cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיסקו דה קוודו
סגנון
קוודו היה חסיד של הסגנון המכונה, שם שנגזר מ-concepto (קונספטו), שהוגדר כ"הבזק מבריק של שנינות המתבטאת בסגנון פתטי או אפיגרמטי". קונספטיסמו מתאפיין בקצב מהיר, ישירות, אוצר מילים פשוט, מטפורות שנונות ומשחקי מילים. בסגנון זה, משמעויות מרובות מועברות בצורה תמציתית מאוד, ומורכבויות של מושגים מודגשות יותר מאשר אוצר מילים משוכלל. קונספטיסמו יכול לכלול עומק פילוסופי אלגנטי, כמו גם סאטירה נושכת והומור, כמו במקרה של יצירותיהם של קוודו ובלטסר גרסיאן.
הטרצינה הראשונה מהסונטה של קוודו ¡Ah de la vida! נחשבת כמדגימה קונספטיסמו בשירה בשיאו:
שירה
קוודו יצר כמות עצומה של שירה. שיריו, שלא פורסמו בצורת ספר במהלך חייו, "מראה את החזון הקריקטורי של מחברו על אנשים, חזון המעוות לפעמים על ידי אופי חריף, אכזרי, ביקורתי אלים". גישה זו תואמת ל"המאה השבע-עשרה השחורה" שבה חי. עם זאת, למרות עבודתו הסאטירית, קוודו היה בעיקר משורר רציני שהעריך שירי אהבה.
שירתו מעידה לא רק על כישוריו הספרותיים אלא גם על בקיאותו (קוודו למד יוונית, לטינית, עברית, ערבית, צרפתית ואיטלקית). אחת הסונטות שלו, A Roma sepultada en sus ruinas (1650), הייתה עיבוד לשיר צרפתי מאת ז'ואשן די בלה: Nouveau venu qui cherches Rome en Rome, מתוך Les Antiquités de Rome (1558). יצירותיו הפואטיות נעות בין נושאים סאטיריים ומיתולוגיים לשירי אהבה ויצירות פילוסופיות.
יצירתו השתמשה גם בנושאים מיתולוגיים, האופייניים לתקופה, אם כי היא משתמשת גם באלמנטים סאטיריים, למשל בשיר: "לאפולו הרודף אחר דפנה":
שירתו של קוודו כוללת גם קטעים כמו הקדשה מדומיינת לקולומבוס על ידי חלק מהספינה שבה גילה הנווט את העולם החדש:
רומן
הרומן היחיד שכתב קוודו הוא הרומן הפיקרסקי חיי נוכל (Vida del Buscón) או "הנוכל" (El Buscón) (הכותרת המלאה: Historia de la vida del Buscón, llamado Don Pablos, ejemplo de vagamundos y espejo de tacaños, כלומר "סיפור חייו של נוכל, הנקרא דון פבלוס, מודל לנוודים ומראה של קמצנים") שיצא לאור בשנת 1626. היצירה מחולקת לשלושה ספרים. הרומן היה פופולרי באנגלית; הוא תורגם לראשונה על ידי ג'ון דייוויס בשנת 1657 תחת הכותרת "החיים וההרפתקאות של בוסקון הספרדי השנון".
תאולוגיה
קוודו כתב כ-15 ספרים בנושאים תאולוגיים וסגפניים. אלה כוללים את La cuna y la sepultura (1612; העריסה והקבר) ו-La providencia de Dios (1641; ההשגחה האלוהית).
ביקורת ספרות
יצירותיו בנושא ביקורת ספרות כוללות את La culta latiniparla (השיגעון לדבר לטינית) ו-Aguja de navegar cultos (מצפן לניווט בין שוניות ). שתי היצירות נכתבו במטרה לתקוף את סגנון ה של גונגורה.
סאטירה
הסאטירה של קוודו כוללת את Sueños y discursos, הידועה גם בשם Los Suenos (1627; חלומות ושיחות). קוודו השתמש בהרבה משחקי מילים ביצירה זו, המורכבת מחמישה "חזונות חלום". הראשון הוא "חלום יום הדין", שבו מוצא עצמו קוודו כעד ליום הדין, ונסגר בהצצה לגיהנום עצמו. החלום השני הוא "השוטר המזיק" שבו השוטר אחוז דיבוק, מה שגורם לכך שהדיבוק מתחנן לגרש אותו, מכיוון שהשוטר יותר מרושע מבין השניים. החלום השלישי הוא חזון הגיהנום הארוך. חזון החלום הרביעי נקרא "העולם מבפנים" החלום האחרון הוא חלום המוות שבו קוודו מציע דוגמאות לדרכים הלא ישרות של האדם.
בחלומות, קווידו המיזנתרופי במידת מה הפגין את האנטיפתיה שלו לקבוצות רבות, כולל אך לא רק חייטים, פונדקאים, אלכימאים, אסטרולוגים, נשים, אנשים מג'נובה, פרוטסטנטים, שוטרים, רואי חשבון, יהודים, רופאים, רופאי שיניים, רוקחים וצבועים. כל הסוגים.
הוא גם כתב, בנימה סאטירית את "La hora de todos y la Fortuna con seso" (הזמן וההון של כולם עם שכל; 1699), כולל הרבה רמיזות פוליטיות, חברתיות ודתיות. הוא מראה בו את יכולתו בשימוש בשפה, עם משחקי מילים ודמויות פנטסטיות ואמיתיות.
כתבים אנטישמיים
"האי של המונופנטוס" (La Isla de los Monopantos), סיפור אנטישמי ארסי בספר המתאר מזימה יהודית סודית להרוס את הנצרות בסיועו של המונופנטו הראשי פראגס צ'ינקולוס (תיאור סאטירי של הרוזן-דוכס אוליברס), שמשערים שהייתה לו השפעה מרכזית על הרומן "ביאריץ" של, אחד המקורות הלא מוכרים של הפרוטוקולים של זקני ציון. קוודו, אנטישמי חריף ומתנגד ל, תיאר את דמותם של "הנוצרים החדשים"(אנוסים) הפורטוגלים לפיליפה הרביעי ביצירתו Execración contra los judíos ("גירוש כנגד היהודים", שילוב של תפיסת עולם תאולוגית-ימי-ביניימית אנטי-יהודית ואנטישמיות גזענית) בתיאור הבא: "עכברים הם, אדוני, אויבי האור, חברי החושך, טמאים, מסריחים, תת-קרקעיים".
כתבים פוליטיים
יצירותיו הפוליטיות כוללות את La política de Dios, y gobierno de Cristo (1617–1626; "הפוליטיקה של אלוהים ושלטון ישו") ו-La vida de Marco Bruto (1632–1644; "חייו של מרקוס ברוטוס"). לדברי הסופרים חוויאר מרטינס-פינה (Javier Martínez-Pinna) ודייגו פנייה (Diego Peña), "בכתביו הוא תמיד הפגין אובססיה להגנת המדינה, בהיותו משוכנע בנחיצותה ובהגמוניה הבלתי נמנעת של ספרד בעולם, דבר שבהידרדרות הספרדית המתגברת גרם לו הרבה נזק. זה גם השתלב במסורת של laus Hispaniae (בלטינית: "שבחי ספרד"), שהוקמה על ידי סן איסידורו ושימשה את קוודו עצמו כדי לנסות לשחזר את הערכים שלדעתו הפכו את האומה לחזקה. בסדרת יצירותיו הוא הגן על ספרד. הוא שיבח את גדולתם של בני ארצו היוקרתיים ביותר, והדגיש את העליונות הספרדית בתחום הכתיבה, הנראית אצל מחברים כמו, או , אך גם באמנות המלחמה, מה שאיפשר את ניצחון הנשק הקסטיליאני בעימותים שלהם נגד הערבים ומעצמות אירופיות אחרות במהלך המאה השש עשרה."
ואלוויס ביי
ואלוויס ביי (באנגלית: Walvis Bay, באפריקאנס: Walvisbaai, בגרמנית: Walfischbucht או Walfischbai. משמעות כל השמות: "מפרץ הלויתן") היא עיר בנמיביה וכן שמו של מפרץ שעל חופו היא שוכנת. אוכלוסיית העיר מונה 62,096 תושבים נכון לשנת 2011 ושטחה הוא 11 קמ"ר.
המפרץ שימש כמקום מקלט לספינות בשל היותו נמל מים עמוקים טבעי, היחידי לאורך כל חופי נמיביה, המוגן על ידי לשון היבשה פליקן פוינט (Pelican Point). בהיותם בית גידול ימי עשיר בפלנקטון, היוו מימי המפרץ משכן לכמות גדולה גדולה של לווייתנאים, שמשכו אליהם ציידי ליוויתנים וספינות דיג. ההולנדים קראו למקום Walvisch Baye והאנגלים Whale Bay. במסגרת תביעת השטח הסופית של המקום, הוא נקרא Walfish Bay, לאחר מכן Walvish Bay ולבסוף Walvis Bay. כמו כן הוא קרוי Walwich Bay או Walwisch Bay. בנמל אסטרטגי זה התחלפו המחזיקים במשך הזמן. חשיבותו של הנמל על נתיב השיט מסביב לכף התקווה הטובה משכה את תשומת לבם של המעצמות הקולוניאליות מאז גילויו. עובדה זו מסבירה את המעמד המדיני המורכב של ואלוויס ביי במשך השנים.
העיר ממוקמת במרחק קצר מצפון לחוג הגדי ושוכנת על הדלתה של נהר קויסב (Kuiseb) ועל הקצה של מסילת הברזל הטרנס-נמיבית לבירה וינדהוק ושל הכביש המחבר בין שתי הערים.
ואלוויס ביי, על המפרץ הגדול שלחופו היא שוכנת ועל דיונות החול שמקיפות אותו, מהווה את מרכז התיירות של נמיביה. מוקדי משיכה נוספים הם: אי ציפורים מלאכותי, מרכז לאיסוף גואנו, בריכות אידוי למלח, אוכלוסיית עופות עשירה ומוזיאון.
אצטדיון הכדורגל, שמשמש כביתן של שתי קבוצות בליגת העל הנמיבית, ממוקם גם הוא בעיר ואתר הנופש החופי לאנסטרנד (Langstrand) שוכן ק"מ ספורים מצפון לה. כל העיר מהווה אזור סחר חופשי והדבר מהווה גורם חשוב בכלכלה המקומית.
היסטוריה
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הנווט הפורטוגזי דיוגו קאו, שעגן בכף קרוס (Cape Cross) שמצפון למפרץ ב-1485. אחריו עגן במימי המפרץ בארתולומיאו דיאש ב-8 בדצמבר 1487, במהלך מסעו לגילוי נתיב השיט מזרחה מסביב לכף התקווה הטובה. הוא קרא למפרץ בשם "מפרץ סנטה מריה של קונסייסאו (בפורטוגזית: O Golfo de Santa Maria da Conceição). יחד עם זאת, הפורטוגזים מעולם לא תבעו בעלות על ואלוויס ביי.
עם ההררו (Herero) שישב במקום קראו לו אזורונגונדו (Ezorongondo) פעילות כלכלית מועטה התקיימה במקום עד לסוף המאה ה-19. במסגרת המרוץ לאפריקה השתלטה בריטניה על המפרץ ועל השטח שמסביבו והתירה למושבת הכף לספחו לשטחה בשנת 1878, הן כדי לעצור את השאיפות הגרמנית באזור והן כדי להבטיח את המעבר הבטוח של הספינות הבריטיות מסביב לכף התקווה הטובה. ממשלת מושבת הכף צפתה נכונה את החדירה לאזור של הגרמנים, ששאפו להגן על מכרות היהלומים שבאזור גריקואלנד (Griqualand) וביקשו לעצמם את כל שטחה של דרום-מערב אפריקה, אך כאן חסמו אותם הבריטים. כתוצאה מכך, כאשר השתלטו הגרמנים על האזור, רק ואלוויס ביי נותרה כמובלעת מחוץ לתחום שלטונם. ב-1910 ואלוויס ביי, יחד עם מושבת הכף, הפכו לחלק מדרום אפריקה שהוקמה אז. כתוצאה מכך, התעוררו חילוקי דעות עם גרמניה על גבולות המובלעת. הסכסוך יושב לבסוף ב-1911 ושטחה של מובלעת ואלוויס ביי היה 1124 קמ"ר.
המובלעת נכבשה על ידי הגרמנים במהלך המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה. אך כוחות ההגנה של דרום אפריקה גירשו משם את הגרמנים ב-1915 וואלוויס ביי השתלבה במהרה בשטחי הממשל הצבאי שהונהג בשטחי דרום-מערב אפריקה. בהמשך קיבלה דרום אפריקה את שטחי דרום-מערב אפריקה הגרמנית כמנדט מסוג "C" מחבר הלאומים. החוק האזרחי הושב בדרום-מערב אפריקה ב-1921 וניהולה של מובלעת ואלוויס ביי הועבר לדרום-מערב אפריקה מתוקף חוק שנחקק על ידי הפרלמנט של דרום אפריקה ב-1922 בשנת 1971, צפתה דרום אפריקה שבקרוב תאבד את שליטתה על דרום-מערב אפריקה. מסיבה זו היא החזירה את ואלוויס ביי למעמד של מובלעת השייכת למושבת הכף. ב-1977, בניסיון למנוע איבוד שליטה על המובלעת לטובת ארגון SWAPO, הטילה ממשלת דרום אפריקה מחדש את השליטה על ואלוויס ביי ואישרה מחדש את תביעת הריבונות שלה בהתבסס על הבעלות המקורית על השטח. ב-1978 יזמה מועצת הביטחון של האו"ם ניהול משא ומתן בין דרום אפריקה לבין הממשל העתידי של נמיביה כדי לפתור את סוגיית הסטטוס המדיני של ואלוויס ביי.
ב-1990 זכתה נמיביה בעצמאותה, אך ואלוויס ביי נותרה תחת ריבונותה של דרום אפריקה. בחצות ה-28 בפברואר 1994 העבירה דרום אפריקה באופן רשמי את הריבונות על ואלוויס ביי ועל איי פינגווין (Penguin Islands) לנמיביה.
חינוך
מערכת החינוך של העיר כוללת מספר בתי ספר ציבוריים-ממשלתיים וכן כמה בתי ספר פרטיים וגני ילדים. מוסד-על תיכוני השוכן בעיר הוא המכון הנמיבי ללימודי ימאות ודייג. האוניברסיטה הבינלאומית לניהול (International University of Management) והקולג' Monitronics Success College מחזיקים קמפוסים בעיר.
דיג
מספר רב של חברות דיג פועלות בוואלוויס ביי ומבצעות דיג של דגי מקרל, אנצ'ובי, בקלה, שפמנון, טונה, סרדין וסוגים רבים אחרים.
תרבות וספורט
דיונת חול באורך של 2 ק"מ מאפשרת לים להישאר חלק בכל רוח חזקה, אידיאלי לסירות מפרש. העיר היא ביתם של שני מועדוני כדורגל Eleven Arrows F.C. ו- Blue Waters F.C שמשחקים בליגת העל בכדורגל של נמיביה.
אקלים
ואלוויס ביי מתאפיינת בסוג נדיר של אקלים מדברי קל. ממוצע המשקעים השנתי שלה הוא פחות מ-10 מ"מ ובכך היא אחת הערים היבשות בתבל. למרות העובדה שהיא שוכנת באזור מדברי, מידות החום הקיצוניות בה נדירות מאוד. הדבר נובע מזרמי ים קרים הזורמים לאורך החוף. להלן גרף הטמפרטורות והמשקעים בעיר על פי השירות המטאורולוגי של נמיביה:
המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני
מטרה
במתכונתה הגדולה נותנת המקהלה מענה לצורכי התזמורות המובילות בארץ בביצוע אורטוריות, אופרות ויצירות תזמורתיות אחרות המשלבות מקהלה.
היסטוריה
המקהלה הוקמה ביוזמתו של חגי גורן יחד עם פרופ' רונן בורשבסקי ובשיתוף אנשי ציבור ומוזיקה בישראל. המקהלה נקראת על שמו של מאסטרו גארי ברתיני.
רפרטואר
מיום היווסדה, מלווה המקהלה בקביעות את התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות כמו: התשיעית של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס, הרקוויאם הפולני של פנדרצקי (בניצוחו של המלחין), כרמן של ביזה, שירי גורה של שנברג, ועוד רבות אחרות. ההרכב הקאמרי מתמקד בביצוע יצירות א-קפלה מכל התקופות ומקיים פרויקטים משותפים עם תזמורות קאמריות בישראל ומחוצה לה, כמו הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, בארוקדה, התזמורת הקאמרית של פראג ו"נובה אמדיאוס" מרומא.
מופעים בולטים בחו"ל
ב-2012, קיימה המקהלה הקאמרית מסע קונצרטים באיטליה, וב-2014 בפראג ובווינה.
זמרות וזמרי המקהלה
במתכונתה הקאמרית מונה המקהלה כ-25 זמרות וזמרים בעלי ניסיון רב ובהם מורים למוזיקה ומוזיקאים מקצועיים.
בהרכבה המורחב, מונה המקהלה גם 80 זמרים, כמו במופעי האופרה "פיק דאם".
ג'יזה
גרי גרייס (באנגלית: Gary Grice; נולד ב-22 באוגוסט 1966), הידוע בכינויו ג'יזה (באנגלית: GZA), הוא ראפר אמריקאי המוכר ביותר בזכות הקמת ההרכב וו טאנג קלאן. חוץ מפעילותו בהרכב הוציא עוד חמישה אלבומי סולו.
ביוגרפיה
גרי גרייס נולד ב-22 באוגוסט 1966 בברוקלין, ניו יורק. גרייס החל להתעניין בהיפ הופ בזכות בני הדודים שלו, רוברט דיגס (ריזה) וראסל ג'ונס (אול דירטי באסטרד). שלושתם הקימו הרכב היפ הופ קטן בשם All In Together Now והחלו להופיע. גרייס הציג עצמו בשם "ג'יניוס" (גאון), דיגס הופיע בשם "דה סיינטיסט" (המדען) וג'ונס הופיע בכינוי "דה פרופסור" (הפרופסור). החבורה הופיע רבות במועדוני היפ הופ ניו יורקים והצליחה להתפרסם במחתרת. הופעות אלה הובילו להחתמתם של גרייס ודיגס בחברת תקליטים גדולה. בשנת 1990 יצא לאור אלבום הבכורה של דיגס בשם הגאון שנקרא Words from the Genius. האלבום נכשל במכירות וגרייס עזב את חברת התקליטים.
בשנת 1992 הקימו שלושת החברים את הוו טאנג קלאן יחד עם חברים נוספים. בשנת 1993 יצא אלבום הבכורה שלהם Enter the Wu-Tang (36 Chambers). ההצלחה של ההרכב גרמה לג'יזה לחתום בחברת התקליטים גפן רקורדס. בשנת 1995 הוציא ג'יזה את אלבום הסולו השני שלו, Liquid Swords, שהופק ברובו על ידי ריזה.
לאחר השתתפות באלבום השני של הוו טאנג "Wu-Tang Forever" הוציא ג'יזה בשנת 1999 את "Beneath the Surface", אלבום הסולו השלישי שלו. האלבום נמכר בפחות עותקים מקודמו ומבקרים טענו שההפקה לוקה בחסר, האלבום כולל יותר מדי קטעי מעבר ולא מספיק אורחים.
לאחר כישלון האלבום ג'יזה השתתף באלבומים של וו טאנג קלאן "The W" ו-"Iron Flage". אלבום הסולו הבא שלו יצא בשנת 2002 ונקרא "Legend of the Liquid Sword". האלבום קיבל תגובות טובות ממבקרים אך נכשל במכירות. את שנת 2004 הקדיש ג'יזה למסע הופעות לבד ויחד עם וו טאנג קלאן והשתתף בסרט "קפה וסיגריות" יחד עם ריזה. בשנת 2005 ג'יזה ודיג'יי מאגז (המפיק של סייפרס היל) הוציאו אלבום משותף שנקרא "Grandmasters".
בשנת 2007 הוציא עם דיג'יי מאגס אלבום רמיקסים ל-"Grandmasters" והשתתף באלבום החמישי של הקלאן, "8 Diagrams". בינואר 2008 אמור היה לצאת אלבום אוסף שלו בשם "Pro Tools", אך לבסוף נדחה מועד צאתו לאוגוסט. בנוסף, הודיע ג'יזה על כוונתו להוציא אלבום משותף עם בנו, יאנג ג'אסטיס.
מיכאל צ'רנוי
מיכאל צ'רנוי (ברוסית: Михаил Черной; נולד ב-16 בינואר 1952) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי-ישראלי.
ביוגרפיה
צ'רנוי נולד בעיר אומן שבאוקראינה הסובייטית, ובגיל שנתיים עברה משפחתו לאוזבקיסטן הסובייטית. אמו הייתה מנהלת חשבונות, ואביו מהנדס במפעל טקסטיל. שני אחיו דוד צ'רנוי ולב צ'רנוי הפכו לימים לשותפיו העסקיים. בגיל 14 החל לעבוד כסבל ואחר כך כחשמלאי, לאחר שסיים את התיכון גויס לצבא הסובייטי ולאחר מכן עקב שאיפותיו הספורטיביות - כדורגל ואיגרוף, עבד כמנהל ספורטיבי.
בשנת 1987 עבר להתגורר במוסקבה ויחד עם אחיו לב, ניצל את ההזדמנויות העסקיות שנוצרו בתקופת "הפרסטרויקה" ובמהלך התפרקות ברית המועצות. הוא החל לייבא רהיטים ובגדים והיו בעליה של מסעדת בשרים ששימשה מקום מפגש לאנשי עסקים מרוסיה ורחבי העולם. בהמשך החל צ'רנוי לסחור גם בפחם ופלדה בהיקפים גדולים.
עסקי אלומיניום
בשנת 1991 נכנס צ'רנוי לשותפות עם האחים דוד וסימון ראובן, (אנשי עסקים בריטיים ממוצא יהודי-עיראקי) בחברת "טרנס-וורלד" "Trans-World Group", חברה למסחר באלומיניום. מגזר האלומיניום היה אחד הענפים שעבר תהליך ההפרטה מהיר לאחר פירוק ברית המועצות. האחים ראובן קנו אלומיניום מברית המועצות מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20. אך אחרי פירוק ברית המועצות, גילו שהם לא יכולים להשיג את המתכת המוגמרת במחירים נמוכים מתקופת ברית המועצות, ולמכור אותה ביוקר במערב. הם גייסו את ולדימיר ליסין, שהיה סמנכ"ל בכיר במפעלי מתכת ברית המועצות, והצליחו לרכוש דרכו את גם את חומרי הגלם וגם את המוצר המוגמר. בשנת 1994, "טרנס-וורלד" כבר מכרה יותר מ-600,000 טון אלומיניום בשנה, או רבע מסך יצוא האלומיניום של רוסיה. ככל שיותר מהתעשייה של רוסיה הופרטה, "טרנס וורלד" רכשה חלקים במפעלי האלומיניום הגדולים במדינה, כדי למנוע את עלייתם של מתחרים, שגם הם עשויים להיות מעוניינים בחתימה על עסקאות לרכישת חומרי גלם.
תקופה זו קיבלה את הכינוי "מלחמות האלומיניום" בה האחים לב ומיכאל צ'רנוי פעלו לדחוק מתחרים מהשוק. ארבע שנות אלימות חריפה במגזר האלומיניום, שבמהלכן נרצחו עשרות מנהלים, בנקאים, סוחרים ומאפיונרים. הקרבות עקובי הדם ביותר התנהלו סביב השליטה במפעל האלומיניום הענק "קראסנויארסק אלומיניום" שממקום בעיר קרסנויארסק. קבוצת "טרנס-וורלד" החזיקה ב-20% מהמפעל, אבל גם מתחרותיה, והמאפיה הרוסית, הצליחו לקנות להם דריסת רגל בחברה. בקיץ 1995 נרצח אולג קנטור, נשיא בנק שזה עתה רכש החזקה גדולה למדי בקראסנויארסק. חודש לאחר מכן נרצח פליקס לבוב מחברת "AIOC", חברת סחר מניו יורק שזכתה במכרז הייצוא של קראסנויארסק. לבוב היה נציגה של AIOC ברוסיה. אחר כך AIOC ויתרה על החוזה שלה עם "קראסנויארסק" והכריזה על פשיטת רגל.
בדצמבר 2000, זמן קצר לפני השלמת המיזוג ליצירת "רוסאל", הוגשה בבית משפט פדרלי במנהטן, ניו יורק, תביעה אזרחית נגד צ'רנוי ודריפאסקה על ידי שלוש חברות לסחר במתכות, שהיו בקשרי עסקים עם צ'רנוי בשנות ה-90. התובעים דרשו 2.7 מיליארד דולר על הנזקים שנגרמו להם בעטיים של מעשי צ'רנוי ושותפיו. לטענתם דריפאסקה, צ'רנוי ובעלי בריתם עשו, במישרים או בעקיפים, אין-ספור מעשים פליליים, ובכללם רצח, סחיטה, הונאה והלבנת כספים בכדי להשתלט על נכסי אלומיניום בהן חברות הסחר היו שותפות. המעשים כללו אלימות פיזית והלבנה של כספים, שהושגו כתוצאה מפעילות לא-חוקית גם בארצות הברית, כדי לקדם את המזימה. הם לא הגישו כתב הגנה וכופרו בסמכותו של בית משפט אמריקני לדון בעניינים האלה. בסוף 2004 הגיש איש העסקים דלול חיידרוב תביעה על סך 1.5 מיליארד דולר נגד צ'רנוי ודריפסקה במדינת דלאוור, בה טען כי השניים השתלטו על מפעל שהיה בשליטתו ברוסיה בפעולות סחיטה ואיומים. המפעל הפך אחר כך לחלק מ"רוסאל".
המאבק נגד דריפסקה
בקיץ 2006 נתן נשיא רוסיה ולדימיר פוטין אישור למיזוג בין "רוסאל" לחברת האלומיניום הרוסית השנייה בגודלה Sual (Siberian-Urals Aluminium Company), חברה זו הייתה בשליטת האוליגרך ויקטור וקסלברג, שבעקבות המיזוג החזיק 25% ממניות "רוסאל". העסקה כללה גם את נכסי האלומיניום של חברת המסחר בסחורות גלנקור, שקיבלה 13% ממניות החברה הממוזגת, שהחלה לפעול בשם "יונייטד קומפני רוסאל"(United Company Rusal). המיזוג הושלם בתחילת 2007, ודריפסקה הפך לאיש העשיר ברוסיה, עם הון שהוערך אז בכ-21 מיליארד דולר.
ביוני 2007 הודיעה "יונייטד קומפני רוסאל" על תוכנית לביצוע הנפקה ראשונה לציבור ב, לפי שווי שוק של כ-30 מיליארד דולר. בעקבות תוכנית זאת הגיש צ'רנוי תביעה בלונדון נגד אולג דריפסקה לבעלות על 40% ממניות "רוסאל" לפני המיזוג צ'רנוי טען שהוא מחזיק 13% מהמניות של "יונייטד קומפני רוסאל", אך שמו נמחק ממרשם בעלי המניות במרמה. דריפסקה ביקש להעביר את המשפט מבריטניה לרוסיה, אך בית משפט בלונדון דחה את בקשתו באוגוסט 2009. דריפסקה מצדו שכר את פעיל הימין אביגדור אסקין לביצוע האזנות סתר וניהול קמפיין שלילי נגד צ'רנוי. בתגובה צ'רנוי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד דריפסקה, ושמונה אנשים נוספים. בטענה כי דריפסקה מימן קמפיין חובק עולם, לרבות בישראל, של הכפשתו והשמצתו בעיני הציבור ובעיני רשויות אכיפת החוק, במטרה להביא לשלילת אזרחותו ולגירושו מישראל וכדי לגרום לדה-לגיטימציה שלו ולהקטין בכך את סיכויי התביעה האזרחית שהגיש נגדו. במאי 2009, הוצא נגד צ'רנוי צו מעצר בחשד להלבנת הון בספרד, של חברה בבעלותו הרשומה במדינה. דריפסקה העיד נגד צ'רנוי בתיק הלבנת הון, וטען כי שילם לצ'רנוי 250 מיליון דולר כדמי חסות בשל קשריו עם המאפיה ולא עבור מניות שהחזיק ב"רוסאל". בספטמבר 2012, פרסמו השניים הודעה קצרה לעיתונות, בה הכריזו שהגיעו להסדר וכי התביעה שהגיש צ'רנוי בבית משפט בלונדון בוטלה.
בינואר 2010, בית משפט השלום בתל אביב הרשיע את החוקר הפרטי אביב מור, במסגרת הסדר טיעון, בהאזנת סתר למזכירתו של צ'רנוי, בהזמנת אסקין. הוא נידון לחצי שנה מאסר בפועל. בהמשך שני חוקרים פרטיים נוספים הרשעו בפרשה, ונידונו למאסר על תנאי.
עסקים בבולגריה
במהלך שנות ה-90 פעל צ'רנוי בבולגריה, שם היו בבעלותו עיתון מוביל וקבוצת הכדורגל הבולגרית "לבסקי סופיה" הפופולרית, עמה זכה במספר אליפויות.
בשנת 1997 רכש את חברת הסלולר הבולגרית "מובילטל", חברה שהוקמה בשנת 1994 והקימה את הרשת הראשונה במדינה בטכנולוגית GSM. באמצעות "מובילטל" נכנס גם לשותפות בערוץ טלוויזיה. בסוף שנת 2001 מכר צ'רנוי את החברה לאיש העסקים היהודי אוסטרי מרטין שלאף, לאחר שהחברה גייסה כמיליון מנויים. זאת לאחר שקודם סיכם על מכירתה ללב לבייב, שנסוג מהעסקה. בעקבות המכירה, תבע דוד אפל את צ'רנוי בסכום של 37.5 מיליון, בגין דמי תיווך בעסקה, שלכאורה הובטחו לו. התביעה הגיעה לדיון עד בית המשפט העליון, שפסק לטובת צ'רנוי.
ב-2001 הוא הואשם על ידי הרשויות בבולגריה בהלבנת הון של המאפיה הרוסית, בין השאר באמצעות קבוצת "לבסקי סופיה" ובמתן שוחד לראש ממשלת בולגריה איוואן קוסטוב. בעקבות כך גורש צ'רנוי מבולגריה וכניסתו למדינה נאסרה למשך 10 שנים.
פעילות בישראל
ב-1994 הגיע לישראל, קיבל אזרחות ודרכון ישראליים לפי חוק השבות, והתיישב בסביון. עם זאת, לא זנח לגמרי את עסקיו ברוסיה, והמשיך להיות מבעלי ההון השולטים בתעשיית האלומיניום והפחם במדינה. יחד עם צ'רנוי הגיע לישראל שותפו, אנטון מלבסקי. בשנת 1995 ניצלו מלבסקי וצ'רנוי מניסיון התנקשות בישראל. אלמונים הזמינו את חיסולם, ומידע שהגיע למשטרה סיכל את ניסיון ההתנקשות. בשנת 1996 הוחלט לבטל את אזרחותו הישראלית של מלבסקי, לאחר שנחשף כי הוא עמד מאחורי מספר מעשי רצח, והיה מעורב בסחר ובייבוא סמים בהיקף ניכר, בסחיטת דמי חסות, ובניהול מספר רב של בתי קזינו, פעילות פלילית בינלאומית, שהמשיך לנהל גם לאחר עלייתו לישראל. בשנת 1998, לאחר שהמאבק המשפטי נגד ההחלטה נכשל, הוא גורש מישראל בצו בית משפט. העילה החוקית הייתה שמלבסקי השיג את אזרחותו הישראלית על סמך מידע כוזב, לאחר שהצהיר שאין לו עבר פלילי. לטענת חוקרי היאחב"ל (היחידה הארצית לחקירת פשעים בינלאומיים), מלבסקי היה שותפו של מיכאל צ'רנוי בהנהגת ארגון הפשע "איזמאלובו" ברוסיה, שהייתה מיליציה חמושה המונה אלפי חברים. השניים דחו את טענות המשטרה בדבר עסקים משותפים וטענו כי חברותם היא על בסיס אישי. עם זאת, הוחלט להתחיל בהליכים לבטל גם את אזרחותו הישראלית של צ'רנוי. ב-6 באפריל 2000 חתמה מנהלת המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה עירית קאהן על בקשה להעמידו לדין ולשלול את אזרחותו. לאחר שהתגלה כי שבועיים לפני שהגיע לישראל ב-1994, צ'רנוי ואשתו נעצרו בעת שניסו להיכנס ל עם דרכון פולני מזויף, שאותו השיגו בארצות הברית. לאחר מעצרם גורשו השניים לשווייץ ודרכוניהם הוחרמו. אחרי כשבועיים קיבל צ'רנוי אזרחות ישראלית, לאחר שהצהיר כי מעולם לא עבר עבירות פליליות. עם פתיחת החקירה נקבע כי לא יוכל להחזיק ולהשתמש בדרכון ישראלי אלא בתעודת מעבר בלבד, וכי יש ספק בתוקף אזרחותו הישראלית ובכשרות קבלתה. באוגוסט 2003 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב על הסף את עתירתו נגד ההחלטה.
המאבק לקבלת דרכון ישראלי קבוע
באפריל 2003 צ'רנוי, באמצעות עוה"ד יעקוב וינרוט, הגיש תביעה נגד המדינה, שבה נטען כי המדינה פעלה בניגוד לעקרונות חוקתיים בכך שקבעה כי צ'רנוי לא יוכל להחזיק בדרכון, אלא בתעודת מעבר בלבד, וכי אזרחותו הישראלית מוטלת בספק. ביוני 2004 הודיע שר הפנים, אברהם פורז, לצ'רנוי, כי המשרד שוקל לבטל את אזרחותו ואת מעמד העולה שהוקנה לו. לאחר שראיות שהוצגו לו מוכיחות כי צ'רנוי הוא בעל עבר פלילי, וכי מעמד העולה שלו הושג לכאורה תוך מתן פרטים כוזבים.
בסוף 2007, לאחר שמשרד הפנים סירב לבקשותיו החוזרות ונשנות להכריע בעניינו, החליט צ'רנוי לעתור לבג"ץ נגד שר הפנים, באמצעות עורכי הדין יעקב וינרוט וירון קוסטליץ. בספטמבר 2008 החליט שר הפנים להיעתר לבקשה ולתת לצ'רנוי דרכון זמני, שהוארך מדי שנה. באפריל 2011 פנה עו"ד קוסטליץ למשרד הפנים בבקשה להשוות את מעמדו של צ'רנוי לכל אזרח ישראלי, ולהעניק לו דרכון קבוע. ביוני 2011 קיבל צ'רנוי לראשונה דרכון התקף ל-10 שנים.
פרשת בזק
במהלך החקירה נגד צ'רנוי על קבלת אזרחות ישראלית במרמה, נחשף כי העמיד לרשות איש העסקים גד זאבי הלוואה על סך של 125 מיליון דולר. זאבי רכש בדצמבר 1999 19.5% ממניות חברת "בזק", מהחברה הבריטית "כייבל אנד ויירלס" בכ-640 מיליון דולר. לצורך מימון הרכישה לווה מאות מיליוני שקלים משבעה בנקים. לשם קבלת המימון הבנקאי, זאבי נדרש להעביר לבנקים ערובה בגובה כרבע מסכום הרכישה, כדי להבטיח את החזר ההלוואה. את הסכום הנדרש, כ-125 מיליון דולר, קיבל כהלוואה מחברה בבעלות צ'רנוי; בתמורה קיבל צ'רנוי אופציה לרכוש מחצית מהמניות שזאבי רכש. במרץ 2001 נעצרו צ'רנוי וזאבי בחשד שזאבי שימש למעשה כאיש קש עבור צ'רנוי. לטענת המשטרה, צ'רנוי היה קשור לכאורה לארגוני פשע ברוסיה, ואם היה ידוע למשרד התקשורת על מעורבותו, עסקת רכישת בזק לא הייתה מקבלת את היתר שר התקשורת לרכישה, כנדרש בחוק הבזק לגבי גרעיני שליטה, וכן כי בנקים שמימנו את העסקה יימנעו מעשות כן אם יידעו את זהותו האמיתית של הרוכש.
עם תחילת החקירה הגלויה, ניסה צ'רנוי לקבל מעמד של תושב ארעי בקנדה, אך הוא קיבל צו עיכוב יציאה מהארץ. הצו בוטל במאי 2003.
באוקטובר 2015 זיכה בית המשפט את צ'רנוי במשפט הפלילי שנמשך כ-11 שנים בטענה כי עסקת "בזק" הייתה עסקה לגיטימית וההסכמים שנחתמו בין הצדדים לא היו חלק מתוכנית להונות את הרשויות הישראליות או בנקים ולא הלבנת הון.
במקביל למשפט הפלילי, בו טען זאבי שרק קיבל הלוואה לגיטימית מצ'רנוי התנהל משפט אזרחי בו תבע צ'רנוי את זאבי על אי החזר ההלוואה. לאחר שזאבי נקלע לקשיים כספיים, הוטל לבקשת צ'רנוי, עיקול זמני על 85 מיליון שקל שקיבל זאבי ממכירת נכסים.
חשדות נוספים
בנוסף נחקר צ'רנוי על אחריותו לכאורה לעבירות שביצעה, לפי החשד, מזכירתו, שסייעה לאזרחים רוסים להיכנס לישראל באמצעות מתן פרטים כוזבים לקונסוליה הישראלית ברוסיה. אנשים שהמשטרה הגדירה אותם כגורמים פליליים בחלקם. המזכירה נעצרה לחקירה אך לא הוגש כתב אישום בעניין זה.
בשנה 2009 היה צ'רנוי בפרשת השוחד של עורך דין יעקב וינרוט, לפי החשד, שוקי ויטה, שכיהן כפקיד שומה גוש דן, שכר את שירותיו המשפטיים של וינרוט ושילם לו שכר טרחה מופחת. בתמורה נחשד ויטה כי הקל בהסכמי השומה של לקוחותיו של וינרוט, בהם צ'רנוי. ויטה גם הואשם בקבלת שוחד. צ'רנוי העיד לטובת וינרוט שזוכה.
קשרים עם אביגדור ליברמן
צ'רנוי הוא אחד האנשים הקרובים ביותר לאביגדור ליברמן. הם הכירו לראשונה ב-1996, כאשר ליברמן שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה. בשנת 1998 יסד ליברמן את חברת הסחר והייעוץ "נתיב אל המזרח", שעסקה ברכישת חומרי גלם בארצות המזרח ומכירתם בארצות המערב ובפעולות פיננסיות בשוק ההון הרוסי. העסקה הראשונה שביצעה החברה הייתה בשיתוף עם צ'רנוי.
לפני הבחירות לכנסת ה-18 הואשם צ'רנוי במתן שוחד לליברמן ולקמפיין הבחירות של מפלגתו, בתמורה פעל ליברמן לקידום בקשתו לקבל אזרחות ישראלית קבועה. בין העסקאות שנבדקו, היה תשלום שהעבירה חברה בבעלות צ'רנוי בסך כחצי מיליון דולר לחשבון בנק בקפריסין. כעבור זמן קצר התרוקן החשבון כמעט לגמרי, ומאות אלפי שקלים הועברו למקורביו של ליברמן. לדברי עורך דין יעקב וינרוט, שייצג את צ'רנוי, התמורה הועברה על ידי לקוחו בעבור "עסקת יין". ב-20 במרץ 2013 הוחלט שלא להעמיד אותו לדין, עקב קשיים באיסוף ראיות, והפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
חיים אישיים
צ'רנוי היה נשוי פעמיים, ויש לו שישה ילדים. מאשתו הראשונה יש לו שתי בנות, ומאשתו השנייה יש לו שתי בנות. בשנת 2008 החל לנהל מערכת יחסים זוגית עם אשת העסקים ניקול ראידמן, ולשניים שני ילדים. הם התארסו ב-27 ביוני 2018. בשנת 2019 החליטו בני הזוג להיפרד לאחר 11 שנות זוגיות. מאז 2020 נמצא בזוגיות עם סוזי רובין.
להב אור
להב אור היא מערכת הגנה אווירית אקטיבית ניידת מבוססת לייזר ליירוט רחפנים ובלוני תבערה ונפץ שפותחה ומיוצרת בישראל. המערכת פותחה על ידי משמר הגבול בסיוע מפא"ת, צה"ל וגופים ביטחוניים אזרחיים, בהם חברות אופטידיפנס ואלביט מערכות. המערכת החלה בניסוי מבצעי בחודש פברואר 2020 והצליחה ליירט כ-90% מבלוני הנפץ בגזרה בה הופעלה.
עקרון הפעולה של מערכת "להב אור" מבוסס על איתור המטרה והשמדתה באמצעות לייזר רב-עוצמה. "להב אור" מגלה מטרות ואיומים פוטנציאליים באמצעות מערכת SupervisIR של אלביט מערכות שסורקת את הגזרה ויכולה לאתר איומים גם ביום וגם בלילה. ממנה המידע וזיהוי מטרות חדשות עובר למערכת השליטה והבקרה (שו"ב) לצורכי זיהוי וסיווג. אחרי שהמטרה סווגה כאיום על ידי המפעיל, המערכת רוכשת את המטרה, ננעלת עליה ומכוונת לעברה קרן לייזר שמשמידה אותה (במקרה של בלון נפץ על ידי פיצוץ הבלונים או המטען שהם נושאים).
מתוכנן לשדרג את "להב אור" ולהכפיל את עוצמת הלייזר כך שתוכל ליירט גם רחפנים ואיומים נוספים.
איילת השחר
אַיֶּלֶת הַשַּׁחַר הוא ביטוי בעברית שמקורו בתנ"ך, המתייחס לכוכב המופיע זמן מועט לפני זריחת השמש ומסמן את "האור הראשון של הבוקר". {{פירושונים|
ראו גם
}}
כביש 4313
כביש 4313 (או דרך רון ארד), מכונה מהעשור השני של המאה ה-21 גם בשם כביש עוקף באר יעקב, הוא כביש רוחב מקומי שמקשר את כביש 431, במחלף נס ציונה בסמוך לבאר יעקב, נס ציונה וראשון לציון במערבו, עם כביש 44, בסמוך למושבים ניר צבי, תלמי מנשה ולבסיס הצבאי צריפין במזרחו.
היסטוריה
לצורך בנייתו בתוואי החדש היה צורך להמתין לפינוי חלקו הדרומי של מחנה צריפין.
אלברטו ג'קומטי
אלברטו ג'קומטי (באיטלקית: Alberto Giacometti; 10 באוקטובר 1901 – 11 בינואר 1966) היה צייר ופסל שווייצרי.
כביש 4313
היסטוריה
לאורך שנים רבות, בטרם פינוי מחנה צריפין, שימש הכביש כגבולו הדרומי ולגישה אליו דרך שער ירושלים, אחד מארבעת שעריו המרכזיים.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
אלברטו ג'קומטי נולד בבורגונובו בוואל ברגאליה שבשווייץ, ליד הגבול עם איטליה. אביו היה צייר שעודד את התעניינותם של בניו אלברטו ודייגו ג'קומטי בפיסול.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עבר ג'קומטי לז'נבה והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות. בשנת 1922 עבר לפריז כדי ללמוד ב-"Académie de la Grande Chaumière" במונפרנאס בהנחיית הפסל אנטואן בורדל. שם התנסה ג'קומטי ביצירה קוביסטית. עם זאת, הוא נמשך יותר לתנועה הסוריאליסטית, ולאחר שאחיו דייגו ג'קומטי הצטרף אליו כעוזרו בשנת 1927, החל אלברטו להציג את פסליו הסוריאליסטיים הראשונים ב"Salon des Tuileries". לא עבר זמן רב עד שרכש לו מקום בקרב הפסלים הסוריאליסטים המובילים של התקופה.
כביש 4313
היסטוריה
שדרוג כביש 4313 ככביש עוקף באר יעקב, נעשה בידי חברת מע"צ. הכביש נחנך בשנת 2009 והוא דו-מסלולי ודו נתיבי לכל אורכו.
הכביש מוגדר כדרך אזורית.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
החיים בלב הקהילה האמנותית של מונפרנאס הובילו אותו להתחבר עם הציירים ז'ואן מירו, מקס ארנסט, ויקטור בראונר ופבלו פיקאסו ועם הסופרים סמואל בקט, ז'ן פול סארטר, פול אלוארד ואנדרה ברטון, שכתבו וציירו עבור המגזין שלו "Le surréalisme au service de la révolution". בשנים 1935–1940 התרכז ג'קומטי בפיסול הראש האנושי, תוך שהוא מתמקד במבט של האישיות המפוסלת. אחר כך החל ליצור דמויות בטכניקה חדשה וייחודית בה פסליו הפכו למתוחים, עם גפיים מוארכות.
כביש 4313
היסטוריה
ביוני 2020 נכלל הכביש בדו"ח של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים שהוגש לחברת נתיבי ישראל אליה הועבר הכביש לאחריות במועד מאוחר. הכביש נכלל כנספח מחוץ לקטגוריית ה"כבישים ללא אבא". בדו"ח נמצאו ליקויים רבים בתחום התקני התנועה והתימרור.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
במהלך מלחמת העולם השנייה חי ג'קומטי בבטחה בז'נבה, שם הכיר את אנט ארם. בשנת 1946 שבו הוא ואנט לפריז ונישאו שם בשנת 1949. הנישואים הטיבו עמו, שכן לאחריהם באה התקופה הפורייה ביותר של ג'קומטי. החיים עם אשתו אפשרו לו להיות במגע מתמיד עם גוף אנושי אחר, נשי. דוגמנים ודוגמניות התקשו לעבוד איתו אבל אנט סייעה לו רבות, כשהיא יושבת ומדגמנת עבורו במשך שעות עד שהשיג את שרצה.
הוא הציג את עבודותיו בפריז ב- Galerie Maeght ובניו יורק ב-Pierre Matisse Gallery, כשאת ההקדמה לקטלוג כתב ידידו ז'אן-פול סארטר. בראשית שנות החמישים הפך השימוש בארד לאפשרי מבחינה כלכלית וג'קומטי החל לצקת פסלי ארד. ג'קומטי הפרפקציוניסט היה אובססיבי בשאיפתו ליצור את פסליו כפי שדמין אותם דרך ההשקפה הייחודית שלו על המציאות. אולם לתדהמתו, בגלל שאיפתו למושלמות, כל פסליו יצאו בסופו של דבר קטנים למדי – רבים מהם לא גדולים יותר מחפיסת סיגריות ודקים כמסמרים. ידיד של ג'קומטי אמר פעם שאם ג'קומטי יחליט לפסל אותך, הוא יגרום לראשך להראות כמו להב סכין. עם זאת, לאחר נישואיו הוא הצליח להגדיל את פסליו, אך ככל שנעשו גבוהים יותר, כן נעשו דקים יותר. ג'קומטי אמר שזו הדרך שבה הוא רצה להביע את התחושה אותה חש כשהביט באישה ערומה.
כביש 4313
היסטוריה
משנת 2017, נערך מדי שנה, בתוואי הכביש, מרוץ באר יעקב השנתי לזכר סלומון גבריה.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
בשנת 1954 קיבל הזמנה לעצב מדליון בדמותו של אנרי מאטיס, והוא יצר אין-ספור איורים של הצייר בחודשים האחרונים של חייו. בשנת 1962 זכה בפרס הראשון בביאנלה בוונציה וזכה להכרה בינלאומית. אך גם ההכרה הבינלאומית והדרישה המסחרית לעבודותיו לא גרמו לו לוותר על עקרונות יצירתו. הוא עיצב שוב ושוב את המודלים שלו, לעיתים הורס אותם או מניח אותם בצד לשנים רבות ורק אז חוזר אליהם. ג'קומטי היה אחד מקומץ האומנים המודרניים שהיו מוכשרים באותה מידה בפיסול, ציור, איור והדפס.
כביש 4313
תיאור הכביש
בצדו המערבי של הכביש הוא עובר בסמוך לכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי. בשל היותו כפר נוער חקלאי, מאופיין הנוף בשטח ירוק. גם בקצהו המזרחי של הכביש קיימים שטחים ירוקים של שדות המושבים הסמוכים. ברובו של הכביש הנוף הולך ונעשה אורבני עקב הרחבת השכונות ביישובים הסמוכים לתוואי הכביש. בסמוך לשטחים עירוניים נבנו לאורך הכביש קירות אקוסטיים.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
בקטלוג "Giacometti – The Complete Graphics and 15 Drawings" בהוצאת Tudor 1970, כותב הרברט לסט על ההדפסים של ג'קומטי, השפעתם, ומפרט את מספר העותקים שנעשו מכל הדפס. כמה מההדפסים החשובים יותר שלו שוכפלו בהיקף מצומצם של שלושים עותקים בלבד ונחשבו לנדירים כבר בשנת 1970.
כביש 4313
תיאור הכביש
מצומת ניר צבי עד רחוב קלמן שור בראשון לציון, נקרא הכביש גם בשם "דרך רון ארד".
אורך הכביש הוא 5.39 ק"מ.
כביש 423
במחלף נס ציונה, כביש 423 עובר בתוואי של כביש זה.
אלברטו ג'קומטי
קורות חייו
ג'קומטי נפטר ממחלת לב וברונכיט כרונית בבית החולים בעיר כור שבשווייץ. גופתו הוחזרה לעיר הולדתו בורגונובו, שם נקבר ליד הוריו.
בחודש מאי 2023 הוצגו 130 עבודות של ג'קומטי בביתן הלנה רובינשטיין המשופץ בתל אביב.
בתרבות
בשנת 2017 יצא הסרט "הדיוקן האחרון", המספר את סיפור ידידותו של ג'קומטי (בגילומו של השחקן ג'פרי ראש) עם הביוגרף ג'יימס לורד (ארמי האמר).
קוסובו
רפובליקת קוסובו (באלבנית: Republika e Kosovës, קוסובַה; בסרבית: Република Косово או Republika Kosovo) היא מדינה מוכרת-חלקית באזור הבלקן שבדרום-מזרח אירופה. גובלת בסרביה בצפון ובמזרח, במקדוניה הצפונית בדרום-מזרח, באלבניה בדרום-מערב ובמונטנגרו במערב. בירתה היא פרישטינה.
רפובליקת קוסובו אינה חברה באו"ם כתוצאה מהווטו הרוסי במועצת הביטחון עקב התנגדותה הנחרצת של רוסיה להכרה בעצמאות קוסובו. מנגד, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, יחד עם 21 מתוך המדינות החברות באיחוד האירופי ו-80 מדינות נוספות נכון לאוקטובר 2022, הכירו בעצמאות המדינה. המחלוקת הבינלאומית בשאלת עצמאותה של קוסובו הועברה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, שקבע כי הכרזת העצמאות של קוסובו חוקית, מכיוון ש"אין חוק בינלאומי נגד הכרזות עצמאות".
רוב תושביה של קוסובו הם אלבנים-מוסלמים, ומיעוטם סרבים-נוצרים-אורתודוקסים ואחרים.
היסטוריה מוקדמת
במאה ה-4 לפנה"ס הגיעו האילירים לשטח קוסובו של היום. העם האילירי ששכן בשטחה היא העם הדרדני. ממלכתם נכבשה על ידי מרקוס ליקיניוס קראסוס בשנת 28 לפנה"ס וסופחה לאימפריה הרומית. האזור שולב לאחר מכן בפרובינקיה מואסיה בשנת 15 לפנה"ס. אזור קוסובו הפך כנראה לחלק ממואסיה העליונה בשנת 87 לספירה, אם כי עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהוא חולק בין דלמטיה למואסיה. לאחר 284 לספירה חילק דיוקלטיאנוס את מואסיה העליונה לפרובינקיות קטנות יותר. פרובינקית דרדניה כללה חלקים מזרחיים של קוסובו המודרנית, בעוד שחלקו המערבי היה שייך למחוז הרומאי החדש פראבליטנה. הרומאים התיישבו באזור וייסדו כמה ערים.
האזור נותר חלק מהאימפריה המזרחית הרומית, הביזנטית, לאחר פיצולה הסופי של האימפריה הרומית בשנת 395. במאות הבאות, קוסובו הייתה מחוז גבול של האימפריה הביזנטית. האזור היה חשוף למספר הולך וגדל של פשיטות מהמאה ה-4 לספירה ואילך, שהגיעו לשיא עם ההגירות הסלאביות של המאות ה-6 וה-7. האימפריה הבולגרית הראשונה השתלטה על אזור קוסובו באמצע המאה ה-9, אך השליטה הביזנטית הוחזרה עד סוף המאה ה-10. בתחילת המאה ה-13, קוסובו התאגדה מחדש באימפריה הבולגרית המשוקמת אך השליטה הבולגרית דעכה לאחר מותו של איוואן אסן השני, קיסר בולגריה.
קוסובו נכבשה במלואה על ידי רשקה הסרבית בסוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13, והייתה חלק מממלכת סרביה בשנים 1346 עד 1371. קוסובו, אשר הייתה בצומת הדרכים של נתיבי הבלקן הראשיים המקשרים את אדמות הממלכה, הפכה למרכז התרבותי, הדתי והמנהלי שלאחר נפילת קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204. לאחר מותו של סטפן אורוש הרביעי דושאן, נחלש השלטון המרכזי והתחזקו מספר רב של נסיכויות עצמאיות כמעט.
במשך שנים רבות הייתה קוסובו מקור לסכסוך אתני, כיוון שרוב אוכלוסייתה מורכבת מאלבנים, בעוד הסרבים רואים את המקום כערש הלאומיות הסרבית בשל ההיסטוריה שלו. בהקשר זה מוזכר במיוחד האירוע המכונה "קרב קוסובו", שהתחולל ב-28 ביוני 1389 בין מלך סרביה לאזאר לבין צבאה של האימפריה העות'מאנית. אף שהסרבים נחלו תבוסה בקרב ההוא, הם רואים אותו כאירוע מכונן בתולדות הלאומיות הסרבית.
בסביבות המאה ה-15, חלק מאזור קוסובו המודרנית הפך גם לחלק מהנסיכות האלבנית דוקאג'יני. לקה דוקאג'יני שלט במה שהיום חלקים נרחבים של צפון אלבניה וקוסובו.
לאחר שהנסיך הסרבי לזר חרבליאנוביץ' נהרג בקרב קוסובו ב-28 ביוני 1389, בנו שטפן לזרביץ' ירש אותו ואימו ניהלה את המדינה כעוצרת. ב-1390 או 1391 בהתאם למקור, הפכה סרביה למדינה עות'מאנית וסאלית, ושטפן לזרביץ' היה מחויב להשתתף בקרבות אם הוזמן על ידי הסולטן העות'מאני ב-1396. לאחר מכן, הסולטן באיזיט הראשון העניק לסטפן את רוב הקרקעות של הנסיך הסרבי ווק ברנקוביץ' בקוסובו, שכן ברנקוביץ' צידד במלך ההונגרי בקרב. ב-1402 אימוצו השליטים הסרבים את התואר דספוט. באותה שנה הוא ויתר על היחסים עם השלטון העות'מאני והפך לבעל ברית של הונגריה, והשנים שלאחר מכן אופיינו בלחימה מול העות'מאנים.
שלטון האימפריה העות'מאנית
לאורך רוב תקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, שנמשכה מאמצע המאה ה-15 ועד 1912, נכללה קוסובו בווילאייט (פרובינציה) שנקראה קוסובֵה, וכללה גם שטחים ממרכז סרביה, ממונטנגרו ומאלבניה של ימינו, וכן את צפון-מערב מקדוניה הצפונית של ימינו, ובכלל זה בירתה של האחרונה (שהייתה בירת המחוז) סקופיה. ככלל, אפשרו השלטונות חופש דת, אך על התושבים הנוצרים הוטלו מיסים גבוהים (ג'יזייה) שבעטיים התאסלמו עם השנים חלק מהתושבים – רוב האלבנים וחלק מן הסרבים.
בתחילת השלטון הטורקי הייתה האוכלוסייה כמעט כולה סרבית. שלטון אוסטרי קצר מועד בסוף המאה ה-17 התקבל בתמיכה בקרב חלק מן האוכלוסייה הנוצרית, ועם סילוקם של האוסטרים נקטו העות'מאנים בצעדי נקם שגרמו להגירתם של רבבות נוצרים (סרבים ברובם) מן האזור. האדמות שהתפנו נמסרו לידי מהגרים אלבנים. התפתחות דומה התלוותה למרידות נגד העות'מאנים ב-1737 ובתחילת המאה ה-19. עם זאת, עד שלהי המאה ה-19 היה בחבל רוב סרבי. לאחר שסרביה נהייתה למדינה עצמאית, גברו הקולות בקרבה להרחיב את גבולותיה ולקבל, בין השאר, את השליטה בקוסובו, שכונתה "סרביה העתיקה", מידי העות'מאנים. כן עלו דרישות לרפורמות שיקלו על התושבים הסרבים בקוסובו שתחת שלטון העות'מאנים. בראשית המאה ה-20 מונה הילמי פחה למושל של קוסובו, סלוניקי ומונסטיר, למימוש רפורמות שהושגו בהסכמות עם האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. ניסיונות לממש רפורמות אלו נתקלו בהתנגדות של האלבנים בקוסובו. מימוש הרפורמות כלל הדחתם של 22 פקידים ו-296 שוטרים שאף הועמדו לדין. בשנת 1910 הוכרז מצב חרום בקוסובו והעות'מאנים דיכאו את המרד של האלבנים. מעל חמישים אלף כלי נשק נאספו מהמורדים בפלך קוסובו.
החמישייה העוצמתית
החמישייה העוצמתית (באנגלית: Fierce Five), הוא הכינוי של נבחרת התעמלות הקרקע של ארצות הברית באולימפיאדת לונדון 2012, שזכתה בשתי מדליות זהב קבוצתיות.
קוסובו
קוסובו בשלטון סרבי ויוגוסלבי: 1912 - 1941
רוב שטחה של קוסובו עבר לשלטון ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, פרט לאזור מטוחיה שעבר לשליטת ממלכת מונטנגרו. היא נשארה שטח כבוש עד זמן מה לאחר 1918. ואז, לבסוף, היא שולבה ביוגוסלביה בעקבות איחודה של סרביה עם מדינות אחרות.
החמישייה העוצמתית
החמישייה כללה את: גבי דאגלס (Gabby Douglas), מקאיילה מרוני (McKayla Maroney), אלי רייזמן (Aly Raisman), קיילה רוז (Kyla Russ) וג'ורדן וויבר (Jordyn Wieber).
קוסובו
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה חולקה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה. רוב שטח קוסובו נמסר לאלבניה הפאשיסטית, מדינת בובות בשלטון איטליה הפשיסטית.
מחוז אוטונומי ברפובליקה של סרביה: 1945 - 1989
עם הפיכתה של יוגוסלביה למדינה קומוניסטית פדרטיבית ב-1945, ניתן לקוסובו מעמד של מחוז אוטונומי בתוך הרפובליקה של סרביה. תחילה היה מעמד זה רשמי בלבד ומוגבל ביותר. נטיות לאומיות בקרב האוכלוסייה האלבנית דוכאו בחריפות. אך במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובייחוד אחרי 1967, חוזקה משמעותית האוטונומיה של החבל ומעמדם של האלבנים עלה. בחוקת 1974 אף זכה החבל למעמד שנפל רק במעט מזה של רפובליקה בפדרציה: הוכר השימוש באלבנית כשפה רשמית והשימוש בתארים "נשיא" ו"ראש ממשלה" למנהיגי החבל. צעד זה ננקט כחלק ממדיניותו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו שביקשה להפחית את הדומיננטיות הסרבית ביוגוסלביה ובסרביה עצמה, כדי לייצב את הפדרציה. לאורך תקופה זו עלה באופן ניכר הרוב האלבני בחבל כתוצאה משיעור ילודה גבוה, מהגירה פנימית של סרבים לסרביה המרכזית ומהגירה של אלבנים מאלבניה. חרף היותו של המחוז האזור העני ביותר ביוגוסלביה, עדיין תנאי החיים היו טובים בהרבה מאשר באלבניה השכנה. תלונות מצד המיעוט הסרבי בחבל על אפליה מצד מוסדות השלטון האוטונומיים לא נענו בתגובה מצד השלטונות היוגוסלביים.
ב-1981, שנה לאחר מותו של טיטו, פתחו האלבנים בחבל בגל של מחאה והפגנות. המפגינים דרשו מעמד רשמי של רפובליקה, וחלקם אף העלו דרישה לעצמאות מלאה או לאיחוד עם אלבניה. גל המחאות דוכא ביד קשה על ידי הצבא והמשטרה היוגוסלביים, אשר המשיכו להתערב במידה רבה בניהולו של החבל במהלך שנות ה-80, תוך הפעלת צעדי דיכוי נגד בדלנים.
החמישייה העוצמתית
הנבחרת הביאה כבוד רב ותארים רבים לארצות הברית.
קוסובו
מחוז אוטונומי ברפובליקה של סרביה: 1945 - 1989
ב-1989 נשא נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' נאום לרגל יום השנה ה-600 ל"קרב בקוסובו". הנאום נשא אופי לאומני ונועד לבסס את מעמדו של מילושביץ' כמנהיג סרביה בשעה שיוגוסלביה החלה מתערערת. זמן קצר לאחר מכן, מילושביץ' צמצם מאוד את האוטונומיה של מחוז קוסובו. מוסדות השלטון העצמי של קוסובו בוטלו, והוטלו מגבלות קשות על חופש התרבות והשפה במחוז. התושבים האלבנים של קוסובו, בהנהגת איברהים רוגובה, הגיבו תחילה במאבק לא-אלים, שכלל את החרמת המוסדות הסרביים הרשמיים, הקמת בתי ספר אלבניים משלהם, ומוסדות פוליטיים עצמאיים, בהם פרלמנט לא-רשמי. ב-2 ביולי 1990 הכריז הפרלמנט הזה על עצמאות קוסובו. ההכרזה זכתה להכרה מצד אלבניה בלבד. מדיניות האי-אלימות שהנהיג רוגובה שמרה על השקט במחוז, בשעה שמאבקי דמים התחוללו בחלקים אחרים ביוגוסלביה, אך מאידך לא נשאה פירות רבים.
התפתחות נוספת בשנות ה-90 הייתה יישובם של רבבות פליטים סרבים מבוסניה ומקרואטיה בחבל.
מלחמת קוסובו
ב-1995 החל הצבא לשחרור קוסובו (KLA) במאבק חמוש נגד השלטונות היוגוסלביים ונגד המיעוטים הלא-אלבניים בחבל. בשלב זה הייתה לאלבנים שליטה רופפת בחלק ניכר משטח המחוז, תוך ניצול העובדה שצבא יוגוסלביה שקע בשנות ה-90 במלחמות בבוסניה ובקרואטיה. המאבק הסלים ב-1998, כששני הצדדים מבצעים פשעי מלחמה. האלבנים פנו להתערבות בינלאומית בטענה שמבוצע בהם רצח עם, טענה שבית דין של האו"ם דחה לאחר חקירה ב-2001. ה-KLA, שנחשב ביוגוסלביה כארגון טרור, אך לא הוכר רשמית ככזה על ידי ממשלות מערביות, זכה למימון וסיוע בנשק מאלבנים תושבי אלבניה ומן הפזורה של יוצאי קוסובו במערב. התמוטטות המשטר באלבניה ב-1997 אפשרה לארגון להתחזק באמצעות נשק רב שנלקח מבסיסי הצבא האלבני. מקור הכנסה נוסף של הארגון היה סחר בסמים וסחר בנשים.
ב-1999, בתגובה להחמרה בלחימה בחבל, הציבו כוחות נאט"ו אולטימטום ליוגוסלביה (שבשלב זה כללה רק את סרביה ומונטנגרו) להוציא את כוחותיהם ממנו. סמוך למועד פקיעת האולטימטום החלו הסרבים בגירושם הכפוי של אלבנים מהחבל ובהרס נרחב באזורי השליטה של ה-KLA. עם פקיעתו פתחו כוחות נאט"ו בהתקפה אווירית על מטרות צבאיות ואזרחיות ברחבי סרביה, בעוד יוגוסלביה מאיצה את גירושם של האלבנים, ש-700 אלף מהם הפכו לפליטים, ורבבות סרבים תושבי קוסובו נאלצו אף הם לעזוב את בתיהם מפחד ההפצצות ותגובת הנגד של האלבנים. ב-11 ביוני, כעבור כעשרה שבועות של הפצצות, נעתר מילושביץ' לדרישה להוציא את כוחות יוגוסלביה מן החבל, והוא נמסר לניהולו של כוח צבאי של נאט"ו, "כוח קוסובו" (KFOR).
הפליטים האלבנים מקוסובו התרכזו במחנות פליטים עצומים שהוקמו במקדוניה השכנה. ישראל פתחה במבצע סיוע נרחב לפליטים, בין היתר בהשפעת המראות הקשים של רכבות המסיעות אלפי פליטים מבתיהם השרופים. צה"ל הקים בית חולים שדה במחנה הפליטים Brazda, אשר השתלב עם יחידות רפואה של כוחות נאט"ו וארגוני מתנדבים שפעלו באזור. הסוכנות היהודית, בסיוע התנועה הקיבוצית, ארגנה מבצע תרומות נרחב ומתוקשר בישראל ובעולם, ושיגרה רכבת אווירית עם סיוע אזרחי שכלל מזון, מים, אוהלים וציוד הומניטרי אחר. המטוס האחרון הביא עמו לארץ כ-100 פליטים מקוסובו, שהשתכנו בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
עם תום המלחמה הפך החבל לטריטוריה אוטונומית בחסות האו"ם, אם כי נשמר הקשר הפורמלי בינה לבין סרביה. רוב הפליטים האלבנים תושבי קוסובו חזרו לבתיהם, ונבנו בהדרגה מוסדות שלטון עצמי, שבהם השתתפו בעיקר נציגי הרוב האלבני. בעקבות המלחמה אולצו מאות אלפי סרבים ובני מיעוטים אחרים לעזוב את בתיהם והפכו פליטים (מספר העוזבים מיוני עד אוגוסט 1999 הוערך ב-164 אלף). חלקם עקרו לסרביה גופא, ואחרים עברו למובלעות בתוך קוסובו עצמה, שם הגנו עליהם כוחות האו"ם. התושבים הלא-אלבנים שביקשו לשוב לבתיהם נתקלו באלימות ובאפליה, ורק מעטים הצליחו בכך.
ב-2014 קבע תובע מטעם האיחוד האירופי כי בכירים ב-KLA ביצעו פשעי מלחמה חמורים לאחר השתלטותם על קוסובו, ובכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים. תובע בבית הדין הפלילי הבינלאומי הגיש בשנת 2020 כתב אישום נגד בכירים בשל פעילותם באותה תקופה.
הכרזת העצמאות והתגובות לה
ב-17 בפברואר 2008, במהלך ישיבה מיוחדת שהתקימה בשעות אחר הצהריים, הכריז ראש הממשלה האשים טאצ'י, שהפך בינתיים לנשיא, על עצמאותה של קוסובו, חרף התנגדותה של סרביה ואיומה בהטלת סנקציות כלכליות ודיפלומטיות על קוסובו ועל מדינות שיתמכו בהכרזתה. טאצ'י, שהיה בעברו לוחם בצבא השחרור של קוסובו (KLA), הפך למנהיג פוליטי. במהלך הישיבה הוקראה הכרזת העצמאות של המדינה. באותו יום הוכרז נשיא קוסובו פאטמיר סיידיו כראש המדינה החדשה.
ציטוטים מרכזיים מתוך ישיבת הפרלמנט המיוחדת:
הכרזת העצמאות נעשתה בהסכמה שבשתיקה של חלק ממדינות האיחוד האירופי ושל ארצות הברית, ואכן בריטניה, צרפת, איטליה, גרמניה וארצות הברית הכירו בה בתוך זמן קצר (ב-18 בפברואר). ב-19 בפברואר 2008 החזירה סרביה את שגרירה מארצות הברית לאות מחאה על הכרתה בקוסובו. כוחות נאט"ו הם שהביאו להקמת השלטון האוטונומי בקוסובו בחסות האו"ם, והיו שפירשו את העובדה שהמדינות המרכזיות בנאט"ו לא הפעילו את השפעתן ולא מנעו את הכרזת העצמאות כמתן "אור ירוק" לעצמאות קוסובו. ב-18 בפברואר נערכה פגישה מיוחדת בבריסל בעניין קוסובו, של נציגי מדינות האיחוד האירופי. בפגישה זו הביעו ספרד וסלובקיה התנגדות להכרה בעצמאות קוסובו, בניגוד לעמדת מדינות אחרות באיחוד. ההערכה היא שספרד חוששת שעצמאות קוסובו תהווה תקדים להכרה עתידית בעצמאות חבליה האוטונומיים: ארץ הבסקים וקטלוניה. לאיחוד האירופי אין כיום עמדה רשמית כלפי מעמדה של קוסובו, אך הארגון החליט לשלוח כוח משימה על מנת להבטיח המשך הנוכחות של כוח אזרחי בינלאומי בקוסובו.
רוסיה, שתומכת באופן מסורתי בעמדת סרביה, התנגדה להכרזת העצמאות, וקראה לכינוס חירום של מועצת הביטחון של האו"ם. ישראל הודיעה לשר החוץ הסרבי, שלא תהיה בין המדינות הראשונות להכיר בעצמאות קוסובו. ממשלות סרביה וקוסובו יצרו קשר עם ממשלת ישראל, כל אחת בבקשה כי תתמוך בעמדתה, ואף הביאו דוגמאות מהסכסוך הישראלי-פלסטיני כדי להצדיק את עמדותיהן. סרביה טוענת שקוסובו עבור הסרבים היא כירושלים עבור הישראלים, ואילו ממשלת קוסובו טוענת שישראל צריכה לגלות הבנה לרצונו של עם נרדף בעצמאות. לבסוף הכירה ישראל בקוסובו בעקבות הסכם סרביה–קוסובו.
ב-30 ביולי 2008, כ-5 חודשים לאחר הכרזת העצמאות, החלה קוסובו בהנפקת דרכונים.
ב-22 ביולי 2010 קבע בית-הדין הבינלאומי של האו"ם בהאג כי הפרישה החד-צדדית של קוסובו מסרביה ב-2008 וההכרזה על עצמאותה לא הפרו חוקים בינלאומיים. החלטה זו עשויה לעודד מדינות נוספות להכיר בעצמאותה של קוסובו ולקרב את הצטרפותה לאו"ם, אך אין לה תוקף ממשי או מחייב מבחינה חוקית.
לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הכיר הוועד האולימפי בקוסובו כרשאית לשלוח משלחת ספורטאים שתשחק תחת דגלה. במשחקים עשתה היסטוריה הג'ודוקא מאילינדה קלמנדי שזכתה במדליית זהב ראשונה למדינה בקטגוריית נשים עד 52 קילוגרם.
ב-3 במאי 2016 הצטרפה רשמית כחברה באופ"א ובעקבות כך קיבלה את היכולת להיות חלק ממוקדמות יורו 2020 (אשר עקב מגפת הקורונה נדחה לשנת 2021).
בשנים לאחר הכרזת העצמאות, יחסי סרביה–קוסובו החלו לכלול דיאלוג בין הצדדים. הסכם ראשון נחתם בשנת 2013. בספטמבר 2020, הסכימו סרביה וקוסובו לכונן יחסים כלכליים מלאים. לעיתים הייתה מתיחות.
ב-26 בנובמבר 2022, קוסובו הודיעה רשמית שתגיש בחודש דצמבר בקשה להצטרף לאיחוד האירופי.
כלכלה
בתקופת קיומה של הפדרציה של יוגוסלביה היה מחוז קוסובו העני ביותר והפחות מפותח במדינה, חרף סיוע משמעותי מן הממשלה המרכזית. לנתוני פתיחה קשים אלה התוסף הנזק שנגרם כתוצאה מהסכסוך בחבל בשלהי שנות ה-90 וכן מהפצצות נאט"ו, וכיום קוסובו היא אחד האזורים העניים באירופה. התוצר המקומי לנפש הוא 1,100 דולר אמריקני בלבד, ושיעור האבטלה מוערך ב-40%. כשליש מהתוצר מגיע מסיוע חוץ, ותרומה משמעותית נוספת מתקבלת מכספים שנשלחים מן הפזורה האלבנית-קוסובארית.
קוסובו נפרדת למעשה מסרביה מבחינת סחר בינלאומי מאז 1999. המִנהל הזמני מטעם האו"ם מפעיל מעברי גבול שבהם נגבה מכס בשיעור אחיד של 10%. שותפות הסחר המרכזיות נכון לתחילת 2008 הן מקדוניה, סרביה, גרמניה וטורקיה (אם כי סרביה איימה בהטלת חרם כלכלי על החבל במחאה על הכרזת העצמאות החד-צדדית).
החקלאות מהווה מרכיב חשוב בכלכלה. תרומתה לתוצר בשנת 2000 הייתה כ-30% והיא העסיקה באותה שנה כ-60% מן העובדים. רוב הקרקע מצויה כיום בבעלות פרטית בחלקות קטנות. מעט יותר ממחצית האדמות החקלאיות משמשת לגידול תירס ומיני דגן. שאר הקרקעות משמשות לצורכי מרעה, פרט לאחוזים ספורים של הקרקע, בעיקר באזור מטוחיה ההררי פחות, שבהם מגדלים ענבים, זני פירות נוספים וגידולים אחרים.
אי-הבהירות באשר למעמדו של החבל פגעה בכלכלה, כיוון שהרתיעה משקיעים זרים, שמעורבותם חיונית לשיקום ההרס שזרעה המלחמה. גורם נוסף הפוגע בהתפתחות הכלכלית, הוא קיומו של שוק שחור בהיקף נרחב וכן קיומם של פשע מאורגן ושחיתות שלטונית.
תקווה מסוימת לכלכלת קוסובו מגיעה מהבטחות האיחוד האירופי להמשך סיוע נדיב למדינה, ומקיומם של מרבצי פחם גדולים.
המטבע הרשמי בקוסובו הוא האירו. הדינר הסרבי נמצא בשימוש באזורים המאוכלסים בסרבים.
דתות
גרף דתות בקוסובו:
קבוצות אתניות
כ-90% מאוכלוסיית קוסובו שייכים לעם האלבני ויש להם זיקה לאלבניה ולקהילה האלבנית של מקדוניה הצפונית. מוסדותיה העצמאיים של קוסובו נשלטים בידי הרוב האלבני, אם כי בשלב זה הם שוללים אפשרות של איחוד בין קוסובו לבין אלבניה. כ-5% מתושבי קוסובו הם סרבים, והיתר בני עמים אחרים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היוו האלבנים רק כ-67% מאוכלוסיית הטריטוריה. שיעור האלבנים ביחס לסרבים גדל במשך הזמן עקב שיעור הילודה הגבוה של האלבנים והגירה של אלבנים לאזור, ומתחילת המאבק האלבני לעצמאות גם עקב התנכלויות לסרבים ולצוענים.
לפי הנתונים של "משרד הסטטיסטיקה של קוסובו" לשנת 2000, שסרביה לא קיבלה כמהימנים, האוכלוסייה הכוללת של קוסובו מסתכמת ב-1,970,000 נפש בקירוב, כאשר ההתפלגות האתנית היא כדלקמן:
יהודים
לא ידוע רבות על היהודים בקוסובו לפני המאה ה-16. במפקד שערכו העות'מאנים באזור בשנת 1455 נמנה יהודי אחד בלבד. לאחר גירוש ספרד הגיעו לאזור יהודים, והם נתקבלו בברכה על ידי הסולטן באיזיט השני, שקוסובו הייתה תחת שליטתו. היהודים השתלבו בחיי המסחר והכלכלה. תחת שלטון יוגוסלביה התקיימה בקוסובו קהילה יהודית קטנה מאוד. ב-1921 נמנו בקוסובו 427 יהודים. ב-1941 סופחה קוסובו לאלבניה רבתי, שהייתה תחת שליטה איטלקית. באותה העת יהודיה הרגישו מוגנים במידה רבה. ואולם, עם כניסת הגרמנים נשלחו רבים מהם למחנות המוות בסיוע משתפי פעולה מקומיים. בתקופת המלחמה בשנות ה-90 ברחו מרבית יהודי קוסובו - כ-50 במספר - מבתיהם שבעיר פרישטינה אל סרביה השכנה, שם הרגישו ביטחון. חלקם עלו לישראל. גם כיום ישנם בקוסובו רק כ-50 יהודים, המתגוררים בעיר פריזרן.
יצחק שד"ר
יצחק ("יצקו") שד"ר (נולד בשנת 1944 בישראל) הוא איש ביטחון שכיהן כקצין הכנסת בין השנים 2000 – 2010.