cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטמעת חשיבה מגדרית
הטמעה במדיניות המרכזית
ספר התקציב כלל בשנה זאת, ניתוח מגדרי ראשוני של תקציבי משרדי הממשלה ויחידות הסמך. הישג זה התאפשר הודות לפעילות משותפת של חברות הכנסת ד"ר עליזה לביא (יש עתיד), יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה, וח"כ מרב מיכאלי (עבודה); יעל מבורך, סגנית ראש אגף התקציבים במשרד האוצר, שמונתה על ידי שר האוצר יאיר לפיד לעמוד בראש הוועדה לבחינה מגדרית של תקציב המדינה בישראל; חברי הוועדה ואנשי משרד האוצר נוספים שנרתמו למשימה. הניתוחים המגדריים הראשוניים נמצאים בספרי התקציב (2015) שהונחו על שולחן הכנסת. בשלב זה התחלקו הניתוחים לשניים: השלכות מגדריות של הצעת התקציב על עובדי/ות המשרד והשלכות על מקבלי/ות שירותי המשרד. הצעת תקציב זו נפלה בסופו של דבר בעקבות חילוקי דעות בתוך הממשלה, וכתוצאה מכך נערכו בחירות כלליות בחודש מרץ 2015.
לאחר הבחירות ומינויו של שר אוצר חדש, משה כחלון (כולנו) וכן, מינוי ראשון של שרה לשוויון חברתי, שוויון מגדרי, שוויון מיעוטים וקידום צעירים וגמלאים, גילה גמליאל (הליכוד), הודיעה הממשלה על המשך יישום ההחלטה במסגרת הצעת התקציב לשנים 2015-2016. לפיכך, ב-26 באוקטובר 2015, ערכה וועדת הכספים של הכנסת דיון תקדימי, בניתוח מגדרי של תקציב המדינה לשנים אלו. בהמשך לכך ערכה יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה, ח"כ עאידה תומא סלימאן (הרשימה המשותפת), סדרת דיונים, בהם התבקש כל משרד ממשלתי להציג בתורו בפני הוועדה, את פרק הניתוח המגדרי בספר התקציב שלו.
על פי החלטת הממשלה, החל מתקציב 2018, יעשה ניתוח מלא של כל סעיפי תקציב המדינה בהיבט מגדרי. עד אז תפעל ועדת מעקב ובקרה ליישום חובת הניתוח המגדרי של התקציב. ועדת המעקב אכן החלה לפעול והיא מנתחת את הבעיות ואת דרכי ההתמודדות לשינוי וצמצום פערים.
המדריך לניתוח מגדרי של תקציבים ברשויות מקומיות
על בסיס הניסיון שנצבר במסגרת העבודה של "פורום נשים לתקציב הוגן" ושל מרכז אדוה במהלך השנים 2004–2013 ברשויות מקומיות שונות בארץ, פותח מדריך, המציג קווים מנחים לניתוח מגדרי של תקציבים על פי שלושה מודלים:
המדריך מבוסס על מדריכים בינלאומיים ועל מודלים לניתוח מגדרי של תקציבים שנעשה בהם שימוש במדינות רבות.
המדריך נכתב על ידי יעל חסון והוצא לאור על ידי מרכז אדוה.
פעולות להטמעת חשיבה מגדרית במדיניות המקומית
פעולות להטמעת חשיבה מגדרית במדיניות המקומית נערכו בשני מישורים:
רקע
החלטה 1325 שהתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-31 באוקטובר 2000, מכירה לראשונה בכך שנשים ונערות באזורי סכסוך אלים חוות את הסכסוך באופן שונה, ומתוקף החוויה הזאת יש ליצור מסגרת משפטית ופוליטית שבאמצעותה יוכלו הנשים לדרוש את מקומן ולהשמיע את קולן בנושאי שלום וביטחון. החלטה זו מתבססת על החלטות עבר של מועצת הביטחון, על התחייבות הצהרת בייג'ינג ועל הצהרת נשיא המועצה ביום האומות המאוחדות לזכויות האישה ולשלום בינלאומי (יום האישה הבינלאומי) ב-8 במרץ 2000.
להחלטה שלושה מרכיבים עיקריים: בגוף ההחלטה ישנה קריאה להטמעת חשיבה מגדרית בכל הליכי קבלת החלטות וכן להליכי העצמת נשים בקרב כל חברות האו"ם על מנת לקדם יותר נשים למוקדי הכרעה במישור המדינתי.
ייחודיות החלטה 1325 טמונה בעובדה כי לראשונה מכירה מועצת הביטחון של האו"ם בחשיבות הנושאים המגדריים הללו וכורכת יחדיו את הדרישה להגן ולמנוע אלימות נגד נשים יחד עם ייצוגן במוקדי הכרעה, כולל הכרה כי נשים יכולות להביא עמן את היכולות להביא לסיום סכסוכים אלימים ברחבי העולם.
יישום החלטה 1325 בישראל
מדינת ישראל היא המדינה הראשונה בעולם אשר אימצה את החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם לחוק. בשנת 2005 חוקקה הכנסת את סעיף 6ג1 לחוק שיווי זכויות האישה התשי"א -1951 אשר קבע לראשונה כי על כל וועדה ציבורית, וועדת חקירה וצוות למדיניות לאומית אשר הממשלה ממנה, חלה החובה להוביל לביטוי הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה. החובה חלה על צוות העוסק בכל תחום, לרבות בתחומי חוץ וביטחון. החוק, בהשראת החלטה 1325, מחייב ייצוג הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה גם בכל גוף אשר מוקם לשם מניעה, ניהול או פתרון של סכסוך מדיני או בינלאומי, לרבות ניהול משא ומתן, ובכלל זה לקראת חתימה על הסכם ביניים או על חוזה שלום.
תיקון החוק לא נוצר בחלל ריק. קדמה לו פעילות ענפה של ארגוני נשים, בהובלת ארגון 'אישה לאישה'. במסגרת זאת פרסם 'אישה לאישה' דו"ח אשר הוגש לכינוס ה-49 של הוועדה לקידום מעמד האישה באו"ם. הדו"ח הצביע על כך שבישראל אין מספיק מנגנונים יעילים שיבטיחו ייצוגן של נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בהליכי קבלת החלטות.
העדר המנגנונים לשילוב נשים, לצד חשיבות שילובן של נשים על רקע הסכסוך המתמשך בישראל, הובילו את חברות הכנסת דאז יולי תמיר ואתי לבני, לתקן את החוק. לאחר חקיקת החוק, ממשלת ישראל המשיכה להתעלם מחובתה למנות נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה לגופים ציבוריים.
על כן, עמותת איתך-מעכי משפטניות למען צדק חברתי, החלה במאבק לחייב את המדינה ליישם את החוק. במסגרת זאת הוגשו על ידי העמותה שש עתירות לבג"ץ, כנגד גופים אשר לא עמדו בדרישות החוק. כך, בשנת 2008, דרשה עמותת איתך-מעכי יחד עם ארגונים נוספים, למנות נשים בוועדת גולדברג להסדרת התיישבות הבדואים בנגב (בג"ץ 3974/08) בהתאם דרשה העמותה למנות נשים בוועדה לבחינת איחוד רמלה ולוד בשנת 2009 (בג"ץ 2475/09). בעקבות דרישה זאת מונתה אישה לוועדה וכן נקבע על ידי בג"ץ כי משרד הפנים מחויב ביצירת נוהל ליישום החוק.
בשנת 2010 הוגשה יחד עם ארגונים נוספים עתירה כנגד ועדת טירקל לבחינת אירוע המשט הטורקי (בג"ץ 5060/10). בעתירה נטען כי שילוב נשים ועמדות מגדריות בוועדה זאת מגשים את עקרונות החלטה 1325. בזכות פסק הדין של בג"ץ בנושא, השתפרה מפת הייצוג בגופים ציבוריים החוסים תחת החוק. שיפור משמעותי נוסף גובש לאחר עתירת העמותה בשנת 2011, יחד עם 13 ארגונים נוספים, כנגד ועדת טרכטנברג אשר הוקמה לאחר מחאת הקיץ. בעקבות העתירה, מונתה לראשונה אישה ערביה לוועדת בדיקה ממשלתית ובכך ניתן עוד ביטוי לדרישת ייצוג הולם לנשים ממגוון הקבוצות, הקבועה בחוק.
בד בבד עם המהלך המשפטי, המשיכה הפעילות ליישום החלטה 1325 במישורים נוספים. כך, בשנת 2007 חוקקה הכנסת את סעיף 6ג2 לחוק שיווי זכויות האישה אשר חייב ניתוח מגדרי לכל הצעת חוק הנוגעת "לשוויון בין המינים". כמו כן, ארגוני נשים ופעילות פמיניסטיות פעלו לקידום את הטמעת עקרונות החלטה 1325 בישראל.
זמן קצר אחרי קבלת החוק, הוקמה נציבות הנשים הבינלאומית (International Women Commission), שבה היו חברות פעילות ישראליות, פלסטיניות ומהקהילה הבינלאומית. עיקר עבודתה של הנציבות הייתה להעלות מודעות בקרב מקבלי החלטות בישראל, ברשות הפלסטינית ובעולם לאימוץ החלטה 1325 של מועצת הביטחון ולדאוג לשילוב נשים ופרספקטיבה מגדרית בכל תהליכי השלום והמשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים.
בהמשך לכך, ולאור חשיבות הטמעת עקרונות ההחלטה ומתוך הבנה כי גיבוש מדיניות ליישום ההחלטה מחייבת אסטרטגיה הוליסטית רחבת היקף, חברו בשנת 2012 ארגונים ופעילות בתנועה הפמיניסטית לקידום אימוץ תוכנית פעולה כוללת על ידי הממשלה, אשר תכלול את כלל הכלים והאמצעים לקידום החלטה זאת. בכך מבקשים ארגוני הנשים כי הממשלה תפעל בדומה לעשרות מדינות ברחבי העולם אשר פיתחו ואימצו תוכניות פעולה לאומיות ליישום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בדצמבר 2014 החליטה ממשלת ישראל להקים צוות לגיבוש תוכנית פעולה ממשלתית כוללת ליישום ההחלטה. החלטת הממשלה 2331 הרחיבה את היריעה מעט מגדר הייצוג, אך עדיין איננה מטפלת בעקרון ההגנה ועקרון השיתוף ביישוב הסכסוך והשיקום. הרשות למעמד האישה לא הקימה את הוועדה אשר אמורה לקדם את יישום ההחלטה, כפי שנקבע בהחלטת הממשלה. משהוקם המשרד לשוויון חברתי ומגדרי, הועבר הנושא לטיפולו.
ביקורת על תוכנית יישום החלטה 1325 בישראל
בנייר עמדה מטעם ארגוני זכויות נשים יהודיות ופלסטיניות בישראל, עולה ביקורת על התוכנית ליישום החלטת האו"ם 1325 סביב סוגיית הדרת הנשים הפלסטיניות תושבות המדינה. הנייר מצביע על הסתירה הקיימת בין הדיבור על ייצוג נשים ממגוון קבוצות באוכלוסייה ושמירה על ביטחונן, לבין התעלמות תוכנית הפעולה מהנשים הפלסטיניות.
לפי נייר העמדה, קולן של נשים פלסטיניות שהן אזרחיות המדינה אינו נשמע במסגרת תוכנית הפעולה הכוללת, וארגוני נשים יהודיות ופלסטיניות הודרו מההשתתפות בגיבושה או שמצאו שעמדותיהן הושתקו ונשארו בשוליים. מסיבה זו הן מתנגדות לתהליך הגיבוש ולתוצאה הסופית של תוכנית הפעולה הכוללת.
בנייר עמדה זה מוצגים חוסרים שיש לדעתן בתוכנית הפעולה הכוללת ובהם: הכרה בהשפעת הכיבוש הישראלי על נשים ונערות, הכרה בנשים הפלסטיניות אזרחיות המדינה כחלק ממיעוט לאומי, וכן הכרה בעובדה שלעיתים הביטחון בישראל עלול לבוא על חשבונם, חירויותיהם וזכויותיהם של האזרחים הפלסטינים בישראל (נשים כגברים). עוד נטען בנייר העמדה כי תוכנית הפעולה הכוללת אינה מביאה בחשבון מידע על המציאות המורכבת שהנשים הפלסטיניות אזרחיות המדינה מתמודדות עמה, כחלק מהיותן מיעוט פלסטיני בישראל; כתוצאה מכך, אין בתוכנית ביטוי לצרכים העכשוויים והעתידיים של נשים אלו. מחברות נייר העמדה מונות תחומים רבים שבהם יש אפליה נגד פלסטינים בכלל ונשים פלסטיניות בפרט.
נייר עמדה מטעם ארגוני זכויות נשים יהודיות ופלסטיניות בישראל, שפורסם לאחר סדנה בנושא שהתקיימה ב-20–21 באפריל 2015 בירושלים.
ביקורת נוספת מעלה את סוגיית הדרת הנשים הפלסטיניות שאינן תושבות המדינה.
פערי שכר מגדריים בישראל
נשים מהוות קרוב למחצית מכוח העבודה האזרחי בישראל. למרות הגידול בשיעור ההשתתפות של נשים בשוק העבודה והעלייה המתמדת בהשכלתן, פערי השכר המגדריים נותרו כמעט ללא שינוי. לדוגמה, בשנת 2014 עמד הפער על 33% בהכנסה הממוצעת ברוטו לחודש ו-16% בהכנסה הממוצעת ברוטו לשעת עבודה. בהשוואה למדינות ה-OECD, ישראל עודנה ממוקמת במקום הרביעי מבין 'שיאניות' פערי השכר, לאחר גרמניה, קוריאה ויפן.
כחלק מהמיזם גובש מדריך למעסיק/ה המלווה לבדיקת פערי שכר בארגון ובתכנון ויישום תהליך של שינוי הדרגתי ומותאם לצמצום הפערים. כן, פותח מחשבון פערי שכר, לניתוח מגדרי של נתוני השכר בארגון, ובאמצעותו ניתן לבחון פערים ברכיבי השכר השונים. הכלי פותח בהשראת מודלים קיימים בעולם, ומאפשר לערוך בדיקה פנימית ואנונימית, ביעילות וללא עלות, על מנת לעמוד על טיבם, היקפם ומיקומם של פערי השכר המגדריים.
הטמעה בארגונים
במקצועות ותחומי פעילות רבים נשים פועלות בסביבות גבריות, הרוויות בחסמים ודפוסי פעולה המקשים על פעילותן ומצמצמים את יכולת ההתקדמות וההשפעה שלהן. חוויה זו משותפת לנשים בתחומים מקצועיים מגוונים.
"המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית - שוות", הוקם בתוך מכון ון ליר, מתוך מחויבות לרעיון של הטמעת חשיבה מגדרית (gender mainstreaming) כאסטרטגיה כוללת. מטרתו לקדם את מעמדן הדמוקרטי והאזרחי של נשים מקבוצות שונות. כדי להתמודד מול החסמים בזירה המקצועית, הקים המרכז את "שוות בארגונים" - רשת של קבוצות הפועלות בארגונים ושדות מקצועיים לקידום הוגנות, כבוד ושוויון לנשים בסביבות הפעולה המקצועיות שלהן ובקהילות בהן הן חיות. הקבוצות מתכנסות סביב מכנה המשותף לכל קבוצה – נשים אשר עובדות באותו ארגון, נשות מקצוע מתחום מקצועי מסוים, ואף שייכות לקהילה או מקום מגורים. באמצעות נקודת המבט המגדרית, חושפות ומזהות הנשים את החסמים והדפוסים הפועלים עליהן ומגבשות יחד דרכי פעולה לשינוי ולשיפור בסביבתן המקצועית והקהילתית.
בסוף שנת 2015, התפרסם מדריך לנשים הפועלות לקידום מעמדן של נשים בארגונים שונים. המדריך נכתב על ידי הדס בן אליהו ומציג את מודל הפעולה של "שוות בארגונים" ותהליך העבודה בקבוצות, ומציע כלים ישומיים ואסטרטגיות פעולה.
מודל מוצע להסכם קיבוצי המקדם שוויון מגדרי במקומות עבודה
מסמך המציע מודל להסכם קיבוצי רגיש מגדרית, המעודד קידום זכויות של נשים במקומות עבודה, בדגש על זכויות הוריות של נשים וגברים, וכן מבקש להציע דפוסי העסקה גמישים לעובד/ת, החורגים מדפוס ההעסקה המסורתי.
על-פי הנחת המוצא של מודל זה, ויתורים בעבודה לטובת הורות נעשים כיום באופן כמעט בלעדי על ידי נשים, ובכך נפגעת יכולתן להשתלב ולהתקדם בשוק העבודה. משכך, כדי לקדם שוויון מגדרי במקומות עבודה, יש לסייע להורים לשלב בין עבודה לחיי משפחה (איזון חיים-עבודה) באופן מאוזן מגדרית. לצד זאת, המודל מעודד קידום נשים בכל הדרגות והתפקידים, כמו גם יצירת סביבת עבודה בטוחה ומכבדת לנשים העובדות.
המודל עוסק בתחומים שונים מחיי היום-יום בעבודה: הקמת מנגנונים לקידום שוויון מגדרי על ידי המעסיק/ה, סדרי עבודה, קבלת עובדים/ות וקידומם/ן באופן שאיננו מפלה מגדרית, תנאים סוציאליים (כגון מסגרות לילדים וזמן פנאי), מניעת הטרדה מינית ואופן הטיפול באירועים מסוג זה.
המודל נערך במסגרת הקליניקה לזכויות נשים בעבודה במרכז לחינוך משפטי קליני בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית עו"ד תמי קצביאן ופרופ' גיא דוידוב.
קוד וולונטרי למניעת הטרדה מינית במקומות עבודה
הטרדה מינית היא תופעה חברתית, הפוגעת בכבוד האדם, בחירותו, בפרטיותו ובזכותו לשוויון. ההטרדה המינית במקומות העבודה שכיחה וחמורה, וניתן לראותה בארגונים גדולים כקטנים, פרטיים כציבוריים. מחקרים מוכיחים שבארגון שבו קיימת אווירה המאפשרת הטרדה מינית יורד פריון העובדים והארגון מאבד ידע ארגוני יקר.
הקוד גובש בעצה אחת עם ראש הרשות לקידום מעמד האשה, עו"ד ורד סוויד, ונציבת שוויון הזדמנויות בעבודה, עו"ד ציונה קניג, נתמך על ידי משרד הכלכלה ונערך בשיתוף בעלי עניין רבים וביניהם מרכזי הסיוע, יועצים משפטיים וארגוניים, נשות אקדמיה, ארגוני נשים ואיגודי מעסיקים ועובדים. הוא כולל כמה דרישות שאינן קיימות כיום בחוק: חובת הארגון לדאוג להכשרה מקצועית לממונות במקומות העבודה למניעת הטרדה מינית (כיום הדברים אינם מוסדרים בחקיקה); חובת הארגון לקבוע תקציב שנתי למניעה והתמודדות עם הטרדות מיניות בארגון (כיום אין תקצוב ייעודי לנושא); מנגנון להסדרת היחסים האינטימיים בתוך הארגון (כיום ארגונים רבים אינם מסדירים זאת וחושפים עצמם להליכים משפטיים בשל כך); והסדרת הליך הבירור של תלונה על הטרדה מינית בתוך הארגון (התקנות הקיימות מתייחסות אינן ברורות בתחום זה).
מטרת הקוד לצמצם את התופעה ולתת מענה לפערים וצרכים העולים מהשטח, להתוות למעסיקים את הדרך ליצירת סביבת עבודה בטוחה בלא הטרדות מיניות. הקוד מגשר בין שפת המחוקק לשפת הארגון ומקל על הארגונים להשיג את אווירת הביטחון החשובה לעובדיו.
הקוד הוא כלי עבודה מובנה ושיטתי להתמודדות עם התופעה ומטרתו לסייע למעסיקים ביישום החוק וביצירת תרבות ארגונית מכבדת ונקייה מהטרדות. הקוד קובע בין היתר, את משך ותכני ההכשרה של הממונה על מניעת הטרדה מינית, תדירות הדרכות לעובדים, נוהל טיפול בתלונה, קיום סקר הנהלה שנתי, וביצוע בדיקה פנימית על ידי הארגון בתחום הטיפול והמניעה.
לאחר יישום של תהליך פנים ארגוני, בו תוטמע מערכת הניהול בהתאם לדרישות, יערכו נציגי מכון התקנים הישראלי מבדק מקדים בארגון, ובהמשך סוקרים של המכון, שהתמחו בבחינת נושא זה, יבצעו מבדק המאשר התאמה של הארגון למפרט. ארגונים אשר עברו את המבדק וימצאו כעומדים בדרישות הקוד, ולאחר חתימת הארגון על התחייבות למבדק אחת לשנתיים, יקבלו תעודת תו תקן, המעיד על הארגון כפועל למניעה וטיפול בהטרדה מינית וניתן יהיה לפרסמו על מסמכי הארגון.
הטמעה בחינוך
החינוך לשוויון מגדרי בישראל הוגדר כהוראה מחייבת בחוזר מנכ"ל תשס"ג\4 (ד)4-4.9, אשר קבע את עקרונות היסוד עליהם יושתת: "שוויון הזדמנויות בחינוך לשני המינים משמעו יצירת סביבה חינוכית-תרבותית ואקלים חינוכי המבטיחים, לא רק ברמת ההצהרה אלא גם בפועל, נגישות שווה להתנסויות חינוכיות מגוונות ועידוד וקידום תלמידים ותלמידות על פי הכישורים, המיומנויות וההתאמה האישית, באופן ענייני ולא סטריאוטיפי. תפיסה שוויונית אמיתית, שיש לה גם ביטויים התנהגותיים ולא ביטויים הצהרתיים בלבד, מחייבת את המחנכים ואת מכשירי המורים לפיתוח הפוטנציאל האישי של כל תלמיד ותלמידה, להקפדה על מתן תגמולים על פי מדדים ענייניים ולהדרכת התלמידים והתלמידות לבדיקת אופציות מגוונות בהשכלה, ברכישת מקצוע וקריירה, וכל זאת מתוך גישה המנותקת מציפיות לא רלוונטיות. חינוך לשוויון הזדמנויות משמעו מחויבות לשיפור הדימוי העצמי של התלמידים והעוסקים בחינוך, ומטרתו לאפשר הזדמנויות שוות למימוש עצמי בהווה כתשתית לרווחה אישית וחברתית ולהישגים אישיים התואמים את היכולת ואת השאיפות של התלמידות והתלמידים בבגרותם".
תוכניות היחידה לשוויון בין המינים של משרד החינוך, מטרתן לאפשר הטמעה של חשיבה מגדרית בזירות השונות של מגדר בבית הספר: תרבות ארגונית, תוכניות הלימודים, התכנים נלמדים, עיסוק במיניות וההרכב המגדרי של העובדים במערכת ויחסי הסמכות בה.
הטמעה בבריאות
חוקרות פמיניסטיות טוענות כי בריאות פיזית ונפשית של נשים אינה נגזרת רק מגורמים ביולוגים, אלא מושפעת גם מגורמים חברתיים כגון עולם העבודה, מצב כלכלי, ציפיות חברתיות ונורמות תרבותיות.
תכנון עירוני
המדיניות התכנונית מנקודת מבט מגדרית נהגתה במטרה להגדיר צרכים מגדריים בגיבוש מדיניות תכנונית אשר במהותה משפיעה על עיצוב מרחב חיי היום-יום של כל אחת ואחד. על כן היא שואלת:
באיזו מידה עיצוב המרחב מושפע מיסודות שונים ומבטא את צרכינו?
איך באים צרכינו לידי ביטוי, אם אמנם באים לידי ביטוי, במרחב שאנו חיים בו, הן הפרטי - הבית, והן הציבורי - השכונה או העיר?
מהם צרכינו? מי מגדיר אותם?
האם זהותנו המגדרית משנה את הגדרת צרכינו?
האם אנו מרגישים חלק ממרחב זה? האם נוח לנו בו? האם יש לנו תחושת שייכות? האם אנו מרגישים מחויבים למרחב חיים זה?
תכנון התחבורה
דפוסי הנסיעה של נשים והשימושים שהן עושות באמצעי תחבורה שונים מאלה של הגברים. השוני נובע מאי שוויון מגדרי בתוך הבית ובשוק העבודה, ולכן גם במיקום פעולותיהן במרחב העירוני. בכל מדינות אירופה פחות נשים מגברים עושות שימוש ברכב פרטי ונשים מהוות רוב בקרב המשתמשים בתחבורה הציבורית.
נשים, בהשוואה לגברים, עורכות יותר נסיעות ביום, אך למרחקים קצרים יותר. זאת מאחר שנשים עובדות קרוב יותר לבית, מועסקות בשיעורים גבוהים במשרות חלקיות ובתחומים שבהם השכר נמוך.
נסיעות של נשים מאופיינות בשרשור הנסיעה. שרשור הנסיעות של נשים מורכב מזה של גברים והוא פועל יוצא של אחריותן למטלות הטיפול במשפחה והן משלבות עצירות במרכזי בריאות, ליווי ילדים למוסדות חינוך, ביקור הורים וכו'. בנוסף, נשים נוסעות יותר שלא "בשעות השיא" ופחות אחרי החשכה.
צופן היל
בהצפנה קלאסית, צופן היל (באנגלית: Hill Cipher) הוא צופן החלפה פוליגרפי המבוסס על אלגברה ליניארית (כפל מטריצות) שהומצא ב-1929 על ידי לסטר היל (Lester S. Hill) והיה הצופן הפוליגרפי המעשי הראשון שהצפין שלוש אותיות ומעלה בבת אחת.
תיאור הצופן
צופן היל פועל על האלפבית האנגלי המכיל 26 אותיות, כאשר כל אות מיוצגת על ידי מספר שלם מודולו 26. בדרך כלל A=0,B=1,C=2 וכן הלאה עד Z=25 אם כי אפשר למספר אותם בדרכים אחרות. צופן היל דומה למעשה לצופן החלפה מרובה אותיות, הוא מחליף בלוקים של אותיות בבלוקים אחרים בהתאם למפתח ההצפנה. כדי להצפין מסר, תחילה מחלקים אותו לבלוקים באורך n אותיות. (אפשר לראות בכל בלוק כוקטור בעל n קואורדינטות) ואז מצפינים את הבלוק על ידי הכפלה של הווקטור (עמודה) במטריצה הפיכה מסדר n\times n (מודולו 26), לפענוח מכפילים כל בלוק במטריצה ההופכית (מודולו 26). המטריצה המשמשת להצפנה נקראת מפתח ההצפנה, ואילו המטריצה ההופכית נקראת מפתח פענוח. אפשר להרחיב את הרעיון לכל אלפבית המכיל מספר אחר של אותיות או סמלים ובלבד שכל החישובים ייעשו מודולו מספר הסמלים באלפבית. אפשר להצפין בבת אחת כל מספר של אותיות, אך ממדי מטריצת ההצפנה גדלים באופן מעריכי.
בניסוח פורמלי להצפנה מבצעים: לפענוח מחשבים את: כאשר \mathbf{u} ו-\mathbf{v} הם וקטורים באורך n המייצגים את הטקסט המקורי והטקסט המוצפן בהתאמה. המטריצה A מסדר n\times n היא מפתח ההצפנה והמטריצה ההופכית שלה A^{-1} היא מפתח הפענוח.
דוגמה
אפשר לראות שצופן היל משיג את אפקט הפיזור (diffusion) שתואר לראשונה על ידי שאנון, אם כי ברמה של n אותיות בלבד. כלומר הפיזור מוגבל למספר האותיות שניתן להצפין בבת אחת. אפשר לראות שבגלל הכפל במטריצה כל אות משפיעה על n-1 האותיות האחרות, זאת בניגוד לצופן החלפה פשוט שבו כל אות מוחלפת באות אחרת ללא תלות באותיות אחרות. עובדה זו מקשה על ניסיון לשבור את הצופן באמצעות ניתוח סטטיסטי של תדירויות השפה.
פענוח
המטריצה המודולרית ההופכית היא: והיא מתאימה למחרוזת "טיזהלחלזס". בגלל שאם מחשבים את AA^{-1} מתקבל:
לכן לפענוח מחשבים את: מתקבל הטקסט המקורי "אבג".
ביטחון
כפל מטריצות כשלעצמו אינו מספק סודיות ראויה בימינו ואין להשתמש בו לבדו כאלגוריתם הצפנה, אך הוא יכול להיות שימושי כ"פונקציית פיזור" יעילה, ובשילוב עם פונקציה אי-ליניארית אחרת יהיה אפשר להגיע לצופן חזק יותר. למעשה צפנים מודרניים עושים שימוש רב בכפל מטריצות. שלב MixColumns שאחראי על הפיזור בצופן AES מבוצע באמצעות כפל מטריצות.
אורך מפתח
אם המפתח נבחר באקראי מתוך הטווח המקסימלי אומרים שאורכו האפקטיבי הוא לוגריתם בבסיס 2 של מספר המפתחות האפשריים. במקרה של אלפבית המכיל 22 אותיות ו-n=3 קיימות מטריצות הצפנה אפשריות מסדר 3\times 3. בגלל שלא כל המטריצות הפיכות החסם העליון על אורך המפתח הוא במקרה של a=22 בערך  סיביות. מטריצה תהיה הפיכה מודולו a רק אם היא הפיכה מודולו הגורמים הראשוניים שלו וקל לחשב את מספר המטריצות ההפיכות מודולו הגורמים הראשוניים. מספר המטריצות ההפיכות מודולו 2 שווה לסדר של החבורה הליניארית הכללית. לכן אפשר לחשב את מספר המטריצות ההפיכות הכולל על ידי משפט השאריות הסיני. בנוסף בשל העובדה שאפסים רבים במטריצת ההצפנה פוגעים ברמת הפיזור של הצופן, יש צורך להימנע באופן כללי ממטריצות המכילות הרבה אפסים, מה שמצמצם את טווח המפתח עוד יותר.
אם n=2 כלומר אם מצפינים רק זוגות של אותיות או "דיגרפים" בזה אחר זה. צופן היל יהיה חלש אפילו מצופן פלייפייר או כל צופן פולי-אלפביתי שמצפין דיגרפים (זוגות). מצד שני ככל ש-n גדול יותר ההצפנה הופכת לטורח רציני אם היא מבוצעת בעט ונייר. עבור n גדול מאוד מתקבל צופן חזק יותר מפלייפייר אך אינו פרקטי כי מאוד קשה ליישמו ידנית, לכן חוזקו בא לידי ביטוי בצורה מכנית. היל יישם את הצופן שלו עם n=6 במכונת הצפנה מסובכת שהכילה גלגלי שיניים ושרשראות (כמתואר בתרשים) ואף רשם עליה פטנט בארצות הברית ב-1929 אך לא הצליח למצוא לה ולו קונה אחד. נדמה שהיל עצמו היה מודע לפרדיגמה המודרנית של פיתוח צופן בטוח כפי שניסח זאת קלוד שאנון: "ערבוב ופיזור" (confusion/diffusion) וכן היה ער לעובדה שאפשר לפצח את הצופן עם "איזון זמן/זיכרון" ביעילות רבה יותר מכוח גס ולכן ניסה לשלב במכונה שלב אי-ליניארי. היות שתצורת הגלילים קבועה עבור כל מכונה, היה צורך לבצע מספר שכבות, שכבת ערבוב אי-לנארית התלויה במפתח ושכבת פיזור ליניארית ללא מפתח ולאחריה שוב, שכבת ערבוב אי-ליניארית. רעיונות אילו היוו בין היתר מקור השראה לצפנים מודרניים יותר שבאו אחריו.
ב-1966 כאשר צוות הפיתוח של IBM בראשות דון קופרשמידט החלו בפיתוח רעיונות למערכת הצפנה מודרנית משולבת מחשב שתתאים לשימוש בקנה מידה גדול, מה שנקרא מאוחר יותר תקן ההצפנה DES, נשקל בין היתר לעשות שימוש בגרסה משופרת של צופן היל. בסופו של דבר ההצעה נפסלה כי הצופן לא הציג חוזק מינימלי ולא היה ראוי להיות מועמד לתקן הצפנה בקנה מידה גדול.
הפיגוע בדורטמונד
הפיגוע בדורטמונד התרחש ב-11 באפריל 2017, כשאוטובוס של קבוצת הכדורגל הגרמנית בורוסיה דורטמונד הותקף במטעני חבלה בדורטמונד שבגרמניה. שלושה מטעני צד התפוצצו סמוך לאוטובוס הקבוצה שהיה בדרכו לזיגנאל אידונה פארק לקראת המשחק הראשון בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות לעונת נגד קבוצת הכדורגל הצרפתית מונקו. אחד משחקני הקבוצה ושוטר נפצעו, והחלונות המשוריינים של האוטובוס מנעו פגיעות נוספות.
המשטרה המקומית חוקרת את המניע לפיגוע. אחד מקווי החקירה קושר את הפיגוע לטרור עם מעורבות אסלאמית אפשרית. בזירת האירוע נמצא מכתב, שטען כי הפיגוע בוצע כנקמה בעבור המוסלמים שנהרגו בהתערבות הצבאית של גרמניה כנגד ארגון הטרור המדינה האסלאמית ואיים במתקפות נוספות אם גרמניה לא תפסיק את התערבותה ובסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין יושבת. קו חקירה נוסף חוקר את האירוע כפיגוע דגל כוזב שבוצע בידי הימין הקיצוני בגרמניה.
המשטרה עצרה מהגר עיראקי אשר להערכתה חבר ארגון המדינה האסלאמית, אך לא נמצא קשר בינו לבין הפיצוץ.
הפיגוע
האוטובוס של קבוצת בורוסיה דורטמונד הותקף בעזרת שלושה מטעני צד תוצרת בית כשעשה את דרכו לזיגנאל אידונה פארק שבדורטמונד לקראת המשחק הראשון בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות לעונת נגד קבוצת הכדורגל הצרפתית מונקו. המטענים הוסתרו בגדרות שבצדי הכביש והתפוצצו סמוך לשעה 19:15 לפי שעון גרמניה. המטענים היו עמוסים בפיסות מתכת, ועם הפיצוץ אלו הגיעו למרחק של 100 מטרים. בהתבסס על חומר הנפץ המעורב בפיגוע, הניחו הרשויות הגרמניות כי מדובר באירוע טרור. במטענים נעשה שימוש בחומר נפץ אשר הגיע מצבא גרמניה. הכדורגלן הספרדי ושחקנה של בורוסיה דורטמונד, מארק ברטרה, נפצע מרסיסי זכוכית שניתזו מחלון האוטובוס המנופץ. הוא נלקח לבית החולים הסמוך, בו ידו השמאלית נותחה באופן מיידי. שוטר שליווה את האוטובוס על אופנוע נפגע גם הוא בפיגוע.
לקיחת האחריות
היו שלוש לקיחות אחריות שונות לאירוע. הראשונה נמצאה בשלושה מכתבים זהים שהושארו בזירה. המכתבים פתחו במשפט "בשם אלוהים הרחמן והרחום" וטענו שהפיגוע הוא נקמה על ההתערבות הצבאית של גרמניה כנגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, ושגרמניה אחראית להרג מוסלמים. במכתב נדרש שבסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין יושבת ושמטוסי הטורנדו הגרמניים יוצאו מסוריה. המכתב איים במתקפות נוספות על ידוענים שאינם מוסלמים עד אשר הדרישות יענו. המכתבים נראו יוצאי דופן, שכן מתקפות קודמות של ארגון המדינה האסלאמית באירופה לא הגיעו יחד עם לקיחות אחריות כזו. שלא כמו לקיחות אחריות קודמות שבוצעו בסרטונים, המכתבים מוענו ישירות לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ולא היו עליהם סממנים דתיים או הסמל של ארגון המדינה האסלאמית. עיתונים גרמנים פרסמו מאוחר יותר שהחוקרים מטילים ספק באותנטיות של המכתבים, והועלתה האפשרות שהם נכתבו על-מנת להטיל את האחריות לפיגוע על האסלאם בזדון.
לקיחת אחריות נוספת פורסמה באתר הפרסום הפתוח המשמש את השמאל הקיצוני, אינדימדיה. בלקיחת האחריות נטען כי המתקפה בוצעה מכיוון שבורוסיה דורטמונד לא עושה מספיק כנגד הגזענים, הנאצים ואנשי הימין הקיצוני שבמחנה האוהדים שלה. לקיחת האחריות נמחקה מהאתר בטענת זיוף, וגם המשטרה הגרמנית מתייחסת אליה כמזויפת.
מספר ימים לאחר מכן נשלחה לקיחת אחריות שלישית, אשר רמזה למניע ימני קיצוני, לעיתון דר טאגשפיגל. האימייל האנונימי הצדיק את אדולף היטלר ותקף את הרב-תרבותיות, כשהוא מוסיף שההתקפה הייתה "אזהרה אחרונה". דוברת מטעם התביעה הפדרלית אמרה כי לקיחת האחריות נחקרת.
החשודים
המשטרה הגרמנית זיהתה שני חשודים ועצרה אחד מהם. נערכו חיפושים בדירות של שני החשודים. החשוד שנעצר הוא עבדול בסט א', מהגר עיראקי המתגורר בוופרטל אשר חשוד כאסלאמיסט קיצוני. המשטרה הגרמנית מאמינה שהחשוד הנהיג תא של ארגון המדינה האסלאמית בעיראק אשר היה מעורב ברציחות, חטיפות, הברחות וסחיטות. לאחר שהצטרף לארגון המדינה האסלאמית בעיראק בשלהי שנת 2014, הוא הגיע לגרמניה דרך טורקיה בשנת 2016 והיה בקשר עם חברי ארגון המדינה האסלאמית בגרמניה. עם זאת, כעת הוא מוחזק בשל חברות בארגון המדינה האסלאמית ולא בשל מעורבות בפיגוע. מאוחר יותר נוקה החשוד השני מהחשד למעורבות בפיגוע.
שרה סארטי בארטמן
שרה "סארטיה" בארטמן (באנגלית: Sarah "Saartjie" Baartman ; 1789, הכף המזרחי, מושבת הכף ההולנדית - 29 בדצמבר 1815, פריז, צרפת) הייתה אישה שנחטפה בגיל 20 מאפריקה לאירופה, ומשום הצטברות גדולה של שומן בישבנה (סטאטופיגיה ), היא הוצגה לראווה במופעי פריק שואו בבריטניה ובצרפת תחת שם הבמה "ונוס ההוטנטוטית". המושג "ונוס" מתייחס לאלת האהבה מהמיתולוגיה הרומית, והמושג "הוטנטוטים" הוא כינוי, שהפך לגנאי, לבני שבט הקויקוי ממנו נחטפה. לאחר מותה ממחלה, בותרה גופתה על ידי חוקרי טבע, וחלקי גופתה הוצגו לראווה במוזיאון האדם בפריז עד שנת 1974. במשך שישה עשורים, פעילים לזכויות אדם דרשו להשיב את שאריות גופתה למולדתה, ובשנת 2002 צרפת נעתרה לבסוף לדרישה, ושאריותיה הוחזרו לדרום אפריקה ונקברו בה.
חייה
שרה בארטמן נולדה בכפר גמטוס בדרום אפריקה. בגיל 20 היא נחטפה, ונמכרה לקרקס לונדוני על ידי אלכסנדר דנלופ, רופא סקוטי, שהתמחה במכירת פריטים אקזוטיים למוזיאונים. במשך ארבע שנים היא הוצגה לראווה באירופה בגין ישבנה הגדול. במהלך הופעותיה, היא נכלאה בכלוב, ותמורת תשלום נוסף, הצופים הורשו למשש ולצבוט את ישבנה. היחס המשפיל אליו זכתה, הסב את תשומת לבם של פעילי התנועה לביטול העבדות. הם ניסו לחלץ אותה באמצעות פניה לבית משפט, אך בארטמן טענה כי היא הגיעה ללונדון מרצונה החופשי והתביעה נדחתה. בשנת 1814, היא הוצגה בפריז כקוריוז בפני אורחי מלון פאלה רויאל.
בנוסף למופעים בהם השתתפה, בארטמן הייתה נתונה לשלל בדיקות אנטומיות על גופה במוזיאון הטבע בצרפת. מספר חוקרים, ביניהם חוקר הטבע הנודע ז'ורז' קיווייה, ביקשו לבחון את גופה על מנת להוכיח כי מוצאם של בני שבט הקוי קוי בקופים. קיווייה העלה על כתב את התרשמותו מגופה: את ישבנה תיאר כ"מסה רוטטת צמיגית הדומה לאחורי קופות בזמן ייחום". את אוזניה תיאר כ"אוזניים קטנות של קוף", את שדיה כמדולדלים ואת שפתותיה כשפתותיי אורנגאוטן. קיווייה הגיע למסקנה כי בארטמן שייכת למין גבולי - בין האדם לקוף.
לאחר שהפופולריות של מופעי הפריק שואו דעכה, בארטמן הדרדרה לעוני ולזנות, ומתה בפריז ממחלה בגיל 25. לאחר מותה, קיווייה ביתר את גופתה והציג לראווה את איבר המין שלה, את המוח שלה ואיברי גוף נוספים, אותם שימר בפורמלין. עד שנות השבעים של המאה העשרים, איבר מינה, המוח שלה, השלד שלה ויציקת גבס של גופה הוצגו במוזיאון האדם בפריז.
דרום אפריקה
בארטמן נולדה בכפר גמטוס הממוקם בסמיכות לנהר הגמטוס בדרום אפריקה. אמה נפטרה כשהייתה בת שנה, ואביה נרצח במהלך פשיטה של הבורים על הכפר שלה, כשהייתה בת 17. בילדותה, היא נקראה על ידי קולוניאליסט הולנדי בשם סארטיה, שזו צורת הקטנה של שרה, ושמה האמיתי לעולם לא נודע. שמה הפרטי סימן אותה כמשרתת של אדונים קולוניאליסטים. משמעות שם המשפחה שקיבלה בהולנדית היא 'איש מזוקן' - זאת במטרה לסמן אותה כשייכת לפראיים: שרה בארטמן – משרתת פראית. ייתכן כי הייתה שפחה של חקלאי הולנדי בשם פיטר סייזר, ליד קייפטאון. הנדריק סייזר (אחיו של פיטר סייזר) ומכרו, המנתח הצבאי אלכסנדר דנלופ, גילו עניין בבארטמן, ותכננו לקחת אותה לאירופה למופעי פריק שואו עבור בצע כסף. המושל לורד קלדון אישר את יציאתה ללונדון, ובארטמן עברה ללונדון בשנת 1810. משנודעו למושל הפרטים המלאים על אודות מסעה באירופה, התחרט על שסיפק היתר ליציאתה.
בריטניה
בארטמן הוצגה לראשונה בקרקס פיקדילי בלונדון, ושעשעה את הצופים משום מוצאה ה"אקזוטי" ומאפייניה הפיזיים, שנראו לאדם האירופאי מוזרים: בישבנה הצטברה כמות גדולה של שומן (מבנה גוף בעל סטאטופיגיה), ונפוצו שמועות לגבי השפתיים המוארכות באיבר המין שלה. למרות דרישות הקהל, בארטמן סירבה להציג את איבר מינה.
בשנת 1807, החוק נגד סחר בעבדים עבר בפרלמנט הבריטי, והצגתה של בארטמן, שהחלה שלוש שנים לאחר התקנת החוק, עוררה מהומה גדולה בקרב פעילים בתנועה לביטול העבדות, שהחלו בקמפיין לשחרורה. הנדריק סייזר הגיב לטענות בתמיהה: "האם היא אינה טובה מספיק כדי להציג עצמה כמו ענק אירי או גמד?". בנוסף, הוא הציג מסמך לפיו בארטמן הסכימה להיות מוצגת לראווה בהופעות פריק שואו באנגליה ובאירלנד, למלא את חובותיה לאדון שלה, ובתמורה היא תקבל 12 גינאות לשנה.
המקרה נידון בבית משפט ב-24 בנובמבר 1810. בבית המשפט, התביעה טענה כי בארטמן הגיעה לאירופה במעמד של רכוש, וכן תואר היחס המשפיל אליו היא זוכה בהופעות, והוצגו ראיות לפעולות אותן עשתה בכפייה. בארטמן טענה מצידה כי הגיעה ללונדון מרצונה החופשי, וכי אינה מוחזקת בכפייה. התנאים בהם מסרה את עדותה מעלים חשד משום שהם סתרו עדויות של עדי ראייה ושל האיגוד האפריקאי, אך לאור עדותה, התביעה נדחתה. חוזה נוסף הוצג על ידי אלכסנדר דנלופ, אולם חוזה זה נחשב על ידי מספר פרשנים מודרניים כמסמך מזויף. התביעה בבית המשפט עוררה פרסום רב, דבר שהגדיל את הפופולריות של בארטמן בתצוגות. ב-1 בדצמבר בארטמן הוטבלה לנצרות בקתדרלת מנצ'סטר.
צרפת
בארטמן נמכרה לאזרח צרפתי שלקח אותה לפריז בספטמבר 1814. בצרפת, האדון שלה לא היה צריך לדאוג ממגבלות לגבי יחס לעבדים. בארטמן הייתה אומללה מאוד, וחיה בעוני מחפיר. מאלף חיות הציג אותה לראווה במשך 15 חודשים בתנאים קשים יותר מאלו שחוותה בבריטניה. הוא התייחס אליה באותו האופן בו התייחס לבעלי חיים, וישנה עדות המרמזת כי קולר נקשר סביב צווארה. חוקרי טבע, וביניהם ז'ורז' קיווייה, ביצעו בה מספר בדיקות אנטומיות, ובז'רדן דה פלאנט ציירו אותה. אחיו של קיווייה כתב: "היא הייתה אדיבה מספיק כדי לפשוט את בגדיה ולאפשר לנו לצייר אותה בעירום" אך למעשה היא סירבה להתפשט לגמרי ולבשה תחתונים זעירים שהסתירו את איבר מינה.
גזענות
מבנה גופה של בארטמן סימן עבור האדם הלבן את הגבול בין הגוף של נשים אפריקאיות "אב-נורמליות" לבין הגוף של נשים לבנות "נורמליות". מאפייני גופה גרמו לחברה האירופאית לראות בה 'נקבת פרא חייתית'. ה"אב-נורמליות" שלה, כפי שכינה זאת ז'ורז' קיווייה, סימלה את הכל פרט לאישה לבנה. מאפייני גופה ופניה (סנטרה הקצר, אפה הפחוס) סימלו את ה"כושי" שנחשב לגזע הנמוך ביותר, ולעיתים קישרו אותה לאורנגאוטן.
בקריקטורות שהציגו אותה, מאפייני גופה הוצגו בגרוטסקיות על מנת להבליט את השונות מהאישה הלבנה ה"נורמלית". דימויים חזותיים אלו העצימו ככל הנראה תפיסות עולם גזעניות. אנשים באו לצפות בה, לא משום שראו בה אדם אלא משום שראו בה הזדמנות לצפות בעולם הטבע. לאחר מותה, אטיין גופרי סן-אילר, מנהל מוזיאון הטבע, דרש מהרשויות להעביר לו את גופתה של בארטמן בטענה כי מדובר בפריט ייחודי הנדרש למחקר. הרשויות אישרו את בקשתו וגופתה נשלחה למעבדתו של קיווייה שבמוזיאון הטבע. קיווייה רצה לבחון את התאוריה שלו שהציעה שככל שאיברי המין גדולים יותר, כך היצור יותר פרימיטיבי. בארטמן סירבה להשתתף בניסויים אלו בחייה, אך באישור המשטרה וללא שום התחשבות ברצונה, קיווייה ביצע בה נתיחה שלאחר המוות. תחילה הוא יצק את גופתה בגבס, ולאחר מכן שימר את מוחה ואיבר מינה בפורמלין. קיווייה הסיק כי ה'הוטנטוטים' קרובים יותר לקופי אדם מאשר לבני אדם.
סקסיזם
בין השנים 1814–1870 נכתבו לפחות שבעה חיבורים מדעיים המתארים את גופן של נשות ה'הוטנטוטים'. ביחד עם נתיחות שבוצעו בנשים הוטנטוטיות אחרות, הנתיחה שלאחר המוות שביצע קיווייה בבארטמן עזרה לעצב את המדע האירופאי, ולמצב את הנשים האפריקאיות כ'נשים פראיות' שמובחנות מאוד מה'נשים המתורבתות' הלבנות. במהלך תצוגות הראווה שלה בלונדון, צופים, ששילמו תוספת של 2 שילינג לכרטיס, הורשו לגעת בגופה של בארטמן, למשש אותה עם מקל או עם אצבע ולצבוט אותה בישבנה. לאחר מותה, גופה בותר, וחוקרים בחנו את מוחה, איבר המין שלה ואת הישבן שלה. בארטמן סירבה שיבצעו בה מחקר מדעי זה בחייה, והיא לא נתנה את הסכמתה שיבצעו בה מחקר זה גם לאחר מותה. תאוריות פמיניסטיות דנות במושג 'דטרמיניזם ביולוגי' ובתיוג אישה כ'נכה' כגורמי השפעה על גיבוש אידאולוגיה של דיכוי, ניצול ואפליה של נשים אפריקאיות. ההבדלים הביולוגים תרמו לייסוד היררכיה חברתית, ואיברי מינה של בארטמן הוצגו כהוכחה לפרימיטיביות המינית שלה, השווה לזו של אורנגאוטן.
השבת חלקי גופתה לאפריקה
בארטמן נפטרה ב-29 בדצמבר 1815 ממחלה לא מזוהה (ייתכן מאבעבועות שחורות, עגבת או דלקת ריאות). השלד שלה, ואיברי גופה הוצגו לראווה במוזיאון האדם עד לשנת 1974, יציקת גופתה הוצגה במוזיאון עד לשנת 1976, אך הנהלת המוזיאון החליטה לבסוף להסיר את גופתה ואיבריה מהתצוגה, לאחר מחאה של ארגונים פמיניסטים ושל מבקרי המוזיאון. בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, יותר ממאה לאחר שגופה של בארטמן חולל בחייה ובמותה, החלו ניסיונות להחזיר את שאריות גופתה למולדתה בדרום אפריקה, על מנת לאפשר לה קבורה מכובדת. בשנת 1978, המשוררת דיאנה פרס כתבה שיר שנקרא 'באתי לקחת אותך הביתה'. שיר זה דרבן את הגורמים בדרום אפריקה לדרוש את חזרה של בארטמן למולדת. במהלך המשא והמתן להחזרת שאריות גופתה למולדתה, עוזר אוצר המוזיאון טען נגד השבתה בטענה כי "אנחנו לא יכולים לדעת מה המדע יוכל לגלות לנו בעתיד. אם היא תקבר, הסיכוי הזה יאבד... עבורנו היא אוצר חשוב". נגד דבריו עלתה ביקורת בטענה כי עוזר האוצר מגלם את אותה תפיסת עולם גזענית שהקיפה את בארטמן בחייה ובמותה במאה ה-19. הדרישה להשבתה זכתה לתשומת לב עולמית, רק לאחר שסטיבן ג'יי גולד כתב את "הוונוס ההוטנטוטית" בשנת 1980. לאחר ניצחון הקונגרס הלאומי האפריקאי בבחירות בדרום אפריקה בשנת 1994, הנשיא נלסון מנדלה ביקש באופן רשמי מצרפת את החזרת גופתה של בארטמן לארצה. לאחר סחבת ארוכה מול האספה הלאומית של צרפת, צרפת נעתרה לבסוף לבקשה ב-6 במרץ 2002. שאריות גופתה של בארטמן הושבו לכפר גמטוס ב-6 במאי 2002, והיא נקברה בטקס הלוויה מלכותי ב-9 במאי 2002 – כמעט 200 שנה לאחר מותה. אתר קבורתה הפך למוקד עלייה לרגל.
הנצחה
בארטמן הפכה לסמל בדרום אפריקה, משום שקורות חייה מייצגים היבטים רבים בהיסטוריה הלאומית של דרום אפריקה. כיום, הן בקרב הקהילה האקדמית והן בקרב פעילים לצדק חברתי, בארטמן משמשת כסמל לניצול, לשוביניזם ולגזענות של העולם המערבי.
ייצוגים בתרבות
בנובמבר 2014, המגזין "Paper" פרסם תמונה של הצלם ז'אן פול גוד, בה נראית קים קרדשיאן עומדת על קוביית עץ ומאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה. תמונה זו היא שחזור לתמונה מוקדמת שלו מספרו "Jungle Fever" שיצא בשנת 1982, בה נראית אישה שחורה מאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה. הפרסום ספג ביקורת הטוענת לאימוץ הניצול והפטישיזם לנשים שחורות. אחת הביקורות הבולטות טוענת כי התמונה מחקה את הדרך בה בארטמן הוצגה במאה ה-19, ושכל מי שבקיא בהיסטוריה הקולוניאליסטית אמור להיות מודע להקשר קשה זה. ביקורות פמיניסטיות מעלות את הטענה כי ההחפצה ממנה סבלה בארטמן, והייצוג האתנוגרפי של דמותה במאה ה-19, ממשיכים לבוא לידי ביטוי גם בייצוגים עכשוויים. נגד הקליפ 'Anaconda' של הזמרת ניקי מינאז' עלו ביקורות דומות.
משנת 2007, מציגה האמנית, תרזה מריה דיאז נריו, מיצג אומנות הנקרא 'הומאז' לשרה בארטמן', במסגרתו נכנסים הצופים לחלל חדר (לרוב ריק), ובמרכזו ממוקמת קובייה לבנה ועליה עומדת האמנית ללא תזוזה, מחופשת לדמותה של שרה בארטמן, כפי שהאירופאים תפסו אותה.
ויליאם וינדום
ויליאם וינדום (באנגלית: William Windom; 10 במאי 1827 – 29 בינואר 1891) היה פוליטיקאי אמריקאי ממינסוטה. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1859–1869 וכסנאטור בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1870–1883. הוא גם כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממרץ ועד נובמבר 1881 ובשנים 1889–1891, בממשליהם של שלושה נשיאים. וינדום היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ראשית חייו
ויליאם וינדום נולד במחוז בלמונט שבאוהיו. בשנת 1855 הוא עבר לטריטוריית מינסוטה והתיישב בעיירה וינונה שעל גדות נהר המיסיסיפי בדרום-מזרח מינסוטה.
קריירה
ב-1859 נבחר וינדום כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מינסוטה. באותה תקופה לא היו למדינה מחוזות בחירה ווינדום אייש את אחד משני המושבים של המדינה בבית הנבחרים. הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1861, עדיין כנציג כללי של המדינה. ב-1862 סודרו במינסוטה מחוזות בחירה לקונגרס ובאותה שנה הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה הראשון של מינסוטה. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1864 וב-1866. ב-1868 לא הוצגה מועמדותו.
ב-13 ביולי 1870 הלך לעולמו הסנאטור דניאל ס. נורטון. ב-15 ביולי מינה מושל מינסוטה אלכסנדר ראמזי את וינדום כסנאטור במקומו, עד שבית המחוקקים של המדינה יבחר במחליף. כאשר התכנס בית המחוקקים בינואר 1871, הם בחרו באוזורה סטירס לכהן ב-41 הימים האחרונים של תקופת הכהונה, ובחרו בווינדום לכהן בתקופת הכהונה המלאה הבאה החל מ-4 במרץ. וינדום נבחר מחדש לסנאט ב-1877 וכיהן בו עד מרץ 1881, עת מונה כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בעת כהונתו בסנאט זכה וינדום להכרה כמי שקידם את החקיקה בתחום הרכבות. ואכן, בדצמבר 1872 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המיוחדת לנתיבי התחבורה אל הים של הסנאט, כדי לחקור את דרכי העבודה של מערכת התחבורה. הדוח של הוועדה הוגש לסנאט ב-24 באפריל 1874. בין שאר המסקנות וההמלצות של הדוח, הומלץ בו על הקמת משרד סחר, שלימים היה הבסיס ל, שהוקמה 13 שנים מאוחר יותר בינואר 1887. כמעט 35 שנים לאחר מכן,, בדוח של ועדת וינדום כשלב חשוב בפיתוח נתיבי המים הפנימיים של ארצות הברית.
ב-1880 ניסה וינדום להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. אך בוועידת המפלגה הארצית הוא זכה בעשר קולות בלבד בסבב ההצבעה הראשון. הוועידה נקלעה למבוי סתום ולאחר יותר משלושים סבבי הצבעה החלה הוועידה לשקול את בחירתו של מועמד "סוס שחור", כמו וינדום. אך במקום וינדום, הם בחרו בג'יימס גרפילד, שבסופו של דבר נבחר כנשיא.
ב-1883 עבר וינדום לניו יורק, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1889. לאחר בחירתו של הנשיא בנג'מין הריסון ב-1888 מונה וינדום שוב כמזכיר האוצר וכיהן בתפקיד ממרץ 1889 ועד פטירתו ב-29 בינואר 1891.
הנצחתו
דיוקנו של וינדום הופיע על שטר כסף בעריך של 2 דולר בשנים 1891–1896. על שמו נקראו ספינה של שירות ספינות המכס של ארצות הברית ואחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה.
שמו של וינדום הונצח בקריאת עיר על שמו במינסוטה. על שמו נקראו גם שני פארקים בווינונה ופארק אחד במיניאפוליס. השכונות וינדום ווינדום פארק במיניאפוליס נקראו גם הן על שמו. על שמו קרויה פסגת וינדום של הרי הרוקי בקולורדו.
Trio of Doom
Trio of Doom (בתרגום חופשי: שלישיית האבדון) הייתה שלישיית ג'אז-פיוז'ן קצרת ימים, סופרגרופ שהורכב מהגיטריסט ג'ון מקלפלין, הבסיסט ג'אקו פסטוריוס והמתופף טוני ויליאמס.
היסטוריה
ההרכב נוצר בעידוד קולומביה רקורדס בשנת 1979 כדי לנגן בפסטיבל הוואנה ג'אם בקובה לצד בילי ג'ואל, קריס קריסטופרסון, ריטה קולידג' ואחרים.
ההופעה החיה היחידה שלהם התקיימה ב-3 במרץ 1979 והיא הוקלטה בסרט תיעודי של ארנסטו חואן קסטלנוס בשם Havana Jam '79.
ב-8 במרץ 1979, ההרכב התכנס מחדש בניו יורק כדי להקליט את השירים שניגנו בהופעה החיה, אך ויכוח שפרץ בין פסטוריוס לבין ויליאמס הביא להתפרקות ההרכב.
אלבום המתעד את ההופעה הופץ ב-26 ביוני 2007 תחת Legacy Recordings ובו חמש רצועות מההופעה בהוואנה ג'אם וחמש רצועות שהוקלטו באולפן.
גגארינסקי (נפה, מוסקבה)
נפת גגארינסקי (ברוסית: Гагаринский район) היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 5.4991 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 81,967 תושבים (2020).
על שטחה יש לובי אחד של התחנות הבאות של המטרו במוסקבה: לנינסקי פרוספקט, אוניברסיטה, גבעת הדרור.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין רשום בשטח הנפה, הוא מצביע בבחירות לרשויות המקומיות בקלפי מספר 2151.
בני אנאנסי
בני אנאנסי (באנגלית: Anansi Boys) הוא רומן פנטזיה מאת הסופר הבריטי ניל גיימן. עלילת הספר מתרחשת באותו עולם דמיוני כמו זה שבאלים אמריקאים, אך אין קשר עלילתי בין הספרים, והספר קליל בהרבה מ"אלים אמריקאיים" ונמנע מתאורי המין והאלימות של אחיו הבכור. הספר יצא לאור בשנת 2005. כשנה לאחר מכן הוא תורגם לעברית על ידי ההוצאה הישראלית "אופוס" על ידי ורד טוכטרמן, ובשנת 2023 חודש התרגום בעברית בידי תומר בן אהרון. "בני אנאנסי" הוא רומן הפרוזה השישי של גיימן.
בספר משובצים מפעם לפעם סיפורים קצרים מאוד על אל העכביש, אנאנסי, הכתובות בסגנון סיפורי עם. סיפורים אלו אינם חלק מסיפורו של צ'ארלי השמן, גיבור הספר, אך הם מתיישבים עם העלילה הכללית.
עלילת הספר
הספר מספר על צ'ארלי השמן נאנסי, לונדוני ביישן וחסר שאיפות, שההכנות לחתונתו משתבשות כשנודע לו כי אביו שהתגורר בפלורידה - מת. צ'ארלי לוקח פסק זמן מעבודתו בסוכנות גרהם קוטס וטס לארצות הברית להלוויה. לאחר ההלוויה מספרת לו שכנתו הזקנה של אביו (לשעבר), שאביו, מר נאנסי, היה אל ושמו האמיתי אנאנסי. כשהוא שואל מדוע הוא לא ניחן בשום כוחות עונה לו הזקנה כי אחיו ירש את כל הכוחות. צ'ארלי לא מאמין כיון שהוא גדל כבן יחיד ומעולם לא שמע על כך שיש לו אח. הזקנה אומרת לו שאם הוא רוצה לפגוש את אחיו עליו פשוט לומר זאת לעכביש.
אחרי שחזר לבריטניה צ'ארלי אוכל ארוחת ערב בחברת ארוסתו, רוזי, בסיומה, כשהוא שיכור הוא מסלק עכביש מדירתו לבקשת רוזי. רגע לפני שהוא משחרר את העכביש הוא אומר לו בשכרותו: "אם אתה רואה את אח שלי תגיד לו שיקפוץ להגיד שלום." למחרת בבוקר מגיע לביתו אדם זר המציג עצמו בשם עכביש, וטוען כי הוא אחיו, צ'ארלי אכן נזכר כי הוא ראה אותו לאחר מות אמם ומספר לו על מות אביהם. עכביש, שמסרב להאמין שאביו מת, הולך לברר זאת - נכנס לתוך תמונה שצולמה בפלורידה -ונעלם. צ'ארלי הולך לעבודה ושם, מבלי להתכוון, הוא שר בקול רם וכולם אומרים שיש לו כישרון רב.
יום אחרי שנעלם שוב מחייו, עכביש מופיע מול צ'ארלי השמן וסוחף אותו איתו לערב של שתייה, נשים ושירה, בו צ'ארלי מרגיש פחות או יותר לא שייך מאחר שעכביש מתברר כהרבה יותר "קול" ממנו ועל כן גונב את כל תשומת הלב. בבוקר שאחרי צ'ארלי קם עם כאב ראש נוראי בשל השתייה המורבה בלילה הקודם ומוצא בחורה ערומה שהוא לא מכיר - קצינת משטרה - במיטתו. המצב מחמיר כשאימה של ארוסתו, אישה מפחידה ורעת מזג, מגיעה ורואה אותה. ואם כל זה לא מספיק מתברר שעכביש הלך במקומו לעבודתו מאחר שהוא לא היה מסוגל לקום ואמר לכולם, כולל לארוסתו של צ'ארלי, שהוא צ'ארלי השמן ב"קול האל" שלו שהפך כל דבר שאמר לנכון. עכביש גונב ממנו את ארוסתו, מסבך אותו עם הבוס שלו, גורם לו בעיות רבות ומסרב להסתלק מאחר שהתאהב גם הוא ברוזי.
צ'ארלי טס בחזרה לפלורידה ומבקש את עזרתן של 4 זקנות שהיו מיודדות עם אביו המנוח בסילוק אחיו. הוא מגיע בעקבות סיאנס למקום חצי דמיוני בתחילת העולם בו עדיין גרים כל האלים שהיו אי פעם. הוא מוצא אלת ציפור שמסכימה לסלק את אחיו בתמורה לשושלת הדם של אנאנסי. מבלי לדעת לאיזה צרות הוא מכניס את עצמו ואת אחיו צ'ארלי מסכים.
העניינים מסתבכים עוד יותר כשצ'ארלי נעצר על ידי המשטרה, עכביש נחטף בידי להקה של ציפורים והבוס של צ'ארלי מתגלה כנבל מטורף שלא רק גונב מלקוחותיו אלא גם רוצח אחת מהן ומסתלק מהארץ.
מתקפת הסייבר על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית (2020)
בחודש מרץ 2020 החלה מתקפת סייבר על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, שהצליחה לפרוץ לגופי ממשל רבים. מתקפת הסייבר בוצעה על ידי ארגון ביון זר באמצעות נוזקה (תוכנה זדונית) שהושתלה בחבילות תוכנה של מיקרוסופט, SolarWinds ו-VMware. הפריצה התגלתה רק חודשים רבים מאוחר יותר, בדצמבר 2020. הארגון התוקף זוהה כקבוצת הפריצה "Cozy Bear", הקשורה לשירות ביון החוץ של רוסיה.
הפריצה למחשבי הממשל נחשבת לחמורה ביותר אי פעם בארצות הברית, וזאת בשל רגישות הנתונים, הפרופיל הגבוה של היעדים ומשך הזמן הארוך שבמהלכו הייתה לפורצים גישה למידע. בתוך מספר ימים מגילוי המתקפה דיווחו כ-200 ארגונים נוספים ברחבי העולם כי גם הם נפגעו, וייתכן שנגנבו מהם נתונים.
בדיקה העלתה כי מתקפת הסייבר החלה במרץ 2020 או לפני כן. התוקפים תקפו את שרשרת האספקה של תוכנות ארגוניות של חברות מיקרוסופט, SolarWinds ו-VMware וכך יכלו לגשת לדואר אלקטרוני ולמסמכים אחרים, וכן לבצע אימות זהות מאוחד ולחדור למערכות ארגוניות נוספות.
הסנאטור האמריקאי דיק דרבין תיאר את מתקפת הסייבר כשוות ערך להכרזת מלחמה. נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ נמנע מלהגיב במשך ימים ארוכים, ולאחר מכן העיר כי ייתכן שסין, ולא רוסיה, עומדת מאחורי המתקפה.
רקע
במערכות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית התגלו כשלי סייבר רבים. במאי 2018 פיטר דונלד טראמפ את האחראי על אבטחת סייבר בבית הלבן, ומאז לא מונה איש במקומו. בנובמבר 2018 פיטר טראמפ את מנהל סוכנות אבטחת הסייבר והתשתיות של ארצות הברית, ומאז לא מונה איש במקומו. כמו כן לא אוישו תפקידים רבים הקשורים לאבטחת סייבר במחלקה לביטחון המולדת, ומזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית, צ'אד וולף, אולץ לפרוש מתפקידו בהוראת בית המשפט בנובמבר 2020.
גם בחברת התוכנה SolarWinds מטקסס התגלו כשלי סייבר רבים. אף על פי שבשנת 2017 הצליחו האקרים לפרוץ למחשבי החברה, לא היה בחברה איש אחראי על אבטחת סייבר או אבטחת מידע. בנובמבר 2019 הודיע להם חוקר אבטחת מידע כי שרת הקבצים של החברה אינו מאובטח, והזהיר כי "כל האקר יכול להעלות קבצים זדוניים" שיופצו לאחר מכן ללקוחות. כמו כן נפרצה תוכנת מיקרוסופט 365 של החברה, וכך יכלו התוקפים לגשת לדואר אלקטרוני ומסמכים רבים של החברה.
שיטת התקיפה
חברת F-Secure סקרה את שיטות התקיפה של קבוצת ההאקרים ופרסמה פרטים רבים על המתקפה. להלן עיקרי השיטות.
התוקפים ניצלו פרצות אבטחה במוצרים, בשירותים ובתשתית הפצת התוכנה של מיקרוסופט, בהם Microsoft Azure ומיקרוסופט 365. לפחות משווק אחד של שירותי הענן של מיקרוסופט נפגע במתקפה, ובאמצעותו התאפשרה תקיפת שרשרת האספקה שפגעה בלקוחות החברה.
בחברת התוכנה SolarWinds הצליחו התוקפים להחדיר קוד זדוני במערכת האוטומציה של בניית תוכנה. קוד זה הופץ ללקוחות החברה וכך הצליחו התוקפים לפרוץ לארגונים ממשלתיים רבים ולהחדיר להם בוטנטים זדוניים. החל ממרץ 2020, ואולי לפני כן, זוהו סוסים טרויאניים שהותקנו על מערכות של גופי ממשל אמריקאיים על ידי תוכנת SolarWinds וכן כניסות של התוקפים למחשבי החברה באמצעות שולחן עבודה מרוחק. באפריל 2020 התרחבה רשת הבוטנטים למערכות רבות בצפון אמריקה ואירופה.
גילוי הפריצה
במהלך 2019 ו-2020 חברת אבטחת הסייבר Volexity גילתה מתקפת סייבר באמצעות שימוש במוצרי מיקרוסופט וסוס טרויאני שהוחדר באמצעות תוכנת SolarWinds למערכות של אחד מלקוחות החברה, אך החברה לא הצליחה לזהות את הגוף התוקף.
באוקטובר 2020 דיווח מרכז האיומים של מיקרוסופט כי ארגוני ביון זרים מנסים לנצל את פרצת האבטחה "Zerologon" כדי לפרוץ למערכות של גופי ממשל בארצות הברית. המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית פרסמה התראות ב-22 באוקטובר 2020 בהן הונחו גופי ממשל לחפש סימני פריצה ולהתגונן בהתאם. באותו זמן, אתר החדשות The Intercept השתמש בתוכנת VirusTotal וזיהה קבצים זדוניים ברשת של עיריית אוסטין בטקסס.
ב-8 בדצמבר 2020 הודיעה חברת אבטחת הסייבר FireEye כי זוהתה מתקפת סייבר של גוף ביון זר על מערכות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ככל הנראה מטעם שירות ביון החוץ של רוסיה. בתוך מספר ימים הסתבר כי נפרצו מערכות המידע של מחלקת האוצר של ארצות הברית ושל מנהל התקשורת והמידע הלאומי, שהוא חלק ממחלקת המסחר. לאחר מכן דיווחו מחלקות נוספות וכן חברות עסקיות כי גם הן נפגעו מהמתקפה.
ב-22 באוקטובר 2020 הודיע ה-FBI שהארגון התוקף זוהה כקבוצת הפריצה "Cozy Bear" הקשורה לשירות ביון החוץ של רוסיה.
נזקים
כמו כן נפרצו מערכות של כ-200 גופי ממשל נוספים וחברות עסקיות, בהן סיסקו מערכות ומחשבי עיריית אוסטין.
חברת מיקרוסופט הודיעה ל-40 לקוחות עסקיים כי ייתכן שמערכותיהם נפגעו מהתוכנה הזדונית של SolarWinds. רוב הלקוחות בארצות הברית, אך חלקם נמצאים באיחוד האמירויות הערביות, בלגיה, הממלכה המאוחדת, ישראל, מקסיקו, ספרד וקנדה.
תגובת הממשל האמריקאי
ב-19 בדצמבר התייחס לראשונה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ למתקפה, ואמר כי ייתכן שסין, ולא רוסיה, עומדת מאחורי המתקפה.
הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן אמר כי "הגנה טובה אינה מספיקה, אנחנו צריכים לתקוף את המערכות של האויבים שלנו ולהרתיע אותם מלכתחילה מלבצע מתקפות סייבר משמעותיות. אני לא אעמוד בחיבוק ידיים מול מתקפות סייבר על האומה שלנו." הוא הנחה את צוות המעבר שמינה לחקור את המתקפה, ואמר כי התוקפים יזוהו וייענשו.
רוסיה הכחישה מעורבות.
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה (בגרמנית: Heinrich der Fromme; 16 במרץ 1473–18 באוגוסט 1541) היה דוכס סקסוניה מבית וטין.
ביוגרפיה
היינריך נולד בדרזדן ב-16 במרץ 1473, והיה בנם השני של אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה, וסידוניה מפודבראדי, בתם של גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה וקוניגונדה משטרנברג. בשנת 1500 מת אביו, ואחיו גאורג, דוכס סקסוניה ירש את דוכסות סקסוניה, בעוד היינריך הפך ללורד של פריסלנד. השלטון הסקסוני בפריזלנד הוטרד מהתקוממות מתמשכת, וכתוצאה מכך, היינריך, שהיה בעל אופי די מתון, ויתר על התואר שלו בשנת 1505 לאחיו גאורג, בתמורה לקצבה ולמחוזות וולקנשטיין ופרייברג, שבה הוא התגורר.