cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אדן
אברהם אַדָן ("בְּרֶן") (5 באוקטובר 1926 – 28 בספטמבר 2012) היה מפקד גייסות השריון (גי"ש) ומפקד פיקוד הדרום. שירת בפלמ"ח והיה ממניפי דגל הדיו לקראת סיומה של מלחמת העצמאות.
תולדות חייו
אברהם אדן (אידלסון) נולד בכפר גלעדי בשנת 1926, והוא בוגר תיכון חדש בתל אביב. התגייס לפלמ"ח ב-1943 במסגרת הכשרה של השומר הצעיר ושימש כמדריך ספורט. בפלמ"ח זכה לכינוי "ברן" על שם המקלע ברן שהיה בשימוש הלוחמים. השתתף במבצע שחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית. היה ממייסדי הקיבוץ דנגור (נירים). שימש מפקד אזורי של אזור הנגב הדרום-מערבי.
במלחמת העצמאות היה בתחילה מפקד פלוגה בגדוד השמיני, בחטיבת הנגב של הפלמ"ח, ועסק בעיקר בהגנה על יישובי הנגב ובאבטחת צינור המים ליישובים אלו. לאחר מכן עבר להיות מפקד פלוגה בגדוד השביעי (גם הוא בחטיבת הנגב) ונטל חלק במבצעי החטיבה ובין היתר במבצע חורב ובמבצע עובדה. במהלך מבצע זה כבשה פלוגתו, שכללה מספר רב של לוחמי גח"ל, את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של 3.5 קילומטר, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי. בהתאם לתוכנית שהגה מפקד הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב חיים בר-לב, הצליחה הפלוגה בפיקוד אדן לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר. מאוחר יותר (ב-1979), כתב אדן כי היה זה "הקרב הקשה ביותר שהייתי נתון בו" (במלחמת העצמאות). במבצע עובדה הובילה פלוגתו את התקדמות חטיבת הנגב, הגיע ראשון למשטרת אום רשרש והניף את דגל הדיו המפורסם. אחרי המלחמה עבר לחיל השריון.
בשנים 1952–1956 פרש מהצבא וחזר לקיבוץ נירים. עם שובו לצה"ל היה למפקד גדוד 82, שבמבצע קדש כבש את אבו עגילה וסכר הרואיפה. ב-1957 עבר קורס שריון מתקדם בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית. שירת כקצין אג"ם של גייסות השריון, מפקד חטיבה 60 וב-1960 מונה למפקד חטיבה 7. בהמשך שירת כמפקד בית הספר לשריון במחנה ג'וליס. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד אוגדה 31 בפיקודו של אברהם יפה. ב-1968 הקים את מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני, היא עוצבת סיני. במרץ 1969 הועלה לדרגת אלוף וקיבל את הפיקוד על גייסות השריון.
במלחמת יום הכיפורים היה אדן מפקד עוצבת הפלדה בחזית סיני. האוגדה הובילה את מתקפת הנגד הפיקודית ב-8 באוקטובר והאבדות הכבדות שספגה הביאו להפסקת מתקפה כושלת זו. בין 9 ו-14 באוקטובר בלמה האוגדה התקפות מצריות בגזרה הצפונית. במסגרת מבצע אבירי לב צלחה האוגדה את תעלת סואץ דרך ראש הגשר שנתפס ואובטח על ידי אוגדה 143 של האלוף אריאל שרון. בדרכה אל ראש הגשר חילצה וריכזה עוצבת הפלדה דוברות יוניפלוט שנעזבו מאחור על ידי אוגדת שרון וכן תיקנה את גשר הגלילים שניזוק ונעזב במהלך גרירתו. תוך כדי לחימה בחווה הסינית העבירה האוגדה חלק מהדוברות שאפשרו לגשר בין שתי גדות התעלה. כמו כן השמידה האוגדה במארב אוגדתי את חטיבה 25, חטיבת טנקי T-62 מצרית. בלילה שבין 17–18 באוקטובר צלחה האוגדה את התעלה על גשר היוניפלוט שהקימו כוחות מאוגדת שרון. העובדה שראש הגשר נתפס על ידי אוגדת שרון בליל 15–16 באוקטובר ואוגדת אדן צלחה רק בליל 17–18 באוקטובר היוותה עילה לחילופי האשמות קשות בין מפקדי צה"ל. בין 18–23 באוקטובר התקדמה האוגדה בסדרת קרבות עד לכיתור הארמייה השלישית של מצרים. אירוע בולט בשלב זה היה כניסת כוחות מהאוגדה לעיר סואץ, כניסה שהתפתחה לקרב קשה, לוותה באבדות קשות וגררה ביקורת קשה גם היא.
אחרי המלחמה, כיוון שהאלוף המיועד (יקותיאל אדם) היה מנוע זמנית מלהיכנס לתפקיד מפקד פיקוד הדרום, התמנה אדן למפקד הפיקוד בין החודשים ינואר-יולי 1974. בשנת 1974 מונה לנספח צה"ל בוושינגטון, ולאחר מכן השתחרר מצה"ל.
בשנים 1984–1993 היה אדן מבקר משרד המשטרה. בשנת 1993 יצא לגמלאות. בשנים האחרונות היה אדן חבר בתנועה לאיכות השלטון ובמועצה לשלום ולביטחון.
אדן נפטר ב-28 בספטמבר 2012 בביתו ברמת השרון, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-86, לאחר מאבק במחלה קשה.
הותיר אחריו 3 ילדים, נכדים ונינים.
עמנואל רינגלבלום
עמנואל רינגֶלבּלוּם (Emanuel Ringelblum; 21 בנובמבר 1900 בוצ'אץ', אוסטרו הונגריה – 7 במרץ 1944 ורשה, פולין) היה היסטוריון, פוליטיקאי, ועובד סוציאלי יהודי-פולני, אשר נודע בשל ספריו "רשימות מגטו ורשה", "רשימות על פליטי זבאשין", ובעיקר בשל ארכיון רינגלבלום המחתרתי מגטו ורשה.
תולדות חייו
עמנואל רינגלבלום נולד ב-1900 בעיירה בוצ'אץ' שבחבל גליציה המזרחית, למשפחת סוחרים. בגיל 12 התייתם מאמו, ובשנות המצוקה של מלחמת העולם הראשונה עקר עם משפחתו לעיר נובי סוֹנְץ'. שם הצטרף למפלגת פועלי-ציון שמאל, ודיבר בזכות השימוש ביידיש כשפה המייצגת את היהדות החילונית בפולין. ב-1919 היגר לוורשה על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטת ורשה, אך סורב בשל חוקי ה"נומרוס קלאוזוס". רינגלבלום הגיש בקשה מחודשת והתקבל ללימודי היסטוריה. ב-1927 קיבל רינגלבלום, היסטוריון צעיר ומצטיין בתחום חקר תולדות יהדות פולין, את תואר הדוקטור. עסק בהוראה והשתתף בעבודות מחקר במסגרת "ייוו"א" ונודע גם כהיסטוריון המתמחה בהיסטוריה של יהודי פולין בימי הביניים והמאה ה-18. רינגלבלום לא הסתפק בפעילות אקדמית אלא היה פעיל במספר ארגונים פוליטיים וחברתיים כגון פועלי ציון שמאל והג'וינט. בין פעולותיו העיקריות היה סיוע ליהודים שגורשו מגרמניה ב-1938 ו-1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה רינגלבלום אחד העומדים בראש הפעולה הסוציאלית הענפה של הג'וינט בפולין, אך לאחר הקמת הגטאות גורשו רינגלבלום ובני משפחתו לגטו ורשה. גם בגטו עסק רינגלבלום בסיוע לנזקקים הרבים והיה בין הפעילים ביותר בתנועת "עזרה חברתית יהודית", ארגון שהוקם כדי לעזור לסובלים מרעב בגטו. לפני פרוץ מרד גטו ורשה הוברחו רינגלבלום ומשפחתו מהגטו והוסתרו בצד ה"ארי" של העיר. באפריל 1943, בעת שנכנס בחזרה בחשאי לשטח הגטו, נתפס רינגלבלום ונשלח למחנה הריכוז טרווניקי. במבצע מתוחכם שתוכנן בידי חברו אדולף ברמן, חולץ רינגלבלום מטרווניקי באוגוסט 1943, וחזר אל משפחתו בקרבת הגטו.
ברם, ב-7 במרץ 1944 גילו הגרמנים את מקום המסתור, ורינגלבלום, אשתו ובנו נרצחו יחד עם חסידי אומות העולם הפולנים שהסתירו אותם.
ארכיון "עונג שבת"
למרות תנאי הדחק והמחסור, ב-1940 יזם רינגלבלום את הקמתו של ארכיון סודי בגטו ורשה שמטרתו תיעוד הקהילה היהודית בפולין לפני ובמהלך הכיבוש הנאצי. הארכיון קיבל את שם הקוד עונג שבת. רינגלבלום ארגן סביבו צוות עובדים מסורים - היסטוריונים, מדענים, מורים, רבנים, עיתונאים ועוד שכתבו שלל סקירות, דוחות, אתנוגרפיות, יומנים אישיים וכן אספו מסמכים רשמיים וחפצים. את כלל החומרים הטמינו בשלושה חלקים במקומות שונים בגטו, בין קיץ 1942 לאביב 1943. שהתגלו רק לאחר המלחמה. אוסף זה כולל גם את יומנו של רינגבלום עצמו מתקופת חייו בגטו, יומן שתורגם לשפות רבות ומהווה מסמך עתיר ידע על קורות יהדות פולין, ועל חיי היום-יום בגטו ורשה ובגטאות אחרים.
בשלושה מועדים שונים בין קיץ 1942 לאביב 1943, לאחר האקציה הגדולה בגטו, הוטמן הארכיון בכדי חלב ובמכלי מתכת אחרים ונקבר בשלושה חלקים במרתפי בניינים מקומיים. עם תום המלחמה, בספטמבר 1946 נמצאו 10 קופסאות מתכת בחורבות העיר ורשה. בדצמבר 1950 נמצאו שני כדי חלב במרתף בניין ברחוב נובוליפקי 68. בין המסמכים שנמצאו היו העתקים של מספר עיתונים מחתרתיים, תיאור הטרנספורטים מהגטו, הודעות מאת היודנראט, וכן תיאורי חיי היומיום בגטו, הזמנות לקונצרטים, תלושים לחלב ועטיפות שוקולד. למרות חיפושים נרחבים, המטמון השלישי טרם נמצא. בשנת 2001 נערכו חפירות מתחת לשגרירות הסינית בורשה לאיתור המטמון השלישי. במהלך החפירות נמצאו מנהרות מימי הגטו אולם חלקו השלישי של הארכיון לא נמצא.
לקראת יום השואה 2009 הודיע מוזיאון בית לוחמי הגטאות כי בסבירות גבוהה מאוד נמצא במחסניו החלק השלישי, שנחשב לאבוד, של ארכיון 'עונג שבת'.
המכון לתולדות היהודים בוורשה יחד עם הקרן הצרפתית לחקר השואה ומוסדות וקרנות נוספים הקימו ארכיון מקוון, המציג מספר מועט של מסמכים שנמצאו.
הנצחה
בנתיב הזיכרון שבוורשה ישנה אנדרטת זיכרון לזכרו (ברחוב זמנהוף, לא הרחק מאנדרטת גיבורי הגטו). בירושלים, בתל אביב, בבאר שבע, בכפר סבא בחולון ובפתח תקווה נקראו רחובות על שמו.
נסים קורקידי
נסים גרשון קורקידי (ברגאמה, האימפריה העות'מאנית, 1872 - תל אביב, 30 באוקטובר 1937) סוחר, חזן ואיש ציבור ממייסדי תל אביב. נודע בכישורי הגישור שלו וכונה "חכם", על אף שהיה רב מוסמך, סירב לעסוק ברבנות כמקצוע.
תולדות חייו
אביו של נסים, הרב אברהם קורקידי, היה רב הקהילה בעיר ברגאמה, הסמוכה לאיזמיר, מחבר הספר "וייקח אברהם". בשנת 1881 עלתה המשפחה והשתקעה בירושלים, נסים למד בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים.
בשנת 1889 נישא לרחל לוי היפואית, בתו של הסוחר נחום ריזו לוי, והזוג עבר להתגורר ביפו כיוון שקורקידי סבר ששם המתיחות בין אשכנזים וספרדים פחותה מאשר בירושלים. ביפו פעל קורקידי לאיחוד ועדי שתי העדות והצליח להשפיע על ועד הקהילה הספרדי שיצטרף לוועד האשכנזי ליצירת ועד משותף ליהודי העיר. היה זה ועד דמוקרטי ששפתו עברית (עובדות עליהן העיר הסופר ש. בן ציון: "מופתים הם אשר לא נראו עוד בארץ אלא ביפו בלבד"). קורקידי היה גם חבר בוועד בית החולים שער ציון, בית החולים היהודי הראשון ביפו, חבר לשכת המסחר וחבר הנהלת חברה קדישא בעיר, כן היה חבר מועצת העיר יפו בין השנים 1910–1913.
לזוג נולדו שלושה בנים ובת בביתם ברחוב ד"ר שטיין בנווה צדק: פורטונה (1890–1973), אברהם (1894–1954), נחום (1899–1978) ויעקב (נולד בשנת 1905 ונפטר בהיותו פעוט).
בשנת 1909 היו נסים ורחל קורקידי חברים באגודת אחוזת בית ונמנו על 66 משפחות המייסדים של תל אביב. בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו את המגרש בשדרות רוטשילד 8, אך לא בנו בו את ביתם.
בין היתר נודע קורקידי בגישתו לגבי העסקת פועלים ערבים. לדידו, בניגוד לדעת פועלי העלייה השנייה, אין להתעקש על עבודה עברית אלא יש לשתף גם את השכן הערבי בשפע העבודה שהביא המפעל הציוני לארץ ישראל.
בעת מלחמת העולם הראשונה פעל קורקידי לרכישת חיטה מסוחרים ואיכרים ערבים והזין את יושבי תל אביב. הוא היה חבר "ועד ההגירה" שהסדיר במידת מה את העזרה לגולי תל אביב, משום שהיה אזרח האימפריה העות'מאנית ולא נתין זר, כמו רוב יהודי העיר.
בסוף המלחמה, קורקידי אולץ לעזוב את מקומו ביפו ולעבור לטבריה עם משפחתו, ושם הם התגוררו זמן-מה אצל משפחת הרב אבולעפיה, אשר היה אחד הרבנים החשובים בטבריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך בפעילות ציבורית. היה מבין מייסדי בנק קופת עם ושכונת "בית וגן" (לימים בת ים).
קורקידי היה במשך שנים רבות חזן בכמה בתי כנסת שכבר לא קיימים וכמו כן בבית הכנסת אוהל מועד, ועמד משנת 1927 בראש בית הספר לחזונת "פרחי כהונה", שהוקם על ידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ועל ידי כך היה בין התורמים להשלטת נוסח התפילה והלחן ה"ספרדי-ירושלמי" בקרב בתי הכנסת של עדות המזרח.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
סקוט הנדרסון
קריירה בתיכון
הנדרסון שיחק כדורסל בבית הספר התיכון קרלטון ג'יי קל במרייטה, ג'ורג'יה. כ הוא נבחר לשחקן השנה בדרג 5A לאחר שהוביל את קבוצתו לחצי גמר אליפות המדינה. הוא קלע שיא קריירה של 49 נקודות מול תיכון מילר גרוב. בתור העמיד הנדרסון ממוצעים של 32 נקודות, שבעה ריבאונדים ושישה אסיסטים למשחק, ועזר לקבוצתו להגיע לגמר אליפות המדינה. הוא זכה בתואר שחקן השנה בדרג 6A.
גיוס למכללה
הנדרסון דורג עם חמישה כוכבים בכל שלושת אתרי ספורט המכללות המובילים בארצות הברית, והיה אחד מהרכזים בדירוג הגבוה ביותר ב-2022. ב-21 במאי 2021 הוא הודיע כי הוא יצטרף לג'י ליג איגנייט מליגת הפיתוח של ה-NBA, שמטרתה היא פיתוח שחקנים צעירים כתחליף לכדורסל המכללות. הוא דחה הצעות למלגות מאובורן וג'ורג'יה.
קריירה מקצוענית
ב-21 במאי 2021 חתם הנדרסון בג'י ליג איגנייט. הוא רשם 31 נקודות, שישה ריבאונדים, חמישה אסיסטים ושלוש חטיפות מול סנטה קרוז ווריורס במשחק המקצועני השני שלו בלבד.
ב-4 באוקטובר 2022 רשם הנדרסון 28 נקודות ו-9 אסיסטים בניצחון 122–115 על הקבוצה הצרפתית מטרופוליטנס 92, בה שיחק ויקטור ומבניאמה. ב-6 באוקטובר שיחק שוב עם קבוצתו מול מטרופוליטנס הצרפתית אך נפגע בברכו כתוצאה בהתנגשות עם וומבניאמה וירד מהמגרש לאחר ארבע דקות. וומבניאמה והנדרסון נחשבו אז למי שייבחרו בשתי הבחירות הראשונות בדראפט ה-NBA.
פורטלנד טרייל בלייזרס
ב-22 ביוני 2023 נבחר הנדרסון במקום השלישי בדראפט ה-NBA 2023 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס.
כריסטוף (זמר)
ביוגרפיה
כריסטוף התפרסם לראשונה ב-1965 עם הוצאת להיטו הגדול "אלין". בנוסף הוציא את השיר גם באיטלקית, אך השיר לא הצליח ולא זכה לתפוצה בניגוד לגרסת המקור בצרפתית. ב-1965 הוציא את שירו השני: בלדה בשם Oh Mon Amour, אותו שר בצרפתית ובאיטלקית, השיר זכה להצלחה יחסית אך לא כמו קודמו. בשנת 1969 ביקר כריסטוף בישראל, והופיע בפני חיילים פצועים בבית החולים תל השומר, וכן בתל אביב ובפסטיבל עין גב לאחר הפסקה קצרה הצטרף ב-1971 לחברת התקליטים מוטרוס של המפיק פרנסיס דריפוס. ב-1973 הוציא את Les paradis perdus סינגל ואלבום באותו השם. ב-1974 הוציא את אלבומו המצליח ביותר Les mots bleus שזכה להצלחה גדולה, ובהמשך גם דורג במקום ה-45 ברשימת האלבומים הצרפתים הטובים בכל הזמנים על יד מגזין הרולינג סטון. ב-1977 הוציא את הסינגל Daisy. בשנות ה-80 הוציא את הסינגלים "Succès fou" ו-"Clichés d'amou", והחל לבצע גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-40 וה-50 בין היתר ל-Arrivederci Roma באיטלקית וגרסה צרפתית ללהיט המקסיקני בסמה מוצ'ו, ב-1985 כתב את השיר Ne Raccroche Pas, שנטען כי נכתב על סטפני, נסיכת מונקו, לאחר שהייתה מעורבת בתאונה בה נהרגה אמה השחקנית גרייס קלי. ב-1986 כתב את השיר להיט הפופ Boule de flipper עבור קורין צ'ארבי, השיר זכה להצלחה גדולה ביחס לשירים אותם ביצע.
ב-1971 נישא לחברתו ורוניק (Véronique), והשניים היו הורים לבת, לוסי (Lucie).
נוף עתאמנה אסמאעיל
נוף עתאמנה אסמאעיל (בערבית: نوف عثامنة اسماعيل; נולדה ב-27 בפברואר 1981) היא ערבייה-ישראלית, דוקטור למיקרוביולוגיה, שפית, יועצת קולינרית וזוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות "מאסטר שף" בשנת 2014.
כריסטוף (זמר)
ביוגרפיה
לאחר הפסקה נוספת הוציא ב-1996 את אלבומו ה-11 Bevilacqua, ב-2001 הוציא אלבום נוסף Comm' si la terre penchait וב-2002, אחרי למעלה משני עשורים בהם לא הופיע, קיים כריסטוף הופעה באולימפיה, ב-2003 הוציא גרסה מחודשת להיטו אלין.
נוף עתאמנה אסמאעיל
ביוגרפיה
נוף עתאמנה אסמאעיל נולדה בבאקה אל גרביה לאם מורה לעברית ולאב רופא, כבת הבכורה למשפחה מוסלמית בת שלושה ילדים. היא למדה בבית הספר יסודי בישובה ובתיכון למדה ב"תיכון חדרה". למדה לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והמשיכה לתואר שני במיקרוביולוגיה, כאשר את השנה השנייה בתואר למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבארצות הברית. את תואר הדוקטור במיקרוביולוגיה ימית קיבלה מהטכניון.
בשנת 2014 התמודדה בתוכנית הריאלטי "מאסטר שף", והגיעה בה למקום הראשון. תוכנית הגמר שודרה בשידור חי וזכתה לרייטינג גבוה של 42.7%.
כריסטוף (זמר)
ביוגרפיה
ב־26 במרץ 2020 נדבק בנגיף הקורונה ואושפז במצב קשה בבית חולים בצרפת כשהוא מחובר למכונת הנשמה. כריסטוף שסבל מנפחת, נפטר ב-16 באפריל 2020 עקב סיבוכי הנגיף בבית החולים שבעיר ברסט.
נוף עתאמנה אסמאעיל
ביוגרפיה
לאחר זכייתה בתוכנית שינתה את עיסוקה. היא החלה לייעץ למסעדות בהכנת תפריטים מן המטבח הערבי, יצרה מתכונים ושיתופי פעולה מסחריים עם חברות שונות, בהן סוגת וטרה ולחברות מן המגזר הערבי, החלה לקיים סדנאות ללימוד בישול בסגנון המטבח הערבי המודרני, ומופיעה כשפית אורחת באירועים ובמסעדות.
במהלך שנת 2016 חברה למעדנייה כשרה בקיבוץ ניר אליהו, שילבה בתפריט אוכל ערבי מסורתי עם מאפיינים מודרניים, והחלה לבשל במקום באופן קבוע.
משנת 2015 משמשת נוף עתאמנה אסמאעיל כמנהלת האמנותית של פסטיבל א-שאם שהחל בשנה זו, מתקיים מאז בעיר התחתית בחיפה בכל שנה בחודש דצמבר, ומוקדש למטבח השאמי.
נוף עתאמנה אסמאעיל נשואה ואם לשלושה.
פיאט 512
פיאט 512 (באיטלקית: Fiat 512) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1926–1928 באיטליה.
יוצרו 2,583 יחידות.
אמנויות לחימה הודיות
אמנויות לחימה הודיות (סאנסקריט: דהאנורוודה. דהאנוס - קשת וודה - ידע, בספרות הפוראנית "מדע הקשת") הן אמנויות לחימה שהתפתחו בתת היבשת ההודית. ישנן תאוריות העוסקות בשאלה כיצד אמנויות אלה התפתחו אך אין הסכמה בקרב החוקרים. ישנן מסורות דתיות, המגדירות אותן כחלק מהמתנות שאברהם שלח עם מגורשיו למזרח וכלל בהם לוחמות. כבר במיתוסים ההודים העתיקים מופיעים סיפורים על אלים וגיבורים מיתיים שנלחמו בשיטות שונות. אמנויות לחימה אלה השפיעו על חלק נכבד מעולם אמנויות הלחימה, (עד כדי כך שנחשבת כהארץ שממנה יצאו כלל אמנויות הלחימה) בין השאר על סין, הפיליפינים ויש הטוענים גם על הפנקרטיון היווני.
סקירה כללית של אמנויות הלחימה בהודו
החשיבות של אמנויות הלחימה ההודיות ניכרת בהרבה מקדשים שבהם יש פסלים של אלים ולוחמים שונים במגוון תנוחות מלחמה. התאוריות הרוחניות כמו יוגה, איורוודה וטנטרה משלבות טכניקות כמו: קונדליני, פרנה, נאדים (מרידיאנים) צ'אקרות ומארמם (נקודות לחץ. מקביל לדים מאק הסיני וקיושו ג'וטסו היפני).
עת עתיקה (לפני גופטה)
במאה ה-3 לפני הספירה בקירוב פאנטאג'לי כתב את סוטרות היוגה שלימדו איך לרכז את כל תשומת הלב על נקודות שנמצאות בתוך הגוף. שיטת מדיטציה זאת אומצה ושומשה יותר מאוחר באמנויות הלחימה, כמו גם מודרות (סימני ידיים) שנלקחו מאסכולת היוגהקארה בבודהיזם, ותנועות אצבע מריקודי נאטה.
המילה "קאלארי" (שדה קרב, זירת קרב) מוזכרת בספרות הסאנגאם (גוף טקסטים ספרותי טמילי) מהמאה השנייה לפני הספירה. בספרות טמילית אחרת כמו אקאנאנורו ופוראנאנורו מתוארות אמנויות הלחימה העתיקות של הטמילים ואספקטים שלהם כמו קרב אחד על אחד ושימוש בחניתות, חרבות, מגנים, חץ וקשת וסילאמבאם (כלי נשק).
אזכורים לאמנויות לחימה נמצאים גם בטקסטים הבודהיסטים המוקדמים. למשל, סוטרת הלוטוס מספרת על מאנג'וסרי (נזיר בודהיסטי) שעסק בלחימה. אותה סוטרה גם מחלקת לנושאים טכניקות קרביות כמו נעילת מפרקים, אגרופים, תפיסות וזריקות כמו גם מספרת על אמנות לחימה דמוית ריקוד שנקראת נארה. סוטרה בודהיסטית אחרת בשם הונגיו קיו מתארת תחרות כוח בין חצי אחיו של שאקימוני (הבודהה ההיסטורי) הנסיך נאנדה והדוד שלו דוואדטה. סיפורים אחרים אומרים ששאקימוני היה אלוף בסייף היאבקות וקשתות לפני שהפך לבודהה.
ישנם הסוברים שפלישת אלכסנדר מוקדון להודו במאה ה-4 לפניה"ס הובילה להתפתחות אמנויות הלחימה ההודיות על ידי כך שנפוצו טכניקות הפאנקרטיון באזור. אך תאוריה זאת בת וויכוח. אמני לחימה יפנים כמו טטסו סוזוקי, הירוקאזו קאנאזאווה ומאסוטאסו אויאמה הצביעו על השפעת הפנקרטיון על אמנויות הלחימה ההודיות. גם התאוריות הגורסות שהפנקרטיון השפיע על יסוד אמנויות הלחימה בהודו או תאוריות שטוענות ההפך לא הוכחו.
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
כמו הענפים האחרים של הספרות בסאנסקריט, חיבורים על אמנויות לחימה הפכו ליותר שיטתיים במהלך המילניום הראשון לספירת הנוצרים. עדויות צבאיות מאימפריית גופטה מזכירים מעל 130 סוגי כלי נשק שונים. הקאמה סוטרה שנכתבה על ידי וואטסיאיאנה הפצירה בנשים להתאמן בכלי נשק שונים באופן קבוע.
קינג גידורה
קינג גידורה שלעיתים נקרא רק גידורה (ביפנית: キングギドラ, באנגלית: King Ghidorah) הוא קאייג'ו חייזרי בדיוני דמוי דרקון המופיע בסדרת סרטי גודזילה. דמותו של קינג גידורה מדורגת במקום השני ברשימת 10 מפלצות-הענק היפניות הגדולות ביותר בכל הזמנים, לפי אתר IGN.
אמנויות לחימה הודיות
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
בסושרוטה סאמהיטה נכתב על 107 נקודות בגוף מתוכן 64 נטענו כקטלניות אם הכו בהן כראוי עם אגרוף או מקל. הטקסט של סושרוטה היווה את הבסיס לרפואה ההודית איורוודה שבאותה תקופה תורגלה לצד אמנויות הלחימה, במיוחד אלה עם הדגש על נקודות לחץ כמו ווארמה קאלאי. עם מספר התייחסויות לנקודות לחץ בוודות ובמיתוסים ההודיים נראה שהלוחמים ההודיים של התקופה ידעו והתאמנו על הגנה והתקפה של נקודות לחץ.
אמנויות לחימה לא היו כלי רק בידי קאסטת הלוחמים, אף על פי שהם השתמשו בהן יותר מאחרים. הטקסט מהמאה ה-8 קוואלאימאלה שנכתב על ידי אודיוטאנאסורי העיד על טכניקות קרב שנלמדו במוסדות החינוך גאטיקה וסאלאד שם התאמנו לוחמים מכל רחבי התת-יבשת (במיוחד מבנגאל, דרום הודו ורג'סטן) שלא מקאסטת הקשאטריה בקשתות, מגן וחרב, סכינים, מקלות, חניתות, אגרופים וקרב זוגות (ניודאהם).
קינג גידורה
עיצוב
מראהו של קינג גידורה הוא כשל זוחל ענקי בעל כנפיים ענקיות, שלושה ראשים כמו של מפלצת ההידרה ושני זנבות. צבעו זהוב והוא מכוסה במעטה כבד של קשקשים. גידורה מבוסס על היצור אורוצ'י, נחש-רב ראשים מהמיתולוגיה היפנית. צובוריאה איג'י, אמן האפקטים עבור סרטי הגודזילה בשוהה, ביסס את גידורה רק על התיאור שהיה בתסריט שתיאר אותו כ "שלושה ראשים, שני זנבות, וקול כמו פעמון".
אמנויות לחימה הודיות
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
האגני פוראנה מחלק את אמנויות הלחימה לחמישה חלקים.
קינג גידורה
סדרת סרטי שווה
בסדרת סרטי שווה, גידורה ישות חוצנית קדומה דמוית דרקון תלת-ראשי האחראית להשמדת הציוויליזציה של הכוכב ונוס 5,000 שנה לפני 1964. ניסיונותיו להשמיד את הציוויליזציה של כדור הארץ סוכלו על ידי שיתוף פעולה של גודזילה, רודן ומות'רה.
אמנויות לחימה הודיות
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
דו-קרב עם חץ וקשת היה נחשב כדו-קרב הכי אצילי וגברי. שני לו במעלה היה דו-קרב עם חנית. השלישי במעלה היה דו-קרב עם חרב שנחשבה ככלי נשק שאינו יאה לגבר. הרביעי במעלה היה דו-קרב לא חמוש שנחשב לאפשרות הגרועה ביותר. לפי האגני פוראנה רק ברהאמין היה יכול להיות מורה או אמן לחימה. עוד אומר האגני פוראנה, אנשים ממעמד הלוחמים או אנשים ממעמד הוואישאייא (שיכולים לעסוק במגוון מקצועות) צריכים ללמוד ממעמד הברהמינים, לעומת זאת אנשים ממעמד החוואים האמנים או העובדים לא יכולים לקחת לעצמם מורה.
קינג גידורה
סדרת סרטי שווה
סרטי שווה הציגו את גידורה גם כנשק עבור גזעים שונים של חוצנים הדורשים לכבוש את כדור הארץ, לצד גייגן. גידורה גם מופיע בפרקים 5 ו-6 של סדרת הטלוויזיה לוחם האזור מ-1973, שם מתגלה כי המין החוצני בשם הגרוגאה יצר את קינג גידורה, אם כי לא ידוע אם זאת אמת או לא.
אמנויות לחימה הודיות
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
ב-630 בערך המלך נאראסימהאבארמאן משושלת פאלאווה הקים עשרות פסלי גרניט המתארים לוחמים לא חמושים מנטרלים לוחמים חמושים. יכול להיות שפסלים אלה הראו גרסה מוקדמת של ווארמה עדי, אמנות לחימה דראווידית.
ימי הביניים (מהמאה ה-11 עד המאה ה-15)
החיבור המוקדם ביותר המתאר את הטכניקות של מאלא יודהה נקרא ה"מאלא פוראנה" (המאה ה-13). סגנונות עתיקים נוספים כמו ווארמה קאלאי וקאלאריפייאטו התפתחו לצורתם הנוכחית במאה ה-11 בזמן תקופת המלחמה הממושכת בין שושלת הצ'רה לשושלת הצ'ולה.
קינג גידורה
סדרת סרטי שווה
סדרת סרטי שווה:
אמנויות לחימה הודיות
ימי הביניים (מהמאה ה-11 עד המאה ה-15)
קיימים אזכורים אחרים לאמנויות הלחימה בטקסטים הודיים שונים בימי הביניים. לדוגמה קאמאנטאקיה ניטיסארה, ניטיוואקיאמארטה שחובר על ידי סומהדווה סורי, יוקטיקאלפאטארו שחובר על ידי המלך בוג'ה, ומאנאסולאסה שחובר על ידי המלך סומסווארה השלישי. קיים גם טקסט בשם דהאנורוודה סאמהיטה שחובר באמצע המאה ה-14 איש בשם ברהאט סארנגדאהרה פאדהאטי.
תקופת השושלת המוגולית (1526 עד 1857 לספירה)
הטקסט המכונה ההאוסאנאסה דאהנורוודה סאנקאלאנאם שמתוארך לחלקה השני של המאה ה-16 נאסף תחת חסותו של אכבר. קיים גם טקסט הנקרא דהאנורוודה סאמהיטה שמתוארך למאה השבע עשרה שמיוחס לואסיסטהא.
העת החדשה (1857 עד להווה)
אמנויות הלחימה ההודיות עברו תקופה של הידרדרות כאשר הגיעו הרובים להודו והנשק החם הנייד נכנס לתמונה במיוחד אחרי שהקולוניאליסטים הבריטים ביססו את שלטונם באופן מלא. השלטון הבריטי ארגן צורת שלטון שהייתה יותר מוכרת לו על ידי כך שהביא לאזור מוסדות מאורגנים יותר כגון משטרה, צבא ומוסדות ממשלה. כל אלה כולל הצורך ברובים הפחיתו את הצורך באימוני הלחימה המסורתיים שהיו נתמכים על ידי קאסטות מסוימות. הממשלה הבריטית באזור החרימה את אמנות הלחימה קאלאריפייאטו ב-1804 כתוצאה מסדרת מרידות שהתרחשו. במשך הזמן ההוא אמנויות הלחימה נדחקו לאזורי הכפרים. ההתעניינות של הציבור ההודי בקאלאריפייאטו התחדשה ב-1920 בטליצ'רי כחלק מהתעניינות חוזרת באמנויות המסורתיות בדרום הודו שאפיינה את מורת הרוח ההולכת וגוברת כנגד הקולוניאליזם הבריטי. מאז אותה תקופה החלה התעניינות מחודשת בסגנונות אחרים כמו סילאמבאם בטאמיל וטאנג טה במאניפור.
חלוקה גאוגרפית: דרום וצפון
כתחומים אחרים של התרבות ההודית, גם אמנויות הלחימה יכולות להתחלק לצפוניות ודרומיות או אינדו אריות מול דרווידיות. צפון הודו הייתה חשופה לתרבות הפרסית בזמן השלטון המוגולי ואילו דרום הודו שימרה את המסורת הימי ביניימית ההודית.
בנוסף לכך, ישנם אמנויות לחימה אינדיבידואליות משום שהן משתייכות לקאסטה הלוחמת או לשבט בודד.
הודו הדרומית
אמנויות לחימה שגרתיות בדרום הודו הן קאלאריפאיאטו ווארמה עדי שהתפתחו לצורתן הנוכחית החל מהמאה ה-11 בזמן מלחמה ארוכה בין שושלת צ'רה לשושלת צ'ולה. למשל, אמנות הלחימה המסורתית של סרי לנקה היא אנגאמפורה.
ההתעניינות המחודשת בקאלאריפאיאטו החלה ב-1920 בטליצ'רי כחלק מגל הגילוי מחדש של האמנויות המסורתיות בהודו הדרומית גל שאופיין כחלק מההתקוממות נגד ההתיישבות הבריטית.
הודו הצפונית
אמנות לחימה נפוצה באזור היא פהלוואני סוג של ההיאבקות הודית שנוצרה מהתאבקות פרסית בשם ווארזש -א פההלאוואני בזמן התקופה המוגולית. גאטקה היא סגנון של סאסטראווידיה שמשויכת לסיקים באזור פנג'אב בעיקר. טאנג טה היא אמנות לחימה שבה משתמשים בהרבה כלי נשק ותחמושת המשויכים לקבוצה אתנית בצפון-מזרח הודו העונה לשם מייטיי.
היאבקות הודית
המונח בסנסקריט להיאבקות הוא מאלא יודהה. היום המונח מוצמד להיאבקות מסורתית בדרום הודו. לעומת זאת היאבקות בצפון הודו נשלטת על ידי פהלוואני שמקורה נמצא באזור שהיום הוא איראן. בנוסף ישנם גם סגנונות בודדים כמו מוקנה ממניפור והיאבקות אינבואנית ממיזורם.
כלי נשק
מגוון גדול של כלי נשק משמש באמנויות הלחימה הדרום אסיאתיות, חלק מכלי הנשק מאמנויות לחימה אלו לא נמצא בשום מקום אחר. לפי מחברו של הספר "אמנות המלחמה בהודו העתיקה" פ.ס. צ'אקרוואטי, צבאות השתמשו בנשק רגיל כמו לת'י - חניתות עם חוד מעץ או ממתכת, חרבות, חזרן מצופה, מגנים ממתכת או מעץ, גרזנים, וקשתות ארוכות וקצרות עוד מתקופת אלכסנדר מוקדון.
קינג גידורה
סדרת סרטי הייסי
בסדרת סרטי הייסי, גידורה הוא כלי תחבולה של טרוריסטים עתידנים המעוניינים להשמיד את יפן לפני שהיא תהפוך למעצמת-על מושחתת בעתיד והוא גם הופך למקבילו המכני: מכה-קינג גידורה. בנוסף, אמרו שגידורה הוא תוצר חייזרי-עתידני, אך מידע זה הוסר מהסרט.
כמו כן, בסרט הלידה של מות'רה החדשה, מופיע קאייג'ו ספין-אוף בשם דסגידורה המבוסס על גידורה ומחליף אותו בתפקידו כמשמיד.
גידורה גם מופיע בהלידה של מות'רה החדשה 3 כיצור חוצני שנחת בכדור הארץ בתור הקרטיקון וחיסל את הדינוזאורים על ידי כך שניזון מאנרגיית חייהם. גידורה עזב את כדור הארץ וחזר בזמנים המודרניים כדי לתקוף את בני האדם. ליאו, בנה של מות'רה - לא הצליח להביס את גידורה ולכן חזר בזמן לתור הקרטיקון כדי להביסו כצעיר יותר. ליאו מצליח להביס את היצור, אך זנבו של גידורה מאפשר לו לצמוח לגידורה חדש בעת החדשה. לאחר שנת תרדמה מתור הקרטיקון ועד לימינו, בסיועם של המות'ראים הקודמים - ליאו מצליח לגבור את גידורה ולחסל את המפלצת סופית.
סדרת סרטי הייסי:
סדרת סרטי מילניום
בסדרת סרטי מילניום, גידורה הוא אורוצ'י עצמו, והוא מוגדר כשומר מגן של יפן, לצד מות'רה ובראגון.
כמו כן, בגודזילה: המלחמות הסופיות, מופיע קאייג'ו ספין-אוף בשם קייזר גידורה המבוסס על גידורה ומחליף אותו בתפקידו כמשמיד.
סדרת סרטי מילניום:
MonsterVerse
בסדרת הסרטים החדשה, גידורה מגיע ממין חוצני קדמוני של דרקונים והתרסק על כדור הארץ לפני אלפי שנים, נחשב כמין פולש עבור כדור הארץ ונלכד בקרח. לבסוף הוא מובס על ידי גודזילה. את דמותו מגלמים השחקנים ג'ייסון ליילס, אלן מקסון וריצ'רד דורטון (בהתאמה) בלכידת תנועה.
סדרת סרטי MonsterVerse:
קישורים חיצוניים
https://www.tohokingdom.com/kaiju/king_ghidorah_showa.htm - קינג גידורה באתר הרשמי של טוהו
היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (6 במאי 972 - 13 ביולי 1024), מכונה גם היינריך הקדוש ובאיטלקית אנריקו השני, היה הקיסר החמישי והאחרון של האימפריה הרומית הקדושה מן השושלת האוטונית החל מיום הכתרתו ברומא בשנת 1014 ועד יום מותו.
היינריך היה בנו של היינריך השני, דוכס בוואריה. לאחר שאביו מרד נגד שני שליטים קודמים, מצא עצמו היינריך פעמים רבות בגלות. עובדה זו הביאה את היינריך הצעיר לפנות לעזרת הכנסייה מגיל צעיר. תחילה הוא מצא מקלט אצל הבישוף מפרייסינג ולאחר מכן בבית הספר הקתדרלי הילדסהיים. היינריך ירש את אביו כדוכס בוואריה בשנת 995, והוכתר כהיינריך הרביעי, דוכס בוואריה. אחרי מותו הפתאומי של בן-דודו, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1002, הוכרז כמלך איטליה ב-1004. הוכתר על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1014. היינריך השני הוא המלך הגרמני היחיד שהוכרז כקדוש.
ראשית חייו עד נישואיו
היינריך נולד ב-6 במאי 972 באבאך, להיינריך השני, דוכס בוואריה ולגיזלה מבורגונדי, בתם הבכורה של קונרד הראשון, מלך בורגונדי ואדלייד מבלה. דרך אביו הוא היה נכדו של היינריך הראשון, דוכס בוואריה, ונינו של היינריך הראשון, מלך גרמניה. דרך אמו, הוא היה נכדו של המלך קונרד הראשון מבורגונדי, ונינו של המלך רודולף השני מבורגונדי.
בשנת 974 מרד אביו היינריך באוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין. אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, וכלא את היינריך באינגלהיים. באותה שנה התמודדו כוחותיו של אוטו עם ניסיונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק להניס את הכוחות הגרמנים משטחו. בשנת 976 ברח היינריך מכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה. בתגובה על המרד פיצל אוטו חלק מאדמות הדוכסות, ומסר להיינריך לואיטפולדינג את דוכסות קרינתיה, וללאופולד מבאבנברג את מרקיזות אוסטריה, ואת דוכסות בוואריה עצמה מסר לאוטו הראשון, דוכס שוואביה.
בשנת 977 אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, היינריך האב חבר להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני. עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פזאו, כלא את אביו אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו הראשון, דוכס קרינתיה, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.
במהלך שהיית אביו בגלות, היינריך התגורר בהילדסהיים, והתחנך אצל הבישוף וולפגנג מרגנסבורג בקתדרלת הילדסהיים. אוטו השני קיווה בכך שהיינריך יפנה לקריירה כנסייתית, ולא יתערב בענייני הממשל.
בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו. בתחילה ניסה היינריך האב ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו. בשנת 985 נפגש אביו עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה לו את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה. בשנת 989 מת היינריך הראשון, דוכס קרינתיה, ואביו ירש את נחלותיו.
בשנת 995 מת אביו היינריך השני, דוכס בוואריה, היינריך הצעיר נבחר על ידי האצילים הבוואריים כדוכס החדש שיחליף את אביו, תוארו היה היינריך הרביעי, דוכס בוואריה. בשנת 999 התחתן היינריך עם קוניגונדה מלוקסמבורג, בתם של זיגפריד מלוקסמבורג והדוויג מנורדגאו, ובכך זכה לקשרים ותמיכה במערב גרמניה.
מחלוקת הירושה
בשנת 1001 פרץ באיטליה מרד נגד אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוא שלח את היינריך לדכא את המרד, אלא שבינואר 1002 מת אוטו השלישי במפתיע בגיל 21, ללא יורשים אחריו. בעקבות מותו של אוטו תבע היינריך את הזכות לרשת את הכתר, אך מנגד טענו לזכות הירושה גם אקארד הראשון, מרקיז מייסן, הרמן השני, דוכס שוואביה ואצו, רוזן הפלטינט שעל הריין.
כאשר עברה הלווייה בדוכסות בוואריה בפברואר 1002, פגש היינריך את התהלוכה בפולינג, צפונית להרי האלפים. כדי להכשיר את טענותיו, היינריך דרש מהארכיבישוף הריברט מקלן להעניק לו את תכשיטי ההכתרה הקיסריים, ובעיקר את הרומח הקדוש. אולם, הריברט סירב למסור לו את התכשיטים, מכיוון שתמך בקרוב משפחתו, בהרמן משוואביה, ובעקבות כך כלא היינריך את הארכיבישוף ואת אחיו הבישוף של וירצבורג. כמו כן נכשל היינריך בניסיונו לגייס את תמיכת האצולה, וכעבור כמה שבועות נכשל שוב בניסיון לגייס את תמיכת האצולה בטקס ההלווייה באאכן.
מכיוון שלא השיג את תמיכת האצולה, החליט היינריך לקבוע עובדות, וב-9 ביולי 1002 הוכתר במיינץ כמלך גרמניה ("רקס רומנורום") "היינריך השני" על ידי ויליגיס, הארכיבישוף של מיינץ. זו הייתה הפעם הראשונה בה מלך גרמני קיבל את כס המלוכה ללא בחירה על ידי האצולה הגרמנית. לאחר ההכתרה הצליח היינריך להשיג את תמיכת ברנרד הראשון, דוכס סקסוניה, בתמורה לשליטתו של ברנהרד בסקסונים. ב-10 באוגוסט אותה שנה, נערך טקס הכתרת אשתו למלכת גרמניה בפאדרבורן.
איחוד כוחות
לאחר עלותו לשלטון נאבק היינריך בהרמן השני, דוכס שוואביה, שטען כי הוא אמור לרשת את אוטו השלישי, מכיוון שהיה נשוי לבתו של ליאודולף, דוכס שוואביה, בנו הבכור של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הסכסוך בין השניים נמשך לאורך זמן ללא הכרעה, ובעקבות כך חיזק היינריך את קשריו עם אצילי סקסוניה, בוואריה, שוואביה, לורן העילית ולורן התחתית, ובסופו של דבר נכנע הרמן השני בקרב על יד שטרסבורג ב-1 באוקטובר 1002.
תמורת כניעה זו, אפשר הנרי השני להרמן השני להישאר דוכס שוואביה עד למותו בשנה שלאחר מכן, לאחר מכן, אף שהכיר בהרמן השלישי (שהיה ילד) כיורש התואר של אביו, הנרי השני נטל למעשה את השלטון על הדוכסות.
בשנת 1003 היינריך משוויינפורט, מרקיז נורדגאו התקומם נגד שלטונו של היינריך, על מנת לרצותו הבטיח לו היינריך את דוכסות בוואריה, אולם לאחר שקיבל את כס המלוכה סירב היינריך לכבד את הבטחתו ובמקום זאת תמך בזכויות הבווארים לבחור את הדוכס שלהם. בתמיכתו של היינריך, היינריך הראשון, רוזן לוקסמבורג הפך לדוכס בוואריה.
בעקבות כך מרד בו היינריך משוויינפורט וחבר לבולסלאב הראשון, דוכס פולין, אולם המרד דוכא עד מהרה והיינריך משוויינפורט גורש מנחלותיו.
מסע המלחמה הראשון לאיטליה
לאחר מותו של אוטו השלישי בשנת 1002, הכריז על עצמו ארדואינו מאיבראה כמלך איטליה, ואף זכה לתמיכתם של ארנולף השני, ארכיבישוף מילאנו וחלק מהאצולה האיטלקית. אולם מכיוון שארדואינו נודה בשנת 997 על רצח בישוף ורצ'לי, התנגדו לו פרידריך, ארכיבישוף רוונה וחלק ניכר מהאצולה האיטלקית, ובעקבות כך הם קראו להיינריך לתפוס את השלטון באיטליה.
בשנת 1004 נענה היינריך לקריאות הבישופים האיטלקים, והוביל פלישה לאיטליה נגד ארדואינו. היינריך כינס את כוחותיו באאוגסבורג, והוביל אותם דרך מעבר ברנר לטרנטו. לאחר כמה הצלחות ראשונות, רוב הכמורה האיטלקית וכמה משפחות אצולה נשבעו אמונים להיינריך, כולל הארכיבישוף ארנולף השני שהצטרף להיינריך בברגמו, וב-14 במאי 1004 הוכתר היינריך למלך איטליה בפאביה. בשונה מקודמיו לא לבש היינריך כתר הכתרה משותף בשם איטליה וגרמניה, אלא לבש שני כתרים המסמלים זאת. למחרת התמרדו תושבי פאביה נגד היינריך, ובתגובה הורה היינריך לחייליו לטבוח בתושבי העיר. לאחר מכן שב היינריך לגרמניה בשל הצורך להילחם בבולסלאב הראשון, דוכס פולין, ובעקבות כך לא הוכתר ברומא לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המלחמה עם פולין
בתקופת אוטו השלישי היה בולסלאב הראשון, דוכס פולין נאמן לאוטו, אולם שאיפותיו של היינריך במזרח דרדרו את היחסים בין המדינות. בנוסף בולסלאב תמך בטענותיו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן לכתר גרמניה, ולאחר רציחתו של אקארד בשנת 1002 כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה. זמן קצר לאחר מכן נפצע בולסלאב באורח קשה כשניסו להתנקש בחייו, ומכיוון שחשד בהיינריך שתכנן את ההתנקשות ניתק בולסלאב את היחסים בין שתי המדינות.
בקיץ 1005 פלש היינריך לפולין וחדר לפנים הארץ, אולם כוחותיו ספגו אבדות כבדות, ואף נחלו תבוסה קשה בפוזנן. לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין הצדדים, ובו ויתר בולסלאב על תביעתו לדוכסות בוהמיה, ואף החזיר את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה.
ההכתרה כקיסר
בשנת 1009 מת האפיפיור יוחנן השמונה עשר, ששלט משנת 1003, ובמקומו הוכתר סרגיוס הרביעי. במהלך שלטונם של השניים שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי, והוא מנע מהם להיפגש עם היינריך השני ולהכתירו כקיסר. בשנת 1012 מת סרגיוס הרביעי, ובמקומו הוכתר בנדיקטוס השמיני. אולם, בנדיקטוס השמיני ברח עד מהרה מרומא בגלל האנטי-אפיפיור גרגוריוס השישי, אשר הוכתר על ידי ג'ובאני קרסנציו. בנדיקטוס השמיני, שנמלט דרך הרי האלפים לגרמניה, פנה אל היינריך השני וביקש את הגנתו, והיינריך הסכים להחזיר את בנדיקטוס השמיני לכס האפיפיור, בתמורה להכתרתו כקיסר.
לקראת סוף שנת 1013, כינס היינריך השני צבא באאוגסבורג, ועד מהרה עבר עם צבאו את הרי האלפים, תוך שהוא מלווה באשתו, המלכה קוניגונדה ובכמה אנשי דת. בהגיעו לפאביה הצטרפו אליו הבישופים וראשי הדת האחרים. ארדואינו מאיבראה, שעדיין שלט בחלקים חשובים של צפון איטליה, הציע להיכנע להיינריך, והציע אף את בניו כבני ערובה, בתנאי שהיינריך יכיר בו כמלך איטליה, אולם היינריך סירב והטיל מצור על איבראה עד לשנת 1015.
בתחילת 1014 הגיע היינריך השני לרומא, והחזיר את בנדיקטוס השמיני לכס האפיפיור. ב-14 בפברואר 1014 הכריז האפיפיור על היינריך השני כעל קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבזיליקת פטרוס הקדוש. לאחר מכן קיימו השניים סינוד ברומא, ובו מינו חמישה בישופים, והוציאו צווים נגד הסימוניה, וקידמו דרכים לקיום הצניעות בקרב אנשי הדת, והורו על השבת רכוש הכנסייה. זמן קצר לאחר מכן, עבר היינריך צפונה, שם הקים את הדיוקסיה של בוביו, ולאחר מכן חגג את חג הפסחא בפאביה, ובאמצע מאי 1014 חזר לגרמניה. הוא השאיר את שלטונו של רומא על האפיפיור, ומאוחר יותר התערבה בפוליטיקה של איטליה או של מדינות האפיפיור.
בשנת 1015 הסתיים הסכסוך עם ארדואינו מאיבראה, כאשר ארדואינו חלה, וביקש שלום עם היינריך השני. ארדואינו התפטר מתפקידו כמרקיז איבריאה, על מנת להיות נזיר במנזר פרוטואריה. ארדואינו נפטר ב-14 בדצמבר 1015, ולאחר מותו ירש היינריך את נחלות מרקיזות איבראה.
מלחמת פולין השלישית
באותו זמן, היינריך השני אירח את יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הטוען לכתר ברוס של קייב, ובנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב. בזמן מותו של אביו בשנת 1015, היה יארוסלאב נסיך הכתר של נסיכות נובגורוד. יארוסלאב לחם על השלטון באחיו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב, שנתמך על ידי חתנו בולסלאב הראשון, דוכס פולין שהיה חתנו.
לאחר חזרתו של היינריך השני לגרמניה בשנת 1015, לאחר הכתרתו לקיסר על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני, הכין היינריך את כוחותיו לפלישה שלישית לפולין. עם שלושה צבאות בפיקודו, הכוח הגדול ביותר מאז תחילת הסכסוך בשנת 1004, צעד הצבא הקיסרי בעת ובעונה אחת בתנועת מלקחיים מצפון גרמניה, מדרום וממרכז. היינריך השני עצמו פיקד על הצבא המרכזי, אשר נתמך על ידי שבטים סלאביים, עבר עם כוחותיו ממגדבורג, וחצה את נהר האודר לפולין. היינריך השני נתמך על ידי אולדריץ', דוכס בוהמיה מדרום, ומהצפון על ידי ברנהרד השני, דוכס סקסוניה.
בקיץ 1017 היינריך השני ובולסלאב הראשון פתחו במשא ומתן לשלום, והוכרזה הפסקת אש. אולם בסתיו 1017 נכשל המשא-ומתן, ובעקבות כך פלש היינריך השני עם צבאו שוב לפולין. הצבא הגיע לגלוגוב, שם התבצר בולסלאב הראשון, אולם לא הצליח לכבוש את העיר. לאחר מכן ניסה היינריך השני לכבוש את העיר נימצ'ה, אך גם אותה לא הצליח לכבוש, ובמהלך המצור הפיל הקור הכבד הרבה חללים בצבאו של היינריך. לאחר שנכשלו התקפותיו של היינריך, הוא פתח שוב במשא ומתן עם בולסלאב לסיום המלחמה.
ב-30 בינואר 1018 חתמו היינריך השני ובולסלאב הראשון על הסכם שלום נוסף, המכונה "שלום באוצן". בולסלאב הצליח לשמור על תאריו כמרקיז לוסאטיה ומייסן, והכיר בהיינריך השני כפיאודל שלו. בנוסף, היינריך השני הבטיח לתמוך במסע של בולסלאב הראשון לקייב, על מנת לסייע לחותנו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב. כדי לחזק את השלום, התחתן בולסלאב הראשון, שהיה אז אלמן, עם אודה ממייסן, בתו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן, ובכך חיזק את קשריו עם האצולה הגרמנית.
הסכסוך עם ביזנטיון
מעורבותו של היינריך השני בפוליטיקה האיטלקית והכתרתו כקיסר, הביאו אותו להתנגשות עם האימפריה הביזנטית. בשנת 969 אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כרת ברית עם יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית, שבו סוכם על שלטון משותף בדרום איטליה. מותו של אוטו הראשון בשנת 973 ומותו של יוחנן הראשון בשנת 976, הביאו לפירוק הברית, והסכסוך בין שתי האימפריות על השליטה בדרום איטליה התחדש.
תחת שלטונם של אוטו הראשון ואוטו השני, הרחיב המנהיג הלומברדי פנדולף ראש הברזל את השליטה הקיסרית באיטליה המרכזית הדרומית. במקור הוא מונה בשנת 961 על ידי אוטו הראשון כנסיך בנוונטו וקפואה, ולאחר מכן ניהל פנדולף מלחמה נגד הביזנטים בשמו של אוטו השני. בשנת 978 צירף פנדולף את כל שלוש הנסיכויות הדרומיות של לומברדיה - בנוונטו, קפואה וסלרנו - אל האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 981 מת פנדולף, ובעקבות כך נחלשה שליטת האימפריה הרומית הקדושה בדרום איטליה. בשנת 982 נחלשה השליטה הקיסרית בכל האזור שנשלט קודם לכן בידי פנדולף, והעדר מנהיג יחיד למנוע את התקדמות הביזנטים לשטח לומברדיה, אפשר לביזנטים להתקדם צפונה. ב-14 ביולי 982 נוצחו כוחותיו של אוטו השני בקרב סטילו על ידי כוח ביזנטי-מוסלמי משותף, ובעקבות כך עברה השליטה בדרום איטליה לידי הביזנטים. בעודו מתכונן לתקוף בחזרה את הכוחות הביזנטים, מת לפתע אוטו השני בהיותו ברומא, ולבנו התינוק שעלה לשלטון במקומו, אוטו השלישי, לא היה כוחות לערער על השליטה הביזנטית. הדבר איפשר לבסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית לבנות את כוחות ההגנה שלו, כהכנה למתקפה נגדית עתידית של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1017 בסיועם של שכירי החרב הנורמנים, הוביל מלוס מבארי הלומברדי מרד מוצלח נגד השליטה הביזנטית באפוליה, אולם בשנת 1018 הנחיל בזיל ביוננס, בן חסותם של הביזנטים, תבוסה הרסנית לכוח הלומברדי-נורמני המשותף בקרב קאנאי, ובעקבות כך נמלט מלוס למדינת האפיפיור. בעקבות ההצלחות הביזנטיות בדרום איטליה, נקט האפיפיור בנדיקטוס השמיני צעד חריג בשנת 1020, ונסע צפונה על פני הרי האלפים לגרמניה, כדי לדון במצב העניינים בדרום איטליה עם הקיסר. הפגישה עם היינריך השני נערכה בבמברג, והאפיפיור היה מלווה במספר גדול של מנהיגים איטלקים חילוניים ודתיים, כולל מלוס מבארי. היינריך השני העניק למלוס את התואר דוכס אפוליה על מעשיו נגד הביזנטים, אבל מלוס מת כעבור כמה ימים, ב-23 באפריל 1020. לאחר שפתר האפיפיור כמה מחלוקות עם הבישופים של מיינץ וווירצבורג, שכנע האפיפיור את היינריך השני לערוך מסע נוסף בדרום איטליה.
בשנת 1022 יצא היינריך השני לדרום איטליה לאורך חופי הים האדריאטי, ותחת פיקודו כוח גדול. בנוסף הוא שלח את פילגרים, ארכיבישוף קלן עם צבא קטן במקצת לאורך חוף הים הטירני, במטרה לשעבד את נסיכות קפואה. צבא שלישי, קטן עוד יותר, בפיקודו של הפטריארך פופו מאקוויליה, עבר דרך הרי האפנינים, כדי להצטרף אל היינריך השני במצור על המצודה הביזנטית בטרויה. אף על פי שפילגרים מקלן הכניע את פנדולף הרביעי, נסיך קפואה, וקיבל שבועת נאמנות הן מקפואה והן מנסיכות סלרנו, כל שלושת צבאותיו של היינריך השני לא הצליחו לכבוש את טרויה. מאחר שצבאותיו נחלשו מאוד בעקבות מחסור ומחלות, נסוג היינריך מדרום איטליה. קודם לנסיגתו החליט היינריך להרוג את פנדולף הרביעי, אולם לבסוף חנן אותו על פי בקשתו של פילגרים מקלן, ורק כלא אותו, ומינה במקומו את פנדולף החמישי, נסיך קפואה לשליט העיר.
עונת 2012/2013 בליגה האירופית
עונת בליגה האירופית הייתה העונה ה-42 בה מתקיים טורניר הכדורגל האירופאי השני בחשיבותו של אופ"א, והעונה הרביעית שהתקיימה במתכונת הנוכחית.
גמר הליגה האירופית 2013 התקיים ב-15 במאי 2013 באמסטרדם ארנה באמסטרדם, הולנד. במשחק גברה צ'לסי האנגלית על בנפיקה ליסבון הפורטוגלית בתוצאה 1–2, וזכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה.
צ'לסי, אלופת אירופה המכהנת, נכנסה לטורניר בשלב הנוקאאוט, לאחר שסיימה שלישית בשלב הבתים של ליגת האלופות. בעקבות זכייתה, הייתה למועדון האירופי הרביעי (אחרי יובנטוס, אייאקס ובאיירן מינכן) והאנגלי הראשון שמשלים זכייה בכל שלושת התארים המרכזיים של אופ"א (ליגת האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע והליגה האירופית). האלופה המכהנת, אתלטיקו מדריד, הודחה כבר בשלב הנוקאאוט הראשון על ידי רובין קאזאן.
בעונה זו נכנסו לתוקף שני שינויים עיקריים:
ארבע קבוצות ישראליות לקחו חלק בטורניר:
לוח זמנים
כל ההגרלות התקיימו במשרדי אופ"א בניון, שווייץ, למעט אם נאמר אחרת
שלב המוקדמות הראשון
ההגרלה נערכה ב-25 ביוני 2012. הסיבוב הראשון נערך ב-3 וב-5 ביולי, והסיבוב השני נערך ב-10 וב-12 ביולי 2012.
שלב המוקדמות השני
הסיבוב הראשון נערך ב-19 ביולי, והסיבוב השני נערך ב-26 ביולי 2012.
שלב המוקדמות השלישי
ההגרלה נערכה ב-20 ביולי 2012. הסיבוב הראשון נערך ב-2 באוגוסט, והסיבוב השני נערך ב-9 באוגוסט 2012.
שלב הפלייאוף
ההגרלה נערכה ב-10 באוגוסט 2012. הסיבוב הראשון נערך ב-22 וב-23 באוגוסט והסיבוב השני נערך ב-28 וב-30 באוגוסט 2012.
שלב הבתים
הגרלת שלב הבתים נערכה במונקו ב-31 באוגוסט 2012. 48 קבוצות חולקו ל-4 דרגים, לפי מיקומם בדירוג אופ"א לקבוצות. הקבוצות הוגרלו ל-12 בתים כאשר בכל בית 4 קבוצות, אחת מכל דרג, כאשר שתי קבוצות מאותה מדינה לא יכולות לשחק באותו בית. בכל בית נפגשו הקבוצות פעמיים (בית וחוץ).
25 מדינות זכו לייצוג בשלב הבתים של המפעל.
הבתים
* ליברפול, אנז'י מחצ'קלה ויאנג בויז ברן מוקמו על פי הטבלה הפנימית של משחקיהן ראש בראש.
32 האחרונות
לשלב 32 האחרונות מגיעות שתי הקבוצות הראשונות מכל בית (בסך הכול 24 קבוצות), אליהן מצטרפות שמונה הקבוצות שסיימו במקום השלישי בביתן בשלב הבתים של ליגת האלופות.
32 הקבוצות שהעפילו לשלב זה יחולקו לשני דרגים על פי ניקוד של קבוצות מדורגות (12 הקבוצות שסיימו במקום הראשון משלב הבתים וארבע הקבוצות הטובות מהמקום שלישי בליגת האלופות) ולא מדורגות (12 הקבוצות שסיימו במקום השני משלב הבתים וארבע הקבוצות הנוספות מהמקום השלישי בליגת האלופות). הקבוצות המדורגות בהגרלה אירחו את משחק הגומלין. קבוצות שנפגשו בשלב הבתים, או קבוצות מאותה המדינה, לא יכולות להיפגש ביניהן בשלב זה.
הגרלת הסיבוב נערכה ב-20 בדצמבר 2012. הסיבוב הראשון נערך ב-14 בפברואר, והסיבוב השני ב-21 בפברואר 2013.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון נערך ב-7 במרץ, והסיבוב השני ב-14 במרץ 2013.
רבע הגמר
הגרלת הסיבוב נערכה ב-15 במרץ 2013. הסיבוב הראשון נערך ב-4 באפריל, הסיבוב השני ב-11 באפריל 2013.
חצי הגמר
הגרלת חצי הגמר והגמר (לקביעת הקבוצה "המארחת" בגמר מסיבות אדמיניסטרטיביות) נערכה ב-12 באפריל 2013. הסיבוב הראשון נערך ב-25 באפריל, והסיבוב שני נערך ב-2 במאי 2013.
גמר
משחק הגמר נערך ב-15 במאי 2013 באמסטרדם ארנה, אמסטרדם, הולנד.
אהרן אבן חיים
רבי אהרן אבן חיים (1555 בקירוב - 1632) היה מחכמי מרוקו במאה ה-16 וה-17. באחרית ימיו עלה לארץ ישראל דרך איטליה ומצרים.
קורות חיים
נולד לרבי אברהם בפאס בשנת 1555 (בקירוב) למשפחה ממוצא ספרדי המשתייכת לקהילת המגורשים בפאס. למד בישיבתו של אביו ורבנים נוספים בפאס, בהם הרב יוסף אלמושנינו, שהוא מציין כרבו המובהק. לימים כיהן כדיין בבית הדין הרבני של פאס תחת רבי יהודה עוזיאל השני ולצד רבי וידאל הצרפתי, רבי שמואל אבן דנאן ואחרים, ויחד עמם הוא חתום על מספר תקנות הידועות בשם תקנות המגורשים.
בראשית המאה ה-17 נסע לוונציה שבאיטליה כדי להביא לדפוס את ספריו. הוא שהה בוונציה לפחות שלוש שנים, וזכה להערכתם של רבני ונציה וערים סמוכות, שנהגו להתייעץ עמו בשאלות הלכתיות. בזמן מגוריו בוונציה הוציא לאור שלושה מספריו: ספר "קרבן אהרן" (ב' כרכים), פרשנות למדרש ספרא, אשר הודפס מחדש מאוחר יותר בגרמניה ונתפשט מאוד גם בפולין, ספר "מידות אהרן", העוסק בשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל, וספר "לב אהרן", פרשנות על ספר יהושע ושופטים.
בהמשך עזב את איטליה ונסע למצרים, שם לימד תורה. באחרית ימיו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם נפטר בשנת 1632. בין הרבנים שחיברו הספדים וקינות עליו: רבי יהודה אריה די מודינא, רבי יוסף מטראני ורבי עזריה פיגו. כמה מחיבוריו נותרו בכתב יד.
כמה מצאצאיו המשיכו את דרכו והיו לרבנים בולטים בארץ ישראל, בהם נכדו אהרן אבן חיים (השני), שהיה מחכמי חברון במאה ה-17.
מצודת עג'לון
מצודת עג'לון (בערבית: قلعة عجلون, קלעת עג'לון; וגם: قلعة الربض, קלעת אל-רבצ' (א-רּאבאד)) היא מצודה מוסלמית מהמאה ה-12 הממוקמת בסמוך לעיירה עג'לון, במחוז עג'לון שבצפון מערב ירדן. המצודה בנויה על ראש אחת הגבעות באזור הר עג'לון (ג'בל עג'לון) או בשמו המקומי ג'בל עוף כשם השבט הבדואי שכבש את האזור במאה ה-12. המצודה שלטה על חלקים נרחבים מבקעת הירדן.
המצודה נבנתה בידי האיובים והורחבה במאה ה-13 בידי הממלוכים. את השם עג'לון קיבל האזור משמו של נזיר נוצרי שחי בו בתקופה הביזנטית. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשטח המצודה התגלו שרידיו של מנזר ביזנטי.
פרנסואה ז'וזף גוסק
פרנסואה-ז'וזף גוסק (צרפתית: François-Joseph Gossec; 17 בינואר 1734 – 16 בפברואר 1829) היה מלחין שחיבר אופרות, רביעיות מיתרים, סימפוניות ויצירות כוראליות, יליד ארצות השפלה שפעל בצרפת.
קורות חייו ויצירתו
גוסק נולד בכפר וֶרְנְיֶה בארצות השפלה האוסטריות (כיום בבלגיה), בנו של איכר. כבר בילדותו גילה נטייה למוזיקה והיה לנער מקהלה באנטוורפן. בשנת 1751 נסע לפריז והתקבל כתלמיד אצל המלחין הדגול, ז'אן-פיליפ ראמו. גוסק היה למנצחה של תזמורת פרטית קטנה, שהחזיק חובב מוזיקה עשיר בשם לה פופליניה, ובהדרגה גמר אומר לעודד את חקר המוזיקה האינסטרומנטלית בצרפת.
הסימפוניה הראשונה של גוסק בוצעה בשנת 1754. הוא ניצח על תזמורתו של הנסיך דה קונדה וחיבר כמה אופרות ויצירות אחרות. השפעתו על המוזיקה הצרפתית הייתה ניכרת. הרקויאם שלו בוצע לראשונה בשנת 1760 והביא בן לילה לפרסומו. מוצרט, שנפגש עם גוסק במהלך מסע לא מוצלח ביותר לפריז בשנת 1778, התפעל מן הרקויאם ותיאר את מחברו במכתב לאביו במילים הבאות: "ידיד טוב מאוד ואדם יבש מאוד."
גוסק הקים את "Concert des Amateurs" בשנת 1770 וב-1773 ארגן מחדש את Concert Spirituel יחד עם סימון לדוק ופייר גאוויניה. בסדרת הקונצרטים הציג וניצח על סימפוניות שלו ושל בני זמנו, בייחוד יצירות משל יוזף היידן, שהמוזיקה שלו צברה פופולריות בפריז ועם הזמן גברה אף על יצירותיו הסימפוניות של גוסק עצמו. בשנות ה-80' של המאה ה-18 פחתה התפוקה הסימפונית של גוסק והוא התרכז באופרות. הוא הקים את "בית הספר לשירה" בשנת 1784, יחד עם אטיין מאול, היה מנצח תזמורת המשמר הלאומי במהפכה הצרפתית והתמנה (שוב עם מאול ועם לואיג'י כרוביני) למפקח על קונסרבטואר למוזיקה עם הקמתו בשנת 1795. גוסק היה חבר במכון מאז היווסדו ואביר לגיון הכבוד. בשנת 1815, אחרי מפלת נפוליאון בקרב ווטרלו, נסגר הקונסרבטואר לזמן מה בפקודת לואי ה-18 וגוסק בן ה-81 נאלץ לפרוש. עד 1817 עבד על חיבורו האחרון, ה"טה דאום" השלישי וחי על גמלה שהקציב לו הקונסרבטואר.
גוסק מת בפרבר הפריזאי פאסי. בהלווייתו השתתפו עמיתיו משכבר הימים, ביניהם כרוביני. הוא נקבר בבית העלמין הפריזאי פר לשז, סמוך לקבריהם של אטיין מאול ואנדרה מודסט גרטרי.
כמה מן הטכניקות שלו מבשרות לכאורה את חידושי התקופה הרומנטית: הוא כתב "טה דאום" ל-1200 זמרים ו-300 כלי נשיפה מעץ; כמה מן האורטוריות שלו כוללות הוראות להפרדה פיזית של מספר מקהלות, ביניהן כמה סמויות מן העין מאחורי הקלעים. גוסק כתב יצירות אחדות לכבוד המהפכה הצרפתית, ביניהן "ניצחון הרפובליקה" ו"מנחת החירות".
יצירתו המפורסמת ביותר היא קטע קצר בשם "טמבורין" המנוגן לרוב בחליל בליווי פסנתר או תזמורת וגם בכלי נשיפה אחרים כמו חלילית או קלרינט.
מונה, ציורים מג'יברני - מטבע למופשט
ציורים מג'יברני - מטבע למופשט