cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהושע נוישטיין
ביוגרפיה
בשנות ה-60 - 70 נוישטיין שימש חוליית קשר בין אמנים ישראלים קונצפטואלים וסביבתיים.
ציר מרכזי עליו בנויה יצירתו של נוישטיין בעשור האחרון היא הקיום היהודי הישראלי והגלותי, תוך התמקדות בסוגיות של טריטוריאליות וניידות. המפה היא מוטיב בעבודתו.
תיאטרון השעה הישראלי
תיאטרון השעה הישראלי או בשמו המלא העמותה לקידום תיאטרון השעה לילדים ונוער הוא תיאטרון רפרטוארי לילדים ונוער.
תיאטרון השעה הישראלי הוקם בשנת 1991 על ידי מוטי חלימי וליטל פורת. מוטי חלימי הוא מנהלו מאז ועד היום (2022).
ב-1996 הפך תיאטרון השעה הישראלי לעמותה. ב-2004 הכיר משרד החינוך והתרבות בעמותה כתיאטרון רפרטוארי. כיום התיאטרון נתמך על ידי עיריית תל אביב ומשרד המדע, התרבות והספורט. כל ההצגות כלולות בסל תרבות ארצי. רות דיין ואורנה פורת הן בין מייסדי העמותה וחבריה כיום. מאז תחילתו ועד היום הופקו כשמונים הפקות. תיאטרון השעה הישראלי מעלה כשנים עשר הפקות חדשות מדי עונה. כל עונה נחשפים להצגות התיאטרון כ- 550 אלף תלמידים.
התיאטרון מביא לידי ביטוי עניינים שעל סדר היום, בעיות השעה, ומעלה לדיון נושאים אקטואליים וחברתיים, כך למשל ההצגה "העולם על פי אלון" העוסקת בילד בספקטרום האוטיסטי אוטיסט, ההצגה "התשמע קולי" העוסקת בילדה חירשת, ההצגה "ילדה טובה" העוסקת בניצול מיני. בנוסף, במהלך כל השנים מעלה התיאטרון הצגות בנושאי מורשת ואהבת הארץ כגון "מרד" ו"מכתבים לאחי". בשנים האחרונות החל התיאטרון להפיק ז'אנר מיוחד של תיאטרון מחול.
בשנת 2014 - במהלך מבצע צוק איתן הופיעו שחקני תיאטרון השעה הישראלי במקלטים ובמרחבים מוגנים בפני תושבי וילדי הדרום.
בשנת 2016 יצא התיאטרון עם שחקניו בהתנדבות מלאה להציג בפני מחלקת הילדים של ביה"ח איכילוב עם דמויות שונות ומגוונות.
בשנת 2017 העלה תיאטרון השעה הצגה לילדים "חנה רובינא" בשיתוף עם תיאטרון הבימה.
בשנת 2017 יצא התיאטרון לסיבוב הופעות עם ההצגה "הברווזון המכוער" בשפה הערבית להציג בפני ילדי הפליטים הסוריים בסלוניקי.
בשנת 2018 העלה התיאטרון עיבוד בימתי מרהיב לספר הילדים המצליח "הדודה שלי מרחוב הנביאים", לצד הפקות שונות ומגוונות בשילוב שיריו של יורם טהרלב, הפקה זו זכתה להצלחה רבה ורצה ברחבי הארץ עד היום (2022).
בשנת 2021 אימץ התיאטרון את פנימיית עיינות ובמסגרת זו העניק התיאטרון קורס משחק לילדי הפנימייה ללא תמורה.
בשנת 2021 השיק התיאטרון את הפרויקט "30 נקודות של אור" במסגרתו הוענקו למעלה מ-30 הצגות שונות לבתי ספר ומוסדות של החינוך המיוחד ברחבי הארץ.
בשנת 2021 נסע התיאטרון לסיבוב הופעות ברחבי לונדון לילדי הקהילות היהודיות עם הפקות שונות ומגוונות, מאז ועד היום (2022) מקיים התיאטרון מסורת זו ונוסע מדי שנה להציג בפני ילדי הקהילות.
ב-31.5.2021 חגג התיאטרון באירוע גאלה רב משתתפים את שנתו ה-30, במסגרת זו הוצגה בבכורה הצגה חגיגית של המחזמר "חלומות של אחרים" משיריו של עידן רייכל.
ביוני 2021 קיים התיאטרון מחווה ליוסי בנאי לציון 15 שנים למותו וזאת במסגרת כנס סלת"א (סל תרבות ארצי) הראשון.
בשנת 2022 בימים בהם הוטל סגר נרחב על מדינת ישראל והעולם כולו בשל מגפת הקורונה החל התיאטרון בפרויקט תמיכה בשחקניו ויוצרו ובמסגרתו הוענקו כלים להתמודדות עם משבר הקורונה בתרומה מלאה של התיאטרון.
ב-3.11.2022 השיק התיאטרון לראשונה מפעל מנויים עצמאי ראשון בתיאטרון רמת גן, במסגרת עונה זו הוצגו הקלאסיקות העל זמניות של התיאטרון וביניהם: "הקוסם מארץ עוץ", "אליס בארץ הפלאות", "טרזן ילד הטבע", "הדודה שלי מרחוב הנביאים", "הדייג ודג הזהב", "פצפונת ואנטון" ועוד..
בימים אלו עובד התיאטרון על הפקת המחזמר "קזבלן" בשיתוף התיאטרון הלאומי "הבימה" ובכיכובם של איתי לוי / עופר חיון, עמית פרקש, טל מוסרי ולהקה בת 20 שחקנים.
פרסים
פרס הבמה לילדים ונוער
פסטיבל חיפה להצגות ילדים
אביגיל אריאלי
אביגיל אריאלי (נולדה ב-9 במרץ 1966) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית, מראשונות המנחים בערוץ הילדים.
ביוגרפיה
אריאלי היא בתם של הייזל ומרדכי אריאלי. בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב. שיחקה לאורך השנים בסרטים "המאהב" (1986) של מיכל בת-אדם, "תל אביב לוס-אנג'לס" (1988) של שמואל אימברמן, "יוסל'ה, איך זה קרה?" (1989) של טל רון, "שלג באוגוסט" (1993) של חגי לוי, עליו קיבלה מועמדות לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "חולה אהבה בשיכון גימל" (1995) של שבי גביזון, "הביוגרפיה של בן" (2003) של דן וולמן ו"גיבורים קטנים" (2006) של איתי לב.
אריאלי השתתפה בסדרות "משפט קסטנר" (1994) של אורי ברבש (ערוץ 2), "המוסד" (1996) של דודי מור (ערוץ 2), "שמש" (1998), "היעלמות" (2000) של אילן שושן (ערוץ 2), "השיר שלנו" (2004-5) של שירלי שטרן ויואב צפיר (yes) ו"ילדי הים האדום" (2005) של מרקו כרמל (ערוץ לוגי). בין השנים 1991 -1997 הנחתה בערוץ הילדים תוכניות, בהן "הכיתה המעופפת", "קטעים בשש עם אביגלגליג ומנשנש" (לצד עודד מנשה) ו"כדור פורח", וב-2006 הנחתה את תוכנית הילדים "משפחתולוגיה" בערוץ "בייבי פלוס". הגישה לאורך השנים את התוכניות "מבחן בד" ו"לשבת לקום" בערוץ 2 (אשר עסקה בהורות ובגידול ילדים), ו"אביגיל אשת חיל" בערוץ הראשון.
אריאלי השתתפה גם בקלטות הילדים: "בוא אלי פרפר נחמד", ו"הולכים לגן".
בשנת 2002 הייתה אמורה להגיש תוכנית תרבות יומית בחברת החדשות של ערוץ 2 לצידו של יגאל רביד, אולם הפיילוט נכשל והתוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר.
בתיאטרון, השתתפה בהצגות "מראה על הגשר" ו"מחילה" בהבימה, "מים קדושים" בתיאטרון בית ליסין, "לאלו" בפסטיבל עכו ו"מחילה", "גן ריקי", "השתיקה" ו"אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה.
אריאלי שימשה כתסריטאית ועורכת תוכניות טלוויזיה, בין-השאר של תוכניות ערוץ הילדים. בשנת 2007 החלה להשתתף בסדרה של yes "ראש גדול", למשך שתי עונות, כאימן של התאומות קשת ודבש, ובקומדיית המצבים "החיים זה לא הכול" כאחות של דפנה, וכמו כן הגישה את התוכנית "יש לי שאלה" בערוץ 2. ב-2011 החלה להנחות ברשת את תוכנית האירוח והלייף-סטייל "סוד החיים הטובים". כותבת מדור אישי במגזין "טיים אאוט תל אביב". עוסקת כבר שנים ביוגה, ואף מתפקדת כמורה וכמדריכת יוגה.
בשנת 2015 אריאלי שיחקה בסדרה "כפולים" את אפרת, אשתו של בן רפאל.
ב-2017 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מתים לרגע".
החל מ-2018 ועד 2020 השתתפה בסדרת הנעורים "כפולה" בתפקיד אורנה, אמא של ירדן.
חיים פרטיים
אריאלי הייתה נשואה לשלומי ברכה חבר להקת "משינה", ממנו היא אם לבת. בנוסף, היא אם לבן ממערכת יחסים עם השחקן ששי סמוכה.
הבפיליה
הבפיליה (באנגלית: Hebephilia) הוא מונח שנוי במחלוקת המתאר משיכה מינית למתבגרים בטווח גילאי 11–14, שנמצאים בשלב 2 עד 3 של ההתפתחות הגופנית לפי דירוג טאנר. היא שונה מפדופיליה (משיכה מינית עיקרית או בלעדית בילדים) ואבופיליה (משיכה מינית עיקרית במתבגרים בגילאי 15–19). למרות שבממוצע בנות מתחילות את תהליך הבשלות המינית בגיל 10 או 11, ובנים בגיל 11 או 12, ה-DSM-5 מגביל את האבחנה של פדופיליה לגיל 13. חלקית בגלל שגיל ההתבגרות משתנה, קיימת חפיפה מסוימת בין הגדרות שונות של כרונופיליה.
ההצעה להכניס 'הפרעה הבפילית' ל-DSM-5 הוצעה על ידי ריי בלנשרד במחקר משנת 2009, שהציע כי ניתן להבחין ולסווג עברייני מין לפדופילים, והבפילים על סמך פאלומטריה - מדידת תגובות זקפה שקשורות לגירוי מיני, המשתנות בהתאם לגיל הקורבן ולמינו. ההצעה ספגה ביקורת אקדמית משמעותית ועל פי רוב היא אינה נחשבת פאראפיליה או הפרעה נפשית.
אלכסנדר רוצקוי
אלכסנדר ולדימירוביץ' רוצקוי (ברוסית: Алекса́ндр Влади́мирович Руцко́й; נולד ב-16 בספטמבר 1947) הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, שהתפרסם כסגן נשיא רוסיה הראשון והיחיד (1991–1993) וכיהן לאחר מכן כמושל מחוז קורסק בשנים 1996–2000.
ילדותו
אלכסנדר רוצקוי נולד ב-1947 בעיר פרוסקורוב באוקראינה הסובייטית למשפחה בעלת מסורת צבאית. סבו, אלכסנדר איוואנוביץ' רוצקוי, שירת בחיל מסילות הברזל הרוסי. אביו, ולדימיר אלכסנדרוביץ' רוצקוי (1924–1991) שירת כקצין בחיל השריון של הצבא האדום (דרגתו האחרונה - סגן-אלוף). ולדימיר רוצקוי נטל חלק במלחמת העולם השנייה, השתתף בכיבוש ברלין. אמו, זינאידה יוסיפובנה, למדה בבית הספר לטכנאים ועבדה במגזר הציבורי.
כל ילדותו של אלכסנדר רוצקוי עברה בעיירות בקרבת בסיסי הצבא ששירת בהם אביו.
רוצקוי המשיך במסורת הצבאית המשפחתית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1964 ולמד לימודי ערב תוך כדי עבודה כמכונאי מטוסים בשדות תעופה צבאיים. בעקבות מעבר המשפחה לעיר לבוב בשל פרישתו של אביו מהצבא, הוא עבד במפעל. ב-1966 נקרא לשירות חובה בכוחות המזוינים הסובייטיים. באותה תקופה הוריו עברו להתגורר לקורסק.
השירות הצבאי
בנובמבר 1966 החל את שירותו הסדיר צבא האדום בעיר בקאנסק, חבל קרסנויארסק, שם קיבל הכשרה של מקלען אווירי. ב-1967 התקבל ללימודים בבית הספר לטיס בברנאול, אותו סיים ב-1971. עד שנת 1977 שירת בבית הספר לטיס בעיר בבוריסגלבק. היה מדריך טיס, מפקד גף וסגן מפקד טייסת. ב-1980 סיים את האקדמיה האווירית הצבאית ע"ש יורי גגארין ונשלח לגרמניה המזרחית לשרת בכוחות הסובייטים שהיו מוצבים שם. הוא שירת ביחידת מפציצי סוחוי Su-25.
הקריירה הפוליטית
כחייל מוערך פופולרי, הוא נבחר על ידי בוריס ילצין כמועמד לתפקיד סגן נשיא רוסיה בבחירות הנשיאותיות. הוא היה סגן הנשיא מיולי 1991 ועד אוקטובר 1993. כסגן הנשיא הוא קרא להענקת עצמאות לחבלים טרנסניסטריה וחצי האי קרים במולדובה ואוקראינה בהתאמה. בעת הלחימה בדרום אוסטיה הוא התקשר לנשיא גאורגיה אדוארד שווארדנדזה ואיים להפציץ מהאוויר את טביליסי.
המשבר החוקתי של שנת 1993
במהלך שנת 1992, החל רוצקוי להשמיע את קולו כאופוזיציה לילצין לרפורמות הכלכליות של יגור גאידר ורפורמות פנימיות של הנשיא. הוא הועמד בראש וועדה למלחמה בשחיתות. לטענותיו הוא גילה שמקורבים רבים של הנשיא ילצין מעורבים בתהליכים לא תקינים ואף איים להעביר את החומר לפרקליטות. כתוצאה מכך, תפקידו בראש הוועדה הופסק. במהלך דצמבר 1992 היה בשליחות בפקיסטן במטרה להביא לשחרור שבוים רוסים. הוא השיג רשימות של שבוים אך לא הצליח לקדם את שחרורם.
במרץ 1993, ההתנגדות גברה כאשר הפרלמנט הרוסי, אספת נבחר העם, ניסתה לפטר את ילצין באמצעות הצבעת אי אמון וחודשים אחר כך נחקר אלכסנדר רוצקוי בעצמו על ידי נציגי ממשל ילצין שהאשימוהו בשחיתות. בספטמבר 1993 ילצין קיצץ את סמכויות סגן הנשיא, אלא שבית הדין החוקתי הצהיר כי הצווים הנשיאותיים נוגדים את החוקה. בהמשך אותו החודש ילצין פיזר את הפרלמנט. בסוף החודש הגיע רוצקוי אל הפרלמנט והכריז כי הוא ממלא מקום נשיא רוסיה, הוא נשבע את השבועה הנשיאותית והוסיף: "אני נוטל את סמכויות הנשיא. הצווים הנשיאותיים של ילצין נוגדים את החוקה". נשיאותו הזמנית של רוצקוי, אף שהייתה חוקתית, לא הוכרה מחוץ לגבולות רוסיה, שבועיים לאחר מכן, אלימות שיסעה את העיר מוסקבה לגזרים כאשר בניין הפרלמנט הרוסי הופצץ על ידי טנקים של צבא רוסיה שצידד בנשיא ילצין. רוצקוי היה עצור בכלא לפורטובו עד פברואר 1994, כאשר הוא ומשתתפים נוספים (ביניהם יו"ר הפרלמנט רוסלאן חסבולטוב) במרד כנגד הנשיא זכו לחנינה מידי הדומה הממלכתית, שזה אך נוסדה.
לאחר המשבר
מיד עם שחרורו הוא הקים תנועה מפלגתית חדשה בשם "דרז'בה" (מעצמה), שנחלה כישלון בבחירות הפרלמנטריות ב-1995 ולא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לנשיא רוסיה 1996 הודיע על תמיכתו במועמד הקומוניסט גנאדי זיוגאנוב. באותה שנה הוא נבחר לעמוד בראש מחוז קורסק והיה מושל המחוז עד שנת 2000. פעילותו בראש המחוז ספגה ביקורת רבה. הוא העמיד בתפקידי מפתח בני המשפחה. תוך מספר שנים מספר אנשי מפתח בממשל המקומי הואשמו בשחיתות ונשפטו. בבחירות למושל שהתקיימו בשנת 2000 נפסל מהשתתפות מספר ימים לפני קיום ההצבעה.
רוצקוי תמך בסיפוח חצי האי קרים ובקיץ 2014 ניסה להתמודד בבחירות למושלות מחוז קורסק אך מועמדותו נפסלה. ב-2015 נטל חלק בהקמת "מפלגת התעשייה והחקלאות המאוחדת".
הוא התמודד בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2016 מטעם מפלגת "הפטריוטים של רוסיה", שלא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לפרלמנט.
סורת אל-פאתחה
סוּרַת אל-פַאתִחַה (בערבית: سورة الفاتحة), סורת הפתיחה או הסורה הפותחת, היא הסורה הראשונה בקוראן. סורה קצרה זו מונה שבעה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה האסלאמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְִּריל (جبريل) במכה אחרי סורת אל-מודת'יר. לפי ספרו של אבּן א-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'ל אלקֻראאן (فضائل القرآن) מהמאה ה-10, המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), קיימות 113 סורות בלבד, שכן סורת הפתיחה איננה נכללת במניין הסורות. אורי רובין משער כי עובדה זו יש בה כדי עדות לכך שסורה זו לא נחשבה, תחילה, חלק מהקוראן.
ייחודה של סורת אל-פאתחה
סורה זו פותחת את הקוראן. היא נאמרת שבע-עשרה פעמים ביום על ידי כל מוסלמי, בכל אחת מהתפילות כחלק ממצוות הצלאה, ובכל הטקסים החשובים. בקוראן, רוב הסורות מסודרות בסדר יורד לפי אורכן, ולכן סורת אל-פאתחה הכוללת רק שבעה פסוקים, הייתה אמורה להימצא בסוף הספר. למרות זאת, הסורה היא הראשונה בקוראן. לסורה זו חשיבות רבה כי היא מכילה את הרעיונות המרכזיים של האמונה המונותאיסטית באסלאם.
יש הנוהגים לקרוא לפני הסורה את הקריאה أَعُوذُ بِٱللّٰهِ مِنَ ٱلشَّيْطَانِ ٱلرَّجِيمِ אַעוּדֻ' בִּ(אל)לָּהִ מןַ (אל)שַּׁיְטָאןִ (אל)רַּגִ'ים (שאללה ישמרני מהשטן הארור).
הטקסט של הסורה
הטקסט עם תעתיק ותרגום לעברית הוא כדלקמן:
1:1 بِسْمِ ٱللَّهِ ٱلرَّحْمَـٰنِ ٱلرَّحِيم
1:2 ٱلْحَمْدُ لِلَّهِ رَبِّ ٱلْعَـٰلَمِين
1:3 ٱلرَّحْمَـٰنِ ٱلرَّحِيم
1:4 مَـٰلِكِ يَوْمِ ٱلدِّين
1:5 إِيَّاكَ نَعْبُدُ وَإِيَّاكَ نَسْتَعِين
1:6 ٱهْدِنَا ٱلصِّرَاطَ ٱلْمُسْتَقِيم
אלפאתחה
זהו הפרק החשוב בקוראן, אשר גם פותח אותו. המוסלמים קוראים אותו בכל תפילה, חובה או רשות. על פי המסורת האסלאמית, הנביא מוחמד אמר לאחד מחבריו, אבו סעיד אלח'דרי: "אני עומד ללמד אותך את הפרק החשוב ביותר בקוראן", ואז אמר: "الحمد لله رب العالمين (השבח לאללה ריבון העולמים), שהוא הפרק הכולל את שבעת הפסוקים, והוא תמצית הקוראן העצום אשר ניתן לי".
האימאם מוּסלִם תיעד בספרו, ממה שמסר אבן אל-עבאס: "בזמן שהמלאך גבריאל ישב עם הנביא, שמע קול מעליו, ואז הביט למעלה ואמר: זה הוא קול של שער משערי השמיים אשר נפתח, הוא לא נפתח מעולם לפני היום, וירד ממנו מלאך אל הארץ, אשר לא ירד מעולם חוץ מהיום, ואמר: אני שמח לבשר לך על שני אורות שלא קיבל אותם אף נביא לפניך: פתיח הספר (אל-פאתחה), ושני הפסוקים האחרונים מפרק אלבקרה, שלא תקרא באות אחת מהם אלא כשתקבל את גמולך".
פסוק 1
משמעותו של הפסוק היא קבלת הברכה בשמות האל לפני הפתיח, כלומר: בשם אללה אני מתחיל. אללה: זהו היסוד לכל שמותיו של האל, ושאר השמות נסמכים ונלווים אליו. הוא המכיל את כל משמעויות שמותיו ותאריו. השם אלוה, נגזר מהמילה אל או אלוהיות (الالهية), שהוא גם תוארו: האל היחיד, הנערץ המפואר. השפעת השם אללה על עבדיו היא שהעבד מחויב להיכנע ולהתמסר, ולהטות כל סוג של עבודה לאללה, שאין ריבון מלבדו.
המוסלמים מאמינים שאללה הוא:
פסוק 7
בסוף קריאת הפרק נהוג לומר: "אמן!", שמשמעותו שאללה ייענה לבקשותיו של המתפלל.
פול קמבון
פול פייר קמבון (20 בינואר 1843 – 29 במאי 1924) היה דיפלומט צרפתי משפיע בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא כיהן כשגריר צרפת בלונדון למשך 22 שנה, כחלק מתפקידו הוא גם חתם על הסכם סייקס-פיקו.
ביוגרפיה
פול קמבון הוא אחיו הבכור של ז'יל קמבון. קמבון למד משפטים, והפך למזכירו של ז'ול פרי במחוז סיין. לאחר מכן הוא הפך למזכיר הכללי של מחוז האלפים הימיים (1871), מחוז שפך הרון (1871), מחוז אוב (1872), ומחוז דו (1876), ומחוז נור (1877-1882), לאחר שמילא את כול התפקידים הללו עבר קמבון אל העולם הדיפלומטי.
מחלקת הכספים, שהוקמה בשנת 1882, הצליחה החל משנת 1884, והחליפה את הוועדה הפיננסית לחובות תוניסאים שהוקמה בשנת 1868 ומטרתה הייתה לשלוט בניהול ההוצאות התוניסאיות ולהבטיח את ההחזר לנושים. מוסכמות לה מארסה, שנחתמו ב־8 ביוני 1883, קובעו במיוחד את ההנפקה להחזר החוב של ההלוואה התוניסאית שהובטחה על ידי צרפת.
פול קמבון בראשית דרכו, יחד עם פייר פונצ'ין, ייסד את הברית הצרפתית ב-21 ביולי 1883.
עוד בתחום הכלכלי, פול קמבון הקים את לשכת המסחר התוניסאית בשנת 1885. הוא גם הגה את החוק התוניסאי שנכנס לתוקף ב -1 ביולי 1885 שקבע את עקרון רישום המקרקעין, והבהיר את מצב אחזקות הקרקעות באותה תקופה. החוקק תעדף את ההתעצמות הבאה של התיישבות קרקעות אירופאית בתוניסיה.
לאחר שהותו בתוניסיה הפך פול קמבון לשגריר צרפת במדריד (1886), בקונסטנטינופול (1890) ובלונדון (1898-1920).
שם מילא תפקיד חשוב בהיווצרותה של ההסכמה הלבבית, אז של ההסכם הרוסי-בריטי משנת 1907. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא דחף את בריטניה לצאת למלחמה נגד גרמניה. הוא עזב את תפקידו בשנת 1920 ונבחר לחבר באקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה. הוא גם חבר במקביל באקדמיה למדעי המוסר והמדיניות במדריד.
מנפאואר
מנפאואר (Manpower) היא חברה בינלאומית העוסקת בקבלנות כח אדם לעבודות משרדיות, וביישום מקצועי בתחומים נוספים, וניהול פרויקטים בשיטת מיקור חוץ.
סקירוס
סקירוס (ביוונית: Σκύρος, באנגלית: Skyros), אי יווני בים האגאי, הדרומי שב.
גאוגרפיה
שטח האי הוא 209 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו, נכון ל-2011, מונה 2,994 תושבים. תושבי האי ידועים כחורטי עץ מצטיינים ואומני הציור על כדים.
על פי המיתולוגיה היוונית, לתטיס, אמו של אכילס, נאמר בנבואה שלבנה אכילס יהיו או חיים רגילים וארוכים או חיים מלאי תהילה וקצרים. תטיס רצתה שבנה יחיה חיים ארוכים, לכן, כשהחלה מלחמת טרויה, הסתירה את אכילס בחצרו של מלך סקירוס, ליקומדס, כשאכילס מחופש לנערה. אודיסאוס, ששמע על כך, בא אל חצרו של ליקומדס, בתלבושת סוחר. הוא הציג את מבחר סחורתו לפני נשות החצר וכשראה שאכילס בוחר מבין כל הדברים בחרב מוזהבת, חשף את זהותו ושכנע אותו להצטרף למלחמה.
שם האי נקשר גם בשמו של המשורר האנגלי רופרט ברוק שנפטר שם.
מנפאואר
מנפאואר ישראל
בתחילת 1967 הגיע מנכ"ל מנפאואר לישראל בכוונה להקים סניף של החברה בישראל. המנכ"ל התקבל בקרירות על ידי שר העבודה יגאל אלון, שחשש שבכוונת מנפאואר להציע לישראלים עבודה בחוץ לארץ ובכך לעודד ירידה. סניף של מנפאואר בתל אביב נפתח בתל אביב בשנת 1968. באותה שנה הגישה החברה בקשה להיתר בתחום השמת כח אדם, לשר העבודה. החברה קבלה משירות התעסוקה מכתב התראה הדורש ממנה לחדול מלעבוד בשיטות המפירות את החוק המחייבות השמה דרך לשכות תעסוקה ממשלתיות בלבד. בנובמבר 1971, לכבוד שלוש שנים לפעילות הסניף, נמסר שכמחצית העובדים הזמניים מסופקים לצורך מילוי מקום ומחצית אחרת מסופקת לצורך התגברות על עומס זמני. החברה לא עסקה בהשמת עובדים, דבר שהיה נתון אז למונופול של שירות התעסוקה.
בשנת 1975 החלה החברה לפרסם דו"ח רבעוני על מגמות ביקוש לעובדים בתחומים שונים על סמך מודעות דרושים בעיתונים.
בשנים הראשונות עסקה החברה בעיקר במתן שירותים משרדיים. בשנת 1976 הודיעה החברה על התרחבות לתחום של שירותי עבודה בתעשייה. בנובמבר 1979 פתחה החברה סניף בחיפה ובהמשך הקימה גם סניפים בירושלים ובאר שבע. בשנת ה-80 החברה הפעילה מבחני רמה בהדפסה לעובדיה וקורסי הכשרה מקצועית למי שיתחייב לעבוד בחברה לתקופה נדרשת. באמצע שנות ה-80 הוקם סניף ברחובות ובשנת 1988 הוקם סניף בהרצליה.
לחברה מספר חברות בנות ובהם חברת מנפאואר (המעסיקה כ-450 עובדים קבועים ולמעלה מ-50,000 עובדים חיצוניים בקרב 8,000 לקוחות).
פרשוב
פרשוב (בסלובקית: Prešov; בהונגרית: Eperjes; בפולנית: Preszów; בגרמנית: Preschau או Eperies) היא עיר במזרח סלובקיה, המשמשת כבירת מחוז פרשוב (סלובקית: Prešovský kraj), המחוז הגדול ביותר במדינה. עם אוכלוסייה של כ-91,000 נפש, היא העיר השלישית בגודלה בסלובקיה לאחר הבירה ברטיסלאבה והעיר קושיצה.
היסטוריה
התיעוד הכתוב הראשון על פרשוב הוא מ-1247. ב-1299 קיבלה העיר זכויות מוניציפליות, וב-1374 הוכרזה כעיר מלכותית חופשית. כתוצאה, התפתחו בעיר המלאכה והמסחר, בעיקר יצוא יין מאזור נהר טיסה לפולין. במאה ה-15 הצטרפה פרשוב לפנטפוליטנה, ברית בין חמש ערים במזרח סלובקיה של היום.
בתחילת המאה ה-18 הצטמצמה משמעותית אוכלוסיית העיר בעקבות מגפת דבר וגל שריפות, לכדי 2,000 נפש. במחצית השנייה של המאה השתקמה העיר, חזרה לפעילות המלאכה והמסחר, והוקמו בה בתי חרושת חדשים. ב-1752 הוצף מכרה המלח בסוליבר, ומאז מתבצעת הפקת המלח במקום באמצעות הרתחה ואידוי של מי מלח.
לאחר אביב העמים ב-1848 הונהגה מדיניות ריכוזית, ופרשוב הייתה לחלק ממחוז קושיצה (בהונגרית "קאשה") תוך שהיא מאבדת את מעמדה כבירת מחוז וכעיר מלכותית חופשית. בעקבות ניסיונות ה"הונגריזציה" של שלטונות הונגריה באותה תקופה, הפכה השפה ההונגרית לשפת מערכת החינוך.
ב-1873 הגיעה לעיר מסילת ברזל אך ב-1887 פרצה שוב שרפה גדולה, שכילתה חלק ניכר מן העיר. במהלך עבודות השיקום שלאחר השרפה שוכללה תשתית העיר והוקמו בה רשתות הטלגרף, החשמל הטלפון והביוב. בתקופה זו קיבלה העיר את פניה המוכרות כיום. עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918 בהתפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית הייתה פרשוב לחלק מרפובליקת צ'כוסלובקיה שאך נוסדה.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר הסמוכה קושיצה וסביבותיה שמדרום לפרשוב חלק מן השטחים שנמסרו בהסכם להונגריה, אך פרשוב נותרה כחלק מהמדינה הסלובקית העצמאית שהוקמה בחסות גרמניה הנאצית. מוסדות סלובקיים רבים עברו מקושיצה לפרשוב, עובדה שהעצימה את חשיבותה של העיר. לאחר המלחמה הייתה העיר למרכז תעשייתי חשוב, ואוכלוסייתה גדלה בהדרגה לכדי 28,000 ב-1950, 52,000 ב-1970, ו-91,000 ב-1990.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בצפון החלק המזרחי של סלובקיה, בשפלת קושיצה ומרוחקת כ-33 מהעיר קושיצה, מוקפת בהרי סלנסקה וברמת שריש. דרך העיר זורמים הנהרות טוריסה וסקצ'וב. גובה העיר העתיקה הוא כ-255 מטר מעל פני הים.
העיר מורכבת מ-4 חלקים עיקרים: פרשוב, סוליבר, שלגוויק וניז'נה שבסטובה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר 91,205 תושבים, נכון לשנת 2005. צפיפות האוכלוסייה בעיר היא 1303 נפש לקמ"ר, נכון לשנת 2004.
ההתפלגות האתנית של התושבים היא כדלקמן: 93.7% סלובקים, 1.4% צוענים, 1.2% רוסינים, 1.1% אוקראינים, 0.8% צ'כים ו-0.2% הונגרים. מבחינת דת, 66.8% משתייכים לכנסייה הקתולית-רומית, 8.9% יוונים-קתולים, ו-4.8% לותרנים. 13.6% מגדירים עצמם כחסרי השתייכות דתית (נתוני מפקד 2001). מספר היהודים כיום זניח מבחינה סטטיסטית.
אדריכלות
הלב ההיסטורי של פרשוב מהווה חלון ראווה לסגנונות האדריכלות הגותית, הבארוק והרוקוקו, ולאורך הרחובות המרכזיים של העיר העתיקה סדורים כנסיות ומבנים אחרים בסגנונות אלה. תקופת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה המאוחדת הותירה בעיר את חותמה בדמות מבני שלטון כעורים בהשפעה סובייטית בסמוך למרכז ההיסטורי של העיר, ושיכוני בטון עתירי ממדים בשכונות הפרברים.
יהודי פרשוב
עד מלחמת העולם השנייה ישבה בעיר קהילה יהודית אמידה ומשגשגת, שבשיאה הגיעה לכ-4,000 נפש - כחמישית מאוכלוסיית העיר. כיום בעיר קהילה קטנה בת כמה עשרות חברים, מרביתם בגילאים מתקדמים.
התיישבות יהודית
בעיר פרשוב עצמה לא הורשו יהודים להתיישב עד סוף המאה ה-18, אך בכפרי מחוז שאריש (שפרשוב היוותה את מרכזו) ישבו יהודים עוד מימי קדם. ישנן השערות כי יהודים ראשונים הגיעו לאזור עם הלגיונות הרומיים לאחר כיבוש ממלכת יהודה. עדות כתובה ראשונה לנוכחות יהודים באזור היא מן המאה ה-10.
היהודי הראשון שהורשה להתיישב בעיר פרשוב היה מארק הולנדר, סוחר עשיר מגליציה שנהנה מקשרים טובים עם בית המלוכה של האימפריה האוסטרו הונגרית. הוא קבע בפרשוב את ביתו במחצית שנות השמונים של המאה ה-18. בעקבותיו זרמו יהודים נוספים מגליציה, וכן יהודי הסביבה מכפרי מחוז שאריש. מוסדות יהודיים החלו לקום בעיר, וב-1830 נוסדה קהילה רשמית, שבראשה עמד ליאו הולנדר, בנו של מארק הולנדר. בעקבות כך נוסדו בעיר בית מדרש (1831), בית ספר יהודי (1846), בית כנסת (1849) וחברה קדישא (1850). כ-200 יהודים התגוררו באותה עת בעיר.
האמנציפציה
האמנציפציה הגיעה להונגריה בשנת 1867, עם חקיקתו בפרלמנט של חוק שביטל את כל המגבלות המפלות יהודים לרעה. כתוצאת החוק החלו מהגרים יהודים מארצות הסביבה לזרום להונגריה, ובמקביל החל תהליך של התבוללות תרבותית ולשונית, בעיקר בערים. תהליכים אלה הביאו לפילוג ולקרע ביהדות הונגריה, בין האורתודוקסים שדבקו בהלכה על פי השולחן ערוך לבין הניאולוגים שדגלו בהתחדשות, התערות בסביבה ומודרניזציה. גם על קהילת פרשוב לא פסח פילוג זה. הקהילה הוותיקה שנוסדה בידי הולנדר וחבריו השתייכה לזרם הניאולוגי, אך מהגרים חדשים לעיר השתייכו בעיקר לזרם האורתודוקסי, ועם הזמן היוו את רוב היהודים בעיר. החל מ-1871 נוסדה רשמית קהילה אורתודוקסית בעיר, ויהדות פרשוב נתפצלה לשתי קהילות נפרדות, שהקימו מערכים מקבילים של מוסדות – בתי כנסת, בתי מדרש, בתי ספר ובתי קברות.
בין מלחמות העולם
עם תחילת המאה ה-20 פרחה הקהילה היהודית. בני הקהילה עשו חיל כלכלי ותרבותי, והתבלטו במוסדות ההשכלה הכלליים כתלמידים וכמורים. התפתחות הקהילה נעצרה עם מלחמת העולם הראשונה, שהסתיימה בפירוק האימפריה האוסטרו הונגרית ובייסוד צ'כוסלובקיה שפרשוב נכללה בה תוך התנתקותה מהונגריה. לאחר המלחמה שבה הקהילה האורתודוקסית לגדול תוך תגבורה בהגירה מכפרי הסביבה, כאשר במקביל נחלשה הקהילה הניאולוגית, שקשריה עם בודפשט ויתר ערי הונגריה שבהן התקיימו קהילות ניאולוגיות התרופפו. בשנות ה-30 הגיע מספר היהודים בפרשוב ל-4,300 נפש, מרביתם (כשלושה רבעים) אורתודוקסים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם החלה להתעורר הפעילות הציונית בפרשוב, בעיקר בקרב בני הקהילה האורתודוקסית, בעוד בקרב הקהילה הניאולוגית גברה נטיית ההתבוללות. בעיר פעלו הפלגים השונים של התנועה הציונית – סוציאליסטים, ליברלים (הציונים הכלליים) ורוויזיוניסטים. גם תנועות הנוער הציוניות של הפלגים השונים פעלו בעיר – השומר הצעיר, בני עקיבא, בית"ר ומכבי הצעיר. בראש הסניף המקומי של התנועה הציונית עמד ד"ר קרול פרבשטיין, שגם עמד בראש המפלגה היהודית שפעלה בזירה הפוליטית הצ'כוסלובקית.
בשנת 1928 הגיע מפולין הרב משה חיים לאו (אביו של ישראל מאיר לאו, לימים הרב הראשי לישראל) לכהן כרב הקהילה האורתודוקסית בפרשוב. הרב לאו הקים בעיר את ישיבת "תורת חיים" שבה למדו כ-200 תלמידים מכל רחבי אירופה המזרחית, מהם קמו רבנים בולטים. לאחר שבע שנים, ב-1935, עזב את הקהילה בצו השלטונות, כיוון שלא החזיק באזרחות מקומית. הוא חזר לפולין, וכיהן כרב העיר פיוטרקוב עד להירצחו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה. על פי עדות נפגש הרב משה חיים לאו בשעותיו האחרונות עם מגורשים מבני קהילת פרשוב בטרבלינקה שהגיעו בסמוך להגעת הטרנספורט מהגטו בפיוטרקוב. הוא קרא לבני שתי הקהילות אותן הנהיג לקדש שם שמים במותם.
מלחמת העולם השנייה
ב-1938 התפרקה צ'כוסלובקיה בעקבות הסכם מינכן, ופרשוב הפכה חלק ממדינה סלובקית פשיסטית הניזונה מאידאולוגיה נאצית. במדינה גברה ההסתה האנטישמית, ובהדרגה החלה חקיקה המגבילה את זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות והכלכליות של היהודים. ב-1939, בעקבות הפלישה הנאצית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לפרשוב זרם פליטים יהודים מפולין, ומספר היהודים בעיר עלה לכ-5,000. יהודי העיר סייעו לקליטת המהגרים, ותנועות הנוער נרתמו לפעילות הברחת פליטים להונגריה והלאה.
באביב 1941 הייתה פרשוב העיר הראשונה בסלובקיה בה נדרשו יהודיה לענוד סימן זיהוי על שרווליהם. בפרשוב, כבערי סלובקיה האחרות, נחשפו היהודים להתפרעויות של המון מוסת שתקף פיזית את גופם ורכושם. בינואר 1941 הועלה באש בית הכנסת "היכל אברהם" כחלק מהתפרעות כזאת, אירוע שנודע כ"ליל הבדולח של פרשוב". בהדרגה נשללו מן היהודים זכויותיהם הכלכליות, עסקיהם נסגרו, רכושם הוחרם, ובאזורים מוגדרים בעיר נדרשו יהודים להתפנות מבתיהם. יהודים הוצאו ממערכת החינוך הממלכתית, ורופאים יהודים סולקו מעבודתם (מה שהותיר את העיר כמעט ללא רופאים). באוקטובר 1941 הגיעו לעיר פליטים רבים מבין יהודי ברטיסלאבה שגורשו מעירם. בזמן זה החלו יהודי העיר להישלח לעבודות כפייה.
ב-1944, עם ההרעה הדרסטית במצב היהודים בהונגריה הסמוכה, שבו לפרשוב ולסביבותיה יהודים שמצאו בהונגריה מקלט כל עוד נחשבה בטוחה יחסית. מרביתם, יחד עם יתרת יהודי מחוז שאריש, פונו למערב סלובקיה עם ההתקדמות הסובייטית ממזרח. בשלב זה נותרו בפרשוב 115 יהודים בלבד.
לאחר המלחמה
הצבא האדום כבש את פרשוב ב-19 בינואר 1945, וקומץ ניצולים יצאו ממחבואיהם או שבו ממרחקים, בסך הכול 716 איש, מתוכם 110 ילדים. הקהילה המצומקת, שכל רכושה נבזז ומרבית חבריה הושמדו, החלה לשקם עצמה ולבנות חיים יהודיים-קהילתיים ככל שאפשרה המציאות הפוליטית החדשה של מדינה קומוניסטית. הגירה מן העיר, עלייה לישראל ותהליך אתאיזציה בהנחיה קומוניסטית האיצו את הצטמקות הקהילה על פני העשורים הבאים, וגודלה הגיע לכדי כמה עשרות חברים בלבד.
לאחר סיום העידן הקומוניסטי של צ'כוסלובקיה הוזרמו כספים ממשלתיים ובינלאומיים לשיקום, שיפוץ ושימור מוסדות הקהילה. עם פירוקה של צ'כוסלובקיה והקמת רפובליקת סלובקיה הוחזרו לפרשוב אוספי המוזיאון היהודי, שאוחסנו בפראג מאז המלחמה. בית הכנסת האורתודוקסי שופץ בעזרת תרומות מחו"ל למלוא תפארתו, בחזיתו הוצבה אנדרטה לזכר בני הקהילה שנספו בשואה, וחלק מהמבנה הוסב למוזיאון קטן שבו מוצגים אוספי היודאיקה הקהילתיים. כמה עשרות יהודים מתגוררים כיום בפרשוב, רבים מהם בגיל שיבה.
יובל צורן
יובל צורן (נולד ב-1976) הוא פסנתרן ומנצח יהודי-ישראלי.
ביוגרפיה
צורן הוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, הוא למד אצל בנימין אורן נגינה בפסנתר וניצוח אצל מנדי רודן. ב-2002 התקבל כמנצח הראשון לתוכנית לאומנים צעירים של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, שם ניצח על מספר בכורות ליצירות חדשות והיה מעורב בהפקות רבות כעוזר מנצח, כפסנתרן וכמאמן זמרים, במיוחד עם מנהלה המוזיקלי של האופרה לשעבר, אנטוניו פאפאנו. מאז עבד בכמה מבתי האופרה המובילים באירופה כגון: הליסיאו בברצלונה והאופרה הלאומית הדנית, ובפסטיבלים בגליינדבורן ובאקס-אן-פרובאנס. כמו כן שיתף פעולה עם מנצחים מהשורה הראשונה כגון: דניאל הרדינג, איוואן פישר, קיריל פטרנקו, קונסטנטינוס קארידיס ורבים אחרים.
שיתופי פעולה בולטים בתקופה האחרונה כוללים הפקה של אוון ווינגרייב מאת בנג'מין בריטן בבית האופרה של פרנקפורט; טורקי באיטליה מאת ג'ואקינו רוסיני עם התזמורת הסימפונית הברזילאית בריו דה ז'ניירו; לוהנגרין של ריכרד וגנר בבית האופרה של אולדנבורג, וסיור קונצרטים בארצות הברית ובקנדה עם אנסמבל מיתר.
בשנים האחרונות מקדיש יובל חלק מזמנו לחינוך ועובד באופן קבוע עם תוכנית דייוויד גולדמן למוזיקאים צעירים מטעם המרכז למוזיקה ירושלים.
יובל צורן מלמד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמקביל הוא שימש שם בעבר בתפקיד המנצח והמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ע"ש מנדי רודן.
בשנת 2022 התמנה למנהלה האמנותי של חג המוזיקה הישראלית.
חייו האישיים
יובל צורן הוא בנם של הפרופסור והמתרגם גבריאל צורן ושל המרצה לביבליותרפיה וספרות רחל צורן.
לאוניד קנטורוביץ'
קורות חיים
לאוניד קנטורוביץ' נולד בסנקט פטרבורג למשפחת רופאים יהודים. בשנת 1926 בהיותו, בן 14 בלבד, החל את לימודיו באוניברסיטת לנינגרד. בין היתר למד אצל גריגורי פיכטנגולץ. לאחר סיום לימודיו בפקולטה למתמטיקה החל ללמד ובשנת 1934 מונה לפרופסור. בשנת 1935 הוא קיבל תואר דוקטור על סמך כלל העבודות שבוצעו על ידו.
בשנת 1938 קנטורוביץ' ייעץ לבית חרושת לייצור עץ לבוד. הוא הבין שמדובר בבעיית אופטימיזציה תוך אילוצים רבים. השיטה שהוא פיתח נהפכה עם הזמן לבסיס של תכנון ליניארי.
בשנת 1958 קנטורוביץ' נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. באותה תקופה שימש ראש קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת לנינגרד ובמקביל עבד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב בלנינגרד.
עבודותיו של קנטורוביץ' בתחום הכלכלה זכו לביקורת צוננת מכלכלנים סובייטים שאף האשימו אותו בגישה אנטי-מרקסיסטית, אולם תפקידו ותאריו הרבים בתחום המתמטיקה הגנו עליו מפני מתנגדיו.
בשנת 1960 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים מרכז מדעי בנובוסיבירסק. במסגרת זו הועברו לעיר מדענים ממספר מרכזים מדעיים ותיקים. קנטורוביץ' הקים קתדרה למתמטיקה חישובית באוניברסיטת נובוסיבירסק ועבד במכון למתמטיקה של האקדמיה למדעים שהוקם בעיר.
בשנת 1971 קנטורוביץ' חזר למוסקבה והחל לעבוד באקדמיה לכלכלה לאומית של מועצת השרים של ברית המועצות. בשנת 1975 הוענק לקנטורוביץ' פרס נובל לכלכלה. בשנת 1976 הוא החל לעבוד במכון לבעיות מערכתיות ליד האקדמיה למדעים.
קנטורוביץ' נפטר בשנת 1986 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
ג'אגדיש צ'נדרה בוס
סר ג'אגדיש צ'נדרה בּוֹס (Jagadish Chandra Bose; 30 בנובמבר 1858 – 23 בנובמבר 1937) היה פיזיקאי, ביולוג, בוטנאי, איש אשכולות, ארכאולוג וסופר מדע בדיוני בנגאלי.
ביוגרפיה
בוס היה חלוץ בפיתוח טכנולוגיית הרדיו ואופטיקת מיקרוגל, הרים תרומות משמעותיות לחקר הצומח, והניח את יסודות המדע הניסויי בהודו. ארגון IEEE הכתיר אותו כאחד מאבות חקר הרדיו. המציא את הקרסקוגרף (מכשיר למדידת גדילה בצמחים). בוס אף נחשב אבי סוגת המדע הבדיוני בספרות הבנגאלית. מכתש על הירח קרוי על שמו.
בוס נולד בביקראמפור (בימינו במחוז מונשיגאנג' ליד דאקה, בבנגלדש) בתקופת הראג' הבריטי, והתחנך במכללת קסייבייר הקדוש בקולקטה. משם המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת לונדון, אך לא הצליח להשלים את לימודיו, עקב בעיות בריאות. במקום זאת, ערך מחקרים עם זוכה פרס נובל לורד ריילי באוניברסיטת קיימברידג', ואז שב להודו. שם הצטרף לסגל מכללת פרזידנסי באוניברסיטת קולקטה כפרופסור לפיזיקה. באותו מוסד, על אף אפליה גזעית והיעדר מימון מתאים, המשיך בוס במחקריו המדעיים, והגיע להישגים בחקר איתות אלחוטי, ואף היה הראשון להשתמש במוליכים למחצה לקליטת אותות רדיו. בוס לא ניסה להפיק רווח מסחרי מתגליותיו, אלא נתן להן פומבי כדי שאחרים יוכלו להמשיך את מחקריו.
בהמשך, חקר בוס בתחום הפיזיולוגיה של הצמח. הוא השתמש במכשיר הקרסקוגרף שהמציא, כדי למדוד תגובת צמחים לגירויים שונים, וכך הוכיח מדעית הקבלה בין רקמות צמחים ובעלי חיים. בוס התנגד לשיטת הפטנטים, אף שבלחץ עמיתיו הגיש בקשה לפטנט על אחת מהמצאותיו. מכשירי הרישום המדויקים שהמציא אפשרו לו להדגים יכולת חישה בצמחים, כשהראה רעידות בצמחים פגועים.
ואקר אינסברוק
ואקר אינסברוק (בגרמנית: Fußballclub Wacker Innsbruck), המכונה גם פשוט אינסברוק, היה מועדון כדורגל מהעיר אינסברוק שבאוסטריה. המועדון הוקם במקור בשנת 1915, והיה אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים באוסטריה, כאשר בשנות ה-70 היה אחד הבולטים בכדורגל האוסטרי כשזכה ב-5 אליפויות המדינה בין השנים 1970 ל-1977, וייצג את אוסטריה בתחרויות האירופאיות גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אירופה לאלופות, ובהמשך בגביע אופ"א.
בהמשך עבר המועדון מספר גלגולים בשמות "סברובסקי טירול" (על שם הספונסר חברת סברובסקי, שזכה ב-2 אליפויות וגביע), ו"טירול אינסברוק" (שזכה ב-3 אליפויות הליגה), עד שהתפרק סופית ב-2002
היסטוריה
מועדון הכדורגל ואקר אינסברוק (בגרמנית: Fußballclub Wacker Innsbruck) הוקם בשנת 1915 על ידי יעקב הנספטר, בנדיקט הוספ, יוזף לייטנר, יוזף אלברכט וחובבי כדורגל לא ידועים אחרים ואימץ צבעי מועדון של שחור וירוק. לאחר מספר שנים במשחקי ידידות נגד קבוצות מקומיות אחרות של אינסברוק, המועדון חדל מלפעול עד 1918 בגלל מלחמת העולם הראשונה, ובהמשך הומשך והופסק לסירוגין בגלל אירועים גאו-פוליטיים אחרים במלחמת העולם השנייה.
ב-1964 המועדון השתתף לראשונה בליגת העל האוסטרית, הבונדסליגה של היום, וזכה באליפות הראשונה שלו ב-1971. ב-20 ביולי 1971, ואקר אינסברוק ו-"SV Wattens", ששיחקו גם הם בליגה האוסטרית הראשונה, התאחדו ויצרו קבוצה אחת בשם "SpG Swarovski Wattens-Innsbruck (SSW Innsbruck)" על מנת למקד את כוח הכדורגל של מדינת טירול טוב יותר, כאשר חברת סברובסקי מחזיקה במועדון. האיחוד חל רק על הכדורגלנים המקצועיים - הצדדים הצעירים של שתי הקבוצות המשיכו כחלק מהמועדונים המקוריים שלהם. SSW אינסברוק זכתה חמש פעמים באליפות אוסטריה והגיעה בשיאה לרבע הגמר בעונת 1977/1978 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל. בשנת 1981 ירדה SSW אינסברוק לראשונה לליגת המשנה, ובשנת 1986 שונה שם המועדון חזרה ל- FC Wacker Insbruck לאחר שהמיזוג פורק. המועדון החדש "סברובסקי טירול" (FC Swarovski Tirol) השתלט על הרישיון של המועדון, והמועדון המקורי ואקר אינסברוק נאלץ לשחק בליגה האוסטרית השמינית והתחיל את דרכו מההתחלה. בתקופה זו זכתה סברובסקי טירול ב-2 אליפויות הליגה הבכירה ברציפות בעונות 1988/1989, וב-1989/1990, ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע האוסטרי ב-1988/1989 והשלימה דאבל. ב-1990/1991 התחרתה סברובסקי על האליפות וסיימה כסגנית בלבד לאחר שאוסטריה וינה הקדימה אותה בנקודה אחת בלבד.
לאחר מכן עלתה ואקר אינסברוק לליגה הרביעית ב-1992, ובאותה שנה פורקה סברובסקי טירול עקב קשיים כלכליים, כאשר בעקבות כך הקבוצה המקורית "ואקר אינסברוק" החזירה לעצמה את הרישיון על השם, רישיון לליגה הבכירה (הבונדסליגה), וכרטיס לגביע אופ"א לעונת 1992/1993. המועדון שיחק בבונדסליגה רק עונה אחת, שכן ב-1993 הוקם המועדון "טירול אינסברוק" (FC Tirol Innsbruck), והקבוצה המקורית "ואקר אינסברוק" איבדה את הרישיון שלה שוב ונאלצה לרדת לליגה השמינית והאחרונה להתחיל שוב את דרכה מההתחלה. מזה כבר המועדון לא התאושש, וב-1999 המועדון המקורי ואקר אינסברוק התפרק.
זמן קצר לאחר הזכייה באליפות ב-2002 נאלץ המועדון טירול אינסברוק להגיש בקשה לפשיטת רגל והתפרק לאחר שאיבד את רישיון הבונדסליגה לעונת 2002/03, מה שסיים את דרכו של המועדון מאינסברוק.
באותה השנה הוקם המועדון מחדש על ידי האוהדים בשם ואקר אינסברוק (2002) המייצגת את העיר והאזור כיום.
פסיכולוגיית העצמי
המונח פסיכולוגיית העצמי מתייחס לרעיונות שונים שהתפתחו מהתאוריה של היינץ קוהוט. למרות הקושי למצוא מכנה משותף לכל הרעיונות האלה, אפשר לומר שהמשותף לכולם הם העקרונות של השתקעות אמפתית ממושכת בחוויה של המטופל והעברות של זולת-עצמי.
פסיכולוגיית העצמי והפסיכואנליזה
יש הרואים בפסיכולוגיית העצמי כאנטיתזה לפסיכואנליזה הפרוידיאנית בשלוש נקודות: היא אינה רואה את הטרגיות של הקיום האנושי כתוצר של קונפליקט בין הדחף ובִּיוּתוֹ; היא אינה רואה את ההתפתחות האנושית כמעבר מתלות לאוטונומיה; והיא לא רואה בנרקיסיזם שלב התפתחותי מוקדם אלא יסוד חשוב בהווייתו של האדם.
אוגוסט בראבה
אוֹגוּסְט בְּרָאבֶה (בצרפתית: Auguste Bravais; 23 באוגוסט 1811 – 30 במרץ 1863) היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הקריסטלוגרפיה (סריגי בראבה וחוקי בראבה). בראבה חקר גם את תופעת המגנטיות, את זוהר הקוטב, מטאורולוגיה, גאוגרפיה בוטנית, אסטרונומיה והידרוגרפיה.
חייו
בראבה נולד ב-1811 באנוֹנֶה, עיירה שבצפון מחוז ארדש שבחבל רון-אלפ שבדרום צרפת. אביו, פרנסואה ויקטור, היה רופא ובוטנאי נלהב שלזכותו נזקפת התחלת גידול פרח הדליה בצרפת. הוא למד בקולז' סטניסלס (Collège Stanislas de Paris), בית ספר קתולי פרטי בפריז, וב-1829 החל ללמוד באקול פוליטקניק, בית הספר היוקרתי להנדסה שבפריז השייך למשרד ההגנה הצרפתי ובוגריו הם קצינים בצבא הצרפתי.
בראבה סיים את לימודיו באקול פוליטקניק כקצין ימי והחל לשרת בצי הצרפתי. תחילה שירת בספינה "פיניסטר" (Finistere) ב-1832, ואז ב"לוארה" (Loiret) והשתתף במיפוי זרמי הים מול חוף אלג'יריה. סגן בראבה הצליח לחלץ שני קצינים מצוות הלוארה שנפלו בשבי כוחותיו של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי. בשנים 1835 ו-1836 סופח בראבה למשלחת המדעית למחקר הצפון והפליג על הקורבטה "רֶשֶרְש" (Recherche; מילולית: מחקר) שנשלחה לשפיצברגן וללפלנד לסייע לספינה "לילואז" (Lilloise). בשל פציעה ברגלו נאלץ בראבה לחרוף בלפלנד וחקר שם תופעות אופטיות כדוגמת ההילה סביב השמש וזוהר הקוטב.
גם בזמן שירותו בצי המשיך בראבה ללמוד מתמטיקה ומדעי הטבע בזמן החופשות וגם בזמן ההפלגות. ב-1837 השלים בראבה דוקטורט במדעים באוניברסיטת ליון, ומ-1840 הוא לימד בפקולטה למדעים שבאוניברסיטה זו קורס במתמטיקה שימושית עבור אסטרונומיה. ב-1844 נבחר בראבה לעמוד בראש משלחת מדעית ממשלתית למון בלאן במטרה לבחון ממנו את האופטיקה של תופעות אטמוספיריות כדוגמת כלבי השמש והילה של השמש. באותה שנה נבחר בראבה לאקדמיה המלכותית של המדעים, הספרות, השפה והאמנות של ליון (Académie Royal des Sciences, Belles-Lettres et Arts de Lyon). ב-1845 הוא החליף את ויקטור לה שבלייה (Victor Le Chevalier) כראש הקתדרה לפיזיקה באקול פוליטקניק ושימש בתפקיד עד 1856, אז הוחלף על ידי הורו דה סנארמון (Hureau de Sénarmont).
בראבה היה בין מייסדי "החברה המטאורולוגית של צרפת" (Société météorologique de France), וב-1854 הוא התקבל למחלקת הגאוגרפיה והניווט של האקדמיה הצרפתית למדעים. על הישגיו המדעיים זכה אוגוסט בראבה באות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
אוגוסט בראבה נישא לאנטואנט מולי (Antoinette Moulie) ב-1847. לזוג נולד ילד אחד, שמת בדמי ימיו. בראבה מת ב-1863 בעיירה לה שנה (Le Chesnay), קומונה, כיום פרבר של פריז.
אלכסנדרו גראור
אלכסנדרו גראור (רומנית: Alexandru Graur; 9 ביולי 1900–1988) היה בלשן יהודי רומני, כיהן כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט, והיה חבר האקדמיה הרומנית.
קורות חיים
בין השנים 1941 - 1944, בתקופת שואת יהודי רומניה, גראור הקים וניהל את בית הספר התיכון היהודי הפרטי, שיועד לתלמידים היהודים שסולקו מבתי הספר הרומנים. לאחר מלחמת העולם השנייה שולב בחינוך הגבוה. בשנת 1955 התקבל כחבר האקדמיה הרומנית. בין השנים 1954–1956 היה דקאן הפקולטה לבלשנות. בין השנים 1955–1974 היה מנהל הוצאת האקדמיה. בין השנים 1958–1988 היה נשיא החברה ללימודים קלאסיים.
גראור פרסם עבודות רבות, ביניהן: "הערות אטימולוגיות "Note etimologice, "אטימולוגיה רומנית" Etimologii româneşti, "התפתחות השפה הרומנית" Evoluţia limbii române, "לימודי בלשנות כללית" Studii de lingvistică generală, "ספר קטן לללימוד אורתוגרפיה" Mic tratat de ortografie, "מלכודות השפה הרומנית" Capcanele limbii române ועוד.
היה נשוי לאמנית ניאגה ובנו דומיטרו היה לעיתונאי ספורט ואיש טלוויזיה מוערך. בין תלמידיו נמנו ינקו פישר, מריוס סאלה ואחרים.
תרבות וארי
תרבות וארי (ידועה גם כתרבות הוארי או הווארי) הייתה תרבות פרה-קולומביאנית חשובה שהתקיימה בין השנים 500–900 לספירה וכנראה התרבות העירונית הראשונה באזור פרו של היום. בשיאה חלשה תרבות זו על רוב אזורי החוף והאזורים ההרריים של פרו. לאחר שקיעתם של המרכזים העירוניים של תרבות זו בין השנים 800–900 לספירה, תרבויות פרה-קולומביאניות מאוחרות יותר הושפעו ממנה ושימרו את זכרה. החשובה ביותר מבין תרבויות אלו הייתה תרבות האינקה. חלק ניכר מחורבותיה נמצאות כיום במחוז הואנטה שבאזור איהקוצ'ו.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על המערכת הפוליטית והמנהלית של תרבות וארי עקב חוסר עדויות בכתב אבל מה שכן ידוע הוא שמערכות השלטוניות החברתיות-מעמדיות של תרבות זו היו מורכבות ויוצאות דופן יחסית לזמנן. עוד ידוע שאנשי וארי הפיצו את דרך התנהלותם לרוב המקומות אותם כבשו. כמו כן ידוע שאנשי וארי היו מתקדמים יותר טכנולוגית משכניהם בכמה תחומים, כשבראש ובראשונה לא היה להם מתחרה בתחום העירוני. על מערכות הדרכים והכבישים המתוחכמות שפיתחו העפילה רק מערכת הדרכים של האינקה המאוחרת יותר שגם היא הייתה בעצם הרחבה של מערכות הדרכים של הווארי. גם בתחום החקלאות היו אנשי וארי מתקדמים יחסית לזמנם. הם היו בין הבודדים באזור פרו (יחד עם טיוואנאקו) שפיתחו והשתמשו בטרסות.
האזכור המערבי הראשון לתרבות זו נמצא בכתביו של הכרוניקן הספרדי בן המאה ה-16 שם חורבות וארי מופיעות בשם "וינאקו" ומצוינות כאתר שקדם לאימפריית האינקה. לאחר אזכור זה האתר אינו מוזכר עוד בכרוניקות הספרדיות. האתר זכה לתשומת לב מחודשת בעקבות גילויו של "חואן טלו", אבי הארכאולוגיה בפרו, ב-1931. מאז נחפר האתר פעמים רבות ונתגלו אתרים נוספים של תרבות זו כאשר האתר שהשתמר בצורה הטובה ביותר נמצא ליד העיר קווינואה. כמו כן לאחרונה התגלו אתרים נוספים המזוהים עם תרבות זו ליד העיר צ'יקלאיו.
הסברה המקובלת על החוקרים כיום היא ששפתם של אנשי וארי הייתה ניב של שפת איימרה למרות שזו השערה בלבד.
אריה מוסקונה
אריה מוסקונה (נולד ב-29 ביולי 1947) הוא שחקן, מדבב וזמר ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר: האחד  לשחקן הראשי על תפקידו בסרט של יעקב גולדווסר "מעבר לים" והשני  לשחקן משנה על תפקידו ב"עפולה אקספרס".
ביוגרפיה
אריה מוסקונה נולד בבולגריה ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1948. הוא למד בכפר הירוק.
קריירת שירה
במהלך שירותו הצבאי הצטרף בשנת 1967 ללהקת פיקוד צפון והשתתף בתוכניתה ה-14 של הלהקה, "שמח בצפון". כמו כן הופיע גם בלהקת גולני. לאחר שחרורו מהצבא היה חבר בלהקת פיקוד דיזנגוף. בשנות ה-70 הקליט מספר שירים בולטים כמו "לבוא הביתה", אותו כתב יחד עם מוטי גלעדי, ו"אילאיל" אותו הלחין למילותיו של שאול טשרניחובסקי. בשנת 1983 ביצע חידוש לשיר "(another brick in the wall (part 2" מתוך החומה של להקת פינק פלויד בעברית ביחד עם הזמרת מרגלית אנקורי (השיר תורגם כ"מי צריך את בית הספר") במסגרת מופע לילדים בשם "עדלאידע 83". הגרסה העברית נכתבה על ידי אהוד מנור. בשנת 1986 שר את שיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה החינוכית, טוב טוב הגמד. בשנת 1990 הוציא אלבום סולו ראשון בשם "אין כיסוי". לאורך השנים הוא הרבה להופיע עם שירי שנות ה-60 ובעיקר שירי רוק ונשמה אמריקאיים ובריטיים. כיום ממשיך מוסקונה להופיע על הבמות עם להקת "חבל על הזמן" ומבצע בעיקר קאברים של שירים משנות השישים.
קריירת משחק
מוסקונה שיחק בסדרה חדווה ושלומיק, כמו כן שיחק במספר רב של סרטים ישראליים בשנות ה-70 (ביניהם ב"קזבלן", מבצע יונתן, צ'רלי וחצי) וה-80, ביניהם רבים הנחשבים "קולנוע עממי". בשנות ה-90 שיחק בסרט ״נשיקה במצ״ח״ ובתוכנית "המחסן של כאילו", אשר שודרה בערוץ הילדים בכבלים. בעקבות ההצלחה הרבה של סדרה זו, גילם את דמותו של "כאילו" גם בשני מופעים לילדים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, זכה מוסקונה פעמיים בפרס אופיר. בשנת 1991 זכה בפרס שחקן השנה עבור השתתפותו בסרט "מעבר לים", ובשנת 1997 זכה בפרס שחקן המשנה עבור השתתפותו בסרט "עפולה אקספרס". בשנת 2000 שיחק ב"שמש" בעונה הרביעית בתור "מרכוס" המנהל החדש של אימפריית השמש, וכן בעונה השנייה והשישית. ב-2008 שיחק ב"דני הוליווד", ובשנת 2010 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "עבודה ערבית", בשנת 2011 שיחק בתוכנית הילדים "בלוגי", בשנת 2012 שיחק בסדרה "גאליס" בתפקיד סיימון, סבא של נינה (ליאור כהן) ובשנת 2013 שיחק מוסקונה במחזמר אלדין לצד הראל סקעת ושירי מימון. בשנת 2014 שיחק בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" בתפקיד מנשה פירר, בעל משרד עורכי דין ואביה של שרי. בנובמבר-דצמבר 2015 השתתף בהיי סקול פסטיגל בתפקיד מנהל "תיכון גל". ב-2017 השתתף בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ב-HOT. ב-2018 השתתף בסדרה צומת מילר בתור אבא של גולן.
קריירה בתיאטרון
מוסקונה מככב גם בהצגות תיאטרון. ב-1985 גילם את דמות האב בהצגת "משחיז הסכינים הסיני". ב-1998 גילם בתיאטרון חיפה את איש העסקים וייסקופ במחזה "גטו" מאת יהושע סובול. בתיאטרון הבימה שיחק ב-2003 את עורך דין זקהיים ב"קופסה שחורה", ב-2005 הופיע ב"זמן אמת" מאת יהושע סובול ושנה אחר כך שיחק את אביה של דורותיאה ב"תקופת הסתגלות" מאת טנסי ויליאמס. משנת 2019 מופיע בהצגת הבידור "זקנים חסרי מנוח" לצד זאב רווח ועירית ענבי.
קריירת דיבוב
בשנת 1986 שר את שיר הפתיחה של הסדרה "טוב טוב הגמד". ב-1988 דיבב את קולונל האטי הפיל ב"ספר הג'ונגל", ואת טיטו ב"אוליבר וחבורתו". מאוחר יותר דיבב את פיט השחור בחלק מסרטוני מיקי מאוס וב-1991 את ג'ים העורב ואת קייסי ג'וניור בסרט "דמבו הפיל המעופף". בשנת 1992 דיבב דמויות שונות בסדרה "אגדות המלך שלמה" ואף דיבב את רה בקלטת "דו רה מי פה". בשנת 2006 דיבב בעברית את מייטר בסרט "מכוניות" ("מַטוֹר" בדיבוב העברי), אותו שב לדבב גם בסרטי ההמשך "מכוניות 2" ו"מכוניות 3", וכן בסרט הקצר "מטור ואור הרפאים" ובסרטוני "מכוניות מצוירות: הצ'יזבטים של מטור" ששודרו בישראל בערוץ דיסני.
ג'ילין
גִ'ילִין (בסינית: 吉林/Jílín) (או קִירִין) הוא מחוז בצפון מזרח סין. שטחו – 187,400 קמ"ר; אוכלוסייתו מונה כ-24 מיליון נפש; בירתו היא העיר צָ'אנְגְצ'וּן (长春/Chángchūn).
זהו מחוז המשתייך לאזור המוכר כמנצ'וריה. בעבר הייתה רוב אוכלוסייתו מנצ'ורית. עם זאת, כיום מהווים המנצ'ורים 4% בלבד מאוכלוסייתו והקוריאנים כ-4% נוספים, בעוד עיקר האוכלוסייה היא בני האן. המחוז גובל בקוריאה הצפונית וברוסיה וכן במחוזות חיילונגג'יאנג, ליאונינג ומונגוליה הפנימית.
ב-1932 הפכו היפנים את המחוז לחלק ממדינת מנצ'וקוו כשמושב ממשלת הבובות הוא בצ'אנגצ'ון, בירתה של ג'ילין. עם תבוסת היפנים ב-1945 הועברה ג'ילין, יחד עם יתר מנצ'וריה לידי הקומוניסטים על ידי הסובייטים, והאזור שימש כבסיס לקומוניסטים שמאוחר יותר כבשו את יתר סין.
זהו מחוז הררי עם חורפים ארוכים וקרים (14°c- עד 20°c- בינואר). עיקר החקלאות שלו מתבססת על אורז, תירס ודורה, וכן חטיבת עצים בהרי צ'אנגבאי ורעיית צאן במערב המחוז. עיקר מוצרי התעשייה של המחוז הם מכוניות, קרונות רכבת וסגסוגות ברזל.
A Saucerful of Secrets
A Saucerful of Secrets (בתרגום חופשי: סודות מלוא הצלחת) הוא אלבומה השני של להקת פינק פלויד. הוא הוקלט באולפני אבי רוד של חברת התקליטים EMI בחודשים ינואר עד אפריל של שנת 1968. האלבום יצא לאור מאוחר יותר באותה שנה - ב-27 ביולי בארצות הברית וב-29 ביוני בבריטניה. אלבום זה הוא האלבום היחיד בו הלהקה היא במתכונת של חמישה נגנים (דייוויד גילמור וסיד בארט נגנו יחד גיטרה).
את עטיפת האלבום עיצבה לראשונה חברה חיצונית, חברת היפנוסיס אשר בבעלות הצלם הידוע סטורם ת'ורג'רסון ואוברי פאואל (אשר היו חברים ותיקים של חברי הלהקה) מאז התמידה הלהקה בעבודה עם חברה זו, שהייתה אחראית לעיצוב מרבית עטיפות אלבומי הלהקה.
Let There Be More Light
השיר פותח את האלבום, והוא גם הסינגל הראשון שיצא באלבום. השיר הוקלט במאי 1968 ונכתב על ידי בסיסט הלהקה רוג'ר ווטרס. השיר הוא אחד מהשירים באלבום שסיד בארט, מקים הלהקה, סולנה והגיטריסט שלה לשעבר, לא נוטל בו חלק. השיר מתחיל בצלילי בס המנוגנים על ידי רוג'ר ווטרס, מוביל לצלילי תוף של ניק מייסון, קלידים ושירה מובילה על ידי ריצ'רד רייט החוזרים על עצמם, אך יחד עם זאת, המוזיקה משתנה והופכת לחזקה יותר, ושר בה דייוויד גילמור. בשיר יש רמז לשירם של הביטלס "Lucy in the Sky with Diamonds".
Remember A Day
השיר הראשון באלבום שנכתב על ידי ריצ'רד רייט (רייט ביצע גם את השירה). השיר הוקלט באוקטובר 1967, באולפני De Lane Lea Studios, לונדון, אנגליה. השיר יצא כצד ב' לשיר הקודם באלבום. פינק פלויד מעולם לא ביצעו את השיר בהופעה (למעט ב-2008 כשדייוויד גילמור שר את השיר בשל מותו של רייט). השיר מדבר על געגועים לילדות, וזהו גם השיר הראשון באלבום שסיד בארט משתתף בו.
Set The Controls For The Heart Of The Sun
אחת היצירות הבולטות באלבום. השיר נכתב על ידי רוג'ר ווטרס. השיר כולל תיפופי טימפאני על ידי ניק מייסון, קולות של שחפים, אפקטים מוזרים למדי ועוד. השיר גם מופיע באלבום Ummagumma בגרסת ההופעה הארוכה של הלהקה. זהו השיר היחיד של הלהקה שמכליל את כל חבריה. מתופף הלהקה ניק מייסון הודה שזהו השיר האהוב עליו מבין כל שירי הלהקה.
Corporal Clegg
שיר המדבר על חייל שאיבד את רגלו במלחמת העולם השנייה. זהו השיר הראשון של פינק פלויד המדבר על מלחמה. השיר נכתב על ידי ווטרס והשירה ניתנה לרייט. השיר גם כולל צלילי קאזו על ידי גילמור ואפקט של מלחמה בסוף. בראיון אמר גילמור:
"האם Corporal Clegg שבSaucerful Of Secrets נכתב באופן מכוון כדי להשמע בסגנון הצליל של הנדריקס?" "לא, לא ממש. לא ידעתי מה לעזאזל ניסיתי לנגן באותה תקופה, אם להיות כנים. אין לי שום מושג. מה שנהגתי לנגן, הסגנון שהיה לי, לא התאים לפינק פלויד באותו זמן, ולא ידעתי למען האמת מה לעשות" דייוויד גילמור '' - מגזין "גיבורי גיטרה", מאי 1983.
A Saucerful Of Secrets
השיר המרכזי באלבום שנכתב על ידי ארבעת חברי הלהקה. זהו קטע אינסטרומנטלי ניסיוני מאוד הכולל פידבק יללני, תיפוף אגרסיבי וקולות מסתוריים ללא מילים. השיר מחולק לארבעה חלקים. שמות החלקים אינם מופיעים על האלבום המקורי, אלא רק יותר מאוחר באלבום Ummagumma (שבו הופיע בגרסת הופעה): השיר היה חלק מההופעה של פינק פלויד בין 1968 ל-1972. השיר בעצם מתאר איזשהו קרב דמיוני וטרגדי שכל חלק בשיר עוסק בחלקי הקרב: Something Else מתאר את תחילת הקרב Syncopated Pandemonium מתאר את המשך הקרב Storm Signal מתאר את עמדתם של המתים שנפלו בקרב חלק זה מתאר את סוף הקרב. Celestial Voices מתאר את אבל המתים.
See-Saw
השיר השני והאחרון שרייט כתב וביצע בו שירה מובילה. זהו אחד השירים המדכאים והעצובים של רייט העוסק בילד שעזב את משפחתו.
Jugband Blues
בספר Syd Barrett and the Dawn of Pink Floyd סופר שבארט דחק בחברי הלהקה לכתוב שירים בעצמם והתוצאה הייתה תקליט בעל אופי אקלקטי. Jugband Blues הוא למעשה שיר הפרידה של בארט מהלהקה. יש הטוענים כי בשיר בארט מספר על מצבו הנוכחי בלהקה, כשהוא נדחק ממנה לטובת דייוויד גילמור, ובשורות כדוגמת: "ואני תוהה מי היה יכול לכתוב את השיר הזה" הוא רומז לחברי הלהקה איזה כוח משמעותי הוא היה בה בעבר. מלבד שיר זה מנגן בארט בגיטרה אקוסטית במספר שירים באלבום.
ציטוטים
דייוויד גילמור '' - מגזין "גיבורי גיטרה", מאי 1983.
KSR-2 קלט
קלט (קוד דיווח נאט"ו:AS-5 - KELT, מכונה גם Raduga KSR-2) הוא טיל שיוט אוויר-קרקע תת קולי מתוצרת ברית המועצות, שנועד להחליף את הטיל קנל. הטיל משוגר ממתלים בכנפי מפציצי הסילון טופולב Tu-16 או טופולב Tu-22. ניתן לחמש אותו בסוגי ראשי נפץ שונים, כולל ראשי נפץ גרעיניים.
ניסויים ראשונים בטיל החלו בשנת 1958 ובשנת 1962 הוא נכנס לשירות מבצעי. הטיל גדול ממדים ודומה בצורתו למטוס. אורכו כ- 8.6 מטרים, מוטת כנפיו 4.4 מטרים, קוטרו 91 ס"מ ומשקלו כ- 4 טונות. משקל ראש הנפץ המשוער כ- 1,000 ק"ג. הוא מונע במנוע רקטי בדלק נוזלי. ניהוג הטיל הוא אינרציאלי או נגד קורנים (בדומה לטיל השרייק האמריקאי). טווח הטיל הוא כ-200 ק"מ.