cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלודואלדו
ילדות וראשית הקריירה
קלודואלדו הוא הבן הצעיר למשפחה של עשרה אחים ואחיות. הוא התייתם בגיל 6, כאשר הוריו נספו בתאונת דרכים, ועבר עם אחת מאחיותיו למרכז המדינה. הם הגיעו בסופו של דבר לעיר הנמל סנטוס, אך המצב הכלכלי לא השתפר וכעבור מספר שנים עזבה אחותו, אך קלודואלדו נשאר. הוא התגורר בפבלה בקרבת הנמל ובהיותו בן 11 מצא עבודה במחסן קפה. הוא גם מצא מקלט חלקי בכנסייה ובמסגרתה שימש כנער מזבח. בשעות החופשיות הרבה לשחק כדורגל ברחובות.
בשנת 1965 הצטרף קלודואלדו לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל סנטוס. באותן שנים נחשבה הקבוצה הבוגרת של סנטוס לאחת מהטובות בעולם. הקבוצה, בה שיחקו שחקנים כמו פלה, זיטו וז'ילמר, זכתה בגביע הביניבשתי בשנים 1962 ו-1963, ובגביע הברזילאי בין 1961 ל-1965. קלודואלדו הושפע ולמד משחקנים אלו, ובפרט מזיטו, הקשר האחורי של הקבוצה. במשך השנים פיתח התמחות בעמדת הקשר האחורי, ובלט במסגרת טורנירי נוער בהם השתתף עם סנטוס. בשנת 1966 הוזמן להצטרף לקבוצה הבוגרת במסע משחקים בבוליביה, ושותף באחד המשחקים במקומו של זיטו. באותו משחק הבקיע את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת. במהלך עונת 1967 הוא שיתף פעולה לעיתים רבות עם זיטו במרכז המגרש, ובסופו של דבר ירש ממנו את החולצה מספר 5. כעבור זמן קצר פרש זיטו מהכדורגל עקב בעיות בברכיים.
בסנטוס ובנבחרת
קלודואלדו תפקד בקביעות כקשר אחורי, ושיחק במשך מרבית הקריירה שלו בסנטוס. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בעמדתו בכל הזמנים, בזכות זריזות ואנרגיה יוצאות דופן. במהלך 14 השנים ששיחק בסנטוס, בין 1966 ל-1980, סייע קלודואלדו לקבוצה לזכות באליפות סאו פאולו חמש פעמים, בטורניר רוברטו גומס פדרוזה (האליפות הלאומית של ברזיל דאז) ב-1968, ובסופר קאפ האלופות הבין-יבשתי באותה שנה.
קלודואלדו שיחק לראשונה במדי נבחרת ברזיל בכדורגל ב-1969. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1970, יחד עם כמה מחבריו לקבוצה בסנטוס (פלה, קרלוס אלברטו, אדו וז'ואל קמרגו), והיה חלק מהנבחרת שנחשבת לאחת מהגדולות בכל הזמנים. בשלב חצי הגמר נגד הבקיע קלודואלדו שער שהשווה את התוצאה ל-1:1 לאחר מסירה שקיבל מטוסטאו, בדרך לניצחון 1:3 בסיום. היה זה שערו היחיד במדי הנבחרת. הוא זכה עם ברזיל בטורניר לאחר ניצחון 1:4 על במשחק הגמר. במהלך המשחק איבוד כדור שלו הוביל לשער שהבקיעו האיטלקים, אך מאוחר יותר החל את המהלך בו הבקיעה ברזיל את השער הרביעי. הוא הפגין יכולת גבוהה כשחמק מארבעה שחקנים איטלקים, ובכך פתח שרשרת מסירות שהסתיימה בבעיטה של קרלוס אלברטו לתוך הרשת.
קלודואלדו נכלל בסגל נבחרת ברזיל גם בגביע העולם 1974, אך נעדר ממנו עקב פציעה.
תום הקריירה
בסביבות שנת 1976 החל קלודואלדו לסבול מבעיות בברכיו, שקיצרו את הקריירה שלו. ב-1978, בהיותו בן 29, עבר ניתוח בברך ללא הצלחה. למרות הפציעות הוא המשיך לשחק בסנטוס עד 1980, ולאחר מכן עבר לקבוצת טמפה ביי ראודיס האמריקאית. בשנת 1981 חזר לברזיל ושיחק בקבוצת נסיונאל ממנאוס שבמדינת אמזונאס, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
לאחר פרישתו, מילא קלודואלדו מספר תפקידים ניהוליים במועדון סנטוס ועבד גם כסוכן נדל"ן.
קלודואלדו נשוי ואב לשניים.
תארים
נבחרת ברזיל
סנטוס
איגוד ישיבות ההסדר
איגוד ישיבות ההסדר הוא ארגון ישראלי שנוסד בשנת תשל"ה (1975), ומאגד את רוב ישיבות ההסדר מול צה"ל ומשרד הביטחון.
היסטוריה
האיגוד הוקם בשנת תשל"ה (1975) על ידי מספר ראשי ישיבות ועל ידי יעקב דרורי, שהיה רמ"ט הארגון הראשון, במטרה להקים ארגון שיייצג את כל ישיבות ההסדר במגעים ודיונים על השירות הצבאי וזכויות החיילים הדתיים מול צה"ל ומשרד הביטחון, וייצג את הישיבות מול הציבור ובתקשורת. הארגון שם לו למטרה להקים ישיבות רבות המשלבות לימוד תורה עם שירות צבאי משמעותי, לגדל בני תורה ותלמידי חכמים לתורה, יראת ה', ואהבת העם והארץ.
כיום רמ"ט האיגוד הוא אורי פינסקי, ולפניו רמ"טי האיגוד היו מולי יסלזון, איתן עוזרי. הרב דוד סתיו היה בעבר דובר הארגון, והרב זאב קרוב היה אחד מראשי הארגון בשנות הקמתו ודוברו בין השנים תשע"ג-תשע"ה.
הדמות המוכרת באיגוד הוא הסמנכ"ל אליעזר דויטש המכונה "ליזו". שמטפל בקשר עם הצבא ובפניות הפרט של התלמידים.
משרדי הארגון ממוקמים בבניין המזרחי העולמי בירושלים.
ארמון סנט ג'יימס
ארמון סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's Palace) הוא אחד הארמונות העתיקים ביותר בלונדון שבאנגליה. הארמון נמצא בקרבת המאל, צפונית לפארק סנט ג'יימס.
איגוד ישיבות ההסדר
קריאות ציבוריות
בשנת תשפ"א, לאחר תקיפת הרב אליהו מאלי ביפו, פרסם האיגוד מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו, לשר הביטחון בני גנץ ולשר לביטחון פנים אמיר אוחנה, בו הוא קרא לפעול להרתעה ביפו וברחבי הארץ.
ארמון סנט ג'יימס
היסטוריה של הארמון
בניית הארמון הוזמנה בשנת 1530 על ידי המלך הנרי השמיני, במקום שבו עמד קודם לכן בית חולים למצורעים הקרוי על שמו של ג'יימס הקדוש, ועל שמו נקרא הארמון והפארק הסמוך. הארמון נבנה מלבנים אדומות, בסגנון טיודור, סביב ארבע חצרות פנימיות. הוא הפך לבית המגורים העיקרי של בית המלוכה האנגלי, ולמרכז האדמיניסטרטיבי של משפחת המלוכה, בשנת 1698, אז נהרס בשריפה ארמון וייטהול. המלכה מרי הראשונה נקברה בקפלת הארמון.
בתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול שימש הארמון למגורי חיילים. לאחר השבת המלוכה שופץ הארמון על ידי המלך צ'ארלס השני שבנה את פארק סנט ג'יימס.
איגוד ישיבות ההסדר
קריאות ציבוריות
בשנת 2021 פרסם הארגון מכתב לראש הממשלה נפתלי בנט, יחד עם איגוד הישיבות הגבוהות, נגד הפסקת הסבסוד לילדי אברכים.
ארמון סנט ג'יימס
היסטוריה של הארמון
הארמון ניזוק בשריפה בשנת 1809. מן הארמון המקורי נותר רק בית השער המקורי הטיודורי. בשל השריפה ובזמן השיפוצים עבר המלך ג'ורג' השלישי לבית בקינגהאם שהפך מאוחר יותר לארמון בקינגהאם. משפחת המלוכה נשארה לגור בארמון בקינגהאם, וארמון סנט ג'יימס משמש בעיקר לאירועים רשמיים כגון קבלות פנים.
בשנת 1837 הכריזה המלכה ויקטוריה רשמית על מגוריה בבקינגהאם, וסיימה את מעמדו של ארמון סנט ג'יימס כמקום המגורים הרשמי, אולם הוא עדיין משמש מרכז אדמיניסטרטיבי רשמי - שגרירים זרים לבריטניה מגישים את כתב ההאמנה שלהם לחצר סנט ג'יימס, על אף שבפועל נעשה הדבר בארמון בקינגהאם.
בינואר 1939 כינסה הממשלה הבריטית בארמון זה את ועידת השולחן העגול. הארמון נפגע בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה. כיום מתגוררות בארמון הנסיכה אן והנסיכה אלכסנדרה מקנט. קפלת המלך הסמוכה לארמון נבנתה על ידי האדריכל איניגו ג'ונס, והיא פתוחה לקהל.
מזרעה א-שרקיה
מזרעה א-שרקייה (ערבית: אלמזרעה אלשרקיה المزرعة الشرقيّة) היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצאת 15 ק"מ צפונית מזרחית לרמאללה, במרכז השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית במועצה כ- 5,752 תושבים . המועצה שוכנת בגובה של כ-950 מטר מעל פני הים, דרומית לעיירה תורמוס עיא וממערב לכפרים סילוואד, כפר מאליכ, דיר ג'ריר, וח'ירבת אבו פלאח.
אטימולוגיה
משמעות שם היישוב "מזרעה" הוא "שדות הזריעה" בערבית והתוספת "אלשרקיה" - "המזרחיים", נועדה להבחינו מ"מזרעה" נוספת באזור, מדרום מערב, המכונה "מזרעה אל קבליה" (אל-מזרעה אל-קיבאלייה, שדות הזריעה הדרומיים). שמה הנלווה של העיירה הוא "מזרעת בני מורה", שדות הזריעה של בני מורה (השבט הבדווי ערב בני מורה שלט באזור בדורות קודמים).
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת על שלוחה צפונית של הר בעל חצור, שגובהו 1,016 מטר - ההר הגבוה ביותר בין הר מירון להר חלחול. האקלים ביישוב הררי וקר בחורף, כולל כמה ימי שלג כמעט בכל שנה. למרגלות העיירה נמצא ואדי חרמיה, אפיק נחל צר ועמוק, בו עוברת הדרך הקדומה החוצה את הארץ מצפון לדרום. כיום עובר באפיק הנחל כביש 60. באזור מספר מעיינות "עויון אל חרמיה" (מעיינות חרמיה), "עין א-צררה" הנובע בפיר בעומק כ-15 מ'.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות העיירה הייתה מיושבת כבר מתקופת הברונזה הקדומה. סמוך לגרעין העתיק של העיירה נמצאת "חירבת אל בורג'" (בורג' - מצודה בערבית) שבה שרידי מצודה צלבנית שהוקמה על גבי שרידי מבצר עתיק יותר מן התקופה הרומית. ממערב לחורבת אל בורג' התגלו שרידי מנזר מהתקופה הביזנטית מהם ניתן היה להבחין באפסיס ובתוואי האולם.
ככל הנראה נוסדה העיירה במאה ה-19. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, במזרעה א-שרקייה הייתה אוכלוסייה של 824 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל גדלה האוכלוסייה ל-1,191, ששכנו ב-247 בתים.
בשנת 1945, האוכלוסייה במקום מנתה 1,400 תושבים, אשר בבעלותם 16,333 דונם, כשמתוכם 7,082 דונם היו של מטעים, 3,831 של גידולי דגנים, ואילו 91 דונם סווגו כשטחים בנויים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הייתה מזרעה א-שרקיה תחת שלטון ישראלי. לאחר הסכם אוסלו סווג השטח הבנוי של העיירה כשטח B.
לאחר הסכם אוסלו, 10.1% כ-1,646 דונם מאדמות העיירה מוגדרות כשטח A, 71% כ-11,689 דונם מוגדרות כשטח B ו-18.9 כ-3,102 דונם הנותרים הם שטח C.
כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני התרחשו בכפר אירועי אלימות הדדיים בין תושבי הכפר לבין תושבי האזור הישראליים וכוחות צה"ל. חלק מאירועי האלימות הסתיימו במוות:
חינוך
במזרעה א-שרקיה ארבעה בתי ספר ממשלתיים באחריות משרד החינוך של הרשות הפלסטינית. בית ספר תיכון לבנים, בית ספר תיכון לבנות, בית ספר יסודי לבנים ובית ספר יסודי לבנות.
כת השטן
כת השטן או שטניזם הם מושגים המתייחסים בדרך ככל לקבוצות או יחידים הסוגדים לדמות השטן או לדומיו ולקבוצות בעלות אמונות, אידאולוגיות ופילוסופיות חילוניות המשתמשות בדמות השטן כדימוי. מספר קבוצות, המכונות באופן קולקטיבי "שטניזם אתאיסטי", אינן מאמינות בדמות השטן כבעלת קיום ממשי, אלא מאמינות בסל ערכים שהן מזהות כאנטי-נוצריים, או כמזוהים עם דמות האחר, המורד והנרדף.
המושגים כת השטן, שטניזם, ועבודת השטן שימשו, מהעת החדשה המוקדמת ועד היום, לרדיפת מיעוטים דתיים, אתניים, פוליטיים ומגדריים בחברה הנוצרית ללא קשר לאמונותיהם ולהזדהותם כעובדי שטן. בין הקבוצות האלה ישנם יהודים, קתולים, צוענים, להט"ב, גנוסטיקנים, פגנים, נשים עצמאיות ואף שחקני משחקי תפקידים. אירוע הרדיפה הידוע ביותר הוא ציד המכשפות בסיילם, בו 19 אנשים הוצאו להורג בעיירה סיילם שבמסצ'וסטס בתקופה של מספר חודשים בעוון כישוף (שנחשב לעבודת השטן בנצרות). אך דוגמאות מאוחרות יותר כוללות את הבהלה השטניסטית ששררה בשנות השמונים בארצות הברית ובקנה מידה מצומצם יותר גם בממלכה המאוחדת. במהלך תקופה זו פרצו אל המיינסטרים הטלוויזיוני תאוריות קשר בדבר קיומה של כת שטן בקנה מידה ארצי ורב-דורי שעוסקת בהתעללות פולחנית, אונס של קטינים, סחר בילדים ואף קניבליזם פולחני, תאוריות שמאז הופרכו ונחשבות כיום ציד מכשפות מודרני.
תיאור המונח
כת השטן הוא מונח המתאר מגוון רחב של קבוצות המתאפיינות בפולחן השטן, האנטיכריסט, לוציפר ודמויות נוספות. הישות המרכזית בפולחן השטניסטי אינה תמיד השטן הנוצרי, אלא דמות המזוהה על ידי מאמיניה כיריב של האל הנוצרי. לעיתים עובדי שטן עובדים ישויות אנטגוניסטיות אחרות, כגון "בעל זבוב" מהמיתולוגיה הכנענית, לוקי, האל הערמומי מהמיתולוגיה הנורדית, או סת, אל הכאוס, האלימות והמדבר במיתולוגיה המצרית.
קבוצות המזהות את השטן כסמל, ולא כאלוהות ממשית, התקיימו עוד מתקופת המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית, בשתיהן ארגוני שמאל עשו שימוש בדמות השטן כסמל למאבק בעריצות ולמען חופש. ניתן למצוא סנטימנטים אלו בשיריהם של המשוררים הרומנטיים של התקופה, לדוגמה בשירו של פרסי ביש שלי "מרד האסלאם", שבו הוא מהלל את הדמות נחש הקדמוני המזוהה בנצרות עם השטן.
קבוצות מרכזיות
לאורך ההיסטוריה, מספר קבוצות בחרו לזהות את עצמן עם פולחן השטן או שמזדהים כעובדי שטן. נהוג לחלק את הקבוצות הללו לשתי קטגוריות – קבוצות העוסקות בפולחן דתי וקבוצות אתאיסטיות או חילוניות המשתמשות בדמות השטן כסמל אנטי נוצרי.
המקדש השטני
המקדש השטני (באנגלית: The Satanic Temple) הוא ארגון דתי ופוליטי אמריקאי שבסיסו בסיילם, בה גם התחולל ציד המכשפות בסיילם, במהלכו נתלו כ-19 אנשים בעוון כישוף ופולחן השטן. הארגון משתתף באופן פעיל בעניינים ציבוריים שבאים לידי ביטוי במספר פעולות פוליטיות ציבוריות, תוך התמקדות בהפרדת כנסייה ומדינה ושימוש בסאטירה נגד קבוצות נוצריות. הפעילות המפורסמת ביותר שלהם היה לערוך מיסה ורודה, שהיא טקס המהווה פרודיה להט"בית על טקס המיסה הנוצרי הקלאסי, מעל קברו של פרד פלפס, כומר אמריקאי ומייסד הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, ארגון שנאה נוצרי המאופיין בהומופוביה וגזענות.
בדומה לכלל הקבוצות האתאיסטיות, חברי המקדש השטני אינם מאמינים בשטן כדמות ממשית, מכיוון שהם מאמינים שזה מעודד אמונה טפלה שתמנע מהם "להתעצב בידי ההבנות המדעיות העדכניות ביותר של העולם החומרי". המקדש השטני משתמש בדמות השטן כמטאפורה לבניית נרטיב תרבותי המקדם ספקנות, הדדיות רציונלית, אוטונומיה אישית וסקרנות. השטן משמש אפוא כסמל המייצג את "המורד הנצחי" נגד סמכות שרירותית ונורמות חברתיות.
שטניזם תאיסטי
שטניזם תאיסטי (הידוע גם בתור שטניזם מסורתי, שטניזם רוחני או פולחן השטן) הוא שמן של מגוון קבוצות ותנועות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן כאלוהות או ככוח אמיתי, ומכוונות את פולחנן או את הערצתן אליו. קבוצות מסוימות עוסקות גם בתורת הנסתר, אמונה בכישוף המתופעל באמצעות טקס או פולחן שטני. חלק מהקבוצות השטניסטיות אינן מאמינות בדמות השטן הנוצרי, ורבות מהן אינן תלויות בדתות האברהמיות. לעיתים הן תלויות בדמותו של אל אחר שהן מזהות אותו כיריב במיתולוגיה שהוא משתייך אליה, לדוגמה סת או לוקי.
הקבוצות המכנות עצמן או מכונות "שטניזם תאיסטי" אינן בהכרח קשורות זו לזו, וחלקן שונות באופן מהותי אחת מהשנייה. רק מיעוט מהשטניסטים מחזיקים בדעות פוליטיות המזוהות עם ימין קיצוני, אנטישמיות או גזענות.
לוציפריאניזם
לוציפריאניזם (באנגלית: Luciferianism) היא מערכת אמונות המכבדת את המאפיינים שמיוחסים ללוציפר. לוציפריאנים בדרך כלל מכבדים את לוציפר לא כשטן, אלא כהורס, שומר, משחרר, מביא אור או מנחה רוח לחושך, או אפילו כאל האמיתי, בניגוד ליהוה.
מסדר תשע הזוויות
מסדר תשע הזוויות (באנגלית: (O9A או ONA) The Order of Nine Angles) הוא ארגון פשיסטי אוקולטיסטי שטניסטי, הדוגל באידאולוגיה הנאצית.
על פי טענות הקבוצה, מסדר תשע הזוויות הוקם בשרופשייר, אנגליה, במהלך שנות ה-60 המאוחרות, כאשר אדונית גדולה איחדה מספר קבוצות נאו-פגניות עתיקות שפעלו באזור. תיאור זה מציין שכאשר האדונית הגדולה של המסדר היגרה לאוסטרליה, אדם המכונה "אנטון לונג" השתלט כמאסטר הגדול החדש.
ה-ONA מתאר את האוקולטיזם שלהם כ"שטניזם מסורתי". כתבי ה-ONA מעודדים מעשים קיצוניים, אלימים ובלתי חוקיים בעליל, כמו קורבנות אנושיים. ה-ONA קשור לרציחות מרובות, אונס נשים לבנות כדי להגדיל את מספר הלידות הלבנות, מקרים של התעללות בילדים, טרור ימני קיצוני ועוד.
מקדש סת
לפי תורתו של אקינו השם "שטן" הוא במקורו עיוות של השם "סת". מקדש סת מלמד שסת הוא ישות אמיתית, והאל האמיתי היחיד שקיים, כאשר כל שאר האלים נוצרו על ידי הדמיון האנושי. סת מתואר כמי שנתן לאנושות – באמצעות האמצעים של אבולוציה על-טבעית – את "הלהבה השחורה" או "מתנת סת", שהיא אינטלקט המבדיל את בני האדם מבעלי חיים אחרים. בעוד שסתיאנים צפויים להעריץ את סת, הם אינם סוגדים לו. הנושא מרכזי בפילוסופיה ובפולחן של מקדש סת הוא האינדיבידואל האנושי, כאשר האלוהות עצמית מוצגת כמטרה הסופית.
שטניזם אישי
בניגוד לקבוצות השטן המאורגנות, קיים גם שטניזם אישי של יחידים, המזדהים כשטניסטים בשל הזיקה שלהם לרעיון הכללי של השטן, לרבות מאפיינים כמו רוע.
חלק מהשטניסטים האישיים הם בני נוער או מבוגרים עם הפרעות נפשיות שעוסקים בפעילות פלילית. במהלך שנות ה-80 וה-90, נתפסו מספר קבוצות של בני נוער לאחר שהקריבו בעלי חיים והשחיתו כנסיות ובתי קברות עם שימוש בדימויים שטניים. יש הקובעים כי תקריות אלו היו "יותר תוצר של סטייה חברתית של צעירים מאשר שטניזם". במקרים בודדים, הפשעים של הנוקטים בשטניזם אישי כללו רצח. ב-1970, שתי קבוצות נפרדות של בני נוער הרגו בסך הכל שלושה אנשים, ואכלו חלקים מגופותיהם וטענו שהרציחות היו קורבנות שהוקדשו לשטן. הרוצח הסדרתי האמריקאי ריצ'רד רמירז למשל טען שהוא השטן; במהלך מסע הרצח שלו בשנות השמונים הוא השאיר פנטגרם הפוך בזירת כל רצח ובמשפטו קרא "הריעו לשטן!" ב-21 בנובמבר 1998, ג'רנו אלג, שטניסט פיני מוצהר, נידון למאסר עולם על רצח גבר בן 23 בפינלנד, קניבליזם והסתה של אחרים להשתתף בטקס שכלל עינויים של הקורבן. חיות השטן (באיטלקית: Bestie di Satana) הוא שמה של כת שטניסטית איטלקית שחבריה הורשעו במספר רציחות שבוצעו בין השנים 1998 ל-2004. בין היתר, נטען חברי "חיות השטן" הושפעו ממטאל קיצוני, בעיקר דת' מטאל ובלאק מטאל. ב-2018, שתי ילדות בנות 11 ו-12 מפלורידה נעצרו בחשד שתכננו להרוג לפחות 15 תלמידים בבית הספר שבו הן לומדות, לאכול חלקים מגופותיהם ולשתות את דמם. אחר כך הן התכוונו להתאבד, כדי "להגיע לגיהנום ולהיות עם השטן".
סמלים
הסמלים המזוהים ביותר עם פולחן השטן היום הם הפנטגרם ההפוך, הצלב ההפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, ולכן נעשה בהם שימוש גם בתרבויות נגד, למשל בתרבות המטאל.
הפנטגרם שימש תחילה דתות פגניות שונות במערב אירופה ועדיין משמש את הוויקה, אך ברבות השנים, בדומה לסמלים ופולחנים פגנים רבים הוגדר כ"פולחן השטן" על ידי הכנסייה הנוצרית. בספר ‘הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה’ קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרע. ארבעת הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים. החוד הוא הרוח, הנשמה. כשהחוד למטה, אם כן, החומר מושל ברוח. על פי לוי, זהו מאפיין של עבודת השטן. הוא ממשיך וקובע כי הפנטגרם עם החוד למטה הוא סמלו של בפומט, שעבדו האבירים הטמפלרים כאל. לוי היה הראשון שטען טענה מסוג זה, ולא מצדיק את התאוריה או נותן לה סימוכין.
צלב הפוך משמש כסמל השטן בעיקר בהקשר של אנטי-נצרות. כיוון שהצלב הוא הסמל לנצרות, צלב הפוך מסמל את ההתנגדות לנצרות ואת השטן.
מקורו של המספר 666 כסמל השטן הוא חזון יוחנן בברית החדשה, שמציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה". לפי הפרשנות המקובלת, "החיה" או "הבהמה" היא השטן. מספר זה שימש נושא מרכזי במספר רב של ספרים, סרטים, שירים ומסורות סיפוריות. התאוריה המקובלת להימצאות מספר זה בברית החדשה היא שהמספר מייצג את שמו של נירון קיסר בגימטריה. אלן איטקן, פרופסור קנדי לתולדות הנצרות הקדומה, העלה באחרונה טענה כי מספרה של הבהמה צריך להיות דווקא 616, אך הסימוכין לטענה נדחו על ידי חוקרים אחרים.
מוזיקה
סמל השטן שימש לאורך שנים רבות כסמל להתנגדות, אֲחֵרוּת, ונון-קונפורמיזם. דוגמה מוקדמת לכך היא שיריו של המשורר הרומנטי פרסי ביש שלי, אך ניתן לראות לכך דוגמאות גם בתרבות הרוק וההבי מטאל משנות השישים ועד היום. להקות רבות משתמשות בשטן כדמות ובסמלי השטניזם בשיריהם, ביניהם הפנטגרם, המספר 666, ושמותיו השונים בנצרות. לרוב אלו נעשים באופן סמלי, בדומה לשטניזם האתאיסטי, אך ישנן גם להקות מטאל, במיוחד בלאק מטאל, שמחזיקות באמונות שטניסטיות תאיסטיות ונוקטות בפולחנים שטניסטיים, חלקם פליליים.
סרטים
סרטים רבים נעשו על כתות השטן השונות, אחד הידועים שבהם הוא תינוקה של רוזמרי (באנגלית: Rosemary's Baby), סרט אימה מפורסם בבימויו של רומן פולנסקי משנת 1968, המבוסס על רב-המכר של איירה לוין, בכיכובה של השחקנית מיה פארו. כמו כן ניתן לראות את ההתייחסות של כת השטן בזווית דומה בסרטו של פיטר היימס (Peter Hyams) סוף העולם (End of Days), בכיכובם של השחקנים ארנולד שוורצנגר, גבריאל ביירן, ורובין טאני.
ניתוח עלות-תועלת
ניתוח עלות-תועלת הוא תהליך בו בוחנים את סך העלויות הצפויות, את סך הרווחים הצפויים ומספר גורמים אחרים כדי לבחור את האפשרות הרווחית ביותר.
בניתוח עלות-תועלת לרוב מדובר בשיקולים כספיים בהשוואת הוצאות ראשוניות לתשואה המיוחלת. לדוגמה, מנהל מכירות יכול להשוות את הוצאות הייצור והשיווק למכירות הצפויות עבור מוצר מסוים, ולהחליט לייצר מוצר זה אם ההכנסות הצפויות ישלמו חזרה את העלויות, כולל עלויות המימון.
ניתן להשתמש בערכים כספיים אחרים, פחות מוחשיים, כגון סיכון, אובדן מוניטין והיערכות אסטרטגית ארוכת טווח, במהלך ניתוח עלות-תועלת. לעיתים גורם מסוג זה יכול לעורר מחלוקות, כגון שיקולים חיי אדם או הסביבה כאשר בוחנים תרופה חדשה או כביש חדש, בהתאמה.
הניתוח מתחשב גם בנוסחאת ערך הזמן של כסף. לרוב מדובר בהמרה של הכנסות והוצאות צפויות לערך הנוכחי.
Festi botnet
פסטי בוטנט (באנגלית: Festi Botnet, מוכר גם בשם: Spamhaus) היה בוטנט זדוני שהפיץ דואר זבל אלקטרוני וביצע מתקפות מניעת שירות מבוזרות.
שיא פעילותו היה בעת ששלח כ-2.5 מיליארד הודעות ספאם ביום והיה מורכב מיותר מ-250,000 מחשבים נגועים.
הבוטנט אשר התגלה לראשונה בשנת 2009, היה מורכב מ-25,000 והופץ באמצעות רוגלה שזוהתה בשם Troj/Zbot-EON.
בחודש יולי 2012 פרסמה חברת FireEye דו"ח אודות פעילותו הזדונית של הבוטנט ופעלה להשבתת שרתי השליטה והבקרה שבאמצעותם הם היו מתופעלים.
באפריל 2013 פרסמה חברת סימנטק (Symantec) אינדיקטורים המסייעים בזיהוי פעילותו של הבוטנט.
משבר הספוטניק
משבר הספוטניק היה נקודת מפנה במלחמה הקרה שהחל ב-4 באוקטובר 1957, כשברית המועצות שיגרה את הלוויין ספוטניק 1. ארצות הברית האמינה שהיא המובילה בתחום פיתוח הטילים, ובכלל בתחום טכנולוגיית החלל. שיגורו הפתאומי של הספוטניק וכישלונם של שני שיגורים אמריקניים הוכיחו שהיא טעתה. אחרי משבר זה החל המירוץ לחלל, שהוביל לתוכנית אפולו ולנחיתה על הירח.
משבר הספוטניק דרבן שרשרת שלמה של יוזמות אמריקאיות, מקטנות לגדולות, רובן על ידי משרד ההגנה. בין פעולות אלה נמצא חישוב מהיר של מסלול הספוטניק, הקמת נאס"א, הגדלת תקציב המחקר הממשלתי, ובנייתם של 1,000 טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBM).
בנוסף, בציבור האמריקני התעורר חשש שלימודי המדעים במערכת החינוך של ברית המועצות מתקדמים מאלו שבארצות הברית. עקב זאת, חוק החינוך של ההגנה הלאומית NDEA, שנחקק בקונגרס בשנת 1958 ביוזמת הנשיא דווייט אייזנהאואר, העביר השקעות בסכום כולל של למעלה ממיליארד דולר ללימודי מדעים במערכת החינוך האמריקאית.
אנגרה דו אירואיז'מו
אנגרה דו אירואיז'מו (בפורטוגזית: Angra do Heroísmo או בקיצור: Angra) היא עיר על האי טרסיירה (Terceira) שבחבל האוטונומי של האיים האזוריים בפורטוגל. אנגרה היא אחת משלוש הבירות של האיים האזוריים, יחד עם פונטה דלגדה והורטה. בכל אחת משלוש הערים שוכנת אחת משלוש רשויות השלטון. באנגרה נמצא בית המשפט העליון של האיים האזוריים. העיר היא גם מקום מושבה של הדיוקסיה של האיים האזוריים.
אנגרה הוקמה בשנת 1450 והיא הבירה ההיסטורית של האיים האזוריים. היא גם העיר העתיקה ביותר בקבוצת האיים. בשנת 1983 הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. הדעות על זהותו של מייסד העיר חלוקות. יש הטוענים שהעיר הוקמה על ידי אלוורו מרטינש (Álvaro Martins) שהפליג יחד עם דידריק פינינג (Didrik Pining) בשנות השבעים של המאה ה-15 לאיסלנד (יש הסוברים שהם הגיעו לצפון אמריקה) ועם בארתולומיאו דיאש לכף התקווה הטובה. גרסה אחרת טוענת שהעיר הוקמה ב-1450 או ב-1451 על ידי ז'קומה דה ברוז'ש (Jácome de Bruges) שפעל בשירות הנסיך אנריקה הספן, אשר גייס חקלאים, דייגים וסוחרים מארצות השפלה כדי ליישב את האיים האזוריים.
אנגרה הייתה מקום גלותו של איש הרוח והפוליטיקאי הפורטוגזי אלמיידה גרט (Almeida Garrett) בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. כמו כן הייתה העיר מקום מקלטה של מריה השנייה מלכת פורטוגל בין השנים 1830-1833. השם "אנגרה" פירושו "מפרצון" או "מפרץ", והתוספת "אירואיז'מו" ניתנה לעיר על ידי מריה השנייה, ופירושה "גבורה". השם ניתן כאות הערכה לתושבי העיר על ההקרבה שלהם במהלך המאבק שהסתיים בכינונה של המונרכיה החוקתית בפורטוגל.
היסטוריה
האזכור הראשון להתיישבות באיים האזוריים היה בערך בין השנים 1439-1449 בהקשר לתרומתו של אנריקה הספן ליישובם של שבעה איים בקבוצה המרכזית ובקבוצה המזרחית של האיים האזוריים. האי טרסיירה, שהיה אחד מהאיים הללו, נוהל על ידי ז'קומה דה ברוז'ש כפי שנקבע בתעודת המינוי המתוארכת למרץ 1450. אך האי לא היווה אבן שואבת למתיישבים. נכון ל-22 באוגוסט 1460 היה האי עדיין ריק מתושבים.
האתר שנבחר ליישוב הראשון היה קו רכס בצורת אמפיתיאטרון שהיה על גבי שני מפרצים קטנים המופרדים על ידי חצי אי על פסגת מה שהיה הר געש רדום, הר ברזיל (Monte Brasil). עומקו הממוצע של אחד מהמפרצים הללו היה 40 מטרים, עומק מתאים לעגינתן של ספינות גדולות ויתרון נוסף שהיה לו הוא היותו מוגן מפני הרוחות החזקות ביותר, להוציא את אלה שנשבו מדרום ומדרום מערב.
ב-1474 הורה אלוורו מרטינש שהנהר הזורם אל המפרץ יוטה לתעלה שתיחפר במורד הגבעה, כך שמימיו יוכלו להפעיל טחנת קמח. פעולה זו הייתה היסוד לפיתוחו הכלכלי של הכפר אנגרה. בה בעת הדבר איפשר לאזורים שעל שתי גדות הנהר להתפתח בתבנית רחובות ריבועית, הוקמו רבעים על פי ייעודים שונים (רובע מסחרי, רובע מגורים וכו') והותאמו הצרכים לנמל המתפתח. הבתים הראשונים באנגרה נבנו במורדות הגבעה מעל המפרץ, ברחובות התלולים המתפתלים לכוון החוף. במקום גבוה, הרחק מהחוף, נבנה מבצר. בהמשך יקרא המבצר בשם "מבצר הטחנות" (Castelo dos Moinhos). ב-1534 הייתה אנגרה העיירה הראשונה בקבוצת האיים שקיבלה מעמד של עיר. באותה שנה היא נבחרה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי להיות מקום מושבה של הדיוקסיה של אנגרה שהייתה הסמכות הכנסייתית הראשית בכל האיים.
לנמל המסחרי בימיה הראשונים של העיר היה תפקיד חשוב בנתיבי המסחר של הפורטוגזים לכיוון הודו המזרחית שהחל בראשית המאה ה-15. מפרץ אנגרה היה בדרך כלל שוקק בספינות, מה שגרם להתפתחותה של העיר ולרווחת תושביה. בנייתם של האחוזות, המנזרים, הכנסיות, והביצורים הצבאיים באנגרה, וההשקעה בתשתיות, שלא התאימו לעיר ולאי בסדר גודל זה, מעידים על החשיבות של אנגרה בפעילות הימית של הפורטוגזים באוקיינוס האטלנטי. האציל הפורטוגזי פרו אנש דו קנטו (Pero Anes do Canto), היה המפקח הראשי על הביצורים בכל האי. כגמול על מומחיותו בתפקיד זה ועל שירותים אחרים שנתן לכתר הפורטוגזי, הוענק לו תואר אצולה שעבר בירושה במשפחתו במשך כ-300 שנים. החשיבות המיוחסת לכוחה של משפחת קנטו אינה מוגזמת. במהלך התקופה שבה פורטוגל הייתה מעצמה קולוניאלית שסחרה עם מושבותיה באסיה, אפריקה ודרום אמריקה, הם היו האחראים על ההגנה ועל הרווחה של ספינות צי הסוחר הפורטוגזי כשהם הגיעו לקטע הדרך בצפון האוקיינוס האטלנטי בסמוך לאיים האזוריים. כמו כן הם גם תפקדו כפקידי מכס ראשיים, כשופטים וכאחראים על מערך ההגנה הימי של האיים.
מלחמת הירושה הפורטוגזית
עוד לפני שהיה סיפק בידו של פליפה השני, מלך ספרד לממש את תביעתו לכתר פורטוגל ב-1580 מתוקף היותה של אמו נסיכה פורטוגזית, הכתיר עצמו אנטוניו, ראש המנזר של קראטו, שהיה בן בלתי חוקי של בית המלוכה הפורטוגזי, כמלך. תקופת מלוכתו של אנטוניו לא ארכה יותר מעשרים יום. ב-25 באוגוסט הוא הובס בקרב אלקנטרה (Alcântara) על ידי צבאות ספרד. לאחר קרב אלקנטרה ניסה אנטוניו למלוך על פורטוגל מהאיים האזוריים והוא הקים ממשלה גולה באנגרה שפעלה עד לשנת 1583. למרות שבאותה תקופה הוא הוגדר כמלך (הוא הטביע מטבעות והעניק תארים), ממשלתו זכתה להכרה רק באיים האזוריים וממקום גלותו זה הוא ניהל את ההתנגדות העממית לשלטונו של המלך הזר על פורטוגל.
קרב מפרץ סלגה
הפעולה הצבאית הראשונה באיים האזוריים התרחשה כשנה לאחר תבוסתו של אנטוניו בקרב אלקנטרה. צי ספרדי של עשר ספינות מלחמה הפגיז את אנגרה ב-5 ביולי 1581 ולאחר מכן החל לסרוק את חופי האי כדי לאתר את המקומות המתאימים ביותר לנחיתה. ב-25 ביולי עם שחר עגנה הספינה הראשונה שעל סיפונה חיילים ספרדים במפרץ סלגה, כ-12 ק"מ ממזרח לנמל אנגרה. כוח תצפית הזעיק תגבורת, אך עם הגעתם של הכוחות הפורטוגזים הראשונים, כבר היו במקום אלף חיילים ספרדים שהחלו לבזוז את הכפרים בסביבה. בשלב זה של הלחימה, קבוצת נשים תקפה את הכוחות הפולשים כאשר ראו את בתיהם נהרסים.
תוך כמה שעות היו כל אזורי החוף תחת הפגזה ספרדית והלחימה הייתה עזה. בערך בשעות הצהריים, כאשר הקרב היה עדיין רחוק מהכרעה, עלה בדעתו של נזיר בשם פדרו, שלקח חלק פעיל במאבק, לשסות בפולשים הספרדים עדרי בקר שירמסו אותם. כאלף ראשי בקר כונסו והסתערו על האויב. הספרדים המבולבלים נפלו לאחור ונאלצו לסגת לחוף, שם רובם נהרגו בקרב או טבעו בנסותם לשוב לסירותיהם. קרב בלתי קונבנציונלי זה הוכיח שאנטוניו היה יכול לסמוך על תמיכתם של התושבים המקומיים.
קרב פונטה דלגדה
הפעולה הצבאית המשמעותית הבאה לא התקיימה עד לקיץ הבא. צי בפיקודו של האדמירל אלוורו דה בזאן (Álvaro de Bazán) נשלח לאיים כדי להדיח את הטוען לכתר. למרות היותו בנחיתות מספרית הוא הצליח להביס בקרב פונטה דלגדה ב-26 ביולי 1582 לחופי האי סאו מיגל, צי משותף של פריבטירים פורטוגזים, צרפתים, אנגלים והולנדים.
קרב טרסיירה
למרות שהצי של אנטוניו הובס לחלוטין בקרב פונטה דלגדה, הוא הצליח להפליג לצרפת לאחר הקרב כדי לחיות שם בגלות. תומכיו הובסו לבסוף בשנה שלאחר מכן בקרב טרסיירה ליד אנגרה ב-27 ביולי 1583, שכתוצאה ממנו התאפשר לכוחותיו של פיליפ לכבוש את האיים האזוריים ולהביא את תהליך איחוד הכתרים של ספרד ופורטוגל לידי גמר. יחד עם זאת, הבינה ספרד שלמרות הניצחון, עלה מולה יריב חדש, אנגליה. מכתב שנכתב מאנגרה לפליפה השני על ידי מפקד הצי הספרדי, היווה את ראשית יצירתה של הארמדה הספרדית.
בעקבות קרב טרסיירה חוזקו הביצורים על הר ברזיל. במהלך מלחמת אנגליה-ספרד (1585-1604) הם נבנו מחדש בניהולו של מהנדס צבאי איטלקי כמענה לתקיפות של פרנסיס דרייק ווולטר ראלי על אניות ספרדיות. כבר ב-1583 הונחה אבן הפינה לביצורים החדשים והוקמו כמה באסטיונים ועמדות תותחים. במלחמת הרסטורציה הפורטוגזית, שבסופה הוחזר כתר פורטוגל לשושלת הפורטוגזית המקורית בשנים 1640-1668, עמדו הכוחות הספרדיים באנגרה במשך 11 חודשים במצור שהוטל על העיר ורק מאמץ מיוחד הצליח להכניע אותם. לאחר נפילת המבצר ב-1642 נבנתה בו כנסייה לכבודו של יוחנן המטביל.
המאה ה-17
במשך השנים היה האי טרסיירה בכלל והעיר אנגרה בפרט כמקום גלות למלכים פורטוגלים שמסיבה כל שהיא הודחו או לא היו מסוגלים למלא את תפקידם. ב-1667, לקראת סיומה של מלחמת הרסטורציה, הודח מכיסאו אפונסו השישי עקב אי יכולתו לתפקד כמלך על ידי אחיו, לימים פדרו השני, שמונה כעוצר. אפונסו גלה באנגרה במשך שבע שנים.
המאה ה-19
עם מותו של ז'ואאו השישי ב-1826, נכנסה פורטוגל למשבר בנוגע לירושה. למלך היה יורש זכר, פדרו. אך הלה הוכתר בשנת 1822 כפדרו הראשון, קיסר ברזיל. בפורטוגל אף אחד לא רצה לחזור לתקופה שבין השנים 1808-1820 שבהם נשלטו פורטוגל וברזיל יחדיו במסגרת אוניה פרסונלית. לפיכך, למרות שפדרו היה לכאורה זכאי לרשת את הכתר, האפשרות שהוא יחזור לפורטוגל כמלך הייתה בעייתית. למלך המנוח היה בן נוסף מיגל. אך הלה שהה בגלות באוסטריה לאחר שעמד בראש כמה מרידות כנגד שלטונו הליברלי של אביו.
כדי לפתור את הבעיה, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו בת השבע מריה והותנה כי היא תינשא לדודה מיגל בהגיעה לבגרות. כמו כן התנה פדרו תנאי שלפיו, אם אחיו פדרו מעוניין לקבל חלק במלוכה, עליו להישבע אמונים לחוקה הליברלית שחוקק אביו. מיגל הסכים, אך עד מהרה חזר בו משבועתו. הוא חזר ממקום גלותו באוסטריה, הדיח את אחייניתו מכס המלוכה וביסס את מחדש את משטר המלוכה האבסולוטית שאביו ואחיו תיעבו.
כך פרצה מלחמת אזרחים בין הליברלים בראשות פדרו ומריה לבין האבסולוטיסטים בראשות מיגל שהתנהלה בין השנים 1828-1834. בתקופת המלחמה אימץ מחנהו של פדרו את טרסיירה בכלל ואת אנגרה בפרט כבסיס לשיגור מתקפות כנגד כוחותיו של מיגל. ב-22 ביוני 1828 גירשו כוחותיו של פדרו את מושל האיים האזוריים וקבעו את מפקדתם באנגרה. אחד הקרבות הראשונים במלחמה היה קרב מפרץ פראיה (Praia) ב-28 באוגוסט 1828 מול חופי טרסיירה שהסתיים בניצחון מחנהו של פדרו. בעקבות המלחמה הוענקה לעיר אנגרה על ידי מריה השנייה התוספת "ארואיז'מו" (בפורטוגזית: Heroísmo), כאות הוקרה לעמידת הגבורה של העיר במלחמת האזרחים. משמעות שמה המלא של העיר הוא "אנגרה של הגבורה".
ב-20 בספטמבר 1836 הגיע לאנגרה צ'ארלס דרווין לקראת סיום מסעו השני על סיפון אה"מ ביגל וסייר באי במשך שישה ימים.
לאנגרה ולעיר השכנה פראיה דה ויטוריה היה תפקיד מעניין במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. עקב היותה של פורטוגל נייטרלית במלחמה ועקב היותם של האיים האזוריים רחוקים מטווח השפעתו של הצי האמריקני שצר על נמלי הקונפדרציה, שימשו הנמלים של שתי הערים כנקודת העברה של אספקה ותחמושת שהועברה לקונפדרציה.
המאה ה-20
ב-1 בינואר 1980 פקד רעש אדמה חזק את אנגרה ונגרם נזק כבד למרכז ההיסטורי של העיר ולמקומות נוספים ברחבי האי. רעשי אדמה והתפרצויות געשיות פקדו את האיים האזוריים במשך כל השנים. אך רעש האדמה של 1980 היה כנראה החזק ביותר מאז המאה ה-18. הנזקים בעיר שוקמו תוך ארבע שנים. ב-1983 הוכרז מרכזה ההיסטורי של העיר לאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
גאוגרפיה
אנגרה שוכנת על החוף הדרומי של האי טרסיירה. בעיר נמצאת מפקדה צבאית של צבא פורטוגל והיא מקום משכנו של הבישוף של האיים האזוריים. המבנים העיקריים בה הם הקתדרלה של העיר, קולג' צבאי, מחסן נשק ומצפה כוכבים. הנמל, שבעבר הייתה לו חשיבות מסחרית וצבאית, מוגן ממערב ומדרום-מערב על ידי הצוק של הר ברזיל. כיום לנמלים בפונטה דלגדה שבאי סאו מיגל ולהורטה שבאי פאיאל, יש חשיבות גדולה יותר.
חלוקה מנהלית
אנגרה מחולקת ל-19 מועצות מקומיות (בפורטוגזית: פרֶגֶזִיאָש – Freguesias), שבמקור היו בעצם יחידות מנהליות של הכנסייה הקתולית. עם המעבר לשלטון אזרחי חילוני אומצו היחידות המנהליות הללו. אוכלוסייתן של 13 מהמועצות הללו מונה יותר מאלף איש כל אחת וביחד הן מהוות כמעט 90% מאוכלוסיית העיר.
אדריכלות אזרחית
המרכז ההיסטורי של אנגרה משתרע לאורכו של החוף הדרומי וכולל את העיר מימי הביניים ואת המבצר שעל הר ברזיל. הכיכר המרכזית של העיר ידועה בשם כיכר קוסמאס ודמיאנוס הקדושים (Praça de São Cosmo e Daimão ) או בשם כיכר הרסטורציה (Praça dos Restoradores). הכיכר הייתה אחת הכיכרות הראשונות בפורטוגל שתוכננה מראש כשטח פתוח במקום הצטלבותם של שניים מהרחובות הראשיים של העיר. הכיכר רחבה ומסודרת, מרוצפת בסגנון פורטוגזי (calçada portuguesa) בשילוב של אבן גיר לבנה ואבן בזלת שחורה. לכל אורך ההיסטוריה שלה היו לכיכר תפקידים מגוונים. כאן החלה מסורת מרוץ השוורים. התכנון הנאה של הכיכר מושפע מתנופת הבנייה שהייתה בכל רחבי פורטוגל לאחר רעידת האדמה בליסבון ב-1755. החל מהמאה ה-19 שימשה הכיכר כמקום התכנסות לשמיעת קונצרטים של התזמורת הצבאית של הרגימנט שישב במבצר. בניינים אזרחיים נוספים באנגרה הם:
אדריכלות צבאית
החל מהמאה ה-15 האי טרסיירה היה יעד להתקפותיהם של פריבטירים ושודדי ים. בתחילה היו אלה שודדי ים מברבריה ובהמשך שודדי ים ופריבטירים מטעם מדינות אירופה שחמדו את מטענן של הספינות ששבו מהמזרח הרחוק. בעקבות האיחוד הפרסונלי בין ספרד לפורטוגל ובעקבות משבר הירושה במאה ה-19, גדל הצורך להגן על האיים ובמסגרת זו נבנו ביצורים רבים לאורך חופי האי. האתרים הצבאיים החשובים באנגרה הם:
אדריכלות דתית
בנקודת השיא היו באנגרה תשעה מנזרים. לכל אחד מהם היו את הקלויסטרים והכנסיות שלו. רוב המבנים האלה עוצבו בסגנון המנייריזם והבארוק והפאר שלהם ראוי לציון בהתחשב באיכות האבן הגרועה שניתן למצוא באיים. העיטורים הפנימיים של הכנסיות מבוססים על חיטובי עץ ועיטורי זהב.
במרכז העיר שוכנת כנסיית גבירתנו מגייה (Igreja da Nossa Senhora da Guia), מקום קבורתו של פאולו, אחיו של ואסקו דה גאמה, שליווה אותו במסעו הראשון להודו ב-1497. אתרים דתיים חשובים נוספים הם:
חינוך
האוניברסיטה של האיים האזוריים, שהקמפוס הראשי שלה פועל באי סאו מיגל, מחזיקה קמפוס משני באנגרה שבו פועלת הפקולטה לחקלאות. זהו מרכז מדעי מתקדם ללימודי חקלאות המהווה אבן שואבת לסטודנטים מכל רחבי קבוצת האיים וממקומות אחרים בעולם. המכון ההיסטורי של האי טרסיירה הוקם בשנת 1942 על ידי עיריית אנגרה.
רפאל ורדי
רפאל ורדי (14 או 15 בדצמבר 1922 – 25 בדצמבר 2016) היה אלוף בצה"ל.
רקע
רפאל ורדי נולד בלודז' שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1932 ולמד בגימנסיה בלפור בתל אביב.
שירותו הצבאי
בגיל 16 התגייס להגנה ושירת במלחמת העצמאות כמפקד גדוד 55 בחטיבת גבעתי. שירת כראש לשכת סגן הרמטכ"ל, כסגן מפקד חטיבת גולני ומפקד מחוז תל אביב, במלחמת סיני היה סגן מפקד חטיבת מילואים. שירת כנספח צבאי בבורמה ובתאילנד בשנים 1957 עד 1960, וכקצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) מ-1960 עד 1962. בשנים 1962 עד 1967 שירת כמדריך ראשי במכללה לביטחון לאומי. סיים תואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין ב-1966. במלחמת ששת הימים שימש כמפקד מחוז ירושלים. לאחר מלחמת ששת הימים מונה למפקד אזור איו"ש (יהודה ושומרון), סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית וביולי 1968 היה מראשוני מקבלי דרגת תת-אלוף בצה"ל. ב-1974 מונה למתאם הפעולות בשטחים במשרד הביטחון. ב-1976 מונה לראש אגף כוח אדם עד 1978.
תפקידים אזרחיים
כיהן כמבקר מערכת הביטחון בשנים 1980–1981, עזב את התפקיד לאחר מינויו של אריאל שרון לשר הביטחון. באוגוסט 1983 מונה למנכ"ל משרד מבקר המדינה, התפטר מתפקידו ב-1985 בעקבות חילוקי דעות עם המבקר יצחק טוניק.
בעקבות המלצות ועדת שמגר שבחנה את תפקוד הגופים האחראים על ביטחונו ושלומו של ראש הממשלה, מונה ורדי לעמוד בראש צוות מעקב ובקרה ליישום המלצותיה לשיפור עבודת האבטחה וייעולה.
ב-1999 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק לבדוק את תפקוד מוסדות רשות השידור, בדו"ח שהציג קרא להגדרה חדשה של תפקיד השידור הציבורי ולהסדרה בחקיקה חלוקת סמכויות חדשה וברורה בין הדרג הניהולי להנהלה הציבורית של הרשות.
עמד בראש ועדות נוספות בנושאים ביטחוניים, בהם ועדה לבחינת נושא לשכת הקשר נתיב, פעילות קרן לב"י, נושא אגף השיקום במשרד הביטחון, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ועדת חקירה בנושא חקירות ועינויים ופרשת איראנגייט.
ג'נסן C-V8
ג'נסן C-V8 (באנגלית: Jensen C-V8) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית  Jensen Motors, Ltd אשר יוצרה בין השנים 1962–1966.
סך הכול יוצרו 500 יחידות.
מכלולי הפנסים למכונית הספורט יוניפאואר GT נלקחו מדגם "ג'נסן C-V8".
יוון הגדולה
יוון הגדולה (בלטינית: Magna Graecia) הוא אזור ההתיישבות היווני בדרום איטליה מהמאה ה-8 לפנה"ס. הוא כולל את התחום בו מוגדרים היום המחוזות הבאים של איטליה: בזיליקטה, שנקראה בעבר "לוקניה" על שם העם ששכן בה, קלבריה, פוליה וחלקים מקמפניה ומסיציליה. בתחילה הוקמו מושבות בחוף הדרומי של איטליה למהגרים חסרי קרקע אשר חיפשו מקום חדש להתנחל בו. במרוצת הזמן המושבות הפכו לערי חוף והיו לתחנות מסחר לסוחרים מיוון ארץ האם לבין התושבים ב"יוון הגדולה". החשובות שבמושבות הפכו לערים, אשר קרויות היום בשמות: בארי, ברינדיזי וטאראנטו. המתיישבים הביאו לחלקו הדרומי של חצי האי האיטלקי את התרבות היוונית, ושרידי המבנים מאותה תקופה מצויים באזור עד היום.
כיום
על אף שרבים מהיוונים שבדרום איטליה עברו רומניזציה במהלך העת העתיקה וימי הביניים, עד היום נותרו כיסים של תרבות ושפה יוונית, בין היתר בשל הגירה מתמשכת בין דרום איטליה ויוון. דוגמה אחת לכך היא תושבי פוליה, שחלקם עדיין שומרים על שפה ומנהגים יוונים.
עם נפילת קונסטנטינופול ב-1453 החלו אצילים ביזנטיים, דוברי יוונית לחפש מקלט באיטליה. יוונים חזרו מחדש לאזור עם המאות ה-16 וה-17 לאחר כיבוש חצי האי הפלופונסי מידי ונציה, על ידי האימפריה העות'מאנית. אירוע גדול נוסף בסופו מספר גדול של יוונים חיפשו מקלט במקומות אלו הוא המצור על קורוני ב-1534. יוונים מקורוני, שנקראו גם קורוניאנים, הביאו עמם רכוש רב, וקיבלו הרשאות מיוחדות ופטורים מתשלום מיסים.
בז'ז'ינקה
בז'ז'ינקה (בפולנית: Brzezinka, בגרמנית: Birkenau, בירקנאו) הוא כפר הנמצא בדרום פולין ושייך לפרובינציה פולין קטן. על שמו של הכפר נודע מחנה ההשמדה בירקנאו שפעל לצידו במלחמת העולם השנייה ונרצחו בו מעל למיליון יהודים. הכפר נמצא ליד המפגש של הנהרות ויסלה וסולה, ממש במרכז עמק הוויסלה, 240 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
מבחינה פוליטית השתייך הכפר לדוכסות אושווינצ'ים, שנוסדה בשנת 1315 בתהליך הפיצול הפיאודלי של פולין ונשלט על ידי ענף מקומי של שושלת פיאסט. בשנת 1327 הפכה הדוכסות פייף של ממלכת בוהמיה. ב־1457 הסכים יאן הרביעי מאושוויינצ'ים למכור את הדוכסות למלך פולין, ובמסמך הנלווה שהוצא ב־21 בפברואר הוזכר הכפר כ"ברזינקה".
השטח של דוכסות אושוויינצ'ים שולב בסופו של דבר לתוך פולין בשנת 1564 כחלק ממחוז שלזיה. עם חלוקת פולין בשנת 1772 הפך הכפר לחלק מהממלכה האוסטרית של גליציה. בעת הקמת תחנת הרכבת הראשונה בשנת 1856 התחנה הייתה על שטחה של בז'זינקה, אך מאוחר יותר הועברה לאושוויינצ'ים (אושוויץ) הסמוכה. לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילתה של אוסטריה-הונגריה היא הפכה חזרה לחלק מפולין.
השואה
בז'ז'ינקה סופחה על ידי גרמניה הנאצית בתחילת מלחמת העולם השנייה. לאחר סיפוח זה נבחר הכפר על ידי הגרמנים כשטח מיוחד למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו (אושוויץ II). שרידי מחנה בירקנאו קיימים יחד עם אושוויץ I כמוזיאונים ממשלתיים להנצחת קורבנות הנאציזם בשואה. לאחר המלחמה הוחזר הכפר לשטח פולין.
מבצע MO
תכנון
במהלך תכנון המערכה בגינאה החדשה (כיבוש לאה-סלמאואה, רבאול, קָוויֵנג, פינץ' הארבור, בונה ומורובה) ראה המטה הכללי של הצי הקיסרי בכיבוש הטריטוריות אמצעי שיסייע בכיבוש העיר פורט מורסבי. יישום תוכנית זו הוטל על אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, לאחר שהשלים את כיבוש ג'אווה.
קווים אסטרטגיים למבצע
התוכנית למבצע MO נהגתה עוד ב-1938, אך ללא תאריך יעד מסוים, והייתה תלויה בהצלחת שלבי הכיבוש המוקדמים בדרום-מזרח אסיה. באפריל 1942 אישרו המטות הכלליים של הצבא ושל הצי את התוכנית, שהתחלקה לארבעה שלבים:
קשר רידולפי
קשר רידולפי (Ridolfi plot) היה ניסיון בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-16 להפיל מכסאה את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ולהכתיר במקומה את דודניתה, מרי מלכת הסקוטים. על פי תוכנית הקושרים, הדוכס מאלבה - מפקד הכוחות הספרדים בארצות השפלה - היה אמור לנחות באנגליה בראש חיל משלוח של 10,000 חיילים ולחבור לכוחות מקומיים שיגייסו הקושרים האנגלים.
מבצע MO
הכנות לתגובת-נגד
היפנים היו מודעים לנוכחותה של נושאת המטוסים האמריקאית יורקטאון באזור מכיוון שפחות מחודש לפני כן תקפו מטוסיה את לאה וסלמאואה.
קשר רידולפי
התערבותם הגלויה של הספרדים בענייניה הפנימיים של אנגליה נבעה משרשרת של מעשי איבה שפרצו בין אנגליה לספרד בעקבות מסעות השוד של פרנסיס דרייק. כמו כן, הפיצול שחל בעולם הנוצרי, בעקבות צמיחתה של תנועת הרפורמציה שיזם מרטין לותר ולאור החלפת הזרם הנוצרי באנגליה מנצרות קתולית לנצרות פרוטסטנטית, עורר את התנגדותם של הספרדים הקתולים. הקשר נחשף על ידי אנשי השירות החשאי הבריטי שבראשם עמד סר פרנסיס וולסינגהם, והמלכה אליזבת כלאה את דודניתה למשך תשע עשרה שנה, ולאחר מכן הוציאה אותה להורג באשמת השתתפות בקשר.
הקשר נקרא על שמו של בנקאי, רוברטו די רידולפי, שתיווך בין הצדדים.
מבצע MO
השתלשלות המבצע
הכוח היפני אכן נחת בטולאגי ב-3 במאי. יום לאחר מכן יצאו מרבאול כוחות נוספים בדרכם דרומה לפורט מורסבי על גבי ספינות. באותו יום תקפו מטוסים אמריקאים את טולאגי, הסבו נזק רב אך לא הצליחו למנוע את כיבוש האי ואת האיים הסובבים לו. שלושה ימים לאחר מכן היה ברור שקרב ימי עומד להתפתח בים האלמוגים, ולפיכך הסתובב הכוח שעשה דרכו לפורט מורסבי ושב לרבאול כדי להימנע מהתקפות. בקרב ים האלמוגים שהתפתח תוך זמן קצר ספג הצי הרביעי היפני מכה קשה באבדו את נושאות המטוסים "שוהו" ו"שוקאקו."
היפנים החליטו לזנוח את תוכניתם להנחתת כוחות בפורט מורסבי בדרך הים, והצבא היפני החל בהכנות למבצע חדש. ההכנות נעצרו לאחר שהמטה הכללי של הצבא הורה על הקפאת הפעילות באזור ב-1 ביולי לאחר שהצי המשולב נחל תבוסה בקרב מידוויי. מכיוון שלא יכלו להגיע לפורט מורסבי בדרך הים פתח הצבא במבצע לחציית רכס אואן סטנלי דרך שביל קוקודה וכיבוש העיר בדרך היבשה. בסופו של דבר נכשל גם מבצע זה ופורט מורסבי לא נכבשה על ידי היפנים.
בשם האב (סרט)
בשם האב (באנגלית: In the Name of the Father) הוא סרט דרמה משפטי-ביוגרפי משנת 1993, שבוים על ידי ג'ים שרידן, ועובד לסרט על ידי שרידן וטרי ג'ורג', שהסתמכו על האוטוביוגרפיה "הוכח כחף מפשע" משנת 1990 של ג'רי קונלון, שנאשם בפיצוץ של פאב גילפורד, וזוכה שנים לאחר מכן מכל אשמה. עם זאת, הסרט אינו מבוסס על הסיפור האמיתי של קונלון, אלא על חלק מהאירועים הפוליטיים שהתרחשו בתקופה. כך שהספר של קונלון, יותר משעובד לסרט, שימש לו כהשראה.
דניאל דיי-לואיס מככב בסרט כג'רי קונלון הנאשם בפשע שלא ביצע, אמה תומפסון כעורכת דינו, ופיט פוסלתווייט כאביו של קונלון, פטריק.
הסרט זכה לשבחים רבים, והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר עבור שחקן ראשי (דניאל דיי-לואיס) שחקן משנה (פיטי פוסטלטוויט), שחקנית משנה (אמה תומפסון), בימוי, עריכה, תסריט מעובד ומועמדות נוספת עבור הסרט הטוב ביותר.
עלילה
סיפורו של אדם שהורשע על לא עוול בכפו, כיוון שנחשד בחברות ב-IRA והשתתפות בפיצוץ פאב גילפורד (בו נהרגו חמישה אנשים ונפצעו עשרות). אך הנרטיב הפוליטי, הוא למעשה הרקע לדרמה המתחוללת בין הבן המנסה למנוע מאביו מלהיות מעורב בהאשמות.
הפקה
כדי להתכונן לתפקיד של ג'קי קונלון, דיי לואיס השיל מעל כ-50 ק"ג ממשקלו. כדי לקבל תובנה על מחשבותיו ורגשותיו של קונלון באותה תקופה, דיי לואיס גם שהה שלושה ימים ולילות בתא של בית סוהר. קבוצה של אסירים מנעו ממנו לישון שהיו דופקים על הדלת כל עשר דקות עם כוסות פח במשך הלילה, ואז נחקר על ידי שלושה צוותים שונים של קצינים במשך 9 שעות. הוא גם היה מתעקש שאנשי הצוות יזרקו עליו מים קרים ויתעללו בו מילולית.
הלגונה הדרומית באיי רוק
הלגונה הדרומית באיי רוק היא לגונה המשתרעת על פני למעלה מ-100,000 הקטאר באיי רוק שבמדינת האיים פלאו. בלגונה נמצאים למעלה מ-400 איים, בהם גדלים מינים רבים של אלמוגים, כרישים, עופות וצמחים, שרבים מהם אנדמיים לאזור. מלבד המערכת הטבעית העשירה ניתן למצוא באיים שרידים של אמנות סלע, כפרים, ותלי קבורה, שחלקם בני למעלה מ-3,000 שנים.
ז'אן מדלן שנייצהפר
קורות חייו
שנייצהפר למד בקונסרבטואר של פריז, אצל שארל סימון קאטל. הוא זכה בפרס שני לפסנתר בשנת 1803 ואחר הצטרף לתזמורת האופרה של פריז כטימפניסט בשנת 1815. כעבור שבע שנים התמנה ל"chef de chant". בתפקידו כפרופסור לשירת מקהלה בקונסרבטואר, קיבל את אות לגיון הכבוד בשנת 1840.
בשנת 1834 הלחין את המוזיקה לבלט הסילפידה, שהכוריאוגרף פיליפו טליוני חיבר בשביל בתו, הבלרינה מארי טליוני.
יצירותיו
שנייצהפר חיבר מוזיקה לכמה בלטים בשביל אופרה של פריז, בהם:
מולר
{{פירושונים|* ריכוז מולרי – יחידת מידה לריכוז
ראו גם
}}
ז'ירארדוב
ז'ירארדוב (בפולנית: ; ביידיש: זשיראַרדאָוו או זיראדאוו) היא עיר מחוז בפרובינציית מזוביה שבפולין, כ-45 ק"מ מערבית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
יהודי זשירארדאוו
יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי. בשנת 1909 נחנכו בעיר בית כנסת ובית מדרש, ובתקופה זו פעלו בה חסידויות שונות. בשל גלי אנטישמיות שהחלו בשנת 1905, עזבו את העיר רבים מיהודיה, חלקם לארצות הברית ולארגנטינה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גירשו הרוסים את יהודי העיר, לאחר שהואשמו על ידם בסיוע לגרמנים.
בין מלחמות העולם השתקמה הקהילה היהודית בעיר, והתגברה בה הפעילות הציונית, תוך הפעלת תנועות נוער רבות ומרכזי הכשרה. כמו כן, פעלו בעיר בתי ספר עבריים ובית ספר מרשת בית יעקב. בתקופה זו חיו בעיר כ-2,700 יהודים.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיר יהודים רבים, ובמקביל, הגיעו אליה אלפי פליטים יהודים. עם כניסת הגרמנים לעיר ב-12 בספטמבר 1939, החלו לבצע מעשי שוד של רכוש היהודים בה, בשיתוף פולנים מקומיים, ולחטוף יהודים בה לעבודות כפייה. בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר, וחובת מסירת דירות מרווחות לגרמנים. בערב יום כיפור תש"א רצחו הגרמנים כמה מנכבדי הקהילה בעיר, ובהם רב הקהילה, יחיאל מאיר קרמסקי.
באמצע דצמבר 1940 רוכזו כ-5,000 יהודי העיר בגטו סגור שהוקם בה, אליו צורפו כעבור זמן מה כ-900 פליטים יהודים נוספים מסוכצ'ב. ב-2 בפברואר 1941 גורשו כל יושבי הגטו שבעיר לגטו ורשה, וממנו הועברו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר הגירוש, השתמשו הגרמנים בגטו ז'ירארדוב כתחנת מעבר ליהודים נוספים מהסביבה בדרכם לגטו ורשה.
משבר איראן (1946)
משבר איראן היה משבר בין-לאומי ב-1946 סביב ניסיון להרחבת הכיבוש של איראן על ידי ברית המועצות תחת שלטונו של סטלין, שסוכל על ידי ארצות הברית. במסגרת המשבר הוכרזו בשטחה של איראן שתי מדינות בדלניות בחסותה של ברית המועצות – מדינה כורדית (רפובליקת מהאבאד ) במערב איראן ומדינה אזרית בצפונה, אך אלה הובסו ופורקו במהירות.
מהלך המאורעות
בעקבות הכרזת השאה רזה פהלווי על הזדהותו עם היטלר, שלחו בריטניה וברית המועצות כוחות לאיראן, בפעולה שהסתיימה בשליחת השאה לגלות באיי מאוריציוס. בנו של השאה, מוחמד רזה פהלווי, מונה למלך החדש על ידי הכוחות הכובשים. ב-1941 נכבשו חלקים מאיראן על ידי כוחות בריטיים, והצבא האדום כבש את החלקים הצפוניים של המדינה. דרך איראן עבר חלק משמעותי של הסיוע שהועבר מארצות הברית לברית המועצות במהלך המלחמה עם גרמניה הנאצית. במרץ 1945 כוחות בריטניה החלו לעזוב את שטחי איראן. בהתאם להסכם שגובש גם הצבא האדום היה צריך לחזור לתחומי ברית המועצות. במקום זאת, סטלין ניסה להרחיב את שטח ההשפעה הסובייטי על ידי עזרה בבניית מדינות עצמאיות חדשות. במסגרת זו, סייעה ברית המועצות בהקמת הרפובליקה הכורדית, תחת שלטונו של קאזי מוחמד. הנושא היה במרכזה של החלטה 2 של מועצת הביטחון של האו"ם, החלטה 3 של מועצת הביטחון של האו"ם ו-החלטה 5 של מועצת הביטחון של האו"ם. לאחר שברית המועצות נאלצה לעזוב את איראן עקב לחצים אמריקאיים, כבש הצבא האיראני, בסיוע כוחות שכנים, את מהאבד, הבירה הכורדית. מנהיגי הרפובליקה הכורדית נתלו בכיכר המרכזית של מהאבד ב-1947.
הסכסוך היה לאחד הגורמים בהתפתחות ההבדלים ביחסים פוליטיים בין ארצות הברית וברית המועצות. הסכסוך גם היה חלק משלביה הראשונים של המלחמה הקרה.
זרח ברנט
זֶרַח בַּרְנֶט (ט"ז בניסן ה'תר"ג, 16 באפריל 1843, ציטוביאן, פלך קובנה האימפריה הרוסית – י"ח בתשרי ה'תרצ"ו, 15 באוקטובר 1935, תל אביב) איש היהדות החרדית, אשר היה פעיל ציוני, ממקימי שכונת מאה שערים בירושלים, וכן היה ממקימי העיר פתח תקווה, אם המושבות, וממתיישביה הראשונים. יוזם ומקים שכונת נווה שלום בתל אביב בשנת 1890. בשנת 1884 היה ברנט ציר בוועידת קטוביץ.
קורות חיים
ברנט יליד ט"ז ניסן תר"ג 1843. נולד וגדל בציטוביאן בפלך קובנה אשר באימפריה הרוסית. למשפחה חרדית. בילדותו למד ברנט בתלמוד תורה שבעירו ובישיבת סלובודקה. לאחר מכן התחתן עם רחל לאה ועבר להתגורר בלונדון, שם עסק בפרוונות ובלימוד תורה במשך שבע שנים.
ב-1871 עלה לראשונה לארץ ישראל. הוא הגיע ליפו ב-10 בנובמבר (כ"ו מרחשון) וכעבור 14 יום התיישב בירושלים. הוא עסק במסחר והפסיד את כל כספו. בעקבות זאת חזר ללונדון, שם עסק במשך כשנה במסחר והצליח לחסוך סכום כסף לצורך שיבה לירושלים. בשנת 1874 חזר לארץ ונמנה עם בוני שכונת מאה שערים בירושלים. כשאזל כספו, חזר שוב ללונדון, הפעם יחד עם משפחתו, ושהה שם במשך שנתיים. בשבט תרל"ז (1877) חזר לארץ ישראל עם משפחתו. ב-1878 הצטרף אל יואל משה סלומון וחבריו בהקמת העיר פתח תקווה, כאשר היה מרוכשי הקרקע הראשונה ומתיישביה. ברנט סיפר בזכרונותיו על הפעם השנייה שבה ביקרו באדמה שנרכשה, ב-25 ביולי 1878: "כשאך ראינו מרחוק את הגבעה שיחדנו למקום מושבנו, התקדמתי אני במהירות על הסוס והתנפלתי על הככר, נשקתי את האדמה והרויתיה בדמעות שמחה וגיל. כמוני עשו גם יתר חברי... הרגשתי אז כאילו נולדתי מחדש ובמקום הזה היו הורתי ולידתי." בתחילה סירבה אשתו ללכת אחריו ודרשה ממנו גט, אך הרב שמואל סלנט, רבה של עדת האשכנזים בירושלים, פסק שעליה ללכת אחר בעלה.
ברנט תרם לבניית בית המרחץ במושבה, הכניס ספר תורה לבית הכנסת. עקב הכרותו עם העיר לונדון והשפה האנגלית, נסע אליה חמש עשרה פעמים, לצרכיו האישיים והציבוריים. בין השאר, נפגש בה עם הברון רוטשילד פעמיים.
בשנת 1880 החליט ברנט לבנות בית בפתח תקווה, הוא ובני משפחתו החלו בליבון הלבנים ובנאי ערבי בנה את הבית בן הקומה האחת. בעקבות חורף קשה במיוחד שהבית החדש לא הועיל להגן מפניו, חלה ברנט בקדחת וחזר ללונדון. רק בשנת 1885 חזר ברנט לפתח תקווה ובנה בית אבן בן שתי קומות שהיה הראשון מסוגו במושבה. הוא חגג את חנוכת ביתו באירוע רב משתתפים שתיאורו ניתן על ידי בוימגרטן, כתב עיתון "המגיד":
בשנת 1886 שימש הבית כמבצר בפני ההתקפה על פתח תקווה. לאחר מכן נמכר ובימי העלייה השנייה הוקם בחלקו "מועדון הפועלים".
זרח ברנט הונצח ברחובות על שמו במספר ערים בארץ ובהן פתח תקווה, ירושלים ותל אביב, ובבית כנסת הנושא את שמו בשכונת הר נוף בירושלים. כמו כן, ברחוב בר כוכבא בפתח תקווה עומד בית זרח ברנט.
שמו של ברנט מוזכר בבלדה על יואל משה סלומון, שירו של יורם טהרלב, כאחד מחמשת הרוכבים מקימי פתח תקווה.
בשנת 1929 פרסמה חנה טרגר, בתו של זרח ברנט, את חוברת זיכרונותיו, ובה תיארה את ילדותה, את החיים במושבה ואת קשייה של אמה במקום.
משפחתו
אחותו דינה ברלוביץ נישאה ליוסף ברלוביץ, והם עלו לארץ ב-1893. בנם: יצחק ברלוביץ.
ילדיו:
מסה (אריזונה)
מסה (מספרדית: Mesa, "שולחן") היא עיר במחוז מריקופה שבמדינת אריזונה - ארצות הברית. העיר היא השלישית בגודלה במדינה, והיא נחשבת לפרבר של פיניקס. פיניקס, מסה ופרבריהן יוצרות יחד אזור מטרופוליטני ענק, שמבחינת שטחו הוא מדורג כ-28 בעולם.
מסה ממוקמת על רמה שטוחה, שגובהה הממוצע הוא 378 מטר מעל פני הים. עובדה גאוגרפית זו היא שנתנה לעיר את שמה, שכן "Mesa" בספרדית פירושה "הר שולחן". שטחה של העיר על פי מדידות רשמיות הוא 324.2 קמ"ר, מתוכם 0.6 קמ"ר הם מים והשאר יבשה.
אוכלוסייתה של מסה נאמדה בשנת 2006 בכ-460,000 נפש. בכך היא מקדימה ערים אמריקניות ידועות יותר, כקליבלנד, מיאמי וסנט לואיס. על פי עתודות הקרקע שלה, עשויה אוכלוסיית העיר לגדול עד כדי 630,000 נפש.
למרות מספר התושבים הגדול, מתפקדת מסה בעיקר כעיר שינה. שכונותיה אינן עשויות מקשה אחת. חלקן בתהליך של שקיעה וניוון, וחלקן בתנופת בינוי ופיתוח מתקדמים.