cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעל זבוב (אל)
אזכורים בספרות הקודש
בעל זבוב מוזכר בתנ"ך שלוש פעמים ב. המלך אחזיה בן אחאב נופל בעד השבכה בעלית ביתו שבשומרון ושולח שליחים לעקרון כדי לשאול את "בעל זבוב אלהי עקרון אם אחיה מחלי זה". מלאך אלהים קורא לאליהו התשבי לקום ולעצור את השליחים ולומר להם: "הַמִבְּלִי אֵין אֱלֹהִים בְּיִשְׂרָאֵל אַתֶּם הֹלְכִים לִדְרֹשׁ בְּבַעַל זְבוּב אֱלֹהֵי עֶקְרוֹן? וְלָכֵן כֹּה אָמַר ה', הַמִּטָּה אֲשֶׁר עָלִיתָ שָּׁם לֹא תֵרֵד מִמֶּנָּה כִּי מוֹת תָּמוּת". אחזיה מת בסוף הפרק ואחריו עולה למלוכה אחיו יהורם.
יש מספר אזכורים לבעל זבוב גם בספרי הברית החדשה, על רקע מעשי גירוש השדים המיוחסים לישו. על-פי : "בעל זבוב נכנס בו [בישו] ועל ידי שר השדים הוא מגרש את השדים". בסיפור המקביל על-פי נאמר כי "הפרושים כשמעם זאת [דברי ישו] אמרו זה אינו מגרש את השדים כי אם על ידי בעל זבוב שר השדים". סיפור מקביל מופיע גם ב. בכל המקרים גורס ישו כי לא ניתן לגרש את השטן על ידי השטן, אלא רק רוח אלוהים יכולה לגרש את השטן. אין ודאות כי בין הדמות המתוארת בתנ"ך וזו המתוארת בברית החדשה יש קשר. ייתכן כי השם "בעל זבוב" התייחס בתנ"ך לאל או לשיטת דיווינציה ממשית, ואילו כאן משמש כינוי גנאי או שיבוש מכוון של שם המכוון לבזות את אל השדים.
ב מוסברת עבודה זרה זו שהייתה נהוגה גם בקרב עובדי העבודה הזרה בתוך עם ישראל בימי המשבר שלאחר מות גדעון "דתניא 'וישימו להם בעל ברית לאלהים' - זה זבוב בעל עקרון, מלמד שכל אחד ואחד עשה דמות יראתו ומניחה בתוך כיסו, כיוון שזוכרה מוציאה מתוך כיסו ומחבקה ומנשקה".
בספרות ובתרבות
בעל זבוב נמנה בספרות הדתית הנוצרית כאחד משמותיו של השטן. שמו מוזכר כאחד השדים בגיהנום, כמו בספריהם של האוקולטיסטים יוהנס וירוס וסבסטיאן מיכאליס. ב"גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון זוכה בעל זבוב למעמד של כבוד כשני במעלה מבין המלאכים שנפלו. בעל זבוב מופיע גם ב"מסעות ההלך", ספרו האלגורי של ג'ון באניין שפורסם ב-1678.
בספרות המאוחרת יותר מופיע בעל זבוב כשם נרדף לשטן או לאחד משליחיו הבכירים. לעיתים, נעשה זיהוי מסוים או מיזוג בינו לבין דמויות של שדים ואלים קדמוניים אחרים, כמו ב"מגרש השדים" של ויליאם פיטר בלטי, בו ממוזגת דמותו בזו של אל הרוח האשורי-בבלי פזוזו. השם, בגרסתו האנגלית, הוא גם שמו של ספרו הנודע של ויליאם גולדינג, "בעל זבוב".
בעל זבוב מוזכר בשיר "Bohemian Rhapsody" של להקת Queen הבריטית.
שמנת
שמנת, או שמנת מתוקה, היא מוצר חלב המשמש לבישול או להקצפה. השמנת מיוצרת על ידי הפרדה מתוך חלב של השכבה העשירה ביותר בשומן, שבאופן טבעי צפה למעלה זמן קצר לאחר החליבה. אחוזי השומן בשמנת נעים בין 10% עד ליותר מ-50%.
בעל זבוב (אל)
בספרות ובתרבות
ספרו הראשון של גאורג איבאנוביץ' גורדייף מתוך טרילוגיית "על הכל ומן הכל" נקרא "סיפורי בעל זבוב לנכדו", ובו הוא מתאר את תולדות האנושות בעבר ובהווה דרך נקודת מבטו ודמותו של בעל זבוב.
שמנת
תכונות
לשמנת צבע לבן עם נגיעה קלה מאוד של צהוב - אפור ("צבע שמנת"). בטמפרטורת החדר היא נוזל סמיך, שסמיכותו תלויה באחוזי השומן שבה. טעמה מעט מתקתק כתוצאה מהלקטוז שבה (בין 2%-4%).
ככל שאחוז השומן גבוה יותר כך השמנת יציבה יותר, ונוטה פחות "להתפרק" בבישול. כאשר מתכון דורש ערבוב של שמנת לתוך נוזל רותח, משתמשים לרוב בשמנת שבה לפחות 30% שומן, כדי למנוע את היפרדותה לחלב ולשומן בנפרד.
שימושים
שמנת משמשת בסיס לרטבים רבים, להסמכה של מרקים, להסמכה והעשרה של קינוחים, כבסיס לגלידה ועוד.
שמנת שבה 30% שומן או יותר ניתן להפוך לקצפת - ערבוב אוויר לתוך השמנת גורם לה להכפיל את נפחה כי בועות האוויר נלכדות בין חלקיקי השומן.
בישראל
בישראל נמכרת שמנת בטווח שבין 9% ל-42% שומן. נפוצים מוצרי שמנת עמידה (מעוקרת) 10, 15, 32 ו-38 אחוזי שומן וכן תוספים מסמיכים ומייצבים.
בית העלמין קריית שאול
בית העלמין קריית שאול הוא בית קברות בתל אביב. בית העלמין שוכן בסמוך לשכונת קריית שאול שעל שמה הוא קרוי, מערבית לדרך משה סנה ודרומית לכפר הירוק. גבולותיו הצפוני והמערבי הם גבול תחום השיפוט של תל אביב עם רמת השרון. שטחו של בית העלמין 320 דונם, ונטמנו בו כ-86,000 נפטרים. בצדו המזרחי של בית העלמין נמצא בית עלמין צבאי גדול ובית עלמין שומרוני קטן.
היסטוריה
על שער הכניסה לבית העלמין עדיין מתנוסס שלט לאמור "בית העלמין המרכזי", אך בשל התמעטות מקומות הקבורה במקום נחנך ב-1991 בית העלמין ירקון, בסמוך לפתח תקווה, וזה ירש את מקומו של בית העלמין קריית שאול כבית הקברות המרכזי של גוש דן. בבית העלמין קריית שאול עדיין נקברים נפטרים, אך הוא מוגדר על ידי המוסד לביטוח לאומי כ"בית עלמין סגור", המאפשר גביית דמי קבורה גבוהים.
בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות קריית שאול הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה. מתחת לחלק מהן נטמנו אפר ועצמות שהובאו ממחנות ההשמדה. באנדרטאות: אנדרטאות ליהודי בריסק, בוקובינה, מינסק וקרקוב. במקום גם חלקה בה נטמנו "חסידי אומות העולם" ונרצחים בפעולות טרור, ובסמוך לשער הכניסה לבית הקברות קבורים חמישה מהנרצחים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. במקום גם קבר אחים לשרידי גופות הנספים בהפלת מטוס אל על בשמי בולגריה ב-1955.
מגדל הקבורה הרוויה
ב-1999 נוספו בבית העלמין חלקות של קבורה רוויה בצידו הצפון-מערבי של האתר. במקום הוקם מבנה בן שלוש קומות שצורתו כשל פירמידה מדורגת, ובין קומותיה מקשרים כבש משופע וגרם מדרגות. קומות המבנה מחולקות לאולמות קבורה מוצלים, ופירים שבהם צמחייה מחדירים אליהן אור שמש. הקבורה מתבצעת ב"כוכים" כדוגמת "קברות הסנהדרין", וניתן לרכוש במקום "אחוזות משפחתיות".
בית הקברות הצבאי
בצדו הצפון מזרחי של בית הקברות נמצא בית עלמין צבאי גדול, שהקבורה בו החלה ב-1951, בו קבורים יותר מ-3,000 חללים ובו גם חלקה לחללי משטרת ישראל.
בית העלמין השומרוני
מזרחית לבית העלמין ודרומית לבית העלמין הצבאי נמצא בית עלמין שומרוני קטן. שער בית העלמין, הנמצא מדרום לשער בית העלמין הצבאי, נעול בדרך כלל.
זיטה ילדת החלל
היסטוריה
לטענת האטקה, הדמות נוצרה למעשה על ידי אשתו אנה בזמן שהיא עדיין למדה בבית הספר התיכון. כשהטאקה ואנה נפגשו במכללה, הוא החל להתאים את הדמות לגלגולה הנוכחי. הוא המשיך לפתח את הדמות באתר הווב קומיקס שלו ולבסוף הוציא סיפור קצר שכותרתו "זיטה נערת החלל: אם משאלות היו גרביים" בשנת 2008. זיטה נערת החלל הופיעה בצורת אוגדן לראשונה בשנת 2011 עם ספר ראשון בשם "זיטה ילדת החלל". הכרכים השני ("אגדות זיטה ילדת החלל") והשלישי ("שובה של זיטה ילדת החלל") הופיעו בשנת 2012 ו -2014. בשנת 2016 הוכרז רשמית כי חברת האנימציה "פוקס אנימציה" (שבהמשך שינתה את שמה ל"חברת המאה ה-20") תפיק סרט הנפשה באורך מלא המבוסס על טרילוגיית הספרים של האטקה; הסרטים יופקו, כך נאמר, על ידי אולפן "Chernin Entertainment".
ספר ראשון: "זיטה ילדת החלל"
זיטה משחקת עם ידידה ג'וזף בחצר כשלפתע הם מבחינים בעצם בלתי מזוהה (עב"מ) בדשא שעל יד הבית. ג'וזף לא רוצה להתעסק בו, אך זיטה לוחצת עליו ויחד השניים נוגעים בחפץ. עם רגע הנגיעה זיטה וג'וזף משתגרים וזיטה מוצאת את עצמה לבד בכוכב אחר מלא ביצורים משונים. היא נתקלת בסוחר עבדים ועבד שנקרא חזק חזק (מעיין גולם). חזק חזק עוזר לה למצוא את חברה, אך היא מגלה שהוא נחטף על ידי יצורים בשם "זרידים". היא פוגשת את חלילן, שנותן לה עכבר גדול בשם פיציקטו המכונה "עכבר". השניים רוכבים יחד וזיטה מבחינה בחבורה של אנשים כחולים קטנטנים מתעללים ברובוט קטן ועגול שעונה לשם "אחד", והיא נחלצת לעזרתו. מאותו רגע אחד, שהוא רובוט מלחמה שיוצר במקור לחסל חיסולים ממוקדים, נשבע לעזור לה. השלושה מגיעים למגרש גרוטאות ישן, שם הם פוגשים את רובוט רנדי, ומתקנים אותו. בתמורה, רובוט רנדי מדריך אותם איך לצאת ממגרש הגרוטאות ויחד כל החבורה יוצאים לחפש את ג'וזף.
ספר שני: "אגדות זיטה ילדת החלל"
זיטה כבר הפכה לגיבורה בין גלקטית לאחר שהצילה כמה כוכבים מהשמדה, והיא מוקפת מעריצים. היא לא נהנית מתשומת הלב המוגזמת ומחפשת איך להתחמק ממסיבות העיתונאים והחתימות. היא מוצאת רובוטית שנראית כמוה וגורמת לה להעמיד פנים שהיא זיטה האמיתית בעוד זיטה האמיתית תלך להסתובב עם עכבר. אלא שאז הרובוטית מחליטה להתחזות לזיטה ונוסעת במקומה להתמודד עם "לבבות הכוכבים" (יצור מרושע שמחסל כוכבים) בזמן שזיטה נתקעת על הכוכב הזר שבו היא נמצאת בלי שאף אחד מאמין לה שהיא זיטה האמיתית. היא נאלצת לעבור על החוקים ומתעסקת עם שלטונות הכוכב כדי להגיע בזמן לכוכב שנמצא בסכנה ולהציל אותו מלבבות הכוכבים לפני שזיטה המזויפת תעשה טעות שעלולה לעלות בחיי התושבים של הכוכב.
ספר שלישי: "שובה של זיטה ילדת החלל"
אחרי שעברה על החוקים בספר השני היא נתפסת על ידי 'משטרת האבדון' והיא נעמדת למשפט על הריגת יצורים נדירים בשם לבבות כוכבים וגנבת חללית. היא נשפטת למאסר בעולם המרתפים - עולם תת-קרקעי שבו עשרות אסירים מוחזקים בתנאי שבי מחפירים. היא נשלחת לתא יחד עם שני אסירים נוספים, שלד וסמרטוטי, שעוזרים לה לברוח מהתא שלה. לרוע המזל היא נתפסת על ידי המשטר ושליט עולם המרתפים מאיים עליה כי אם היא תברח פעם נוספת הוא יהרוג את עכבר. היא נכנעת וחוזרת לכלא, שם נמצאים גם הרבה מיצורי ה"זריד". אחד מהם מבקש ממנה לתקוף אבן, מעשה שנראה תמים אך זיטה מבינה שלמעשה האבן חיה ותוקפת את הזריד במקום. בגלל המקרה הזה שליט המרתפים מתכוון להרוג את זיטה וברגע האחרון היא ניצלת על ידי ג'וזף, חברה מהספר הראשון. מתברר כי בסוף הספר הראשון במקום שג'וזף יישלח לכדור הארץ, הוא בטעות נשלח לעולם המרתפים. השניים מתכננים בריחה מהכלא.
ביקורות
הספר קיבל ביקורות חיוביות עם יציאתו, והספרים הבאים בסדרה קיבלו אף ביקורות טובות יותר: האתר "GoodReads" נתן לספר דירוג של 4.5 מתוך 5 כוכבים. האתר "common sense" דירג אותו ב-4 מתוך 5 כוכבים ואף כתב כי "ההורים צריכים לדעת ש'זיטה ילדת החלל' הוא רומן גרפי מרגש עם בחורה צעירה ואמיצה במרכז הסיפור. הדוגמה שלה לאומץ לב, נאמנות וקבלה של אחרים למרות ההבדלים תהדהד במוחם של הילדים. יש הרבה פעולות מדעיות וסכנה - כולל חטיפה מסתורית, קטטות רובוטים וחייזרים מפלצתיים שעלולים להיות מפחידים - אבל ילדים ירגישו שהדברים יתבררו בסופו של דבר כסוף טוב, בזכות גיבורה אופטימית. למשל, יצור אחד הוא קצת בריון ומעליב אחרים בשמות כמו "אאוף" ו"מוח אפונה", אבל הוא מקבל את זה בסוף". הספר זכה לפרסים רבים כמו "פרס בחירת הילדים" של IRA-CBC, נכנס לסקירת קירקוס של הספרים הטובים ביותר של השנה, פרס ספר הילדים הבולט של ALA, פרס "ספר ילדים ראוי לציון" של ALSC, וספר השנה הטוב ביותר של קירקוס.
הדמות
דמותה של זיטה, שהתהוותה בזמן שאשתו של האטקה עוד הייתה בתיכון, מתארת ילדה אופטימית ושמחה שאמנם לא ניחנת בכוחות מיוחדים או ידע רב אך בכל זאת היא מצליחה להציל עולמות שלמים ולהיות גיבורה. זאת בזכות גבורתה: למשל, היא לא נכנעת כאשר חבריה נמצאים בצרה ותמיד יוצאת לעזרת החלש והמסכן כמו בספר הראשון כשהיא מצילה את אחד ורובוט רנדי, או כמו בספר השלישי שבו היא מצילה אבן קטנה וחסרת ישע מידי הזרידים.
תמי טוראל
תמי טוראל (נולדה ב-1950) היא תשבצאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה ב-1950 בתל אביב להורים יוצאי פולין, אביה מרדכי גורדון היה מנהל בבנק לאומי ואמה פנינה עקרת בית. בעלת תואר בלשון ומקרא ותעודת הוראה מאוניברסיטת תל אביב.
התחילה את דרכה המקצועית כמגיהה בהוצאת "רמדור". ב-1972 החלה לעבוד בידיעות אחרונות כמגיהה וב-1974 עברה למגזין "לאשה".
בתחילת שנות ה-80 כתבה את המדור הסאטירי "צו השעה" יחד עם יוסף ג'קסון וטל גלעד. ב-1981 יזמה את מדור התשבצים של שבועון "לאשה", אותו הכינה מדי שבוע במשך 36 שנה.
טוראל הכינה את תבניות התשבצים והתשחצים עצמן, ואת התוכן התאימה לאקטואליה.
במהלך השנים יצרה כ-14,000 תשבצים, תשחצים ושאר סוגי שעשועוני חשיבה עבור המדור השבועי ועבור המוספים המיוחדים, בהם מגוון חידות מקוריות ומשחקי לשון ייחודיים.
החל מאוגוסט 2017, עם פרישתה לגמלאות, בתה חלי טוראל יוצרת את מדור התשבצים ומוסף "אפשר לחשוב" ב"לאשה".
טוראל נשואה ואם לשתי בנות.
כארון (ירח)
כארון (באנגלית: Charon. נקרא גם 134340 פלוטו 1 ) הוא אחד מחמשת הירחים של כוכב הלכת הננסי פלוטו, והראשון מביניהם שהתגלה. הוא נקרא על שם כארון, משיט המעבורת של האדס (מקבילו היווני של פלוטו הרומאי) מהמיתולוגיה היוונית. אין לבלבל את כארון עם עצם בעל שם דומה, כיירון, גוף שמיימי במסלול בין שבתאי ואורנוס. שם זה אושר באופן רשמי על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ב-1985.
גילויו של כארון אפשר לאסטרונומים למדוד ביתר דיוק את מסתו וגודלו של פלוטו. כארון סובב סביב פלוטו ב־6.387 יום, אותו פרק הזמן כסיבובו העצמי של פלוטו. בין שני הגופים קיימת הקפה סינכרונית, ולכן הם מפנים זה לזה תמיד את אותו הצד במה שמכונה "תהודת סיבוב-מסלול".
קוטרו של כארון הוא 1,212 קילומטר, 51% מקוטרו של פלוטו. מסתו 12.2% מזו של פלוטו, ושטח פניו כ־4,400,000 קילומטר רבוע. שלא כמו פלוטו, המכוסה בקרח חנקני, נראה שכארון מכוסה בקרח-מים. סמוך לקו המשווה ישנה חגורה טקטונית שבולטת מפני השטח וגולשת גם לחצי-הירח הרחוק מפלוטו.
יחס הגדלים בין כארון ופלוטו הוא הגדול ביותר במערכת השמש בין ירח לכוכב הלכת אותו הוא מקיף: גודלו של כארון הוא כמחצית גודלו של פלוטו. לשם השוואה, יחס הגדלים בין הירח לכדור הארץ, שגם הוא בין הגבוהים במערכת השמש, הוא בערך 1:4. הקשר הכבידתי בין כארון לפלוטו גורם לכך שהם מקיפים זה את זה הקפה סינכרונית. כשם שכארון מפנה כלפי פלוטו את אותו צד (בדומה לירח של כדור הארץ), גם פלוטו מפנה כלפי כארון את אותו הצד.
בשל ההבדלים הקטנים באופן חריג בגדלים של כארון ושל פלוטו, ובשל העובדה כי כארון אינו סובב את פלוטו אלא שניהם סובבים את מרכז הכובד המשותף להם, שנמצא מחוץ לגופים אלה, יש הרואים בהם לא מערכת של כוכב-לכת וירח, אלא מערכת כפולה של כוכבי לכת ננסיים. במהלך הדיונים ב-2006 בדבר ההגדרה החדשה למושג כוכב לכת, עלתה מחדש שאלת מעמדו של כארון בתור ירח (בניגוד למעמד כל כוכב לכת ננסי, לדוגמה). עם זאת, נכון ל-2016, האיגוד האסטרונומי הבינלאומי עדיין מגדיר את כארון כירח.
סימולציה שערכה ד"ר רובין קאנופ ב-2005 הראתה שכארון עשוי היה להיווצר מהתנגשות של פלוטו עם עצם מחגורת קויפר לפני כ-4.5 מיליארד שנה, בדומה להיוולדו של הירח מכדור הארץ. ואולם, אירוע כזה צריך היה להסתיים כאשר פלוטו סלעי יותר מכפי שהוא במציאות, וכארון קרחי יותר. ייתכן ששני הגופים היו קיימים מוקדם יותר, התנגשו זה בזה, והחלו להקיף זה את זה אחרי ההתנגשות.
הגשושית ניו הורייזונס צילמה בינואר 2015 כיצד כארון ופלוטו משלימים יחדיו סיבוב של 6.387 ימים סביב מרכז בריצנטרי (barycentric) משותף. ב-14 ביולי 2015 בשעה 12:01 UTC חלפה הגשושית על פני כארון במהירות 13.87 קילומטר/שנייה ובמרחק 29,473 קילומטר.
קרב דויראן השני
קרב דויראן השני היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, שהחל בשלהי אפריל 1917 במסגרת מתקפת האביב של כוחות מדינות ההסכמה בחזית בפיקודו של מוריס סראי, אשר נועדה להבקיע את קווי מעצמות המרכז ולהביא להכרעת החזית. הקרב התחולל בין כוחות בולגריים לבריטיים בגזרת אגם דויראן והסתיים בראשית מאי בכישלון הבקעת הקווים הבולגרים.
מתקפת האביב של הגנרל סראי
בראשית 1917 בהתבסס על דיווחי המודיעין הצרפתי בדבר בעיות משמעת חמורות בצבא הבולגרי, החליט מפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה, הגנרל מוריס סראי, לתכנן מתקפת הבקעה על קווי החזית שיועדה לאביב. למרות הסתייגות גורמי הערכה נוספים בזירה, נסמך סראי על הגיבוי לו זכה מהדרג המדיני הבריטי ועל תגבור הכוחות הצרפתיים והבריטיים בגזרה. המתקפה אמורה הייתה להתחיל במרץ, אך בשל תנאי מזג האוויר הקשים נדחתה לאפריל.
הגנרל סראי ייעד את הכוחות הבריטיים למתקפה נגד שני יעדים. היעד הראשון היה הבקעת הקווים הבולגריים ליד אגם דויראן והיעד השני הוא כיבוש העיר סרס. הבריטים העריכו שהצבת העיר סרס כיעד היא מטרה פוליטית עבור הגנרל סראי, משום שכיבושה יעורר הדים תקשורתיים שיועילו למעמדם של הצרפתים ככלל ולסראי בפרט. המפקד הבריטי, הגנרל ג'ורג' מילן, הודיע שכוחותיו יתקפו רק בגזרת אגם דויראן.
שדה הקרב
זירת הלחימה הממוקמת בסמוך לחלקו המערבי של אגם דויראן נודעה בתנאי הקרקע הקשים שבה, אשר שילבו שטחי טרשים וביצות ללא כל תשתיות תחבורה. העמדות הבולגריות ניצבו על ההרים החולשים על אזורי הכינוס של היחידות הבריטיות ושלטו על האזור באש ארטילרית ועל דרכי הגישה לעמדותיהם באש מקלעים. הבולגרים ביצרו את הגזרה בשלושה קווי הגנה. בקו הראשון נכללו מוצבים שהמרחק ביניהם נע בין 50 ל-200 מטרים ואשר קושרו באמצעות תעלות ואוישו בחיילי רגלים. קווי ההגנה השני והשלישי מוקמו כמה מאות מטרים מהראשון ונבנו במתכונת דומה. הבולגרים ריכזו יחידות ארטילריה בגזרת העיר דויראן ומשם הפגיזו את הכוחות התוקפים.
הצבא הבריטי
הגיס הבריטי בקרב התבסס על שלוש דיוויזיות רגלים: ה-60 (לונדון 2/2), ה-26 וה-22. בחלקו הראשון של הקרב בשלהי אפריל נטלו חלק בלחימה החטיבות ה-65 וה-66 מהדיוויזיה ה-22 והחטיבות ה-78 וה-79 מהדיוויזיה ה-26. ב-9 במאי, בחלקו השני של הקרב, נטלו חלק בלחימה גם חטיבות מהדיוויזיה ה-60 (לונדון השנייה). בסך הכל מנה הכוח הבריטי 43,000 חיילים שצוידו ב-160 תותחים, ב-110 קני מרגמות וב-440 מקלעים.
הצבא הבולגרי
הצבא הבולגרי התבסס על דיוויזיית הרגלים התשיעית "פלבן" בפיקודו של ולדימיר ואזוב וכוחות עזר. ואזוב היה מפקד נערץ ועתיר ניסיון ואוגדתו נחשבה לאחת מיחידות הרגלים המאומנות והממושמעות בצבא הבולגרי. בסך הכול מנה הכוח הבולגרי 30,000 חיילים, שצוידו ב-147 תותחים, ב-35 קני מרגמות וב-130 מקלעים.
מהלך הקרב
הבריטים ריכזו מאמץ בכיבוש המוצבים הבולגריים בגזרה שבין אגם דויראן לווארדאר. הבקעת הקו בגזרה זו הייתה מאפשרת לבריטים להגיע לסטרומיצה וקוסטורינו ולאיים על גבול הממלכה הבולגרית. ב-22 באפריל פתחו הבריטים בהרעשה ארטילרית על קווי הבולגרים אשר נערכו מבעוד מועד למתקפה וספגו אבדות קלות בלבד. ב-25 באפריל אחר חצות, תקפו כוחות מהאוגדות ה-22 וה-26 את קווי ההגנה הבולגריים בשני ראשים. הכוחות הבריטיים הצליחו להבקיע את קו ההגנה הראשון בנקודות מסוימות, לכבוש שטחים שהוחזקו על ידי הבולגרים ולעמוד במספר מתקפות נגד של הצבא הבולגרי, אך במניין נפגעים גבוה. בשלב זה של המתקפה היו לבריטים 3,000 הרוגים ופצועים.
ב-6 במאי החלו הבריטים להפגיז בשנית את קווי הבולגרים. לכוחות הלוחמים הצטרפה האוגדה ה-60, ובלילה שבין 8 ל-9 במאי, תקפו שוב הבריטים והצליחו להבקיע במספר מקומות את קו ההגנה הבולגרי, תוך מניין נפגעים רב. הבולגרים יצאו לסדרת התקפות נגד, ולהוציא שני מוצבים, הצליחו להדוף את הבריטים בחזרה לקווי 24 באפריל, תוך שהם מסבים להם אבדות כבדות. מניין הנפגעים הבריטים בשלב זה של הלחימה נע בין 4,000 ל-5,000.
השלכות הקרב
הכישלון בקרב סימן את כישלונה הכולל של מתקפת האביב שהוביל הגנרל מוריס סראי. לסראי היו יחסים רעועים עם מפקדי הגיסות הבריטי והאיטלקי בחזית, והוא התעלם לחלוטין מדיווחי המודיעין הבריטי על כך שלצבא הבולגרי איתנות גבוהה יחסית ושהוא יוכל לעמוד במתקפת הבקעה. כישלון המתקפה הטיל את החזית המקדונית לחודשים ארוכים של מלחמת התשה עם הישגים קלים לשני הצדדים ומניין נפגעים גבוה. במעמדו של מוריס סראי חל פיחות נוסף, ולבסוף ב-14 בדצמבר 1917 הוא הודח על ידי הנשיא הצרפתי, ז'ורז' קלמנסו, ובמקומו מונה אדולף גיומא.
הצלב האמיתי
כנסיות רבות מציגות גם כיום שרידים של הצלב האמיתי, אך טענה זו מעולם לא הועמדה לבחינה מדעית.
הופעתו בנצרות
300 שנה מעת שנצלב ישו על הצלב חלפו ועד שצלב זה התגלה ב-334 על פי המסורת הנוצרית, בימי מקריוס בישוף ירושלים. סיפור האגדה על הלנה שמצאה את הצלב, מופיע בדרשת ההספד של אמברוזיוס על הקיסר תיאודוסיוס ב-395. לאחר גילוי שלושת הצלבים על ידי הלנה, היה צריך לזהות את הצלב האמיתי. הבישוף מקריוס הוליך את הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס הגדול, ופמלייתה אל אשה חשוכת מרפא, ומבין שלושת הצלבים, רק הצלב האמיתי גרם לה שקמה בריאה ושלמה מעל ערש דווי.
ב-638 נכנעה ירושלים למוסלמים, והצלב נותר שבוי תחת השלטון החדש בירושלים. החוקרת יעל קציר מניחה שבשל העובדה שירושלים נכנעה, נשמר הצלב במקומו בכנסיית הקבר, שהרי המוסלמים התחייבו בחוזה הכניעה לא לפגוע ברכושם הפרטי או הקהילתי של הנוצרים שנשארו בעיר. קציר מצביעה כי באירופה לא הרבו לעסוק בעניין גלגולי הצלב באותה עת, אך קרוב לוודאי כי לקחי הכיבוש הפרסי נחרתו עמוק בזיכרון הנוצרי.
לפי המסורת הרומאית, הביאה הלנה שריד מן הצלב הקדוש לבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה בעיר, בה הונח על עפר שהובא מירושלים. בשנת 1623, עם הכתרתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, נלקח חלק עץ גדול משרידי הצלב האמיתי לבזיליקת פטרוס הקדוש.
בתקופה הצלבנית
כחודש לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים מספר הכרוניקן פולק משרטר כי הצלב האמיתי נתגלה על ידי סורי-נוצרי, העשוי בצורת צלב ומכוסה בחלקו בעבודת כסף ובחלקו בעבודת זהב. החלק נישא לכנסיית הקבר וממנו לכנסיית ה"טמפלום דומיני", ששכנה במקום כיפת הסלע. אחר כך נקבע מקומו בכנסיית הקבר.
מקור אחר שנעשה בו שימוש מועט על ידי היסטוריונים הוא מכתב שנשלח מירושלים ב-1120 על ידי אנסילוס, כומר בכנסיית הקבר הצלבנית אל גרברט, בישוף פריז. אנסילוס הצליח לרכוש מידי אלמנת מלך הגאורגים, שהשתקעה בירושלים פיסה של הצלב הקדוש האמיתי ושלח אותה לקתדרלת נוטרדם בפריז, שבה כיהן לפני שיצא לארץ ישראל. במכתב הוא מספר כי לאחר מות הרקליוס דיכאו המוסלמים את הנוצרים:
הצלב האמיתי מילא תפקידים אחדים בעולמם של הצלבנים. בראש ובראשונה היה לצלב מקום מרכזי בטקסים הדתיים הקשורים במחזור החגים הנוצריים. בתהלוכות שבהן השתתף הפטריארך, נשא הוא את הצלב בחוצות ירושלים. חשיבות מיוחדת הייתה לתהלוכות יום ראשון של כפות התמרים ויום שישי שלפני הפסחא. הצלב עצמו היה נושא להערצה ביום הצליבה ובחג הפסחא. גם בטקס האש הקדושה החזיק הפטריארך את הצלב האמיתי כסגולה שנס האש אכן יתחולל. חג "רוממות הצלב הקדוש" שנחוג ב-14 בספטמבר, היה בעל אופי ירושלמי מובהק. הצלבנים הזדהו עם השבת הצלב לירושלים בידי הרקליוס, והוסיפו לחג נופך משלהם: הם פתחו את שער הרחמים והתהלוכה עברה דרכו, לזכר החזרת הצלב דרך שער זה בידי הרקליוס ב-629.
נוצרים רבים, תושבי ארץ הקודש וצליינים, באו לשטוח תפילה אצל הצלב. הערצת השרידים המקודשים במאה ה-12 הייתה תופעה ששורשיה עתיקים ואיתנים, עוד בתקופה הביזנטית. הצלבנים קיבלו מהכנסייה המזרחית את המסורות על האתרים הקדושים בצלב בירושלים. בקבר הקדוש היו שלושה מקומות שהיה להם קשר עם הצלב: אתר הצליבה שהיה קיים עוד מהתקופה הביזנטית; קפלת הלנה וקריפטת מציאת הצלב, שאותה כיסו הצלבנים בתקרה; וקפלה שבה נשמר הצלב על ידי הכמרים, הנמצאת ליד בית הסוהר של ישו, בחלק המזרחי של הכנסייה. שני מקומות נוספים הקשורים לצלב האמיתי היו בירושלים: מנזר המצלבה ושער הרחמים שנפתח רק פעמיים בשנה בתהלוכות דתיות.
לצלב האמיתי היה גם היבט חומרי, שכן הוא שימש מקור הכנסה לכמורה של כנסיית הקבר ולפטריארך.
ייחודו של הצלב האמיתי בחיי החברה הצלבנית היה מעוגן בצרכיה הרוחניים כחברה צבאית בייסודה, המתמודדת ללא הרף על קיומה. הצלבנים קשרו את הצלב האמיתי עם הזכרונות המקראיים של עמוד האש וארון הברית שהלכו לפני המחנה. הצלב התלווה אל צבאותיהם בשדות הקרב והיה להם מקור כוח ואמונה, שכן נוכחותו חיזקה את לב הלוחמים. תפקיד נוסף של הצלב בשדה הקרב הייתה לחולל נסים. עם השבת הצלב, לאחר קרב, נהגו לקדמו בפתח העיר ליד שער דוד בתהלוכה מפוארת עד לכנסיית הקבר.
הצלב הקדוש מופיע פעמים רבות בהיסטוריה הצלבנית: שריד הצלב הקדוש נמצא עם כיבוש הצלבנים לאשקלון ב-1153 והוצב בחג ההודיה בקתדרלה הצלבנית, שהייתה ככל הנראה מסגד מומר. שרידים דומים של הצלב הקדוש הוצגו במיסת החנוכה של קתדרלת הצלב הקדוש בעכו ב-1192. מסופר כי עם כיבוש הר הבית ב-1099, נמצא שריד מהצלב הקדוש ליד כנסיית הקבר, וזה נישא בתהלוכה לטמפלום דומיני. באוצר של הטמפלרים בטמפלום סולומוניס היה שריד של הצלב הקדוש. כמו כן ידוע כי ב-1192 נמצא בקיר של קפלת שמואל הקדוש (נבי סמואל) שריד של הצלב הקדוש, שנמסר לריצ'רד לב-הארי על ידי נזיר מתבודד שהחביאו שם עם נפילת ירושלים בידי צלאח א-דין. סיפור דומה מיוחס למנזר אליהו הקדוש, הנמצא דרומית לירושלים.
קשה לקבוע במדויק כיצד נראה הצלב הקדוש של הצלבנים. עמאד א-דין, מזכירו של צלאח א-דין, מתאר כי הצלב היה משוכן בתוך מעטפת זהב המקושטת בפנינים ובאבני חן. הצליין התיאודוריך מספר כי חתיכה גדולה מהעץ המבורך שעליו נצלב ישו, הייתה מכוסה בזהב, כסף, ואבנים טובות, והוא נשמר בקופסה מפוארת. לפי אנסילוס אורך הצלב היה 40 ס"מ, רוחבו – 8 ס"מ ועוביו – 15 ס"מ. הכרוניקות המוסלמיות מתארות את הצלב האמיתי שנישא בקרב קרני חטין כ"צלב גדול". קציר סוברת שתיאור זה עשוי לרמז כי השריד הקדוש הורכב על נס שהפך לצלב תהלוכות בעת קרב, כפי שנעשה בשרידי הצלב בימינו.
גורלו של הצלב האמיתי לאחר קרני חטין
הצלב האמיתי נפל בשבי בקיץ 1187 על ידי צלאח א-דין, במהלך קרב קרני חיטין. הצלב הובא מקתדרלת הצלב הקדוש בעכו לשדה הקרב על ידי בישוף עכו, שנהרג במהלך הקרב. לקיחת הצלב על ידי המוסלמים הייתה בעיני הצלבנים אחת המפלות הקשות ביותר שיכלו לספוג, והם התייחסו לעצמם לאחר שאיבדו את הצלב כנידונים למוות. נפילת הצלב הייתה מכת קשה לצלבנים ולגאוות הנצרות המערבית. קינות נכתבו על כך, וכן קריאות למסעי צלב חדשים, כמו זו של האפיפיור גריגוריוס השמיני. במהלך מסע הצלב השלישי נערכו כמה ניסיונות נפל להשיב את הצלב. בראשונה נידון הדבר במשא ומתן להחזרת שבויים, שנערך בין ריצ'רד לב-הארי לצלאח א-דין בזמן המצור על עכו. לאחר מכן נידון הדבר במשא ומתן ביפו. בשתי הפעמים לא מומשה החזרת הצלב האמיתי. בהאא' א-דין, הכרוניקאי המוסלמי, מתאר את נימוקו של צלאח א-דין בתשובתו לריצ'רד לב-הארי:
ניסיון אחר להשבת הצלב עשתה תמר, מלכת גאורגיה, שביקשה לרכוש את הצלב תמורת עשרים אלף זהובים. צלאח א-דין השיב בשלילה על בקשה זו.
החוקרת קציר מציעה כי ייתכן ולאחר קרב חטין הוציאו המוסלמים את הצלב מקופסתו, לקחו את אבני החן והשליכו את העץ.
כיום
עד היום מחזיקים היוונים-אורתודוקסים והארמנים פיסות מהצלב הקדוש האמיתי, שעל פי מסורתם נשמרו בירושלים מימים ימימה. המציאות לאחר קרב קרני חטין אילצה את הנצרות המערבית להשלים עם אובדנו של צלב הצלבנים ולהתנחם בשרידים מהצלב האמיתי שנמצאו ונמצאים באירופה. רוב שרידי הצלב האמיתי באירופה מקורם בקונסטנטינופול. העיר נכבשה ונבזזה במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204, ובכלל זה גם הצלב האמיתי המעוטר בזהב ובאבני חן שהעבירה הלנה מירושלים, שהועבר וחולק לכנסיות ומנזרים ברחבי אירופה.
עד סוף ימי הביניים, כנסיות רבות כל כך טענו שבבעלותם חלקים מהצלב האמיתי, שז'אן קלווין אמר במאה ה-16 שיש מספיק עץ כדי למלא איתם ספינה, בעוד שכתבי הקודש הנוצרים גורסים שאדם בודד יכול היה לשאת את הצלב.
אולם שארל רוהו דה פלרי (Charles Rohault de Fleury) סקר את כל שרידי הצלב הקדוש המפוזרים באירופה, ויצר קטלוג של כל השרידים הידועים. הוא הוכיח שאם מחברים את כל השרידים יחדיו, לא מגיעים לשליש מגודלו של הצלב המקורי.
ארבעה חתיכות מארבע כנסיות אירופאיות: סנטה קרוצ'ה ברומא, נוטרדם בפריז, קתדרלת פיזה באיטליה וקתדרלת פירנצה נבחנו במיקרוסקופ. המחקר מלמד שכל החתיכות שנטען שמקורם מהצלב האמיתי מקורם מעץ זית, וייתכן כי מקור כולם בזיופים מימי הביניים. לטענת פרופ' ישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב, עץ הזית אינו מתאים לצליבה, הן לאור צמיחתו המסועפת של העץ והן לאור חשיבותו לחקלאות, ולכן מסתבר יותר שהצלב נחטב מעץ אלון. מנגד, וסיליוס צפיריס טען כי על מסמר הצליבה של יהוחנן בן חגקול, שאותר בגבעת המבתר בירושלים, נמצאו שרידי עץ זית.
גרסימוס סמירנקיס (Gerasimos Smyrnakis) מציין כי החלק הגדול ביותר מהצלב, 870,760 מילימטרים מרובעים גודלו, השתמר במנזר קותלומוסיו (Koutloumousiou) בהר אתוס, ואחריו החלק ברומא (537,587 מילימטרים מרובעים), בבריסל (516,090 מילימטרים מרובעים), בוונציה (445,582 מילימטרים מרובעים) בגנט בבלגיה (436,450 מילימטרים מרובעים) ובפריז (237,731 מילימטרים מרובעים).
מנזר סנטו טוריביו דה ליאבאנה (Santo Toribio de Liébana) בספרד נחשב למנזר המחזיק בחלק הגדול ביותר מחתיכות אלו, והוא האתר המתויר ביותר בקרב אתרי הצליינות הקתולים. נטען כי חלק נוסף מהצלב האמיתי נמצא במנזר דה טאקלאק (de Tarlac) בסאן חוזה, טארלאק, שבפיליפינים.
הכנסייה האתיופית האורתודוקסית טוענת שברשותה החלק הימני של הצלב האמיתי, וכי הוא קבור במנזר של גֶשֶן מרים שנבנה בראש המבצר ההררי (אמב) גשן. אמב גשן הוא אחד משלושה מבצרים הרריים בהם הוחזקו זכרים בני משפחת המלוכה תחת משמר קיסרי שמטרתו כפולה - להגן עליהם ולהגן על הקיסר המכהן מפניהם. בכרוניקה האתיופית נטען כי הקיסר האתיופי דווית הראשון הביא חתיכה זו ממצרים. בחג המסקל (Meskel; צלב בגעז) או דמרה (Demera) המצוין ב-27 בספטמבר חוגגים הנוצרים באתיופיה את גילוי הצלב האמיתי על ידי הלנה. שאר הכנסיות חוגגות את חג זה ב-14 בספטמבר כאמור.
אריך שמידט
אריך שמידט (באנגלית: Erich Schmidt; 13 בספטמבר 1897 - 3 באוקטובר 1964) היה ארכאולוג אמריקאי ממוצא גרמני. הוא נולד בעיר באדן-באדן בגרמניה. התמחה בארכאולוגיה של המזרח התיכון והיה לימים פרופסור במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו
שמידט לחם במלחמת העולם הראשונה. החל את לימודיו באוניברסיטת הומבולט בברלין, ובשנת 1923 היגר לארצות הברית ולמד אנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה. שימש כסגן מנהל המשלחת לחקר החתים של המכון האוריינטלי. שמידט חפר באיראן באתר טפה היסר בחיפוש אחרי העיר הקדומה הקטומפילוס  וכן ניהל חפירה בריי.
בשנת 1932 חפר בעיראק באתר העיר שורופק במשך 6 שבועות בצוות משותף של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה. שמידט ניהל את החפירה, ושמואל נח קרמר שימש אפיגרף. החפירה המפורסמת ביותר שלו הייתה בפרספוליס בין השנים 1934–1939.
שמידט היה מהחלוצים בשימוש בצילום אוויר באתרים ארכאולוגיים. ב-1935 השיג את אישורו של שליט איראן רזא שאה פהלווי לבצע טיסות צילום לצורכי מחקר ומיפוי.
אריך שמידט מת בשנת 1964 בסנטה ברברה, בקליפורניה.
נחמיה שטרסלר
נחמיה שטרסלר (נולד באוקטובר 1951) הוא עורך ופרשן כלכלי ישראלי. כותב בעיתון "הארץ" ועוסק גם בפרשנות כלכלית בערוץ 2. בעבר הגיש בין היתר את הפינה בנושאי כלכלה וצרכנות, "ושלא יעבדו עליכם", בתוכנית הטלוויזיה "אולפן שישי".
ביוגרפיה
שטרסלר נולד בישראל. אביו, נפתלי, התגייס לצבא הבריטי ב-1941, נפל בשבי הגרמני ביוון, ושוחרר כעבור 4 שנים. שטרסלר סיים את תיכון עירוני ה' בתל אביב, במגמת אלקטרוניקה. שירת בצה"ל, בנ"מ בסיני, ביחידת בקרה, בין השנים 1970–1973.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1983 מונה לעורך הכלכלי של עיתון "הארץ", תפקיד בו כיהן עד סוף שנת 1998, עת מונה לעורך בכיר לכלכלה וחברה בעיתון.
פרסם שני ספרים:
בשנת 2021 השתתף שטרסלר בעונה השנייה של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור הקיפוד, והודח חמישי מהתחרות.
שטרסלר נשוי ליפה שטרסלר, ראש ענף עתודה ניהולית בכירה בבנק לאומי, ואב לשלושה ילדים.
עמדות
שטרסלר הוא בעל תפיסת עולם ליברלית. הוא תומך בכלכלת שוק עם מדיניות רווחה, כלומר בכלכלה חופשית אך בלי לשכוח שלמדינה יש תפקיד מרכזי במתן עזרה ותמיכה לכל אלה שאינם יכולים לפרנס את עצמם. כחלק מעמדותיו הליברליות, הוא מאמין במשא ומתן לקראת הסדר עם הפלסטינים ותומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים. במאמריו הוא קורא לא אחת להקטנת תקציב המדינה, להורדת מיסים ולשמירה על גרעון נמוך, כדי ליצור משק צומח, אבטלה נמוכה וסקטור פרטי חזק ומתפתח. הוא תומך נלהב בפתיחת המשק לתחרות מיבוא כדי להביא להתייעלות ולהורדת מחירים. הוא תומך בהפרטת כל עסק שמחזיקה הממשלה, "כי הממשלה לא יודעת ולא מסוגלת לנהל עסקים". הוא מצדד ברפורמות במגזר הציבורי, ובפירוקם של מונופולים וקרטלים, שמוחזקים הן על ידי המדינה והן על ידי בעלי הון. הוא מתנגד להטבות המופרזות שמחלקת המדינה לבעלי הון וכותב לאורך שנים רבות נגד השכר המופרז שנוטלים לעצמם בעלי ההון ומנכ"לים שונים, שזה בעצם "שוד ברישיון".
שטרסלר רואה בעבודה ערך חברתי מרכזי, ולכן הוא תומך בכל יוזמה לעידוד היציאה לעבודה ולהקטנת האבטלה, כולל הגדלת שכר המינימום. לגבי אלה שאינם חלק משוק העבודה, כמו קשישים, חולים, נכים ומי שאינו מסוגל לעבוד, הוא מצדד בהגדלת התמיכה הממשלתית בהם, כחלק מהמלחמה בעוני.
שטרסלר תמך במדיניותו של בנימין נתניהו כשר האוצר ב-2003. לעומת זאת, הוא מבקר אותו בחריפות בגין מדיניותו הכלכלית החל מ-2009. כלפי חוק ההסדרים הביע שטרסלר דעה מורכבת: פעמים שמתח עליו ביקורת, אך הוא מדגיש את חשיבותו ככלי האפקטיבי היחיד להחיל שינויים. ביקר במאמרים רבים את התנהלותו של ישראל כץ בשנת 2020 ואף כינה אותו "שר האוצר הגרוע ביותר בתולדות ישראל." לטענתו, אי העברת תקציב הייתה מעילה בתפקיד השר.
ידוע גם בעמדותיו הלגלגניות והציניות כלפי הגופים הירוקים ומאבקיהם ותומך בעמדת היזמים שמנסים לקדם פרויקטים. יצא נגד המתנגדים לכביש חוצה ישראל, למתחם התיירות של יואב איגרא ליד שמורת תמנע ולהקמת התחנה לקליטת גז טבעי בצפון הארץ.
לאחר ההתנתקות פרסם חזון אופטימי לעתידה של רצועת עזה, תוך שהוא לועג לאזהרותיו של בנימין נתניהו על שיגור רקטות מהרצועה לישראל. כמו כן יצא בביקורת חריפה כלפי ועדת החקירה על הטיפול במפוני גוש קטיף וטען על הדו"ח שלה: "כבר מזמן לא קראתי דו"ח כה מעוות, כה מוטעה וחד-צדדי. דו"ח שהופך שחור ללבן, שנותן פרס לציניקנים שסחטו את הממשלה לאורך שנים, אך מעניק תעודת גנאי לפקידים ולפוליטיקאים שיצאו מגדרם כדי לעזור למפונים - וזכו לקיתונות של בוז והשמצות".
עד יולי 1998 כל המוצרים במשק היו פטורים מחובת סימון מחירים, אך שטרסלר ערך מאבק מתמשך בן 10 שנים לפרסום מחיר על גבי כל מוצר ומוצר. המאבק הוכתר בהצלחה כאשר משרד התעשייה והמסחר, בראשות נתן שרנסקי, פרסם צו שלפיו בתי עסק ורשתות שיווק יהיו חייבים להדביק תגיות מחיר על גבי כל מוצר ומוצר, החל מ-23 ביולי 1998.
פרסים
במהלך עבודתו העיתונאית זכה בפרסים הבאים:
קישורים חיצוניים
על ספרו "ושלא יעבדו עליכם":
מיג
מיג (ברוסית: Российская самолётостроительная корпорация „МиГ - "מיג חברה רוסית לכלי טיס") היא חברה רוסית העוסקת בתעשייה אווירית וביטחונית. החברה נוסדה כמשרד תכנון סובייטי בידי ארטיום מיקויאן (ממוצא ארמני) ומיכאיל גורביץ' (ממוצא יהודי).
לאחר מלחמת העולם השנייה נקטה החברה במאמצי ריגול תעשייתי לצורך הדבקת הפער הטכנולוגי בין ברית המועצות והמערב ובפרט בתחום מנועי הסילון. בנוסף, נעשה מאמץ לרכישת ידע תעופתי באמצעות יצירת קשר עם מומחים מהמערב. במיג-9, שהיה מטוס הקרב הסילוני הראשון במשפחה, נעשה שימוש בטכנולוגיה סילונית גרמנית שנפלה לידי הרוסים לאחר המלחמה ובטכנולוגיית הנעה בריטית שנרכשה ממפעלי רולס-רויס, לאחר משחק ביליארד בין נציגי ברית המועצות לאחד ממנהלי החברה.
אך הפכה מיג לחברה עם מוצרים שכולם גרסאות מועתקות ומשופרות של פיתוחים קיימים - וכולם קוצרים הצלחה פראית בשווקים: המיג 21 נשען על עיצובי כנף צרפתיים; המיג 25 העתיק את תצורת הגוף וכונסי האוויר של ה-A5 האמריקאי; המיג 23 היה שילוב של גוף דמוי מיראז' צרפתי עם כנף נעה בסגנון ה-F111 האמריקאי; ואת המיג 29 העתיקה החברה מסוחוי 27. מיג לא ייצרה מטוסים מקוריים - רק העתיקה, שדרגה, שילבה.
מטוסים בייצור המוני
הערה: הכינויים ניתנו על ידי ברית נאט"ו.
בישראל
במשך השנים הגיעו לידי ישראל מספר מטוסי מיג: מיג-21PF שטייסו, מוניר רדפא, ערק מעיראק לישראל ב-1966, צמד מטוסי מיג-17 סוריים שנחתו בטעות בישראל ב-1968, ומטוס מיג-23ML שטייסו בסאם עאדל ערק מסוריה ונחת במנחת מגידו באוקטובר 1989.
בשנת 1999 השביחה ישראל 3 מטוסי מיג-29 ממולדובה כדי לבדוק את התמודדותם מול F-16 פייטינג פלקון ו-F-15 איגל. בנוסף משביחה ישראל מטוסי מיג-21.
ענת ניב
ענת ניב היא במאית, עורכת, מפיקה ומדבבת ישראלית.
קורות חייה
ניב ביצעה מספר שירי פתיחה של מספר תוכניות מצוירות. בהן, "משפחת קדמוני", "משפחת סימפסון - הסרט", "החבורה של פיני וויני", "המחשובבים", "שרקי וג'ורג'", "הנסיכה ותלתלי הקסם", "סופר בן" ו"סקרנל", בשנת 1993 ביצעה יחד עם מרית יפה את שיר הפתיחה לסדרה "טובטוב הגמד" כאשר עברה הסדרה מהחינוכית לערוץ הילדים, ודובבה עם שחקנים חדשים, וכך גם השיר ששונה במעט מהמקור שביצע אריה מוסקונה בגרסתה הראשונה של הסדרה משנת 1986. ניב שימשה כבמאית קולות בתוכניות "חידני" ו"סלבס", שאף תרמה את קולה לתוכנית זו. כמו כן, הייתה ניב עורכת התוכניות "תעלומות מתחת לאף" ו"מתחת לאף" שהוקרנו בערוץ לוגי.
לאורך השנים שימשה ניב כבמאית, מפיקה ומדבבת של סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות. בהן, "כנפי הרעם", "פאו וואו" ו"מייטי מקס". בשנת 1991 ביימה ודיבבה בתוכנית המצוירת "סקרנל" ששודרה בערוץ הילדים. במהלך אותה שנה, שימשה ניב כבמאית ומדבבת התוכנית "סופר בן" שהוקרנה אף היא בערוץ הילדים ו"כנפי הרעם" שעלתה לשידור בערוץ 2. בשנת 1993 שיחקה בקלטת הווידאו "ברחוב האלף בית" לצד עוזי פוקס ובאותה שנה ביימה ניב את התוכנית המצוירת "יאמיזאור" ששודרה בערוץ הילדים וערוץ הופ!, במהלך השנים 1993- 1994 הפיקה וביימה את התוכנית המצוירת "הנסיכה ותלתלי הקסם". במהלך אותה שנה, שימשה ניב כמפיקה ובמאית התוכנית "שרקי וג'ורג'". בשנת 1994 דיבבה וביימה את סרט האנימציה "גן עדן לכלבים". באותה שנה תרמה ניב את קולה בסרטי האנימציה "רובר מלך החווה" ו"הטוסטר הקטן והאמיץ", וכמו כן ביימה, הפיקה ודיבבה בסדרה "נאדי". בין השנים 1996- 1999 ביימה, הפיקה ודיבבה בתוכנית המצוירת "אוטובוס הקסמים" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 1996 שימשה ניב כמדבבת, מפיקה ובמאית התוכנית "עולמו של בובי". ב-1997 הייתה ניב במאית, מפיקה ומדבבת בסרט האנימציה "ספייס ג'אם". במהלך אותה שנה, דיבבה ניב בסרטי האנימציה "האיש במסכת הברזל", "השבוי מזנדה", "גן עדן לכלבים 2" ו"טום סוייר". בשנת 1997 שימשה ניב כבמאית ומדבבת בסרט האנימציה "רוב רוי" ו"לשחרר את ווילי 2 - המסע הביתה". בשנים 1997- 1998 ביימה ניב בתוכנית "המחשובבים" ששודרה בערוץ הילדים. בין השנים 1997- 1999 ביימה ודיבבה בתוכנית המצוירת "סופרמן" ששודרה בערוץ הילדים. בשנת 1997 דיבבה וביימה ניב בסרט האנימציה "דון קישוט". בשנת 2003 תרמה ניב את קולה בתוכנית המצוירת "פוקימון". במהלך אותה שנה היא דבבה בתוכניות המצוירות "ליגת הצדק" ששודרה בערוץ הילדים ו"פנו דרך לנאדי" ששודרה בערוץ הופ!. בשנת 2004 דיבבה ניב את אמא של "רד" בתוכנית המצוירת "רובוטריקים ארמדה" שעלתה לשידור בערוץ ג'טיקס. במהלך אותה שנה, דיבבה ניב בסרטים ובתוכניות המצוירות "היה היה - ממציאים" ששודרה בערוץ לוגי, "עולמה הסודי של סברינה" שהוקרנה בערוץ הילדים, "גארפילד" ו"שרלוק הולמס במאה ה-22". החל משנת 2005 דיבבה את המנהלת פרגונדה מ"מועדון ווינX" ששודרה בערוץ הילדים. באותה שנה היא דיבבה בסרט האנימציה "סיפורי כתם שמש - של מי הביצה הזאת?".
בשנת 2006 דיבבה ניב בתוכנית המצוירת "ליגת הצדק - ללא גבולות" שעלתה לשידור בערוץ הילדים. בשנת 2007 דיבבה ניב בסרטים ובתוכניות המצוירות "משפחת סימפסון - הסרט" (את מארג' סימפסון), "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה", "הדג שלי שטן" ו"ג'ים על הירח". בשנת 2009 דיבבה ניב בסרטי האנימציה "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים", "למעלה", "הנסיכה והעדשה", "מדברים אנגלית עם נאדי" "הרפתקאות נאדי באי", ו"מוסטי". בשנת 2010 תרמה ניב את קולה לסרטים ולתוכניות המצוירות "משפחת קדמוני", "לו!", "ג'רונימו סטילטון", "אליס בארץ הפלאות", "לילי המכשפה - הדרקון וספר הקסמים", "מסובבים", "אי-שרדות", "אי-שרדות אקשן", "אי-שרדות מסביב לעולם" ו"אי-שרדות אקשן - איחוד מחדש". בשנת 2011 דיבבה ניב בסרטים ובתוכניות "שומר גן החיות", "המפלצות שלי", "צעצוע של סיפור בקיצור: פעמיים באז בבקשה" ו"מועדון ווינX: ספיישלים" (שוב את פרגונדה). בשנת 2012 תרמה ניב את קולה לסרטים ולתוכניות המצוירות "טרה דאנקן", "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה", "הלוני טונס", "הנטיק" ו"בייבי לוני טונס". בשנת 2014 דיבבה את שילה בסדרת ההנפשה "שיזאו".
בשנת 2022 דיבבה בסדרת הטלוויזיה "סופר תוכים" ובסרט "סינדרלה 3: אהבת אמת", וביימה את הדיבוב של הסרט "אדומה אש". בהמשך השנה ביימה את הדיבוב של ההפקות "קלאופטרה בחלל", "צוות תרנגול" ו"המחנה הקסום", שגם לקחה חלק בדיבוב שלהן.
בשנת 2023 דיבבה בסרט "לירוי וסטיץ'".
חיים פרטיים
ניב היא אלמנתו של ירון ניסימוב. לפני מותו שינה ירון את שם משפחתו לניב. היא אם לרועי ויהלי שכמו אמם, עוסקים בדיבוב.
איוואן דה לה פנייה
איוואן דה לה פנייה לופס (בספרדית: Iván de la Peña López; נולד ב-6 במאי 1976 בסנטנדר שבקנטבריה) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק ברוב שנות הקריירה שלו באספניול בעמדת הקשר המרכזי. הוא ידוע בשל יכולות המסירה המדויקת שלו ובהתמחותו בבעיטות חופשיות, ומכונה "בודהה הקטן" (Little Buddha) ו"הקירח" (Lo Pelat).
קריירת המועדונים
דה לה פנייה החל את דרכו במחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 1991. הוא החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון, ב-1993, ושיחק במסגרתה בסך הכול 37 פעמים. תחת המאמן יוהאן קרויף, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בספטמבר 1995, והבקיע שער בניצחון 0-2 על ריאל ואיאדוליד. בעקבות הכישרון שהפגין, הוא נחשב בגיל 19 לממשיך דרכו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה. הוא כבש שבעה שערים במהלך עונת הבכורה שלו בקבוצה, אך בהדרגה סבל מירידה במעמד שהעניק לו קרויף.
לאחר הגעתו של בובי רובסון לברצלונה ב-1996, לדה לה פנייה ניתנה הזדמנות נוספת לבסס עצמו כשחקן משמעותי בקבוצה. הוא פיתח תיאום מצוין בחלק ההתקפי עם רונאלדו, והיה אחד מהשחקנים הבולטים בברצלונה, שזכתה בעונת בשני תארים - גביע המלך הספרדי וגביע אירופה למחזיקות גביע, וכן המשיכה לזכייה בסופר קאפ האירופי בעונה שלאחר מכן. הוא אף נבחר על ידי העיתון "אל פאיס" לשחקן הצעיר המצטיין של המועדון פעמיים רצופות ב-1996 וב-1997.
בעונת זכה דה לה פנייה עם ברצלונה באליפות ספרד הראשונה שלו, אך סבל מירידה חוזרת במעמדו, תחת המאמן ההולנדי לואי ואן חאל. העונות שלאחר מכן סימנו את דעיכת הקריירה של דה לה פנייה. הוא הועבר ללאציו מהסרייה א' ב-1998, אך לא הצליח לבסס את מעמדו כשחקן משמעותי באיטליה. בעונת הוא הושאל לאולימפיק מרסיי הצרפתית, ולא נחל הצלחה גם בקבוצה זו. בעונת הוא חזר בהשאלה לברצלונה, ושיחק במדיה 9 פעמים בלבד. דה לה פנייה חזר ללאציו, ובעקבות מיעוט דקות המשחק שלו הוא שוחרר מהמועדון ב-2002.
לאחר עזיבתו את לאציו עבר דה לה פנייה לאספניול הספרדית. במדי אספניול, על אף שלא הבקיע שערים רבים, הוא חזר להציג את היכולת הטובה מתחילת דרכו, והיה שחקן חשוב בקישור המרכזי של הקבוצה. ההישג הטוב ביותר שלו עם אספניול היה המקום החמישי בליגה הספרדית ב-2005. בעונת הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי, ובעונת  סייע לה להעפיל עד לגמר גביע אופ"א, שהסתיים בהפסד לסביליה.
בין השנים 2007 ו-2009 סבל דה לה פנייה מפציעות סדרתיות, שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים. אף על פי כן, הוא קיבל ביולי 2009 את תפקיד הקפטן של אספניול מראול טאמודו.
במאי 2011 הכריז על פרישתו מכדורגל.
נבחרת ספרד
בצעירותו שיחק דה לה פנייה בנבחרת ספרד עד גיל 21, יחד עם מספר שחקנים בולטים נוספים לעתיד - ראול, פרננדו מוריינטס וגאיסקה מנדייטה. הוא השתתף עם הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21 ב-1996, והגיע עמה עד לגמר הטורניר. באותה שנה הוא שיחק גם במסגרת אולימפיאדת אטלנטה.
למרות זאת, בנבחרת הבוגרת של ספרד ערך דה לה פנייה את הופעת הבכורה שלו רק בפברואר 2005, במשחק מוקדמות גביע העולם נגד נבחרת סן מרינו. במהלך אותה שנה הוא הופיע חמש פעמים במדי הנבחרת הלאומית; הוא לא זומן לבסוף למונדיאל 2006, והיו אלה הופעותיו היחידות במדי הנבחרת.
כדורגל בצרפת
כדורגל הוא ענף ספורט פופולרי בצרפת. הישות המארגנת הרשמית של תחרויות הכדורגל בצרפת היא התאחדות הכדורגל הצרפתית (בצרפתית: la Fédération française de football). ההתאחדות נוסדה ב-7 באפריל 1919 כתוצאה מאיחוד של מספר ארגונים. בשנת 2004 כללה ההתאחדות 18,194 מועדונים.
את צרפת מייצגות נבחרת צרפת בכדורגל ונבחרת צרפת בכדורגל נשים וכן קבוצות לפי גילאים מגיל 14 ועד לגיל 21. הנבחרת מכונה טריקולור (שלושת הצבעים) בעקבות שלושת הצבעים (כחול, לבן, אדום) שבדגל המדינה ובתלבושת הנבחרת. לנבחרת צרפת שתי זכיות בגביע העולם בכדורגל בשנים 1998 ו-2018 וזכייה אחת באליפות אירופה בכדורגל בשנת 2000.
בליגה הבכירה בצרפת מספר קבוצות חשובות, ובהן: אולימפיק ליון, אולימפיק מרסיי, פריז סן-ז'רמן, ז'ירונדן דה בורדו, מונקו. כבר שנים רבות שלקבוצות אין הצלחה במפעלים האירופים, למעט שנת 2003/4, אז הגיעה קבוצת מונקו לגמר ליגת האלופות וקבוצת אולימפיק מרסיי לגמר גביע אופ"א.
אצטדיונים
אצטדיון הכדורגל הגדול בצרפת מאז ינואר 1998 הוא הסטאד דה פרנס הממוקם בסן דני ליד פריז. האצטדיון מכיל 80 אלף מקומות ישיבה. זהו אצטדיון לאומי ואינו משמש כמגרשה של אף קבוצה. האצטדיון השני בגודלו הוא סטאד ולודרום (60 אלף מקומות ישיבה), המשמש כאצטדיונה של אולימפיק מרסיי. לאחר מכן אצטדיון פארק דה פראנס (פריז סן-ז'רמן, 50 אלף מקומות ישיבה), סטאד דה ז'רלן (אולימפיק ליון, 43,051 מקומות ישיבה) ואצטדיון בולארט (לאנס, 42 אלף מקומות ישיבה).
מגדל וינדזור
מגדל וינדזור (בספרדית: Torre Windsor) היה גורד שחקים במדריד, בירת ספרד.
מגדל וינדזור תוכנן בשנת 1974 על ידי שישה אדריכלים ספרדים, ובנייתו באזור העסקים AZCA במרכז מדריד הושלמה בשנת 1979. המגדל התנשא לגובה של 106 מטרים על פני 32 קומות, מתוכן שלוש תת-קרקעיות, והשתרע על שטח כולל של כ-20,000 מ"ר. היה זה אחד ממגדלי המשרדים המודרניים הראשונים בעיר, ובעת השלמתו הפך לבניין השמיני בגובהו במדריד.
ב-12 בפברואר 2005 בלילה פרצה בקומה ה-21 של המגדל שרפה, אשר התפשטה במהירות ואחזה במגדל כולו. השרפה, שנחשבת לאחת הקשות בתולדות העיר, כובתה רק לאחר כיממה, והביאה לקריסתו החלקית של המבנה. כחצי שנה לאחר השרפה הושלמה הריסת המבנה על ידי עיריית מדריד, ובשנת 2007 החלה באתר בנייתו של מגדל טיטניה, שעתיד להכיל את מרכז הקניות הגדול בספרד.
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 1988
סיבוב מקדים
בסך הכל 16 מדינות השתתפו בתחרות, מתוכן 6 מדינות עלו לשלב הגמר. המדינות שלהלן לא הצליחו לעלות לגמר:
גמר
פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה שלהלן מדגישה את אלה בעזרת סימוני זהב, כסף וברונזה. תוצאות המשתתפים שנותרו (מקומות 4–6) אינן ידועות ומעולם לא פורסמו על ידי איחוד השידור האירופי.
כרטיס אדום
בכדורגל, כרטיס אדום הוא כרטיס פלסטיק בצבע אדום ששולף שופט במשחק ספורט על מנת לסמן ששחקן כלשהו מורחק מן המגרש.
הכרטיס האדום נשלף כעונש על עבירה חמורה במיוחד, שתי עבירות בינוניות בחומרתן או התנהגות בלתי נאותה (קללות, אלימות וכו'). כאשר השחקן מורחק מן המגרש, לא יכול שחקן אחר למלא את מקומו והקבוצה שממנה הורחק השחקן נאלצת להמשיך לשחק בלי שחקן. להרחקה בכרטיס אדום במסגרת תחרותית נלווים לרוב גם עונשים משמעתיים: הרחקה ממשחק נוסף והעמדה בפני ועדת משמעת שעשויה לפסוק הרחקה ממשחקים נוספים או קנס. השימוש בכרטיסים אדומים וצהובים הונהג בכדורגל החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
ניתן להעניק כרטיס אדום לשחקן השותף במשחק. לאחרונה שונו החוקים וניתן להעניק כרטיסים אדומים גם לאנשי צוות (מאמנים עוזרי מאמנים וכו') בגין התנהגות בלתי ספורטיבית כמו מחאה לא לגיטימית על החלטת שופט. כמו אצל שחקנים החוק של כרטיס צהוב שני שווה אדום תופס גם אצל אנשי צוות.
עם השנים, המונח הפך לביטוי שמשמעותו הרחקת אדם מזירת האירועים עקב התנהגות קלוקלת או טעות שביצע. כך דווח למשל כי הממשל האמריקאי הוציא כרטיס אדום ליאסר ערפאת.
סיבות להרחקה
הכללים להנפת כרטיס אדום רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 12: עבירות והתנהגות בלתי הולמת:
הערות שוליים
Penalty card Tarjeta penal Kazenski karton
משרתם של שני אדונים
הקומדיה נכתבה בשנת 1743, והיא משתמשת בדמויות הקלאסיות ממסורת התיאטרון האיטלקי של הרנסאנס, הקומדיה דל'ארטה. מן השחקנים נדרשה מיומנות וזריזות גופנית, וסגנון ההצגה נשען במידה ניכרת על הומור חזותי ועל התנהגות קומית הבאה לידי ביטוי פיזי עז.
המחזה מציג את טְרוּמפַלְדִינוֹ, משרת מובטל המקבל ביום אחד שתי הצעות עבודה משני אדונים בנפרד; כל אחד מהאדונים מעורב בעלילה רומנטית הכוללת התחזות והונאה, אשר יוצרת קומדיית טעויות קצבית. הקומדיה מדברת על משרת ערמומי המשרת שני אדונים. אחד מהם הוא אישה המחופשת לגבר, אשר הגיעה לעיר בחיפוש אחרי אהובה, שהוא אדונו השני של המשרת. שניהם גרים באותו מלון, אך הם אינם נפגשים. העלילה מבוססת על התחבולות של המשרת שמצליח לתמרן בין שני אדוניו ולמלא בקושי את המשימות המוטלות עליו ובדרך מתבלבל בין הדברים שאמור להביא ולאיזה אדון, תוך יצירת הסתבכויות בלתי פוסקות. בסוף מוצאים פתרון כאשר נפגשים שני המאוהבים ומגשימים את אהבתם יחד עם הזוגות האחרים, בהם המשרת ואהובתו.
הפקות בישראל
המחזה זכה להצלחה בישראל במספר הפקות לאורך השנים:
זו הייתה ההצגה הראשונה שעלתה על במת התיאטרון הקאמרי.
2. תיאטרון חיפה, 8 בדצמבר 1964
3. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1974
4. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 13 במרץ 1993
5. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 באפריל 2010
6. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 24 במאי 2018
הפעמון (ספר)
הפעמון (אנגלית: The Bell) הוא ספרה הרביעי של הסופרת הבריטית אייריס מרדוק, שיצא לאור בשנת 1958. זה הוא סיפורה של קהילה חילונית המתקיימת לצד מנזר בנדיקטי עתיק בגלוסטרשייר, אנגליה. מנהיגה של קהילה זו הוא מייקל מיד, שמשפחתו היא בעלת האחוזה שלצד המנזר, אימבר אבי. בית האחוזה שבו מתגוררים חברי הקהילה נקרא אימבר קורט. החברים בקהילה הם אנשים, שטבעם מקשה עליהם להיות חלק מן העולם המודרני, אך אינם מתאימים לחיי הסתגרות במנזר. הרעיון שהגתה אם המנזר, אישיות נערצת ובעלת כוח רוחני רב, היה אפוא להושיב באחוזת אימבר חבורה של אנשים, שיחיו שם חיי עמל פשוטים ובריאים בהשראת הרוחניות הנובעת מן המנזר, ויהוו "מדינת חיץ" וחוליה מקשרת בינו לבין העולם. "הדבר שמרדוק היטיבה להבין מכל אחד אחר שקראתי היה האופן, שבו תחושת היותנו ישויות מוסריות, הציוויים והאיסורים שאנחנו משתוקקים, או מסכימים, לקבל, היו תלויים במבנה דתי, שהחברה שלנו ככלל איננה מאמינה בו עוד."
"הפעמון" יצא בעברית בהוצאת לדורי בשנת 1986, בתרגום שלומית קדם.
עלילת הספר
בפתיחת סיפור המעשה, מצפה המנזר, ועמו הקהילה, לבואו של פעמון חדש, להחליף את הפעמון העתיק, שאבד שנים רבות קודם לכן. לפרשת אובדן הפעמון קשור סיפור מעשה מעורר חלחלה, שאין לדעת מה מידת האמת או האגדה שבו.
מייקל מיד, שהקשר המשפחתי-היסטורי שלו אל בית האחוזה הביא בדרך הטבע, ובניגוד לרצונו, להצבתו כמנהיג הקהילה, שאף לכמורה, ועד שיהיה כשר לכך עסק בהוראה בבית ספר פרטי לבנים, שם הסתבך בקשר לא ראוי עם אחד התלמידים. עדותו של התלמיד הציגה את הקשר ביניהם כחמור ומכפיש הרבה מעבר למה שקרה במציאות, ומייקל מיד נקרא לסדר ונאלץ להכיר באובדן הסיכוי להגשמת חלום הכמורה שטיפח. בשלב זה, כשעתידו מנופץ ודרכו מסוכסכת, זומן מיד אל אם המנזר, שהציגה לפניו את הרעיון להקמת קהילה חילונית באחוזת משפחתו הנטושה. מיד מנסה לספר לאם המנזר את אשר אירע במקום עבודתו הקודם ולהציג לפניה בגלוי את אישיותו המסוכסכת - הומוסקסואל שגמר אומר שלא לתת לעולם ביטוי ליצריו - אך אם המנזר בולמת את הווידוי באיבו. הוא מרגיש שהיא יודעת את כל הסיפור, אך החליטה מסיבותיה היא שלא לאפשר לו להתוודות לפניה, ובהערצתו השלמה לחוכמתה וצדקתה, הוא מקבל את ההחלטה ללא ערעור.
בין אימבר קורט למנזר משתרע אגם, שגם לו חלק בלתי מבוטל בסיפור המעשה. הדרך אל פתח המנזר המותר למבקרים מובילה על מסילה מוגבהת, ואילו אל ביתן השומר שבכניסה לאחוזה מגיעים בסירה קטנה.
אורח זמני, ולאו דווקא רצוי, באימבר, הוא ניק פואלי, תלמידו לשעבר של מייקל ואחיה התאום של קתרין, שבא לשהות עם אחותו לפני שתיכנס למנזר ותתנתק ממנו לעד. ג'יימס מתנגד בגלוי ומייקל מיד חושש מן המפגש עם הנער שהרס את חייו ושיבש את עתידו, אך איננו יכול לעמוד בפני בקשתה של קתרין, המקווה שהשהות באימבר, בחיי העבודה הפשוטים והמבריאים שבה ובשכנות לאווירה הרוחנית שמשרה המנזר, תעזור לניק להיחלץ מהתמכרות לחיים ללא מוצא. לחבורה המגוונת הזאת מצטרף פול גרינפילד, חוקר אמנות מימי הביניים, תושב לונדון, שבא לעיין בספרים עתיקים, השמורים במנזר ואין להוציאם ממנו. הוא קורא אליו את אשתו הצעירה, דורה, לשעבר סטודנטית שלו בבית הספר לאמנות. דורה עזבה אותו בייאושה מאורח החיים שכפה עליה בדירתו כלילת השלמות, אך לאחר חצי שנה של חיי דרור בלעדיו, היא מחליטה לחזור אליו, משום שהלחץ שהוא מפעיל עליה, במכתבים ובצלצולי טלפון, מכביד עליה עוד יותר מן המועקה שהרגישה בחייה עמו. פול מודיע לה, שהוא שוהה באופן זמני באימבר קורט ומורה לה להצטרף אליו שם. להזמנתו הזועפת הוא מצרף הוראות ברורות, שדורה מצייתת להן בנמיכות רוח ובמורא. בתא הרכבת, שבו נוסעת דורה מלונדון לאימבר קורט, יושבים מולה שני נוסעים, המושכים את תשומת לבה, גבר ונער. משיחתם מסתבר לדורה הנבוכה, שהשניים נוסעים גם הם לאותו יעד - ג'יימס חוזר למקומו בקהילה וטובי מצטרף אליה למשך התקופה שבין סיום לימודיו התיכוניים וראשית הלימודים באוקספורד. דורה מתחלחלת למחשבה, ששני אלה עתידים לשפוט אותה כשיוודע להם כי היא אשתו של פול, שמי יודע מה הספיק לספר עליה לאנשי הקהילה לקראת בואה. כל הנועם שהרגישה בנסיעה עמם מתפוגג בחששותיה מן הצפוי לה בהגיעה לאימבר ואל פול.
טובי נשלח, לאכזבתו, להתגורר עם ניק פואלי בביתן השומר שבכניסה לאחוזה. מייקל, הנרתע מכל קשר עם ניק, חושש, שניק מבודד מדי בביתן השומר ומקווה שטובי יפקח עליו עין, בניגוד לדעתו של ג'יימס, שאיננו מרגיש בנוח עם התוכנית הזאת, אך מסכים בלית ברירה, בתקווה שהתום הטבעי והאיתן של הנער יגן עליו מהשפעות שליליות. טובי, שהמתין מחוץ לבית האחוזה למייקל, שיבוא לקחתו אל ביתן השומר, שומע שלא במתכוון את הדיון ביניהם אך נמנע מהערה, על אף המועקה שהוא חש. המפגש הראשון שלו עם ניק וכלבו איננו לרוחו, אך הוא מחליט, שיש שתיינים טובים ואם ניק הוא שתיין, הוא בוודאי שתיין טוב.