cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכס רוס
נלסון אלכסנדר "אלכס" רוס (באנגלית: Nelson Alexander "Alex" Ross; נולד ב-22 בינואר 1970) הוא מאייר וכותב קומיקס אמריקאי הידוע בשל איורי העטיפות והעיצובים שלו.
נודע לראשונה לאחר שהתפרסמה יצירתו Marvels משנת 1994, שבה שיתף פעולה עם הכותב קורט בוזיאק ממארוול קומיקס. מאז, רוס עבד על מיזמים שונים עבור מארוול ו-DC קומיקס, כגון המיני סדרה Kingdom Come משנת 1996, אותה רוס אייר והיה שותף לכתיבתה. מאז, רוס עבד על עטיפות החוברות ועיצובי הדמויות בסדרה של בוזיאק, "אסטרו סיטי", וכן מגוון מיזמים בחברת הפרסום "דיינמייט אנטרטיינמנט".
עבודתו בתחום הקולנוע כוללת עיצובי דמויות לסרטים כדוגמת "ספיידרמן" ו"ספיידרמן 2" ועיצוב עטיפת ה-DVD לסרטו של מ. נייט שאמלאן "בלתי שביר". כמו כן, הוא עיצב עטיפות שערים למגזינים של TV Guide, כרזות פרסום לפרס האוסקר ומשחקי מחשב.
ראשית חייו
אלכס רוס נולד בפורטלנד, אורגון וגדל בלאבק, טקסס בידי אביו הכומר ואמו, מעצבת פרסום - ממנה למד את רוב סימני ההיכר של סגנונו. רוס הצעיר החל לצייר בגיל שלוש והושפע לראשונה מדמותו של ספיידרמן מהסדרה החינוכית לילדים "The Electric Company".
מאוחר יותר, רוס קיבל השראה מאמנים שונים כדוגמת ג'ון רומיטה האב, ניל אדמס, ג'ורג' פרז וברני רייטסון, וניסה לחקות את סגנונו של פרז באיורי גיבורי-על, ואת סגנונו של רייטסון כשביקש לצייר עבודות "רציניות" יותר, לדבריו. בהגיעו לגיל 16, רוס גילה את יצירותיהם הריאליסטיות של מאיירים כדוגמת אנדרו לומיס ונורמן רוקוול וחזה שבעתיד יעטרו איורים אלה חוברות קומיקס.
בגיל 17, רוס החל ללמוד ציור במכללה לאמנויות בשיקגו בה למדה אמו. במשך זמן זה, רוס גילה את עבודותיהם של אמנים כג'וזף כריסטיאן ליינדקר ושל סלבדור דאלי, שאת איכויות עבודותיו הסופר-ריאליסטיות החשיב רוס לקרובות מאוד לקומיקס. היה זה זמן זה שבו גיבש רוס רעיונות ליצירת חוברות קומיקס משלו.
סגנונו
הסגנון של רוס מתואר כ"סגנון שמפגיש בין הצייר נורמן רוקוול למאייר הקומיקס ג'ורג' פרז", ועבודותיו קיבלו תשבחות בשל תיאורים אנושיים ריאליסטים של דמויות קומיקס קלאסיות. סגנון העיצוב שלו, תשומת לבו לפרטים והנטייה של דמויותיו להביט אל עבר האופק זכו לסאטירה של מד מגזין. בשל הזמן הדרוש לרוס ליצור את איוריו, הוא בעיקר משמש ככותב העלילה או מאייר עטיפות קומיקס. מגי תומפסון, העורכת הראשית של מגזין Comics Buyers Guide, הסבירה שהפסיקו להעניק את פרסי המאייר הקבועים של המגזין מכיוון שרוס זכה שוב ושוב בקטגוריה זו.
שנות ה-90
לאחר שסיים את לימודיו במכללה, רוס קיבל עבודה בסוכנות פרסום כאמן סטוריבורד. חוברת הקומיקס הראשונה עליה עבד הייתה Terminator: The Burning Earth. רוס ביצע את כל עבודת האיור, כולל איור בעיפרון וצביעה, ועשה זאת גם בכותרים שונים בשנים שלאחר מכן. בשנת 1993 הוא סיים את יצירתו הראשונה בתחום גיבורי-העל, עטיפת חוברת סופרמן בשם Superman: Doomsday & Beyond.
בזמן זה, רוס פגש את הכותב קורט בוזיאק, והשניים החלו להעלות רעיונות לסדרת קומיקס שבה ציורי אמנות ישמשו כאיורי-פנים. חברת מארוול קומיקס הסכימה לפרויקט, שיתאר את ההיסטוריה המקיפה של יקום מארוול מנקודת מבטו של אדם מזדקן. מיני סדרה זו, Marvels, פורסמה בשנת 1994 ותיארה את חייו של צלם עיתונות ותגובותיו בתקופה בה חיים גיבורי-על ונבלי-על.
בוזיאק, רוס והפנסילר ברנט אנדרסון יצרו את סדרת "אסטרו סיטי" בשנת 1995, שפורסמה בתחילה בחברת אימג' קומיקס ולאחר מכן תחת החותם Wildstorm Productions. הסדרה מציגה עולם גיבורי-על מקורי וממשיכה את התמה שהוצגה בסדרת Marvels, כלומר הצורה שבה בני אדם רגילים, גיבורי-על ונבלי-על מגיבים לעולם שבו הפנטזיה היא דבר שבשגרה. רוס אייר את עטיפות החוברות וכן עיצב את התלבושות ואת התפאורה מסביב.
בשנת 1996, רוס עבד במשותף עם הכותב מארק וייד על המיני סדרה Kingdom Come של חברת DC קומיקס. המיני סדרה מציגה עתיד אפשרי של יקום DC, שבו גיבורי-על חוזרים מפרישה כדי לאלף קבוצה של אנטי גיבורים אלימה ורצחנית. היצירה מציגה גרסאות מעוצבות מחדש של רבות מדמויות DC קומיקס, כמו גם דור חדש של גיבורים. רוס היה שותף ליצירתה של דמות חדשה ומקורית בשם מגוג, וביסס את הופעתו על דמויותיהם של קייבל ושאטרסטאר מעולם האקס-מן של מארוול. עורך DC קומיקס פול לויץ ציין כי "היכרותו הרבה של וייד עם עבר הדמויות שירתה אותם היטב, והסגנון האמנותי הייחודי של רוס העניק אמירה עוצמתית לגבי מציאותו של העולם אותו בנו".
עבודתו הבאה של רוס הייתה Uncle Sam, יצירה ניסיונית של חותם ורטיגו מבית DC קומיקס שאינה עוסקת בגיבורי-על וחוקרת את הצד האפל שבהיסטוריה של ארצות הברית. רוס אייר את העטיפות הלנטיקולריות של המהדורה המוגבלת Superman Forever #1 (יוני 1998) ושל Batman: No Man's Land #1 (מרץ 1999). בין השנים 1998 ל-2003, הכותב פול דיני יצר במשותף עם רוס גרסאות שנתיות בגודל עיתון לרגל חגיגות 60 שנים לגיבורי-העל של DC סופרמן (Peace on Earth), באטמן (War on Crime), שאזאם (Power of Hope) ו-וונדר וומן (Spirit of Truth), כמו גם שתי חוברות ספיישל של ליגת הצדק (Secret Origins ו-Liberty and Justice).
שנות ה-2000
רוס זכה להוקרה בעקבות עבודתו ב-2001 על חוברות קומיקס מיוחדות שמכירות באובדן משפחות של נפגעי 11 בספטמבר. בחוברות אלו תיאר את גבורתם של הצוותים הרפואיים, מכבי האש והמשטרה.
רוס עיצב שורה של תחפושות לסרט הקולנוע "ספיידרמן" משנת 2002, אף על פי שלא נעשה בהם שימוש בסרט עצמו. כביצת פסחא במשחק המחשב המבוסס על הסרט, ניתן היה לקבל תלבושות של ספיידרמן ושל הגובלין הירוק בעיצובו של רוס.
בתחילת 2002, רוס עיצב כרזה פרסומית לטקס פרס האוסקר. באותה שנה, הוא היה אחד מתוך ארבעה אמנים אשר איירו את דמותו של ספיידרמן לשער מגזין TV Guide כפרסום לסרט "ספיידרמן".
רוס כתב ביחד עם ג'ים קרוגר ועיצב את הדמויות בטרילוגיה של חוברות קומיקס מבית מארוול קומיקס - Earth X, Universe X ו-Paradise X, אשר שילבה רבבות מגיבורי מארוול מתקופות זמן שונות.
רוס אייר את עטיפות אלבומיהם של להקת הת'ראש מטאל אנתרקס We've Come for You All (2003), Music of Mass Destruction (2004), Worship Music (2011) ו-For All Kings (2016).
בשנת 2005, רוס עיצב את איורי עטיפות ה-DVD של סדרת האנימציה כוח ג'י. בנוסף, הוא הופיע בתוספות המיוחדות ודיבר על מעורבותו בסדרה במהלך הקריירה שלו. באוגוסט אותה שנה הוא חזר לשתף פעולה עם ג'ים קרוגר במיני סדרה בת 12 חוברות בשם Justice עבור חברת DC קומיקס. הסדרה התמקדה באויביהם של ליגת הצדק, המתאספים יחדיו כדי לעצור אותם.
באוגוסט 2007 הוצגה בהקרנת בכורה גרסה מחודשת לסרט "פלאש גורדון" של שנת 1980, ורוס עיצב את עטיפת ה-DVD. כמעריץ מושבע של סרט הקאלט, רוס הופיע בתוספות המיוחדות הנלוות לסרט וציין אותו בתור הסרט האהוב עליו בכל הזמנים.
בשנת 2008, רוס החל בפרויקטים המתמקדים בגיבורי תור הזהב של הקומיקס. הראשון מביניהם היה "פרויקט כוחות-על", עליו עבד עם קרוגר עבור חברת דיינמייט אנטרטיינמנט. הוא כתב ואייר את הסיפור "האוונג'רס/הפולשים", שהציג גרסאות של דמויות כמו קפטן אמריקה ונאמור ממלחמת העולם השנייה ומלחמתם בקבוצת האוונג'רס המודרנית.
בסוף 2008, רוס הביע אמירה פוליטית בשני איורים: הראשון "בוש מוצץ את לשד הדמוקרטיה" מציג את ג'ורג' ווקר בוש כערפד המוצץ את דמה של גברת החירות, והשני "זמן לשינוי" מציג את ברק אובמה כגיבור-על. בהמשך, רוס אייר את עטיפת המשחק Mortal Kombat vs. DC Universe בגרסתו המלאה.
חברת דיינמייט אנטרטיינמנט הודיעה כי רוס יאייר עטיפות לסדרת הקומיקס "אמריקני לוחם" של החברה.
2010 ואילך
פרויקטים נוספים של רוס לחברת דיינמייט היו ניהול קריאייטיבי לסדרת הקומיקס "הפנטום" ושיתוף פעולה עם בוזיאק בחוברת Kirby: Genesis, מיני סדרה בת שמונה עמודים משנת 2011 שהייתה שיתוף הפעולה המלא שלהם מאז Marvels לפני 17 שנים. במיני סדרה זו מוצגות רבות מהדמויות אותן יצר ג'ק קירבי, שהזכויות אליהן נקנו בידי חברת דיינמייט.
בשנת 2012, רוס אייר כרזה פרסומית לדמות הראשית ממשחק המחשב Assassin's Creed III, שהופיעה על שער מגזין המשחקים Game Informer. באותה שנה, רוס שב לאמנות-פנים עם Masks, סיפור שבו גיבורי מגזיני פאלפ כ"הצל", "הצרעה הירוקה", "זורו" ו"העכביש" שילבו כוחות כדי להילחם באויב משותף.
בשנת 2013, רוס עיצב כרזה של משחק המחשב Watch Dogs במהדורה למכירה מוקדמת. המשחק מתרחש בעיר שיקגו, העיר בה מתגורר רוס, והוא הדגיש זאת באיורם של מגדל ויליס והרכבת העילית של שיקגו ברקע התמונה.
עם ההרצה המחודשת של "מארוול החדשה והשונה" בשנים 2015–2016, רוס אייר מספר עטיפות לסדרות הדגל הראשיות כמו "ספיידרמן המדהים" ו"יחידה עילית".
וירג'יניה מן-יי לי
וירג'יניה מן-יי לי (באנגלית: Virginia Man-Yee Lee; 1945, צ'וֹנְגצִ'ינְג היא נאורופתולגית אמריקאית ילידת סין. פרופסורית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, ועוסקת במחקר מחלת האלצהיימר. זוכת פרס פריצת דרך במדעי החיים לשנת 2020.
קורות חייה
ג'והן טרוינובסקי, שגם הוא פרופסור באוניברסיטת פנסילבניה. הוא שותפה למחקר ולחיים. הם הכירו בהרווארד ב-1974 ונישאו ב-1979.
השכלה ומסלול מיקצועי
למן-יי לי תואר ראשון בכימיה, 1967, ותואר שני בביוכימיה 1968 שניהם מאוניברסיטת לונדון. את התואר השני עשתה בהנחיית זוכה פרס נובל ארנסט צ'יין. דוקטורט בביוכימיה מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF) 1973 בהנחיית צ'ו האו לי. בשנים 1973–1974 עשתה פוסט דוקטורט באוניברסיטת אוטרכט. בשנים 1974–1979 המשיכה את הפוסט דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. בשנים 1979–1980 עבדה כחוקרת בכירה בחברת התרופות "סמית'-קליין אנד פרנצ'" (כיום גלקסו סמית' קליין). ב-1981 חזרה לאקדמיה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה. יש לה תואר שני במנהל עסקים MBA מוורטון 1984. ב-1989 הועלתה לדרגת פרופסור.
פעילותה המדעית
פעילותה המדעית ארוכת השנים של מן-יי לי היא בחקירה ואפיון של קיפול שגוי של חלבונים שהם בין הגורמים למחלות ניוון עצבים כמו אלצהיימר, פרקינסון, דמנציה פרונטו-טמפורלית , טרשת אמיוטרופית צידית
במהלך הדוקטורט מן-יי לי רכשה מיומנות בתחומים מגוונים ביניהם: אנדוקרינולוגיה, פרמקולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה. התענינותה במדעי המוח. החלה במהלך הפוסט דוקטורט באוטרכט.
וולבי צבי לבן-פס
וולבי צבי לבן-פס (שם מדעי: Dorcopsis hageni; ידוע גם כדורקופסיס לבן-פס) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הצבי, שמצוי בצפון גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי האנטומולוג האוסטרי קארל הלר (Karl Maria Heller), וקרוי על שם מגלהו חוקר הטבע הגרמני ברנהרד הגן (Bernhard Hagen). הדורוקופסיס לבן-הפס הוא המין המוכר והנפוץ בסוגו, ומצב שימורו מוגדר כללא חשש על ידי IUCN.
אנטומיה ומראה
הדורוקופסיס לבן-הפס הוא כיסאי בינוני בגודלו: אורך ראשו וגופו: 60-42 סנטימטרים; אורך זנבו: 39-31 סנטימטרים, ומשקלו: 6-4 קילוגרם. גופו העגלגל רחב מאחורה וצר מקדימה ומותאם לתנועה מהירה ושפופה בתוך הסבך הצפוף. יש לו ראש קטן יחסית ומשולש, עם פנים צרות וארוכות וחרטום מחודד במיוחד; אלו גורמים לדמיון רב בינו לבין פרסתנים קטנים דוגמת הצביון. עיניו גדולות ובולטות ואפו קטן וריבועי. אוזניו קטנטנות ועגולות, וזנבו הארוך והעבה קירח בקצהו. הגפיים שלו דקיקות וארוכות, והאחוריות מפותחות וחזקות בהרבה מהקדמיות; עם זאת, גפיו הקדמיות ארוכות מהרגיל. בכפות הידיים יש לו 5 אצבעות קטנות, ובכפות הרגליים 3 אצבעות גדולות-בינוניות שאחת מהן היא סינדיקטילית ובעלת זוג טפרים. הפרווה של דורוקופסיס זה קצרה, דקה ובעלת סקלת צבעים רחבה. באופן כללי, צבעה הנפוץ הוא גוונים שונים של אפור המשתנים מפרט לפרט: החל מאפור כהה או אפור-כחלחל, דרך אפור-כסוף או עמום ועד אפרפר חיוור. הפרווה עשויה להיות גם בצבע חום בהיר, אפור-שחרחר או חום-אפרפר עם גוונים ורודים, אדמדמים או לבנבנים. על פי רוב, הפרווה כהה יותר באזור העורף, הכתפיים ופלג הגוף האחורי, ובאזורים הללו היא יכולה להיות כמעט שחורה לגמרי. בניגוד לצבע האפרורי בחלק העליון, החלק התחתון הכולל את החזה, הגרון, הבטן והמפשעה בצבע לבן בוהק.
סימן ההיכר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא הפס הלבן הגבי שעשוי להיות לעיתים בצבע חום בהיר. הפס הגבי שקטוע לעיתים קרובות, מקיף את הכתפיים ומסתיים בשכמות ויוצר מעין רסן לבן; מלבדו יש פס לבן עבה סביב המותניים והירכיים הדומה לזה של הצבי. מלבד זוג הפסים הללו, יש לעיתים גם כתם לבן בולט במרכז הגב. באזור העורף, יש לדורוקופסיס שדרת שיער שחרחרה אשר מסתיימת ברסן הלבן, וממנה והלאה עשויה להיווצר שדרת שיער בהירה עד לזנב.
הגפיים של הדורוקופסיס בצבע אפרפר חיוור בצידן החיצוני, ולבנבן בצידן הפנימי, וכפות הידיים ורודות. ראשו של הדורוקופסיס בצבע אפור בהיר, ומצחו ופניו כהים יותר. לאורך החרטום יש פס שחרחר מפויח, והלחיים והסנטר לבנים. במקרים רבים, פניו של הדורוקופסיס ורודות לגמרי בשל דלילות בשיער; כמו כן, עשוי להיות לפרטים מסוימים כתם לבן במצח. זנבו של הדורוקופסיס בצבע אפרפר כהה, כאשר בבסיסו ובקצהו הוא קירח משיער ובעל מראה לבן או ורוד.
תפוצה וביולוגיה
הדורוקופסיס לבן-הפס אנדמי לאי גינאה החדשה. הוא מצוי לכל אורך החופים והשפלות הצפוניות של האי בשטחן של פפואה ואינדונזיה, אך נעדר מחצי האי הואון. בית גידולו מורכב מיערות טרופיים עבותים בגבהים של עד 400 מטר מעל פני הים, והוא מאכלס בתי גידול נוספים דוגמת יערות גדותיים שעל שפת הנהרות, רצועות מנשק בין היער לסוואנה הגשומה, וביערות שחופפים לקצה השיטפונות של מניפות סחף שנוצרות מהנהרות בצפון האי. הדורוקופסיס לבן-הפס נחשב לסובלני יחסית לשינויים בבית גידולו, ומסוגל להתקיים גם ביערות שבהם יש הפרעה אנושית תדירה.
אין מידע רב אודות הביולוגיה של המין. הוא ככל הנראה פעיל דמדומים בעיקרו, ועשוי לצאת לגיחות קצרות גם במהלך היום. את שעות המנוחה הוא מבלה בשכיבה בצמחייה הצפופה והסבוכה. הדורוקופסיס נע על אדמת היער בתנוחה ייחודית לסוג זה כאשר הזנב מקושת לאחור כזנב הקוף ורק קצהו נשען על הקרקע. כקרוביו, גם הוא ניזון בעיקר מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות, אך לעיתים מגוון את תזונתו בחרקים וחסרי חוליות אחרים. הוא ניזון גם רבות מפטריות, ועשוי למלא תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת הנבגים על אדמת היער. ההיריון של הנקבה נמשך כחודש וחצי, וצאצא זעיר יחיד נולד בדרך כלל בחודש ינואר ואפריל. הגור שוהה בכיס של האם למשך 6 חודשים.
מצב שימור
הדורוקופסיס לבן-הפס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה ויציבה, סובלנותו לשינויים בבית הגידול, היעדר איומים משמעותיים, וכי אין כל אינדיקציה לכך שהוא עשוי לחוות ירידה בעתיד הנראה לעין. הציד לבשר אשר נחשב לאחד האיומים הקיומיים ביותר על היונקים הפפואנים אינו פוגע כל כך במין זה, אשר מסתגל למחיה בקרבת מגורי אדם, אך אף על פי כן עשוי לגרום להכחדות מקומיות של אוכלוסיות מבודדות. הדורוקופסיס לבן-הפס מצוי במספר אזורים מוגנים.
סילביה קרטרייט
דיים סילביה רוז קרטרייט (באנגלית: Silvia Rose Cartwright; נולדה ב-7 בנובמבר 1943) הייתה המושלת הכללית של ניו זילנד בשנים 2001–2006.
ראשית חייה
קרטרייט נולדה בשם סילביה רוז פולטר וגדלה בעיר אוטאגו שבניו זילנד. היא התחנכה בבית הספר התיכון לבנות של אוטאגו ובשנת 1967 היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת אוטאגו והחלה לעסוק בתחום.
חיים ציבוריים
החל משנת 1993 הייתה קרטרייט חברה בוועדה הבינלאומית לביעור כל סוגיה האפליה כנגד נשים והיא לקחה חלק מרכזי בניסוח פרוטוקול הוועדה שהוגש ב-1999 לאו"ם. ב-2007, כאות הכרה לעבודתה המשפטית, ייסדה אגודת עורכות הדין של אוקלנד סדרת הרצאות שנקראה על שמה.
המושלת הכללית של ניו זילנד
בשנים 2001–2006 הייתה קרטרייט המושלת הכללית של ניו זילנד. במהלך שנות כהונתה היא ספגה ביקורת ציבורית על מעורבותה בענייני הממשל והמשפט במדינה, בין היתר בהעברת ביקורת על החוק המתיר להורים שימוש בכח לצורכי חינוך והעברת ביקורת על חוקים שהגדירו מחדש וקבעו תקופות מאסר מינימליות במדינה.
באוגוסט 2002 נשאה קרטרייט נאום בו היא תהתה עם עונשי מאסר ארוכים יותר יפחיתו את שיעור החזרה לפשע. היה זה לאחר חקיקתם של חוק העונשין וחוק החנינה באותה ששנה, חוקים שקרטרייט נתנה להם את ההסכמה המלכותית מתוקף תפקידה. החוקים קבעו עונשי חובה למורשעים והפחיתו את האפשרות לחנינה. חבר הפרלמנט מטעם מפלגת ACT New Zealand, סטפן פרנקס, מתח ביקורת על התבטאויותיה של קרטרייט, בציינו: "אינני סבור שהיא הייתה שופטת כה חשובה והיא שמה את עצמה בעמדה חוקתית בעייתית בהטלת כוח משקלה בנושא". מאידך, הגנה ראש ממשלת ניו זילנד, הלן קלארק על המושלת הכללית בציינה ש"אחד האתגרים העומדים בפנינו היא העובדה שאנו לא מהווים עוד דומיניון ושהמושלת הכללית היא בדיוק כמו המלכה. אני סבורה שעלינו לשקול כיצד תפקיד המושל הכללי יתפתח בהמשך. כפי שאני רואה את הדברים, אני סבורה שבאחד הימים יהיה נשיא שימלא את תפקידי המושל הכללי".
בשנת 2005 טענה המפלגה הלאומית של ניו זילנד שקרטרייט לא נתנה למפלגה הזדמנות ראויה להרכבת ממשלה לאחר הבחירות שנערכו באותה שנה.
לאחר סיום כהונתה מונתה קרטרייט לשופטת במשפט המיוחד שנערך בקמבודיה לאחראים על השמדת עם מתקופת השלטון של הקמר רוז'.
אהוד אולמרט
אֵהוּד אוֹלמֶרט (נולד בכ"ג בתשרי ה'תש"ו, 30 בספטמבר 1945) הוא פוליטיקאי ישראלי, אשר כיהן כראש ממשלת ישראל ה-12 מטעם מפלגת קדימה בין השנים 2006–2009. קודם לכן היה חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל וראש עיריית ירושלים (1993–2003). במהלך כהונתו של אולמרט בראשות הממשלה השלושים ואחת אירעו מספר אירועים ביטחוניים, בהם מלחמת לבנון השנייה, תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע גשמי קיץ, מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה. על תפקודו במלחמה ספג ביקורת ממבקר המדינה ומ"ועדת וינוגרד".
בעקבות עדות מוקדמת שנגבתה בפרשת מעטפות הכסף דרשה מפלגת העבודה, השותפה העיקרית בקואליציה, את התפטרותו והוא התפטר מתפקיד ראש הממשלה. במרץ 2015 הורשע בגין פרשה זו במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובהמשך נגזרו עליו 8 חודשי מאסר וקנס. במשפט נוסף הורשע אולמרט בקבלת שוחד ב"פרשת חברת הזרע" ונגזר עליו עונש מאסר בפועל של 18 חודשים. כמו כן, נגזר עליו גם חודש מאסר בפועל נוסף בגין שיבוש מהלכי משפט. ב-2 ביולי 2017 סיים לרצות את עונשי המאסר שנגזרו עליו לאחר שנוכה מהם שליש.
כתוצאה מכך, אולמרט הוא ראש ממשלת ישראל היחיד שהורשע בעבירה פלילית ושריצה עונש מאסר.
נעוריו ותחילת דרכו
אולמרט נולד למשפחה רוויזיוניסטית במבצר שוני הסמוך לרמת הנדיב, מקום בו פעל באותה עת משק חקלאי בית"רי. הוריו, בלה (לבית ווגמן) ומרדכי אולמרט, נמנו עם מייסדי המשק. כשאולמרט היה בן 3, עברה המשפחה להתיישבות בית"רית סמוכה – נחלת ז'בוטינסקי, שלימים התמזגה לתוך בנימינה. האב מרדכי נולד ברוסיה וגדל בעיר חרבין שבמנצ'וריה ובגיל 22 עלה לארץ ישראל. לימים היה האב איש תנועת החרות וחבר הכנסת מטעמה בכנסת השלישית ובכנסת הרביעית. בשל כך, נהגו לשייך את אהוד אולמרט לקבוצה בליכוד שכונתה "הנסיכים" וכללה דור שני של פעילים רוויזיוניסטים.
את דרכו בצה"ל התחיל בנובמבר 1963 בגדוד 13 של חטיבת גולני, אולם בשל פציעה ישנה שממנה לא החלים כראוי, נאלץ לפרוש לפני תום הטירונות ולקבל דחיית שירות, שבמהלכה השלים, בשנים 1965–1968, לימודים לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1971 השלים את שירותו הצבאי בשבועון "במחנה", שם שימש ככתב צבאי.
בשנים 1970–1973 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1975 החל לעבוד כעורך דין, ובשנת 1978 הקים משרד עורכי דין עצמאי, "אהוד אולמרט ושות'".
בגיל 35, בעודו חבר הכנסת, עבר לבקשתו קורס קצינים במסגרת שירות מילואים. במהלך הקורס קיבל היתר מיוחד לנסוע לכנסת כדי להשתתף בהצבעות חשובות.
כניסה לפוליטיקה
בשנת 1966, בוועידה השמינית של תנועת החרות, בגיל 21 בלבד, עלה לדוכן הנואמים, וקרא למנהיג התנועה מנחם בגין להתפטר מתפקידו, לאחר שכשל בשש מערכות בחירות רצופות. תומכיו של בגין ניסו להפסיק את נאומו ולהורידו מהבמה, אבל בגין התעקש שיתנו לו לסיים, ואף מחא לו כפיים.
בשנת 1973 כשהיה בן 28, נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד כנציג המרכז החופשי של שמואל תמיר, שהיה אחד ממרכיבי הליכוד. בעת הפיצול במרכז החופשי, חבר יחד עם אליעזר שוסטק להקמת המרכז העצמאי שבשנת 1976 היה לאחד ממרכיבי חטיבת "לעם".
בשנים הראשונות של הקריירה הפרלמנטרית שלו התפרסם אולמרט בתקשורת כלוחם בשחיתות ובפשע המאורגן. הוא שיתף בעניין זה פעולה עם יוסי שריד, למרות הפערים האידאולוגיים ביניהם. הם חשפו בין היתר שחיתות בכדורגל הישראלי ומעורבות גורמים עברייניים בניהול קבוצות.
אולמרט המשיך בחשיפת כנופיות פשע ופעילות עבריינית. בשנת 1976 שיתף פעולה עם עיתון "הארץ" בחקירת מה שהוגדר כ"פשע המאורגן בישראל" והצבעה על שמות ראשיו, בהם קבלנים ואנשי עסקים מוכרים. בהמשך אותה חקירה התחרה והסתכסך עם העיתון על הקרדיט לחשיפה. בנוסף רמז אולמרט רמז עבה באשר לזהותו של קצין צבא בכיר המעורב בעסקי הפשע המאורגן וחותר להגיע לעמדת שליטה בו, שהובן כמתייחס לאלוף (מיל.) רחבעם זאבי, לימים חבר הכנסת ושר. זאבי, שאכן היה ביחסי ידידות עם כמה מאלה ששמם צוין כראשי הפשע המאורגן אך הכחיש קשר לעסקיהם, הגיש תביעת דיבה כנגד אולמרט וטען כי "אולמרט ביצע ניסיון זדוני ושפל לרצוח את אופיי לצורך צבירת הון פוליטי ולמטרות פרסומת אישית סנסציונית". תביעת הדיבה הוסרה לאחר "סולחה" בתיווכו של מנחם בגין, שבה הבטיח אולמרט להפסיק להאשים את זאבי אך לא חזר בו מדבריו. בראיון משנת 1985 אמר אולמרט שבמבט לאחור הוא מתחרט על שלא התעקש על הבאת העניין לדיון משפטי.
בשנים 1977–1978 פרסם השבועון "העולם הזה" סדרת כתבות שבהן הואשם אולמרט בשורה של עבירות אתיות. בין היתר נכתב כי ניצל את קרבתו לשר הבריאות, אליעזר שוסטק, כדי להשיג טובות הנאה ללקוחותיו כעורך דין (בתקופה זו עדיין מותר היה לכהן כעורך דין וכחבר הכנסת במקביל), וכן כי יזם לנצל את קרבתו לשר הקליטה, דוד לוי, כדי לאשר תוכנית של משקיעים שהיו לקוחותיו כעורך דין לבנות במרכז הארץ שיכונים לעולים. בתגובה פרסם אולמרט מודעות בהן האשים את עורכי השבועון בשחיתות.
מאבקו של אולמרט בפשע המאורגן הקנה לו תהילה. אהדת התקשורת אליו פחתה עם התפוצצות פרשת קו 300. אז התייצב לצד ראש הממשלה יצחק שמיר ותקף את היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
בשנת 1988 מונה לשר בלי תיק האמון על ענייני מיעוטים בממשלת האחדות הלאומית לאחר שזכה במקום ה-22 ברשימת הליכוד, ועם פרישת מפלגת העבודה בשנת 1990 כיהן בתפקיד שר הבריאות. כשר הבריאות היה מזוהה עם קידום חוק ביטוח בריאות ממלכתי. באותה תקופה היה מאנשי "מחנה שמיר-ארנס" בליכוד, אל מול מחנותיהם של דוד לוי ואריאל שרון.
ראש עיריית ירושלים
בשנת 1993, אחרי הפסדו של שמיר בבחירות לכנסת השלוש עשרה שבהן הוצב במקום השלוש עשרה ברשימה, החליט אולמרט להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מול ראש העירייה הוותיק, טדי קולק. בעזרת תמיכת החרדים ניצח אולמרט בבחירות (אך כיהן במקביל כחבר כנסת עד 1998). אולמרט זכה ב-59% מהקולות לעומת 35% לטדי קולק. במועצת העיר, רשימת לב-ירושלים מלוכדת בראשות אהוד אולמרט מנתה 5 חברי מועצה, לעומת 6 חברי מועצה של ירושלים אחת, רשימתו של קולק. הקואליציה של אולמרט במועצה הייתה מורכבת מיהדות התורה עם 7 חברי מועצה, המפד"ל - 4, ש"ס - 2 וצומת - 2. הברית עם החרדים גרמה לאולמרט להצטייר כעושה דברם, אך להגנתו טען שבתקופתו ירושלים נותרה פתוחה בשבתות. לימים נפגמה ידידותו עם החרדים כאשר פעל להצטרפות מפלגת שינוי לממשלת שרון.
ב-1997 הקים את הקרן החדשה לירושלים, קרן תרומות עירונית חדשה, שהתחרתה בקרן הוותיקה קרן ירושלים, שהקים טדי קולק ב-1966. אף על פי שהוצע לאולמרט, מיד עם היבחרו, להיות יושב ראש הוועד המנהל של קרן ירושלים, הוא ביקש לקבל שליטה מלאה בהחלטות לגבי כספי הקרן וסורב. בשנים הראשונות, לאחר שהפסיק אולמרט לשתף פעולה עם הקרן לירושלים, החל לעסוק בהתרמה באופן עצמאי. ואחר כך החליט להקים קרן עירונית משלו. אולמרט דיווח שהקרן החלה לפעול בשנת 1997, ועד לשנת 2000 גייסה הקרן 62 מיליון שקלים שהושקעו ב-250 מיזמים. לצורך הקמת הקרן נעזר אולמרט בידידו משה טלנסקי.
ב-1998 נבחר לכהונה שנייה כראש עיריית ירושלים ברוב של 61% לעומת 22% של יריבו העיקרי שמעון שטרית. במועצה רשימתו נחלשה וזכתה ב-3 מנדטים. עקב החוק שאסר על תפקיד ציבורי נוסף לחבר הכנסת, התפטר מחברותו בכנסת.
כראש עיר פעל להגברת השליטה הישראלית במזרח ירושלים, דחף להקמת שכונת הר חומה ופתיחת מנהרת הכותל. אולמרט היה נואם בולט בהפגנות הימין בזמן ממשלות רבין וברק, כנגד הסכמי אוסלו, כנגד נסיגה מרמת הגולן וכנגד ויתורים טריטוריאליים בירושלים.
בתקופתו החלה תנופת פיתוח חסרת תקדים של תשתית תחבורתית בירושלים: הוקמו כבישים ומחלפים, בהם כביש בגין והמנהרה המחברת בין מעלה אדומים לירושלים וכן החל מיזם הרכבת הקלה. הסכום שהושקע בכך עמד על כ-6.1 מיליארד שקלים, וכתוצאה ממנו הגיע גרעון העירייה בסוף כהונתו לסכום של כ-534 מיליוני שקלים, כמעט פי 8 מהגירעון שהיה בכניסתו ללשכת ראש העירייה. באותה תקופה פעל לאישור פרויקט מתחם המגורים הולילנד, פרשה שבגינה הורשע בעבירת שוחד.
בעת מערכת הבחירות ב-1999, שבה הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת "הליכוד", התייצב במפתיע להגנתו של מועמד "ישראל אחת", אהוד ברק, כאשר בנימין נתניהו האשימו שהוא "יחלק את ירושלים" (בסופו של דבר ברק אכן הציע פשרה טריטוריאלית בירושלים, ואולמרט הודה שטעה). אחרי תבוסת נתניהו והתפטרותו מראשות "הליכוד", התמודד אולמרט על הנהגת המפלגה מול אריאל שרון ומאיר שטרית, אך הבחירות המקדימות הסתיימו בניצחונו של שרון.
באותה תקופה הוזכר שמו של אולמרט בפרשת האי היווני כמי שקיבל (במקביל לשרון) עזרה מדודי אפל בעת הבחירות לראשות הליכוד ב-1999, תמורת עזרה בקידום המיזם, ואירוח ראש עיריית אתונה בעת ביקור שאותו יזם אפל, אולם ב-2004 הוחלט לא להגיש נגדו כתב אישום.
נסיעותיו הרבות מחוץ לישראל בעת כהונתו כראש עיריית ירושלים הובאו כראיה לאופיו הנהנתני והבזבזני. המקומון הירושלמי "כל העיר" פרסם טור קבוע בשם "אולמרט בשחקים".
חזרה לפוליטיקה ארצית
בשנת 2003, לקראת הבחירות לכנסת ה-16, התמודד בבחירות המקדימות במרכז הליכוד והגיע למקום ה-32 ברשימת הליכוד. לאחר שאריאל שרון, אליו היה אולמרט מקורב, הבטיח לו תפקיד של ממלא מקום ראש הממשלה, התפטר אולמרט מתפקידו כראש עיריית ירושלים ב-16 בפברואר 2003, כדי להיכנס לכנסת ולממשלה. בתחילה דובר עליו כשר האוצר, אולם לאחר ששרון החליט למנות את בנימין נתניהו לתפקיד זה, מונה אולמרט לשר התעשייה והמסחר, שאליו צורף תיק התעסוקה שהופרד ממשרד העבודה והרווחה.
שרון הוסיף על תפקידיו גם את האחריות על משרד התקשורת. כשר התעשייה והמסחר, קיבל גם את האחריות על מינהל מקרקעי ישראל ומינהל התכנון.
בממשלת שרון השנייה התגלה אולמרט עד מהרה כסמן שמאלי יחסית בציר המדיני. הדבר התגלה בפומבי כאשר נאם באזכרה לדוד בן-גוריון ב-1 בדצמבר 2003, ודיבר על הצורך בוויתור על חזון ארץ ישראל השלמה. עם הכרזתו של שרון על תוכנית ההתנתקות, חודשים מספר לאחר מכן, היה אולמרט מראשי תומכיה בממשלה. אולמרט התייצב בצד השמאלי של מפלגת הליכוד מבחינה מדינית, וכמו כן תקף את שר האוצר בנימין נתניהו, והאשים אותו כמי שפגע בחלשים. בשל תמיכתו בפשרה טריטוריאלית, הפופולריות שלו בקרב חברי מרכז הליכוד פחתה והסקרים ניבאו לו חוסר הצלחה בבחירות המוקדמות.
בשנת 2004 הוא תכנן למנות את אהרון דומב למנהל מרכז ההשקעות אך ב"ידיעות אחרונות" פורסם תחקיר שלמעשה טרפד את המינוי.
ב-7 באוגוסט 2005 התפטר נתניהו מתפקיד שר האוצר על רקע ההתנתקות, ואולמרט מונה להחליפו, תוך שהוא ממשיך להחזיק במשרד התמ"ת.
אולמרט נמנה עם הדוחפים את שרון לפרוש מהליכוד, ועם הקמתה של מפלגת "קדימה" על ידי שרון בסוף נובמבר 2005, היה לאחד מראשיה, תוך כדי מאבק סמוי בינו לבין ציפי לבני על המקום השני ברשימה אחרי שרון.
התמנותו והקמת הממשלה
ב-4 בינואר 2006, עם אשפוזו של ראש הממשלה שרון, לאחר שלקה בשבץ מוחי ושקע בתרדמת, הועברו סמכויות ראש הממשלה לידי אהוד אולמרט כממלא מקום ראש הממשלה. מיד עם האשפוז התלכדו סביב אולמרט בכירי "קדימה" וכאשר התברר ששרון אינו עומד להתאושש במהרה ממחלתו הוא הפך למועמד מפלגתו לראשות הממשלה.
עם כניסתו לתפקיד ממלא המקום, נקט אולמרט קו תקיף בפינוי המאחז הלא חוקי עמונה, שנגרר לפינוי אלים. בנוסף נאלץ להתמודד עם עליית החמאס לשלטון ברשות הפלסטינית, בבחירות שהתקיימו בינואר 2006, ואשר ישראל לא מנעה את קיומן (כולל במזרח ירושלים) למרות השתתפות החמאס בהן. אירוע ביטחוני משמעותי בתקופה זו היה מבצע הבאת ביכורים, תפיסת רוצחי רחבעם זאבי, שהוחזקו בכלא פלסטיני ביריחו ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס.
ערב הבחירות הבהיר אולמרט שבכוונתו לקדם את תוכנית ההתכנסות לפינוי חלקים נרחבים מיהודה ושומרון.
ב-28 במרץ 2006 נערכו הבחירות לכנסת השבע עשרה שבהן זכתה קדימה ב-29 מנדטים, נמוך מהציפיות הגבוהות ומתוצאות הסקרים, אולם די היה במספר מנדטים זה כדי להציב את אולמרט כמנצח. ב-14 באפריל 2006, בחלוף 100 ימי הנבצרות הזמנית של אריאל שרון, מונה אולמרט על ידי הממשלה לראש הממשלה בפועל. 20 יום לאחר מכן, ב-4 במאי, הוא מונה לראש ממשלת ישראל, לאחר שממשלתו, הממשלה ה-31, קיבלה את אמון הכנסת. הקואליציה מנתה 67 חברי כנסת מ-4 מפלגות: קדימה, העבודה, ש"ס והגמלאים. ציפי לבני מונתה לשרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה, עמיר פרץ כשר הביטחון ואברהם הירשזון, מקורבו של אולמרט, כשר האוצר. הממשלה כללה 25 שרים (כולל ראש הממשלה). עקב הביקורת הציבורית על מספר השרים לא מונו סגני שרים.
כחודשיים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה (ראו להלן), ב-30 באוקטובר 2006, הצטרפה לקואליציה ישראל ביתנו. החל מיום זה התבססה ממשלת אולמרט על קואליציה של 78 חברי כנסת. כמו כן, מונו מספר סגני שרים. עם התקדמות המשא ומתן עם הפלסטינים (שיחות אולמרט–אבו מאזן) פרשה סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה וזו נותרה עם 67 חברי כנסת.
לאחר שנבחר אולמרט לראש הממשלה הוא מינה את ד"ר יורם טורבוביץ' כראש סגל, שאחראי על כלל הפונקציות המשרדיות במשרד ראש הממשלה. לתפקיד מנכ"ל המשרד מונה רענן דינור, שעבד קודם עם אולמרט בתפקידים אחרים. לראש לשכה מינה את שולה זקן, וזו הושעתה מתפקידה בינואר 2007, בעקבות פתיחת חקירה פלילית נגדה בפרשת רשות המיסים.
מדיניות פנים
בתחומי החברה והכלכלה, עם הפעולות המרכזיות של הממשלה בראשותו ניתן למנות את העלאת שכר המינימום, הורדת המע"מ ל-15.5%, שמירה על שיעור הצמיחה הגבוה והפעלת מס הכנסה שלילי. בתקופת אולמרט גובשו תוכניות ממשלתיות לסיוע לניצולי שואה, לקשישים עניים, לקידום קליטת בני העדה האתיופית ולטיפול בילדים ונוער בסיכון. הוקמה מנהלת השירות האזרחי-לאומי, במטרה לקדם שירות לאומי בקרב חרדים, ערבים ופטורים משירות צבאי, תוכנית לטיפוח מנהיגות צעירה בחברה, בנייתה מחדש של תוכנית "ויסקונסין" הישראלית בשם "אורות לתעסוקה", טיפול ביוצאי גוש קטיף וצפון השומרון, רפורמת "אופק חדש" במערכת החינוך והורדת מספר התלמידים בכיתה, סיוע לנפגעים מסגירת כלובי הדגים באילת וההכנות לקראת השתתפות ישראל בתערוכה הבינ"ל אקספו 2010. פותח אזור מזרח לכיש והוסדר אזור רמת חובב לטובת הקמת עיר הבה"דים.בנושא המיעוטים, הוקמה הרשות לפיתוח כלכלי למגזר המיעוטים, הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב ונוסדה ועידת ראש הממשלה למגזר הערבי.
בתחום עבודת הממשלה, הוכנו תוכניות עבודה ממשלתיות לכל משרדי הממשלה, חוזקו היחסים בין הממשלה, החברה האזרחית והמגזר העסקי, באמצעות מערך של "שולחנות עגולים" כפלטפורמה קבועה לניהול שיח בין-מגזרי, קידום פטור ממכרז לחברות ממשלתיות, שינוי באופן קבלת החלטות הממשלה, כך שיוגדרו בהן תפוקות ותוצאות, הובלת נושא המשילות בתהליך הצטרפות ישראל לארגון ה-OECD, מיסוד מערכת היחסים בין הממשלה לשלטון המקומי בפורום ה-15 וקיום אירועי שנת השישים למדינת ישראל.
מדיניות חוץ וביטחון
בתחום הביטחון והטיפול בעורף, מלבד מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצעים צבאיים נוספים והמשא ומתן המדיני, אושרה החלטה להתנות תוספת תקציב למשרד הביטחון בצעדי התייעלות מצידו, חתימת הסכם עם נשיא מצרים, חוסני מובארכ, בנושא ההסתננות מאפריקה לישראל, אושרו תוכניות לטיפול בעורף במצבי חירום ולמיגון בתי תושבים ומוסדות חינוך בשדרות ועוטף עזה, נוסף על סיוע אזרחי לתושבי האזור. כמו כן, בתקופת אולמרט קודם פרויקט כיפת ברזל לאחר שנקבע כי הוא יהיה המענה לרקטות לטווח קצר.
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה
ב-6 בספטמבר 2007 הורו אולמרט והקבינט המדיני-ביטחוני על מבצע מחוץ לקופסה, שבו השמידו מטוסי חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בסוריה בסיוע קוריאה הצפונית. הדבר פורסם בכלי תקשורת זרים, אולם הותר באופן רשמי לפרסום בישראל רק לאחר יותר מ-10 שנים. דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
מלחמת לבנון השנייה ומבצע גשמי קיץ
תחילת כהונתה של ממשלת אולמרט אופיינה בשני משברים ביטחוניים: ב-25 ביוני 2006 נחטף חייל ישראלי, גלעד שליט, על ידי החמאס ובתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה, שנמשך עד 28 בנובמבר. ב-12 ביולי 2006 נחטפו שני חיילים, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, על ידי החזבאללה. ובתגובה פתחה ישראל במבצע "שינוי כיוון", שהתפתח למלחמת לבנון השנייה.
בשני המבצעים נקט אולמרט, בשיתוף עם שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ, בקו התקפי מוגבל כנגד החמאס וחזבאללה. בשני המקרים ביצע צה"ל חדירות קצרות-מועד כמה קילומטרים לשטח האויב אך לא ניסה להתקדם מעבר לכך. חדירות אלה הצטרפו לתקיפות אוויריות, כשהמטרה הייתה הפעלת לחץ על ארגוני המחבלים ועל האוכלוסייה הערבית שיוביל לשחרור החטופים. יעד זה לא הושג. מלחמת לבנון השנייה הסתיימה בהפסקת אש לאחר שחזבאללה שיגר אלפי רקטות לעבר צפון ישראל תוך שהוא מביא למותם של כ-160 חיילים ואזרחים ישראלים, ומנגד נהרגו כ-1,000 אזרחי לבנון ומחבלי חזבאללה.
כבר מתחילת מלחמת לבנון הדגיש אולמרט שאחת ממטרותיו היא להשיב את כושר ההרתעה של ישראל, ולשבור את המיתוס סביב הצלחת חזבאללה בשנת 2000. בנאומו בכנסת ב-17 ביולי, הציג אולמרט את יעדיו במסגרת מבצע "שינוי כיוון": שחרור שני החיילים החטופים, אלדד רגב ואהוד גולדווסר, באמצעות לחץ על חזבאללה ועל לבנון; הפסקת אש מוחלטת; פריסת צבא לבנון בכל שטח דרום לבנון והוצאת חזבאללה משטח זה; והסרה מוחלטת של איום הטילים והרקטות מעל תושבי ישראל.
אולמרט גם הדגיש באותו נאום שהממשלה תסייע, באופן מיידי, לתושבי הצפון הנמצאים בטווח הטילים. מאוחר יותר שינה אולמרט במעט את היעדים. במקום היעד של הוצאת חזבאללה מאזור דרום לבנון, הוצב יעד מצומצם ומציאותי יותר – הרחקתו מקו הגבול עם ישראל, הריסת מוצביו בקו הגבול, פגיעה בתשתית הצבאית ובמצבת כוח האדם שלו, ואם ניתן גם בהנהגה שלו. בעקבות יוזמות של שרת החוץ ציפי לבני, הסכים אולמרט מאוחר יותר, שישראל תשאף לכך שמלבד פריסה של צבא לבנון, יתפרס גם כוח רב-לאומי על הגבול עם ישראל, וימנע מחזבאללה לתקוף את ישראל.
השלכות פוליטיות של המלחמה
בעקבות המלחמה בלבנון חלה ירידה חדה באהדת הציבור לאולמרט ורבו הקריאות להתפטרותו. מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים התמקמו בירושלים, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ונערכה הפגנה בכיכר רבין בהשתתפות כ-35 אלף איש. אולמרט החליט לבסוף להקים שתי ועדות חקירה שיפעלו במקביל: האחת, בראשות ראש "המוסד" לשעבר נחום אדמוני, לבדיקת תפקוד הדרג המדיני, ושנייה לבדיקת הצבא, בראשות אמנון ליפקין-שחק. על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף, אך הוא הודיע שירחיב את תחום החקירה שלו בהתאם לשיקול דעתו. אולמרט לא הסכים לדרישה לוועדת חקירה ממלכתית באמרו שהוא לא ישתק את צה"ל לכמה חודשים כדי לרצות גורם זה או אחר, ואמר כי "היו כישלונות, אסור לטייח, אסור להעלים עין".
במפתיע הצטרפו לתומכים בהקמת ועדת החקירה הממלכתית, גם השרים עמיר פרץ ושאול מופז. אולמרט המשיך להתנגד להקמת ועדת החקירה הממלכתית, אך נאלץ לשנות את הרכב הוועדה בראשות נחום אדמוני, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, פסל שניים מחבריה, בשל חשד לניגוד עניינים. לבסוף החליט אולמרט להוסיף לוועדה את השופט לשעבר אליהו וינוגרד, ולהעמידו בראשה. בטרם אישרה הממשלה את הקמת הוועדה ואת הרכבה, החליט נחום אדמוני שלא לקחת חלק בוועדת החקירה.
ב-30 באפריל 2007 התפרסם הדוח החלקי של ועדת וינוגרד, התוקף את אולמרט קשות. בימים שלאחר מכן היו הפגנות שקראו לו להתפטר מתפקידו, לאחר מכן התפטר השר איתן כבל. גם שרת החוץ ציפי לבני קראה לו בפומבי להתפטר, ואולם אולמרט נשאר בתפקידו למרות המחאות. בפועל, לדו"ח הביניים לא הייתה השפעה על יציבותה של הממשלה, והיא אף התחזקה לאחר החלפתו של יו"ר מפלגת העבודה עמיר פרץ באהוד ברק, שהצטרף לממשלה כשר הביטחון.
ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה. הוועדה מצאה כשלים וליקויים רבים בהתנהלות הדרג המדיני והדרג הצבאי, אך נמנעה מלהטיל אחריות אישית על אדם מסוים. היא קבעה כי מלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, שאחראי לה הדרג הצבאי. עוד נאמר כי הדרג המדיני פעל בפזיזות, לא בחן את החלופות השונות ולא פעל נכון עם הדרג הצבאי.
פרופ' יחזקאל דרור, חבר ועדת וינוגרד, תקף בחריפות את אולמרט על שלא התפטר בעקבות ממצאי הוועדה. בריאיון לאתר ynet אמר, "ציפיתי שהממשלה תתפטר אחרי הדו"ח החלקי. אכן, הרמטכ"ל (דן חלוץ) התפטר ושר הביטחון (עמיר פרץ) אולץ לעזוב את תפקידו, אבל ראש הממשלה לא התפטר ולא אולץ לעזוב. זה לא היה קורה באף דמוקרטיה פרלמנטרית אחרת".
על היערכות העורף קבע מבקר המדינה "כי הטיפול בעורף במהלך המלחמה היה לקוי ביותר. דרגי הביצוע ובכלל זה ראש הממשלה, שר הביטחון, שרי הממשלה, הרמטכ"ל, ומפקד פיקוד העורף, כל אחד על פי חלקו, כשלו באורח חמור בתהליכי קבלת ההחלטות, בהערכה ובביצוע הנוגעים לטיפול באוכלוסייה האזרחית שבעורף ולהבטחת שגרת חיים".
המגעים עם הפלסטינים וועידת אנאפוליס
ב-27 בנובמבר 2007 התקיימה ועידת אנאפוליס בהשתתפות ישראל, הרשות הפלסטינית וארצות הברית. בנוסף אליהן השתתפו 40 מדינות, כולל מדינות ערב בהן סוריה, עיראק, לבנון וערב הסעודית. בניגוד להסכם אוסלו ולוועידת ואי, ובדומה לוועידת מדריד, לא היוותה ועידת אנאפוליס סיכום של משא ומתן, אלא ניסיון לפתיחתו. מטרת הוועידה הייתה לנסות להניע מחדש את תהליך השלום, ולסלול את הדרך למשא ומתן אינטנסיבי לקראת הסכם קבע ישראלי-פלסטיני. ועידת אנאפוליס הייתה הוועידה המשמעותית הראשונה בין הישראלים לפלסטינים מאז פסגת קמפ דייוויד בשנת 2000 ופריצתה של האינתיפאדה השנייה. הוועידה, שנוהלה בצד הישראלי על ידי אולמרט ושרת החוץ לבני, הסתיימה בהצהרה על פתיחת משא ומתן והתחייבות למפת הדרכים, תוך שאיפה לסיום המשא ומתן עד סוף 2008. בעקבות הוועידה החל המשא ומתן בפועל בין הצדדים, ועם התפתחות השיחות פרשה ישראל ביתנו מהממשלה בינואר 2008, והממשלה נותרה עם קואליציה של 67 חברי כנסת.
שנת 2007 הייתה השנה עם מספר ההרוגים הנמוך ביותר בפיגועי טרור וקרבות צבאיים (לרבות בדרום לבנון), מאז שנת 1999. בשנה זו נהרגו 13 אזרחים וחיילים ונערך פיגוע התאבדות אחד. בשנת 2008 עלה מספר ההרוגים ל-36 אזרחים וחיילים.
הודעת פרישה וממשלת המעבר
ב-30 ביולי 2008 הודיע אולמרט במסיבת עיתונאים כי אינו מתכוון להתמודד בפריימריז של מפלגתו, וכן כי בכוונתו להגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה לאחר שייבחר יו"ר חדש למפלגת "קדימה". ב-17 בספטמבר 2008 נבחרה שרת החוץ ציפי לבני ליו"ר "קדימה" כשגברה על שר התחבורה שאול מופז, וב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה שמעון פרס. הוא שירת כראש ממשלת מעבר עד לקיום בחירות חדשות ולכינונה של ממשלה חדשה. בעת תקופת המעבר המשיך אולמרט את שיחותיו עם הרשות הפלסטינית ללא הצלחה.
בתקופה זו נערך גם מבצע עופרת יצוקה, האירוע הביטחוני המרכזי השלישי במהלך כהונתו של אולמרט, אחרי מלחמת לבנון השנייה ותקיפת הכור בסוריה. מבצע גדול זה נועד להרתיע את החמאס מלהמשיך לירות רקטות לעבר יישובי הדרום. הוא החל ב-27 בדצמבר 2008, אחרי תקופה שבה ישראל ריסנה את תגובתה לירי הרקטות וחתרה להשגת רגיעה. במהלך המבצע תקף צה"ל מהאוויר, מהקרקע ומהים את רצועת עזה, והסב אבדות לחמאס. המבצע הסתיים מבלי שארגון החמאס הוכרע וגם לאחריו נמשכו מטחי הרקטות לעבר ישראל. בנוסף נמתחה על ישראל ביקורת פנימית ובינלאומית בשל מספרם הרב של האזרחים הפלסטינים שנהרגו בעזה. בעקבות המבצע עלתה ביתר שאת סוגיית החייל החטוף גלעד שליט. ימים ספורים לפני סיום כהונתו הודיע אולמרט כי לא יוכל להיענות לדרישות החמאס לשחרור מחבלים תמורת שליט, דרישות שלדבריו חצו את הקווים האדומים מבחינת ישראל.
אולמרט לא התמודד במסגרת הבחירות לכנסת ה-18. לאחר שהכנסת ה-18 התכנסה, עד הרכבת ממשלה חדשה, בכהונתו של אולמרט כראש ממשלת המעבר היה תקדים פרלמנטרי – לראשונה בהיסטוריה של ישראל כיהן ראש ממשלה שלא היה חבר הכנסת. ב-31 במרץ 2009 סיים אולמרט את כהונתו כראש הממשלה, שבכללותה נמשכה 3 שנים ושלושה חודשים. במקומו נכנס לתפקיד בנימין נתניהו.
כראש עיריית ירושלים היה אולמרט מקובל למדי בחוגי הימין. עמדתו התקיפה בעניין פתיחת מנהרת הכותל והבנייה בהר חומה זכתה לאהדה. אחרי תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה הפך אולמרט, כשר וכראש הממשלה, לאחת הדמויות השנואות בחוגים אלה, שהאשימו אותו שחתר במכוון להגיע לעימות אלים בעמונה, כדי להגדיל את הפופולריות בציבור על חשבונם. הוא נשאר מקובל בקרב אנשי מרכז המפה הפוליטית, שתמכו בעמדותיו המדיניות והכלכליות החדשות, והעניקו למפלגתו את מספר המנדטים הגבוה ביותר בכנסת ה-17. פופולריות זו פחתה מאוד (לפי סקרים) לאחר מלחמת לבנון השנייה.
פלילים
החל מאמצע שנות השמונים החל להיקשר שמו של אולמרט בשורה של פרשות פליליות.
פרשיות "ראשונטורס", "מעטפות הכסף" ו"מרכז ההשקעות"
ב-30 באוגוסט 2009, כשנה לאחר שהגיש את מכתב התפטרותו מראשות הממשלה, הוגש כתב אישום נגד אולמרט לבית המשפט המחוזי בירושלים, שכלל האשמות על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים ורישום כוזב במסמכי תאגיד. כתב האישום התייחס לתיקים: "ראשונטורס", "מעטפות הכסף", "מרכז ההשקעות", ומרמה כלפי מבקר המדינה. ב-10 ביולי 2012 זוכה אולמרט מהאישומים ב"תיק ראשונטורס", אף על פי שמנהלת לשכתו, שולה זקן, הורשעה במעשים אלה. נימוקי השופטים היו כי הראיות אינן מוכיחות מעבר לספק סביר את אשמתו. אולמרט זוכה גם מהאישומים בתיק "מעטפות הכסף", על אף העובדה שהוכח שקיבל את מעטפות הכסף. זאת, לפי קביעת השופטים שלא הוכח שהכספים נועדו לשימושו הפרטי. ב"תיק מרכז ההשקעות", שהחקירה בו נפתחה בעקבות בקשתו של מבקר המדינה, הורשע אולמרט בהפרת אמונים, ונידון לשנת מאסר על תנאי וקנס בסך 75 אלף ש"ח. פרקליטות המדינה ערערה לבית המשפט העליון על זיכויו של אולמרט בפרשות "ראשונטורס" ו"מעטפות הכסף", ועל גזר הדין בתיק "מרכז ההשקעות". הדיון בערעור התקיים ביולי 2013. בחודש אוגוסט 2014 נעתר בית המשפט העליון לבקשת המדינה והורה על החזרת התיק לבית המשפט המחוזי לגביית הראיות ולמתן פסק-דין משלים בקשר לפרשת טלנסקי. במרץ 2015 הפך בית המשפט המחוזי את החלטתו בפרשת מעטפות הכסף והרשיע את אולמרט בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, במרמה ובהפרת אמונים, ובהמשך גזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח. אולמרט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו זו. בית המשפט העליון אישר את פסק הדין של בית המשפט המחוזי, כך שנותרו על כנן הרשעותיו של אולמרט בפרשות "מרכז ההשקעות" ובפרשת טלנסקי, וזיכויו בפרשת "ראשונטורס".
פרשת הולילנד והרשעה בפרשת הזרע
ב-15 באפריל 2010 נודע כי המשטרה חוקרת חשדות לעבירות פליליות שביצע אולמרט, של נטילת שוחד בסך מיליוני שקלים בתמורה לקידום אישורי בנייה בפרויקט "הולילנד" בירושלים. בתחילת 2012 הוגש נגד אולמרט כתב אישום בגין פרשה זו.
ב-31 במרץ 2014 הורשע אולמרט בפרשת הולילנד בלקיחת שוחד בסך חצי מיליון שקל, שהועבר על ידי עד המדינה שמואל דכנר ליוסי אולמרט, בידיעת אחיו, אהוד אולמרט. אולמרט זוכה מחמת הספק משני אישומי שוחד אחרים, על כך שביקש מדכנר לסייע כספית למהנדס העיר ירושלים אורי שטרית ובכך ששולה זקן ביקשה מדכנר לממן סקר. השופט דוד רוזן דחה את גרסתו של אולמרט תוך קביעה שהוא שיקר לבית המשפט. השופט הוסיף שהוכח בבית המשפט שעד המדינה דכנר העביר כספים לכיסוי גירעונות של אולמרט, והוא בתמורה פעל לקידום פרויקט הולילנד. בפסק הדין הורשע אולמרט גם בעבירת שוחד של 60 אלף שקל בפרשת הזרע. בגזר הדין שניתן ב-13 במאי נידון אולמרט לשש שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי, קנס בסך מיליון ש"ח וחילוט של 500 אלף ש"ח.
אולמרט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת עונשו. בדצמבר 2015 התקבל ערעורו חלקית; הוא זוכה מעבירת השוחד בפרשת הולילנד, אך הורשע בקבלת שוחד בסך 60,000 ש"ח בפרשת הזרע. בעקבות זאת, עונשו הופחת ל-18 חודשי מאסר בפועל ו-12 חודשי מאסר על תנאי. הקנס שהוטל עליו הוקטן ל-200,000 ש"ח והחילוט הוקטן ל-60,000 ש"ח. בעקבות הרשעה זו החל לרצות את עונשו ב-15 בפברואר 2016 בבית הסוהר מעשיהו.
שיבוש הליכי משפט, הדחה והטרדת עד
במרץ 2014 נפתחה חקירה נוספת כנגד אולמרט, בחשד לשיבוש הליכי משפט, הדחה בחקירה בנסיבות מחמירות והטרדת עד. החקירה נפתחה בעקבות מידע שמסרה שולה זקן במסגרת הסדר טיעון שנחתם אתה. בשנת 2016 הודה אולמרט במסגרת הסדר טיעון בשתי עבירות של שיבוש מהלכי משפט והורשע בעבירות אלה, ונגזרו עליו שישה חודשי מאסר, חמישה מתוכם חופפים לעונש בפרשת הזרע, ו-50 אלף ש"ח קנס.
לאחר כהונתו כראש הממשלה
עם פרישתו מראשות הממשלה פנה אולמרט לעולם העסקים. באפריל 2009 הקים חברה לייעוץ עסקי, "אהוד אולמרט שירותי ייעוץ בע"מ". בנוסף, הצטרף אולמרט לחברת ההרצאות האמריקנית Greater Talent Network, במסגרתה מוצעים שירותיו כמרצה. בינואר 2010 פורסם כי מונה ליו"ר דירקטוריון קבוצת לבנת, חברת החזקות שעסקיה כוללים תעבורה, נדל"ן, מלט וענפים נוספים, המצויה בבעלות איש העסקים צבי לבנת. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף לוועדה המסדרת של קדימה.
מאסרו
ב-15 בפברואר 2016 החל אולמרט לרצות עונש של 19 חודשי מאסר בבית הסוהר מעשיהו שברמלה. ב-28 בספטמבר 2016 קבע בית המשפט העליון בהרכב מורחב שאולמרט ירצה במצטבר 27 חודשי מאסר בפועל. עקב היותו ראש ממשלה לשעבר, מחזיק אולמרט בסודות מדינה רגישים. עם תחילת ריצוי עונשו הועברה האחריות על אבטחתו משירות הביטחון הכללי לשירות בתי הסוהר. השירות הכין אגף מיוחד ששופץ והותאם לצורכי האבטחה של אולמרט ואוכלס על ידי אסירים שנבדקו באופן קפדני.
במהלך שלושת חודשי מאסרו הראשונים ביקרו אצל אולמרט 37 עורכי דין, שלפי הצהרת אולמרט עסקו בענייניו. עם עורכי דין אלה נמנה גם השר לשעבר חיים רמון, שחידש לשם כך את חברותו בלשכת עורכי הדין. כדי לצמצם את מספרם של ביקורים אלה שינה שירות בתי הסוהר את נהליו.
ב-2 ביולי 2017, לאחר 16 חודשים, סיים לרצות את מאסרו בעקבות שחרור מוקדם ולאחר שוועדת השחרורים הפחיתה שליש מתקופת מאסרו. נשיא המדינה ראובן ריבלין נענה לבקשתו של אולמרט להסיר את המגבלות שהוטלו עליו כאסיר ברישיון.
לאחר שחרורו מהכלא
לאחר שחרורו מן המאסר הוציא במרץ 2018 את ספרו האוטוביוגרפי, "בגוף ראשון", בהוצאת ידיעות ספרים. הוא גם חזר לעולם העסקים ומשמש כמגשר בעסקאות נשק.
בפברואר 2020 ערך בארצות הברית מסיבת עיתונאים עם ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן שבה מתח אבו מאזן ביקורת על תוכנית המאה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ואולמרט קרא לישראל לנהל משא ומתן לשלום עם אבו מאזן.
תביעת לשון הרע
במאי 2021 הגישו ראש הממשלה בנימין נתניהו, רעייתו שרה ובנם יאיר תביעת לשון הרע בסך 837 אלף ש"ח נגד אולמרט, על שתיאר אותם כחולי נפש הזקוקים לטיפול פסיכיאטרי. בנובמבר 2022 התקבלה התביעה בעיקרה, ואולמרט חויב לפצות את התובעים: 20 אלף ש"ח לבנימין נתניהו, 35 אלף ש"ח לשרה נתניהו ו-7,500 ש"ח ליאיר נתניהו, ובנוסף הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין בסך 35 אלף ש"ח.
חיים אישיים
לאולמרט שלושה אחים: תא"ל (מיל.) ירמי אולמרט, לשעבר יו"ר איגוד הכדורסל בישראל, שכיהן בעבר כראש המועצה המקומית גבעת שמואל; ד"ר יוסי אולמרט, מזרחן ובעבר פרשן ספורט; ועמרם אולמרט, לשעבר ראש חברת "אגרידב".
אהוד אולמרט נשוי לעליזה אולמרט, מחזאית, סופרת ואמנית, אותה פגש בעת היותם סטודנטים באוניברסיטה העברית ב-1970. הם גרים בתל אביב ולהם ארבעה ילדים. מיכל, הבת הבכורה, היא פסיכולוגית. בתם השנייה, דנה, היא דוקטור לספרות והייתה פעילה בארגון השמאל-קווירי "כביסה שחורה". בנם, שאול אולמרט, מתגורר בתל אביב, שימש כסגן נשיא MTV למוצרים דיגיטליים; נשיא ומייסד-שותף בפלייבאז. כמו אמו ואחותו דנה, הוא היה מזוהה בעבר עם השמאל הרדיקלי וחתם בעבר על עצומה של תנועת "יש גבול". בנם הרביעי, אריאל, לא שירת בצה"ל ולמד ספרות צרפתית בצרפת. בנוסף, לזוג אולמרט בת מאומצת, שולה, שאומצה על-ידם בעקבות ביקור של עליזה בפנימייה לילדים בסיכון. בעקבות אזכור שמם של ילדי אולמרט בפרשת "ראשונטורס", יצאו ילדיו בהודעה לעיתונות שבה אמרו כי כרטיסי הטיסה ניתנו להם במתנה מאביהם ומומנו על ידו.
חמי
כפיר ארצי (נולד ב-12 באפריל 1975), ידוע בשם הבמה חמי, הוא זמר, ראפר, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1992, בעיר יבנה, הקים את להקת ההיפ הופ "The Floating Fat Man", ששינתה את שמה לאחר זמן קצר ל"שב"ק ס'". ב-1995 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "שבק ס". מהאלבום הצליח השיר "מכופף הבננות", שהגיע למקום ה-21 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
לאחר הקלטת האלבום, בשנת 1996, עזבו חמי ומירו את הלהקה. בשנת 1997 יצא אלבומם השני של שב"ק ס', "בעטיפה של ממתק", בו השתתף חמי רק בשיר "לבקש את הקש". ב-2000 חזרו חמי ומירו ללהקה, על מנת להקליט את אלבומה השלישי, "כנען 2000".
זמן מה לאחר מכן, הקימו חמי ומירו את ההרכב "חלוצי החלל". בשנת 2002 הוציאו את אלבומם היחיד. האלבום שילב בין היפ-הופ לפאנק.
רצועת חוף תל אביב-יפו
רצועת חופי תל אביב-יפו מתמשכת לאורך כ-14 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי תל אביב-יפו ובדימויה כעיר חוף. חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחים לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילות ופארקים. חלק קטן משמש לפעילויות אחרות, שבחלקן סגורות לציבור. רצועת החוף כוללת גם ארבע מעגנות (רדינג, נמלי תל אביב ויפו, והמרינה).
רצועת החוף נחלקת לשלושה חלקים עיקריים:
רוב חופי הרחצה והטיילות מרוכזות ברצועה המרכזית. חופי תל אביב כוללים את חופי הרחצה הראשונים שהוסדרו בארץ, כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
הטיילת והחופים מהווים אלמנט מרכזי בהווייתה של תל אביב ובדימויה כעיר חוף. הטיילת והחופים הומי אדם, ולעיתים מאורגנים בהם אירועים שונים. בעונת הרחצה מופעלות 12 תחנות הצלה בחופי העיר. העירייה מקדמת פרויקט לחיבור כל חופי העיר בטיילת רציפה והיא כמעט רציפה משפך הירקון ועד לנמל יפו. נעשים מאמצים לפנות מבני חוף שקוטעים את רצף הטיילת, כגון פינוי הדולפינריום. יחד עם זאת, לאורך החופים מתוכננים מספר פרויקטים של בנייה גבוהה.
היסטוריה ותכנון
עד שנות ה-20 כמעט שלא התייחסו מתכנני ערים לחוף הים בהקשרים של שימושי פנאי ונופש אלא רק בהקשרים של ספנות ושל דייג. בהתאם לכך, מתכנני אחוזת בית והשכונות היהודיות שקדמו לה, לא התייחסו כלל לקרבתם לחוף הים, ועל תל אביב נאמר שנוסדה כשגבה אל הים.
כשהעיר התפתחה החלו פרנסי תל אביב להתייחס לחוף הים כאל אזור בעל פוטנציאל כלכלי, אך בעיקר בתחומי התעשייה. כך למשל הציע מאיר דיזנגוף לבנות נמל באזור חוף ירושלים של ימינו, ואף לסלול מסילת רכבת לאורך החוף. כן הוצע לרכז את מפעלי התעשייה בחופים. בה בעת גם תושבי תל אביב גילו את הערך המוסף של עיר השוכנת לחוף ימים - רצועת חוף לרחצה, טיול ונופש. השפעה רבה על השינוי בתפישת החוף הייתה גם לחיים נחמן ביאליק, שראה לנגד עיניו את העיר אודסה שלשפת הים השחור, על חופיה והטיילות שלה. לביאליק הייתה השפעה רבה על דיזנגוף ועל פרנסי העיר, והוא הצליח להשפיע עליהם לגנוז את התוכניות לשימושי תעשייה, ולראות בחוף שטח המיועד לשימושי פנאי ונופש. התפתחות אחרת בעלת חשיבות בראשית שנות ה-20 הייתה החלטתם של שלטונות המנדט להעביר לרשות מועצת העיר תל אביב את כל רצועת חוף הים (אדמת מחלול - אדמה ללא בעלים על פי חוק הקרקעות העות'מאני) מרחוב אלנבי ועד נחל הירקון, ובכך אפשרה גישה ישירה לים מכל נקודה במרחב העירוני. לבסוף נתרצו גם פרנסי העיר. בשנת 1921 נפתח קזינו גלי אביב ורחוב אלנבי הוסט אל החוף כדי לקשרו לשטח הבנוי של העיר. קווי הסעות החלו לקשר בין העיר והחוף. מתקני חוף קמו על רצועת החוף.
באותה התקופה, כאנטי תיזה לפתיחת החוף הדרומי לשימושי פנאי ונופש של הציבור, נוצרה על רכס הכורכר מצפון לרחוב אלנבי שכונת מחלול. הייתה זו שכונת עוני שכללה פחונים וצריפים. השכונה הוקמה כמשכן זמני לפליטים יהודים שנאלצו לברוח מיפו במהלך מאורעות תרפ"א, לעולי העלייה השלישית ועל מנת למנוע את התפשטותו דרומה (לכיוון יפו) של בית הקברות המוסלמי 'עבד אל נבי' (שרידיו נמצאים היום בתחום גן העצמאות). בשכונה הוקמו שני בתי חרושת: בית חרושת לאריגת וצביעת משי 'דלפינר-יוחננוף' ומפעל עיבוד עורות של 'האחים לבקוביץ' (לימים הסליק בחצריו פעילות מחתרתית של ההגנה – 'מכון א' לייצור נשק, מהראשונים והמרכזיים במכוניה), שצחנתם נישאה למרחוק ושיפכיהם זיהמו את החוף הסמוך.
תוכנית גדס להרחבת תל אביב צפונה בסוף שנות ה-20 הייתה תוכנית המתאר הראשונה אשר התייחסה אל חוף ימה של תל אביב כאל נכס אסטרטגי של תל אביב למען רווחת תושביה. התוכנית, בשונה מתוכניות המתאר שקדמו לה, התוותה את המשך פיתוחה של תל אביב לאורך רחובות אורך מסחריים מקבילים לים ושדרות רוחב הניצבות אל החוף. כמו כן, באה לידי ביטוי ההבנה כי הבריזה המגיעה מהים צריכה להיות מנוצלת לכל עומקה של העיר. תוכנית זו התיישבה עם העובדה שהאדמות הסמוכות לים, שהיו בבעלות ערבית, היו זולות יותר ונגישות יותר להמשך פיתוחה של העיר. התוכנית גם כללה תכנון של שטחי גינון בקרבת הים, שחלקם יועדו להקמת מגרשי קריקט, וגן גדול בצפון העיר (היכן שהוקם גן העצמאות).