cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומור בתרבות היהודית
דמויות הומוריסטיות: הרשל'ה, חכמי חלם וגיבורי הפורים-שפיל
בעבר חוברו 'מסכתות פורים' 'תפילות פורים' ו'פיוטי פורים' היתוליים, המצרפים חלקים שונים מהתנ"ך ומערבבים את הסיפורים (או מחליפים מילה חשובה באחרת, כמו מים ביין. פרק שלם בספר המועדים בכרך על פורים הוקדש לבדיחות מסוג זה. גם כיום מתחברים מסכתות מסוג זה ובפורים תשע"ו (2016) פורסמה מסכת על המועמד לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ. תופעה זו קורית כיום גם בציבור החרדי. בתשבצי היגיון עבריים מופיעות לעיתים הגדרות המרמזות לפסוק מהתנ"ך, תוך שהן נותנות לו משמעות שונה ממשמעותו המקורית. כך לדוגמה ההגדרה "הרמזור הדובר במדבר" (5, 4, 4, 2, 5, 2), שפתרונה הוא "ויאמר אליו אֶדום, לא תעבור בי", פסוק תנ"כי שבמקורו עוסק בדברי העם אדום. לעיתים ישנם המשתעשעים בגימטריה בתנ"ך, ומחפשים פסוקים בעלי ערך גימטרי שווה.
יחס המסורת היהודית להומור
יחס היהדות להומור היה מעורב מאז ומעולם. מצד אחד, ההתעסקות בהומור נחשב בעיני רבים לעניין של חול, שמתבטל לעומת דברי הקודש כגון לימוד התורה ומסיט את דעתו של האדם ממנו. עוד נאמר שההומור הוא בעצם לעג לחולשותיו של האחר ותו לא. מצד שני, היו רבים שאישרו את ההומור ואף עודדו אותו, כל עוד לא יבוא על חשבון ההלכה והאמונה באלוהים.
בעיני רבים ההומור נחשב להנאה ארצית (בניגוד לאלו השמימיות, הקשורות בקודש), ולכן התומכים בהומור נטו להיות התומכים גם בהנאות אחרות שקיימות בעולם הזה. היהדות מעודדת את השמחה לרוב, ובניגוד לדתות אחרות, משפטים כגון אין שמחה אלא בבשר ויין המעודדים את הנאות הגוף תופסים חלק משמעותי בתולדות היהדות. לעומת זאת, התומכים בהתנזרות מתנגדים להומור, בהיותו חלק מהנאות הגוף, הנחשבות להנאות "נמוכות" יחסית ברמתן הרוחנית.
בדחנים יהודים הופיעו בטקסים יהודיים רבים החל מימי הביניים ותיבלו אותם בהלצות ובבדיחות. בנוסף, הבדחנים גם הטיפו מוסר בדרכים קומיות, המאפשרות לציבור להתחבר אליהם בקלות. בדחנים כגון אליקום צונזר ומוטקה חב"ד מילאו תפקיד חשוב בתרבות היהודית לאורך שנים רבות. שיתופם בטקסים יהודים מעיד על קבלה של ההומור ביהדות.
חג הפורים נחשב לחג המעודד הומור. התחפושות ומנהגים כגון העדלאידע משלבים בתוכם הומור ושמחת חיים, וגם מנהגים מודרניים, כגון רב פורים מתובלים בהומור רב. פורים שפיל הוא דוגמה נוספת לכך, אם כי במקרים מסוימים ההומור מתגלגל לשפה נמוכה ולניבולי פה.
ההומור בתנועת ההשכלה
ספרים סאטיריים נכתבו בעבר נגד אנשי תנועת שבתי צבי, ספרים שלעגו לדבריהם והעמידו את השבתאים ואת הקבלה - שעליה נסמכו בעיקר, באור מגוחך.
לעג לדמויות בסיפור שאינן מבינות את שקורה להן תוך טיבול בבדיחות הנשענות על קטעי תפילה ותלמוד משובשים ו"דרשות" מגוחכות, הם האמצעי העיקרי להבעת ההומור היהודי בספרות ההשכלה, שהרחיבה את הלעג לרחבי כל הכיתות היהודיות ובייחוד לשומרי המסורת. עם התפתחות תנועת ההשכלה בגרמניה והתפשטותה במידה מסוימת גם ברוסיה, פולין ושאר מזרח אירופה, החלו להיכתב ספרי סאטירה לעגניים הן על הקהילות שומרות המסורת ובמיוחד נגד החסידים וחצרותיהם שנתפסו בעיני רוב המשכילים כנבערים מדעת וחשוכים במיוחד, בעקבות פרסום דברי רמבמ"ן (נחמן קרוכמל) על ביקורו בחצר המגיד ממזריטש שכונה "בער" (משחק מילים בין כיתוב שמו ביידיש ונבער מדעת חסר השכלה) בספר "דברי ימי ישראל" של צונץ בגרמנית.
טוביה החולב מאת שלום עליכם מציג יהודי נבער ונלעג המשלב בדיבורו פסוקים מעוותים שלא הבין עד תום, ובנותיו אט אט נוטשים את המסורת המשמשת למעשה רק אוסף אמונות תפילות. שלוש מתנות של י"ל פרץ הוא התרסה נגד התרפסות המון העם היהודי ופגיעה בעצמם כתוצאה מאמונתם באל חסוד ועושה צדק, ובכוח הרוחניות.
המשך למגמות אלו אימצו סופרים מדור ההמשך כמו יצחק בשביס-זינגר וש"י עגנון, שתיארו גם הם מצבים מעוותים ודוחים אצל דמויות שומרות מסורת עלגות.
בסיפור פשוט של עגנון יש דוגמה לשילוב סיפורת טראגית-קומית טיפוסית להומור היהודי, כהמשך לספרות ההשכלה: אחת הדמויות בסיפור עוזב בחיפזון את ביתו ובאותו הרגע "מתחדש לו חידוש, והבין מדוע הגאון רבנו מרוטנברוק היה אומר תפילת הדרך בביתו, עוד טרם יצא מן הפתח. אך מכיוון שהיו טרדות הדרך שלו עצמו מרובות, נשתכח ממנו חידוש זה ושוב לא ידע מה הביא את רבנו גרשום, מאור הגולה, למנהגו זה."
דורון בר
דורון בָּר (נולד ב-6 ביולי 1965) הוא גאוגרף היסטורי ישראלי, כיהן כנשיא מכון שכטר למדעי היהדות. מחקריו של בר בוחנים את הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה, וכן את ההתפתחות של המקומות הקדושים ותופעת העלייה לרגל החל מהעת העתיקה ועד למאות ה-19 וה-20.
ביוגרפיה
נולד כדור שביעי בירושלים. בעל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית בירושלים (2002). עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית ריכב רובין עסקה בשינויים באוכלוסייה הכפרית בארץ ישראל ובתיפרוסתה מלאחר מרד בר כוכבא ועד לכיבוש הערבי. את לימודי הפוסט דוקטורט ערך באוניברסיטת מרילנד. במהלך לימודיו זכה במספר פרסים ומלגות, בהן פרס רחל ינאית בן-צבי (1999), פרס פרנסיס גונטר (1998, 1997), מענק מחקר ממרכז שיין עבור חקר התפתחות מפת המקומות הקדושים היהודים בשנים 1948–1977 באזור הגליל, מלגות ומענקי מחקר מן האוניברסיטה העברית והמרכז ללימודים מתקדמים ביהדות של אוניברסיטת פנסילבניה ופרס קקסט של מכון שכטר, המוענק פעם בשנתיים לחבר סגל פנימי עבור מצוינות במחקר (ב-2013).
פלוטוס
פלוטוס (ביוונית: Πλοῦτος) הוא אל העושר והכסף במיתולוגיה היוונית.
דמותו
פלוטוס הוא בנם של דמטר ויאסיון. עיניו של פלוטוס נעקרו על ידי זאוס על מנת שיוכל לחלק את מתנותיו (העושר) בלא דעה קדומה. פלוטוס מתואר כנכה, ובשל כך לוקח לו זמן רב להגיע למחוז חפצו, אולם יש לו גם כנפיים, כך שאם הוא רוצה הוא עוזב מהר מכפי שהוא הגיע.
על פי חלק מסיפורי המיתולוגיה, הוא מתגורר בשאול, מחוזו של אל המוות האדס (הגיהנום היווני) ומתואר כמחזיק בידו את קרן השפע. היפונקס היה הראשון שתיאר אותו כעיוור.
בדיאלוג הסאטירי "טימון" של לוקיאנוס מסאמוסאטה מציין פלוטוס להרמס כי:
קרחון נורפוק
קרחון נורפוק (באנגלית: Norfolk Glacier) הוא קרחון, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 22.2 קילומטרים.
הקרחון מנקז את שרשרת הרי ויסקונסין, וזורם לכוון מערב.
הקרחון נשפך אל קרחון רידי, בין הר סויאט והר בולטון.
גילוי ומיפוי הקרחון
רכס ויסקונסין (ובו גם הקרחון) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם העיר נורפוק, אחת הערים הגדולות במדינת וירג'ינה שבארצות הברית, בה ממוקמת היחידה השלישית (Detachment Three), של יחידת התמיכה המטאורולוגית (Meteorological Support Unit), של כוחת התמיכה הימי של צי ארצות הברית (U.S. Naval Support Force), אשר תמך במבצע דיפ פריז לחקר אנטארקטיקה.
אזעקת מלחמה
אזעקת מלחמה היא מערכת התרעה סדירה המזהירה את התושבים מפני סכנה קרובה של תקיפה אווירית (במטוסים, טילים או רקטות). עם שמיעת האזעקה יש להיכנס למקלט, מרחב מוגן או לחדר אטום.
קולות האזעקה בישראל
עד 10 ביוני 1948 אזעקת המלחמה בישראל הייתה צפירה ממושכת, וצפירת ההרגעה הייתה צפירה עולה ויורדת. בתאריך זה הוחלפה משמעות שתי הצפירות, ומאז אזעקת מלחמה היא צפירה עולה ויורדת. וצפירת ההרגעה היא צפירה ממושכת, שמבשרת לתושבים כי אפשר לחזור לשגרה, וכן היה עד מלחמת המפרץ. צפירה זו אינה בשימוש תדיר. במקומה, פיקוד העורף נותן הנחיה מראש בדבר הזמן שיש לשהות במקלט (באיום רגיל 10 דקות ובאיום רקטי 5 דקות, אם לא נמסרה הוראה אחרת). אחת הסיבות המרכזיות למיעוט השימוש בצפירת ההרגעה מתאימה יותר לתרחיש של הפצצה באמצעות מטוסים, המרוקנים את מטען הפצצות שלהם ומסתלקים (ומכאן שמה באנגלית: all-clear, כלומר השמיים "נקיים" ממפציצים), אבל לא לתרחיש של שיגור טילים שאין לו התחלה וסוף מובהקים.
הצופרים בישראל
הצופרים הראשונים הותקנו בישראל בתקופת הבריטים במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40 והזהירו את התושבים מפני מפציצים במלחמת העולם השנייה (למשל בהפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה). צופרים אלו היו צופרים ידניים אשר פעלו בעזרת מנואלה וכאשר היה איום האנשים היו מסובבים אותה וזה היה מסובב גלגל בעל חריצים אשר היה מפיק את צליל הצפירה (צופרים אלו היו נפוצים בעיקר בבסיסים צבאיים ובכפרים וישובים אשר לא הייתה בהן הספקת חשמל סדירה) במקביל אליהם הותקנו במרכזי אוכלוסייה גדולים יותר צופרים אלקטרומכניים אשר התבססו על הצופרים הידניים אך במקום מנואלה הותקן בהם מנוע חשמלי אשר איפשר את הפעלתם מרחוק (צופרים אלו לא פורקו במלואם וניתן לראות ולשמוע אותם בעיקר בבסיסים צבאיים ובכפרים מסוימים), צופרים אלה הופעלו גם במהלך מלחמת העצמאות, בעקבות תקיפות אוויריות של חיל האוויר המצרי.
במהלך שנות ה-60 וה-70 החלו להתקין גם צופרים פנאומטיים (מופעלים באמצעות לחץ אוויר), בעיקר במרכזי אוכלוסייה של ערים גדולות, במקביל לפריסתם של הצופרים האלקטרומכניים בעיקר בכפרים ובמושבים, מרבית הצופרים הללו הם מדגמים F71 ו-HLS273 של חברת HÖRMANN הגרמנית שנחשבת מומחית בתחום. צופרים אלה חזקים ביותר - צופר מדגם F71 מגיע לעוצמה של 130 דציבלים בטווח של 30 מטרים. ראש הצופר מותקן על עמוד בגובה של כ-19 מטרים, הקול המושמע מופק באמצעות כוח אוויר המופק על ידי מדחס שנמצא בתחתית העמוד ובעזרת צינור אוויר שולח את האוויר כלפי מעלה, בקצה העליון של ראש הצופר מותקן מנוע רב עוצמה שמחובר לגלגל בעל חריצים (בדומה לצופרים המכניים) אשר מרטיט את האוויר שיוצא מה שמפיק את צליל הצפירה. הצופרים הפנאומטיים דומים באופן עבודתם לצופרים המכניים אולם בפעולתם מעורב אוויר דחוס, דבר שמגדיל באופן משמעותי את ביצועיהם. דחיסת האוויר מתאפשרת באמצעות מנוע דיזל (במקרה מלחמה בה אספקת החשמל מושבתת), דגם זה מצויד גם במכל אוויר גדול המאפשר דחיסת אוויר מבעוד מועד ומאפשר הפעלה מיידית. עד לסוף שנות ה-90 הפעלת צופר מדגם זה הייתה ידנית על ידי חיילי מילואים של פיקוד העורף, הפעלת הצופר חייבה נוכחות פיזית של המפעילים במקלט שנבנה מתחת למגדל. בזמן מלחמת המפרץ הססמה להפעלת מערכת האזעקה הייתה "נחש צפע", והיא שודרה ברדיו ובטלוויזיה, בכל פעם שנורו טילי סקאד לעבר ישראל וכך ידעו אנשי המילואים להפעיל את מערכות הצופרים בערים השונות.
במהלך שנת 2012 כל הצופרים הפנאומטיים הושבתו בהדרגה אך חלקם עדיין לא פורק וניתן לראותם עדיין בערים מסוימות.
החל מסוף שנות ה-90 מחליפים את הצופרים הישנים צופרים אלקטרונים המיובאים ומתוחזקים על ידי קבלני משנה של צה"ל, הצופרים האלקטרוניים הראשונים מתוצרת החברות מוטורולה, Altec, Federal signal, Whelen וטלקול החליפו את הצופרים המכניים בעיקר במגזר הכפרי ולקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 גם במרכזי הערים הגדולות, דוגמת דגם ECN3000 של חברת HÖRMANN. הצופרים האלקטרוניים קטנים בהרבה: צופר מדגם ECN3000 מורכב מ-20 רמקולים קטנים וגובהו כ-3 וחצי מטרים; וצופר מדגם חדש וקטן עוד יותר, של חברת ATI Systems מדגם HPSS32 מורכב מ-8 רמקולים קטנים וגובהו כשני מטרים
צופרים אלו ממוקמים בדרך כלל על גגות מבני ציבור, בתי ספר, גני ילדים ולעיתים על מבני תעשייה ומשרדים. טון הצפירה מורכב מסינתזה של אותות חשמליים המוגברים ומושמעים דרך הרמקולים של הצופר, כך שהצופר האלקטרוני הוא מערכת כריזה לכל דבר וכן ניתן להשתמש בו גם לצרכים אחרים. במקרים בהם אין מבנים שניתן להרכיב עליהם את הצופר, הוא מותקן על עמוד גבוה מהקרקע. יתרונם הגדול של הצופרים האלקטרוניים הוא בפשטות התקנתם היחסית, אמינותם ויכולת הכריזה שלהם. ישנם בישראל קרוב לשלושת אלפים צופרים המשרתים הן את המגזר העירוני והן את הכפרי. הצופרים האלקטרוניים מאפשרים גם כריזה מילולית חופשית על ידי פיקוד העורף ובשעת הצורך גם שידור הודעות מוקלטות כדוגמת הנחיות לציבור או מידע במקרה חירום.
הפעלת האזעקה נעשית מרחוק באמצעות תקשורת אלחוטית ומערכת שליטה אשר מתקשרת עם כל הצופרים ואף יכולה לקבל דיווח על תקלות. כמו כן קיימת כיום אפשרות להפעיל את האזעקה באזורים שונים בארץ באופן חלקי, כך שבזמן אמת מערכת ההתרעה מאתרת בעצמה את הטיל או הרקטה, מחשבת את אזור נפילתו, ומפעילה את הצופרים רק באזור הנדרש: בזמן מלחמת המפרץ, בזמן שיגורו של טיל הופעלה האזעקה בכל המדינה, בזמן מלחמת לבנון השנייה היו בישראל 25 אזורי צפירה, ובמבצע צוק איתן (2014) היו 255 אזורי צפירה, בשנת 2019 היו 1,800 אזורי צפירה.
צפירות זיכרון
מאז התקנתם ועד היום, משמשים צופרי האזעקה בישראל לתכלית נוספת - צפירות הדומייה השנתיות הקבועות: ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. צפירות אלו נשמעות ברחבי המדינה כצפירת הרגעה (טון רציף) לזמן קצוב. צפירות כאלו נשמעו מהצופרים גם לאחר אסון צור הראשון ובמהלך הלווייתו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לאחר הירצחו.
פריסה ותחזוקה
צופרי האזעקה פרושים ברחבי המדינה בכל המקומות המיושבים, אך בדרכים ובמקומות שאינם סמוכים ליישוב לא ניתן לשמוע אותם. לשם כך מתקיימות פריצות לשידורי הרדיו בזמן אזעקת אמת לתדרים אזוריים שהוקצו מראש, שבזמן רגיעה משדרים כרגיל ובזמן אזעקה מתקיימת פריצה מיידית לשידור על ידי פיקוד העורף ומשודרת אזעקה. כמו כן בימי הזיכרון מושמעות צפירות הדומייה ברובם המוחלט של ערוצי הרדיו בישראל.
מדי פעם, כדי לבדוק את תקינותם של צופרי האזעקה באזור צפירה מסוים - עורך פיקוד העורף ניסוי צופרים בכך שבשעה ובתאריך שנקבע מראש הוא מפעיל צפירה עולה ויורדת או אזעקת "צבע אדום" בכל הצופרים באזור הצפירה לזמן קצוב. הניסויים ידועים מראש, ועל מנת למנוע בהלה בקרב הציבור בכך שיחשוב שמדובר באזעקת אמת - פיקוד העורף מפרסם הודעה מראש על קיום הניסוי באמצעי התקשורת. נוהל ניסוי הצופרים הוא חלק מהפקת הלקחים של צה"ל לאחר כשלים במלחמת לבנון השנייה, בה בין השאר חלו תקלות רבות במערכות האזעקה, ורבים לא שמעו את האזעקה בזמן מטחי הטילים שנורו לאזור, דבר שגרם לנפגעים בנפש.
התפתחות דרכי ההתרעה
עד לשנת 2014, התרעות פיקוד העורף היו זמינות כאזעקה ובביפר בלבד (לכבדי שמיעה).
התרעות בטלוויזיה
מספר ימים אחרי תחילת מבצע צוק איתן, החל פיקוד העורף בשידורי התרעות על גבי מסך הטלוויזיה, תחת הכותרת "פיקוד העורף התרעה במרחב". ההתרעה כללה את סמליל פיקוד העורף ואת שמות המרחבים אליהם היא כוונה באותו רגע נתון (למשל: שפלה 175 - ראשון לציון, דן 157 - תל אביב). הודעות אלה החלו להופיע לראשונה ב, ערוץ 2, ערוץ 10, וגם בערוץ HOT3 בכבלים, והמשיכו, עם שינוי מפת הערוצים לאפיקים החדשים, לכאן 11, קשת 12 ורשת 13. בהמשך, התרעות פיקוד העורף הפכו לזמינות גם באתרי אינטרנט וביישומונים שונים, באמצעות API והתעדכן בכל פעם שנשמעה אזעקה. כמו כן, ההתרעות החלו להיות מוצגות על המסך גם בעת ניסויי צופרים, במרחבים שבהם נקבעו ניסויים כאלו.
התרעות פיקוד העורף מופיעות גם בערוץ כאן חינוכית.
כמו כן, הערוץ הראשון ובהמשך "כאן 11" היו מציגים גם בתחתית המסך פירוט של היישובים בכל אזור התרעה.
ב-14 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות ערוץ 20 החל להציג את התרעות פיקוד העורף.
עם התרבות שידורי טלוויזה על גבי האינטרנט, עולה קושי בקבלת התרעות בזמן אמת וזאת בשל השיהוי במספר שניות שיש בשידור על גבי האינטרנט, בחלק מהמקרים כאשר צופים בתוכניות מוקלטות לדוגמה עלולה שלא להופיע התרעה כלל.
התרעות בסלולר ובאינטרנט
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן, הופעלה לראשונה מערכת "מסר אישי" המבוססת על טכונולוגיית שידור תאי. המערכת עבדה כך שהאזרחים קיבלו הודעת SMS עם התרעה להיכנס למרחב מוגן על סמך מיקומם, בהתבסס על האנטנות הסלולריות אליהם הם מחוברים. בשנת 2016 הכריז פיקוד העורף כי יפסיק לעשות שימוש במערכת לאור קשיים טכני שהתגלו. במקום זאת פותחה אפליקציה לסלולר שהושקה באותה שנה.
בשנת 2019 נעשו שינויים במערכת ההתרעות של פיקוד העורף, כאשר, בין היתר, שונתה הכותרת מ"פיקוד העורף התרעה במרחב" ל"התרעות פיקוד העורף" ונחסמה הגישה ל-API, כך שרק אתרים ואפליקציות מורשים מטעם פיקוד העורף יוכלו לקבל ולהציג את ההתרעות. אזורי ההתרעה שונו כך שמאז יוני באותה שנה, הם מציגים את שמות הערים או האזורים המסוימים בהם נשמעת אזעקה (וערים גדולות מחולקות לאזורים מסוימים, כגון "רובע דרום" בירושלים, במקום ציון "ירושלים" בלבד).
ירושלמי
"ירושלמי" היא מילה המבטאת שייכות לעיר ירושלים, וכמטונימיה גם לארץ ישראל (בעיקר לעומת המילה ).
הגדעונים (משטרה)
חרב גדעון: יחידת עילית של משטרת ישראל העוסקת במגוון רב של תחומים, בין השאר באיסוף מודיעין ופעולות לוחמה זעירות ומדויקות. היחידה שייכת במשטרת ישראל לאגף האח"מ ליחידת האם לה"ב 433. היחידה הוקמה בשנת 1990 על ידי אורי בר לב שגויס לטובת העניין, מיחידת דובדבן בצבא, על ידי אסף חפץ מפכ"ל המשטרה דאז. אורי התבקש לאסוף קבוצה של אנשים מיוחדים שתפתור בעיות בדרכים מיוחדות ומתוחכמות. מאז, היחידה עברה מספר גילגולים והפכה ליחידה מיוחדת במינה אשר מקבלת על עצמה משימות אשר מוגדרות כבלתי אפשריות ומצליחה לבצען על ידי חשיבה יצירתית ומיוחדת בשילוב יכולות מתוחכמות וחדישות.
טלי אורן
טלי אורן (נולדה ב-8 במאי 1977) היא שחקנית, קומיקאית, מדבבת, וזמרת ישראלית. זוכת פרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה
טלי אורן נולדה וגדלה בתל אביב לאם העוסקת בהנהלת חשבונות ואב זמר ומתופף. בילדותה למדה נגינה קלאסית על פסנתר בקונסרבטוריון תל אביב ומאוחר יותר במסגרות פרטיות. בגיל שבע חלתה בתסמונת גייאן-בארה והייתה משותקת חודש וחצי. למדה במגמת המוזיקה ובהמשך במגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות תל אביב. את לימודי התיכון עשתה אורן בתיכון עירוני א' בתל אביב במגמת תיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה בתיאטרון חיל האוויר. עם שחרורה מהצבא, הצטרפה לתוכנית הטלוויזיה "דומינו". לאחר שתי עונות בתוכנית נסעה לשנת לימודים בלונדון בבית הספר לתיאטרון מוזיקלי GSA.
קריירה בתיאטרון
לאחר חזרתה לישראל, השתתפה בשנת 2002, במחזמר "מרי לו" בתיאטרון הבימה. בהמשך, השתתפה בהצגות "מבקר המדינה", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "נפגעי חרדה", "הם יורים גם ביונים", "הכבש השישה עשר", "אבניו קיו" (תיאטרון בית ליסין), "I LOVE U לנצח, אבל..." (תיאטרון גשר), "101 כלבים דלמטיים" (הפקה פרטית), "קופקבאנה" (תיאטרון הספרייה), "ארטי נוגע בשמיים" (תיאטרון חיפה), "נשיקה בכיס" (תיאטרון אורנה פורת), המחזמר "נתתי לה חיי" משירי דני סנדרסון (תיאטרון הבימה). כמו כן, נטלה חלק בשורה של ערבים מוזיקליים כגון "שרים בכיכר", ערב מחווה לנעמי שמר בפסטיבל ישראל, ערב מחווה לנתן אלתרמן עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והשתתפה בפסטיבל שירי הילדים המחודש.
בשנת 2009 השתתפה במופע "לכבוד הקיץ", ערב מחווה לשירי להקת גזוז עם רועי בר-נתן וגורי אלפי, וב-2011 השתתפה בהעלאה המחודשת של אותו מופע.
בשנת 2014 השתתפה בהצגות תיאטרון הבימה "עת דודים" בבימויו של איציק ויינגרטן ובהצגה "הקמצן" מאת מולייר, בבימויו של אילן רונן. באותה שנה החלה לשחק גם בתיאטרון חיפה במחזמר הישראלי "בילי שוורץ" בתפקיד הראשי, תפקיד עליו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2015 שיחקה בהצגה "פאניקה" מאת רובין האודן בתפקיד דייזי (לסירוגין עם ליטל שוורץ) בתיאטרון הבימה בבימויו של אלון אופיר.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד פלורנס בהצגה "הזוג המוזר הגרסה הנשית" מאת ניל סיימון בתיאטרון בית ליסין.
בהמשך שנת 2017 גילמה את ולמה וון טאסל במחזמר "היירספריי" בתיאטרון תל אביב.
בשנת 2018 גילמה במשך שנה את דמותה של את מיס האניגן במחזמר "אנני", בהפקתו של מאור מימון בתיאטרון תל אביב.
בשנת 2019 גילמה את דמותה של הרכילאית הדה הופר במחזמר "צ'פלין" בתיאטרון תל אביב.
ב-2020 השתתפה אורן בשנית בפסטיגל בתפקיד חוזר מפסטיגל 2019.
בשנת 2022 עלה מופע היחיד שלה, "לא מתחתנת" בבימויו של יותם קושניר. בנוסף, היא מככבת במחזמר "החבדניקים" בבימויו של אודי גוטשלק, ובמחזמר "מרי לו" על פי שירי צביקה פיק, בבימוי של צדי צרפתי.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
בין סדרות הטלוויזיה בהן השתתפה: "חשופים", בה גילמה את הדמות סמדר גורן; "עבודה ערבית","פרשת השבוע", "הצרות שלי עם נשים", "אולי הפעם", "השיר שלנו", "לילה גוב", "ערב וראיטי". אורן השתתפה גם בתוכניות ילדים ונוער כגון "קופיקו",דני הוליווד "חטף פתח", "זומזום"; "מה שלמה", "צמר ויעלי", "מולי וצומי", "החוף של רינת", "הקלמרים", "מריו" ו"נעלמים".
בקולנוע השתתפה בסרט "הסודות" (2007) של הבמאי אבי נשר, ובשנת 2013 בסרט המוזיקלי של איתן פוקס "בננות" לצידם של דאנה איבגי, ענת וקסמן, עפר שכטר, יעל בר זוהר ואחרים.
כמו כן, דיבבה בשורה של סרטים: "שרק השלישי", "סוד כמוס", "במבי 2", "אחי הדב 2", "הארי פוטר", "לפגוש את הרובינסונים", "מרי פופינס חוזרת" ואת דמותה של דורי ב"מוצאים את דורי". בשנת 2012 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "משפחה לא בוחרים" בערוץ 2 ובשנת 2013 גילמה את מיה בסדרה הקומית של ערוץ 10, "חברות" לצד מגי אזרזר, לירית בלבן וליטל שוורץ שגם יצרה את הסדרה. בנוסף ב-2017 הצטרפה לקאסט של הסדרה "ג'ינג'י", ובהמשך אותה שנה הצטרפה גם לסדרה "אחותי קפצה כיתה" שעלתה בערוץ Yes Kidz, בתפקיד מלי. באותה שנה החלה להשתתף בעונה השנייה של תוכנית האלתורים "הכל הולך" בזכיינית רשת.
בשנת 2018 דיבבה את מרי פופינס בגרסה החדשה לסרט. כמו כן שיחקה בסדרה קופיקו בתור שושנה בפרקים חדשים של "קופיקו במשטרה". בנוסף משחקת את הדמות של מלי בעונה החדשה של התוכנית "אחותי קפצה כיתה".
חיים אישיים
ב-6 בדצמבר 2016 פורסם שאורן נפרדה מהתסריטאי והמחזאי אורן יעקובי, לו הייתה נשואה במשך 13 שנים, במהלכן נולדו לזוג שני ילדים, אך בשנת 2017 השניים חזרו לחיות יחד בדירתם בתל אביב.
יחזקאל ברשטין
רבי יחזקאל הלוי ברשטין (לעיתים בטעות: ברנשטיין. תרמ"ט, 1889 (בערך), טרסטינה – ח' בחשוון תש"ב, 29 באוקטובר 1941, הפורט התשיעי, קובנה), היה תלמיד חכם וראש ישיבה ליטאי. נודע בעולם הישיבות על שם ספרו ה"דברי יחזקאל".
ביוגרפיה
נולד בשנת תרמ"ט (1889) בטרסטינה שבמחוז ביאליסטוק, לרב צבי הירש ברשטין. בגיל צעיר יצא ללמוד בישיבות ליטא ולא יכל לשוב לבית הוריו שהיה בשטח שבשליטה פולנית.
בתרס"ח החל ללמוד בישיבת סלובודקה, שבה כונה כמנהג הימים על שם עיר הולדתו 'יחזקאל טרסטינער'. לצידו החלו ללמוד באותה שנה בישיבה, גם 'ראובן מינסקער' ו'דניאל סידרער' שהתפרסמו לאחר מכן בעולם הישיבות. במהלך לימודיו בסלובודקה, האזין גם לשיעוריו של הרב ברוך דב ליבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק שפרשה מישיבת סלבודקה, והייתה ממוקמת בקרבת מקום. קיימת סברא שבאותם ימים למד גם מפי רבי אברהם אהרן בורשטיין "הגאון מטבריג".
בי"ב בסיוון תרע"ג, נישא לשפרה בתו של ר' אבא ראובן אש מוואבאלניק, ועבר להתגורר בעיירה זו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גלו לוואבאלניק תלמידי ישיבה רבים, התארגנה בבתי המדרש ישיבה זמנית, ובה העביר רבי יחזקאל ברשטין שיעורים, לצדו של הרב המקומי רבי יהודה לייב פורר. תלמידם מאותם ימים הוא הרב אלעזר מנחם מן שך.
בין השנים תרע"ח-תרפ"ב (1918-1922), שימש כר"מ בישיבה שהוקמה אז בקרילוב שבמחוז חרסון, בראש הישיבה עמד הרב המקומי רבי אברהם לייב שור. השנים למדו בחברותא מדי ערב שבעה דפי גמרא, וסיימו יחד את התלמוד הבבלי פעמיים במשך שנתיים. מתלמידיו בקרילוב: רבי אברהם אליהו מייזס, רבי הלל פאליי, ורבי אפרים זאב גרבוז.
בשנת תרפ"ג (1923), הקימו רבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלובודקה" ובנו רבי משה פינקל, ישיבה לשכבת גילאים צעירה יותר מזו שהייתה בישיבת "כנסת ישראל", שמה של הישיבה נקרא "אור ישראל" והיא נועדה לשמש מעין ישיבת ביניים לבוגרי הישיבות הקטנות, בטרם כניסתם לישיבה הגבוהה. רבי יחזקאל ברשטין שולב בצוות הישיבה כר"מ. בשנים שאחר כך התפזר צוות הישיבה, ורבי משה נשאר לעמוד בראשה. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, התפרסם שמו בעולם הישיבות הליטאי, וכשהדפיס ב־1935 את ספרו "דברי יחזקאל" הוא זכה לתפוצה רחבה, ורבים מחידושיו מצוטטים בספרי בני התקופה ומשמשים נושא לענות בו, בשיעורי ראשי ישיבות.
ספרו "דברי יחזקאל" בנוי בצורה של "מערכות" המקיפות כל נושא עד תומו, בכל הסוגיות בתלמוד העוסקות בו. בהקשר לכך סיפר אחד מתלמידיו שרבו הסתייג מאוד מהמושג שרווח אז בישיבות "ווארט" (מיידיש: מילה), חידוש מבריק על שאלה מקומית שאינו מחויב לבירור מקיף ושורשי. הוא מצוטט כמי שנהג לומר:.
בח' בחשוון תש"ב (29 באוקטובר 1941), נרצח יחד עם יהודים רבים בפורט התשיעי, יום לאחר "האקציה הגדולה" בגטו הגדול של קובנה.
משפחתו
בנו היחיד יעקב, נפצע אנושות בהיותו ילד כבן שמונה, ב־1928. הוריו נסעו איתו למרכז רפואי בגרמניה, אך הוא נפטר כעבור שבועיים. אשתו שפרה ובנותיהם מינה ורבקה נרצחו ב-4 באוקטובר 1941. בתו מרים ברגשטיין ובנה צבי הירש שרדו לאחר פטירתו עד חיסול גטו קובנה בקיץ 1944, אז נרצחו. בעלה רבי ישראל ברגשטיין שהיה נתין אמריקאי הצליח להגיע לארצות הברית ולארגן ויזה לבני המשפחה, אך לא הספיקו לממש את הרישיון לפני פלישת הגרמנים. בתו חיה ליבא אבין, נסעה ב־1935 לדרום אפריקה, והיא היחידה מצאצאיו ששרדה. היא ובעלה זלמן עלו לישראל, ולהם שלושה ילדים. היא נפטרה בתל אביב, בט"ו באלול תשנ"ז, 17 בספטמבר 1997.
זבליתיים
קבוצת הפרחיות, שבעבר הוכללה תחת משפחת הזבליתיים, מסווגת כיום תחת משפחה נפרדת בשם פרחיתיים (Glaphyridae).
מורפולוגיה
הפרקים האחרונים במחושי הזבליתיים (פרקים 3 עד 5) מורחבים ויוצרים כעין מניפה, הניתנת לאיסוף או לפריסה. יש מינים היכולים לדחוס דם לתוך עלעלי המניפה ולהניע אותם.
כיסוי גופם לרוב מוקשה והם בעלי יכולת תעופה.
שוקיי הרגליים הקדמיות מותאמות לחפירה, מורחבות, משוטחות, ויש להן שיניים בצידן החיצוני. הזחל הוא מסוג דרן רך, לרוב לבנבן, ראשו מוקשה וכהה יותר. יש לו 3 זוגות רגליים חלשות.
משך דרגת הזחל נע משבועות אחדים ועד מספר שנים. הגולם חופשי.
נחושתיות
הנחושתיות (שם מדעי: Cetoninae) היא תת-משפחה של הזבליתיים. הנחושתיות מאופיינות בצבע מתכתי בוהק, וכנפי חפייה בעלות מפרץ המאפשר תעופה גם כשהן סגורות. בניגוד לזבליות שניזונות על צואה, הנחושתיות ניזונות מרקב צמחי כזחלים ומפרחים וקוצים כבוגרים.
נחושתית הקוצים מצויה בארץ ישראל ונחשבת לאחת החיפושיות היפות בישראל בשל צבעה הירוק-נחושתי הבוהק. בנוסף אליה קיימים בישראל עוד מספר מינים של נחושתיות.
באירופה ידועות נחושתית הוורדים ונחושתית סגולה, הבולטות ביופיין.
הגטו היהודי בוונציה
הגטו היהודי בוונציה (באיטלקית: Ghetto Ebraico di Venezia) הוא אזור ברובע קאנארג'ו בעיר ונציה שבאיטליה. מאז המאה ה-16 שימש הגטו כאזור מגורים ליהודי ונציה. הגטו הוא רובע המגורים היהודי מהעתיקים בעולם הקיימים עד ימינו, והמונח "גטו" ששימש לתיאור שכונה יהודית נגזר משמו האיטלקי של הרובע.
השם גטו
מקורו של השם אינו ידוע במלואו, אך הוא נובע כנראה מכך שבסמוך לגטו היה בית יציקה (באיטלקית: ג'טו). האפיפיור פיוס הרביעי השתמש בשנת 1562 בפעם הראשונה במילה גטו לתיאור רובע יהודי סגור. מאוחר יותר השתרש כינוי זה בשפה ומאז הפך למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל.
היסטוריה
כבר במאה החמישית והשישית לספירה חיו יהודים בוונציה, אך רק כסוחרים, ללא אפשרות להתאזרח. במאה ה-14 הייתה העיר במצב כלכלי גרוע, עקב מלחמות עם ורונה וג'נובה (1350–1355). בעקבות זאת הוחלט לאפשר התיישבות סוחרים ומלווים בריבית יהודים. במרץ 1516 הוגבל תחום מגורי היהודים לרובע מיוחד, שהיה פחוּת ערך בוונציה. בסמוך לרובע שכנו בית סוהר וכן בתי יציקה.
בשנת 1516 אוכלס השטח הראשון של הגטו, שכונה Ghetto nuovo (הגטו החדש), וגרו בו כ-700 יהודים איטלקים וגרמנים. בשנת 1541 נוסף המתחם Ghetto Vecchio (הגטו הישן), וה"הגטו החדש ביותר" (Ghetto Novissimo), נוסף בשנת 1633. אוכלוסיית הגטו מנתה כ-700 נפש בשנת הקמתו, וכ-5,000 נפש בעת שגשוגו בשנת 1630. במשך 250 שנה, עד כיבוש העיר על ידי נפוליאון בשנת 1797, שאז הותר שוב ליהודים לגור בכל תחום ונציה, היה הגטו המקום היחיד שבו הותר להם להתגורר בעיר. עם סיום ההפרדה של היהודים, הם השתלבו במערך האזרחי וכשוונציה הכריזה על עצמאותה מעול הכיבוש האוסטרי ב-1848, כיהנו יהודים רבים כשרים בממשלתו של דניאלה מנין. בשנת 1938 חיו בוונציה 1,200 יהודים.
בזמן הרפובליקה של סאלו, הוצאה פקודה שעל היהודים להתייצב בתחנת המשטרה עם ציודם על מנת להשלח למקומות ריכוז. מרבית היהודים לא התייצבו במשטרה והסתתרו אצל מכרים לא-יהודים, בעיקר באזורים הכפריים. רוב היהודים שנתפסו על ידי הגרמנים היו אלה שנשארו בבתיהם. בשנים 1943–1944 נשלחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש בעיר. הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי, גורש ונרצח. בסוף המלחמה נותרו בעיר 560 יהודים.
החיים בגטו
יחד עם ההכרזה על הקמת הגטו הוגבלו חיי היהודים בסדרה של תקנות. היהודים הורשו לצאת מהגטו רק משעת צלצול הפעמונים בבוקר בבזיליקת סן מרקו ועד חצות הלילה. היציאה והכניסה לגטו הייתה משני שערים, הניתנים לזיהוי עד היום, בפיקוחם של ארבעה שומרים נוצרים, שמשכורתם שולמה מקופת הקהילה היהודית. המלווים בריבית הורשו לצאת העירה רק לשעות אחדות, ובתנאי שישאו טלאי צהוב על גלימותיהם, ובהמשך הומרה החובה בנשיאת כובע צהוב ואחר כך אדום. אולם למלווים היו תחבולות רבות להסרת הסימנים בהיותם בריאלטו, המרכז המסחרי של העיר, ולא הייתה אכיפה של תקנה זו. בנוסף, היהודים הורשו לעסוק רק במקצועות מוגדרים: רופאים (שהיו חופשיים לצאת ולבוא), מלווים בריבית, סוחרים ומוכרי בגדים משומשים, בעגה מקומית "strazzarioli".
למרות המגבלות שהוטלו על היהודים בגטו היו החיים היהודים בעיר תוססים ומעניינים. היהודים בנו שבעה בתי כנסת ובתי מדרשות אחדים, מהם מפוארים ובעלי ערך ארכיטקטוני ואומנותי. בגטו חיו ופעלו רבנים בעלי שם, ובהם רבי יהודה אריה ממודינה, רבי שמחה לוצאטו, רבי משה זכות ועוד.
בגטו היו גם מוסדות תרבות רבים: תיאטרון, אקדמיה למוזיקה, סלוני הופעה של סופרים וחנויות ספרים. בגטו אף הוקם בית הדפוס העברי הראשון. אפשר להבחין בבנין מפואר ב-Corte dei Barucchi ששימש בימי הגטו אכסניה ובית חולים והיום הוא המרכז הקהילתי של קהילת ונציה. רחוב אחר נקרא עד היום Calle del Forno על שם המאפייה שבו, ובנוסף אליה התקיימה גם מאפיית מצות.
מבנה ואוכלוסיית הגטו
רבי יהודה אריה ממודנה מתאר כך את המהגרים החדשים: מתפללים בנוסח הטורקים, הגברים לובשים תרבושים, הנשים לובשות בגדים יקרים, מקושטות ביהלומים יקרים ונושאות כובע מלא באבנים יקרות. הייתה להם הופעה שונה מהיהודים האשכנזים שהגיעו לעיר קודם לכן.
בשל מגבלת המקום בגטו וריבוי תושביו, הבניינים נבנו לגובה חריג בנוף, לעיתים עד תשע קומות. בתי המגורים הללו בולטים בגובהם בוונציה עד היום. ארובות ההסקה בנויות מחוץ למסגרת המבנה, וזאת על מנת למנוע שרפות תופעה שהייתה נפוצה בגטו. בבתים נבנו גם מדרגות בעלות צורה מיוחדת. ריצוף הרחוב נעשה מאבנים קלות במיוחד שיובאו ממחצבה מיוחדת.
כמו בכל ונציה, הבנייה כיום בגטו מבוצעת תחת פיקוח הדוק של השלטונות, וכל חריגה גוררת סנקציות חריפות. בין השאר קיימת הוראה ששלד בניין, יהיה גובהו אשר יהיה, יהיה בנוי רק מקורות עץ וזאת על מנת למנוע נטייה של המבנה, שיסודותיו הם קורות עץ, השקועות בלגונה של ונציה. בגטו יש רק מעלית אחת, שנבנתה בשנים האחרונות.
אתרי הגטו
במרכז הגטו, בשכונת "הגטו החדש" כיכר רחבת ידיים עם באר. בבאר תבליט של אריה, שהוא הסמל של שבט יהודה (בניגוד לאריה של סן מרקו, שהוא סמל הקדוש המגן של ונציה). בגטו ישנם חמישה בתי כנסת עתיקים, ששניים מהם עודם פועלים. בתחום הגטו פועל כיום מוזאון וכן בית אבות יהודי, מוסדות חינוך זעירים, ומרכז קהילתי המצוי במבנה מרשים שהיה בעבר המרכז הציבורי, וכלל בעבר בית חולים ואכסניה למבקרים.
בתי הכנסת הם האתרים המרשימים ביותר בגטו. קווי האופי המיוחדים של בתי הכנסת הם: במאה ה-17, ימי הזוהר של הגטו, היו בו שלושה עשר מקומות תפילה. אולמות בתי כנסת היו חמישה בלבד והם קיימים עד היום: בגטו נואובו: בית הכנסת הגרמני הגדול, קנטון והאיטלקי. בגטו וקיו היו שניים: הפוננטיני דהיינו המערבי, ספרדי-פורטוגלי והלוונטיני, כלומר המזרחי. בקומת הקרקע של בית הכנסת הלוונטיני נוסף הריהוט של בית כנסת לוצאטו שנהרס. בית כנסת זה שימש גם כתלמוד תורה לילדים היהודיים בעיר.
יהודי איטליה נהגו לבנות סוכה אחת עבור בני הקהילה ליד בית הכנסת. בסיום תפילת ערבית, נכנסו לסוכה, עשו קידוש, נטלו ידיים ובירכו ברכת המוציא על לחמנייה מיוחדת. לאחר מכן המשיכו את הסעודה בבתים. סוכה ישנה בת 200 שנה נמצאת כיום במוזיאון יהדות איטליה בירושלים. על דפנותיה צוירו חלונות רחבים שבתוכם מראות הקשורים לסיפור יציאת מצרים.
היום הגטו משמש כמרכז הציבורי של יהודי ונציה, אף על פי שרובם אינם גרים בו: בתי הכנסת מצויים בו, וכן מוסדות הקהילה ובעיקר מוסדות חינוך יהודיים, בהם נמצאים ילדים מגיל הגן עד גיל הבר-מצווה. כן מצויות בו שתי מסעדות כשרות, בשרית וחלבית. בנוסף, יש גן ילדים של חב"ד. בכיכר המרכזית של הגטו, ליד בית האבות, מצוי קיר ועליו תחריטי נחושת, המתארים את גורלם של יהודי ונציה בשואה.
ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית
ספרה של הגברת ביטון לניהול משק הבית (באנגלית: Mrs Beeton's Book of Household Management) הוא ספר שיצא לאור בשנת 1861 ונועד להוות מדריך לניהול משק הבית הוויקטוריאני בבריטניה. הספר נכתב על ידי איזבלה ביטון, שנודעה בעטיו בכינוי "הגברת ביטון". הספר זכה להצלחה רבה ונחשב ל"תנ"ך" של ספרי הבישול האנגליים.
הספר פורסם כמוסף לכתב עת שפרסם בעלה של ביטון, סמיואל ביטון, בין השנים 1859–1861.
תוכן
הספר נועד להוות מדריך לניהול כל ההיבטים של משק הבית, וכלל 2,751 הוראות לטיפול במשרתים וכן הנחיות לטיפול במחלות ילדים. הספר זכה להצלחה רבה ובשנה בה יצא לאור נמכרו ממנו 60,000 עותקים. עד שנת 1868 נמכרו למעלה משני מיליון עותקים של הספר.
לאחר מותה של איזבלה בשנת 1865 נקלע בעלה לחובות ובשנת 1866 מכר את הזכויות להוצאת וורד, לוק וטיילר (Ward, Lock and Tyler) עבור 3,250 ליש"ט. הספר זכה להצלחה רבה ונמכר עד ימינו (אף שכיום שונה הספר בתוכנו מהמהדורות המקוריות). "הגברת ביטון" הפכה לסמל תרבותי בבריטניה, וראשיתם של שני מתכונים, זכו לפרסום רב והפכו לביטויים המסמלים את התקופה הוויקטוריאנית בה נכתב הספר: . וכן.
חזיר יבלות מדברי
חזיר יבלות מדברי (שם מדעי: Phacochoerus aethiopicus) מין בסוג חזיר יבלות ממשפחת החזיריים. חזיר היבלות המדברי נפוץ במזרח אפריקה.
משקלו של חזיר היבלות המדברי 50 עד 150 ק"ג, כשהזכרים גדולים בדרך כלל מהנקבות.
בעונת הרבייה, המתרחשת במהלך התקופה הגשומה, מתקבצים הזכרים בקבוצות ומתחרים ביניהם על הנקבות. משך ההיריון 170–175 יום ובסופו נולדים 1–8 ולדות. הם נגמלים מיניקה בגיל 4 חודשים ומגיעים לבגרות מינית בגיל 18–20 חודשים.
הם פעילי יום, אף שבמקומות בהם הם ניצודים על ידי האדם הם עשויים להפוך לפעילי לילה. להם חוש ריח ושמיעה מפותחים.
החזיר הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מעשב, פירות, פקעות, שורשים, פרחים וחרקים.
היסטוריה אבולוציונית
נמצאו מאובנים מתקופת ההולוקן המראים ששני מינים שונים של חזירי יבלות מדברי היו קיימים לפני אלפי שנים. לאבותיו של ימינו של חזיר היבלות המצוי היה מספר שונה של שיניים חותכות משל אבותיו של חזיר היבלות המדברי.
קליטמנסטרה
קְלִיטֵמְנֶסְטְרָה (יוונית: Κλυταιμνήστρα) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית. קליטמנסטרה היא בתם של טינדראוס ולדה, אחות למחצה של הלנה, אשת אגממנון, ואם איפיגניה, אורסטס, כריסותמיס ואלקטרה.
דמותה
קליטמנסטרה נישאה לאגממנון כאשר שהה עם אחיו מנלאוס בגלות בחצר המלך טינדראוס. לאחר מות טינדראוס ירש מנלאוס את המלוכה ועזר לאחיו, אגממנון, לכבוש את המלוכה במיקנה מידי תיאסטס ואייגיסתוס. אגממנון נבחר לעמוד בראש הצי היווני שעמד לצאת למלחמת טרויה, אך הצי לא הצליח לצאת כי לא נשבה רוח. התברר שהאלה ארטמיס מנעה את הרוח מהצי היווני כי בשעת ציד פגע אגממנון בצבי הקדוש לה. אגממנון, בלהיטותו לרצות את האלה כדי שיוכל לצאת למלחמה, הבטיח להקריב לה את בתו, איפיגניה, ועשה זאת.
בתקופה הארוכה בה היה אגממנון במלחמת טרויה, ניהלה קליטמנסטרה פרשת אהבים עם אגיסתוס. אגממנון המנצח חזר מהמלחמה כשהוא מביא איתו את הפילגש שלו, קסנדרה, ואת התאומים שנולדו להם, פלופס וטלדאמוס. קליטמנסטרה העמידה פנים שהיא שמחה על חזרת בעלה, אך היא כעסה עליו על שהקריב את בתם, איפיגניה, ולכן קשרה קשר נגדו עם אגיסתוס. קליטמנסטרה הכינה לאגממנון אמבט חם, ובעת שהיה באמבט כיסתה את ראשו באריג ואיפשרה לאגיסתוס להרוג אותו. השניים הרגו גם את קסנדרה ואת ילדיה. שנים לאחר מכן נקמו ילדיה של קליטמנסטרה, אורסטס ואלקטרה, את מות אביהם והרגו את אימם ואת אגיסתוס.
כוכב הרפאים
"כוכב הרפאים" (באנגלית: Elven Star) הוא הספר השני בסדרת ספרי "מחזור שער המוות" שנכתבה בידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. הספר מספר על מסעו השני של האפּלו הפיטרין, שנשלח בידי אדון הנֶקסוס דרך שער המוות, הפעם אל עולם האש, פְּריאן, כדי להשליט שם כאוס, בתקווה שבכך יוכל אדון הנקסוס להשלים את תוכניתו לשלוט על כל ארבעת העולמות.
תקציר העלילה
פריאן, עולם האש, אינו חג סביב השמש - לפחות לא בצורה המוכרת. מדובר על כדור סלעי עצום וחלול המכיל בתוכו ארבע שמשות (בדומה לכדור דייסון; עניין הקרינה המסוכנת מעולם לא הוזכר), ואין בו לילה לעולם. ה"קרקע" אינה קרקע כלל וכלל, אלא טחב ועליהם של עצים ענקיים המתנשאים לקילומטרים מעל לפני הקרקע; רוב האנשים אינם יודעים היכן נמצאת האדמה האמיתית, או אם יש בכלל אדמה אמיתית. ואפילו שאין בעולם זה לילה, ישנם "כוכבים": נקודות אור קטנטנות הפזורות בשמיים, כל אחת מהן נדלקת ונכבית לסירוגין.
פָּאיְטָן קינדיניאר, סוחר כלי נשק אלפיים קסומים, חתם על עסקה עם זוג מבריחים אנושיים, האחים למחצה רולנד ורֶגָה רֵדליף, שמתחזים לזוג נשוי כסיפור כיסוי. השניים התעקשו ללוות את פאיטן לביתו בניסיון להונות אותו ולסחוט ממנו מחיר נמוך יותר. במהלך המסע הייתה אמורה רגה לפתות אותו; אולם, להפתעתה הרבה, הם מצאו את עצמם מתאהבים האחד בשנייה, רומנטיקה המיועדת להשמצות רבות מתוך דעות קדומות ומתוך מתח בין-גזעי ששררו בפריאן. בכל אופן, כל זה מונח בצד כאשר החבורה מותקפת בידי הטיטאנים, בולי עץ ענקיים דמויי אדם, מחוסרי עיניים ובעלי יכולת שימוש גס אך הרסני בקסם-רונות. טיטאנים אלה שואלים שאלה אחת בלבד - "היכן המצודות?" - ואם הם אינם אוהבים את התשובה, הם משמידים כל דבר העומד בדרכם. הם אינם מצאו עדיין תשובה שהם אוהבים. החבורה ניצלה לבסוף בידי הלקוח של הרדליפים, דרוּגאר הגמד, והארבעה החלו לצאת אל ביתו של פאיטן. אך לדרוגאר היה מניע נסתר משלו לצאת עימם; הטיטאנים חיסלו את כל עמו, מאחר שלא היו להם אמצעים הולמים להגן על עצמם, הודות לכשלונם של הרדליפים בהעברת כלי הנשק של קינדיניאר אליו בזמן, בהם רצה לנקום.
בינתיים, הורע המצב בבית משפחת קינדיניאר. אביו של פאיטן, לנתאן, החל לפתח אובססיה להטסת רקטות, מכיוון שהוא היה בטוח שאשתו המנוחה חיה כעת בכוכבים - אמונה הנחשבת לכפירה. בתו הבכורה של לנתאן, קָלַנדרָה, שככלל היא רגזנית ומאוד מיושנת, יוצאת מדעתה עוד יותר כאשר פאיטן מביא בני-אדם לביתה, מאחר שהטיטאנים חיסלו גם את כל בני האדם האחרים וכעת התקרבו אל אדמות האלפים. אחותו הקטנה, אליתֵיאה, נשארה כמו שהייתה תמיד: אישה צעירה ויפהפייה, אך רדודה, שחצנית ועצלנית. לנתאן היה אמור לפגוש מומחה אנושי לרקטות, אך במקום זאת הוא פוגש בזיפְנאבּ, קוסם אנושי מוזר בעל זקן ארוך הנראה כסנילי היות שהוא חושב שהוא איזשהו אדם בשם "ג'יימס בונס" ברגע אחד, ו"דורותי גייל" באחר; "הכלב טוטו" שלו (שהוא בעצם אחד מדרקוני פריאן) מנסה לרסן אותו כל הזמן. ובנוסף לכל, החבר החדש בבית משפחת קינדיניאר הוא האפלו הפיטרין. ספינת הדרקון שלו הוכיחה את יעילותה כאשר הטיטאנים הגיעו אליהם והטיסה את כולם משם; אפילו קסם-הרונות של האפלו לא הצליח לנצח אותם, וקלנדרה מחליטה בעקשנות להישאר מאחור במהלך נהירתם של כל בני הבית אל ספינתו של האפלו, שתיקח אותם הרחק מהטיטאנים.
האפלו הטיס את הספינה אל אחד מהכוכבים המנצנצים שבשמיים, על פי הצעתו של זיפנאב. רוב הטיסה הזו הוקדשה לרומנטיקה: פאיטן ורגה נאבקו בשוכני הספינה כדי לנהל את יחסיהם, אליתיאה ורולנד ניסו להתחמק זה מזו ככל יכולתם וכמעט הצליחו, והאפלו עצמו מקבל פלאשבקים מהמבוך על האישה שהוא פגש שם (מריט); הם התאהבו והתקדמו יחדיו לזמן-מה במבוך, אך דרכיהם נפרדו בדיוק כאשר האפלו חשד שהיא נושאת את ילדו בבטנה. האפלו ניסה לשכנע את עצמו שעצם זה שהוא לא ראה אותה כבר שנים לא מטריד אותו בכלל, והוא גם מצליח בכך.
בהגיעם אל הכוכב הלבן, האפלו יצא מן הספינה לבדו ומצא את עצמו בעיר נטושה ונוצצת שהייתה כמעט זהה לנֶקסוס. הוא עזב את המנצ'ים שיסתדרו לבדם ונכנס אל הצריח המרכזי של העיר, שם הוא גילה מידע רב על טיבם של העולמות השונים, ועל כך שכל הסארטן נעלמו מפריאן. לאחר מכן הוא יצא חזרה אל שער המוות ואל משימתו הבאה.
זיפנאב הקריב את עצמו כדי להציל את הרדליפים, הקינדיניארים ודרוגאר מפני הדרקון שלו; הדרקון רדף אחרי המנצ'ים אל שערי המצודה, שאותם דרוגאר הצליח לפתוח בעזרת קמיע עליו היו חרותות רונות סארטן. המנצ'ים היו כעת בטוחים - עובדה שאותה חגג זיפנאב, חי ונושם, עם דרקונו בסוף הספר.
רוברט ביירן
רוברט ביירן (באנגלית: Robert Byrne ; 20 באפריל 1928 ניו יורק - 12 באפריל 2013 אוסינינג) היה שחמטאי אמריקאי בדרגת רב אמן וסופר שחמט. היה אלוף ארצות הברית והשתתף בפלייאוף בתחרות המועמדים לאליפות העולם.
רוברט ביירן החל לשחק שחמט ביחד עם אחיו. בשנת 1946 הוא ניצח בתחרות לנוער. החל משנת 1951 רוברט ביירן החל לשחק בתחרויות בוגרים. בשנת 1952 העונק לו תואר אמן. באותה שנה הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל והתקבל לסגל של אוניברסיטת אינדיאנה. הקריירה האקדמית לא אפשרה לו לשחק הרבה בתחרויות.
בשנת 1972 הוא עבד במספר עיתונים והשתתפותו בתחרויות הצטמצמה. עם זאת, בשנת 2002 הוא עדיין השתתף בתחרות.
רוברט ביירן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1968 ל-2004 השתתף רוברט ביירן ב-9 אולימפיאדות שחמט:
קרנפית ספרדית
קרנפית ספרדית (שם מדעי: Copris hispanus) הוא חרק הנמנה בסדרת חיפושיות ובמשפחת זבליתיים. צבעו שחור נוצץ ועל צדו העליון של ראשו נישאת קרן הכפופה לאחור ומזכירה את קרנו של הקרנף (ומכאן שמו). קרן הזכר ארוכה מקרן הנקבה.
אורך הגוף של הקרנפית הוא 17-28 מ"מ. הבוגרים והזחלים של הקרנפית ניזונים מזבל של בעלי פרסות. המין נפוץ בארצות שסביב הים התיכון, בדרום רוסיה ובמזרחה עד לצפון פקיסטן.
במין זה, שני בני הזוג מכינים במשותף מחילה בעלת חדר דגירה, לתוכו הם אוספים ערימת זבל. מאותה ערימה מכינה הנקבה לבדה, אחרי ימים אחדים, מספר קטן של כדורי דגירה שצורתם צורת אגס. בצידו הצר של כל כדור יש חדר שבתוכו מוטלת ביצה. הנקבה שומרת על הכדורים, מגינה עליהם ומלקקת אותם כדי למנוע התפתחות עובש. היא נשארת עם הכדורים עד לגיחת החיפושיות הצעירות.
סנדרה או
ביוגרפיה
או נולדה באוטווה שבאונטריו, קנדה. הוריה הם מהגרים קוריאנים, אביה הוא איש עסקים ואמה היא ביוכימאית. יש לה אח בשם ריי ואחות בשם גרייס. היא החלה ללמוד בלט ומשחק בגיל צעיר. בעת לימודיה בבית הספר התיכון למדה לנגן בחליל צד והמשיכה ללמוד בלט ומשחק. היא טענה כי ידעה שאינה "מספיק טובה כדי להיות רקדנית מקצועית" ולכן התמקדה בלימודי המשחק. עניינה במשחק הוביל אותה ללימודי דרמה, השתתפות בהצגות בית ספריות והצטרפות ל"מועדון הדרמה" - קבוצת שחקנים שפעלה בקנדה. למורת רוחם של הוריה, היא דחתה הצעה לקבל מלגה של ארבע שנים בלימודי עיתונאות ב"אוניברסיטת קרלטון" כדי ללמוד דרמה בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק כשהיא משלמת מכספה שלה על לימודיה. בעת לימודי הדרמה שלה היא שיחקה מלצרית בסרט הטלוויזיה "School's Out".
זמן קצר לאחר שסיימה את לימודי הדרמה שלה ב-1993, היא כיכבה בהצגה "Oleanna" מאת דייוויד מאמט שהציגה בלונדון, אונטריו. באותה תקופה היא זכתה בתפקידים בשני סרטי טלוויזיה.
קריירה
או התפרסמה בקנדה כשכיכבה בסרט הקנדי "Double Happiness" משנת 1994 בתפקיד שזיכה אותה בפרס ג'ני בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר". ב-1997 היא כיכבה בסרט "בין" בו שיחקה את ברניס. לאחר תפקידה ב"בין" שיחקה בסרטים הקנדים "חיים ארוכים, אושר ושגשוג" ו"Last Night", עליו זכתה בפרס ג'ני נוסף.
או זכתה לשבחים מהמבקרים על תפקידה בסדרה "ארליס" של רשת HBO. בתיאטרון, או כיכבה בבכורות העולמיות של ההצגות "Dogeaters" מאת ג'סיקה הגדורן ו"Stop Kiss" מאת דיאנה סון.
ב-2006 היא כיכבה בסרט "המאזין הלילי".
היא הנחתה את "טקס פרסי הג'יני ב-2008. ב-2009 או הופיעה בסרט הדוקומנטרי "דבר העם" שמבוסס על ספרו של הווארד זין, "היסטוריה עממית של ארצות הברית".
במהלך חופשה מצילומי "האנטומיה של גריי", או לקחה חלק בצילומים של סדרת דרמת המלחמה הבריטית "Thorne", בה ביצעה תפקיד שדרש ממנה לעשות אימוני דיבור ומבטא כדי לדבר במבטא בריטי.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומדיה "קרב בנות".
בשנת 2022 דיבבה בסרט אדומה אש של פיקסאר את מינג, אמה של מיי-לי, הדמות הראשית בסרט.
חיים אישיים
או הייתה במערכת יחסים עם הקולנוען אלכסנדר פיין במשך 5 שנים. הם נישאו ב-1 בינואר 2003, נפרדו בתחילת שנת 2005 ולבסוף התגרשו לקראת סוף 2006.
ב-28 ביוני 2011 יצאה הודעה רשמית שאו תקבל כוכב בשדרת הכוכבים של קנדה (Canada's Walk of Fame).
ב-8 ביולי 2013 קיבלה מפתח לעיר אוטווה, אונטריו מראש העירייה ג'ים ווטסון.
ב-2007 החלה לנהל מערכת יחסים עם המוזיקאי אנדרו פית'רסון.
או קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 2018. ביום השנה הראשון לאזרחותה, היא דיברה על כך בעת הנחיית התכנית "סאטרדיי נייט לייב" והגדירה את עצמה כ"אסייתית-קנדית-אמריקאית".
האישה בלבן (סדרה, 2018)
האישה בלבן (באנגלית: The Woman in White) היא מיני-סדרה בחמישה חלקים של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס. הסדרה שודרה לראשונה ב-22 באפריל 2018 בערוץ BBC One, ומככבים בה ג'סי באקלי, בן הארדי, אוליביה וינול, דוגריי סקוט וצ'ארלס דאנס.
תקציר עלילה
וולטר הרטרייט מוזמן על ידי פרדריק פיירלי לעבוד אצלו בשחזור אוסף עבודות האמנות שלו, וללמד ציור את אחייניותיו בבית לימרידג' בקמברלנד. לפני יציאתו לדרך הוא פוגש אישה מסתורית הלבושה כולה לבן, שמספרת לו שהיא גרה בעבר בלימרידג'. אחר כך היא עולה לכרכרה וממהרת להסתלק. וולטר שומע שיחה בין שוטר ואדם אחר שרומזים על כך שהאישה נמלטה מבית מחסה לחולי נפש. למחרת וולטר נוסע ללימרידג' שם הוא פוגש את פרדריק, את אחייניתו לורה, ואח אחותה למחצה מריאן הולקומב. וולטר אומר למריאן שיש דמיון מדהים בין לורה ובין האישה בלבן שאותה פגש בדרכו. מריאן מספרת לוולטר על אן קתריק, צעירה שהייתה לבושה תמיד לבן והייתה דומה ללורה.
הפקה
שלב הצילומים של הסדרה החל בפברואר 2017 בבלפסט שבצפון אירלנד.
משה די לאון
הרב משה בן שם טוב די לאון (בלאדינו: Moshe ben Sem Tob de León; כנראה 1240 ה'א' ללוח העברי ? -ה'ס"ה 1305) היה מקובל ספרדי שהפיץ לראשונה את ספר הזוהר, החיבור החשוב ביותר בתורת הקבלה. חיבור זה יוחס על ידו לתנא רבי שמעון בר יוחאי. טענה זו הייתה בסיס לפולמוס בדורו ובדורות שאחריו, בין הוגים, רבנים וחוקרים שראו במשה די ליאון את מחברו האמיתי של הספר, לבין אלו ששללו את האפשרות כי די ליאון חיבר את הזוהר לבדו. החל מהמאה ה-16 התקבל ייחוסו של הזוהר לרשב"י בעולם היהודי וכך הוא מקובל ביהדות האורתודוקסית כיום, אך מרבית החוקרים כיום סבורים כי הוא נכתב סמוך לפרסומו, על ידי קבוצת כותבים.
חייו
שנת לידתו, שאינה ידועה בוודאות, הוערכה על ידי גרשום שלום. ככל הנראה נולד בעיר לאון, ומכאן שמו (ייתכן גם שנולד בגוודלחרה והשם בא לו בירושה מאביו). בין השנים ה'מ"ו (1286) ועד ה'נ"ג (1293), חי ופעל בעיר גוודלחרה, הנקראת בכתביו בשמה הערבי המקורי דאז "ואד אל-חג'ארה". לאחר מכן עבר לעיר ואיאדוליד, ולאחר מכן לאווילה. הוא נפטר בפתאומיות בארבלו בדרך לביתו.
עדות בודדת עליו בצעירותו מצויה בכתב יד של מורה הנבוכים לרמב"ם שתורגם והועתק בשנת 1264 עבור "המשכיל ר' משה די לאון". מכאן שכבר בגיל 24 קרא ספרי פילוסופיה יהודית, נחשב לרב ומשכיל ידוע ואף היה בעל אמצעים - כיוון שהיה בידו לשלם עבור תרגום והעתקה אישית.
די לאון למד אצל מקובלים נודעים בספרד, כרבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה ורבי יוסף ג'יקטיליה, וכתב מספר חיבורים בקבלה. בין חיבוריו נדפסו: "הנפש החכמה", "שקל הקודש", "ספר הרמון", "משכן העדות", "אור זרוע", "שושן עדות", "ספר השם", "עשר ספירות", "יסוד המרכבה", "פירוש הגדה של פסח", "משכיות כסף" ו"שו"ת בענייני קבלה" . חיבורו "תפוחי זהב" לא נמצא.
בהמשך חייו נודע כמגלה ספר הזוהר (שנכתב לדבריו על ידי רבי שמעון בר יוחאי במאה השנייה לספירה), וכמעתיק כתב היד שלו. בנוסף, עשה נפשות בקהילות ספרד ללימוד הספר בקרב חוגי מקובלים.
רמד"ל וספר הזוהר
לפי עדותו של החכם הארץ-ישראלי יצחק דמן עכו, שהסתמך על עדות של אשתו של די לאון, (ונדפסה במהדורה ראשונה ואחרונה של 'ספר יוחסין' לרבי אברהם זכות), ספר הזוהר לא "התגלה" על ידי משה די לאון, ולא הועתק על ידו, אלא נכתב "ממוחו ומליבו". וכך אמרה אשת ר' משה, לדברי ר' יצחק דמן עכו:
במשך מאות השנים שחלפו צבר הספר קדושה רבה, ובמיוחד לאחר הדפסתו במאה ה-16, כמעט בלא ערעור על מקורו הקדום. עם זאת, רבים מהמלומדים היהודים (ביניהם בולט ר' אליהו דלמדיגו בספרו "בחינת הדת") הסכימו לראות את משה די לאון כמקבץ תעודות נפרדות שונות בהן התפרסם החיבור הקדום. רבי יעקב עמדן בספרו "מטפחת ספרים" (אלטונא תקכ"ח), ערער על קדמותם של חלקים מספר הזוהר כחלק ממאבקו בשבתאות ואף טען כי ייתכן ונתחברו חלקים מהזוהר על ידי רבי משה די לאון או על ידי אדם אחר מבני דורו.
במאה ה-19, עקב הקריאה הביקורתית של ספרי יסוד יהודיים של תנועת ההשכלה היהודית, עלה שוב שמו של די לאון כמחברו המקורי של הספר. ההיסטוריון צבי גרץ, שתיעב את הקבלה, קרא לדי לאון "פטפטן עלוב, זייפן ורמאי חסר מצפון".
ב-1851 פרסם אהרן ילינק מחקר מקורי מדעי ראשון בתולדות הקבלה. במאמר זה השווה ילינק את ספר "הנפש החכמה" של די לאון למאמרים בספר הזוהר, והראה תוך שימוש בבלשנות עברית וארמית כי סביר מאוד שדי לאון כתב את ספר הזוהר כיצירה מקורית. הוא סייג את דבריו וציין כי ייתכן שדי לאון עמד בראש קבוצת כותבים, או שעסק הן בקיבוץ תעודות קדומות שונות והן בכתיבה מקורית.
אחד המתנגדים הבולטים למחקר זה היה רבי דוד לוריא, שחיבר חיבור בשם "קדמות ספר הזוהר", בו ניסה להתמודד עם הטענות לפיהן די לאון הוא שחיבר את ספר הזוהר.
גרשום שלום עסק רבות במחקר ספר הזוהר, ובפרט בבירור מחברו המקורי. תוצאות מחקרו הפתיעו אף אותו עצמו, כאשר גילה שכל מאמרי הזוהר טבועים בלשון האופיינית לכתביו של משה די לאון. על אף הסתייגותו הראשונית, קבע לבסוף שלום שלדעתו משה די לאון הוא מחבר יחיד, מקורי ובודד של הספר הקדוש. בעמדה זו הוסיף להחזיק לאורך שנות פעילותו המחקרית ומרבית החוקרים האקדמאיים שבאו בעקבותיו קיבלו את הכרעתו, גם אם בשינויים מסוימים. עם זאת, בשנים האחרונות גברה הביקורת כנגד אבחנתו של גרשום שלום. חוקרי קבלה עכשוויים, כגון יהודה ליבס ורונית מרוז, טוענים כי כתיבת הזוהר נעשתה על ידי קבוצת מקובלים במאות ה-13 וה-14, שכללה גם את רבי משה די לאון, תוך שימוש בטקסטים שהקדומים שבהם היו מהמאה ה-11.
ספרים מיוחסים לדי לאון
קיימים ממנו גם קטעי סודות המפרשים את טעמי המצוות אשר שרדו במספר כתבי יד, רבי משה כלץ הכניסם בהערותיו לספר המוסר.
שריר הטרפז
שריר הטרפז (TA: Musculus trapezius) הוא שריר שטחי ורחב הממוקם באזור הגב העליון. שמו העברי של השריר מטעה, שכן שמו הלועזי של השריר נגזר מהמונח trapezium המתאר מרובע (ולא טרפז) מכיוון שצורתם של שני שרירי הטרפז יחד מזכירה דלתון (סוג של מרובע).
שריר הטרפז מחבר את חגורת הכתף לגולגולת ולעמוד השדרה בכיוונים שונים ומשמש להנעת עצם השכם במגוון תנועות.
תיאור
לשריר הטרפז נקודות התחלה רבות הנמשכות לאורך עמוד השדרה מהגולגולת ועד לחוליה החזית התחתונה: החל בקו העורפי העליון (Linea nuchalis superior) ובגבשון העורף החיצון (Protuberantia occipitalis externa) של עצם העורף, דרך רצועת העורף (Ligamentum nuchae) והזיז הקוצי של חולית הצוואר השביעית (C7) ועד הזיזים הקוציים של החוליות החזיות (T1-T12).
מכל נקודות ההתחלה של השריר מתכנסים סיביו ומתחברים לשליש הצידי של עצם הבריח, לשיא הכתף ולקוץ השכם.
צורת החיבור של השריר בכיוונים שונים ביחס לחיבורו לחגורת הכתף יוצרת לו שלושה חלקים מובחנים בפעולתם:
עיצוב
שריר הטרפז מעוצב על ידי עצב הלוואי (CN XI) ועל ידי עצבי הצוואר (C3, C4).
ולנטין יודשקין
ולנטין אברמוביץ' יודשקין (ברוסית: Валентин Абрамович Юдашкин; 14 באוקטובר 1963 – 2 במאי 2023) היה מעצב אופנה רוסי. חבר באקדמיה הרוסית לאמנויות (2012).
ביוגרפיה
ולנטין יודשקין נולד באודינצובו ב-1963 למשפחה יהודית.
קריירה
המעצב יצר את הקולקציה הראשונה שלו ב-1987.
ב-1991 הוצגה בפריז הקולקציה הראשונה של יודשקין, קולקציית פברז'ה המורכבת מ-150 דגמים (שנוצרו קודם לכן, ב-1987). לאחר התצוגה של אוסף זה, במסגרת שבוע האופנה העילית המעצב הפך לידוע לא רק ברוסיה, אלא גם בעולם.
בשנים 1994 ו-1996 עיצב יודשקין תלבושות לנבחרת האולימפית של רוסיה לקראת המשחקים האולימפיים בלילהאמר ובאטלנטה. ב-1999 הלביש את נבחרת רוסיה בכדורגל גברים ונשים (האחרונה ערכה את הופעת הבכורה שלה באליפות העולם לנשים בארצות הברית).
בשנת 2006 הגיע לביקור רשמי לישראל, העלה תצוגת אופנה ובגדיו נמכרו על ידי ניקול ראידמן, ומאז שמר על קשר עם ישראל בביקורים נוספים
בשנת 2008 השתתף בפיתוח מדים לאנשי צבא של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-6 במרץ 2022, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה, נאסר על יודשקין להציג את מוצריו בשבוע האופנה בפריז ביום שלישי, מכיוון שלא התבטא נגד המלחמה.
מותג בית האופנה
סימן מסחר Yudashkin Jeans הוא קו בגדי קז'ואל המיוצר על ידי בית האופנה הרוסי ולנטין יודשקין.