cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קארוזו הגדול
הסרט היה הצלחה מסחרית ואמנותית גדולה והיה שיא בקריירה של לנצה.
תקציר העלילה
25 בפברואר 1873, יום רגיל בעיר נפולי כשהווזוב נשקף מרחוק. ביום זה נולד ילד למשפחת קארוזו שנקרא אנריקו. כבר בהיותו ילד גילה כישרון זמרה במקהלת הכנסייה. אמו טיפחה אותו וגם כאשר הייתה על ערש דוויי היא בקשה ממנו לא להיות לידה אלא להשתתף בתהלוכת הכנסייה.
עברו שנים, אנריקו מתפרנס משירה בבתי קפה וקיבוץ מטבעות. הוא רוצה להתחתן עם חברתו מוזט אבל אביה סוחר הקמח מכריח אותו לעבוד בעסק שלו.
פעם אחת הוא נפגש חבר במועדון ומתחיל לשיר את "לה דנצה" של רוסיני לקול תשואות הקהל. אלפרדו, זמר בתיאטרון סן קרלו מתרשם מקולו ומשיג לו משרת זמר במהלה, ומשם מתפתח אנריקו עד שהגיע לתפקידים ראשיים והתפרסם. משם הוא מגיע ללה סקאלה. כעת הוא רוצה לשאת את חברתו, אך מתברר שהיא כבר נשואה.
אנריקו חותם חוזה עם קובנט גארדן ומופיע בתפקיד ראשי בריגולטו עם זמרת הסופרן מריה סלקה (ג'רמינה נובוטנה) שלא סובלת אותו. הוא נפגש עם אלפרדו שאיבד את קולו והוא מובטל, וממנה אותו לאמרגנו.
הם מקבלים הזמנה ל מטרופוליטן בניו יורק שם נפגש קארוזו עם זמרת הסופרן לואיז הגאר (דורותי קירסטן), והם מתקבלים בתשואות בשירתם באופרה אאידה.
לבסוף הם מתחתנים למרות שאביה אוסר עליה.
בעת ביצוע לוצ'יה די למרמור מגיעה ידיעת שנולדה לו בת ומתפשטת במהירות לזמרים מקהלה והקהל וכולם מריעים לו בסוף.
בריאותו של אנריקו מתערערת. הוא חש במחנק בגרונו ומטפל בעצמו בספריי של אתר.
בוריס אחנוב
בוריס אחנוב (ברוסית: Борис Аханов; נולד ב-5 בנובמבר 1937) הוא שחקן ישראלי.
קורות חייו
בוריס אחנוב נולד בלנינגרד, לסרגיי וקלודיה אחנוב. כשנולד, בוריס אביו היה בשנה השלישית ללימודי המשחק בבית הספר לתיאטרון, אותו סיים ב-1938. בתום הלימודים נסעה המשפחה למורמנסק שבצפון ברית המועצות, שם קיבל האב עבודה. סבו וסבתו של בוריס התגוררו בלנינגרד ובילדותו ובבגרותו (עד לשנת 1956) הוא שהה לסירוגין אצלם בלנינגרד ואצל אביו במורמנסק, בחלוף השנים אביו קיבל עבודה גם בתיאטרון בלנינגרד.
כילד הרבה בוריס לשהות בתיאטרון בגלל עיסוקו של אביו, בתחילה שחקנים נראו לו אנשים מוזרים, אבל כעבור כמה שנים נמשך למשחק והלך לחוג לדרמה. בתום לימודיו בבית הספר, בוריס אחנוב שירת בצבא ברית המועצות. הפעם הראשונה שהופיע על הבמה כשחקן הייתה בתיאטרון לנסווטה בלנינגרד ב-1963. אחר-כך למד משחק במכון למוזיקה וקולנוע בלנינגרד (בכיתתו של הבמאי הנודע גיאורגי טובסטונוגוב, אצלו למד כעבור עשר שנים יבגני אריה, אם כי אריה ואחנוב לא הכירו ברוסיה) בשנים 1963–1967. אחנוב עבד בתיאטרון קומיסרז'בסקי, בניהולו של אגמירז'יאן, בשנים 1967–1974. אחר-כך התחתן עם אידה קלמפמן מריגה, סטודנטית באוניברסיטה, לה הוא נשוי עד היום ועבר לשחק בתיאטרון לדרמה רוסית בריגה, בניהולו של כץ, (היום קרוי התיאטרון על שמו של השחקן מייקל צ'כוב) עד לשנת 1990. אחנוב כיהן כמרצה למשחק בפקולטה לתיאטרון של הקונסבטוריום הלטבי, בשנים 1988–1990.
בוריס אחנוב שיחק ברוסיה בלמעלה משבעים תפקידים, בהם פטר טרופימוב ב"גן הדובדבנים" של אנטון צ'כוב, סורין ב"השחף" של אנטון צ'כוב, ליצן שוטה ב"המלך ליר" של ויליאם שייקספיר, פולוניוס ב"המלט" של ויליאם שייקספיר, אנדריי שואיסקי ב"הצאר פיודור" של אלכסיי קונסטנטינוביץ' טולסטוי וב"מטרוסקאיה קישינב" של אלכסנדר גאליץ'; בשנותיו האחרונות בלטביה שיחק במחזות מודרניים: אריה לייב ב"שחר" של איסאק באבל, אברהם איליץ' שוורץ ב"שקט הימאים" של אלכסנדר גאליץ'. בברית המועצות שיחק בהרבה סרטים וסדרות.
בוריס אחנוב עלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1990. בתחילה עבד עם המחזאי שמעון זלוטניקוב ושיחק במחזהו "שני פודלים" בתיאטרון התיבה. מאוחר יותר באותה שנה שיחק ב"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", ההצגה הראשונה של תיאטרון גשר, שנעשתה בתחילה בשפה הרוסית. אחנוב שרצה לשחק בעברית ולא האמין שגשר יעבור לשחק בעברית ונענה להצעת העבודה שקיבל מערן בניאל, מנהלו האמנותי של תיאטרון החאן ובמשך ארבע השנים הבאות שיחק בעיקר בחאן. בחאן שיחק לראשונה בתפקיד הגברי הראשי לצידה של עליזה רוזן בהצגה "הספסל", פרי עטו של המחזאי הרוסי אלכסנדר גלמן, בבימויו של יהודה אלמגור. אחר-כך גילם את דמותו של קפולט בהצגה "רומיאו ויוליה", הפקה משותפת של החאן ותיאטרון אל-קאסבה מרמאללה, בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד. בקבוצת קפולט שיחקו שחקנים יהודים ובקבוצת רומיאו שיחקו שחקנים ערבים, הערבים דיברו בערבית והיהודים בעברית ושתי הקבוצות שוחחו ביניהן בעברית. הוא שיחק בקומדיה המקורית "מלון מינסק", פרי עטו של חנן פלד, הפקה איתה טס להופיע במוסקבה. ההצגה מספרת על קבוצת שחקנים מישראל שמגיעה למוסקבה, לנה במלון מינסק ופתאום נכנס אדם הדומה ללנין, שהוא איש הק.ג.ב. (אותו גילם אחנוב) ומחולל שם מהפכה, המחזה עמוס בציטטות מגוגול ודוסטויבסקי. במשך שנה שיחק ב"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" ולקח חלק בהצגה גם כשעברו לשחק בעברית. לאחר שיבגני אריה טלפן אליו שוב ושוב והזמינו לעבוד לגשר עזב אחנוב את החאן ומאז 1994 ועד היום (2012) הוא שיחק רק בתיאטרון גשר, פרט לפעם אחת ששיחק בהפקה העצמאית בשיתוף התיאטרון הקאמרי "נתן החכם" מאת לסינג, בבימויו של דורון תבורי. תבורי שיחק את נתן החכם ואחנוב שיחק סולטאן.
בחודש פברואר 2012 שיחק אחנוב בהצגות "יונה ונער", "רביזור", "שונאים - סיפור אהבה" ו"הבן הבכור" בתיאטרון גשר.
בקולנוע הישראלי אחנוב השתתף בסרטים "היו לילות" של רוני ניניו (2010), "היה או לא היה" של לינה וסלבה צ'פלין (2003).
בוריס אחנוב מתגורר עם אשתו בשכונת קטמון הישנה בירושלים, להם בת אחת.
הצגות בישראל
בתיאטרון גשר (2014-1994)
בתיאטרון החאן (1994-1991)
נשפון משופם
נשפון משופם (שם מדעי: Myotis mystacinus) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים, הנפוץ במרכז וצפון אירופה ובמזרח עד לקווקז, וכן בצפון אפריקה. בישראל הינו בסכנת הכחדה, ונמצא בגולן ובחרמון בלבד.
מאפיינים
משקלו 5–11 גרם, אורך האמה 36–41 מ"מ. צבע הגב חום-כהה וצבע הבטן אפור-בהיר . אקולוקציה במין זה מאופיינת באות FM בתדרים 20–120 קילו-הרץ. אזורי המחיה שלוו כוללים בתי גידול מגוונים. תזונתו מורכבת מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
קרלסבאד (באדן)
קרלסבאד (בגרמנית: Karlsbad) היא עירייה במחוז הדרומי של קרלסרוהה בבאדן-וירטמברג בקצה הצפוני של היער השחור. היא נוצרה במהלך רפורמה מוניציפלית ב-1 בספטמבר 1971 ממגוון קהילות עצמאיות לשעבר.
גאוגרפיה והיסטוריה
העירייה ממוקמת ברמת אלב-פינץ בצפון היער השחור, 8 ק"מ דרום-מזרח לאטלינגן, 13 ק"מ דרומית מזרחית לקרלסרוהה ו-15 ק"מ מערבית לפפורזהיים.
קהילות כפריות
עיריית קרלסבאד מורכבת מ-5 עיריות עצמאיות של קהילות שאוחדו על ידי הרפורמה המוניציפלית בשנת 1971:
אוורבך
אוורבך מוזכרת לראשונה בסביבות שנת 1278. לפחות ממה שחפירות ארכאולוגיות הוכיחו, האזור סביב אוורבך יושב כבר בשנת 90 לספירה. אוורבאך קרובה מאוד ללנגנשטיינבאך, מציעה אפשרויות מגורים ופנאי יפות ומחוברת לרשת תחבורה באמצעות קווי אוטובוס.
מוטשלבאך
בדומה לאוורבך, מוטשלבאך הייתה אחד מן הקהילות הקטנות ביותר בקרלסבאד. מוטשלבאך הוזכרה לראשונה בשנת 1278. בשנת 1936 אוחדו קהילות הלדניזיות שונות לתוך קהילה אחת הנקראת כיום "מוטשלבאך". במסגרת הרפורמה בעירייה, מוטשלבאך השתלבה בעיריית קרלסבאד.
איטרסבאך
איטרסבאך, שהוזכרה לראשונה בשנת 1232, נכנסה לבסוף לבאדן-וירטמברג בשנת 1605. ב-1854, בזכות התיישבות תעשייתית, היה ניתן היה לשפר את התנאים הכלכליים של מקום המגורים הטהור. מחצבות הגיר וכבשני הלבנים הביאו גם הזדמנויות הכנסה חדשות לקהילה הקטנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, המקום חווה פריחה כלכלית הודות לתעשייה המודרנית שכבשה לא רק את גרמניה, אלא גם את השוק הבינלאומי. אזור התעשייה ממוקם שני קילומטרים מהאתר. ניתן להגיע לאזור התעשייה ולעיר הפנימית באמצעות רכבת תחתית.
שפילברג
אף על פי שהשטח הוזכר לראשונה במסמכים מ-1281, אזרחי רובע קרלסרוהה, אמרו כי הם עברו לכפר - שאז קראו לו עדיין "ספילברץ" - בשנת 1161. לאחר היה עדיין חלק מוירטמברג, הוא נמכר לבאדן-דורלאך בשנת 1603. במשך 200 השנים הבאות הוא היה שייך ללנגנשטיינבאך עד 1803. בשנת 1971, במסגרת רפורמת העירייה, הם שינו את שמם לשפילברג והשתלבו בעיריית קרלסבאד.
דונה טארט
דונה טארט (באנגלית: Donna Tartt ; נולדה ב-23 בדצמבר 1963) היא סופרת אמריקאית, מחברת הספרים "ההיסטוריה הסודית" (1992), "הידיד הקטן" (2002), ו"החוחית" (2013). טארט זכתה בפרס הספרותי על שם ו.ה. סמית עבור "הידיד הקטן" ב-2003, ובפרס פוליצר עבור "החוחית" ב-2014. היא נכללה ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר" שנערך על ידי "טיים מגזין" ב-2014.
ביוגרפיה
היא התחילה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מיסיסיפי ב-1981, וכתיבתה תפסה את תשומת הלב של וילי מוריס. בעקבות המלצה של מוריס, הורשתה טארט בת ה-18 ללמוד בקורסים לתואר שני של בארי האנה, שהיה סופר הבית באוניברסיטה. הוא האמין שהיא גאונה ספרותית.ב-1982 היא עברה לתוכנית לספרות במכללת בנינגטון, על פי המלצתו של מוריס ושאר מרציה. שם, התיידדה עם הסופרים לעתיד ברט איסטון אליס, ג'יל אייזנשטדט, וג' ונתן לת'ם. בתוקפה זו, החלה לכתוב את הרומן הראשון שלה, "ההיסטוריה הסודית". היא גם יצאה תקופה עם ברט איסטון אליס, שכתב גם הוא באותה תקופה את ספרו הראשון, פחות מאפס.
עלילת "ההיסטוריה הסודית", שיצא ב-1992, מתרחשת בוורמונט, והספר נקרא "מסתורין רצח הפוך", מכיוון שהפרטים של הרצח נגלים בתחילת הסיפור, והרקע שלו מפורט במהלך הספר. "ההיסטוריה הסודית" הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 13 שבועות.
עברו 10 שנים נוספות עד שהוציאה את ספרה השני, "הידיד הקטן", שסיפורו מתרחש בדרום ארצות הברית, ומתאר את נסיונותיה של ילדה בת 12 לנקום את מותו של אחיה. הספר זכה בפרס הספרות על שם ו.ה. סמית ב-2003. בין פרסום שני הרומנים, כתבה טארט מספר סיפורים קצרים ופרוזה שהתפרסמו בכתבי עת, וכן כמה מאמרים. היא חילקה את זמנה בין דירה במנהטן למטע שקנתה בווירג'יניה, ואף חייתה תקופה בצרפת.
כעבור קצת יותר מעשור נוסף, יצא ב-2013 הספר "החוחית", הנסוב סביב ציור השמן בשם זה של האמן קרל פבריציוס, משנת 1654. התמות של הספר כוללות טראומה, אובדן, חברות ויחסי הורים-ילדים. הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 2014. בנוסף, הוענקה לטארט המדליה למצוינות ספרותית על שם אנדרו קרנגי עבור "החוחית".
טארט נמנעת מאורות הזרקור, אינה מעבירה הרצאות או משתתפת בירידים ספרותיים. כתוצאה, היא נחשבת כתעלומה, בדומה לספריה. היא המירה דתה לקתוליות, וכנראה התחייבה לחיי פרישות. כבר בתקופת לימודיה הכריזה שלעולם לא תינשא.
סגנון ותמות בכתיבתה
טארט כותבת במידה רבה בסגנון נאו-רומנטי המושפע משמעותית מן הספרות של המאה ה-19. סגנון זה הוא נדיר בספרות האמריקאית העכשווית, כאשר נטייתם של סופרים מודרניים- והעדפתם של מבקרי הספרות - הוא לטובת סגנון יותר חד וקצר.
מספר תמות שחוזרות בכתיבתה כוללים נושאים הקשורים למעמד חברתי וריבוד חברתי, אשמה, יופי, ואובדן.
ביבליוגרפיה
בתרגום לעברית: באנגלית:
צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית (ספר)
צמיחת התנועה הערבית הפלסטינית 1929-1918 הוא כותר ספרו של המזרחן פרופ' יהושע פורת אשר ראה אור בהוצאת עם עובד, והמשכו בכותר: ממהומות למרידה, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929; שני הכרכים ראו אור, בהתאמה, בשנים 1976 ו-1978.
הספר מבוסס על מחקר ארוך טווח, שראשיתו בעבודת הדוקטור, שערך פורת, בהסתמך על מקורות ארכיוניים של גופים וארגונים ערבים-פלסטינים שונים, כגון הוועד הפועל הערבי ו"האגודות המוסלמיות-נוצריות", ועל ארכיוני השליטים בארץ: תיקי המושלים בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, תיקי משרדי ממשלת בריטניה וממשלת המנדט בארץ ישראל, וכן ארכיוני "ועד הצירים", משלחת התנועה הציונית.
פורת תיקף בחיבורו את תולדותיה של הלאומיות הערבית פלסטינית; התקופה הראשונה החלה לשיטתו ב-1918, עם כיבושה של הארץ על ידי הצבא הבריטי וכינונו של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל בשלהי המלחמה; ביולי 1920 החל השלטון הבריטי האזרחי, והתקופה שמוגדרת כ"צמיחה" נמשכה עד לפרעות תרפ"ט 1929; בתקופה השנייה, שתחילתה ב-1929, החלה, לדעת פורת, "להתגבש בקרבם (של הערבים פלסטינים) ההכרה כי שיטות המאבק החוקיות והפוליטיות לא קדמו את מטרתם - הדיפת הציונות מארץ ישראל - וכי יש לאמץ דרכי מאבק אלימות יותר". תודעה זו הלכה והתגברה עד לישומה במרד הערבי הגדול, או בשמו המקובל ביישוב: "פרעות תרצ"ו-תרצ"ט", בין השנים 1936–1939.
פורת טען במחקרו כי התפתחותה של הלאומיות הערבית פלסטינית המאורגנת התחוללה במשולב יחד עם התפתחות המפעל הציוני והתרחבות היישוב, ויחד עם מדיניותם ומפעלותיהם של שלטונות המנדט הבריטי, ואין להבין את התפתחותה מבלעדי ההשפעות ההדדיות של ישויות אלו, זו על זו.
כרך א: צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929-1918
בראשית הכרך: הקדמה ופתח-דבר. במבוא הובאו הפרקים: "קדושת ירושלים וארץ ישראל באסלאם", "ארץ ישראל מבחינה מינהלית וחברתית בתקופת השלטון המוסלמי", ו"המגמות הפוליטיות בקרב הערבים פלסטינים ערב מלחמת העולם הראשונה. פורת מראה בו את התפתחות רעיון קדושת ירושלים וארץ ישראל באסלאם ומתאר את המבנה המינהלי והחברתי בשלטון המוסלמי, לתקופותיו ולשליטיו השונים: הערבית, הממלוכית והעות'מאנית בארץ ישראל. ערב מלחמת העולם הראשונה התפתחו מגמות פוליטיות חדשות בקרב ערביי ארץ ישראל לנוכח התמורות בממשל העות'מאני. פרק ראשון: "דחיית הציונות והתגבשות האידאולוגיה הפלסטינית בעניין ארץ ישראל", עוסק בהלך הרוח האנטי-ציוני בקרב הערבים הפלסטינים לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ועומד על הסיבות לו. פורת סוקר את האידאולוגיה של הלאומיות הערבית-הפלסטינית באותה תקופה ואת התמודדותה עם התמורות וההתרחבות ביישוב היהודי. פרק שני: "מ"סוריה הדרומית" לפלסטין", מתאר את המצע הרעיוני לסוג של ריבונות ערבית-פלסטינית באזור ארץ ישראל, בדמותם של רעיונות: "סוריה הגדולה", אשר נשען על הממד ההיסטורי, ו"סוריה הדרומית", וקשיי מימושם. פרק שלישי: "העימות עם השלטון הבריטי", סוקר את מגוון הפעולות שנקטו גופים וארגונים פלסטינים מול הממלכה המאוחדת שליטת הארץ על פי החלטת "חבר הלאומים". הן כללו את יציאתן של משלחות פלסטיניות ללונדון, מפגשים עם מדינאים בריטים רמי מעלה, והתמודדות עם הצעותיהם שרובן נדחו. פרק רביעי: "עלייתו של אל-חג' אמין אל-חוסייני", מתאר את מינויו ל ואת כינון "המועצה המוסלמית העליונה", אשר הייתה בשליטתו הבלעדית. פרק חמישי: "תקורתה של האופוזיציה והתפתחותה", מתאר את עליית האופוזיציה להנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית, שנקראה "סיעת הנשאשיבים" על שם ראשיה בני משפחת נשאשיבי מירושלים. פרק שישי: "המפנה, 1929-1924", מתאר את התמורה במחצית השנייה של שנות העשרים: הוועד הפועל הערבי התארגן מחדש ולראשו נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני, וכן עלו כוחות חדשים ורדיקליים יותר ובראשם חמדי אל-חוסייני מעזה. פרק שביעי: הסכסוך סביב "הכותל-המערבי" והשלכותיו". פרק שמיני: "בחינות ארגוניות וחברתיות בהתפתחות התנועה", עוסק בגיבושן של מסגרות ארגוניות ובקשר שבין התנועה הלאומית הפלסטינית לבין העדות הנוצריות בארץ. בסיום הכרך הובאו סיכום, נספחים, מקורות ומפתחות.
מלחמת העצמאות של בנגלדש
מלחמת העצמאות של בנגלדש (בבנגלית: মুক্তিযুদ্ধ) התחוללה ממרץ 1971 ועד לסופה של אותה שנה. הצבא הפקיסטני, בעזרת מיליציות מוסלמיות מקומיות, לחם כנגד המורדים הבנגלים בפקיסטן המזרחית. בעקבות אותה מלחמה, ובעזרת פלישה של צבא הודו בדצמבר, קמה בפקיסטן המזרחית מדינה עצמאית בשם בנגלדש. במהלך המלחמה אירע רצח העם הבנגלי.
רקע
ב-15 באוגוסט 1947, רוב שטחה של הודו הבריטית חולק לשתי מדינות עצמאיות (ראו: חלוקת הודו): הודו, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב מוסלמי. המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה כ-1,600 ק"מ, שווים בקירוב באוכלוסייתם, כ-67 מיליון נפש בכל אחד: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש), ובו רוב לדוברי בנגלית, ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום), בה שרר רוב של דוברי אורדו, וביניהם חצצה הודו. את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבי ופתאנים). כללית, המשטר נקט מדיניות של העדפת החלק המערבי ואפליית החלק המזרחי, הן בחלוקת משרות, כולל בצבא, הן בהשקעות כלכליות והן בקביעת עליונותה של שפת האורדו על פני הבנגלית. בנובמבר 1970 פקדה את מזרח פקיסטן סופת ציקלון, שגבתה את חייהם של מאות אלפי תושבים. תגובת השלטון המרכזי, אשר התמהמה בפעולות הסיוע, המחישה, בעיני תושבי מזרח פקיסטן, את היחס המפלה.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן בפקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות שנערכו בשנה שאחריה, נבחרה מפלגת 'הליגה האוומית', בראשות שייח' מוג'יבור רחמן, שתמכה בהתנתקות של מזרח פקיסטן ממערבה. הממשל הפקיסטני ניסה בדרכים שונות להתנער מתוצאות הבחירות, העלה הצעות לפיהן יהיו כביכול שני ראשי ממשלה וכדומה. הדבר עורר גלי התמרמרות במזרח, ומוג'יבור רחמן יצא ב-7 במרס בקריאה לאי ציות אזרחי. צעד נוסף אותו נקטו המזרח פקיסטנים היה שביתה כללית. לפיכך, על מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות, החליט הממשל הפקיסטני לבצע טיהור נרחב במזרח, ושיגר למזרח תגבורות לכוחות הצבא שכבר שהו בו. ב-25 במרץ 1971 יצא לדרכו מבצע הטיהור, שכונה "מבצע זרקור". למחרת, בעיר צ'יטגונג, הכריזו מפקדי תנועת ההתנגדות במזרח פקיסטן, אשר קמה לנוכח המאורעות, על עצמאות. כמה יחידות צבאיות מזרח פקיסטניות, אשר מרדו במשטר הפקיסטני, היוו את גרעין הכוח הלוחם בתנועת ההתנגדות. אליהם הצטרפו גופים צבאיים למחצה, עריקים מזרח פקיסטנים מהצבא, וכן אזרחים. לאורך כל תקופת מאבקם, המורדים נהנו מתמיכה הודית, הן פוליטית, הן צבאית: תחילה באמצעות אספקת נשק וציוד, ובהמשך באופן ישיר. סיוע זה בא כהמשך ליחסים המתוחים בין הודו לפקיסטן מאז הקמתן.
הלחימה לעצמאות והרצח בבנגל
למרות אוכלוסייתם העצומה של שני חלקי פקיסטן - כל אחד בגודל של מעצמה אירופית - היקף הכוחות המעורבים בלחימה לכל שלביה היו קטן יחסית: מספר אוגדות סדירות של הצבא הפקיסטני, ומספר חטיבות של המתנגדים. גם המיליציות למיניהן לא שינו רבות תמונה זו.
"מבצע זרקור" הפך במהרה לרצח המוני ועל פי דעות מסוימות, לרצח עם, אשר סילוקם של כל העיתונאים הזרים ממזרח פקיסטן קודם המבצע סייע לביצועו. כבר ביומו הראשון כיתר ותקף הצבא הפקיסטני את אוניברסיטת דאקה תוך רצח מרצים, סגל וסטודנטים. בהמשך, במסגרת המבצע, טוהרה מזרח פקיסטן מן היסודות החברתיים אשר היוו פוטנציאל להתנגדות למדיניותו של הממשל הפקיסטני. הצבא והמיליציות החלו במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. כן נפגעו במיוחד בני דת ההינדו. נוסף לכל אלה, פרצו תגרות דמים בין דוברי אורדו, מהגרים ממערב פקיסטן, לבין בנגלים מקומיים. כן הושמו במחנות מעצר אזרחים בנגלים ששהו במערב פקיסטן, בעוד בנגלים אחרים נמלטים לאפגניסטן. פעילות זו גרמה למותם של אלפים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל אזורי הכפר, ועוד שמונה עד עשרה מיליונים שברחו להודו. בנוסף, נעצר שייח' מוג'יבור רחמן, כמו גם מנהיגים אחרים של "הליגה האוומית". קיומה של "הליגה" נאסר, ומנהיגים אחרים, שלא נעצרו, נמלטו. מנגד, פתחו המזרח פקיסטנים במלחמת גרילה המונית, וזו הפכה מתואמת ומאורגנת יותר ויותר במשך הזמן. גם הפקיסטנים, בראותם כי ההתנגדות הפכה למרד של ממש, התארגנו בהתאם, וכן הקימו מיליציות של תושבי מזרח פקיסטן אשר התנגדו לתנועת העצמאות. כך, באותו אביב השיגו המורדים שליטה על חלק גדול מפקיסטן המזרחית, כולל כל הערים הגדולות, אם כי הפקיסטנים חזרו למצב יתרון באותו קיץ. ב-17 באפריל הקימו המורדים ממשלה זמנית באזור מערב בנגלדש של ימינו, אשר קבעה בהמשך את מושבה בכלכותה שבהודו. שייח מוג'יבור רחמן, אשר ישב בכלא הפקיסטני, הוכרז כנשיא. לקראת הסתיו של אותה שנה, שוב חזר היתרון לכוחות המזרח פקיסטנים, אשר הקימו גם חיל אוויר ראשוני. האומדנים השונים של קציר הדמים של כל אלה נעים בין כ-200,000 לכ-3,000,000. נוסף לאלה, נאנסו מאות אלפי נשים בפקיסטן המזרחית.
ההתערבות ההודית
היחסים בין הודו לפקיסטן היו רעועים למן הקמתן של שתי המדינות. עזרתה הגוברת והולכת של הודו למורדים, וההכנות להתערבותה הצבאית הממשמשת ובאה, הניעו את חיל האוויר הפקיסטני לבצע ב-3 בדצמבר מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה. בתגובה להתקפה, פלש הצבא ההודי לפקיסטן המזרחית.
הצבא הפקיסטני במזרח מנה שלוש אוגדות, והיה בנחיתות מול ההודים, אשר הפעילו שלושה גייסות, ונעזרו בכוחות שגודלם שלוש בריגדות (חטיבות מוגברות) בקירוב של תנועת ההתנגדות, כמו גם במספר לא ידוע של בלתי סדירים. בנוסף, השיגו ההודים עליונות אווירית בתוך מספר ימים, תוך העזרות-מה בחיל האוויר של המורדים. כן נהנו ההודים מכך שהייתה ברשותם נושאת מטוסים, וזו סייעה הן לעליונות אווירית, הן לעליונות ימית, בחופי פקיסטן המזרחית. כמו באוויר, אף בזירה הימית נעזרו ההודים בכוחות הימיים של המורדים. הפקיסטנים, הן בשל נחיתותם הצבאית, והן מכיוון שכוחותיהם לא היו מרוכזים אלא היו ערוכים ללוחמת גרילה, לא עמדו בפני ההתקפה ההודית. ב-16 בדצמבר כבשו ההודים את דאקה והפקיסטנים נכנעו.
אף על פי שבין ישראל להודו לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך המלחמה ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני, שלחמו נגד פקיסטן. המשלוחים יצאו מליכטנשטיין בעזרת סוחר הנשק שלמה זבלודוביץ' ונאספו בהודו על ידי אגף מחקר וניתוח. מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.
אחרית דבר
עם כניעת הכוחות הפקיסטניים, הפכה בנגלדש למדינה עצמאית גם למעשה, מעבר להצהרת העצמאות שניתנה כחצי שנה קודם לכן. בפקיסטן הביא הזעזוע שבעקבות המפלה הצבאית לנפילת המשטר, ולעלייתו לשלטון של זולפיקר עלי בהוטו. המדינה החדשה שהוקמה סבלה וסובלת מאסונות טבע תכופים ומעוני בממדים עצומים. חלק מן הפליטים מפקיסטן המזרחית נותרו בהודו גם לאחר שזכתה בנגלדש בעצמאות, בעיקר באסאם.
בשנת 1982 הסתיימה בנייתה של אנדרטת הקדושים הלאומית לזכר נופלי המלחמה.
לקריאה נוספת
Rummel, R.J. Death By Government. Transaction Publishers, 1997.
עונת 1971/1972 בליגה א'
עונת 1971/1972 בליגה א' הייתה העונה ה-16 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 32 קבוצות, 16 קבוצות בכל בית. את העונה סיימו מכבי פתח תקווה והפועל מרמורק במקום הראשון ועלו לליגה העליונה לקראת עונת 1972/1973. ארבע הקבוצות האחרונות ירדו ליגה.
Defense Satellite Communications System
Defense Satellite Communications System (DSCS) (בעברית: מערכת לווייני הגנה לתקשורת) הייתה תוכנית שכללה סדרת לווייני תקשורת לאבטחת תקשורת צבאית. המערכת פעלה במסגרת חיל החלל של ארצות הברית. היא עברה לשלב מבצעי בשנת 1968 ופעלה עד לשנת 2007 כאשר הוחלפה במערכת Wideband Global SATCOM
היסטוריה
בשנת 1960 DARPA התחילה בפיתוח תקשורת צבאית מבוססת לוויינים. תוכנית Advent הייתה מבוססת על טכנולוגיה שטרם פותחה ולכן התוכנית נסגרה בשנת 1962.יחד עם זאת סוכם על המשך פיתוח וחברת Ford Aerospace זכתה במכרז. פותח לוויין שהיה מסוגל להעביר קצב נתונים 1 Mbps. משקל הלוויין היה 45 ק"ג. הוא היה מתוכנן לפעול במשך 3 שנים. הלוויינים הראשונים שוגרו בשנת 1966, המערכת הוכרזה כמבצעית וכללה 34 לוויינים. כל הלוויינים שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל. הלוויינים סיפקו שירותי תקשורת ליחידות לוחמות במלחמת וייטנאם.
אלצ'ה (כדורגל)
מועדון הכדורגל אלצ'ה (בספרדית: .Elche Club de Fútbol, S.A.D), ובקיצור אלצ'ה (בספרדית: Elche CF), הוא מועדון כדורגל ספרדי, המשחק בעיר אלצ'ה בספרד. הקבוצה משחקת בליגה הספרדית השנייה.
Defense Satellite Communications System
היסטוריה
בהמשך היא קיבלה שם Initial Defense Satellite Communication System (IDSCS).
אלצ'ה (כדורגל)
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1923 לאחר מיזוג כל מועדוני הכדורגל בעיר. בעונת 1928/1929 הגיעה הקבוצה הבכירה של המועדון לשמינית גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת קאסטיון. בעונה שלאחריה החלה לשחק בליגה הרביעית בספרד. הקבוצה שיחקה בליגות הנמוכות בספרד עד עונת 1958/1959 שבסיומה עלתה בפעם הראשונה מהליגה השנייה בספרד לליגת העל הספרדית.
Defense Satellite Communications System
היסטוריה
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 סוכם על פיתוח דור המשך - DSCS II. הלוויינים היו אמורים לספק העברת מידע וקול. על הלוויין הותקן פאנל סולארי שסיפק 535 ואט ובנוסף הותקנו סוללות מצברים. ערוץ תקשורת כלל X band. הלוויין פותח בנורת'רופ גראמן. משקל הלוויינים היה 520–611 ק"ג. הם היו מתוכננים לעבודה במשך 5 שנים. הלוויין הראשון שוגר בשנת 1971. הלוויין האחרון סיים את השירות בשנת 2008. כל הלוויינים שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל ובסך הכול שוגרו 16 לוויינים. הלוויינים היו יכולים לספק שירותי קול ב-1300 ערוצים או מידע בקצב נתונים 100 Mbps.
אלצ'ה (כדורגל)
היסטוריה
הקבוצה שיחקה בליגת העל הספרדית במשך 12 שנים. ההישג הטוב בליגת העל הספרדית בתקופה זו הוא מקום 5 בעונת 1963/1964. בעונת 1959/1960 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד. בעונות 1961/1962, 1962/1963 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצות ריאל מדריד וברצלונה בהתאמה. בעונת 1965/1966 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לברצלונה. בעונת 1966/1967 הגיעה לחצי גמר הגביע והפסידה לקבוצת ולנסיה. בעונת 1967/1968 הגיעה לרבע גמר הגביע והפסידה לקבוצת סלטה ויגו. בעונת 1968/1969 הגיעה בפעם היחידה לגמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו. בעונת 1970/1971 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת סנט אנדרו. בסוף העונה ירדה לליגה השנייה.
Defense Satellite Communications System
היסטוריה
בשנת 1975 הועברה הזמנה לפיתוח DSCS III. הפיתוח בוצע על ידי ג'נרל אלקטריק ויוז איירקראפט. בהמשך בניית הלוויינים עבדה ללוקהיד קורפוריישן. על הלוויינים הותקנו מספר משגרים ופאנל סולארי בהספק 1700 וואט. משקל הלוויין היה 1235 ק"ג והוא היה מתוכנן לעבודה במשך 10 שנים. הלווין הראשון שוגר בשנת 1982 ושיגורים נמשכו עד לשנת 2003. הלוויינים שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל, הסדרה כללה 14 לוויינים. בין היתר הם היו מנוצלים לתקשורת עם תחנות מחקר אמריקאיות באנטארקטיקה בקצב נתונים 30 Mbps
אלצ'ה (כדורגל)
היסטוריה
אחרי 2 עונות בליגה השנייה, חזרה לליגת העל הספרדית. הקבוצה שיחקה בליגת העל הספרדית במשך 5 שנים. בעונת 1976/1977 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצת אתלטיק בילבאו. הקבוצה ירדה מליגת העל הספרדית לליגה השנייה בספרד בסוף עונת 1977/1978 ושיחקה בליגה השנייה ובליגה השלישית עד עונת 2012/2013 למעט 2 עונות בליגת העל הספרדית בשנות השמונים. בעונות 1978/1979, 1981/1982, 1990/1991, 2004/2005 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצות אוסאסונה, דפורטיבו לה קורוניה, מיורקה ונומנסיה בהתאמה. בסוף עונת 2012/2013 עלתה מהליגה השנייה לליגת העל הספרדית.
בתום עונת 2014/2015 סיימה במקום ה-13 בליגה, אולם מאוחר יותר הורדה לליגת המשנה עקב חובות לרשויות המס בספרד.
בתום עונת 2019/2020, שבה הקבוצה לשחק בלה ליגה, לאחר ניצחון בפליאוף על ז'ירונה משער ניצחון בדקה ה-97. בעונת 2021/2022 סיימה במקום ה-13.
בסיום עונת 2022/2023 שבה הקבוצה לליגת המשנה.
סגל הקבוצה
נכון ל-13 בספטמבר 2022
(קפטן)
(בהשאלה מוטפורד)
(בהשאלה מברצלונה)
(בהשאלה ממרסיי)
ויקטור גלוגר
ויקטור גלוגר (נולד ב-1958) הוא שף ישראלי זוכה פרסים ממוצא ארגנטינאי, המתמחה באוכל צרפתי, ים תיכוני וכן ספרדי ולטיני.
ביוגרפיה
ויקטור גלוגר נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, למד מזרחנות ויחסים בינלאומיים. בשנת 1978, בהיותו בן 19 עלה לישראל במסגרת השומר הצעיר ובגיל 22 נסע לצרפת ללמוד וטרינריה. במהלך לימודיו החליט שהוא רוצה ללמוד בישול בעקבות מודעה של בית ספר למלונאות, שראה באקראי במטרו של פריז. את בית הספר למלונאות סיים בתואר cap (טבח בדרגה A ו-B) בשנת 1982.
הוא התגורר בצרפת עד שנת 1989 ועבד שם במסעדות אוליביה ואלר, לוראנס, ל'אוברז' די גארייה ופאוויון דופין ובבית הספר לה נוטר, בו השתלם אצל השף שארל בארייר. אחר כך חזר לישראל ועבד במשך שנה בתור שף מחלקה במלון דניאל בהרצליה. בהמשך שימש כשף הראשון של מסעדת "במבו דג" בראשון לציון, ובמשך שלוש שנים כשף הראשון של "דלידג" של משה כרובי. בהמשך שימש כשף הראשון במסעדת "206 דגים", בצומת קריית שאול, במשך שש שנים.
בדצמבר 2001 פתח ביחד עם דודי זיו את מסעדת קלואליס, השוכנת במתחם הבורסה ברמת-גן, ברחוב אבא הלל. המסעדה נקראה על שם שתי בנותיו, קלואה וליס, התמחתה בדגים ופירות ים ובין חומרי הגלם שכיכבו בה ניתן היה למצוא קוקי סן-ז'ק, לנגוסטינים מניו זילנד, דג דולפין ים וברווז מצרפת. כמו כן המסעדה הציעה בשר ומנות צמחיות ומטבחה הפתוח איפשר לסועדים לצפות בהכנת המנות. בחזית המטבח היה אקווריום ובו לובסטרים וכן ויטרינה שהציגה לראווה את הדגים אותם ייבא גלוגר מקצוות תבל.
גלוגר הרכיב במסעדה, בשיתוף פעולה עם דיאטנית, ארוחת גורמה דיאטטית ב-500–600 קלוריות, בהתבסס על תפישתו של השף הצרפתי, אבי הגורמה הדיאטטי, מישל גראר. הארוחה כוללת גם קינוחים ללא סוכר.
המסעדה זכתה לפרס על מצוינות בשנים 2008–2011 מטעם המגזין ויין ספקטייטור עבור מרתף היין שלה המכיל 7,000 בקבוקים מ-270 סוגים, שחלקם מאמירים למחירים של עשרות אלפי שקלים.
קלואליס דורגה דרך קבע ברשימת עשר המסעדות הטובות בישראל לפי המדריכים השונים.
בשנת 2015 נפתחה לקלואליס מסעדת אחות כשרה במלון הילטון בתל אביב.
בשנת 2017 החליט גלוגר לסגור את קלואליס ולפתוח במקומה את מסעדת הולה בראסרי בחלל ששימש עד אז את מסעדת רפאל של רפי כהן שנסגרה מוקדם יותר. בשנת 2019 עזב את המסעדה והפך למרצה בבית הספר לקולינריה דן.
ברוקן ארו
ברוקן ארו (באנגלית: Broken Arrow) היא עיר במדינת אוקלהומה בארצות הברית. העיר נמצאת צמוד לעיר טולסה מדרום-מזרח והיא חלק מהמטרופולין שלה. ברוקן ארו נמצאת ברובה במחוז טולסה, אם כי חלק ממנה נמצא במחוז ואגונר. בעיר מתגוררים 98,850 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
מקור שמה של העיר הוא בהתיישבות של בני הקריק שהתקיימה מספר קילומטרים דרומית למרכז העיר של היום. מקור ההתיישבות הוא באנשי קריק שגורשו על ידי הממשל מההתיישבות המקורית שלהם באלבמה בשנות ה-30 של המאה ה-19. כשהגיעו לטריטוריה האינדיאנית הם הקימו התיישבות וקראו לה ת'לי-קאוץ'-קו (בשפת מסקוגי: Rekackv), שם שמשמעו "חץ שבור" אשר היה שמה של ההתיישבות המקורית שלהם.
ב-1902 מסילת מיזורי-קנזס-טקסס תכננה לסלול מסילה באזור והעניקה אתרים להקמת עיירות לאורך המסילה. שלושה אתרים כאלו נמכרו לחברת ארקנסו ואלי טאון סייט (Arkansas Valley Town Site Company). מזכיר החברה ויליאם ס. פירס הורשה להעניק שם לאחד האתרים והוא החליט לתרגם את שם ההתיישבות הקרובה ל"ברוקן ארו" ולאמץ אותו לעיירה העתידית.
בשנותיה הראשונות כלכלת העיר הסתמכה בעיקר על חקלאות וגם על תעשיית הפחם. ברוקן ארו לא גדלה במיוחד והיא נותרה עיירה קטנה במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ברוקן ארו החלה לגדול והיא הפכה לעיר פרוורית.
חינוך
בעיר נמצא קמפוס של אוניברסיטת נורת'איסטרן סטייט (Northeastern State University).
חוקת ניו זילנד
החוקה של ניו זילנד היא סך כל החוקים והעקרונות הקובעים את המבנה הפוליטי של ניו זילנד. שלא כמו מדינות רבות אחרות, לניו זילנד אין מסמך חוקתי יחיד. זוהי חוקה לא פורמלית, שמהווה שילוב של מקורות כתובים ומקורות בלתי כתובים. לחוק החוקה 1986 יש תפקיד מרכזי בחוקה, לצד אוסף חוקים אחרים, צווים במועצה, מכתבי הרשאה, החלטות של בתי המשפט, עקרונות אמנת ואיטנגי,   ומסורות ומוסכמות בלתי כתובות. בניו זילנד לא קיים הבדל טכני בין חוקים רגילים לחוקים הנחשבים " משפט חוקתי "; שום חוק לא זוכה למעמד גבוה יותר. ברוב המקרים הפרלמנט של ניו זילנד יכול לבצע "רפורמה חוקתית" פשוט על ידי העברת פעולות של הפרלמנט, ובכך יש לו את הכוח לשנות או לבטל אלמנטים של החוקה. עם זאת, ישנם כמה חריגים לכך – חוק הבחירות 1993 מחייב הוראות מסוימות שניתן לתקן רק לאחר משאל עם.
Five seconds flat
five seconds flat הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית ליזי מקאלפיין, שיצא ב-8 באפריל 2022, על ידי חברת התקליטים AWAL והופץ ידי החברה Artists & Music, כל האלבום נכתב על ידי ליזי בעזרת כותבים אחרים. לפני צאת האלבום, יצאו ממנו הסינגלים "erase me" "hate to be lame".
חוקת ניו זילנד
לאחר עשרות שנים של ממשל עצמי, ניו זילנד זכתה בעצמאות סטטוטורית מלאה מבריטניה ב-1947. כיום זוהי מונרכיה חוקתית עם דמוקרטיה פרלמנטרית. המלך של ניו זילנד הוא ראש המדינה – המיוצג בממלכת ניו זילנד על ידי המושל הכללי – והוא מקור הכוח המבצע, השיפוטי והמחוקק, למרות שהכוח האפקטיבי נמצא בידיהם של שרים שנבחרו לבית הנבחרים של ניו זילנד שנבחר באופן דמוקרטי. מערכת זו מבוססת על " מודל ווסטמינסטר ", אם כי מונח זה אינו מתאים יותר בהתחשב בהתפתחויות החוקתיות המיוחדות לניו זילנד. לדוגמה, ניו זילנד הקימה בית מחוקקים חד-ביתי בתוך עשור מעצמאותה הסטטוטורית.
Five seconds flat
ביקורות
על פי מצבור הביקורות האתר albumoftheyear, זכה האלבום לציון משתמשים של 76/100 וציון מבקרים של 75/100.
חוקת ניו זילנד
מקורות החוקה
החוקה כוללת, בין היתר, את המקורות הבאים:
אלמנטים
חוקת ניו זילנד אינה מאוגדת והיא נמצאת במסמכים משפטיים פורמליים, בהחלטות של בתי המשפט ובפרקטיקות (שחלקן מתוארות כמוסכמות). היא קובעת כי ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שיש לה שיטת ממשל פרלמנטרית, וכי היא דמוקרטיה ייצוגית. היא משקפת יותר ויותר את העובדה שהסכם ואיטנגי נחשב למסמך מכונן של הממשלה בניו זילנד. יש לראות את החוקה גם בהקשרה הבינלאומי מכיוון שמוסדות ממשלתיים בניו זילנד חייבים להתחשב יותר ויותר בהתחייבויות ובסטנדרטים הבינלאומיים.
חוק החוקה משנת 1986 מתאר את שלוש זרועות הממשל בניו זילנד: הרשות המבצעת (המועצה המבצעת, שכן לקבינט אין מעמד משפטי פורמלי), הרשות המחוקקת (בית הנבחרים והריבון בפרלמנט) והרשות השופטת (מערכת בתי המשפט).
שליט
לפי חוק החוקה 1986, ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שבה תפקידו של הריבון השולט הוא חוקי ומעשי כאחד. העיקרון הבסיסי הוא דמוקרטיה, כאשר כוח פוליטי מופעל באמצעות פרלמנט שנבחר באופן דמוקרטי – זה נחשב לעיתים קרובות כ"המונרך שולט אבל הממשלה שולטת כל עוד יש לה את תמיכת בית הנבחרים". חלק 1 של חוק החוקה מתאר את "הריבון", המלך השולט, כראש המדינה של ניו זילנד.
מוסדות ממשלתיים
הזרועות המחוקקות, המבצעות והמשפטיות של ניו זילנד פועלות בהתאם לחוק החוקה 1986 ולמוסכמות שונות בלתי כתובות, שנגזרות משיטת וסטמינסטר. בניו זילנד קיים בית מחוקקים בשם הפרלמנט של ניו זילנד, המורכב מהמלך של הפרלמנט ובית הנבחרים. על פי עקרון הריבונות הפרלמנטרית, הפרלמנט רשאי להעביר כל חקיקה שירצה. מאז 1996, ניו זילנד משתמשת בשיטה היחסית של חברים מעורבים (MMP), שהיא בעצם ייצוג יחסי עם מושבים של חברים בודדים (שיכולה להשפיע על המידתיות של הבית, אבל רק במידה מוגבלת). שבעה אלקטורלים נשמרים כיום לחברים שנבחרו ברשימה מאורית נפרדת. עם זאת, מאורי רשאי לבחור להצביע ולהתמודד על המושבים הלא שמורים, וכמה מהם נכנסו לפרלמנט בדרך זו.
הקבינט, האחראי לפרלמנט, מפעיל את הסמכות המבצעת. הקבינט מהווה ביטוי מעשי של גוף רשמי המכונה המועצה המבצעת. ראש הממשלה, כמנהיג הפרלמנטרי של המפלגה הפוליטית או קואליציית המפלגות המחזיקות או זוכות לתמיכה של רוב מושבים בבית הנבחרים, יושב ראש הקבינט. סעיף 6(1) לחוק החוקה 1986 קובע, "אדם יכול להתמנות ורשאי לכהן בתפקידו כחבר המועצה המבצעת או כשר הכתר רק אם אותו אדם הוא חבר פרלמנט". ראש הממשלה וכל שאר השרים נכנסים לתפקידם עם קבלת צו מאת המושל הכללי; נוהג זה מבוסס על העיקרון שכל הכוח הביצועי נובע בסופו של דבר מהריבון. ממשלה חייבת להיות מסוגלת לזכות ולשמור על תמיכת רוב חברי הפרלמנט על מנת לייעץ למושל הכללי ולריבון; זהו העיקרון של ממשל אחראי.
מערכת המשפט של ניו זילנד היא היררכיה המורכבת מבית המשפט העליון של ניו זילנד, בית המשפט לערעורים של ניו זילנד, בית המשפט הגבוה של ניו זילנד ובתי המשפט המחוזיים. בתי המשפט הללו הם כולם בסמכות שיפוט כללית. ישנם מספר בתי משפט נוספים בסמכות מומחים, לרבות בית הדין לעבודה, בית המשפט לאיכות הסביבה ובית המשפט לקרקע מאורית, וכן בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לנוער, הפועלים כחטיבות מיוחדות של בתי המשפט המחוזיים. ישנן גם מספר ערכאות מיוחדות הפועלות בתפקיד שיפוטי או מעין שיפוטי, כגון בית הדין לסכסוכים, בית הדין לשכירות ובית הדין של ואיטנגי.
חוֹק
לחוק הניו זילנדי שלושה מקורות עיקריים: המשפט המקובל האנגלי; חוקים מסוימים של הפרלמנט של בריטניה שנחקקו לפני 1947 (בעיקר מגילת הזכויות 1689 ); וחוקים של הפרלמנט של ניו זילנד. בפרשנות המשפט המקובל, קיימת חזקה הניתנת להפרכה התומכת באחידות עם המשפט המקובל כפי שפורש בבריטניה ובתחומי שיפוט קשורים. חוסר אחידות מתעורר כאשר בתי המשפט בניו זילנד שוקלים תנאים מקומיים המצדיקים זאת או כאשר החוק שונה בחוק הניו זילנדי. קיום הוועדה המשפטית של המועצה הפרטית בלונדון כבית המשפט האחרון לערעורים והנוהג של שופטים לנהוג לפי החלטות בריטיות, למרות שמבחינה טכנית, הן אינן מחויבים להן, שניהם חיזקו את ההנחה הזו. בית המשפט העליון של ניו זילנד, שהוקם על ידי חקיקה באוקטובר 2003 ושהחליף את המועצה הפרטית לערעורים עתידיים, המשיך לפתח את השיטה הזו.
הסכם ואיטנגי
מקומו של הסכם ואיטנגי בחוקה הוא נושא לוויכוחים רבים. לאמנה אין מעמד משפטי מובנה, אך היא מוזכרת בחוקים שונים והיא נתפסת יותר ויותר כמקור חשוב למשפט חוקתי.
חוק אמנת ואיטנגי משנת 1975 הכניס את נוסח האמנה לחוק בפעם הראשונה (כלוח זמנים) וקבע את בית הדין של ואיטנגי כמיועד לחקור טענות הנוגעות ליישום עקרונות האמנה. החוק היה תחילה פרוספקטיבי אך תוקן ב-1985 כך שניתן יהיה לחקור טענות המתוארכות לחתימה על האמנה ב-1840.
הפניות ל"עקרונות אמנת ואיטנגי" מופיעות במספר חוקים, אם כי העקרונות עצמם לא הוגדרו בחוק. במקום זאת הם מוגדרים על ידי החלטת המשפט המקובל של בית המשפט לערעורים משנת 1987, "פרשת הקרקעות" המפורסמת שהביאה מועצת המאורי של ניו זילנד בשל חששות לגבי העברת נכסים ממשרדי ממשלה לשעבר למפעלים בבעלות המדינה, חלק מהארגון מחדש של כלכלת ניו זילנד על ידי ממשלת הלייבור הרביעית. מכיוון שהמפעלים בבעלות המדינה היו בעצם חברות פרטיות בבעלות הממשלה, הן דרשו שנכסים שניתנו על ידי מאורים לשימוש המדינה יוחזרו למאורים על ידי בית הדין של ואיטנגי. מועצת המאורי ביקשה לאכוף את סעיף 9 לחוק המפעלים בבעלות המדינה משנת 1986: "שום דבר במעשה זה לא יתיר לכתר לפעול באופן שאינו עולה בקנה אחד עם עקרונות אמנת ואיטנגי".
חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד
חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד קובע את הזכויות האזרחיות והפוליטיות של אזרחי ניו זילנד כנגד שלושת זרועות הממשל וגופים ואנשים הממלאים תפקידים ציבוריים. החוק אינו משוריין, וניתן, בתיאוריה, לשנותו על ידי הפרלמנט ברוב רגיל.
רפורמה
מכיוון שהיא אינה חוק עליון, החוקה של ניו זילנד היא בתיאוריה קלה יחסית לרפורמה, והיא דורשת רק רוב של חברי הפרלמנט כדי לתקן אותה, דבר שהומחש באמצעות ביטול המועצה המחוקקת ב-1950
היבטים מסוימים של החוקה מושרשים, באופן מסודר. סעיף 268 לחוק הבחירות מצהיר כי החוק המסדיר את כהונתו המרבית של הפרלמנט (עצמו חלק מחוק החוקה), יחד עם הוראות מסוימות של חוק הבחירות הנוגעות לחלוקה מחדש של גבולות הבחירות, גיל ההצבעה וההצבעה החשאית, ניתן לשנות רק על ידי שלושה רבעים מכלל חברי בית הנבחרים, או על ידי רוב של קולות תקפים במשאל עם עממי. סעיף 268 עצמו אינו מוגן על ידי הוראה זו, כך שממשלה יכולה לבטל באופן חוקי את סעיף 268 ולהמשיך לשנות את חלקי החוק, שניהם ברוב רגיל בלבד בפרלמנט. עם זאת, הוראת ההשתרשות נהנתה מתמיכה דו-מפלגתית ארוכת שנים, וההשלכות האלקטורליות של שימוש בפרצה חוקית כדי לשנות הוראה מושרשת יהיו כנראה חמורות.
למרות שהוא אינו מעוגן מבחינה חקיקתית, לא סביר שיתרחש שינוי מהותי בהיבטים אחרים של החוקה בהיעדר תמיכה רחבה, בין אם באמצעות הסכם חקיקה רחב או באמצעות משאל עם.
משאל עם
אין דרישה למשאל עם כדי לחוקק שינוי חוקתי בניו זילנד, למעט שיטת הבחירות ותקופת הפרלמנט. עם זאת, היו כמה משאלי עם בהיסטוריה של ניו זילנד, לאחרונה כדי להחליט על אופי הרפורמה האלקטורלית בניו זילנד. קבוצות רבות דוגלות ברפורמה חוקתית באמצעות משאל עם, למשל הרפובליקה של ניו זילנד תומכת במשאל עם על רפובליקה. המועצה הפרטית כבית המשפט הגבוה ביותר לערעורים בניו זילנד הוחלף על ידי בית המשפט העליון של ניו זילנד בחוק פשוט של הפרלמנט למרות קריאות של המפלגה הלאומית של ניו זילנד לקיים משאל עם בנושא.
חוק משאל עם ביוזמת אזרחים משנת 1993 מאפשר לערוך משאלי עם לא מחייבים בכל נושא אם תומכים יגישו עצומה לפרלמנט חתומה על ידי 10% מהבוחרים הרשומים. ב -1999 נערך משאל עם אחד כזה, בשאלה האם יש לצמצם את מספר חברי הפרלמנט מ-120 ל-99. האלקטורים הצביעו ברובם המכריע בעד ההצעה. עם זאת, לא היו מהלכים לתיקון חוק הבחירות 1993 בהתאם לתוצאה זו עד לשנת 2006, אז הוגשה הצעת חוק על ידי ראשת הפרלמנט, ברברה סטיוארט, להקטנת גודל הפרלמנט ל-100. הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה ב-61 קולות מול 60 אך הודחה בקריאה שנייה לאחר שהומלצה על ידי הוועדה הנבחרת לבטל את הצעת החוק.
משאל עם בנושאים חוקתיים בניו זילנד (תוצאה מודגשת):
חוקה כתובה
סקר של TVNZ ב-2004 מצא ש-82% מהנסקרים סברו שלניו זילנד צריכה להיות "חוקה כתובה". בשנת 2016, ראש הממשלה לשעבר ג'פרי פאלמר ואנדרו באטלר יצרו "חוקה עבור אוטארואה ניו זילנד" כדי לעורר דיון ציבורי על חוקה כתובה.
ועדת הסדרים חוקתיים
בנובמבר 2004 הכריזה ראש הממשלה הלן קלארק על הקמת ועדה נבחרת של בית הנבחרים שתערוך חקירה לגבי ההסדרים החוקתיים הקיימים של ניו זילנד. גם המפלגה הלאומית וגם ניו זילנד פירסט לא השתתפו. החל משנת 2005 נערכה החקירה של הוועדה להסדרים חוקתיים. הוועדה הגישה שלוש המלצות מרכזיות לממשלה:
ב-2 בפברואר 2006 הגיבה הממשלה לדו"ח הוועדה. הממשלה הגיבה בחיוב להמלצה הראשונה והשנייה, אך לא תמכה בהמלצה השלישית.
סקירה חוקתית
בדצמבר 2010, הוכרזה סקירה חוקתית כחלק מהסכם האמון בין המפלגה הלאומית למפלגה המאורית. ההסכם היה חלק מהוויכוח על עתידם של הבוחרים המאורים. המפלגה הלאומית תמכה במדיניות של ביטול המושבים בעוד שהמפלגה המאורית רצתה שהמושבים יהיו מעוגנים בחוק. הסקירה החוקתית נוצרה כדרך לספק את שני הצדדים.
קבוצת עבודה חוקתית מאורי
בשנת 2010 פורום הכיסאות של איווי פורום המורכב מאנשים מארגון איווי(אנ'), ארגון מאורי בניו זילנד הקים קבוצת עבודה חוקתית על מנת ליצור שיחה עם שיח של המאורים כיצד ניתן לפתח חוקה לניו זילנד מנקודת מבט מאורית. פורום יושבי ראש איווי הנחה את קבוצת העבודה לבסס את הדיונים על הכרזת העצמאות משנת 1835, על הסכם ואיטנגי, על הצהרת האומות המאוחדות על זכויותיהם של עמים ילידים ועל העקרונות של טיקנגה. הפורום קיים 252 פגישות עם מאורים במארה ובמסגרות אחרות בין 2012 ל-2015 הממצאים פורסמו ב-2016 במסמך בשם Matike Mai Aotearoa.
Five seconds flat
ביקורות
לפי הביקורת של מגזין המוזיקה הבריטי DORK שנתן לאלבום דירוג של 4 מתוך 5 כוכבים "האלבום כולו הבזקים של סדינים לבנים נקיים, אור שמש חודר מבעד לתריסים, ערבוב ראשון של הקפה שלך בבוקר ... במהלך האלבום, בת ה-22 מוצאת את עצמה עוברת דרך שברון לב מכוער: כל רצועה מרגישה כמו עוד צעד על רגליים מהוסות."
סרט "Five Seconds Flat, the film"
עם יציאת האלבום מקאלפיין הוציאה גם סרט ב-8 באפריל 2022. הסרט זמין לצפייה בערוץ היוטיוב הרשמי של ליזי מקאלפיין. (קישור לסרט)
בסרט מופיעים כל שירי האלבום חוץ מ-2. שליזי לא הרגישה שהם שייכים לעלילת הסיפור.
ליזי הגתה את כל הרעיון לסרט ואת העלילה לבדה "היה לי עמודים שלמים של הסברים מורכבים על משמעות הסרט" אמרה בשאלון לאחר הקרנת הסרט.
היא הגיעה לרעיון של השלדים בסרט "מפני שאני מרגישה ששבירת לב זה כמו מוות קטן" אמרה בשאלון לאחר הקרנת הסרט.
הרעיון במטפורה הזאתי שכל פעם שהיא מרגישה שבורת לב היא מתה כל פעם מחדש. אז כל פעם בסרט שהיא מרגישה שבורת לב יש לה איפור של שלד.
סיבוב הופעות "Five Seconds Flat, the tour"
עם צאת האלבום בא גם סיבוב ההופעות שהוכרז ברשתות החברתיות ב-7 באפריל 2022 והתקיים מהתאריכים 8 ביוני 2022 - 25 בנובמבר 2022.
המרגלת היפה
המרגלת היפה (באנגלית: Destination Unknown) הוא ספר בלשי מאת אגתה כריסטי שיצא לאור לראשונה בבריטניה בשנת 1954.
עלילה
הילרי קרייבן היא אם שכולה שננטשה על ידי בעלה לשעבר. כאשר מגיעים מסמכי הגירושים מצבה הנפשי הופך רעוע והיא טסה מבריטניה למרוקו כדי להירגע מעט, אולם שם הולך וגובר רצונה למות. לאחר שהגורל מתעתע בה בדמות התרסקות המטוס בו הייתה אמורה לטוס, נחישותה גוברת והיא רוכשת כדורים מבית מרקחת.
החוקר ג'סופ מחליט להיעזר בה לצורך חקירת מקרה בלתי מפוענח ומבטיח לה שאין סיכויים רבים שתיחלץ מהמקרה בחיים והילרי מסכימה.
במסגרת חקירת המקרה, מתחזה הילרי לרעייתו של מדען מוכשר שנעלם ומובלת יחד עם קבוצת אנשים בעלי יכולות גבוהות בתחומים מדעיים לאזור מבודד וסודי, שם מתברר לה ש"בעלה" המדען תומאס בטרטון גנב את התגלית בשלה התפרסם. עצביו מעורערים מנוכחותם האפשרית של מיקרופונים ואמצעי האזנה החבויים בכל מקום והוא לא מצליח לבצע תגלית מדעית נוספת. שניהם חפצים לברוח מהמקום אולם בלתי אפשרי לצאת מהמקום. הילרי מתיידדת עם צעיר בשם אנדי פיטרס, כימאי מחקר, ונעזרת בו כדי לתכנן בריחה אפשרית. במהלך הספר דנים מספר מדענים בסיבה בשלה הסכימו להגיע למקום: אחדים עשו זאת בשל בצע כסף, אחרים הגו רעיונות כמו השתלטות על העולם ומעמד עליון של מדענים.
במהלך הספר פוגשת הילרי במר אריסטידס, יווני עשיר האחראי על המיזם. הוא מסביר שמטרתו היא איסוף המוחות הטובים ביותר בעולם וכאשר ירצו מדינות העולם במדענים, יהיה עליהם לרכשם ממנו. מטרת המיזם היא בעצם השקעה כספית. במהלך משלחת ביקור בריטית במקום מצליחים הילרי ופיטרס להשתחרר וג'סופ פותר את התעלומה. מר אריסטידס נחלץ מהתקרית בהסבר שלא ידע מה מתחולל, וג'סופ סבור שלא ניתן יהיה להאשימו בדבר. בנוסף מתגלה כי פיטרס הגיע למקום כדי לתפוס את תומאס בטרטון שאחראי למותה של קרובת משפחתו וגנבת תגליתה המקצועית. מסוף הסיפור משתמע, שניתן יהיה להרשיע את בטרטון וכן שהילרי ופיטרס נהיו בני-זוג.
רעיונות מרכזיים
הספר שפורסם בשנות ה-50 עוסק ברעיונות סובייטים אבל גם נושא בחובו את השפעת גירושיה של כריסטי משנת 1921. כמו ספר אחר של כריסטי מאותה תקופה, "דיוקן לא גמור", הוא עוסק באישה צעירה שהתגרשה לאחר שילדה בת. בשני הספרים מצוינות נטיות אובדניות שמזוהות על ידי אדם אחר המצליח להצילה. הספר מתבסס על אירועי ריגול אמיתיים שקרו בשנות ה-50, כאשר שני פיזיקאים, ברונו פונטקורבו וקלאוס פוקס, ערקו לברית המועצות לשעבר.
דניאל כהן
{{פירושונים
ראו גם
}}
יחסי הרשות הפלסטינית–ערב הסעודית
יחסי הרשות הפלסטינית-ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין הרשות הפלסטינית לערב הסעודית.
לרשות הפלסטינית יש שגרירות בריאד. שתי המדינות חברות או משקיפות בליגה הערבית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובאומות המאוחדות. לאחרונה נפוצו שמועות המעידות על צמצום התמיכה הסעודית בפלסטינים, שלטענת שתי המדינות – פגעה במערכת היחסים.
היסטוריה
בעוד ערב הסעודית התיידדה עם הפלסטינים לאחר מלחמת העצמאות ב-1948, ערב הסעודית התרחקה מהסכסוך והחלה להתמקד בגישה ידידותית יותר, ולעיתים הצטלבה עם ישראל. עם זאת, בתקופת שלטונו של המלך פייסל, שהיה שליט ליברלי בתולדות ערב הסעודית והיה בעל דעות פרו-פלסטיניות, סעודיה פיתחה קשר הדוק יותר עם הפלסטינים ושמרה עליה לרמה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, הוציאה את הנפט הסעודי מהשוק וכתוצאה מכך התרחב משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973. הכנסות הנפט החדשות אפשרו גם לפייסל להגדיל משמעותית את הסיוע והסובסידיות שהתקבלו לאחר מלחמת ששת הימים עבור מצרים, סוריה ואש"ף . עם זאת, המלך נרצח שנתיים לאחר מכן, והיחסים שהיו פעם חמים תחת פייסל החמירו בפעם השנייה.
חוות דעת של הדור החדש
בעוד הסעודים מזדהים עם הפלסטינים, הפלסטינים אינם מזדהים עם הסעודים
לפי הדיווחים, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, נסיך הכתר של ערב הסעודית, אמר בשנת 2018 כי "על הפלסטינים לקבל שלום או לשתוק ולהפסיק להתלונן", מה שעורר מחאה פלסטינית על הערתו. עם זאת, מלך סלמאן הסעודי שוב ניסה להראות את תמיכתו בפלסטינים בפגישה עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס.
ב-13 באוגוסט 2023 מינתה ערב הסעודית את שגריר ערב הסעודית בירדן, נאיף בן בנדאר א-סודיירי, לשגריר שאינו תושב ברשות הפלסטינית ולקונסול כללי בירושלים.
גלינה פרוזומנשיקובה
גלינה ניקולייוונה פרוזומנשיקובה-סטפנובה-איווניקובה (ברוסית: Галина Николаевна Прозуменщикова-Степанова-Иванникова; 26 בנובמבר 1948 – 19 ביולי 2015) הייתה שחיינית סובייטית-אוקראינית. אלופה אולימפית (טוקיו 1964), בעלת 5 מדליות מהן 1 זהב ב-3 אולימפיאדות, אלופת אירופה בעלת 5 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם בחזה. הייתה לשחיינית הסובייטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
פרוזומנשיקובה נולדה וגדלה בסבסטופול לחוף הים השחור של חצי האי קרים. היא החלה להתאמן בשחייה בשנת 1959 במועדון השחייה שבעיר מגוריה.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בבלקפול שבצפון מערב אנגליה ב-11 באפריל 1964 קבעה פרוזומנשיקובה במשחה ל-200 מטר חזה, שיא עולם חדש של 2:47.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של קארין ברייר ממזרח גרמניה (2:48.9 דקות). בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-17 במאי, היא שיפרה את שיאה והעמידה אותו על 2:45.4 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה פרוזומנשיקובה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 2:46.4 דקות, לפני קלאודיה קולב מארצות הברית (2:47.6 דקות) ובת ארצה סבטלנה באבאנינה (2:48.6 דקות).
בתחרות שנערכה בלנינגרד ב-17 ביולי 1966 קבעה פרוזומנשיקובה במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 1:15.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של סבטלנה באבאנינה (1:16.5 דקות). שיא זה החזיק מעמד חמישה חודשים ונשבר על ידי קאטי בול מארצות הברית 1:15.6 דקות.
אלופת אירופה
בשנת 1966 החלה פרוזומנשיקובה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה.
שלושה חודשים לפני אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), עברה פרוזומנשיקובה ניתוח אפנדקטומיה עקב דלקת התוספתן, ולמרות זאת במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.9 דקות, אחרי ג'ורג'יצה ביידוב שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:15.8 דקות ולפני שרון ויצ'מן מארצות הברית (1:16.1 דקות). מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.0 דקות, אחרי שרון ויצ'מן שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:44.4 דקות וג'ורג'יצה ביידוב (2:46.4 דקות).
בשנת 1969 ילדה פרוזומנשיקובה את בתה, אירנה.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 1970 זכתה פרוזומנשיקובה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה (1:15.6 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2:40.7 דקות) ומדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:31.3 דקות).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה פרוזומנשיקובה שוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:14.99 דקות, אחרי קתרין קאר מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:13.58 דקות ולפני בוורלי ויטפילד מאוסטרליה (1:15.73 דקות). מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:42.36 דקות, אחרי בוורלי ויטפילד שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:41.05 דקות ודנה סקונפילד מארצות הברית (2:42.05 דקות).נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, בתוצאה של 4:27.81 דקות. את סגנון החזה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:14.46 דקות.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי החלה פרוזומנשיקובה לעבוד ככתבת ספורט בעיתון איזבסטיה. בשנות ה-70 היא נישאה בשנית ליורי איוונוביץ' איווניקוב ובשנת 1979 נולד בנה, גרגורי. בשנת 1980 החלה לאמן ילדים בשחייה במועדון צסק"א מוסקבה.
משנת 1991 החלה להשתתף בתחריות שחייה למאסטרס וקבעה 35 שיאים לאומיים. נפטרה ב-2015 לאחר מחלה ממושכת.
בית הספר לתיאטרון חזותי
בית הספר לתיאטרון חזותי הוא מוסד חינוכי בתחום התיאטרון הפועל בירושלים משנת 1986.
בשנותיו הראשונות נוהל בית הספר על ידי הדס עפרת, ובין מקימיו נמנה גם מריו חורחה קוטליאר. לאחר מכן ניהלו אותו ד"ר עתי ציטרון, יובל רימון וגיא גוטמן. כיום מנהלת אותו מאיה לוי. עד שנת 2000 היה בית הספר מאוגד במסגרת העמותה לקידום תיאטרון בינתחומי, עם תיאטרון הקרון והזירה הבין-תחומית.
בבית הספר מוצעת תוכנית לימודים ארבע-שנתית מלאה, שאותה ניתן לשלב בלימודי תואר ראשון (.B. Ed) ובתעודת הוראה בשיתוף עם המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
אודות
בית הספר הוקם בירושלים בשנת 1986 כדי לקדם גישה אמנותית בינתחומית, המציבה אלטרנטיבה לתפיסות מקובלות של יצירת אמנות. הקמפוס של בית הספר היה עד שנת 2021 ברחוב יד חרוצים באזור התעשייה תלפיות בירושלים, לצד בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה. משנת 2022, בית הספר עבר למשכנו החדש כחלק מ"קמפוס ירושלים לאומנויות". הבניין ממוקם בצומת הרחובות בצלאל והגידם במרכז העיר, סמוך למרכז ז'ראר בכר ולמחלקה לאדריכלות של בצלאל. קמפוס ירושלים לאמנויות כולל גם את בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה, הסטודיו למשחק ניסן נתיב והמרכז למוזיקה מן המזרח.
בית הספר שם לו למטרה להכשיר במאים, כוריאוגרפים, בובנאים, שחקנים-יוצרים, אמני וידאו ואמנים פלסטיים שעבורם הבינתחומיות, המבע החזותי וחיבורם לפרפורמנס מהווים תפיסת עולם. לצורך זאת משלב בית הספר בין לימוד קבוצתי להנחיה אישית.