cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה האגררית של רוסיה
היסטוריה
המפלגה האגררית של רוסיה הוקמה ב-26 בפברואר 1993 על ידי ראש הרפובליקה של אלטאי, מיכאיל לפשין ו-וסילי סטארודובצב, מושל טולה וחבר לשעבר בוועדת המדינה של ברית המועצות לענייני חירום. בשנות הנהגתם (1993–2004), כרתה המפלגה ברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית ועם גוש "המזרח—כל רוסיה". עד 2008 האידאולוגיה של המפלגה הייתה סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם.
מייסדה מיכאיל לפשין הוביל את המפלגה עד 2004. בבחירות לדומה הממלכתית בדצמבר 1993 השיגה המפלגה האגררית 37 מושבים בדומא וזכתה 8% מהקולות. בין 1994 ל-1996 היה אחד מחברי מפלגתו, איוון ריבקין, ליושב ראש הדומה הממלכתית, יו"ר הפרלמנט הרוסי. בבחירות לדומה בדצמבר 1995, היא לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 5% והשיגה רק 3.78% מהקולות. בבחירות לרשות המחוקקת שהתקיימו ב-7 בדצמבר 2003 זכתה המפלגה ב-%3.6 מהקולות וקיבלה שלושה מתוך 450 מושבים בפרלמנט.
חבר המפלגה האגררית ניקולאי חאריטונוב התמודד כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הקומוניסטית בבחירות לנשיאות רוסיה 2004 וזכה ב-13.7% מהקולות, כשהוא שני רק לולדימיר פוטין.
בשנות התשעים צירי המפלגה היו בדרך כלל בעלי ברית של המפלגה הקומוניסטית פרלמנט ודוגלים בתמיכה גדולה יותר של הממשלה במגזר החקלאי.
המפלגה זכתה ב-2.30% מהקולות בבחירות 2007, לא עברה את מחסום 7% שהוגדר כאחוז החסימה וכך לא היו לה מושבים בבית התחתון.
המפלגה האגררית תמכה במועמדותו של דמיטרי מדבדב בבחירות לנשיאות 2008. מאוחר יותר היא התמזגה עם רוסיה המאוחדת - מפלגת השלטון.
התאוששות
שנת 2012 סימנה תקופה בולטת במיוחד למפלגה עם הקמתה מחדש ומינויאולגה בשמצ'ניקובה למנהיגת המפלגה ולמנכ"ל האיגוד החקלאי ב-18 במאי. זה הוביל את המפלגה לנקוט כיוון חדש, כשהעא מתרחקת מהאידאולוגיות של סוציאליזם אגררי וקולקטיביזם לעבר צנטריזם. המפלגה נטשה את הברית עם המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית והיא מאוחדת כיום עם החזית העממית והמפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים".
על פי תוצאות הבחירות 2012, 2013 ו-2014, המפלגה לא הצליחה לנצח בבחירות לרשויות המקומיות ולא זכתה למושבים בפרלמנטים אזוריים ועירוניים.
ב-21 באוקטובר 2019 המפלגה פורקה בהחלטת בית המשפט העליון של רוסיה.
המשרד לענייני הודו
המשרד לענייני הודו (באנגלית: India Office) היה משרד ממשלתי בריטי שפעל בין השנים 1858 ל-1947 לניהול ענייני הודו הבריטית (הראג' הבריטי) והפרובינציות שלה, שטח שכלל את המדינות המודרניות הודו, בנגלדש, פקיסטן, סרי לנקה, בורמה ושטחים אחרים בשליטה בריטית סביב האוקיינוס ההודי והשטחים השולטים על נתיבי הים אליה. בראש המשרד ניצב מזכיר המדינה לענייני הודו, שהיה חבר קבינט ממשלת בריטניה ולידו פעלה כגוף מייעץ המועצה לענייני הודו.
רקע היסטורי
בשנת 1600 נוסדה חברת הודו המזרחית הבריטית כחברה ציבורית למסחר, בעיקר מסחר תבלינים עם הודו וציילון. בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל. לאחר הקמת סוראט (1612), הוקמו בין השאר תחנות מסחר במדראס (1639), בומביי (1668) וקולקטה (1690). בשנת 1647 היו לחברה 23 תחנות מסחר או 'מפעלים' שכאלה, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, אלו הפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
ניצחון כוחות חברת הודו המזרחית בקרב פלסי (1757) היה נקודת מפנה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו. במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הפך השלטון הבריטי בהודו לכוח החזק והדומיננטי בתת-היבשת. הכוחות האירופאים בהודו הלכו ודעכו לכדי מספר בודד של ערים הולנדיות, צרפתיות ופורטוגליות. האימפריה המוגולית הלכה ודעכה החל משנות ה-30 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 התקיימה רק באופן פורמלי, האימפריה המראטהית שניסתה לתפוס את מקום המוגולים, הייתה אף היא בדעיכה כנגד ההתרחבות הבריטית. מספר מערכות ומלחמות כנגד ממלכות הודיות שונות הביאו את חברת הודו המזרחית לשלוט בחלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת, בין היתר ארבע מלחמות כנגד ממלכת מייסור (1767–1799) ושלוש מלחמות כנגד האימפריה המראטהית (1775–1818). לאחר 1818 עם הניצחון הבריטי כנגד האימפריה המראטהית וביטולה למעשה, שלטו הבריטים באופן ישיר או דרך ממלכות חסות, ברוב הגדול של הודו.
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858 אם כן, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי. לשם כך הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט.
מבנה ותפקוד
השר הממונה היה מינוי פוליטי של ראש ממשלת בריטניה ולצידו תפקדה מועצה מייעצת של פקידים, אנשי מסחר ואנשי צבא שטוו את המדיניות והאסטרטגיה הבריטית לשלטון בהודו גופא ובטריטוריות המאבטחות את הנתיב הימי אליה. המוציא לפועל של המדיניות היה מושל הודו (שנקרא Viceroy of India) והמערכת האדמיניסטרטיבית עליה הופקד, כולל צבא הודו הבריטית. מכוח המנדט "לפקח ולהכווין" את כל הפעילות ההודית פעל המשרד גם בתחום הטלגרף בדרום-מזרח אסיה, ניהול תעלת סואץ.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה, במסגרת החוקים India Acts of 1919 ו-1935 India Acts of הועברו פונקציות ניהוליות ושלטוניות מפיקוח ישיר של המשרד לגורמים בהודו, באוקיינוס ההודי ובדרום מזרח אסיה. בשנת 1937 הופרדו בורמה ודרום מזרח אסיה ממשרד הודו, תוך הקמתו של "המשרד לענייני בורמה", שנשלט על ידי אותו שר (שכינויו הורחב למזכיר המדינה לענייני הודו ובורמה) ושכן באותו בניין בוייטהול.
עם הצעדים לקראת קבלת העצמאות של הודו, פקיסטן ובורמה ב-1947 נסגר המשרד.
אזורים נוספים בניהול המשרד לענייני הודו
לפי ההגדרה שלט המשרד על כל השטחים השולטים על נתיבי הסחר (בעיקר הסחר הימי) להודו ודרכי התקשורת עם תת-היבשת ההודית שהיו בשליטה בריטית או בהשפעה בריטית. בהם:
MQV
MQV (קיצור של Menezes-Qu-Vanstone) הוא פרוטוקול שיתוף מפתח קריפטוגרפי עם אימות, שפותח ב-1998 על ידי אלפרד מנזס וסקוט ונסטון מאוניברסיטת ווטרלו, מינגהו קו מחברת Certicom, בשיתוף עם לורי לאו וג'רי סולינס מה-NSA. פרוטוקול MQV מבוסס על פרוטוקול דיפי-הלמן, הוא היעיל ביותר מסוגו וניתן להפעילו בכל חבורה ציקלית סופית, במיוחד בחבורת עקום אליפטי (במקרה זה מסומן בקיצור ECMQV). כמו כן קיימות שתי וריאציות נוספות של הפרוטוקול; העברת מפתח מאומת במהלך יחיד, המתאים לסביבה בה רק צד אחד מקוון וכן העברת מפתח בשלושה מהלכים המספק אימות דו צדדי.
הפרוטוקול מפורט בתקן SEC 1 של איגוד SECG (שנוסד על ידי סרטיקום) ושולב בתקן IEEE P1363, בתקנים ANSI X9.63, X9.42 וכן RFC-5656 של IETF. כמו כן נכלל על ידי NSA בחבילה הקריפטוגרפית Suit B לפי המלצות NIST SP 800-56A. ייתכן שכמה מגרסאות הפרוטוקול מוגנות בפטנט. גרסאות מתקדמות של הפרוטוקול אטרקטיביות במיוחד להצפנת תקשורת אלחוטית ברשתות מקומיות כמו IEEE 802.11 או לטווחים בינוניים כמו WiMAX, כאשר משתמשי הקצה הם בדרך כלל מכשירים המוגבלים במשאבים וברוחב פס.
פרוטוקול שיתוף מפתח
החסרון בפרוטוקול דיפי הלמן במתכונתו המקורית שהוא אינו מספק אימות זהויות ולכן חשוף להתקפת אדם באמצע. אפשר להוסיף מרכיב אימות על ידי חתימה דיגיטלית או תעודת מפתח ציבורי החתומה על ידי רשות מאשרת. משיקולי יעילות נעשו מאמצים לפתח פרוטוקולים המספקים אימות עקיף כחלק אינטרגלי ללא צורך בתהליכים נפרדים ובהתערבות צד שלישי. אפשר לחלק את מרכיב האימות לשני סוגים, שיתוף מפתח מאומת שבו צד אחד משתף ומאמת מפתח עם צד אחר, כך שהוא מקבל אישור לזהותו של המשתתף האחר (כיוון אחד) ונקרא בקיצור AK וכן "שיתוף מפתח מאומת עם אישור", שבנוסף מאשר את זהות השרת כלפי הלקוח (דו כיווני) שנקרא בקיצור AKC (קיצור של Authenticated Key agreement with Confirmation).
בסיום הפרוטוקול יכולים המשתתפים הלגיטימיים להיות סמוכים ובטוחים שמלבדם אין איש יודע מהו המפתח הסודי המשותף. בעיקרון אפשר להשתמש בו כמפתח הצפנה להצפנת ההתקשרות ביניהם. מטעמי ביטחון מומלץ לא להשתמש בו ישירות אלא לגזור ממנו מפתח אחר באמצעות פונקציית גזירת מפתח (Key derivation function) בקיצור KDF. המפתח הסודי המשותף שנגזר בסופו של דבר נקרא מפתח שיחה, כשמו הוא נועד להתקשרות אחת או מספר התקשרויות מוגבל כשלאחריהן מושמד.
מאפיינים
אפשר לממש את פרוטוקול MQV בתת-חבורה של החבורה הציקלית מסדר ראשוני, למשל המפתח הפרטי הוא השלם x והציבורי הוא  כאשר g יוצר של השדה. במקרה זה המפתחות צריכים להיות בגודל של מעל 2000 ספרות בינאריות לעומת זאת יש יתרון ביישום הפרוטוקול בעקום אליפטי מכיוון שהוא מציע ביטחון זהה עם מפתח קצר משמעותית (בין 160 ל-512 סיביות נכון לשנת 2015). מסיבה זו תיאור הפרוטוקול מתמקד בעקום אליפטי. מניחים שהפרמטרים הציבוריים של העקום ידועים לכל המשתתפים. וכן כל מפתח ציבורי Q (שהוא נקודה בעקום) מאומת ונבדק שהוא עומד בהגדרות המערכת. בבדיקה מוודים ש: הבדיקה האחרונה יקרה במונחי מיחשוב ולכן נוטים בדרך כלל להימנע ממנה. אפשר במקום זאת לוודא שהמפתח המשותף K שהופק בסיום הפרוטוקול הוא נקודה בתת-חבורה הנוצרת על ידי P כלומר.
פרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי בעקום אליפטי (ללא אימות)
פרוטוקול דיפי-הלמן בעקום אליפטי ללא אימות (נקרא בקיצור ECDH) אנלוגי לפרוטוקול דיפי הלמן בחבורה רגילה. נתונים פרמטרי התחום של העקום לפי הגדרות התקן:, העקום האליפטי הוא כאשר q הסדר של השדה  וכן a,b מקדמים של משוואת העקום, P היא נקודת הבסיס, n הסדר הראשוני של נקודת הבסיס, h פקטור משלים כך שמתקיים  ו-|E| מייצג את מספר הנקודות בעקום E.
המשתתפת A עם מפתח סודי שהוא שלם אקראי d_A והמפתח הציבורי Q_A=d_AP (תוצאת כפל סקלארי של נקודת הבסיס P ב-d_A) מסומנת בקיצור והמשתתף B עם מפתחות d_B,Q_B בהתאמה, רוצים לשתף ביניהם סוד K, תחילה הם מחליפים ביניהם מפתחות ציבוריים ואז מחלצים את הסוד המשותף כדלהלן:
היות שמתקיים, הסוד המשותף הוא הנקודה K.
פרוטוקול MQV
במקור הוצעו שלוש וריאציות של הפרוטוקול; שיתוף במהלך יחיד כך שרק צד אחד מקוון, בשני מהלכים עם אימות חד כיווני ובשלושה מהלכים עם אימות דו כיווני. יהי f פרמטר ביטחון של הפרוטוקול (אורך n בסיביות), כלומר. אם R נקודה כלשהי בעקום הוא פונקציה שממפה נקודה בעקום למספר שלם כדלהלן;  כאשר  הוא השלם המייצג את הקואורדינטה x של הנקודה R. כדי לטשטש אינטראקציה אפשרית בין הפונקציה לבין העקום האליפטי (שעלולה לפתוח פתח להתקפת התנגשות) יש כאלו שממליצים להשתמש בפונקציית גיבוב.
תיאור המהלכים
כאמור לפי הצעה של מספר מומחים כדי למנוע את התקפת שיתוף לא ידוע (להלן) כדאי להשתמש בפונקציית KDF מוסכמת על K עם מידע משותף כלשהו שמכיל את זהות המשתתפים בפרוטוקול ולהשתמש בתוצאה האחרונה כמפתח שיחה. וכן מומלץ לכלול בכל המסרים של הפרוטוקול את זהות המשתתפים.
הפרוטוקול לא הוכח באופן פורמלי כבטוח אך לטענת המפתחים קיימת סברה היוריסטית שהוא מספק אימות הדדי של המפתח באופן עקיף וכן שהוא עמיד כנגד ההתקפות המתוארות לעיל; מפתח שיחה ידוע, שמירת סודיות קדימה, מניעת התחזות ושליטה. חשיפת המפתחות הזמניים אינה מסכנת את חשיפת המפתחות הפרטיים ארוכי הטווח של המשתתפים ולא את מפתח השיחה K. הערכים s_A ו-s_B משמשים למעשה כחתימה עקיפה של המשתתפים על המפתחות הציבוריים הזמניים שלהם R_A ו-R_B בהתאמה. אפשר לראות שהפרוטוקול נכון כי: לעומת פרוטוקול דיפי הלמן הבסיסי שבו K=r_Ar_BP. כמו כן כדי לשפר יעילות הביטוי מנצל רק מחצית מסיביות הקואורדינטה x של הנקודה, זאת כדי להקל על פעולות הכפל הסקלארי בסעיפים 3 ו-5 והכפל ב-h נועד להבטיח שהסוד המשותף K יהיה נקודה בתת-חבורה מסדר n בעקום האליפטי. כמו כן היות שאת r_AP אפשר לחשב מראש יוצא שכל צד מבצע רק 1.5 פעולות כפל סקלארי און ליין.
פרוטוקול 2 - שיתוף מפתח עם אימות במהלך אחד
המטרה היא ש-A ו-B ישתפו מפתח סודי על ידי מהלך יחיד מ-A ל-B. מצב זה רצוי במקרה שרק משתמש אחד מקוון כמו ביישומי דואר אלקטרוני. הפרוטוקול הוא כדלהלן:
פירוט המהלכים
מטבע הדברים היות ש-B אינו תורם למהלכי הפרוטוקול בערך אקראי משלו, חסרים בפרוטוקול הגנה מפני התקפת מפתח ידוע ושמירת סודיות קדימה.
כאמור ביטחון הפרוטוקול היוריסטי בלבד, כולל את כל התכונות המצוינות לעיל ויעיל במיוחד.
פרוטוקול HMQV
ב-2005 פרסם הוגו קרווציק מאמר שבו הוא מבקר את ביטחון MQV תחת מודלים של ביטחון ידועים ומציין שהתגלו על ידו כמה חולשות בפרוטוקול. אף על פי שהפרוטוקול זכה לפופולריות רבה וה-NSA הכליל אותו ברשימה הנבחרת של אלגוריתמים שעברו בדיקה של קריפטאנליסטים מקצועיים, הרי שלא ניתנה הוכחה פורמלית לביטחונו במונחים של ביטחון סמנטי לפי מודל סיבוכיות סטנדרטי או במסגרת מודל אורקל אקראי. הוגו הציע לתקן את הליקויים שמצא על ידי אלגוריתם משופר משלו שנקרא HMQV שפועל עם פונקציית גיבוב ומציע יעילות דומה למקורי ועם ביטחון מוכח. אלפרד מנזס ביקר את ממצאיו של הוגו וטען כי HMQV אינו בטוח יותר ומציג התקפה ריאליסטית במודל קנטי-קרווציק שבה אפשר לחשוף את המפתח הפרטי של המשתתפים. וכן מצא לדבריו שגיאות קריטיות בהוכחות המתמטיות שהובאו על ידי קרווציק. התיקון שהציע מנזס נקרא HMQV-1 והוא גרסה מתוקנת שעמידה בפני ההתקפה המצוינת (אולם בשל התיקון אינה מהירה יותר מהמקורית). קרווציק הגיב על טענות מנזס במאמר משלו וסתר חלק מהן.
חלק מהוויכוח מתמקד סביב הבדיקה שנקראת G-test, כלומר במהלך הפרוטוקול המקורי בוצע הכפל ב-h כדי להבטיח שהתוצאה שייכת לתת-חבורה G מסדר n וכי לא נבחר בכוונה תחילה ערך מתת חבורה קטנה יותר שעלולה להפוך את הפרוטוקול ללא בטוח כי התוקף יכול להפעיל כוח גס אם ידוע לו שהמפתח נמצא בטווח אחר קטן משמעותית מהמצופה. ב-HMQV הבדיקה הזו הוסרה לטובת יעילות בטענה שאינה מוסיפה לביטחון האלגוריתם לפי מודל אורקל אקראי. על כל פנים, הוספת פונקציית גיבוב לפרוטוקול MQV כפי שהציע קרווציק מקובלת כיום כיוון שהיא יעילה למדי ואינה מסכנת את ביטחון הפרוטוקול.
השוואת פרוטוקול HMQV לעומת MQV (בחבורה ציקלית רגילה)
נתון פרוטוקול דיפי הלמן הבסיסי (שאינו מאומת), בו המשתתפת \hat A עם מפתח פרטי a והמפתח הציבורי A=g^a והמשתתף \hat B עם מפתחות b,B=g^b בהתאמה, רוצים לשתף ביניהם מפתח סודי K הם פועלים כך; \hat A שולחת ל-\hat B את וכן B שולח ל-A את. המפתחות x ו-y הם המפתחות הפרטיים הזמניים של A ו-B בהתאמה ואילו X ו-Y הם המפתחות הציבוריים המתאימים. בשני הפרוטוקולים \hat A ו-\hat B מריצים את פרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי ואז:
כעת שני המשתתפים מחלצים את הסוד המשותף
ביטחון
הסברה היא שהפרוטוקול בטוח כנגד ההתקפות המצוינות לעיל; מפתחות ידועים, שמירת סודיות קדימה, התחזות ושליטה. בהנחה שבעיית הלוגריתם הדיסקרטי ובעיית דיפי-הלמן קשות לפתרון, אם כי לא ניתנה כל הוכחה פורמלית. מסרי הפרוטוקול זהים לפרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי מסיבה זו הוא בעל תפוקה ורוחב פס טובים יותר מדיפי-הלמן שאומת באמצעות חתימה דיגיטלית. אולם פרוטוקול MQV (גרסה 1) אינו מספק שמירת סודיות קדימה במובן החזק. כלומר לפי המפתחים התכונה הזו מתקיימת רק כאשר המשתתפים בפרוטוקול הגונים, כלומר מבצעים את מהלכי הפרוטוקול כראוי. בעוד שאם אחד מהם אינו הגון ייתכן שסודיות קדימה לא תושג. אפשר לנסח את המודל בשני אופנים. בראשון המפתח הפרטי הקבוע של אחד מהצדדים המשתתפים בפרוטוקול נחשף ובמודל החמור יותר כל המידע הפרטי של המשתתף נחשף. במקרה האחרון הפרוטוקול ייכשל. אם יוזם ההתקשרות נפרץ וכל המידע הפרטי שלו נחשף לתוקף לאחר תחילת ההתקשרות, אם החשיפה ארעה לפני שקיבל בחזרה את התגובה של המשתתף האחר הרי שהתוקף יכול להשיג את מפתח השיחה.
ב-2001 ביקרו רוגווי, בלייר ובונה את הפרוטוקול כפי שהתקבל לתקן SEC-1 והעלו כמה נקודות שראוי להיזהר בהן, תיארו כמה התקפות אפשריות כנגד הפרוטוקול וציינו שהאיומים אינם פטאליים והפרוטוקול טוב לדעתם אם כי יש צורך להגדיר במדויק את יעדי הפרוטוקול באופן שיאפשר להעריך את ביטחונו, מה שלא נעשה בתקן למעט כמה הערות כלליות. כמו כן מציינים שהפרוטוקול יכול להיות בטוח רק במסגרת שבה כל משתמש מחזיק במפתחות הצפנה ארוכי טווח ובמפתחות ארעיים חד פעמיים, מסיבה זו פרוטוקול 2 לא בטוח.
ב-2003 פרסמו פטר לידביטר ונייג'ל סמארט התקפה כנגד גרסת העקום האליפטי של הפרוטוקול: ECMQV (וכן כל פרוטוקול שיתוף מפתח מאומת מבוסס דיפי-הלמן שאינו עושה שימוש בחתימה דיגיטלית) באמצעות התקפת סריג שבה ניתן לחשוף את המפתח הפרטי ארוך הטווח של אחד המשתמשים כאשר חלק מהפרמטרים ידוע (כגון אם משתתף אחד הצליח לגלות חלק מסיביות ערך כלשהו המשמש את המשתתף השני בהכנת המפתח הארעי. גרעין התחלתי, Nonce, וקטור האתחול וכדומה. ערכים כאלו יכולים להתגלות לתוקף בדרכים אחרות כמו דליפה עקב יישום גרוע של האלגוריתם בתוכנה או בהתקפת ערוץ צדדי כמו קרינה אלקטרומגנטית וכדומה). בכל אופן לאחר מספר ריצות של הפרוטוקול, המשתתף יכול לחשוף את המפתח הפרטי של הצד השני ולהתחזות אליו. הממצאים מראים שביטחון הפרוטוקול מצטמצם ל-O(q^{1/4}) ולא O(q^{1/2}) כאשר q הוא סדר השדה.
התקפת שיתוף לא ידוע
פרוטוקול MQV (פרוטוקול 1) אינו פתור את בעיית "שיתוף לא ידוע" לעיל, כלומר אפשר לבצע התקפה של קליסקי כדלהלן: המצותת E מיירטת את מפתח הציבורי R_A המיועד ל-B ומחליפה אותו ב- מחשבת את וכן את Q_E=d_EP ואז רושמת את המפתחות הללו אצל הרשות המאשרת כדי שיהיו תקפים ושולחת את R_E ל-B. המשתמש B מגיב במשלוח R_B ל-E והיא מעבירה אותו הלאה ל-A ללא שינוי. כעת A ו-B שיתפו את K בזמן ש-B משוכנע כל העת שהוא משתף מפתח עם E בעוד שלמעשה הוא שיתף מפתח עם A. ישנן שתי דרכים לפתור בעיה זו, האחת להוסיף את זהות המשתתפים לכל מהלכי הפרוטוקול והשנייה להוסיף מהלך שלישי כמו בפרוטוקול 3.
פורט סנט לוסי
פורט סנט לוסי (באנגלית: Port St. Lucie) היא עיר במחוז סנט לוסי במדינת פלורידה בארצות הברית. העיר שוכנת בחוף האוקיינוס האטלנטי בצדה המזרחי של פלורידה. בעיר מתגוררים 164,603 תושבים (נכון ל-2010) והיא העיר הגדולה ביותר באזור חוף האוצר. במטרופולין של העיר מתגוררים 424,107 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
ב-1958 תאגיד הפיתוח הכללי (General Development Corporation), שהיה חברה לפיתוח בפלורידה, קנה שטחים בשווי של 50 מיליון דולר מצפון לנהר סנט לוסי להקמת עיר חדשה. העיר עצמה הוקמה באופן רשמי ב-27 באפריל 1961.
חינוך
בעיר נמצאים קמפוסים של אוניברסיטת קייזר ומכללת אינדיאן ריבר סטייט.
תחבורה
פורט סנט לוסי נמצאת על מסלולו של כביש בין-מדינתי 95, המתחיל במיאמי בדרום פלורידה ומסתיים בגבול עם קנדה במדינת מיין.
שופר קודו
שופר קודו (מכונה לעיתים בטעות שופר דישון), הוא כלי נשיפה שמקורו בקרני אנטילופת הקודו האפריקנית, אשר משמש באפריקה עד היום באופן מסורתי למטרות פולחן וכאמצעי איתות. בקרב יהדות תימן נהגו להשתמש במשך מאות שנים בשופר זה לתקיעת שופר בראש השנה ולכן הוא מוכר גם כשופר תימני, אך ישנה מחלוקת נרחבת לגבי כשרותו. זוהי קרן ארוכה ומסולסלת אשר מייצרת מספר סוגי צלילים, והקול שלה חזק ועמוק יותר משופר רגיל.
מראה
לקודו הגמלוני כאמור, יש את הקרניים הארוכות והמרשימות ביותר הדומות לבורג או חולץ פקקים, ולכן משתמשים בעיקר בקרניו ליצירת שופר קודו. אורכה של הקרן הוא 100 עד 140 סנטימטר, והממוצע הוא 120 סנטימטר. האורך המרבי שתועד עד היום היה 180 סנטימטר. לקודו הגמלוני יש לרוב 2.5 סלסולים ולעיתים גם 3 סלסולים. מבנה הסלסולים משתנה: לעיתים כל סלסול ממוקם מעל קודמו כך שהקרן תהיה בעלת קו ישר, ולעיתים כל סלסול מוסט מקודמו כך שהקרן אינה בעלת קו ישר כשופר יעל. הקרניים עבות יחסית בבסיס, והופכות לצרות ודקות ככל שהמרחק מהבסיס גדל; בקצה הקרן למשל, הקרן חדה מאוד. לאורך הקרן יש טבעות וחריצים קטנים ובהירים, הנעלמים לקראת סוף הקרן. הצבע הטבעי של הקרן נע בין שחור לאפור כחלחל או חום כהה, בעוד שהחוד של הקרן בהיר יותר. קרניו של הקודו בדומה לשאר הפריים עשויות מקרטין קשה המקיף בליטת עצם גדולה מהמצח.
הכנה
כדי להפוך את קרן הקודו לשופר כשר, יש לקדוח מקצה הקרן לבסיס. למעשה, נדרשת קדיחה של חור קטן ליצירת פייה לקרן בעוד שרוב הקרן חלולה כמעט לגמרי לאחר שהופרדה מהעצם. על מנת שלא לפסול את השופר מתקיעה קידוח החור צריך להיעשות בזהירות מרבית. מאחר שמרבית קרני הקודו ספירליות ומסולסלות, גם קצה הקרן הסתום מעוקם בדרך כלל, כך שהקדיחה בו עד לאזור החלול עשויה ליצור חור בצידי השופר. בשל כך, יוצרי השופרות נוהגים לחמם את הקרן במים רותחים כדי להגמיש אותה. לאחר מכן, הקרן נמתחת עד שהיא ישרה מספיק כדי לקדוח בה את הפייה בקלות יחסית. לאחר שהקידוח הושלם, מעוותים את הקרן חזרה לצורה המסולסלת והספירלית המוכרת שלה, כשלעיתים מלטשים אותה קודם ולעיתים משאירים אותה במצב הטבעי שלה. יש המוסיפים לשופר קישוטי כסף מבחוץ, ויש המצפים אותם בכסף אף מבפנים; האחרונים פסולים לתקיעה ונמכרים לנוי. בהתבססו על דברי הרס"ג "והשופר שאנו תוקעין בו...ואסור לשנות את צורתו", הרב יוסף קפאח סובר שאין לחמם כלל שופרות ולעוות את צורתם כדי לקדוח בהם.
ביהדות תימן
בעוד שברוב קהילות ישראל נהגו לתקוע בראש השנה בשופר מקרן האיל, ביהדות תימן נהגו לתקוע מאז ומקדם בשופר הקודו. השופרות הגיעו לתימן ככל הנראה מאתיופיה הסמוכה אשר שוכנת מעבר למיצרי באב אל-מנדב ובה מצויים מספר מיני קודואים. עולי תימן שבאו לארץ הביאו איתם גם שופרות הקודו שקיבלו את הכינוי שופר תימני, ורבים מהם נוהגים לתקוע בו עד היום. השד"רים שהגיעו לתימן היו הראשונים שתיארו את השופר התימני. בשנת 1851 ביקר בתימן השד"ר יעקב ספיר אשר סייר בקהילות שם והעלה את רשמיו על הכתב. בין השאר הוא כתב:
המחלוקת לגבי כשרותו
בשנת 1887, יצא השד"ר יחזקאל שאול רופא מטבריה לצורך גיוס כספים בתימן. בחזרתו הוא הביא משם שופר קודו לחכמי טבריה אשר כתבו על כך:
בתקופה זו למעשה החלה המחלוקת לגבי כשרותו של השופר התימני בין הזרמים ביהדות תימן ובקהילות ישראל האחרות. המצדדים בפסילת שופר הקודו מסתמכים בעיקר על דברי רבי סעדיה גאון:
ועל הלכות שופר, סוכה ולולב במשנה תורה, שבהם הרמב"ם כותב:
לעומת זאת, המצדדים בכשרותו מצטטים את השולחן ערוך של הבית יוסף בו נכתב:
הרב יחיא קאפח מנהיג תנועת הדרדעים, אשר התבססה כמעט אך ורק על פסיקותיו של הרמב"ם, פסק שיש לתקוע בשופר איל בלבד (ייתכן שהדבר נעוץ בפגישתו עם השד"ר יחזקאל רופא). תלמידו הרב יחיא אביץ' אשר שימש בצעירותו כרב בית הכנסת "בית מוסורי" שהורכב מדרדעים ומעיקשים, נהג לתקוע בשופר איל במהלך תפילת ראש השנה, ובסופה תקע גם בשופר הקודו. רבה הראשי של יהדות תימן ומנהיג "העיקשים" יחיא יצחק הלוי, נהג אף הוא לתקוע בשופר איל למרות מחלוקתו עם הרב יחיא קפאח בפולמוס הקבלה. ההשפעה של הרב יחיא קפאח הייתה בעיקר בצנעא וסביבותיה, בעוד שבשאר הקהילות בתימן המשיכו לתקוע בשופר הקודו. היו שחזרו לתקוע בשופר הקודו בעקבות החרפת המחלוקת עם הרב יחיא קפאח לגבי תורת הקבלה. במכתב ששלח הרב קפאח לידידו בשנת 1930 הוא ביקש ממנו שרבני ארץ ישראל יחתמו על מכתב הפוסל את שופר הקודו לתקיעה:
הרב יוסף צוברי כתב בתגובה לכך:
הרב עמרם קורח שהיה הרב הראשי האחרון של יהדות תימן, מנה בספרו "סערת תימן" את השופר התימני כבין המנהגים הבודדים שבהם יהודי תימן לא נהגו כפי הרמב"ם. וכך כותב הוא בספרו:
באפריקה
באפריקה הדרומית, נעשה שימוש רב ומגוון בשופר הקודו בעיקר אצל שבט ה"שונה" למטרות פולחן המוחזק בעיקר על ידי רופאי האליל. אצל שבטי הטסונגה, משתמשים בשופר קודו במהלך טקס של חינוך הנערות. שבטים רבים בטנזניה ובמרכז אפריקה משתמשים בשופר הקודו ככלי לאחסון תרופות ושיקויי פלא נגד מחלות, אריות או חזירי בר, כשפתח הכלי סגור בכיסוי מגולף מעץ של אלילים או רוחות קדמוניות. אצל בני המאטאבאלה מזימבבואה השופר שימש ככלי להעברת אותות ומסרים במהלך הקרב. לבני המסאי יש ריקוד מסורתי הנעשה לצלילי שופר הקודו. אנשי הנובה מדרום סודאן יוצרים משופר הקודו חצוצרה טבעית מיוחדת שמשולבים בה חלקי דונג ושעווה, ובאמצעותם ניתן להפיק מהשופר צלילים באוקטבות שונות. אצל בני ההימבה ישנה גרסה שונה לכלי זה המכונה אונדיאמבו, והיא נעשית דווקא מקרנו של ראם הצבי המצוי באזור. השבטים באפריקה אשר משתמשים בשופר הקודו אינם טורחים לקדוח חור בפייה, ותחת זאת קודחים חור במקום שבו הקרן כבר חלולה כך שהם מחזיקים את השופר כחליל צד. שופר הקודו הוצג על ידי האתנומוזיקולוג האמריקני פול ברלינר מאוניברסיטת דיוק המומחה למוזיקה אפריקאית, כחלק מכלי הנגינה של מוזיקת עולם.
בקרב אוהדי הכדורגל האפריקנים, נפוץ השימוש בוובוזלה - חצוצרת פלסטיק באורך של 65 ס"מ המשמיעה קול המזכיר נהמת פילים או זמזום דבורים. הוובוזלה שווקה לראשונה בייצור המוני על ידי חברה דרום אפריקנית בשנת 2001, ועד מהרה הפכה לפופולרית במשחקי הכדורגל בקרב האוהדים. בשנת 2009, רשות השימור של דרום אפריקה הציגה את הקודוזלה, מעשה ידיה של יצרנית דרום אפריקנית. הקודוזלה היא חיקוי של הוובוזלה, אך היא מעוצבת בדומה לקרני הקודו הגמלוני וצבועה לרוב בצבעים דרום אפריקנים (שחור, אדום, ירוק וצהוב). הקודוזלה הפכה להיות פופולרית אף יותר מהוובוזלה המקורית, והיא בעלת קול חזק יותר. השימוש בכלים אלו במשחקי הכדורגל נתון במחלוקת הן בשל הרעש הרב שהם גורמים, והן בשל החשש שהם ישמשו כנשק בידי האוהדים. מהחברה שמייצרת את הקודוזלה טוענת מנגד, שבגרסה חדשה של הכלי האוקטבה הופחתה ל-20 דציבלים ומכיוון שהכלי נשבר כשמנסים להכות בו אין חשש לשימוש בו למטרה זאת.
בתנועת הצופים
בשנת 1890, קצין בריטי בשם רוברט באדן פאוול השתתף במלחמות של האימפריה הבריטית נגד שבטי המאטאבלה באזור הידוע כיום כזימבבואה. במהלך הקרב הוא הבחין שלוחמי המאטבאלה משתמשים בקולות מוזרים כדי להעביר איתותים אחד לשני על המצב שלהם במערכה. בתום הקרב הוא ראה שמדובר בשופרות קודו אשר מסוגלים להעביר אותות על פני מרחקים ארוכים בשל קולם העמוק, והוא החליט לקחת אחד מהם לביתו בבריטניה כמזכרת מהקרב. בשנת 1907, פאוול הקים את מחנה הנוער הראשון על האי ברונסה בבריטניה עבור שיפור הכושר הגופני של הנערים, והוא היה מעיר אותם מדי בוקר באמצעות הקולות של שופר הקודו; מחנה זה הוביל ללידתה של תנועת הצופים העולמית. בשנת 1919, נערך קורס מדריכי הצופים הראשון בפארק גילוואל מחוץ ללונדון, בו נעשה שימוש בשופר הקודו של פאוול עבור מספר סוגי איתות.
בשנת 1929, תנועת הצופים העולמית חגגה את יום ההולדת ה-21 של התנועה בפארק החצים בבירקהנד שבאנגליה, ופתיחת האירוע הייתה כאשר פאוול תקע בשופר הקודו שלו. בשנת 2007, תנועת הצופים העולמית חגגה 100 שנים להיווסדה באירוע ג'מבורי בינלאומי בבריטניה, כאשר חלק מהפעילות התרחשה באי ברונזה, בו התרחש מחנה הצופים הראשון. פיטר דאנקן - יושב ראש איגוד הצופים בבריטניה, פתח את האירוע על ידי תקיעה בשופרו המקורי של רוברט באדן פאוול. גם כיום ישנם מחנות צופים ברחבי העולם המשתמשים בשופר הקודו. שופר הקודו המקורי של פאוול נמצא במוזיאון של גילוואל.
אליעזר ראוכברגר
אליעזר (לייזר) ראוכברגר (נולד בכ"ט טבת ה'תשכ"ג, ה-24 בינואר 1963) הוא איש ציבור ועיתונאי חרדי. משמש כממלא מקום וסגן ראש העיר ירושלים, יו"ר הועדה המקומית לתכנון ובניה ויו"ר מפלגת דגל התורה בעיר.
ביוגרפיה
ראוכברגר נולד בחיפה לרב משה וללאה. אימו נהרגה בתאונת דרכים כשהיה בגיל שנה וחצי. בצעירותו למד בישיבת חברון בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
בשנת 1988 היה שותף בהקמת מפלגת דגל התורה ובבחירות לכנסת באותה שנה שימש כמנהל המטה הארצי של המפלגה. בשנים 1990–1992 שימש כדובר סיעת דגל התורה בכנסת.
בשנת 1991 החל לעבוד כעיתונאי בביטאון החרדי-ליטאי יתד נאמן ככתב לענייני ירושלים וככתב פוליטי. במשך שנים רבות כתב את הטור "פוליטיקה". בשנת 1996 נבחר כיושב ראש תא הכתבים של הכנסת, ובשנת 2000 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד בו כיהן עד שנת 2004.
בשנת 1995 התמנה על ידי שר הפנים, אהוד ברק, לחבר במועצה הממונה של העיר אלעד. ראוכברגר כיהן כחבר מועצה בעיר בשנים 1995–1996.
בשנת 2002 נבחר לחבר הנהלת המינהל הקהילתי בשכונת הר-נוף בירושלים ומונה למחזיק תיק הכספים וכוח אדם במינהל הקהילתי. בהמשך נבחר ליושב ראש המינהל הקהילתי. פרש מראשות המינהל הקהילתי עם בחירתו למועצת עיריית ירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודד למועצת העיר ירושלים מטעם דגל התורה במסגרת סיעת יהדות התורה. ראוכברגר נבחר למועצת העירייה והתמנה ליושב ראש ועדת המכרזים, ומחזיק תיקי נכסים ומבני ציבור. בנוסף, כיהן ראוכברגר כיושב ראש סיעת יהדות התורה, שמנתה שמונה חברים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר.
בשנת 2013 מונה על ידי מנהיגי הציבור החרדי-ליטאי לאחראי מטעם מפלגת דגל התורה על נושא בחירת רבנים ודיינים. בתפקידו זה הביא לבחירתו של הרב דוד לאו לתפקיד הרב הראשי לישראל, וכן היה מעורב במינוי עשרות דיינים על ידי הוועדה למינוי דיינים. בנוסף, כיהן כדירקטור ברשות לפיתוח ירושלים, בצוות אב לתחבורה האמונה על תכנון מערכת התחבורה ומערכת הסעת המונים בירושלים וסביבותיה, ובראשם פרויקט הרכבת הקלה.
בתפקידו כיושב ראש הוועדה המקומית קבע שיא ארצי חדש בועדות סטטוטוריות עירוניות ומחוזיות, כאשר כינס את הוועדה המקומית לתכנון ובניה לישיבה במשך 15 וחצי שעות.
חיים אישיים
ראוכברגר נשוי לתיקי, אב לחמישה ילדים ומתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
BuzzFeed
BuzzFeed היא חברת תקשורת אינטרנטית אמריקנית פופולרית שנוסדה על ידי ג'ונה פרטי בשנת 2006 בעיר ניו-יורק. היא התמקדה עם הקמתה בתוכן ויראלי על נושאים חברתיים ופופולרים. מאז גדלה והפכה לחברת תקשורת וטכנולוגיה גלובלית המכסה מגוון רחב של נושאים הכוללים פוליטיקה, עשה זאת בעצמך ועסקים.
במקור באזפיד ייצרה תוכן ויראלי בצורת סרטונים, כתבות או מבחני אישיות. בתחילת דרכה כדי למשוך קוראים לכתבות, החברה השתמשה בקליקבייט, ניסוח כותרות מעניינות שעודדו משתמשים להקליק עליהן למרות שביניהן לבין הכתבה לפעמים לא היה כל קשר. לאחר שזכתה בקהל קבוע, הקשר בין הכותרות לבין תוכן הכתבות התחזק.
ההכנסות של באזפיד מגיעות מתוכן שיווקי, מפרסומות ומתשלומים שהיא מקבלת ישירות מפייסבוק. בסוף 2017 פרסם מייסד החברה פרטי מאמר בו הבטיח שהחברה תגוון את מקורות ההכנסה שלה, בין השאר באמצעות פיתוח מותגי תוכן חדשים בתחומי עניין ספציפיים דוגמת מזון או אופנה ופיתוח תוכן עבור חברות מדיה אחרות במטרה להקטין את התלות של החברה ברשתות חברתיות.
חדשות
ב-2011 נכנסה באזפיד לתחום החדשות ופתחה אתר ייעודי בשם BuzzFeed News. היא החלה להעסיק אנשים שהיו בתפקידים בכירים בחברות עיתונות אחרות, בהן העיתונאי בן סמית' שהיה עורך בפוליטיקו. מניתוח משווה של הסיקור בבאזפיד ובניו יורק טיימס ב-2015 עלה שבאזפיד משתמשת בסטנדרטים מקצועיים דומים לאלו של העיתונות הממוסדת דוגמת הניו יורק טיימס, אך היא מתמקדת מהטיימס בנושאים יותר חברתיים כמו זהות מגדרית ובידור. היא מתבססת פחות מהטיימס על פוליטיקאים ועובדי מדינה כמקורות ויותר על אנשים מן השורה ואנשי עסקים.
האתר BuzzFeed News זכה במספר פרסי עיתונות, וכן היה מועמד לפרס פוליצר.
טייסטי באזפיד
טייסטי הוא מיזם בבעלות באזפיד, שמפיץ סרטונים פשוטים להכנת מתכונים שונים. נכון ליוני 2020, לעמוד זה יש כמעט 100 מיליון עוקבים בפייסבוק. המתכונים מאורגנים בכמה ערוצים ומבוססים בחלקם על תוכן משתמשים.
התוכן של הסרטונים שטייסטי וחברות הבת שלה מייצרות הוא בעל פורמט די קבוע – הסרטונים מצולמים ממבט על ומראים תהליך בישול של מתכון בצורה מזורזת וברורה. הדגש הוא על המתכון ולא על השף. הליך ההסברה בסרטונים הוא ויזואלי גרידא, ואינו מלווה במלל ואף על פי כן המסרים עדיין ברורים מאוד. הסרטונים מלווים בקישור למתכון הכתוב באתר. מחקרים מראים שהצפייה בסרטונים אלו נעשית לצורכי בידור בעיקר - כלומר הם משמשים כהשראה לצופים, ואינם מחליפים מתכונים בפורמטים רשמיים יותר כמו ספרי בישול.
מחקר שבדק שימושים וסיפוקים של תלמידי תואר ראשון אמריקאיים בסרטוני טייסטי, מצא שהתלמידים אינם מרגישים מספיק מוטיבציה להכין מתכונים של טייסטי, מפאת חוסר זמן וחוסר במשאבים כלכליים מתאימים. יוצאי הדופן שאכן בישלו מתכונים מתוך סרטונים של טייסטי העידו כי הליך בחירתם בסרטון הושפע אך ורק מהרכיבים אשר היו זמינים לתלמידים בסביבת מחייתם, וכי זהו הגורם המרכזי שקובע באיזה סרטון הם יבחרו. באפליקציה קיימת אפשרות לחפש מתכונים לפי רכיבים, המאפשרת למשתמשים להיעזר בטייסטי לבשל על בסיס רכיבים זמינים.
נולה צ'לטון
ביוגרפיה
צ'לטון נולדה בניו יורק בשם סילביה טרוגר להורים יהודים שהיגרו מאודסה (אז חלק מן רוסיה) וגדלה בברוקלין. אמהּ נפטרה משחפת כשהייתה בת 12. אביה התפרנס בדחק כחרט תכשיטים ורוכל מזון. בגיל 17 נישאה ולאחר כמה שנים התגרשה. היא למדה משחק בארצות הברית בשנות ה-50. בניו יורק ביימה בין היתר שתי הצגות באוף ברודוויי עם השחקן דסטין הופמן. בשנת 1963 הגיעה לישראל כתיירת ומאז החליטה להישאר בארץ.
פעילות אמנותית
בישראל ביימה צ'לטון בין היתר את המחזות "הבובה ה-17" בתיאטרון הקאמרי, ואת הגרסה ישראלית למחזה הנודע "יחפים בפארק" (שמאוחר יותר עובד לסרט מצליח), בהפקת גיורא גודיק באולם נחמני ב-1965..בשנות ה-70 החלה לביים בסגנון התיאטרון התיעודי. שיטת עבודתה התבססה על ראיונות, תחקיר ועבודה קבוצתית עם אנסמבל שחקנים שפעלה עמו באופן קבוע. היא ביימה את המחזה הסאטירי "דו-קיום" שעסק בנושא הפלסטיני, "אופניים לשנה" בנושא עיירות הפיתוח ו"הימים הבאים" בנושא הזיקנה. באותן שנים הקימה פרויקט בעיר קריית שמונה שהביא עמו מחזות חדשים והצגות ייחודיות. בין המשתתפים בו היו תלמידיה באוניברסיטת תל אביב איציק ויינגרטן, עופרה ויינגרטן, מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בר אבא, חוה אורטמן, דליק ווליניץ, ארנון צדוק ועוד. בשנים 1975–1973 עבדה בתיאטרון חיפה עם יהושע סובול על מחזהו ליל העשרים. המחזה נכתב באלתורים עם השחקנים וזכה לאחר העלאתו בחיפה, להיות מוצג על במות רבות בישראל, כולל במות חובבים רבות. ב-1976 ביימה בחיפה את ההצגה "קריזה" שהייתה אחת ההצגות הראשונות בישראל שעסקה בסוגיית האפליה העדתית כנגד האוכלוסייה המזרחית.
בשנת 1988 ביימה בתיאטרון הקאמרי את המחזה "חקירה" שכלל שני מחזות קצרים שכתבה דניאלה כרמי, "חדר קפיצים" ו"כל הזמן שבעולם לאכול שזיפים". בשנת 1990 בימה בתיאטרון הבימה את המחזה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטיינבק. בשנת 1992 ביימה את המחזה "יזראל טן פוינטס" מאת דניאלה כרמי בתיאטרון חיפה. בשנת 1994 ביימה בצוותא תל אביב את המחזה "טיפולים אחרונים" מאת א.ב יהושע בהשתתפות גדליה בסר, ז'רמן אוניקובסקי שמוליק קלדרון ומיקי מבורך. בשנת 1996 ביימה את המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון הספרייה. בשנת 1999 ביימה בתיאטרון הבימה את המחזה "זרים" מאת יהושע סובול בהשתתפות מוני מושונוב וסנדרה שדה.
בשנת 2006 נערך באוניברסיטת תל אביב אירוע מחווה לצ'לטון בהשתתפות עודד קוטלר, מוני מושונוב, סנדרה שדה, לאורה ריבלין, שלמה בראבא, יהושע סובול, אלי גורנשטיין ואחרים. כשנתיים אחר כך עלה המופע שוב במסגרת "פסטיבל אישה" בחולון, בניהולה האומנותי של תלמידתה דניאלה מיכאלי. באותה השנה ביימה את ההצגה "חורף בקלנדיה", על פי ספרה של ליה נירגד בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בשיתוף מכללת סמינר הקיבוצים..
בשנת 2008 ביימה את ההצגה "אדמה קדושה" של המחזאי האלג'יראי מוחמד קאסימי בתיאטרון החאן. ההצגה עסקה בחיי משפחה פלסטינית בשטחים והתמודדות עם הכיבוש הישראלי. עוד באותה השנה ביימה את ההצגה "בדואים".. בשנת 2009 ביימה את ההצגה "דארפור בבית" מאת יהושע סובול. בשנת 2010 ביימה בחאן את “סוף משחק” מאת סמואל בקט. לכבוד יום הולדתה ה-90 ערך מועדון "צוותא" בתל אביב פסטיבל לכבודה, עם שלוש הצגות חדשות בבימויה. בשנת 2012 ביימה את המחזה "פימה" בתיאטרון אנסמבל הרצליה, עיבוד לספרו של עמוס עוז "המצב השלישי", שכתבה עם אסף אופק. בשנת 2019, במלאת שנה לפטירתו של עמוס עוז, חברה לשחקן דליק ווליניץ וביימה עמו את הצגת היחיד "פה ושם בארץ ישראל" המבוססת על ספרו.
פעילות אקדמית וחברתית
מתחילת שנות ה-70 החלה ללמד בחוג לאמנות התיאטרון תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובה לימדה ברציפות עד פרישתה מהוראה. במסגרת החוג העלתה שתי הצגות בעקבות מלחמת יום הכיפורים. הראשונה, "מה אני חושבת על המלחמה", זכתה בפרס כינור דוד לשנת 1974. לאחר הטקס החזירה צ'לטון את הפרס במחאה על השמטת קטעי ההצגה מן הסיקור הטלוויזיוני. ההצגה שנייה, "חברים מדברים עם גידי" (1975) עסקה ב, תלמיד החוג שנפל במלחמה. בראשית שנות ה-80 קיבלה דרגת פרופסור אמן. לאורך השנים כיהנה בתפקידים מנהליים שונים בחוג לתיאטרון ובפקולטה לאמנויות ושימשה כמרצה בכירה במשך למעלה מארבעה עשורים. בין היתר, לימדה קורסים שונים בדגש על תיאטרון פיזי, שיטות משחק ובימוי והדרכת שחקנים. פרשה מהוראה בשנת 2017, בגיל 95.
בשנת 2013 זכתה צ'לטון בפרס ישראל לאמנות הבמה. בנימוקי וועדת הפרס, נכתב עליה:
באותה שנה הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, סרט על חייה ופועלה בשם "תפילת האדם". יוצר הסרט הוא הבמאי אורי ברבש.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה שותפה בהקמת בי"ס תרבות לאמנים-מחנכים של תנועת תרבות.
חיים אישיים
צ'לטון נישאה לסופר ג'ון אוארבך, שנפטר בשנת 2002. השניים אימצו בת אחת שחיה כיום בארצות הברית.
צ'לטון נפטרה ב-8 באוקטובר 2021 בגיל 99 בביתה בקיבוץ שדות ים, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין בקיבוץ.
קישורים חיצוניים
לאחר מותה
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
הלילה בו גוון סטייסי מתה (באנגלית: The Night Gwen Stacey Died) היא קשת סיפור, שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נכתב בחוברות The Amazing Spider-Man #121-122 בין יוני ליולי 1973, בכתיבתו של ג'רי קונוויי, באיורו של גיל קיין ובאינקינג של ג'ון רומיטה האב וטוני מורטלרו. הסיפור הוא אירועי מכונן בחייו של פיטר פארקר/ספיידרמן, כאשר הגובלין הירוק חוטף את חברתו של פארקר גוון סטייסי, והיא נהרגת במהלך הקרב ביניהם.
קשת הסיפור הייתה אחת מסממני תחילתו של תור הארד של הקומיקס. היא ממוקמת במקום הראשון ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן, לפי IGN; במקום הראשון ברשימת 25 הסיפורים הגדולים של ספיידרמן בכל הזמנים, לפי מגזין CBR.com; ובמקום השלישי ברשימת עשרת הסיפורים הגדולים של ספיידרמן בכל הזמנים, לפי מגזין Gamesradar+.
רקע עלילתי
לפני עלילת הסיפור, נורמן אוסבורן היה הגובלין הירוק אך סבל מאמנזיה ובשל כך שכח את זהותו הסודית בתור נבל-העל ושפיטר פארקר הוא ספיידרמן. כמו כן, חברו הטוב של פארקר הארי אוסבורן, שהיה גם בנו של נורמן, התמכר לסמים ונאלץ לעבור ניקוי רעלים בביתו. צערו של נורמן על מצב בנו בנוסף ללחץ הפיננסי שהיה שרוי בו הובילו להתפרצות מחדש של אישיותו כגובלין הירוק, והוא שב לרדוף אחר ספיידרמן ואחר חבריו ומכריו.
עלילה
הגובלין הירוק חוטף את חברתו של פארקר, גוון סטייסי, ומושך את ספיידרמן לכיוונו של גשר (לפי אמנות הסיפור מדובר בגשר ברוקלין. לפי הטקסט, מדובר בגשר ג'ורג' וושינגטון). השניים מתמודדים זה מול זה בקרב חזיתי, והגובלין מפיל את סטייסי מהגשר. ספיידרמן יורה קור עכביש לכיוון רגליה ותופס אותה. בזמן שהוא מושך אותה חזרה למעלה וחושב שהציל אותה, הוא מוצא שהיא למעשה נהרגה. הוא אינו בטוח אם מפרקתה נשברה כתוצאה מאפקט צליפת שוט של עצירתה הפתאומית, או שמפרקתה כבר נשברה בידי הגובלין לפני נפילתה, והוא מאשים את עצמו במותה. מאוחר יותר, בנספח דברי העורכים שבחוברת The Amazing Spider-Man #125 אושר כי היה זה למעשה אפקט צליפת השוט שהרג את גוון סטייסי.
הגובלין הירוק נמלט וספיידרמן בוכה מעל גופתה של גוון סטייסי, כשהוא נשבע לנקום את מותה. בחוברת שלאחר מכן, ספיידרמן מאתר את הגובלין הירוק במחסן ומכה אותו ללא רחם, אך לא מוצא בעצמו כוח להרוג אותו. הגובלין מנצל את ההזדמנות כדי לשפד את הרחפן שלו מאחורי גבו של ספיידרמן, אך ספיידרמן נעזר בחוש העכביש שלו ומתחמק ברגע האחרון. בתוצאה מכך, הרחפן משפד את הגובלין הירוק במקום, והורג אותו לכאורה.
בחזרה בביתו, פארקר השבור נפגש עם מרי ג'יין ווטסון, שכמוהו עצובה על מות חברתה הטובה. השניים מנסים לנחם זה את זה בעקבות האובדן.
חשיבות
מותה של גוון סטייסי הכה בהלם את תעשיית הקומיקס האמריקאית. בתקופה שקדמה לסיפור, היה זה בלתי ישוער להרוג דמות חשובה - חברתו של הפרוטגוניסט הראשי, שהיו לה מעריצים רבים. באופן כללי, גיבור-על לא נכשל בצורה כל כך הרסנית אלא אם הדבר היה קשור לסיפור המקור של הדמות. קשת הסיפור הוצעה בתור הסממן לסופו של תור הכסף של הקומיקס ולתחילתו של תור הארד של הקומיקס האפל והמחוספס יותר.
זאת ועוד, מגמה זו שנשותיהם או חברותיהם של גיבורי-העל מקבלות גורל אכזר קיבל כינוי כ"סינדרום גוון סטייסי" בידי מגזין Comics Buyer's Guide.
מותם של גוון סטייסי והגובלין הירוק דורגו במקומות השישי וה-19 ברשימת הגליונות הגדולים של כל הזמנים, לפי משאל שנערך בידי חברת מארוול קומיקס לסדרת The 100 Greatest Marvels of All Time.
פיתוח
האינקר ג'ון רומיטה האב נזכר בראיון שנערך ב-2015 כיצד נבחרה הדמות שנועדה להיהרג בסיפור. הוא והכותב ג'רי קונוויי התבקשו בידי העורכים להרוג במקור את הדודה מיי, אך בפגישה ביניהם החליטו שלא לעשות זאת מכיוון שמותה יגרום לפארקר לא לדאוג לה בהמשך הדרך ושלא יתייחסו אליו יותר כילד. הם בחרו להרוג אחת משתי חברותיו של פארקר - מרי ג'יין או גוון סטייסי. רומיטה הציע להרוג את האחרונה מאחר ששימשה כדמות קומית בתקופה זו, וציין שקיבל השראה מההחלטה להרוג דמות ברצועות הקומיקס של מילט קאניף, "טרי והפיראטים" ו"סטיב קניון". קונוויי, רומיטה והעורך רוי תומאס התייעצו עם יוצר דמויותיהם של ספיידרמן וגוון סטייסי, סטן לי, אך הוא היה מוטרד מהרעיון.
באוסף הקומיקס The 100 Greatest Marvels of All Time, קונוויי הסביר ש"גוון ופיטר היו הזוג המושלם, אבל לקיחת מערכת היחסים הזאת לשלב מתקדם (כמו נישואין או חשיפת הזהות הסודית אליה) יבגוד בכל מה שספיידרמן מייצג. הריגתה של גוון סטייסי הייתה ההזדמנות המושלמת לטפל בשתי ציפורים במכה אחת - שבירתה של מערכת היחסים הלא ראויה ביניהם והעצמתו של אלמנט הטרגדיה האישית, שהיה חיוני בחייו של ספיידרמן.
סיבת המוות
בפאנל של חוברת הקומיקס בה נהרגה גוון סטייסי וספיידרמן מנסה להצילה, בועת טקסט מופיעה ליד ראשה של גוון, ומדמה אפקט של שבירת מפרקת. בנספח דברי העורכים בסוף החוברת The Amazing Spider-Man #125, העורך רוי תומאס מציין ש"מצער אותנו להגיד שהאפקט של צליפת שוט שגוון עברה לאחריו שקוריו של ספיידרמן עצרו אותה בכזו פתאומיות היה למעשה הסיבה שהרג אותה. בקצרה, היה זה בלתי אפשרי שפיטר יציל אותה. הוא לא היה מסוגל לזנק אליה בזמן, והפעולה בה נקט הסתיימה במותה. אם הוא לא היה עושה כלום, היא בוודאות הייתה נהרגת. לא הייתה כל דרך אחרת". סטן לי אישר זאת בספיישל "הטכנולוגיה של ספיידרמן" בערוץ ההיסטוריה.
אספן הקומיקס והפיזיקאי ג'יימס קקליוס מציין בספרו "הפיזיקה של גיבורי-העל" כי בעולם האמיתי, אפקט צליפת השוט היה הורג אותה. החוברת "נפגעי מלחמה: קפטן אמריקה/איירון מן" של מלחמת האזרחים (2007) הסכימה עם העובדה שסיבת המוות הייתה עצירה פתאומית במהלך נפילה במהירות גבוהה. חוברת של Peter Parker: Spider-Man חזרה על האירוע ואישרה זאת.
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas (בתרגום לעברית: קרן האוקיינוס: מפלצת הים הלא נודע) הוא משחק וידאו מסוגת פעולה-הרפתקאות מבית חברת המשחקים .Cornfox & Bros שבסיסה בפינלנד. המשחק הופץ לראשונה למכשירים מבוססי iOS ו Windows ב-14 בנובמבר 2013. גרסה משופרת עלתה לחנות המשחקים המקוונת סטים ב-17 במרץ 2015.
עלילת המשחק מתמקדת בנער גיבור שיוצא לחפש את אביו ולנסות ולהכניע את מפלצת הים המתכתית ״קרן-האוקיינוס״ (Oceanhorn).
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
שחזורים של המוות
מותה של גוון סטייסי הדהד בחוברות העוקבות שלאחר המקרה, במיוחד כאשר אחרים נפלו מגבהים כתוצאה מקרבות עם ספיידרמן. במרבית המקרים הוא מציל אותם בכך שהוא מזנק אחריהם ומנצל את המומנטום של נפילתם מאשר תופס אותם בעזרת קוריו. יש לציין את מקרה נפילתה של בתה של גוון, שרה סטייסי, כשבע שנים לאחר מות אמה. תהליך ההזדקנות של שרה היה מואץ כתוצאה מכימיית הגוף שלה, שעברה מוטציה עם דם הגובלין. אביה של שרה היה נורמן אוסבורן, לאחר רומן קצר בינו לבין גוון, ושרה דמתה מאוד לאמה.
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas
סגנון המשחקיות והעיצוב הגרפי של המשחק דומים באופן ניכר לסדרת המשחקים האגדה של זלדה, בעיקר ל-The Wind Waker ו-Link To The Past. בדומה לסדרה במהלך המשחק על השחקן לעבור במבוכים תת-קרקעיים, לפתור חידות שונות, להילחם במפלצות בעזרת סוגים שונים של כלי נשק ביניהם חץ וקשת ופצצות, ויכול לאסוף לבבות ("חיים") ומטבעות על ידי שבירת כדים וגיזום שיחים.
המוזיקה העיקרית לפסקול המשחק הולחנה בידי קאלי יליטאלו, למעט כמה יצירות שחוברו בידי קנג׳י איטו ונובוו איומאטסו (המוכר כמלחין המוזיקה לפסקול של סדרת המשחקים Final Fantasy).
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
שחזורים של המוות
בסיפור אחר, הגובלין הירוק משחזר את האירוע, הפעם עם אשתו של פארקר מרי ג'יין ווטסון-פארקר. כמו גוון, גם מרי ג'יין צונחת אל מותה (הפעם כהדף לאחר שהיא יורה בגובלין הירוק). ספיידרמן לומד מטעויותיו ומשתמש במספר קורי עכביש כדי לתפוס את מפרקיה של מרי ג'יין, בכך מציל אותה מאפקט של צליפת השוט שהרג את גוון. אירוע דומה מתרחש עם אנה-מריה, חברתו של דוקטור אוקטביוס בתקופה ששכן בתוך גופו של ספיידרמן: הגובלין הירוק משתמש בה כבת ערובה וזורק אותה מהבניין אחרי שלומד שאויבו המושבע חזר. בעוד הוא תופס את אנה-מריה, פיטר נזכר בעובדה שהוא למד במשך הזמן לתפוס כל מפרק ברגעים שכאלה כדי למנוע צליפת שוט אפשרית.
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas
לקראת סוף שנת 2014 עלה לאוויר עדכון תוכן מרכזי, שלדברי המפתחים מוסיף "מעל לשעתיים של משחק". העדכון מוסיף אי חדש למפת המסעות שבו הוצגה לראשונה מערכת מזג אוויר מתקדמת, סיפור חדש של אחת מהדמויות המרכזיות, ומשחקון דיג.
משחק המשך תחת השם Oceanhorn 2: Knights of the Lost Realm שוחרר בשנת 2019.
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
שחזורים של המוות
במהלך מלחמת האזרחים של מארוול, גם קפטן אמריקה וגם איירון מן מתייחסים לגוון כמקור לעימות האידאולגי ביניהם על חוקי הרישום של העל-אנושיים. איירון מן התעקש שספיידרמן היה צריך לקבל אימונים נכונים כפי שכל הגיבורים הרשומים עוברים ובכך היה מציל אותה, בזמן שקפטן אמריקה התעקש שגוון הייתה מצויה בסכנה משום שהגובלין הירוק ידע את זהותו הסודית של ספיידרמן - הסיבה העיקרית שבגללה גיבורים נזדקקים לרשום את הזהות שלהם עם הממשלה.
חומת ויסבי
חומת ויסבי (בשוודית: Visby ringmur) היא חומה ימי ביניימית המקיפה את העיר העתיקה של ויסבי שבאי השוודי גוטלנד. בשל היותה החזקה, הנרחבת והשמורה ביותר בכל סקנדינביה, החומה מהווה חלק אינטגרלי ובלתי-נפרד מאתר המורשת העולמית בוויסבי.
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
שחזורים של המוות
אחרי שג'יין פוסטר נהפכה לולקיריה החדשה, היא הוזכרה כיצד ספיידרמן נכשל בהצלה של מישהו בסיטואציה דומה כשהיא נאלצה להשתמש בנשקיה משני הצורה כדי להציל את היימדייל מנפילה אל מותו אחרי שנפגע מבולזאיי. היא ציינה את חששותיה שמעשיה גרמו למעשה להחמרת מצבו של היימדייל, אך היימדייל לא מציין כלל שהיא הייתה אחראית למותו.
חומת ויסבי
חומת ויסבי נבנתה בשני שלבים במהלך המאות ה-13 וה-14, ואורכה הכולל נאמד במקור בכ-3.6 קילומטרים, כאשר כ-3.44 קילומטרים עדיין עומדים על תילם עד היום. כמו כן, מתוך 29 מגדלים גדולים ו-22 מגדלים קטנים, שרדו 27 מהמגדלים הגדולים ו-9 מהמגדלים הקטנים, כך שלמעשה רוב הדרה של החומה הימי-ביניימית שרד. מספר בתים שנבנו בצמוד לחומה השתלבו בה עם חלוף הזמן, וכיום הם חלק בלתי-נפרד ממנה. במהלך המאה ה-18 בוצעה הרחבה של חלק מהביצורים, כשחלק מהמגדלים הוסבו כך שניתן יהיה להשתמש בהם בתותחים.
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas
ביקורות
Oceanhorn התקבל בביקורות חיוביות עם צאתו. בCNET כתבו "אם האגדה של זלדה הייתה מגיעה לנייד (...) לא נראה לנו שהיא הייתה עושה עבודה טובה מזו" של Oceanhorn, וב-Touch Arcade שיבחו את המשחק ב"מוזיקה מעולה וגרפיקת תלת-מימד עשירה ומלאת חיים" וסיכמו שהמשחק "אולי חיקוי ברור ולא מוצלח של זלדה, אבל בהחלט שווה לשחק בו"
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
ניסיון להחייאה מחודשת
כפי שג'ון רומיטה האב ציין, תגובתו הראשונית של סטן לי למותה של גוון סטייסי הייתה שלילית כי חשב שרומיטה, קונוויי ותומאס עשו זאת מאחורי גבו והוא דרש מהם להחזיר אותה מיידית. תומאס ורומיטה הצליחו לשכנע אותו אחרת, יחד עם עורכים אחרים בחברת מארוול, ואמרו שלא יכלו לעשות זאת מכיוון שהדבר ייראה כמו "טפשות מביכה", מלבד העובדה שזה יהרוס את ההשפעה ההרסנית שנגרמה בגלל מותה.
חומת ויסבי
היסטוריה
החלק העתיק ביותר של החומה, שמהווה גם את המבנה העתיק ביותר (שאינו מבנה דת) ששרד בכל המדינות הנורדיות, הוא מגדל אבק-השריפה (Kruttornet), שהוקם בכניסה לנמל במאה ה-12. רק במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-13 החלה להיבנות חומת ויסבי שפנתה לפנים-הארץ. חומה עתיקה זו התנשאה לגובה של כ-5 או 6 מטרים. מצידה הפנימי של החומה נבנה חרכי ירי (חלון-קשתים - Arrowslit). על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, נבנה השער המזרחי (Österport) לכל המוקדם ב-1286, כשבעקבותיו נבנו גם השער הצפוני (Norderport) ושער סנקגארדס (Snäckgärdsporten). עד תחילת המאה ה-14, נבנו כ-20 מגדלים גדולים בין השערים.
Oceanhorn: Monster of Uncharted Seas
ביקורות
המשחק גרף דירוג של 85% ב-Metacritic, על ידי 19 סוקרים.
חומת ויסבי
היסטוריה
הסיבה לבניית החומה הייתה, ככל הנראה, שורת-סכסוכים שפרצו בין העיר ויסבי לתושבי האי, שהובילו לבסוף למלחמת אזרחים באי ב-1288. חלק מהחומה מזרחית למגדל טחנת-הרוח (Kvarntornet) נהרסה כשהעיר נכבשה ונבזזה בתחילת המלחמה.
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
ניסיון להחייאה מחודשת
בזמן פיתוחו של הסיפור "עוד יום אחד" עם הכותבים בריאן מייקל בנדיס, ג'יי מייקל סטרזינסקי, אד ברובייקר, מארק מילר, ג'ו קסאדה ודן סלוט, נעשה ניסיון להחזיר לחיים את גוון סטייסי יחד עם הארי אוסבורן, שנהרג בחוברת The Spectacular Spider-Man #200. אולם, מספר רב של עורכים בחברת מארוול ביקשו להשאיר אותה מתה, מה שאילץ את קסאדה וסטרזינסקי לנטוש את הרעיון בשל נחיתות מספרית. בעקבות שינוי המציאות בידי השד מפיסטו, התסריט המקורי של סטרזינסקי כלל במקור שינויים מרחיקי לכת עוד משנת 1971, ביניהם חזרתה לחיים של גוון סטייסי מאחר שהמוות שלה מעולם לא קרה, וביטול הרומן שלה עם נורמן אוסבורן.
חומת ויסבי
היסטוריה
בנייה של חומת-אבן הייתה נדירה במדינות הנורדיות במהלך ימי הביניים, ועל כן בניית החומה מעידה על החשיבות הכלכלית הרבה של ויסבי באותה תקופה. בשוודיה של ימי הביניים, רק סטוקהולם, קאלמאר וויסבי הוקפו בחומה.
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
מה אם?
בסיפור המתרחש ביקום מקביל בחוברת ''What If? #24'', ספיידרמן מציל את גוון לאחר שמזנק אחריה במקום לתפוס אותה בעזרת קוריו. הוא מגן עליה כשהם פוגעים בנהר שמתחתם ונותן לה הנשמה. לאחר הצלתה הוא מגלה לה את זהותו הסודית ומציע לה נישואין. בעימות שהתרחש לאחר מכן עם הגובלין הירוק, נורמן אוסבורן מצליח להדוף מעליו את הצד האפל שבתוכו כאשר הארי הגן עליו. אולם, החיים שלהם לא נועדו להיות מאושרים. כדי להבטיח את ניצחונו, הגובלין הירוק שלח לג'יי ג'ונה ג'יימסון הוכחה לזהותו האמיתית של ספיידרמן. ג'יימסון השתמש בהוכחה זו כדי לפרסם אותה ולעצור את פארקר, מה שאילץ את פארקר להימלט מחזקת המשטרה דקות בודדות לאחר חתונתו עם גוון. בסיום החוברת, גוון עזבה עם רובי רוברטסון, שהבטיח לה שהם יעשו הכל כדי לעזור לפיטר.
קבלה וביקורות
מותה של גוון גרם להלם בקרב מעריצי הקומיקס, כאשר חלקם העריכו את הצעד האמיץ בעוד אחרים נחרדו ממותה הפתאומי של דמות פופולרית. בנספח דברי העורכים שבחוברת The Amazing Spider-Man #126 מאוקטובר 1973 נאמר:
חומת ויסבי
היסטוריה
במהלך המאה ה-17 וה-18 הוספו שני ביצורים נוספים מסוג קפונייר (Caponier) בצדה המזרחי של החומה. תפקידה ההגנתי של החומה חדל מלהתקיים באותה עת, והיא שרדה בזכות השימוש בה כמחסום מכס. כאשר בוטל המכס על משקי-הבית בשוודיה ב-1810, חומות העיר כבר נודעו כציון-דרך (Landmark) וכך הובטח שימורן.
ספיידרמן: הלילה בו גוון סטייסי מתה
קבלה וביקורות
המעריצים לא היו מרוצים מהסבר זה, ורומיטה ציין שחברת מארוול קיבלה כמה מכתבי איום בעקבות המעשה.
חומת ויסבי
היסטוריה
חומות העיר שוקמו על ידי האדריכל השוודי אמיל ויקטור לנגלט (Emil Victor Langlet) בין השנים 1884–1886.
בשנת 2002, התמוטטו כ-10 מטרים מהחלק החיצוני של החומה. שיפוץ המקטע החל ב-2013.
דניאלה סמרי
דניאלה סמרי (נולדה ב-15 במאי 1985) היא עיתונאית מגישת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה
את השירות בצה"ל עשתה בחטיבת דובר צה"ל.
סיימה תואר ראשון בתקשורת בהצטיינות ותואר שני בממשל עם התמחות בתקשורת פוליטית, שניהם במרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה
בשנים 2007–2008 שימשה בתפקידי עורכת, כתבת שטח, ומגישת מבזקים ועורכת הספורט ONE. בעונת 2008/2009 בליגת העל בכדורגל הייתה דוברת מועדון הכדורגל בני יהודה תל אביב.
בשנים 2009–2011 הייתה שדרנית קווים בערוצי הספורט של צ'רלטון.
בשנים 2010–2013 הגישה את מהדורת חדשות הספורט המרכזית בערוץ הטלוויזיה ONE, והייתה שותפה בבימוי ועריכת כתבות וראיונות שטח.
בשנים 2012–2013 הגישת פינת "סיכום השבוע בספורט", בתוכנית "העולם הבוקר" של רשת מדיה בערוץ 2.
ב-2014 שימשה חברת פאנל בעונה החמישית של התוכנית חדשות הבידור, ובאותה שנה הגישה את שידורי מונדיאל 2014 באולפן ynet. בשנים 2014–2017 הייתה חברת פאנל בתוכנית "עושים סדר" ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2015–2018 הגישה תוכניות וכתבות בתחומי אקטואליה, כלכלה וצרכנות בערוץ 20. במקביל עבדה בערוץ הספורט, שם הגישה את התוכניות "מגרש פתוח", "תוכנית הבוקר", "שבת במגרש" ועוד. שימשה שדרנית קווים במשחקי ליגת העל בכדורגל, והנחתה פאנל במשדרי ליגת האלופות.
ב-2018 עברה סמרי לעבוד בתאגיד השידור הישראלי. היא הגישה תוכנית יומית באולפן המונדיאל של כאן 11, והיא בין השאר, מנחה שם לסירוגין את התוכניות חדשות הלילה וערב ערב בערוץ כאן 11. בנוסף היא מגישה את כל משחקי נבחרת ישראל בכדורגל.
במקביל החלה סמרי להגיש בערוץ קשת 12 את התוכנית השבועית "זמן תוצאות".