cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הספרייה הלאומית (סינגפור)
עצמאות סינגפורית
מנהלת הספרייה הסינגפורית הראשונה הייתה הדוויג אנואר. תרומתה החשובה ביותר הייתה התפשטות הספרייה לפרברי העיר, שנעשתה בשיתוף פעולה עם מתכנני העיר. כמו כן, הקימה הספרייה בעזרת תרומות מאונסק"ו שירותי ספרייה ניידים שמטרתם הייתה לעודד ילדים לקרוא. בשנת 2004 עברה הספרייה מהמבנה הישן אל המבנה הנוכחי, שמאגד בכוחו מספר רב של מוקדי תרבות. הצלחתה של הספרייה, והפיכתה למרכז תרבותי חשוב וגדול המכיל מיליוני פריטים יכולה להוות מראה להתפתחות סינגפור לאורך הדורות.
ספריית ההשאלה המרכזית CCL
בספרייה זו מעל ל-200,000 ספרים שהציבור הרחב יכול לשאול, ומתוכם כ-100,000 ספרי סיפורת. בספרייה ישנם 726 מגזינים, 74 עיתונים, דיסקים וספרי שמע. בספרייה ישנם גם ספרים בשפה הסינית, מלאית והטמילית.
בספרייה שתי גינות נוי, שמפרידה ביניהם חומה בעלת 500 לבנים מהבניין הקודם. כמו כן ישנו מקום מיוחד לספרי ילדים וחדר שבו מתקיימים אירועים.
ספריית העיון Lee Kong Chain Library
לאחר שקרן לי תרמה 60,000,000 מיליון דולר להקמת ספרייה זו, הוחלף שמה מספריית העיון הלאומית לספריית לי קונג צ'יין, ע"ש ד"ר לי קונג צ'יין. הספרייה ממוקמת על שטח של 14,265 מטר מרובע, ומחולקת ל-7 קומות. בספרייה ישנם 530,000 פריטים, מודפסים ולא מודפסים, ומאפשרת שירותי עיון דרך SMS, דואר אלקטרוני, טלפון, פקס וכמובן במבנה עצמו. במבנה קיים חיבור אלחוטי לאינטרנט. למרות שלא ניתן להשאיל את הספרים, ישנם חדרי קריאה ואף חדרי דיון בספרים.
מרכז הדרמה Drama Center
מרכז הדרמה מנוהל על ידי מועצת האמנות הלאומית. זהו מרכז לאמנות הבמה בעל קיבולת של 615 צופים. כמו כן, במרכז זה נמצא גם אולם קולנוע, חדר VIP ובר.
הספרייה הלאומית תומכת גם היא באמנות המקומית על ידי רכישה של יצירות אמנות של אמנים מסינגפור ותלייתם על קירות הספרייה.
רפובליקת פלוישט
רפובליקת פלוישט הוא שמו של ניסיון הפיכה שלא צלח, שנערך בעיר פלוישט, ברומניה, ב-10 באוגוסט 1870.
הרקע
ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות הדומניטור של נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה. קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה, בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה. לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך וב-1866 אולץ לחתום על כתב ויתור על כיסאו. לאחר הדחת קוזה שלטה ברומניה עוצרות שחיפשה ולבסוף הביאה לרומניה את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה. קרול, שהיה מועמד יחיד נבחר להיות השליט והכל שמחו, אך לא לאורך זמן. כשקרול ניסה, כמו קוזה בזמנו, לפעול ולקדם רפורמות, התחילו לקום לו מתנגדים. הליברלים, שכונו "אדומים", מחו נגד רבות מפעולותיו והתעוררו קולות שקראו להדחת המלך והכרזת רפובליקה. ביולי התחילה מלחמת צרפת–פרוסיה, שהשפיעה מאוד על דעת הקהל הרומנית. הדומניטור היה פרוסי והעם הרומני היה פרנקופילי וככל שהתקדמה המלחמה וצרפת הושפלה, כך גברו הקולות נגד השליט הפרוסי.
האירועים בפלוישט
ב-8 באוגוסט לפנות בוקר, בשעה 03,00, בפלוישט, כינס הקפיטן אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו קבוצה של חסידי הרפובליקה שכללה עיתונאים, כמרים, מורים ופוליטיקאים וביניהם גם ראש העירייה. הקבוצה כבשה את מנהלת המחוז, משרד הטלגרף והמשרדים האדמיניסטרטיביים השונים, תוך איום בנשק. אלכסנדרו קונדיאנו-פופסקו הכריז על עצמו פרפקט (מין מנהל מחוז וממונה על המשטרה) והתחיל לחלק צווים בשם מועצת העוצרות של ניקולאה גולסקו ויון ברטיאנו. קבוצת חסידי הרפובליקה הלכה וגדלה, כשהצטרפו אליהם גם מכבי האש והמשמר הלאומי. יחידות הצבא הסדירות היו נבוכות וכשהרפובליקנים איימו עליהם איימו בחזרה.
במרכז העיר התאספו כ-300 רפובליקנים, לאחר שצלצלו בפעמוני הכנסיות וקנדיאנו-פופסקו הקריא לקהל מברק, שלטענתו התקבל מיון ברטיאנו, מבוקרשט ובו בישר ברטיאנו על הצלחת ההפיכה והכרזת הרפובליקה בכל רחבי רומניה והסמיך את קנדיאנו-פופסקו לקבל שבועת נאמנות לעוצרות החדשה בצירוף איום שסירוב לתת שבועה כזאת ייחשב לבגידה. הקהל נענה בקלות, אך לא היחידות הצבאיות. מפקד היחידה המוצבת בפרדיאל היה זהיר ויצר קשר עם המפקדה בבוקרשט ומשם נודע לו המצב לאשורו. הוא איים על הרפובליקנים בפעולות צבאיות לדיכוי המרד ובו זמנית הגיע שליח מבוקרשט שהפעיל את כל הכוחות הצבאיים ואסר את ראשי המורדים.
המעצרים והחקירה
אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו נעצר בבוזאו, לשם נמלט כדי למצוא מחבוא. הוא הובא לפלוישט, שם התנהלה חקירתו וחקירתם של יתר ראשי המורדים וביניהם יון ברטיאנו, ניקולאה גולסקו, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, ניקולאה קרצולסקו, מיכאיל קוגלניצ'אנו ובסך הכל 36 אישים.
חלק מהעצורים התלוננו על כך שהוכו במהלך החקירה. על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה והרגשות האנטי-פרוסיים, העצורים זכו לפופולריות רבה. העיתונות, שבראשה היו ליברלים רבים, יצאה להגנת העצורים. יותר משלושים עורכי דין, מהבולטים ביותר ברומניה באותה תקופה, הציעו את עצמם, כדי להגן בחינם על העצורים.
למנגנון שעסק בחקירה נשכר גם לבלר צעיר בשם יון לוקה קאראג'אלה, בנו של משפטן שעבד שם. קאראג'אלה עתיד היה להשתמש בהתרשמויותיו ביצירות סטיריות שכתב לאחר מכן.
המשפט
השלטונות החליטו ללמד לקח את ראשי ההפיכה הכושלת, כדי שיהיו לדוגמה ולמשל ואחרים לא ינסו ללכת בדרכם. כדי להבטיח את הרשעתם במשפט, הועברו - באמתלה של צורכי ביטחון, מפלוישט לטרגובישטה, הבירה הקדומה של ולאכיה. ההעברה בוצעה מתוך ידיעה שאזור טרגובישטה היה בסיס איתן של החוגים השמרניים יותר והפרפקט המקומי הבטיח את הרשעת הנאשמים. לתובע התמנה התובע הראשי של המדינה, אחיו של שר המשפטים.
ב-10 באוקטובר, בעת שהדומניטור ערך ביקור פיוס בפלוישט, נפתח בטרגובישטה המשפט. לפני פתיחת המשפט נערכו תפילות, צלצלו בפעמוני הכנסיות וקהל רב התאסף בפתח האולם של בית המלון המקומי, "ינקו פיליפ", שם נערך המשפט לפני 14 מושבעים עם אבטחה של ז'נדרמים מסביב לאולם ולבית המלון. כל הנאשמים קמו, עם הקראת שמם, והשיבו להאשמות בצורה מכובדת, פרט לאחד, דומיטרו רדולסקו, שהתחיל לרעוד, הסתחרר, נפל ודימם.
המשפט נערך במהלך שבעה ימים ובסיומו התובע שלח מברק לבוקרשט בו הודיע שצפויה הרשעת כל הנאשמים, פרט לאחד (רדולסקו שהכרתו לא שבה אליו), שלגביו ביקש זיכוי. הנבואה לא צלחה והמושבעים זיכו פה אחד את כל הנאשמים. לקול מצהלות הקהל ונגינת הלאוטות עלו הנאשמים, שזוכו, לכרכרות והזדרזו לשוב לפלוישט, כולם פרט לרדולסקו, שעצר את הכרכרה באמצע הדרך, ירד ממנה והתחיל לקפץ, על מנת לחלץ את עצמותיו, אחרי כל הימים בהם העמיד פני חסר הכרה.
אפילוג
הדומניטור קיבל את בשורת זיכוי הנאשמים בתחושה קשה והתחיל להכין את הצהרת הפרישה מתפקידו, הצהרה שבסופו של דבר לא הגיש אף פעם. תהפוכות הפוליטיקה הרומנית הביאו לכך שמנהיגי הקשר שינו עמדות במהלך הזמן, פעלו בשירות המלך והגיעו למשרות גבוהות ביותר. אוג'ניו קאראדה היה למייסד ומנהל הבנק המרכזי, יון ברטיאנו היה לראש ממשלה ואפילו אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו, ששב לצבא הרומני כמתנדב במלחמת העצמאות, הגיע לדרגת גנרל ושימש כשליש של המלך.
פילה
פִילֵה (מצרפתית: filet de bœuf פילה בקר) או מותנית הוא כינויו של נתח בשר, בדרך כלל בקר אך גם חזיר, המצוי בחלק האחורי של גוף הבהמה. הפילה הוא שריר שאינו מאומץ, ולכן כנתח מאכל הוא רך מאוד ונחשב ליוקרתי ויקר. הפילה הוא נתח דל בשומן - פחות מ 5% ממשקלו.
הפילה דורש טיפול קצר מאוד על מנת להכינו למאכל, ויש אף האוכלים אותו כמעט ללא כל עיבוד (סטייק טרטר). הפילה משמש בעיקר להכנת אומצות למשל אומצה מפולפלת, אך יש העושים בו שימוש להכנת צלי ואף לתבשילים. הפילה נחשב נתח בעל טעם עדין יחסית לרוב נתחי הבקר, ולכן שפים רבים עושים בו שימוש להפגנת היכולת שלהם בהכנת רטבים, כאשר הפילה אינו מאפיל בטעמו על טעם הרוטב. הפילה מהווה אחד משני חלקי אומצת טי-בון הפופולרית, אומצה שכוללת נתח פילה ונתח סינטה, עם העצם המפרידה ביניהם.
בהשאלה, נהוג לכנות בשם פילה גם נתחי בשר עוף או דגים, כאשר הכוונה היא לנתח נקי לחלוטין מעור או מעצמות (נקרא על פי החלטת האקדמיה: מגורם).
מדינת הלכה
המונח מדינת הלכה הוא ביטוי פופולרי לצורת ממשל תיאורטית המורכבת מתאוקרטיה על יסוד ההלכה היהודית.
הגדרת דמותה של מדינת ההלכה התיאורטית, אימוצה כאידיאל פוליטי-דתי והמחיר שראוי לציבור לשלם בחתירה ליצירתה – כל אלו שאלות העומדות במרכז הפערים האידאולוגיים בתוך החברה היהודית הדתית בישראל ובחברה היהודית בכלל, בישראל ובתפוצות.
השימוש במונח "מדינת הלכה" מופיע לרוב מצד המתנגדים לקידומה ולקיום כל כפייה דתית בישראל, המאיימת לשיטתם להפוך את מדינת ישראל למדינת הלכה, בניגוד לחזון מייסדיה ולרצון אזרחיה.
בשיח הפוליטי בישראל
בשיח הפוליטי והתרבותי בישראל, המונח 'מדינת הלכה' בא רבות לידי ביטוי.
למונח מדינת הלכה אין מקור בספרות ההלכתית (תומכי מדינת הלכה לרוב אינם משתמשים במונח זה, אלא במונחים אחרים כדוגמת 'מדינת התורה' ו'מדינת המשיח'.) ומשמש בעיקר כדי להביע ביקורת על שילוב דומיננטי מדי של מאפיינים דתיים במדינת ישראל, ולרוב הוא ממוסגר בקונוטציה שלילית, תוך הדגשת ממד הכפייה הדתית שתהיה, לטענתם במדינת הלכה, ובהדגשת החוקים הפליליים הנוקשים שקיימים בהלכה (כגון, עונש סקילה למחלל שבת).
השימוש הבולט הראשון במונח זה נעשה על ידי דוד בן-גוריון במסגרת הוויכוח הציבורי על חוק מיהו יהודי בשנת 1958, כאשר אמר (איגרת לרב מימון, י"ב תמוז תשי"ח, גנזך צד): "'ידוע לך כי בהכרזת העצמאות הודענו על חופש דת ומצפון ולא קבענו שמדינת היהודים תהיה מדינת-הלכה, והרבנים ישלטו בה. להפך הכרזנו שזו לא תהיה מדינה תיאוקרטית'."המונח מדינת הלכה החליף את המונח תיאוקרטיה שבו נעשה שימוש בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה. המונח מדינת הלכה חדר לשיח הציבורי בעיקר בשנות ה-90 אז החלו לעשות בו שימוש במאמרים עיתונאיים.
משמעותה של מדינת הלכה
במסגרת הדיון ההלכתי בשנים שלאחר הקמת המדינה התקיים דיון תורני ער בשאלת המשטר היהודי הראוי על פי ההלכה. במסגרת זו קבעו מספר רבנים בולטים כי המדינה היהודית צריכה להיות כפופה לאל ולתורתו, בכלל זה, הרבנים הראשים יצחק הרצוג, ושלמה גורן, והרב אליעזר וולדינברג, דיין בבית הדין הרבני הגדול. העמדה המקובלת בקרב רבנים אלה היא שהמשטר היהודי הרצוי הוא משטר שבו התורה היא החוק העליון של המדינה, והחוקים שמחוקקים נבחרי הציבור כפופים לחוקיה.
רמת החיבור הראויה בין ההלכה למדינה, שנויה במחלוקת רבת שנים: ישנם התומכים במדינה דמוקרטית כמו בת זמננו, ללא שינוי שיטת הממשל למונרכיה או תיאוקרטיה יהודית. לשיטתם, המדינה לא תונהג על ידי חוקי האל בבלעדיות ועל ידי נביא או מלך מבית דוד, אלא שהמדינה תשלב כחלק מחוקתה מאפיינים דתיים מובהקים (בעיקר בתחומי הציבוריות). לעומתם יש שתומכים במדינה שונה לחלוטין מהדמוקרטיה של היום, בה יקום מלך שישלוט בבלעדיות לפי חוקי התורה. יש מנעד רחב בין הקצוות, כמו גם מחלוקות בתוך ההלכה מה צריכה להיות דרכה בהנהגת המדינה.
יש תומכי משפט עברי טוענים כי בגלל הגבלות פנים-הלכתיות, המשפט הפלילי ההלכתי איננו נועד ליישום, ומטרתו בעיקר חינוכית. לכן במדינת ההלכה החוק הפלילי שיחול הוא חוק הכנסת, כגרסה מודרנית של משפט המלך המוכר בהלכה, והמשפט העברי ייושם בעיקר בתחום הממוני. כמו כן, ישנה הסכמה בין פוסקי ההלכה, על בסיס דברי החזון איש (יורה דעה, הלכות שחיטה, ב, טז), שיש להימנע מכפייה דתית אלימה בימינו, ויש אף הטוענים כי ההלכה עצמה מתנגדת לכפייה דתית ברשות היחיד. יש אנשי אקדמיה דתיים שאף טענו כי המונח מדינת הלכה ריק מתוכן, כיוון שההלכה לא עוסקת בניהול מדינה אלא רק באורח חייו של הפרט. כמו כן ישנה טענה שמשמעותה של תיאוקרטיה יהודית היא קיומה של עדה יהודית תחת שלטון זר.
בקרב המתנגדים לרעיון מדינת ההלכה מקובל לטעון שישנו ניגוד בין מדינת הלכה ודמוקרטיה. אחרים טוענים כי תיתכן מדינת הלכה דמוקרטית.
מדינת הלכה בשדה הפוליטי
למרבית חוקי מדינת ישראל אין כל זיקה להלכה, אולם חוקים מעטים נובעים ישירות מההלכה או שהם בעלי זיקה הדוקה אליה. דוגמאות לכך הם חוק חג המצות, האוסר על הצגה פומבית של חמץ בפסח לשם מכירתו, וחוק בשר ומוצריו, הקובע שניתן לייבא בשר לישראל רק אם ניתן לו הכשר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
חוק יסודות המשפט, התש"ם-1980, קבע זיקה ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל", ובתיקון משנת 2018 הורחבה זיקה זו ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל". על פי המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון, חוק יסודות המשפט הוא הצינור הפוזיטיבי המשלים חוסרים רבים סביב ההלכה. לעומתו נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, טען כי ההלכה היהודית אינה מקור מחייב, אלא מצוינת כמקור השראה, שהפירוש המקובל להם מפנה את השופט אל המשפט העברי.
ארמנים
מרבית הארמנים משתייכים לאחד משני הזרמים הנוצריים: הכנסייה האפוסטולית הארמנית, או הכנסייה הקתולית הארמנית.
היסטוריה
שורשיהם של הארמנים נטועים בשטחים הנרחבים שבין הים הכספי, הים השחור והים התיכון, שם התפתחו ממלכות שונות המזוהות כאבות האומה הארמנית החל מהמאה ה-17 לפנה"ס. בין המאה העשירית עד המאה השישית לפנה"ס פרחה באזור ממלכת אוררטו. בתקופתה הוקמו כמה ערים ארמניות חשובות הקיימות עד היום, ביניהן ירוואן. המדינה הראשונה שנקראה ארמניה נוסדה על ידי שכנותיה במאה ה-6 לפנה"ס, בשיאה, (65–95 לפנה"ס) הממלכה שלטה על התחום שמצפון הקווקז ועד מרכז טורקיה וצפון מערב איראן. ב-66 לפנה"ס ניהלו הארמנים מלחמה עיקשת נגד האימפריה הרומית, אך הפסידו. המדינה הארמנית איבדה את עצמאותה ב-114–118 כאשר הוכפפה לקיסרות הרומית. ב-301 ארמניה הארשאקונית הייתה הראשונה, באימפריה הרומית, לקבל את הנצרות כדת מדינה. שושלת המלכים הארמנית הראשונה הייתה שושלת אורונטיד  ושלטונה נמשך בקומגנה עד שנת 72. בשנת 387 חולקה המדינה בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרסית.
בימי הביניים העם הארמני חי לסירוגין תחת שלטון זר וכעצמאי. בתקופה זו ארמנים החלו להתפזר ברחבי אירופה ובמזרח התיכון. בשנת 885 זכו הארמנים לעצמאות ארמניה המדיבלית, לאחר מאתיים שנות כיבוש האימפריה המוסלמית והחליפות העבאסית, עד שבשנת 1045 נכבשה ארמניה על ידי האימפריה הביזנטית. מאז ועד המאה העשרים חיו הארמנים תחת כיבוש זר. בתקופה ארוכה זו נפוצו הארמנים בגלות ואופיו של העם הארמני התעצב כעם מלומד הקשור קשר הדוק עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
רצח העם הארמני
החל מ-24 באפריל 1915 החלו הטורקים בהנהגתם של הטורקים הצעירים להשמיד באופן שיטתי ומכוון את כל הארמנים שחיו באנטוליה. רצח העם הארמני התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש המוני וצעדות מוות, בתנאים שתוכננו להביא למותם של המגורשים. ההערכה הרווחת היא כי בין מיליון למיליון וחצי ארמנים נספו בין השנים 1915–1918. גם לאחר סופה של מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של האימפריה העות'מאנית ארמנים רבים המשיכו להירצח על ידי טורקים, אזרים וכורדים עד לשנת 1923.
נכון לשנת 2016, 100 שנים אחרי רצח העם הארמני, חלק גדול מהעולם לא מכיר ברצח העם הארמני. ממשלת טורקיה אינה מקבלת אחריות על רצח העם הארמני. ישראל מכירה ברצח חלקית. העם הארמני מנהל מאבקים כדי שכל מדינות העולם יכירו ברצח עמו. גורמים יהודיים שונים מתנגדים לתיאור של רצח העם הארמני כ"שואה". גורמים אלה אומרים שהשואה מתארת את מה שגרמניה הנאצית ביצעה כלפי היהודים באירופה. בישראל יש את אלה שמתנגדים להכרה ברצח העם הארמני כמו משרד החוץ, שרוצה להימנע ממשבר דיפלומטי עם טורקיה. מהצד השני יש ישראלים רבים שרוצים להכיר ברצח העם הארמני, בין השאר מתוך שותפות גורל. ב-15 באפריל 2015, ישראל שלחה לראשונה נציגים לטקסי הזיכרון המרכזיים של רצח העם אך דבר זה לא מבטא שינוי בעמדת הממשלה. בשנת 2019 בפתח תקווה הוקמה לראשונה בישראל אנדרטה לזכר הקורבנות. אנדרטה הוקמה על ידי אמן דוד גלפיאן.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה גויסו הארמנים לצבא הסובייטי להילחם נגד גרמניה ומעצמות הציר. בנוסף שרתו 18 אלף ארמנים בצבא הגרמני. 11 אלף בגדודי שדה ו-7,000 ביחידות אספקה וביחידות לא-קרביות. בשנים 1943–1945 הוצב בהולנד הגדוד הארמני מספר 812. הלוחמים הארמנים בצבא הגרמני הגיעו מקרב השבויים הסובייטים במחנות השבויים.
שפה
שפתם של הארמנים, ארמנית, היא ממשפחת השפות ההודו-אירופיות ומעורבות בה מילים רבות ואף מבנים תחביריים מהשפות הקווקזיות וכן משפות טורקיות. הכתב הארמני שהומצא בשנת 406 על ידי מסרוב משדוץ, הכיל 36 אותיות, כיום הוא מכיל 39 אותיות. לשפה הארמנית שני ניבים: ארמנית מזרחית וארמנית מערבית. הארמנית המזרחית התפתחה באזור המחיה הצפוני והמזרחי של הארמנים ומדובר כיום בארמניה, בגאורגיה וברוסיה. הארמנית המערבית התפתחה באסיה הקטנה ומאז רצח העם הארמני מדוברת רק בתפוצות.
דת
כאומה הראשונה לקבל את הנצרות התפתחו בקרב הארמנים נוהגים וסדרי תפילה מיוחדים להם, הנבדלים בעיקר בשימושם בשפה הארמנית בתפילה ובמאפיינים אסתטיים כמו מיעוט צלמיות יחסית לכנסיות מזרחיות אחרות. לאחר ועידת כלקדון ב-451 הכנסייה הארמנית סירבה לקבל את הכריסטולוגיה של הדיופיזיטיות ולמעשה הייתה אחת הקנאיות בהתעקשות על המונופיזיטיזם, עד כדי כך שנחשבה לקרובה ביותר לתורת אוטיכס בנדון: בין היתר, הוכללו בסידורי התפילה פסקאות כמו "אלוהים אשר נצלב למעננו" (ממנה משתמע שהאל האב סבל יחד עם ישו על הצלב), שתוקנה בכוונה על ידי פטריארך אנטיוכיה המונופיזיטי פטרוס כדי לנדות כל מי שסירב לקבלה והתגלה בכך ככלקדוני. כך התפלגה כנסיית ארמניה מעל יתר הנצרות ונותרה כחלק מן הקומוניון האוריינטלי. רוב העם הארמני נתון למרות הכנסייה האפוסטולית הארמנית האוריינטלית, המכונה ה"גריגוריאנית" על שם גרגוריוס הקדוש "הַמֵאִיר" ומיעוט משתייך לכנסייה הקתולית הארמנית.
ארמנים בישראל
כבר בשלהי המאה ה-4 הייתה קהילה ארמנית בירושלים, ומאז ישנה רציפות של יישוב ארמני בעיר. בסוף התקופה הביזנטית היו בירושלים 70 מבנים של מוסדות וכנסיות ארמניות. שרדו מהם שני אתרים: באתר ברחוב הנביאים, קרוב לשער שכם ובתחומי המנזר הרוסי בהר הזיתים - טור מלכא. הפטריארכיה הארמנית בירושלים נמצאת בה ברצף משנת 1311. מרכז הכנסייה הגריגוריאנית נמצא ברובע הארמני בעיר העתיקה. לארמנים זכויות בחלק מהמקומות הקדושים לנצרות. הכנסייה המרכזית שלהם היא ברובע הארמני, היא קתדרלת יעקב הקדוש. גם בתחנה הרביעית של ויה דולורוזה יש כנסייה ארמנית-קתולית קטנה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ואחריה, גדל מספרה של הקהילה הארמנית הקטנה בארץ ישראל, עם בואם של פליטי רצח העם. אלה התיישבו בעיקר בירושלים, אך גם ביפו, חיפה, עכו ומספר משפחות בכפרים בגליל. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם כפר הניצולים הארמנים שייח' בראק, שננטש לאחר מכן בשנת 1981.
לפני מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל לכל היותר 10,000 ארמנים. כשהוקמה מדינת ישראל מנתה הקהילה הארמנית 1,000 נפש. בשנת 1949, קיבלה הקהילה הארמנית מבנה במושבה הגרמנית בירושלים, ששימש בעבר כבית-עם של קהילת הטמפלרים, והפכה אותו לכנסייה.
בשנת 2019 הלמ"ס הכלילה כקבוצת אוכלוסייה את הארמנים בישראל כחלק מהאוכלוסייה הערבית-נוצרית.
NGC 4267
NGC 4267 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.9, והיא התגלתה ב-17 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.166. הוא תיאר אותה כבהירה למדי וקטנה מאוד. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1181, כשהיא מתוארת כבהירה למדי, עגולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2848 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4267 כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, קטנה מאוד, עגולה ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בחלקה הצפוני של קבוצת הכוכבים בתולה, סמוך לגבול עם קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-7.6 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס. כמעלה ממערב-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4216, כ-1.3 מעלות ממזרח לה נמצאת M84 וכ-1.6 מעלות ממזרח לה נמצאת M86. במרחק דומה מצפון לה נמצאת M99, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4267 הוא כ-3.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-50,000 שנות אור, כמחצית מהקוטר של שביל החלב, ובמרכזה יש מבנה דמוי מוט שאורכו כשביעית מקוטרה של הגלקסיה. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-7% בלבד ממסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך מאוד שמוערך בכ-5 אלפיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-200 שנים. בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גילאים של למעלה מ-10 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים נמוכה יחסית לזו של כוכבי שביל החלב. מהירותה הרדיאלית של NGC 4267, 1,021 קילומטר בשנייה, קרובה למהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה עצמו, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות נמוכה בתוך הצביר עצמו, זאת לעומת NGC 4216 הסמוכה שנעה במהירות של כ-1,000 קילומטר בשנייה ביחס לצביר.
וילפרד ג'קסון
וילפרד ג'קסון (באנגלית: Wilfred Jackson; 24 בינואר 1906 - 7 באוגוסט 1988) היה אנימטור, מעבד, מלחין ובמאי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו בסדרות המצוירות של מיקי מאוס ו"סימפוניות טיפשיות" מבית וולט דיסני הפקות. שלושה מסרטי "סימפוניות טיפשיות" שביים זכו בפרסי אוסקר במהלך שנות ה-30. החל מהסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" בשנת 1937, הוא ביים רצפים ברבים מהסרטים המצוירים של דיסני עד הסרט "היפהפייה והיחפן" בשנת 1955. בשנת 1983 קיבל את פרס וינזור מקיי וב-1998, לאחר מותו, קיבל את התואר אגדת דיסני.
וולט דיסני הסתמך לראשונה על הגאונות ותחושת השלמות של ג'קסון בשנת 1928, השנה בה נולד מיקי מאוס. זה היה עידן הסרטים האילמים, אבל לוולט היה תשוקה להתחתן עם מוזיקה והנפשה. כשהוא רק הגיע למחלקת ההנפשה של הסטודיו, ג'קסון הגה שיטה לסנכרון הנפשה עם מוזיקה על ידי שימוש במטרונום שניתן היה להמיר אותו לרצועת מוזיקה. החידוש, שהוצג בסרט הביכורים של מיקי מאוס, "ספינת הקיטור וילי", חולל מהפכה במדיום הבידור והאולפנים המתחרים בילו יותר משנה בניסיון לגלות את "סוד" ההפקה של דיסני.
וולט קידם במהירות את ג'קסון, שאותו כינה "Jaxon" במקום "Jackson", מאנימטור לבמאי. כפי שכתבו פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון בספרם "הנפשות דיסני: האשליה של חיים", "ג'קסון היה בקלות היצירתי ביותר מבין הבמאים, אבל הוא גם היה הכי 'בררן' וצחק רבות על היסודיות שלו".
ביוגרפיה
ג'קסון נולד בשיקגו ב-24 בינואר 1906, הוא נרשם ולמד ב"מכון אוטיס לאמנות" (כיום "מכללת אוטיס לאמנות ועיצוב") בלוס אנג'לס בשנת 1925. שלוש שנים לאחר מכן, ממש לפני שצ'ארלס מינץ גנב מוולט דיסני את דמותו של אוסוולד הארנב, ג'קסון החל להסתובב באולפני וולט דיסני. זה היה זמן גרוע לבקש עבודה, אבל הוא התנדב לשטוף תאיות צלולואיד ולסייע לאנימטורים; כשביום אחד, הוא מצא את עצמו מחזיק בתלוש משכורת. מאוחר יותר הוא אמר, "אני הבחור היחיד [בדיסני] שמעולם לא התקבל לעבודה".
הוא התקדם במהירות לתפקיד אנימטור ותרם רבות לסרטי "סימפוניות טיפשיות". אחרי "ספינת הקיטור וילי", ג'קסון המשיך לביים 35 סרטים קצרים, ששלושה מהם זכו בפרסי אוסקר: "הצב והארנב", "בן הדוד מהכפר" ו"הטחנה הישנה". כנראה הדוגמה הגדולה ביותר למיומנות שלו בסנכרון פעולה למוזיקה הייתה ב"קונצרט הלהקה", בכיכובו של מיקי מאוס.
ג'קסון גם יישם את כישרונו ב-11 סרטים מונפשים באורך מלא, הכוללים את: "שלגיה ושבעת הגמדים", "פינוקיו", "דמבו", "סלודוס אמיגוס", "עת הזמיר", "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן" ו"היפהפייה והיחפן". הוא ביים רצפים בלתי נשכחים כמו המקטעים "לילה על הר קירח" ו"אווה מריה" בסרט "פנטסיה" וכל הקטעים המצוירים ושילובם בלייב אקשן ב"שירת הדרום". במהלך שנות המלחמה הוא גם הפיק וביים סרטים ממשלתיים עבור הצי של ארצות הברית.
בשנת 1954, כשוולט נכנס למדיום החדש של הטלוויזיה, הוא ביקש מג'קסון להפיק ולביים תוכניות הנפשה עבור הסדרה "דיסנילנד" (כיום "עולמו המופלא של דיסני"). במהלך ארבע השנים הבאות הוא ביים 13 תוכניות, כולל את הפרק "סיפורו של הציור המונפש". לאחר כמעט 35 שנים עם אולפני וולט דיסני, הוא פרש בשנת 1961 לאחר בעיות בריאות מתמשכות.
וילפרד ג'קסון נפטר בגיל 82 ב-7 באוגוסט 1988 בניופורט ביץ', קליפורניה.
אסי בלדוט
אסי בלדוט (נולד ב-21 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
בלדוט החל את דרכו במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במשחק מול מכבי חיפה בעונת, כאשר לאחר מכן החל להשתלב באופן קבוע בקבוצה. בעונה זו הוא שיחק גם במדי נבחרת הנוער של ישראל. בעונתו השלישית בקבוצה, עונת, ירד בלדוט עם בני יהודה לליגה הלאומית.
בלדוט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל במשחק ידידות מול יוון ב-17 בינואר 2001. הוא שיחק ארבע פעמים במדי נבחרת זו, אך מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
היה חלק מרכזי בהצלחתה של בני יהודה בעונת 2001/2002, ועלייתה בחזרה לליגת העל, כאשר היא סיימה במקום השני בליגה הלאומית. מאז עונה זו, הוא הפך לאחד מהשחקנים החשובים בקבוצה. בעונת כבש בלדוט שישה שערים ובישל שמונה שערים נוספים, והיה השחקן המרכזי בעונה הטובה של בני יהודה, שמהלכה העפילה לגמר גביע המדינה שם הפסידה להפועל תל אביב, וסיימה במקום הרביעי בליגת העל. בעונת החל בלדוט לכהן כקפטן בני יהודה, והפך לאחד השחקנים המזוהים ביותר עם המועדון.
בינואר 2011 החליט מאמן הקבוצה דרור קשטן שבלדוט אינו נמצא יותר בתוכניותיו, והוא עזב את בני יהודה לאחר יותר מ-12 שנים ששיחק במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, ועבר להפועל חיפה.
ב-30 ביוני 2011 חתם בלדוט בעולה החדשה לליגת העל, הפועל ראשון לציון. בלדוט כבש תשעה שערי ליגה בעונה זו, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
בקיץ 2012 חתם בלדוט בקבוצת הפועל רמת השרון. ב-11 ביוני 2013 חתם לשנה בקבוצת הפועל רעננה.
ב-30 ביוני 2014 חזר בלדוט לקבוצת נעוריו, בני יהודה, לאחר שירדה לליגה הלאומית, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון. בעונה זו כבש שלושה שערי ליגה, והעפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל.
ב-7 בספטמבר 2016 הודיע בלדוט על פרישה ממשחק פעיל וקיבל את תפקיד עוזר המאמן של אריק בנדו בבני יהודה. כעבור יומיים, חזר בו בלדוט מהפרישה והודיע כי חתם לעונה בקבוצת הפועל כפר שלם מליגה א', ובמקביל ישמש כעוזר מאמן בני יהודה. באוקטובר 2016 פרש ממשחק פעיל. בדצמבר 2016 מונה לסקאוט בבני יהודה.
בשנת 2020, שימש כמאמן קבוצות ילדים בבני יהודה תל אביב.
כיום בלדוט מתרכז בפיתוח ואימון שחקנים צעירים.
ברברוסה
ברברוסה – באיטלקית "אדום הזקן", כינוי למספר אישים, לפלישה הגרמנית לברית המועצות:
פרס הקיום הנכון
פרס הקיום הנכון (באנגלית: The Right Livelihood Award) הוא פרס המוענק מדי שנה, החל משנת 1980, לארגון או אדם אשר "עובדים על פתרונות מעשיים ומופתיים לבעיות הדחופות ביותר הניצבות בפני העולם היום". הפרסים מוענקים על ידי ועדה בין־לאומית, הנבחרת בידי חמישה חברי ועדה קבועים אליהם מצטרפים מומחים בין־לאומיים, על הישגים בתחומים הבאים; זכויות האדם, חינוך, תרבות, סביבתנות, פיתוח בר קיימא, בריאות ותזונה, שלום, חוק ודמוקרטיה, מדע וטכנולוגיה. בפרס זוכים בדרך כלל כארבעה אנשים או ארגונים, והם מתחלקים ביניהם בסכום כספי של 4 מיליון קרונות שוודיות. נכון לשנת 2022, הוענקו כ־190 פרסים לאנשים וארגונים מ־74 מדינות.
יוזם הפרס הוא הפילנתרופ הגרמני־שוודי, יעקב פון אקסל, פרופסור וחבר בפרלמנט האירופי לשעבר, לאחר שלא הצליח במאמציו לשכנע את קרן פרס נובל להעניק פרסי נובל בתחומים נוספים. הפרס נקרא גם "פרס נובל האלטרנטיבי", אולם אינו קשור אליו או לוועדה הבוחרת בזוכים בפרס נובל. מאז 1985 טקס הענקת הפרס נערך בבניין הפרלמנט השוודי בסטוקהולם, בדרך כלל בשבוע הראשון של חודש דצמבר, בימים שלפני טקס פרסי נובל המסורתי, כאשר חברי הפרלמנט ממפלגות שונות משמשים כמנחיו.
זוכי פרס הקיום הנכון
להלן רשימת זוכי הפרס בכל התחומים לפי סדר כרונולוגי:
זרעית השדה
זַרְעִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Alauda arvensis) היא ציפור שיר ממשפחת העפרוניים. זהו מין נפוץ שנמצא ברחבי אירופה והפלארקטיקה עם אוכלוסיות שהובאו בידי אדם לניו זילנד, אוסטרליה ואיי הוואי. זוהי ציפור של שדות ואדמה חקלאית פתוחה, הידועה בשירת הזכר, המתבצעת במעוף מרחף מגבהים של 50–100 מטרים. הזוויגים דומים. היא מפוספסת בחום-אפרפר מלמעלה ועל החזה ויש לה בטן לבנה-כהה.
בישראל היא חורפת במספרים גדולים, בדרך-כלל בלהקות של עשרות ומאות פרטים, בכל החבל הים-תיכוני והערבתי, כולל הר הנגב ושקע הערבה. היא שכיחה במיוחד בעמקים הצפוניים, בשפלה הפנימית ובצפון הנגב. נדידת הסתיו מגיעה לשיאה בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר ואז ניתן לראות להקות של זרעיות בנדידה פעילה סמוך לקו החוף בצפון הארץ ובמרכזה. נדידת האביב מגיעה לשיאה במרץ והיא מורגשת יותר במזרח הארץ.
נקבת הזרעית בונה קן פתוח בשקע רדוד על קרקע פתוחה הרחק מעצים, שיחים ומשוכות. היא מטילה שלוש עד חמש ביצים עליהן היא דוגרת במשך כ-11 ימים. הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים אך פורחים מהקן לאחר שמונה עד עשרה ימים, הרבה לפני שהם יכולים לעוף. הם מתפזרים ומתחבאים בצמחייה אך ממשיכים לאכול מההורים עד שהם מסוגלים לעוף בגיל 18 עד 20 יום. הקנים נתונים לשיעורי טריפה גבוהים מציפורים גדולות ויונקים קטנים. להורים יכולים להיות מספר מחזורי דגירה בעונה אחת.
טקסונומיה ואטימולוגיה
זרעית השדה תוארה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו ושומרת על שמה המדעי המקורי Alauda arvensis. זהו אחד מארבעת המינים המופיעים בסוג Alauda. שם הסוג הוא מהמילה הלטינית Alauda, "עפרוני". פליניוס חשב שהמילה במקור ממקור קלטי. שם המין הספציפי arvensis הוא גם מלטינית, ופירושו "של השדה". תוצאות מחקר פילוגנטי של משפחת העפרונים Alaudidae שפורסם בשנת 2013 העלו כי זרעית השדה קשורה באופן הדוק ביותר לזרעית קטנה.
בעבר, רשימות רבות ראו את הזרעית היפנית (Alauda arvensis japonica) כמין נפרד. כיום הוא נחשב בדרך כלל לתת-מין של זרעית השדה.
תת-- מינים
ישנם 11 תת-מינים מוכרים:
חלק מהרשימות מכירות בתת-המין A. a. scotia (טשוסי, 1903) וב-(A.a guillelmi (Witherby, 1921. ברשימה לעיל, scotia נכללת בתת-המין הנומינלי A. a. arvensis ו - guillelmi נכלל ב-A. a. sierrae.
תיאור
אורכה של זרעית השדה הוא כ-18–19 ס"מ. כמו רוב העפרונים האחרים, הזרעית היא מין בעל מראה פשוט למדי, בגווני חום מפוספס מלמעלה וחיוורת מלמטה. יש לה ציצה קצרה על הראש, אותה היא מסוגלת לפרוס ולאסוף. בתעופה היא מראה זנב קצר וכנפיים רחבות וקצרות. שפת הזרימה בכנף והנוצות החיצוניות בעלי צבע לבן בולט, הנראה כאשר הציפור עפה, אך לא כאשר היא פונה לעבר המתבונן. לזכר כנפיים רחבות יותר מלנקבה. התאמה זו למעוף מרחף יעיל יותר עשויה להתפתח בגלל העדפתן של נקבות זרעית השדה לזכרים ששרים ומרחפים זמן ארוך יותר, ומוכיחים בכך את כוחם וכושרם.
המין ידוע בשירה של הזכר, המבוצעת בטיסה מרחפת מגבהים של 50 עד 100 מטר, כאשר הציפור המזמרת עשויה להופיע רק כנקודה בשמיים מהאדמה. לשירה הארוכה צליל צלול ו"מבעבע", והיא מתבצעת גבוה באוויר בזמן שהציפור עולה, מסתובבת או מרחפת. השיר נמשך בדרך כלל שתיים עד שלוש דקות, אך הוא נוטה להימשך זמן רב יותר בעונת ההזדווגות, בה יכולה הזמרה להימשך 20 דקות ואף יותר.
באתרי חוות רוח נמצא, כי זכרי זרעיות שרים בתדרים גבוהים יותר, ומשערים שזו תגובה הסתגלותית לרעש טורבינות הרוח.
תפוצה ובית גידול
הזרעית מתרבה על פני רוב אירופה ואסיה ובהרי צפון אפריקה. היא יציבה בעיקר במערב התפוצה שלה, אבל האוכלוסיות המזרחיות נודדות יותר, ונעות דרומה יותר בחורף. אפילו במערב המתון של תפוצתה, פרטים רבים עוברים לשפלה ולחוף בחורף. ציפורים אסייתיות מתת-מין A. a. pekinensis מופיעות כמזדמנים באלסקה.
אוכלוסיות פולשות
במאה ה-19 שוחררו קבוצות מרובות של עפרוני זרעית השדה בניו זילנד החל משנת 1864 בנלסון (באי הדרומי) וב-1867 באוקלנד (באי הצפוני). אוכלוסיית הבר גדלה במהירות והתפשטה בכל האיים הצפוניים והדרומיים עד שנות ה-20.
זרעית השדה הובאה לאוסטרליה במספר הזדמנויות החל משנת 1850. היא נפוצה כיום בדרום מזרח היבשת. בניו סאות' ויילס היא התפשטה בעיקר מדרום ל-33°S. היא נפוצה ברחבי ויקטוריה וטסמניה ומופיעה גם בקצה הדרום-מזרחי של דרום אוסטרליה סביב אדלייד.
זרעית השדה הובאה לאיי הוואי הדרום-מזרחיים החל משנת 1865. למרות שפעם הייתה נפוצה יותר, מספריה פחתו באואהו והיא איינה נמצאת עוד בקוואי. מחקר שפורסם ב-1986 מצא כי נשארו זרעיות רק באיים הוואי ומאוי והעריך כי האוכלוסייה כוללת כ-10,000 פרטים.
זרעית השדה הובאה לאי ונקובר מול החוף המערבי של קנדה ב-1903; ציפורים נוספות הובאו בשנת 1913. האוכלוסייה גדלה ועד 1962 היו בסביבות 1000 פרטים. המספרים ירדו לאחר מכן עקב אובדן בתי גידול, ובשנת 2007 ההערכה הייתה שיש רק כ-100 פרטים הפרוסים על פני ארבעה אזורים קטנים בחצי האי סאניץ'.
רבייה
זרעיות השדה מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה. הקינון עשוי להתחיל בסוף מרץ או בתחילת אפריל. הקן נבנה כנראה על ידי הנקבה לבדה והוא מורכב משקע רדוד באדמה מרופד בעשבים. התטולה היא 3 עד 5 ביצים. ממוצע גודל הביצים של תת-המין הנומינלי הוא 23.4 על 16.8 מ"מ, ומשקלן כ-3.35 גרם. לביצים צבע בסיס אפור-לבן או ירקרק והן מכוסות בכתמים חומים או זיתיים. רק הנקבה דוגרת, והיא מתחילה לאחר הטלת הביצה האחרונה. הביצים בוקעות באופן סינכרוני לאחר 11 ימים. הגוזלים מטופלים על ידי שני ההורים ובשבוע הראשון ניזונים כמעט אך ורק מחרקים. הגוזלים פורחים לאחר 18 עד 20 ימים, אך הם בדרך כלל עוזבים את הקן לאחר 8 עד 10 ימים. הם אינם תלויים בהוריהם לאחר כ-25 ימים. ההורים מוסגלים לעבור עד ארבעה מחזורי קינון בעונה.
תזונה
זרעית השדה משוטטת על האדמה ומחפשת מזון על פני הקרקע. תזונתה מורכבת מחרקים ומחומר צמחי כמו זרעים ועלים צעירים. בניגוד לפרושיים היא בולעת זרעים מבלי להסיר את הקליפה. חרקים מהווים מרכיב חשוב מהתזונה שלה בקיץ.
איומים
בבריטניה מספר זרעיות השדה ירד במהלך 30 השנים האחרונות, כפי שדווח על ידי מפקד הציפורים הנפוצות. מפקד זה התחיל בתחילת שנות ה-60 על ידי הקרן הבריטית לצפרות. נכון לשנת 2017, נרשמה ברחבי בריטניה ירידה של 4-10% במין זה במהלך 10 השנים האחרונות, ו - 6-28% במהלך 22–25 השנים האחרונות.
ארגון ה-RSPB מצא שהירידה הגדולה הזו נובעת בעיקר משינויים בשיטות החקלאות ורק בחלקה בגלל חומרי הדברה. השינוי העיקרי בשיטות החקלאות הוא בעיתוי הזריעה, וההשלכות הנובעות ממנו: בעבר נזרעו דגנים באביב, גדלו בקיץ ונקצרו בתחילת הסתיו. כיום דגנים נזרעים בסתיו, גדלים במהלך החורף ונקצרים בתחילת הקיץ. השדות הגדלים בחורף נעשים בקיץ צפופים עד כדי כך, שזרעיות השדה מתקשות לשוטט בהם ולמצוא את מזונן.
לאור ממצאים אלה פרסם ה-RSPB רשימה של פעולות שימור אשר יכולות לסייע לזרעית השדה RSPB. כעת מעודדים ומשלמים לחקלאים אנגלים כדי לשמור וליצור מגוון ביולוגי לשיפור בית הגידול של הזרעיות. תוכנית הניהול הסביבתי של הארגון Natural England מציעה מענקים ל-5 ו-10 שנים עבור אפשרויות מועילות שונות. למשל, יש אפשרות שבה החקלאי יכול לבחור לגדל דגני אביב במקום דגני חורף, ולהשאיר את השֶׁלֶף (גבעולים שנותרו לאחר הקציר) ללא טיפול בחומרי הדברה במהלך החורף. הקרן הבריטית לצפרות מדמה את השדות הקצורים ל"שולחנות האכלה ענקיים", המספקים דגנים וזרעי עשב לציפורים.
בתרבות
באנגלית, כאשר משתמשים במילה "Lark" ללא פירוט, היא מתייחסת בדרך כלל למין זה. שם עצם קיבוצי עבור זרעיות הוא "exaltation". למרות שהמילון האנגלי של אוקספורד מתאר את השימוש הזה כ"פנטסטי", הוא משחזר אותו לציטוט של ג'ון לידגייט משנת 1430 לערך.
המין הוא נושא לשירים מאת פרסי ביש שלי (To a Skylark), ג'ורג' מרדית' (The Lark Ascending), טד יוז (Skylarks), ועוד רבים אחרים; ושל קטעי מוזיקה כולל The Lark Ascending מאת ראלף ווהן וויליאמס (בהשראת השיר בעל השם הזה). זהו גם סמל הציפורים של מחוז קוממוטו. The Skylark of Space היא סדרה של ארבעה רומני מדע בדיוני מאת א.א. "דוק" סמית'.
חוק חובת אזהרה בפרסום ושיווק של הלוואה
חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה נחקק בתאריך 1 במרץ 2017״ (תיקוני חקיקה) התשע"ז.
היסטורית החוק
החוק הוצע לראשונה בכנסת העשרים, בשלושה בינואר שנת 2017 ואושר כשלושה חודשים לאחר הצעתו.
את החוק יזמו לראשונה חברי הכנסת זהבה גלאון, משה גפני, איתן כבל, רחל עזריה ושלי יחימוביץ'.
הועדה אשר הייתה אחראית על הצעת חוק זה הייתה ועדת הכלכלה, ובהצבעה הסופית לחוק היו שלושה עשר תומכים, ללא מתנגדים.
מטרת החוק
חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה הוצע במטרה לעזור לצרכנים המעוניינים לקחת הלוואות ללא רקע פיננסי, להבין בצורה טובה יותר האם יש באפשרותם לפרוע את הלוואתם, ובכך להציג בצורה ברורה את ההשלכות הכלכליות של נטילת ההלוואה.
מטרת החוק מושגת באמצעות הטלת חובה להוספת הבהרה בנוסח: "אי עמידה בפירעון ההלוואה עלול לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל", לכל הליך שיווקי המעודד נטילת הלוואה. בנוסף לכך, קיים חיוב בציון שם התאגיד שממנו הם לוקחים את ההלוואה, כך שהלווים ידעו מראש על התרחישים הצפויים לאחר נטילה ושימוש בהלוואה. בנוסף לכך, חוק חובת אזהרה בפרסום ובשיווק של הלוואה מוביל לכך שהמלווה המפרסם, כאיש פרטי או כתאגיד בנקאי, לא יבלבל את הלקוח הפוטנציאלי ויגרום ללקוח לחשוב כי לא קיים סיכון מאחורי לקיחת הלוואה, ושהמלווה לא יוכל להטעות צרכנים ולקוחות בנוגע אליו ואל ההצעה שלו.
אכיפה
ב-18 באוקטובר 2018, הוטל עיצום כספי על בנק דיסקונט ישראל בסך 750,000 ש"ח בשל הפרת החוק. השמטת אזהרה מפרסומת שנשלחה לציבור ומעודדת נטילת הלוואות ללקוח מבנק זה. הבנק העלה שתי פרסומות אשר מעודדות את הצרכן לקחת הלוואה מבנק זה, אך הן לא כללו את האזהרה. בפרסומות צורף קישור לדף אשר מסביר ונותן מידע רלוונטי על ההלוואה וכולל את האזהרה הדרושה, אך כיוון שלא הופיעה בפרסומת עצמה - הבנק נקנס. עם זאת, כאשר הלקוח נכנס לאתר הרשמי של הבנק, לא מצוינת אזהרה. דבר זה יוצר מצב שבו כאשר הלקוח נוטל הלוואה לאחר שראה פרסומת, ולא דרך הקישור בפרסומת אלא דרך האתר הכללי, לא ישים לב לאזהרות ויוכל לקבל מידע שגוי.
באותו היום, ניתן לתאגיד "לאומי קארד" קנס בסך של מיליון וחצי שקלים בשל הפרת החוק והשמטת אזהרה מפרסומת. גם בנק זה העלה שלוש פרסומות, אשר לא כללו את האזהרה הדרושה. את העיצום הכספי נבחר להטיל על אחת משלוש הפרסומות, זו שקיבלה את המספר הגבוה ביותר של צפיות ברשת. החברה קיבלה קנס נוסף על פרסומת שהועלתה בנפרד ולא הכילה אזהרה. הפרסומות הכילו קישור לדף אשר מפרט את האזהרה, אך האזהרה נמצאה בלשונית ההלוואות באתר. החברה הגישה תגובה בכתב אשר אומרת שכחלק ממדיניות החברה, תמיד משתדלים להיות שקופים וברורים מול לקוחותיה בשיחות ובהסברים. לאחר הטלת העיצום הכספי, החברה הסירה את כל הפרסומות והעלתה אותן מחדש לאחר בדיקה שהפרסומת עמדה בכל תקני החוק.
ההחלטה הסופית הייתה להטיל עיצום כספי בסכום נמוך יותר.
אווארים (עם קדום)
האווארים היו עם נווד, ממרכז אסיה שמוצאו האתני-לשוני אינו ברור, ככל הנראה בעל זיקה לעמים פרוטו - טורקיים (קדם - טורקיים או טורניים).
האווארים פלשו למזרחה ולמרכזה של אירופה במאה ה-6 לספירה, במקביל לפלישת הסלאבים. הם הקימו אימפריה שהתפשטה בין הים האדריאטי בדרום והים הבלטי בצפון ובין האלבה במערב והדנייפר במזרח, כשבסיס הממלכה נמצא במישור הפאנוני (בהונגריה של ימינו) ובטרנסילבניה. במשך למעלה מ-200 שנה, בין המאות ה-6 - 9 עמדו האווארים בתווך בין האימפריה הפרנקית ובין האימפריה הביזנטית.
בראש העם והממלכה עמד חאן. בתחילת פלישותיהם במרכז אירופה ובבלקן היה מושבו של החאן בסירמיום. בהמשך עברה בירת האווארים לעיר מבוצרת חדשה באזור שבין נהרות הדנובה והטיסה, עיר שנודעה בקרב העמים כ"רינג האוורים" (מגרמנית - טבעת האוורים).
בממלכת האווארים חיו גם עמים רבים אחרים, בעיקר סלאבים, אך גם בולגרים ועמים טורקיים, דאקו-רומנים, שהפכו לימים לרומנים, יוונים, ועמים גרמאנים - למשל, הגפידים.
דת האווארים הייתה שמאניסטית.
מוצא האווארים באסיה
ייתכן כי האווארים היו ברובם פרוטו-טורקים בעוד השכבה העליונה שלהם הייתה ממוצא מונגולי, בני שבטים מונגוליים שמקורות סיניים במאה ה-5 לספירה כינו אותם בשם "ז'ואוז'אן".
במחצית הראשונה של המאה ה-5 מוזכרים האווארים כבעלי בריתם של ההונים הלבנים (הפטאליטים בפי היוונים), שפלשו לשטחי אפגניסטן של ימינו ולצפון הודו. הם הצטרפו להונים הלבנים במיוחד במסעותיהם אל צפון הקווקז בסביבות שנת 557.
בעת המרד בשנת 552 של השבטים הגקטורקים (Gök Türk) נגד המונגולים תמכו האווארים בצד המונגולי שהובס ולכן נאלצו לברוח מפני שאר הטורקים מערבה אל ערבות רוסיה של ימינו.
אווארים מזויפים?
מוצא האווארים שהגיעו לאירופה, בדומה למקרים של קבוצות אתניות אחרות בהיסטוריה, הועמד בסימן שאלה על ידי בני עמים יריבים. ככל הנראה נציגי שבטים טורקיים יריבים השמיצו את האווארים באוזני הביזנטים שלמעשה הם עם אחר שאימץ לעצמו את השם הכוזב "אווארי" שנחשב ליוקרתי, וכי יש לקרוא להם "פסבדו-אווארים" (Ψευδοάβαροι) או "אווארים מזויפים" (כפי שהם מכונים בכרוניקה של תאופילקטוס סימוקאטה ) או "ואר-הונים" (לפי הכינוי היווני:Βαρχονίτες וארכוניטים). הכרוניקן הביזנטי תאופילקטוס סימוקאטה (בערך בשנת 629), שהתבסס על מקורות פרוטו-טורקיים, טען ש"האווארים האמיתיים" נדדו לא מערבה כי אם מזרחה, לעבר סין וקוריאה. לפי המחבר האלמוני של כרוניקת ה"סטרטגיקון" האווארים וההונים הם אותו עם, עם הבדל בתספורתם: האווארים נהגו לגדל שתי צמות.
"קשר יהודי", אגדות וספקולציות
קיימות השערות ספקולטיביות המנסות להסביר את הקשר בין שתי הקבוצות האתניות: האווארים האירו-אסיאתיים והאווארים מדגסטן, במיוחד מאחר שנטען שהאווארים הקדומים הגיעו בשלב מסוים לצפון הקווקז. השערה אחת מציעה שמוצא האווארים של קווקז היה באזור חווארזם, כיום באוזבקיסטן, שאליו אכן הגיעו ההונים הלבנים ואיתם שבטים אווארים, ושהם התפשטו משם לשלשה אזורים עיקריים: לקווקז, להינדו-כוש ולאזור קאבול באפגניסטן של היום ולאזור ימת בלחש בקזחסטן. (טרנסיאקסרטיאה) להשערה זו היו נספחים שניסו ליצור קשר עברי ויהודי. בבסיס ספקולציות אלה עומדים הדמיון הצלילי בין המלים "עברי" לשם "אוואר" והתגלות חפצים מסוימים בקברי האוואריים באירופה שהזכירו כביכול "פולחן יהודי". העברים היו אנשים שבאו "מעבר לנהר", והיו בהתחלה נוודים - "עוברים" ממקום למקום. בכמה שפות בהודו (לשם פלשו פעם ההונים ההפתליטים) המילה "אוורה" משמעותה נווד. נפוצו תאוריות שהאווארים הם צאצאי עבר, קרובי שבטו של אברהם העברי, או שהם צאצאי קטורה, אשתו השלישית של אברהם, והביאו את הדת היהודית לחווארזם. שם חלק מהאווארים עברו כביכול גיור וחלק אחר, באזור הנקרא אוואריסטן (?) התנצרו. לפי סיפורים אלה האווארים שהתגיירו פגשו בקווקז את הכוזרים והשפיעו על מנהיגיהם בבחירת הדת היהודית. אגדה אחרת זיהתה את האווארים עם אמגושים מאיראן. ההיסטוריונים והכרוניקונים הביזנטיים כתבו רבות על האווארים בגלגוליהם מסין ועד לאירופה. באמצע המאה ה-5 פריסקוס רטור סיפר על שבט אווארי שהיה חי במערב סיביר - דבר שיכול היה לתמוך בסיפור על מקורם באזור ימת בלחש. לפי פריסקוס ההונים-אווארים גרשו את שבט הסבירים מארצם. בערך בשנת 550 זכריאס רטור, היסטוריון של הכנסייה, הצביע על הגעתה של קהילה "אווארית" לאירופה. באמצע המאה ה-6 היסטוריון ביזנטי אחר מנאנדרוס פרוטקטור, ציין גם הוא את קיום האווארים באירופה. הוא ניסה להבחין בין הונים הפטליטים במזרח ובין ההונים במערב וכמו כן בין אווארים האמיתיים ואלו המזויפים. כפי שצוין לעיל גם תאופילקטוס סימוקאטס במחצית הראשונה של המאה ה-7 ניסה להבחין בין אווארים ופסבדו אווארים, בהשפעת מקורות פרוטו-טורקיים המעוניינים ב"דה-לגיטימציה" של האווארים.
האווארים בערבות רוס - האוורים והסלבים
האווארים, הידועים לכרוניקונים הרוסיים בשם "אוֹבּרי", ובפי הביזנטים כאווארים ממש או וורכוניטים (כלומר "אווארים-הונים") הופיעו בערבות שממערב לים הכספי באמצע המאה ה-6 לספירה. בתנועתם מערבה הגיעו מצפון לים השחור, שם הצטרפו אליהם האלנים והאוּגרים.
בשנות ה560 פלשו האווארים לשטחים המאוכלסים בשבטי האנטים הסלאביים. לבסוף הקימו את ממלכתם - החאנות (קגנות או חקאנות) האווארית - על הדנובה האמצעית בפאנוניה. הם הכניעו שבטים סלאביים רבים, בשטחי רוסיה ואוקראינה של היום, אבל אחר כך גם מערבה משם. הסלאבים היוו חלק חשוב ביותר באוכלוסיית הממלכה האווארית וגם בצבאה, כחיילים רגלים, להבדיל מהאווארים עצמם שהיו פרשים. במהלך המאה ה-7, אחרי תבוסת האווארים ובני בריתם במצור על קונסטנטינופול בשנת 626, פרץ מרד בקרב הסלאבים נגד אדוניהם האווארים.
ברית עם הביזנטים נגד עמים טורקים וסלבים
בשנת 558 הגיעה משלחת אווארית אל הקיסר בקונסטנטינופול. הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השתכנע לכרות ברית איתם ולממן את כוחותיהם על מנת להגן על האימפריה שלו נגד האיום מצד ההונים ומצד השבטים הטורקיים הקרויים סבירים - אמני מלחמה וממציאי מכונות קרב חדשות, וכן נגד שבטים פרוטו בולגריים: אונוגור, אוטיגור, קוטריגור וסראגור, ומפני הסלאבים. בשנת 559 פעולות האווארים בצפון עזרו לביזנטים להדוף את המתקפה הקשה של הקוטוגורים ומנהיגם זברגאן ובני בריתם הסלאבים על הבירה קונסטנטינופול. תוך 3–4 שנים עמדו האווארים בהתחייבויותיהם והביסו את השבטים ההוניים-טורקיים הנ"ל. לסבירים הם נתנו מכה ניצחת בצפון הקווקז. את השבט הבולגרי (דווקא בן ברית של הביזנטים, הפעם) אוטורגור הביסו אי-שם בין הנהרות וולגה ודון ואת השבטים הסלאביים של האנטים והזלים ניצחו על גדות נהר הדון ובין נהרות הבוג הדרומי והדנייסטר. באותה תקופה גם הכוזרים נחלו תבוסה מידי האווארים.
התפשטות מצפון לים השחור ובאגן הקרפטים. התנגשויות עם הפרנקים במרכז אירופה
אחרי מות יוסטיניאנוס הראשון בדצמבר 565 הקיסר הביזנטי החדש יוסטינוס השני סירב לשלם להם את סכומי הכסף שדרשו (את "שכר המשרתים" כפי שהתבטא בשחצנות). בחורף 565–566 האווארים ניסו לשווא לפרוץ לתוך האימפריה הביזנטית ואז נאלצו לפנות שוב צפונה ומערבה ובסתיו של שנת 566 הגיעו עד לתורינגיה ונצחו את המלך המקומי גיזברט. לבסוף הגיעו עם הפרנקים להסכם שביתת נשק ושני הצבאות היריבים נסוגו.
החאן באיאן הראשון. הברית עם הלומברדים. הניצחון על הגפידים וכיבוש פאנוניה
בחורף 566–567 מצאו האווארים את עצמם בסכנה גדולה מפני אויביהם הוותיקים - שבטי ה"גק-טורקיים המערביים" שחצו את הוולגה ואיימו להשמידם "לא בחרבות אלא לדרוס אותם כמו נמלים מתחת לרגלי הסוסים". בחורף 566–567 נפגשו משלחותיהם של החאנים באיאן הראשון (562–602) ושל המלך הלומברדי אלבוין, ייתכן בתיווך זיגברט, גיסו של אלבוין. המשלחות הגיעו להסכם של "ברית נצח" (foedus perpetuum) ולהחלטה לתקוף את הממלכה הגפידית כדי להתיישב בה. באותו אזור, המוקף על ידי הרי הקרפטים מצפון וממזרח, קיוו האווארים למצוא מקלט מפני הגק-טורקים. ב-567 פלשו לאגן הקרפטים. באפריל 567, יחד עם הלומברדים, האווארים הביסו את הגפידים קרוב למבצרם המרכזי סירמיום ושמו קץ לממלכת גפידיה בטרנסילבניה ופאנוניה, אבל לאחר מכן בשנת 568 הם התנכלו גם לבני בריתם הלומברדים וגרמו להגירתם לצפון איטליה.
שיא הממלכה האווארית - מלחמות ביוון ובבלקן. מכיבוש סירמיום ועד המצור על סלוניקי
בשנת 568 החאן באיאן הראשון נכנס עם פרשיו לבלקן וקטע את הקשר היבשתי בין האימפריה הביזנטית ובין איטליה והמערב. בשנת 570, לאחר קרבות ממושכים, נפל המלך הפרנקי זיגיברט בשבי האווארי. לאחר ששוחרר תמורת כופר. חתם זיגיברט על הסכם שלום.
בשנת 578 כשפלשו הסלאבים פלשו לתוך האימפריה הביזנטית - לתרקיה וליוון, קרא הקיסר לחאן באיאן חאן לעזרה. הסלאבים נוצחו ומנהיגם, הנסיך דווריט נהרג.
בינתיים בשנים 570–580 האווארים השתלטו גם על שטחי צ'כיה וסלובקיה של היום. הם דחפו את השבטים הסלאביים המערביים - אבות הסרבים והקרואטים של היום, וגרמו להם לנוע מאזור נהר הויסלה דרומה אל הבלקן.
בשנת 581–582, בימי הקיסר הביזנטי טיבריוס השני קונסטנטינוס הצליחו האווארים, אחרי מצור של שנתיים, לכבוש מידי הביזנטים את המבצר בסירמיום. הם הפכו אותו לבירתם, ומשם תקפו תכופות בסיסים ביזנטיים סמוכים עד שהקיסר מאוריקיוס הוכרח לשלם להם מס שנתי של 80,000 מטבעות כסף. בשנת 583 פלשו האווארים עד לדלמטיה ואיליריה וזרעו הרס בדרכם. הם ניצחו את הכוחות הביזנטיים (אולי בפיקודו של גנרל טיבריוס) ובהסכם שביתת נשק השיגו מהקיסר סכום שנתי עוד יותר גדול - 100,000 מטבעות כסף. ב-587 או 586, במתקפה חדשה בהנהגת באיאן חאן, הרסו האווארים את הערים דורוסטורום (סיליסטרה), סינגידונום (כיום בלגרד) ומרקיאנופוליס (כיום דבניה, בבולגריה). לא ברור אם אז או יותר מאוחר, ב-597 הכוחות האווארו-סלאביים צרו על סלוניקי וכבשו אותה זמנית תוך שימוש במכונות מצור מתקדמות בזמנם - ה"טרבושה משיכה", כפי שהעיד הארכיבישוף של סלוניקי, יואניס, בחיבורו "הנס של דימיטרי הקדוש".
כשבשנת 590 לקחו האווארים בשבי 12,000 חיילים ביזנטיים, סיקב הקיסר מאוריקיוס לשלם כופר תמורתם וכל השבויים הוצאו להורג. האווארים לא הרפו גם בשנים הבאות - ב-592 וב-598 שוב פלשו לבלקן. בשנים 593 ו-601 פיקד פריסקוס על שני מסעות צבאיים מוצלחים של הביזנטים נגד האווארים, הסלאבים והגפידים בחבל באנאט מצפון לדנובה. שלושה מניצחונות הביזנטים התרחשו ביישוב עליבונאר - בעמק מורביצה, בבנאט הסרבי של ימינו
אחרי מותו של החאן באיאן הראשון הייתה הממלכה האווארית מפולגת בין מחנות שונים. אחד האירועים המשמעותיים בתקופה היה רצח המנהיג הבולגרי אלבורי בחצר החאן האווארי, מעשה שעורר זעמם של הבולגרים. הקיסר מאוריקיוס השאיר בגבול עם החאנות האוורית צבא גדול. אולם הסתבר שהלוחמים שלו נותרו ללא אמצעי אספקה ואף לא שולמו להם משכורות מתאימות. אז פרץ בתוכו מרד בהנהגת הגנרל פוקאס שהחליש שוב את כוחה של האימפריה באזור. לבסוף פוקאס הדיח את הקיסר מאוריקיוס ועלה על כס הקיסרות במקומו. המצב האסטרטגי אילץ את פוקאס לחזור לשלם לאווארים המס קבוע כד ביותר.
האווארים בשערי קונסטנטינופול
בשנים 610–620 יחד עם כוחות סלאביים התקדמו האווארים עמוק לשטחי יוון - ערכו גיחות לאפירוס, תסליה, אכאיה ולאזורים אחרים ביבשה, אך גם אל איי הים האגאי. ישנה השערה כי השם של המקום נאבארינו (פילוס) מקורו במילים היווניות "טון אווארינון" כלומר "של האווארים" שעוותו בפי הוונציאנים. לפי השערה זו ייתכן כי באזור השתקעה בעבר קבוצת אנשים ממוצא אווארי.
בשנת 615–616 פלשו שוב האווארים, יחד עם בעלי ברית סלאבים, לתוך השטחים הביזנטיים בסרביה ומערב בולגריה הנוכחיות - לערים Naissus (היום ניש), Serdica (היום סופיה) ובדלמטיה לסלונה (היום סולין (על יד ספליט) ולאפידאורוס (כיום צ'רטאט, על יד דוברובניק. הם גרשו חלק מהאוכלוסייה היוונית המקומית לכיוון האזור סירמיום. אחרי הניצחונות המרשימים האלה של האווארים, חזרו הסלאבים לכרות ברית איתם נגד הביזנטים. הקיסר הרקליוס הסכים להצעת החאן לבוא למשא ומתן איתו בהרקלאה בתרקיה אבל האווארים הכינו לו מלכודת וניסו לחטוף אותו. הרקליוס הצליח להימלט בחזרה לקונסטנטינופול כשהאוורים בעקבותיו. האווארים הגיעו אז לראשונה בשערי קונסטנטינופול אך נתקלו בחומות של תאודוסיוס השני, הסתפקו בפגיעה בכמה כנסיות ונסוגו.
בשנת 626 יחד עם בני ברית חדשים - הפרסים הסאסאנים - ויחד עם כוחות סלאביים ובולגרים, פלשו האווארים שוב לאימפריה הביזנטית וצרו על קונסטנטינופול. האווארים הרסו את אמת המים של ואלנס וגרמו לנזקים לכמה פרברים בחלק האירופי של העיר. קצין הטקסים של הארמון, בונוס, והפטריארך סרגיוס שנמצאו בעיר סירבו להיכנע. בסוף יולי החאן האווארי הגיע בעצמו למקום, הפעיל מכונות מצור ובסירות סלאביות התחיל להעביר אלפי לוחמים פרסים אל הצד השני של הבוספורוס. אולם אחרי הצלחה ראשונה של חציית המיצרים, הצליח הצי הביזנטי להטביע סירות סלביות רבות עם החיילים הפרסים שבתוכן. בנוסף, לידי הגנרל הפרסי שאהרווראז שנמצא באותה עת בסביבת קונסטנטינופול הגיע במקרה מכתב שבו פקד לו מלכו השאח חוסרוו בחשאי על אנשיו להוציאו להורג. שאהרווראז עזב את הלחימה ונמלט למצרים, והאווארים נותרו ללא בן בריתם החשוב וגם ללא אספקה ונאלצו להפסיק את המצור ב-10 באוגוסט 626.
בתולדות העם הטורקי העכשווי מציינים את התקפות האווארים על קונסטנטינופול כקרב הראשון שניהלו שבטים ממוצא טורקי על מנת לכבוש את העיר שתיקרא בעתיד איסטנבול, אם כי גם קודם לכן הייתה בשנת 559 המתקפה על העיר מצד בולגרים, קוטיגורים וסאלבים.
נסיגות מפני הבולגרים והסלאבים
במהלך המאה ה-7 ממלכת האווארים נחלשה עקב מלחמות שבטיות פנימיות בין מנהיגים שונים, בנים של באיאן ואחרים, כפי שמעידה גם הכרוניקה של פרדגאר סקולסטיקוס. שלטונם על העמים הסלאבים התחיל גם הוא להיחלש. בשנת 623 פרצו מרידות מוצלחות של הסלאבים נגד החאן, ביניהן המרד הקרוי "של הוונדים". בין 623–665 מרדו סלאבים מערביים באזור צ'כיה וסלובקיה של היום באווארים, השיגו עצמאות והקימו, תחת שלטונו של סאמו, את המדינה הסלאבית הראשונה - הנסיכות של סמו.
בסביבות 630–635 הכוזרים והבולגרים בהנהגת החאן קובראט גרשו את האווארים מהשטחים שמצפון לים השחור. קובראט נקם אז את רצח אביו אלבורי על ידי החאן האווארי.
את התקופה היותר יציבה בין השנים 630–680 מציינים כתקופת החאנט האווארי השני (הממלכה האווארית השנייה) בסביבות 678 הבולגרים פלשו לבולגריה העכשווית מדרום לדנובה.