cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחל הבשור
השפעת הזרמת שפכים
מעדויות הקיימות מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומ-1929, עת חפר פלינדרס פיטרי בתל שרוחן, עולה כי רוב אפיק הנחל היה ריק מצמחייה וזו הייתה קיימת רק באזורים הקרובים לנביעות המים. גם בסקר שנעשה בנחל בשנות ה-70 של המאה ה-20 לגבי הצמחייה המצב היה דומה. אז נסקרו בנחל גם סירה קוצנית, לכיד הנחלים, ירבוז, כף אווז האשפתות, קייצת, דטורה, סמר, ינבוט השדה, הגה מצוי ועוד צמחים חד שנתיים. בעקבות הקמת מפעלי רמת חובב החלה הזרמת שפכים תעשייתיים לנחל סכר, אשר מתנקז לנחל הבשור. בנוסף, החלה הזרמת שפכים ממחנות הצבא באזור צאלים, כולל שפכים של סדנאות הרכב. בנוסף להשפעות האקולוגיות הרגילות של זיהום מי התהום ושל משקעים רעילים, חל שינוי במאזן הצמחייה באפיק הנחל. הקנה, הסוף, האשל וטבק השיח, אשר התגלו כעמידים לשפכים השתלטו על שטח המחיה של הצמחים החד שנתיים וכתוצאה מהגידול בכמויות המים הרחיבו בצורה ניכרת את שטח גידולם וכך יצרו בשנות ה-80 את נוף האפיק הנוכחי עתיר הצמחייה. מאידך, יש הטוענים כי הסיבה להתפתחות הצמחייה אינה השפכים בנחל, אלא הפסקת הרעיה שהייתה קיימת תמיד באזור הנחל ונפסקה עם הפיכת האזור לשמורת טבע.
שינוי נוסף שחל היה הצטברות גדולה של קנים יבשים בבסיס הצמחייה. זו הסיבה העיקרית לפריצה ספונטנית של שריפות מדי כמה שנים באפיק הנחל. בגלל רציפות הצומח השריפות אף מתפשטות לחלקים גדולים של הנחל. הצומח שנפגע בשריפה מתחדש במהירות אך הנפגעים העיקריים הם בעלי החיים של חישת הקנים. גם בפאונה חלו שינויים בעקבות השינויים האקולוגיים והתערבות האדם. חלק מהעופות ומהזוחלים שהיו קיימים באזור נעלמו ובמקומם הגיעו חזירי בר, צבי מים, נוטריות ודגי נאווית המליחות המיועדים להדברת זחלי יתושים.
גשר הרכבת המשוחזר
בשנת 2004 שוחזר גשר הרכבת מעל נחל הבשור. הגשר הונח על קורות עץ ביוני 1917 ועליו חצתה מסילת הרכבת רפיח-באר שבע, שנחנכה במאי 1918, את הנחל. הרכבת פעלה שלושה ימים בשבוע וחדלה לפעול בשנת 1927.
מיאמי מארלינס
מיאמי מארלינס (באנגלית: Miami Marlins) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר מיאמי שבפלורידה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג.
היסטוריה
המארלינס הצטרפו ב-1993 כקבוצת הרחבה לליגת ה-MLB, יחד עם הקולורדו רוקיס. כבר בעונה החמישית ב-1997 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשהיא מנצחת בוורלד סיריס את הקליבלנד אינדיאנס 3-4. מיד לאחר הזכייה ערך בעלי הקבוצה "מכירת חיסול" של מרבית כוכבי הקבוצה, לאחר שטען כי למרות ההצלחה נגרמו לו הפסדים כספיים גבוהים, כתוצאה מכך סיימה הקבוצה את שתי העונות הבאות במאזן הגרוע בליגה. הקבוצה שינתה פעמיים את הבעלות עד 2002, הצליחה להעפיל בפעם השנייה לוורלד סיריס ב-2003 לאחר ניצחון 3–4 על השיקגו קאבס, וזכתה באליפות לאחר ניצחון בסדרת הגמר על הניו יורק יאנקיז. למרות הזכייה בשתי האליפויות מעולם לא הצליחה הקבוצה לזכות בראשות הבית, ובשתי הפעמים היחידות שבהן העפילה לפלייאוף עשתה זאת מעמדת הווילד-קארד (כרטיס כניסה לפלייאוף המוענק לקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר שאינה ראש בית).
התנהלות הקבוצה לאורך השנים מאופיינת במסגרת תקציב נמוכה, ויתור על כוכבים, ובנוכחות דלה של אוהדים במשחקי הבית. הכנסות הקבוצה הן הנמוכות ביותר מבין כל קבוצות הליגה, והקבוצה דורגה אחרונה מבחינת הערכת שוויה הכלכלי בדירוג מגזין פורבס. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה באצטדיון סאן לייף, אצטדיון פוטבול שהותאם למשחק הבייסבול. לאחר שנים ארוכות של מאבקים פוליטיים ומשפטיים, אושרה ב-2008 הקמת אצטדיון בייסבול חדש עבור המארלינס במיאמי. ב-2011 שונה שם הקבוצה מפלורידה מארלינס למיאמי מארלינס, וב-2012 עברה לאצטדיון החדש במרכז העיר מיאמי.
מאיר הילדסהיימר (היסטוריון)
מאיר הילדסהיימר (נולד בשנת 1940) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות עם ישראל בעת החדשה באירופה ובארץ ישראל, ראש מכללת אורות ישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן, ובעבר ראש הקתדרה על שם הרב שמשון רפאל הירש לחקר תנועת תורה עם דרך ארץ.
הילדסהיימר משמש גם חבר מערכת כתב העת ירושתנו ומרצה במכללות כיום נשיא מכללת אורות ישראל.
חיים אישיים
הילדסהיימר נולד בתל אביב לר' עזריאל הילדסהיימר, מהדיר ספרות הגאונים ונכדו של רבי עזריאל הילדסהיימר, וליהודית, בתו של הרב עזריאל הכהן מונק (יורשו של ר"ע הילדסהיימר ברבנות קהילת עדת ישראל) ואחותו של רבי אליהו מונק. הוא מתגורר בבני ברק ונשוי לפרופ' מינקה הילדסהיימר, רופאה. בנו משמש ר"מ בישיבת איתרי.
שימש תקופה מסוימת מנהל לימודי התיכון בישיבת היישוב החדש.
תחומי מחקר
השתתף עם אביו ואחיו בעריכת כתבי זקנו רבי עזריאל הילדסהיימר שהעלה אביו ארצה, ואף כתב להם מבואות.
למד באוניברסיטת בר-אילן, וכתב דוקטורט על קהילת שנייטאך שבבאוואריה, בהנחית פרופ' שמעון שוורצפוקס. תחומי מחקריו העיקריים הם תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, והיישוב היהודי בארץ ישראל בימי חיבת ציון. במסגרת זו עמד בראש "המרכז לחקר טבריה" והוציא במסגרת זו את עלוני "מטוב טבריה". נוסף על כך, עסק גם בהגותה של תנועת תורה עם דרך ארץ וכן בהגותה של הציונות הדתית ומבשריה (רבי צבי הירש קלישר, הרב שמואל מוהליבר ורבי אליהו גוטמכר). הילדסהיימר שותף בפרויקט לתרגום כתביו של יצחק ברויאר מגרמנית לעברית ולהוצאתם במהדורה מדעית, בשיתוף פעולה עם פרופ' מתיאס מורגנשטרן מאוניברסיטת טיבינגן.
פרסומים
מלבד פרסום מאמרים בבמות שונות, הילדסהיימר ערך והוציא את הספרים הבאים:
אשלים
אֲשָׁלִים הוא יישוב קהילתי הממוקם על כביש 211 בין משאבי שדה לניצנה, סמוך לגדתו המזרחית של נחל הבשור. שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
היישוב ממוקם בנקודת גבול גאוגרפית בין צפון הר הנגב לבין מישורי חולות חלוצה. מקור שמו בהיאחזות הנח״ל אשלים - אחת משלוש היאחזויות שהוקמו בשנת 1956 בין משאבי שדה וניצנה (אֲשָׁלִים, שֵׁיזָף ומְבוֹא שִׁבְטָה). ההיאחזות נקראה על שם עצי האשל הנפוצים בנגב.
הגרעין המייסד של אשלים התגורר במשך כשנתיים באתר קראוונים ליד משאבי שדה וצומת טללים, כ-12 קילומטר מנקודת הקבע. בשנת 1979 עברו המתיישבים לנקודת הקבע. היישוב הוקם כמושב שיתופי אשר השתייך לתנועה הקיבוצית. לאחר מכן הפך המושב השיתופי ליישוב קהילתי, החלה בו תנופת בנייה, ומספר התושבים עולה בהתמדה. כמו כן, הוקם ביישוב כפר סטודנטים של עמותת איילים.
בסמוך ליישוב נבנה מתחם תחנת הכוח באשלים ובו ארבע תחנות כוח.
בקרבת היישוב עברה מסילת הרכבת הטורקית מבאר שבע לקוסיימה. במקום נמצאים שרידי תחנת רכבת וגשר מעל נחל הבשור.
יעל טבת קלגסבלד
יעל טבת קלגסבלד (נולדה ב-1955) היא סופרת, עיתונאית ופזמונאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לשבתי טבת ולאורה, בתו של שלמה זלמן אריאל ובת דודו של נתן אלתרמן. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב. שירתה בחיל האוויר. למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנות השמונים הגישה את פינת האופנה "מתאים לי", במסגרת התוכנית זהו זה!, ששודרה ברצועת שידורי טלוויזיה החינוכית.
כתבה מספר פזמונים, חלקם הפכו ללהיטים מוכרים. בשנת 1977, בהיותה בת 22, פורסם שירה "בתוך" ("על נשמות שלי") שבוצע על ידי צוות הווי חיל האוויר במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון (ללחנו של יאיר רוזנבלום, והסולנית הייתה דפנה ארמוני). שניים משיריה, "בגידה" ו"שבועה", הולחנו על ידי רמי קלינשטיין; את הראשון שרה ריטה ואת השני שרה בדואט עם קלינשטיין. עוד משיריה: "סימנים", שהלחינה ושרה גלי עטרי, וכן "ימים אחרים" ו"אפילו ששריפות", שני שירים שכתבה לאלבום הבכורה של הראל סקעת, הראשון ללחן של עמית צח ואת השני הלחין סקעת עצמו. בועז שרעבי שר אף הוא את ימים אחרים בדיסק חיי אדם (2015). כתבה לשלומי ברכה את השיר "אהבה לא גדלה על עצים" שהופיע בדיסק שלו "מאדים ומחויר" (2016).
טבת נשואה לעורך הדין אביגדור קלגסבלד. היא אם לבן ובת, ומתגוררת בכפר שמריהו.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
מוצב כרכום
היסטוריה
המוצב שכן דרומית לכפר צלחאני, מזרחית לכפר מרווחין ומוצב צד"ל שיחין ומערבית למוצבי צד"ל קוזה, ג'בל מחמיד ורשף. ליד המוצב היה ממוקם מוצב יוניפי"ל שנקרא או"ם בלאט. בשטח המוצב היו שרידים של כנסייה מן התקופה הביזנטית.
המוצב נועד לשמש בתחילה כנקודת תצפית לכיוון צפון על אזור הביטחון ולאחר מכן על הגזרה המערבית של רצועת הביטחון לכיוון שקיף הצלחני והכפרים עייתא א-שעב, קאוזה ואחרים. באזור זה לא היו מוצבי צה"ל ועל כן המוצב היה אמור לסייע למוצבי צד"ל באזור במידה ומוצבי הגדר הצה"ליים לא היו מסוגלים לספק את הסיוע. המוצב שימש בין היתר כתצפית לעבר המושבים צמודי הגדר כמו זרעית, שלומי, ושתולה. המוצב היה ידוע כמוצב שספג יותר פצצות מרגמה מכל מוצב אחר באזור הביטחון.
המוצב היה מוצב פלוגתי ועקב קרבתו לגבול איישה אותו לרוב מחלקה מאחת מחטיבות חיל הרגלים, שהייתה שייכת בדרך כלל לפלוגת המסלול של הגדוד ולא פלוגה ותיקה. בנוסף היו במוצב צוותי שריון, תותחנים, קשר ומודיעין. עם זאת, לקראת סוף שנות ה-90 איישו את המוצב גם פלוגות ותיקות. במוצב היה ממוקם בקביעות צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
דרכי ההגעה למוצב
משער שליד מושב זרעית על הגבול הבינלאומי יצאה דרך שהובילה ישירות למוצב כרכום.
אירועים בגזרת המוצב
במהלך השנים נהרגו מספר לוחמי צה"ל שהיו במוצב או בסביבתו. בדצמבר 1993 בפעילות מבצעית סמוך למוצב נפגע יואב ירום ממוקש ואיבד את רגלו. ב-25 בספטמבר 1995 (א' ראש השנה תשנ"ו) נהרגו סמל ראשון ורב-טוראי  מחטיבת הנח"ל מאש מרגמות שנורתה על המוצב. ב-10 באפריל 1996 (שביעי של פסח תשנ"ו) נהרג סמ"ר, גם הוא מחטיבת הנח"ל, בהפגזה כבדה על המוצב. ב-29 באוגוסט 1996 נתקל כוח שיצא מהמוצב באויב וסמ"ר , מפקד הכוח, נהרג. ב-9 בנובמבר 1996 נפגע טנק מסוג מגח 6 ב' גל מחטיבה 401 מטיל נ"ט סאגר. לוחם הטנק ששימש כטען-קשר סמל ארז יצחק נהרג מפגיעה ישירה של הטיל. ב-26 בפברואר 1998 נהרגו יוני דבירי, רונן אשל ואסף רוזנפלד כתוצאה מפגיעה ישירה של פצצת מרגמה בעמדת התצפית במוצב.ב-27 בנובמבר 1998 נהרגו סמ"ר אהד (ניר) נחמיאס מחטיבת הנח"ל וסמ"ר אייל כהן כתוצאה ממטען שפגע בנגמ"חון שחובר לטנק במסגרת חילוץ הנגמח"ון ובו חיילי נח"ל. ב-6 בפברואר 2000 נהרג סמ"ר, חובש קרבי מחטיבת גבעתי לאחר שכוח שפעל ליד המוצב נתקל במטען צינור ובעת פינוי הנפגעים ספג הפגזה כבדה. על מעשיו זכה ידידיה גפן בצל"ש אלוף פיקוד הדרום. בעקבות התקרית הקשה הצהיר ראש הממשלה דאז אהוד ברק כי הנסיגה מלבנון תיתכן לפני יולי 2000. מוצב כרכום היה אחד המוצבים האחרונים שישראל שהתה בו ברצועת הביטחון. ב-23 במאי 2000 נהדפה התקפת לוחמי חזבאללה על המוצב, בהתקפה זו נהרגו 10–12 לוחמי חזבאללה, ולמחרת, ב-24 במאי 2000 לפנות בוקר, בעקבות התמוטטות צד"ל ונסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ננטש המוצב ופוצץ על ידי כח ההנדסה של חטיבה 300 בפיקודו של סגן קובי יצחק.
בכניסה למושב זרעית מוצבת אנדרטה לזכר חללי מוצב כרכום.
בוריקה
שְׁמוּרַת בּוּרִיקָה היא שמורת טבע בגוש יישובי אלונה, בגבעות המערביות של רמות מנשה, בין נחל דליה ונחל התנינים. שטח השמורה 323 דונם.
בקרבת מקום היה כפר ערבי בשם בוריקה (بريكة). תושבי הכפר ברחו ליישובי ואדי עארה ולמחנות פליטים בשומרון בזמן מלחמת העצמאות. שטח הכפר מכיל את מתקני הייצור והאחסון של המפעל "תעשיות חרושת חומרי נפץ" שבבעלות קבוצת תעבורה.
בשמורה צמחייה מגוונת. על עצי השמורה נמנים אלון התבור, אלון מצוי, אלת המסטיק, חרוב, לבנה רפואי, עוזרר קוצני, וזית אירופי. כן בשמורה יערה איטלקית, מוצית קוצנית, פרסיון גדול וקידה שעירה. עצי השמורה והצמחייה איפשרו לתושבי בוריקה בעבר למכור עץ להסקה. כמו כן ייצרו חפצים מצמחי האזור ובהם מטאטאים. בשמורת בוריקה גם ניקבה תת-קרקעית עם פירים שהיו חלק ממערכת המים של קיסריה. מערכת זו מתחילה ככל הנראה באזור עין צברים.
שמורת בוריקה הוכרזה ב-19 במאי 1967. במשך שנים היו תוכניות להרחיב את השמורה ב-6730 דונם נוספים ולכנות את השמורה המורחבת שמורת יער אלונה. אולם בסופו של דבר הוחלט ששמורת אלונה תהיה שמורה נפרדת משמורת בוריקה.
רוב שטח השמורה, כולל המסלולים המסומנים, נמצא בתחומי שטח אש.
רן כהנא
רן כהנא הוא אלוף-משנה בצה"ל, המשמש כנספח צה"ל בלונדון. בעבר כיהן כקצין אג"ם של הגיס הצפוני, סגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. מפקד  חטיבת אפרים וגדוד 932 של חטיבת הנח"ל.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל בחר לשרת בחטיבת הנח"ל. בנח"ל עבר כהנא מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום קורס הקצינים מונה למפקד מחלקה בנח"ל. בהמשך פיקד על פלוגה, בשנת 2000 כהנא מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, ושימש כמפקדו האחרון של מוצב דלעת אותו פינה ופוצץ בעת הנסיגה מלבנון, כהנא שימש בתפקיד מפקד הפלנ"ט עד 2002.
באוגוסט 2004 מונה כהנא למפקד גדוד 932 והוביל אותו במהלך במלחמת לבנון השנייה, בין היתר בקרב על הסלוקי, בלחימה בכפר ע'נדוריה כנגד כוחות חזבאללה, ולאחר המלחמה באוגוסט 2006 סיים את תפקידו ולאחר מכן מונה לסמח"ט חטיבת הנח"ל.
ב-2008 עד 2009 שירת כסמח"ט חטיבת שומרון, ובין השנים 2009–2011 שימש מפקד בא"ח נח"ל. ב-2011 הועלה כהנא לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת אפרים. ובשלהי שנת 2011 הותקף כהנא על ידי פעילי ימין קיצוני אשר פרצו לבסיס החטיבה ויידו אבנים לעברו ולעבר קצינים שבפיקודו. באוקטובר 2013 סיים את תפקידו ומונה לסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. ב-2014 מונה לקצין אג"ם של הגיס הצפוני. בשנת 2016 מונה לנספח צה"ל בלונדון.
פינגווין החגורה
פינגווין החגורה (שם מדעי: Spheniscus) הוא סוג פינגווינים בינוניים החיים באמריקה הדרומית, איי גלאפגוס ואף בדרום אפריקה, אבל לא באנטארקטיקה כמו שאר סוגי הפינגווינים, אם כי בקרבת זרמי מים קרים בדרך כלל. צבעם הוא שחור עם בטן בעלת פס אחד או יותר שחורים לאורכה, והוא שנתן להם את שמם.
מינים
בסוג זה 4 מינים:
מינים נכחדים:
כף יאטרוס
כף יאטרוס (באנגלית: Yatrus Promontory; בבולגרית: полуостров Ятрус) היא לשון יבשה, שאינה מכוסה קרח ברוב ימות השנה, במזרח חצי האי טריניטי, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכה של לשון היבשה - 8 קילומטרים.
לשון היבשה ממוקמת מדרום למפרץ איירי.
הלשון מסתיימת בנקודת ג'ייד שבמזרח הכף; ובראש בולד שבדרום - מזרח הכף.
מיפוי לשון היבשה
לשון היבשה מופתה לראשונה על ידי סוקרים גרמניים - בריטיים בשנת 1996.
מקור השם
השם אומץ רשמית ב-6 בדצמבר 2010.
גידו בוכוואלד
גידו בוכוואלד (בגרמנית: Guido Buchwald, נולד ב-24 בינואר 1961 בברלין המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בשטוטגרט ובנבחרות גרמניה המערבית וגרמניה בעמדת הבלם.
שטוטגרטר קיקרס
בוכוואלד שיחק בקבוצת הנוער של שטוטגרטר קיקרס, ובשנת 1979, עלה ממנה לקבוצת הבוגרים בגיל 18. בוכוואלד שיחק בשטוטגרטר קיקרס במשך ארבע עונות, בהן צבר 146 הופעות והבקיע 18 שערים.
שטוטגרט
בשנת 1983 עבר בוכוואלד ליריבה העירונית של שטוטגרטר קיקרס, שטוטגרט, והחל קריירה מפוארת שנמשכה 11 שנים, בהן צבר 325 הופעות והבקיע 28 שערים בבונדסליגה. בוכוואלד זכה עם שטוטגרט בשתי אליפויות הבונדסליגה. הראשונה בשנת 1984, והשנייה בשנת 1992, כאשר בוכוואלד הבקיע שער במחזור האחרון מול באייר לברקוזן שש דקות לתום המשחק, שהתברר כשער שהעניק לשטוטגרט את תואר האליפות. כמו כן העפיל עם הקבוצה לשלב הגמר בעונת בגביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה 5–4 בסיכום צמד המפגשים מול נאפולי וכוכבה דייגו מראדונה.
קריירה בינלאומית
בוכוואלד שיחק עשר שנים בנבחרות של גרמניה, החל משנת 1984. תחילה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית, ולאחר איחוד גרמניה עבר לשחק בנבחרת גרמניה. בשנת 1984 ייצג בוכוואלד את גרמניה המערבית ביורו 1984, בו לא עברה הנבחרת את שלב הבתים, ולאחר מכן בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לוס אנג'לס, שם נעצרה הנבחרת ברבע הגמר. למונדיאל 1986 בוכוואלד לא זומן על ידי המאמן פרנץ בקנבאואר, אך כן זומן ליורו 1988 ואחר כך למונדיאל 1990, בו זכה עם נבחרת מערב גרמניה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה. בוכוואלד זומן גם ליורו 1992, בו סיימה נבחרת גרמניה המאוחדת במקום השני לאחר הפסד בגמר לנבחרת דנמרק, ולמונדיאל 1994, בו הודחה נבחרת גרמניה ברבע הגמר לאחר הפסד לנבחרת גרמניה. לאחר טורניר זה פרש בוכוואלד מהנבחרת, לאחר שצבר 76 הופעות בהן כבש ארבעה שערים.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק, התנסה בוכוואלד באימון, וחזר לאוראווה רד דיימונדס, שם אימן בין השנים 2004-2006 בהצלחה רבה, וזכה באליפות יפן, בשני גביעים ובסופר קאפ אחד, ואף נבחר כמאמן השנה ביפן בשנת 2006. לקראת עונת 2007/08 חתם באלמניה אאכן, היורדת הטרייה מהבונדסליגה, במטרה להחזיר אותה במהירות לבונדסליגה. בוכוואלד פתח את העונה בצורה גרועה ופוטר אחרי חמישה חודשי עבודה. נכון לשנת 2015, בוכוואלד הוא מנהל הכדורגל בקבוצת נעוריו, שטוטגרטר קיקרס.
תארים
עם שטוטגרט:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
תארים אישיים:
תארים כמאמן אוראווה רד דיימונדס:
עפרון החתי
עֶפְרוֹן הַחִתִּי, ובשמו המלא עֶפְרוֹן בֶּן-צֹחַר, הוא דמות מקראית המופיעה בתחילת פרשת חיי שרה שבספר בראשית.
לאחר מותה של שרה, מבקש אברהם אבינו לקנות חלקת קבר על מנת לקבור אותה. הוא פונה לחתים אשר יושבים בארץ, ואלה מציעים לו לקבור אותה בחינם היכן שיחפץ, תוך התייחסות אל אברהם בכבוד כ"נשיא אלהים". אברהם מצידו מתעקש לקנות חלקת קבר בכסף מלא, ומבקש לפגוש בעפרון ולקנות ממנו את מערת המכפלה:
גם עפרון מתעקש לתת לאברהם את המערה ואת השדה סביבה ללא תשלום:
לאחר דין ודברים בין השניים מוסכם כי עפרון ימכור את החלקה לאברהם תמורת "ארבע מאות שקל כסף", והעסקה מתבצעת ומוצגת בפני העם החתי.
פרשנות נוספת
הפרשנות המקובלת של האירוע מתמקדת בכך שאברהם התעקש שלא לקבל את מערת המכפלה בחינם, ודרש לשלם עליה כסף מלא - בבחינת "שונא מתנות יחיה". עם זאת, פרשנות אחרת לסיפור גורסת כי בעוד אברהם ביקש לקנות אחוזת קבר פרטית, החתים התעקשו להקצות לו קבר באחת החלקות ששייכות להם. רק לאחר משא ומתן, מסכים עפרון למכור לאברהם את מערת המכפלה. עפרון אף מדגיש כי מדובר במחיר זעום, אף על פי שארבע מאות שקל כסף הם סכום רב במונחים של התקופה.
דקסיפוס
פובליוס הרניוס דקסיפוס (ביוונית: Δέξιππος, בלטינית: Publius Herennius Dexippus; 210 – 273 לספירה לערך) היה היסטוריון, מדינאי ומצביא יווני.
חייו
דקסיפוס היה כהן בירושה של המשפחה האלאוסיאנית של הקריקס, וכיהן במשרות ארכון בסיליאוס  ואפונימוס ארכון  באתונה.
כתביו
פוטיוס (קודקס 82) מזכיר שלושה חיבורים היסטוריים של דקסיפוס, שמתוכם נשארו קטעים ניכרים:
את ה"כרוניקה" המשיך אונאפיוס מסרדיס (עד לשנת 404), הפותח את החיבור ההיסטורי שלו עצמו בביקורת על קודמו. נראה כי ה"כרוניקה" היא המקור העיקרי של ההיסטוריה אוגוסטה בין השנים 238–270, אך פרנסואה פשו (François Paschoud) הראה כי מחברה של ההיסטוריה אוגוסטה לפעמים מייחס חומר לדקסיפוס באופן שגוי, ולכן יש להשתמש בראייה זו בזהירות.
פוטיוס מדבר בהערכה רבה על הסגנון של דקסיפוס, אותו הוא מכנה תוקידידס שני.
אקס-טרמינייטורז
"אקס-טרמינייטורז" (באנגלית: X-Terminators, בתרגום לעברית: מחסלי האקס) היא קבוצה בדיונית חשאית של גיבורי-על מוטאנטים המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת X-Terminators #2 מנובמבר 1988, והיא נוצרה על ידי הכותבת לואיז סימונסון והמאייר ג'ון בוגדנוב.
כפי שהוצגו לראשונה, חמשת חברי אקס-מן המקוריים סייקלופס, מארוול גירל, חיה, אייסמן ואנג'ל הקימו את אקס פקטור חקירות והתחזו לבני אנוש רגילים העומדים מאחוריו של ארגון לציד מוטאנטים. כשהם יצאו לשטח בפומבי לבושי תחפושת, הם התחזו לקבוצה מוטאנטית נוספת תחת השם "אקס-טרמיינטורז". בסופו של דבר, כאשר קבוצת אקס פקטור הבינו שתחבולה זו היא חלק מתוכניתו של המנהל העסקי לשעבר להם קמרון הודג' להרע את היחסים בין בני אדם למוטאנטים, הם נטשו את זהויותיהם כחברי אקס-טרמינייטורז.
בזמן בו התחזו לציידי מוטאנטים, חברי אקס פקטור אספו בחשאי מספר מוטאנטים, כמו חברי המורלוקים וכמה מתבגרים. הקבוצה שהרכיבו כללה את טביתה סמית'/בום-בום, חוליו אסטבן ריכטר/ריקטור, ראסטי קולינס, סאלי בלווינס/סקידס ושני המתבגרים ארטי מאדיקס וליץ'. חניכים צעירים אלה למדו בשתי פנימיות שונות הרחוקות אחת מהשנייה. ארטי וליץ' נשלחו לבית ספר לדיסלקטים, בעוד הבוגרים נשלחו לחינוך פרטי באקדמיית פיליפס אקסטר וזכו להתעללות בידי התלמידים האחרים. אולם, ראסטי קולינס בחר להיכנס מרצונו למאסר עקב פציעות שגרם בטעות מכוחות האש שלו.
כאשר החלו אירועי "אינפרנו", גובלינים חטפו את ארטי ואת ליץ' ממיטתם בלילה אחרי שחשו בכוחות שלהם, אם כי השדים היו אמורים לאסוף ילדים צעירים יותר. חברם החדש של השניים, טקשי מטסויה, ניסה ללחום בשדים בעזרת כוחותיו ליצירת מכונות מורכבות מחפצים קרובים, אך השדים היממו אותו ונמלטו עם הילדים. בהמשך, טקשי יצר מכונה מעופפת כדי לאסוף את שאר חברי הקבוצה. בתחילה, ראסטי לא רצה לעזוב את תא המאסר שלו, אך הסכים לעשות זאת כשהבין שהילדים נמצאים בסכנה.
מאוחר יותר, טקשי, ארטי וליץ' נלכדו בידי השדים, וטקשי נאלץ ליצור מיכון מתקדם עבור מנהיג השדים נאסטיר. שאר חברי הקבוצה הצטרפו לקבוצת המוטאנטים החדשים, ובכך הביאו לפירוק הקבוצה. בסופו של דבר, הילדים החטופים ניצלו בביטחה.
סדרת החוברות החלה בהרצה מחודשת לאחר אירועי "שחר אקס" של שנת 2022, כשחברי הקבוצה כללו את ג'ובילי, דאזלר, בום-בום ו-וולברין החדשה.
דמויותיהם של טביתה סמית', ראסטי קולינס, סאלי בלווינס וטקשי מטסויה הופיעו בפרק No Mutant Is an Island של העונה השלישית מתוך "אקס-מן: סדרת האנימציה" כיתומים אותם פגש סייקלופס במהלך ביקורו בבית היתומים בו שהה בילדותו בנברסקה. אדם בשם קילגרייב הציע לעזור ולאמץ את הילדים, לכאורה מתוך נדיבות. כפי שהתברר, קילגרייב היה מוטאנט בעצמו שניחן בכוחות טלפתיים ורצה להשתמש בכוחותיהם של הילדים כדי להשתלט על המושל. בסופו של דבר, סקוט היה מסוגל להוציא את הילדים מההיפנוזה המסוכנת של קילגרייב.
עותניאל צ'ארלס מארש
עותניאל צ'ארלס מארש (באנגלית: Othniel Charles Marsh; 29 באוקטובר 1831 – 18 במרץ 1899) היה מדען אמריקאי ומחשובי הפלאונטולוגים של המאה ה-19. גילה מאובנים רבים מאוד בהם מיני דינוזאורים רבים, בהם סוגי הדינוזאורים הידועים ביותר: הטריצרטופס, האפטוזאורוס והברונטוזאורוס, הסטגוזאורוס והאלוזאורוס. מארש החזיק בתארים האקדמיים הבאים: דוקטור לפלאונטולוגיה, מוסמך לאמנות, ודוקטור למשפטים.
ראשית חייו ולימודיו
מארש נולד בעיר לוקפורט במדינת ניו יורק בארצות הברית למשפחה לא אמידה, אך הוא היה אחיינו של ג'ורג' פיבודי, בנקאי עשיר ונדבן. הוא סיים תואר ראשון באקדמיית פיליפס באנדובר בשנת 1856 ובקולג' ייל (לימים אוניברסיטת ייל) ב-1860. אחרי כן למד גאולוגיה ומינרלוגיה בבית הספר המדעי שפילד בניו הייבן, ואחרי שהשלים לימודים אלה הוא פנה ללימודי פלאונטולוגיה ואנטומיה בברלין, היידלברג וברסלאו. הוא חזר לארצות הברית ב-1866 ומונה לפרופסור לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות באוניברסיטת ייל. הוא הצליח לשכנע את דודו פיבודי לתרום כסף להקמת מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע בייל. מארש היה פוליטיקאי מעולה והצליח לשכנע את דודו פיבודי ואת ממשלת ארצות הברית לתמוך כספית במסעות חיפוש המאובנים שלו.
קריירה
מארש וציידי המאובנים הרבים שהעסיק (הבולט שבהם הוא כנראה ג'ון בל האטצ'ר) חשפו כ-500 מינים חדשים של בעלי חיים מאובנים, להם נתן מארש שמות. במאי 1871 גילה מארש את המאובן הראשון של פטרוזאור (זוחל מעופף) באמריקה. בנוסף גילה סוסים מוקדמים, זוחלים מעופפים, זוחלים ימיים כמו טילוזאורוס, דינוזאורים מהיורה והקרטיקון, ביניהם האפטוזאורוס והאלוזאורוס וכן עופות בעלי שיניים מהקרטיקון: איכתיאורניס והספראורניס.
מארש גילה את הצרטופסיים – הדינוזאורים בעלי הקרניים – והגדיר את המשפחה צרטופסיים והתת-סדרה צרטופסים. הוא גילה את הטריצרטופס, הדינוזאור המפורסם ביותר בתת-סדרה של הצרטופסים ואחד הדינוזאורים הידועים ביותר עד היום. הוא גילה מינים נוספים של צרטופסיים (חלקם התבררו מאוחר יותר כלא תקפים) והחל בכתיבת מונוגרפיה מאוירת על הצרטופסים. הוא מת באמצע הכתיבה, ואת כתיבתה השלימו ג'ון בל האטצ'ר וריצ'רד סוואן לול. המונוגרפיה הנ"ל, שפורסמה ב-1907, נחשבת עד היום לאחד הטקסטים המכוננים והשימושיים בפלאונטולוגיה בכלל ובחקר הצרטופסים בפרט, בין השאר בזכות איורים רבים ומפורטים של מאובנים ועצמות שתרמו מארש וממשיכיו למונוגרפיה.
אחרי מותו, המוניטין של מארש נפגע כאשר תאוריית "אבולוציית הסוסים" שהוצגה בגני חיות ומוזיאונים רבים התגלתה כלא מדויקת. נטען שבגלל החיפזון שנקט כדי להקדים את יריביו, הוא הניח מספר הנחות ללא ביסוס מדעי נאות. כישלון זה הוביל להערכה מחדש של עבודותיו, שבעקבותיה חלק מהן נשללו והן הוסרו מגוף הידע הקנוני.
מארש ידוע גם בגלל מלחמת העצמות (או מלחמת המאובנים) שניהל כנגד הפלאונטולוג בן-זמנו אדוארד דרינקר קופ. שני החוקרים היו תחרותיים ביותר, וניהלו מרוץ על גילוי מאובנים וזיהוי מינים חדשים. במהלך המרוץ הזה הם גילו ותיעדו יותר מ-130 מינים חדשים של דינוזאורים. מבחינה כמותית, מארש ניצח במרוץ: הוא גילה 80 מינים חדשים לעומת 56 בלבד שגילה קופ.
מותו
מארש מת ב-18 במרץ 1899. הוא נקבר בבית הקברות גרוב סטריט בניו הייבן, קונטיקט.
מורשת
מארש זיהה ונתן שם לסוגי הדינוזאורים הבאים (מסודר לפי שנים): אלוזאורוס (1877), אפטוזאורוס (1877), אטלנטוזאורוס (1877), דריפטוזאורוס (1877), דיפלודוקוס (1878), סטגוזאורוס (1877), קראוזאורוס (1878), לאוזאורוס (1878), ברונטוזאורוס (1879) צלורוס (1879), דירקודון (1881), צרטוזאורוס (1884), אנצ'יזאורוס (1885), קמפטוזאורוס (1885), צרטופס (1888), פריקונודון (1888), טריצרטופס (1889 ו-1890) ננוזאורוס (1889), נודוזאורוס (1889), טריפריודון (1899; כיום יונק נכחד מהסוג Meniscoessus), אורניתומימוס (1890), בארוזאורוס (1890), קלאוזאורוס (1890), אמוזאורוס (1890), טורוזאורוס (1891),פלאורוקואלוס (1891), דריוזאורוס (1894), לברוזאורוס (1896) וגם ליצורים נוספים כמו הדרמודקטילוס (1881).
מארש זיהה ונתן שם לאינפרא-סדרות הדינוזאורים הבאות (מסודר לפי שנים): אורניתופודה (1881), סטגוזאוריה (1877), צרטוזאוריה (1884), צרטופסים (1890) ואת התת-סדרה תרופודה.
מארש זיהה ונתן שם למשפחות הדינוזאורים הבאות (מסודר לפי שנים): אלוזאוריים (1878), סטגוזאוריים (1880), דיפלודוקיים (1884), אנכיזאוריים (1885), קמפטוזאוריים (1885), צרטופסיים (1890), דריפטוזאוריים (1890), נודוזאוריים (1890), אורניתומימיים (1890), פלטאוזאוריים (1895), צרטוזאוריים, צלורידים.
בנוסף נתן מארש שמות למיני דינוזאורים כגון טריצרטופס הורידוס וטריצרטופס פרורסוס. נוסף על מחקר דינוזאורים הוא גם גילה ונתן שמות למפריטי פרסה קדומים כמו המורופוס.
על שמו נקראו הדינוזאורים עותניאל (1977, על ידי פ. גלטון), עותניאלוזאורוס (ניתן ב-2007) ומארשוזאורוס (1976, על ידי מדסן).
הממצאים של מארש הרכיבו את לב האוסף של מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע, באוניברסיטת ייל. באולם הגדול של המוזיאון שולט השלד הראשון שנתגלה של אפטוזאורוס/ברונטוזאורוס וכן נמצאים בו מספר גולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס.
מארש תרם את ביתו בניו הייבן קונטיקט לאוניברסיטת ייל ב-1899. בית זה נחשב כמונומנט היסטורי לאומי של ארצות הברית. הבית ידוע בשם Othniel C. Marsh House והגנים שסביבו כ-Marsh Botanical Garden (הגנים הבוטאנים של מארש).
הנצחת זכר השואה
הנצחת זכר השואה הוא שם כולל ליוזמות של גופים שונים במדינות שונות, אשר לקחו על עצמם את הערך החינוכי וההיסטורי של הנצחת זכרה של שואת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ספיקה (כוכב)
מאפיינים
ספיקה הוא למעשה כוכב זוגי במרחק של כ-260 שנות אור, המורכב מזוג כוכבים כחולים המקיפים זה את זה במרחק קטן של כ-0.12 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-4 ימים. המרחק הקטן והמסה הגדולה יחסית של הכוכבים גורמת לכוח גאות חזק ביניהם שהופך את צורתם לאליפסואידית. כתוצאה מכך גודלם הזוויתי של הכוכבים כפי שהוא נצפה מכדור הארץ משתנה גם כן במחזוריות של 4 ימים וגורם לשינוי מחזורי של כ-0.1 דרגות בבהירות נראית הנראית של הזוג. בעבר חשבו שהשינוי בבהירות נובע מליקוי מאורות שבו עובר הכוכב הפחות בהיר על פני הכוכב השני וגורם לירידה בבהירות הכוללת. בשל קרבתו למישור המלקה מוסתר הכוכב מדי פעם על ידי הירח ולעיתים נדירות על ידי כוכב חמה ונוגה.
הנצחת זכר השואה
כללי
פרויקטים של הנצחת השואה קיימים במקומות רבים. חלק גדול אינו קיים ברשת אלא במוזאונים מקומיים ואף בבתים פרטיים של משפחות ניצולי שואה.
ספיקה (כוכב)
מאפייני ספיקה A
ספיקה A הוא כוכב כחול שמאסתו כ-11 מסות שמש, רדיוסו כ-7.8 רדיוסי שמש ומאיר בעוצמה חזקה יותר מפי 2000 ממנה בתחום הנראה. עם זאת, בשל הטמפרטורה הגבוהה שלו - כ-22,400 קלווין, רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל סגול ועוצמת הארתו הכוללת היא פי 13,400 מן השמש. הכוכב בשלב סיום המימן שבליבתו והוא צפוי לעבור להתיך הליום תוך התנפחות והתקררות שתוציא אותו מהסדרה הראשית ותהפוך אותו לענק. הכוכב היה בעבר כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ובהירותו הייתה משתנה בכ-0.015 דרגות בהירות במחזוריות של כ-6.5 שעות, אך מאז 1970 ההשתנות פסקה. מסתו היא על גבול הפיכה לסופרנובה כך שגורלו אינו ידוע.
מאפייני ספיקה B
ספיקה B הוא כוכב הסדרה הראשית - כחול שמסתו כ-7 מסות שמש, רדיוסו כ-4 רדיוסי שמש ומאיר בעוצמה חזקה יותר מפי 500 ממנה בתחום הנראה. בדומה לספיקה A, חלק ניכר של הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל־סגול ועוצמת הארתו הכוללת היא פי 1,700 מאשר השמש. כוכב זה צפוי לסיים את חייו כננס לבן.
הנצחת זכר השואה
כללי
ראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, יהודית באומל מפרטת מספר פונקציות שממלאת ההנצחה, וביניהן השימוש בה כמקור לליכוד והמשכיות וכן לטיפוח אתוסים והעברתם מדור לדור. כמו כן, היא מתארת את ההבדלים בין הנצחה בתרבות הרשמית לבין זו העממית והאידיבידואלית.
בעולם, הסיבות להנצחה שונות: חינוך, הצו היהודי לזכור, הצורך של מדינות אירופה להסביר ולהתגונן, כפרה מאשמה, והתקווה למשוך תיירות.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 התפתחה תופעה של תביעות משפטיות בהקשר השואה. אחד התחומים הפופולריים לתביעות נוצר מתוך התפתחות הקשר בין תאגידים וארגונים שונים לפשעי המלחמה, שמזוהים כפשעים המוניים בתחום הפלילי. במאמר על תביעות שואה טרנס-לאומיות, כתבה פרופ' ליאורה בילסקי על תביעות רכוש בגרמניה, שווייץ וארצות הברית.
הנצחת זכר השואה בישראל
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל, שנים מועטות לאחר אירועי השואה, ההנצחה לא הייתה במוקד, וזיכרון השואה השפיע בעיקר החיים הפוליטיים. ההיסטוריון יחיעם ויץ כתב על המחלוקות שהתעוררו בשנים אלה, שהשפיעו על החיים הפוליטיים במדינה הצעירה. בניגוד לדימוי שטראומת השואה הייתה אירוע מטהר ומזכך, ולכן גם יצר אחדות והסכמה כללית.
המוסד העיקרי שעוסק במחקר והנצחת השואה הוא יד ושם. ביוזמת מוסד זה קם מפעל מאגר שמות קורבנות השואה, שנקרא "לכל איש יש שם".
בנוסף קיימים ארגונים רבים בישראל שעוסקים בהנצחת זכר השואה:
יום הזיכרון הבינלאומי לשואה
יום הזיכרון הבינלאומי לשואה הוא יום זיכרון בינלאומי לזכר השואה המצוין ב-27 בינואר. תאריך זה נבחר משום שהוא היום שבו שוחרר מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים, ושימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם. לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד. ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים.
בחלקה האופרטיבי של ההחלטה, קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת שואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
גונג לי
גונג לי (בסינית: 巩俐; בפין-יין: Gǒng Lì; ) היא שחקנית קולנוע סינית, אשר שיחקה בשלושה מתוך ארבעת הסרטים בשפה הסינית שהיו מועמדים לפרס האוסקר לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר.
במולדתה התפרסמה לי בסרטים כמו "שדות החיטה האדומים", "הפנסים האדומים", "סיפורה של קיו ז'ו", "שלום לפילגש" ו"קללת פרח הזהב"; ובהוליווד התפרסמה בזכות הופעותיה בסרטים "זכרונותיה של גיישה", "מיאמי וייס", "חניבעל: מקור הרוע", "שאנגחאי" ו"מולאן".
ביוגרפיה
לי נולדה בעיר שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין לאם מורה לאב פרופסור. לי גדלה בעיר ג'ינאן שבמחוז שאנדונג לצד ארבעה אחים ואחיות. בשנת 1985 התקבלה לי ל"אקדמיה המרכזית לדרמה בביג'ין" וסיימה את לימודיה בהצטיינות לאחר 4 שנים. בזמן לימודיה באקדמיה גילה אותה הבמאי הסיני המפורסם ג'אנג יי-מו ובחר בה לתפקיד ראשי בסרט "שדות החיטה האדומים", זה היה תפקידה הקולנועי הראשון של לי.
קריירת משחק
על הופעתה הראשונה קיבלה לי ביקורות טובות מאוד וכמו כן גם על תפקידים נוספים שגילמה לי בתחילת שנות ה-90 בסרטים "פומה מואשמת","לוחם הטרקוטה" ו"ז'ודואו". תפקידה בסרט "הפנסים האדומים" בשנת 1991 וזכייתה שנה לאחר מכן בפסטיבל הסרטים של ונציה על תפקידה בסרט "סיפורה של קיו ג'ו" הפכו את לי לשחקנית בעלת מעמד ושם בינלאומי.
בשנת 1993 שיחקה לי בדרמה המוזיקלית הסינית המצליחה מועמדת שני פרסי אוסקר "שלום לפילגש", כמו כן באותה שנה הוענק ללי פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לצד שחקניות בינלאומיות נוספות, ביניהן ז'ולייט בינוש. לאחר מכן שיחקה בשני סרטים מקומיים מצליחים "לחיות" שקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר ו"כנופיות שנחאי" שקיבל מועמדות לפרס האוסקר.
ב-1998 התקבלה לי ל"מסדר האומנות הצרפתית" וב-2001 נבחרה לראש חבר השופטים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים בברלין. בשנת 2004 הוענק ללי פרס במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן לצידו של השחקן השוודי הבינלאומי מקס פון סידוב. באותה שנה שיחקה לי בדרמה הרומנטית העתידנית "2046" בה גילמה את דמותה של סו לי צ'אן מהמרת מקצועית המכונה "העכביש השחור". לי נמנעה במשך שנים מלהופיע בסרטים הוליוודיים וזאת בשל חוסר ידע בסיסי בשפה האנגלית, ההופעה הראשונה שלה בסרט הוליוודי דובר אנגלית הייתה ב-2005 בסרט "זכרונותיה של גיישה" לצד ג'אנג דזה יי, בסרט גילמה לי את דמותה של גיישה רעה בשם האטסומומו.
בשנת 2006 כיכבה לי בסרט הפשע "מיאמי וייס" לצד קולין פארל וג'יימי פוקס ובדרמת הפעולה הסינית ההיסטורית "קללת פרח הזהב" לצידו של צ'או יון-פאט שבה גילמה את דמותה של הקיסרית פניקס.
ב-2007 שיחקה לי במותחן האימה הרביעי במספר בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר " מקור הרוע", בסרט גילמה לי את מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה שמתאהבת בדמותו של לקטר.
חיים אישיים
מערכת היחסים האישית והמקצועית שלה עם הבמאי ג'אנג יי-מו זכתה לפרסום תקשורתי רב. השניים שיתפו פעולה בשישה סרטים בין השנים 1988 ל-1995, לפני שסיימו את מערכת היחסים שלהם. הם התאחדו מחדש בשנת 2006 בסרט "קללת פרח הזהב" ובשנת 2014 בסרט "לחזור הביתה".
בנובמבר 1996, גונג התחתנה עם איל הטבק הסינגפורי אויי הוו סונג בהונג קונג, אבל בני הזוג כמעט ולא נראו בציבור ולא ידוע אם יש להם ילדים. לי קיבלה בשנת 2008 אזרחות סינגפורית.
ב-28 ביוני 2010, סוכנה של גונג אישרה כי לי ובעלה אויי התגרשו. ב-2019, גונג נישאה למוזיקאי הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, אשר מבוגר ממנה ב-17 שנים.
לי כונתה על ידי הבמאים ההוליוודיים המפורסמים מייקל מאן ("הנוסע", "עלי") ורוב מרשל ("שיקגו", "זכרונותיה של גיישה") "מריל סטריפ של סין".
בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית
בית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית והשליחית הוא בית קברות השוכן במושבה הגרמנית ברחוב עמק רפאים 41 בירושלים, צמוד לבית הקברות הטמפלרי.
בית הקברות המכונה גם "בית הקברות האמריקני" והוא מוחזק בידי "המיסיון הנוצרי המאוחד" (Christian Missionary Alliance) של הכנסייה האוונגלית הבינלאומית והוא נוסד בסביבות שנת 1906. עם זאת הוא פתוח לקבורת בני כל הדתות. קבורים בו יהודים (רובם מומרים), נוצרים, בודהיסטים, ארמנים ובני דתות נוספות.
קיראון
קיראון היא שכונה בקריית אונו, שהוקמה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
קיראון הוקמה על ידי חברת "קיראון" בה היו שותפים חברת יאמיקו של משקיעים מדרום אמריקה והבנק לסחר חוץ של משקיעים משווייץ. בשנת 1967 רכשה חברת כלל את חלקה של חברת יאמיקו בחברת קיראון.
השכונה הוקמה על שטח של 1400 דונם שנחכרו ממינהל מקרקעי ישראל. השכונה תוכננה לכלל כ-2000 דירות בבניינים של 4-5 קומות. עד נובמבר 1963 נמכרו בשכונה כ-750 דירות. באוגוסט 1964 נמכרו כבר 1300 דירות ו-100 משפחות ראשונות נכנסו להתגורר בשכונה. 320 דירות ב-11 בניינים בשכונה נכללו בשכונה לשיכון אנשי צבא קבע בשכונה.
באפריל 1966 עברה המשפחה האלף לשכונה.
בשנת 1971 פלשו חסרי דיור מקריית אונו לדירות בקיראון שנבנו עבור עולים חדשים.
התחנה המרכזית של עכו
התחנה המרכזית של עכו היא תחנה מרכזית ומסוף האוטובוסים המרכזי של העיר עכו. התחנה שוכנת בדרך הארבעה במרכז העיר, סמוך לתחנת הרכבת עכו.
התחנה משמשת בעיקר כמסוף אוטובוסים, ומרבית החנויות ודוכני האוכל ממוקמים ממול לתחנה. בתחנה מספר תחנות, שמהן יוצאים קווי אוטובוס לחיפה, נהריה, כרמיאל ויישובי האזור.
התחנה נקנתה על ידי נצבא ב-2003.
שירותי התחנה
מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס רבים בעיקר למטרופולין חיפה, קריות ולגליל. את מרבית הקווים מפעילה חברת נתיב אקספרס (לחיפה, נהריה והגליל); את הקווים לכרמיאל מפעילה אגד. כמעט אין בתחנה אוטובוסים הנוסעים למרכז, אולם מתחנת הרכבת הסמוכה יוצאים קווי רכבת לכל יעדי רכבת ישראל.
קווים אזוריים ובינעירוניים
מקרא סימנים:
איירפורט סיטי
איירפורט סיטי (לעיתים גם "קריית שדה התעופה") הוא פארק עסקים ותעשיית היי-טק בתחום השיפוט של מועצה אזורית חבל מודיעין, השוכן ממזרח לכביש 40 בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון. שמו של המקום נבחר בזכות סמיכותו לנמל התעופה בן-גוריון, והוא נמצא בבעלותה של חברת איירפורט סיטי בע"מ. השטח להקמת הפארק נרכש ממושב ברקת.
היסטוריה
הפארק משתרע על פני שטח של 750 דונם, אורכו כ-850 מטרים ממזרח למערב ורוחבו המרבי הוא כ-800 מטרים מצפון לדרום. הכניסה המרכזית אליו היא מכביש 453 שמדרום לו, המחבר בין נמל התעופה בן-גוריון והיישוב שוהם. באיירפורט סיטי שטחים ומבנים בשטח כולל של כ-420,000 מטר רבוע המיועדים להשכרה לתעשייה, אחסנה ולוגיסטיקה ומשרדים, וכן מרכז קונגרסים בשטח בנוי של 4,300 מ"ר, ושטחי מסחר והסעדה. עוד מתוכנן לקום במקום בית מלון ובו 250 חדרים. איירפורט סיטי מקושר בקווי תחבורה ציבורית אל הערים הגדולות במרכז הארץ, וכן בשירות הסעה המופעל על ידי חברת אגד, שמחבר אותו אל נמל התעופה הסמוך.
עם החברות הפועלות במקום נמנות פלאפון תקשורת, מוטורולה, מכתשים אגן תעשיות, DHL, פוקס-ויזל, אגד, AHAVA, שטראוס גרופ, AT&T, ק.א.ל., דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון, נביעות, רשות התעופה האזרחית, נעלי נימרוד, אודיוקודס, יוניטרוניקס, בנק ירושלים, אלביט מערכות, קבוצת קל אוטו, הוט מובייל, ג.יל.ס קפה בע"מ ועוד.
במקום נמצא גם היכל התרבות של חבל מודיעין ובו אולם לתיאטרון, קונצרטים ומופעי תרבות שונים. כן נמצא שם מרכז קונגרסים ואירועים "אווניו". במקום נמצא בית חב"ד שמפעיל בית כנסת, שיעורי תורה ופעילות בחגים לרווחת עובדי ומבקרי המקום.
אחת מסיבות המשיכה העיקריות של המתחם לחברות שונות היא הנחה ניכרת בשיעור הארנונה (המשולמת למועצה אזורית חבל מודיעין) בהשוואה לשיעור הארנונה הנהוג בערי המרכז, וזאת בשל מיעוט אוכלוסין בשטח המועצה האזורית, בהשוואה לערים (בישראל, ארנונה לעסקים מסבסדת שירותים עירוניים לתושבים, ומיעוט תושבים מאפשר הפחתת ארנונה משטחי מסחר ותעשייה גדולים). על רקע זה עלו תלונות מערים סמוכות (בעיקר לוד) בדרישה לחלוקת הכנסות הארנונה של המתחם עימה. ב־2014 החליטה ועדה בדיקה כי הכנסות הארנונה במתחם לא יועברו בחלקם לעיריית לוד, אך שר הפנים דאז גדעון סער התנגד למסקנות ותמך בהעברה.
מסקרון
מַסְקָרוֹן (Mascaron) באדריכלות הוא קישוט בצורת ראש או פרצוף, בדרך כלל של אדם, לעיתים קרובות מפחיד או גרוטסקי, שנועד במקור לגרש רוחות רעות לבל ייכנסו לבניין. עם השנים איבד המסקרון את ייעודו המקורי והפך לאלמנט קישוטי טהור. הסגנון הארכיטקטוני האחרון שהשתמש במסקרונים ביד רחבה היה סגנון בוזאר (Beaux-Arts) הצרפתי.
טללים
טְלָלִים הוא קיבוץ בהר הנגב הצפוני, כשלושה קילומטרים מדרום לצומת משאבים. משתייך לתנועה הקיבוצית. הקיבוץ נקרא "טללים" בעקבות הטל הרב שיורד בו במהלך השנה. שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
מייסדי הקיבוץ, גרעין של תנועת הצופים, התיישבו באופן זמני בבאר משאבים סמוך למשאבי שדה ובראשית 1980 עלו לנקודת הקבע. עוד קודם לעלייה לנקודת הקבע צורף הקיבוץ לתנועה הקיבוצית.
בקיבוץ יש מפעל לבטון. תושבי הקיבוץ עוסקים גם בחקלאות.
קיבוץ טללים היה מראשוני הקיבוצים המופרטים.
ב-2010, החלה בניית ההרחבה לקיבוץ, ונכון ל-2022 הוא מונה כ-600 תושבים.
בג"ץ שחר בוצר
בג"ץ שחר בוצר נ' מועצה מקומית מכבים-רעות הוא פסק דין שניתן בשנת 1996 בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי הנער שחר בוצר, בייצוג אביו ובסיוע ארגון "בזכות". בית המשפט העליון, בהרכב בראשות נשיא בית המשפט, אהרון ברק, פסק לטובת בוצר וקבע לראשונה כי לאנשים עם מוגבלות ישנה זכות יסוד להשתתפות מלאה בחברה. בהתאם, על המוסדות הציבוריים מוטלת החובה להנגיש את שירותיהם. פסק הדין היווה אבן דרך משמעותית בהכרה בתכליות החוק, והנימוקים המועלים בו, בנוסף להלכה בו מצוטטים בפסיקה מאוחרת יותר הקשורה בהנגשת מבנים.
הרקע לפסק הדין
פסק הדין נכתב טרם חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, תשנ"ח-1998. חובת הנגשת מבנים קמה כתוצאה מחוק התכנון והבנייה (פרק ה': סידורים מיוחדים לנכים בבניינים ציבוריים), אך טרם ההכרעה בפסק הדין לא היה ברור איזו פרשנות יש להעניק להוראות החוק - פרשנות מרחיבה, הדורשת הנגשה מסיבית של מבנים או פרשנות מצמצמת הדורשת את המינימום ההכרחי.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות (1997), מראה כי מרבית המבנים הציבוריים בתל אביב לא היו נגישים. מהדוח אף עולה שהנגישות במדינת ישראל הייתה בפיגור ביחס למדינות העולם. מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה קידמו חוקי שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות ופעלו להנגשת המרחב הציבורי כבר קודם לכן, בעוד שבישראל המצב החוקי הנוגע לזכויות אנשים מוגבלויות היה מבוזר בחוקים רבים. למשל, חוק התכנון והבנייה, חוק הקלות לחירש התשנ"ב 1992, חוק הרשויות המקומיות (סידורים לנכים) - 1988. הסדרים חוקיים אלו לקו בחוסרים משמעותיים שלא טופלו במסגרת החוקית.
העובדות וכתב התביעה
בוצר, בעת העתירה היה נער עם ניוון שרירים שלמד בחטיבת הביניים ביישוב מגוריו, מכבים-רעות. בעקבות המחלה התנייד עם כיסא גלגלים, מה שהצריך הנגשה של המבנים הציבוריים השונים. עם זאת, חרף התראות מראש של בני משפחתו, ההנגשה של רבים ממבני הציבור הייתה לקויה.
השאלה המשפטית
השאלה המשפטית העומדת בבסיס פסק הדין היא הפרשנות הנכונה לחוקי התכנון והבנייה בכל הנוגע לחובת הנגשת מבנים לאנשים עם מוגבלויות. פרשנות אחת, מצמצמת, קודמה על ידי המועצה מקומית, אשר סברה כי התקנתם של שירותי נכים מונגשים במבנה (ולא בכל קומה) היא פרשנות מספקת, כך הדבר גם לגבי אנכון. פרשנות אחרת, מרחיבה, קודמה בעמדת בוצר ולפיה יש להתקין מעלית ושירותי נכים המותאמים לאזורים בהם מחויב להיות האדם עם המוגבלות (פסקה 6). שאלה נוספת קשורה בהנגשת המדרגות באמצעות מעלית או אנכון (ובהתאם, כמה רחבה צריכה להיות פרשנות התקנות).
פסק הדין
בית המשפט דן בשאלה המשפטית באמצעות הכללים השונים של פרשנות תכליתית, כלומר, קריאה ופרשנות של החוק לפי מטרות החוק והנימוקים שעומדים מאחוריו, ולא בחינה "יבשה" של לשון החוק. בית המשפט קבע שהתכלית של כללי ההנגשה השונים היא לשלב אנשים עם מוגבלות בחברה תוך הענקת הכבוד הראוי להם. הנגישות, לפי פסק הדין, תפקידה להעניק שוויון הזדמנויות חברתי תוך אינטגרציה מלאה.
תכלית הכלל היא שיש לאפשר נגישות לשירותים לאנשים עם מוגבלויות באופן כזה שלא פוגע בכבוד ובשוויון ההזדמנויות המוענק להם. לכן, צריך להיות קשר אפקטיבי בין צורכי האדם עם המוגבלות ובין אופן ההנגשה, כך שההנגשה היא פונקציונלית. כלומר, על ההנגשה להתאים לשירותים הניתנים במבנה המונגש.
בפועל, כאשר מדובר על בית ספר, על השירותים להיות מונגשים באופן כזה שבו יכול תלמיד להנות מהפונקציות השונות המוצעות בבית הספר, תוך נגישות מלאה שלהן. כאשר ישנו רק תא אחד של שירותים מונגשים, בעקבות הקושי להגיע אליו, נוצרת פגיעה בכבוד המשפילה את האדם עם המוגבלות ולא מאפשרת לו שוויון הזדמנויות, ובכך, נסתרת תכלית החקיקה. המסקנה היא כי יש לייצר הנגשה אפקטיבית של בית הספר. באופן דומה, אין להנגיש את המדרגות על ידי שימוש באנכון משום שהאנכון דורש את סיועו של אדם נוסף. ההסתייעות באדם נוסף על מנת לעלות במדרגות, כך נקבע, גם היא משפילה ופוגעת בשוויון של האדם עם המוגבלות ולכן יש למצוא פתרון אחר.
בעקבות פסק הדין
פסק הדין הוביל ליצירת חובת הנגשה רחבה יותר של מבנים. זאת, ההשפעה ארוכת הטווח של פסק הדין נוגעת להגדרת התכליות העומדות ביסוד חובות ההנגשה השונות. התכלית העולה יש שלאנשים עם מוגבלת יש את הזכות לחיות בקהילה ולהיות זכאים לקבלת השירותים השונים בה כמו אנשים ללא מוגבלות. תכלית זו מייצרת חובת הנגשה רחבה יחסית לרשויות המדינה.
ביום מתן פסק הדין, אישרה הכנסת בקריאה ראשונה את הצעת החוק לשוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלות. מדובר, בין השאר בעקרון שאדם עם מוגבלות הוא אדם רגיל בחברה אשר עומדת לו הזכות להשתלב בחברה, וכי זכות זו מתורגמת לחובות הנגשה כלכליות שונות - בניית שירותים מונגשים, מעליות והסדרים שונים המתאימים הלכה למעשה למציאות. לכן, החובות המוגברות מוטלות על מבני ציבור חדשים הנבנים) ומעוגן חוקית בסעיפי המטרה של החוק, סעיפים 1 ו-2.
קוסם הנחש
קוסם הנחש (אנגלית: Serpent Mage) הוא הספר הרביעי בסדרת ספרי "מחזור שער המוות" שנכתבה בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. הספר מספר על מסעו הרביעי של האפּלו הפיטרין, שנשלח בידי אדון הנֶקסוס דרך שער המוות אל עולם המים, צ'לסטרה, כדי להשליט שם כאוס, בתקווה שבכך יוכל אדון הנקסוס להשלים את תוכניתו לשלוט על כל ארבעת העולמות.
תקציר העלילה
הספר מתחיל בדיוק במקום שבו "ים האש" נגמר. אלפרד קופץ לתוך שער המוות כאשר ספינתו של האפלו עוברת דרכו, ומוצא את עצמו באולם שינה הדומה לזה שבתוכו הוא עצמו התעורר; למעשה, הוא מאמין שהגיע לאריאנוס. בעודו עייף, הוא מחליט להיכנס בחזרה לשנתו הקסומה... ומוצא שמישהו כבר נמצא בתוך הארון "שלו". אז הוא מוצא שכל הסארטן השוכבים בכל שאר הארונות זרים לו. אלפרד מעיר אותם ומגלה שהוא נפל אל תוך חדר של סארטן חיים, ולא סתם סארטן; הוא הגיע לצ'לסטרה, עולם המים, והחדר לתוכו נפל אכלס את סאמה, ראש מועצת השבעה - מנהיגם הנוכחי של כל הסארטן שנותרו בחיים.
בינתיים, האפלו מנסה להכין כמה שיותר מהר את ספינתו, כך שיוכל להימנע מלדבר עם קְסָר. הוא שלח אליו מכתב, שבו סילף את מצבו של אבאראך, בטוענו כי מצא עולם מת; הוא הסתיר את האמת על ההעלאה באוב מתוך חשש למה שקסר עלול לעשות איתו. קסר תופס את האפלו לפני יציאתו אל צ'לסטרה, והאפלו מתוודה כמעט על כל מה שקורה בעולם הזה. הוא מקבל עונש אכזרי על כך שבגד והטיל ספק באדונו. לאחר העונש, קסר שולח את ספינתו של האפלו דרך שער המוות. הגעתו של האפלו לצ'לסטרה אינה מסתכמת כלל כהצלחה מסחררת; מי-הים של צ'לסטרה מבטלים כל השפעה של קסם-רונות באופן מוזר ביותר, ואפילו מוחקים את כתובות הקעקע שעל כל גופו של האפלו ואת החריתות שעל אבן ההיגוי שלו. ספינתו מתפרקת תוך דקות ספורות, והוא מגלה עובדה מוזרה נוספת: מי-הים של צ'לסטרה ניתנים לנשימה, בדיוק כמו האוויר. קר ורטוב, הוא נצמד לאחד משברי ספינתו ומנסה לחשוב מה עליו לעשות כעת.
העלילה גם מלווה ביומנה האישי של גרוּנדל, הבת והיורשת של המנהיגים של גמדי צ'לסטרה. שלא כמו ברוב העולמות, כאן שורר בין המנצ'ים שלום והם חיים בהרמוניה. שתי חברותיה הטובות ביותר של גרונדל הוא בנותיהם של המנהיגים האלפים והאנושיים (סבּיה ואלָקה, בהתאמה). המנצ'ים, בנקודה זו של הסיפור, מתכננים הגירה המונית. בצ'לסטרה ישנן יבשות, להן הם קוראים ירחי-ים ("דוּרנאי" בפי הסארטן) המפוזרים ברחבי הסביבה המימית של העולם הזה, אך שמש הים שלהם נודדת, וירחי-הים המסוימים הללו עומדים לקפוא. הם יצרו סדרת צוללות ענק, רודפי-השמש, אך בדיוק כאשר גרונדל באה לחנוך אותן (באמצעות תלתל משיערה במקום בקבוק שמפנייה), משהו משמיד אותם: נחשים שחורים, דוחים ואכזריים למראה, בעלי עיניים אדומות בוהקות. נחשים אלה דורשים כי הבנות של כל משפחת מלוכה תישלחנה אליהם. ההורים מתכננים לסרב, אך גרונדל, אלקה וסביה מחליטות לעזוב בעצמן. גרונדל ואלקה נפגשות עם "סביה" ועוזבות בצוללת קטנה; תוך זמן קצר מתברר כי ארוסה של סביה, דבוֹן, בעצם התחלף איתה. צוללת זו, הנוסעת לעבר מוות כמעט בטוח, נתקלת בדרכה בהאפלו.
בעודו על הספינה עם גרונדל דבון ואלקה, הרונות שעל עורו של האפלו חוזרות לקדמותם, והוא מבין כי מי הים הם אלה שאחראים להעלמם. אחרי שהוא חוזר לעצמו, הוא מחליט להתעמת עם הנחשים. כל כוחו נדרש להתמודד עם הפחד שהנחשים עוררו בו, אך ברגע שהנחשים רואים אותו הם משנים את עורם ומנהגים בחביבות. ברגע שהם מגיעים אל דראקנור, הנחשים (להם קורא האפלו "דרקוני-נחש") טוענים שהם נמצאים כאן רק כדי לעזור למנצ'ים, ומנחיתים על השלושה ערימות של מתנות, אותן יצרו יש מאין. מנהיגם, מלך הנחשים, מבטיח להאפלו שהם ישמחו לעזור לו לכבוש את העולם הזה, או את כל ארבעת העולמות, או כל מה שיחפוץ בו. האפלו מוצא שהוא לחוץ לחלוטין; הרונות על גופו, הזוהרות במקרה של סכנה, בוהקות במלוא עוצמתן, וכל חוש סכנה אחר שיש לו מפציר בו להתרחק כמה שיותר מנוכחותם של הנחשים. כאשר האפלו שואל אותם מי הם ומי יצר אותם, המלך לוחש, "אתם, הפיטרינים". האפלו, מלווה בבני-בריתו החדשים, חוזר אל המנצ'ים. החדשות על כך שסביה הרגה את עצמה מתוך יאוש לא עוצרות את דרקוני-הנחש מבנייתם מחדש של רודפי-השמש, וההגירה ההמונית ממשיכה כמתוכנן, אך עם מטרה חדשה: הגביע, היבשת היחידה בצ'לסטרה שמיושבת בקביעות בידי הסארטן.
אלפרד מקבל לידו את הכלב (שנעלם מצדו של האפלו לאחר שקסר עינה אותו). הוא נהנה לשוטט בעיר, אבל מבין שהדברים אינם כפי שהוצגו לפניו. הוא מוצא את עצמו בספרייה הגדולה, ושם מגלה כי הסארטן שלפניו גילו את קיומו של הכוח העליון (שבו נתקל באבאראך) וכי חלוקת העולם הייתה טעות. הוא מספר לסארטן על קורות העולמות האחרים, שקרסו ונשארו מבודדים. הוא מתאהב באורלה, אשתו של סאמה. גם היא מגלה בו עניין. כאשר המנצ'ים מגיעים לסארטן הם מציעים את ידידותם לסאמה. סאמה דוחה אותם על הסף. הוא האמין בעליונותו, וחשב שעליהם לסגוד לסארטן. האפלו פשוט מלווה את התהליך בחיוך. המנצ'ים מסכימים לכל התנאים של הסארטן, מלבד התנאי שלהם להפרד מהאפלו. המנצ'ים נאלצים להכריז מלחמה על הסארטן. הנחשים מעודדים שפיכות דמים. כאשר האפלו מנסה למצוא פתרון פחות אלים, הנחשים חושפים את דמותם האמיתית, ושואלים אותו "ממתי לפיטרין אכפת אם מנצ'ים ימותו". האפלו מבין כי הנחשים הללו הם התגלמות הרוע, כפי שהכוח בחדר הארורים היה כוח מטיב. הוא נחוש בדעתו לחזור לאדונו ולהזהיר אותו מפניהם. אלפרד מנסה לשכנע את סאמה להימנע מהמלחמה, וסאמה לא מאמין לו. האפלו ואלפרד נלחמים בנחשים ובסאמה. אלפרד הופך להיות דרקון יפיפה, והורג את מלך הנחשים. אך הנחשים הורגים את אלקה, וגרונדל נותנת להאפלו את יומנה, כדי שיזכור אותה. סאמה שולח את אורלה ואלפרד למבוך, כולא את האפלו ופותח את שער המוות.
אלן סקירטון
אלן פרדריק גרהאם סקירטון (אנגלית: Alan Frederick Graham Skirton; 23 בינואר 1939 - מאי 2019) היה כדורגלן אנגלי.
סקירטון נולד בבאת' שבסאמרסט. הוא החל את הקריירה במועדון הנוער וסט טוורטון מעיר הולדתו, והצטרף לבריסטול סיטי על תקן של שחקן חובב. אולם, הוא לא הצליח להשתלב בבריסטול ולבסוף חתם בבאת' סיטי מהליגה הדרומית. במהלך משחקיו שם הוא זכה לתשומת לבם של מועדונים אחרים. ארסנל היה המועדון שהצליח להחתימו, ועשה זאת בינואר 1959 תמורת סכום של 5,000 לירות שטרלינג. אולם, זמן קצר לאחר החתימה הוא לקה בדלקת האדר ובדלקת ריאות, והושבת ממשחק פעיל למשך 18 חודשים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול ברנלי ב-20 באוגוסט 1960. באותה עונה הוא השתתף ב-16 משחקים, וחלק את עמדת הקשר הימני עם דני קלפטון ובאגף השמאלי עם ג'ו האוורטיי. בעונה שלאחר מכן הוא תפס את מקומו של קלפטון, והבקיע 19 שערים ב-40 משחקים, שזיכו אותו בתואר מלך השערים של ארסנל לאותה עונה.
למרות כל זאת המשיך סקירטון להשתתף בכ-20 משחקים לעונה, והיה לשחקן הראשון בארסנל שהבקיע שער בטורניר אירופי, לאחר שכבש במשחק מול המועדון הדני קופנהגן XI ב-22 באוקטובר 1963. אולם, ברטי מי שהחליף את רייט שאף לשלב שחקנים צעירים יותר בהרכב הבכיר של ארסנל. לאחר שני המחזורים הראשונים של עונת 1966/1967 עבר סקירטון לבלקפול תמורת 65,000 לירות שטרלינג. הוא השתתף ב-154 משחקים במדי ארסנל, שבהם הבקיע 54 שערים.
סקירטון הבקיע במשחקו הראשון בבלקפול, שנערך באצטדיון הייבורי חמישה ימים לאחר הגעתו והסתיים בתיקו 1 - 1 מול ארסנל. לאחר מכן הוא החמיץ שלושה משחקים כיוון שהיה פצוע, אך חזר לשחק והבקיע שער בניצחון 3 - 1 על טוטנהאם הוטספר ושניים נוספים בניצחון החוץ 3 - 1 על צ'לסי. במשחקו הראשון בבלומפילד רואד (אצטדיון הבית של בלקפול) הוא הבקיע שני שערים והוביל את השחקנים לניצחון 6 - 0 על ניוקאסל יונייטד. בשאר העונה הוא לא הצליח להבקיע שערים רבים, וסיים אותה עם עשרה שערים ב-28 משחקי ליגה וגביע. בסיום אותה עונה ירד המועדון לליגה השנייה. בעונה שלאחר מכן הבקיע סקירטון 17 שערים, שלא הספיקו עבור בלקפול לצורך חזרה לליגה הראשונה.
זמן קצר לפני פרישתו הוא התמנה לתפקיד עוזר המנהל המסחרי בוויימות', אך ביולי 1974 חזר לבאת' סיטי בתפקיד המנהל המסחרי. ב-14 בספטמבר 1981 הוא הצטרף לייאוביל טאון (Yeovil Town) באותו תפקיד, ומילא אותו עד לפרישתו הסופית ב-2002.
נפטר במאי 2019.
המרכז הלאומי למלחמה בטרור
המרכז הלאומי למלחמה בטרור (באנגלית: National Counterterrorism Center, בקיצור: NCTC) הוא ארגון ממשלתי של ארצות הברית האחראי לתיאום מאמצי הלחימה בטרור הלאומית והבינלאומית. מטהו ממוקם ב־Liberty Crossing, מתחם מודרני ליד פינת טייסון במקלין, וירג'יניה. המרכז מייעץ בנושא טרור.
מהווה חלק ממשרד מנהל המודיעין הלאומי, כשהיא מאגדת מומחים מסוכנויות פדרליות אחרות, כולל CIA ,FBI, מחלקת ההגנה והמחלקה לביטחון המולדת.