cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב
הקמת המרכז על ידי התנועה הפמיניסטית
בסוף שנת 1976 שכרו חברות התנועה דירה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, שהייתה למועדון הראשון שלה. הפעילות כולה מומנה מתשלום דמי חברות לתנועה ומתרומות.
אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו את חברות התנועה היה האלימות המינית וקשר השתיקה. מה שהחל כשיח כללי על התופעה הפך למרחב לסיפורים האישיים של חברות התנועה, ולהבנה כי מדובר בתופעה חברתית רחבה ומושתקת.
בשנת 1977 הזדעזעו חברות התנועה משורה של מקרי אונס מתוקשרים, ביניהם פרשת האונס הקבוצתי בקרית טבעון, והתאבדותה של סטודנטית צעירה שנאנסה בקרבת אוניברסיטת תל אביב ולא יכלה לשאת עוד את השלכות הפגיעה. במכתב שהשאירה אחריה כתבה שהיא הרגישה שנאנסה פעמיים: בפעם הראשונה על ידי התוקף ובשנייה במהלך הגשת התלונה במשטרה, חוויה שהייתה עבורה קשה מנשוא והותירה אותה בתחושה שגם מי שהיו אמורים להגן עליה ולפעול למענה מעלו בתפקידם והחריפו את השלכות הפגיעה.
ג'ואן ירון, מי שהייתה אחראית על קשרי החוץ של התנועה, סיפרה באחת הפגישות על מרכזי הסיוע שהוקמו בארצות הברית (Rape Crisis Centers), ויחד הן הבינו כי הגיעה השעה להקים מרכז כזה בישראל. בין החברות שנכחו באותה פגישה מכוננת היו ג'ואן ירון, דבורה פרידמן, אסתר עילם, שרה סייקס, רות רזניק ועוד. הקמת המרכז נבעה משני טעמים: האחד, כדי לענות על הצורך של נשים שנאנסו בתמיכה, ליווי ואוזן קשבת והשני הוא תקווה שפעילות המרכז תאפשר לחשוף נשים רבות יותר לתפיסת העולם הפמיניסטית, ותוביל לשינוי חברתי ביחס כלפי אלימות מינית ואופן ההתמודדות איתה. באוגוסט 1977 הוצג הרעיון להקמת המרכז במועצה החודשית של התנועה הפמיניסטית בישראל, ומשהתקבל התארגנה ועדת הקמה בה היו חברות דבורה פרידמן, ג'ואן ירון, אסתר עילם, מרים בוקופיצר, אילנה גולן ושרה סייקס. הקבוצה נעזרה במרכזים בחו"ל לגבי האופן בו יש להקים ולהפעיל מרכז מסוג זה.
על מנת לפנות לקהל רחב ככל הניתן של נשים, בחרו החברות לא להזכיר את השיוך לתנועה הפמיניסטית, הנתפסת לעיתים באופן שלילי, וקראו למרכז "מרכז סיוע מיידי לקורבנות אונס". התנועה הקצתה חדר ייעודי למרכז במועדון שברחוב דיזנגוף, התקינה קו טלפון וארגנה רשימת מתנדבות מקרב חברות התנועה. מועד פתיחת הקו נקבע לראשון בפברואר 1978.
בין הפניות הראשונות לקו הסיוע הייתה פניה של אישה שנאנסה על ידי "האנס האדיב", אנס סדרתי שפעל בתל אביב ונעצר ביוני 1978. שתיים מקורבנותיו, מיכל אביעד וטל עומר, יצרו לימים את הסרט "לא רואים עלייך" שיצא לאקרנים בנובמבר 2011.
למרות הסגירה נשות התנועה המשיכו במאמצים להפעלת המרכז, והחלו במשא ומתן ממושך עם רשויות הרווחה והעירייה במטרה לקבל מימון להפעלת מרכז הסיוע. ב-30.10.1979 התקבל האישור מעיריית תל אביב למימון דיור והוצאות מים, חשמל וטלפון, והחלה ההתארגנות לפתיחה מחודשת של הקו. נשכרה דירה חדשה ברחוב מיכה בתל אביב, וחברות התנועה המשיכו בגיוס תרומות של ציוד וכסף להפעלת הקו. בשלב זה הבינו חברות התנועה, שפעלו עד כה בהתנדבות, כי יש צורך ברכזת בשכר שתוכל להקדיש את הזמן הראוי להקמה ולתפעול של קו הסיוע, ואסתר עילם נבחרה להיות הרכזת הראשונה בשכר.
רק בחודש אפריל בשנת 1980 חזר קו הסיוע לעבוד במתכונת מלאה, 24 שעות ביממה. למרבה הצער העירייה לא עמדה בהתחייבותה והכספים שהובטחו לא הגיעו. תמיכה ממשלתית לא התאפשרה מאחר שהתנועה הפמיניסטית הייתה עמותה פוליטית.
הקמת עמותה עצמאית
ב-20 בדצמבר 1982, מתוך המצוקה הכלכלית האדירה, הוחלט להפריד את המרכז מהתנועה הפמיניסטית ולהפעילו כעמותה עצמאית. המרכז נרשם כעמותה תחת השם "האגודה למען נפגעות תקיפה מינית". יושבת ראש העמותה החדשה הייתה ג'ואן ירון, חברת התנועה הפמיניסטית, ורינה בן צבי החליפה את אסתר עילם בתפקיד הרכזת.
המרכז המשיך לפעול ממועדון התנועה הפמיניסטית וקיבל ממנה תמיכה בהפעלת הסיוע. בשנים 1983 ו-1984 המשיכו חברות התנועה במאבקן להשגת הכרה ממסדית בארגון, שאפשרה העברת תמיכות ממשלתיות ופטור ממס לתורמים. פעולות אלו הקנו למרכז יציבות כלכלית שאפשרה את פעילותו הרציפה.
בשנת 1990 נפתח במרכז הסיוע קו סיוע הראשון והיחיד בארץ לגברים שנפגעו מינית.
בשנת 2000, בשל הרחבת פעילות המרכז וצורך בגורם שיתכלל וינהל את הפעילות השוטפת, מונתה לראשונה מנהלת למרכז הסיוע – מרב דדיה, ובשנת 2004 נכנסה לתפקיד מרים שלר, שמנהלת את המרכז מאז.
בשנת 2006, 16 שנים לאחר פתיחת קו הסיוע לגברים, שינה המרכז את שמו ל"מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב".
קו הסיוע לגברים - 1203
במהלך שנות פעילותו של המרכז הגיעו אל קו הסיוע גם פניות של גברים שהותקפו מינית. פניות אלו התקבלו תחילה בבלבול וחשדנות בקרב המתנדבות, שהובילו להכרה כי יש צורך במתנדבים גברים שיוכלו לקבל שיחות מגברים שנפגעו.
בשנת 1990 פנה דני לחמן, מי שניהל את 'הקו הלבן' (קו מידע וייעוץ לקהילה הגאה) אל צוות מרכז הסיוע בבקשה לבחון שיתוף פעולה ויצירת מענה לגברים שנפגעו מינית. הבקשה הובילה להקמת צוות חשיבה שבחן את האפשרות להפעיל קו סיוע לגברים, במרכז שעד אז הוגדר כמרחב נשי. למרות קשיים אידאולוגיים וטכניים, סוכם כי יופעל במרכז קו סיוע נפרד לגברים, ודני לחמן היה לרכז הראשון שלו. חמש שנים חלפו עד שהתאפשר למתנדבים גברים להצטרף לוועד המנהל של העמותה, ורק בשנת 2006 שונה שם העמותה כך שכלל בתוכו גם את הגברים הנפגעים.
למרות המאמצים לפרסום קו הסיוע לגברים והעלאת המודעות הציבורית לפגיעה מינית בגברים, נראה כי קשר השתיקה חזק ביותר ולקח זמן רב עד שההבנה כי גם ילדים, נערים וגברים נפגעים מינית חלחלה לציבור הרחב. עד היום זהו קו הסיוע היחיד לגברים שנפגעו הפועל בארץ. בשנת 2018 נעשו מאמצים להנגיש את קו הסיוע לדוברי ערבית וכיום ניתן לקבל גם סיוע בערבית באמצעות הקו וגם סיוע לגברים חרדים ודתיים.
מחלקות ליווי בהליך הפלילי
כיום פועלות מחלקות ליווי בהליך הפלילי בכל מרכזי הסיוע בארץ. מחלקות אלו מציעות לפונות ולפונים ליווי למשטרה, לפרקליטות ולבית המשפט, סיוע בבירור מצב התיק, סיוע בכתיבת ערר ועוד. לצד זאת, פועלות הרכזות מול רשויות החוק ובהן שוטרים, חוקרים, פרקליטים ושופטים במטרה להעניק כלים להבנת הטראומה המינית וכך לשפר את המענה הניתן לנפגעות ולנפגעים ולהפוך את ההליך לנגיש ורגיש יותר לצורכי הנפגעות/ים.
קו סיוע לדוברות רוסית
בעקבות העלייה ההמונית של יהודי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 עלה צורך בסיוע ייעודי לדוברות רוסית, על ידי נשים שדוברות את השפה ומכירות את המאפיינים התרבותיים הייחודיים לקהילה זו. בשנת 2002 גויסה רגינה ברגין להיות רכזת ייעודית לסיוע בשפה הרוסית. החל משנת 2015, לאור ההבנה כי צורכי הקהילה השתנו והדרישה לסיוע ברוסית פחתה משמעותית, ניתן הסיוע ברוסית על פי דרישה באמצעות פניה לקו הסיוע הכללי.
קו הסיוע לגברים דתיים וחרדים 02-5328000
במהלך השנים חלחלה ההבנה כי לצד העקרונות הפמיניסטיים האוניברסליים שמנחים את הסיוע, יש משמעות רבה גם לרגישות התרבותית ולהבנת החוויה של א/נשים ממגזרים וקבוצות מיעוט שונות בחברה. מתוך הבנה זו נפתח בשנת 2003 קו סיוע ייעודי לגברים דתיים וחרדים, המאויש על ידי מתנדבים מהציבור הדתי.
פעילות בתחום החינוך וההסברה
מיום הקמתו אחת ממטרות המרכז הייתה יצירת שינוי חברתי בכל הקשור לאלימות מינית: שבירת קשר השתיקה, ניפוץ מיתוסים, שינוי היחס כלפי הנפגעות והנפגעים והבנה טובה יותר של הדינמיקה של הפגיעה. בשנותיו הראשונות נעשתה ההסברה על ידי הרכזות והמתנדבות בקו הסיוע. עם התבססות המרכז בשטח והרחבת הפעילות, החלו להגיע פניות בבקשה להכשרות וסדנאות בנושא. בשנת 1992 כבר הייתה רכזת ייעודית לתחום החינוך והחלו בבניית תוכניות הסברה וחינוך מסודרות. בשנת 1998 החל המרכז להפעיל מערך התנדבות ייעודי לעבודה החינוכית, בנפרד מההתנדבות בקו הסיוע. עם השנים התרחבה הפעילות של המחלקה החינוכית וכיום היא כוללת ארבע רכזות בשכר, בתחומים: חינוך בבתי ספר ומסגרות פורמליות, חינוך לבני נוער במצבי סיכון, מניעת הטרדה מינית במקומות עבודה וחינוך בציבור הדתי, ויחד מועברות אלפי סדנאות והרצאות למגוון רחב של קהלים.
פרויקט התיעוד
בשנת 2016 הושק פרויקט התיעוד של מרכז הסיוע, המציע תיעוד בווידאו של סיפורי חיים של מי שחוו תקיפה מינית. הפרויקט הראשון מסוגו בארץ נובע מההבנה שלעדויות של נפגעות ונפגעים יש ערך רב הן ברמה האישית והן ברמה החברתית. ברמה האישית, תיעוד הסיפור מאפשר הכרה בפגיעה ומוביל לא פעם לתחושות שחרור והקלה מהסוד שנשמר במשך תקופה ארוכה, וכן מאפשר שליטה בסיפור ובמה שיעשה בו. ברמה החברתית, מאגר הסיפורים מהווה ביטוי לתופעה חברתית רחבה ומושתקת שנתפסת כטרגדיה אישית ולא כעיוות חברתי. הפונה מחליט/ה מה לעשות בתיעוד הסיפור שלה/ו. בין האפשרויות: שמירה בארכיון מאובטח, מתן אישור לשימוש בסיפור לצורכי מחקר, הדרכה מקצועית או כחלק מפעילויות למען שינוי חברתי.
רון שחר (חוקר)
ביוגרפיה
פרופ' שחר נולד וגדל ברמת גן, והוא בוגר תיכון בליך. סיים לימודי תואר ראשון (1986), שני (1988) ושלישי (1992) בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, את הדוקטורט למד במקביל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לאחר סיום הדוקטורט והפוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת ייל כחבר בבית הספר למנהל עסקים, בשנים 1992–1997. בשנת 1997 חזר לישראל, ולימד באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2004–2010 כיהן כראש התמחות שיווק, ונבחר כמרצה מצטיין, ב-2006 מונה לפרופסור חבר וב-2009 לפרופסור מן המניין. בשנים 2010-2004 היה מרצה אורח באוניברסיטת דיוק. בשנת 2011 עבר פרופ' שחר לבית ספר אריסון למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן, כיהן כדיקן בית ספר אריסון למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן בשנים 2011-2014, ומשנת 2013 מכהן כראש המסלול למצטיינים במנהל עסקים. משנת 2018 פרופ' שחר מכהן גם כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה במנהטן, ומשנת 2019 משמש בנוסף כפרופסור אורח באוניברסיטת אוניברסיטת ניו יורק.
שחר מילא תפקידים מקצועיים במסגרת המערכת הפוליטית. בשנת 1989 שימש כיועץ כלכלי לסגן שר האוצר יוסי ביילין, ובשנת 1992 כיהן כחבר צוות "100 הימים" של יצחק רבין. שחר שימש כסוקר ואסטרטג של מפלגת מרצ בבחירות לכנסת בשנים 1999 ו-2003, וכן כפרשן פוליטי בערוצי טלוויזיה: הערוץ הראשון, וערוץ 2. שחר ייעץ למגוון חברות מובילות בארצות הברית בהן רשת הטלוויזיה CBS והבנק העולמי, ושימש כיועץ לחברת שידורי קשת ולחברות פרסום שונות בישראל.
מחקריו
מחקריו על מיתוג ופרסום הציגו היבטים מיטיבים של שני אלה מבחינת הצרכנים. בעוד מחקרים קודמים תיארו תהליכי מיתוג ופרסום ככאלה שמשנים את העדפות הצרכנים, מחקריו של שחר הוכיחו שמיתוג ופרסום מספקים מידע לצרכנים וכתוצאה מכך מולידים החלטות צרכנים נבונות יותר. במקביל, מחקרים נוספים של שחר לגבי מיתוג ומותגים מתמקדים ביכולתם של אלה לשמש צרכנים בבניית וביטוי אישיותם וזהותם. במסגרת זו שתיים מעבודותיו מראים את הקשר שבין מותגים לאמונה דתית. על פי הממצאים האמפיריים, שימוש במותגים מחליש את האמונה הדתית ואת הצורך להשתתף בפעילות דתית. אחד ממחקריו לגבי מותגים מתמקד בהיבט אחר של התופעה – מהם המותגים שזוכים לפופולריות ולשיח ברשתות החברתיות ובשיחות פרטיות וכיצד ניתן לעדכן מותגים באופן שיגביר את השיח עליהם.
מחקריו על בחירות וקמפיינים פוליטיים המחישו, בעזרת כלי ניתוח מתחום הכלכלה, את הממדים הפסיכולוגיים וחברתיים של הבחירות הפוליטיות. כך למשל עלה ממחקריו שההשתתפות בבחירות מושפעת מתהליכי הרגל. בשנים האחרונות מתמקדים מחקריו בסיפורים ובמספרי סיפורים. קו מחקר אחד ממחיש את אחד מההיבטים הפסיכולוגיים של מספר הסיפורים – ככל שהיכולת לספר גבוהה יותר, יש לאדם תחושת משמעות וייעוד גבוהים יותר. קו מחקר אחר מדגים כיצד מסרים פרסומיים נעשים אפקטיביים במיוחד כשהם משלבים אלמנטים סיפוריים.
פרופ' שחר מילא שורה של תפקידי עריכה בכירים בכתבי עת בינלאומיים. מחקריו פורסמו בכתבי עת מובילים כגון: American Economic Review, Marketing Science, Journal of Marketing Research, International Journal of Research in Marketing, RAND Journal of Economics, Journal of Experimental Psychology: General, American Journal of Political Science, פרופ' שחר פרופ' שחר היה או עדיין חבר מערכת בכתבי עת בולטים כולל: Journal of Marketing Research, Quantitative Marketing and Economics, International Journal of Research in Marketing, Marketing Science, Journal of Marketing Behavior, Applied Economics Research Bulletin.
שחר שימש ככתב ועורך במספר עיתונים בישראל וכמו כן כתב שלושה ספרים: ב-2001 יצא לאור ספר עיון שחיבר על אסטרטגיות של שיווק פוליטי תחת השם מנהיג בהזמנה. ב-2006 יצא לאור רומן מתח מפרי עטו בשם סרנדיפיטי. ב-2018 כתב את הרומן איקס באמצע, הרומנים הפכו לרבי מכר
פרסים
בשנת 2008 קיבל פרופ' שחר פרס Dick Wittink Award - Honorable Mention, בשנת 2018, אחד ממאמריו היה בין כתבי העת שהגיעו לגמר O’Dell Award, ובשנת 2020 קיבל את הפרס המאמר הטוב ביותר של הכתב עת International Journal of Research in Marketing.
פרסומים
פירוט חלקי של ספריו ומאמריו:
חיים אישיים
שחר היה בעברו נשוי לפרופסור עידית שחר ממכון ויצמן, ולהם שני ילדים, כיום בזוגיות עם טל רז ולהם ילדה.
דלישס (אתר אינטרנט)
דלישס (באנגלית: Delicious) היה אתר אינטרנט שהציע למשתמשים שירות לשמירת לינקים לאתרים מועדפים באינטרנט. האתר אפשר גילוי, שיתוף, ארגון ואחסון תוכן על ידי תיוג (Tagging), כך שכל משתמש היה יכול ליצור לעצמו מאגר של דפים ואתרים על פי בחירתו (בשיטת הפולקסונומיה). היה ניתן לתייג כל לינק באמצעות תגית אחת או יותר, וכך ליצור מילות מפתח המייצגות את הנושאים המרכזיים המופיעים בו. את הלינקים שתויגו ניתן היה לשתף עם משתמשים אחרים או להגדירם כפרטיים. האתר נוסד בשנת 2003 על ידי ג'ושוע שכטר ונרכש על ידי התאגיד יאהו! ב-2005. באפריל 2011 נרכש האתר על ידי קבוצת אבוס (באנגלית: AVOS), שנמצאת בבעלות מייסדי יוטיוב, צ'אד הארלי וסטיב צ'ן. נכון לסוף שנת 2008, מנה האתר למעלה מ-5.3 מיליון משתמשים, שתייגו למעלה מ-180 מיליון דפים ואתרים. בפברואר 2014 דורג האתר במקום ה-1,173 בדירוג האתרים העולמי של אלקסה.
ב-2017 Delicious נרכש על ידי אתר Pinboard, ושירות שמירת הלינקים והמועדפים שהיה בו הוסר, לטובת שירות המנויים בתשלום של Pinboard. נכון לינואר 2022, האתר לא פעיל.
מאפייני האתר
אחד המאפיינים הבולטים של "דלישס" הוא שמאגר הלינקים והדפים שתייג כל משתמש נשמר ברשת האינטרנט עצמה, ולכן נגיש מכל מקום ומכל מחשב בעל חיבור. ניתן גם לבצע חיפוש מידע בדלישס, אבל שלא כמו מנוע חיפוש כדוגמת גוגל, יאהו! או בינג, המשתמשים באלגוריתם כדי לדרג את התוצאות, דלישס מציג אותן על פי סדר כרונולוגי. כלומר, התוצאות המתקבלות הן הלינקים האחרונים שתויגו על ידי אותה מילת המפתח (תגית) שהוקלדה בחיפוש. מאגר המידע האישי של כל משתמש אינו מדורג היררכית, אלא מורכב מכל התיוגים שלו. בחיפוש, ציון התגיות מפנה את המשתמש לנושאים המרכזיים בהם עוסקים הלינקים שתויגו על ידי אחרים. בכך מתבטא הצד ה"שיתופי" של האתר (הנקרא גם "Social Bookmarking", מונח שטבע שכטר עצמו עם הקמת דלישס). לדוגמה, חיפוש "ויקיפדיה" בדלישס, יביא להצגת הדפים, האתרים והלינקים האחרונים אותם תייגו גולשי האתר בתגית "ויקיפדיה". ניתן לשתף אתרי מועדפים עם משתמשים ספציפיים או עם כל המשתמשים, ולרשימת המועדפים ניתן להוסיף מידע ותגיות כך שאחרים יוכלו למצוא אותם בקלות. כך נוצר לכל משתמש ארכיון מידע משתנה ו"נושם" סביב מילות מפתח עיקריות. האתר מאפשר גם ליצור קשרים עם משתמשים אחרים בעלי תחומי עניין דומים ולקבל מהם עדכונים על אתרים נוספים.
פונקציה שנוספה לדלישס ב-2011 מאפשרת למשתמשיו לקטלג את הדפים שתייגו לתוך "מדפים" (באנגלית: Stacks) לפי בחירתם וכך ליצור מאגרי מידע רבים על פי נושאים מותאמים אישית. כל מדף יכול לעסוק בנושא מסוים, וכל משתמש יכול ליצור כמה מדפים שירצה ולאחסן בהם לינקים שנראים בעיניו רלוונטיים לנושא שבחר. אין חובה לשתף את המדפים או הדפים שתויגו, ואפשר להגדירם כפרטיים.
השימוש בדלישס אינו כרוך בתשלום, אך יש להוריד תחילה מהאתר את הכפתור "שמור בדלישס" ("save on delicious") לסרגל הכלים בדפדפן.
היסטוריה
האתר הושק לראשונה בספטמבר 2003 על ידי ג'ושוע שכטר בשם "del.icio.us" (דומיין המהווה דוגמה לפעולת Domain Hack). שכטר, שלמד הנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת קרנגי מלון, החל דרכו כאנליסט במורגן סטנלי וניהל בין היתר בלוג אישי. בראיון שנתן לעיתון האנגלי ה"גארדיאן", סיפר שכאשר החל לקבל כמות גדולה מדי של לינקים מאנשים, החליט ליצור לעצמו מסד נתונים על מנת לאחסן אותם, ולאחר מכן דף אינטרנט לגישה אליהם. בהתחלה תייג שכטר את כל הלינקים בעצמו לפי נושאים, ולאחר מכן איפשר למשתמשים באתר שלו לתייג לינקים משל עצמם. כך נולד "דלישס" וזה הרעיון העומד בבסיסו כיום. האתר עשה שימוש בשיטת הפולקסונומיה (תיוג "מועדפים" חברתי), ובאמצעותו היה ניתן לראשונה לתייג ולסווג אתרים מועדפים לא רק בתיקיות על גבי המחשב הפרטי אלא ברשת האינטרנט כולה. בתחילת 2005 עזב שכטר את עבודתו בוול סטריט כדי להתמקד בדלישס, ובדצמבר באותה שנה נרכש האתר על ידי התאגיד יאהו! בסכום שמוערך בין 15 ל-30 מיליון דולר. לימים שינתה החברה את הדומיין ל-delicious.com. בדצמבר 2010 דלף מסמך פנימי של יאהו! בו צוין כי בכוונתה לסגור כמה משירותיה, בהם דלישס, אולם מאוחר יותר עדכנה החברה כי בכוונתה רק למכור את האתר ולא לסגור אותו לחלוטין. באפריל 2011 הודיעה יאהו! על מכירת דלישס לחברת אבוס מערכות שבבעלות מייסדי יוטיוב, צ'אד הארלי וסטיב צ'ן. ב-27 בספטמבר באותה שנה הושק דלישס בגרסה חדשה וחלק מן השירותים הקודמים שהיו בו הוסרו, אחד מהם היה פורום התמיכה הטכנית. השינוי גרר ביקורות רבות מצד המשתמשים הוותיקים.
דלישס וחוכמת ההמונים
חיפוש תגית בדלישס יוביל למגוון רחב של מידע לגביה. כיוון שמי שמתייג הם כלל גולשי האתר, תוצאות החיפוש יניבו סוגים שונים של לינקים שימושיים כמו כתבה חדשותית, הוראות שימוש והדרכה, מאמר דעה או סרטון, בעצם - כל דבר שמישהו תייג בעבר עם אותה התגית. לא האתר ולא כל גוף אחר מכתיבים את התוצאות או את דירוגן: התוצאות הן פרי חיפושם הקודם של משתמשים רבים. לכן פועל בדלישס עקרון חוכמת ההמונים, המתבסס על אנשים שאינם מומחים. לדוגמה, חיפוש התגית "יאהו!" בדלישס, יביא לקבלת לינקים לדף הבית של האתר, למאמרים על עסקאות רכישה אחרונות, לשירותים של החברה, לביקורות חיצוניות עליה, לאתרים מתחרים וכדומה.
עבד אל-ע'ני בראדר
מולא עבד אל-ע'ני בראדר (נולד ב-1968) הוא פוליטיקאי אפגני, שכיהן כסגנו של מוחמד עומאר, מנהיגו הרוחני של ארגון הטרור טליבאן. בראדר הוא בין האישים המשפיעים ביותר על אופיה של האמירות האסלאמית של אפגניסטן. ב-2010 נעצר על ידי ה-CIA ונכלא בבית סוהר מקומי באפגניסטן. ב-2018, לבקשת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שוחרר מהמאסר. לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ב-2021 כבש ארגון הטליבאן את השלטון במדינה. רבים מכלי התקשורת העולמית ראו בבראדר כנשיא אפגניסטן הבא, בפועל מונה לסגן ראש הממשלה בספטמבר 2021.
ראשית חייו
בראדר נולד בשנת 1968 בכפר ויטמאק במחוז אורוזגאן במרכז המדינה, למשפחה פתאנית מהאימפריה הדוראנית. בעת מלחמת ברית המועצות-אפגניסטן לחם בקנדהאר במסגרת שירותו במוג'אהדין האפגני, כנגד ממשלת אפגניסטן, שנתמכה על ידי הסובייטים. עם תום המלחמה ניהל לצד מוחמד עומר מדרסה מוסלמית במאיואנד, קנדהאר. בשנת 1994 התחתנו השניים עם שתי אחיות, והפכו לגיסים. במרוצת השנים קירב עומר את בראדר לדוקטרינות האסלאם סוני, המאפיין את השקפת העולם של ארגון הטליבאן.
מצעד אלבומי הקאנטרי
מצעד אלבומי הקאנטרי (באנגלית: Top Country Albums) הוא מצעד מוזיקה, המפורסם מדי שבוע על מגזין בילבורד בארצות הברית. המצעד כולל בתוכו 50 מקומות ומפרט את אלבומי מוזיקת הקאנטרי הפופולריים ביותר במדינה. הנתונים מחושבים מדי שבוע על ידי נילסן סאונד-סקאן, בהתבסס על מכירות פיזיות, דיגיטליות והזרמת מוזיקה. המצעד נוסד ופורסם לראשונה ב-11 בינואר 1964, בשם מצעד אלבומי הקאנטרי החמים. האלבום הראשון בהיסטוריית המצעד שכבש את פסגתו, היה Ring of Fire: The Best of Johnny Cash של ג'וני קאש.
עבד אל-ע'ני בראדר
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
לאחר פיגועי 11 בספטמבר פלש הצבא האמריקני לאפגניסטן, והדיח את שלטון הטליבאן, יחד עם מתנגדי המשטר. בראדר נלחם נגד הברית הצפונית, שנתמכה על ידי ארצות הברית. בדצמבר 2001 נחתם הסכם בון שאשרר את שליטת ממשלת אפגניסטן במדינה. לאחר השבעת הממשלה החדשה והדחת שלטון הטאליבן החל להילחם נגד כוחות הסיוע הבינלאומיים והממשלה האפגנית החדשה. רבים מבכירי הארגון נהרגו בעת המלחמה, ובראדר נאלץ להפוך לשליטו בפועל. במרוצת המלחמה פעל לעיתים קרובות לכינון הסכמי שלום עם הממשלה, חרף שירותו הצבאי.
מצעד אלבומי הקאנטרי
שם המצעד שונה ל-Top Country LP's ב-13 בינואר 1968, Top Country LPs (ללא גרש) ב-31 במאי 1980, ולבסוף למצעד אלבומי הקאנטרי (Top Country Albums) 20 באוקטובר 1984.
עבד אל-ע'ני בראדר
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
ב-8 בפברואר 2010 נחטף על ידי הכוחות האמריקנים ליד העיר קראצ'י. החטיפה נחשבת על ידי גופי תקשורת בינלאומיים לשיתוף פעולה בין ארצות הברית לפקיסטן, שפעלה רבות נגד ביסוס הארגון באדמת שכנתה. מעצרו של בראדר עורר את חמתו של הנשיא חאמיד כרזאי, שאף טען לחפותו. ב-23 בנובמבר 2012, במסגרת הסכם הסגרה שבוצע בין ממשלות אפגניסטן ופקיסטן, שוחררו תשעת המנהיגים של הטליבאן, ללא בראדר. ב-25 באוקטובר 2018 אישר הטליבאן כי ממשלת פקיסטן שחררה את בראדר מהשבי. בפברואר 2020 חתם בראדר לצד זלמאי ח'לילזאד על הסכם נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן. לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ופלישתו לקאבול שב בראדר לאפגניסטן.
משטר הטליבאן
לאחר הפלת ממשלתו של אשרף גאני אחמדזאי צפוי היה בראדר להפוך לשליט המדינה החדש. אך לבסוף מונה בספטמבר 2021 לסגן ראש ממשלת אפגניסטן.
מצעד אלבומי הקאנטרי
מתודולוגיה
מאז השקתו ועד מאי 1991, הורכב התרשים על סמך מסמכי מכירות, שהוגשו על ידי מדגם מייצג של חנויות תקליטים בפריסה ארצית. בשנת 1991, המסמכים הוחלפו בנתונים אלקטרוניים. מאז פברואר 2017 מצעד אלבומי הקאנטרי מתבסס ומורכב על סמך יחידה שקולה לאלבום. במרוצת השנים, הפכו המכירות הדיגיטליות ונתוני הסטרימינג לחלק חשוב במצעד, המתבסס בין היתר גם עליהם.
סטטיסטיקות
האדם הראשון בהיסטוריית המצעד שהצליח לשהות 50 שבועות בצמרת המצעד, היה שאניה טוויין עם אלבום הקאנטרי הנמכר ביותר בכל הזמנים, Come On Over. בהמשך, השתווה אליה לוק קומבס שהצליח לשהות 50 שבועות בצמרת המצעד גם כן עם אלבומו, This One's for You. ג'ורג' סטרייט נחשב לאמן עם מרבית האלבומים שכבשו את צמרת המצעד, 27 בסך הכול.
הסלמת הרשאות
הסלמת הרשאות (באנגלית: Privilege Escalation) הוא מונח המתאר ניצול באג, פגם בעיצוב או פיקוח במערכת הפעלה או יישום, כדי לקבל גישה מוגברת למשאבים אשר הגישה אליהם חסומה לאפליקציה או למשתמש ללא הרשאות. ניצול של טכניקות הסלמת הרשאות מאפשר למשתמש או לאפליקציה לקבל הרשאות גבוהות יותר מכפי שהוגדרו על ידי מנהל הרשת/מפתח האפליקציה.
רקע כללי
מרבית מערכות ההפעלה מיועדות לשימוש עם חשבונות משתמש רבים, אשר לכל אחד מהן הרשאות ספציפיות. ישנם משתמשים אשר לא יוכלו לקרוא קבצים, ישנם משתמשים אשר יוכלו לקרוא קבצים, אך לא יוכלו לערוך אותם וישנם משתמשים שיוכלו לקרוא ולערוך קבצים, אך לא יוכלו להריץ אותם. המונח הסלמת הרשאות (Privilege escalation) מבטא סיטואציה בה מתבצעת "הסלמה" של הרשאות המשתמש והוא מקבל הרשאות אשר הוא אינו זכאי להן. אותו משתמש יוכל להשתמש בהרשאות אלו על מנת למחוק קבצים, לחשוף מידע שאמור להיות נסתר מעיניו ואף להתקין נוזקות ותוכנות בלתי רצויות. לרוב, פעולה זו של "הסלמת הרשאות" תתבצע כאשר למערכת ישנו באג המאפשר לעקוף את האבטחה (כזו שמוגדרת במוצר או כזו שהוגדרה על ידי מנהל הרשת), או כאשר למערכת ישנו פגם בעיצוב, שיוכל, לצורך הדוגמה, לסייע למשתמש להגיע למידע שהוא לא אמור להגיע אליו ועמו לבצע את הסלמת ההרשאות. הסלמת הרשאות מתרחשת בשתי צורות:
א'. הסלמת הרשאות אנכית (Vertical privilege escalation): מונח המבטא פעולה של משתמש או יישום, בה הוא ניגש לאזור או למידע אשר שמור אך ורק למשתמשים בעלי הרשאות גבוהות. לדוגמה: משתמש A בוויקיפדיה אשר לו הרשאות סטנדרטיות לגשת לאזור B - אזור כתיבת הערכים, ניגש לאזור C בוויקיפדיה אשר שייך למשתמשים בעלי הרשאות ניטור. מונח זה ידוע גם בשם "העלאת הרשאות" (או באנגלית: privilege elevation).
ב'. הסלמת הרשאות אופקית (Horizontal privilege escalation): מונח המבטא פעולה של משתמש פשוט, כאשר הוא ניגש לאזור או למידע אשר שמור למשתמשים רגילים אחרים. לדוגמה: משתמש A ומשתמש B ברשת הם חברים לעבודה העובדים ברשת X, לכל אחד מהם יש הרשאה לבצע יצירת קבצים אישיים, קבצים אשר רק הוא יוכל לראות ולערוך. הסלמת הרשאות אופקית מתרחשת כאשר משתמש A משיג הרשאות לצפות ולערוך את קובצי משתמש B, ולא בגלל הסלמת הרשאות אנכית במערכת שמאפשרת לו להיות מנהל הרשת ולצפות בכל הקבצים ברשת, אלא בגלל הסלמת הרשאה ספציפית.
הסלמת הרשאות במערכות Windows
כאמור, הסלמת הרשאות יכולה לנבוע ממגוון סיבות, החל מבאג ביישום או במערכת הפעלה ועד לכשלים לוגיים, לדוגמה, כאשר יישום עם הרשאות X ייפנה למשתמש עם הרשאות נמוכות משלו. הסלמת הרשאות בעקבות כשל לוגי נחשבת לנפוצה יותר מהמקרים האחרים, אך ניתן למצוא מקרים רבים גם של אירועי הסלמת הרשאות שנבעו מבאגים ופגמים במערכות הפעלה וביישומים. במהלך השנים נמצאו דרכים ושיטות רבות לביצוע הסלמת הראשות במערכות ההפעלה ממשפחת Microsoft Windows ובפסקאות הבאות נסקור את הבולטות שבהן.
Bypass User Account Control
טכניקה נפוצה של הסלמת הרשאות היא שימוש במנגנון windows לבקרת חשבון המשתמש (user account control) המבצע הפרדה בין משתמשים רגילים למשתמשים בעלי הרשאות administrator. מנגנון זה מאפשר לכל היישומים לרוץ כברירת מחדל אך ורק עם הרשאות משתמש רגיל. על מנת לאפשר להן לרוץ תחת הראשות administrator יצטרך מנהל המערכת להגדיר זאת באופן ספציפי (או במקרה של משתמש סטנדרטי במחשב ביתי, לאפשר זאת במפורש ובאופן ספציפי). במקרה שהמנגנון אינו מגדיר הגנה ברמה הגבוהה ביותר, חלק מיישומי windows יוכלו לבצע הסלמת הרשאות או להריץ אובייקטים ממודל האובייקטים של הרכיבים תחת הרשאות מנהל. בנובמבר 2019 נחשפה חולשה במנגנון בקרת חשבון משתמש בגרסאות windows ספציפיות, אשר אפשרה לבצע הסלמת הרשאות אנכית גם כאשר מנגנון הבקרה מוגדר ברמה ההגנה הגבוהה ביותר. הרעיון מאחורי חולשה זו היא ניצולו של התהליך consent.exe האחראי על הדיאלוג Secure Desktop אשר רץ בכל פעם שאנו מריצים קובץ תחת הרשאות מנהל מערכת. תהליך ה-consent.exe רץ תחת מזהה NT_AUTHORITY\SYSTEM (מזהה ה-Local System, החשבון בעל ההרשאות הגבוהות ביותר במערכות windows) וחוקרי אבטחה מצאו דרך לגרום לניצול התהליך להרצת קבצים אחרים, על ידי ניצול התנהגות ספציפית של התהליך כאשר הוא זיהה קובץ עם מאפיינים מסוימים.
Access Token Manipulation
טכניקה ידועה נוספת של הסלמת הרשאות היא ביצוע מניפולציה על אסימון הגישה בו משתמשת windows לאימות יוצר תהליך. כאשר תהליך מבצע משימה הדורשת הרשאות גבוהות, המערכת בודקת מי הוא יוצר התהליך והאם יש לו את ההרשאות המתאימות ועל פי זה מחליטה האם לאפשר לתהליך לרוץ או לא. מניפולציה של אסימון גישה היא שימוש בטכניקות קוד שונות בעזרתן גורם התוקף למערכת ההפעלה להאמין כי התהליך שייך למשתמש אחר, בעל הרשאות, ולא לתוקף אשר מהווה יוצר התהליך בפועל.
Kernel Exploit
טכניקת תקיפה זו משתמשת בפגיעויות המתגלות בליבת לינוקס על מנת לעלות את ההרשאות של משתמשים במערכת להרשאות sudo. במהלך השנים נמצאו kernel exploit רבים ותקיפה זו נחשבת לפופולרית ונפוצה.
Exploiting SUDO Rights
טכניקה נפוצה נוספת של הסלמת הרשאות בLinux היא ניצול של תכונה במערכת Linux המאפשרת נתינת הרשאות sudo לפקודות ספציפיות. כך, שבמקרה בו מנהל רשת ייתן הרשאות sudo לפקודות find לצורך הדוגמה (פקודה שמסייעת למצוא קבצים במערכת, על פי פרמטרים של שם, גודל וסוג), יוכל משתמש בעל הרשאות רגילות להשתמש בפרמטרים של find לביצוע פקודות במערכת תחת הרשאות sudo, ההרשאה תחתיה רצה find.
הסלמת הרשאות ביישומי אינטרנט
מנגד, גם מתקפות הסלמת הרשאות אנכית קיימת ביישומי אינטרנט והיא נובעת לרוב מהגדרה לא נכונה של שרת ה-web, המביאה להסלמת הרשאות ולהרצת קוד מרחוק בעזרת שורה ארוכה של מתקפות כגון file Upload (פגיעות במנגנון העלאת הקבצים), או File inclusion ו-Directory traversal המאפשרות הזרקת קוד מרחוק או גישה למערכת הקבצים (בהתאמה) ועוד מתקפות רבות.
פתרונות אבטחה
ישנם מספר כללים   אשר נקיטתם מבטיחה צמצום משמעותי של הסיכון להיפגע מהסלמת הרשאות ברשתות קטנות:
אריאלה בן-אברהם
אריאלה בן אברהם (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, שכיהנה כצנזורית הצבאית הראשית. קודם לכן שירתה כסגנית דובר צה"ל.
ביוגרפיה
בן אברהם נולדה בצרפת ועלתה לישראל בגיל 4.
את שירותה הצבאי החלה במערך הדוברות של חיל הים. בהמשך, שימשה קצינת ת"ש וח"ן של חיל הים וכיהנה כראש מדור יחסי ציבור ותקשורת של החיל. בפברואר 2003 מונתה לראש ענף תקשורת בחטיבת דובר צה"ל והועלתה לדרגת סגן-אלוף. היא מילאה תפקיד זה במהלך ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה תחת דוברות צה"ל רות ירון ומירי רגב. ביולי 2007 מונתה לראש ענף הסברה בפיקוד העורף, ושימשה בתפקיד במהלך מבצע עופרת יצוקה. במהלך שירותה בתפקיד העלה פיקוד העורף אתר אינטרנט ייעודי במספר שפות. ביולי 2011 מונתה לראש מחלקת תקשורת בחטיבת דובר צה"ל וקודמה לדרגת אלוף-משנה. החל מ-2014 כיהנה בנוסף גם כסגנית דובר צה"ל. באוגוסט 2015 מונתה לצנזורית הצבאית הראשית. במאי 2016 העניק לה הרמטכ"ל גדי איזנקוט דרגה אישית של תת-אלוף.
בינואר 2020 פורסם כי ביקשה להקדים את פרישתה. בפברואר 2020 פרשה. נכון ל-2021, בן-אברהם היא מנהלת התקשורת של חברת NSO.
השכלה
בן אברהם בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. היא בוגרת תוכנית המנהיגות של קרן וקסנר.
חיים אישיים
היא מתגוררת בהרצליה ואם לשלושה.
נועה פלדמן (שחיינית)
נועה פלדמן (נולדה בשנת 1994) היא אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2012), שיאנית ישראל ואלופת המכביה (2013) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פלדמן התאמנה באקדמיה למחוננים במכון וינגייט ושחתה בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה והפועל ירושלים.
2008
בתחרות המילניום שנערכה בקריית ביאליק (בריכת 25 מטר) בסוף דצמבר 2008 קבעה פלדמן במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 15 בתוצאה של 26.90 שניות, שיפור לשיא בן ה-12 שנים של אניה גוסטומלסקי ממכבי קריית ביאליק (26.96 שניות).
2009
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 זכתה פלדמן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.65 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (55.65 שניות) וניקול סמסוניוק ממכבי אשדוד שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 57.46 שניות.
2011
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2011 זכתה פלדמן ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.18 שניות, אחרי ניקול סמסוניוק (56.52 שניות) ולפני מרטינה מרקס ממכבי קריית אונו (57.28 שניות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:19.51 דקות, אחרי ענת זימין מהפועל עמק חפר (2:17.88 דקות) ולפני יוליה בנך מהפועל אילת (2:22.41 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.64 דקות, אחרי אליסה ציפין מהפועל ערד (1:02.16 דקות) וקריסטינה צ'רנישב ממכבי קריית ביאליק (1:02.20 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 1 כסף ו-3 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם ניקול סמסוניוק בתוצאה של 58.09 שניות, אחרי מרטינה מרקס 57.72 שניות. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:14.91 דקות, אחרי בת אגודתה נסטיה קורוטקוב (1:10.73 דקות) ויוליה בנך (1:11.54 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.10 דקות, אחרי עמית עברי (2:16.31 דקות) ונסטיה קורוטקוב (2:20.11 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:07.64 דקות, אחרי בת אגודתה מרדית' בונדר (4:51.45 דקות) ועמית בכר ממכבי פארק מים רעות (5:06.67 דקות).
2012
בפברואר 2012 זכתה פלדמן ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:17.93 דקות, לפני אלה אורטשקנזי ממכבי פארק מים רעות (2:22.15 דקות) וכרמל אבן מהפועל משגב (2:25.17 דקות), מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.65 שניות, אחרי עמית עברי (55.60 שניות) ולפני מרטיה מרקס (56.99 שניות) בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 56.00 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:13.62 דקות, אחרי נסטיה קורוטקוב (1:10.88 דקות) ולפני יעל נרודיצקי ממכבי נהריה (1:14.94 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.66 דקות, אחרי עמית עברי (58.72 שניות) ואליסה ציפין (1:02.55 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכתה פלדמן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:21.31 דקות, לפני נסטיה קורוטקוב (2:23.09 דקות) ואפרת רוטשטיין מירושלים רבתי (2:24.62 דקות), מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.11 שניות, אחרי עמית עברי (57.49 שניות) ולפני אדווה בראון ממכבי ראשון לציון (58.83 שניות) ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:07.68 דקות, אחרי עמית בכר (5:04.18 דקות) ויעל דניאלי (5:04.38 דקות), שתיהן ממכבי פארק מים רעות. נוסף לכך, היא סיימה במוקם רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.40 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:14.72 דקות.
2013
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה פלדמן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם אניה גוסטומלסקי, מרטינה מרקס וקרן זיבנר בשיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 3:50.29 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.49 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (2:20.43 דקות) ונסטיה קורוטקוב מהפועל דולפין נתניה (2:20.76 דקות).
יו ג'ונסון (יינן)
יו ג'ונסון (באנגלית: Hugh Johnson; נולד ב-10 במרץ 1939) הוא סופר בריטי ומומחה ליין, וכן מבקר יין. הוא נחשב סופר היין שספריו הם הנמכרים ביותר בעולם.
הוא אביר מסדר האימפריה הבריטית.
קריירה
ג'ונסון היה לחבר האגודה ליין ולאוכל באוניברסיטת קיימברידג', כשלמד לתואר ראשון בקינגס' קולג' בשנות החמישים של המאה ה-20. בתארו כיצד נכנס לעולם טעימות היין הוא נזכר:
ג'ונסון כותב אודות יין מאז 1960, ולאחר שסיים את לימודיו הועסק ככותב קבוע עבור פרסומי קונדה נאסט, ומהר מאוד החל לעבוד עם כתבי עת כמו ווג ו-House & Garden. הוא פרסם מספר ספרים, החל בספרו "Wine" ב-1966, בתקופה בה היה בעל הטור לנושא יין של הסאנדיי טיימס. ספרו "The World Atlas of Wine", שראה אור לראשונה ב-1971, ונחשב לניסיון הרציני הראשון למפות את אזורי היין בעולם, תואר על ידי המנהל הנוכחי של ה- INAO כ"אירוע גדול בספרות היין".
ג'ונסון ידוע כאחד מהמתנגדים הקולניים ביותר בעולם היין למתן ציונים מספריים ליין. באוטוביוגרפיה שלו," A Life Uncorked", הביע ג'ונסון צער על השפעתו של מבקר היין רוברט פארקר על עולם היין, שלדעתו הניע את עולם היין באזורים רבים לסגנון אחיד. ג'ונסון הצהיר ב-2005, "הגמוניה מלכותית שורה על וושינגטון ודיקטטור הטעם יושב בבולטימור." (רוברט פארקר מתגורר במונקטון, עיר קטנה בבולטימור, מרילנד.)
אנדריי פרפליצה
אנדריי פרפליצה (ברומנית: Andrei Prepeliță, נולד ב-8 בדצמבר 1985) הוא כדורגלן רומני המשחק כקשר הגנתי בקבוצת ארגס פיטסטי.
קריירת מועדונים
פרפליצה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של מועדון נעוריו, ארג'ש פיטשט ב-2002. לאחר חמש שנים, בהן היה שחקן הרכב וצבר 112 הופעות ליגה, עבר פרפליצה לקבוצת אוניברסיטטה קראיובה בשנת 2007. בקראיובה, שיחק ארבע עונות כשחקן הרכב קבוע, דבר שהוביל למעבר למועדון הפאר הרומני, סטיאווה בוקרשט, ב-2 באוגוסט 2011. במדי סטיאווה, היה שותף לזכייתה בשלוש תוארי אליפות מקומיים, כולל עונת טרבל מופלאה ב-2014-2015. ב-1 ביולי 2015, עזב לראשונה את מולדתו, לאחר שחתם בקבוצת ליגת העל הבולגרית לודוגורץ ראזגרד. בסיום עונת הבכורה שלו בבולגריה, זכה בתואר אליפות מקומי, שבעצם היה לתואר האליפות הרביעי ברציפות שלו היה שותף. ב-31 באוגוסט פרפליצה חתם ברוסטוב. כבר במשחק הבכורה שלו בליגת העל הרוסית מול ריליה סובטוב הוא הבקיע את שער הניצחון (1:2).
קריירה בינלאומית
פרפליצה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה ב-18 בנובמבר 2014, במהלך משחק ידידות מול דנמרק, בו ניצחה רומניה 2-0. פרפליצה נמנה עם סגל הנבחרת הרומנית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
תארים
סטיאווה בוקרשט
לודוגורץ ראזגרד
הרפובליקה של הוואי
רפובליקת הוואי הייתה רפובליקה בשטחה של הוואי שהתקיימה בין ה-4 ביולי 1894, לבין סיפוחה של הוואי כטריטוריה של ארצות הברית ב-7 ביולי 1898, והקמת טריטוריית הוואי.
היסטוריה
המלכה האחרונה של הוואי, ליליואוקלאני, הומלכה ב-29 בינואר 1891. תקופת כהונתה הייתה רצופה במשברים, כשכבר בתחילת מלוכתה פיטרה את הקבינט שמינה המלך הקודם. לאחר מכן ביקשה את החוקה שהתקבלה ב-1887, תוך נתינת זכויות עודפות לתושבי האיים ואסייתים על פני המתיישבים האמריקאים, ולבטל את זכות הבחירה לתושבים זרים מאירופה וארצות הברית.
בתגובה איום על כוחם, ארגנו המתיישבים הפיכה, מתוך כוונה מוצהרת להפיל את המלוכה ולהסתפח לארצות הברית. ההפיכה יצאה לפועל ב-17 בינואר, והמלכה ליליואוקלאני הודחה.
ב-1 בפברואר 1893 השגריר האמריקאי להוואי, סטיבנס, הכריז על הוואי כעל מדינת חסות של ארצו. ממשל הנשיא גרובר קליבלנד ערכה את דו"ח בלאונט, שהכריז על ההפיכה כבלתי-חוקית, ומצא שסטיבנס והיחידות הצבאיות שתמכו בהפיכה פעלו שלא כשורה. ב-16 בנובמבר שלח קליבלנד את השר אלברט ס. ויליס להוואי להציע להשיב לליליואוקלאני את מלוכתה בתנאי שתחון את כל המעורבים בדבר. ויליס דיווח בחזרה לוושינגטון שהמלכה מתעקשת להוציא להורג את האשמים.
עם התפתחות זו, הנשיא גרובר קליבלנד העביר את הנושא לעיון הקונגרס. מאוחר יותר שינתה המלכה את עמדתה בנושא עונשם של הקושרים, וב-18 בדצמבר 1893, דרש השר ויליס את החזרתה של ליליואוקלאני על ידי הממשלה הזמנית. הממשלה הזמנית סירבה. הקונגרס הגיב לפנייתו של קליבלנד בחקירת סנאט שתוצאתה הייתה דו"ח מורגן ב-26 בפברואר 1894. הדו"ח פטר את כל המעורבים כלא אשמים בהפיכה ופטר אותם מאחריות - לבד מדהמלכה עצמה.
ב-4 ביולי 1894, יום העצמאות האמריקאי, הוכרזה הקמתה של הרפובליקה של הוואי, וסנפורד ב. דול, אחד הראשונים שקרא לביטול מוסד המלוכה, היה לנשיא. הרפובליקה של הוואי הוכרה על ידי ממשלת ארצות הברית כבת חסות, אף על פי שמזכיר המדינה וולטר קיו גרשם נותר עוין כלפי הממשלה החדשה.
בינואר 1895 התרחש ניסיון הפיכת-נגד ברפובליקה, בראשותו של רוברט וויליאם וילקוקס, במטרה להשיב את המלכה ליליואוקלאני לשלטון. ההפיכה נכשלה, ווילקוקס נידון למוות, אך הנשיא דול חנן אותו. בעקבות הקשר הוכרחה המלכה לשעבר ליליואוקלאני לוותר על המלוכה ב-24 בינואר 1895. בתמורה לחנינת חבריה למרד.
ב-1898, קצת לאחר תחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, הנשיא מקינלי חתם על הסכם סיפוח רפובליקת הוואי, שאושר לאחר מכן על ידי שתי הבתים.
פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג
פיליפ מוריץ, רוזן הנאו-מינצברג (בגרמנית: Philipp Moritz. von Hanau-Münzenberg; 25 באוגוסט 1605 – 3 באוגוסט 1638) היה רוזן הנאו מינצברג החל משנת 1612 עד מותו.
ילדות
פיליפ מוריץ היה בן שבע כאשר מת אביו והוא ירש את הרוזנות, צוואת אביו קבעה כי אמו תהיה עוצרת בלעדית עד הגיעו לבגרות, הצוואה אושרה על ידי בית המשפט הקיסרי העליון, בגיל שמונה נשלח לבית ספר שהוקם אחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, ובשנת 1613 המשיך את לימודיו באוניברסיטת בזל (שם למד גם סבו), בז'נבה ובסדן.
סיום העוצרות
שלטונו של פיליפ מוריץ החל בסכסוך עם אמו, הנסיכה קתרינה בלגיקה, על סיום שלטונה וגודל מושב האלמנות שלה, היא בקשה להמשיך כעוצרת אף לאחר הגיעו לגיל 25, גיל הבגרות המוכר, למרות הסכם שנחתם בשנת 1628, וחוות דעת משפטית מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת מרבורג, פיליפ מוריץ ניסה לגרש את אמו והסכסוך נלקח לבית המשפט הקיסרי העליון, שם התייחסו הצדדים זה לזה בגסות, פיליפ מוריץ אף סילק את אמו מארמון הנאו, עם זאת הוא פיצה אותה על כך שנה לאחר מכן, ושלטון אמו לא הסתיים כמו שצריך, לעומת זאת פיליפ מוריץ אכן הצליח ליישב כראוי עם בן דודו יוהאן ארנסט את מחלוקת אביו עם דודו אלברכט מהנאו-מינצברג, בנוגע לתחום שלטונו של הדוד.
מלחמת שלושים השנים וגלות
אחת הסיבות לכך שהעוצרות לא הסתיימה כנצרך הייתה מלחמת שלושים השנים, שהגיעה להנאו בשנת 1630, כשהכוחות הקיסריים הגיעו להנאו, בחר פיליפ מוריץ בצד שלהם, כדי לשמור על פיקודו הצבאי מונה הרוזן לקולונל וקיבל שלושה גדודים, כאשר בנובמבר 1631 כבשו השוודים את העיר בראשות המלך גוסטבוס אדולפוס, החליף פיליפ צד, הוא היה קלוויניסט והבחירה עבורו בין הקיסר הקתולי למלך הלותרני הייתה כבחירה בין סקילה וכריבדיס, המלך השוודי מינהו לקולונל והעניק לו גדוד שוודי, וכפרס על החלפת הצד הרחיב את אדמתו, וכן העניק לאחיו של פיליפ מוריץ, היינריך לודוויג (1609–1632) ויקוב יוהאן (1612–1636). כל השטחים הנוספים הללו אבדו בספטמבר 1634 כאשר כבש הקיסר הקתולי חזרה את המחוז, לאחר שניצח בקרב נורדלינגן. החלפת הצדדים גרמה לפיליפ מוריץ תדמית לא אמינה, והוא נמלט דרך מץ, רואן, ואמסטרדם לקרוביו ממשפחת אוראניה-נסאו, בהאג ודלפט, הוא הותיר אחריו את אחיו הצעיר יקוב יוהאן כעוצר עקב היותו נייטרלי פוליטית.
הנאו הייתה עיר מבצר מפותחת ונותרה כבושה בידי כוחות שוודים בפיקוד הגנרל יקוב פון רמסי, ששלט בסביבות העיר עד שנת 1638, במהלכם מנע מיקוב יוהאן כל השפעה כך שהאחרון עזב את העיר.
חזרה מגלות
ב-1637 התפייס פיליפ מוריץ עם הקיסר החדש, פרדיננד השלישי, והחליף צד פעם נוספת, חזרה אל הקתוליים. הוא חזר להנאו ב-17 בדצמבר 1637, אך הגנרל השוודי לא התרשם מכך וכלא אותו בטירת העיר, ללא ספק קיווה הגנרל להחזיק בעיר כפייף עבור המלך.
למרות זאת ב-11 בפברואר 1638, נערכה בעיר הפיכה בידי יוהאן וינטר פון גולדנבורן, מפקד כח העיר. והשוודים סולקו מן העיר ופיליפ מוריץ חזר אל השלטון, הגנרל רמסי נלקח אל דילנבורג ושם מת לאחר מספר חודשים מפציעה בקרבות הנאו.
מותו
פיליפ מוריץ מת ב-3 באוגוסט 1638 ונקבר כמסורת משפחתו בכנסיית סנט מרי בהנאו.
משפחתו
פיליפ מוריץ חזר להנאו בשנת 1626, ונישא לנסיכה זיבילה כריסטינה מאנהלט-דסאו, ונולדו להם חמישה ילדים:
אנטון שאגין
אנטון אלכסנדרוביץ' שאגין (ברוסית: Анто́н Алекса́ндрович Ша́гин; נולד ב-2 באפריל 1984) הוא שחקן רוסי, המוכר בתפקידו כמלס בסרט הקולנוע "המגונדרים" בבימויו של ואלרי טודורובסקי.
ביוגרפיה
אנטון גורשקוב (שאגין) נולד בקימרי, מחוז קלינין, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות. את ילדותו העביר בעיר קאראצ'ב, שבמחוז בריאנסק.
לפני שלמד בבית הספר, הוא נשא את השם אנטון גורשקוב (שאגין היה שם המשפחה של אביו החורג). כשאנטון היה בן 14, אמו נפטרה. אחרי כיתה ט' הוא למד בבית ספר מקצועי כמנעולן. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר המקצועי הוא עבד שנה אחת כמנעולן ונסע למוסקבה כדי להירשם לבית הספר לאמנות במוסקבה.
בשנת 2006 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות במוסקבה ושנה לאחר מכן כבר הופיע בסרט "המגונדרים" שזכה להצלחה רבה. הוא זכה בפרס התיאטרון "עלה הזהב" בשנת 2006 לשחקן הטוב בהצגה "אל תיפרד מאהובך" מטעם בית הספר לאמנות במוסקבה. משנת 2009 הוא חבר צוות תיאטרון לנקום במוסקבה. בין הצגות שהוא שיחק גם "יום מחייו של אופריצ'ניק" בשנת 2016.
חיים אישיים
הוא נשוי לחברתו לכיתה ורוניקה איסאייבה. ילדיהם הם הבן מאטוויי (יליד 2008) והבת פולינה (ילידת 2014).
בריאן תיסן-איטון
בריאן תיסן-איטון (באנגלית: Brianne Theisen-Eaton; נולדה ב-18 בדצמבר 1988) היא אתלטית קנדית שהתחרתה בקרב רב, פעמיים סגנית אלופת עולם (בייג'ינג 2015 ומוסקבה 2013) בקרב שבע, זוכת מדליית ארד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקרב שבע ואלופת העולם באולם (פורטלנד 2016) בקרב חמש. בתחילת 2017 פרשה מפעילות.
ביוגרפיה
תיסן-איטון נולדה בססקטון וגדלה בהומבולדט שססקצ'ואן. ב-2007 היא זכתה במדליית זהב בקרב שבע במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער שהתקיימו בסאו פאולו שבברזיל. באותה שנה החלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת אורגון, במהלך לימודיה זכתה שלוש פעמים באליפות ה-NCAA בקרב שבע, שלוש פעמים בקרב חמש ופעם אחת עם נבחרת השליחות 4x100 מטר, הישגיה ב-NCAA הובילו לבחירתה כאחת הפיינליסטיות לזכייה בגביע באוורמן.
באליפות העולם באתלטיקה 2009 סיימה במקום ה-15 עם 5,949 נקודות. באליפות שיפרה את שיאיה האישים בריצת 100 מטר משוכות, קפיצה לגובה וריצת 800 מטר. באולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-10 בתוצאה של 6,383 נקודות עם שיאים אישים בהדיפת כדור ברזל, קפיצה למרחק, הטלת כידון וריצת 800 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 זכתה במדליית כסף עם שיא אישי של 6,530 נקודות לאחר האלופה האנה מלינצ'נקו (6,586 נקודות). ב-2014 זכתה במדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה באולם בשיא קנדי של 4,768 נקודות בקרב חמש, לאחר נדין ברוארסן מהולנד. בהמשך השנה זכתה במדליית זהב במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגלאזגו בתוצאה של 6,597 בקרב שבע. במאי 2015 שיפרה את שיאה האישי בקרב שבע כשהשיגה 6,808 נקודות כשניצחה בתחרות ההייפו באוסטריה. בהמשך השנה זכתה במדליית כסף באליפות העולם בתוצאה של 6,554 נקודות לאחר האלופה ג'סיקה אניס-היל שהשיגה 6,669 נקודות.
במרץ 2016 זכתה במדליית זהב בקרב חמש באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד בשיא צפון אמריקה חדש של 4,881 נקודות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית ארד בקרב שבע בתוצאה של 6,653 נקודות לאחר המנצחת נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,810 נקודות) וג'סיקה אניס-היל מבריטניה (6,775 נקודות).
חייה האישיים
תיסן-איטון נישאה ב-2013 לאתלט האמריקאי אשטון איטון, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם בקרב עשר. השניים התאמנו יחדיו עד פרישתם המשותפת.
אנני ג'אמפ קאנון
אנני ג'אמפ קאנון (אנגלית: Annie Jump Cannon, 11 בדצמבר 1863 - 13 באפריל 1941) הייתה אסטרונומית אמריקאית משפיעה, זוכת מדליית הנרי דרייפר לשנת 1931. עבודתה המרכזית שבזכותה התפרסמה היא סיווג ספקטרלי של כוכבים. סיווג זה, המשמש בגרסתו המורחבת גם בימינו, סייע רבות בהבנת דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, תרשים הקושר את הבהירות המוחלטת של כוכב לטמפרטורת פני השטח שלו.
ביוגרפיה
אנני ג'אמפ קאנון נולדה בדובר שבמדינת דלאוור בארצות הברית ב-11 בדצמבר 1863. היא הייתה הבת המבוגרת מבין שלוש בנותיו של וילסון קאנון, בונה ספינות וסנטור ולאשתו השנייה מארי ג'אמפ. כבר מילדותה סבלה מלקות שמיעה. עניינה באסטרונומיה החל בגיל צעיר, כאשר אמה מארי לימדה אותה לזהות את קבוצות הכוכבים. אמה הציעה לה לפנות ללימודי מדע: מתמטיקה, כימיה וביולוגיה במכללת נשים, מכללת ולסלי. במכללה זו רכשה קאנון את השכלתה המקצועית.
לאחר פטירתה של אמה, ב-1894 חזרה קאנון למכללת ולסלי למחלקת פיזיקה. ב-1896 לקחה חלק בניסוי ראשון בקרינת רנטגן והחלה את עבודתה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד.
לימודים והשכלה
השכלתה של קאנון הייתה מאוד לא אופיינית עבור אישה של תקופתה. בסוף המאה ה-19. בתקופה זו רק מעט נשים עסקו במדע.
קאנון רכשה תואר ראשון במכללת ולסלי ב-1884 ובאותה השנה הפכה ל"סטודנטית מיוחדת" במחלקת אסטרונומיה במכללת רדקליף. ב-1896 הצטרפה לצוות מחקר במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד תחת הנחייתו של אדוארד צ'ארלס פיקרינג. עסקה באיסוף נתונים אסטרונומיים מהמצפה ובסיווגם של כוכבים, דבר שהפך לעיסוקה המקצועי.
השלימה תואר שני במכללת ולסלי ב-1907. ב-1918 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלאוור. קאנון הייתה האישה הראשונה שהוענק לה תואר דוקטור באסטרונומיה מאוניברסיטת חרונינגן והאישה הראשון שהוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד, תואר שהוענק לה ב-1925. בנוסף, ב-1925 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במכללת ולסלי, בה רכשה את התואר הראשון והשני שלה. ב-1935 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוגלתורפ וב-1937 ממכללת מאונט הוליוק.
במכללת וולסלי השתייכה למחלקת פיזיקה, מכיוון שמחלקת אסטרונומיה לא הייתה קיימת בה באותה התקופה. מחלקת המדעים המדויקים של המכללה נחשבה למחלקה חזקה בזכות תמיכה של מספר פרופסורים בכירים מאוניברסיטת הרווארד, אשר יצרו מעבדת הוראה לפיזיקה לתואר ראשון הדומה למעבדת ההוראה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שנחשב לאחד ממכוני המחקר המובילים בעולם. שרה פרנסס ויטינג הייתה ראש המעבדה והמנחה של קאנון והשפיעה רבות על התעניינותה בספקטרוסקופיה, שיטה חיונית לסיווג ספקטרלי שהפך לעיסוקה של קאנון.
קריירה
לאחר השלמת תואר ראשון, ב-1896 הצטרפה לצוות מחקר בהנחייתו של אדוארד צ'ארלס פיקרינג. עבודתה כללה קיטלוג וסיווג של כוכבים נראים. צוות מחקר זה כלל מספר נשים שעסקו בחישובים מורכבים והשתכרו חצי דולר ליום, סכום שנחשב לנמוך באותה התקופה. צוות מחקר זה מוכר בכינוי "מחשבות הרווארד" או בכינוי השלילי "הרמונו של פיקרינג" וכלל בין היתר מדעניות כמו וילמינה פלמינג והנרייטה ליוויט. בחירתו של פיקרינג להעסיק נשים נבעה כנראה מסיבות כלכליות, מכיוון ששכר הנשים המקובל באותן השנים היה נמוך מאוד ביחס לשכר המקובל עבור גברים ובכך התאפשר לו להעסיק כמות גדולה יותר של חוקרים. צוות מחקר זה פרסם קטלוג כוכבים חשוב בשם קטלוג הנרי דראפר, (Henry Draper Catalogue (HD, המסווג 225,300 כוכבים לפי נתונים ספקטרליים שלהם. הקטלוג כיסה כמעט את כל הכוכבים הנראים (עד לבהירות נראית של 9+) המוכרים באותה התקופה. נחשב כפריצת דרך משמעותית בתקופתו ומהווה בסיס לקטלוגים שבאו אחריו. לקטלוג יצאו מספר המשכים ועדכונים, כך שבמצטבר כ-350 אלף כוכבים סווגו על ידי קאנון.
עבודתה של קאנון בצוות הובילה למספר פרסים אקדמאיים. ב-1929 הוגדרה כאחת מ-12 הנשים הגדולות בארצות הברית על ידי ארגון ליגת הנשים המצביעות.
ב-1938 קיבלה משרה קבועה במצפה הכוכבים של הרווארד. קאנון נחשבה למומחית עולמית בתחום של סיווג כוכבים ותרמה רבות לשיטת הסיווג ספקטרלי המקובלת באסטרופיזיקה.
שנים מאוחרות ומותה
לאחר קריירה מדעית המתפרסת על כ-40 שנים, בשנת 1940 פרשה קאנון לגמלאות. באותה התקופה עסקה במתן עזרה לנשים לקבל הכרה והערכה של הקהילה המדעית. עבודתה כאשת מקצוע בעלת שם עולמי תרמה רבות להכרתן של נשים באסטרונומיה.
אנני קאנון נפטרה ב-1941 בקיימברידג' שמסצ'וסטס בגיל 77. האגודה האסטרונומית האמריקנית מעניקה מדי שנה פרס הקרוי על שמה, פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה (Annie Jump Cannon Award in Astronomy). פרס זה מוענק לנשים בעלות הישגים בולטים בתחום חקר החלל.
סיווג ספקטרלי
עבודתה של קאנון התמקדה בסיווג כוכבים על פי ספקטרום הפליטה שלהם, שיטה הנהוגה בקרב אסטרונומים גם בימינו. בתקופת עבודתה במצפה, הצוות השתמש בספקטרוסקופים על מנת ליצור תצלום ספקטרה של מאות אלפי כוכבים. הספקטרום המדויק של כל כוכב מצביע על הרכבו הכימי ועל הטמפרטורה האפקטיבית שלו ובכך מהווה "טביעת אצבע" אופיינית של הכוכב.
עבודת הקיטלוג של קאנון וצוות המחקר שלה הייתה לסווג כוכבים שונים לסוגים שונים המוכרים באותיות O, B, A, F, G, K, M. סיווג זה שהיה פרי המצאתה מוכר גם בשם "סיווג הרווארד" משמש את האסטרופיזיקאים עד ימינו. השיטה מבוססת על עוצמת קווי בליעה בסדרת בלמר. נטען כי הנרי נוריס ראסל היה זה שהמציא את משפט המנמוניקה Oh, Be A Fine Girl, Kiss Me הנועד לעזור לזכור את סדר סוגי הכוכבים.
במצטבר סיווגה קאנון יחד עם צוות המחקר למעלה מרבע מיליון כוכבים. קטלוג ה-HD שאותו פרסמו משמש רבות גם במחקר מודרני.
עיסוקים אחרים
פרט להיותה מדענית, עסקה קאנון במספר תחומים אחרים, על אף מגבלת השמיעה שלה: היא ניגנה בפסנתר והייתה חובבת טיולים וצלמת חובבת ואף הוציאה חוברת צילומים מטיולה באירופה ב-1892. הייתה פעילה למען זכות בחירה לנשים וחברה במפלגת הנשים הלאומית.
פרסים והנצחה
קאנון זכתה במספר פרסים חשובים, הבולטים ביניהם הם מדליית הנרי דרייפר ב-1931 ופרס אלן ריצ'רדס ב-1932. על שמה קרויים מספר דברים במדע:
נעולים
נעולים (במקור: Lockout; ידוע גם בשם MS One: Maximum Security) הוא סרט פעולה משולב מדע בדיוני צרפתי משנת 2012 בבימוים של ג'יימס מת'ר וסטפן סנט. לגר, אשר כתבו את התסריט לסרט ביחד עם לוק בסון. בסרט מככבים גאי פירס, מגי גרייס, וינסנט רייגן, ג'וזף גילגאן, לני ג'יימס ופיטר סטורמר. צילומי הסרט התקיימו בבלגרד, והוא יצא לאקרנים ב-13 באפריל 2012 בארצות הברית ובצפון אמריקה.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מספרת את סיפורו של סנואו (גאי פירס), סוכן CIA לשעבר אשר הופלל על פשע שלא ביצע ונשלח לכלא בחלל, אשר מציעים לו את חירותו, תמורת הצלת בתו של נשיא ארצות הברית אמילי (מגי גרייס) מאותו הכלא, לאחר שהשתלטו עליו 500 האסירים שבתוכו, תחת הנהגתם של אלכס (וינסנט רייגן) ואחיו הפסיכוטי היידל (גוז'ף גילגאן).
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 37% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 118 ביקורות.