cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורן מוברמן
ביוגרפיה
בשנת 2015 ביים וכתב את הסרט "", בכיכובם של ריצ'רד גיר, סטיב בושמי וג'נה מאלון. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2014.
בשנת 2017 ביים וכתב את הסרט "", המבוסס על מ-2009 מאת הסופר הרמן קוך. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-10 בפברואר, ובבתי הקולנוע בארצות הברית הופץ ב-5 במאי 2017 באופן רשמי.
בשנת 2021 החל לעבוד על סרטו החמישי כבמאי, "Raised Eyebrows", המבוסס על ספרו של סטיב סטוליאר באותו שם משנת 1996; ועוקב אחר ימיו האחרונים של הקומיקאי והשחקן היהודי-האמריקאי גראוצ'ו מרקס בגילומו של ג'פרי ראש.
מוברמן מיוצג על ידי סוכנות הכישרונות Creative Artists Agency (CAA) מלוס אנג'לס.
רגינה לונד
רגינה שרלוט תאודורה לונד (בשוודית: Regina Charlotta Theodora Lund; נולדה ב-17 ביולי 1967) היא שחקנית וזמרת שוודית.
ביוגרפיה
לונד נולדה בעיר ואסה, פינלנד לבמאי השוודי כריסטיאן לונד והשחקנית השוודית סוניה לונד. היא גדלה בעיר יבלה בשוודיה עם סבה וסבתה.
קריירה
בשנת 1991 שיחקה במחזה "על עכברים ואנשים" בתיאטרון במאלמה. בשנת 1992 גילמה את התפקיד של אופליה במחזה "המלט" בסטוקהולם.
בשנת 1993 היא התפרסמה שגילמה עקרת בית בתוכנית הרדיו "Klang & Co" ושגילמה את המזכירה מונה באופרת הסבון "Rederiet" (1995-1994) ששודרה ב-SVT.
ב-1996 גילמה מצילה לצד סטלאן סקארסגארד בסרט "Harry & Sonja". בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט המתח "Sjön".
בשנת 2005 דובבה את גלוריה ההיפופוטמית, בדיבוב השוודי של הסרט "מדגסקר".
היא הקליטה כזמרת חמישה אלבומים והוציאה מספר סינגלים.
ב-2007 השתתפה במלודיפסטיבלן עם השיר "Rainbow star" אך הודחה בשלב הראשון של אחד מחצאי הגמר.
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה "משפחה בונוס" של ערוץ SVT ולאחר מכן בנטפליקס.
עוזי דן
עוזי דן (נולד ב-28 באוקטובר 1964) הוא עיתונאי, עורך וראש דסק העולם במדור הספורט של עיתון "הארץ", עבד גם בעיתון "חדשות".
ביוגרפיה
אחרי סגירת "חדשות" הצטרף לעיתון "הארץ" ושם הוא שימש כראש דסק בעריכה וראש דסק העולם. לדן טור אישי במוסף של העיתון, ובעל המדור "שווה בדיקה" העונה לשאלות קוראים בענייני ספורט. דן סיקר כמה מתחרויות גביע העולם בכדורגל, אליפויות אירופה בכדורגל, את ליגת האלופות ואליפויות אפריקה וכן את המשחקים האולימפיים.
בדצמבר 2007 זכה עוזי דן יחד עם אברהם טבק מ"מעריב" בפרס משה לרר לעיתונאי הספורט המצטיין, פרס שחולק לראשונה.
סמליל
סַמְלִיל (בלועזית: לוֹגוֹ) הוא אלמנט גרפי, איור או עיבוד טקסט שנוצר או עובד במטרה לסמל ולייצג גורם מסוים (בדרך כלל, ארגון או מוצר) ולהיות מזוהה עמו בתודעת הציבור.
ברוב המקרים, ילווה הסמליל במלל. לעיתים, ישולב המלל כחלק מהאלמנט הגרפי ולעיתים הסמליל יכיל טקסט בלבד, ללא אובייקט גרפי נלווה.
הסמליל יכול להופיע על נייר המכתבים של הארגון, על המוצרים שלו, על המבנים שבהם הוא שוכן, על מדי עובדיו ובמקומות נוספים שבהם יש לזהות את הארגון, כמו בפלטפורמה דיגיטלית כמו אתר אינטרנט, חתימה לדואר אלקטרוני של עובדי הארגון ועוד.
עקרונות עיצוב הסמליל
העיצוב הגרפי של הסמליל הוא חלק מהליך מיתוג המוצר, הארגון או החברה, ועל-כן על הסמליל לשדר ערכים מסוימים שיובנו בבהירות וכהלכה בקרב הצרכנים. דוגמה לכך הוא סמליל ה"סווש" של נייקי אשר נועד להתחבר בתודעת הצרכן למהירות ולפיכך לבטא גם הצלחה והישגיות. דוגמה נוספת מהווה סמליל ויקיפדיה, שנועד להעביר את הרעיון של עבודה שיתופית כלל-עולמית ליצירת דבר שלם. הסמליל משמש את הוויקיפדיות השונות בכל השפות, כאשר האלמנט המשתנה הוא הכיתוב מתחת לסמל הכדור בהתאם לשפה.
דוגמה להלך רוחו של מעצב סמליל והשיקולים העומדים לפתחו, ניתן למצוא בדבריו של דוד טרטקובר, מעצב הסמליל של תנועת "שלום עכשיו", שתיאר כך את ייחודו של הסמליל:
שינוי הסמליל
לעיתים מחליט הארגון לשנות את הסמליל שלו, כחלק משינוי נרחב יותר שעובר הארגון, כגון שינוי בעלות, במסגרת מהלך לרענון תדמית הארגון או כתוצאה ממיזוג חברות. שינוי זה כרוך לעיתים בהשקעה רבה:
כמו כן, מעבר להשקעה הדרושה, ישנו הסיכון ששינוי מהותי מידי בסמליל עלול להביא לבלבול בקרב הלקוחות וכך לחוסר זיהוי, מה שעלול להשפיע באופן שלילי על הארגון. לרוב יש יתרון בהצגת סמליל קבוע לאורך זמן שייחרט בזיכרון האנשים ויהיה סימן מזהה עבור הארגון.
ספיינצה – אוניברסיטת רומא
ספיינצה – אוניברסיטת רומא (באיטלקית: Università degli Studi di Roma "La Sapienza"), הידועה באיטלקית בשם "לה ספיינצה", היא אוניברסיטה ציבורית ברומא, בירת איטליה. זוהי האוניברסיטה הגדולה ביותר באיטליה ומשנוסדה כבר בשנת 1303, היא מהוותיקות באוניברסיטאות בעולם.
מקור השם
במאה ה-14 פעלו ברומא מספר מוסדות חינוך, אך ללא מוסד המוכר רשמית מחוץ לחצר האפיפיור. עם הבולה של האפיפיור בוניפקיוס השמיני ב-Supremae praeminentia Dignitatis בתאריך 20 באפריל 1303, הוקמה האוניברסיטה הראשונה של רומא, "הסטודיום אורביס" (Studium Urbis – מילולית: "[מקום] הלימוד של העיר"), כתובת שמתנוססת עד היום על סמליל המוסד האוניברסיטאי. תחילה נועדה לשמש בית מדרש ללימודי דת תחת חסות האפיפיור. המימון הראשוני הגיע ממיסוי יין זר, בנוסף למימונם של מספר אצילים מרומא. כאשר הועבר מושב האפיפיור לאביניון, הופקדה עיריית רומא על הנהלת האוניברסיטה.
במהלך כל תקופת הרנסאנס מספר אפיפיורים ביקשו מהעירייה להגדיל את צוות ההוראה, והגדלת מספר המושבים. בנוסף, נרכשו כמה מבנים באזור סנט'אאוסטאקיו, שם במהלך המאה ה-17 נבנה המטה החדש, שהוזמן על ידי אלכסנדר השביעי, מייסד ספריית אלסנדרינה עצמה, שפועלת עד היום; המטה הוקם בפאלאצו דלה ספיינצה. למעשה, בתוך עשר שנים בלבד הפך השם "ספיינצה" לזה הרשמי.
באיטלקית המונח "ספיינצה" פירושו "תבונה" או "ידע".
היסטוריה
בולה אפיפיורית של האפיפיור אאוגניוס הרביעי מ-1431, הכירה בעצמאות המוסד, בסמכות מוריו, ובארבע הפקולטות שבו: משפטים, רפואה, פילוסופיה ותאולוגיה. האפיפיור אף קבע מס חדש על יין לצורך גיוס תקציב למוסד. ימי הזוהר של האוניברסיטה באו אל קיצם עם כיבוש רומא ב-1527 בידי כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אז נסגרה האוניברסיטה וחלק ממרציה נרצחו. ב-1534 שיקם האפיפיור פאולוס השלישי את האוניברסיטה.
משנות ה-50 של המאה ה-17 נודעה האוניברסיטה בשם "ספיינצה", השם המלווה אותה עד היום. ב-1703 רכש האפיפיור קלמנס האחד עשר חלקת אדמה על גבעת ג'אניקולו, שם הקים גן בוטני ששמו יצא במהרה ברחבי אירופה.
ב-1870 חדלה האוניברסיטה מלהיות אוניברסיטה אפיפיורית והפכה לאוניברסיטה של בירת איטליה. ב-1935 הושלמה בניית הקמפוס החדש שלה ואליו קובצו כל מוסדות ההשכלה הגבוהה בעיר. מאז אותה שנה ואילך נמצאת האוניברסיטה בפיקוח ממשלתי.
בין בוגרי האוניברסיטה מספר חתני פרס נובל, ביניהם אמיליו סגרה. הפיזיקאי אנריקו פרמי היה פרופסור באוניברסיטה.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21 יש באוניברסיטה 21 פקולטות בהן מעל 140,000 תלמידים. בספריית אלסנדרינה האוניברסיטאית שנבנתה ב-1670, מצויים כמיליון וחצי ספרים. לאוניברסיטה מספר רב של קמפוסים ברחבי העיר רומא, המרכזי שבהם - "הקריה האוניברסיטאית" (Città Universitaria), ששטחו מעל 400 דונם, נמצא סמוך לתחנת רומא טרמיני. לאוניברסיטה ארבעה קמפוסים מחוץ לתחומי העיר רומא, בצ'יוויטווקיה, לטינה, פומנציה, ובריאטי.
הפקולטה לרפואה ולכירורגיה
בשנת 1824 הבולה של לאו ה-12 הציגה את הרפורמה הרפואית באוניברסיטה לפיה השיעורים נערכו בעיקר בלטינית, והאוניברסיטת ספיינצה ברומא ואוניברסיטת בולוניה היו היחידות שהוסמכו להעניק תארים ברפואה (תואר ארבע-שנתי) וכירורגיה (תואר שלוש-שנתי). בשנת 1870, בתקופת ממלכת איטליה, התמזגו הפקולטות לרפואה ולכירורגיה לפקולטה אחת, עם מסלול לימודים אחד בן חמש שנים, שהפך לשש-שנתי בשנת 1876. הפקולטה פועלת במסגרת בית החולים פוליקליניקו אומברטו I מאז פתיחתו בשנת 1904.
דירוגים
בית הספר לרפואה ולכירורגיה של אוניברסיטת ספיאנצה נחשב בדירוגים בינלאומיים רבים לאחד ממאה בתי הספר לרפואה הטובים בעולם:
מיקומים
בנוסף למשרדים הרבים בפריפריה ברומא, לאוניברסיטה יש סניף בלאטינה. הנכסים שבבעלותה או שהוענקו לה לשימוש תמידי מבעלות המדינה נמצאים ברשותה למעלה ממאה שנה, מתוכם 38 נכסים מצויים בתוך העיר האוניברסיטאית, והשאר מופצים ברחבי רומא. לה ספיינצה קשורה גם לשני בתי חולים – פוליקליניקו אומברטו I ובית החולים סנט'אנדראה, לצורך פעילויות הוראה ומחקר הקשורות לרפואה.
העיר האוניברסיטאית
העיר האוניברסיטאית (באיטלקית: Città universitaria) היא הקומפלקס המרכזי של האוניברסיטה והוא נמצא ברובע סן לורנצו. העיר האוניברסיטאית תופסת כ-439,000 מ"ר.
תאודור קורציוס
תֶּאוֹדוֹר קוּרְצְיוּס (בגרמנית: Julius Wilhelm Theodor Curtius; 27 במאי 1857 – 8 בפברואר 1928) היה כימאי גרמני שהיה פרופסור לכימיה באוניברסיטת היידלברג ובמקומות אחרים. הוא פרסם את ב-1890/1894 וגם גילה את החומצה הדיאזואצטית, את ההידרזין ואת ה.
ספיינצה – אוניברסיטת רומא
פסל מינרווה
מהכניסה הראשית לעיר האוניברסיטאית הפרספקטיבה מפותחת באופן כזה שמציג את דמות פסל מינרווה (באיטלקית: Statua della Minerva), לאות דמותה של האלה מינרווה, והוא אחד מסמליה של האוניברסיטה ופרי יצירתו של הפסל האיטלקי ארטורו מרטיני. הפסל עשוי ברונזה ומונח על גבי בסיס שנמצא בתוך בריכת מים. הפסל הוצב מול פאלאצו דל רטוראטו, על ידי מרצ'לו פיאצ'יני.
תאודור קורציוס
ביוגרפיה
תאודור קורציוס נולד כבנו של תעשיין בדיסבורג בחבל הרוהר בגרמניה. הוא למד כימיה אצל רוברט בונזן באוניברסיטת היידלברג ואצל הרמן קולבה באוניברסיטת לייפציג. את הדוקטורט קיבל ב-1882 בלייפציג בנושא: "על כמה חומצות אמידו חדשות המורכבות באופן סינתטי בדומה לחומצה היפורית" (Über einige neue der Hippursäure analog constituirte, synthetisch dargestellte Amidosäuren).
לאחר שעבד בין 1884 ל-1886 עבור אדולף פון באייר באוניברסיטת מינכן, מונה קורציוס למנהל המחלקה לכימיה אנליטית ב עד 1889. לאחר מכן קיבל את הקתדרה לכימיה באוניברסיטת קיל, שם ביצע חלק ממחקריו המוצלחים. בהתאם להצלחה זו, מונה קורציוס ל-Geheimer Regierungsrat (חבר המועצה המייעצת לשליט) בשנת 1895. לאחר מינוי של שנה כיורש של פרידריך אוגוסט קקולה המפורסם באוניברסיטת בון בשנת 1897, ירש קורציוס את כפרופסור לכימיה באוניברסיטה שבה למד בהיידלברג ב-1898, שם שהה עד פרישתו לגמלאות ב-1926. ירש אותו, שכתב את הביוגרפיה של קורציוס ב-1962.
ספיינצה – אוניברסיטת רומא
הגן הבוטני של אוניברסיטת ספיינצה
הגן הבוטני של אוניברסיטת ספיינצה, נקרא גם הגן הבוטני של רומא, נולד כגן פשוט כבר במאה ה-11, אם כי במציאות הגן הראשון שקשור לאוניברסיטה הוקם על ידי האפיפיור ניקולס החמישי בשנת 1477, ואז הועבר לפונטה של אקווה פאולה. בסוף המאה ה-15, בשנת 1492, הוקם הגן בתוך פאלאצו סלוויאטי. כיום הוא ממוקם מאחורי האקדמיה דיי לינצי, באזור טרסטוורה, אם כי חלק ניכר מהצמחייה נשמר בגן הבוטני שבתוך העיר האוניברסיטאית.
תאודור קורציוס
ביוגרפיה
הוא בחן בעיקר תרכובות חנקן וגילה את ההידרזין, ה ותרכובות. של של חומצה קרבוקסילית נקראת על שמו.
בזמנו הפנוי הוא גם הלחין מוזיקה, שר בקונצרטים והיה מטפס הרים פעיל. ב-1894 ייסד יחד עם אדוארד בוכנר את סניף קיל של אגודת האלפיניסטים הגרמנים והאוסטרים, שבה תמך באופן אישי במימון. בתקופתו במינכן, הוא הפך לחבר קרוב של המדריך האלפיניסט, איתו ערך טיולי טיפוס הרים במשך שנים רבות לאחר מכן.
בארכיון אוניברסיטת היידלברג יש אלבום תמונות משנת 1907 לציון יום השנה ה-25 לקבלת הדוקטורט של תאודור קורציוס. הוא מכיל תמונות של חוקרי מדע, בניינים ומעבדות כמו המעבדות הפיזיקליות-כימיות, מעבדת התרופות והמעבדות האורגניות ועוד.
טלינגיט
טלינגיט (אנגלית: Tlingit) הם עמים ילידים ביבשת אמריקה שמוצאם באזור הפסיפיק נורת' וסט של צפון אמריקה. שפתם היא שפת הטלינגיט, מילה שפירושה "אנשי גאות ושפל". הטלינגיט חיו בשארות מטריליניאלית, שבה הרכוש מורש מאם לבת, והילדים נקראים על שם האם. הם חיו ביערות גשם ממוזגים בחוף הדרום מזרחי של אלסקה ובארכיפלג אלכסנדר, בחברה של ציידים לקטים נוודית-למחצה המתמחה בדיג. תת-קבוצה נוספת שלהם בתוך היבשת אכלסה את האזור הצפון מערבי של קולומביה הבריטית ודרום טריטורית היוקון בקנדה.
גאוגרפיה
תעלת גאסטינו שימשה כאתר דיג מרכזי של האינדיאנים משבטי הטלינגיט (שבט האאוקה ושבט הטאקו) שהתגוררו במקום במשך אלפי שנים.
טלינגיט יישבו גם את סיטקה, וב-1802 נלחמו במתיישבים רוסים באזור.
בקטצ'יקן נמצא תת-שבט הטונגס.
כיום מחולקים הטלינגיט בין קנדה ואלסקה. בניגוד לשבטים אינדיאנים רבים בארצות הברית, הם אינם מוגבלים כיום לשמורות, ושטח המחיה שלהם חופף בחלקו לאלו של ילידים אחרים, כגון אלו ממשפחת שפות אתבסקה. רובם חיים כיום במשפחות גרעיניות בבתים בבעלות פרטית, בדומה לאזרחי קנדה וארצות הברית ממוצא אירופי.
תרבות
תרבותם של הטלינגיט אופיינית לתרבות של שאר ילידי אזור הפסיפיק נורת' וסט, ומדגישה קשרי משפחה ושארות, ומעמד הקשור ברכוש וכוח כלכלי. לטלינגיט מסורת בעל-פה מפותחת, אמנות ורוחניות הקשורים לכל תחומי החיים. אפילו כלי יומיום כגון כפיות וארגזי אחסון מקושטים בסמלים בעלי משמעות רוחנית והיסטורית.
החברה התחלקה לשתי מערכות שארות נפרדות או קלאנים, שנקראו על שם רוחות בעלי חיים: קלאן העורב, וקלאן של חיה אחרת כלשהי, בדרך-כלל העיט או הזאב, המכונה לעיתים "לא-עורב". לפי המנהג העתיק של הטלינגיט, נישואים נערכו בין בן או בת קלאן העורב לקלאן הלא-עורב. עם זאת, מנהגים אלו כבר אינם נשמרים בדבקות בחברה המודרנית, ולפיכך ניתן למצוא זוגות נשואים מאותו קלאן, הנקראים "עורב כפול" או "עיט כפול".
בדומה לחברות ילידים אחרות באזור, חברת הטלינגיט התבססה על שארות מטריליניאלית. האב מילא תפקיד קטן יחסית בחיי ילדיו, בעוד רבים מן התפקידים הגבריים שבחברה האירופית ייחשבו כתפקידיו המסורתיים של האב – מפרנס, מדריך ומופקד על משמעת – מולאו על-ידי אחיה של האם. בצירוף המנהג העתיק של הטלינגיט להנשא לבן-זוג מן הקלאן האחר, התוצאה הייתה שהילדים גדלו תמיד בקלאן של האם.
התכנסויות טקסיות הנקראות "פוטלאטש" אופייניות לתרבות הטלינגיט ושאר שבטי האזור, לציון לוויות, אזכרות, לידות, הענקת שמות, חתונות, חלוקת רכוש והקמת עמודי טוטם. המאפיין את חגיגת הפוטלאטש הוא שמארגניה מחלקים מתנות למתכנסים, ובכך מדגימים את עושרם, עוצמתם ונדיבותם. משנת 1885 ועד 1951 נאסר המנהג על-ידי ממשלת קנדה, אך היו ילידים שהמשיכו לקיים אותו למרות עונש של לפחות חודשיים בכלא לכל משתתף שנתפס, ולבסוף הותר המנהג מחדש. מנהג הפוטלאטש נחקר רבות על-ידי אנתרופולוגים כמנגנון תרבותי לחלוקה מחדש של רכוש.
שפה
שפת הטלינגיט נחשבת לחלק ממשפחת השפות הנה-דנה, הכוללת גם שפות אינדיאניות נוספות באמריקה הצפונית-מערבית, כגון האתבסקה ונאוואחו.
שפת הטלינגיט לא כללה כתב. במאה ה-19 תועתקה השפה בעיקר באלפבית קירילי, בהשפעת מתיישבים, מסיונרים וציידי פרוות רוסיים באלסקה. מאז 1960, מספר אנתרופולוגים חובבים ומקצועיים בצפון-אמריקה, ביניהם פרנץ בועז, פיתחו שיטות שונות לתיעתוק טלינגיט בכתב לטיני ו/או פונטי.
כיום דוברים עדיין את שפת הטלינגיט, בנוסף לאנגלית, רק כמה מאות ילידים בקנדה, באלסקה, ובמדינת וושינגטון. אלסקה הכירה בשפת הטלינגיט כשפה רשמית ב-2014.
דת
הדת ומערכת האמונות הטלינגיטית המסורתית הועברה בעל-פה, ולא נוסחה בכתב. הטלינגיטים היו אנימיסטים, וציידים נהגו לטהר את עצמם לפני הריגת בעלי-חיים. שמאנים עסקו בריפוי מחלות, השפעה על מזג האויר, עזרה בציד, ניבוי עתידות, והגנת אנשים מפני הטלת כישוף.
בסוף המאה ה-19 נכשלו השמאנים בריפוי מחלות זיהומיות רבות שהועברו מן המתיישבים מן העולם הישן, בעיקר אבעבועות שחורות, ורבים מן הטלינגיט המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית בהשפעת מיסיונרים ומתיישבים רוסים באלסקה. הוצע שנצרות אורתודוקסית נתפסה על-ידי הטלינגיטים כדרך להתנגד לאורח החיים האמריקאי, שאותו קישרו עם נצרות פרסביטריאנית.
כיום, טלינגיטים רבים מחפשים דרכים לפשר בין נצרות ואמונותיהם המסורתיות.
ראפת חטאב
ביוגרפיה
ראפת חטאב נולד ביפו, למשפחה מוסלמית, ילד שלישי מבין חמישה אחים. למד בבית-הספר הצרפתי קולג' דה פרר ביפו והחל מכיתה ח׳ למד בבית הספר עירוני ז׳ – בית-ספר יהודי עם אחוז קטן של תלמידים ערבים. ב-2005 סיים לימודי תואר ראשון במדרשה לאמנות בבית ברל. ב-2015 סיים תואר שני באמנויות (MFA) בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים. היה ממקימי הגלריה השיתופית "אלפרד" ב-2005, בה היה חבר עד 2012. מאז פועל כאמן עצמאי ועובד במחלקת החינוך וההדרכה במוזיאון תל אביב.
הצהרת אמן
יצירת האמנות הינה תהליך של התפתחות תודעתית ורוחנית. לעיתים אני משתמש ביצירה ככלי שבעזרתו אני בוחן את הקיום שלי כאינדיבידואל ואת הקיום האנושי באופן כללי.
עבודה על יצירה הופכת בכל פעם מחדש למסע שבו אני מפרק ומרכיב מחדש את הידע והניסיון שנצבר אצלי במהלך השנים. דרך היצירה אני מבקש לנהל דיאלוג עם הצופה ולעורר בו הרהור ותהייה לגבי המציאות, ובכך הצופה לוקח חלק ב״מחקר״ הבוחן את שאלת השייכות ואת המשמעויות וההשלכות הנלוות אליה.
יצירתי שואבת את כוחה ומתבססת על טקסטים פילוסופיים וכן על טקסטים תאולוגים, החל במיתולוגיות וכלה בספרי קודש מהיהדות, הנצרות והאסלאם הבאים ליצור ״תיקון״ לאירועים היסטוריים, ולכן נקודת המוצא של כל יצירה היא המיקום הגאוגרפי והמטענים שהוא נושא בתוכו. היצירה מבקשת להתחבר למרכזי האנרגיה הנמצאים בחלל מסוים ולשקם אותם על ידי כך שהיא הופכת למעין צינור/אפיק/ערוץ המאפשר זרימה אנרגטית חדשה למקום עצמו ובמקביל גם לצופה.
דרך היצירה ברצוני לעורר שיח סביב הנושאים הבוערים בחיי היומיום על ידי הפקעתם מהמרחב המדיני-לאומי, חברתי ותקשורתי אל המרחב האמנותי ולהשיבם אל המרחב הציבורי.
על יצירתו של חטאב בין השנים 2006-2012
חטאב מתואר במונחים מערביים כ"אמן מגדרי" מכיוון שהוא מסרב לזהוּת מינית או מיניות. המונח הערבי המועדף עליו 'אחראר אל-ג'ינס', בתרגום חופשי 'מיניות משוחררת', משורש ׳חוריה׳ שמשמעותו 'חירות'. חטאב מרחיב את הרעיון הזה של חופש התנועה בין המינים והמגדרים והמיניות על פני זהויותיו השונות, שבהן הוא מנסה תמיד ליישב עמדות זהוּת לימינליות.
הרעיונות שלו בהקשר לזהות מאתגרים ברמות רבות ובדרכים שרק פלסטיני בתוך ישראל יכול לעלות. מלבד הזהויות המורכבות והדו-משמעיות שהן מורשת לכל הפלסטינים בהקשר זה, הוא גם בוחן את החללים התרבותיים "המוזרים" שנפתחו בתוך ישראל. במובנים מסוימים, המורכבות של הזהות הפלסטינית בישראל היא בית גידול טבעי לחטאב - בחיפוש אישי אחר הסובייקטיביות הלימינלית - אך הוא אינו נרתע מהקשיים ומהכאב שהם מייצרים. ההפנמה של הסכסוך והפיצול המתמיד של הזהויות בהקשר גזעני היו הרבה יותר טראומטיות עבור אמנים אחרים.
חטאב מזדהה מאוד עם יפו, שלעיתים קרובות מופיעה בשירה הפלסטינית כנקבה – כ'כלת הים 'או' כלת פלסטין '– וזו ה'כלה' שמופיעה לעיתים קרובות בהופעותיו. הוא גם מחזיר בבירור את הדמות האלגורית המשותפת של פלשתינה כאישה באמנות, בשירה ובשירה עממית. העיר יפו וההיסטוריה שלה עומדים בלב יצירתו. לאורך שש שנים (2012-2006), בנה חטאב את הדמות של כלת פלסטין, כינויה של יפו עד 1948, דרכה הוא עוסק בנושאים של זהות לאומית ומגדרית. עבודתו של ראפת חטאב שברירית, חוצת גבולות, מיוסרת, משקפת בעצָמה את המציאות הממולכדת, המורכבת שחוותה האוכלוסייה הפלסטינית החיה בישראל. היא מצטרפת לפעילותו האקטיביסטית המהווה נדבך משמעותי בחייו ומלווה את עבודתו האמנותית. במיצג "תסיסה" שהוצג בתערוכה שאצרה רונה סלע מנהל חטאב דיאלוג ביקורתי עם סדרת עבודותיו של נחום גוטמן על בתי הבושת ביפו משנות העשרים. בסדרה זו, עולה נושא הארוטיות, הסוד והאפלוליות, שמגלמים בתוכם החיים האוריינטליים, הערגה, הפנטזיה והתשוקות המודחקות על הרתיעה והחרדה מהן (צלמונה 1998, עפרת 2001). חטאב מבקש להחיות את אחד מרישומיו של גוטמן בית בושת ביפו משנות העשרים, בו נראות יצאניות ערביות על המרפסת, מרפסת הדומה מאוד לזו של מוזיאון גוטמן. חטאב, המבקר את שתי נקודות המבט, המסורתית הפלסטינית, והיהודית האוריינטליסטית, מחזירן למרחב החיים הנורמליים של יפו בראשיתה.
תערוכות יחיד
2020: חמלת חוטב העצים, מוזיאון אום אל פחם.
2012: מה שנותר לכם-2013, גלריה אלפרד, תל אביב.
2012: מה שנותר לכם, מוזיאון חיפה לאמנות.
2007: דמיון ומחשבה חופשית, גלריה אלפרד.
2006: איראן, בירות, פלסטין ואני, גלריה אלפרד, תל אביב.
תערוכות קבוציות/זוגיות (נבחרות)
2019: שלא במקומם, תערוכה זוגית לצד האמנית עדי עוז-ארי, גלריה הלובי, תל אביב.
2018: צמחי מרפא, תערוכה זוגית לצד האמנית אסתר כהן, גלריה במכללה האקדמית לחנוך ע"ש דוד ילין, ירושלים.
2018: גיבורע, הגלריה החדשה סדנאות האמנים טדי, ירושלים.
2018: נדנדה-על איזונים ובלמים בשירתו של ח.נ. ביאליק, בית ביאליק, תל אביב.
2018: הגוף הלא מסומן, סדנאות האמנים ירושלים.
2018: טריטוריות פרומות, בית האמנים ירושלים.
2018: מקבץ עבודות וידאו בספוט, מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2014: העץ הנדיב - סיפורו של עץ זית, בגלריה לאמנות אום אל-פחם.
2005: INTRO, תערוכת השקת הגלריה השיתופית אלפרד שהייתי אחד ממייסדיה יחד עם עמיתי/ותי בוגרי/ות המדרשה לאמנות. זו התערוכה הראשונה בה הצגתי מאז סיום לימודי.
תערוכות בתור אוצר
2017: מכפר באת ואל כפר תשוב, תערוכה קבוצתית במוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד.
2011: חודוד/גבולות, תערוכה קבוצתית במבואה של התיאטרון הערבי עברי ביפו.
לימודים
2017: תוכנית העמיתים תשע״ז - עלמא בית לתרבות עברית, תל אביב.
2015: תוכנית התואר השני MFA בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
2010: לימודי תעודה בעיצוב גרפי ותקשורת חזותית, סטודיו 6B, תל אביב.
2005: תואר ראשון B.E.D.F.A, בית הספר לאמנות ״המדרשה״, בית ברל, כפר סבא.
גמר הליגה האירופית 2011
גמר הליגה האירופית 2011 התקיים באצטדיון אביבה בדבלין, אירלנד ב-18 במאי 2011, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר הליגה האירופית לעונת היא פורטו הפורטוגלית, שניצחה במשחק את בת ארצה ספורטינג בראגה בתוצאה 1-0. הייתה זו המהדורה הארבעים של המפעל, והשנייה מאז המעבר מגביע אופ"א לליגה האירופית. כמו כן, היה זה משחק הגמר האירופי הראשון אי פעם המשוחק באירלנד.
בפעם השמינית בתולדות משחקי גמר המפעל, נפגשו שתי קבוצות מאותה המדינה בשלב הגמר. היה זה גמר כל-פורטוגלי ראשון בתולדות המפעלים האירופים, והפעם הראשונה מאז גמר גביע אופ"א 2007 בו נפגשות שתי קבוצות מאותה המדינה בגמר. פורטוגל הייתה למדינה החמישית ששולחת שתי נציגות לגמר המפעל, אחרי איטליה (ארבע פעמים), אנגליה, גרמניה המערבית וספרד (פעם אחת כל אחת). כמו כן, היה זה מפגש שני בלבד בין שתי קבוצות פורטוגליות במפעל אירופי, כאשר הקודם היה בחצי הגמר בין בראגה לבנפיקה ליסבון.
פורטו העפילה לגמר המפעל בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה מאז 2003. גם השתתפותה הקודמת בגמר הסתיימה בזכייה בתואר. בכך, נותרה פורטו כיחידה מבין ארבע המעפילות הפורטוגליות בתולדות משחקי הגמר שזוכה בתואר, כאשר בנפיקה וספורטינג ליסבון מצטרפות לבראגה כנציגות פורטוגל שהעפילו לגמר ולא זכו. בעוד בראגה השתתפה בגמר אירופי לראשונה בתולדותיה (הישג השיא שלה עד לאותה הנקודה היה שמינית גמר גביע אופ"א), עבור פורטו הייתה זו השתתפות חמישית בגמר אירופי. במאזנה עד לגמר הנוכחי שלושה ניצחונות (גמר גביע אירופה לאלופות 1987, גמר גביע אופ"א 2003 וגמר ליגת האלופות 2004) והפסד בודד (גמר גביע אירופה למחזיקות גביע 1984).
לראשונה מאז הזכייה בגביע אופ"א ב-2003, החלה פורטו את דרכה האירופית במפעל המשני של אופ"א, לאחר שסיימה שלישית בלבד בעונת בליגת העל הפורטוגלית. בעקבות כך, החלה הקבוצה את דרכה בשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית. מנגד, בראגה קבעה שיא מועדון וסיימה כסגנית האלופה, כשהיא מקדימה את פורטו בשלוש נקודות, ונופלת רק בחמש נקודות מהאלופה בנפיקה. בעקבות כך, זכתה הקבוצה במקום בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, וצלחה שני סיבובי מוקדמות קשים מול יריבות בכירות על מנת להגיע לשלב הבתים של המפעל. היא נשרה לליגה האירופית לאחר שסיימה שלישית בטבלת הבית.
במשחק עצמו כבש רדאמל פלקאו בנגיחה בדקה ה-44, וקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לפורטו. בכך, קבע פלקאו את שיא השערים לשחקן בעונה אחת במפעל עם כיבושו ה-17. עם הזכייה, הפך מאמן פורטו אנדרה וילאש בואש לצעיר המאמנים הזוכים במפעל אירופי, בגיל 33 ו-231 ימים.
פורטו
לראשונה מאז עונת החלה פורטו את העונה האירופית במפעל המשני של אופ"א, הליגה האירופית (אז גביע אופ"א). היא הוגרלה כמדורגת לשלב הפלייאוף של המוקדמות, מול ראסינג גנק הבלגית. במשחק הראשון בחוץ עלתה פורטו ליתרון לאחר כחצי שעה משער של רדאמל פלקאו בפנדל. בדקות הסיום של המשחק כבשו ג'וזף דה סוזה ופרננדו בלוצ'י את השערים שקבעו 3-0 לפורטו, וקירבו אותה להעפלה. בגומלין הביתי עלתה גנק ליתרון משער של יילה ווסן בדקה ה-22, אך האלק איזן וקבע את תוצאת המחצית. במחצית השנייה כבשו שתי הקבוצות חמישה שערים בתוך עשר דקות בלבד, בין הדקות ה-53 ל-63. פרננדו השלים מהפך, ווסן קבע שוויון 2-2, והאלק הוסיף צמד שערים (אחד בפנדל), השלים שלושער וקבע את תוצאת המשחק. 4-2 לפורטו, שעולה לשלב הבתים עם 7-2 מרשים בסיכום.
אל שלב הבתים הוגרלה פורטו מקבוצת הדירוג הראשונה, כאשר רק לשתי קבוצות שנטלו חלק בהגרלה היה דירוג גבוה משלה, מה שהציב אותה כאחת הפייבוריטיות כבר בשלב זה. היא הוגרלה לבית עם בשיקטש, ראפיד וינה וצסק"א סופיה. פורטו הפגינה דומיננטיות גדולה בשלב הבתים, ולא התקשתה לכבוש את ראשות הבית. היא פתחה בניצחון ביתי 3-0 על ראפיד, משערים של רולאנדו, פלקאו ורובן מיקאל. פלקאו העניק לה ניצחון חוץ, 1-0 בסופיה, ולאחר מכן השלימה פורטו ניצחון שלישי ברציפות עם 3-1 בחוץ על בשיקטש. האלק (צמד) ופלקאו כבשו לזכות פורטו, בובו רק צימק בתוספת הזמן. במשחק הביתי מול בשיקטש רשמה פורטו את משחקה הראשון בעונה האירופית ללא ניצחון, כאשר הקבוצות נפרדו בשוויון 1-1. פלקאו כבש בפנדל לפורטו, ניהאט איזן. במשחק החוץ בווינה נקלעה פורטו לפיגור, אך פלקאו עם שוויון מהיר ועם צמד נוסף בדקות הסיום השלים שלושער וקבע 3-1 לפורטו. במשחק הנעילה של הבית השלימה פורטו ניצחון חמישי בשישה משחקים, והבטיחה את ראשות הבית ללא הפסד. פורטו גברה 3-1 בבית על צסק"א סופיה, משערים של ניקולאס אוטמנדי, רובן מיקאל וחאמס רודריגס.
פורטו החלה את שלבי הנוקאאוט מול סביליה הספרדית, שזכתה מספר שנים קודם לכן פעמיים ברציפות בגביע אופ"א. במשחק הראשון בחוץ העלה רולאנדו את פורטו ליתרון לאחר כשעה של משחק. פרדי קאנוטה איזן כעבור שבע דקות בלבד, אך פרדי גוארין כבש ארבע דקות לסיום וקבע 2-1 לפורטו בסיום. פורטו ניסתה לשמור על היתרון בגומלין הביתי. במשך דקות ארוכות שמרה על שער נקי, אך בדקה ה-71 נכנעה לשער של לואיס פביאנו. סביליה חיפשה את השער השני, אך לא מצאה שוב את הרשת. 1-0 לסביליה בסיום, אך עם 2-2 בסיכום, הייתה זו פורטו שעלתה בזכות חוק שערי חוץ.
לאחר שצלחה משוכה גבוהה כבר בסיבוב הראשון, פגשה פורטו בשמינית הגמר את צסק"א מוסקבה הרוסית. המשחק הראשון במוסקבה הוכרע בשער בודד של גוארין בדקה השבעים, 1-0 בסיום לפורטו. בגומלין הביתי עלתה פורטו ליתרון כבר בדקה הראשונה משער של האלק. גוארין הכפיל בדקה ה-24, ומן העבר השני זוראן טושיץ' צימק לאחר חמש דקות. התוצאה נשמרה עד לסיום, ועם ניצחון כפול שקבע 3-1 בסיכום המפגשים, עלתה פורטו לשלב הבא.
ברבע הגמר פגשה פורטו את יריבתה העירונית של צסק"א, ספרטק מוסקבה, בצמד מפגשים שהפכו לתצוגת תכלית התקפית של הפורטוגלים. במשחק הראשון בפורטוגל כבש פלקאו את השער היחיד במחצית הראשונה. בדקה ה-65 כבש סילבסטרה וארלה, וחמש דקות אחריו כבש דמיטרי קומבארוב שער עצמי שקבע 3-0 לפורטו. אחיו התאום של דמיטרי, קיריל קומבארוב, כבש מן העבר השני לאחר דקה אחת בלבד, אך פלקאו הוסיף שני שערים בדקות הסיום, השלים שלושער נוסף, וקבע 5-1 מרשים לפורטו במשחק הראשון. במשחק החוץ במוסקבה כבשו האלק וכריסטיאן רודריגס וקבעו 2-0 במחצית, וגוארין כבש את השלישי עם פתיחת המחצית השנייה. ארטיום דזיובה הגיב עם שער מהיר, אך פלקאו מן העבר השני הגיב גם הוא במהרה וקבע 4-1 לפורטו. רובן מיקאל כבש את השער החמישי של פורטו לאחר שער מצמק נוסף של ספרטק, 5-2 בסיום לפורטו וניצחון מרשים של 10-3 בסיכום שני המפגשים.
בחצי הגמר פגשה פורטו יריבה ספרדית שנייה בסיבובי ההכרעה, ויאריאל. במשחק הראשון בליסבון עלתה ויאריאל ליתרון על סף ההפסקה משער של קאני. פורטו הגיבה עם חמישייה שלישית ברציפות, כאשר פלקאו כובש רביעייה במשחק (גוארין הוסיף), 5-1 לפורטו בסיום. בגומלין שוב נקלעה פורטו לפיגור משער של קאני, אך שער עצמי של מתיאו מוסאקיו לפני הפסקה ושער של פלקאו עם פתיחת המחצית השנייה השלימו מהפך. ויאריאל הגיבה עם מהפך משלה משערים של ז'ואן קפדבילה ושל ג'וזפה רוסי בפנדל, אך לא הצליחה להפוך את ניצחונה של פורטו במשחק הראשון, והודחה לאחר 7-4 בסיכום. פורטו המשיכה בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הגמר.
ספורטינג בראגה
בראגה השלימה עונה היסטורית בליגה הפורטוגלית כשסיימה כסגנית האלופה לראשונה בתולדותיה. הקבוצה הקטנה, שתוארה היחיד עד אז היה הגביע הפורטוגלי ב-1966, הגיעה כמדורגת למסלול הקבוצות שאינן אלופות בסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, אך עדיין זכתה להגרלה קשה בדמותה של סלטיק הסקוטית. במשחק הראשון בבית הדהימה בראגה את סלטיק עם ניצחון 3-0 מרשים. אלאן כבש בפנדל במחצית הראשונה, אלדרסון ומתאוס הוסיפו ברבע השעה האחרונה. בגומלין בסלטיק פארק שוב עלתה בראגה ליתרון ראשון, כאשר פאולו סזאר כבש בדקה העשרים. סלטיק השלימה מהפך במחצית השנייה משערים של גארי הופר ואפריין חוארז, אך לא הצליחה לכבוש שוב, ובראגה המשיכה לפלייאוף עם 4-2 בסיכום.
בשלב הפלייאוף של המוקדמות לא הייתה בראגה מדורגת, והוגרלה למפגש קשה מול סביליה. במשחק הראשון בבית רשמה בראגה הפתעה עם ניצחון 1-0, משער של מתאוס. סביליה הגיעה לגומלין בידיעה כי עליה לנצח בפער שני שערים כדי להעפיל לשלב הבתים. מתאוס העניק לבראגה שער חוץ יקר לאחר כחצי שעה, ולימה הכפיל בדקה ה-58. לואיס פביאנו החזיר את סביליה למשחק לאחר שתי דקות וחסוס נבאס איזן בדקה ה-84, אך לימה עם שני שערים מהירים קבע 4-2 לבראגה והשלים שלושער. פרדי קאנוטה עוד צימק בתוך תוספת הזמן, אך בסיום 4-3 לבראגה, שמשלימה הפתעה גדולה עם ניצחון כפול של 5-3 בדרך לשלב הבתים.
בראגה הוגרלה מקבוצת הדירוג השלישית מול ארסנל, שחטאר דונצק ופרטיזן בלגרד. במשחק הראשון הובכה בראגה עם תבוסה קשה, 6-0 לארסנל בחוץ. צמדים של ססק פברגאס ושל קרלוס ולה ושערים של אנדריי ארשאבין ושל מרואן שמאח' קבעו את תוצאת המשחק. במשחק השני, בבית מול שחטאר, שמרה בראגה על רשת נקייה לאורך כל המחצית הראשונה, אך במחצית השנייה נכנעה לשערים של לואיס אדריאנו (צמד) ושל דוגלאס קוסטה, 3-0 לשחטאר בסיום. בראגה התאוששה מההפסדים הקשים עם צמד ניצחונות רצופים על פרטיזן, 2-0 בבית משערים של לימה ומתאוס, וניצחון 1-0 בבית משער של מויסס. במשחק הבית מול ארסנל, צמד מאוחר של מתאוס החזיר מעט את כבודה של בראגה לאחר התבוסה במשחק הראשון, והעניק לה ניצחון 2-0 מפתיע בסיום. במשחק הנעילה של הבית רשמה בראגה הפסד שלישי, 2-0 לשחטאר משערים של רזבן ראץ ולואיס אדריאנו. בראגה סיימה את שלב הבתים עם תשע נקודות, שהספיקו לה למקום השלישי בלבד, ואת העונה האירופית המשיכה בשלבי הנוקאאוט של הליגה האירופית.
בסיבוב הנוקאאוט הראשון פגשה בראגה את לך פוזנן הפולנית. במשחק הראשון בחוץ הכריע ארטיומס רודנייבס את ההתמודדות בדקה ה-72, וקבע 1-0 לפוזנן. בגומלין הגיבה בראגה היטב, עלתה ליתרון ראשון משער של אלאן כבר בדקה השמינית, והכריעה את ההתמודדות בדקה ה-36 עם שער של לימה. 2-0 ביתי לבראגה, שמחקה את הפסד החוץ והעפילה עם 2-1 בסיכום.
בשמינית הגמר המתינה ליברפול לבראגה המפתיעה. במשחק הראשון בבית כבש אלאן בפנדל כבר בדקה ה-18, וקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לבראגה. גומלין ללא שערים באצטדיון אנפילד הספיק לבראגה כדי להדהים גם את ליברפול ולהעפיל לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה בראגה את דינמו קייב. במשחק הראשון בקייב העלה אנדריי ירמולנקו את המארחת ליתרון מהיר, כבר לאחר שש דקות, אך שבע דקות לאחר מכן כבש אולג גוסב שער עצמי שקבע את תוצאת המשחק, 1-1 בסיום. במשחק הגומלין הביתי שמרה בראגה על רשת נקייה, והעפילה לחצי הגמר לאחר שוויון 1-1 בסיכום ובזכות חוק שערי החוץ.
בראגה העפילה לחצי הגמר, שם שלוש מתוך ארבע הנותרות במפעל היו נציגות פורטוגל. בראגה הוגרלה לשחק מול בנפיקה ליסבון, במה שהיה למפגש הכל-פורטוגלי הראשון בתולדות המפעל. במשחק הראשון בחוץ, לאחר מחצית ראשונה מאופסת, נכבשו שלושה שערים תוך תשע דקות בלבד במחצית השנייה. בדקה החמישים העלה ז'ארדל את בנפיקה ליתרון. ואנדיניו איזן כעבור שלוש דקות, אך שש דקות לאחר מכן קבע אוסקר קרדוסו את תוצאת המשחק, 2-1 לבנפיקה. בגומלין הביתי, שער בודד של קוסטודיו קסטרו בדקה ה-19, הראשון שלו בטורניר, הספיק לבראגה כדי להעפיל עם 2-2 בסיכום, ובזכות חוק שערי החוץ.
מחצית ראשונה
הכישלון בעונה החולפת הביא להחתמתו של המאמן אנדרה וילאש בואש בקבוצה בפתיחת העונה. המאמן הצעיר החזיר לפורטו את תואר האליפות לעונת, בעונה ללא הפסדי ליגה לראשונה בתולדות המועדון. פורטו רשמה עונה מוצלחת גם במסגרת האירופית, והגיעה לגמר כפייבוריטית ברורה. ז'ואאו מאוטיניו, שהיה בספק למשחק, התאושש בזמן מפציעה ופתח בהרכב של פורטו. לעומתו, כריסטיאן רודריגס וחורחה פוסילה החמיצו את הגמר עקב פציעות. בחוד ההתקפה פתח רדאמל פלקאו, שהוביל בבטחה את טבלת מלך השערים של המפעל עם 16 כיבושים, ולצידיו בהתקפה פתחו האלק וסילבסטרה וארלה. מן העבר השני, דומינגוס פסיינסיה מאמן בראגה הוביל את קבוצתו למקום הרביעי בליגה באותה העונה, מה שהבטיח לקבוצתו עונה נוספת באירופה. פסיינסיה נהנה מסגל מלא, כאשר שישה משחקני ההרכב שלו היו ברזילאים, כולל כל שלישיית ההתקפה - אלאן, פאולו סזאר ולימה.
כבר בדקה הרביעית הגיעה בראגה למצב כיבוש ויכולה הייתה להפתיע את פורטו. נגיחת עומק של סילביו עברה את כל ההגנה והגיעה לקוסטודיו קסטרו, שבעט מהאוויר מכ-16 מטרים לפינה הקרובה. הכדור הקופץ הכניע את הלטון אך חמק החוצה. שלוש דקות לאחר מכן קיבל האלק כדור באגף ימין, חדר לרחבה תוך שהוא עובר שני שחקני הגנה, ובעט לפינה הרחוקה, אך הכדור חמק מחוץ למסגרת.
בדקה ה-44 נפל השער היחיד במשחק. פרדי גוארין פרץ באגף ימין, והגיע עד לכשלושים מטרים מהשער. משם, הקשית היטב לרחבה ומצא את ראשו של בן-ארצו, פלקאו, שנותר לבד ומ-11 מטרים נגח לפינה השמאלית הגבוהה של ארתור מוראס כדי לקבוע 1-0 לפורטו על סף סיום המחצית הראשונה.
מחצית שנייה
בהמשך, בראגה חיפשה את השוויון, אך דווקא פורטו הייתה קרובה להכפיל את התוצאה עם בעיטה של פרננדו בלוצ'י מחוץ לרחבה, שהחמיצה מעט את המסגרת. עד לסיום הצליחה פורטו לשמור על התוצאה, ניצחה 1-0 וזכתה בליגה האירופית.
פלקאו, כובש השער והמצטיין במשחק, שיפר את שיא השערים לשחקן בעונה אחת במפעל, וקבע אותו על 17 שערים. מאמנו וילאש בואש הפך בעקבות הזכייה למאמן הצעיר ביותר הזוכה במפעל אירופי, בגיל 33 ו-231 ימים.
ויין אלארד
אלן ויין אלארד (באנגלית: Alan Wayne Allard; נולד ב-2 בדצמבר 1943) הוא פוליטיקאי אמריקאי. אלארד, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מדינת קולורדו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1997-1991) ולאחר מכן בסנאט (2009-1997).
ביוגרפיה
אלארד נולד בפורט קולינס שבצפון קולורדו, בנם של סיביל ז'אן (לבית סטיוארט) ואמוס וילסון אלארד. הוא צאצא של מהגרים אל ארצות הברית מקנדה ומסקוטלנד. הוא גדל בחווה חקלאית ליד וולדן שבקולורדו, וב-1968 קיבל תואר דוקטור לרפואה וטרינרית מאוניברסיטת המדינה של קולורדו. אלארד המשיך לעסוק ברפואה וטרינרית במשרה מלאה, במקביל לכהונתו כחבר בסנאט של קולורדו בשנים 1983–1990. הוא ייצג את מחוזות הבחירה וולד ולרימר. במהלך כהונתו בבית המחוקקים היה תומך נלהב באחריות פיסקלית ובשימור רשות מחוקקת אזרחית. השפעתו של אלארד על הפוליטיקה המקומית בקולורדו מטביעה את חותמה גם בהווה, שכן הוא נתן את החסות לחוק מדינתי המגביל את מושבי בית המחוקקים ל-120 ימים.
ב-1996 נבחר אלארד לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר בבחירות המקדימות על התובעת הכללית של קולורדו גייל נורטון ובבחירות הכלליות על טום סטריקלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית. הוא התחייב בזמנו לכהן שתי תקופות כהונה בלבד בטרם יפרוש. ב-2002 הוא נבחר מחדש, וגבר על סטריקלנד בשנית תוך שחזור ניצחונו שש שנים קודם לכן. ב-2003 הציג אלארד בפני הסנאט את "תיקון הנישואין הפדרלי", ששם פעמיו לאסור נישואים חד מיניים, אם כי התיקון לא קרם עור וגידים. כעבור שנה הוא הציג תיקון זה מחדש בתוספת שינויים זניחים אך בית הנבחרים לא העביר הצעת חוק זו.
במאמר שפורסם באפריל 2006, מגזין טיים מנה את אלארד ברשימת "חמשת הסנאטורים הגרועים באמריקה", באמתלה כי מעולם לא לקח חלק בחקיקה מרכזית חרף חברותו בשתי וועדות יוקרתיות — ועדת ההקצבות ו-ועדת התקציב — לצד חוסר נכונותו לקדם בלהט את האידאולוגיה שלו וכישלונותיו בהעברת הצעות חוק. מנגד, צוין במאמר זה כי הוא בתגובה, שני העיתונים הגדולים בקולורדו יצאו חוצץ נגד המאמר והגנו על שמו הטוב של אלארד. ב-15 בינואר 2007 הצהיר אלארד כי בכוונתו למלא את הבטחתו ממסע הבחירות ב-1996 לכהן שתי תקופות כהונה בלבד ועל פרישתו בינואר 2009.
באפריל 2007 הודיע אלארד על תמיכתו במושל מסצ'וסטס לשעבר מיט רומני בהתמודדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. אמנם, לאחר שג'ון מקיין נעשה מועמד משוער, המיר אלארד את תמיכתו ברומני למקיין. אלארד, נוצרי פרוטסטנטי באמונתו, מתגורר כיום בעיירה לובלנד שבקולורדו. מאז 2009 הוא עובד בחברת השדלנות "קבוצת ליווינגסטון".
ג'ורג' ליווינגסטון רובינסון
ג'ורג' ליווינגסטון רובינסון (19 באוגוסט 1864 - 18 ביולי 1958) היה סופר ידוע, חוקר מקרא ומרצה.
שנים רבות הוא כיהן כפרופסור בסמינר התאולוגי של מקורמיק בשיקגו. הוא שלט בלטינית, גרמנית, עברית, יוונית קלאסית וכתב יתדות אשור. הוא הלחין והוציא לאור את מזמור "הרהורים". ספריו שפורסמו כוללים את הסרקפוקוס של הציוויליזציה העתיקה (מקמילן, 1930), מנהיגי ישראל, ספר ישעיהו, שנים עשר הנביאים הקטנים ''והאוטוביוגרפיה של ג'ורג' ל. רובינסון, היסטוריה קצרה של חיים ארוכים,'' בנוסף למאות חיבורים, מונוגרפיות ופרסומי מחקר.
הוא מת בסיינט פול ב-18 ביולי 1958.
מייק פורטנוי
מייקל סטיבן "מייק" פורטנוי (נולד ב-20 באפריל 1967) הוא מתופף יהודי אמריקאי, הידוע בעיקר בשל חברותו בעבר בלהקת הפרוג מטאל דרים ת'יאטר.
פורטנוי זכה ב-23 פרסים ממגזין Modern Drummer, כולל שתים עשרה פעמים ברציפות בתואר 'מתופף הפרוג רוק הטוב ביותר', חמש פעמים בתואר 'ההופעה המצולמת הטובה ביותר' ופעמיים בתואר 'הקליניקאי הטוב ביותר'. בנוסף, בשנת 2004 נכנס להיכל הכבוד של מתופפי הרוק וקיבל פרס על סרט הלימוד הטוב ביותר (Liquid Drum Theater). מלבד Dream Theater הוא המייסד של עוד מספר להקות: טרנסאטלנטיק, ליקוויד טנשן אקספרימנט ו-O.S.I.
לאחרונה הספיק מייק גם לתופף באלבום החדש של הלהקה "Avenged Sevenfold". לאחר שהמתופף שלהם נפטר, החליטו חברי הלהקה לבקש ממייק לתופף באלבומם החדש "Nightmare", בטענה שהוא היה המתופף האהוב על חברם לשעבר ללהקה, "The Rev".
ב-2010 עזב פורטנוי את דרים תיאטר. ב-2017 הקים פורטנוי יחד עם הקלידן דרק שריניאן (שניגן גם הוא עם דרים תיאטר בין השנים 1994–1999) את ההרכב "Sons of Apollo" הכולל גם את הבסיסט בילי שיהאן, הגיטריסט רון באמבלפוט ת`אל והסולן ג`ף סקוט סוטו. ההרכב הוציא את אלבום הבכורה שלו "Psychotic Symphony" שיצא ב-2017. במסגרת השקת האלבום, מופיע ההרכב בסיבוב הופעות בינלאומי במסגרתו יגיע גם לישראל בספטמבר 2018.
קורות חיים
פורטנוי נולד ב-1967 למשפחה יהודית בלונג ביץ' שבלונג איילנד, ניו יורק, שם התחיל להתעניין במוזיקה בגיל מוקדם- "אבי היה חובב מושבע של דיסקי רוק'נ'רול והיה לנו אוסף עצום שלהם בבית. היה כמעט בלתי נמנע שאשאב לעולם המוזיקה". למרות שפורטנוי לימד את עצמו לנגן בתופים, הוא כן לקח שיעורים בתאוריית המוזיקה בתיכון. באותו זמן החל לנגן בלהקות מקומיות כמו Rising Power, Intruder וInner Sanctum. הוא עזב לאחר שקיבל מלגה לברקלי בבוסטון.
את ההשראה הוא קיבל מן המתופף של Rush ניל פירט ומהתקופה המאוחרת של פרנק זאפה. הוא אהב גם את טרי בוזיו, ויני קוליוטה, סיימון פיליפס, ג'ון בונהם וקית' מון וכן את הלהקות: הביטלס, מטאליקה, יס, U2, איירון מיידן, Jellyfish ועוד רבות וטובות. כמו כן הוא אהב מוזיקת ראפ.
חיים אישיים
מייק ואשתו מרלנה גרים ברוקלנד, ניו יורק יחד עם בתם מלודי, בנם מקס, הכלב בונגו והחתולים E.T. וקפריסין.
מגזין "Modern Drummer"
במשאלים במגזין, הוענקו למייק פורטנוי התארים הבאים: Awake - 1995 A Change of Seasons - 1996 Falling into Infinity - 1997 Scenes From a Memory - 2000 Six Degrees of Inner Turbulence - 2002 Score - 2007
באוש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סמל מחלקה
סמל מחלקה (סמ"ח) הוא מש"ק ותיק, חוגר או נגד, בצבא המסייע למפקד מחלקה או הצוות ומשמש כסגנו. במסגרת הפלוגתית ישנו, לצד סמלי המחלקות, גם רב-סמל פלוגתי (רס"פ) הוא מפקד האחראי בפלוגה על התחומים המנהלתיים תומכי הלוחמה: ציוד, מזון, משמעת וכיוצא בזה. בעוד שבצה"ל משמשים בדרך כלל חיילי חובה אשר שירתו כשנתיים בתפקיד סמלי מחלקות הרי שבצבאות שונים ברחבי העולם, ובהם בצבא ארצות הברית ובחיל הנחתים האמריקני, כמו גם בצבא הבריטי ממלאים את התפקיד המש"קים וותיקים בקבע, המשמשים כסמלי מחלקות ופלוגות ומהווים את שדרת הפיקוד הקבועה ביחידה. בצה"ל קיימים סמלי מחלקות בחילות הרגלים, השריון, ההנדסה הקרבית, מודיעין השדה והתותחנים, חיל המשטרה הצבאית וכן ביחידות המובחרות.
Ruf CTR3
Ruf CTR3 (בגרמנית Ruf CTR3) היא מכונית-על, בתצורת מכונית ספורט, אשר מיוצרת על ידי יצרן הרכב הגרמני Ruf Automobile GmbH משנת 2007 ועד היום,
שלדות "Ruf Automobile GmbH" נלקחות ברישיון מיצרן רכבי הספורט הגרמני פורשה.
Ruf CTR3
,
שיטת בייטס
שיטת בייטס היא שיטה של רפואה אלטרנטיבית מהמאה ה-19, שלפי התומכים בה יכולה להביא לשיפור הראייה ללא משקפיים. השיטה מעולם לא הוכחה כמשפרת את יכולת הראייה, ואין מחקרים המוכיחים את יעילותה.
תיאור השיטה
השיטה פותחה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי הרופא ד"ר ויליאם בייטס. לאחר תצפיות רבות בילדים ומבוגרים, הגיע ד"ר בייטס למסקנה שהמצב הנפשי והגופני משפיעים על הראייה. מצבי לחץ יכולים ליצור בעיות ראייה או להחמיר בעיות כאלה; ופעמים רבות הם מובילים לאימוץ הרגלי ראייה לקויים. השיטה של בייטס מבוססת על ההנחה שהעיניים באופן טבעי יודעות כיצד לתפקד באופן אופטימלי, גם ללא משקפיים.
בייטס מביא דוגמאות רבות לכך שאיכות הראייה משתנה בהתאם ליחסנו למידע שאנו קוראים או רואים, כך שייתכן שנראה במטושטש את הכתוב על הלוח בשיעור מתמטיקה, לדוגמה, ואילו בשיעור ספרות נראה בבירור את הכתוב, מאותו מרחק. מתן מנוחה לעיניים, והרפייתן מהווים מרכיב חשוב בשיטה. אחד התרגילים הבסיסיים הוא כיסוי העיניים: הנחת הידיים על העיניים למשך חמש דקות או יותר, מספר פעמים ביום.
רופאי העיניים והאופטומטריסטים מתנגדים לשיטה זו, בין השאר כיוון שמצב העיניים משתנה מספר פעמים במהלך היום, ולכן ההסתמכות על מדידה בנקודת זמן אחת אינה מהימנה. טענה נוספת שעולה היא שלו הייתה שיטה כה יעילה, נגישה, זולה, פשוטה ואפשרית לתיקון הראייה, לא היה מספר רב כל-כך של אנשים לקויי ראייה הנזקקים לשירותיהם של רופאי העיניים והאופטומטריסטים.
בית פגי
המסורות בברית החדשה המתקשרות לבית פגי
השם בית פגי ניתן לכפר כנראה משום שגידל תאנים (פגה היא תאנה שלא הבשילה), ואומנם בברית החדשה מסופר כי ישו, בדרכו מבית עניה לירושלים, ביקש לקטוף תאנה שגדלה בקרבת המקום ולא מצא פרי על העץ "כי לא הייתה עת תאנים" גער בתאנה והיא יבשה. האירוע מתואר בבשורה על פי מרקוס פרק י"א, 12-14: "למחרת, אחרי צאתם מבית עניה, היה רעב. הוא ראה מרחוק עץ תאנה שיש בו עלים והתקרב אליו - אולי ימצא בו משהו. נגש אל העץ ולא מצא מאומה מלבד עלים, כי טרם הגיעה עונת התאנים. הגיב ואמר אל העץ: "מעתה איש לא יאכל ממך פרי לעולם!" ותלמידיו שמעו".
לפי המתואר בבשורות, מקומו של בית פגי הוא בהר. בשלוש הבשורות הסינופטיות מתואר הסיפור על העַיִר אשר מבקש ישו מתלמידיו להביא אליו בדרכו מיריחו לירושלים. העדויות הספרותיות על הכפר מצטרפות לממצאים ארכאולוגיים במתחם הכנסייה הפרנציסקנית של בית פגי שבמדרון המזרחי של הר הזיתים. כאשר ישו התקרב אל מורד הר הזיתים זכה לקבלת פנים הראויה למלך מידי קהל מעריצים ששטחו את בגדיהם על הדרך, נופפו בכפות תמרים והריעו לו "הושע נא" "ברוך הבא בשם ה'". וכינו אותו "בן דוד" ו"מלך ישראל". זהו מקור המנהג לשאת כפות תמרים לתהלוכת יום ראשון של הדקלים.
למרות שבמסורת הנוצרית מקובל כי כניסתו של ישו לעיר הייתה בחג הפסח ניתן להבחין בסיפור עצמו באלמנטים של חג הסוכות: לולבים (כפות תמרים), קריאת "הושע נא" ו"ברוך הבא בשם ה'". גם מציאת תאנים אפשרית בסוכות ולא בפסח.
ממצאים ארכאולוגיים בבית פגי
באתר נמצאו מערת כוכים האופייניות לצורת הקבורה הירושלמית בשלהי ימי הבית השני, ובתוכן גלוסקמאות וכלי חרס. כמו כן נמצאו מתקנים חקלאיים כגון גתות. באתר גם שרידים של שתי כנסיות: כנסייה ביזנטית ומעליה שרידים של כנסייה צלבנית.
הסלע כיום מגודר בסבכת ברזל ומאחוריו מראה כדי שניתן יהיה בקלות לראות את העיטורים בכל צדיה.
הכנסייה המודרנית
השרידים הצלבניים נראים היטב ברצפה ליד האפסיס. מאחורי המזבח תמונה המתארת את סיפור רכיבתו של ישו למקדש מלווה בתלמידיו. בצורה מעניינת למדי המזבח בכנסייה מהסוג שלא נפוץ כיום בכנסיות הקתוליות כיוון שבמקום לפנות קדימה, כלפי הקהל הוא פונה אחורה. הכמרים המנהלים את המיסה צריכים, על כן, לעמוד עם גבם לקהל המאמינים כפי שעשו זאת לפני מועצת הוותיקן השנייה.
על המזבח מבצע כהן הדת את המסתורין החשוב ביותר של סקרמנט המיסה: טקס ההמרה (טרנסובסטנציה). בעת הטקס נוטלים את הלחם והיין ואומרים את מילותיו של ישו "זהו בשרי וזהו דמי". על פי האמונה הנוצרית ברגע זה עוברים הלחם והיין המרה והופכים לבשרו ודמו של ישו. לפני ועידת הוותיקן השנייה הכוהן ביצע את טקס ההמרה וגבו אל הקהל ונער מזבח היה מצלצל בפעמון בעת אמירת מילות ההמרה כדי לבשר את התרחשות הנס. מאז הוועידה הקהל רשאי לראות את הטקס ובמקומות רבים ביטלו את צלצול הפעמון.
התהלוכות ביום ראשון של הדקלים
החל מ-1933 הלטינים יוצאים מבית פגי לכנסיית סנטה אנה ביום ראשון של הדקלים, החל שבוע לפני הפסחא ופותח את השבוע הקדוש. התהלוכה הונהגה במאה ה-4 ומסלולה השתנה בתקופות שונות בהיסטוריה. במאה ה-17 ביטלו העות'מאנים את התהלוכה והפטריארך הלטיני ברלסינה חידש אותה ב-1933. כיום משתתפים בה גם פרוטסטנטים מעדות שונות. האנגליקנים הולכים מביתניה להר הזיתים דרך נחל קדרון, כפי שהיה מקובל בסוף המאה ה-15 ובמחצית הראשונה של המאה ה-16. צליינים אנגלים שחזרו לארצם מארץ הקודש והביאו אתם את כפות התמרים זכו בעבר לכינוי "Palmer", וזהו, כנראה, מקור שמן של משפחות אנגליות בשם זה. היוונים אורתודוקסים צועדים מהפטריארכיה לכנסיית הקבר הקדוש כמו בכל תהלוכה דתית. כפות התמרים נשמרות עד לפני יום רביעי של האפר בשנה שלאחר מכן, ואז שורפים אותן ובאפר מורחים צורת צלב על ראשם או על מצחם של המאמינים, לאות אבל ועשיית תשובה כהכנה לזיכרון מעשה הגאולה של ישוע בפסחא.
בית הקברות הייגייט
בית הקברות הייגייט (באנגלית: Highgate Cemetery) הוא בית קברות בעיר לונדון שבבריטניה. מאז נפתח בשנת 1839 הוא הפך לאתר קבורה מן המפורסמים בלונדון. אישים ידועים רבים נקברו בו ונמצא בו אוסף גדול של מבנים ופסלים האופייניים לתקופה הוויקטוריאנית.
בית הקברות
בית הקברות שוכן מצפון לסיטי של לונדון, בתחומי הרבעים קמדן, הארינגיי ואיזלינגטון. שטחו הכולל הוא כ-150 דונם, ונקברו בו כ-53,000 איש.
בית הקברות כולל שני מתחמים נפרדים. שטחיהם, דמויי הטרפז, ניצבים משני צידיה של דרך סווין (Swain's Lane) ובצמוד לפארק ווטרלו. המתחם האחד ממוקם ממערב לשני ומצפון לו. המתחם המערבי היווה את שטחו המקורי של בית הקברות, ואילו המתחם המזרחי, הקטן ממנו במקצת, התווסף אליו לאחר מכן.
בית הקברות נפתח בשנת 1839 במסגרת תוכנית כללית להקמת שבעה בתי קברות מודרניים (שזכו לכינוי "שבעת המופלאים"(Magnificent Seven)) סביב שוליה דאז של לונדון, שסבלה ממחסור באתרי קבורה. הוא הוקם בסמוך לכפר הייגייט, השוכן על גבי גבעה שהיא כיום מן האזורים הטופוגרפיים הגבוהים ביותר בתחומי מטרופולין לונדון.
האדריכל שניצח על ראשית בנייתו של בית הקברות היה סטיבן גירי (Stephen Geary). לאור הביקוש לקבורה באתר נוסף לו המתחם המזרחי ב-1856 (נפתח לקבורה ב-1860). קברי מרבית האישים הידועים שנקברו בבית הקברות נמצאים במתחם המערבי.
בבית הקברות הוקם עם השנים מספר רב של מבנים, בנייני מאוזוליאום ומצבות קבורה מפוסלות ומפוארות בסגנונות בנייה אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית וביניהם סגנון התחייה הגותית. כל אלו נחשבים כמשקפים את ההיסטוריה החברתית והפוליטית של לונדון הוויקטוריאנית.
בחלק משטח המתחם המערבי משתרעת גבעה, שפסגתה מתנשאת לגובה של 114 מטר מעל פני הים. בקרקע הגבעה נחפרו ונבנו קברים, קטקומבות, אחוזות קבר (Vaults) ומעברים. אחד המבנים הידועים ביותר שנבנו במתחם המערבי הוא השדרה המצרית (Egyptian Avenue) - מעבר בבטן הגבעה שמשני צידיו חדרי קבורה, המעוצב בסגנון מצרי בהשראת עמק המלכים שליד לוקסור. בסמוך אליו נמצא מעגל הלבנון (Circle of Lebanon) – שדרה שבקירותיה חדרי קבורה, שנחפרה בקרקע סביב עץ עתיק ממין ארז הלבנון. במתחם המערבי נבנו גם שני בתי תפילה.
שני המתחמים עדיין פתוחים כיום לקבורה. בשל המבנים המיוחדים המצויים במתחם המערבי ועל רקע ניסיונות לונדליזם וגנבת מזכרות בו מותרת הכניסה אליו רק בקבוצות מודרכות. הכניסה למתחם המזרחי איננה מוגבלת.
בית הקברות זכה לאזכורים במספר רב של ספרים, סרטי קולנוע וטלוויזיה ואף במשחק מחשב (Nightmare Creatures).
ניהול בית הקברות
בית הקברות נוהל מאז הקמתו על ידי חברת בתי הקברות של לונדון (London Cemetery Company). בעקבות הירידה בביקוש לקבורה בו החל מראשית המאה העשרים החל האתר לסבול מהזנחה בשל מחסור בכספים. בשנת 1981 עברו ניהולו ותחזוקתו לידי קרן ידידי בית הקברות הייגייט. גוף זה עורך מאז שיפוץ ושיקום של המבנים והצמחייה בבית הקברות. English Heritage (הגוף הציבורי המופקד על שימור המורשת הבנויה של אנגליה) וחברת ההימורים של בריטניה (National Lottery) תומכים כספית בקרן.
מאז 1987 כלול בית הקברות (בדירוג ברמה 1) במרשם הפארקים והגנים בעלי ערך היסטורי מיוחד של ה-English Heritage.
אישים ידועים שנקברו בבית הקברות
במתחם המערבי:
במתחם המזרחי:
אמפיבול
אמפיבול הוא קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות), מלנוקרטיים (בעלי גוון כהה). האמפיבול בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של טטרהדרונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתיים אחרות דרך קטיונים של ברזל, מגנזיום או סידן.
המינרלים מקבוצת האמפיבול דומים מאוד בהרכבם הכימי ובתכונותיהם הכלליות לקבוצת הפירוקסן, וכמותם הם ממויינים לשלוש סדרות בהתאם לצורת התגבשותם. ההבדל העיקרי בין אמפיבול לפירוקסן הוא בפצילות. הזווית בין מישורי הפצילות בקבוצת הפירוקסן היא ישרה בעוד שבקבוצת האמפיבול היא אינה כזו. כמו כן המשקל הסגולי של האמפיבול קטן מזה של הפירוקסן.
אמפיבול הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד ובסלעים מותמרים רבים כדוגמת גרניט, סיאניט, דיוריט, גברו, בזלת, אנדזיט, גנייס וצפחה. אמפיבול הוא המינרל הראשי בסלע האמפיבוליט.
את השם לקבוצה נתן המינרלוג הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי ומקורו מיוונית "אמפיבולוס" כלומר "בלתי ברור".
קפטאן מרוקאי
הקפטאן (בערבית: قفطان) הוא לבוש מרוקאי מסורתי.
את הקפטאן לובשים במהלך חגיגות המימונה והחינה המרוקאית, שכן הוא סוג של שמלה העשויה מבדים מבריקים ויקרים, הרקומים באלמנטים וברקמות מוזהבות ותכשיטים ואביזרים עשירים למיניהם. אליו מתווספים אצל הנשים כתר או סרט שיער וטול תואמים, ואצל הגברים תרבוש בגוון ארגמן.
היסטוריה
מקורו של הקפטאן בפרס ומשם התפשט והפך לפופולרי בכל העולם הערבי. קפטנים נלבשו על ידי גברים ונשים כאחד, במיוחד על ידי מלומדים ופקידים בכירים שהיו חלק מהאליטה העירונית המרוקאית. רוב הנשים העירוניות לבשו קפטאן בבית, שהוא חלוק ללא צווארון עם שרוולים רחבים. קפטאנים יכולים להיות עשויים מברוקד משי עשיר או מבד פשוט למדי.
לכל אחת מהעיירות הגדולות הייתה וריאציה מסוימת של תלבושות מסוג זה, שהייתה מכוסה בטוניקה קלה.
הקפטאן במרוקו
הבגד התפתח לשמלה נשית מסורתית, רקומה ומעוטרת בתכשיטים וחגורה תואמת סביב המותן. לכן, קפטאנים הפכו לחלק מהותי מהתרבות המרוקאית, הקשורים בדרך כלל לחגיגות ומסמלים את התגלמות האלגנטיות, המעמד והזוהר במדינה.
מחקר איכותני שנערך בנושא רכישת קפטאן בקזבלנקה מצא כי נשים מרוקאיות משתמשות בקפטאן שלהן כדי לבטא זהויות שונות דרך שלבי חיים שונים. ראשית, רווקות צעירות המעוניינות להתחתן משתמשות בקפטאן כדי לבטא את הזהות האישית שלהן ולמשוך את תשומת ליבן של חֲמָיוֹת פוטנציאליות ולאו דווקא בני זוג פוטנציאליים. שנית, נשים נשואות משתמשות בקפטאנים כדי לבטא את הזהות המשפחתית שלהן. לכן, הן משקיעות זמן ומאמצים כדי לבחור קפטאן, ומנסות להתאים אותו לציפיות של חמותיהן. שלישית, נשים מבוגרות משתמשות בקפטאנים כדי לבטא את הזהות הקולקטיבית של הנשים המרוקאיות. בעת לבישת קפטאן בטקסי חתונה, הן ממלאות את תפקידן המיוחס מבחינה חברתית של שומרות המסורת.
ארץ החיות הקטנות
ארץ החיות הקטנות (באנגלית: Critter Country) הוא אחד מה"ארצות" או ה"אזורים" בפארקי השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה, ודיסנילנד שבטוקיו שבבעלות חברת וולט דיסני.