיתוח מקומיות ממשרדה באקרה דרך ארגונים לא ממשלתיים בטוגו.
חיל השלום החל את שליחותו בטוגו בשנת 1962,ו מאז יותר מ-2,200 מתנדבי חילות השלום שירתו בארץ. כיום ישנם 114 מתנדבים בשירות טוגו. למתנדבים יש היסטוריה מוצלחת של שיתוף פעולה, ומעורבות עם תושבי טוגו בכל הרמות. מאמציהם מושתתים על יחסי עמיתים ומדגישים פתרונות זולים המנצלים את מרב המשאבים המקומיים. שיתוף פעולה עם ארגונים מקומיים ובינלאומיים הוא מרכיב חשוב בפעילות הפרויקט. מתנדבים פועלים כדי לקדם את העצמאות בתחום העסקים הקטנים, פיתוח, חינוך, סביבה, בריאות. כל המתנדבים, ללא קשר למגזרם, עוברים הכשרה כיצד לקדם מודעות ומניעה לHIV/איידס.
המוציא מחברו עליו הראיה
המוציא מחברו - עליו הראיה הוא כלל ראייתי בדיני ממונות במשפט העברי. כלל זה הוא אחד מכללים רבים אשר נועדו להתמודד עם מצב של ספק ממוני. הכלל קובע שבמקרה של תביעת ממון, מוטל על התובע להוכיח את בעלותו על הממון, ולא - יישאר הממון בידי המחזיק בו, אף ללא הוכחה מצידו. כלל זה מופיע פעמים רבות בספרות חז"ל. לפי הגמרא מקור הכלל הוא בתורה וכלל זה תואר על ידי שמואל כ"כלל גדול בתורה".
מקור הכלל
התנאים דורשים מן הפסוק: את הכלל: "ושפטתם צדק, צדק בצדקו תובע ומביא ראיות".
מדובר במקרה בו אדם מחזיק בטלית, ואדם אחר טוען כי אותה טלית שלו היא. האחרון הוא זה שצריך להביא הוכחה כי אותה טלית שייכת לו. ברישא של התוספתא מדובר במקרה שבשעה ששני הצדדים באים לפני בית הדין שניהם אוחזים בטלית, ובסיפא מתייחסת התוספתא למקרה שבאותה שעה הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במקרה הראשון מדובר בוויכוח, מי מהצדדים הצליח להגביהה את האבידה ראשון וזכה בה. במקרה השני שניהם ניסו לזכות בה אבל הטלית נמצאת בידו של אחד מהם. במצב שכזה, "המוציא מחברו עליו הראיה", כלומר האדם אשר הטלית אינה בידו צריך להוכיח כי הוא זכה בה אלא השני. כל המקורות התנאיים מתייחסים למקרה שבהם טוען אדם לבעלות של חפץ או ממון שנמצא בידי חברו כאשר יש בסיס אובייקטיבי לטענתו.
האמוראים לומדים כלל זה מפסוק אחר:
כלומר, התובע הוא זה הצריך להביא הוכחות לדברים שלו, לתביעה שלו. רב אשי אומר כי אין צריך ללמוד כלל זה מהמקרא היות שמדובר בסברא, כלומר זהו כלל ברור מאליו.
הרעיון של הכלל
הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" מטיל את נטל ההוכחה על המבקש להוציא ממון מחברו, ופוטר את המחזיק בממון מנטל זה.
הרעיון בכך הוא שרוב המחזיקים בממון מחזיקים אותו בדין והם בעליו, ואין רוב התובעים בעלים, ואין רובם תובעים בדין.
לפי הצעה אחרת עצם החזקה ברכוש שבמחלוקת מהווה ראיה לטובת הנתבע, כי היא משקפת את המצב המשפטי חברתי הקיים (הסטטוס קוו), לפני שהתגלה הריב המשפטי. מצב זה מייצג את ערכי האמת והשלום בחברה. התובע מבקש לשנות סטטוס קוו זה, ולכן עליו להראות בבירור מה הוא המצב העובדתי בו ניתן יהיה לקיים בחברה את ערכי האמת והשלום. ללא הוכחת האמת החדשה שבשמה טוען המוציא מחברו, משפט הצדק צריך להעדיף את השלום הקיים ולא להפר אותו בגלל אמת מפוקפקת.
יישום הכלל במצבים שונים
סומכוס סבור שבעל השור נדרש לשלם חצי משווי הפרה ורבע משווי הולד. מדובר בפיצויי נזיקין בהתאם למקובל בשור תם (חצי נזק): נזק הפרה ישולם כמקובל (חצי משווי הפרה). לעומת זאת, נזק הוולד ישולם רק מחצית מן המקובל (רבע משווי הוולד), מחמת הספק הנזכר, ועל פי הכלל הקובע "ממון המוטל בספק – חולקים [ומשלמים את מחציתו]"
חכמים חולקים על סומכוס ולדעתם יחול כאן הכלל: "המוציא מחברו עליו הראיה". כלומר: בעל השור הנוגח חייב לשלם על הפרה בלבד (חצי נזק), והוא פטור מלשלם על נזקי הוולד, משום שספק אם השור גרם להם, ולא ניתן לחייב בהם עד שיוכח שהנזק נגרם על ידי השור.
המוכר שפחתו וילדה, ואין ידוע אם ילדה לפני המכירה או לאחריה: אם השפחה נמצאת במקום נייטרלי שאינו ברשותו של אחד מן הצדדים ('באגם'), באופן שאין אחד מהם מוחזק בולד, אלא שלמוכר יש חזקה קודמת, שקודם לכן הייתה השפחה שלו, חכמים וסומכוס מסכימים שבנסיבות אלה יחול הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
חריגים לכלל
במקרים מסוימים נקבע כי לא הולכים לפי הכלל "המוציא מחברו עליו הראיה":
"המוציא מחברו עליו הראיה" במשפט האזרחי
בשיטת משפט הנוהגת במדינת ישראל יש הבחנה בין שני סוגי נטל ראיה שהכינויים המקובלים היום כדי לבטא אותם הם – נטל השכנוע ונטל הבאת הראיות. נטל השכנוע הוא הנטל העיקרי אשר לפיו על אחד הצדדים להוכיח את טענותיו ואם אינו מצליח לעשות זאת יפסיד במשפט. נטל הבאת הראיות הוא חובה משנית הקובעת מבחינה פרוצדורלית את סדר הבאת הראיות במהלך הדיון.
הכלל של "המוציא מחברו עליו הראיה" מתפקד בצורה דומה לכלל נטל השכנוע.
לצורך הקביעה מיהו "המוציא מחברו" שעליו נטל השכנוע, הולכים דיני הראיות אחר הדין המהותי. כאשר התובע מתבסס על דין (חוק או זכות מכוח פסיקת בתי המשפט) המקים את עילת תביעתו, צריך לבדוק בדין המהותי מהן העובדות והיסודות שיש להוכיח לצורך הקמת עילת תביעה, ועל התובע יהיה להוכיח את כול היסודות והעובדות שדורש החוק. מנגד, כאשר הנתבע מבקש להעלות טענת הגנה, צריך לבדוק את היסודות והעובדות שקובע הדין לצורך ביסוס טענת ההגנה ועל הנתבע הנטל להוכיח את כולן כדי שטענת הגנתו תתקבל.
חובת הראיה, היא החובה להביא ראיות, והיא שונה בין מי שנטל השכנוע עליו, ליריבו. כאשר מדובר בתובע שנושא בנטל השכנוע, עליו להביא את הראיות הדרושות לכאורה להוכחת כל היסודות המקימים את עילת התביעה במידה הדרושה למתן פסק דין לטובתו.
לעומת התובע, אצל הנתבע חובת הראיה היא למעשה התראה שאם לא יביא ראיות מטעמו, עלול בית המשפט לפסוק נגדו. עליו להחליט אם להביא ראיות כנגד הראיות שהביא התובע, או לקחת את הסיכון שהתובע לא הרים את נטל השכנוע עם הראיות שהביא, ולהימנע מהבאת ראיות.
תזמורת פילהרמוניה
תזמורת פילהרמוניה (אנגלית: Philharmonia Orchestra) היא תזמורת סימפונית, שמשכן הקבע שלה הוא לונדון. אכסניית הקבע שלה מאז 1995 היא ברויאל פסטיבל הול. בבריטניה היא משמשת גם כתזמורת הבית באולם דה מונפור, לייסטר ובבורסת הדגן ואילו בצרפת היא מופיעה מדי שנה ב"תיאטר דה שאטלה" בפריז.
היסטוריה
התזמורת נוסדה בשנת 1945 על ידי וולטר לג, ואף כי הופיעה מדי פעם בקונצרט חי, נועדה בעיקר לשמש תזמורת הקלטות בשביל EMI, שלג היה מנהלה. תומאס ביצ'ם הציע לנצח על התזמורת, אך לג דחה את הצעתו.
בשנותיה הראשונות, באו מנצחים רבים, מן הראשונים במעלה בעולם, להקליט עם ההרכב, בהם ארטורו טוסקניני ווילהלם פורטוונגלר. אבל היה זה הרברט פון קאראיין (שלא הורשה לעבוד בגרמניה או באוסטריה בשנים ההן בגלל עברו הנאצי) ששמו נקשר יותר מכל מנצח אחר עם הפילהרמוניה בשנים ההן. קאראיין בנה את התזמורת לאחד ההרכבים המשובחים בעולם והקליט הקלטות לאין מספר, בהן כל הסימפוניות של בטהובן.
בשנת 1954 עזב קאראיין כדי לעמוד בראש הפילהרמונית של ברלין. לג, בחיפושיו אחר מנצח חדש לתזמורת, פנה אל אוטו קלמפרר, שהקריירה שלו הייתה אז בדעיכה. זו התגלתה כהחלטה רבת השראה, ושמו של קלמפרר נקשר לאין הפרד בזה של התזמורת במהלך קיץ אינדיאני של הקלטות מצוינות. בשנת 1959 התמנה קלמפרר למנהל מוזיקלי לכל חייו.
ביום שלישי, 10 במרץ 1964 הודיע לג על כוונתו להשעות את תזמורת פילהרמוניה. במפגש הקלטה עם אוטו קלמפרר כונסה אספה ובה הסכימו הנוכחים פה אחד, שלא יאפשרו לפרק את התזמורת. קלמפרר הכריז בו במקום על תמיכתו וב-17 במרץ 1964 בחרו חברי התזמורת מוסד מנהל משל עצמם ואימצו את השם "תזמורת פילהרמוניה החדשה". קונצרט הפתיחה של תזמורת פילהרמוניה החדשה כפטרונית לעצמה התקיים ב-27 באוקטובר. בקונצרט בוצעה הסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוח קלמפרר, שהיה עכשיו נשיא כבוד של התזמורת.
התזמורת הופיעה עכשיו, בשלטונה העצמי, בהרבה יותר קונצרטים חיים מאשר בתקופת ניהולו של לג. היא המשיכה בשם "תזמורת פילהרמוניה החדשה" ורכשה מחדש את הזכויות לשם "תזמורת פילהרמוניה" בשנת 1977. בשם זה היא נודעת מאז ועד היום.
קלמפרר פרש מניצוח בשנת 1971 אבל המשיך, באופן רשמי, לכהן כמנצחה הראשי עד מותו בשנת 1973. במשך השנתיים הללו החזיק לורין מאזל במשרת מנצח ראשי חבר (1971 - 1973) והיה, למעשה, המנצח בפועל. ריקרדו מוטי היה מנצח ראשי מ-1973 עד 1982; החליף אותו ג'וזפה סינופולי (1984 - 1994). בשנת 1997 קיבל עליו כריסטוף פון דוהנאני את המשרה.
אחרי פרישתו של דוהאני בשנת 2008 החליף אותו בתפקיד אסה-פקה סאלונן מפינלנד. ב-2021 נכנס לתפקיד המנצח הראשי סאנטו-מתיאס רובלי.
אמיל גיללס
אמיל גריגורייביץ' גיללס (רוסית: Эмиль Григорьевич Гилельс; 19 באוקטובר 1916 - 14 באוקטובר 1985) היה פסנתרן יהודי-סובייטי הנחשב בעיני רבים לאחד מגדולי הפסנתרנים בהיסטוריה.
חייו
גיללס (הלל'ס) נולד באודסה למשפחה יהודית מוזיקלית; שני הוריו היו מוזיקאים. הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל 6. אחותו, יליזווטה, למדה נגינה בכינור, הייתה לכנרת קונצרטים ובהמשך נישאה לכנר היהודי-רוסי לאוניד קוגן.
הופעתו הפומבית הראשונה של אמיל גיללס הייתה כשהיה בן 12, ביוני 1929. בשנת 1930 נכנס גיללס לקונסרבטוריון של אודסה, ושם היה תלמידה של ברטה ריינגבאלד. הוא ייחס לה את ההשפעה המעצבת הראשונה שלו.
בשנת 1933, בגיל 16, זכה גיללס בתחרות הפסנתר של האיגוד הכלל-סובייטי, שאך זה נוסד. אחרי שסיים את הקונסרבטוריון באודסה בשנת 1935, עבר למוסקבה, ושם למד אצל המורה הנודע לפסנתר, היינריך נויהאוס, עד 1937. שנה אחר כך, בגיל 21, זכה בתחרות על שם אז'ן איזאיי בבריסל, בהקדימו מתחרים כארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ומורה לימפאני. היה לחבר בהוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
גיללס היה האומן הסובייטי הראשון שקיבל אישור לצאת למסעות קונצרטים מקיפים במערב. אחרי מלחמת העולם השנייה סייר באירופה משנת 1947 והופיע בפעם הראשונה באמריקה בשנת 1955, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בפילדלפיה. מאז 1952 היה פרופסור בקונסרבטוריון מוסקבה. בשנות חייו המאוחרות נשאר גיללס ברוסיה ומיעט לצאת אל מחוץ לגבולותיה.
השליטה הטכנית המצוינת של גיללס והצליל המבריק שלו הקנו לו הערצה אוניברסלית. פרשנויותיו למלחיני הקלאסיקה הגרמנית-אוסטרית עיצבו את הגרעין הקשה של הרפרטואר שלו, בעיקר בטהובן, ברהמס ושומאן, אך נגינתו הייתה מאירת עיניים לא פחות בדומניקו סקרלטי וביוהאן סבסטיאן באך ובמוזיקה של יוצרי המאה ה-20 כדביסי, בארטוק ופרוקופייב. פרשנויותיו לקונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת של ברהמס נחשבות בעיני רבים למעולות וליפות ביותר ביצירות אלו, ולמופת של פסנתרנות.
גיללס היה קרוב להשלים הקלטה למכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן בשביל חברת דויטשה גראמופון הגרמנית, כאשר מת בזמן בדיקה רפואית במוסקבה, בשנת 1985.
יוחנן החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית
יוחנן החמישי פלאיולוגוס (ביוונית: Ίωάννης Ε' Παλαιολόγος; 18 ביוני 1332 - 16 בפברואר 1391) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 1341 ל-1376, ושוב בין 1379 למותו.
חייו
יוחנן החמישי נולד בדידימוטיכו כבנו של אנדרוניקוס השלישי ושל אנה מסבויה, שהייתה בתם של אמדאו החמישי, רוזן סבויה ואשתו, מאריה מברבנט. ב-1341, כשהיה בן תשע ירש יוחנן החמישי את כס אביו כקיסר האימפריה הבינזטית. מפאת גילו, בתחילה לא שלט בפועל.
העוצר בתקופת היות יוחנן החמישי קטין, ויריבו על עמדת הכוח באימפריה היה יוחנן השישי קנטקוזינוס. קנטקוזינוס ניצל את חולשתו של הקיסר-הילד על מנת להשתלט על שטחים ביוון, תוך שיתוף פעולה עם צבאות לא-נוצריים. על עמדת העוצר נלחם נגד אימו של יוחנן החמישי, הפטריארך יוחנן הארבעה עשר קלקאס והדוכס הגדול אלכסיוס אפוקאוקוס. ב-1343 משכנה אנה לבית סבויה את יהלומי הכתר הביזנטינים תמורת 30,000 דוקטים ונציאניים למימון המאבק, אך נכשלה. יוחנן החמישי נאלץ להילחם בקנטקוזינוס על מנת לתפוס את השלטון לאחר שהפך לבגיר, והפך לקיסר-יחיד ב-1354.
במהלך תקופת שלטונו העות'מאנים בפיקודו של סולימאן פאשא, בנו של הסולטאן אורהן הראשון, הצליחו לכבוש את אדריאנופוליס ואת פיליפופוליס. הם הצליחו גם לכבוש את גליפולי ולאיים ממנה על קונסטנטינופול. בחפשו אחר בני ברית, פנה יוחנן החמישי לאפיפיור אינוקנטיוס השישי והציע לו שיכפיף את הכנסייה המזרחית לסמכותו של האפיפיור ויסיים בכך את פילוג הכנסייה הנוצרית, אם הלה יתן לו מענקים להדיח את יוחנן השישי קנטקוזינוס וללחימה נגד המוסלמים. אינוקנטיוס דחה את ההצעה בשל משאבים מוגבלים של הכס הקדוש בתקופה זו. ב-1369 הוא נכלא בעת ביקור בוונציה, בשל חובותיה הכבדים של האימפריה הביזנטית. ב-1371 החליט להכיר בשליטתו של הסולטאן העות'מאני מורט הראשון שמאוחר יותר גם סייע לו לשוב לשלטון (ב-1379) לאחר שב-1376 הוא הודח על ידי בנו, אנדרוניקוס הרביעי. ב-1390 הצליח נכדו יוחנן השביעי פלאיולוגוס לתפוס את השלטון, אבל הודח במהירות.
ערב מותו, ב-1390, הוא ציווה לחזק את "שער הזהב" בחומות קונסטנטינופול. הסולטאן באיזיט הראשון זעם ואיים בהכרזת מלחמה, ובעיוור בנו מנואל, שהיה בתקופה זו בשבי העות'מאני. יוחנן החמישי הסכים לפרק את הביצורים, אבל לטענת חלק מן ההיסטוריונים, הדבר הביא עליו את מותו בפברואר 1391.
ב-1391 מת בקונסטנטינופול. את כיסאו ירש בנו מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית; בנו הצעיר תאודור הראשון פלאיולוגוס הפך לשליט דספוטט מוראה ב-1383.
מדף הקרח אמרי
מדף הקרח אמרי (באנגלית: Amery Ice Shelf) הוא מדף קרח רחב באנטארקטיקה.
מדף הקרח מצוי בראשו של מפרץ פרידז, בין חוף לארס כריסטנסן, לבין חוף אינגריד כריסטנסן.
מדף הקרח אמרי הוא מדף הקרח השלישי בגודלו באנטארקטיקה (אחרי מדף הקרח רוס, ומדף הקרח רון-פילכנר). שטחו של מדף הקרח 64,342 קמ"ר.
קרחון לאמברט הנשפך אל מדף הקרח, מזין אותו.
גילוי מדף הקרח
ב-11 בפברואר 1931 מיפתה משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון את האזור, וקראה ללשון יבשה בחוף אנטארקטיקה הסמוך "כף אמרי" (Cape Amery) על שמו של ויליאם בנקס אמרי (William Bankes Amery), רואה חשבון בריטי, שייצג את ממשלת בריטניה באוסטרליה בשנים 1928–1925.
מקור שמו של מדף הקרח
בשנת 1947 קראה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים למדף הקרח על שמו של הכף שלחופו מדף הקרח נמצא.
חקר מדף הקרח
בשנת 2001 נקדחו שני חורים במדף הקרח על ידי מדענים ממהמחלקה האנטארקטית של אוסטרליה (מחלקה של המשרד לאיכות הסביבה של אוסטרליה) וכן נדגמה קרקעית הים וציוד צילומי הורד אל מתחת מדף הקרח לצלם את קרקעית הים. על ידי בחינת הרכב מאובנים של דגימות משקע, מדענים הסיקו כי מדף הקרח נסוג לפחות 80 ק"מ למיקומו הנוכחי מאז תקופת ההולוקן (לפני כ-5,700 שנה).
בדצמבר 2006, מדענים אוסטרליים החלו לחקור סדקים גדולים שנוצרו במדף הקרח בעשור הראשון של המאה ה-21. סדקים הגדלים בקצב של חמישה מטרים ליום. סדקים אלה מאיימים לנתק 1000 קילומטרים רבועים ממדף הקרח אמרי.
המדענים סבורים כי אין די מידע לייחס את הסיבה של הניתוק להתחממות כדור הארץ.
תחנת המחקר הסינית ז'ונגשאן, וכן תחנת פרוגרס הרוסית ממוקמת על החוף לצד מדף הקרח.
מגנית
מָגִנִּית (באנגלית Scutellum) הוא איבר בגוף חלק מן החרקים הנמצא מאחורי החזה.
במשפחות החיפושיות והפשפשאים המגנית נראית כלוח משולש קטן מאחורי החזה ובין בסיסי הכנפיים. במשפחות הזבובאים והדבוראים המגנית קשה יותר לראיה וקטנה בהרבה מהחזה אך בעזרת הגדלה ניתן לרוב להבחין מיד אחרי החזה בכחצי עיגול או משולש קטנטן בעל פינות מעוגלות.
עבדות באסלאם
אסכולות המשפט המרכזיות באסלאם מקבלות בדרך כלל את מוסד העבדות. הנביא מוחמד ורבים ממלוויו קנו, מכרו, שחררו ושבו עבדים. העבדים נהנו מהיתרים אסלאמיים אשר שיפרו את מעמדם ביחס לזה שהיה בחברה הטרום אסלאמית. בסוף המאה ה-19 אירע שינוי במחשבה האסלאמית ובפרשנות של הקוראן. העבדות החלה להתפש כמנוגדת לערכים אסלאמיים של צדק ושוויון. פרשנות זו לא התקבלה על ידי הוהאבים בערב הסעודית.
בחוק המוסלמי, נושא העבדות מקבל התייחסות רחבת יריעה. הקוראן, והחדית' רואים בשחרור העבד אקט הירואי. העבדות נתפסת כמצב שניתן להגיע אליו רק בנסיבות מוגבלות. מסיבות שונות, גידול אוכלוסיית העבדים היה איטי מכדי לספק את הדרישה הגוברת לעבדים בקרב האוכלוסייה המוסלמית. כתוצאה מכך התפתח סחר עבדים המוני אשר היה כרוך בסבל רב ובאבדות רבות בנפש שנבעו מתלאות השבי ומשינוע של עבדים ממדינות לא מוסלמיות. בתאוריה, העבדות בחוק המוסלמי אינה בעלת צביון גזעי ואינה נובעת מהבדלי צבע עור (אף כי הדבר לא היה תמיד כך בפועל).
סחר העבדים בעולם הערבי היה שכיח ביותר במזרח אפריקה. רק בסוף המאה ה-19 דעכה התופעה. בראשית המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה שככה בהדרגה תופעת העבדות בעולם האסלאם והפכה לבלתי חוקית בשל לחץ שהפעילו מדינות מערביות ביניהן בריטניה וצרפת. ברם, עבדות תחת מרות האסלאם עודה קיימת ברפובליקות האפריקניות צ'אד, מאוריטניה, ניגריה, מאלי וסודאן.
עבדות בחצי האי ערב לפני השפעת האסלאם
היו שתי דרגות של עבדים: עבד שנרכש ועבד שנולד בבית אדונו. האחרון, היה בבעלותו המלאה של האדון ולרוב עבד שכזה לא נמכר הלאה. נשים משועבדות אולצו לעיתים לעבוד בזנות לטובת אדונן בהתאם למנהגי המזרח הקרוב.
על פי עדויות מוקדמות מתקופת האסלאם "עבדים לאדונים לא מוסלמים... סבלו מעונשים אכזריים. סומאיה בינת ח'יאט ידועה כקדושה המעונה הראשונה באסלאם. היא נרצחה בחניתו של אבו ג'אהל כאשר סירבה לוותר על אמונתה. בילאל שוחרר על ידי אבו בכר כאשר אדונו, אומייה אבן ח'לף רתם אבן כבדה לחזהו על מנת לאלצו להמיר את דתו."
נושא העבדות בקוראן
התייחסות לעבדים קיימת בלפחות 29 פסוקים (איאת) בקוראן. רוב הפסוקים עוסקים במעמד המשפטי של העבד. החומר המשפטי אודות עבדות בקוראן מוגבל לפדיון וליחסי מין. על פי סיקאינגה, ההתייחסות של הקוראן לעבדות אינה בעלת אופי משפטי אלא בגדר המלצה בעלת אופי אתי.
הקוראן מקבל את האבחנה בין עבד לבין אדם חופשי כעקרון הקשור בסדר טבעי ומשתמש באבחנה זו כדוגמה לחמלת האל, שכן אבחנה זו בין בני אדם מתיישבת עם הסדר הטבעי והאלוהי שקיים בטבע. הקוראן אינו מתייחס לעבדים כאל קניין גרידא. אנושיותם מקבלת התייחסות כאשר מצוינת אמונתם, וכן רצונם להיות חופשיים. במקרה מסוים, הקוראן מכנה את העבד והאדון באותה מילה "רג'ול". מאוחר יותר פרשנים סברו שהעבדים שווים רוחנית למוסלמים החופשיים. למשל, פסוק, מאיץ במאמינים לשאת "משרתות מאמינות שהן בחזקת יד ימינכם". הקוראן מוסיף ומציין: "אחד מכם הוא כמו האחר". ההיבט האנושי לגבי העבדים מודגש בעת התייחסות אל העבדים כאל חברים במשק הבית הפרטי, יחד עם הנשים והילדים.
קיים מכנה משותף רחב בין העבדות בקוראן לבין ההתייחסות אל העבדות בתרבויות השכנות באזור. ברם, היחס של הקוראן היה חדשני. ברנרד לואיס מציין שחקיקה ברוח הקוראן הביאה לשני שינויים בעבדות הקדומה, אשר לימים ישפיעו רבות : הנחת החופש והאיסור לשעבד אנשים חופשיים למעט במספר מצומצם של מצבים מוגדרים היטב. . שחרור עבדים כמעשה של בקשת מחילה בעבור חטאים מופיעה לראשונה בקוראן. שידול נשים משועבדות לזנות אמנם רווח בתרבות המזרח הקרוב אך הוא אסור על פי הקוראן.
עקרונות
במשפט האסלאמי, העבדות היא מצב מיוחד. החוק מניח חירות ("אל-אצל הו אל-חורייה" - "העיקרון הוא חירות") עבור אדם אם עברו ושורישיון אינם ידועים. העבדות נתפשת כעונש אלוהי בשל כפירה. עבדות חוקית הוגבלה לשני מקרים: שבי בעת מלחמה (בתנאי שהשבוי אינו מוסלמי) או לידה אל תוך העבדות. מוסלמי חופשי לא יכול להיות משועבד אולם המרת דת של עבד לא מוסלמי אינה בהכרח גוררת את שחרורו. מעמד העבד לא הושפע מהמרת הדת לאסלאם.
טיפול
במקרה שהעבד חלה חובה להעניק לו טיפול. פדיון הוא מעשה הרואי באסלאם. על פי (סורה 24, 33), מתיר החוק האסלאמי לעבד לשלם דמי כופר עבור עצמו אם קיבל את הסכמת אדונו באמצעות חוזה הידוע בכינוי "מוכאתבה". עזיזה אל היברי, פרופסור למשפטים המתמחה במשפט האסלאמי, מציינת שהן הקוראן והן החדית' מעודדים פעמים רבות את המוסלמים לנהוג בעבד בדחילו ורחימו. כמו כן מציינת אל-היברי שמוחמד עצמו מהווה דוגמה לכך בפועלו ובמילותיו. לוי מסכם ואומר ש"התאכזרות לעבד הייתה אסורה." אל-היברי מצטטת את הנאום המפורסם האחרון של מוחמד וכן חדית'ים אחרים המדגישים כולם שכל המאמינים, בין אם הם חופשיים ובין אם הם משועבדים, הם אחים. לואיס מסביר, "הנטייה ההומנית של הקוראן והחליפים הראשונים קיבלה דחיפה שלילית על ידי השפעות זרות" בעיקר מהמנהגים של מדינות ועמים שנמצאו בעבר תחת תחום השיפוט הרומאי (אפילו העבדות בנצרות הייתה אכזרית בכל הנוגע ליחס כלפי העבד). למרות זאת, מזכיר לואיס, ש"הנוהג האסלאמי היה פריצת דרך ושיפור לעומת המנהגים שנרכשו מרומא ומביזנטיון." מוריי גורדן כותב : "לא היה זה מפתיע שמוחמד, אשר השלים עם הסדר הסוציו-פוליטי של התקופה, ראה בעבדות חלק מהסדר הטבעי של דברים בעולם. גישתו לעבדות הייתה רפורמיסטית אך לא מהפכנית. הנביא לא רצה להביא את העבדות לקיצה אלא לפנות ללב מאמיניו כדי שישפרו את יחסם אל העבדים." אימוץ העבדים כבני משפחה היה דבר מקובל על פי לוי. אם עבד נולד אל העבדות אזי אדונו לא מכר אותו למעט מקרים חריגים.
מעמד חוקי
העבדים על פי המשפט האסלאמי לא הורשו לשאת תפקידים במשרדים הקשורים בניהול או בדת. עבדים משוחררים יכלו לשרת בכל משרד בח'ליפות לדוגמה אצל הממלוכים ששלטו במצרים במשך כ-260 שנים והסריסים אשר החזיקו במשרות צבאיות וניהוליות משמעותיות. העבדים רשאים להתחתן ברשות אדוניהם. אנמארי שימל, מומחית בת זמננו בנושא עולם האסלאם, קובעת שמאחר שמצב העבדים תחת האסלאם יכול רק להיות מושג על ידי היות אדם שבוי מלחמה או היותו צאצא לזוג עבדים, הרי שתופעת העבדות תפחת ככל שתתרחב השפעת האסלאם. הרפורמות האסלאמיות אשר קבעו את התנאים שמאפשרים כניסה לעבדות הגבילו את האספקה של עבדים חדשים. בראשית האסלאם, הובאו עבדים רבים בשל מסע בזק של כיבושים והתרחבות. אך עם התייצבותן ההדרגתית של החזיתות, התמתנה אספקת העבדים. השבויים של מלחמות מאוחרות יותר בין מוסלמים לנוצרים שוחררו תמורת כופר או הוחלפו.
בראשית האסלאם אסור היה לשעבד יהודים, נוצרים ומוסלמים.) העבדות אז נתפשה כאמצעי להמיר את דתם של לא מוסלמים לדת האסלאם. מחויבות האדונים הייתה לעסוק בהוראה דתית. המרת הדת אמנם לא הובילה מיד לחירות אולם הבטיחה סוג של יחס הוגן והייתה תנאי מקדים לשחרור. רוב הרשויות הסוניות אשרו את הפדיון של כל "אנשי הספר". על פי חלק מהשופטים רק עבדים מוסלמים יכלו להשתחרר. בפועל מפיצי האסלאם באפריקה גילו לא פעם, יחס זהיר כלפי המרת הדת אשר הביאה לדלדול מאגר העבדים.
זכויות ומגבלות
העבד נחשב כנחות הן פיזית והן רוחנית כותב לוי. תחת החוק האסלאמי העבד הוא בן אנוש אך בד בבד הוא מהווה גם קניין. העבד זכאי לדמי מחיה מאדונו ביניהם מחסה, מזון, לבוש וטיפול רפואי. התנאים להם זכאי העבד חייבים להיות זהים לאלו של הקהילה. אם האדון מסרב לספק לעבד את התנאים הבסיסיים, העבד רשאי לשטוח את תלונותיו בפני שופט, אשר יכול לקנוס את האדון במכירת הטיבין שלו כנדרש על מנת לספק את צרכיו של העבד. אם האדון עני מכדי לממן את העבד, עליו למכור את העבד או להפטר ממנו כפי שיגזר עליו. לעבדים גם שמורה הזכות למנוחה במהלך הזמנים החמים ביותר של היום בקיץ.
נישואים ופלגשות
נשים במעמד של עבדות הוחזקו בעיקר כפלגשים. האדון המוסלמי היה זכאי על פי חוק לנצל מינית את הפלגשים, בעוד הדבר נאסר על נשים חופשיות אשר העסיקו עבדים ממין זכר. העבד יכול היה להנשא לאשה חופשייה אך הדבר לא זכה לעידוד. האסלאם מתיר יחסי מין בין האדון והפלגש מחוץ לנישואין. הדבר מוזכר בקוראן כ"מה שבבעלות יד ימינך". על האדון מוטל האיסור להתרועע עם אשה אשר משועבדת לאשתו,. כמו כן נאסר על האדון להתרועע עם אשה אשר בבעלות אדם אחר מלבדו או אם היא נשואה. ברם האסלאם מתיר לאדון לפרק נישואין בין עבדיו גם שלא בהסכמתם.
במסורת הערבית העתיקה, ילדם של איש חופשי ושפחתו הוא עבד גם כן אלא אם שוחרר על ידי אביו. בתאוריה, ההכרה בילד על ידי האדון הייתה רק בגדר אפשרות בחברה האסלאמית ולרוב לא נתן האדון הכרה בילדו. אם הילד מקבלת את הכינוי "אום ולד" (בעברית: אם של ילד), שיפור במעמדה שכן כך אין היא יכולה להימכר. בקרב הסונים, האם משוחררת מיידית בעת מות אדונה. בשיעה, לעומת זאת, היא משוחררת רק אם ילדה עדיין בחיים.
אין מגבלה על מספר הפלגשים שיכולות להימצא בבעלות האדון. ברם, על האדון לשמור על חוקי הנישואין. כך למשל חל עליו איסור לקיים יחסים מיניים עם אחות של אשה משועבדת. באסלאם "הגברים זוכים לעידוד להינשא לנשים חופשיות בתחילה. אך אם אין ביכולתם לממן אישה חופשייה, עליהם להינשא לשפחה במטרה שלא ידרדרו למעשים אסורים." ההגיון שמאחורי ההכרה בשפחה באסלאם הוא ש"הדבר מספק את היצר המיני של הנשים המשועבדות ומונע את נגע חוסר המוסר בקהילה המוסלמית."
קרוסלה
קרוסלה (Carousel; בעברית סְחַרְחָרָה, סְחַרְחֵרָה וסְחַרְחֶרֶת) היא מתקן שעשועים המבוסס על סיבוב במישור האופקי. התאוצה הצנטריפטלית המוענקת לנמצאים בתוך הקרוסלה גורמת לתחושת עונג, בייחוד אצל ילדים, שאיבר שיווי המשקל שבאוזנם פועל כשורה. אחרת עלול השימוש בקרוסלה לגרום לבחילה.
קרוסלות גדולות, מאלה הנמצאות בפארקי שעשועים, מונעות בחשמל. הן עשויות לכלול תאוצה בכיוונים נוספים: המושבים עשויים לעלות ולרדת, כמו בקרוסלת הסוסים. הקרוסלה כולה עשויה לשנות את מישור הסיבוב שלה.
פיטר ברגר
פיטר לודוויג ברגר (באנגלית: Peter Ludwig Berger; 17 במרץ 1929 – 27 ביוני 2017) היה סוציולוג ותאולוג לותרני אמריקאי שנולד באוסטריה, ידוע בשל שותפותו עם תומאס לקמן בחיבור ספרו "הבניה החברתית של המציאות: מסה על סוציולוגיה של הידע" (ניו יורק, 1966).
ביוגרפיה
ברגר נולד בווינה, אוסטריה, וזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית. בשנת 1949 קיבל תואר B.A. בואגנר קולג', לאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (כיום: בית הספר החדש), וקיבל תואר M.A. בשנת 1950, ו-Ph.D. בשנת 1954.
בשנים 1955 ו-1956 עבד באקדמיה האוונגלית בעיירה באד בול שבדרום גרמניה. בין השנים 1956 ו-1958 היה מרצה בכיר באוניברסיטת דרום קרוליינה. בין השנים 1958 ו-1963 היה מרצה בכיר בסמינר התאולוגי בהרטפורד. לאחר מכן היה פרופסור בבית הספר החדש למחקר חברתי, באוניברסיטת ראטגרס ובבוסטון קולג'. משנת 1981 היה ברגר פרופסור לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת בוסטון, ומשנת 1985 ניהל את המכון למחקר התרבות הכלכלית, שנקרא כיום המכון לתרבות, דת ויחסים בינלאומיים.
ברגר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לויולה, ואגנר קולג', האוניברסיטה של נוטרדאם, אוניברסיטת ז'נבה ואוניברסיטת מינכן. בנוסף, ברגר חבר כבוד באגודות מדעיות רבות.
הלך מחשבה
ברגר ידוע בשל השקפת עולמו לפיה המציאות החברתית היא תוצר של תודעה אנושית. ברגר עסק בעיקר בקשר שבין הפרט לחברה. בספרו הבניה החברתית של המציאות, פיתח ברגר תאוריה חברתית: "חברה כמציאות אובייקטיבית וכמציאות סובייקטיבית". תאוריה זו מתארת את תפיסת הפרט את המציאות הסוביקטיבית, הנובעת מיחסיו עם מבנים חברתיים. הוא כותב על כך שתפיסות והמצאות אנושיות חדשות הופכות לחלק מהמציאות שלנו באמצעות תהליך של אובייקטיפיקציה. לרוב מציאות זו אינה נתפסת לאחר מכן כיצירה אנושית, לתהליך זה קורא ברגר ראיפיקציה. לפי ברגר השפה היא "מערכת הסימנים החשובה ביותר של החברה האנושית". תפיסתו את המבנה החברתי כסובב סביב חשיבות השפה דומה לאופן שבו ראה הפילוסוף הגל את הרוח. בדומה לרוב הסוציולוגים של הדת בזמנו, הוא טעה כשחזה כי העולם יעבור תהליך כולל של חילוניות, ומספר פעמים הודה כי טעה, וציין כי המידע שנאסף בנושא מוכיח כי התחזית לא התממשה. בסוף שנות ה-80, ברגר הכיר באופן פומבי בכך שדת (ישנה וחדשה) לא זו בלבד שנותרה נפוצה אלא במקרים רבים אף הפכה האמונה עצמה למלאת חיים יותר מבעבר. הוא מציין שהדת היא עדיין כוח חברתי חזק, אך עם זאת פלורליזם והגלובליזציה משנים את האופן שבו אדם חווה את הדת, בעוד שבעבר אופייה של הדת היה מובן מאליו, כיום הדת היא חיפוש אינדיבידואלי אחר העדפה דתית. עם זאת, בספרו "הדה-חילוניות של העולם" (באנגלית: The Desecularization of the World), הוא מסמן את האקדמיה המערבית ואירופה המערבית כיוצאים מהכלל, כמי שנותרו חילוניים לעומת שאר העולם. למרות הופעת "פרדיגמה חדשה" בסוציולוגיה של הדת, השואבת השראה מתיאורית ה"מחשבה הרציונלית" בבואה להסביר את החברות (כנסיות) והצרכנים (מאמינים), אופן המחשבה של ברגר השפיע על בעלי תפקידים חשובים בתחום הסוציולוגיה כיום.
ברגר הבחין בין "כבוד" לבין "כבוד האדם" (באנגלית: dignity). "כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים. בהנגדה לכך, "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי. בכך הסביר ברגר את שחיקת מעמדו של "הכבוד" הקלאסי בעת החדשה ובמקביל את צמיחת מעמדו של "כבוד האדם". שכן, התפיסה בעת החדשה בכלל ובמאה העשרים ואחת בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים. עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד לאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית."
איילין פורסטר אגאר
איילין פורסטר אגאר (באנגלית: Eileen Forrester Agar; 1 בדצמבר 1899, בואנוס איירס שבארגנטינה – 17 בנובמבר 1991 בלונדון, שבאנגליה) הייתה ציירת וצלמת ששמה נקשר בתנועה הסוריאליסטית בזכות ציוריה הסוריאליסטים, הקולאז'ים והחפצים שיצרה.
ביוגרפיה
אגאר נולדה קרוב לבואנוס איירס לאב סקוטי ואם אמריקאית. אביה מכר טחנות רוח ומכונות חקלאיות. היא גדלה בוילה של המשפחה והיו לה מורים פרטיים לפני שהחלה ללכת לבית הספר. המשפחה הגיעה לבריטניה בערך כל שנתיים במשך ילדותה, ומאוחר יותר, עברה המשפחה לגור בלונדון. מאחר שנולדה למשפחה אמידה, הציפייה הייתה שתינשא למישהו במעמדה. אך כישרונותיה האמנותיים של אגאר התגלו כבר בגיל צעיר, ומוריה עודדו אותה לפתח כישורים אלה. בין השנים 1920–1921, למדה אגר בבית הספר לאמנות של ליאון אנדרווד ושם פגשה את הפסל האנגלי הנרי מור. בין השנים 1921 - 1924 למדה אגאר בבית הספר לאומנות הידוע סלייד (Slade School of Fine Art ). שם מעגל ההיכרות האמנותית שלה גדל וכלל את מעצב התיאטרון אוליבר מסל, המאייר רקס ויסלר והצלם ססיל ביטון. בשנת 1925 נישאה לרובין ברטלט, אך בשנת 1929 התגרשה ממנו, לאחר שהתאהבה בסופר ההונגרי ג'וזף בארד לו נישאה בשנת 1940. בזמן למודיה הפנתה עורף לעושרם של הוריה וסרבה להשתמש ברולס-רויס שהם שלחו לאסוף אותה מבית הספר. נישואיה הראשונים יצרו למענה את האפשרות להתרחק מהם ומאורח חייהם. יחד עם בעלה הראשון סיירה בצרפת ובספרד. בשנה בה נישאה לראשונה הרסה אגאר את רוב עבודותיה המוקדמות. הזוג גר בדייפ.
קריירה
בין השנים 1928 ו 1930 סיירו אגאר ובארד ברחבי אירופה ופגשו אנשי ספרות ואומנים ידועים, כולל המשוררים עזרא פאונד וויליאם בטלר ייטס, הצייר אדריאן סטוקס, והסופר אוולין וו.
אגאר פגשה את ג'וסף בארד, שהפך להיות בעלה השני, בשנת 1926. היא בלתה איתו את חמישים השנים הבאות ואת אהבתו לתכשיטים שילבה גם ביצירותיה. בין השנים 1927 - 1928 גרו אגאר ובעלה בלונדון, אך בילו את החורפים בפורטופינו. בשנת 1928 עברו אגאר ובעלה לפריז ושם התוודעה אל אומנים סוריאליסטים כמו אנדרה ברטון וקונסטנטין ברנקוזי. בשנת 1930 חזרה אגאר לאנגליה וציירה את היצירה הסוריאליסטית הראשונה שלה, בשם The Flying Pillar, שמאוחר יותר נקראה Three Symbols, בהשפעת המניפסט הסוריאליסטי של ברטון. לדבריה של אגאר היצירה מסמלת את העולם הקלאסי המתמזג עם העולם המודרני.
בשנת 1934 שכרו היא ובעלה בית בדורסט שם פגשה את פול נאש והשניים החלו במערכת יחסים אומנותית ואישית, ויצרו יחד מספר עבודות. בשנת 1936 מבקרי האמנות הרברט ריד ורולאן פנרוז בחרו שלושה מציוריה וחמישה מחפציה הסוריאליסטיים לתערוכת הסוריאליסטים הבינלאומית בניו-ברלינגטון. היא הייתה האישה הבריטית היחידה שנכללה בתוכנית, למרות שאגאר התנגדה לקרוא ליצירות שלה סוריאליסטיות היא הייתה אחת מהנשים הבודדות שהצליחו להציג בתערוכות סוריאליסטיות באנגליה וגם בארצות אחרות.
בטוקיו, בפריז, ובאמסטרדם.
בשנת 1940 כבר הופיעו עבודות שלה בתערוכות סוריאליסטיות באמסטרדם, בניו-יורק, בפריז ובטוקיו, אך מלחמת העולם השנייה קטעה את הקריירה של אגאר ולאחריה לא הצליחה להשיג את אותה רמת הצלחה בינלאומית. בשלב זה בחייה התקיימו 16 תערוכות יחיד שלה בין השנים 1946-1960. החל משנת 1965 ציירה אגאר בעיקר בצבעים אקריליים.. תערוכה רטרוספקטיבית שלה, בשנת 1987, חידשה בקצרה את העניין בעבודותה. הקשרים ההדוקים שלה עם הקהילה הסוריאליסטית הבריטית ותפקידה כדמות נשית מובילה בתנועה הסוריאליסטית ביססה את מקומה בתולדותיה של תנועת הסוריאליזם.
בשנת 1988 היא פרסמה ספר אוטוביוגרפי ובשנת 1990 היא נבחרה כחברה באקדמיה המלכותית לאומנות (Royal Academy) באנגליה. היא נפטרה בלונודון ונקברה בפריז.
קישור לעבודות
https://www.imj.org.il/he/collections/205752
לילי (אוניית מעפילים)
ספינת המעפילים "לילי" היא אחד מכלי השיט שנקנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' כדי להעלות יהודים לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. בקיץ 1943 האונייה העבירה כ-40 מעפילים לקפריסין, אך ב-25 באוגוסט, אחרי שהורידה את נוסעיה בקפריסין, הופצצה והוטבעה יחד עם 11 אנשי צוות.
הרקע להפלגה
לנציג דנמרק באיסטנבול הייתה ספינת טיולים קטנה שעגנה בחופי איסטנבול. לאחר פטירתו של הנציג אשתו העמידה את הספינה למכירה פומבית ובסוף 1940 נקנתה על ידי המוסד לעלייה ב' במטרה להמשיך בהבאת מעפילים לארץ. אנשי המוסד לעלייה ב' בארץ רצו שלילי תפליג לישראל, אך לילי לא יכלה להפליג משום שממשלת דנמרק לא התירה לה לעשות שימוש בדגל הדני. ללא דגל של מדינה, לא הייתה לספינה אפשרות להפליג.
אנשי המוסד לעלייה ב' חיפשו מדינה אחרת שתתן דגל ללילי אך ללא הצלחה. בעקבות החלטת המנדט הבריטי כי כל פליט יהודי שיגיע לטורקיה בכוחות עצמו יורשה לעלות לישראל, הוחלט להשתמש בספינה "לילי" שעגנה באיסטנבול שבטורקיה ללא שימוש (מאחר שלא היה לה דגל) כדי להביא לארץ ישראל 30 עולים יהודיים שהגיעו לטורקיה מבולגריה.
ב-1943 אנשי המוסד השיגו דגל ללילי כדי שתוכל להפליג לארץ. ההפלגה הייתה מאיסטנבול לעיר הנמל הטורקית מרסין ומשם לארץ ישראל. בתחילה השתמשו בדגל טורקי לחלק מהמסע מאיסטנבול למרסין, אחר כך חברת עתיד נתנה ללילי את חסותה והשיגה ללילי דגל של ארץ ישראל המנדטורית וכך התחילה "לילי" את דרכה לישראל.
שלטונות המנדט הבריטי הודיעו לצוות הספינה "לילי" שלא יוכלו להגיע לחופי ארץ ישראל עם מעפילים, אלא יש להביאם לקפריסין.
ביולי 1943 הפליגה "לילי" לנמל פמגוסטה בקפריסין, שם הורדו הפליטים לחוף ובספינה נמשכו עבודות ההכנה לקראת המשך ההפלגה. ביום 21 באוגוסט התקבלה החלטה, שלילי תפליג לחופי ישראל ללא מעפילים כדי להסדיר הליכי רישום בישראל. מיד אחרי כן על פי התכנון, תגיע לקפריסין להביא לארץ ישראל את 30 המעפילים שהמתינו בקפריסין.
נופלי האונייה
בין אנשי הצוות שטבעו היו גם מלחים סרבים ויוונים וכן שני חברים בפלי"ם (פלמ"ח ימי) בנימין ויטנברג וגרשון מרכוס.
אנתרופולוגיה של הדת
האנתרופולוגיה של הדת כרוכה במחקר של דתות ביחס למוסדות חברתיים אחרים, והשוואה של אמונות ומנהגים דתיים בתרבויות שונות. האנתרופולוגיה המודרנית מניחה שיש המשכיות מלאה בין חשיבה קסומה ודת, ושכל דת היא מוצר תרבותי, שנוצר על ידי הקהילה האנושית שמשתייכת אליה.
היסטוריה
אנתרופולוגיה המודרנית מניחה שדת היא המשך של החשיבה הקסומה, שהדת היא מוצר תרבותי, וכי היא תופעה של השלכה פסיכולוגית. ההמשכיות המלאה בין קסם ודת באנתרופולוגיה המודרנית היא הנחת יסוד לפחות מאז פרספקטיבת תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הפרספקטיבה של האנתרופולוגיה המודרנית כלפי דת היא רעיון ההעברה, גישה מתודולוגית שמניחה כי לכל דת שנוצרה על ידי הקהילה האנושית שסוגדת לזה, כי "פעילות יצירתית לייחס לאלוהים דבר הצפוי מאיש".
בשנת 1841, לודוויג פוירבך, היה הראשון שהשתמש במושג זה כבסיס לביקורת שיטתית לדת. מבשר בולט בניסוח עיקרון השלכה זה היה ג'אמבטיסטה ויקו וניסוח מוקדם שלו הוא נמצא בסופר היווני העתיק קסנופנס, אשר ציין כי "האלים של האתיופים היו בהכרח שחורים עם אפים שטוחים ואילו אלה של התראקים היו בלונדינים עם עיניים כחולות".
בשנת 1912 אמיל דורקהיים, בהסתמך על פוירבך, הגדיר את הדת כ"השלכה של הערכים החברתיים של החברה", "אמצעי הצהרות סמליות על החברה", "שפה סמלית שהופכת את ההצהרות על הסדר החברתי", ובקיצור, "דת היא סגידת החברה לעצמה".
במאה ה-19, האנתרופולוגיה התרבותית נשלטה על ידי האבולוציה התרבותית, רוב האנתרופולוגים הניחו כי קיימת הבחנה פשוטה בין דת "פרימיטיבית" ודת "מודרנית" וניסו לספק תאוריות על התפתחות השנייה מהראשונה. במאה ה-20 רוב האנתרופולוגים דחו גישה זו. היום האנתרופולוגיה של הדת משקפת את השפעת תאורטיקנים כגון קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אמיל דורקהיים, ומקס ובר. האנתרפולוגיה עוסקת במיוחד בעד כמה אמונות ומנהגים דתיים עשויים לשקף כוחות פוליטיים או כלכליים, או את הפונקציות החברתיות של אמונות ומנהגים דתיים.
הגדרת דת
הבעיה המרכזית באנתרופולוגיה של הדת היא ההגדרה של דת עצמה. בעבר אנתרופולוגים הניחו שמנהגים דתיים ואמונות מסוימות היו פחות או יותר אוניברסליים לכל התרבויות בשלב כלשהו בהתפתחותם, כגון אמונה ברוחות או רוחות רפאים, שימוש בקסמים כאמצעי לשליטה הטבעית, שימוש בניחוש כאמצעי לגילוי ידע נסתר, וקיום של טקסים כגון תפילה והקרבה כאמצעי להשפעה על התוצאות של אירועים שונים באמצעות סוכנות על-טבעית, לעיתים לובשת צורה של שמניזם או פולחן מתים. על פי גירץ, דת היא "(1) מערכת של סמלים הפועלת (2) לקבוע מצבי רוח חזקים, חודרניים, וארוכי טווח באנשים על ידי (3) גיבוש תפיסות של סדר כללי של קיום ו-(4) להלביש תפיסות אלה עם הילה כזו של עובדתיות ש(5) הלכי הרוח ומוטיבציות אלו יראו בייחוד מציאותיים" (גירץ 1966). כיום, אנתרופולוגים דנים, ורבים דוחים, את התוקף של הבין-תרבותיות של הקטגוריות הללו (שלרוב רואים בהם כדוגמאות לפרימיטיביות אירופית). אנתרופולוגים מחשיבים קריטריונים שונים להגדרת דת - כמו אמונה בעל טבעי או הסתמכות על טקס - אך מעטים הטוענים כי הקריטריונים האלה הם בעלי תוקף אוניברסלי.
בתרבות המערבית, דת הפכה לשם נרדפת פחות או יותר עם המונותיאיזם ועם הקודים המוסריים השונים שהמונותיאיזם קובע. קודים מוסריים גם התפתחו בשיתוף עם אמונות בודהיסטיות והינודויסטיות, בנפרד מהמונותיאיזם. עם זאת, קודים מוסריים מוכתבים או אפילו קודים אתיים נורמטיביים אינם מרכיב הכרחי של אמונות או מנהגים דתיים יותר מאשר הם מרכיב הכרחי של מדע והשיטה המדעית.
אנתוני אף.סי. וואלאס מציע ארבע קטגוריות של דת, כשכל קטגוריה כוללת את הקודמת לה. אלה הם, לעומת זאת, קטגוריות סינתטיות ולא בהכרח מקיפות את כל הדתות. 1. אינדיבידואליסטית: בסיסי ביותר; פשוט ביותר. לדוגמה: חיפוש חזון. 2. השאמאנית: רופא דתי במשרה חלקית, משתמשת בדת כדי לרפא, לנבא, בדרך כלל בשמו של לקוח. לטילמוק יש ארבע קטגוריות של שאמאן. דוגמאות של השאמאנים: ספיריטואליזם, מרפא באמונה, קורא בכף יד. סמכות דתית שנרכשה בכוחות עצמו. 3. קהילתי: מערכת מורכבת של אמונות ומנהגים; קבוצה של אנשים מסודרים בקבוצות על ידי שושלת, קבוצת גיל, או כמה חברות דתיות; אנשים לוקחים על עצמו תפקידים שמבוססים על ידע ופולחן. 4. הכנסייתי: דומיננטי בחברות ומדינות חקלאיות; מאורגנים באופן מרכזי והיררכי במבנה, המקביל לארגון של מדינות. בדרך כלל מטיל דופי ומתחרה בכתות האינדיבידואליסטית והשאמאניות.
1928 בברית המועצות
1928 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-11 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
אהרון ספלינג
'''אהרון פ. ספלינג (Aaron Spelling'''; 22 באפריל 1923 – 23 ביוני 2006) היה מפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי אמריקני.
ספלינג היה מעורב, בתפקיד זה או אחר, כמעט במאתיים הפקות טלוויזיה, לרבות "סטארסקי והאץ'", "המלאכיות של צ'רלי", "ספינת האהבה", "שושלת", "טווין פיקס", "בברלי הילס 90210", "מלרוז פלייס" ו"מכושפות". בשל כך נחשב ספלינג לאחד המפיקים הפוריים והמצליחים בהיסטוריה של הטלוויזיה. ב-1991 הפיק את הקומדיה "בועות של אהבה".
קורות חיים
ספלינג נולד בדאלאס שבטקסס, למשפחה יהודית של מהגרים מפולין. הוא שירת בחיל האוויר של ארצות הברית ולאחר מכן למד באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, שם סיים את לימודיו בשנת 1949. לאחר סיום הלימודים עבר לניו יורק והתפרנס מעבודה כשחקן. הוא נישא לשחקנית קרולין ג'ונס ב-1953, והשניים עברו לקליפורניה. בשנת 1954 הצליח למכור מחזה ללהקת תיאטרון מצליחה, שניהלה ג'יין ויימן. הוא החל לכתוב להפקות טלוויזיה, ועבד עבור דיק פאואל. לאחר מותו של פאואל הקים חברת הפקה בשיתוף עם המפיק דני תומאס, ובשנת 1972 הקים חברת הפקה עצמאית, בשיתוף פעולה עם לאונרד גולדברג. בשנת 1986 הפכה החברה לחברה ציבורית, בשם "ספלינג אנטרטיינמנט".
ספלינג התגרש מג'ונס בשנת 1965 ובשנת 1968 נישא לקארול ג'ין מארר, הידועה מאז בכינוי "קאנדי ספלינג". הוא אביה של השחקנית ויקטוריה דייבי ספלינג (הידועה כטורי ספלינג) ושל השחקן רנדל ג'ין ספלינג (הידוע כראנדי ספלינג). ביתו בלוס אנג'לס הוא הבית הגדול ביותר בקליפורניה המשמש למגורי משפחה אחת.
ב-18 ביוני 2006 לקה ספלינג בשבץ באחוזתו בלוס אנג'לס. חמישה ימים לאחר מכן מת, בגיל 83. במותו הוריש ספלינג יותר מ-500 מיליון דולר וביתו המפורסם הוערך בסכום של 150 מיליון דולר.
טויוטה קורולה
טויוטה קורולה (אנגלית: Toyota Corolla) היא סדרה של מכוניות משפחתיות קטנות מתוצרת חברת טויוטה היפנית, שהפכה פופולרית ברחבי העולם מאז הוצגה ב-1966. ב-1997 הפכה הקורולה למכונית הנמכרת ביותר בכל הזמנים - יותר מ-35 מיליון מכוניות נמכרו עד 2007, ובכך עברו מכירותיה את מכונית החיפושית. בשנת 2013 יוצרה הקורולה ה-40 מיליון.
הקורולה מיוצרת ביפן, ברזיל (סאו פאולו), קנדה (קיימברידג', אונטריו), סין (טיינג'ין), הודו (בנגלור), אינדונזיה, מלזיה, פקיסטן, הפיליפינים, דרום אפריקה, טאיוואן, תאילנד, טורקיה, בריטניה, וונצואלה.
המודלים הראשונים היו בהנעה אחורית, המאוחרים יותר בהנעה קדמית, ומודלים מסוימים 4X4.
1966-1970 הדור הראשון (E10)
הדור הראשון של דגם הקורולה הוצג לראשונה באוקטובר 1966 והיה בעל מנוע חדשני בנפח 1,077 סמ"ק ותיבה בעלת 4 הילוכים ידניים או תיבה אוטומטית עם 2 הילוכים. התוכנית המקורית הייתה לבנות מנוע שיהיה קטן מ-1000 סמ"ק על מנת ליהנות מהטבות מס, אך בסופו של דבר הוגדל נפח המנוע על מנת להתחרות עם ניסאן דאטסן, שיצאה לשוק מספר חודשים קודם לכן ונחשבה ליריבה הגדולה. הקורולה שווקה ב-3 גרסאות: סדאן, סטיישן וספרינטר - גרסה ספורטיבית של הקורולה שיועדה לשוק היפני בלבד.
במרץ 1968 יוצאו הדגמים הראשונים לארצות הברית. באוגוסט 1969 הוגדל המנוע ל-1,166 סמ"ק.
1970-1974 הדור השני (E20)
במאי 1970 יצא לשוק הדור השני שזכה להגדלה של 49 מ"מ בבסיס הגלגלים ועיצוב חדש בעל מראה מעוגל יותר. בדור השני הוצעו דגמים עם נפח מנוע של 1,400 ו-1,600 סמ"ק. הדגמים, בעלי התיבה האוטומטית, הציעו תיבה בעלת 3 הילוכים. הקורולה מדור זה הייתה הדגם הראשון שיוצר במפעלי החברה באינדונזיה.
1974-1979 הדור השלישי (E30, E40, E50, E60)
באפריל 1974 נכנס הדגם החדש, שהביא עמו צורה עגולה יותר, והקורולה הפכה להיות גדולה וכבדה יותר. הדור השלישי של הקורולה זכה להצלחה גדולה במכירות בארצות הברית, כתוצאה ממשבר האנרגיה העולמי שהתפתח בתחילת שנות השבעים.
1979-1983 הדור הרביעי (E70)
בשנת 1979 המודל עוצב מחדש והביא עמו את הקצוות המרובעים. בנוסף לכך הקורולה הפכה קלה יותר לטיפול, והוכנס בה מנוע חדש מסוג A.
1987-1991 הדור השישי (E90)
הדור השישי הוצג לראשונה במאי 1987 והביא עמו סגנון מעט יותר עגול ואווירודינמי.
1991-1995 הדור השביעי (E100)
ביוני 1991 עוצבה הקורולה להיות גדולה וכבדה יותר ובעלת צורה מעוגלת לחלוטין, כיאה לשנות ה-90.
הדור השמיני (E110)
במאי 1995 עוצבה הקורולה מחדש. שינויים חיצוניים בוצעו, ושיפורים טכנולוגים נוספו. הדגם הגיע לצפון אמריקה רק באמצע שנת 1997 (מודל 1998), וכלל עיצוב ייחודי מאחור ובחזית. גם לאירופה ולאוסטרליה עוצבו גרסאות משלהן.
הדור התשיעי (E120,E130)
בנובמבר 2000 יצא הדור התשיעי של הקורולה ביפן, עם טכנולוגיה חדישה על מנת להכניס את הדגם למאה ה-21. הדגם נכנס לצפון אמריקה במרץ 2002 (מודל 2003).
הדור העשירי (E140,E150)
הדור העשירי הוצג לראשונה באוקטובר 2006. ההשקה בצפון אמריקה נדחתה לינואר 2008 (מודל 2009). רכב מסוג זה שימש כמכונית השרד של נשיא בוליביה לשעבר, אבו מוראלס, למרות שנחשב צנוע יותר מרכבי הפאר של המנהיגים בעולם.
בטיחות
לפי ארגון בדיקת הרכב האירופאי יורו NCAP, דירוג הקורולה בדגמיה האחרונים:
קבוצת תמיכה
קבוצת תמיכה היא קבוצה אשר כל החברים בה מתמודדים עם בעיה או קושי משותפים, כגון מחלה, התמכרות, אֵבל ועוד, ואשר נפגשת באופן קבוע לצורך תמיכה הדדית.
רקע
תמיכה חברתית מהווה מקור עיקרי וחשוב ליכולתו של אדם להתמודד בהצלחה עם קשיים ומצוקות. האדם הוא "חיה חברתית" - הוא מעורב כמעט תמיד, החל מרגע לידתו, במהלך התפתחותו ובמשך חייו במערכות בין-אישית במסגרות שונות. המשפחה, המהווה את קבוצת התמיכה החברתית הראשונית, מספקת מקור ביטחון פיזי ונפשי. בהמשך, במהלך חייו, האדם מפתח קשרים חברתיים עם יחידים וקבוצות שהופכים להיות עבורו מעין "רשת ביטחון". מחקר פסיכולוגי רב-שנים העלה שקיומה של תמיכה חברתית עבור אדם הנתון במצוקה לסוגיה מהווה משאב משמעותי להתמודדות והתגברות על קשיים רגשיים, וכי לא רק קיומה בפועל של תמיכה חברתית יכול להוות מקור כוח ותקווה, אלא גם תפיסת האדם את מצבו בהקשר לקיומה של תמיכה חברתית עבורו. אמונותיו, ייחוסיו וציפיותיו של הפרט בהקשר לקיומה של מערכת חברתית תומכת בו הם כנראה הגורמים הפסיכולוגיים המשמעותיים לתחושותיו ש"הוא לא לבד" וש"יש לו על מי להישען". עניין זה מחזק את הגישה המשותפת לשיטות פסיכולוגיות רבות, הטוענת כי להבניה הקוגניטיבית של עולמו של הפרט יש תפקיד מרכזי ביכולתו להתמודד עם קשיים.
תפיסה זו, בין השאר, עמדה בבסיס ה"טכניקה" המכונה "קבוצות תמיכה" (מונחים אחרים ומקבילים המקובלים הם: "קבוצות לעזרה-עצמית" ו"קבוצות לסיוע הדדי") שהופיעה בצורה בולטת בראשית שנות ה-80 והתפשטה לתחומים רבים ושונים של מצוקה אישית.
תרומה
תרומת קבוצות תמיכה למשתתפיהן מתבצעת באמצעות:
דוגמאות לקבוצות תמיכה:
מבנה קבוצות תמיכה
בקבוצות אלו, המנחים הם בעצמם חלק מהמשתתפים. מבנה הקבוצה מבוסס על נורמות שהתגבשו בקבוצות 12 צעדים אחרות – ובמקרים אחרים, מדובר במבנה פתוח, שבו כל משתתף יכול לשתף באופן חופשי בדברים שעוברים עליו בתקופה האחרונה. דוגמה לקבוצה לעזרה עצמית בעלת מבנה פתוח ניתן לראות בקבוצות של תנועת שומעי הקולות, קבוצות לעזרה עצמית של אנשים השומעים קולות או רואים חזיונות שאינם קיימים במציאות, תופעה שהפסיכיאטריה מגדירה כפסיכוזה.
פעמים אחרות, היוזמה להקמה וניהול קבוצות תמיכה היא מוסדית – ארגוני המגזר הרביעי, בתי חולים, מרפאות בקהילה, וארגונים חברתיים שונים. קבוצות אלה המורכבות בדרך כלל מסדר גודל של 6–12 משתתפים, נפגשות באופן סדיר ומונחות על ידי אנשי מקצוע, כגון מנחי קבוצות מקצועיים, עובדים סוציאליים או פסיכולוגים.
קבוצות תמיכה יכולות להתנהל באמצעות מפגשים פנים אל פנים, או כקהילות וירטואליות ברשת האינטרנט.