cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת צרפת–ספרד (1635–1659)
מלחמת צרפת–ספרד נערכה בין השנים 1635-1659, והיוותה התערבות צרפתית ישירה במלחמת שלושים השנים. המלחמה הסתיימה ללא הכרעה בהסכם הפירנאים, אולם סימלה את תחילת שקיעתה של ספרד ועלייתה של צרפת.
רקע
במשך שנים רבות הייתה קיימת יריבות בין בית ולואה ובית בורבון אשר שלטו בממלכת צרפת, לבין בית הבסבורג אשר היה לו ענף אוסטרי - ממלכת הבסבורג, אשר שלט באימפריה הרומית הקדושה, וענף ספרדי - ספרד ההבסבורגית. במשך רוב המאה ה-16 והמאה ה-17 הייתה מוקפת צרפת על ידי נחלות ספרדיות: מצפון ארצות השפלה הספרדיות, ממזרח פראנש-קונטה ומדרום ממלכת ספרד, ומשום כך ניסתה צרפת להחליש את השלטון ההבסבורגי בכל דרך שברשותה.
בשנת 1618 פרצה מלחמת שלושים השנים, וצרפת נתנה תמיכה כספית לפרוטסטנטים הגרמנים, ולאחר מכן לממלכת שוודיה. לאחר ניצחונה של ממלכת ספרד בקרב נורדלינגן, הייתה ידם של הקתולים על העליונה במלחמת שלושים השנים, והספרדים תכננו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות הפרוטסטנטיות. אולם הצרפתים חששו מההגמוניה הספרדית, ובעקבות כך החליט הקרדינל רישלייה להיכנס למלחמה נגד ספרד בצורה פעילה.
הלחימה כחלק ממלחמת שלושים השנים
טומאסו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו מונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה הספרדיות, והוטל עליו לבלום את כוחות הצבא הצרפתי שפלשו ללוקסמבורג, במטרה לחבור עם כוחות הצבא ההולנדי. אולם, ב-20 במאי 1635 הוקף הצבא הספרדי, שסבל מנחיתות מספרית, והובס בלה אבין, דרומית לאואי בתחומי בישופות לייז', על ידי הכוחות הצרפתיים בפיקודם של אורבן דה מלה-ברזה וגספר השלישי דה קוליני. כ-5,000 חיילים ספרדים נהרגו או נפצעו, 1,500 נשבו, והשאר התפזרו לכל רוח, לעומת זאת ספג הצבא הצרפתי 260 נפגעים בלבד. לאחר הקרב חברו הכוחות הצרפתיים לצבא ההולנדי, אולם חילוקי דעות ביניהם העניקו לספרדים את הזמן להתארגן מחדש, והם הטרידו את הצרפתים במתקפות פרשים מהירות. בנוסף, סבל הצבא הצרפתי גם מחוסר אספקה ומימון, דבר שהביא לעריקות נרחבות. בעקבות כך נחל המצור על לובן, שהוטל על ידי הצבא הפרנקו-ההולנדי בסוף יוני אותה שנה, כישלון מוחלט. בשנת 1636 פלשו כוחות הצבא הספרדי בפיקודו של הקרדינל-אינפנטה פרננדו מאוסטריה לצרפת, ובתחילה זכתה הפלישה להצלחה, ואף היה נראה כי הם מסוגלים לכבוש את פריז, אולם פרננדו מאוסטריה החליט לבלום את הצבא, מפני שחשש שהמשך ההתקדמות מסוכנת מדי. בעקבות כך הדפו הצרפתים את הכוחות הספרדים בחזרה לצפון צרפת, שלחו כוחות לאלזס דרך לורן, ואף ניתקו את הדרך הספרדית - קו האספקה הספרדי מג'נובה לארצות השפלה הספרדיות.
בשנת 1640 פרצו מרידות בקטלוניה, שם הוכרזה הקמת הרפובליקה הקטלאנית, ובפורטוגל, שם פרצה מלחמת השיקום הפורטוגזית, ובשנת 1643 ספגו הכוחות הספרדים תבוסה כואבת בקרב רוקרואה מידי הצבא הצרפתי. בשנת 1648 ספגו הכוחות הספרדים תבוסה נוספת בקרב לאנס, שנוספה על התבוסות הקודמות מידי הצרפתים וההולנדים, וב-24 באוקטובר אותה שנה נחתם שלום וסטפאליה, שבו זכתה הרפובליקה ההולנדית לעצמאות, וצרפת קיבלה את אלזס (ובכך ניתקה את הדרך הספרדית).
בנוסף, במהלך התקופה התחוללו גם קרבות באיטליה בין כוחות צרפתיים וכוחות מדוכסות סבויה, נגד דוכסות מילאנו הספרדית. כמו כן, בין השנים 1639-1642 התחוללה מלחמת האזרחים של פיימונטה, ובמסגרתו הטילו הספרדים מצור על טורינו. בשנת 1646 הובס הצי הצרפתי בקרב אורטבלו, ובעקבות כך נשארה מילאנו תחת שליטה ספרדית.
הלחימה לאחר מכן
בשנת 1648 פרצו בצרפת מרידות הפרונד, אולם הלחימה עם ספרד נמשכה בקטלוניה, פלנדריה ואיטליה. גם מצבה של ספרד לא היה מזהיר, עקב לחימתה להחזרת קטלוניה ופורטוגל לשליטה.
באיטליה, נמשכה המלחמה לאורך הגבול בין פיימונטה לדוכסות מילאנו, ופעמיים, ב-1647-1649 ו-1655-1659, הצליחה צרפת לפתוח חזית שנייה נגד מילאנו על ידי השגת ברית עם פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה, אך מעולם לא השיגו את התוצאה הרצויה של שבירת ההגנה הספרדית. בדרום איטליה התמוטט המרד הנאפוליטני, והכוחות הצרפתיים שתמכו בו גורשו על ידי הצבא הספרדי בשנת 1648. אולם צי פרנקו-פורטוגזי תפס את פיומבינו ואת פורטו אצורו, מה שעודד את דוכס מודנה להיות בעל ברית עם צרפת, ונתן לצרפת בסיס חדש לפעולות נגד הספרדים בחצי האי האיטלקי. כמעט כל מסע צרפתי באיטליה בזמן המלחמה נועד לחתוך את הדרך הספרדית, אך כל המאמצים נכשלו.
בשנת 1653 הגיעה התשישות הכללית עד כדי כך שלשני הצדדים לא היה כוח להתקדם, ועל אף שביולי היה רוזן טורן בעמדת נחיתות, לא רצו הספרדים לפעול על מנת להכתיר את לואי השני, נסיך דה קונדה למלך צרפת, והצדדים נפרדו ללא לחימה. בשנת 1654 הטילו הספרדים בפיקודם של לואי השני, נסיך דה קונדה ולאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה מצור על אראס, אולם בלילה בין 24 באוגוסט ל-25 באוגוסט פרצו הכוחות הצרפתיים בפיקודו של אנרי דה לה טור ד'אוברן, רוזן טורן את המצור, ונסיך קונדה נסוג עם שארית כוחותיו לקמברה.
בשנת 1655 הצרפתים ספגו מכה נוספת באיטליה בתבוסה בקרב פאביה, אבל הניסיון של כוחות ספרדים ממילאנו לכבוש את דוכסות מודנה נכשל, בעקבות ההגנה של דוכס מודנה. תחת פיקודו של רוזן טורן, כבשו הצרפתים את המבצרים של לאנדרסייה וסן-גיסלן. בשנת 1656 הכה נסיך קונדה את הצרפתים בקרב ואלנסיין, אולם רוזן טורן הסיג את כוחותיו בצורה מסודרת.
בשנת 1657 כרת הקרדינל מאזארן ברית עם הקומונוולת' של אנגליה, שכבר הייתה במלחמה עם ספרד, ובתמורה שלחה אנגליה ששת אלפים אנשי חיל רגלים למערכה נגד הספרדים בארצות השפלה. הצרפתים והאנגלים נחלו ניצחון על הספרדים בקרב החוליות שהתחולל ליד העיר דנקרק שלחופי התעלה (14 ביוני 1658). דנקרק נפלה לידי הצרפתים, ובהתאם להסכם נמסרה לשליטת אנגליה, שהחזיקה בה עד לשנת 1662.
תוצאות המלחמה
ספרד, שהייתה מרוששת מבחינה כלכלית, נאלצה לחתום על "שלום הפירנאים" עם צרפת (7 בנובמבר 1659). על פי הסכם זה זכתה צרפת ברוסיון וסרדאן בדרום, חלק מארטואה, ופלנדריה בצפון מזרח, ופליפה הרביעי מלך ספרד השיא את בתו, מריה תרסה, נסיכת ספרד, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת. שלום הפירנאים נחשב לאחד ההישגים הגדולים של הקרדינל מאזראן, שהצליח לגרום להפחתת כוחו של בית הבסבורג ולעליית כוחה של צרפת כמעצמה החזקה באירופה.
ממלכת קרנארו האיטלקית
ממלכת קרנארו האיטלקית (באיטלקית: Reggenza Italiana del Carnaro) הייתה מדינה קצרת ימים שהוקמה בעיר פיומה (כיום רייקה, קרואטיה) בראשות גבריאלה ד'אנונציו בין השנים 1919–1920.
היסטוריה
בשנות מלחמת העולם הראשונה סבלה רייקה קשות מהמצור הימי שהוטל על מצר אוטרנטו בדרום הים האדריאטי ונמלה שותק. ב־1915 נחתמה בחשאי ברית לונדון אשר הסדירה את הצטרפותה של איטליה למדינות ההסכמה, והבטיחה לה, לאחר הניצחון, את דלמטיה ואת איסטריה, אך לא את רייקה. עם תבוסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמה, התעוררה שאלת מעמדה הבינלאומי של רייקה אשר הייתה עיר חופשית משך כ־140 שנה, כמעט ללא הפסקה. הן איטליה והן ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים טענו לבעלות בעיר.
המצב בעיר החל גולש לאנרכיה, ובנובמבר 1918 הוצבו בה כוחות בריטים, צרפתים ואמריקאים. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ששימש בורר בסכסוך, הציע כי רייקה תהיה למדינה חופשית ואף העלה את הרעיון שחבר הלאומים יקים בה את משכנו, אך ב־1919 הוחלט בוועידת פריז על מסירתה של העיר לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. בתגובה להחלטה, נכנס גבריאלה ד'אנונציו, משורר ולוחם איטלקי פשיסט, אל העיר ביום 12 בספטמבר 1919 בראש כוח צבאי, וגירש את הכוח הבינלאומי ששהה בה. מטרתו של ד'אנונציו הייתה לספח את העיר לממלכת איטליה, אך הממשל האיטלקי לא שיתף עמו פעולה ואף דרש את כניעתו. עקב כך הקים ד'אנונציו, שנה מאוחר יותר, ב־8 בספטמבר 1920, את "ממלכת קרנארו האיטלקית" (Reggenza Italiana del Carnaro), שנקראה על שמו האיטלקי של מפרץ קוורנר. בכך נפתחה תקופת בת שני עשורים בהם הייתה רייקה לעיר ספר שקו גבול בינלאומי חוצה אותה. המדינה החדשה אימצה חוקה שהיוותה השראה לחוקה של איטליה הפשיסטית בתקופתו של מוסוליני, וד'אנונציו הכריז על עצמו כדיקטטור שנשא בתואר דוצ'ה. בחוקה זו זוהו לראשונה יסודות הפשיזם באירופה. המדינה החדשה ששלטה בפועל בשטח של כ־675 קמ"ר, לא זכתה להכרה בינלאומית מאף מדינה.
במקביל, ב־12 בנובמבר 1920, נחתם הסכם רפאלו בין איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ולפיו יועדה רייקה להיות למדינה חופשית כפי שהציע וילסון. ההסכם קבע כי המדינה החדשה תהיה מדינה עצמאית דה פקטו משך שנה ודה יורה משך ארבע שנים. ד'אנונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה. לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב־30 בדצמבר 1920. שבעת ימי הלחימה גבו את חייהם של 39 לוחמים משני הצדדים ושל חמישה אזרחים. בכך בא הקץ על ממלכת קרנארו האיטלקית.
יחסי איטליה–הודו
יחסי איטליה–הודו הם היחסים הבינלאומיים שקיימים בין הודו ואיטליה. היחסים מאופיינים בחום ובחברות.
יחסים הודו-רומיים
היחסים בין הודו ואיטליה מתוארכים לתקופות קדומות. עבודות של סופרים כגון "ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס סיקולוס, "אינדיקה" של אריאנוס, ו"תולדות הטבע" של פליניוס הזקן מתייחסים להודו. קשרי המסחר פרחו בין הודו לאימפריה הרומית, במיוחד במאה הראשונה והשנייה לספירה. מטמון מטבעות רומיים התגלה ברחבי חצי האי ההודי, וראיות מצביעות על קיומן של התנחלויות קבועות של סוחרים רומיים בדרום הודו. גילוי פסלון שנהב הודי בהריסות פומפיי מאשר כי סחורות נסחרו בשני הכיוונים. האימפריה הרומית והתרבויות ההודיות החליפו גם משלחות דיפלומטיות. משלחת הודית הפליגה מברוץ' (המכונה הרומאים ברגיזה) בשנת 25 לפני הספירה והגיעה לרומא ארבע שנים לאחר מכן. קיימים רשומות של משלחות הודיות שנשלחו לטראיאנוס, אנטונינוס פיוס, יוליאנוס הכופר ויוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
ימי הביניים
היחסים והסחר בין אגן הים התיכון להודו הסתיימו לאחר נפילת האימפריה הרומית, אך התחדשו לאחר כמה מאות שנים. בימי הביניים שוב החלו סוחרים איטלקיים לרשום את המסלולים הישנים לעבר המזרח בהם השתמשו הרומאים. הבולט בין הסוחרים הללו היה מרקו פולו, שביקר בדרום מזרח הודו ונמלים כמו קיאק, קומורין (כיום קניאקומארי), קווילון (כיום קולאם), ת'אנה, סומנת וקמבי. מרקו פולו פרסם את מסע המסע שלו "מסעות מרקו פולו" בו תיאר את החיים והמנהגים בהודו בסוף המאה ה-13.
ונציאנים בולטים אחרים ביקרו גם בהודו. ניקולו דה קונטי עזב את ונציה בשנת 1419 כדי לבקר במזרח התיכון, בפרס ואז בהודו. קונטי חצה את חצי האי ההודי מחוף לחוף, וגם עבר ביבשה לוויג'יאנגארה. צ'זארה פדריצ'י הפליגה מוונציה בשנת 1563 לכיוון מזרח. הוא ביקר בוויג'יאנאגארה ובמדינת קרלה של ימינו, ותיעד את מסעותיו ב-Viaggio nell'India Orientale et oltra l'India nel quale si contengono cose dilettevoli, 1587. סוחר ותכשיטן ונציאני, גספרו בלבי ביקר בפרס ובהודו בשנים 1579–1588, ופרסם את חוויותיו ב- Viaggio dell'Indie Orientali, di Gasparo Balbi, Gioielliero Venetiano, 1590. אמברוסיו במבו נסע מוונציה בשנת 1671 ובילה ארבע שנים בביקור במזרח התיכון, הודו ופרס. הוא תיעד את ביקוריו בגואה ובומביי (כיום מומבאי) ביומנו Viaggio e giornale per parte dell'Asia di quattro anni circa fatto da me Ambrosio Bembo, Nobile Veneto. ניקולו מנוצ'י עזב את ונציה בגיל ארבע עשרה ופנה להודו. הוא שירת את האימפריה המוגולית ומאוחר יותר נפטר בהודו. Storia do Mogor של מנוצ'י הוא בין ההיסטוריה המפורטת ביותר של האימפריה המוגולית (בתקופה 1653–1708) שנכתבה על ידי צופה אירופי באותה העת.
המבקרים הגיעו גם מאזורים אחרים באיטליה. פיליפו סאסטי, חוקר והומניסט מפירנצה, ביקר גם הוא בהודו. הוא נפטר בגואה בשנת 1588. סאסטי כתב כמה מכתבים בהם ציין קווי דמיון בין סנסקריט לאיטלקית. פייטרו דלה ואלה מרומא הגיע להודו בשנת 1624, שם ביקר בסוראט, גואה וקלדי. הוא פרסם את המסעות בפרס ובהודו בין השנים 1658 ל-1663. ג'ובאני פרנצ'סקו ג'מלי קאררי, עורך דין מנאפולי, ביקר בדרום הודו במהלך מסע ברחבי העולם שהחל בשנת 1693. ג'מלי קאררי מספקת תיאור מפורט של מחנהו של קיסר המוגולי אורנגזב במהלך המערכה של דקאן בשנת 1695, בג'ירו אינטורנו אל מונדו, שפורסם בשנת 1699. איטלקים רבים אחרים ביקרו גם בהודו ושמם מוזכר בכרוניקה ישנה. מלבד סוחרים ומטיילים, איטלקים שירתו גם בתפקידים אחרים בהודו כמו רופאים ותותחנים. ז'אן-בפטיסט ונטורה האיטלקי תרם לארגון החי"ר בצבא ראנג'יט סינג בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19.
הראג' הבריטי
במהלך הראג' הבריטי, הסחר והנסיעות בין הודו ואיטליה הצטמצמו משמעותית בגלל התנאים הפוליטיים השוררים. חוקרים איטלקים השתתפו במחקרי סנסקריט, וגספרה גורסיו יצר את הכיסא הראשון של סנסקריט באיטליה באוניברסיטת טורינו בשנת 1852. גורסיו תרגם את הראמאיאנה לאיטלקית. הוא פורסם כרמאיאנה, poema indiano di Valmichi בעשרה כרכים בין 1843 ל-1858. תנועת האיחוד האיטלקי היוותה השראה לכמה לוחמי חופש הודים, ויצירותיו של הפטריוט האיטלקי ג'וזפה מוזיני תורגמו וקראו נרחב על ידי אינטליגנציה הודו. מהטמה גנדי נענה להזמנה לבקר ברומא בדצמבר 1931 ולפגוש את ראש הממשלה בניטו מוסוליני. מוסוליני כיבד את גנדי כ"גאון וקדוש" והעריץ את יכולתו לאתגר את האימפריה הבריטית. לאחר ביקורו, גנדי כתב מכתב לחבר בו נאמר כי "מוסוליני הוא חידה בעיניי. רבות מהרפורמות שלו מושכות אותי. נראה שהוא עשה הרבה למעמד האיכרים. אני מודה שיד ברזל שם. אך מכיוון שאלימות היא הבסיס לחברה המערבית, הרפורמות של מוסוליני ראויות למחקר חסר פניות. מה שמדהים אותי הוא שמאחורי חוסר היכולת של מוסוליני עומד הרצון לשרת את עמו. אפילו מאחורי נאומיו המודגשים יש גרעין של כנות ואהבה לוהטת לעמו. נראה לי שרוב העם האיטלקי אוהב את ממשלת הברזל של מוסוליני." גנדי ציין גם את מוסוליני בתור "אחד המדינאים הגדולים של זמננו." עם זאת, לאחר שאיטליה פלשה לאביסיניה בשנת 1935, גנדי התנער ממוסוליני.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, במהלך מלחמת העולם השנייה, הביאו הבריטים שבויי מלחמה איטלקיים, שנלכדו באירופה או בצפון אפריקה, לבנגלור ומדרס. בפברואר 1941 הגיעו לבנגלור כ-2,200 שבויי מלחמה איטלקים ברכבת מיוחדת והועברו למחנות מעצר בבירמנגאלה, מרחק של 20 מיילים מבנגלורה.
היסטוריה מודרנית
רומנו פרודי הפך לראש ממשלת איטליה הראשון שביקר בהודו בפברואר 2007. ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג ביקר באיטליה כדי להשתתף בפסגת ה-G8 ה-35 בל'אקווילה ביולי 2009. השר לענייני חוץ, ס.מ. קרישנה, ייצג את הודו בחגיגות 150 שנה לאיחוד איטליה ברומא ביוני 2011.
לאחר כמה שנים של מתחים בגלל המקרה של שני הנחתים האיטלקיים המואשמים בהריגתם של שני דייגים מול חופי קרלה, שתי המדינות חידשו יחסים נורמליים בזכות ראשי הממשלה פאולו ג'נטילוני ונרנדרה מודי. שני המנהיגים תיארו את ביקורו של ג'נטילוני בהודו בשנת 2017 כ"התחלה חדשה" והזדמנות נהדרת עבור שתי המדינות.
סחר דו צדדי
הסחר הדו-צדדי בין הודו לאיטליה גדל פי 12 בשני העשורים שבין 1991 ל-2011, מ-708 מיליון אירו ל-8.5 מיליארד יורו. הסחר הבילטרלי חווה ירידה משנת 2012, וירד ל-7.1 מיליארד אירו בשנת 2012 ו-6.95 מיליארד אירו בשנת 2013.
ב-29 בנובמבר 2017 חתמו הודו ואיטליה על מזכר הבנות (MoU) להעצמת שיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחום הבריאות. מזכר זה נחתם בין שר הבריאותההודי, ג'יי.פ נדדה, לבין שר הבריאות האיטלקי ביאטריס לורנצין. משרד החוץ צופה שיתוף פעולה במגזר הבריאות על ידי איחוד משאבים טכניים, כספיים ואנושיים להשגת המטרה הסופית לשדרוג משאבים תשתיתיים, חינוך רפואי ומחקר בשתי המדינות. הפעילויות שיבוצעו במסגרת תאגיד זה כוללות החלפה והכשרה של רופאים, הקמת מתקני שירותי בריאות וקידום הזדמנויות לפיתוח עסקי בתחום התרופות.
השקעת חוץ ישירה
חברות איטלקיות השקיעו 694 מיליון אירו בהודו בשנת 2011, ומעל מיליארד יורו בשנת 2012. נכון לדצמבר 2012, באיטליה הייתה השקעה מצטברת של 3.75 מיליארד אירו בהודו, או 9% מכלל ה-FDI של האיחוד האירופי בהודו.
ההשקעה ההודית באיטליה צמחה מ-584 מיליון אירו בשנת 2004 ל-10 מיליארד יורו בשנת 2011. איטליה היוותה 2.3% מסך ההשקעה בהודו באיחוד האירופי.
גביע הליגות
גביע הליגות הוא תחרות כדורגל הנערכת כל שנה בין מועדונים מליגת ה-MLS ומליגת העל המקסיקנית באמריקה הצפונית. הוא החל לראשונה ביולי 2019, עם 4 קבוצות משתתפות מכל ליגה. המהדורה הראשונה הייתה טורניר נוקאאוט בודד שנערך בארצות הברית עם גמר ששוחק בלאס וגאס ב-18 בספטמבר 2019.
בשנת 2023, הטורניר הורחב על מנת לכלול את כל המועדונים מה-MLS ומליגת העל המקסיקנית, וכעת הוא פועל כגביע אזורי עבור הליגות הללו. שלוש קבוצות גביע הליגות המובילות יעפילו לליגת האלופות של CONCACAF, כשבנוסף האלופה המקומית מכל ליגה מעפילה אוטומטית ל-32 האחרונות בשלבי הנוקאאוט.
שיטת המפעל
מהדורת 2019, של גביע הליגות כללה ארבע קבוצות מכל ליגה בטורניר נוקאאוט בודד של 8 קבוצות, כאשר שני הסיבובים הראשונים היו משוחקים אצל מועדון ה-MLS. קבוצות ה-MLS שהשתתפו במהדורה הראשונה היו מוזמנות, אך לאחר המהדורה הראשונה החליטו להשתמש בתוצאות הליגה כהסמכה; ארבעת המשתתפים של ליגת העל המקסיקנית נבחרו על בסיס תוצאות הליגה שלהם בעונה הקודמת.
החל מהמהדורה של 2023, גביע הליגות הכליל את כל קבוצות ה-MLS וליגת העל המקסיקנית, בסך הכל כ-77 משחקים שיתארחו בארצות הברית ובקנדה. 15 הקבוצות המובילות מכל ליגה יסומנו ל-15 קבוצות על בסיס דירוג הליגה שלהן מהעונה הקודמת, בעוד שאר הקבוצות יקבלו סיכוי גדול להפגש על בסיס קרבה גאוגרפית. שלב הבתים כולל 3 קבוצות ושתי הקבוצות המובילות (מקומות 1-2) יעפילו לשלב הנוקאאוט. שתי קבוצות נוספות יקבלו העפלה אוטומטית לשלב הנוקאאוט: אלופת ליגת ה-MLS המכהנת ואלופת ליגת העל המקסיקנית.
היסטוריה
קבוצות מה-MLS ומליגת העל המקסיקנית כבר שיחקו בעבר בסופרליגה הצפון אמריקאית, שפעלה מ-2007 עד 2010. טורניר גביע הליגות הוכרז ב-29 במאי 2019, עם שמונה קבוצות במהדורה הראשונה שלו. ההכרזה על הטורניר עוררה ביקורת מצד מבקרי כדורגל בארצות הברית, שטענו שזהו ידידות חסרת משמעות ו"בזבוז של כסף" עבור מועדונים אמריקאים. גם איגוד השחקנים של ה-MLS הביע חששות בדבר הקמת הטורניר על בסיס צפיפות לוח הזמנים בקיץ. מאוחר יותר הוכרז אצטדיון סם בויד בלאס וגאס כמגרש הבית של הגמר וחוזה שידור לטורניר הוענק לרשתות ESPN ו-TUDN (לשעבר רשת Univision Deportes).האירוע שודר גם ב-TSN ו-TVA Sports בקנדה ובטלוויזיה במקסיקו.
החל משנת 2024, גביע הליגות ישמש כטורניר מוקדמות לקבוצות מאמריקה הצפונית. החל משנת 2023, כל קבוצות ה-MLS וליגת העל המקסיקנית ישחקו בגביע הליגות, במהלך הפסקה חודשית בלוח המשחקים של הליגות.
שידור
החל משנת 2023, כל משחקי גביע הליגות שודרו ברחבי העולם ב-"MLS Season Pass", שהייתה פלטפורמה מקוונת להזרמת מדיה של תאגיד אפל תחת המותג Apple TV. לכל המשחקים יש שדרנים המדברים בשפה האנגלית והספרדית, ואילו אלה הכוללים קבוצות קנדיות כוללות גם שדרנים המדברים בצרפתית.
מ.ק. 91
'''מ.ק. 91''' הוא השם שניתן בצה"ל למכשיר קשר דיגיטלי נייד מדגם PRC 80 מתוצרת תדיראן המשדר שמע באפנון תדר, (FM) בתחום התג"מ (תדר גבוה מאוד) (VHF).
המכשיר משמש בצה"ל כ-30 שנה, והחליף את מ.ק. 77 המיושן, שנחשב לאמין מאוד ועמיד בתנאי סביבה קשים. הרצון להחליף את מ.ק 77 נולד בשנות ה-80. מ.ק 91 הוא מודולרי וניתן להפריד בו בין מכלול הרדיו לבין מכלול השמע. היתרון בכך הוא שבמקרה של תקלה רק באחד המכלולים, ניתן להחליף אותו באחר. כמו כן, ניתן לחבר מצפין בין שני המכלולים.
היסטוריה
פיתוח המכשיר החל ב-1976 על ידי חטיבת הקשר של חברת תדיראן (שלימים הפכה לתדיראן קשר) ופיתוחו נמשך כ-8 שנים. בתחילה כונה "שמיר" על שמו של יצחק שמיר שהיה ראש הממשלה בזמן הפיתוח, ולאחר מכן כונה "בית היוצר". בתחילת שנות ה-90 החלה הצטיידות של צה"ל במכשיר הקשר הזה, אך מסיבות תקציביות הופסקה רכישתו. לאחר כמה שנים צה"ל החל להצטייד שוב במכשיר זה בצורה הדרגתית, ובשנת 2009 הוא החליף רשמית את מ.ק 77.
סוללה חשמלית
מתח: הסוללה למכשיר היא 12 וולט ליתיום או ניקל קדמיום, ויש להכניס שתי יחידות לבית הסוללה - אחת מחוברת למכשיר והשנייה כעתודה וכייצוב לסוללה המחוברת. טעות נפוצה היא להכניס סוללה אחת כפולה ברוחבה המספיקה ליותר זמן שימוש, אך מיועדת למגבר ולא למ.ק. 91 עצמו.
אנטנה
ניתן לחבר כמה סוגים של אנטנות למכשיר. הנפוצה שבהן היא זו המכונה "לונג", המורכבת ממספר חוליות המשתלבות לאנטנת שוט באורך 291 ס"מ לאחר חיבור בית אנטנה קשיח, לא כולל מתאם תפוח. אנטנות אלה מצופות גומי בשתי החוליות העליונות על מנת להגן על נושא המכשיר מפני התחשמלות כאשר משתמשים במכשיר בקרבת קווי חשמל של מתח גבוה. אנטנה נפוצה נוספת מכונה "שורט" 988 שהיא אנטנה קצרה וגמישה המיועדת למשל ללוחמה בשטחים בנויים ותעלות. לאנטנה זו טווח שידור קטן יותר. טעות נפוצה היא לחבר את אנטנה AT-892 שאינה אופטימלית למ.ק. 91.
אביזרי דיבור ושמע
ניתן לחבר למ.ק. 91 מגוון מערכות דיבור, אשר הנפוצה שבהן היא מערכת דיבור בצורת אפרכסת המכילה מיקרופון ואוזניה. כמו כן, ניתן לחבר רמקול רמ"ק 108 ליעילות במצב נייח. כמו כן ניתן לחבר אליה קופסת פיקוד ק"פ 1690 ולשליטה בערוצים ובמצבי הצפנה.
גרסה לרכב
הגרסה המושאת נקראת מ.ק 93. ניתן להשתמש במכלול הרדיו, אך נדרש מכלול שמע ייעודי. מתחבר אל רכב כמכשיר קשר קבוע, באמצעות מתאם ייעודי. המתאם מספק למכשיר מתח חשמלי קבוע ממצבר הרכב. אל מ.ק 93 מחברים רמקול רמ"ק 454 המאפשר לשמוע את השידור ברשת הקשר, ומתאם אנטנה המאפשר לחבר את המכשיר לאנטנה קבועה המותקנת על הרכב.
מגבר
ניתן לחבר אל מ.ק. 91 מגבר בעזרת כבל קואקסיאלי שמגביר את הספק השידור עד ל-20 וואט.
שבט בני קינוקאע
שבט בני קינוקאע (בערבית: بنو قينقاع; בתעתיק מדויק: בנו קינוקאע) היה אחד משלושת השבטים היהודיים שהתגוררו בקרבת העיר ית'רב (אל-מדינה) שבחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית) אשר בחצי האי ערב במאה ה-7. שני השבטים העיקריים האחרים היו שבט בני נצ'יר (بنو نضير) ושבט בני קורַיט'ה (بنو قـريظة). שבט בנו קינוקאע גורשו בעת מה שמכונה "קרב בני קינוקאע" לאחר ששברו את "חוקת אל-מדינה".
רקע
במאה ה-7, שבט בנו קינוקאע התגוררו בשני מעוזים בחלק הדרום-מערבי של העיר ית'רב, כיום אל-מדינה, התיישבות שהחלה במועד לא ידוע. אף על פי שבני השבט של בנו קינוקאע נשאו בעיקר שמות ערביים, הם היו יהודים, הן מבחינה אתנית והן מבחינה דתית. לא הייתה להם אדמה והם התפרנסו ממסחר ומלאכה, כולל צורפות. השוק של ית'רב היה ממוקם באזור של היישוב שבני קינוקאע חיו בו. אנשי השבט בנו קינוקאע היו בקשרי ברית עם השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) ותמכו בהם בסכסוך שלהם עם השבט הערבי היריב של בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws).
הגעתו של הנביא מוחמד
בספטמבר 622 הגיע מוחמד לית'רב (אל-מדינה) עם קבוצה של חסידיו, שקיבלו מקלט על ידי חברים מכל השבטים הילידים של העיר, שנודעו בכינוים "אנצאר". הוא החל לכונן חוזה, הידוע בשם "חוקת אל-מדינה", בין המוסלמים, האנצאר, לבין השבטים היהודיים השונים של ית'רב. חוזה זה הכיל תנאים המסדירים את ענייני הממשל של העיר, וכן את ההיקף ואת טיב היחסים הבין-קהילתיים. תנאי ההסכם, על פי מקורות מוסלמיים מסורתיים, כללו החרמת שבט קורייש, הימנעות מ"הרחבת כל תמיכה בהם", סיוע זה לזה אם יש התקפה בידי צד שלישי וכן "הגנה על אל-מדינה, במקרה של התקפה מגורם זר"
אופיו של מסמך זה, כפי שנרשם על ידי אבן אסחאק ונמסר על ידי אבן הישאם, הוא נושא למחלוקת בין היסטוריונים מודרניים, שרבים מהם סבורים כי "חוזה" זה ייתכן והוא קולאז' של הסכמים, בעל פה ולא בכתב, של תאריכים שונים, וכי לא ברור מתי הם נעשו או עם מי.
גירוש
במרץ 624, מוסלמים בהנהגתו מוחמד ניצחו את אנשי מכה משבט בנו קורייש בקרב בדר. אבן אסחאק כותב כי מיד לאחר מכן פרץ סכסוך בין המוסלמים לבני קינוקאע (בני הברית של שבט בנו אל-ח'זרג'). כאשר אישה מוסלמית ביקרה בחנות של תכשיטן בשוק של קינוקאע, היא הוטרדה. הצורף, יהודי, החזיק את בגדיה כך שכאשר קמה, היא הייתה עירומה. גבר מוסלמי שהגיע בעקבות המהומה, הרג את בעל החנות כנקמה. כנקמה, יהודים משבט קינוקאע התנפלו על המוסלמי והרגו אותו. אירוע זה הסלים את המצב לידי שרשרת של מעשי נקמה, והאיבה בין המוסלמים לבנו קינוקאע גדלה.
מקורות מוסלמים מסורתיים רואים מאורעות אלה כהפרה של חוקת אל-מדינה. מוחמד עצמו ראה זאת כ"קָזוּס בֵּלִי". אולם היסטוריונים מערביים אינם מוצאים באירועים אלה את הסיבה הבסיסית להתקפתו של מוחמד על קינוקאע. לדברי פרנסיס אדוארד פטרס, הנסיבות המדויקות של הפרה לכאורה של החוקה של אל-מדינה לא מצוינת במקורות. לדברי פרד דונר, המקורות הקיימים אינם מבהירים את הסיבות לגירוש בני קינוקאע. דונר טוען שמוחמד פנה נגד קינוקאע משום שכבעלי מלאכה וסוחרים הם היו בקשרים הדוקים עם סוחרים ממכה. וינסק רואה באירועים אלה שהובאו על ידי ההיסטוריונים המוסלמים, כמו סיפורו של הצורף היהודי, כבעלי ערך אנקדוטלי. הוא כותב שהיהודים התייחסו באופן מעורר מחלוקת כלפי מוחמד וכקבוצה בעלת עוצמה עצמאית ומשמעותית, הם היוו סכנה גדולה. וינסק מסיק אפוא כי מוחמד שהתחזק מניצחון בקרב בדר, החליט מייד לחסל את האופוזיציה היהודית כנגדו. נורמן סטילמן סבור גם שמוחמד החליט לצאת כנגד יהודי אל-מדינה בעקבות התחזקותו בקרב בדר.
ושבט בנו קינוקאע מגיב:
שיבלי נומאני וסאפי אל-מובארקפרי רואים בתגובה זו הכרזת מלחמה. על פי המסורת המוסלמית, פסוקים 3:10-13 בקוראן נתגלו למוחמד בעקבות חילופי הדברים הללו. לאחר מכן, צר מוחמד על הבנו קינוקאע למשך ארבעה עשר או חמישה עשר יום, ולפי אבן הישאם, מצור שלאחר מכן נכנע השבט ללא תנאי. מה שבטוח, על פי ויליאם מונטגומרי ואט, שהיה סוג כלשהו של משא ומתן. בעת המצור, היה לקינוקאע כוח לוחם של 700 איש, 400 מהם משוריינים. ואט מסיק מכך שמוחמד לא היה יכול לצור בהצלחה כה גדולה על כוח כה גדול ללא תמיכת בני הברית של קינוקאע (השבט הערבי המקומי של בנו אל-ח'זרג').
לאחר כניעת בנו קינוקאע, עבדאללה אבן אובאיי, ראש השבט של בנו אל-ח'זרג', התחנן עליהם, על פי אבן אסחאק.
על פי ואט, עבדאללה אבן אובאיי, ניסה לעצור את הגירוש, והתעקשותו של מוחמד הייתה שקינוקאע יצטרכו לעזוב את העיר, אבל היה מוכן להקל בתנאים אחרים; טענתו של אבן אוביי הייתה שנוכחותם של קינוקאע עם 700 לוחמים יכולה לסייע לנוכח ההתקפה הצפויה של אנשי מכה. בגלל התערבות זו ומקרים אחרים של מחלוקות אחרות שלו עם מוחמד, קיבל עבדאללה אבן אובאיי את הכינוי של מנהיג "הצבועים" (מונאפיקין) במסורת המוסלמית.
לאחר הגירוש
הבנו קינוקאע עקרו תחילה אל היישובים היהודיים בוואדי אל-קורה, מצפון לעיר אל-מדינה, ומשם לדרעא שבסוריה, ממערב לסאלחד. במרוצת הזמן הם התבוללו עם הקהילות היהודיות שהיו קיימות באזור זה עוד קודם, וחיזקו אותן מספרית.
מוחמד חילק את הרכוש של הבנו קינוקאע, כולל הנשק והכלים, בקרב נאמניו, כשהוא נוטל עבור המדינה האסלאמית חמישית מהשלל בפעם הראשונה. כמה מבני השבט בנו קינוקאע בחרו להישאר במדינה ולהתאסלם. אחד מהם היה עבדאללה אבן סלאם, שהפך למוסלמי אדוק. למרות שכמה מקורות מוסלמים טוענים כי הוא המיר את דתו מיד עם בואו של מוחמד למדינה, חוקרים מודרניים נוטים יותר להאמין למקורות המוסלמים האחרים, המצביעים על כך ששמונה שנים לאחר מכן, 630, הייתה השנה של ההתאסלמות של אבן סלאם.
אופירה אסייג
אופירה אסייג (נולדה ב-6 באוקטובר 1973) היא מנחת טלוויזיה, מגישת רדיו, עיתונאית, וכתבת ספורט ישראלית. שימשה בעבר גם כמגישת תוכניות ספורט בטלוויזיה.
ביוגרפיה
אסייג נולדה ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים וגדלה בדימונה. היא רביעית בין שישה אחים ואחיות להורים שעלו ממרוקו. למדה בבית ספר הממלכתי-דתי "אפלמן".
לאחר שירותה הצבאי עבדה במספרה, ולאחר מכן עבדה במשרד הרישוי בבאר שבע.
אסייג החלה את הקריירה שלה בתקשורת הספורט בישראל כשדרנית קווים ברשות השידור, שם עבדה בין השנים 1996–2002, בעיקר בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" ושידורי טלוויזיה של משחקי כדורגל וכדורסל בתקופה זו ניהלה רומן עם מאמן הכדורגל אלי גוטמן מה שהוביל לגירושים מאישתו. באוקטובר 2002 החלה לעבוד בשידורי הספורט של ערוץ 2, היא ביקשה מרשות השידור להמשיך לעבוד במקביל, אך סורבה. היא הפסידה בתביעה משפטית נגד הרשות בבית הדין לעבודה, מאחר שנקבע כי עבדה כפרילנסרית ולא היו לה יחסי עובד-מעביד עם הרשות. בערוץ 2 הגישה, בין השאר, את פינת הספורט בתוכנית הבוקר "קפה טלעד" של ירדנה ארזי ודב גילהר.
בשנת 2000 הצטרפה אסייג לאתר הספורט ONE ככתבת מבזקים ואחראית על מדור "גליצ'ים", העוסק ברכילות ספורט. עד מהרה הפכה לרכזת הכתבים ואחר כך מנהלת התוכן של האתר. תפקיד אותו היא ממלאת מאז, במקביל לעיסוקיה האחרים.
בשנת 2006 גייס איש העסקים ארקדי גאידמק את אסייג כמנהלת מחלקת הספורט ומגישה בתחנת הרדיו רדיו 99, אותה רכש באותה עת. אסייג החלה להגיש תוכנית יחד עם אייל ברקוביץ'. בנוסף החלה להגיש תוכנית בערוץ הטלוויזיה של קבוצת בית"ר ירושלים (שגם הייתה בבעלות גאידמק) והפיקה סרט תיעודי על הקבוצה. אולם אחרי כשנתיים רדיו 99 נקלע לקשיים כלכליים ונמכר ל"רדיו ללא הפסקה". ב"רדיו ללא הפסקה" המשיכה להגיש בהצלחה את תוכנית רדיו יחד עם ברקוביץ'. אולם באוגוסט 2010 עזבו השניים, עקב חילוקי דעות עם הנהלת התחנה.
בפברואר 2010, יצרה והגישה סרט תיעודי על מוני פנאן, ששודר בערוץ 2.
ביוני 2011 החלה להגיש תוכנית יחד עם ברקוביץ' ב"רדיו תל אביב". בהמשך החלה התוכנית להיות משודרת בסינדיקציה ארצית מורחבת גם בתחנות גלי ישראל, רדיו דרום, רדיו חיפה רדיו ירושלים ועוד.
בפברואר 2015 זכתה בתביעת לשון הרע שהגישה נגד העיתונאים שלמה מן, עודד קרמר ורביב שכטר, ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט, ומן ישלם פיצוי של 75 אלף ש"ח בתוספת 15 אלף ש"ח הוצאות. בעקבות תביעת דיבה שהוגשה נגדה ונגד אייל ברקוביץ' נפסק שעל השניים לפצות בעשרות אלפי ש"ח שני שופטי כדורגל בליגת הנוער עקב ביזויים בשידור חי ברדיו.
ב-2016 הצטרפה לפאנל השופטים של העונה הרביעית של התוכנית אייל גולן קורא לך.
בנובמבר 2017 החלה להגיש יחד עם אייל ברקוביץ' תוכנית טלוויזיה שבועית בימי שישי, "אופירה וברקוביץ'", בערוץ קשת 12. במהלך מונדיאל 2018 הנחתה יחד עם ברקוביץ' את התוכנית "לילה חם" באותו ערוץ, בימי ראשון עד חמישי.
משנת 2018 משמשת כפרזנטורית של רשת הסופרמרקטים "מחסני השוק".
בשנת 2020 החלה לשמש כשופטת בתוכנית הריאליטי "הזמר במסכה" בערוץ קשת 12.
בשנת 2021 השתתפה במסע פרסום של בנק הפועלים.
חיים אישיים
אסייג נשואה לגילי מנקין ואם לשלושה ילדים.
מנקין הוא מבעלי אתר וערוץ ONE, והם הכירו בעת ששימשה כעורכת התוכן של האתר. בני הזוג נישאו בשנת 2008. ב-2018 נפרדו וב-2019 חזרו לחיות ביחד.
אסייג מתגוררת בתל אביב.
בריאיון למגזין את בספטמבר 2020 אמרה: "היום אני לא מאמינה במוסד הנישואים, זה מיותר להתחתן, ואם להתחתן אז אזרחי, לא ברבנות. אדם שכל חייו ישב בכולל והוא יגיד לי מה לעשות? אני מקווה שהבת שלי לא תתחתן ברבנות".
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית (בטורקית: Barış Pınarı Harekâtı; מילולית: מבצע מעיין השלום) הוא מבצע צבאי שיזמו הכוחות המזוינים של טורקיה והצבא הלאומי הסורי נגד המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה והזרוע הצבאית שלו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. המבצע החל ב-9 באוקטובר 2019, כאשר חיל האוויר הטורקי פתח במתקפת הפצצות על עיירות הגבול ובהן ראס אל עין. על פי דוברו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, מטרת המבצע היא "לתקן את הדמוגרפיה" של צפון סוריה. המבצע ספג גינויים בינלאומיים שבעקבותיהם ארדואן איים על מדינות אירופה כי התערבותם תגרום לשינוע מיליוני פליטים מזרח-תיכוניים ליבשת. לאחר כיבוש של מספר ערים מרכזיות על ידי הטורקים, הכוחות הכורדים הגיעו להסכם עם הממשל הסורי שבמסגרתו כוחות צבא סוריה יכנסו לערים כובאני ומנביג' במטרה למנוע את כיבושן.
רקע
מלחמת האזרחים בסוריה (בערבית: الحرب الأهلية السورية) היא סכסוך מתמשך שפרץ בסוריה ב-2011 בין כוחות הנאמנים לממשלת הבעת' בראשות הנשיא בשאר אל-אסד ובין אלה המבקשים להדיחה, ועם הזמן התרחב עם כניסת הכורדים למערכה. לפיכך, נכון לתחילת חודש אוקטובר 2019 שלטו הכורדים בשטח נרחב בצפון-מזרח סוריה, בחבל המכונה כורדיסטן הסורית, שהתנהל כמחוז אוטונומי. הכורדים באזור זה היוו במשך שנות מלחמת האזרחים בסוריה ככוח העיקרי שלחם בדאעש ובעל-ברית של ארצות הברית והמערב, ובין היתר אירח בסיסים צבאיים של הצבא האמריקאי. בגבולה הצפוני של כורדיסטן הסורית שוכנת טורקיה, שלה היסטוריה עקובה מדם עם בני העם הכורדי, ובעיקר מידיהם של המחתרת הכורדית.
על רקע זה, ב-7 באוקטובר 2019 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לאחר שיחה עם נשיא טורקיה ארדואן כי כוחות הצבא האמריקאי יוצאים משטחי צפון סוריה, ואמר כי ארצו לא צריכה להתערב במלחמות הבלתי פוסקות במזרח התיכון. שעות אחדות לאחר יציאת הכוחות האמריקאים החלו מטוסים טורקיים לתקוף את הכורדים. הועלתה טענה כי טראמפ נתן אור ירוק למתקפה טורקית על אזור זה, אך טראמפ הכחיש שנתן אור ירוק, ודרש מארדואן לעצור את ההתקפה.
9 באוקטובר 2019
המבצע החל ב-9 באוקטובר 2019 כאשר הכוחות הטורקיים תקפו מהאוויר ובעזרת ארטילריה את היישובים תל אבייד, ראס אל-עין, עין עיסא וקמישלי שבשליטת הכוחות הסוריים הדמוקרטיים. כתגובה נורו מספר רקטות על הערים הטורקיות נציבין וציילאנפיאר. כמו כן הכוחות הכורדיים הכריזו כי הם מפסיקים את המערכה מול המדינה האסלאמית וכי שני אזרחים בלתי-מעורבים נהרגו בתקיפה הטורקית. בסוף היום טורקיה הכריזה כי החל המבצע הקרקעי.
10 באוקטובר 2019
בתחילת היום טורקיה הכריזה כי הותקפו 181 מטרות. הכוחות הכורדיים דיווחו כי הדפו את ההתקפה הטורקית על תל אבייד. בהמשך היום דווח על מספר היתקלויות בין הכוחות באזור העיירה אל-באב. לקראת ערב הכוחות הטורקיים דיווחו כי כבשו 11 כפרים באזור תל אבייד. כוחות האופוזיציה הסורית דיווחו כי כבשו מספר כפרים באזור חאג' עלי. במהלך התקיפות הטורקיות הכוחות הכורדיים דיווחו כי נפגע בית כלא שבו היו אסורים לוחמי המדינה האסלאמית.
במהלך היום הכריז נשיא טורקיה ארדואן כי יציף את אירופה ב-3.6 מיליון פליטים אם הביקורת האירופאית על המבצע תימשך. התקשורת הטורקית פרסמה כי נהרגו מאות לוחמים כורדים, וכי שבעה אזרחים טורקים נהרגו ו-85 נפצעו. לפי משרד הגנה הטורקי, חייל אחד נהרג.
11 באוקטובר 2019
במהלך היום כוחות האופוזיציה הסורית כבשו את הכפר הלאווה שנמצא דרומית לתל אבייד. והכוחות הטורקיים כבשו את תל חלף.
בעיירה הכורדית קמישלי דווח על חמישה אזרחים שנהרגו ממכונית תופת שמיוחסת ללוחמי המדינה האסלאמית שנמלטו מהכלא שהופצץ על ידי הטורקים.
בעיירה הכורדית כובאני כוח אמריקאי דיווח כי היה תחת התקפה ארטילרית טורקית. הכוח האמריקאי לא הגיב על הירי, אלא נסוג. תגובת טורקיה הייתה שהם לא תקפו את האמריקאים אלא תקפו עמדות מרגמה כורדיות שהיו באזור וביצעו את הירי על העיר הטורקית סורק.
במהלך היום הכריז ארגון צבא האסלאם (סוריה) כי הוא מצטרף ללחימה לצד הטורקים.
12 באוקטובר 2019
הכוחות הטורקיים הגיעו לכביש המהיר M4 (כ-32 ק"מ לעומק השטח הסורי) ובכך ניתקו את קווי האספקה בין הערים מנביג' וקמישלי.
הפוליטיקאית הכורדית הוורין ח'לף, המזכירה הכללית של מפלגת העתיד של סוריה, נרצחה על ידי לוחמים מארגון אחראר א-שרקיה הנתמך על ידי טורקיה. לפי דיווח של המרכז הסורי לזכויות אדם, תשעה אזרחים הוצאו להורג על ידי כוחות הנתמכים בידי טורקיה.
סמוך לצהרי היום הצבא הטורקי דיווח כי כבש את העיירה ראס אל-עין.
13 באוקטובר 2019
בשעות הבוקר הצבא הטורקי השלים את כיבוש העיירה סולוק. המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי לאחר מתקפת נגד של הכוחות הכורדים הם השיגו בחזרה את השליטה על מרבית שטחי העיר ראס אל עין.
בצהריים הצבא הטורקי דיווח כי הוא סיים את כיבוש מרכז תל אבייד. מקורות טורקיים מסרו כי 2 אזרחים סורים נהרגו בעיר הסורית ג'ראבולוס כתוצאה מירי מרגמות של הכוחות הכורדים.
הכוחות הכורדים פרסמו כי 758 קרובי משפחה של לוחמי המדינה האיסלאמית ברחו ממחנה מעצר באזור עין עיסא, לאחר שהשומרים הועברו לסייע בלחימה מול הטורקים, כמו כן נטען כי הנמלטים קיבלו סיוע מארגונים שנתמכים בידי הטורקים.
במהלך היום כוחות אמריקאים סייעו בפינו העיר עין עיסא.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית מארק אספר הכריז כי ארצות הברית תסיג את כל 1,000 הלוחמים שעוד נותרו בסוריה.
אחר הצהריים הכוחות הטורקיים סיימו את כיבוש העיר תל אבייד.
לאחר כיבוש העיר תל אבייד הכוחות הכורדיים הגיעו להסכם עם הממשל הסורי שבמסגרתו כוחות סוריים ייכנסו לערים כובאני ומנביג' כדי למנוע תוקפנות טורקית באזור זה. בלילה דווח כי כוחות סוריים נכנסו לעיר מנביג'. בעקבות כך אחד מיועציו של נשיא טורקיה, יאסין אקטאי, פרסם כי עלול להתפתח עימות בין הצבא הטורקי והסורי אם הצבא הסורי ייכנס לצפון-מזרח סוריה.
14 באוקטובר 2019
בבוקר דווח כי כוחות צבא רוסיה וצבא סוריה נפרשו באזור העיר מנביג'.
במהלך היום נמשכו העימותים בין הכוחות הטורקיים והכורדים באזור ראס אל עין, כאשר הכוחות הטורקיים מנסים לבודד את ראס אל עין מהכפרים הסמוכים.
במהלך מסיבת עיתונאים, נשיא טורקיה ארדואן הצהיר כי טורקיה לא תיסוג מהפעולה נגד הכורדים עד להשגת הניצחון האולטימטיבי. דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב הצהיר כי רוסיה לא רוצה לחשוב על אפשרות שבה כוחות רוסיים וכוחות של צבא טורקיה ייאלצו להילחם זה בזה בסוריה, וציין כי רוסיה ממשיכה לשמור על קשר רגיל עם טורקיה, וכי רוסיה כבר הזהירה את כל הצדדים המעורבים בסכסוך מכל פעולה שעלולה להחריף את המצב ולהזיק לתהליך הפוליטי באזור. נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ תקף את הכורדים על רקע הפרסומים בנוגע לבריחת פעילי המדינה האסלאמית מכלאם, וטען כי ייתכן שהכוחות הכורדים בצפון סוריה משחררים את פעילי המדינה האסלאמית שנשבו על מנת לגרום לכוחות האמריקאיים להתערב.
אחר הצהריים, כוחות טורקיים וגם כוחות צבא סוריה פתחו במהלכים צבאיים לכיבוש העיר מנביג'. הכוחות הטורקיים כבשו שלושה כפרים באזור.
15 באוקטובר 2019
2 אזרחים טורקיים נהרגו ו-12 נפצעו מפגיעת פצמ"ר בעיר הטורקית קיזילטפה.
במהלך היום נשיא טורקיה הכריז כי הם מקימים אזור ביטחון באורך של 444 ק"מ וברוחב של 32 ק"מ, בצפון סוריה שאליו יוכלו לחזור הפליטים הסורים. וכי עד כה הכוחות הטורקיים ובעלי-בריתם כבשו כאלף קמ"ר מאז תחילת המבצע.
לפי דיווחים של המרכז הסורי לזכויות אדם, הצבא הסורי התחיל להיכנס לעיר מנביג'. ולפי דיווחים של התקשורת הסורית, הכוחות הסורים נכנסו גם לעיר אל תהוורא הנמצאת במחוז א-רקה.
16 באוקטובר 2019
לאורך היום נמשכו העימותים בין הכוחות הטורקיים והכורדים באזור עין עיסא.
הכוחות האמריקנים פינו את בסיס חיל-האוויר שלהם באזור כובאני, לאחר הפינוי המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי מטוסים אמריקנים הפציצו את המקום.
בצהריים הצבא סורי נכנס לעיר א-רקה, בירתה לשעבר של המדינה האיסלאמית, לראשונה זה 5 שנים.
אחר הצהריים דווח כי כוחות רוסיים נפרסו באזור העיר כובאני.
17 באוקטובר 2019
במהלך הלילה כוחות כורדים נכנסו לעיר מריה, והרגו 6 חיילים טורקיים ופצעו 9.
הכוחות הטורקיים כבשו כחצי מהעיר ראס אל עין.
אחר הצהריים התקיימה פגישה בין נשיא טורקיה וסגן נשיא ארצות הברית מייק פנס, כאשר ברקע הפגישה, איום של האמריקאים להטיל עוד סנקציות על טורקיה אם היא תמשיך את המתקפה בצפון סוריה. בתום הפגישה סוכם על הפסקת אש של 120 שעות, בשביל לאפשר ללוחמים הכורדים לסגת למרחק של 32 קילומטרים מקו הגבול הטורקי. כמו כן וסגן נשיא ארצות הברית הצהיר כי הסנקציות על טורקיה יוסרו כאשר המבצע הצבאי ייגמר.
18 באוקטובר 2019
בשעות הצהריים דווח שלמרות הסכם הפסקת האש, ישנם נפגעים מתקיפות טורקיה.
20 באוקטובר 2019
הפסקת האש נשמרה בין הצדדים לפי דיווחים מקומיים.
22 באוקטובר 2019
הסכם נוסף נחתם בין טורקיה לרוסיה לגבי הפיכת המקום ל"אזור בטוח וחופשי מטרור" כדברי ארדואן.
אנה מנדייטה
אנה מנדייטה (בספרדית: Ana Mendieta; 1948 – 1985) הייתה אמנית מיצג ווידאו, ציירת ופסלת נולדה בהוואנה וב-1961 הגיעה לארצות הברית כפליטה. ידועה בעיקר בשל יצירותיה בתחום אמנות הגוף ואמנות האדמה.
ילדות והגירה
מנדייטה נולדה בהוואנה שבקובה למשפחה בעלת קשרים חברתיים ופוליטיים בקובה. בשנת 1961 אביה של מנדייטה נאסר בגלל תמיכתו בתנועת ההתנגדות לפידל קסטרו. באותה שנה משפחתה של מנדייטה (בת 12) שלחה אותה ואת אחותה רקלין (בת 14) לארצות הברית במהלך מבצע "פיטר פן", ושם השתיים נדדו בין משפחה אומנת אחת לאחרת במדינת פלורידה, עד הגיען למגורים משותפים באיווה. מאוחר יותר בשנת 1966 התאחדה שוב עם אמה ואחיה, ואביה הצטרף אליהם בשנת 1979 לאחר 18 שנים שישב בכלא הקובני בגלל מעורבותו בפלישה למפרץ החזירים.
חינוך
בשנת 1967 נרשמה מנדייטה ללימודים באוניברסיטת איווה בתוכנית האינטרמדיה, שילוב בין אומנויות שונות, וסיימה עם תואר ראשון (BA) בציור בשנת 1972. בשנת 1978 סיימה את לימודי המאסטר (MFA) באינטרמדיה. היא שאבה השראה מלינדה בנגליס, כריס בורדן, ברוס נאומן, רוברט סמיתסון, קרולי סינמן ופלוקסוס.
אפיון יצירתה
העבודה של מנדייטה היא אוטוביוגרפית ומתמקדת בפמיניזם, אלימות, החיים, המוות, מקום ושייכות. עבודותיה מתכתבות עם ארבעת יסודות הטבע: אדמה, מים, אש ואוויר. מנדייטה עסקה, לעיתים קרובות, בחיבור בין הרוחני ולגשמי. האוצרת, מרי ג'ין ג'קוב טוענת שיצירותיה מושפעות מעברה והתרבות הקובנית הבאים לידי ביטוי באמצעים המתקשרים לטקסי הסנטריה שהיא מסורת אפרו-קובנית שמשתמשת בדם, שיער, אבק שרפה ונרות כדי לנבא או ליצור אירועים עתידיים. בנוסף, גם לטראומת הגירתה, כילדה, לארצות הברית יש השפעה רבה על יצירותיה. מעמדה של האישה בעולם והאלימות כנגד נשים גם נחקרים על ידיה בכמה וכמה יצירות.
בעוד חלק מהצופים ומהמבקרים הגדיר עבודותיה כבעלות פן פמיניסטי היא בחרה להרחיק עצמה מהגדרה זו. במקביל החלה להתמקד בתחום אמנות האדמה, אמנות שהגיעה לתודעה בשנת 1966, (ביצירות: "Silueta", "Fetish", "Tree of life"). בראיון משנת 1977 אמרה:"גברים העוסקים בתחום אמנות האדמה כפו עצמם עליה, בהחלט לעבודה שלי יש את הרגישות הנשית. אני לא יכולה לחשוב על הרבה גברים שישתמשו בצורת הלב בדרך רצינית."מנדייטה ניסתה לחשוב על האדמה כעל יותר מרק חומר לפיסול. ביצירותיה אלו כללה מנדייטה פן אנושי מובהק שלא נראה עד אז בתחום אמנות האדמה. עוד עבודות שלה כללו את השפעת האמנות הפרימיטיבית והתרבות על המחשבה והאמנות העכשווית. מראשית לימודיה באוניברסיטת איווה ועד לזמן מותה, מנדייטה ביקשה ביצירותיה לחסל את האובייקט, לחסל את האומן עצמו בתוך היצירה ולשלב את הצופה בתוכן על ידי שימוש במאפיין משנות ה-70, הפיכת גוף האמן גם ליצירה וגם למדיום דרכו היצירה מועברת. מנדייטה ראתה בתהליך כחלק בלתי נפרד מהתוצר לכן רבות מהיצירות מכילות בתוכן גם את תיעוד התהליך עצמו. מנדייטה ראתה בגוף האישה כמשהו קדמוני ומקור ראשוני לחיים ולמיניות וביקשה ליצור דיאלוג בין הנוף והטבע לגוף האישה תוך החזרתו למקורות של "אמא אדמה". ביצירותיה ביקשה להציג נשים, אלות ואימהות.
עבודת המאסטר ויצירות ראשונות (1972-1974)
בשנת 1972, פרסמה מנדייטה את עבודת המאסטר שלה אשר כללה סדרת תצלומים שלהם קראה Facial Hair Transplant ("השתלת שיער פנים") בה לקחה שיער וזקן מחבר והצמידה אותו לפניה, כך נוצרה האשליה שאכן היא בעלת זקן במטרה ליצור משחק בין מינים. עבודה זו הצטרפה לעבודה נוספת מאותה שנה בתחום המראה הפיזי לה קראה Facial cosmetic variations ("שינויי פרצוף קוסמטיים") ובה היא נראית בסדרת תמונות כשהיא מנסה לשנות את מראה פרצופה על ידי הצמדתו בצורות שונות על פני משטח זכוכית, דחיסתו לגרב ניילון, חבישת פאות שונות ושימוש באיפור כהה. בהמשך ליצירה זו קיימת יצירה נוספת בשם Glass on body imprints ("טביעות זכוכית על גוף") בה נראית מנדייטה מצמידה למשטח זכוכית חלקים שונים מגופה כך יוצרת בעצם מן עיוות ויזואלי שלו.
במהלך לימודיה באוניברסיטת אייווה כסטודנטית שנה א' פגשה מנדייטה פגשה את האמן הגרמני האנס ברדר, כשברדר עוד הכין את הקרקע לתוכנית אינטרמדיה. ברדר נהיה לה למדריך ודרכו הכירה את יצירותיהם של מרסל דושאמפ, פיירו מנצוני, רוברט מוריס ועוד. בין מדריכיה הנוספים ניתן למצוא את הפסל המינימליסטי קארל אנדרה (לימים בעלה), סול לה וויט, לוסי ליפארד, אדלסון ושנימן. היצירה death of a chicken ("מותה של תרנגולת") נעשתה בהשראת טקסים ספוגים בדם מצד האקטיביסטים הוינאיים הרמן ניטץ' וגאנטר ברוס, שאליהם התוודעה דרך ברדר, ובהשראת הופעות אשת התרנגולת ("Chicken woman performances") של לינדה מונטאנו. בהופעה זו, שניתנה לכיתת האינטרמדיה של ברדר בשנת 1972 נראית מנדייטה עירומה ומחזיקה בתרנגולת הפוכה כרותת ראש, בעוד גוף התרנגולת מתוך רפלקס ממשיך בתזוזה, מנדייטה ממשיכה להחזיק את התרנגולת ונותנת לדם הטרי שניקז מהפגר להשפריץ על גופה. הופעה זו גם מיוחסת לחשיפתה כילדה לטקסי הסנטריה, אבל לדברי מנדייטה מתייחסת באספקט האלים שבה לעולם האלים שבו אנחנו חיים.
בשנת 1973 הציגה יצירה הנקראת sweating blood ("מזיעה דם"). יצירה זו הוצגה כסרט בו נראות טיפות דם היוצאות ונוזלות מקו השיער של מנדייטה וממשיכות עד לפרצופה חסר ההבעה לכדי יצירת דמות המזכירה את פרצופו המלא בדם של ישו. היצירה נוצרה בהשראת התרבות הדתית-רגשית של הקולוניאליזם הספרדי. בנוסף באותה שנה היא עשתה מגוון יצירות העוסקות בתחום האלימות כנגד נשים ואונס. באחת מיצירות אלו המוצגת כתצלום וקרויה Rape Scene ("סצנת אונס") הזמינה מנדייטה את שאר הסטודנטים שלמדו אתה לביתה שם הם מצאו את גופה המדמם בעירום חלקי כשהיא קשורה לשולחן. עבודה זו נוצרה עקב האונס ורצח של אחת התלמידות באוניברסיטה. בעבודה נוספת בשם People looking at blood ("אנשים מסתכלים על דם") שפכה מנדייטה דם על המדרכה כך שהוא נראה כאילו הוא יוצא מאחת הדלתות ברחוב ותיעדה ממכונית את העוברים ושבים שהתעלמו מהמראה שיכול לרמוז על הוכחה לאלימות שקורית מאחורי אותה דלת.
בשנת 1974 עשתה מיצג וידאו בו היא נראית עומדת מול קיר ושתי ידיה הגאולות בצבע אדום שנראה כמו דם מורמות מעל לראשה ומונחות כנגד הקיר הלבן כאשר לאט לאט היא מתחילה להחליק מטה עד שהיא מגיעה לכריעה על ברכיה וממשיכה להחליק את הידיים עם הצבע מטה עד שהן נפגשות לאחר מכן היא קמה מנערת את ידיה ומסתובבת לכיוון הקהל עד שהיא יוצאת מתחום הראיה שלהם. עצם ביטול מברשת הצבע הופכת היא עצמה בו זמנית גם לאמצעי וגם ליצירה עצמה - גם התהליך וגם התוצר. היא שולטת על היצירה עם גופה ואין לה צורך בהדרכתו של הגבר ושליטתו על גוף האישה ועל היצירה. בהופעה מאותה שנה הנקראת Blood and Feathers ("דם ונוצות"), המתקשרת שוב לטקסי הסנטריה, נראית מנדייטה שופכת דם על גופה העירום ומתגלגלת בנוצות לבנות על גדת הנהר, ואז קמה, מה שיוצר את המראה של אשת-ציפור. מראה זה חוזר על עצמו בסרט שעשתה בשם Bird run ("ריצת הציפור") בו היא רצה לאורך חוף ים במצב זה.
"סילואטה" (1973-1980)
בקיץ 1973, במהלך טיול למקסיקו יחד עם הכיתה של ברדר, יצרה את הסילואטה (Silueta) הראשונה מיני רבות בשם "תמונה מיגול" (Imagine de Yagul) בה שכבה בתוך בקבר פרה-קולומביאני שנפתח לאחרונה ומעליה פרחים לבנים רבים. התצלום הראה אותה במצב זה, שוכבת בתוך בקע אבן וגופה נראה כמתמוסס בין צבעי הלבן והירוק שמעליה ומסביבה. ביצירה זו ובדומות לה תיארה מנדייטה את הבקעים המזכירים קברים ואת הקברים עצמם בהם הצטלמה וצילמה את סדרת ה"סילואטה" - כמוות, אבל בו זמנית גם לידה מחדש, קבר אבל גם רחם, מוות הוא רק ההתחלה ולא הסוף. מקסיקו לימים הפכה למעין בית שני עבורה ורבות מיצירותיה בוצעו שם, מאחר שלמולדתה, קובה, יכולה הייתה לחזור רק בשנת 1980. התרבות הקתולית ותחושת התעלומות הפרה-קולומביאניות החבויות באתרים הארכאולוגיים שם השפיעו מאוד על מנדייטה שהייתה גולה בעצמה.
במשך שמונה השנים שבאו לאחר מכן המשיכה מנדייטה לצלם בתמונות סטילס את סדרת ה"סילואטה" במקסיקו אך גם במגוון מקומות שונים אחרים כמו אייווה שהייתה מקום מגוריה עד לשנת 1978 כשעברה לניו יורק. עבודותיה המוקדמות בסדרה כוללות את גופה שלה עטוף או מכוסה באדמה, אבנים, חול ועוד אמצעים מטאפוריים אחרים שמביעים את רעיון ההתחברות עם הטבע והאדמה. בהמשך השתמשה רק ברמיזה של צורת הגוף שלה על ידי שימוש בכל מיני חומרים מן הטבע עצמו ותיעוד שינויים שנוצרים בו. היא השתמשה בתחילה בגוף שלה ואחר כך בחתיכת עץ בדמותה במקום, כדי להשאיר את הצללית שלה על אדמה, דשא, חול, בוץ, שלג, קרח וכדומה.
בעוד יצירות במסגרת ה-"סילואטה" הייתה האדמה כרקע בתוך אי סדר שכלל זרדים, מים, דם, פרחים, אוכמניות, בד, מקלות ואבנים. את היעלמות האובייקט מהיצירה מנדייטה היא לקחה עד הסוף כשהיא חפרה ערוץ דק בתוך דמות שיצרה כשל בן אדם, שפכה אבקת שרפה לתוך הערוץ והציתה אותו. היו כמה מהיצירות שבערו עד שנשאר מהן רק אפר.
יצירות ה"סילואטה" כללו תהליך הוספה אבל גם החסרה, הוספת חומר ועיצובו בדמותה של מנדייטה על קרקעת האדמה ואז גילופו דרך ובעזרת האמצעים הטבעיים תוך כדי השארת חלק רדוד המדגיש רק את הזיכרון של החומר שהיה שם, או במשמעותו האמיתית - הגוף שנכח שם. כשתיארה את משמעות יצירות אלה ציינה שהן נעשו עקב עקירתה ממולדתה למדינה אחרת, כשהיא מטביעה את הצללית שלה בטבע זה מסמל את המעבר ממולדתה לביתה החדש, אבל גם את התחברותה למולדתה ושורשיה דרך האדמה והטבע מהם היא הגיעה ולמעשה כולנו הגענו. לדוגמה, בסדרת התצלומים Arbol de la vida ("עץ החיים") משנת 1976 כיסתה מנדייטה את גופה בבוץ ושמה עצמה כנגד עץ גדול כאשר היא מבטלת כל צורה או זיהוי של הדמות היא נראית כאילו היא הופכת להיות חלק מאותו עץ וידיה מורמות בתנועת כניעה. ביצירה זו חיפשה מנדייטה לשדר שלמות ושקט פנימיים בניגוד לאמני גוף אחרים שנטו להיות אורבניים, אגרסיביים ורועשים ביצירותיהם.
דוגמאות נוספות ליצירות ה-"סילואטה" ניתן למצוא ביצירה בה שפכה נוזל אדום כדי שייצור את דמותה על חוף ים במטרה שהוא ייעלם וייסחף יחד עם הזרם בגאות או ביצירה בה מיקמה פרחים על נהר כדי שייצרו את דמותה ולאחר מכן ימשיכו וייסחפו עם הזרם.
יצירה בסרטונים (1971-1980)
בשנת 1975 תיעדה בסרט את אחת מיצירות סדרת ה-"סילואטה" שנקראת Heart with blood ("לב עם דם") בה לקחה לב של חיה והניחה אותו בתוך חור המעוצב כדמות אדם, שפכה נוזל אדום הזהה במראהו לדם ואז שכבה היא עצמה בתוך החור עירומה כמחווה להגן על הלב שנמצא שם. עוד באותה שנה הוציאה סרטון נוסף Alma silueta en fuego ("צללית הנשמה באש") בו רואים את שוב נוכחות האש ביצירותיה כאשר חתיכות בד לבן היוצרים את הדמות נשרפים לאט עד שהם הופכים לעפר. בסרטון אחר: Anima, silueta de cohetes ("נשמה, צללית של זיקוקים"), נראה מן שריון העשוי מבמבוק בדמותה של מנדייטה כאשר הוא במצב מאונך ומוקף בזיקוקים, בתחילה הוא יוצר מראה של שרפה בלהבות עד לדעיכתו בחשיכה. ביצירה אחרת משנת 1976 שהיא שיחזור של קבורת הנאניגו (שבט שהיה קיים בניגריה אבל טקסיו הגיעו גם לתרבות הקובנית) בו נראים נרות טקס שחורים היוצרים דמות אדם נמסים לאט לאט מהאש עד לכדי ריכוז של נוזל שחור דמוי לבה. שתי יצירות אלה שתועדו כסרטים שמים דגש על אלמנט האש אשר מהווה אמצעי טקסי מהותי למנדייטה בכל הקשור להתכלות ומעבר לחיים הבאים.
מיצירת "פסלים רופסטריאנים" ועד מותה (1981-1985)
ביקורים אלה היוו רקע ליצירה נוספת בשנת 1981 שברובה נתמכה על ידי הממשל הקובני ונקראה Rupestrian sculptures ("פסלים רופסטריאנים") במהלכה חרטה וצבעה כמה דמויות בגודל אדם אמיתי בחלקה הפנימי והחיצוני של מערה גדולה בעיר מולדתה, הוואנה, כאשר הגישה למערה היא רק דרך ג'ונגל סבוך. הדמויות שנחרטו היו מלאות פרטים גופניים עם דגש על איברי האישה, בניגוד לסילואטות שהיו חסרות כל תיאור פיזי ספציפי. דמויות אלה נעשו בהשראת ספריה של לידיה קבררה בנושא הטאינו (Taino), שבט ילידים אינדיאנים בקובה. הדמויות ביצירה נועדו לחיות ולמות יחד עם האדמה והטבע אליה הם שייכים. עבודות הקשורות לאותו נושא עירבו פסלי חול שנוצרו מחפירת החול הרטוב בחוף הים.
עוד עבודה שציינה את מעברה של מנדייטה לפיסול ויצירות אשר יעמדו את מבחן הזמן היא Maroya (ירח) שהיא דמות שנראית נשית העשויה וחצובה ממלט ואבן גיר כאשר מאזור איבר המין נורה אבק שרפה בלילות של ירח מלא.
בשנים 1984–1985 יצרה את סדרת הפסלים "Totem grove" ("חורשת הטוטם") שהיא דמויות שנוצרו על גבי עמודי עץ על ידי שרפה (עקב השרפה הן מופיעות כשחורות). במקביל היא גם יצרה ציורים על גבי חומרים טבעיים אחרים כמו עלי עץ אלון עבים ועוד.
מותה והשפעתה
היא השאירה מאחוריה יותר מ-200 תמונות המתעדות את עבודותיה בתחום אמנות הגוף והאדמה ודור שלם המוקיר את חדשנותה ותרומותיה לעולם האמנות כיום. עבודתה מאספקטים רבים גם התקשרה להתפתחות האמנות בשנים שבאו אחרי מותה. שנות ה-90 כללו התעסקות בנושאים כמו: אסנציאליזם, הגוף וחשיבותו, גזע, אתניות, מין ונטיות מיניות דברים אותם ביקשה לחקור בהרבה מיצירותיה. במהלך השנים היצירות שלה שעמדו את מבחן הזמן קיבלו בקובה פן טקסי של השארת פרחים, אוכל או מתנות אחרות במקום בו נמצאת היצירה. עד היום לא ניתן להגדירה במדויק מבחינת זרם אמנות יחיד או אג'נדה חברתית כלשהי, היא תמיד נמצאת איפשהו בין כל הדברים יחד.