cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארצות הברית במשחקים האולימפיים (1952–1988)
ענפים נוספים
חמישה מתאבקים אמריקאים זכו במדליות, ושלושה מהם זכו במדליות זהב: דן גייבל (עד 68 ק"ג), ויין ולס (עד 74 ק"ג) ובן פיטרסון (עד 90 ק"מ). שני קלעים זכו במדליות זהב - לונס ויגר (ירי מ-300 מטר בשלושה מצבים, בשובר שוויון עם הסובייטי בוריס מלניק) וג'ון ריטר (ירי מ-50 מטר בשלושה מצבים). תחרויות הקשתות חודשו במינכן לאחר 52 שנים, והאמריקאים זכו בשתי מדליות הזהב, ג'ון ויליאמס במקצה הגברים ודורין וילבר במקצה הנשים. בקפיצה למים ירדו הישגיהם של האמריקאים ל-3 מדליות בלבד. מיקי קינג הייתה היחידה מהם שזכתה במדליית זהב (בקפיצה מ-3 מטר). באיגרוף זכו האמריקאים ב-4 מדליות. ריי סילס היה היחיד שזכה במדליית זהב. שייטי הסולינג זכו אף הם במדליית זהב. מדליות נוספות הושגו ברכיבה, חתירה, היאבקות וקאנו.
אחרי שבע זכיות רצופות בתואר האולימפי, איבדה אותו נבחרת הכדורסל, באחד המשחקים השנויים במחלוקת בתולדות הענף. הנבחרת לא התקשתה במיוחד בשלב הבתים, וניצחה בשבעת המשחקים בהפרש ממוצע של 33 נקודות. בשלב חצי הגמר הביסה את נבחרת איטליה בתוצאה 38–68, שהיה הניצחון ה-63 ברציפות שלה במשחקים, והעפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות. שלוש שניות לסיום המשחק, העלה דאג קולינס את ארצות הברית ליתרון 49–50 בזריקות עונשין. לפני הזריקה השנייה נשמעה, בטעות, צפירה לסיום המשחק, מה שיצר שרשרת של טעויות. הסובייטים לא הצליחו לקלוע בשלוש השניות שנותרו, אך אחד השופטים הורה לשחק שנייה אחת נוספת לאחר ששמע את הצפירה המוקדמת. הסובייטים טענו שביקשו פסק זמן פסק זמן לפני זריקות העונשין והשופט הורה לחדש את המשחק עם 3 שניות על שעון הזריקות. המשחק חודש והסובייטים כשלו במסירת הכדור, אולם השעון היה בתהליך איפוס בזמן ניסיון המסירה. צפירת הסיום נשמעה ושחקני הנבחרת האמריקנית החלו לחגוג את ניצחונם. אולם, מזכ"ל פיב"א ויליאם ג'ונס הורה לאפס את השעון שוב על 3 שניות ולחדש את המשחק מנקודת הזמן הזו. הפעם הסובייטים ניצלו את ההזדמנות והשחקן אלכסנדר בלוב קלע סל ניצחון עם צפירת הסיום וקבע את התוצאה 50–51 לסובייטים. המשלחת האמריקנית הגישה ערעור לאחר המשחק, שנדחה על ידי ועדת ערעורים שכללה חמישה נציגים בהחלטה של שלושה נגד שניים. ההחלטה נחשבה לפוליטית שכן שלושת הנציגים שדחו את ההחלטה היו ממדינות הגוש המזרחי (הונגריה, פולין וקובה) בעוד שתומכי הערעור היו נציגי המערב (איטליה ופוארטו ריקו). בתגובה, סירבו האמריקאים להשתתף בטקס חלוקת המדליות ולקבל את מדליות הכסף שלהם.
נבחרת הכדורמים סיימה את משחקיה בשלב הבתים המוקדם ללא הפסד, אך בשלב בית הגמר הפסידה לנבחרת הונגריה וסיימה בתיקו עם נבחרות ברית המועצות וגרמניה המערבית, והסתפקה במדליית הארד. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב הבתים, לאחר שלא ספגה אף לא שער אחד, וספגה תבוסות מנבחרות גרמניה המערבית (7-0) וממלזיה (3-0). נבחרת הכדוריד הודחה אף היא בשלב הבתים, לאחר שהפסידה בכל משחקיה.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
הישגיהם של 396 הספורטאים האמריקאים באולימפיאדת מונטריאול (1976) היו דומים להישגיהם במינכן - 94 מדליות, מהן 34 מדליות זהב. עם זאת, לראשונה בהיסטוריה, דורגה ארצות הברית רק במקום השלישי בטבלת המדליות, לאחר שפרט לברית המועצות, גם גרמניה המזרחית עברה אותה בדירוג.
שחייה
השחייה המשיכה להיות הענף הדומיננטי, עם 34 מדליות, מהן 13 מדליות זהב (מתוך 26 אפשריות). הגברים ניצחו ב-12 מתוך 13 המשחים שנערכו, וב-11 מהם קבעו שיאי עולם חדשים. ג'ים מונטגומרי היה השחיין הראשון בהיסטוריה שחצה את מחסום 50 השניות במשחה ל-100 מטר חופשי (49.99 שניות). מונטגומרי גם היה שותף לשיאי העולם במשחים ל-200X4 מטר חופשי (7:23.22 דקות) ו-100X4 מטר מעורב (3:42.22 דקות), וכן זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי. ברוס פורניס, שהתחרה אף הוא במשחה השליחים החופשי, קבע שיא עולם חדש ב-200 מטר חופשי (1:50.29 דקות). שחיין שליחים נוסף, מייק ברונר, קבע שיא עולם ב-200 מטר פרפר (1:59.23 דקות). בריאן גודל קבע שני שיאי עולם, ב-400 מטר חופשי (3:51.93 דקות) וב-1500 מטר חופשי (15:02.40 דקות). ג'ון נייבר קבע אף הוא שני שיאי עולם, במשחי הגב - 55.49 שניות ל-100 מטר, ו-1:59.19 דקות ל-200 מטר. בכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה את המרחק בפחות מ-2 דקות. ג'ון הנקן, שהיה שותף למשחה השליחים המעורב, איבד אמנם את תוארו ב-200 מטר חזה (המשחה היחיד בו לא ניצח שחיין אמריקאי), אך קבע שיא עולם ב-100 מטר חזה (1:03.11 דקות). שחיין שליחים נוסף, מאט ווגל, זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר, והיה היחיד מבין חברי המשלחת שזכה בזהב מבלי שקבע שיא עולם. רוד סטראצ'ן קבע אף הוא שיא עולם, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:23.68 דקות).
במשחי הנשים נהנו השחייניות המזרח גרמניות מדומיננטיות, והאמריקאיות זכו רק במדליית זהב אחת, במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי. הן קבעו במשחה זה שיא עולם חדש, 3:44.82 דקות. שחיינית השליחות שירלי בבשוף זכתה גם בארבע מדליות כסף, במשחים ל-200, 400 ו-800 מטר חופשי, ובמשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב. שחיינית שליחות נוספת, ונדי בוליולי, זכתה גם במדליית ארד ב-100 מטר פרפר.
שחיינים בולטים נוספים כללו את פיטר רוקה (שתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב), ג'ק בבשוף (אחיה הצעיר של שירלי בבשוף, שזכה במדליית כסף ב-100 מטר חופשי), טים שו (מדליית כסף ב-400 מטר חופשי), ג'ו בוטם (מדליית כסף ב-100 מטר פרפר), טים מק'קי (מדליית כסף שנייה ברציפות ב-400 מטר מעורב אישי), גארי הול (מדליה אולימפית שלישית בשלוש אולימפיאדות, מדליית ארד ב-100 מטר פרפר) וונדי ויינברג (מדליית ארד ב-800 מטר חופשי).
אתלטיקה
באתלטיקה רשמו האמריקאים הישג דומה להישגם במינכן - 22 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. הם דורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית, שהייתה המשלחת הדומיננטית בענף.
שני אתלטים אמריקאים שברו שיאי עולם: אדווין מוזס (47.63 שניות בריצת 400 מטר) וברוס ג'נר (8618 נקודות בקרב עשר). ביתר מדליות הזהב זכו ארני רובינסון (קפיצה לרוחק), מאק וילקינס (זריקת דיסקוס) ושתי נבחרות הגברים במרוצי השליחים. מילארד המפטון, שזכה בזהב ב-100X4 מטר, זכה גם במדליית כסף בריצת 200 מטר. פרד ניוהאוז והרמן פרייז'ר, שזכו בזהב ב-400X4 מטר, זכו במדליות הכסף והארד, בהתאמה, בריצת 400 מטר. פרנק שורטר ורנדי ויליאמס איבדו את תאריהם בריצת מרתון ובקפיצה לרוחק, אך זכו במדליות כסף. דווייט סטונז זכה במדליית ארד שנייה ברציפות בקפיצה לגובה וקייט שמידט זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות בזריקת דיסקוס.
ענפים אחרים
שבעה מתאגרפים אמריקאים זכו במדליות, בהן 5 מתוך 11 מדליות הזהב האפשריות: ליאו רנדולף (משקל זבוב), הווארד דייוויס (משקל קל), שוגר ריי לאונרד (משקל קל-בינוני), מייקל ספינקס (משקל בינוני) ואחיו הבכור ליאון ספינקס (משקל כבד-קל). בקפיצה למים זכו האמריקאים בחמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב. פיל בוגס ניצח בקפיצה מ-3 מטר וג'ניפר צ'נדלר ניצחה בקפיצה מ-10 מטר. גרג לוגאניס בן ה-16 זכה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר. ברכיבה זכו האמריקאים ב-4 מדליות. אדמונד קופין זכה בשתי מדליות זהב, בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית. הקלעים זכו בשלוש מדליות. דונלד הלדמן זכה במדליית זהב בירי בצלחות חרס. בירי בשלושה מצבים מ-50 מטר צברו שני קלעים אמריקאים, לני בשאם ומרגרט מרדוק, מספר זהה של נקודות. בשאם ניצח בשובר שוויון, אך מרדוק נכנסה לספרי ההיסטוריה כאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בקליעה, ענף שבו התחרו אז גברים ונשים זה מול זה. בקשתות נמשכה הדומיננטיות האמריקנית, כשדארל פייס ניצח במקצה הגברים ולואן ריון ניצחה במקצה הנשים. המתאבקים זכו בשש מדליות, אך רק אחד מהם, ג'ון פיטרסון, זכה במדליית זהב. מדליות נוספות הושגו בחתירה, שיט, הרמת משקולות, ג'ודו והתעמלות.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו, בין היתר ארני גרונפלד ואדריאן דאנטלי, שבה וזכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת יוגוסלביה 74–95. לראשונה נערך גם טורניר כדורסל נשים, והנבחרת האמריקאית זכתה במדליית כסף, לאחר שדורגה במקום השני, אחרי נבחרת ברית המועצות, בבית שכלל שש נבחרות. נבחרת הגברים בכדוריד סיימה את משחקיה בשלב הבתים עם ארבעה הפסדים.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
אחרי שהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, שבה ארצות הברית והשתתפה במשחקים, ואף אירחה אותם, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). ברית המועצות הובילה חרם משלה על המשחקים, אליו הצטרפו עוד 13 מדינות מהגוש המזרחי (רומניה הייתה היחידה מבנות בריתה של ברית המועצות שלא הצטרפה לחרם והשתתפה במשחקים). הנימוק הרשמי לחרם היה "דאגה לביטחונם של הספורטאים, עקב רגשות לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטית ששוטפים את ארצות הברית. בהיעדרן של מדינות אלה, ובפרט ברית המועצות עצמה וגרמניה המזרחית, לא התקשו הספורטאים האמריקאים לשוב לצמרת טבלת המדליות, לראשונה מאז 1968. המשלחת האמריקנית מנתה 522 ספורטאים, המספר הגבוה ביותר עד אז. הם זכו ב-174 מדליות, מהן 83 מדליות זהב, מספר מדליות הזהב הגבוה ביותר שהשיגה אי פעם משלחת כלשהי במשחקים. לשם השוואה, המשלחת הרומנית, שדורגה במקום השני, צברה 53 מדליות, מהן 20 מדליות זהב.
שחייה
בשחייה זכו האמריקאים ב-34 מדליות, בהן 21 מתוך 30 מדליות הזהב האפשריות.
שלוש נבחרות השליחים האמריקאיות קבעו שיאי עולם חדשים: 3:19.03 דקות ב-100X4 מטר חופשי, 7:15.69 דקות ב-200X4 מטר חופשי ו-3:39.30 ב-100X4 מטר מעורב. חלק משחייני השליחים הגיעו להישגים גם במשחי היחידים. ריק קארי, שהתחרה במשחה המעורב, זכה בשתי מדליות זהב נוספות, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב. שותפו למשחה השליחים, סטיב לנדקוויסט, קבע שיא עולם ב-100 מטר חזה (1:01.65 דקות), ושחיין שלישי שהתחרה במשחה השליחים המעורב, פאבלו מוראלס, זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 מטר פרפר ול-200 מטר מעורב אישי. השרחיין הרביעי במשחה השליחים המעורב, ראודי גיינס, שהשתתף גם במשחה ל-100X4 מטר חופשי, זכה גם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי. מייקל הית', שהתחרה בשני משחי השליחים בסגנון חופשי, זכה גם במדליית כסף ב-200 מטר חופשי. כן נמנו עם שחייני השליחים מאט ביונדי בן ה-19 וברוס הייז. ג'ורג' דיקרלו קבע שיא אולימפי ב-400 מטר חופשי (3:51.23), וזכה במדליית הכסף במשחה ל-1500 מטר חופשי. במשחה זה זכה במדליית הזהב מייק אובריין.
גם במשחי השליחים לנשים זכו האמריקאיות בשתי מדליות הזהב. במשחה ל-100 מטר חופשי קבעו קרי סטיינסייפר וננסי הוגסהד תוצאה זהה, 55.92 שניות, וחלקו במדליית הזהב. שתיהן היו שותפות גם למדליית הזהב במשחה השליחות בסגנון חופשי, והוגסהד גם הייתה חברה בנבחרת השליחות בסגנון מעורב, וכן זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. ג'נה ג'ונסון, שאף היא שחתה בשני משחי השליחות, זכתה גם במדליית כסף ב-100 מטר פרפר. שלוש השחייניות ששחו לצדה של הוגסהד במשחה השליחות בסגנון מעורב רשמו אף הן הישגים במשחים האישיים: מרי טי מאהר זכתה במדליות זהב במשחים ל-100 ול-200 פרפר (באחרון קבעה שיא אולימפי חדש, 2:06.90 דקות); טרייסי קולקינס זכתה במדליות זהב בשני המשחים בסגנון מעורב אישי, כאשר במשחה ל-200 מטר קבעה שיא אולימפי חדש, 2:12.64 דקות; תרזה אנדרוז זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר גב. טיפני כהן קבעה שני שיאים אולימפיים, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:07.10 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:24.95 דקות). במדליית הזהב האחרונה זכתה מרי וייט, במשחה ל-200 מטר חופשי. שחייניות בולטות נוספות כללו את סינתיה וודהד שזכתה במדליית כסף ב-200 מטר חופשי ואת דארה טורס בת ה-17, שזכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות, בראשיתה של קריירה אולימפית שנמשכה 24 שנים.
אתלטיקה
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-40 מדליות, מהן 16 מדליות זהב.
ואלרי בריסקו-הוקס זכתה בשלוש מדליות זהב: בריצת 200 מטר, בריצת 400 מטר ובריצת 400X4 מטר. צ'נדרה צ'יזבורו זכתה אף היא במדליית הזהב במירוץ שליחות זה, כמו גם במדליית זהב ברצת 100X4 מטר ובמדליית כסף בריצת 400 מטר. אוולין אשפורד שהשתתפה אף היא במירוץ השליחים ל-100X4 מטר, זכתה במדליית הזהב בריצת 100 מטר, ורצת שליחים נוספת, אליס בראון, זכתה במדליית הכסף בריצת 100 מטר. בניטה פיצג'רלד-בראון זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות וג'ואן בנואה הייתה לאלופה האולימפית הראשונה בריצת המרתון לנשים. אתלטיות בולטות נוספות כללו את פלורנס גריפית' ג'וינר שזכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר, ג'ודי בראון שזכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות וג'קי ג'וינר קרסי שזכתה במדליית כסף בקרב שבע.
ענפים אחרים
המתאבקים האמריקאים זכו ב-13 מדליות, מהן 9 מדליות זהב. בסגנון חופשי ניצחו בובי ויבר, רנדי לואיס, האחים דייב ומארק שולץ, האחים התאומים אד ולו באנאץ' וברוס באומגרטנר. שני מתאבקים אמריקאים זכו לראשונה במדליות זהב בסגנון יווני-רומי, סטיב פרייזר וג'ף בלטניק. באיגרוף זכו האמריקאים ב-11 מדליות, בהן 9 מתוך 12 מדליות הזהב האפשריות. זוכי מדליות הזהב היו פול גונזלס, סטיב מקרורי, מלדריק טיילור, פרנל ויטאקר, ג'רי פייג', מארק ברלנד, פרנק טייט, הנרי טילמן וטיירל ביגס. איוונדר הוליפילד הודח בחצי הגמר והסתפק במדליית ארד.
בהיעדרן של מדינות הגוש המזרחי, שנהנו מדומיננטיות בהתעמלות בעשורים הקודמים, הצליחו המתעמלים האמריקאים לזכות ב-16 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. מרי לו רטון זכתה בחמש מדליות: מדליית זהב בקרב-רב, מדליות כסף בסוס הקפיצות ובקרב-רב הקבוצתי ומדליות ארד במקבילים ובתרגיל הקרקע. רטון הייתה המתעמלת הראשונה מחוץ למזרח אירופה שמנצחת בקרב-רב. ג'וליאן מקנמרה זכתה בשלוש מדליות: מדליית זהב במקבילים ומדליות כסף בתרגיל הקרקע ובקרב-רב הקבוצתי. קאתי ג'ונסון, שאף היא הייתה שותפה לזכייה הקבוצתית במדליית כסף, זכתה גם במדליית ארד בתרגיל הקורה. בין הגברים בלט פיטר וידמר, שזכה במדליית זהב בתרגיל על סוס הסמוכות ובקרב-רב הקבוצתי, וכן זכה במדליית כסף בקרב-רב. בארט קונר זכה בנוסף לזכייה הקבוצתית גם במדליית זהב בתרגיל המקבילים. מיץ' גיילורד, שאף הוא היה שותף לזכייה הקבוצתית, זכה גם במדליית כסף בסוס הקפיצות ובמדליות ארד בטבעות ובמקבילים, וטים דאגט זכה גם במדליית ארד בסוס הסמוכות.
לראשונה מאז 1912 זכו רוכבי אופניים אמריקאים במדליות אולימפיות. הם זכו ב-9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב - מחצית מדליות הזהב האפשריות. במרוץ אופני כביש ניצחו אלכסי גרוואל (במקצה הגברים) וקוני קרפנטר (במקצה הנשים), שהייתה לאלופה האולימפית הראשונה במקצוע זה. סטיב הג זכה במדליית זהב במרוץ מרדף והיה שותף לזכייה במדליית הכסף במירוץ המרדף הקבוצתי. מארק גורסקי זכה במדליית הזהב הרביעית, במירוץ הספרינט.
השייטים האמריקאים זכו בשבע מדליות, אחת בכל תחרות. שייטי ההולנדי המעופף, הסטאר והסולינג זכו במדליות זהב, בעוד שייטי ה-470, הטורנדו והפין וכן גולש הרוח סקוט סטיל, זכו במדליות כסף. ברכיבה זכו האמריקאים בחמש מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. הנבחרת האמריקאית ניצחה בתחרות הקבוצתית, ואחת מחבריה, קארן סטייבס, זכתה גם במדליית כסף בתחרות האישית. גם בתחרות הקפיצות הקבוצתית ניצחה הנבחרת האמריקאית. אחד מחבריה, ג'וזף פרגיס, ניצח גם בתחרות הקפיצות ליחידים, וסגנו היה ג'ון ברטרנד.
הקלעים האמריקאים זכו בשש מדליות, ושלושה מהם זכו במדליות זהב: אדוארד אצל (ירי מ-50 מטר בשכיבה), פאט ספרגין (ירי ברובה אוויר לנשים) ומתיו דרייק (ירי בצלחות חרס). החותרים זכו בשמונה מדליות, מהן שתי מדליות זהב, במקצה השמיניות לנשים ובמקצה הזוגות לגברים. גם בקפיצה למים זכו האמריקאים בשמונה מדליות. גרג לוגאניס זכה בשתי מדליות הזהב, בקפיצה מ-3 ומ-10 מטר. בתחרויות השחייה הצורנית, שנערכו לראשונה, זכו האמריקניות בשתי מדליות הזהב. טרייסי רואיז ניצחה במקצה הזוגות, ויחד עם קנדי קוסטי זכתה במדליית הזהב גם במקצה הזוגות. בקשתות זכו האמריקאים בשתי מדליות, ודארל פייס שב וזכה בתואר, אחרי 8 שנים. מדליות נוספות הושגו בג'ודו, הרמת משקולות, קרב חמש מודרני, סיף וקאנו.
שתי נבחרות הכדורסל זכו במדליות הזהב. נבחרת הגברים, בשורותיה כיכבו מייקל ג'ורדן, פטריק יואינג, כריס מאלין ואלווין רוברטסון, לא התקשתה בשלב הבתים, וניצחה בכל המשחקים בהפרש ממוצע של 39 נקודות. במשחק הגמר הביסה את נבחרת ספרד 65-96. גם נבחרת הנשים התקדמה בקלות. בשלב הבתים הביסה את יריבותיה בהפרש ממוצע של 33 נקודות, ובמשחק הגמר הביסה את נבחרת קוריאה הדרומית 55-85. נבחרת הגברים בכדורעף זכתה אף היא במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ברזיל. נבחרת הנשים זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת סין. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השני בבית הגמר, אחרי נבחרת יוגוסלביה, וזכתה במדליית כסף. נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה את משחקיה בבית הגמר במקום השלישי, אחרי הולנד וגרמניה המערבית, וזכתה במדליית הארד. נבחרת הגברים הפסידה בכל משחקיה בשלב הבתים. נבחרות הכדוריד לנשים ולגברים, ונבחרת הכדורגל, הודחו אף הן בשלב הבתים. הכדוריד והכדורגל היו הענפים היחידים באולימפיאדת לוס אנג'לס שבהם לא זכו האמריקאים במדליות.
אולימפיאדת סיאול (1988)
לראשונה מזה 12 שנים, שבו האמריקאים והסובייטים להתחרות זה בזה, באולימפיאדת סיאול (1988). 527 ספורטאים אמריקאים השתתפו במשחקים, מספר גבוה אף יותר מאשר בלוס אנג'לס. הם זכו ב-94 מדליות, מהן 36 מדליות זהב. בדומה לאולימפיאדת מונטריאול, דורגה ארצות הברית במקום השלישי, אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
אתלטיקה
לראשונה מזה 24 שנים, הקדימה האתלטיקה את השחייה, והייתה לענף המוביל של המשלחת האמריקאית, עם 26 מדליות, מהן 13 מדליות זהב.
אחד האירועים הבולטים במשחקים היה שערוריית גמר ריצת ה-100 מטר. במירוץ ניצח האתלט הקנדי בן ג'ונסון, בשיא עולם של 9.79 שניות. יומיים לאחר התחרות, התברר כי ג'ונסון נטל סטרואידים אנאבוליים האסורים בשימוש. מדליית הזהב נשללה ממנו, והועברה לקארל לואיס, שסיים במקום השני. התוצאה שקבע לואיס, 9.92 שניות, הוכרה כשיא העולם החדש. בנוסף לזכייתו של לואיס במדליית הזהב בריצת 100 מטר, הוא שמר על תוארו גם בקפיצה לרוחק, אך בריצת 200 מטר איבד אותו לג'ו דלואץ' וסיים במקום השני.
בין הנשים בלטו במיוחד שתי אתלטיות - פלורנס גריפית' ג'וינר וג'קי ג'וינר קרסי. גריפית' ג'וינר זכתה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר (עם שיא עולם חדש, 21.34 שניות) וריצת 100X4 מטר, ובמדליית כסף אחת, בריצת 400X4 מטר. ג'וינר קרסי קבעה שיא עולם בקרב שבע (7291 נקודות) ושיא אולימפי בקפיצה לרוחק (7.40 מ'). אוולין אשפורד, שהתחרתה לצד גריפית' ג'וינר במירוץ השליחות ל-100X4 מטר, הייתה סגניתה בריצת 100 מטר. במדליית זהב נוספת זכתה לואיז ריטר, בקפיצה לגובה.
שחייה
הישגיהם של השחיינים האמריקאים הסתכמו ב-18 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
מאט ביונדי היה השחיין המעוטר במשלחת, עם 7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. ביונדי קבע שיא עולם ב-50 מטר חופשי (22.14 שניות), שיא אולימפי ב-100 מטר חופשי (48.63 שניות), והיה שותף לשלושת הניצחונות של השליחים במשחים ל-100X4 מטר חופשי, 200X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב. כן זכה במדליית כסף ב-100 מטר פרפר (בפער של מאית השנייה מהמנצח, הסורינאמי אנתוני נסטי) ובמדליית ארד ב-200 מטר חופשי. טרוי דלבי ודאג גיירטסן היו שותפים לכמה מהזכיות במשחי השליחים, ושחייני שליחים נוספים זכו גם במדליות במשחים האישיים: טום ג'אגר זכה במדליית כסף ב-50 מטר חופשי, כריס ג'ייקובס זכה במדליית כסף ב-100 מטר חופשי ודייוויד ברקוף זכה במדליית כסף ב-100 מטר גב.
ג'נט אוונס זכתה בשלוש מדליות זהב: 400 מטר חופשי (שיא עולם חדש, 4:03.85 דקות), 800 מטר חופשי (שיא אולימפי חדש, 8:20.20 דקות) ו-400 מטר מעורב אישי. מרי טי מאהר איבדה את שלושת תאריה, והסתפקה במדליית ארד ב-200 מטר פרפר. במשחי השליחות זכו האמריקאיות במדליית כסף ב-100X4 מטר מעורב ובמדליית ארד ב-100X4 מטר חופשי.
ענפים אחרים
חותר הקיאק גרג ברטון זכה בשתי מדליות זהב, במקצה היחידים ל-1000 מטר, ויחד עם נורמן בלינגהם, במקצה הזוגות ל-1000 מטר. השייטות אליסון ג'ולי ולין ג'ואל זכו במדליית הזהב בדגם 470, וצוותי שייטים אמריקאים זכו ב-4 מדליות נוספות. הקשת ג'יי בארס זכה במדליית זהב, וכן במדליית כסף בתחרות הקבוצתית. אחרי שתי זכיות רצופות בשני התארים בשחייה צורנית, הסתפקו האמריקאיות במדליות כסף. האלופה היוצאת, טרייסי רואיז, עשתה זאת במקצה היחידות, והתאומות קארן ושרה ג'וזפסון עשו זאת במקצה הזוגות. מדליות נוספות הושגו בחתירה, רכיבה, קליעה, אופניים והתעמלות.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו דייוויד רובינסון ומיץ' ריצ'מונד, שוב לא התקשתה בשלב הבתים, וניצחה את יריבותיה בהפרש ממוצע של 36.5 נקודות. בין היתר הביסה את נבחרת מצרים 35-102. עם זאת, בחצי בגמר הפסידה לנבחרת ברית המועצות 76–82. היה זה ההפסד השני בהיסטוריה של נבחרת ארצות הברית, אחרי משחק הגמר ב-1972. במשחק על המקום השלישי הביסה את נבחרת אוסטרליה 49-78, וזכתה במדליית הארד, הישג שהיה הנמוך ביותר שלה עד אז. לעומתה, נבחרת הנשים גברה על נבחרת ברית המועצות בחצי הגמר, בתוצאה 88–102, ובמשחק הגמר ניצחה את יוגוסלביה 70-77, וזכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות. גם נבחרת הגברים בכדורעף זכתה בתואר, לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה על נבחרת ברית המועצות 1–3. נבחרת הנשים סיימה במקום השביעי מתוך 8 נבחרות. בכדורמים זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית הכסף, לאחר שגברה על ברית המועצות בחצי הגמר והפסידה לנבחרת יוגוסלביה בשלב הגמר. נבחרת הכדורגל ושתי נבחרות הכדוריד הודחו כבר בשלב הבתים.
קרבות המכבים
קרבות המכבים היו סדרה של שמונה קרבות במהלך מרד החשמונאים, בין יהודה המכבי ואנשיו לבין כוחות של הממלכה הסלאוקית, שהתרחשו בין 166 לפנה"ס לבין 160 לפנה"ס שהתלקחו בעקבות גזירות אנטיוכוס הרביעי וחילול בית המקדש. הקרבות התבצעו בשטח יהודה או בסמיכות קרובה אליה (שניים בצפון יהודה, אחד במערבה, שלשה במרכז מצפון לירושלים, ושניים בדרום יהודה, כאשר החדירה של הכוחות הסלאוקים ליהודה החלה בצפון והסתיימה במזרח, בכיוון הפוך לתנועת שעון). רובם של הקרבות הסתיימו בניצחון החשמונאים, ומיעוטם (2 קרבות), שהיו קרבות חזיתיים בשטח פתוח, בניצחון הסלאוקים. בקרב האחרון נהרג יהודה, והמרד ירד למחתרת וללוחמת גרילה. אף שהמרד כשל, יונתן, אחיו של יהודה, הצליח למנף אותו להקמת אוטונומיה מנהלתית ברשות המעצמה, והוא היה בסופו של דבר הגרעין להקמת ממלכת החשמונאים.
קרב אפולוניוס
קרב מעלה לבונה היה הקרב הראשון שנערך בשנת 166 לפנה"ס בין כוחותיו המורדים של יהודה המכבי לבין כוחות סדירים של הממלכה הסלאוקית. על הכוחות הסלאוקים פיקד אפולוניוס, מושל מחוז השומרון, שביקש לרדוף אחר המורדים וחדר לאזור מצפון. מיקום הקרב איננו כתוב במקורות העתיקים, אך משוער על ידי החוקרים כמעלה לבונה או ואדי חרמיה. מקומות שבהם כוח נייד זר יכול להמצא בנחיתות גדולה. הכוחות הסלאוקים נפלו למארב של המורדים, והעימות הסתיים במפלתם ובמותו של אפולוניוס. יהודה הצליח להוכיח שמקבוצת מורדים שמבצעת פעולות גרילה הוא הפך לכוח צבאי משמעותי, שיש ביכולתו להתעמת עם כח סלאוקי סדיר ולנצחו. ניצחון זה העביר לרשותם כלי נשק, דבר שהיה חשוב ביותר להתבססות הצבאית של המורדים, עקב מיעוט הנשק והציוד שהיה ברשותם בתחילת המרד. הצלחתו זו הגבירה את האהדה בעם כלפיו, וגררה הצטרפות של מורדים נוספים למחנהו.
קרב בית חורון
קרב בית חורון היה הניסיון השני של האימפריה הסלאוקית לדכא את מרד החשמונאים. הקרב נערך בשנת 166 לפנה"ס במעלה בית חורון. הצבא הסלאוקי שהגיע לתפוס את המורדים נפל למארב במעלה הררי קשה למעבר, כאשר הכוחות של יהודה תוקפים אותו מלמעלה והובס. קרב זה היה ציון דרך חשוב בבניית הכוח החשמונאי. שוב נפלה כמות גדולה של נשק לידי יהודה, וגם הפעם הצטרפו אל יהודה אנשים נוספים, ויהודה הרחיב את תחום שליטתו בשטח שבין גופנא בצפון ועד מצפה (נבי סמואל) בדרום.
קרב אמאוס
תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו. כל העם מלבד המתיוונים בירושלים היו עתה לפקודת יהודה. אנשי יהודה חלשו על כל הדרכים לבירה, ואף השלימו את המצור על החקרא מכיוון דרום. מערכת אמאוס והשפעותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושביה של יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו.
קרב בית זכריה
קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי במרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה (דרומית לראש צורים) בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס. עילת הקרב הייתה המצור של יהודה על מצודת החקרא. הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילי מלחמה. תוצאות של הקרב הזה, היו הסכם פשרה ברוח איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס מניסן 164 לפנה"ס, ובה מימוש הפריבילגיה הישנה של הזכות לחיות על פי חוקי האבות, שמשמעה אוטונומיה, לפחות דתית-פולחנית, ומתוך כך יישמט הבסיס להתפרצות המרד וכעת – להמשכו. כך יצא שאף שהחשמונאים הפסידו במערכה זו, הם בכל זאת הצליחו להגיע להישג פוליטי נאה, שבו הממשל מכיר בזכותם הדתית, ונסוג מהניסיון לכפיה של הדת ההלניסטית.
קרב כפר שלמא
קרב כפר שלמא הקרב השישי במרד החשמונאים, התנהל ב-162 לפנה"ס בין המורדים היהודיים לכוח צבא סלאוקי בפיקודו של ניקנור, באזור כפר שלמא שמזוהה היום בגבעה מול גבעון בין קלנדיה לגבעת זאב, והסתיים בניצחון המורדים. בקרב זה ניגף ניקנור, ומאות מלוחמיו נהרגו, אך לא הייתה זו מפלה מוחלטת, וניקנור אולץ לשוב לירושלים להתבצר בחקרא. תוצאת קרב זה הבהירה לניקנור כי המרחב מצפון לירושלים נמצא בשליטתו של יהודה המכבי, וניקנור נמצא בסכנת מצור.
קרב חדשה
קרב חדשא ("אדסה") הקרב השביעי במרד החשמונאים, התנהל ב-161 לפנה"ס בין הממלכה הסלאוקית לצבא יהודה בפיקודו של יהודה המכבי מצפון ירושלים באזור כפר חדשה, והסתיים בניצחון המכבים ובנפילת ניקנור - המצביא הסלווקי. הכוחות הסלאוקים הנמלטים עשו דרכם לכיוון גזר שהיה מבצר סלאוקי, כשלושים ק"מ ממורד בית חורון. צבא יהודה שדלק אחריהם הסב להם אבדות קשות. יום מפלתו של צבא ניקנור הונצח כחג לדורות בשם "יום ניקנור" (מסכת תענית). הדבר נבע מעצם מעמדו הרם של ניקנור ומהעובדה שירושלים, כתוצאה מן הקרב, שוחררה סופית משיעבוד לסורים.
קרב אלעשה
קרב אלעשה, הקרב השמיני במרד החשמונאים, שהתרחש באפריל 160 לפנה"ס, היה קרב בין כוחות החשמונאים לכוחות סלאוקיים בפיקודו של המצביא בקכידס באזור רמאללה של ימינו, במסגרת מרד החשמונאים, בו ספגו החשמונאים תבוסה קשה ומצביאם, יהודה המכבי, נהרג.
קרב זה השיב לממלכה הסלאוקית למשך מספר שנים את השליטה במרכזי האוכלוסייה הגדולים ביהודה, בעוד המורדים, בהנהגת יונתן ושמעון אחיו של יהודה, לא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, התארגנו במדבר תקוע ועברו למלחמת גרילה, תוך שהם שומרים על בניין הכוח הצבאי. בקכידס בנה בשנים 160-155 לפנה"ס קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מכל כיוון מפני המורדים.
שוב (שיר)
"שוב" הוא שיר עברי שנכתב על ידי דפנה עבר-הדני והולחן על ידי שמוליק קראוס. השיר בוצע לראשונה ב-1976 על ידי קראוס עם בת זוגו דאז, ג'וזי כץ, ומספר שנים לאחר מכן אוגד לאלבום האוסף הראשון של שמוליק קראוס, "שבעים שמונים" (1981). במהלך השנים השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, המפורסמות בהן הן דואט של אפרת גוש ויוני בלוך ודואט של חוה אלברשטיין ואריק סיני (בו נוסף בית שלא נכלל בביצוע המקורי).
גרסה לשיר בביצועה של בר בלפר הופיעה בסרט "מישהו לרוץ איתו" (2006).
היסטוריה
השיר הופיע לראשונה ב-"חגיגת הזמר העברי" בשנת 1976. היה זה אירוע לא תחרותי שנערך במקום פסטיבל הזמר והפזמון, ובו שר כל משתתף שיר אחד מוכר שלו, בנוסף לשיר אחד חדש. שמוליק קראוס הציג את שיר זה כשיר החדש שלו. השיר בוצע על ידי שמוליק קראוס ובת זוגו ג'וזי כץ, בליווי נבל ופסנתר. את העיבוד כתב אבנר קנר.
רק בנות
רק בנות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי, יחד עם הזמר הישראלי סטפן לגר. השיר יצא לאור ב-24 ביוני 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים ליאם הפקות ויוניסל.
רקע וכתיבה
במהלך יוני 2020, הוכרז כי לוי ולגר הקליטו שיר חדש ביחד, לאחר מכן, ב-18 ביוני, שבוע לפני צאת השיר, השיקו את השיר במסיבת בריכה. השיר הוא שיר פופ שנכתב והולחן על ידי לגר, בשיתוף רון ביטון ודולי ופן, והופק על ידי דולי ופן. השיר הוא שיתוף הפעולה השני של השניים, לאחר הלהיט "מאמו", שנכתב גם בשיתוף דולי ופן. בשיר מופיע בית בשפה הצרפתית המבוצע על ידי לגר, בדומה לשירם הקודם.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של איתי לוי ב-24 ביוני 2020, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו. בקליפ נראים לוי ולגר במסיבת בריכה יחד עם בנות, כמתואר בשיר, בהן אשת העסקים פנינה רוזנבלום והדוגמנית נטלי דדון. אל הקליפ הצטרפו גם יוצריו של השיר דולי ופן ורון ביטון.
ביקורת
יוסי חרסונסקי ביקר את השיר באופן שלילי, תוך שהעניק לו ציון של שני כוכבי זהב וחצי, ואמר, "בואו נצחק לקורונה בפנים. נשיר ונרקוד חבל"ז. זה כולל שף ואנטריקוט ובקבוקים בכמויות. לב נקי מדאגות. הכניסה לבנים אסורה. רק איתי וסטפן נכנסים להתהולל", והוסיף כי "יגידו – הקיץ הגיע. עזוב אותך מקורונה. תצטרף, אבל אני בן, והם הזמינו רק בנות. אני נשאר בחוץ, אוכלוסיית סיכון. תישמר הנפש מהשיר הזה".
בעקבות האונס הקבוצתי באילת, מספר אושיות ברדיו ובטלוויזיה החליטו לפרסם פוסטים פומביים נגד המסר המועבר בשיר, בהם ירון אילן, אסי לביא ומוטי פרנסיס. הזמרת-יוצרת נרקיס כתבה בעמוד הפייסבוק שלה: "תפסיקו להחפיץ אותנו... 'הזמנתי שף ואנטריקוט' / 'בקבוקים בכמויות' / 'לא יהיו פה חברים' / 'אחי הזמנתי רק בנות'... מה המסר כאן?... אפשר לכתוב על אהבה ותשוקה מבלי להוזיל אותנו. תפסיקו להעלות תכנים על גבול הפורנו שמעבירים מסר דפוק לנערות, שהן לא מספיקות איך שהן כדי להיות חלק מפנטזיה לא אמיתית, שבסופה 30 גברים אונסים נערה אחת".
מוהילב (מחוז משנה)
מחוז משנה מוהילב (בבלארוסית: Магілёўскі раён; ברוסית: Могилёвский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מוהילב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מוהילב 43,166 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 40,230 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 93.07% בלארוסים, 5.02% רוסים, 1.03% אוקראינים ו-0.88% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (73.94%) ורוסית (24.30%).
העצרת האנטי-הומופובית בטביליסי (2013)
העצרת האנטי-הומופובית נערכה בטביליסי, גאורגיה, ב-17 במאי 2013 (היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה). פעילי זכויות להט"ב שנערכו בעצרת פגשו אלפי מפגינים המתנגדים לזכויות להט"ב, שהורשו לפרוץ קטלינג משטרתי ורדפו אחריהם באלימות, הכו ויידו עליהם אבנים. העצרת, שאורגנה על ידי ארגון זכויות הלהט"ב הגאורגי אידנטובה, הייתה ההפגנה האנטי-הומופובית הראשונה שנערכה בגאורגיה.
לה לונה נרה
ירח שחור (באיטלקית: Luna Nera) היא סדרת טלוויזיה, דרמה איטלקית היסטורית שנוצרה על ידי פרנצ'סקה מניירי, לורה פאולוצ'י וטיזיאנה טריאנאנד, ובכיכובן של נינה פוטאראס, ג'ורג'יו בלי, גלוריה קארובאנה וג'אנדומניקו קופאיולו. העלילה מתרחשת במאה ה-17 באירופה ובצפון אמריקה וסובבת סביב ציד מכשפות.
העצרת האנטי-הומופובית בטביליסי (2013)
יומיים לפני האירוע, קרא ראש הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, איליה השני, לאסור את העצרת שתוכננה, ותיאר את ההומוסקסואליות. יום לפני העצרת הצהיר ראש הממשלה, בידזינה איוואנישווילי כי ללהט"בים בגאורגיה.
לה לונה נרה
עלתה לראשונה בנטפליקס ב-31 בינואר 2020.
העצרת האנטי-הומופובית בטביליסי (2013)
עשרות פעילי זכויות להט"ב התכנסו במרכז טביליסי לעצרת. על פי דיווחים, כ-20,000 חברי כנסייה גרוזינית אורתודוקסית הפגינו ממולם, בראשותם של כמרי הכנסייה, יחד עם התפתחות של התנגשות בפארק פושקין, ליד כיכר החירות. כוחות המשטרה לא מנעו מהמפגינים ההומופוביים לרוץ לעבר משתתפי העצרת נגד ההומופוביה, כפי שביקשו הכמרים. המפגינים נגד הומופוביה פונו על ידי המשטרה באוטובוסים שהותקפו על ידי מפגשי הנגד. על פי מקורות שונים, 17 עד 28 אנשים נפצעו כתוצאה מההתנגשויות האלו.
לה לונה נרה
שחרור
הסדרה שוחררה ב-31 בינואר 2020 ברשת נטפליקס.
העצרת האנטי-הומופובית בטביליסי (2013)
תגובות
האלימות גונתה באופן נרחב על ידי שגרירויות זרות, וארגונים לא-ממשלתיים, כולל Transparency Georgia, ארגון עורכי הדין הצעירים הגאורגים ואמנסטי אינטרנשיונל. ראש הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, איליה השני גינה כל אלימות, אך חזר על דעתו על הומוסקסואליות. משרד הפנים פתח בחקירה והבטיח העמדה לדין של העבריינים. פול רימפל ומארק מולן תיארו את האירועים כחלק ממאבק גדול יותר בין הכנסייה לשלטון החילוני.
אטול ג'ונסטון
אטול ג'ונסטון (באנגלית: Johnston Atoll) הוא אטול במרכז האוקיינוס השקט. האי נמצא בשליש הדרך בין הוואי לאיי מרשל.
גאוגרפיה
האיים ג'ונסטון וסנד הם איים טבעיים אולם האיים האחרים, אקאו והיקינה, הם מלאכותיים.
תושבים
כיום אין באטול אוכלוסייה אזרחית והאיים סגורים לציבור. הם טריטוריה של ארצות הברית ומנהל אותם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, השייך למשרד הפנים של ארצות הברית.
היסטוריה
את האי ג'ונסטון גילה רב החובל ג'יימס ג'ונסטון ב-10 בדצמבר 1807 והוא נקרא על שמו. בשנת 1858 תבעו בעלות על האי הן ארצות הברית והן ממלכת הוואי.
בשל מרבצי הגואנו באי, השתלטה עליו ארצות הברית מכוח חוק איי הגואנו והכרייה באי החלה בשנת 1858 והסתיימה בשנת 1890. ב-29 ביולי 1926 קבע נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' כי האטול הוא שמורת טבע לציפורים, והעביר את השליטה באי לידי משרד החקלאות של ארצות הברית.
בשנת 1936 החל צי ארצות הברית לבנות במקום בסיס למטוסים ימיים ותחנת תדלוק.
כוחות יפן הפציצו את האטול במהלך מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1958 ו-1975 שימש האטול אתר ניסוי לירי טילים. האי שימש גם כאתר ניסויים בנשק גרעיני וכיום קיים בו אתר לפירוק נשק כימי.
בשנת 2003 הועברה השליטה באי לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ורוב המבנים באי פורקו.
ארכיון המוזיקה של גרמניה
ארכיון המוזיקה של גרמניה (בגרמנית: Deutsches Musikarchiv) הוא מרכז המוזיקה המוקלטת והמודפסת של גרמניה ומרכז הביביליוגרפיה המוזיקלית של גרמניה.
הארכיון נוסד במערב גרמניה בשנת 1970 במטרה לאסוף ולרכז את כל יצירות המוזיקה שיצאו במדינה וכחלק מהארכיון הלאומי של גרמניה.
משנת 2000 המקום אחראי גם על "GEMA", ארגון זכויות היוצרים של גרמניה. הוא מהווה עתה חלק של הספרייה הלאומית של גרמניה.
כל מוציא לאור יצירה מוזיקלית בגרמניה מחויב למסור על פי החוק שניים מעותקיה אל הארכיון.
בשנת 2010 עבר הארכיון לעיר לייפציג.
מסטיסלב (מחוז משנה)
מחוז משנה מסטיסלב (בבלארוסית: Мсціслаўскі раён; ברוסית: Мстиславский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מסטיסלב.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מסטיסלב 24,768 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 20,781 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 90.73% בלארוסים, 7.68% רוסים ו-1.59% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (67.6%) ורוסית (30.92%).
משה אהרן שטרן
ביוגרפיה
נולד בניו יורק לר' יום טוב ליפמן ולחיה אסתר בת הרב יעקב יוסף הרמן. בילדותו חלה והיה על סף מוות, ובהמלצת אחד הרבנים קיבל על עצמו קבלה, להתפלל תמיד במניין.
למד אצל הרב שמחה שעפס בישיבת תורה ודעת, ובהמשך עלה ללמוד בירושלים. הוא התקרב ל"רב מבריסק", שרבו הרב שעפס היה מתלמידיו. נישא לרחל בת הרב חיים יוסף קרויזר.
כיהן עשרות שנים כמשגיח בישיבת קמניץ. הרב יוסף דב סולובייצ'יק נהג לומר לתלמידיו שלא ילכו לשמוע שיחות בישיבות מלבד את שיחותו של הרב שטרן, שהוא "אוחז במה שהוא מדבר". מסר שיחות גם בחו"ל.
בין גיסיו: הרב שמואל קרויזר, הרב אברהם קרויזר רבה של יבנה והרב מאיר דב הלפרין, מחבר הספרים "אמרי כהן". בניו הם הרב יצחק זונדל שטרן, מרבני קהל פרושים והרב יחיאל מיכל שטרן. בין חתניו: הרב דב טורק, בעבר ר"מ בישיבת גבעת שאול, והרב יוסף יצחק הבלין, רב קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה.
בנו הרב יחיאל מיכל הוציא את הספר בית ומנוחה, הדרכות והנהגות לבנין הבית, מתורתו.
פרדיננדו פונטנה
פרדיננדו פונטנה (באיטלקית: Ferdinando Fontana; 30 בינואר 1850 – 10 במאי 1919) היה עיתונאי, מחזאי ומשורר. כיום הוא נודע בעיקר בכתיבת הלברית לשתי האופרות הראשונות מאת ג'אקומו פוצ'יני - הוויליות ו"אדגר".
ביוגרפיה
פונטנה היה מגוון מאוד בכתיבתו. מלבד מחזות ולבריות לאופרות, כתב פואמות (הן באיטלקית והן בניב המילאנזי, ספרי מסעות ומאמרים בעיתים איטלקיים שונים, בהם קוריירה דלה סרה. בשנים 1878–1879 היה הכתב של "גאזטה פיימונטזה" (כיום לה סטמפה בברלין.
בתקופת חייו במילאנו כתב פונטנה שני מחזות בניב המילאנזי, La Pina Madamin ו-La Statôa del sciôr Incioda. שניהם נחלו הצלחה ניכרת וכיכב בהם אדוארדו פראווילה, שנחשב לאחד מגדולי השחקנים הקומיים בתיאטרון של מילאנו. עוד כתב פונטנה לבריות רבות, בהן שתיים לאופרות Asrael ו-Zoroastro של אלברטו פרנקטי ושתיים לאופרות הראשונות של פוצ'יני, הוויליות ו"אדגר". כמו כן תרגם לבריות לכמה אופרטות לביצוע באיטליה, בהן האלמנה העליזה והרוזן של לוקסמבורג של פרנץ להאר, "דם פולני" של אוסקר נדבאל ו"Der Frauenfresser" של אדמונד אייזלר. בשלב מוקדם בקריירה שלו הייתה לפונטנה תפוקה יוצאת דופן בהיקפה: במאמר ב"לה סטמפה" מ-1886 נאמר, שבאותו זמן חיבר פונטנה 13 לבריות ל-12 מלחינים שונים.
כסוציאליסט מסור ונלהב, השתתף פונטנה בהפגנות של 1896 במילאנו שהובילו למהומות מילאנו בהנהגת פיורנצו באבא בקאריס. בשל פעולות הדיכוי שבא בעקבות ההפגנות, נמלט פונטנה לשווייץ, שם התגורר תחילה במונטניולה, עיר קטנה סמוך ללוגאנו. הוא נשאר בשווייץ עד מותו, חי בצניעות וצמצם במידה רבה את פעילותו הספרותית.
פרדיננדו פונטנה מת בלוגאנו ב-1919, בן 69.
טקסטים שנכתבה להם מוזיקה
אם לא צוין אחרת, הטקסטים הם לבריות לאופרות. El marchionn di gamb avert, from the poem Lament del Marchionn di gamb avert by Carlo Porta, set to music by Enrico Bernardi (Milan, 14 July 1875) Zoroastro, music by Alberto Franchetti, never performed (written 1890)
קאדילק XT4
קאדילק XT4 (באנגלית: Cadillac XT4) הוא קרוסאובר קומפקטי, מתוצרת חטיבת  מכוניות היוקרה קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס האמריקאית, אשר הוצגה לראשונה ב-27 במרץ 2018 בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק ויצאה לשוק בסתיו 2018 כמודל 2019.
"קאדילק XT4"
,
ישראל סלומניצקי
ישראל (איז'ק) סְלוֹמניצקי (Slomnicki; 17 בדצמבר 1903, לודז' – 19 באוקטובר 1991, ישראל) היה ביוכימאי ישראלי, שעסק בפיתוח אמצעים וגידולים חקלאיים.
ביוגרפיה
סלומניצקי נולד בלודז', ובילדותו היגרה משפחתו לבירה סנקט פטרבורג, שם למד בגימנסיה. ב-1922 עלה לארץ ישראל. ב-1924 הצטרף לקיבוץ בית אלפא, ועסק בטיפול בגינת הירק. לאחר שעזב את הקיבוץ, שימש כמדריך ראשי לירקות באזור הצפון מטעם תחנת הניסיונות החקלאית ברחובות (1936–1942).
מפרצון לינבו
מפרצון לינבו (באנגלית: Linevo Cove; בבולגרית: залив Линево) הוא מפרצון בחוף הדרום-מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
ישראל סלומניצקי
ביוגרפיה
ב-1942 החל סלומניצקי ללמוד באוניברסיטה העברית, וב-1947 קיבל תואר מוסמך בביוכימיה ובבקטריולוגיה. עוד קודם השלמת התואר מונה כמרצה בפקולטה לחקלאות, עקב ניסיונו הרב. הוא הרצה עד 1958, אז השלים את עבודת הדוקטור שלו בנושא: "שתי עונות גידול של תפוחי-אדמה בישראל".
מפרצון לינבו
קרחון ריטייה נשפך אל ראשו של המפרצון.
ישראל סלומניצקי
ביוגרפיה
במשך עשר שנים נוספות, כיהן סלונימצקי המנהל המחלקה לירקות במכון לגידולי שדה וגן במכון וולקני שבבית דגן, עד פרישתו לגמלאות ב-1968. בהמשך עבד בייעוץ פרטי עד 1971, ובהתנדבות בתחומים שונים גם בשנים מאוחרות יותר. ב-1985 זכה סלונימצקי בתואר "עמית כבוד" של מִנהל המחקר החקלאי. נפטר ב-1991, בגיל 88.
היה נשוי לחנה (הַנקה) לזרסון (1903–1980). סלומוניצקי נפטר באוקטובר 1991 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ בית אלפא.
מפרצון לינבו
המפרצון ממוקם צפונית-מזרחית מנקודת קובאדין.
המפרצון ממוקם 6.6 קילומטרים דרומית-מערבית לכף סמית'.
ישראל סלומניצקי
מחקרו
מחקרו של סלונימצקי התמקד בפיזיולוגיה של תפוחי אדמה, בטיפוח זנים שיתאימו לאקלים הישראלי, ובייצור מקומי של זרעים. מומחיותו הבינלאומית הביאה לשיתוף פעולה עם מדינות שונות, ב-1954 ייבא מיפן את הטכניקה של שימוש בחיפוי שקוף, וקידם בארץ גידולי ירקות חורף תחת יריעות פלסטיק.
מפרצון לינבו
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון מופה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2009, ובשנת 2017.
ישראל סלומניצקי
מחקרו
בעקבות פעולותיו, התפתחה מאוד שיטת הגידולים החסויים, ובהמשך גם חקלאות המנהרות העבירות והחממות, שנחשבים לחלק מן ההישגים החשובים של החקלאות הישראלית המודרנית.
מפרצון לינבו
מקור השם
המפרצון נקרא על שם הכפר דולנו לינבו שבצפון-מערב בולגריה.
ישראל סלומניצקי
מחקרו
בשנים 1965 ו-1966 סייר באיראן ובטורקיה כדי לאתר זני ירקות ייחודיים שישמשו לטיפוח זנים חדשים, אחת מתרומותיו המשמעותיות הייתה טיפוח זני תות שדה העמידים ומניבים בחורף, על מנת לייצא לאירופה.
כמו כן עסק בבעיות גידול של בצל, של שעועית ושל פול הגינה.
כתב ערכים שונים בנושאי בוטניקה וביוכימיה באנציקלופדיה העברית (בצל, חקלאות, תפוח אדמה).
Waking Up Dreaming
Waking Up Dreaming (בעברית: מתעוררת מחלום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Queen of Me. הוא יצא לאור ב-23 בספטמבר 2022, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, כסינגל המוביל מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד שירי הקאנטרי הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר הופץ בבכורה עולמית ב-23 בספטמבר 2022 ב-BBC רדיו 2 והועלה לפלטפורמות הסטרימינג והרכישה המקוונת באותו היום. זה היה הסינגל הראשון של טוויין שהופץ דרך חברת התקליטים החדשה ריפבליק נאשוויל. טוויין הגיבה: "לא יכולתי לחשוב על שותפה טובה יותר מריפבליק נאשוויל. אני מתכבדת ונרגשת להיות האמנית הראשונה של חברת התקליטים, כמו גם להוביל את האחריות על הפרק החדש והמרגש הזה. מבחינה זו, זה מרגיש כמו התחלה חדשה מסביב, ואני מאמצת את זה בלב שלם".
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-7.3 מיליון השמעות.
סלח לנו על חובותינו
סלח לנו על חובותינו (באיטלקית: Rimetti a noi i nostri debiti) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2018, על אדם הנאבק תחת כובד המשבר של החובות שלו שנאלץ לעבוד כגובה חוב כדי לפרוע את נושיו. הסרט יצא לאור ב-4 במאי 2018, על ידי נטפליקס.
זכויות להט"ב בתימן
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בתימן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כפלילית הן לגברים והן לנשים ונענשת בעונש מאסר או מוות, אם כי הוצאות להורג אינן נאכפות לאור העובדה כי אזרחי להט"ב רבים אינם גלויים לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית בשל הומופוביה וטרנספוביה רחבה בקרב האוכלוסייה.
מעמד בחוק
חוקת רפובליקת תימן, שתוקנה בשנת 2001, אינה מתייחסת לזכויות להט"ב, בעודה מבטיחה זכויות אדם מסוימות לכלל האזרחים, בתנאי שכל חקיקה חייבת להיות תואמת את עקרונות דין השריעה האסלאמי.
חוק העונשין
בנוסף לחוק העונשין, ענישה על הומוסקסואליות יכולה לנבוע מאנשי דת איסלאמיסטים המבקשים לאכוף מוסר אסלאמי מסורתי בתוך משפחתם או עבור החברה הרחבה יותר. במקרים ערניים כגון זה, העונש על הומוסקסואליות הוא לעיתים קרובות מוות.
אל-קאעידה בחצי האי ערב
בשנת 2013 התקבלו דיווחים אמינים על כך שחברי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעדה בחצי האי ערב הוציאו להורג גברים בשל היותם הומוסקסואלים.
רדיפת הומוסקסואלים במדינה האסלאמית
אלימות כלפי אנשי להט"ב היא חלק מהאידאולוגיה של המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט, המחייבת עונש מוות על הומוסקסואליות בתחומה, בעיראק, סוריה תימן ולוב. אכיפת החוק באזורים שבשליטת המדינה האסלאמית מענישה אנשי להט"ב רבים, בכך שהיא זורקת אותם מגגות של בניינים גבוהים, לאחר שנתפסו בקיום יחסים חד-מיניים. אם הם שורדים את העונש שנקבע עליהם, הם נסקלים למוות. באזורים מסוימים עונשם נעשה שימוש בעריפת ראש בגלל היעדר בניינים גבוהים שהנאשם ייזרק מהם.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
תימן אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתימן.
זהות מגדרית
אין הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים בתימן עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
חופש הביטוי
הממשלה בתימן חוסמת את הגישה לדפי אינטרנט המביעים תמיכה בזכויות להט"ב כמו גם לפרסומים ומגזינים שונים.
בשנת 2003, "Week", כתב עת בשפה הערבית, פרסם מאמר שכלל ראיונות עם גברים תימנים הכלואים בגין אשמת קיום פעילות הומוסקסואלית. שלושת העיתונאים שהיו מעורבים בכתבה הורשעו על ידי הממשלה.
בשנת 2012, המגזין "Al Thakafiya" נסגר על ידי הממשלה בשל פרסום סקירה של הסרט המצרי, "Heena Maysara" (בעברית: "עד שהדברים ישתפרו") אשר במהלכו המבקר, יוצר תימני בשם חמיד עקבי, הביע תמיכה בזכויות להט"ב.
כנסיית האל הכל-יכול
כנסיית האל הכל-יכול (הידועה גם כ-"הברק ממזרח" שפות סיניות: 东方闪电, פין-יין: Dōngfāng Shǎndiàn) היא תנועה דתית שהוקמה בסין בשנת 1991. מקורות ממשלתיים סיניים מייחסים אליה בין שלושה לארבעה מיליון מאמינים, אף על פי שיש חוקרים האומרים כי נתונים אלה מנופחים. השם "הברק ממזרח" נובע מן הברית החדשה, הבשורה ע"פ מתי 24: 27: "כי כשם שהברק במזרח מאיר למערב, כך יהיה גם שובו של בן-האדם ". הלימוד העיקרי של התנועה, הוא כי ישו הנביא חזר לכדור הארץ בימינו כאל הכל-יכול המתגלגל (全能 神), הפעם לא כגבר יהודי אלא כאישה סינית. התנועה נחשבת על ידי השלטונות הסיניים כ"צ'יא ג'יאו"(מונח המתורגם לעיתים קרובות כ"כת רעה", אך למעשה שימש מאז שושלת מינג כדי להצביע על "תורות דתיות") והואשמה בפשעים שונים, כולל רצח הפולחן במקדונלד'ס, זאוויאן הידוע. מתנגדים נוצריים ותקשורת בין-לאומית תיארו את התנועה ככפירה. הכנסייה מכחישה את כל ההאשמות, ויש חוקרים שהגיעו למסקנה כי האשמות מסוימות הן אכן שקר או הגזמה.
התחייה ב-1989 ותנועת "הצעקנים"
אף על פי שהתנועה מעולם לא מזכירה את שם המשיח החוזר ולא פרטים ביוגרפיים כלשהם (תוך שהיא מודה שמדובר בנקבה), ומזהירה כי כל מידע שסופק על ידי מקורות חיצוניים עשוי להיות שגוי, ישנם מספר חוקרים המאמינים שהיא מזהה את האל הכל-יכול באישה סינית, יאנג שיאנגבין (1973), שנולדה בצפון-מערב סין. בשנת 1989, במהלך התחיות של הכנסיות העצמאיות הסיניות, האישה שזוהתה על ידי התנועה כהאל הכל-יכול נכנסה רשמית לתנועה של "הכנסייה הביתית" (סין) - כנסייה המאחדת את הכנסיות הפרוטסטנטיות העצמאיות שאינן תלויות בממשלה - והחלה להשמיע מילים על סמכויות וכוח, מילים הדומות לאלה שהביע ישו. באותה עת היא השתתפה במפגשים של הקבוצות שנוסדו על ידי העד לי, הידועים בשם "הכנסיות המקומיות" במערב ו-"הצעקנים" בסין, וכך עשו גם רוב חסידיה הראשונים. מאמינים רבים בתנועה של הכנסייה הסינית האמינו שמילים אלה היו מרוח הקודש והחלו לקרוא אותם במפגשים שלהם ב-1991. על פני השטח, רק בסוף 1992 האדם שהיה המקור למסרים אלה הוכר כמשיח, אל מתגלם, אחד והיחיד, ו"כנסיית האל הכל-יכול" הוכרזה בשם זה.
ז'או ויישן
בין אלה שקיבלו את האישה ואת המסר של האל הכל-יכול היה ז'או ויישן, (שפות סיניות: 赵维 山), נולד ב-12 בדצמבר 1951), מנהיג סניף עצמאי של "הצעקנים". הוא הפך לדמות חשובה כל כך בתנועה, עד שמקורות סיניים קוראים לו "מייסדה". על פי חוקרים מערביים, סביר שמדובר בהטיה בקרב שוטרים סינים, אשר לא מקבלים בקלות כי תנועה דתית גדולה הוקמה על ידי אישה, וכי למעשה את הכותרת של "מייסד" צריך לייחס אל האדם (נקבה) שהתנועה מעריצה כאל הכל-יכול. לדבריה של החוקרת האוסטרלית אמילי דאן, בשנת 1991 היו בארגון כבר יותר מאלף חברים. לאחר פשיטה על קבוצתו על ידי המשטרה, עזב ז'או את היילונגיאנג והמשיך את הארגון במחוז צ'ינגפנג, חנאן, שם הוא המשיך את התרחבותו. מאוחר יותר הוא הוכר כמנהיג וכומר כנסיית האל הכל-יכול. הכנסייה מתעקשת כי היא הונהגה באופן אישי והובלה על ידי אדם שזוהה כהאל הכל-יכול, וכי ז'או הוא "האדם אשר בשימוש על ידי רוח הקודש", וכי הוא המנהיג המנהלי של התנועה.
התרחבות ורדיפה
הממשלה הסינית חשדה מיד בכנסיית האל הכול-יכול בשל תורתה האנטי-קומוניסטית והחלה רדיפה קשה באמצע שנות התשעים, כנגד "צעקנים" ו"כנסיית האל הכול-יכול", שההבדלים התאולוגיים שלהם לא היו ברורים לרשויות הסיניות. בשנת 2000, ג'או ויאנג נסעו לארצות הברית, הם נכנסו לשם ב -6 בספטמבר, וב -2001 הם קיבלו מקלט מדיני. מאז הם חיים ומנהלים את התנועה מארצות הברית. בתחילת 2009, חה ג'שון (He Zhexun) שהיה אחראי על העבודה של הכנסייה בסין, נעצר על ידי השלטונות הסיניים. ב -17 ביולי 2009, Ma Suoping (אישה, 1969-2009), אשר לקחה לעצמה את תפקידו של ג'קסון, נעצרה גם על ידי המשטרה הסינית ומתה בעת מעצרה.
למרות הרדיפה הממשלתית, והעובדה שכמה ממנהיגי הכנסיות הנוצריות הגדולות האשימו את כנסיית האל הכל-יכול בכפירה, הכנסייה גדלה בסין, ולפי מקורות רשמיים סיניים הגיעה לשלושה או אפילו ארבעה מיליון חברים בשנת 2014, אף על פי שחוקרים רואים בנתונים אלה הגזמה מסוימת. מאז הרצח של זאויואן במקדונלד'ס בשנת 2014, הרדיפה בסין החריפה, וכמה אלפי חברים נמלטו לחו"ל, שם הקימו כנסיות בדרום קוריאה, ארצות הברית, איטליה, צרפת, ספרד, קנדה, יפן, הפיליפינים ומדינות אחרות, בנוסף לאלה שהוקמו בהונג קונג ובטייוואן, עם חברים שאינם סינים שהצטרפו לתנועה. תוצאה בלתי מתפשרת של התפוצה הייתה פריחה, בארצות שבהן כנסיית האל הכל-יכול יכולה לפעול בחופשיות, של ייצור אמנותי ניכר של תמונות וסרטים, עם מספר סרטים שזכו בפרסים בפסטיבלי סרטים נוצריים.
שלושה גילאים
"הברק המזרחי", לפי הכנסייה, הוא ישו המשיח החוזר כאל הכל-יכול, ממדינה במזרח, סין, לפתוח את העידן השלישי של האנושות, עידן הממלכה, אשר עוקב אחר עידן החוק, כלומר זמן התנ"ך, ואת עידן החסד, אשר הלך מלידתו של ישו עד כניסתו של אל הכל-יכול במאה ה-20. עם הקרבה של ישו על הצלב, החטאים של בני האדם נסלחו, אבל האופי החטיאי שלהם לא נמחק. בעידן הממלכה, אל הכל-יכול עובד כדי לחסל את אופי חטאי. במילותיו של האל הכל-יכול עצמו, "כל תוכנית הניהול שלי, תוכנית המשתרעת על פני ששת אלפים שנה, מורכבת משלושה שלבים, או שלושה גילאים: עידן החוק בהתחלה, עידן החסד (שהוא גם עידן הגאולה), ועידן הממלכה בימים האחרונים, עבודתי בשלושת הגילאים האלה שונה בתוכן לפי אופיו של כל גיל, אך בכל שלב הוא מתאים לצרכיו של האדם"; ו: "אם כי ישוע עשה עבודה רבה בקרב האדם, הוא רק השלים את גאולת כל האנושות והיה קורבן החטא של האדם, ולא התפטר האדם מכל נטייה מושחתת שלו ... וכך, לאחר האדם נסלח מחטאיו, אלוהים חזר לבשר כדי להוביל את האדם לעידן החדש".
הדרקון האדום האדיר
"כנסיית האל הכל-יכול" מאמינה כי אל הכל-יכול הוא חזרתו של ישוע בימינו ונולד בסין, מדינה, על פי הכנסייה, מייצגת באותו זמן את המקום שבו הדרקון האדום האדיר הרשע של ספר ההתגלות מתגלם במפלגה הקומוניסטית הסינית והיכן מגיע גם ביאתו השנייה של ישוע המשיח. כפי שציינה אמילי דאן, התאולוגיה שמזהה את הדרקון האדום האדיר עם כוח פוליטי הרודף את הנוצרים לא הומצאה על ידי כנסיית האל הכל יכול, אבל יש מסורת ארוכה בקרב הנוצרים הסינים, כולל הצעקנים.
חוסר סקרמנטים; פולחן
כנסיית האל הכל-יכול מאמינה כי הסקרמנטים (טקסים נוצריים), כולל הטבילה, היו נוהלי עידן החסד ואין להם מקום בעידן הממלכה. לפיכך, אין טבילה בכנסיית האל הכל-יכול, ובן אדם הופך לחבר של הכנסייה על ידי הודה כי האל הכל-יכול הוא הביאה השנייה של ישו הנביא והופעה היחידה של אל אמיתי בימים האחרונים, מוכנות להתפלל בשם האל הכל-יכול, ויכולת להבין ולקבל את האמונות של כנסיית האל הכל-יכול. חוסר של הסקרמנטים אינו אומר כי התכנסות יחד, תפילה וסגוד לאל אינו חשוב עבור חברי הכנסייה של אל הכל-יכול. הם "מתקיימים" באופן קבוע על ידי מפגש ודיון בכתבי הקודש שלהם, דרשות שמיעה, מזמורי שיר, שיתוף עדויות; החוקר האיטלקי מסימו אינטרוביין (Massimo Introvigne) מציין כי במובן זה "עוצמת החיים הדתיים מנוגדת לסגנון מינימליסטי של פולחן".
מחלוקות
האשמות על פשעים חמורים נגד כנסיית האל הכל יכול, אשר מופיעות לעיתים קרובות בתקשורת, באות משני מקורות: המפלגה הקומוניסטית של סין וכנסיות נוצריות אחרות. הממשלה הסינית ותקשורת מאשימים מדי פעם את כנסיית האל הכל יכול בפשעים. ההאשמות השכיחות ביותר עוסקות בארבע תקריות מרכזיות: רצח פולחן במקדונלד'ס בזאויואן בשנת 2014, משיכת עיניו של ילד צעיר ב-2013 בשאנסי, חטיפת מנהיגים נוצריים ב-2002, והפרעות הקשורות להודעות סוף העולם שאמור להתרחש בשנת 2012.
מקורות רשמיים סיניים מזכירים לעיתים גם האשמות אחרות. בשנת 2017 חוקרים ממערב, כולל מאסימו אינטרוביג (Massimo Introvigne) 'והולי פולק (Holly Folk), שעשו מחקרים על הכנסייה, הוזמנו לחנאן (Henan) על ידי "האגודה הרשמית נגד הפולחן של סין" לכנס על כתות מסוכנות ו-"כנסיית האל הכל-יכול". כנס שני אורגן על ידי אותה "האגודה הרשמית נגד הפולחן של סין" מאוחר יותר, בשנת 2017, בהונג קונג, והחוקרים קיבלו מאנשי אכיפת החוק הסינים מידע ומסמכים על הפשעים האחרונים המתייחסים ל"כנסיית האל הכל-יכול" ואשמתה. לטענתם, ההאשמות הנוספות מופיעות לעיתים רחוקות ופחות נתמכות על ידי מסמכים ביחס להאשמות בנוגע לארבע התקריות המרכזיות.
אף על פי שהכנסייה מואשמת לעיתים קרובות ב"ניגוד למשפחה ", מחקר שפורסם על ידי אותו אינטרוביג בשנת 2018 ב"כתב העת הבינתחומי לחקר הדתות של אוניברסיטת ביילור" טען כי למעשה התאולוגיה של המשפחה היא מסורתית למדי ושמרנית, ומציג סקר עדות לכך שרוב החברים הסינים שנמלטו לדרום קוריאה, ארצות הברית והפיליפינים הוסבו לכנסיית האל הכל-יכול על ידי בני משפחתם.