cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממוצע אריתמטי-גאומטרי
הממוצע האריתמטי-גאומטרי של מספרים ממשיים
קל להוכיח (אי שוויון הממוצעים) ש- לכל n>0, ואם b<a, הממוצע מתכנס לגבול ממשי מסוים, בהתאם ללמה של קנטור, ומקיים b<M(a,b)<a.
לממוצע האריתמטי-גאומטרי כמה תכונות חשובות: הפונקציה M הומוגנית מסדר 1 (כלומר, ); לכן, אם מגדירים, אפשר לשחזר את M לפי הזהות. בנוסף לזה, מן ההגדרה נובע כי ; במילים אחרות,.
ב-30 במאי 1799 הבחין גאוס שהערכים ו- מתלכדים לפחות עד-כדי 11 ספרות עשרוניות (הערך המשותף נקרא לפעמים "הקבוע של גאוס"). גילוי זה התניע עבודה רבה באנליזה של המאה ה-19. בהמשך גילה והוכיח גאוס נוסחה כללית, , ובכך הניח את היסוד לעבודתם של אבל ויעקובי על אינטגרלים של פונקציות אלגבריות.
הממוצע האריתמטי-גאומטרי של מספרים מרוכבים
בעוד הקשרים שנמצאו בין הממוצע האריתמטי גאומטרי של מספרים ממשיים לאינטגרלים אליפטיים הוליכו לפתרון כמה מן הבעיות הקשות באנליזה של המאה ה-18, חקר הממוצע האריתמטי גאומטרי של זוג מספרים (a,b) משדה המספרים המרוכבים הוליך לכמה מההתפתחויות המעמיקות ביותר במתמטיקה של המאה ה-19. מסתבר שבעבור שני מספרים מרוכבים, הממוצע האריתמטי גאומטרי הופך לפונקציה רב ערכית (Multi-valued function), המקבלת אינסוף ערכים עבור כל זוג מספרים שמציבים בה. הסיבה לכך נעוצה בכך שהשורש הריבועי של מכפלת המספרים b_n מקבל שני ערכים בכל פעם, כך שלא מקבלים אפשרות אחת לסדרה (a_n,b_n) אלא דווקא אינסוף הסתעפויות. מתברר שכאשר בוחרים בכל איטרציה בתור ממוצע גאומטרי את הערך הקרוב יותר לממוצע החשבוני (זו הבחירה ה"נכונה", כביכול), זוג הסדרות מתכנס לאותו ערך כמו במקרה הממשי. על ידי ביצוע מספר סופי של "שגיאות" מכוונות בהוצאת השורש, ניתן לקבל ערכים שונים של M(a,b). מבין הערכים השונים של M(a,b) ניתן להגדיר ערך מסוים כ"פשוט ביותר", והוא הערך שמתקבל כאשר כל הבחירות נכונות. התוצאה העמוקה הבאה של גאוס קובעת את הקשר בין הערך היסודי (הערך הפשוט ביותר) של הממוצע האריתמטי גאומטרי לכל הערכים האפשריים האחרים שלו:
משפט. יהיו a,b שני מספרים מרוכבים המקיימים a\ne \pm b, ויהיו \mu ו-\lambda הערכים הפשוטים ביותר של M(a,b) ו- בהתאמה. אז כל הערכים האפשריים \mu' של M(a,b) ניתנים על ידי הנוסחה:
כאשר d ו-c הם שני מספרים טבעיים זרים שרירותיים המקיימים ו-.
הוכחה של ההצגה האינטגרלית של גאוס
ההוכחה שמובאת להלן ניתנה לראשונה על ידי גאוס. יהי I(x,y) האינטגרל:
,
ההוכחה של גאוס מבוססת על הצבת משתנים גאונית - נחליף את משתנה האינטגרציה \theta במשתנה חדש \theta' שמקיים:
ונקבל לאחר פישוט אלגברי ארוך ומסובך ש-:
אם נביט בביטוי תחת סימן האינטגרל נשים לב לאנלוגיה בינו לתכונות הממוצע האריתמטי-גאומטרי; הממוצע האריתמטי-גאומטרי של שני מספרים שווה לממוצע האריתמטי-גאומטרי של הממוצעים האריתמטיים והגאומטריים שלהם. לפיכך נקבל:
השוויון האחרון נובע מההבחנה ש-.
לבסוף, קיבלנו את התוצאה המבוקשת:
.
נטיעה
נטיעה היא הפעולה של שתילת עצים צעירים, למטרות שונות, ביניהן חקלאות, ייעור, טיוב הקרקע, וגינון. זאת, בשונה מזריעת עצים, אשר מצד אחד עלותה נמוכה יותר, אך מצד שני איטית יותר ופחות אמינה. ייעור היא הפעולה של נטיעה עצים לשם יצירת יער חדש, כמו הנטיעות המבוצעות על ידי קק"ל, וגם לצורך שיקום יער קיים, אשר נפגע על ידי שרפה, "מחלה" או פעילות אנושית. נטיעת עצים למטרות ייעור מתקיימת באזורים שונים בעולם, והשיטות משתנות בהתאם לאזור ולמדינה. הנטיעה מופיעה בספרות המדעית העוסקת ביערות, ואם מתבצעת נכונה, ביכולתה לאפשר יצירת יערות חדשים ושיקום קרחות יער. נטיעת יערות היא הדרך של חברות תעשיית העץ להתמודד עם הקטנת החורש הטבעי והרס היערות המתבצע על ידן, אך יער נטוע לעיתים נדירות מצליח לשחזר את המגוון הביולוגי ואת המורכבות של יער טבעי. מאחר שצמחים, ובמיוחד עצים, כחלק מתהליך צמיחתם זקוקים לפחמן דו-חמצני מן האוויר ככל שהם גדלים, נטיעת עצים יכולה לשמש כאמצעי להנדסת סביבה, וכאמצעי טבעי להפחתה של רמות הפחמן הדו-חמצני מן האוויר. ככלל, נטיעת העצים נועדה לשמירה על המגוון הביולוגי, יצירת "ריאות ירוקות", לשיקום בתי גידול טבעיים, ובנוסף גם מחזקת את הכלכלה והרווחה עקב התווספות עבודות בחקלאות וייעור.
נטיעת עצים בישראל
יערות ישראל הם פרי תוכניות הייעור של קרן קיימת לישראל לאורך השנים, קק"ל נוטעת יערות במקומות שבהם לא היו יערות קודם, וגם משקמת יערות שניזוקו ממזיקים, כגון שרפות, בצורות, שלג ותוחלת חיי העצים.
היער הגדול ביותר אשר ניטע בישראל הוא יער יתיר, הנמצא במורדות הדרומיים של הר חברון, בקצה הנגב; היער מכסה שטח של כ-30,000 דונם (30 ק"מ מרובע). בשנת 2006, חתמה קק"ל עם המדינה על הסכם חכירה של 49 שנה של 30,000 דונם מאדמות הנגב, אשר מיועד לנטיעת יערות. מחקר על שינויי אקלים מתבצע כיום ביער יתיר. מחקרים של מכון ויצמן למדע, בשיתוף עם מכון מחקר המדבר בשדה בוקר, הראו שהעצים מתפקדים כלוכדי הפחמן מן האוויר. הצל הניתן על ידי העצים הנטועים במדבר מפחית את האידוי של מעט הגשמים היורדים. יער יתיר מהווה חלק מפרויקט של נאס"א, FluxNet, רשת גלובלית של מיקרו תחנות מזג אוויר המשמשים על מנת למדוד את חילופי פחמן דו-חמצני, אדי מים ואנרגיה בין המערכת האקולוגית היבשתית לבין האוויר. מכון הערבה למחקר סביבתי מבצע מחקר המתמקד ביבולים חקלאיים כגון תמרים וענבים הגדלים באזור של יער יתיר. המחקר הוא חלק מפרויקט שמטרתו לפתח מינים שיסתגלו לאדמות צחיחות ומליחות.
על קק"ל נשמעת ביקורת שהיא נטעה, ונוטעת, עצים לא מקומיים אשר אינם מתאימים לאקלים הארץ-ישראלי, כגון עצי אורן, ונמנעת מנטיעת מינים מקומיים כגון עצי זית. ישנן גם דעות כי בחירה זו של קק"ל התבררה כמוצלחת, והיערות לא היו שורדים אחרת. לפי הנתונים של קק"ל, שישה מתוך כל עשרה שתילים שנטעה קק"ל בירושלים לא שורדים, זאת למרות שיעור ההישרדות של שתילים שניטעו באזורים אחרים מחוץ לירושלים הוא הרבה יותר גבוה – קרוב ל-95%.
מאז 2009, קק"ל העבירה לרשות הפלסטינית 3,000 שתילי עצים עבור יער שמתוכנן לקום בקצה העיר החדשה רוואבי, צפונית לרמאללה.
כאלף שריפות יער קטנות מתועדות מדי שנה במשך חמשת החודשים המועדים לשריפות. מעל חצי מהן נגרמות על ידי הצתות מכוונות, פעולות עוינות ומתקפות טרור של ערבים ופלסטינים. עשרת אלפים דונם יער שניטע בידיים נהרסו על ידי קטיושות במהלך מלחמת לבנון השנייה על ידי חזבאללה. בקיץ 2006, קק"ל השיקה תוכנית ייעור בצפון, מאמץ לשיקום היער, ושיקמה גם את שכבת פני הקרקע שנשרפה.
נטיעת עצים קיימת גם במסורת היהודית. בתלמוד מובא בשם רבן יוחנן בן זכאי כי אם אדם נוטע עץ ובעוד הוא מתעסק בנטיעה הוא שומע כי המשיח הגיע, עליו לסיים את הנטיעה לפני שיצא אל המשיח.
אוסטרליה
יערות אוסטרליה נפגעו בצורה חמורה לאורך השנים, מאז הקולוניזציה האירופאית, וכמה ניסיונות נערכו על מנת לשחזר את בתי הגידול המקוריים, הן על ידי הממשלה והן על ידי יחידים. "Greening Australia" ("יירוק אוסטרליה") הוא פרויקט לאומי ללא כוונת רווח שהוקם כדי להוציא לפועל את "תוכנית העץ הלאומית" שיזם הממשל הפדרלי ב-1982. "Greening Australia" הגיעה ליעד שנקבע, נטיעת מיליארד עצים, ונחשב לאחד מארגוני נטיעת העצים המרכזיים באוסטרליה. באוסטרליה קיימת תנועה התנדבותית גדולה לשמירת הטבע, כדוגמת "Landcare" ואחרות. יום העץ הלאומי מאורגן מדי שנה על ידי "Planet Ark" ומתקיים בשבוע האחרון ביולי, ומעודד את הציבור לנטוע מיליון עצים מקומיים בשנה. באוסטרליה מגדלים עצים גם לתעשיית העץ, השקעה ארוכת טווח. יכול לקחת שנים רבות על מנת לקבל עץ בוגר ובגודל המתאים לתעשיית העץ. ישנם עצים בני מאות רבות של שנים.
במדינות רבות ממשלות יוזמות תוכניות "מיליון עצים" משלהן כל שנה, על מנת לעודד מעורבות בקהילה.
ניו זילנד
יער קאינגארואה בניו זילנד הוא היער הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי. זהו אחד מן היערות הרבים שניטעו מאז הקולוניאליזציה האירופאית. מין העץ הנפוץ ביערות הניטעים בניו זילנד הוא אורן מונטריי, בשל תכונותיו לצמיחה מהירה והתאמה למגוון רחב של תנאים. סוכנויות ממשלתיות, ארגונים סביבתיים וקרנות פרטיות נוטעים עצים על מנת להגן על הסביבה מפני שינויי האקלים. בעוד רוב הנטיעות מתבצעות על ידי אנשי מקצוע פרטיים, ישנם גם ימי נטיעות מאורגנים עבור מתנדבים. "Landcare Research" עורכת מחקר ביערות הנטועים באמצעות מערכת "EBEX21" במטרה למצוא פתרונות יעילים שיסייעו בהפחתת פליטת גזי חממה אל האטמוספירה.
דרום אפריקה
מספר גורמים, ובמרכזם החקלאות והעיור באזורי החוף של דרום אפריקה, הביאו לפגיעה ביערות דרום אפריקה. קיימים מספר ארגונים הפועלים להגדלת האזורים המיוערים ברחבי המדינה. כיום, פחות מ-0.5% משטח המדינה בדרום אפריקה מכוסה יער. "Greenpop" הוא ארגון חברתי לאומי משנת 2010 אשר הוקם על מנת לקדם "תוכנית נטיעת עצים", שתכלול אזורים עירוניים וכפריים. בדרום אפריקה פועלת תנועה התנדבותית רחבה לשמירת הטבע. "יום העץ הלאומי" מתקיים מדי שנה בחודש ספטמבר, ולאחרונה התרחב והפך ל"חודש העץ הלאומי".
ארצות הברית
בארצות הברית קיימים שני ארגונים ללא כוונות רווח: "Trees for the Future" ("נוטעים לעתיד טוב יותר") ו"Plant with Purpose" ("נטיעה עם מטרה"), שמטרתם לנטוע עצים במדינות מתפתחות כדי לשפר את מצב הקרקעות בהן.
ארגונים נוספים הנוטעים עצים בארצות הברית: USDA Forest Service תוכנית "נטע-עץ", היא תוכנית שבה כל אדם יכול לתרום כסף בשביל נטיעת עצים ביערות הלאומיים. (תוכנית דומה מופעלת גם בישראל על ידי קק"ל).
סוגי העצים הניטעים
למין העץ שננטע עשויה להיות השפעה רבה על הסביבה. לעיתים קרובות הרבה יותר משתלם, בשל אינטרסים חיצוניים, לנטוע מיני עצים מהירי-גידול, כגון אקליפטוס, קזוארינה או אורן (למשל "Pinus radiata" או "Pinus caribaea" ), זאת אף על פי שהיתרונות הסביבתיים והביולוגיים של מהלך כזה לא בני השוואה לנטיעת עצים מקומיים. נטען אף שנטיעה של עצים לא מתאימים במקומות לא נכונים עלולה לפגוע בטבע ולהאיץ הכחדה של בעלי חיים וצמחים, ופרויקטים אלה הופכים לעיתים קרובות לסלעי מחלוקת.
כדי לעודד את הצמיחה של מערכות אקולוגיות מקומיות וטבעיות לאזור, פעילי איכות סביבה רבים נאבקים על נטיעת עצים מקומיים בלבד. פתרון מעשי הוא לטעת עצים מקומיים חזקים בעלי צמיחה מהירה אשר מתחילים לבנות מחדש את הקרקע ולהעשיר אותה בחנקן (מקבעי חנקן) וחומרים אורגניים. נטיעת עצים לא פולשניים במטרה לסייע לחזרה טבעית של מינים ביולוגיים מקומיים נקראת "התחדשות טבעית מסתייעת" ישנם מינים רבים כאלה שניתנים לנטיעה, אשר מתוכם כ-12 נמצאים בשימוש נרחב, כגון Leucaena leucocephala. שיטה חלופית, המערבת חקלאים ואיכרים בשמירת עצים קיימים (ללא נטיעה) נחשבת ליותר חסכונית ואפקטיבית במאמץ לשיקום היער מאשר נטיעת עצים בלבד.
מסכת זבים
מסכת זבים היא המסכת התשיעית בסדר טהרות. יש לה תוספתא בלבד. מסכת זו עוסקת בדיני טומאת זב וזבה ומפרטת את האופנים שבהם הזב נטמא ומטמא.
מיקומה של המסכת בסדר טהרות
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, נכון היה שלאחר מסכת נידה תופיע מסכת זבים (שכן נידה היא מקרה כללי של זוב). אך מכיוון שהקדים הכתוב בפרשת "ויהי ביום השמיני" את דיני מסכת מכשירין ע"פ דיני זוב המופיעים בפרשת "זאת תהיה תורת המצורע", הוקדמה אף מסכת מכשירין.
פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 32 משניות.
שרגא קדרי
שרגא קדרי (טפר) (כ' בטבת תרס"ז, 6 בינואר 1907 – י"ב בסיוון תשמ"ב, 3 ביוני 1982) היה סופר עברי, עורך ואיש ציבור.
תולדותיו
קדרי נולד בלבוב שבגליציה בשם שרגא טפר, בן לדב עקיבא טפר, חזן. למד בחדר ואחר כך גם בישיבה ובגימנסיה. מגיל צעיר סייע בעבודתו לפרנסת המשפחה. הצטרף בנעוריו לתנועת הנוער הציונית החלוץ המזרחי, ועלה ארצה בשנת 1926, לאחר הכשרה במסגרתה.
בארץ היה פועל פרדסים, עבד בבניין ובסלילת כבישים. עלה עם משפחתו למושב כפר פינס, שהיה ממייסדיו. בתחילה היה מקורב לסופרי תנועת העבודה, אך בהמשך חייו התקרב שוב לגופים דתיים לאומיים כגון המפד"ל. משנת 1931 החל לכתוב סיפורת ולפרסם מיצירתו בכתבי העת הספרותיים בארץ, הן של תנועת העבודה: (הפועל הצעיר, דבר) והן של המזרחי והמפד"ל (הצופה, ההד). לאחר שעזב את מושב כפר פינס השתקע עם משפחתו בירושלים.
שרגא קדרי התמחה בענייני נוער עבריין ונשא בשורה של תפקידים בכירים בתחום זה. בין השאר היה המזכיר הכללי של משרד הסעד לאחר הקמת המדינה, חבר בוועדה הקרואה שניהלה את ירושלים ועוד. נוסף לכתיבת הסיפורת שלו, סיפורים קצרים נובלות ורומנים, פרסם שרגא קדרי גם מאמרי פובליציסטיקה. בעיקר בשנותיו האחרונות, כאשר תמך בתנועת ארץ ישראל השלמה.
שרגא קדרי היה גם עורך, וערך כמה ממאספי ירושלים. על עבודתו הספרותית זכה בשנת 1964 ב"פרס שפירא" לספרות, מיסודה של המפד"ל.
אחיו ברוך קדרי היה שחקן ביישוב בשנות ה-20 וה-30, בונה תפאורות בתיאטרון הבימה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
גלאזגו
גלאזגו (באנגלית: Glasgow, בסקוטית: Glesga, בגאלית סקוטית: Glaschu) היא העיר המאוכלסת ביותר בסקוטלנד והעיר הרביעית המאוכלסת ביותר בבריטניה, אחרי לונדון, ברמינגהאם ולידס.
אוכלוסייתה הנוכחית של גלאזגו קטנה פי שניים מאוכלוסייתה בשנות ה-60 עקב שינויים בהגדרת גבולות העיר ונדידה של אוכלוסייה לפרברים. בעשורים האחרונים חלה התחדשות ופריחה בגלאזגו, וכיום היא נחשבת לעיר דינמית שהשילה מעליה את רוב תדמיתה האפורה. העיר נבחרה כבירת התרבות של אירופה לשנת 1990.
ספורט
בתחום הכדורגל, העיר מוכרת בעיקר בזכות שתי קבוצות ליגת העל הסקוטית: גלאזגו ריינג'רס, המשחקת את משחקייה הביתיים באצטדיון אייברוקס ומזוהה עם הפרוטסטנטים, וסלטיק, המשחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון סלטיק פארק ומזוהה עם הקתולים. הדרבי של גלאזגו, בין הריינג'רס וסלטיק, נחשב לאחד ממשחקי הדרבי המפורסמים והטעונים בעולם. בעיר נמצא גם אצטדיון האמפדן פארק, שהוא מגרשה הביתי של נבחרת סקוטלנד בכדורגל ושל קבוצת קווינס פארק מהליגה השלישית.
בשנת 2014 אירחה העיר את משחקי חבר העמים הבריטי, וב-2015 אירחה העיר את אליפות העולם בהתעמלות מכשירים.
קתדרלות
בגלאזגו 4 קתדרלות, לזרמים השונים. הקתדרלות הן קתדרלת מנגו הקדוש של הכנסייה הסקוטית, קתדרלת אנדרו הקדוש של הכנסייה הרומית-קתולית, קתדרלת מריה הקדושה של הכנסייה הסקוטית האפסיקופלית וקתדרלת לוקאס הקדוש של הכנסייה האורתודוקסית היוונית.
יהדות גלאזגו
הקהילה היהודית בגלאזגו מונה כמה אלפי יהודים, והם מחזיקים כמה בתי כנסת, כולל שתי חנויות מכולת כשרות, מסעדה וכן סניפים של שלוש תנועות נוער יהודיות.
ערים תאומות
לעיר גלאזגו 8 ערים תאומות:
יוסף איש רוסהיים
רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים (1478–1554), מכונה: רבי יוסלמן; בגרמנית: Josel von Rosheim, היה שתדלן יהודי בחצרות קיסרי גרמניה. צאצא למשפחת לואנס, מצאצאי רש"י. היה ידוע גם כתלמיד חכם וכמקובל. כתב ספר בשם "דרך הקדש" (1531) בעניינים של יראה ועבודת ה' שאבד, למעט חלק קטן ממנו, ואת "ספר המקנה" העוסק בחלקו בענייני קבלה.
תולדות חייו
נולד באגנו בשנת 1476, לאחר שהוריו נמלטו לשם מפני שכירי חרב שווייצרים. לאחר לידתו, המשפחה חזרה לרוסהיים.
לא ידוע דבר על שנות חייו המוקדמות של יוסף, לרבות שנת הולדתו המדויקת. כאדם צעיר, שימש כרב באזור אלזס, והתפרנס למחייתו כסוחר ומלווה בריבית, עיסוקים שהמשיך בהם לאורך חייו.
כבר בצעירותו החל לפעול למען היהודים, וככל הנראה סייע בסיכול תוכניותיו של יוהנס פפרקורן.
חי ברוסהיים שבאלזס ופעל לטובת כלל יהודי גרמניה החל משנת 1510, בה נתמנה בידי הקהילה היהודית כממונה על יהודי אלזס, וב-1529 הפך תפקידו באופן רשמי ל"ממונה על היהודים בקיסרות הרומית הקדושה של האומה הגרמנית". מינויים אלו, ככל הנראה אושרו בידי הקיסר מקסימיליאן הראשון, ומאוחר יותר בידי נכדו, הקיסר קרל החמישי באספת הממלכה בוורמייזא, ב-1521. הידיעה האחרונה על פעולה שלו למען היהודים היא מ-1552, במשא ומתן עם נסיך וירטמברג, על מעבר היהודים בארצו לאחר גירושם משם. נפטר ברוסהיים סמוך לימי הפסח, בשנת שי"ד (1554) בגיל 76.
פעולותיו למען היהודים
לפעולותיו של יוסף למען היהודים הייתה חשיבות רבה. ראשון הישגיו, ואחד החשובים שבהם היה בשנת 1510, אז פעל לביטול גזירת שריפת הספרים שהוציא הקיסר מקסימיליאן בשנת 1509 בהשפעת המומר יוהנס פפרקורן. הצלחתו הגדולה ביותר, ללא ספק, הייתה בשנת 1525, כאשר הצליח, תוך סיכון חייו, להשפיע על מנהיגי מרד האיכרים של אלזס, שלא לטבוח ביהודים כפי שתכננו תחילה.
כמו כן יש לזקוף לזכות פעילותו הנמרצת מעשים נוספים:
את פעולותיו עשה לעיתים תוך סיכון עצמי. למשל, הוא נסע לספרד בשנת 1520, למרות החוק שקבע שיהודי הדורך על אדמתה חייב מיתה, והתייצב לפני הקיסר החדש קרל החמישי, כדי לסכל מזימות נגד היהודים בגרמניה לפני הגעתו של הקיסר לשם.
ב-1537 גירש יוהאן פרידריך את יהודי סכסוניה. יוסף ניסה להשתדל אצל מרטין לותר, אולם זה סירב לקבלו ולהתערב למען היהודים. יוסף הצליח להשיג מעיריית שטרסבורג איסור להדפסת ספרו של מרטין לותר, "על השם המפורש" (1543), שנכתב נגד היהודים, אולם הוא הודפס בעיר אחרת.
גן העצמאות (תל אביב)
גן העצמאות הוא פארק לחוף הים בתל אביב. הוא משתרע ממערב לרחוב הירקון, בין כיכר אתרים ושדרות נורדאו. הגן נמצא בראש רכס כורכר שגובהו כעשרים מטרים. במרכז הגן עומד כיום מלון הילטון תל אביב. בעבר הגן היה ידוע כמקום מפגש להומוסקסואלים ולביסקסואלים.
היסטוריה
בעת הכשרת הגן התגלו בחלקו הדרומי שרידי מצודה מקו הביצורים שבנה אלכסנדר ינאי לאורך חופי ממלכת החשמונאים, ומהם ניתן ללמוד על ההתיישבות המוקדמת בשטחה של תל אביב.
מחנה יונה
עד מלחמת העצמאות היה רוב שטח הגן גבעות כורכר. בשנת 1942 הקימו הבריטים מחנה צבאי קטן, ששימש כמחנה נופש לחיל האוויר המלכותי. ב-16 בדצמבר 1947, עם יציאת הבריטים מגוש דן, תפסו לוחמי ההגנה את המחנה. לאחר מכן קיבלה חטיבת קרייתי את הפיקוד על המחנה. במהלך מלחמת העצמאות הפך לבסיס צה"ל ונקרא בשם "מחנה יונה", על שמו של יונה רסין, מבכירי ההגנה שנהרג בסוף 1947 במסגרת שירותו. בסיס זה שימש כבסיס הקליטה והמיון הראשון של צה"ל וכבסיס טירונים למתגייסי החי"ש. חלק מגדודי חטיבת קרייתי הוקמו במקום. מכאן הופגזה אונית האצ"ל אלטלנה ביוני 1948. עם התרחקות החזית מן העיר שימש המחנה בעיקר את יחידת חיל הרפואה (אז תחת השם "מערך אלישע", על שם שמעון סבוראי, ממייסדי השירות הרפואי ב"הגנה"). בתום מלחמת העצמאות, ב-20 באוקטובר 1949, נסגר מרכז האשפוז של מערך אלישע, עקב ייסוד חיל הרפואה ומערך השיקום. מתקני הבסיס שימשו לקייטנות עירוניות. בשנות ה-50 הפך המחנה לבסיס הדרכה לאימון גופני וכושר קרבי וכן בית ספר אזרחי להכשרת מאמני ספורט ומורים לחינוך גופני. ב-1957 עברו הבסיס (בה"ד 8 ובית הספר ל"מכון וינגייט". כיום שוכן מלון הילטון על חלקו הדרומי של המחנה.
שטח הגן סומן כבר בתוכנית גדס, תוכנית המתאר הראשונה של העיר מסוף שנות ה-20, כשטח שמיועד לשמש כגן. ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, שאף להקים בשטח המחנה פארק, כריאה ירוקה המשקיפה על הים. לקראת יום העצמאות הראשון בשנת 1949 פונה חצי משטחו של מחנה "יונה" ובאפריל 1949 ניטעו בשטח העצים הראשונים.
במשך ארבע שנים דחו ראש הממשלה והרמטכ"ל את פניותיו של רוקח לפינוי המחנה. בשנת 1952, בזכות צירוף מפלגת הציונים הכלליים לקואליציה וכניסתו של רוקח לתפקיד שר הפנים, הועבר שטח המחנה לידי העירייה ובהמשך פונה המחנה בהדרגה, במשך כעשר שנים.
הגן נחנך באופן רשמי ב-1952, והיה הגדול בגני תל אביב באותו זמן. את הגן תכנן אדריכל הנוף אברהם קרוון, מנהל מחלקת הגנים בעיריית תל אביב (ואביו של האמן דני קרוון). הגן תוכנן בסגנון גן אנגלי, כלומר מדשאות רחבות המוקפות בשיחים עבותים. נוף הים נקבע כאלמנט מרכזי בתכנון הגן. מתכנן הגן היה צריך להתמודד עם הקושי שבנטיעת גן בסמוך לחוף ולהתאים את הצמחייה לרוחות העזות ולרסיסי המלח. כפתרון לבעיות אלו שונתה הטופוגרפיה של הגבעה: חלקה המערבי הוגבה, וחלקה המזרחי הונמך. בחלק המערבי הגבוה ניטעו שיחי חוף נמוכים העמידים לרוחות ולמלח, בהם שיחי מלוח קיפח, אהל, הרדוף הנחלים, חבצלת החוף, אגבה, נר-הלילה החופי, צבר מצוי ויוקה. במפלסים הנמוכים יותר ניטעו עצים גבוהים יותר, בהם עצי אשל, אלת המסטיק ורבים אחרים. בגן שולבו סלעי כורכר וסלעי חוף.
בשנותיו הראשונות נחשב הגן לאחד הגנים היפים בישראל ואולם שנים רבות סבל הגן מהזנחה. אלמנטים רבים בנוף הגן נפגעו (כמו שדרת התמרים שבחלקו הצפוני), שיחים רבים התייבשו, ואילו אחרים צמחו פרא וגרמו לחסימת שבילים. בריכת הנוי נסתמה, הפסיפס נותץ, ורמת הניקיון בגן לא הייתה מהמשופרות. חלקו הדרומי של הגן שופץ בשנות התשעים. חלקו הצפוני, הגדול יותר, חודש בין השנים 2007–2009 על ידי צבי דקל, ונחנך ב-8 ביולי 2009.
כמעט מיום הקמתו נודע הגן כמקום מפגש להומוסקסואלים וכמקום מועדף לקרוזינג (שיטוט בחיפוש אחר מין מזדמן). החל משנות התשעים נרשמו תלונות מרובות על אלימות והטרדות בגן כלפי ההומוסקסואלים והביסקסואלים, הן מצד הומופובים והן מצד המשטרה. בשנים האחרונות חלה ירידה במספר המבקרים ההומוסקסואלים בגן בעקבות עלייתם של אתרי היכרויות באינטרנט.
הגן בספרות העברית
גן העצמאות כסמל של תקופה בתרבות ההומוסקסואלית הישראלית נזכר גם ביצירות ספרותיות עבריות, לרבות הרומנים "גן העצים המתים" ו"דודה פרהומה לא הייתה זונה" מאת יוסי אבני-לוי והשיר "בגן" מאת דורי מנור. אילן שיינפלד הזכיר את הגן ברבים משיריו, ובהם פרידה: קדושתא, שבו מופיע המשפט "ברוך אתה הגָן, מגֵן כל חושק", והשיר גן פורח, שבו גן העצמאות הופך לגן מטאפורי המייצג את אהבת הגברים בכלל, על התענוג ועל האימה הכרוכים בה.
גן העצמאות הוא גם מקום הימצאה של המערה החשמלית בסדרת ספרי חסמבה של יגאל מוסינזון.
גן העצמאות מוזכר בשיר "אני שר" של אריק איינשטיין ושלום חנוך, אשר מילותיו בגרסתו המקורית היו "יש גן בצפון העיר, בצפון העיר יש גן, שמי שמ*דיין בו, נשבר לו הקטן".
הגן מוזכר בעקיפין גם בשיר ״איתו לנצח״ של להקת קרח תשע, אשר מילותיו מכילות את השורה ״חבר מביא חבר כל לילה אל הגן״, בהתייחס לתרבות הקרוזינג שהייתה פופולרית בגן.
שרלוט סקוט
שרלוט סקוט (באנגלית: Charlotte Scott; 8 ביוני 1858 – 10 בנובמבר 1931) הייתה מתמטיקאית בריטית שחיה בארצות הברית ופיתחה רבות את החינוך המתמטי לנשים. היא הייתה האישה הבריטית הראשונה שהשיגה דוקטורט במתמטיקה, ופרסמה את המאמר הראשון באמריקה שהתקבל באירופה.
ילדות ונעורים
סקוט נולדה ב-1858 לקיילב ואליזה סקוט. היא גדלה במשפחה של נוצרים נון-קונפורמיסטים שהאמינו ברפורמות חברתיות, ובין השאר חינוך נשים. אביה שכר לה מגיל צעיר מורים למתמטיקה, מה שגרם לה להתעניין במתמטיקה כבר בגיל שבע. הסיבה היחידה שהמורים הסכימו ללמד את סקוט היא שאביה היה מנהל של קולג' לנקשייר.
לימודים
באותה תקופה, מעט מאוד מקומות הסכימו ללמד נשים לימוד שאינו יסודי, ושום קולג' לא היה מקבל אותן. היא זכתה במלגה בגיל שמונה עשרה לקולג' גירטון בזכות לימודיה הביתיים. ב-1880, אחרי ארבע שנות לימוד, סקוט הגיע למבחנים הסופיים לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'. סקוט קיבלה את הציון השמיני בגובהו באוניברסיטה, והייתה אמורה לקבל פרס בטקס חלוקת הפרסים של האוניברסיטה. אבל, האוניברסיטה לא נתנה באותה תקופה פרסים לנשים. בטקס, כשהכרוז הגיע לשמיני, כל המחזור של סקוט התחיל לצעוק את שמה ולדרוש שיתנו לה את הפרס, אם כי עדיין לא נתנו לה אותו. אבל, כתוצאה ממקרה זה אוניברסיטת קיימברידג' שינתה את חוקיה והתחילה לתת פרסים לנשים.
זכויות נשים
בהמשך חייה עברה לארצות הברית, והייתה שם מתמטיקאית חשובה. במהלך כל חייה תמכה מאוד בשוויון זכויות פוליטיות ולימודיות לנשים, והאמינה שעל מנת להגיע לשוויון צריכים לדבוק בקונסרבטיזם במקומות בהם לא פגע בנשים. היא לא הסכימה עם נשים שעישנו או שמו מייקאפ, אבל כן הסתפרה בתסרוקות לא מקובלות לנשים. כשלימדה במכללת ברין מאר, שלחה את המכתב הבא לנשיא המכללה בנושא כיתות נשים:
חיים מקצועיים
לאחר שסקוט עברה לארצות הברית ב-1885, היא הייתה אחת מהמורים הראשונים מכללת ברין מאר לנשים. היא הייתה המתמטיקאית הראשונה בקולג', והובילה את מחלקת המתמטיקה בקולג'. מתוך תשע נשים שקיבלו תואר דוקטור במתמטיקה בברין מאר באותה תקופה, היא לימדה שלוש. בשנת 1894 פרסמה סקוט את ספרה "An Introductory Account of Certain Modern Ideas and Methods in Plane Analytical Geometry". סקוט הייתה אחת מהמתמטיקאים הראשונים שהבדילו בין רעיון כללי לדוגמה ספציפית. היא היוותה חלק משמעותי מהמעבר של המתמטיקה להוכחות אבסטרקטיות. בשנת 1891 היא הפכה לאישה הראשונה באגודה האמריקנית למתמטיקה. היא שירתה כאישה הראשונה במועצה העליונה של האגודה האמריקנית, מה שהיה מעמד גבוה מאוד. המאמר שלה, "הוכחה למשפט היסודי של נתר", שמזוהה כמאמר האמריקאי הראשון שהפך למקובל בבריטניה. בשנת 1906 סקוט שירתה כסגנית הנשיא של האגודה האמריקנית למתמטיקה.
In My Bed
In My Bed (בעברית: במיטה שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית איימי ויינהאוס, מתוך אלבום הבכורה שלה, Frank. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2004, ביחד עם "You Sent Me Flying", כסינגל השלישי מתוך האלבום.
שני השירים כאחד הצליחו להיכנס למצעד הסינגלים הבריטי בלבד, והגיעו בשיאם אל המקום ה-60.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו איימי ויינהאוס וסאלאם רמי, והוא הופק על ידי רמי גם כן. עטיפת הסינגל היוותה גם כעטיפת הסינגל של "You Sent Me Flying", שיצא בסמוך לשיר הזה, ובה ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא יושבת על מדרכה, ואת שני שמות השירים בצד.
בריאיון עם ויינהאוס בשנת 2004, היא אמרה כי כתבה את השיר בעקבות יחסי מין שקיימה עם בן זוגה לשעבר. היא אמרה כי המסר שרצתה להעביר בשיר הוא ש"אפילו אם אתה מכיר אותי מבחינה פיזית ויודע מה אני אוהבת, זה לא אומר שתתקבל במיטתי בכל פעם שאתה חושב שאתה יכול לבוא". ויינהאוס הוסיפה כי "תמיד רצתה לכתוב על הסיטואציה של יחסי מין עם אקס ועל הסתירות המעורבות בזה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר היה בבימויו של פול גור, והוא מתחיל כאשר ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא בבית מלון אומרת לילה טוב לגבר צעיר, ככל הנראה החבר שלה, ומיד לאחר מכן הולכת לחדרה. כשהשניים נפרדים הולכת ויינהאוס במסדרון של בית המלון, ומתחילה לשיר את השיר.
בסמוך לכך היא הולכת אל תוך אולם הנשפים של המלון לפרק זמן קצר. כשהיא עוזבת את אולם הנשפים, היא עולה לחדרה עם תיק גיטרה, ובפתאומיות מגיח המאהב שלה מפינת החדר. לבסוף, ויינהאוס מכסה את עדשת המצלמה והשניים מתחילים להתנשק אחד עם השני.
הקליפ זכה להצלחה נאה, ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-36 מיליון צפיות.
ציקלון נארגיס
ציקלון "נארגיס" (Cyclone Nargis) הוא שמה של סופת ציקלון בדרגה 4 בסולם ספיר-סימפסון שפגעה במיאנמר בראשית מאי 2008. הייתה זו הסופה הראשונה בעונת הציקלונים של שנת 2008 בצפון האוקיינוס ההודי שניתן לה שם.
נארגיס החלה להתפתח ב-27 באפריל במפרץ בנגל והחלה להתקדם צפונה ולהתחזק. אוויר יבש החליש את הציקלון ב-29 באפריל אולם לאחר שהחלה לנוע מזרחה התחזק הציקלון בשנית והגיע למהירויות של לפחות 165 קמ"ש ולחץ ברומטרי של 962 מיליבר ב-2 במאי.
נארגיס פגעה בחוף באזור מחוז אייארוודי (Ayeyarwady) שבמיאנמר בעודה בשיא עוצמתה, חלפה בסמוך ליאנגון, העיר הגדולה במדינה, ואזי נחלשה בהדרגה עד שהתפוגגה בסמוך לגבול מיאנמר-תאילנד. נארגיס פגעה קשות במיאנמר והותירה אחריה, לפי המניין הרשמי הנוכחי, כ-78,000 הרוגים וכ-56,000 נעדרים. מקורות האו"ם והצלב האדום העריכו כי מספר ההרוגים עולה על 100,000 בני-אדם. ארגוני סיוע הביעו את חששם לחייהם של כמיליון וחצי בני אדם בשל מחלות אם לא יסופקו מים ומוצרי והיגיינה בסיסיים בהקדם.
על הקשיים האופייניים לאסונות טבע גדולים היתווספו המכשולים שהעמידה החונטה השלטת במיאנמר בפני משלחות סיוע מרחבי העולם. כניסתם של אנשי משלחות סיוע מטעם מדינות זרות לא אושרה, וגם אנשי ארגוני סיוע ואנשי האו"ם התקשו לקבל היתרי כניסה ופעילותם בתוך המדינה נתונה למגבלות קשות.
ליסימכוס (נגד אפיון)
ליסימכוס (ביוונית: Λυσίμαχος; תאריך אינו ידוע: בין המאה ה-2 לפנה"ס למאה ה-1 לספירה), היה סופר וחוקר ממוצא מצרי, שכתב חיבור אבוד על דברי ימי מצרים (Aegyptiaca) וקטעים ממנו, העוינים את היהודים, מצוטטים בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון".
לא ניתן לקבוע אם יש לזהותו עם המדקדק והמיתוגרף (חוקר המיתוסים) היווני ליסימכוס מאלכסנדריה, שחי במאה השנייה לפנה"ס וכתב את החיבורים "על הפרדוקסים של התבאיים" (Θηβαïκὰ Παράδοξα) ו"מסעות השיבה" (Νόστοι) וכמו כן מיוחס לו גם החיבור האבוד "על הפלגיאט של אפורוס" (περὶ τῆς Ἐφόρου κλοπῆς).
זמנו
יוסף בן מתתיהו מתמודד בספרו עם דבריו של ליסימכוס, כמו גם עם כתביהם של סופרים אחרים ובהם מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס), כאירמון, אפולוניוס מולון ואפיון (20 לפנה"ס - 45/8 לספירה). לדעת החוקר מנחם שטרן, ליסימכוס חי ככל הנראה לפני אפיון ולמרות שיוספוס עוסק בכאירמון לפני ליסימכוס, זה לא אומר בהכרח שגם כתביו קדמו לאלה של ליסימכוס - ייתכן וסדר זה נבע מהדמיון הרב בין גרסאותיהם של מנתון וכאירמון, שהובאו בזו אחר זו.
מדברי יוסף לעומת זאת, משתמע כי ליסימכוס פרסם את חיבורו אחרי מנתון וגם אחרי כאירמון: "לוסימכוס, אשר קבל מאלה השנים את יסוד שקריהם, ועוד הביש בדברי בדיו את כזביהם" וגם "והנה הסופר הזה לא ידע אף לקרא את המלך בשם אשר נתנו לו הסופרים הנזכרים, רק בדה מלבו שם חדש". העובדה שליסימכוס מוזכר לפני מולון אינה מוכיחה כי הוא פרסם את חיבורו לפני מולון, כי לאחר מכן הסדר הפוך. יחד עם זאת, במקום אחר שוב מופיע ליסימכוס לפני מולון.
ליסימכוס על היהודים
ליסימכוס סיפר כי "בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים", בשנת בצורת, "בני עם היהודים, אנשים מצורעים ובעלי נגעים וחולים בכל מיני מחלות", צבאו על המקדשים וביקשו מזון. המחלות התפשטו בקרב כלל האוכלוסייה והמלך פנה לאל אמון, שציווה עליו לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים" ולגרש אותם אל השממה "ולהטביע את המצורעים והמנוגעים", כי רק אז תסתיים הבצורת. המלך ציווה על כהני המקדשים לאסוף "את כל האנשים אשר אינם טהורים" והורה לצבא להוליך אותם למדבר, בסך הכל 110 אלף מגורשים, "ולקשור אל המצורעים לוחות עופרת" כדי להטביע אותם בים. "וכאשר טבעו המצורעים והנגועים בים", אלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים. בלילה הראשון הדליקו נרות ובלילה השני צמו והתפללו לאלים. למחרת, "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
תגובתו של יוסף בן מתתיהו
בספרו "נגד אפיון", טוען יוסף שליסימכוס כתב את חיבורו "בשנאה עזה" ליהודים ו"הִרבּה שקרים". הוא טוען שהסיפור בדבר המצורעים ובעלי המומים, עליו התבסס ליסימכוס, הוא שקרי כבר מיסודו, אלא שליסימכוס אף הוסיף עליו שקרים נוספים: יוסף כותב כי ליסימכוס (ועוד רבים כמותו) כתב מתוך בורות, אך יותר מכך, מתוך שנאה, "דברים ללא צדק ולא אמת" ואת דומיו, אותם הוא מכנה "הלוסימכוסים למיניהם", הוא רואה כ"אנשים חכמים בעיניהם...המרמים והמחליאים את בני הנעורים".
על גרסתו למוצא היהודים
ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים), תיאור שיוסף בן מתתיהו הכריז עליו כעל העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור. ליסימכוס לא הוציא ספר מיוחד על היהודים, אלא עסק בהם רק בספרו על דברי ימי מצרים. גרסתו למוצא היהודים, כפי שמשתקפת על ידי יוסף בן מתתיהו, היא אנטישמית יותר מזו של מנתון וכאירמון והוא שני רק לאפיון בהצגת הנטיות האנטישמיות הבולטות ביותר מבין הסופרים המצרים-יוונים. שמו השונה של המלך המצרי שגירש את היהודים, בוכחוריס, והיעדר כל אזכור של החיקסוס או של מוצאו המצרי של משה, מצביעים על כך שבניית ההיסטוריה של ליסימכוס מבוססת על מקור שונה מזה של מנתון או מזה של כאירמון. מאידך, ייתכן שליסימכוס השתמש במקורות המוכרים לנו (הקטאיוס ומנתון) ושינה אותם בכוונה במטרה להעצים את הנימה האנטי יהודית.
בייחסו את גירוש היהודים ממצרים לפרעה מהשושלת ה-24 (המלך הידוע בספרות היוונית העתיקה בשם "בוכחוריס"), ליסימכוס מתארך את יציאת מצרים לזמן הרבה יותר מאוחר מאשר מנתון או כאירמון. הקשר בין בוכחוריס ליהודים יכול להיות מוסבר על ידי המסורת המצרית, שתארכה את הנבואה בדבר השתלטותם של זרים על מצרים לתקופת שלטונו.
על פי הקטעים שנשתמרו ב"נגד אפיון", ליסימכוס אינו מתייחס לשלטונם של אבות היהודים במצרים, אלא מתרכז בעידן האלימות שלכאורה הונהגה על ידיהם בארץ יהודה. כמו כאירמון, הוא משתמש בשם "יהודים" עוד בהתייחסו לשהותם במצרים, לפני הגיעם ליהודה.
ליסימכוס מבחין בין הטמאים והכופרים לבין החולים והמצורעים. האל ציווה שהראשונים יגורשו לשממה ואילו האחרונים יוטבעו. מכיוון שהמלך מילא את הציווי, נובע כי היהודים מזוהים עם הטמאים והכופרים, אלא שהדבר סותר אפילו את דברי ליסימכוס עצמו, שטען במפורש שהיהודים היו נגועים בצרעת. כדי ליישב את הסתירה, ניתן רק להניח שליסימכוס מלכתחילה כלל ביחד את שתי הקבוצות וייתכן שכך גם הדגיש את חוסר מוסריותם של היהודים.
הפרטים הניתנים על ידי ליסימכוס לגבי מוצא היהודים דומים ביותר לאלה שניתנו מאוחר יותר על ידי ההיסטוריון הרומי טקיטוס.
כנר על הגג
כנר על הגג (במקור באנגלית: Fiddler on the Roof) הוא מחזמר המבוסס על סיפורי "טוביה החולב" מאת הסופר היהודי שלום עליכם.
רקע
בשנת 1894 פרסם הסופר היהודי שלום עליכם את הפרק הראשון של הספר "טוביה החולב" ובו סיפורים ביידיש על טוביה מוכר החלב. הספר תורגם לשפות רבות ונמכר במיליוני עותקים. ב-16 בספטמבר 1957, הועלה בתיאטרון קרנגי בניו-יורק מחזה בשם "טוביה ובנותיו" (המבוסס על הספר "טוביה החולב") שכתב מחזאי יהודי אמריקאי בשם ארנולד פרל, וביים הווארד דה סילבה.
בשנת 1964 עיבדו המחזאי היהודי-אמריקאי ג'וזף שטיין והמלחין ג'רי בוק את "טוביה ובנותיו" למחזמר "כנר על הגג". המחזמר הועלה לראשונה ב-1964 בברודוויי בכיכובו של זירו מוסטל עם כוריאוגרפיה ובימוי של ג'רום רובינס.
ההפקה בברודוויי זכתה בתשעה פרסי טוני בקטגוריות: המחזה הטוב ביותר, מלחין וכותב המילים לשירים (ג'רי בוק ושלדון הארניק), שחקן ראשי (זירו מוסטל), שחקנית משנה (מאריה קארנילובה), מחבר (ג'וזף שטיין), מפיק (הרולד פרינס), במאי (ג'רום רובינס), כוריאוגרף (ג'רום רובינס) ומעצבת תלבושות (פטרישיה זיפרוד).
שם המחזה
שם המחזה נלקח מהציור "כנר" מאת האמן מארק שאגאל, שיצר ציורים סוריאליסטיים רבים אודות החיים היהודיים במזרח אירופה, שכללו לעיתים קרובות דמות של כנר, כמעין מטפורה לקיום דרך מסורת ושמחה בתוך חיים מלאים באי ודאות וחוסר איזון.
ג'וזף שטיין סיפר על בחירת שם זה למחזמר, בריאיון לעיתון "מעריב": "הושפעתי מן הציור של שאגאל שסימל בעיניי בצורה כל כך פלסטית את מהות העיירה היהודית. הזעתי קשה עד שהגעתי לשם הזה. היו לי מאות הצעות לשמות. בתחילה חשבתי לקרוא לו "לחיים – To Life" אך לבסוף החלטתי יחד עם שותפי לעבודה על "כנר על הגג".
עלילה
גיבור הסיפור הוא יהודי עני בשם טוביה החולב, המתגורר בעיירה אנטבקה - "שטעטל" יהודי טיפוסי באימפריה הרוסית. טוביה החולב עוסק בגידול פרות חולבות - ומכאן שמו - ומהן הוא מוכר חמאה וגבינה לבני העיירה, כשסוסו סוחב את העגלה שבה הסחורה. לו ולאשתו גולדה ישנן שבע בנות (בסרט חמש בלבד). שלוש הגדולות מביניהן מעמידות אותו, כל אחת בתורה, בפני התלבטות קשה: האם להשיא אותן באמצעות שידוך שתציע שדכנית העיירה, כנהוג, או להתיר להן להינשא לאהובי לבן, כרצונן, על אף הבעיות שיש איתם.
הבת הבכורה, צייטל, רוצה להינשא לאהוב לבה מוטל, חייט עני וצעיר. לעומת זאת, ינטה השדכנית משכנעת את אשתו של טוביה לשדך את בתו לקצב אלמן, קשיש ועשיר בשם לייזר וולף. טוביה נקרע בין שני הצדדים, ולבסוף נכנע לדמעותיה של צייטל ומתיר לה להינשא למוטל החייט. במהלך החתונה של מוטל וצייטל, נערך פוגרום במשתתפים, אך מסתכם בכך שמתנות החתונה נהרסות, והפורעים הולכים.
בתו השנייה של טוביה, אדל, מעמידה אותו באותו מצב כשהיא מתאהבת בסטודנט צעיר המאמין במהפכנות וסוציאליזם בשם פרצ'יק. פרצ'יק נאסר על ידי השלטונות ונשלח לסיביר, והבת מתחננת בפני אביה שיתיר לה ללכת אחריו. ושוב, על אף התנגדותו, הוא נעתר לדמעותיה של בתו ומתיר לה ללכת אחריו.
הניסיון הקשה מכולם מגיע כשבתו השלישית של טוביה, חווהל'ה, אותה הוא אוהב במיוחד, מבקשת כאחיותיה הגדולות להנשא לגבר אותו היא אוהבת. הבעיה היא, שאהובה הוא בחור בשם פיידקה, גוי אוקראיני נוצרי. לעומת המקרים הקודמים, הפעם לא מוותר טוביה על אמונתו ועקרונותיו ואוסר על בתו להינשא לאהוב לבה. חווהל'ה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לפיידקה בכנסייה בחשאי. מעתה מסרב טוביה להזכיר את שמה של בתו ו"קורע קריעה" עליה, כשם שנהוג לעשות על אדם שמת.
חיי משפחתו של טוביה בעיירה אנטבקה נגדעים כשמתקבל צו גירוש, המחייב את כל יהודי העיירה למכור תוך שלושה ימים את רכושם ובתיהם ולעזוב את העיירה. טוביה ומשפחתו יוצאים לארצות הברית, ינטה השדכנית לירושלים, וחווהל'ה ופיידקה אף הם עוזבים, מתוך התחושה שאינם יכולים להתגורר במדינה המגרשת חלקים מתושביה.
הסיפור משקף את סוף המאה ה-19 ברוסיה, שבה נאלצו יהודים רבים לנטוש את בתיהם וכפריהם בעקבות הפוגרומים והגירוש, ולהגר אל מחוץ לרוסיה. רובם יצאו לאמריקה ולארצות אחרות באירופה. בסיפור בולטות מגמות שהיו נפוצות באותה תקופה כגון חילון, התבוללות, מודרניזציה וגם הסוציאליזם, שהחל להראות את סימניו הראשונים.
שירי המחזמר
במחזמר ישנם 13 שירים שהתפרסמו כמשקפים את הפולקלור היהודי של מזרח אירופה. השירים נכתבו על ידי הפזמונאי שלדון הרניק והמלחין הנודע ג'רי בוק.
בישראל
תיאטרון גיורא גודיק, הצגת בכורה: 1 ביוני 1965
השחקן בומבה צור גילם את טוביה בהצגת הבכורה ולאחר כ-200 הצגות הוחלף בשחקן שמואל רודנסקי, חיים טופול שימש כשחקן מחליף. רודנסקי זכה מיד באהדת הביקורת והקהל.
עוד השתתפו: רוזה ברנבלט, יקר צמח, מרדכי מסינגר, שמואל וולף, רולף ברין.
שירי ההצגה יצאו בתקליט בהוצאת CBS, בהקלטה עם בומבה צור, בשנת 1965. ההקלטות בעברית יצאו גם לשוק האמריקאי והודפסו על ידי חברת Culumbia. מהדורת סטריאו יצאה לשוק בישראל בשנת 1973, וכתקליטור בשנת 2002 בהוצאת NMC.
ב-1966 לאחר שהוצג בעברית מאות פעמים בארץ, תורגם המחזמר ליידיש בידי שרגא פרידמן שגם ביים את הפקה זו, והוא הועלה בכיכובו של שמואל רודנסקי, ותפקידו של טוביה החולב הפך לתפקיד חייו. לאחר כ-200 הצגות בהם רודנסקי גילם את טוביה, הוזמן לגלם את התפקיד גם במערב גרמניה, והמחזמר הועלה שם בשם "אנטבקה" בהצלחה רבה.
בעקבות עזיבתו של רודנסקי החליף אותו השחקן חיים טופול בהפקה הישראלית.
1983
ב-1983 העלה אברהם דשא (פשנל) את המחזמר באולם "דקל" בשיכון בבלי בתל אביב. לצורך הפקה זו הביא פשנל את התפאורה המקורית מברודוויי. הפקה זו הוצגה כ-100 פעמים.
יוצרים: תרגום - חיים חפר, במאי - תום אבוט (ע"פ הבימוי המקורי של ג'רום רובינס), ניהול הצגה והפקה - דן שמר, ניהול מוזיקלי - אריה לבנון, הדרכה מוזיקלית - מרק וולוך וצליל אלדמע, תפאורה - בוריס אהרונוביץ'
FN F2000
F2000 הוא רובה סער בלגי אוטומטי, בתצורת בולפאפ מתוצרת חברת הנשק FN Herstal. הרובה הוצג לראשונה במרץ בשנת 2001 בתערוכה הביטחונית שהייתה באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות. הרובה נפוץ בשימוש על ידי כוחות מיוחדים ברחבי העולם.
כנר על הגג
1983
שחקנים:
1997
ב-1997 העלה פשנל שוב את המחזמר.
יוצרים: בימוי וכוריאוגרפיה (על פי המחזמר המקורי) - סמי דאלאס בייס, ניהול מוזיקלי - מרק וולך. מפיקים - פשנל בשיתוף עם יוכלמן-אשר הפקות.
שחקנים:
עוד השתתפו: שלי גורל, גלית שלו, ויקטור קוטיק, שגית שמיר, סלבה אוליניק, אתי ונטורה, יעל הלפרין, דבורה קליפר, ענת גבע (יוסף), רינת מאירי, סיגל אשל, טובית יניר, נעמי אקרמן, טובה להב, יוסי מאיר, אלינוער מואב, עדן חכם, אבינועם שמחי, יוסי זבצקי, חיים פנירי, מור דרעי, גיא שרפי, אייל שלו, קני ג'נדי סטרנקו, עדי שועה, דני שוורץ, ריצ'רד אורבך.
בתיאטרון הקאמרי
ב-10 במאי 2008, לרגל חגיגות ה-60 למדינת ישראל, העלה התיאטרון "הקאמרי" את המחזמר בבימויו של משה קפטן, עם נתן דטנר בתפקיד טוביה החולב. להפקה זו ריענן אלמגור את התרגום.
הפקה זו זכתה בשלוש קטגוריות בפרס התיאטרון הישראלי: מחזמר השנה, פרס לשחקן בתפקיד ראשי עבור נתן דטנר ופרס עיצוב התנועה עבור הכריאוגרף האמריקני דניס קורטני.
הפקה זו עלתה כ-500 פעמים עד ירידתה מהבמות ב-27 בינואר 2016.
FN F2000
ארגוני טרור
ישנם השערות כי הנשק הוברח לארגונים אלו מנשק שנתפס במהלך מלחמת האזרחים הראשונה בלוב וחמושי הארגונים האלו נצפו עם הנשק בתהלוכות ומצעדים של החמאס ובין היתר גם במבצע צוק איתן.
קישורים חיצוניים
הדף של הרובה באתר World Guns
כנר על הגג
בתיאטרון הקאמרי
עוד השתתפו לאורך השנים: יעקב תמרי, ניסו שליו, אנטון לפידוס, דמיטרי ברחוב, יניב הדד/גיא אלון/עומר זימרי, רועי קקון, מתן רכליס, ערן חגי, ענת סלונים/אסנת בן יהודה, חרות אשכנזי/רוני שיינדורף, יעל בדש, לירן ספורטה, שמרית לוי ששון, שרון ענבר, מיכל פוליצר, ציון חורי, דימיטרי ברכוב, יגאל משינסקי, דורון ישינסקי ודקלה הדר.
בתיאטרון העברי
ביוני 2022, העלה התיאטרון העברי את המחזמר בבימויו של נתן דטנר, שחזר לככב בהפקה בתפקיד טוביה החולב.
יוצרים: נוסח עברי: דן אלמגור, בימוי: נתן דטנר, כוריאוגרפיה: אביחי חכם, ניהול מוזיקלי וניצוח: יוסי בן נון, תפאורה: לילי בן נחשון, תלבושות: שירה וויז, ניהול אומנותי: גדי צדקה, תאורה: איב יונה בואנו (במבי), הדרכה קולית: קארין שיפרין, קורפיטיטור: גיא פרטי, ע. במאי: יניב הדד, ע. כוריאוגרף: תמר אילנאי, עיצוב קמפיין: שיין הורביץ, מפיק בפועל: יגאל הר-טל
שחקנים:
עוד משתתפים: ספיר באומוול, יעל שטולמן, עדן אזר, ערן שראל / שמעון כהן, רועי ויינברג, עמנואל דמידוב, יובל לבני, ארז וייס, אסף שגב, גבריאלה שטרנפלד, מאור לוי, אשוט גספריאן, ניר שיבר, מירית פרג'ון, נירית אהרוני, שגיא אקושטי, עומרי סמסון, רוני אנוך, תום שיניצקי, טל רוגצ'וב, עומר קרמר, אורי זילברשטיין, פנחס יעקב ואילה קרפל.
ברחבי העולם
במהלך השנים, הועלתה ההפקה פעמים רבות ברחבי העולם.
ב-1966 התקבל חיים טופול לתפקיד הראשי - טוביה - בתיאטרון הוד מלכותה, וגבר על ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול. הבכורה הלונדונית של "כנר על הגג" התקיימה בפברואר 1967 עם חיים טופול בתפקיד טוביה, והמחזמר עלה בתיאטרון כ-2,030 הופעות. לאחר מכן שיחק טופול בהפקה הבריטית ובעקבותיה כיכב גם בסרט הוליוודי שיצא לאקרנים ב-1971 וזכה להצלחה רבה. עד לשנת 2012, חיים טופול שיחק בהפקות שונות ברחבי העולם בתפקיד "טוביה החולב" כ-3,500 פעמים. בשנת 2009 פרש טופול מההפקה, והוחלף על ידי הארווי פירסטיין.
בתחילת שנות ה-70, לאחר כ-200 הצגות בהם גילם שמואל רודנסקי את טוביה בתיאטרון גיורא גודיק בישראל, הוא הוזמן לגלם את התפקיד גם בגרמניה המערבית, והמחזמר הועלה שם בשם "אנטבקה" בהצלחה רבה.
ב-1969 בתיאטרון מריני בצרפת, שיחקו איוון רברוף בתפקיד טוביה ומריה מוראנו בתפקיד גולדה.
בדרום-אפריקה שיחקו שמעון ישראלי בתפקיד טוביה וליה דוליצקיה בתפקיד גולדה בהצלחה רבה.
יוסי ידין וליה דוליצקיה ביצעו את התפקיד בהפקה בווינה.
תיאודור ביקל (שחקן תיאטרון הקאמרי לשעבר) ומייק בורשטיין שיחקו אותו פעמים רבות בארצות הברית.
המחזה הצליח מאוד גם ביפן, והוא הוצג בטוקיו במשך שנים. המחזה נחשב שם כ"מחזה יפני" טיפוסי: אב לבנות, שבנותיו מעזות לבחור את בחיר-ליבן בניגוד לדעתו.
חורשת טל
חורשת טל (בערבית بستان العشرة, שג'רת אל-עשרה, חורשת העשרה) הוא אתר נופש ובילוי ישראלי בצפון עמק החולה, ברובו גן לאומי ובחלקו שמורת טבע. חורשת טל נמצאת על כביש 99, מזרחית לקריית שמונה.
החורשה
החורשה היאּ שריד ליער גדול שהשתרע בעבר על שטח גדול בארץ ישראל ממערב לנהר הירדן, בין הר החרמון לירקון דרך מישור החוף. בשמורה גם צומחים פרחים רבים ובהם ריכוז נדיר של מספר מיני סחלבים.
העצים המקוריים בחורשה הם ברובם עצי אלון התבור, שנשמרו ללא פגע מאות שנים הודות לקדושתם. קדושת העצים נובעת ממסורת ערבית הקשורה למקום, לצד קברו של שייח גלילי נודע בשם שייח עלי, שנקבר סמוך לעצים.
זרים (סרט)
זרים (באנגלית: Stranger Than Paradise) הוא סרטו של הבמאי האמריקני ג'ים ג'ארמוש משנת 1984. הסרט, מעין קומדיה, המציגה את קורותיהם של טיפוסים בשולי החברה, מהגרת הונגריה, בן דודה וידידו, היה הצלחתו החשובה הראשונה של ג'ארמוש כבמאי, זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן, והשפיע רבות על תנועת "הקולנוע האמריקני העצמאי" במהלך שנות ה-80.
חורשת טל
החורשה
עד שנת 1948 שימש המקום כמקום תפילה ופולחן של תושבי תושבי הכפרים הסמוכים (אלחיסאס, אלמנסורה, אלסנבריה, אלמנשיה ולזאזה) במהלך מלחמת העצמאות התושבים גורשו מבתיהם והכפרים הוחרבו, קברו של שייח עלי חרב ומאמינים הפסיקו להגיע לאתר.
זרים (סרט)
הפקת הסרט
הפקת הסרט התאפשרה לאחר שלבמאי וים ונדרס, שסיים את צילום סרטו "מצב הדברים" בשנת 1982 נותר עודף של פילם גולמי, והוא העניק אותו לג'ארמוש על מנת שיצלם את סרטו. הסרט החל כסרט קצר בן 30 דקות, שהוצג בפסטיבל סרטים ברוטרדם ב-1983 ולאחר מכן הוארך לכלל סרט בן 95 דקות בשלוש מערכות.
חורשת טל
החורשה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הכירה מדינת ישראל בחשיבות החורשה והיא נכללה במאי 1956 בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע. הרשויות רצו לפתח את האתר לתיירות ונופש. על המקום התנהל מאבק בין גופי תכנון ושמירת טבע על ייעודו של האתר ומידת ההתערבות בטבע ובנוף. לבסוף הוזמנו אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור לתכנן את האתר. הם חפרו בשטח האתר ברכות (בהן בריכת שחייה) ופלגי מים, המסתעפים מנחל דן ושתלו מדשאות רחבות ידיים וצמחים שונים, חלקם מחוץ לארץ. במקום קיימים גם מתקני נופש פעיל לסוגיו, כולל מתחם להקמת אוהלים, ומתחם המשמש כחניון לקראואנים. בחורשה כ-240 עצי אלון גדולים בני מאות שנים. חלק מהחורשה נשאר כשמורת טבע ללא פיתוח נופי ובה כ-60 עצי אלון מתוך ה-240. בנוסף, הריכוז הנדיר של הסחלבים כולל 11 מתוך 28 המינים שקיימים בארץ ישראל. עוד בשמורה, גרעין רבייה של יחמורים, שתשעה מהם שוחררו לטבע החל משנים 2021-2022. החורשה נחנכה באוגוסט 1960 ונפתחה ביוני 1963.
זרים (סרט)
הפקת הסרט
הבמאי, ג'ארמוש, היה אחד מאנשי תנועת "הקולנוע האמריקאי העצמאי" שניסתה ליצור סרטים הרחק מהמסגרת שהוכתבה על ידי אולפני הקולנוע הגדולים. הקולנוע האמריקאי של תחילת שנות ה-80 התאפיין בהפקות גדולות ויקרות, בנוסח סרטיהם של סטיבן ספילברג או ג'ורג' לוקאס. ג'ארמוש רצה ליצור קולנוע אישי, מינימליסטי, ואף אוונגרדי. הסרט צולם בתקציב מינימלי, כאשר חברתו לחיים של ג'ארמוש, שרה דרייבר, משמשת כמפיקה. בתפקידים הראשיים לוהקו המוזיקאי ג'ון לורי, השחקן ריצ'רד אדסון והתגלית שרה באלינט שהייתה בת 16 כשהתחילו צילומי הסרט. הצלם היה טום דיסיליו, שהתפרסם לאחר מכן כבמאי בזכות עצמו עם סרטים כ"ג'וני סווייד".
חורשת טל
שם החורשה
שמו העברי של המקום ניתן על רקע הפסוק. שמו הערבי של המקום - שׁג'רת אל-עשׁרה (עץ העשרה) קשור באגדה ערבית לפיה עשרה ממלווי מוחמד חנו בפלגי הדן, אך לא היו באזור עצים לקשור אליהם את הסוסים. לפיכך תקעו המלווים את מקלותיהם באדמה וקשרו אליהם את הסוסים, והמקלות הכו שורשים והפכו לעצים גדולים, מהם התפתחה החורשה.
במערב השמורה, בקרבת גדר קיבוץ הגושרים, נובע עין טל.
זרים (סרט)
הפקת הסרט
הפסקול של הסרט כלל מוזיקה מאת ג'ון לורי ודרו קונין, אך במהלך הסרט מושמע מספר פעמים השיר "I Put a Spell on You" בביצוע המקורי של הזמר סקרימינג ג'יי הוקינס משנות החמישים. השיר הפך להיות לאחד מסימני ההיכר של הסרט. גיבורי הסרט מתייחסים אל השיר, והשמעת השיר תואמת את האווירה שיוצר הסרט.
מערכה ראשונה - "העולם החדש"
בלה, המכונה וילי (ג'ון לורי), הוא מהגר ותיק מהונגריה החי בניו יורק. הוא בטלן המתפרנס מהימורים, ואוהב להתבטל בחברת ידידו אדי (ריצ'רד אדסון). דודתו של וילי מוסרת לו כי היא חולה, ובשל כך לא תוכל לארח קרובת משפחה המגיעה מהונגריה, ויהיה עליו לארח אותה במשך עשרה ימים. הקרובה, אווה (אסתר באלינט) היא בת עשרה הונגריה, שהחיים בניו יורק נראים לה זרים ומוזרים. וילי, לעומת זאת, אוהב לשמור על אורח חייו הבטלני, ואינו אוהב את הביקורת של אווה. לאחר שהוא מציג בפניה את אורח החיים האמריקני, המתבטא באכילת ארוחות טלוויזיה ועישון סיגריות, נפגשת אווה עם אדי, והשלושה מתחבבים זה על זה, עד שמגיע זמנה של אווה לנסוע לקליבלנד לגור עם דודתה.
הצלחת הסרט בביקורת ובקופות
הסרט זכה להצלחה ביקורתית רבה. הוא זכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן בשנת 1984, וכן בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס, ובפרסים נוספים. הביקורות היו לרוב חיוביות, והן ציינו לטובה את סגנונו המיוחד של הסרט. הסרט הכניס כשני מיליון וחצי דולר בארצות הברית הסרט נחשב עד היום לאחד הסרטים המגדירים והמשפיעים של תנועת הקולנוע העצמאי בארצות הברית, והצלחתו איפשרה את המשך הקריירה של הבמאי ג'ארמוש, שהמשיך ליצור סרטי קולנוע "עצמאיים" במהלך שנות השמונים ולאחריהן. הסרט נחשב ל"סרט פולחן" ועודו מוקרן בסינמטקים ובערוצי הטלוויזיה, וצבר במהלך השנים קהל אוהדים נאמן. בשנת 2003 נבחר הסרט על ידי המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" כאחד מחמישים "סרטי הפולחן" הגדולים של כל הזמנים
האימפריה האתיופית
האימפריה האתיופית, ידועה גם כחבש, הייתה מורכבת משטחיהן של המדינות המודרניות אתיופיה ואריתריאה. המדינה הייתה אימפריה עוד בימיו של הקיסר האקסומי סאמבראוטאס, שהפך באופן רשמי את אקסום לאימפריה. השם אתיופיה נקבע כשמה הרשמי של המדינה בזמנו של הקיסר האקסומי אזנה בשנת 325, והפך לשמה הרשמי של אקסום המתנצרת. האימפריה האתיופית נכבשה בידי איטליה הפשיסטית ב-1935 במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. היא השתחררה משלטון האיטלקים ב-1941, והתפרקה באופן סופי ב-1975 לאחר שממשלתה הופלה בהפיכה.
קיסרות האגאו (933–1270)
התמוטטות של שושלת אקסום בראשית המאה ה-10 הובילה לתהפוכות בפוליטיקה, החברה והדת הנוצרית, בשטחים שהיו תחת שליטת קיסרי אקסום. אקסום, הבירה ההיסטורית ננטשה וחרבה, בעוד מלכיה, על-פי המסורת, ברחו אל העיר שואה, באזור ההרים. בתקופה זאת, הקשר בין אלכסנדריה לבין אתיופיה כמעט ונותק. כלכלת המדינה החריפה את מצבה, כאשר דרכי המסחר נחסמו בידי מדינות אסלאמיות עוינות וכמו כן, חוסר היציבות פוליטית בחצר המלכות, הוביל לשקיעה מתמדת בתרבות וחברה האתיופית, תקופה זאת כנויה לא בכדי, תקופת החושך. אולם, בראשית המאה ה-12, מצבה של אתיופיה השתנה. שליטים חבשים, משבט האגאגו, ייסדו את שושלת זאגווה. שושלת זאת, כבשה את השטחים שהיו תחת שליטת הקיסרות האקסומית לשעבר, בהם תיגרה, אקסום וחבש. והחלו לייסד ערים כגון רוחא, עיר הבירה ולליבלה שנודעה גם בתור - ירושלים החדשה. וזאת בשל הניסיון להעתיק את המודל של העיר ירושלים וקדושתה למחוז לסטה בו נבנתה העיר לליבלה. ולכן, בערים אלו נבנו כנסיות מרשימות, אשר חיקו את הכנסיות של ירושלים, כגון, כנסיית הקבר, הר הזיתים וגבעת הגולגולתא לצד בנייה רחבה של מבני נזורה שזכו לקרקעות תמורת נאמנות. אולם, אף היותם קיסרים גדולים וחשובים שאחר התמוטטות הקיסרות זכו להכרה כקדושים בידי גורמי הכנסייה, לא זכו קיסרי זאגווה להערכה בתקופת שלטונם בידי מרבית הנזרים והכמורה שלא אחת מרדה בהם. וזאת בשל העבודה שאינם היו מיוחסים כמלכי אקסום לשושלת מנליק הראשון, שעל-פי המיתוס האתיופי, הוא בנו של מלכת שבא והמלך שלמה ואבי כל האתיופים. ולכן, אף על מפעלי הבנייה הרחבים, הכיבושים ומימון וטיפוח מוסד הכנסייה והכתר. חוסר היכולת להשתלט בימיה על הכנסייה, דרכי המסחר ומאבקים מבית הביאו בשנת 1270 לקריסתה.
תור הזהב
האימפריה הישנה הידוע גם בשם - הסולומונית, נקראה תור הזהב באתיופיה. היא החלה לפרוח במאה ה-13 והגיעה לשיאה במאה ה-15 בימיו של זרע-יעקוב. השושלת ששלטה בתקופה זאת, הייתה, שושלת הסלומנית. מייסד השושלת החזקה ביותר בתולדות אתיופיה, היה הקיסר יכונו אלמאלכ משוואה. יכונו אמלאכ, ניצל את חולשת זאגווה והקשר ההדוק שלו לעולם הנזורה והכנסייה האתיופית, כדי להדיח את שליטי זאגווה ולתפוס את שלטונם. ובכך ייסד את השושלת הסולומונית, שושלת מלוכה המייחסת את עצמה לקשר ישיר בין קיסרות אקסום לבין מנליק הראשון ולמלך שלמה ומלכת שבא. אולם, בימי יכונו אמלאכ, לא הצליחה השושלת להתבסס, ורק בימי עמדה ציון אשר שלט בשנים 1314–1344 החלה להיווצר קיסרות אתיופית חדשה, היא הקיסרות הסולומונית, אשר תמשול באתיופיה לסירוגין עד ימי המהפכה של שנת 1975.
עמדה ציון היה שליט חזק, הוא הצליח להתמודד עם הבעיות שנלוו לשליטי זאגווה. וכניגוד עליהם, כבש את הרמה האתיופית בצפון והצליח לשלט באופן ניכר על נתיבי הסחר, תוך חיזוק הצבא וחיסול יריבים אזוריים באמצעות יצרה של לגיטימציה שלטונית ייחודית לשליטי הקיסרות במשך דורות והוא חיזוק המיתוס והקשר של שליטי קיסרות הסלומונית למלך שלמה ולמלכת שבא. ולכן נלחם המלך רבות בשליטים מקומיים וגם בנסיכויות אסלאמיות בקרן אפריקה והביא לכיבושים רחבים שלא ידע הארץ כמותה מאז ימי אקסום. כמו כן, המלך דאג לחזק את מעמדו בכך שכתב את האפוס המלכים הידוע (הלא הוא הכבר נגשת - כבוד המלכים) אפוס שמטרתו לחזק את הקשר בין הכתר לנצרות ולשושלת מנליק הראשון שליט אקסום. אולם אף על ההצלחות במישור הצבאי לא הייתה כבמישור הדתי, נזירים וכמרים רבים, מרדו כנגד מעמדו של המלך עמדה ציון, הם גינו את נוהגי חצר המלכות, שנראו בעיניהם לא ראויים למשל, פוליגמיה. וכן הם מחאו על התערבות המלך בנוהלי הנזירות והכנסייה ולכן לא הסכימו לקבל את המנחות ממנו או לבוא תחת סמכותו של המלך. עלייתם של תנועות הנזירים הלוחמניות בתקופתו של עמדת-ציון אף יותר החריפו, כיוון שרוב הנזירים היו אצילים מנושלים ולכן הם לא הסכימו לקבל את מרותו של שליט הסולומנים שכאמור השפעתו החלה וגדלה על עייני המנזר.