cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סן אנטוניו
היסטוריה
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, העיר שגשגה כמרכז של תעשיית הבקר. במהלך התקופה סן אנטוניו נשארה עיר גבול, דבר שהשפיע על תערובת האוכלוסייה הייחודית שלה. מאז סוף המאה ה-20 החלה צמיחה מהירה בכמות התושבים.
בעיר התרחש אסון מהגרים בו נהרגו עשרות אנשים.
אקלים
בדרך כלל המזג אוויר חמים והקיצים לחים, אחת לשנתיים שלוש בערך יורד שלג, אך הצטברותו על הקרקע נדירה. חורפים שלמים עשויים לחלוף ללא שלג. על פי נתוני השירות המטאורולוגי היו בעיר 32 מקרי שלג בלבד ב-122 השנים האחרונות. בפעם האחרונה נצפה שלג בעיר בדצמבר 2017 כאשר 5 ס"מ נצברו על הקרקע. שיא כמות של שלג בעיר אירע בינואר 1985 כאשר הצטברו 41 ס"מ של שלג.
עם זאת, האזור מועד לעיתים לשיטפונות, באוקטובר 1998 אירע אחד מאירועי השיטפון היקרים ביותר בתולדות ארצות הברית עם נזק מוערך של כ-750 מיליון דולר וכ-32 מקרי מוות. ביולי 2002 ירדו 35 ס"מ של גשם שהביאו לשיטפונות ולמותם של 12 בני אדם.
יולי אוגוסט הם החודשים החמים בעיר עם ממוצע של 35 מעלות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר הייתה 44 מעלות צלזיוס ב-5 בספטמבר 2000. החודש הקריר ביותר הוא ינואר. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר הייתה מינוס 18 מעלות ב-31 בינואר 1949.
פוליטיקה
מועצת העיר מורכבת מעשרה נציגים הנבחרים בעשרה מחוזות בחירה השווים באוכלוסייתם. ישנה הגבלה על אורך הכהונה וחבר מועצת העיר לא יכול לכהן יותר מ-4 קדנציות בסך הכל ובחירות מתקיימות כל שנתיים. ראש העיר הנוכחי הוא רון נירנברג.
דמוגרפיה
28.5% מאוכלוסיית העיר הם בני מתחת ל-18, 10.8% בין 18 ל-24, 30.8% בין 25 ל-44, 19.4% בין 45 ל-65, ו-10.4% מגיל 65 ומעלה. 48% מהאוכלוסייה הם גברים ו-52% נשים.
ההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר היא 36,214 דולר, כ-14% מהמשפחות בעיר נמצאות מתחת לקו העוני.
גזע
נכון ל-2010:
קרב מונטה גראפה
קרב מונטה גראפה (באיטלקית - Battaglia del Monte Grappa) נערך במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו-הונגרי על פסגות הר גראפה (Monte Grappa) בצפון איטליה. זו הייתה מערכה בת שלושה קרבות גדולים שנמשכה מאז התבוסה האיטלקית בקרב קפורטו בנובמבר 1917, עד לקרב האחרון שנערך בסוף המלחמה במסגרת המתקפה האיטלקית האחרונה במלחמה בקרב ויטוריו ונטו.
מונטה גראפה מתנשא לגובה 1,775 מטר מעל עמק נהר פיאווה. הוא הגבוה ביותר במסיב גראפה הכולל מספר פסגות. בהשוואה לפסגות הרי האלפים מונטה גראפה אינו גבוה, אבל הייתה לו חשיבות אסטרטגית גדולה בהיותו חולש על עמק הפיאווה וונציה.
לאחר התבוסה הקשה של האיטלקים בקרב קפורטו הוחלף הרמטכ"ל האיטלקי לואיג'י קאדורנה ב-ארמנדו דיאז שארגן קו ביצורים לאורך הפיאווה. מונטה גראפה חלש על קו זה מעורפו. כיבוש מונטה גראפה היה גורם להכנסת הצבא האיטלקי לכיתור והיה עלול להביא לכניעתו ולהוצאת איטליה מהמלחמה. הצבא האוסטרו-הונגרי היה מחוזק ביחידות אלפיניות של הצבא הגרמני.
קרב מונטה גראפה הראשון
קרב מונטה גראפה הראשון התנהל בשני שלבים. השלב הראשון היה ב-14 בנובמבר 1917 - 26 בנובמבר 1917 והשני היה ב-11 בדצמבר 1917 - 21 בדצמבר 1917. הוא היה חלק מהאופנסיבה האוסטרו-גרמנית של קרב קפורטו.
האוסטרו - הונגרים ריכזו כמות גדולה של ארטילריה וב-14 בנובמבר 1917 פתחו בהתקפה רחבה תוך שימוש בלהביורים, כידונים וגזים רעילים. ביחד עם היחידות האלפיניות הגרמניות הם הצליחו לכבוש מספר פסגות ולהגיע עד 2 ק"מ מפסגת מונטה גראפה. אבדות האיטלקים היו עצומות, בעיקר מריקושטים של האדמה הסלעית בהר. מהפסגות שכבשו יכלו האוסטרים להשקיף על ונציה. הגנרלים הגרמנים הבטיחו לחייליהם שיחגגו את חג המולד בוונציה, והאוסטרים הכינו כבר מדליות לחגוג את כיבוש ונציה. גורלה של איטליה היה תלוי בפסגת מונטה גראפה.
ב-26 בנובמבר 1917 הפסיקו האוסטרים את המתקפה והתכוננו למתקפה סופית לכבוש את פסגת מונטה גראפה. בינתיים חוזק הכוח האיטלקי ביחידות צרפתיות ובריטיות.
המתקפה השנייה החלה ב-11 בדצמבר 1917, אבל הפעם נתקלו האוסטרו - הונגרים והגרמנים במזג אוויר חורפי קשה ואבדותיהם היו קשות. האיטלקים בעזרת בעלי בריתם השיבו מלחמה והצליחו לכבוש בחזרה מספר פסגות. פסגת מונטה גראפה נשארה בידי האיטלקים והצבא האיטלקי ניצל. בין הלוחמים בקרב זה היה ארווין רומל שפלוגתו סבלה אבדות כבדות.
קו החזית חצה כעת את מסיב הגראפה כשחלקו הצפוני בידי האוסטרים והדרומי בידי האיטלקים.
קרב מונטה גראפה השני
לקראת התקפות נוספות על מונטה גראפה החליט ארמנדו דיאז לבנות קו ביצורים במונטה גראפה. בעזרת עצותיהם של בעלי בריתו הצרפתים בעלי ניסיון מקרב ורדן, הוא בנה בתוך ההר מערכת מנהרות חצובה בשם "הגלריה של ויטוריו אמנואלה השלישי". אורך המנהרות היה 5 ק"מ והן הסתעפו ממנהרה ראשית באורך 1.5 ק"מ. במקום היו עמדות ל-75 תותחים, 45 מכונות ירייה תחמושת, אספקה ומקום ל-15,000 חיילים. האוסטרו - הונגרים החלו להתכונן למתקפת קיץ ב-1918 והיו בטוחים בניצחונם. הרמטכ"ל שלהם, קונרד פון הצנדורף אמר כי "מצבם של האיטלקים דומה לאדם שספינתו נטרפה והוא נאחז באצבעותיו בקורת עץ. אם תכרות לו אותן הוא יטבע".
המתקפה האוסטרו-הונגרית החלה ב-15 ביוני 1918 והייתה חלק מקרב הנהר פיאווה. המטרה הייתה לסגור על הצבא האיטלקי מצד הנהר פיאווה ומונטה גראפה.
האיטלקים היו מוכנים למתקפה זו. בתחילה הצליחו האוסטרים לכבוש מספר פסגות, אך האיטלקים הגיבו בהתקפות נגד מוצלחות. מספר האבדות משני הצדדים היה גדול. הם החדירו יחידות סער קטנות מצוידות בלהביורים ומכונות ירייה שחדרו בין קווי האוסטרים וגרמו להם אבדות כבדות. הם היו כעת מצוידים במסכות גז יעילות נגד התקפות הגז של האוסטרים ולחמו בחירוף נפש.
ב-18 ביוני 1918 אמר הרמטכ"ל האיטלקי בהתייחסו ללוחמים במונטה גראפה כי: "כל חייל שנלחם במונטה גראפה הרגיש כאילו כל עץ שם הוא קדוש למולדת".
ב-23 ביוני 1918 הפסיקו האוסטרים את המתקפה. פסגת מונטה גראפה ופסגות נוספות נשארו בידי האיטלקים.
קרב מונטה גראפה השלישי
קרב מונטה גראפה השלישי התחיל ב-24 באוקטובר 1918 במסגרת המתקפה האיטלקית במלחמה - קרב ויטוריו ונטו. ההתקפה החלה בהפגזה של 1,600 תותחים, 500 מרגמות ותשע דיוויזיות איטלקיות רעננות.
האוסטרים שחזו את ההתקפה התגוננו היטב והזרימו כוחות לחזית המונטה גראפה והגיבו בהתקפות נגד שגבו אבדות כבדות משני הצדדים אבל תוך מספר ימים הם נסוגו. האיטלקים המשיכו בכיבוש רכס מונטה גראפה וסיימו זאת ב-4 בנובמבר 1918, שעה לפני שנחתמה שביתת הנשק עם האוסטרו-הונגרים.
הנצחה
בשנת 1935 נבנה על פסגת מונטה גראפה בית קברות צבאי ואתר זיכרון משותף לחללים האיטלקים ולאוסטרו-הונגרים.
במקום קבורים 22.910 חיילים: בית הקברות בנוי מחמש שורות של חומות קונצנטריות שעליה מוטבעים שמות הנופלים. באמצע יש דרך רחבה העולה ומגיעה לקפלה שעליה צלב גדול ובתוכה פסל של "המדונינה של מונטה גראפה". מאחורי הקפלה ממשיכה דרך שלצידיה עמודי אבנים שעליהם שמות המקומות בו נערכו הקרבות במונטה גראפה. הדרך נקראת "דרך הגיבורים" (Via Eroica) והיא מסתיימת במבנה אבן מונומנטלי הנקרא "שער רומא" (Portale Roma).
בעיר באסאנו דל גראפה לרגלי מונטה גראפה יש אנדרטה בצורת פסל של חייל לזכר "הבחורים של 99'" (Al Ragazzi del '99) - מחווה לחיילים הצעירים ילידי 1899, "דור אבוד" שנזרק למלחמה כדי למלא את השורות המתדלדלות של הצבא האיטלקי.
סיגריה
סיגריה היא מוצר מתכלה לעישון, המאפשר החדרת עשן לחלל הפה ולריאות. מרבית הסיגריות מכילות טבק המיוצר מצמח הטבק, אולם חלקן מכילות גם עשבים, צמחים וכימיקלים אחרים (לדוגמה, סיגריית מרווה). סיגריות מסחריות המיוצרות בימינו מכילות בנוסף לטבק עטוף בנייר גם מגוון גדול של חומרים נוספים, כמו חומרים המשמשים להארכת חיי המדף של הסיגריה, שיפור הטעם, גרימת התמכרות ועוד. בשל השפעת הניקוטין המצוי בצמח הטבק על מוח האדם, נחשבת הסיגריה לסם ממכר.
החל משנות ה־60 של המאה ה־20 החלו להתפרסם מחקרים על השפעות שליליות של עישון סיגריות על בריאות האדם, ומאז החל תהליך של הסברה על נזקי העישון, הגבלת עישון במקומות ציבוריים בחקיקה והגברת המיסוי, צעדים שהובילו להפחתה במספר המעשנים.
מנגנון יצירת העשן
הסיגריה עטופה בנייר המכיל חומרים מעכבי בעירה ולכן חמצן יכול להגיע לאזור הבעירה בסיגריה כמעט רק מהקצה הפתוח של הסיגריה - בדיפוזיה או באמצעות שאיבה אקטיבית של המעשן. הטמפרטורה באזור הבעירה מגיעה ל-°C700–950, באזור זה תוצרי הבעירה הם בעיקר גזים כדו תחמוצת הפחמן ופחמן חד-חמצני ומים. חומרי העשן נוצרים באזור הפירוק הנמצא מעט בהמשך הסיגריה לכיוון פיו של המעשן. שם בטמפרטורה של כ-600 °C ובהיעדר חמצן (ריכוז חמצן של כ-2% בלבד בהשוואה ל-21% באוויר) מתפרקים חומרים אורגנים שבטבק, מתנדפים ומגיבים ומתקבלת תערובת גזית של כ-5,000 חומרים שונים. מה שנותר באזור זה הוא חומר מפוחם שיבער ויתפקד כאזור בעירה בשאיפה הבאה. הגזים הנפלטים ממשיכים להתקרר בדרכם לפה, מתחת ל-350 °C מתחילה התעבות היוצרת את חלקיקי העשן שהן טיפות נוזל כדוריות שקוטרן בין עשירית מיקרון למיקרון. צפיפות העשן הנוצר הוא 109 עד 1010 חלקיקים (טיפות) במיליליטר אוויר.
יש מעשנים המעדיפים "לגלגל" (כלומר, לעטוף בנייר) את הטבק במו ידיהם, אולם רוב המעשנים מעדיפים להשתמש בסיגריות מוכנות הנקנות כאשר הן מוכנות לעישון. לרוב הסיגריות מצורף פילטר שאמור לסנן או להפחית את כמות הרעלים והחומרים המסוכנים שנמצאים בתערובת הטבק שבסיגריה. הפילטר מעדן את הטעם החריף שיש לסיגריה.
השפעה והתמכרות
סיגריות הטבק הן סם ממכר. החומר הפסיכו-אקטיבי הפעיל בטבק, הניקוטין, פועל על המוח ויוצר בו בעת העישון שינויים ביוכימיים מידיים. מעשני טבק מדווחים על העישון כמשפר לריכוז, ערנות וכן תחושת עונג ורגיעה. ככל הנראה ההשפעות המעוררות נובעות משחרור של ההורמון אדרנלין, וההשפעות הקשורות לשיפור מצב הרוח נובעות משינוי ברמת ההורמון דופמין.
כאשר השפעת הניקוטין יורדת, המעשן הקבוע חש דחף לסיגריה, תחושת עצבנות וחוסר שקט.
הגמילה מסיגריות היא קשה יחסית לסמים נפוצים אחרים (כגון קפאין, ואלכוהול). תסמיניה הם עצבנות, כאבי ראש, עצירות, חרדה ודיכאון קל. עוצמת תסמיני הגמילה הוא כ2–3 יממות לאחר הפסקת השימוש, אך שיא הגמילה מתרחש לרוב לאחר 5 ימים עד כשבוע. לאחר כשבוע ישנה לרוב הקלה משמעותית בתסמיני הגמילה אשר ישתפרו במהלך הימים הבאים. הסיגריות ממכרות אף יותר מהרואין וקוקאין.
יש הטוענים כי האופי הממכר של הסיגריות הוא ההסבר המרכזי לתפוצה הנרחבת של השימוש בהן על אף הנזק הבריאותי הידוע. קיימים טיפולים שונים האמורים לסייע לגמילה. חלקם פועלים באמצעות שחרור מבוקר של ניקוטין (מדבקות, מסטיקים וכדומה). אחרים עושים שימוש בתרופות פסיכיאטריות המשפיעות על רמות הדופמין במוח וכפועל יוצא מכך על הדחף לעשן.
השפעה בריאותית על הגוף
העישון נחשב לפעולה מזיקה בריאותית בקנה מידה רחב: היות שסיגריה בודדת מחדירה עשרות רבות של כימיקלים מסרטנים לגוף - קיים קשר ברור בין עישון סיגריות לבין סרטן הריאה. על פי נתונים סטטיסטיים מצטברים הנאספים מזה שנים במדינות רבות בעולם, שיעור התמותה מסרטן הריאה בקרב מעשנים גדול פי עשרה ויותר מאשר אצל לא מעשנים. 87% מכל מקרי סרטן הריאה מתגלים אצל מעשנים. בנוסף לסרטן הריאה ישנה למעשנים סכנה מוגברת לחלות בסרטן הפה, הגרון והוושט, זאת עקב מרכיב הזפת המסרטן המצוי בסיגריה. כמו כן נמצא קשר ודאי בין העישון לבין סרטן שלפוחית השתן. מחקרים נוספים הראו על קשר בין עישון סיגריות, לבין סיכוי גבוה לחלות במחלות לב וכלי דם. אותם כימיקלים מעישון הטבק, נכנסים למחזוריות הדם, ויכולים לפגוע ברשתות העדינות של העין - מחקר שנערך בשנת 2008, הראה שעישון מגביר את הסיכוי לעיוורון בלתי הפיך. בנוסף, מחקרים הוכיחו כי נזק כתוצאה מעישון לא נגרם רק למעשנים, אלא גם למצויים בקרבתם (מעשנים פסיביים).
תעשיית הטבק ניסתה במשך שנים להכחיש את הקשר בין הדברים, אולם הקונצנזוס בקרב עולם הרפואה הוא שקשר כזה קיים. חברות טבק רבות נתבעו משפטית בעניין זה.
צריכה
נכון לשנת 2002, קרוב ל-5,500 מיליארד סיגריות מיוצרות מדי שנה בעולם. מספר המעשנים בעולם עומד על מעט יותר מ-1.1 מיליארד אנשים. בשנים האחרונות, מספר זה יורד במדינות המפותחות אך עולה בעקביות במדינות המתפתחות.
אחוז המעשנים באזורים שונים בעולם, בהפרדה בין המינים:
על פי סקר שערך משרד הבריאות אחוז המעשנים בישראל ירד בשנים האחרונות, ונכון לשנת 2007, עומד על כ-23% מהאוכלוסייה. בחלוקה בין המינים, 29% מהגברים מעשנים, לעומת 18% מהנשים.
מחירי הסיגריות בישראל ובעולם
עד לשנת 2001 מחירי הסיגריות בישראל היו תחת פיקוח משרד התעשייה והמסחר, ונמכרו במחיר זהה בכל החנויות, הקיוסקים ורשתות השיווק למיניהן. בינואר 2001 הוסר הפיקוח על מחירי הסיגריות. פתיחת שוק הסיגריות לתחרות הביאה לעליית מחירים ולשוני גדול במחירי הסיגריות.
בשנת 2004 הועלה שיעור מס הקנייה על רכישת סיגריות בישראל בכאחוז אחד מעל שיעורו הקודם שהיה בקירוב 70% (המספרים אינם מדויקים בשל חישוב המתבצע בצמוד למדד המחירים לצרכן). שיעור מס זה נמוך מעט מהממוצע העולמי. על פי אתר רשות המיסים בישראל, גובה המס אמור לגלם את עלות תוצאותיו הבריאותיות והכלכליות של העישון לחברה. הכנסות המדינה ממס זה עמדו ב־2009 על 4.1 מיליארד שקלים, כאשר עלות העישון למערכת הבריאות בלבד עומד על 1.75 מיליארד שקלים.
בקנדה לדוגמה, המס גבוה יותר והרגל העישון הופך לנטל כלכלי משמעותי. העלאת המס בקנדה בשיעור חד של 146% בשנת 1991 הביאה לפער של כ-50% במחיר של פאקט (חבילה שבה 10 קופסאות סיגריות רגילות) קנדי בהשוואה לפאקט זהה בארצות הברית. הדבר אמנם הוביל לירידה בשיעור המעשנים, אך גם לעלייה בנתח השוק של סיגריות מוברחות (רבות מהן מיוצרות בקנדה).
בארצות הברית המס המוטל על הסיגריות שונה ממדינה למדינה, עובדה שמביאה לפער מחירים גדול בין המדינות, ולתופעות של הברחות בלתי חוקיות של חפיסות סיגריות לאזורים היקרים יותר.
בקרב עניי בנגלדש, פקיסטן, אפגניסטן, סרי לנקה, קולומביה והודו סיגריות הבידי צברו פופולריות עקב מחירן הנמוך וזמינותן.
חוקי הכנסת נגד הסיגריות בישראל
בישראל חוקק חוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון כבר בשנת 1983, זאת על מנת לצמצם את נזקי העישון הפסיבי ואת תופעת העישון בישראל בכלל. החוק עבר תיקונים ותוספות בשנת 1994, בנוסף לכך העבירה הכנסת תיקון לחוק באוקטובר 2008, אשר הוסיף מפורשות את הפאבים והמועדונים לאיסור, ואשר מחמיר עם בעלי עסקים שלא אוכפים את החוק.
החוק כפי שקיים היום אוסר בין היתר על עישון במקומות עבודה, מכוני כושר, מסעדות, פאבים, מועדונים, אולמות אירועים, אוטובוסים, גנים, בתי ספר, מוסדות חינוך, בתי חולים, מרפאות, ספריות, מעליות, ורכבות. עם זאת, החוק מתיר ברוב המקומות להקצות חדר עישון שאינו עולה על 25% מכלל השטח הפתוח לציבור, בתנאי שהעישון בו אינו מהווה מטרד בחלקים אחרים של המקום, וישנם הסדרי אוורור תקינים במקום. החוק מחייב בעלי עסק לתלות שלטים האוסרים על עישון, למנוע מלקוחות לעשן באזורים שהם לא חדר עישון על פי חוק, ולקרוא לפקחים עירוניים במקרה שהלקוחות מסרבים להפסיק לעשן. מעשן או בעל עסק העוברים על החוק צפויים לקנס.
בחודש אוקטובר 2018 העבירה הכנסת חוק שמחייב שכל חפיסות הסיגריות, מוצרי הטבק והנרגילות יהיו בצבע אחיד, החוק נכנס לתוקף החל מ ה8 בינואר 2020. חפיסות הסיגריות נצבעו בצבע חום ״pantone 448c״ שמוגדר כצבע ״הדוחה בעולם״ אשר נבחר על ידי כ 1000 משתתפי סקר שנערך באוסטרליה. החפיסות צבועות בצבע האחיד, ללא לוגו החברה ועם האזהרה המזוהה עם הסיגריות שתופסת 65% משטח הקופסה בשני הצדדים.
חומרים
לסיגריה מוספים בתהליך הייצור כ-600 חומרים שונים. בתהליך השריפה נוצרים חומרים חדשים מהם. לפיכך עשן הסיגריה מכיל אלפי חומרים שונים, 350 מהם רעילים, ומתוכם 70 ידועים כמסרטנים.
אחד החומרים המסוכנים והמסרטנים בסיגריה הוא היסוד הרדיואקטיבי פולוניום. הפולוניום הוא תוצר ביקוע רדיואקטיבי של רדון הנמצא בדשן המשמש להגברת קצב הצמיחה של הצמח הטבק. למעשה, מעשני סיגריה חושפים את עצמם ואת הסובבים אותם לקרינה רדיואקטיבית מעבר לרמות הרקע (ראו בדקה 9:47).
הסיגריה בהלכה היהודית
בהלכה היהודית נאסרה מלאכה ביום טוב, אך הותרו מלאכות הקשורות ל"אוכל נפש". ולגבי סיגריות נחלקו הפוסקים האם מדובר בסוג של אוכל נפש או לא. לדעת רבים מהפוסקים היה היתר לעשן ביום טוב כל עוד מדובר במנהג של רוב הגברים, אך כיום כשהרוב כבר לא מעשנים, יש אומרים שאסור לעשן ביום טוב, מפני שאין בו "צורך השווה לכל נפש".
יש כאלו שמתירים למי שסובל מאוד כשהוא לא מעשן מהסיבה שהעישון מבחינתו אינה פינוק, הרי זה נחשב כ"דבר השווה לכל נפש". יש הסוברים שמותר לעשן כי "שווה לכל נפש" הכוונה שאחוז ניכר נהנים ממנו.
הרב אליעזר מלמד בספרו פניני הלכה פוסק למעשה שמלכתחילה גם אלו שרגילים לעשן צריכים להשתדל ביום טוב לא לעשן, אבל, מי שזה גורם לו צער רב רשאי לסמוך על המקילים, ובכל מקרה, בגלל שאסור לכבות אש שלא לצורך אוכל נפש והכיבוי של הסיגריה לא באמת נצרך, אלו שמעשנים צריכים להיזהר שלא לכבות את הסיגריה בסיומה, אלא יתנו לה שתכבה מעצמה. בנוסף צריכים המעשנים להזהר לא לנער את האפר מראש הסיגריה, כי זה יכול לגרום לכיבוי של אש.
סטוקהולם
סְטוֹקְהוֹלְם (נכתב גם שׂטוקהולם; בשוודית: Stockholm, IPA:, ) היא העיר הגדולה ביותר בשוודיה ועיר בירתה. בעיר ממוקמים מבני הציבור השוודים החשובים, הפרלמנט ומשכנו הרשמי של המונרך השוודי.
סטוקהולם היא המרכז הכלכלי והפוליטי בשוודיה מאז המאה ה-13. מחוז סטוקהולם הוא הגדול באוכלוסייתו בשוודיה, ואחד הקטנים מבחינת שטחו. בסוף 2011 התגוררו בעיר 871,952 תושבים, ובשטחה האורבני, כולל פרוורים, 1,372,565 תושבים. באזור המטרופוליטני של סטוקהולם מתגוררים כשני מיליון תושבים. מיקומה האסטרטגי על מספר איים בחלקה המזרחי של שוודיה, במקום המפגש של אגם מלארן עם הים הבלטי, הביא לה לאורך השנים חשיבות היסטורית גדולה.
היסטוריה
אזכורה המוקדם ביותר של סטוקהולם בכתב הוא משנת 1252, כשמכרות ברסלאגן הפכוה לאתר חשוב של סחר בברזל. ההערכה היא כי שם העיר מורכב מהמילה סטוק, שפירושה קורת עץ, או ממילה גרמנית זהה שפירושה ביצור; ומהמילה הוֹלְם שפירושה איון, המיוחסת בדרך כלל לאיון הֵלְיֵאַנְדְסְהוֹלְמֶן. היישוב הראשון נבנה, עם זאת, על האי סטָדסהולמן - שעליו עומדת העיר העתיקה של היום. לפי הכתובים השוודיים, העיר נבנתה על ידי בירגר יארל, במטרה להגן על שוודיה מפלישות ימיות של ציי מדינות אחרות, וכדי למנוע את בזיזתן של ערי מפרץ מלארן כדוגמת סיגטונה.
ימי הביניים עד שחר העת המודרנית
העיר העתיקה (בשוודית – Gamla Stan) נבנתה כולה על האי המרכזי, "אי-העיר" (Stadsholmen), שגודלו כ-700 על 650 מטר, הסמוך להלייאנדסהולמן; ועל האי הסמוך לו, רידארהולמן, בין השנים 1300 ו-1500, והיא משמרת את סגנון ימי הביניים של רחובותיה. חשיבותה של העיר גדלה הודות לסחר הבלטי של ברית ערי הנזה; סטוקהולם פיתחה קשרים כלכליים ותרבותיים חזקים עם הערים ליבק, המבורג, דנציג, ויסבי, רבאל, וריגה במהלך תקופה זו. בין 1296 ו-1478 היו חברים במועצת העיר של סטוקהולם כ-24 אנשים, מחציתם נציגי ברית הנזה.
יתרונותיה הכלכליים והאסטרטגיים של העיר הפכו אותה לגורם מרכזי ביחסים בין המלכים הדנים של איחוד קאלמאר ותנועת העצמאות הלאומית שהתעוררה בשוודיה במאה ה-15. כריסטיאן השני, מלך דנמרק הצליח להיכנס לסטוקהולם בשנת 1520. ב-8 בנובמבר אותה שנה התבצע בעיר טבח רצחני שנודע כמרחץ הדמים של סטוקהולם. אירוע זה הוביל למרידות גדולות אף יותר, שבסופו של דבר הביאו לפירוקו של איחוד קאלמאר. לאחר הכתרתו של גוסטב ואסה ב-1523, ועם הקמתה של ממלכה עצמאית בשוודיה, החלה אוכלוסיית סטוקהולם לצמוח, ובשנת 1600 התגוררו בה כ-10,000 תושבים.
במאה ה-17 עלתה שוודיה והפכה לאחד הכוחות הגדולים באירופה, ואיתה צמחה גם העיר. בין 1610 ו-1680 גדלה אוכלוסיית העיר פי שישה. ב-1634 הפכה סטוקהולם לבירתה הרשמית של האימפריה השוודית. חוקי מסחר נוצרו בעיר והעניקו לה מונופול מהותי על הסחר בשוודיה ובסקנדינביה כולה, וכמו כן גם על סחר החוץ.
מהמאה ה-18 עד היום
ב-1697 כמעט שכילתה שרפה את כל ארמון המלוכה, שנודע כ"טירת שלושת הכתרים". בין 1713 ו-1714 נפגעה העיר מן המגפה השחורה. לאחר סיומה של המלחמה הצפונית הגדולה, והשמדתם של חלקים שלמים של העיר, סטוקהולם החלה להתדרדר. הגידול באוכלוסייה ובכלכלה האטו. אך למרות זאת, העיר נותרה המרכז הפוליטי בשוודיה, והמשיכה להתפתח תרבותית תחת הנהגתו של המלך גוסטב השלישי. בניין האופרה המלכותית הוא דוגמה אדריכלית מתקופה זו. מאוחר יותר באותה המאה, הושלמה בנייתו של ארמון המלוכה של סטוקהולם במיקום המקורי בעיר העתיקה, בתכנונו של ניקודמוס טסין הצעיר - הארמון, מיצירות הבארוק הבולטות בסקנדינביה, משמש עד היום כמעונו הסמלי של המלך.
במחציתה השנייה של המאה ה-19, שבה סטוקהולם להיות מרכז כלכלי אזורי. בעיר החלו להופיע תעשיות חדשות, וסטוקהולם הפכה למרכז של מסחר ושירותים, כמו גם למרכז גדול עבור שוודיה עצמה. אוכלוסיית העיר צמחה באופן דרסטי במהלך אותה תקופה, בעיקר בשל ההגירה המסיבית אליה. בסוף המאה, פחות מ-40% מתושבי העיר נולדו בה. ההתיישבות הורחבה אל מחוץ לגבולות העיר המקוריים. מספר מוסדות מדעיים קמו בעיר, כמו מכון קרולינסקה ותערוכת האמנות והתעשייה של סטוקהולם.
ההגדרה הגאוגרפית של "סטוקהולם" השתנתה במשך הזמן. בשלהי המאה ה-18, העיר הכילה פחות משטח מרכז העיר כיום, כ-35 קילומטרים רבועים. בעשורים שלאחר מכן נוספו לה מספר אזורים מסביבה. גבולה המוניציפלי העדכני של סטוקהולם הוגדר רק בשנת 1971 - מקרה חריג הוא המקרה של העיירה האנסטה, שנרכשה על ידי עיריית סטוקהולם מידי עיריית סולנטונה בשנת 1982.
במהלך המאה ה-20 הפכה סטוקהולם לעיר מודרנית, עתירת טכנולוגיה, מתקדמת ומגוונת מבחינה אתנית. מבנים ישנים רבים נהרסו או נסגרו, כמו המחוז ההיסטורי קלארה, והוחלפו במבנים חדישים ומודרניים. במהלך המאה עברו תעשיות רבות שינוי, והחליפו את עבודת הידיים הקשה בטכנולוגיה מתקדמת. העיר המשיכה להתרחב ולהתפתח, והוקמו בה רבעים חדשים, כמו רינקבי וטנסטה, שאחדים מהם מאוכלסים ברובם במהגרים שבאו אל העיר מרחבי העולם.
גאוגרפיה
סטוקהולם ממוקמת על חופה המזרחי של שוודיה, במקום המפגש של האגם מלארן עם הים הבלטי. את חלקה המרכזי של העיר מהווים 14 איים, שהם למעשה קצהו המערבי של ארכיפלג גדול המשתרע לחופה המזרחי של העיר ומגיע עד פינלנד. מרכז העיר הגאוגרפי ממוקם ממש על המים, על מפרץ בשם רידארפיארדן ("בריכת האבירים"), שהוא שלוחה של אגם מלארן שדרכה זורמים מי האגם מזרחה אל סַאלְטְכֶן (Saltsjön - "הים המלוח") שבתורו מפריד בין העיר ובין הים הפתוח. בין שניהם, בתווך, יושבת העיר העתיקה או בשמה גמלה סטאן, שבנויה על האי סטָדסהולמן.
מרכז סטוקהולם של ימינו בנוי על שני חלקים עיקריים, כשהדרומי הוא גמלה סטאן והצפוני הוא נורמאלם, וביניהם מפריד מצר ים המקשר את רידארפיארדן עם סאלטכן. בליבו של המצר, בין חלקי העיר, שוכן האי הקטן הלייאנדסהולמן, עליו נמצא בניין הפרלמנט השוודי – הריקסדאג. הגשרים המחברים בין החלקים השונים, וצריחי הכנסיות, הם שמתווים את נופה של סטוקהולם ואת קו הרקיע שלה. סביב למרכז העיר שכונות רבות עתירות גנים, חלקן על איים, שביניהם שטות ספינות. סטוקהולם מתחלקת בצורה גסה לדרום ולצפון, כלומר החלקים שמדרום לגמלה סטאן ולרידארפיארדן ואלו שמצפון להם. לאורך החלק הדרומי נמתח מצוק העתק, שמשווה לשכונות הדרומיות גובה דרמטי ביחס לאלו הצפוניות, הנמוכות. מבחינה סטטיסטית מחולקים רובעי העיר ל"עיר הפנימית", "מערב" ו"דרום" (ראו בהמשך). בין החלקים, ובתוכם, עשרות גופי מים.
אקלים
האקלים בסטוקהולם הוא אקלים ממוזג, יבשתי-לח. בשל קו הרוחב הצפוני מאוד בו יושבת העיר, האקלים בה משתנה במידה רבה לפי עונה, והעיר נהנית מארבע עונות מובחנות, עם קיץ חמים, חורף קר ומעונן ואביב וסתיו בין צוננים למתונים. היפוך החורף מתרחש בעיר בשלהי חודש דצמבר, ואורכו של היום הוא כשש שעות, ואילו היפוך הקיץ מתרחש בשלהי יוני, והיום בסטוקהולם מתמשך לאורך של כ-18 שעות.
הטמפרטורה היומית הממוצעת ביולי היא כ-C° 18, ובינואר כ-C° 3−. טמפרטורות גבוהות, מעל C° 25, נמדדות כ-16 ימים מדי קיץ, ומספר זהה של ימים הם ימי שלג, שיורד על העיר בין נובמבר לאפריל. סך המשקעים השנתיים עומד על כ-560 מ"מ, כשהקיץ רטוב יותר מן החורף. החודשים הגשומים ביותר בשנה הם יולי ואוגוסט.
בחורף, עת האוויר קר מהמים, מתאבכים המים ועל פני האגמים נוצר ערפל-מים.
דמוגרפיה
בסוף שנת 2019 התגוררו בעיר 974,073 תושבים, מהם כ־51% נשים ו- 49% גברים. באזור המטרופוליני סטוקהולם רבתי התגוררו בסוף אותה שנה 2,377,081 תושבים המהווים כ־21.5% מאוכלוסיית שוודיה כולה, על שטח של כ־1.3% מכלל המדינה ונוצר בה כ־29% מהתוצר המקומי הגולמי במדינה.
המגזר היצירתי בעיר משמעותי מאד: רבים הם האמנים שבאים אליה לעבוד וליצור.
מהגרים
נכון לסוף שנת 2017, כ־28.4% מתושבי סטוקהולם-רבתי נולדו מחוץ לשוודיה.
אוכלוסייה לאורך ההיסטוריה
אוכלוסיית העיר משנת 1750 עד היום:
עיריית סטוקהולם
הקומין של סטוקהולם - Stockholms Kommun היא אחת מ-290 יחידות-השיפוט השוודיות המוגדרות על ידי גבולות פוליטיים-גאוגרפיים (- קומינים), והיא הצפופה והמאוכלסת מביניהן (810,000 תושבים ב-2008). בעוד שמול המוסדות הלאומיים והחוק השוודי היא מתנהלת בשם הרשמי - קומין סטוקהולם, הרי שאת מרבית ענייניה הפנימיים מנהלת העירייה בשם החצי-רשמי, "העיר סטוקהולם" (Stockholms stad) וזוהי גם הצורה המועדפת בפי התושבים. סטוקהולם-העיר מחולקת לרבעים, שלהם מידה מסוימת של מינהל מקומי. לצורך כך מחולקת הקומין לשלושה חלקים ראשיים: העיר הפנימית (שוודית: Innerstaden), הדרום (Söderort), והמערב (Västerort). חלקים אלה מתחלקים כאמור לשכונות, והן:
הבחירות למועצת העיר סטוקהולם נערכות אחת לארבע שנים, במקביל לבחירות הכלליות במדינה.
ראש עיריית סטוקהולם המכהנת מאז 2018 היא אנה קוניג ג'רלמיר (Anna König Jerlmyr).
מחוז סטוקהולם
סטוקהולם-רבתי נמצאת במעמד של מחוז (לֵן), שגבולותיו חופפים את העיר ופרווריה עד לעומק של שטח רב צפונה, דרומה ומערבה. כנהוג על פי השיטה השוודית המחוז מחולק לרשויות מקומיות, אלו הן הקומינים, 26 עיריות אוטונומיות, שיחד מהוות את המטרופלין שקרויה סטוּרְסְטוקְהוֹלם - "סטוקהולם הגדולה". מועצת המחוז היא גוף דמוקרטי שמונה 149 חברים.
כלכלה
תעשיית ההיי טק מפותחת בסטוקהולם. המעסיקות העיקריות בתחום זה הן IBM, אריקסון ואלקטרולוקס. מרכז IT גדול ממוקם בקיסטה שבצפון הבירה.
סטוקהולם היא המרכז הכלכלי של שוודיה. מטות הבנקים הגדולים במדינה ממוקמים בעיר, כמו גם מטותיהן של חברות פיננסים גדולות. סטוקהולם היא גם ביתה של הבורסה לניירות ערך העיקרית בשוודיה, הבורסה של סטוקהולם (שוודית: Stockholmsbörsen). גם מטהה של חברת האופנה H&M ממוקם בעיר.
התיירות ממלאת תפקיד חשוב בכלכלת סטוקהולם. בין 1991 ו-2004 עלה מספר התיירים בעיר לשיעור של בין 4 מיליון ל-7.7 מיליון תיירים בשנה.
סטוקהולם היא אחת הערים המודעות-אקולוגית ביותר בעולם, וכלכלתה משולבת במערכת תחבורה נקייה הכוללת שבילי אופניים ותחבורה ציבורית מהמפותחות באירופה. גם תודעת המיחזור קיבלה תנופה חשובה בסטוקהולם.
תחבורה
מערכת התחבורה ציבורית של סטוקהולם מורכבת מרשת מסועפת של אוטובוסים, רכבות תחתיות, רכבות פרווריות, רכבות קלות, חשמלית ומעבורות. מערכת התחבורה מאורגנת ומנוהלת על ידי חברת Storstockholms Lokaltrafik (תחבורה ציבורית לסטוקהולם רבתי), של מועצת מחוז סטוקהולם. התפעול ותחזוקת מערכות התחבורה הציבורית מוענקות על ידי Storstockholms Lokaltrafik למספר קבלנים. חברת MTR מפעילה את האוטובוסים והרכבות בזיכיון משנת 2009 והתעבורה הימית במעבורות מופעלת על ידי Waxholmsbolaget.
התחבורה הציבורית בעיר פעילה 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.
הנוסעים בתחבורה הציבורית בעיר נדרשים לקנות כרטיס נסיעה חכם, בעלות חד פעמית, אותו יש להטעין בכסף לנסיעה. ניתן לקנות את הכרטיס, המכונה SL Access, בכל עמדות המכירה המאוישות הנמצאות בכל תחנות הרכבת התחתית והפרוורית ובחלק קטן מתחנות האוטובוסים. ניתן לקנות נסיעות בודדות, להטעין בסכום כסף, לקנות כרטיס יומי או לרכוש מנוי לתקופות של בין 3 ימים עד לשנה. ניתן לעבור בין כל אמצעי התחבורה באופן חופשי בעזרת הכרטיס עד 75 דקות מרגע התיקוף. בכל תחנות הרכבת התחתית והפרוורית נמצאים שערים (בדומה לרכבת התחתית בלונדון/פריז ובשונה מהנהוג בברלין). לא ניתן לקנות כרטיס נסיעה מנהג האוטובוס. הדרך היחידה לקנות כרטיס נסיעה ללא כרטיס ה-SL access היא באמצעות הטלפון הנייד.
תחנת הרכבת המרכזית של סטוקהולם, Stockholms centralstation, השוכנת ברובע נורמאלם, היא התחנה הגדולה ביותר בשוודיה, והיא צמודה לתחנת המטרו העמוסה ביותר (T-Centralen) וכן למסוף האוטובוסים המרכזי. כל קווי המטרו מתנקזים אליה, בנוסף לקוי הרכבת הפרוורית. מתחנת הרכבת ניתן לקחת רכבות בין לאומיות לנורווגיה, דנמרק ואף גרמניה.
תחבורה אל שדה התעופה הבין לאומי ארלנדה וממנו יכולה להתבצע במגוון דרכים. בנוסף לקווי אוטובוס עירוניים (היוצאים מתחנת Märsta) ולתחנה של הרכבת הפרוורית המופעלת על ידי SL, מספר חברות פרטיות מפעילות שירותי הסעה מהנמל למגוון יעדים מרכזיים בעיר. קו הרכבת ארלנדה אקספרס וחברת האוטובוסים פליגבוסרנה  הן הדרכים המהירות ביותר להגיע מהנמל למרכז העיר. קווים אלו יוצאים בתדירות ממוצעת של ארבע עד שש פעמים בשעה.
נמל התעופה בינלאומי נוסף הוא "סטוקהולם סקבסטה" (Stockholm Skavsta Airport) שעל יד ניקופינג בשוודיה, כ־100 ק"מ דרום-מערבית לסטוקהולם. המיועד בעיקר לחברות התעופה הזולות ומפעילי מטען.
מעבורות יוצאות מהנמלים סביב סטוקהולם אל כל ערי הים הבלטי, וספינות קטנות יותר מעבירות מקומיים ותיירים בין האיים השונים.
לצד כל אלה מפותחת בסטוקהולם תרבות האופניים.
ב-2007 יושם בסטוקהולם מס הגודש המוטל על כניסה ויציאה מהעיר ברכב פרטי. התוכנית שבתחילה הייתה שנויה במחלוקת, זוכה כיום לתמיכת התושבים. מס הגודש הביא להפחתה בעומסים ולשיפור איכות האוויר בעיר.
תנועת הרכבים מוגבלת במרכז העיר ברחובות מסוימים וכבישי אגרה נפוצים בשוודיה הן בדרכים הבין עירוניות והן בדרכים מהירות בתוך העיר.
הכביש המהיר E4 אשר מקשר בין קופנהגן בדרום לבין כל יישובי החוף המזרחי במפרץ הבוטני חוצה את העיר סטוקהולם ומשמש עורק תחבורה ראשי בה.
סטוקהולם מתהדרת ברשת מסועפת של מנהרות וכבישים תת-קרקעיים.
תרבות
בסטוקהולם שוכנים אתרי התרבות המרכזיים של שוודיה - בית האופרה, כנסיות עתיקות, אולמות קונצרטים ומוזיאונים רבים. עם המוסדות החשובים שמשכנם בעיר נמנים התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
בית העירייה, מהמונומנטים המזוהים ביותר של העיר, הממוקם בפינתו הדרומית-מזרחית של האי קונגסהולמן, ובו נערך "נשף נובל" לאחר טקס חלוקת פרסי נובל בכל 10 בדצמבר.
ב-1998 בחר האיחוד האירופי את סטוקהולם ל"בירת התרבות של אירופה" למשך אותה שנה.
השכלה גבוהה
לימודים גבוהים ומחקרים בתחום המדעים החלו להתפתח בסטוקהולם במאה ה-18, עם פתיחתם של מוסדות לימודיים ורפואיים ברחבי העיר, כמו מצפה הכוכבים של סטוקהולם. לימודי הרפואה בעיר החלו בשנת 1811 עם הקמתו של מכון קרולינסקה. המכון הטכנולוגי המלכותי (שוודית: Kungliga Tekniska Högskolan) נוסד ב-1827, והוא המוסד הגדול ביותר ללימודים גבוהים בטכנולוגיה בסקנדינביה, עם כ-13,000 סטודנטים. אוניברסיטת סטוקהולם נוסדה בשנת 1878, וניתן לה סטטוס אוניברסיטאי בשנת 1960. נכון ל-2008 לומדים בה כ-52,000 סטודנטים. בסטוקהולם פועלים גם מוסדות היסטוריים רבים כדוגמת המוזיאון השוודי להיסטוריה של הטבע, והגן הבוטני "ברגיאנסקה טרדגורדן". בית-הספר לכלכלה בסטוקהולם נוסד בשנת 1909, והוא אחד מהמוסדות הפרטיים היחידים ללימודים גבוהים בשוודיה.
האוניברסיטאות הבולטות הן:
ספורט
סטוקהולם היא ביתם של מועדוני כדורגל בעלי שיעור בינלאומי, ביניהם א-אי-קו סולנה ומועדון הכדורגל יורגורדן.
דיג ושיט מפותחים ביותר כפעילויות פנאי.
ב-1912 אירחה העיר את האולימפיאדה החמישית בעת החדשה.
הסכמי שיתוף פעולה
לעיר אין ערים תאומות, אך חתמה על הסכמי שיתוף פעולה עם הערים הבאות:
P5+1
הכינוי P5+1 (בפי מדינות אירופה גם E3+3) מתייחס לחמש חברות הקבע של מועצת הביטחון של האו"ם (P5): ארצות הברית, בריטניה, סין, צרפת ורוסיה, ובנוסף גרמניה. זוהי קבוצה של שש מעצמות עולמיות שהצטרפו למאמצים הדיפלומטיים בנוגע לתוכנית הגרעין האיראנית.
היסטוריה
ביוני 2006 הצטרפו סין, רוסיה וארצות הברית לשלוש מדינות האיחוד האירופי שניהלו את המשא ומתן מול איראן החל משנת 2003, על מנת לנסות להציע הצעה נוספת במשא ומתן עקיף עם איראן.
עד אז אימצה מועצת הביטחון של האו"ם שש החלטות בתגובה לתוכנית הגרעין האיראנית. כשההחלטה הראשונה, התקבלה ביולי 2006 ודרשה מאיראן להפסיק את פעילות העשרת והפקת האורניום. שלוש השנים לאחר מכן התקבלו שלוש החלטות נוספות, שהטילו סנקציות הדרגתיות על ארגונים ויחידים איראנים, שנחשדו בהיותם מעורבים בתוכנית הגרעין והטילים האיראנים.
תפקידה של גרמניה
בשנת 2008 גדל היצוא הגרמני לאיראן ב-8.9% והגיע ל-84.7% מסך הסחר הכולל בין שתי המדינות. נפח הסחר הכולל עד סוף ספטמבר 2008 היה 3.23 מיליארד אירו, לעומת 2.98 מיליארד יורו בשנת 2007. ערך הסחר בין גרמניה לאיראן עלה מ-4.3 מיליארד אירו בשנת 2009 לכמעט 4.7 מיליארד יורו ב-2010. איגוד לשכות התעשייה והמסחר הגרמני העריך כי סנקציות כלכליות על איראן עשויות לבטל 10,000 משרות לגרמנים ולהשפיע לרעה על הצמיחה הכלכלית של גרמניה. כשהדבר יפגע בעיקר בחברות גרמניות בינוניות, שתלויות במידה רבה בסחר עם איראן, שיש להן פחות אינטרסים עסקיים בארצות הברית, ולכן הן פחות נוטות ללחצים פוליטיים מצד ארצות הברית..
יחסי הממלכה המאוחדת–קוריאה הדרומית
מערכת היחסים בין הרפובליקה של קוריאה לממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד נמשכת מהמאה ה-19 ועד ימינו. הרפובליקה של קוריאה אמנם מתייחסת ל-18 בינואר 1949 כמועד הקמת היחסים הרשמיים עם הממלכה המאוחדת, אך הקשרים הדיפלומטיים החלו בשנת 1883. ההשתתפות הצבאית הבריטית במלחמת קוריאה בשנות החמישים הייתה משמעותית, אך היחסים בין המדינות באותה העת תוארו כ"נוקבים", עם מעט מידע יחסיתזה על זה. קשרי מסחר וסחר צמחו במהירות במהלך שנות השבעים. במהלך המשבר הכלכלי באסיה בסוף שנות ה-90, ביקרה המלכה אליזבת השנייה בדרום קוריאה, והתקבלה היטב בזמן משבר במדינה. כיום קיימים קשרים כלכליים ודיפלומטיים חזקים בין המדינות.
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC משנת 2014, 74% מדרום קוריאה רואים את השפעתה של בריטניה באופן חיובי, כאשר 14% רואים את בריטניה בשלילה. מצד שני, הדעה על השפעת דרום קוריאה חלוקה בבריטניה, כאשר 45% מהבריטים רואים את השפעתה של דרום קוריאה באופן חיובי, ו-45% צופים בהם באופן שלילי.
היסטוריה
הממלכה המאוחדת כבשה את האי ג'ומון ושינתה את שמו לפורט המילטון בשנת 1885. מערכת היחסים בין שתי המדינות התנתקה במהלך הכיבוש היפני בקוריאה בין השנים 1910–1945. לאחר מלחמת העולם השנייה, כוננה דרום קוריאה קשרים דיפלומטיים עם הממלכה המאוחדת ב-18 בינואר 1949. בריטניה וכוחות חבר העמים הבריטי האחרים נלחמו לצד דרום קוריאה במהלך מלחמת קוריאה. כמעט 100,000 חיילים בריטים נלחמו במלחמת קוריאה. מעורבותם המפורסמת ביותר הייתה קרב נהר האמג'ין, עימות עם חיילים סינים. 600 חיילי הצבא הבריטי הדפו כוח של 30,000 חיילים סיניים שחצו את נהר האמג'ין בקוריאה. בסוף הקרב נפלו 10,000 חיילים סיניים. ההפסדים הבריטים עמדו על 59 בלבד והקרב הזה נחשב לנקודת מפנה במלחמה כאשר הוא עצר את התקדמות הסינים. אנדרטת הקרב בעמק גלוסטר היא אנדרטה לזכר חיילים בריטים שנהרגו בסולמה-רי, דרום קוריאה. 1,078 חיילים בריטים מתו בלחימה במלחמת קוריאה.
לבריטניה יש שגרירות בסיאול ואילו לקוריאה הדרומית יש שגרירות בלונדון. בריטניה ודרום קוריאה משתפות פעולה באירועים עולמיים עם מדינות אחרות כמו ארצות הברית. שתי המדינות מקיימות יחסים צבאיים, ובריטניה תומכת לעיתים קרובות בתפיסת דרום קוריאה בתקופות סוערות של יחסי קוריאה הדרומית–קוריאה הצפונית. בבריטניה התגוררו כ-17,000 דרום קוריאנים בשנת 2011.
בנובמבר 2016 ערך חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה תרגיל תמרון קרב אווירי מקומי עם חיל האוויר המלכותי הבריטי וחיל האוויר של ארצות הברית. זה היה התרגיל הראשון כזה עם מדינה זרה שאינה ארצות הברית.
פועל (אופניים)
פועל (מכונה גם דומסטיק בחלק מהשפות) הוא כינוי לרוכב אופניים (במרוץ אופני כביש או במרוץ אופני מסלול) שהתפקיד העיקרי שהגדירה לו קבוצתו אינו לנצח במרוץ, אלא לסייע לקבוצה ובמיוחד לרוכב שהוגדר כמוביל הקבוצה במרוץ. הפועלים אינם זוכים לפרסום, לתהילה ולשכר להם זוכים הכוכבים עבורם הם עובדים. עם זאת, נהוג כי כספי הפרסים בהם זוכים המובילים מתחלקים שווה בשווה בין כל רוכבי הקבוצה (וגם בקרב הצוות המסייע). חלק מהפועלים נשארים בתפקיד זה ברוב הקריירה שלהם ורק לעיתים רחוקות זוכים להוביל את הקבוצה, בדרך כלל במרוצים בדרגה נמוכה יותר. אולם, חלק מהרוכבים המשמשים כפועלים בתחילת הקריירה שלהם מתפתחים והופכים לרוכבים מובילים בקבוצותיהם. דוגמה לאחרונים הם גרג למונד שהיה פועל של ברנאר אינו וכריסטופר פרום שהיה פועל של ברדלי ויגינס.
המאמץ העיקרי של רוכב אופניים במרוץ, בעיקר בתווי מישורי, הוא התמודדות עם הגרר הנגרם מהתנגדות האוויר במהירות של 40–50 קמ"ש. רכיבה בעקבות רוכב אחר (דראפטינג) מקלה באופן מהותי על הרוכב העוקב. כבר מתחילת מרוצי האופניים, בתחילת המאה ה-20, הייתה ידועה תופעה זו והביאה חיש מהר להעסקת רוכבים שירכבו לפני הרוכב הבכיר. במשך השנים התפתחו טקטיקות מתוחכמות יותר בנוגע להעסקת רוכבים במטלות נוספות במרוץ.
חשיבות הפועלים לניצחון במרוצי האופניים רבה. בכל הראיונות שנערכים אחרי המרוצים עם המנצח, כמעט תמיד, הוא דואג בראש ובראשונה להודות לחברי קבוצתו. מאמן האופניים הישראלי, אילן אולמן, אמר: "אני רואה באופני כביש ספורט קבוצתי ממש כמו בכדורגל שכדי להגשים את המטרות הקבוצתיות צריך שיהיו הרבה אנשים שמעורבים בתהליך. אלוף, גדול ככל שיהיה בלי קבוצה, גם במרוץ חד יומי וגם בטור, לא יכול לנצח. ... זה לא רק הבאת מים, זה גם שבירת רוח, שמירה עליו במהלך קטעים קריטיים, הבאה שלו קדימה, החזרה מפנצ'רים."
סיוע פיזי
מלבד הגנה על הרוכב המוביל מהתנגדות הרוח: אם ברכיבה לפניו ואם ברכיבה לצידו כדי להגן עליו מרוח צד, תפקידיהם הפיזיים הנוספים של הפועלים הם: הבאת מים ומזון ממכונית הליווי של הקבוצה הנמצאת בשיירת מכוניות הליווי הממוקמת אחרי הדבוקה העיקרית במרוץ. הרוכב אוסף מהמכונית בקבוקים רבים ונושא אותם בתאים מיוחדים התפורים בחולצתו אל חברי קבוצתו המפוזרים ברחבי הדבוקה. במקרה של תקלה מכנית או נפילה של הרוכב המוביל, על הפועל להמתין לרוכב המוביל ולסייע לו לחזור לדבוקה. בדרך כלל קפטן הקבוצה על הכביש, או המנהל הספורטיבי יורו ל-2–3 רוכבים להאט את רכיבתם, להמתין למוביל ולהובילו במהירות חזרה לדבוקה. במקרים קיצוניים, כאשר אופני (או גלגל באופניים) הרוכב המוביל ניזוקו, ומכונית הליווי הקבוצתית עם האופניים החלופיים נמצאת הרחק מאחור, נותן הפועל את אופניו למוביל והוא נותר בצד הדרך וממתין למכונית הליווי. מנהלי הקבוצות מקפידים שבכל מרוץ יהיה רוכב המוגדר כ"פועל" שאופניו מתאימים במידתם למוביל הקבוצה, כך שבמקרה הצורך החלפת האופניים כמעט ולא תשפיע על ביצועי הרוכב המוביל.
סיוע טקטי
הפועלים רוכבים במרוץ כשמטרות הקבוצה לנגד עיניהם. במרוצים מישוריים, בחלק הראשון של המרוץ הם מנסים להיכנס לבריחות ועל ידי כך לאלץ קבוצות אחרות לרדוף אחרי הבריחה, ולהפך: הם רודפים בראש הדבוקה אחר בריחות המסכנות את מטרות קבוצתם. בחלק האחרון של המרוץ הפועלים מובילים את הספרינטר של קבוצתם בתצורה טקטית המכונה "רכבת" עד כמה מאות מטרים לפני קו הסיום.
גם במרוצים הרריים יש לפועלים תפקיד טקטי. השפעת הגרר (דראפטינג) בטיפוס וברכיבה במורד היא פחותה, אך עדיין קיימת ובעלת השפעה. כמו כן, יש חשיבות רבה להכתבת קצב הטיפוס. גם במרוצים הרריים יש קבוצות הנוקטות בשיטת ה"רכבת", כאשר הקבוצה הנוטלת על עצמה את הובלת הדבוקה יוצרת טור עורפי של רוכביה בראש הדבוקה. בדרך כלל הרוכבים הראשונים ברכבת הם רוכבים המכונים Rouler המסוגלים לרכוב בצורה טובה בתווי גבעי ומישורי. הרוכבים האחרונים ברכבת הם כבר רוכבים המתמחים בטיפוס, כשהפועל האחרון הוא בדרך כלל מטפס ברמה גבוהה ביותר, כמעט כמו מוביל הקבוצה במרוץ.
מקור הכינוי בשפות שונות
מקור השם הוא הכינוי בצרפתית "דומסטיק" (Domestique) שפירושו משרת. את הכינוי הדביק ב-1911 מארגן ומנהל הטור דה פראנס, אנרי דגראנז', ככינוי גנאי לרוכב מוריס ברוקו שלאחר שאיבד סיכוי לנצח במרוץ, סייע לרוכב מתחרה כחלק מעסקה שסיכמו. סיוע בין רוכבים היה אסור באותה עת בטור דה פראנס, אף על פי שהיה כבר מקובל במרוצי אופניים אחרים. דגראנז' חשש לפסול את ברוקו מחשש שזה יערער לאיגוד האופניים הצרפתי ולכן בחר לגנותו בעיתונו לוֹטוֹ וכתב בדיווח היומי: "הוא אינו ראוי, הוא לא יותר ממשרת". הכינוי דומסטיק עבר לשפה האנגלית והתקבע בה ואף בשפות אחרות כגון גרמנית ופורטוגזית. לעומת זאת, בצרפת השם המקובל הוא: Équipier שמשמעותו חבר קבוצה.
באיטלקית ובספרדית מקובל המונח "גרגריו" (Gregario) שמשמעותו חייל בלגיון הרומאי או חבר בקבוצה. בבלגיה ובהולנד מקובל הכינוי "קנכט" (Knecht) שמשמעותו בהולנדית היא משרת או עוזר.
הולנד באירוויזיון 1958
הולנד ערכה תחרות קדם רבת משתתפים מתוכה נבחר הזוכה שייצג את הולנד באירוויזיון 1958. התחרות נערכה ב-11 בפברואר 1958 באולפני AVRO TV, אותו אולם בו אירחה הולנד את האירוויזיון באותה השנה. התחרות נערכה בעיר הילברסום והנחתה אותה טניה כהן. 11 שירים ו-6 זמרים לקחו חלק בתחרות, כאשר כל הזמרים, מלבד אנק ואן דר גרף, מבצעים שני שירים.
השיר הזוכה נבחר באמצעות שליחת גלויות לשיר המועדף כמו בשנים הקודמות. קורי ברוקן נבחרה ברוב קולות לייצג את המדינה בפעם השלישית ברציפות. כמו כן, כמו ב-1957, גם בשנה זו תפסה ברוקן את 2 המקומות הראשונים. הדירוג המלא של השירים ידוע, אולם המידע לגבי מספר הקולות שקיבל כל שיר ידוע רק לגבי 5 השירים שהגיעו הכי גבוה.
קופטית
קופטית הוא שם ניב של השפה המצרית הקדומה. שפה זו כתובה בכתב מיוחד הקרוי הכתב הקופטי, המצוי עדיין בשימוש בספרי התפילה של הכנסייה הקופטית. שם השפה נובע מ"קופטים", שם הנוצרים תושבי מצרים שמוצאם מהמצרים הקדמונים, ששמם קשור לשם "אגיפטוס" (Egyptos), הכינוי היווני העתיק למצרים: Αἴγυπτος. בעברית משנאית - נקראה הקופטית "גיפּטית" (חילופי גיכ"ק). הכינוי "קופטית" בעברית המודרנית - הושפע מכינוי הקופטית בשפות מודרניות זרות.
לידיעתו את השפה הקופטית היה חלק נכבד בהצלחתו של ז'אן-פרנסואה שמפוליון לפענח את כתב החרטומים שבאבן רוזטה.
היסטוריית השפה והכתב
מקורו הקדום של הכתב הקופטי הוא במאה השנייה לפנה"ס, כשהשפה היוונית הפכה לנפוצה בתקופת בית תלמי ולכן רוב המשכילים ידעו לכתוב ולדבר יוונית כשפה שנייה. כהני הדת העתיקה של מצרים שהתפרנסו ממכירת קמעות והורוסקופים מצאו שאין ביקוש לסחורתם, משום שאיש פרט להם לא ידע לקרוא את הכתב הדמוטי בו כתבו עד אז את השפה המצרית. לפיכך, החלו אלה לכתוב את השפה המצרית שבקמעות בכתב היווני, שלהן הוסיפו תווים נוספים שהושאלו מן הכתב הדמוטי עבור עיצורים שאינם קיימים ביוונית. בהדרגה צומצם מספר תווים אלו והתוצאה הייתה צורת כתב תקנית חדשה לשפה המצרית.
כאשר הפכה הנצרות לדת המדינה בסוף המאה השנייה לספירה, חיפשו מנהיגי הכנסייה דרך להעביר מסר אחיד להמוני העם בשפתם. המיסיונרים ידעו לקרוא כתב יווני, אך לא דמוטי. העם הפשוט לא ידע לקרוא כלל, אך דיבר מצרית. לפיכך, החלו אבות הכנסייה לכתוב את הטקסטים בשפה המצרית, אך בכתב יווני, וכך יכלו המיסיונרים לקרוא ופשוטי העם להבין.
תחילה היה ניסיון לכתוב את השפה רק באלפבית היווני, אך במהרה התבררו חסרונות השיטה והוספו שישה תווים מן הכתב הדמוטי עבור הניב הסהידי (Sahidic) ושבעה תווים מן הכתב הדמוטי עבור הניב הבוהאירי (Bohairic).
תור הזהב של הקופטית
נוהגים לתארך את המאה ה-5 לספירה כתחילת תור הזהב של השפה הקופטית. מבשרה היה הארכימנדריט סט. שֶׁנוּטֶה (Ϣⲉⲛⲟⲩϯ) שחי בשנים 348–466 לספירה. הוא הפך את השפה מכלי להעברת הוראות לנזירים, לשפה ספרותית בשימוש נרחב בשימוש הנזירים, שלטונות הכנסייה, האזרח הפשוט ואף פקידי הממשל. הכריזמה בה ניחן, הידיעה המעמיקה של השפה היוונית בה שלט ומוחו היצירתי, ספקו לו את הכלים הנדרשים על-מנת לרומם את השפה הקופטית בתוכן ובסגנון לרמות ספרותיות שלא הגיעה אליהם עד אז ולא השתוותה אליהם מאז.
קופטית בתקופת השלטון הערבי המוקדם (מאות 7 עד 10 לספירה)
באמצע המאה ה-7 נכבשה מצרים על ידי הערבים. השלטון הערבי אילץ את הקופטים ללמוד ערבית על-מנת לשמר את מקום העבודה הציבורי שלהם. מדיניות זו שחקה בהדרגה את מספר קוראי הקופטית החילוניים שרובם היו עובדי ציבור ובני משפחותיהם. תוך מאה שנה נאלץ הבישוף סוורוס לכתוב את "תולדות הפטריארכים" בערבית.
עם זאת, בפולחן עדיין היה שימוש רב בקופטית לצד היוונית והיא המשיכה לשמש כשפת האיכרים וכהני הכנסייה. בתקופה זו החלו מילים חודרות מהשפה הערבית לקופטית.
שקיעת השפה הקופטית
רדיפות שליטים מוסלמיים שהחלו מיד לאחר כיבוש מצרים בידי האסלאם והתגברו אף יותר בשל מסעי הצלב החישו את הידרדרות השפה. חלק מהקופטים התאסלמו, ואף בכנסייה עצמה החלה הערבית להחליף את היוונית כשפה שנייה ובהדרגה הפכה לשפה ראשונה. קיימים טקסטים מתקופה זו שבה מוצאים ערבית כתובה בכתב קופטי ובהדרגה חדר הכתב הערבי גם לטקסטים הדתיים וכיום ספרי הקודש הקופטיים כתובים בכתב ערבי. בסוף המאה ה-17 חדלה השפה הקופטית להיות שפת דיבור.
במאה ה-19 נעשו ניסיונות לחדש את השפה שהתבטאו בחידוש השימוש בשפה בכנסיות ובהדפסת כתבי הקודש מחדש בכתב הקופטי, אלא שבעקבות המהפכה במצרים ב-1952 שלה היו שותפים קופטים צעירים, שבה הערבית להיות השפה והכתב הדומיננטיים והקופטית קיימת כיום רק בחלק מספרי התפילה. כיום, מלמדים את הילדים את השפה הקופטית מגיל צעיר, כדי שירכשו שפה זאת.
פיפ שואו (סדרת טלוויזיה)
פיפ שואו (באנגלית: Peep Show) היא סדרת קומדיית מצבים בריטית עטורת פרסים בכיכובם של צמד הקומיקאים הבריטים דייוויד מיטשל ורוברט ווב.
הסדרה שודרה בערוץ 4 הבריטי משנת 2003. בישראל הסדרה שודרה בערוץ +yes.
תקציר העלילה
מארק הוא מנהל בחברה להלוואות והמוצלח יותר מבחינה כלכלית מבין השניים, "מרובע", מאותגר מבחינה חברתית ונוטה להיות פסימי. ג'רמי, אשר בתחילת הסדרה נפרד מהחברה שלו, אשר מכונה 'ביג סוז', שכר חדר בדירתו של מארק. ג'רמי אופטימי ואנרגטי יותר מאשר מארק. הוא מובטל אשר מנסה ללא הצלחה לפרוץ לתעשיית המוזיקה.
הסדרה, על פי שמה, ("פיפ שואו" באנגלית = להציץ), מוצגת מנקודת מבטם של שתי הדמויות הראשיות ומושמעים המונולוגים הפנימיים והכמוסים ביותר של שתי הדמויות הראשיות.
בחירות ברוסיה
בחירות ברוסיה נערכות עבור פקידי ממשל ברמה הפדרלית, המחוזית והמקומית.
בעוד שחוקת רוסיה אכן קובעת פרמטרים לבחירת פקידים פדרליים, החוק המדיני, ולא הפדרלי, מסדיר את מרבית היבטי הבחירות במדינה, זכאותם של הבוחרים (מעבר להגדרה החוקתית הבסיסית), ניהול כל מערך הבחירות, כמו גם ניהול הבחירות המקומיות.
כלל הבחירות - הפדרליות, המחוזיות והמקומיות - מנוהלות על ידי ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה וסניפיה בסובייקטים הפדרליים, שהוקמה בשנת 1991 ומוטלת עליה האחריות לחשוף מידע על מימון קמפיין, לאכוף את הוראות חוק הבחירות כמו גם הטלת מגבלות ואיסורים על תרומות, ולפקח על המימון הציבורי של בחירות לנשיאות רוסיה.
הבחירות לנשיאות
ברמה הפדרלית, ראש המדינה הלא הוא הנשיא, נבחר בעקיפין על ידי תושבי כל מדינה, באמצעות בחירה בפתקי הצבעה.
הבחירות לנשיאות רוסיה נערכות אחת לשש שנים. עד 2012 הן נערכו אחת לארבע שנים.
הבחירות לפרלמנט
כל חברי הבית התחתון בפרלמנט, נבחרים ישירות על ידי תושבי כל מדינה.
הבחירות לבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, נערכות אחת לחמש שנים. עד 2011 הן נערכו אחת לארבע שנים.
הבית העליון, מועצת הפדרציה של רוסיה, אינו נבחר בבחירות והבחירות האחרונות התקיימו בשנת 1993. חברי מועצה זו נבחרים על ידי הפרלמנטים המחוזיים.
הבחירות המקומיות
ישנן משרות רבות שנבחרות ברמת המחוזות, כאשר לכל מחוז יש לפחות מושל או מחוקק נבחר אחד. ישנם גם משרדים נבחרים ברמה המקומית, במחוזות, ערים, עיירות, עיירות, מחוזות משנה וכפרים; כמו גם למחוזות מיוחדים העשויים לעבור את גבולות המחוז והעירייה.
הבחירות לרשויות המקומיות במדינה נערכות מדי שנה, אך לא לכלל המחוזות אלא למחציתם או חלק קטן מהם. בחירות אלה כוללות בחירת מושלים, ראשי ערים, ראשי סובייקטים פדרליים של רוסיה והרכבי פרלמנטים מחוזיים.
קוסטה קופוס
קונסטניטנה דמטריוס "קוסטה" קופוס (ביוונית: Κωνσταντίνος Δημήτριος "Κώστας" Κουφός; נולד ב-24 בפברואר 1989 בקנטון, אוהיו) הוא כדורסלן יווני-אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת צסק"א מוסקבה. קופוס שיחק בצעירותו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ונבחר על ידי יוטה במקום ה-23 בדראפט ה-NBA 2008. כמו כן, הוא שחקנה של נבחרת יוון, עמה השתתף באליפות אירופה 2009 ובאליפות אירופה 2011.
נעורים וקריירת מכללות
קופוס שיחק בצעירותו בקבוצת נוער מטעם איגוד האתלטים החובבים, ובגר את בית ספר תיכון גלן אוק שבאוהיו. הוא נחשב לאחד מהסנטרים המבטיחים ביותר, כאשר שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר.
לאחר מכן החל קופוס בקריירת המכללות שלו כשהצטרף לקבוצת אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה נועד להחליף כסנטר את גרג אודן. ב-2008 הוא הוביל את אוהיו לזכייה באליפות טורניר ה-NIT - טורניר המיועד לקבוצות שלא השתתפו בטורניר אליפות המכללות, ואף נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
מינסוטה טימברוולבס
בסוף עונת הועבר קופוס בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יחד עם שתי בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לסנטר אל ג'פרסון.
ממפיס גריזליס
לקראת עונת נשלח קופוס בטרייד לממפיס גריזליס, בתמורה לדרל ארתור וזכויות הדראפט על ג'ופרי לוברן.
סקרמנטו קינגס
ב-13 ביולי 2015, חתם קופוס על חוזה בסקרמנטו קינגס.
נבחרת לאומית
ב-2007 השתתף קופוס עם נבחרת יוון עד גיל 18 באליפות אירופה לנוער שנערכה בספרד. הוא הוביל את הנבחרת להעפלה לגמר הטורניר, שם היא הפסידה לסרביה, ולזכייה במדליית הכסף. הוא העמיד באליפות זו ממוצעים סטטיסטיים גבוהים מאוד, שבכל אחד מהם היה המוביל בטורניר - 26.5 נקודות, 13 ריבאונדים ו-3.5 חסימות, וזכה בתואר ה-MVP של האליפות.
בשנת 2009, בהיותו בן 20 בלבד, זומן קופוס לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של יוון לאליפות אירופה בכדורסל. הוא קלע בטורניר זה 5.3 נקודות והוריד 3 ריבאונדים ב-11.8 דקות בממוצע למשחק, והיה שותף לזכייתה של נבחרתו במדליית הארד.
סטטיסטיקת הקריירה ב-NBA
נכון לסוף עונת
פיאג'ו
פיאג'ו (באיטלקית: Piaggio) היא יצרנית קטנועים ואופנועים איטלקית. בנוסף למותג הנושא את שמה, נמצאים בבעלות החברה מותגים נוספים, בהם: ג'ילרה, אפריליה, מוטו-גוצי ודרבי. בשנת 2006 הייתה פיאג'ו יצרן האופנועים הרביעי בגודלו בעולם עם מכירות של כ-600,000 כלי רכב בשנה. הדגם המוכר ביותר של החברה, המלווה אותה ברוב שנותיה, הוא קטנוע הווספה שהוצג בשנת 1946.
היסטוריה
פיאג'ו הוקמה בשנת 1884 על ידי רינלדו פיאג'ו כחברה לייצור קרונות וקטרי רכבת בפונטדרה, פיזה. במלחמת העולם הראשונה החלה החברה לייצר מטוסים. ייצור מטוסים ומטוסי קרב המשיך גם במלחמת העולם השנייה והפך את מפעלי החברה ליעד הפצצות של בעלות הברית שהחריבו את מפעל הייצור המרכזי.
לאחר המלחמה הגה אנריקו פיאג'ו, בנו של רינלדו, את הרעיון לשקם את החברה באמצעות ייצור כלי רכב זול שהתאים לאיטליה שהשתקמה מהריסות המלחמה. הוא הפקיד את התכנון בידיו של קורדינו ד'אסניו שתכנן את כלי הרכב הדו גלגלי הידוע בשם וספה (באיטלקית: צרעה). הווספה לא דמתה לאופנועים המוכרים עד אז, ואף על פי ששאבה רעיונות מאופנוע של חברת קאשמן האמריקאית מ-1936, היא למעשה המציאה את משפחת הקטנועים כפי שהיא מוכרת כיום. הווספה המקורית צוידה בתיבת הילוכים ידנית, מנוע שתי פעימות בנפח 100 סמ"ק ומבנה מתכת אחוד ששימש כשלדה וחיפוי. על בסיס משפחת הווספה, פיתחה פיאג'ו כלי רכב מסחריים קלים בעלי שלושה גלגלים מסדרת פיאג'ו אפה המיוצרים עד היום.
הצלחת הווספה הביאה לייצורה ברישיון במקומות נוספים בעולם. תוך עשור מכרה פיאג'ו כבר יותר ממיליון יחידות מהווספה והן הכניסו הכנסות גבוהות שסימנו את השלמת שיקום החברה וההתמקדות בתחום הדו גלגלי כתחום ראשי. בשנות ה-50 וה-60 הורחבה משפחת דגמי וספה וכללה קטנועים בנפחי מנוע שונים מ-50 ועד 200 סמ"ק. ב-1957 החל ייצורה של מכונית זעירה במשקל של פחות מ-400 קילוגרם שנקראה וספה 400. מנוע המכונית היה מסוג שתי פעימות בנפח 400 סמ"ק שסיפק כ-18 כוח סוס. מהירותה המרבית של המכונית הייתה 90 קילומטר לשעה.
ב-1959 עברה השליטה בחברה לידי משפחת אניילי שהייתה גם בעלת פיאט. ב-1964 הופרדו חטיבת ייצור הקטנועים מחטיבת מוצרי התעופה והוקמה חברת "פיאג'ו ארו" לתחום התעופה. בשנת 1967 הציגה החברה דגם של אופניים עם מנוע עזר מסדרת פיאג'ו צ'או, אשר היווה פריצת דרך חדשנית בשילוב של רכב מנועי בעל מכלולים מכניים פשוטים מאוד, קל וזול במיוחד. דגם זה ממשיך להיות מיוצר ברציפות ובשינויים מינוריים יותר מ-40 שנה.ב-1969 רכשה פיאג'ו את יצרן האופנועים ג'ילרה שהיה בעל עבר מפואר במרוצי הגרנד פרי.
בשנות ה-70 וה-80 ייצרה פיאג'ו דגמי קטנועים קטנים נוספים, אך משפחות הווספות נותרו עדיין המוצר העיקרי שהלך והתיישן. לקראת סוף שנות ה-80 תוכנן ויוצר דגם וספה חדש לחלוטין שכונה קוזה ועשה לראשונה שימוש בחיפוי פלסטי במקום החיפוי המתכתי, אך עדיין עשה שימוש במנועי שתי פעימות שהשימוש בהם הלך ופחת מסיבות של איכות הסביבה. התחרות העזה מצד יצרני הקטנועים מיפן והמזרח הרחוק שהציעו קטנועים בעלי תמסורת אוטומטית ומנועי ארבע פעימות הביאה את פיאג'ו להפסדים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
פיאג'ו הגיבה בייצור מגוון דגמי קטנועים אוטומטיים, חלקם חדשניים בקבוצתם כדוגמת קטנוע הטייפון שנתן לקטנוע יכולות רכיבה בשטח. ב-1996 הוצגו דגמי וספה חדשים בשם ET2 ו-ET4 שחלקם כללו לראשונה שימוש במנוע ארבע פעימות. ב-1999 נרכשה החברה על ידי חברת השקעות בשם מורגן גרנפל, אך המשיכה לסבול מהפסדים. ב-2002 הציגה פיאג'ו את קטנוע ה-X9 שהיה בעל מנוע ה-500 סמ"ק ארבע פעימות הראשון שלה.