cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יו צ'ארלס סטוקוול
מלחמת העולם השנייה
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה באביב 1940 לחם סטוקוול במסגרת כוח המשלוח הבריטי שחש לעזרת הנורווגים. בשנים 1942–1943 היה סטוקוול מפקד החטיבה הבריטית של מזרח אפריקה. בין השנים 1943 ל-1946 שירת כמפקד החטיבה ה-29, ולאחר מכן כמפקד הדיוויזיה ה-82 (מערב אפריקה) בגבול הודו-בורמה.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 חזר לבריטניה ומונה למפקד הדיוויזיה ה-44 (מחוזות הבית), ובשנת 1947 נתמנה סטוקוול למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-6, שאנשיה פעלו בארץ ישראל החל מתום מלחמת העולם השנייה לדיכוי מאבקו של היישוב נגד שלטונות המנדט הבריטי. אנשי החטיבה, כחיילי צנחנים, חבשו כומתות אדומות וזכו בפי אנשי היישוב לכינוי "כלניות". סטוקוול הגיע לארץ ישראל ב-19 באוגוסט 1947 והחליף את מפקדה הקודם של הדיוויזיה, הגנרל אריק לואי בולס.
במקביל החל פינוי כוחות בריטיים מארץ ישראל, חלקם בדרך היבשה למצרים וחלקם דרך הים מנמל חיפה.
כשמפקדתו בחיפה נטל הגנרל סטוקוול חלק חשוב במהלך כיבוש העיר על ידי כוחות ארגון "ההגנה". ב-21 באפריל 1948 הודיע סטוקוול לנציגי היהודים והערבים שכוחותיו עומדים לפנות את עמדותיהם בעיר ולהתרכז בשטח נמל חיפה ובמספר מחנות מדרום לעיר, וכי לא יתערבו יותר בעימותם שבין היהודים והערבים. פקודתו זו ניתנה על מנת להגן על נמל חיפה שהיה חיוני לתהליך הפינוי של הכוחות הבריטיים מארץ ישראל, ורצונו של סטוקוול למנוע מכוחותיו הסתבכות במלחמה שבין היהודים לערבים. המהלך הבריטי נתן את האות לכוחות "ההגנה" והם החלו בהתקפה ובתוך יממה, ב-22 באפריל, כבר שלטו שליטה מלאה בכל רחבי העיר חיפה. חיפה הערבית, ובה אוכלוסייה אזרחית רבה, בותרה לשלושה חלקים שכותרו על ידי כוחות "ההגנה". בתיווכו של הגנרל סטוקוול, התקיימה פגישה בין נציגי היהודים לנציגי הערבים. הערבים נדרשו על ידי היהודים להיכנע, למסור את נשקם ולהסגיר את הלוחמים הזרים שבקרבם. הערבים דרשו פסק זמן להתייעצות, שלאחריה שבו והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב את העיר, על פני כניעה ליהודים. ראש העיר שבתי לוי הפציר ברגש רב בנציגים הערבים שלא לעזוב את העיר. נציגי הערבים לא נעתרו לו ובימים שלאחר מכן פונו רוב תושבי חיפה הערבים, חלקם דרך הים ללבנון וחלקם דרך היבשה לנצרת.
לאחר שאחרוני הכוחות הבריטיים עזבו את ארץ ישראל, ב-30 ביוני 1948, חזר סטוקוול לבריטניה ושירת במספר תפקידים: בין השנים 1948 ל-1950 היה למפקד האקדמיה הצבאית סנדהרסט; בשנים 1951–1952 כמפקד הדיוויזיה ה-3 באזור תעלת סואץ; בשנים 1952–1954 כמפקד פיקוד מלאיה (כיום מלזיה) ובשנים 1954–1956 שירת סטוקוול כמפקד הקורפוס ה-1 בגרמניה.
בשלהי שנת 1956, לאחר שנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הלאים את תעלת סואץ, יצא כוח משולב בריטי - צרפתי למבצע כיבוש התעלה (במקביל ובתיאום עם מבצע קדש של צה"ל). במסגרת המבצע שנקרא מבצע מוסקטר, שימש הגנרל סטוקוול כמפקד כוחות הקרקע. המבצע נכשל והכוחות האנגלו-צרפתיים עזבו את אדמת מצרים.
באוגוסט 1957 הועלה סטוקוול לדרגת גנרל, בשנים 1957–1960 שירת סטוקוול במשרד המלחמה הבריטי, ובשנת 1960 נתמנה לסגן המפקד העליון של הכוחות המשולבים באירופה. בשנת 1964 פרש הגנרל סטוקוול לגמלאות.
סטוקוול נפטר ב-27 בנובמבר 1986 בגיל 83.
שפל כלכלי
שפל כלכלי הוא משבר כלכלי חמור אשר מתרחש בכלכלת מדינה אחת או יותר. תקופת השפל מאופיינת בצימצום משמעותי ממושך בכמות הייצור והצריכה, לעומת תקופת מיתון, אשר אינה אלא שלב חולף מקובל במחזור עסקים. תקופת שפל כלכלי מאופיינת בעלייה "יוצאת דופן" בשיעור אבטלה, הגבלת האשראי, צמצום התפוקה וכמות ההשקעות, דפלציה או היפר-אינפלציה של מחירים, פשיטות רגל רבות, סחר ומסחר מופחת, וכן תנודות בערך המטבע אשר מובילות להפחתת ערכו של המטבע ביחס למטבעות אחרים.
הדוגמה הטובה ביותר לשפל כלכלי היא תקופת השפל הגדול אשר התרחשה בשנות השלושים של המאה ה-20, והשפיעה על כל מדינות המערב, והייתה חמורה במיוחד בארצות הברית.
הסיבות המובילות לשפל כלכלי
במהלך מחזור החיים הכלכלי מקצים משקיעים ויזמים את המשאבים המצויים בחברה בין יוזמות ועסקים שונים. כאשר הקצאת המשאבים נכונה מצליח בעל העסק לכסות את עלות המשאבים שלו וגורף רווח. כאשר הוא איננו מצליח בכיסוי הוצאותיו הוא חווה הפסד, הפרמיה שמוכן הציבור לשלם על הקצאת המשאבים שלו היא שלילית, והוא נאלץ לשנות את התנהלותו.
יש פעמים בהם הקצאת משאבים קלוקלת מתרחשת בקנה מידה רחב ומכסה סקטורים רבים, ואף את הכלכלה כולה. במקרים כאלו כאשר נחשפת הקצאת המשאבים הקלוקלת מתרחש משבר כלכלי המשפיע ישירות על כמות גדולה של פירמות ושכירים, ובעקיפין פוגע בכלל המשק.
בתקופת המשבר הכלכלי מתארגן הסדר הכלכלי מחדש. בשלב ראשון מחפשת הכלכלה בסיס חדש וקטן יותר. פירמות רבות מפטרות עובדים או פושטות רגל; תנופת ההשקעות נבלמת; צרכנים נוטים לקמץ בצריכה ולהרבות בחיסכון. במקביל מתחילים יזמים ומשקיעים חדשים לתור אחר הזדמנויות השקעה שנוצרו בעקבות ההסטה בטעמי ובתנאי ההשקעה, החיסכון, התעסוקה והצריכה במשק. יוזמותיהם יבקשו להקצות מחדש את המשאבים ש"בוזבזו" במשטר המשקי הישן, ויובילו לצמיחה מחודשת מבסיס הצמיחה החדש והנמוך שנוצר על ידי השפל הכלכלי.
יחסי ישראל–לבנון
היחסים בין ישראל ללבנון מעולם לא התקיימו במישור הכלכלי או הדיפלומטי, אף שלבנון הייתה המדינה השנייה בליגה הערבית שהסכימה לחתום על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם ישראל בשנת 1949 (הראשונה היתה מצרים). לבנון לא השתתפה במלחמת ששת הימים ב-1967 או במלחמת יום כיפור באוקטובר 1973, ועד שנות ה-70 המוקדמות היה גבול לבנון-ישראל הרגוע ביותר מבין גבולותיה של ישראל עם מדינות ערב. קו הגבול בין ישראל ללבנון מכונה "הקו הכחול".
ככלל, מרבית היחסים של ישראל עם לבנון נוהלו עם האוכלוסייה הנוצרית בלבנון, וכמעט שלא התקיימו יחסים כלשהם עם האוכלוסייה המוסלמית במדינה.
לפני תקומת המדינות
עד 1943, עת השיגה לבנון עצמאות, היו שטחי שתי המדינות נתונים תחת מנדט צרפתי ומנדט בריטי, אולם יחסים בין התנועות הלאומיות שבעקבותיהן קמו שתי המדינות התקיימו זמן רב לפני כן.
עד מלחמת העולם השנייה
לתנועה הציונית היו קשרים רבים בלבנון, הן בקרב הקהילה היהודית והן בקרב העדות השונות. בבירות התקיימו בתי ספר של כי"ח, וכן בית ספר עברי-ציוני. עם זאת, בקרב הקהילה היהודית היו פעילים אנטי-ציונים, והשלטון הצרפתי התמיד בלחציו להחלפת העברית בערבית ובצרפתית, אליהם נכנע רב הקהילה שלמה טאג'ר. גם בארץ ישראל היו קהילות מרוניות, כגון בברעם ובגוש חלב.
ההתבססות הציונית בארץ ישראל והתעוררות הלאומיות הלבנונית התחילו ביחסי שלום וידידות בין השתיים. משפחת סורסוק היוונית-אורתודוקסית מכרה אדמות רבות בצפון ארץ ישראל לפעילים וארגונים ציוניים שונים, עליהן הקימו חלוצים יישובים רבים. תלמידים ארץ-ישראליים למדו באוניברסיטה האמריקאית בביירות, וחלקם, כאברהם גרין ואליהו אילת, תרמו לקיום קשרים בין מוסדות הציונות ללבנונים לאומיים, בעיקר נוצרים. בין הציונים והמרונים התקיימו שיתופי פעולה על בסיס תפיסה, שהייתה משותפת למנהיגים משני הצדדים, לפיה ישראל, כבית הלאומי היהודי, ולבנון, כבית הלאומי המרוני, צריכות לשתף ביניהן פעולה על-מנת לחזק את כוח העמידה שלהן אל מול העולם הערבי-מוסלמי הסובב. בין הקשרים הבולטים ניתן למנות את המגעים עם אמיל אֶדֶה וקשרים בין אליהו אילת, ויקטור יעקובסון, משה שרתוק, יוליוס סימון ואחרים מהסוכנות היהודית לשארל קורם ומקורבים אליו לצורך הקמת 'אגודת ארץ ישראל - לבנון' ובנייה משותפת של סכר חשמלי בנהר הליטני, לתועלת שתי המדינות. לבנון השתתפה בתערוכת יריד המזרח בתל אביב. זמן קצר לפני פרסום מסקנות ועדת פיל, נפגש חיים ויצמן עם אמיל אֶדֶה בפריז ומסר לו את דו"ח על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית הגובלת בלבנון, ואדה השיב ש"יש לו הכבוד לברך את נשיאה הראשון של מדינת היהודים העתידה לקום" וביקש שחוזה הידידות הראשון שלה ייחתם עם לבנון.
עוד בתחילת רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית גינה הפטריארך המרוני אנטון ערידה את אפליית ורדיפת היהודים, והצהיר שהיהודים הם אחי הנוצרים באנושות והאלוהים בחר בהם לשמירת הדת.
מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד פרוץ מלחמת העצמאות
במהלך שנות המלחמה ירד כוחם של תומכי הציונות הלבנונים בשל השתלטות צרפת של וישי ולאחר מכן הכיבוש הבריטי בלבנון, שעודד את ירידת מחנה אמיל אֶדֶה הציוני ועליית מחנה בשארה אל-ח'ורי הפרו-ערבי. עם זאת, המשיכו המגעים להקמת 'אגודת ארץ ישראל - לבנון' ולבניית סכר בליטני. מחנה אל-ח'ורי האמין כי לא ניתן להילחם בערבית ובאסלאם, ולכן יש לנסות לחיות עמם בשלום. לכן התאים עצמו המחנה לעמדה הערבית והתנגד לציונות.
הקהילה היהודית לא נפגעה כלל ממשטר וישי הקצר, והמנהיג הרוחני של יהודי לבנון בן ציון ליכטמן היה פעיל בענייני ארץ ישראל ונפגש ב-1945 עם ראשי המזרחי וראשי אגודת ישראל, הרב יצחק מאיר לוין והרב משה בלוי. הוא תמך בבקשות הרבנים יצחק הרצוג ויהודה לייב מימון לסיוע למוסדות תורניים בישראל, ועל פי דרישתו אספו בני קהילתו כסף לסיוע למעפילים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך הפטריארך המרוני ערידה לגנות את מעשי הנאצים ביהודים, וכן תמך ביחסים עם הציונות והעניק את חסותו ל'אגודת לבנון - ארץ ישראל'. ב־1944 ביקרו נבחרות ספורט ארץ־ישראליות בלבנון.
ב-1943 קיבלה לבנון עצמאות, ואל-ח'ורי הפן-ערבי נבחר לנשיא לבנון. הדבר קבע את יחסה השלילי של ההנהגה המדינית הלבנונית כלפי ישראל בשנים הבאות.
הכרזת החלוקה והקמת מדינת ישראל המתוכננת איימו על האיזון העדין בין הנוצרים למוסלמים בלבנון, מכמה טעמים: האפשרות שגורמים מרונים יתמכו בישראל ויביאו לקרע עם העולם הערבי, האפשרות שישראל תתחרה כלכלית בלבנון ותביא להתמוטטות המשק הלבנוני, והאפשרות שישראל תאיים טריטוריאלית על לבנון (אפשרות שהפכה מוחשית מאוחר יותר, כשבמבצע חירם כבש צה"ל שטחים עד הליטני). אל-ח'ורי עצמו קרא בעצרת האו"ם לבטל את הצעת החלוקה, כדי שיתאפשר "ליהודים ולערבים לחיות בארץ-ישראל יחדיו בדיוק כפי שיהודים וערבים חיים בלבנון", וייתכן שהאמירה מבטאת חשש, שמא הצלחת החלוקה בארץ ישראל תוביל לחלוקה דומה בין המוסלמים לנוצרים בלבנון.
לעומת אל-ח'ורי, הכמורה המרונית תמכה בציונות. הפטריארך ערידה העיד בועדת החקירה האנגלו-אמריקאית, וגם ארכיבישוף ביירות איגנאטיוס מובארכּ הביע את צערו על שלא עלה בידו להופיע בפני הוועדה, ושלח תזכיר בו טען שהתנגדות השלטונות הלבנוניים לציונות נובעת מלחץ ערבי בלבד, הערבים הם כובשים ופולשים שמנסים לדכא את הזהויות המקוריות בארץ ישראל ובלבנון, הציונות אחראית להפיכת הארץ משוממה וענייה לפורייה ומשגשגת, ושיש צורך להקים בית לאומי יהודי הן מבחינה מוסרית והן מבחינת ההגנה על המיעוטים במזרח התיכון מפני הערבים והאסלאם.
במהלך מלחמת העצמאות הישראלית
לאחר הכרזת העצמאות בעיצומה של מלחמת העצמאות, הכריזו צבאות מדינות ערב מלחמה על ישראל והכינו כוחות ללחום בה. לבנון, תחת שלטון בשארה אל-ח'ורי, לא פלשה בפועל, אך הכריזה על עצמה כצד לוחם. לפי תוכנית החלוקה, רוב הגבול הדרומי של לבנון גובל במדינה הערבית, ולכן לבנון סייעה לצבאות ערב ולצבא ההצלה מדרום לה. צבא לבנון סייע בכיבוש מלכיה, וחמישה חודשים לאחר מכן, במהלך מבצע חירם באוקטובר 1948, כבש צה"ל את כל הגליל וכן 14 כפרים בלבנון, עד נהר הליטני. צבא לבנון, לעומת זאת, כבש את ראש הנקרה.
הסכם שביתת הנשק בין לבנון לבין ישראל
הסכם שביתת הנשק בין לבנון לבין ישראל בתום מלחמת העצמאות היה פשוט יחסית. שלא כמו בהסכמי שביתת הנשק האחרים, לא היה שום סעיף ששרטט את הגבול הבינלאומי עם לבנון, וההסכם המשיך להתייחס לקו הגבול בין המנדט הבריטי לבין המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון כאל הגבול הבינלאומי הקבוע בין המדינות. 14 הכפרים שישראל כבשה וכיבושי לבנון בראש הנקרה פונו. שלא כמו בארצות ערב אחרות, האוכלוסייה היהודית גדלה בלבנון לאחר קום מדינת ישראל.
לאחר מלחמת העצמאות
ב-1959 דיווח המכון לעניינים יהודיים של הקונגרס היהודי העולמי, כי לבנון היא המדינה היחידה מבין 11 מדינות מוסלמיות במזרח התיכון, שלא הפלתה את היהודים לאחר קום המדינה. יהודים גם יכלו לרכוש קרקעות בכל רחבי המדינה ללא הגבלה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון ב-1958, ישראל תמכה בממשלת לבנון בראשות כמיל שמעון, וסייעה לו ולתומכיו, באמצעות מטוס מסוג DC-3 דקוטה של חיל האוויר האירָני שהעביר במשך חודש שלל ממלחמת סיני לידי אנשיו של שמעון.
לבנון לא נטלה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים. לפני מלחמת ששת הימים, במהלך חודש מאי 1967, פעלה לבנון למנוע את המלחמה בתיווך צרפתי. ב-2 ביוני הודיע לבנון שלא תיכנס לברית הגנה עם מצרים כפי שעשתה ירדן. שבוע לאחר המלחמה העבירה ישראל ללבנון אזהרה שיש כוונה לפגוע בקהילה היהודית בביירות, בעקבות הניצחון הישראלי. וממשלת לבנון שלחה כוחות משטרה להגן על הרובע היהודי. לאחר המלחמה נחשף כי רמטכ"ל צבא לבנון סירב לתקוף את ישראל, למרות פקודה שקיבל מראש הממשלה המוסלמי רשיד כראמי, ושהמנהיגים המרונים פואד שהאב, כמיל שמעון ופייר ג'ומאייל ביקרו בפריז, לונדון ווושינגטון לפני המלחמה, והשיגו ערבות לשלמות הטריטוריאלית של לבנון. בנוסף הועברו מקו הגבול עם ישראל קצינים שהושפעו מהתעלומה הערבית והיו להוטים לתקוף. ב-22 ביוני 1967 הודיעו מנהגי הפלנגות שעל לבנון להיות מדינה נייטרלית. לאחר המלחמה חזרה כלכלת לבנון לשגשג תוך זמן קצר.
בראשית שנות הששים חיו בלבנון כ־9,000 יהודים. עם השנים גברה הגירתם מהמדינה, בעיקר לקנדה, ארצות הברית וברזיל. בשנת 1968 נותרו בלבנון 3,000 יהודים. ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן ה־69. הוא הוחזק בדמשק, והוצא שם להורג. כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש. במהלך הקרבות בין המוסלמים והנוצרים, שכונת ואדי אבו ג'מיל, שהייתה קרובה לאזור החיץ בין האזורים שבשליטת המוסלמים לאזורים שבשליטת הנוצרים, נפגע קשה ורבים מהיהודים נטשו אותה. באפריל 1976 דווח כי נותרו רק 400 יהודים בלבנון.
התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון
התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים התאפיינה בפעולות טרור פלסטיני שנעשו מלבנון (ירי רקטות, פיגועי מיקוח ופיגועי רצח), ובתגובה צבאית ישראלית בעוצמות שונות.
פיגועים בולטים בתקופה זאת:
מבצעי צה"ל בלבנון בתקופה זאת: אירועים נוספים שלא התפרסמו היו נפילות בשבי של טייסים ישראלים, שהוחזרו בשלום.
מלחמת האזרחים הלבנונית ומלחמת לבנון הראשונה
מספר מיליציות ימניות היו בעלות בריתה של ישראל במלחמת האזרחים הלבנונית.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שיתפה ישראל פעולה באופן נרחב עם הפלנגות הנוצריות ואנשי צבא לבנון החופשית שישראל סייעה להם להפוך לצד"ל. ישראל העניקה סיוע נרחב למדינאים הנוצרים ולראשי המיליציות הנוצריות (החזית הלבנונית ואחרים) וקיימה קשרים פעילים עמם.
המלחמה שפרצה עקב המתקפות שביצעו ארגונים פלסטיניים לעבר שטחי ישראל, עקב מלחמת האזרחים הלבנונית, גרמה לנוצרים הלבנונים לחבור לישראל במאבקם נגד השלטון המוסלמי. במהלך תקופה זאת ישראל ספגה ביקורת נוקבת על חשדות בדבר השתתפותה במעשי טבח סברה ושתילה, שערכו אנשי הפלנגות הנוצריות בין 16 בספטמבר לבין 18 בספטמבר 1982, במאות מתושבי מחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ושכונת אלפאכהאני שבמערב ביירות. כוחות הפלנגות נכנסו למחנה כחלק מהשתלטות צה"ל על מערב ביירות ולכן רבים טענו שכוחות צה"ל אף הם השתתפו בטבח.
באותן שנים היה ידוע על ניסיונה של ישראל להביא למינויו של בשיר ג'ומאייל כנשיא לבנון, שאף נבחר ב-23 באוגוסט 1982 אם כי נרצח טרם היכנסו לתפקיד ב-14 בספטמבר 1982.
ג'ומאייל שימש כמנהיג פוליטי וצבאי של "הכוחות הלבנוניים" (איגוד המיליציות הנוצריות) והוא פעל להפוך אותם לכוח הצבא הנוצרי היחיד בלבנון באמצעות פירוק שאר המיליציות הנוצריות והפלנגות הנוצריות שבראשותו ביצעו התקפות נרחבות על מיליציות אחרות ובין האירועים המכוננים ביותר של הפלנגות היה "יום הסכינים הארוכות" - מתקפת הפלנגות ב-7 ביולי 1980 כשאנשי הפלנגות הנוצריות תקפו את מפקדת מיליציית הנמרים של כמיל שמעון. באירוע נרצחו כ-200 מתוך 500 לוחמי המיליציה, והשאר נותרו בתוך "הכוחות", אף שפיקודם הנפרד בוטל וכך הפכו הכוחות הלבנוניים לנאמנים לפלנגות והורכבו מאנשיהם והמיליציה המשיכה ליהנות מתדמית של ארגון כלל-נוצרי. אחרי שאש"ף סולק מביירות בקיץ 1982, טס באשיר ג'ומייל לעיר החוף נהריה כדי להיוועד עם מנחם בגין ואריאל שרון. בגין ושרון הציעו כי ישראל ולבנון יכוננו יחסים דיפלומטיים מלאים, אך ג'ומייל הציע מעין הסכם אי-תוקפנות רשמי. כששרון הזכיר לג'ומייל כי ישראל שולטת במרבית שטחי לבנון באותה עת, וכי יהיה זה נבון לעקוב אחרי ההוראות של ישראל ג'ומייל הושיט את ידיו והשיב "שים אזיקים על ידיי.... אני לא צמית שלך". ג'ומייל עזב את הארץ מבלי לבצע כל הסכם רשמי וכעבור שבועיים נרצח על ידי לאומן סורי.
לאחר ההתנקשות בחייו של ג'ומייל, חתמו ישראל ולבנון על הסכם ה-17 במאי 1983, אשר היה מעין הסכם שלום. לבנון חתמה על ההסכם תחת לחץ אמריקני וישראלי, אבל זה היה בניגוד לסוריה. ההסכם הותנה בנסיגה סורית, שלא התרחשה לפני אפריל 2005. רוב תוכן האמנה הכיל פרוטוקולים תזכירים סודיים. בית המחוקקים הלבנוני אשרר את האמנה בהפרש של 80 קולות, אבל בעמדה המקומית החלש מאוד ולא יציבה, הנשיא אמין ג'ומייל ביטל את הסכם השלום ב-5 במרץ 1984. בלחץ סורי מתפשר, אחרי שחיל הנחתים האמריקני נסוג עקב נסיגת ישראל.
ישראל קיימה יחסים ענפים עם הנוצרים בלבנון והעניקה למיליציות הנוצריות אספקת כלי נשק ושירותים שונים למדינת לבנון החופשית, המדינה שנוצרית שעל הקמתה הכריז סעד חדאד באופן חד-צדדי בתקופת מלחמת האזרחים הלבנונית. באותה תקופה ישראל סיפקה שירותים רבים למדינת לבנון החופשית שהקים סעד חדאד וכיום ישראל מקיימת קשרים ברמה נמוכה עם הנוצרים בלבנון. בתקופת מלחמת לבנון הראשונה נוצלה שהת כוחות צה"ל במדינה בכדי לקדם את היחסים המבוססים עם הנוצרים גם בתחום האזרחי לכדי מעין יחסים דיפלומטיים וכלכליים נורמליים שבהם יוכלו להשתלב גם אוכלוסיות נוספות במדינה, בנוסף לנוצרים. במסגרת ניסיונות עולה אף פעלה בביירות במהלך תקופת המלחמה נציגות דיפלומטית ישראלית ושהופעלה על ידי משרד החוץ במעמד דומה לשגרירות אך נציגות זאת נסגרה בסמוך לנסיגת צה"ל לרצועת הביטחון. ההצלחה של ראשית מלחמת המפרץ יצרה הזדמנויות חדשות עבור השכנת שלום במזרח התיכון. בחודש אוקטובר 1991, בחסות ארצות הברית וברית המועצות, בשיחות השלום במזרח התיכון שהתקיימו במדריד, ספרד, שבה ישראל ודרשה במפגיע מרוב שכנותיה הערביות משא ומתן דו-צדדי ישיר למען צדק מתמשך וכולל שלום המבוסס על החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338 (וגם החלטה 425 בעניין לבנון) וכן רעיון "שטחים תמורת שלום". לבנון, ירדן, סוריה, וכן נציגים של הפלסטינים המשיכו במשא ומתן עד לשלב הביניים של הסכמי אוסלו שנחתמו בין ישראל לבין הפלסטינים בספטמבר 1993 וכן ישראל וירדן שחתמו על הסכם שלום באוקטובר 1994. במרץ 1996, החזיקו סוריה וישראל סיבוב נוסף של שיחות מדריד, כשלבנון לא ביקשה להתכנס מחדש.
בתחילת אפריל 1996, נפתח מבצע ענבי זעם בתגובה לפעולות חזבאללה כנגד בסיסים צבאיים ישראליים בדרום לבנון. המבצע נמשך 16 יום וגרם למאות אלפי אזרחים בדרום לבנון לברוח מבתיהם. ב-18 באפריל, פגזים ישראליים פגעו בריכוז פליטים וכח או"ם בכפר קאנא, והרגו 102 בני אדם.
לאורך שנות ה-90 הייתה חוסר שביעות רצון הולכת וגדלה בישראל בשל כיבוש שטחי דרום לבנון והקמת רצועת הביטחון. חוסר שביעות הרצון גבר לאחר אסון המסוקים (1997) ועקב זאת, אהוד ברק בקמפיין לראשות הממשלה הבטיח נסיגה מלבנון, ולבסוף, ב-23 במאי 2000, צה"ל אכן נסוג מדרום לבנון, וסיים 22 שנות כיבוש. צד"ל התמוטט וכ-6,000 מאנשי צד"ל ובני משפחותיהם נמלטו מלבנון, אם כי יותר מ-2,200 חזרו עד דצמבר 2001. עם נסיגת כוחות צה"ל, רבים בלבנון החלו לקרוא לבדיקת הנוכחות המתמשכת של הכוחות הסוריים, שאומדן כוחם הוערך בסוף שנת 2001 ב-25,000.
לאחר הנסיגה
ב-16 ביוני 2000, אימצה מועצת הביטחון של האו"ם את דו"ח המזכ"ל שבדק את קצב הנסיגה הישראלית. בחודש אוגוסט 2000, ממשלת לבנון פרסה יותר מ-1,000 שוטרים וחיילים באזור רצועת הביטחון לשעבר, אבל גם חזבאללה שמר על עמדות תצפית וסיורים שנערכו לאורך הקו הכחול. בעוד לבנון וסוריה הסכימו לכבד את הקו הכחול, נרשמו התנגדויות וטענות מתמשכות כי ישראל לא נסוגה באופן מלא מאדמת לבנון. כאשר המתח האזורי הסלים עם האינתיפאדה בספטמבר 2000, דווח כי חזבאללה חטף ב-7 באוקטובר שלושה חיילים ישראלים בשבי באזור המכונה חוות שבעא. זה שטח מיושב שברובו תחת שליטה ישראלית לאורך הגבול בין לבנון לסוריה כפי שנטען על ידי לבנון, למרות זאת האו"ם ורוב הקהילה הבינלאומית, כולל ישראל, הסכימו כי חוות שבעא היא חלק מסוריה. החזבאללה ביקש להשתמש בשבויים הישראלים כמנוף לשחרור אסירים לבנונים.
בשנת 2003 נהרג נער בשלומי כתוצאה מירי של חזבאללה.
מאז תחילת מהפכת הארזים, בישראל היו תקוות גבוהות באשר להסכם השלום עם לבנון. בשנת 2005 התראיין סעד חרירי ואמר:
, אבל הוא הוסיף כי לבנון לא תחתום על הסכם שלום נפרד כמו שירדן ומצרים עשו. מנהיגים לבנונים אחרים ציירו אפילו קו נוקשה יותר.
ב-3 באוגוסט 2010, עימות שהתרחש סמוך לכפר הלבנוני עבאיסה בין צה"ל לבין צבא לבנון לאחר שסיור ישראלי בגבול התעמת עם חיילים לבנונים. ישראל טענה כי החיילים נעו בתחומי ישראל, תוך שלבנון טענה כי החיילים חצו את הגבול כדי לעקור עצים. קרב יריות שהתפתח הביא למותם של שלושה חיילים לבנונים ומפקד ישראלי בכיר: שני חיילי צה"ל וחמישה חיילים לבנונים נפצעו גם הם. עיתונאי לבנוני נהרג.
בחודש דצמבר 2018 הורה בית משפט בלבנון לחסום את האתר של חברת ויקס הישראלית בגלל המצב בין ישראל ולבנון. כתוצאה מכך, למשתמשים רבים בלבנון אין אפשרות גישה לאתריהם האישיים, ולדברי מספר מהם, עסקיהם נפגעו.
מלחמת לבנון השנייה
ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, אמר באוגוסט 2006 כי לבנון תהיה "המדינה הערבית האחרונה לעשות שלום עם ישראל" בשל המספר הגדול של אזרחים שנהרגו במלחמת לבנון 2006. השיח' חסן נסראללה, מנהיג חזבאללה, הכריז "מוות לישראל" והבטחות ל"שחרור" ירושלים. אין זה סביר כי לבנון תחתום על הסכם שלום עם ישראל לפני סוריה, כיוון שהשפעתה של סוריה על הפוליטיקה הלבנונית היא עדיין חזקה.
במהלך המלחמה צה"ל הפציץ בסיסים רבים של צבא לבנון, אך לא היו קרבות בין שני הצבאות. כך למשל, בשנת 2008, נחשף באמצעות ויקיליקס, שגריר ארצות הברית לשעבר בלבנון מישל סיסון, כי שר ההגנה הלבנוני שלח מסרים לישראל דרך ארצות הברית וקבע כי צבא לבנון יימנע ממעורבות בעימות עתידי בין ישראל לחזבאללה, וכי הצבא, כפי שצוטט בכבלים "יעביר מזון מעמדה ראשית, כסף, מים עם יחידות אלה, כך שיוכלו להישאר בבסיסיהם, כאשר ישראל תפגע בחזבאללה. בדיסקרטיות, הוא הוסיף כי הוא מייעץ לישראל להבטיח לא "לפוצץ גשרים ותשתיות באזורים נוצריים".
העשור השלישי של המאה ה-21
באוגוסט 2020, לאחר הפיצוץ בנמל ביירות, שגרם נזק רב ללבנון (ולביירות בפרט), פנתה ישראל לגורמים ביטחוניים ומדיניים בינלאומיים במטרה להציע סיוע הומניטרי ורפואי ללבנון. נשיא המדינה, ראובן ריבלין, אף הביע תנחומים על הפיצוץ. מספר בתי חולים בצפון ישראל אף הציעו את עזרתם והודיעו כי יהיו מוכנים לקלוט ולטפל בפצועים מהאירוע אם יתאפשר. יממה לאחר הפיצוץ, הואר בניין עיריית תל אביב בצבעי דגל לבנון לאות הזדהות עם העם הלבנוני בעקבות הפיצוץ, מהלך אשר גרר ביקורות רבות בישראל.
ב-16 באוגוסט 2020, מספר ימים לאחר הצגת הסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, טען נשיא לבנון, מישל עאון, בריאיון לערוץ חדשות צרפתי כי אינו פוסל את האפשרות של הסכם שלום וכינון יחסים עם ישראל בעתיד, אך ציין כי לפני כן ישראל ולבנון חייבות לפתור את הבעיות ביניהן. מדובר בהתבטאות מפתיעה מצד נשיא לבנון, הנחשב למקורב לחזבאללה.
ב-14 באוקטובר 2020 נפתח המשא ומתן בין ישראל ללבנון. השיחות עוסקות בקביעת הגבול הימי-כלכלי בין המדינות, ובמחלוקת על שטח שגודלו הוא כ-550 ק"מ רבוע. ב-12 באוקטובר 2022 הושג הסכם בין שתי המדינות בעניין הגבול הימי בתיווכה של ממשלת ארצות הברית.
ב-20 ביולי 2021, שתי רקטות נורו מלבנון לגליל המערבי, צה"ל הגיב בירי ארטילרי. באוגוסט 2021 החלה מתיחות עם לבנון עקב ירי של רקטות, מדרום לבנון לישראל.
במהלך חג הפסח 2023 שיגר ארגון טרור חמאס (לפי דיווחים רשמיים) 36 רקטות על יישובים בקו העימות בצפון מדינת ישראל, 25 מתוכן ייורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, צה"ל הגיב בירי ארטילרי למקומות הירי ותקיפת יעדי חמאס.
בחודש יוני הוקמו שני אוהלים השייכים לחיזבאללה בהר דב שבשטח ישראל, מה שגרר מתיחות נוספת. בכירים בארגון הטרור חיזבאללה וחברי הפרלמנט הלבנוני שיגרו איומים כי מדובר בשטח לבנוני כבוש, אף על פי שלא היה שייך למדינת לבנון מעולם.
בתחילת חודש יולי 2023 שיגר ארגון הטרור חיזבאללה טיל מסוג נ"ט לעבר גדר המערכת אשר נפל בצד הישראלי, צה"ל תקף בארטילריה את מקור הירי.
בתחילת חודש אוגוסט 2023 פורסם בערוץ "כאן 11" כי פעילים לבנונים משתמשים בפנסי לייזר על מנת לסנוור חיילים ואזרחים על קו העימות וכי צה"ל אינו יודע איך להגיב מלבד לפזרם עם פצצות גז מדמיע.
עונת 2015/2016 ביורוקאפ
עונת 2015/2016 ביורוקאפ הייתה העונה ה-14 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל. היא אורגנה על ידי יורוליג בסקטבול תוך מחלוקת עם פיב"א אירופה על צורת הניהול של תחרויות.
המשחק הראשון התקיים ב-13 באוקטובר 2015 ומשחקי הגמר הסתיימו ב-27 באפריל 2016. בתחרות השתתפו 44 קבוצות.
בסדרת משחקי הגמר של התחרות ניצחה גלאטסראיי וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בעקבות כך היא קיבלה זכות להשתתף בעונת 2016/2017 ביורוליג
מתכונת התחרות
בעקבות לחץ של פיב"א אירופה שנבע מסכסוך יורוליג-פיב"א, VEF ריגה, טורוב זגוז'לץ, ויובנטוס שהוזמנו להשתתף בתחרות בסופו של דבר הודיעו על אי-השתתפותם והוחלפו בספירו שרלרואה. בשלב הבתים השתתפו 36 קבוצות שאורגנו ב-6 בתים (בשתי חטיבות, 3 בתים בכל חטיבה). 24 קבוצות החזקות של הבתים שיחקו שלב בתים נוסף כאשר בבתים נכללו עוד 8 קבוצות שירדו מיורוליג. בהמשך 16 קבוצות המשיכו הפלייאוף שנערך בשיטת משחק בית/משחק חוץ כולל סדרת משחקי הגמר.
שלב הבתים השני
בשלב הזה הצטרפו באיירן מינכן, לימוז', פינאר קרשיאקה, מכבי תל אביב, שטרסבורג, אולימפיה מילאנו, ז'לונה גורה, ודינמו סאסארי שנשרו מהיורוליג.
ישראל בתחרות
לישראל היו שתי נציגות:
שדות ההרג של טקסס
שדות ההרג של טקסס (באנגלית: Texas Killing Fields) הוא כינוי לשטח אדמה במדינת טקסס, ארצות הברית, הנמצא לאורך חלקו הדרומי של הכביש המהיר I45. חלק זה של הכביש, שאורכו כ־80 קילומטרים, יוצא מן העיר יוסטון לכיוון דרום-מזרח, חוצה עיירות וערים קטנות, ומסתיים בחוף ימה של העיר גלווסטון.
שמו של השטח ניתן לו לאחר שהחל משנות השבעים נמצאו בו עשרות גופות של נערות ונשים צעירות שעל פי ההערכות היו קורבנותיהם של מספר רוצחים סדרתיים שפעלו באזור במשך השנים, זאת בנוסף לעשרות נשים נוספות תושבות עיירות הסביבה שנעלמו ומעולם לא נמצאו. האזור הוא מעין מסדרון הנמצא משני צידיו של הכביש המהיר, ומאופיין בתוואי הכולל מקומות מבודדים ומרוחקים משטחים מיושבים כמו ביצות, סבכי שיחים, יערות, בריכות אגירה, שבילי עפר ושדות נפט נטושים, שעם מזג האוויר החם והלח השורר בו ברוב ימות השנה, מציב תנאים בהם ראיות אינן יכולות להישמר לאורך זמן ועל כן היווה כר נוח ופורה לפעילותם של רוצחים שחלקם עדיין אנונימיים וזהותם אינה ידועה ל- FBI ולמשטרה.
מתחילת שנות השבעים ועד לאמצע העשור הראשון של שנות האלפיים נמצאו באזור 33 גופות. רובן היו נערות ובחורות צעירות תושבות העיירות שבסביבה בטווח גילאים של 12–30 שנרצחו בחניקה, ירי, דקירות או מהלומות חזקות לראש. הרצח הראשון אירע בשנת 1971 והאחרון בשנת 2006. כמות החשודים שנחקרו בכל מקרי הרצח מגיעה לעשרות רבות, רובם עברייני מין בעלי עבר פלילי.
אדם אחד הורשע ברצח 3 בנות באזור, ומספר אנשים נוספים הורשעו לאורך השנים ברצח או בהריגה, אולם נכון לשנת 2022 רוב מקרי הרצח וההעלמויות טרם פוענחו, ובמקרים המועטים שכן פוענחו, הושגו הרשעות חלקיות בלבד בשל קושי באיסוף הראיות ומחדלים בהתנהלות המשטרה המקומית.
מדיה ותקשורת
מקרי הרצח, שנפרשים על פני תקופה של 35 שנים, לא זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
סרט פשע אמריקאי בכיכובם של סם וורת'ינגטון, ג'פרי דין מורגן וג'סיקה צ'סטיין שיצא בשנת 2011 ונושא את אותו השם, מבוסס באופן חלקי ורופף על האירועים האמיתיים.
בשנת 2022 יצאה סדרה תיעודית בת שלושה פרקים לשרות הסטרימינג של נטפליקס אשר עוררה תהודה מסוימת, אולם התוכנית מכסה רק חלק קטן מסדרת הרציחות ומתמקדת בעיקר בארבעה קורבנות שנרצחו בשנות השמונים והתשעים באזור העיר ליג סיטי, ובשלושה חשודים אפשריים.
נישואי חוזה
נישואי חוזה הם נישואים הנכרתים בין בני זוג בדרך של הסכם זוגיות, המקנה להם זכויות הדדיות, מסדיר את ענייני הרכוש שביניהם, חובותיהם ההוריות ושאר עניינים שבין בני זוג.
נישואי החוזה מלווים בטקס הכולל חתימה על חוזה. את החוזה, שנערך על ידי עורך דין שעורך גם את הטקס, מביאים בני הזוג בפני שופט בבית משפט למשפחה או נוטריון על מנת שייתן לו תוקף של פסק דין. החוזה הוא מסמך משפטי תקף לפי חוק החוזים של ישראל והוא מוכר בכל העולם כ"הסכם קוהביטציה" כלומר שותפות ביתית בין בני זוג החיים יחד ומנהלים משק בית משותף.
בישראל מהווים נישואי חוזה פתרון לבני זוג שאינם מעוניינים בנישואים דתיים, ובפרט לבני זוג שאינם רשאים להתחתן בנישואים דתיים, בהתאם לכוח שהעניקה המדינה לכללי הדתות השונות.
דאף SB220
דאף SB220 (באנגלית: DAF SB220) הוא אוטובוס, אשר יוצר על ידי חברת דאף ההולנדית בין השנים 1980–1990.
דגם ה-"דאף SB220" יוצא לבריטניה, לניו זילנד ולסינגפור.
אליף שאפאק
אֶליף שאפאק (בטורקית: Elif Şafak; נולדה ב-25 באוקטובר 1971) היא סופרת ופובליציסטית טורקית.
שאפאק היא מחברתם של 14 ספרים, מהם 9 רומנים. היא כותבת בטורקית ובאנגלית.
ביוגרפיה
שאפאק נולדה בשם אליף בילגין בשטרסבורג שבצרפת לאב פילוסוף ואם דיפלומטית. בילדותה הוריה נפרדו ושאפאק גודלה על ידי אמה בלבד, דבר שלטענתה השפיע על יצירתה. כשהחלה לכתוב החליטה לשלב את שם אמה, שאפאק, שמשמעו "שחר" עם שמה שלה ליצירת שם עט.
שאפאק בילתה את שנות נעוריה במדריד ועמאן ולאחר מכן שבה לטורקיה. בהמשך חיה במקומות רבים נוספים ברחבי העולם.
שאפאק נשואה ואם לשניים וכיום היא מחלקת את זמנה בין לונדון לבין איסטנבול. היא רואה עצמה כפמיניסטית ומחתה רבות כנגד אפליית נשים בטורקיה, וכן נגד אפליית להט"ב.
ספריה זכו במספר פרסים בטורקיה והיו מועמדים לפרסים בינלאומיים כגון פרס האינדיפנדנט, פרס בייליז לסיפורת מאת נשים, פרס IMPAC האירי, ואחרים. בעקבות ספרה "הממזרה מאיסטנבול", העוסק בשואה הארמנית, שאפאק הועמדה לדין בטורקיה בגין "פגיעה ברגשות העם הטורקי".
ילד הקראטה (סדרת טלוויזיה)
ילד הקראטה (באנגלית: Sidekicks), היא סדרת טלוויזיה אמריקנית שהופקה במקור עבור ערוץ דיסני האמריקאי במשך עונה אחת בין השנים 1986–1987. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
תקציר העלילה
השוטר ג'ייק ריזו הופך לאפוטרופוס לנכדו של סאבסאן, אמן הקראטה בן ה-10 ארני לי, צאצא יחיד לשושלת מפוארת של אמני אמנויות לחימה המכונים "אבירי האור".
לאורך הסדרה ארני נוטה להיקלע לעיתים תכופות למצבים בהם בריונים בבית הספר או ברחובות לוס אנג'לס מאיימים עליו ועל חבריו או במצבים מסוכנים בהם אביו המאמץ נזקק באופן בלתי צפוי לעזרה במסגרת תפקידו כשוטר כאשר פושעים אותם הוא תפס מנסים לברוח או לפגוע בו. באמצעות זריזותו, המומחיות שלו באמנויות לחימה (בעיקר טאקוונדו) הייחודיים ועצותיו החכמות של סבו המנוח, מצליח ארני בכל פעם להיחלץ ממצבים מסוכנים ולהכניע את יריביו.
מלך האריות (מחזמר)
מלך האריות הוא מחזמר המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני משנת 1994 באותו השם, עם מוזיקה מאת אלטון ג'ון למילים של טים רייס, יחד עם מוזיקה שהולחנה על ידי הנס צימר וליבו מ., כמנצח מקהלת ליווי קולות. במחזמר, אותו ביימה ג'ולי טיימור, משחקים שחקנים המחופשים לבעלי חיים שונים, וכן שחקנים המפעילים בובות ענקיות וחלולות. המופע הופק על ידי Disney Theatrical.
המחזמר הוצג לראשונה ב-8 ביולי 1997, במיניאפוליס, מינסוטה, בתיאטרון Orpheum, וכבר שם הפך להצלחה מיידית, עוד בטרם החל בהופעות טרום-בכורה בברודוויי, ניו יורק, בתיאטרון New Amsterdam, ב-15 באוקטובר 1997, כאשר ערב הבכורה הרשמי בברודוויי היה ב-13 בנובמבר 1997. ב-13 ביוני 2006 ההפקה עברה לתיאטרון Minskoff, על מנת לפנות מקום לגרסה הבימתית של "מרי פופינס". באולם זה המחזמר עדיין מוצג, עם למעלה מ-6,700 הופעות. מופע זה מחזיק במקום השלישי במספר ההופעות הרבות ביותר בהיסטוריה של ברודוויי בכל הזמנים (אחרי "פנטום האופרה" ו-"שיקגו"). ב־2014, המחזמר גרף יותר מ־6 מיליארד דולר והיה לרווחי ביותר בתולדות Box Office הן להפקות במה הן לסרטים, תוך ששבר את השיא הקודם שהחזיק המחזמר "פנטום האופרה". גם נכון לדצמבר 2017 הוא המחזמר הרווחי בכל הזמנים, שגרף קצת פחות מ־8.1 מיליארד דולר. נכון למרץ 2020 הוא המחזמר הרווחי ביותר בתולדות ברודוויי.
שמואל ליפשוץ
שמואל ליפשוץ (בגרמנית: Samuel Lipschütz; 4 ביולי 1863, אוז'הורוד בירת חבל זקרפטיה, או רוסיה הקרפטית באוקראינה – 30 בנובמבר 1905, המבורג) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-אמריקאי. היה אלוף ארצות הברית בין השנים 1889-1890 ובשנת 1902.
קריירה
ליפשוץ היגר לארצות הברית בשנת 1880, בגיל 17. בזמן קצר נודע שמו בחוגי השחמט ובשנת 1883 הוא נבחר לקבוצה שתייצג את ניו-יורק בתחרות שחמט מול פילדלפיה. ליפשוץ זכה בשני משחקיו. בשנת 1885 זכה ליפשוץ באליפות מועדון ניו-יורק ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון, שם ניצח את יוהנס צוקרטורט וג'ורג' הנרי מקנזי.
בתחרות האמנים בניו-יורק, בשנת 1889 ליפשוץ הגיע שישי והיה לשחקן האמריקאי היחיד שזכה בפרס. ליפשוץ ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1890 ו-1892. ליפשוץ הבטיח למועדון מנהטן את הגביע של "Staats-Zeitung" לצמיתות לאחר שזכה בו שלוש פעמים ברציפות (תיקו בודד מול וילהלם שטייניץ). בשנת 1900 ניצח ליפשוץ באליפות מועדון מנהטן בהקדימו את פרנק מרשל וג'קסון שוואלטר.
ליפשוץ שיחק פעמיים מול עמנואל לסקר ושני המשחקים הסתיימו בתיקו. מספר משחקים ששיחק ליפשוץ פורסמו כדוגמאות למשחקי אמנים.
ליפשוץ עדכן את הספר The Chess-Player's Manual וערך את ספר התחרות The Rice Gambit.
לאחר שלקה במחלת ריאות נסע ליפשוץ להמבורג לצורך טיפול ומת לאחר ניתוח.
דוגמאות מתוך משחקיו
סיום משחק שהתקיים בלונדון, בשנת 1886 בין ליפשוץ בלבן לאמיל שאלופ בשחור. הלבן מנצל את חולשת הקו האחורי של השחור 1. מהג4 צ:ג4 2. צ:ו8 מט. אם 1... מהה6 2. מה:ה6 צ:ה8 3. מהז8 מט).
ג'ורג' קובאל
ג'ורג' אברמוביץ' קובאל (באנגלית: George Koval, ברוסית: Жорж Абрамович Коваль; 25 בדצמבר 1913 - 31 בינואר 2006) היה מרגל יהודי סובייטי בכיר, שפעל בארצות הברית. במלחמת העולם השנייה הצליח להסתנן לפרויקט מנהטן, התוכנית האמריקאית לייצור נשק גרעיני, וחשף לרוסים, יחד עם מרגלים נוספים, את סודות הפצצה האטומית. בין השאר, היה אחראי על סדרי הביקורת, בעל אחריות וסמכויות רבות ורשות גישה לאתרים הקשורים בייצור הפצצה. לאחר מותו הוענק לו אות גיבור הפדרציה הרוסית. הצלחתו התבססה בין השאר על סיפור משפחתי יוצא דופן, שכלל הגירה מארצות הברית לרוסיה ובחזרה.
קורות חיים
ג'ורג' קובאל נולד ב-25 בדצמבר 1913 לאברהם ואתל קובאל בסו סיטי, איווה ארצות הברית, שבה יש קהילה יהודית גדולה. ב-1932, במהלך השפל הגדול, היגרה משפחתו לבירוביג'ן, עיר בסיביר שאותה פיתח סטלין כמולדת חילונית ליהודים. ב-1934 שהה קובאל במוסקבה והצטיין בלימודים במכון מנדלייב ללימודי טכנולוגיה כימית. לאחר שסיים את לימודיו, גויס והוכשר על ידי סוכנות המודיעין הצבאי הרוסית - הגר"ו, ונשלח לשוב לארצות הברית - לכמעט עשור של ריגול מדעי, בין השנים 1940 - 1948.
כבעל ידע בטכנולוגיה כימית קובאל פעל בשם הקוד "דלמר" (Delmar), ואסף מידע על רעלנים שיכולים לשמש כנשק ביולוגי. לאחר מכן מפעיליו הרוסים הורו לו להתגייס לצבא בשמו האמיתי וכך מצא את דרכו, במקרה, אל פרויקט בניית הפצצה האטומית.
הוא נשלח מטעם הצבא האמריקני ללמוד בסיטי קולג' במנהטן. בשנת 1944 הוא ועמיתו קראמיש נשלחו לאוק רידג' במדינת טנסי, שם התמקדו בייצור דלק גרעיני. ביוני 1945 הורחב תפקידו של קובאל וכלל גם את המפעלים הסודיים ליד דייטון. במפעלים אלה ייצרו פולוניום 210, החומר הרדיואקטיבי ששימש להצתת תגובת השרשרת של הפצצה.
לאחר המלחמה נמלט קובאל לברית המועצות, וב-1949 הפעילה ברית המועצות את פצצת האטום הראשונה שלה, והפתיעה את ארצות הברית במהירות שבה הדביקה אותה. ברוסיה שב קובאל למכון מנדלייב, סיים את הדוקטורט ולימד שנים רבות. הוא מת במוסקבה ב-31 בינואר 2006.
ב-3 בנובמבר 2007, לאחר מותו, הוענק לו אות "גיבור הפדרציה הרוסית" מהנשיא ולדימיר פוטין. בהודעה צוין קובאל בתור "סוכן המודיעין הסובייטי היחיד" שהסתנן אל המפעלים הסודיים של הפרויקט, ונאמר שפעילותו "סייעה משמעותית לקצר את הזמן שנדרש לברית המועצות לפתח פצצת אטום".
חומר מקומי
חומר מקומי הוא אלבומם השלישי של להקת הדג נחש. האלבום יצא לאור במאי 2004 על ידי חברת הד ארצי ולבנטיני, בהפקתו המוזיקלית של יוסי פיין.
הסינגל הראשון מן האלבום, "חליפות", יצא במרץ 2004, וכלל שיתוף פעולה של הלהקה עם הזמרת ההודית ליאורה יצחק. הסינגל השני מן האלבום והמצליח ביותר מתוכו היה "שירת הסטיקר", אשר כתב להם הסופר דויד גרוסמן. השיר, המאגד סיסמאות שונות מסטיקרים, זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו. בשיר התארחה אהובה עוזרי בנגינה בבולבול טרנג. אחריהם יצאו הסינגלים "הכאפה המצלצלת" ו"רק פה". האלבום כלל גם עיבוד בסגנון היפ הופ של הלהקה לשירו של עוזי חיטמן "רציתי שתדע", ובה גם שולבו קטעים מביצועו המקורי של חיטמן לשיר זה.
במצעד הפזמונים השנתי ה'תשס"ד של רשת ג' ושל גלגלצ זכתה הלהקה בתואר להקת השנה. ב-20 במאי 2008 קיבלו חברי הלהקה אלבום פלטינה על האלבום אחרי שהוא מכר מעל ל-40 אלף עותקים.
במרץ 2011 תבע אריאל זילבר את הדג נחש מכיוון שלטענתו השיר "מה נעשה" מהווה גנבה אמנותית של הלחן של שירו "ואיך שלא". פסק הדין חייב את הלהקה לשלם פיצויים לאריאל זילבר, וכן לשחרר את הדיסק במהדורה חדשה, ובה הושמט השיר "מה נעשה".
ביוני 2019 נערכה בלייב פארק בראשון לציון הופעה של הדג נחש תחת השם "שירת הסטיקר 2019 - ההופעה החברתית הראשונה", אותה ארגנה הלהקה בשיתוף 21 עמותות ובה השתתפו אומנים ידועים נוספים. לקראת אותה הופעה חידשה הלהקה את "שירת הסטיקר" בליווי תזמורת פירקת אל נור.
עידן ורד
עידן ורד (נולד ב-25 במאי 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בהפועל פתח תקווה מליגת העל.
קריירת מועדונים
ורד נולד ברמת גן והחל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב. בנערותו הוא עבר למחלקת הנוער של הכח עמידר רמת גן וכן שיחק בנבחרת הכדורגל של תיכון בליך. בגיל 16 החל לשחק בקבוצת הנוער הבכירה של המועדון, ובמהלך עונת 2006/2007 ערך הופעות בודדות בקבוצה הבוגרת – שתיים במסגרת גביע הטוטו ואחת במסגרת ליגת העל, נגד מ.ס. אשדוד, אז כבש גם את שער הבכורה שלו בקריירת הבוגרים.
ב-8 ביולי 2010, לאחר שנתיים בבית"ר ירושלים, חתם במכבי חיפה לחמש שנים. בפברואר 2011 כבש את שערו הראשון במדי מכבי חיפה, במסגרת בגביע המדינה מול הפועל כפר סבא. בנוסף, כבש שני שערי ליגה ועוד שער ברבע בגביע המדינה נגד הפועל חיפה. באותה עונה בישל 11 שערים וסייע לקבוצה לזכות באליפות. את עונת 2011/2012 פתח עם שער מול מריבור שעזר למכבי חיפה להעפיל לשלב הפלייאוף של ליגת האלופות, שם הודחה נגד ראסינג גנק. הוא סיים את העונה שלושה שערי ליגה ושני שערים במסגרת הליגה האירופית, וכן העפיל עם קבוצתו לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב. בעונת 2012/2013 כבש שער אחד, אך כבר בינואר סיים את העונה עקב פריקת הכתף, שאילצה אותו לעבור ניתוח. בעונת 2013/2014 כבש שני שערי ליגה ב-21 הופעות. בעונת 2014/2015 כבש שישה שערים ב-28 הופעות, רובן כמחליף. עם תום חוזהו עזב את המועדון.
ב-26 ביוני 2015 חתם לשנתיים בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, והפך לישראלי הראשון אשר משחק בליגת העל הסרבית. ב-27 ביולי 2015, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בתיקו 0–0 נגד מטאלץ גורניי מילאנובץ'. ב-30 באוגוסט כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–0 על לוצ'אני. לאחר שסירב להצעה כספית גבוהה שקיבלה עליו הכוכב האדום בלגרד מקזחסטן, מעמדו בקבוצה פחת והוא מיעט לשחק. ב-23 בפברואר 2016 שוחרר מהקבוצה.
ב-25 במרץ 2016 חתם לשלושה חודשים בקבוצה הקנדית אוטווה פיורי מה-NASL, הליגה השנייה בצפון אמריקה. ב-4 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לניו יורק קוסמוס. ב-10 באפריל כבש את שער הבכורה שלו, בתיקו 1–1 נגד אינדי אילבן.
ב-23 ביוני 2016 שב לישראל, וחתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת במועדון נעוריו, בית"ר ירושלים. ב-14 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו במדי בית"ר ירושלים כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על אומוניה ניקוסיה במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית. ב-28 ביולי כבש את שערו הראשון לעונה זו, בתיקו 1–1 נגד ילגבה הלטבית במסגרת סיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית. ב-17 באוגוסט כבש את שער היתרון בהפסד 1–2 לסנט אטיין בשלב הפלייאוף. ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הליגה המחודשת שלו במדי בית"ר ירושלים, וגם כבש בתיקו 2–2 נגד מכבי פתח תקווה. בסך הכול כבש 11 שערי ליגה בעונת 2016/2017, שיא קריירה, והקבוצה סיימה במקום השלישי בטבלה.
ורד פתח את עונת 2017/2018 בצורה טובה וכבש חמישה שערים בשבעת המחזורים הראשונים, וב-3 בנובמבר 2017 חתם לשלש עונות נוספות בבית"ר ירושלים. לאחר מכן סבל ממחלת מעיים שגרמה לו להיעדר מהמגרשים לתקופה ארוכה, והוא חזר לשחק רק במרץ 2018. הוא סיים את העונה עם שישה שערים ב-21 הופעות והגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו נכנס בהארכה כמחליף בהפסד להפועל חיפה. לקראת עונת 2018/2019 מונה לקפטן הקבוצה, ובמהלך העונה כבש חמישה שערים ב-27 הופעות בליגה. הוא החמיץ את פתיחת עונת 2019/2020 עקב פציעה ממנה סבל עוד בעונה הקודמת. ב-26 בינואר 2020 חזר ורד לשחק בניצחון 0–1 על סקציה נס ציונה. ביוני 2021 עזב את הקבוצה.
ב-14 ביוני 2021 חתם לשנתיים בהפועל תל אביב מליגת העל.
ב-1 בפברואר 2023 חתם בהפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. ב-14 באפריל 2023 כבש את שער הבכורה שלו במדי הפועל פ"ת במשחק הקבוצה נגד הפועל עכו. שער שנכבש בדקה ה-90 והעניק להפועל פ"ת נצחון 2-1 דרמטי בסיום העונה העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
נבחרות ישראל
לזכותו של ורד תשע הופעות בנבחרת הנוער של ישראל. החל משנת 2008 היה חלק מסגל הנבחרת הצעירה, במדיה ערך שבע הופעות וכבש שני שערים.
ב-27 בספטמבר 2016 זומן לראשונה, על-ידי המאמן הלאומי אלישע לוי, לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, במסגרת משחקיה במוקדמות מונדיאל 2018. ב-6 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול שהסתיים בתיקו 1–1.
חיים אישיים
ורד נשוי לדוגמנית מאי זיו, והם הורים להם שני ילדים. הוא בעל דרכון רומני.
הוא לומד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
בשנת 2021 השתתף בסדרה התיעודית "מצב נפשי" בכאן 11, בה סיפר על הפרעות חרדה מהן הוא סובל.
מגילת העצמאות
מגילת העצמאות היא המסמך המכריז על הקמתה של מדינת ישראל. "מגילת העצמאות" הוא אמנם שמה המקובל, אך שמה הרשמי הוא "הכרזה על הקמת מדינת ישראל", ובשם זה פורסמה בעיתון הרשמי (ע"ר 14.5.48, עמ' 1). את המגילה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות שנערך בבית דיזנגוף (שדרות רוטשילד 16, תל אביב), בו שכן אז מוזיאון תל אביב הישן, ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, בשעה 16:00, 8 שעות לפני סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
מגילת העצמאות כוללת חמישה חלקים: העתק של המגילה מוצג כיום בכנסת. אך המגילה המקורית אינה מוצגת לציבור הרחב. המסמך המקורי עליו נכתבה המגילה שמור בכספת מיוחדת בארכיון המדינה בירושלים, כאשר רק למעטים יש גישה אליו.
זכותו הלאומית של עם ישראל
כמחצית ממגילת העצמאות מוקדשת להצגת הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי לחידוש העצמאות היהודית בארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל. להלן העובדות ההיסטוריות מהעבר הרחוק והקרוב, שעמדו ביסוד המגילה לתפיסתם של יוצריה, ונסקרו בחלק זה של המגילה:
זכותו של העם היהודי למדינה, מוצגת בהכרזת העצמאות כזכותו הטבעית של העם היהודי, להיות ככל עם ועם, עומד ברשות עצמו במדינתו הריבונית. זכות זו אינה מנומקת. לעומת זאת, קביעת ארץ ישראל דווקא כמקום בו זכאי העם היהודי לממש את זכותו, זוכה להנמקה נרחבת, הן של עצם הקשר ההדוק של העם לארץ ישראל והן לגבי מניעת טענת "התיישנות" של הקשר ההיסטורי.
הכרזה על הקמת המדינה
החלק השני של מגילת העצמאות הוא ההכרזה "על הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל, היא מדינת ישראל." חלק זה הוא המשך ישיר של החלק הראשון: לאחר שהובא הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי להקמת המדינה בארץ ישראל, מכריזה מועצת העם על הקמת המדינה ונקבע שמה של המדינה – "מדינת ישראל".
כמו כן, נקבע בהכרזה כי בלילה שלאחר ההכרזה, עת סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל, יוקמו הרשות המחוקקת והרשות המבצעת של המדינה החדשה. בכך ייקבעו למדינה החדשה שני מוסדות מרכזיים המאפיינים מדינה עצמאית וריבונית והיישוב היהודי יהפוך למעשה למדינה. אין התייחסות במגילה למאפיינים אחרים של מדינה עצמאית, כמו הרשות השופטת או גבולות המדינה (פרט לכך שהיא בארץ ישראל). בן-גוריון התנגד להכרזה על גבולות המדינה וטען כי גם בהכרזת העצמאות של ארצות הברית לא נאמר דבר על גבולות. המגילה אינה מתייחסת לירושלים ואינה קובעת את בירתה של המדינה.
בחלק השני מוצגת גם תוכנית ביצועית: נקבע כי "החל מרגע סיום המנדט ועד להקמת השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה בהתאם לחוקה שתיקבע על ידי האספה המכוננת הנבחרת לא יאוחר מ-1 באוקטובר 1948 – תפעל מועצת העם כמועצת מדינה זמנית, ומוסד הביצוע שלה, מנהלת העם, תהווה את הממשלה הזמנית של המדינה היהודית, אשר תיקרא בשם י ש ר א ל".
עקרונות המדינה החדשה
עקרונות המדינה החדשה מצויים בחלק השלישי שלה. חלק זה מפרט את עקרונות היסוד שלאורם תפעל מדינת ישראל:
עקרונות אלה מבססים את הגדרת אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
בחלק הרביעי שיובא להלן (הצהרת כוונות) ישנה התחייבות מוגדרת וספציפית יותר ביחס לערביי ישראל.
הטיוטות הראשונות
פנחס רוזן הטיל את ניסוח המגילה על מרדכי בעהם שהיה משפטן בכיר בתל אביב, ביום שישי, 23 באפריל 1948, שלושה שבועות לפני הכרזת העצמאות. הטיוטה של בעהם התמקדה בנרטיב היסטורי של זיקת העם היהודי לארץ ישראל, והמדינה החדשה הוגדרה בה "מדינה יהודית חפשית ועצמאית". בעהם, שהתקשה במשימה כבדת משקל זו, נועץ בחותנו וזה המליץ לו על שלום צבי דוידוביץ, רב קונסרבטיבי אמריקאי ודוקטור למדעי הרוח. את הטיוטה הראשונית כתבו בעהם ודוידוביץ' בהשראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית והיא הייתה בעלת אוריינטציה דתית מובהקת בה אוזכר אלוהים מספר פעמים.
בהמשך העביר רוזן את הטיוטה לידיו של עורך הדין צבי ברנזון, היועץ המשפטי של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. שהוסיף להגדרת המדינה את המילה "דמוקרטית". במקביל ברנזון התייחס לאופייה של המדינה; עליה חופשית ליהודים, ערכים "ברוח חזון נביאי ישראל", לצד הבטחת זכויות אדם לכלל תושבי המדינה. בכך נענה ברנזון לדרישת האו"ם כי הכרזת העצמאות תבטיח משטר דמוקרטי וזכויות אדם. הניסוח של ברנזון התבסס על נאומו של זלמן רובשוב (שז"ר) מספר חודשים קודם לכן, אך ברנזון השמיט את המונח "ארץ מוצא" מרשימת הדברים שאסור להפלות בגינן.
הטיוטה של ברנזון הועברה לשכתוב בידי שלושה משפטנים: בעהם, אורי ידין וצבי עֵלי בֶּקֶר. בטיוטה שגיבשו "השלושה", הוסרה ההבטחה לשוויון כלפי ערביי ישראל ונמחקה כל התייחסות שיכולה להשתמע ממנה הכרה בגבולות תוכנית החלוקה.
המשך הניסוח אחרי ההצגה למנהלת העם
לאחר שהטיוטות הראשוניות הובאו למנהלת העם וספגו ביקורת חריפה, הוקמה ועדת חמישה בראשות משה שרת שניסחה טיוטה רביעית. ב-13 במאי לפנות ערב הוגשה הצעתה למנהלת העם. שרת עשה את רוב המלאכה, תוך התייעצות עם משפטנים מומחים. נוסח ההכרזה הושאל מכתב המנדט וממסמכים משפטיים רבים אחרים, וכל סעיף שלו התחיל במילים "הואיל ו...". בהצעה זו הוזכרה גם תוכנית החלוקה של האו"ם. מזכיר מנהלת העם כתב כי "בן-גוריון התנגד ל'הואיל' כי אינו עברי" וכן "התנגד למילים 'ישוב רב־איל', 'עוז וגבורה' וכיוצא באלה". כמו כן, התנגד להזכרה מפורשת של תוכנית החלוקה.
ביום העצמאות 1965, אמר שרת כי בן-גוריון "נטל את ההגיוניות של המבנה" של הנוסח המקורי.
מלאכת הקליגרפיה של מגילת העצמאות הוטלה על המעצב אוטה וליש. במעמד הכרזת העצמאות לא הקריא בן-גוריון מהמגילה, אלא מטיוטה שהודפסה במכונת כתיבה, כיוון שווליש הספיק לכתוב רק את חלקה התחתון של המגילה בשל המחלוקת עד הרגע האחרון על נוסח הכרזת העצמאות. מסיבה זו, המגילה עשויה משלושה ריבועי קלף תפורים, ולאחר הטקס היא נתפרה אל החלק בו חתמו חברי המועצה.
השתנות היחס בין המאפיין של "יהודית" לבין המאפיין של "דמוקרטית" בין הטיוטות השונות
למעשה קיימות ארבע אפשרויות עיקריות לאפיין את היחס בין האופי היהודי של המדינה לאופייה הדמוקרטי:
לפי ניתוח של דב אלבוים ועזרא ברום הנוסח הסופי של מגילת העצמאות מבוסס על תפיסה של "דמוקרטיה הנובעת מן היהדות", הטיוטה הראשונה של בעהם מבוססת על תפיסה כי "היהדות עליונה על הדמוקרטיה", הטיוטה של ברנזון מבוססת על תפיסה של "שוויון בין יהדות לדמוקרטיה" ואילו הטיוטה של שרת דגלה בקיומה של "מדינה דמוקרטית בעלת מאפיינים יהודיים".
החותמים על המגילה
שלושים ושבעה החותמים על מגילת העצמאות היו חברי מועצת העם. 25 מהם חתמו על המגילה בטקס הכרזת המדינה, ו־11 מחברי המועצה, שלא יכלו להגיע מירושלים הנצורה לטקס, וכן נציג אגודת ישראל שהיה אז בארצות הברית, הוסיפו את חתימותיהם מאוחר יותר.
תמונות החותמים על המגילה:
יש הטוענים ששמו של חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, נעדר מרשימת חותמי המגילה. ניתן להבחין בטור הראשון של החותמים כי המקום בין אליהו דובקין ומאיר וילנר, בו אמור היה ויצמן לחתום לפי סדר אלפביתי, נותר ריק. לתעלומה זו שני הסברים מתחרים. הסבר אחד מצביע על ראשון חותמי המגילה, דוד בן-גוריון, שחתימתו חורגת מהסדר האלפביתי. לפי גרסה זו מחה ויצמן על החריגה מסדר החתימה ולא הסכים לחתום. לשיטתו לא צריכה הייתה להיות חריגה שכזו, אך אם נעשתה, הרי שכנשיא המדינה שמו שלו צריך היה להיות בראש החותמים. גרסה שנייה טוענת שבן-גוריון, יריבו הפוליטי של ויצמן, מנע ממנו לחתום על המגילה, שחתימתה נעשתה בזמן בו שהה ויצמן בארצות הברית. בן-גוריון לא אפשר לו לחתום בנימוק שרק חברי מועצת העם חתמו עליה. מרדכי נאור ומיכאל לוין טוענים שוויצמן כלל לא היה אמור לחתום על המגילה, שכן מלבד העובדה שהוא לא היה חבר מועצת העם, הוא גם לא היה נשיא בשעת ההכרזה והרווח נותר בשביל החברים תושבי ירושלים הנצורה באותה עת. שאלת היעדר חתימתו של וויצמן שבה ועלתה לאורך השנים וגם דוד בן-גוריון התייחס לקיפוח זה. ואז, במסגרת חגיגות שנות העשרים למדינה, הוחלט על פרסום מינשר מיוחד מטעם נשיא המדינה על דעת הממשלה. מינשר זה (שניתן לו הכינוי "מגילת שז"ר) חובר והוקרא על ידי הנשיא זלמן שזר ברחובות, ביום 2.11.67. נקבע כי המינשר יוצג בגנזך המדינה יחד עם מגילת העצמאות. הנשיא העלה על נס את דמותו של וויצמן ואת פעולותיו למען התנועה הציונית. הוא הזכיר כי בעת הכרזת המדינה היה ויצמן נתון בעיצומה של היאבקות בניו יורק ובוושינגטון ועל כן נבצר ממנו להיות בארץ ישראל בעת הכרזת המדינה - אך עם ישראל זכר את תרומתו המיוחדת וב-17 בפברואר 1949 בחרה בו הכנסת לנשיא הראשון של מדינת ישראל. שז"ר הודיע כי על דעת ממשלת ישראל תופקד הכרזתו זו בגנזך המדינה בין מסמכי היסוד לתולדות הציונות ולהתחדשותה (תיק מגילת העצמאות א-11/7303, הודפס 18/2/2018, ארכיון המדינה)
מעמדה המשפטי של מגילת העצמאות
בפסיקה מאוחרת יותר השתמש בית המשפט העליון בעקרונות אלו לפרשנות החוק. דוגמה לכך היא פס"ד קול העם: בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה. הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון קול העם, שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים, ישראל רוקח, החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור". העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי. השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על הכרזת העצמאות, וכתב:
פסיקה זו, המשתמשת במגילת העצמאות ככלי פרשני ראשון במעלה, אושרה לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון פעמים רבות.