cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בכטל (חברה)
הפריסה העולמית של החברה
מטה החברה הראשי נמצא בעיר רסטון שבוירג'יניה המערבית (ארצות הברית) וסניפים שלה פרושים ברחבי העולם כשהמרכזיים שבהם נמצאים בלונדון, בריזבן, קלגרי, דובאי, יוסטון, ניו דלהי, סן פרנסיסקו, סנטיאגו דה צ'ילה, שנגחאי, ניירובי, טייפה ווושינגטון די. סי..
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף (23 בינואר 1925 - 9 באוקטובר 2019) היה מהנדס ימי ואזרחי שהתמחה בעיצוב מבני פלדה ובנייה בבטון. היה נכדו של אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר השפה הבינלאומית אספרנטו. מאז שנות השישים של המאה ה-20 התגורר בצרפת.
שנותיו הראשונות
הוא נולד בוורשה בשם לודביק זמנהוף (על שם סבו). לאחר שאביו, אדם זמנהוף, נעצר ונורה למוות על ידי הנאצים בפולין, הוא ואמו ונדה בקושי הצליחו להימלט מהגירוש למחנה המוות טרבלינקה שבו נרצחו דודותיו סופיה זמנהוף ולידיה זמנהוף. בגילאי העשרה שלו חי בפולין בשם הבדוי "כריסטוף-זלסקי", שם שהוא נשא לזכר אותם ימים.
בעת שהסתתר מהנאצים, עבד זמנהוף בשדה עגבניות, יחד עם איכר פולני שבמקרה ידע אספרנטו. לפני שהאיכר נתן לו עבודה בשדה הוא שאל אותו באספרנטו אם הוא יודע לדבר את השפה. "כריסטוף" ענה בלהט באספרנטו "כמובן, אני יודע אספרנטו. סבי המציא אותה!", ואז פחד שהאיכר ילשין על שורשיו היהודים, אך למזלו הדבר לא קרה.
קריירה
לאחר שהשלים דוקטורט בהנדסה ימית ואזרחית, הוא החל לעבוד כמהנדס מקצועי. תחילה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשנות השישים בצרפת, הוא תכנן מבנים מבטון יצוק ופרויקטים שונים החל מאסדות קידוח, מתחמי ספורט וכן את האנדרטה לזכרו של שארל דה גול. כמו כן לימד את התאוריה והטכניקה של בנייה בים וביבשה במספר מוסדות אקדמיים.
זמנהוף העניק לאפיפיור יוחנן פאולוס השני אות הוקרה לסבלנות, בעת ביקורו ההיסטורי של האפיפיור בפולין ב-10 ביוני 1999.
כנס האספרנטו העולמי
בשנת 2001 נשא זלסקי-זמנהוף נאום בכנס האספרנטו העולמי שנערך בזגרב שבקרואטיה. הוא אפיין את הכנס לא רק ככנס האספרנטו ה-86 במספר, אלא ככנס האספרנטו הראשון של האלף השלישי וכן כנס לציון מאה שנות קיומה של השפה. בשנה שלאחר מכן שלח מכתב לכנס האספרנטו ה-87 במספר ובו מילות תודה לברזילאים שאירחו את הכנס. בהזדמנויות שונות פיאר את שפת האספרנטו ותיאר אותה כשפה שבאה ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין אנשים ללא הבדלי לאום. כמו כן, בעצרות של האו"ם ושל אונסקו קרא להרמוניה בין עמים, להכרה בזכותו של כל אדם לדבר בשפתו, ולמיגור הרעב העולמי.
נפטר בפריז ב-9 באוקטובר 2019.
סמרטריוס
עם המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית, זוהה סמרטריוס עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית.
מקומות פולחן
מלבד פולחנו באזור העיר פריז של ימינו, התגלו מקומות פולחן נוספים לאל, ובהם מעיין המקודש לאל במוהן שליד טריר - מקום בו התגלו כתובות המוקדשות ל"מארס סמרטריוס" ולזוגתו אנקאמנה. באתר זה התגלו מטבעות המעידות כי מדובר באתר פולחני לאל שקדם עוד לתקופה הרומית ולזיהויו עם מארס.
כתובות המוקדשות לאל התגלו גם בגרוסבאך שבאוסטריה.
נן מדול
נן מדול היא אתר ארכאולוגי הסמוך לחוף המזרחי של האי פונפיי, חלק ממדינת פונפיי שבמיקרונזיה. העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. נן מדול הייתה עיר הבירה של שושלת סאודלואר (שושלת ששלטה באי פונפיי) עד שנת 1628. העיר, שנבנתה בלגונה של האי פונפיי, בסמוך לאי קטן יותר בשם טמוון, מורכבת מסדרה של איים מלאכותיים קטנים המחוברים ברשת של תעלות. ליבת האתר, שמידותיה הן 1.5 על 0.5 קילומטר, מוקפת בחומות אבן, ומורכבת מקרוב ל-100 איים מלאכותיים, שנבנו על פלטפורמות של אבן ואלמוגים.
היסטוריה
נן מדול הייתה הבירה הפוליטית והדתית של שושלת סאודלואר, שאיחדה את בני האי פונפיי, שמספרם מוערך בכ-25,000 תושבים, עד שנת 1628. במקום נמצאו עדויות להתיישבות אנושית החל מהמאה הראשונה או השנייה לספירה. במאה ה-8 או המאה ה-9 החלה בניית האיים המלאכותיים, ובניית המגליתים שעליהם החלה בסביבות השנים 1180-1200.
מעט מאוד פרטים ידועים לגבי אופן בניית המגליתים. המסורת המקומית טוענת כי אלו שבנו עיר מוקפת חומות בזלת באי אחר במיקרונזיה (קוסרה), היגרו לפונפיי, ושם ניצלו את כישוריהם כדי לבנות עיר מורכבת ומתקדמת עוד יותר, היא נן מדול. אולם, תארוך פחמן-14 קובע כי נן מדול נבנתה לפני אותה עיר, ולכן סביר להניח שהיא הושפעה מנן מדול, ולא להפך.
על פי אגדה של בני המקום, נן מדול נבנתה על ידי זוג תאומים, בשם אוליסיפה ואולוסופה, שהיו קוסמים שבאו מהאי האגדי קטאו המערבי, או קאנאמוואיסו. התאומים יצאו למסע בקאנו גדול כדי למצוא מקום בו יוכלו לבנות מזבח לנאהנישון שאפו, אל החקלאות. הם הגיעו לפונפיי, והחלו בבנייה. אחרי מספר ניסיונות כושלים, הם הצליחו לבנות את המזבח, ועבדו את נאהנישון שאפו. על פי האגדה, האחים נעזרו בדרקון מעופף כדי לגרום לאבנים העצומות לרחף ממקומן אל אתר המזבח. כאשר אוליסיפה מת מזקנה, אולוסופה הפך לסאודלוארי הראשון. הוא וצאצאיו הראשונים שלטו באדיבות כלפי התושבים, אבל ממשיכיהם הציבו דרישות הולכות וגוברות על נתיניהם. שלטון השושלת באזור הסתיימה עם פלישת צבאו של איסוקלקל, שקבע את מושבו בנן מדול, אך יורשיו נטשו את העיר.
האתנוגרף והאוקיינוגרף הפולני יאן קובארי כתב את התיאור המפורט הראשון של האתר בשנת 1874.
מטרה ומאפיינים
מרכז העיר יועד למגורי האצולה, ולטקסי קבורה שנערכו בידי כהני הדת. אוכלוסיית מרכז העיר כמעט בוודאות לא עלתה על 1,000 איש, ואולי אפילו הייתה פחות מ-500. אף על פי שרבים מהתושבים היו אצילים/בכירים בממשל הסאודלוארי, רובם היו פשוטי עם. עבור השליטים הסאודלוארים, נן מדול שימשה, בין היתר, כאמצעי לסיכול אופוזיציה פוליטית, מכיוון שדרשו מיריבים פוטנציאליים לגור בעיר, במקום במחוזות מוצאם, כדי שיוכלו לעקוב אחרי פעילותם.
רוב האיים בעיר שימשו כמגורים לכוהני הדת. כמה איים שימשו למטרות ספציפיות: הכנת מזון, בניית קאנו, וייצור שמן קוקוס. מדול פאו, בית הקברות, מורכב מ-58 איים בחלק הצפון מזרחי של העיר. חומות גבוהות מקיפות את הקברים של כמה מהאיים, אך הבולטות ביותר הן אלו שסביב נאנדאוואס, אי הקבורה המלכותי, שבו גובהן נע בין 5.5 ל-7.5 מטרים. מתחם זה נבנה בעבור הסאודלוארי הראשון
אספקת מזון ומים
בנן מדול אין מקורות מים מתוקים או מזון, כך שצריך לגדל את המזון ולהביא את המים מהאי פונפיי עצמו (נן מדול בנויה על איונים בלגונה שסביבו). במהלך שלטון הסאודלוארים, מים ומזון הועברו לעיר באמצעות סירות. הסירות הגיעו לאי ספציפי (ומשם הופץ לשאר העיר) - בתחילה זה היה פיניוט, ואחר כך אוסנאמו, הקרוב יותר לחופי פונפיי.
ארכאולוגיה
בימינו, נן מדול היא מתחם ארכאולוגי בגדול 18 קמ"ר, ומכילה את מבני האבן שנבנו על גבי שוניות האלמוגים, איים מלאכותיים, ומספר מבנים לחוף האי פונפיי. שטח ליבת האתר, על חומות האבן הגבוהות שלה, הוא 1.5 על 0.5 ק"מ, בתוכם כמעט 100 איים מלאכותיים - שנבנו על יסודות אלמוגים או אבן, ומופרדים בתעלות מים.
תארוך פחמן-14 מגלה כי בניית המגליתים החלה בסביבות שנת 1180, כאשר הועברו לאתר אבני בזלת גדולות שמקורן בפקק געשי, שבצידו השני של פונפיי. היישוב הקדום ביותר על האי פונפיי הוקם ככל הנראה בסביבות שנת 1 לספירה, למרות שתארוך פחמן-14 מצביע על תחילת הפעילות האנושית באי רק בסביבות 80–200 לספירה. בשנת 1985 שרידי נן מדול הוכרזו כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית (ששלטה במיקרונזיה עד 1986).
תאוריות "יבשת אבודה"
ישנם כאלה המייחסים את נן מדול ליבשות התאורטיות למוריה ומו.
אריק שלוסר
אריק מאת'יו שלוסר (באנגלית: Eric Matthew Schlosser; נולד ב-17 באוגוסט 1959) הוא עיתונאי וסופר אמריקני. בין ספריו המוכרים של שלוסר ניתן למנות את "אומת המזון המהיר - על הצד האפל של הארוחה האמריקנית", Reefer Madness ו-Chew On This.
חייו
שלוסר נולד במנהטן שבניו יורק בה גדל, כמו גם בלוס אנג'לס, קליפורניה. אביו, הרברט שלוסר, היה עורך דין בוול סטריט שהפך להיות שדרן ולבסוף נהיה נשיא רשת NBC בשנת 1974. אמו היא ג'ודית' (לבית גסנר). למד היסטוריה אמריקנית באוניברסיטת פרינסטון וקיבל תואר בהיסטוריה אימפריאלית בריטית מאוניברסיטת אוקספורד. מתגורר בקליפורניה עם אשתו, שונה (Shauna) רדפורד (בתו של רוברט רדפורד) ולהם שני ילדים.
דרמה
שלוסר כתב את המחזה Americans ב-1985, הדן באימפריאליזם האמריקני בראשית המאה העשרים. המחזה מציג את ליאון צ'ולגוש, רוצחו של ויליאם מקינלי, שירה בנשיא מתוך זעם על כך שארצות הברית כבשה את הפיליפינים. Americans הופק ב-2003, אולם אינו מוצג בארצות הברית. We the People, מחזה אחר של שלוסר אודות ההיסטוריה האמריקנית, עוסק בנסיבות שהביאו לכתיבתה של חוקת ארצות הברית, הופק ב-2007.
עתונות
שלוסר החל את הקריירה שלו כעיתונאי ב-The Atlantic בבוסטון, מסצ'וסטס. במהרה קנה לעצמו שם בשל כתבות התחקיר שלו ובתוך שנתיים אף זכה בשני פרסים: פרס המגזין הלאומי עבור סדרה בת שני חלקים “Reefer Madness” ו-“Marijuana and the Law” (The Atlantic, אוגוסט וספטמבר, 1994) ובפרס קרן סידני הילמן על המאמר In the Strawberry Fields” (The Atlantic, 19 בנובמבר 1995). בנוסף ל-The Atlantic, מאמריו של שלוסר התפרסמו בכתבי העת ועיתונים שונים כדוגמת הרולינג סטון, ואניטי פייר, ניו יורקר, הניו יורק טיימס ו-The Nation.
ספרים
ספרו הידוע ביותר של שלוסר הוא "אומת המזון המהיר", החושף את הניצול וחוסר ההיגיינה בתעשיית המזון המהיר. הספר הוא תולדה של מאמר בן שני חלקים שהתפרסם במגזין רולינג סטון. שלוסר סייע לעבד את ספרו לסרט שיצא לאקרנים בשם "פאסט פוד" (שם ההפצה בישראל) ב-2006 ואף קיבל קרדיט על היותו תסריטאי-שותף ומפיק בפועל. הוא כתב בנוסף את Chew on This (2006, עם העיתונאי צ'ארלס וילסון).
נכון ל-2011 שלוסר שוקד על כתיבתם של שני ספרים: האחד עוסק בנשק גרעיני והשני דן במערכת בתי הסוהר בארצות הברית, ועל כתיבתו הוא שוקד קרוב לעשר שנים.
עבודתו של שלוסר זכתה לביקורות חיוביות מכלי תקשורת ומבקרים בעלי דעות שונות. ויליאם באקלי שיבח את Reefer Madness, כך גם ביזנסוויק ו-Financial Times. Fortune בחר בספר "אומת המזון המהיר" כ"ספר העסקים הטוב ביותר של השנה" בשנת 2001. עבודתו של שלוסר נכללה ברשימת קריאת החובה של סטודנטים שנה א' באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה.
סרטים
שלוסר הופיע בריאיון ל-DVD לאכול בגדול של מורגן ספורלוק, שם ניהל שיחה עם הבמאי אודות תעשיית המזון המהיר, אך הוא סירב להופיע בסרט עצמו. הוא השתתף באירוע פומבי ביחד עם רוברט קנר, אליס ווטרס גארי הירשברג ו-Marcel Van Ooyen ב-5 ביוני 2009 בטיימס סנטר בניו יורק בעקבות הקרנת סרטו החדש "מזון בע"מ" במוזיאון האמריקאי לקולנוע. הסרט "מזון בע"מ" חוקר את הדרך שבה אספקת המזון האמריקאי נשלטת כיום בידי קומץ של תאגידים הנוהגים לשים את רווחיהם לפני בריאות הצרכן, הכנסתם של החוואים, ביטחון העובדים ואיכות הסביבה. אוון גלייברמן, מבקר סרטים באנטרטיינמנט ויקלי כתב "בדרך-כלל אני לא נוהג לשבח סרטים תעודיים, אבל "מזון בע"מ" הוא יותר מאשר סרט נפלא - זהו סרט חשוב, כזה שמעורר אותך לחשוב איך העולם עובד (או, במקרה זה, התחיל לא לעבוד)."
פראני ארמסטרונג ראיינה אותו ב-2005 במסגרת סרטה McLibel המתאר את משפט מקלייבל.
שלוסר היה המפיק בפועל של הסרט "זה ייגמר בדם" מ-2007.
תגובת תעשיית המזון לעבודתו של שלוסר
במאי 2007, שלוסר ושותפו לכתיבה צ'ארלס וילסון, הוציאו לאור את Chew On This ספר הילדים שלהם. הספר, ביחד עם הפרסום הגובר של הסרט ההוליוודי, שהיה מבוסס על "אומת המזון המהיר", הסתיימו במאמץ משותף של 18 חברות מתעשיית המזון שהשיקו את אתר האינטרנט www.bestfoodnation.com, כחלק ממסע יחסי הציבור שלהן. האתר היה חלק ממסע פרסום מקיף. האתר העלה הצהרות בנוגע לפרקטיקות הבריאות והעבודה בתעשיות האמריקאיות של הבקר, החזיר, תפוחי האדמה ועוד. אולם האתר אינו פעיל עוד.
כשנשאל האם ועד כמה תעשיות ייצור האוכל המהיר שיתפו פעולה עם מחקרו על אומת המזון המהיר, ענה שלוסר: "אף אחת מחברות יצור המזון הגדולות לא התירה לי להיכנס למפעליה. מקדונלד'ס כלל לא שיתפה פעולה. התעשייה ככלל, לא פרשה בפני שטיח אדום. אולם רבים מהעובדים במסעדות ובמפעלי המזון המהיר היו להוטים לשוחח איתי. הם חשו שהסיפורים שלהם עדיין לא סופרו והם רצו שהעולם יידע מה מתרחש. הם הפכו את "אומת המזון המהיר" לאפשרי ..."
כתוצאה מביקורתו של שלוסר על תעשיית המזון, הוא היה קורבן להתקפות מילוליות באירועי חתימה על ספרים והופעות פומביות והוא מאמין שזוהי עבודתם של אזרחים המועסקים בתאגידי מזון גדולים. הוא היה מוכן לקבל תגובות מתאגידי המזון ורצה להזמין אותם לדיונים פומביים בנוגע למדיניותם. כל הזמנותיו הושבו ריקם, למעט מנהל מקדונלד'ס הבריטית.
נבחרת דרום וייטנאם בכדורגל
נבחרת דרום וייטנאם בכדורגל הייתה נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת דרום וייטנאם מ-1949 עד 1975.
נבחרת דרום וייטנאם השתתפה בשני גביעי אסיה בהם סיימה במקום הרביעי. ב-1991 התאחדה הנבחרת עם נבחרת צפון ווייטנאם ל"נבחרת וייטנאם" (הנבחרת לא שיחקה מ-1976 עד 1990).
דוד הראל
דוד הראל (נולד ב-12 באפריל 1950) הוא פרופסור למדעי המחשב במכון ויצמן למדע, ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. הראל הוא חתן פרס ישראל לשנת תשס"ד 2004, וידוע בעיקר בזכות עבודתו בתחומי הלוגיקה הדינמית, החישוביות והנדסת התוכנה. היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי המחשב במכון ויצמן במשך שבע שנים.
קורות חייו
דוד הראל נולד ב-1950 בלונדון שבאנגליה, בן לג'ויס ואהרן הראל-פיש. אחיו המבוגר ממנו בשנתיים הוא מנחם פיש. בילדותו גדל בלידס, שם היה אביו מרצה לספרות באוניברסיטת לידס. עלה עם משפחתו לישראל בהיותו בן 7. בישראל הצטרף אביו לסגל אוניברסיטת בר-אילן ולימים היה רקטור האוניברסיטה.
למד בישיבת בני עקיבא "נתיב מאיר" בירושלים. בשנת 1968 התגייס לצה"ל, שירת בנח"ל וסיים את שירותו הסדיר כסמ"פ.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן (1974), תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב בהנחיית אמיר פנואלי (1976) ותואר דוקטור מ-MIT (1978). נושא מחקר הדוקטורט שלו היה לוגיקה דינמית. לאחר קבלת תואר דוקטור שהה שנתיים כפוסט-דוקטורט במרכז המחקר של IBM.
בשנת 1980 הצטרף לסגל של מכון ויצמן למדע. בשנים 1989–1995 עמד בראש המחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב, ובשנים 1998–2005 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב.
בשנת 1984 נמנה עם מייסדיו של הסטארט אפ I-Logix, שנמכר בשנת 2006. פיתוח התוכנה Statemate בחברה זו זיכה את הראל, יחד עם שבעה מעמיתיו, בפרס ACM למערכת תוכנה לשנת 2007.
בנות הפאוור פאף: הסרט
בנות הפאוור פאף: הסרט (באנגלית: The Powerpuff Girls Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 2002. הסרט מבוסס על סדרת האנימציה "בנות הפאוור פאף" ששודרה בערוץ Cartoon Network. הסרט מספר על תחילתן של בנות הפאוור פאף ועל איך שהן גילו את הכוחות שלהן. לפני הקרנת הסרט בקולנוע, הוקרן סרט קצר בשם "דקסטר, תגרד!" המבוסס על סדרת האנימציה "המעבדה של דקסטר".
דוד הראל
קורות חייו
ב-1987 פיתח שפה גרפית לתיאור תהליכים באמצעות מצבים, המכונה Statecharts. בשנות ה-90 הפך פיתוח זה לחלק מתקן UML במסגרת הפרק המתאר דיאגרמות מצבים.
בנות הפאוור פאף: הסרט
עלילה
פרופסור יוטוניום יוצר תערובת של סוכר, פלפל וכל דבר נחמד בתקווה ליצור את "הבנות המושלמות" על מנת לשבח את טאונסוויל, עיר הסובלת מפשע וחוסר צדק. הוא נדחף בידי עוזרו למעבדה, השימפנזה עושה הצרות ג'וג'ו, אשר גרם לו לשבור ולשפוך תרכיב של כימיקל X למתכון שלו, דבר אשר פיצץ את פניו של ג'וג'ו. הניסוי הפך להצלחה, והפיק שלוש בנות ופרופסור נתן להם את השמות בלוסום, באבלס ובאטרקאפ. הוא גם גילה שלבנות יש כוח-על מכימיקל X. למרות הפזיזות של הבנות בכוחן, הן גדלו ולמדו לחיות באהבה כמו משפחה.
דוד הראל
קורות חייו
בנוסף לפעילותו המדעית, מרבה הראל לעסוק בהבאת מדעי המחשב לציבור רחב יותר, במאמרים, בהרצאות ובספרים. בעקבות סדרת הרצאות שנתן בסוף 1984 במסגרת "האוניברסיטה המשודרת" של גלי צה"ל, יצא לאור, כמקובל בסדרה זו, הספר "פרקי יסוד במדעי המחשב" (1985). בעקבותיו יצאה לאור בשנת 1987 הרחבה ניכרת של ספר זה בשם Algorithmics: The Spirit of Computing, ובשנת 1989 יצאה לאור גרסה מעט פשוטה יותר בשם The Science of Computing: Exploring the Nature and Power of Algorithms. בשנת 1991 יצא לאור תרגום לעברית של ספר זה, בשם "אלגוריתמיקה: יסודות מדעי המחשב". תוצר נוסף של מיזם כתיבה זה הוא הספר "Computers Ltd.: What They Really Can't Do", שיצא לאור בשנת 2000, תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2004 בשם "המחשב אינו כל-יכול".
בנות הפאוור פאף: הסרט
עלילה
ביומן הראשון שלהן בבית הספר, הילדות למדו לשחק בתופסת והחלו לשחק עם עצמן, אולם הן לקחו זאת רחוק מדי והשתמשו בכוחותיהן כשהן משחקות בכל רחבי העיר, וכאשר הפרופסור קרא להן, הן נרגעו. יום למחרת, כולם כעסו על הבנות בעקבות הנזק שנגרם והפרופסור נעצר על ידי תושבי טאונסוויל בעקבות יצירת הבנות. כאשר הבינו שכולם כועסים עליהן, הבנות נאלצו ללכת ברגל מבית הספר. הן היו אבודות והותקפו על ידי כנופיית נמק. אולם הן נצלו בידי ג'וג'ו, אשר מוחו גדל בעקבות פיצוץ של כימיקל X, אשר הפך אותו לחכם מאוד.
דוד הראל
קורות חייו
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי. באפריל 2021, בעקבות כך ששר החינוך יואב גלנט סירב, תוך קבלת לגיטימציה מבג"ץ, להעניק את פרס ישראל לפרופ' עודד גולדרייך, עקב פנייתו לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית וחתימתו על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל, נערך על מדשאות מכון ויצמן טקס פרטי שבו העניק הראל את פסלון הפרס שבו זכה בשנת 2004 לפרופ' גולדרייך.
בנות הפאוור פאף: הסרט
עלילה
כדי לנקום בפרופסור שנטש אותו לטובת הבנות ולהשתלט על העיר, ג'וג'ו השיג את תמיכת הבנות ואמר להן שגם הוא שנוא בגלל כוחותיו. ג'וג'ו שכנע את הבנות לעזור לו לבנות מעבדה ומכונה שתושפע מהכימיקל X, והוא אמר גם שהן יזכו באהדה מצד העיר. בתור פרס, לקח ג'וג'ו את הבנות לגן החיות, שם הוא צילם את הפרימטים ושם עליהם מכשיר קטן משגר. בלילה, ג'וג'ו שיגר את כל הפרימטים שצילם למעבדה והשתמש במכונה עם הכימיקל X כדי להפוך את הקופים למוטנטים כמוהו. בבוקר למחרת, לאחר שהפרופסור שוחרר מהכלא, הבנות אמרו לו שהן עשו מעשה "טוב", אולם הן גילו שהעיר תחת מתקפה של הפרימטים. ג'וג'ו, שינה את שמו למוג'ו ג'וג'ו, אמר לציבור שהבנות היו העוזרות שלו, דבר אשר גרם לתושבי טאונסוויל וגם לפרופסור להאשים אותן. הבנות בכו וברחו אל החלל החיצון.
דוד הראל
קורות חייו
מנעוריו הוא צלם חובב, ובשנת 2020 הציג תערוכה מתצלומיו בספרייה ומרכז הנצחה קריית טבעון. באותה שנה הפיק יחד עם עידן טולדנו את האלבום "וּלְשׁוֹנֵנוּ רִנָּה", שבו הראל שר מלחניו לפיוטים מסורתיים של שבת וחג.
בנות הפאוור פאף: הסרט
עלילה
מוג'ו ג'וג'ו הכריז שהמטרה שלו לשלוט על הכוכב, אבל שאר הפרימטים הפריעו לו והכריזו על התוכניות שלהם לשלוט בכל אנשי טאונסוויל. לאחר ששמעו בחלל על זה, חזרו הבנות אל כדור הארץ להציל את התושבים, והבינו שהן יכולות להשתמש בכוחות שלהן להילחם מול הפרימטים. לאחר שצבא הפרימטים חוסל, מוג'ו שתה את הכימיקל X והפך לענקי ובעל כוחות על, הבנות הביסו את מוג'ו ג'וג'ו שהן דחפו אותו ממגדל אל נוגדן X, ומוג'ו התכווץ וחזר לגודלו הרגיל והובס.
כאשר הבנות עמדו לשתות מהנוגדן על מנת להפוך לילדות רגילות, אנשי טאונסוויל התנצלו והריעו לבנות על כוחותיהן המופלאים והודו להן על גבורתן ואומץ ליבן. בסמכות ראש העיר, הבנות הסכימו להשתמש בכוחן כדי להגן על טאונסוויל עם רשות הפרופסור. בסוף הן נהיות גיבורות על הלוחמות בפשע אשר ידועות בתור "בנות הפאוור פאף".
דוד הראל
חברויות ציבוריות
הראל הוא עמית ACM, עמית IEEE ועמית ה-AAAS.
הראל היה חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל
קולמוס (גופנים)
גופני קוּלְמוּס או פרויקט קולמוס היא יוזמה של קהילת התוכנה החופשית והקוד הפתוח בישראל לפתח גופנים עבריים חופשיים הזמינים תחת רישיון LGPL. הגופנים הראשונים שהיו זמינים כחלק מחבילת הגופנים "קולמוס" עוצבו על ידי מעצב הגופנים מקסים יורש. בשנת 2004 זכה יורש בפרס המקור על יוזמה זו.
רקע
פרויקט קולמוס נוצר במטרה לספק לקהילת התוכנה החופשית, ובעיקר למשתמשים במערכות הפעלה חופשיות על בסיס יוניקס (כמו גנו/לינוקס) חבילת גופנים בסיסית תחת רישיון מתאים לשימוש כחלק מתוכנה המופצת תחת רישיון תוכנה חופשית. עד אז נאלצו משתמשי מערכות הפעלה אלה לעקוף מגבלות שונות הקשורות בזכויות היוצרים של גופנים פופולריים בשימוש, ולהתקינם בעצמם בעזרת תסריטים שפותחו לצורך זה.
פיתוח
במהלך השנים נוספו לחבילת הגופנים שפותחו במסגרת הפרויקט גופנים נוספים ומגוונים. הגופנים מפותחים בדרך כלל על ידי ביצוע שינויים שונים בגופנים הקיימים, בסיוע תוכנת עיצוב הגופנים.
עולם במלחמה
עולם במלחמה (באנגלית: The World at War) היא סדרת טלוויזיה תיעודית בריטית אודות מלחמת העולם השנייה. היא שודרה בטלוויזיה הבריטית בערוץ ITV מתחילת חורף 1973 עד סוף אביב 1974, והקיפה את כל חזיתות המלחמה.
בעת הפקתה הייתה הסדרה הלא-בדיונית היקרה ביותר שנעשתה אי פעם – עלותה הסתכמה ב־900,000 לירות שטרלינג. יוצר הסדרה הוא סר ג'רמי אייזקס, והקריין המלווה אותה היה סר לורנס אוליבייה. לסדרה נכתבה מוזיקת פתיחה וסיום מקורית, בידי המנצח והמלחין האמריקאי-בריטי קרל דייוויס.
סמוך למועד תחילת שידור הסדרה ב־1973 הופק ספר מיוחד בשם זהה, "עולם במלחמה" (The World at War), שנכתב על ידי העיתונאי והעורך הבריטי מרק ארנולד-פורסטר.
הסדרה זכתה עם השלמתה לשבחים רבים, והיא נחשבת לציון דרך בתולדות הטלוויזיה הבריטית. לצד תיאור חזיתות המלחמה, מתמקדת הסדרה גם בפן האנושי האינדיבידואלי של האנשים וסבלם; חיילים ביבשה באוויר ובים, אזרחים במדינות בהן התרחשה הלחימה, אסירי מחנות הריכוז, ונרצחי השואה.
רוברט פלאנט
רוברט אנטוני פלאנט (באנגלית: Robert Anthony Plant; נולד ב-20 באוגוסט 1948) הוא מוזיקאי אנגלי, מהמשפיעים והמפורסמים ביותר במאה העשרים, שהתפרסם בעיקר כסולנה הכריזמטי של לד זפלין, אחת מלהקות הרוק המשפיעות ביותר וחלוצה בז'אנר הרוק הכבד. פלאנט ניחן בקול טנור בעל מנעד רחב במיוחד המאפשר לו לשיר בסגנונות רבים בצורה חלקה. רוברט פלאנט מדורג במקום הראשון ברשימת "100 זמרי המטאל הטובים בכל הזמנים" של מגזין היט פריידר.
קריירה מוזיקלית מוקדמת
פלאנט נולד ב-1948 בחבל הקרוי "בלק קאנטרי", בעיירה ווסט ברומיץ׳, סטפורדשייר, שבאנגליה וגדל בעיירה קידרמינסטר. אביו רוברט סי. פלאנט היה מהנדס אזרחי שבימי מלחמת העולם השנייה עבד עבור חיל האוויר המלכותי. אמו, אנני סיליה לבית קיין, הייתה ממוצא צועני. פלאנט החל את קריירת השירה שלו כזמר במועדוני בלוז מקומיים באזור מולדתו בעיר ברמינגהאם. בגיל 15 פלאנט עזב את בית הספר והחל לעבוד עם להקות שונות באזור, בהן The New Memphis Bluesbreakers, The Black Snake Moan, The Delta Blues Band ו-The Crawling King Snakes. הוא הקים את "Band of Joy" (בלהקה זו היה חבר גם המתופף ג'ון בונהם, חבר לעתיד בלהקת לד זפלין).
בשנת 1966 הקים פלאנט את להקת Listen שאף הוחתמה בחברת התקליטים CBS. פלאנט הוציא 2 סינגלים אשר לא זכו להצלחה, בעיקר בגלל רצון החברה להופכו לזמר מסוגו של טום ג'ונס או אנגלברט המפרדינק, שהיו מאוד פופולריים בתקופה זו. על אף שהיצירות הראשונות הללו לא זכו להצלחה מסחרית, התפשטה השמועה על הנער הצעיר עם הקול העוצמתי.
בשנת 1968 התפרקה להקת היארדבירדס ("ציפורי החצר") וגיטריסט הלהקה ג'ימי פייג' חיפש אחר זמר חדש. פלאנט הומלץ על ידי ידידו טרי ריד ופייג' נסע לראות הופעה של הזמר הצעיר ביחד עם להקתו החדשה Hobbstweedle. פייג' התלהב מקולו של פלאנט וצירף אותו, בעוד פלאנט גייס עמו את ג'ון בונהם. יחד עם חברו של ג'ימי פייג', הבסיסט ג'ון פול ג'ונס, הארבעה הקימו את להקת לד זפלין בשנת 1968. אלבומה הראשון, שנושא את שם הלהקה, יצא בשנת 1969, וייסד את זרם הרוק הכבד.
השפעה וסגנון
פלאנט הושפע מאוד מיצירותיו של טולקין: השירים Misty Mountain Hop ו־Over the Hills and Far Away דנים בספר ההוביט, והשירים The Battle of Evermore ו־Ramble On נוגעים לספרי שר הטבעות. פייג' ופלאנט התעניינו גם במוזיקה אפריקאית, במיוחד מרוקאית. את המוזיקה הזאת, ניתן למצוא באלבומם No Quarter: Jimmy Page and Robert Plant Unledded in 1994. פלאנט התעניין גם במוזיקה הודית דוגמה לכך, אפשר למצוא בשיר "Kashmir" ששוחרר בשנת 1975. רוברט פלאנט נודע גם בהופעה המחשמלת שלו, ברעמת השיער הבלונדיני שלו ובמראהו הנאה.
תחילת הדרך
הגיטריסט ג'ימי פייג' הצטרף ללהקת ציפורי החצר כבסיסט הלהקה במקום קודמו, פול סמואל סמית'. לאחר שחברי הלהקה פרשו בזה אחר זה, מונו מחליפים שונים, ביניהם ג'ון פול ג'ונס, ג'ון בונהם ופלאנט. מאחר שההרכב המקורי כבר לא היה קיים, החליטו חברי הלהקה להקים להקה חדשה. לבסוף קיבלו את השם לד זפלין בהמלצה של פייג'.
ב-1968 חתם פיטר גרנט, מנהל הלהקה על חוזה של 200 אלף דולר עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
הצלחה עולמית
לאחר שהאלבום הראשון זכה לביקורות טובות, כבר באותה שנה לד זפלין הקליטו את אלבומם השני, Led Zepplin II, ושנה לאחר מכן, בשנת 1970, את אלבומם השלישי, Led Zeppelin III.
לד זפלין זכתה לביקוש רב ממדינות רבות והייתה נאהבת בכל העולם, אבל היו גם כאלה שמתחו ביקורת על הלהקה, כמו מספר להקות ומוזיקאים שהתלוננו על גנבת שירים ומוזיקה, ועיתון הרולינגסטון שמתח ביקורת רבה על לד זפלין והיה מסוכסך איתם במשך זמן רב.
בשנת 1971 יצא האלבום הרביעי בעל השם השנוי במחלוקת, כיוון שבאלבום לא נכתב שמו, אלא ארבעה ציורים שמייצגים את ארבעה חברי הלהקה, אך לרוב הוא ידוע בשם Led Zeppelin IV.
בין השירים הבולטים באלבומים היו Dazed And Confused, Whole Lotta Love, Since I've Been Loving You, Stairway To Heaven.
Stairway To Heaven
ההצלחה הגדולה של הלהקה, הגיעה בעיקר בזכות השיר "Stairway to Heaven", שיר מיסטי בעל נושאים כמו פנטזיה, אהבה ועוד. השיר כלל סגנונות מוזיקליים רבים, כגון: פולק, בלוז, מוזיקה קלטית והבי מטאל. אף שהשיר מעולם לא שוחרר כסינגל, הוא נבחר כ"שיר הטוב ביותר בכל הזמנים" במקומות רבים מסביב לעולם.
תקופת ההצלחה ואלבומים נוספים
האלבום החמישי Houses of the Holy משנת 1973 זכה גם הוא להצלחה גדולה, אם כי לא גדולה כמו קודמיו. מסעי ההופעות שברו שיאים ובאותה שנה התכנסו 56,000 מעריצים באצטדיון טמפה שבפלורידה. כמו כן, באותה שנה הופק סרט קולנוע בשם The Song Remains The Same שצולם משלוש הופעות במדיסון סקוור גארדן. בשנת 1975 יצא האלבום Physical Graffiti, שהצליח מסחרית בארצות הברית והקפיץ את כל האלבומים של הלהקה ל-200 המקומות הראשונים במצעדים. הלהקה צברה באותה תקופה פופולריות רבה בארצות הברית.
טרגדיות והפסקת פעילות של פלאנט
בשנות ה-70 פלאנט זכה להצלחה מסחררת עם לד זפלין. הוא סבל מביטחון עצמי מופרז, ואף אמר בראיון "אני אל מוזהב". ביטחון זה נעלם במהירות כשפלאנט ואשתו מורין נפגעו קשה בתאונת דרכים ב-4 באוגוסט 1975 ברודוס, יוון, דבר אשר העיב על הצלחת הלהקה כאשר סיבוב ההופעות של אותה שנה בוטל, פלאנט התקשה ללכת ואף רותק לכיסא גלגלים למשך כחצי שנה.
בשנת 1977 חווה פלאנט טרגדיה נוספת, כאשר בנו הצעיר, קאראק, נפטר מזיהום קשה בדרכי הנשימה במהלך סיבוב הופעות בארצות הברית. לאחר מות בנו פלאנט לקח הפסקה מפעילות בלהקה והתבודד בביתו שעל הגבול הוולשי.
אלבום אחרון
פלאנט חזר ללהקה לאחר כמעט שנתיים ואלה הקליטו את מה שהיה לבסוף אלבומם האחרון In Through The Out Door, הסממן המרכזי לחזרתה של הלהקה לגדולתה היה פסטיבל נבוורת' (Knebworth) שם הופיעו בשנת 1979.
מותו של בונהם ופירוק הלהקה
לז זפלין ביצעו סיבוב הופעות קצר ברחבי אירופה ולאחריו תכננו לשוב לארצות-הברית לאחר שלא הופיעו שם משנת 1977. אך בבוקר 25 בספטמבר 1980 לאחר יום של חזרות בביתו החדש של ג'ימי פייג', נמצא מתופף הלהקה ג'ון בונהם מת בחדרו. הוזמן אמבולנס ובוצעו ניסיונות החייאה אך ללא הועיל ומותו נקבע במקום, הסיבה הרשמית הייתה חנק מקיא.
בשנת 1980 הוציאו חברי הלהקה ביחד עם מנהלם פיטר גראנט הודעה רשמית בה הצהירו כי החליטו שלא להמשיך ללא בונהם והלהקה התפרקה.
איחודים
זמן מה לאחר מותו של בונהם, התחילו לצוץ מספר הופעות איחוד של פלאנט, פייג' וג'ונס, והם אפילו הוציאו כמה אלבומים חדשים. בתקופה מאוחרת יותר, ג'ייסון בונהם, בנו הצעיר של ג'ון בונהם, משמש כמתופף בהופעות האיחוד.
קריירת הסולו
אחרי התפרקות הלהקה בעקבות מותו של המתופף ג'ון בונהם ב-1980, פלאנט יצא לקריירת סולו מצליחה. בזמן קריירת הסולו, יצאו לו מספר להיטים מצליחים כגון: "Big Log", "Tall Cool One" ו "I Believe" ועוד. ב-1984 הקים פלאנט הרכב אשר כלל גם את הגיטריסטים ג'ימי פייג' וג'ף בק והמתופף פיל קולינס. ההרכב, אשר נקרא נוטפי הדבש (The Honeydrippers), הקליט אלבום אחד בלבד אשר כלל גרסאות כיסוי ללהיטי רית'ם אנד בלוז ישנים. מתקליט זה התפרסם הביצוע המחודש שלהם ללהיט "Sea Of Love".
בעקבות בקשות רבות מצד מעריצי לד זפלין, התאחדה הלהקה שלוש פעמים: בהופעה הראשונה החליפו פיל קולינס וטוני תומפסון את בונהם המנוח, ובשנייה החליף אותו בנו, ג'ייסון.
בשנות ה-80 וה-90 הוציא פלאנט שלושה אלבומי סולו עם כותב-השירים והקלידן פיל ג'ונסטון: Now and Zen (1988), Manic Nirvana (1990), ו-Fate Of Nations (1993)
פלנט ופייג' חזרו להופיע ביחד ב-1994. מסע הופעות זה כלל ליווי של אנסמבל מצרי, נגנים ממרקש ותזמורת המטרופוליטן של לונדון. האלבום וה-DVD שהוקלטו במרוקו, ווילס ולונדון זכו להצלחה רבה והאלבום אף הגיע למקום הרביעי במצעד מכירות האלבומים של הבילבורד. הבולט מבין שירי האלבום הוא הביצוע ל"קשמיר", שזכה לעיבוד בסגנון מזרחי מלא. ארבעה שירים מזרחיים הוקלטו על ידי השניים, וכן מספר משירי לד זפלין בגרסאות מזרחיות.
1998 פלאנט יצר אלבום נוסף עם ג'ימי פייג' Walking Into Clarksdale שכלל חומרים משותפים של השניים.
בשנת 2002 פלאנט הקים להקה חדשה - Strange Sensation הם הוציאו שני אלבומים:
"mothership" יצא בשנת 2007 כמעט בתיאום עם הופעת האיחוד ההיסטורית בלונדון. דיסק זה כולל בו את המיטב שירי "לד זפלין" מכל הזמנים.
כמו כן בשנת 2007 יצא לאור שיתוף הפעולה עם זמרת הבלו-גראס והכנרת אליסון קראוס, האלבום Raising Sand, זכה להצלחה מסחררת ואף הגיע למקום השני באנגליה. פלאנט וקראוס אף זכו בפרס גראמי על השיר Gone Gone Gone (Done moved on) מתוך האלבום. בעקבות האלבום יצאו פלאנט וקראוס לסיבוב הופעות.
ביולי 2010 יצא פלנט למסע הופעות קיץ בארצות הברית עם להקה חדשה בשם Band of Joy (שהחזירה את שם הלהקה הראשונה שלו בשנות השישים). הלהקה כללה את הזמרת פאטי גריפין, הזמר-גיטריסט באדי מילר, הרב-אינסטרומנטליסט והסולן דארל סקוט, הבסיסט-הסולן ביירון האוס, והמתופף-נגן כלי ההקשה-הסולן מרקו ג'ובינו. לאחר מופע נוסף בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2010 בניו יורק, הוכרז על סיבוב הופעות סתיו באירופה שנמשך עד נובמבר 2010.
אלבום אולפן חדש בשם Band of Joy יצא ב-13 בספטמבר 2010 בלייבל Rounder Records. האלבום היה מועמד לאלבום אמריקנה הטוב ביותר בפרסי הגראמי לשנת 2011.
בשנת 2014, יצא לאור אלבום הסולו העשירי של פלאנט " Lullaby and... The Ceaseless Roar".
חיים אישיים
רוברט פלאנט התחתן עם מורין וילסון בשנת 1968. לזוג נולדו 3 ילדים: בת, כרמן ג'יין (1968), ושני בנים, קאראק פנדראגון (1977-1972) ולוגאן רומרו (1979).
הבן קאראק נקרא על שם הגיבור הקלטי קאראקטוס, שהוביל קרב אכזר והרואי נגד הפלישה הרומית בשנת 43 לספירה, נלכד ונלקח לרומא. הקיסר קלאודיוס התרשם מאומץ לבו והחליט להותירו בחיים. קאראק נפטר ב-1977.
רוברט ומורין התגרשו ב-1983. לפלאנט יש בן נוסף, ג'סי לי (1991), משירלי וילסון, אחותה של מורין.
פלאנט אוהד מילדותו את קבוצת הכדורגל וולברהמפטון וונדררס והנהלת המועדון מינתה אותו ב-2009 כסגן שלישי לנשיא המועדון.
אורי יזהר
אורי יזהר (נולד ב-14 באוקטובר 1937) הוא סוציולוג, סופר ופובליציסט ישראלי, משמש כחוקר ביד טבנקין, מוסד המחקר, התיעוד והעיון של התנועה הקיבוצית.
ביוגרפיה
יזהר גדל בתל אביב בבית הוריו. בשנת 1947 עבר לקיבוץ העירוני אפעל ומשנת 1950 הוא עבר להתגורר בגבעת חיים מאוחד. מ-1974 הוא מתגורר במשאבי שדה. ב־1955 הוא התגייס לגולני והשתחחר ב-1959 בדרגת סגן. הוא למד לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1971 עבד בתפקידי הסברת פנים וריכוז משלחת צעירי הקיבוץ המאוחד במשמרת הצעירה של מפלגת העבודה. בשנים 1982–1989 הוא ריכז את מחלקת ההדרכה בנוער העובד. בשנים 1975–1990 לימד קורס בסמינר הדו שנתי באפעל בנושא 'החברה הישראלית ותנועת העבודה'.
משנת 1990 פעיל וחוקר ביד טבנקין בחקר תנועת העבודה, כתב מספר ספרים ועשרות מאמרים וטורי דעה בנושאים קיבוציים, חברתיים ופוליטיים בעיתונות הקיבוץ המאוחד (בקיבוץ, מבפנים) ובעיתוני תנועת העבודה "למרחב", דבר" ו"על המשמר".
החל לפרסם שירים ב-1985 ברובם בכתבי העת "שדמות" ו"עיתון 77” והוציא ספר שירה "נוסע בזמן" ב-1998.
חיים אישיים
יזהר נישא בשנת 1968, לזוג נולדו שתי בנות ובן, שלושה נכדים וארבע נכדות.
משתף פעולה
"משתף פעולה" (בראשי תיבות: משת"פ) הוא אדם המסייע לשלטון זר השולט בארצו. משתפי פעולה נחשבים לבוגדים בעמם.
במרבית המקרים שבהם נכבשו שטחים או מדינות על ידי מדינה אחרת, נעזרו הכובשים במשתפי פעולה מקומיים על-מנת לשלוט באוכלוסייה שנכבשה. כך היה באירופה שנכבשה על ידי הנאצים ובמקומות רבים אחרים.
משתפי פעולה בתנ"ך
בספר יהושע פרק ב, מובא סיפורה של רחב הזונה מבנות כנען שסייעה למרגלים מבני ישראל שבאו לרגל את יריחו, לאחר שהכירה בדבר ה' שהעניק את הארץ לבני ישראל. בתמורה הצילו המרגלים אותה ואת משפחתה. באגדה (בבלי מגילה יד ב) מסופר שרחב התגיירה לאחר מכן ונישאה ליהושע בן נון, ומזרעה יצאו שמונה נביאים שהם כהנים.
בספר שופטים מובא סיפורו של משתף פעולה נוסף:
בעת החדשה
שיתוף פעולה קיצוני עם הנאצים התקיים בצרפת של וישי, שבה הוקמה ממשלת בובות של משתפי פעולה, שבראשה עמד המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה, ובנורווגיה תחת שלטון ממשלת הבובות של וידקון קוויזלינג שעוד לפני כן הנהיג מפלגה פרו-נאצית שולית בנורווגיה. לאחר תום המלחמה שמו של קוויזלינג הפך לשם נרדף לאדם המשתף פעולה עם אויבי עמו: המונח "קוויזלינג" הפך שם נרדף ל"בוגד" בשפות אירופיות רבות (בדומה ליהודה איש קריות בנצרות הקתולית, לאנדריי ולאסוב ברוסיה ולבנדיקט ארנולד בארצות הברית).
בשטחי יש"ע נעזר השב"כ במשתפי פעולה מקרב הפלסטינים לשם קבלת מידע מודיעיני. משתפי פעולה רבים נרצחו על ידי בני עמם לאחר שנחשפו, או אפילו נחשדו. עם הקמתה של הרשות הפלסטינית פעל השב"כ להעברת משתפי פעולה רבים אל מחוץ לשטחים שהועברו לשליטת הרשות, על-מנת להגן על חייהם. אלו שנשארו, ואחרים שרק נחשדו, נאסרו ונחקרו בעינויים בבתי כלא של הרשות. לא אחת, 'האשמה' כזו שמשה להסרת מתנגדים או מתחרים של הרשות, מהדרך. במבצע חומת מגן, צה"ל שחרר מבית כלא ברמאללה 40 אסירים שהוחזקו שם באשמת שיתוף פעולה. ביניהם נמנו גם: עיתונאים ובלוגרים שביקרו את הרשות, בעלי עסקים שסירבו לשלם דמי חסות ועוד. היו מקרים בהם 'משתף פעולה' רצח את המפעיל שלו בשב"כ (דוגמת רצח חיים נחמני).
פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן
גנרל פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן (בגרמנית: Friedrich-Wilhelm von Rothkirch und Panthen; 16 בפברואר 1884 – 24 בדצמבר 1953) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון רוטקירך נולד ב-16 בפברואר 1884 בדרמשטט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-8, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון רוטקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-15 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט. ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-49, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון רוטקירך מפקד רגימנט הרגלים ה-49, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 בנובמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון רוטקירך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באוקטובר 1940 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-13. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-27 ביוני 1941 פרש מתפקידו. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-66 בעתודת קבוצת ארמיות D. ב-25 בספטמבר 1943 פרש פון רוטקירך מתפקידו, וב-30 בנובמבר 1943 פרש מהצבא ושב לביתו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר פון רוטקירך בעיר טריר, עד למותו ב-24 בדצמבר 1953, והוא בן 70 שנים.
קניה במשחקים האולימפיים
קניה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מלבורן (1956), עוד בהיותה מושבה בריטית. היא נעדרה מאז מהמשחקים פעמיים: כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
במהלך השנים צברו הספורטאים הקנייתים 113 מדליות, בהן 35 מדליות זהב. היא מדורגת במקום ה-34 בטבלת המדליות של כל הזמנים, ובמקום הראשון מבין מדינות אפריקה. 106 מהמדליות הושגו באתלטיקה, במיוחד בריצות הבינוניות, ובענף זה מדורגת קניה במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים. יתר המדליות הושגו באיגרוף.
קניה השתתפה גם בשלוש אולימפיאדות החורף שנערכו בין 1998 ל-2006. בשלושתן ייצג אותה ספורטאי בודד, גולש הסקי למרחקים פיליפ בויט, ובכולן הגיע בין הגולשים האחרונים.
היסטוריה
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה קניה, אולימפיאדת מלבורן, היה הספורטאי הבולט ניינדיקה מאיורו, שזכה במקום השביעי בריצת 5000 מטר. באולימפיאדת רומא (1960) שיפר את הישגו והגיע למקום השישי. נבחרת ההוקי שדה סיימה במשחקים אלה במקום השביעי. הספורטאי הראשון שזכה במדליה אולימפית עבור קניה היה וילסון קיפרוגוט, שזכה במדליית ארד בריצת 800 מטר באולימפיאדת טוקיו (1964), האולימפיאדה הראשונה בה השתתפה קניה כמדינה עצמאית. באותם משחקים סיימה נבחרת ההוקי שדה במקום השישי.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הייתה הראשונה בה באה לידי ביטוי הדומיננטיות הקנייתית בריצות הבינוניות. האתלטים הקנייתים זכו ב-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב: קיפצ'וגה קיינו זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר ובמדליית כסף בריצת 5000 מטר. נפתלי טמו זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר ובמדליית ארד בריצת 5000 מטר. שני הראשונים בריצת 3000 מטר מכשולים היו אף הם קנייתים, עמוס ביווט ובנג'מין קוגו. קיפרוגוט אף הוא היה בין העומדים על הפודיום, כששיפר את הישגו מטוקיו, וזכה במדליית כסף. במדליית כסף נוספת זכתה רביעיית השליחים ב-4X400 מטרים. בנוסף לאתלטים, זכה גם המתאגרף פיליפ ורואינגה במדליית ארד. נבחרת ההוקי שדה סיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הספורטאים הקנייתים ב-9 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. קאינו זכה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים, תוך שהוא קובע שיא עולם חדש (8:23.64 דקות), וכן במדליית כסף בריצת 1500 מטר. במדליית הזהב השנייה זכו השליחים ב-400X4 מטרים. בן ג'יפצ'ו זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטרים, ג'וליוס סאנג זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר ומייק בויט עשה זאת בריצת 800 מטר. המתאגרף פיליפ ורואינגה שיפר את הישגו ממקסיקו סיטי, וזכה במדליית כסף. שני מתאגרפים נוספים, סמואל מבוגואה והרו מורונגה, זכו במדליות ארד.
לאחר שנעדרה מאולימפיאדות מונטריאול ומוסקבה, שבה והשתתפה קניה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). במשחקים אלה היו הישגיה נמוכים יחסית: 3 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, בה זכה ג'וליוס קוריר בריצת 3000 מטר מכשולים. קוריר היה לראשון מבין שבעה אתלטים קנייתים שזכו ברציפות בתואר האולימפי במירוץ זה. מייק מוסיוקי זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר, וכמוהו גם המתאגרף איברהים בילאלי.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכו האתלטים הקנייתים ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, וקניה דורגה במקום הרביעי בענף זה, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות וגרמניה המזרחית. ג'וליוס קריוקי קבע שיא אולימפי בריצת 3000 מטר מכשולים (8:05.51 דקות), ובמדליות זהב נוספות זכו פול ארנג (ריצת 800 מטר), פיטר רונו (ריצת 1500 מטר) וג'ון נגוגי (ריצת 5000 מטר). פיטר קואץ' זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים, ולהישג דומה הגיע רץ המרתון דאגלס ואקיאיהורי. קיפקמבוי קימלי זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר. רוברט ונגליה היה למתאגרף הקנייתי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ומתאגרף נוסף, כריס סנדה, זכה במדליית ארד. הייתה זו הפעם האחרונה בה מתאגרפים קנייתים ענדו מדליות אולימפיות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו האתלטים הקנייתים ב-8 מדליות, בהן 2 מדליות זהב, וגם הפעם דורגה רביעית בענף, אחרי ארצות הברית, המשלחת המאוחדת וגרמניה. קנייתים זכו בשלושת המקומות הראשונים בריצת 3000 מטר מכשולים (הראשון ביניהם היה מתיו ביריר, פטריק סאנג זכה במדליית הכסף וויליאם מוטוול זכה בארד) ובשני המקומות הראשונים בריצת 800 מטר (במקום הראשון זכה ויליאם טנוי ובשני ניקסון קיפרוטיץ'). פול ביטוק זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר וריצ'רד צ'לימו עשה זאת בריצת 10000 מטר. סמסון קיטור זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר.
גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו שמונה אתלטים קנייתים במדליות, אך רק אחד מהם זכה במדליית זהב, ג'וזף קטר, שהיה לקנייתי הרביעי ברציפות שזוכה בתואר האולימפי בריצת 3000 מטר מכשולים. סגנו היה מוזס קיפטנוי. פול ביטוק זכה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 5000 מטר, ואילו פולין קונגה הגיעה להישג דומה במירוץ המקביל לנשים, והייתה לאשה הקנייתית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. פול טרגאט זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר, ושלושה אתלטים נוספים זכו במדליות ארד: פרד אוניאנצ'ה בריצת 800 מטר, סטיבן קיפקוריר בריצת 1500 מטר ואריק ואינאינה במרתון.
שבעה אתלטים קנייתים זכו במדליות באולימפיאדת אתונה (2004), שלושה מהם בריצת 3000 מטר מכשולים: אזקייל קמבואי, ברימין קיפרוטו ופול קיפסיאלה קואץ'. ברנרד לגט שיפר את הישגו וזכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר. קתרין נדרבה זכתה במדליית כסף במרתון, ואיזבלה אוצ'יצ'י עשתה זאת בריצת 5000 מטר. אליוד קיפצ'וגה זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה המוצלחת בתולדותיה של קניה, עם 16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. הישג זה הקנה לקניה את המקום ה-13 בטבלת המדליות, ואת המקום השלישי בטבלת המדליות בענף האתלטיקה (אחרי ארצות הברית ורוסיה).
פמלה ג'לימו הייתה לקנייתית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, בריצת 800 מטר, ובעקבותיה עשתה זאת גם ננסי לגט, בריצת 1500 מטר. סגניתה של ג'לימו הייתה ג'נט ג'פקוסגיי. קתרין נדרבה זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות במרתון ויוניס ג'פקוריר זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים. שתי מדליות ארד הוענקו לאתלטיות קנייתיות לאחר המשחקים בעקבות פסילת ספורטאיות אחרות בשל אימרוץ: לינט מסאי זכתה בריצת 10000 מטר וסילביה ג'ביווט קיבט בריצת 5000 מטר.
סמואל ונג'ירו קבע שיא אולימפי חדש בריצת מרתון (2:06:32 שעות). וילפרד בונגיי זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר, ואלפרד קירווה יגו זכה במדליית הארד. ברימין קיפרוטו היה לקנייתי השביעי ברציפות שזוכה בתואר האולימפי בריצת 3000 מטר מכשולים, ובמדליית הארד בתחרות זו זכה ריצ'רד מטילונג. במדליית הזהב השישית זכה אסבל קיפרופ שסיים שני בריצת 1500 מטר אך זכה בזהב לאחר פסילתו של רשיד רמזי. אליוד קיפצ'וגה שיפר את הישגו מאתונה, וזכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר. במדליית הארד זכה אדווין סוי. במדליית ארד נוספת זכה מיקה קוגו, בריצת 10000 מטר.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הקנייתים ב-11 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
דייוויד רודישה קבע שיא עולם חדש בריצת 800 מטר (1:40.91) וטימותי קיטום בן ה-18 זכה במדליית ארד. גם בריצת 3000 מטר מכשולים זכו קנייתים בזהב ובארד: אזקייל קמבוי שהחזיר לעצמו את התואר מאתונה, ואבל מוטאי. האלוף האולימפי מבייג'ינג, ברימין קיפרוטו, סיים במקום החמישי. בריצת המרתון זכה אבל קירוי במדליית כסף ווילסון קיפרוטיץ' זכה במדליית ארד. בריצת 5000 מטר זכה תומאס לונגוסיווה במדליית הארד ואייזיאה קואץ' סיים במקום החמישי. בדאן קרוקי סיים במקום החמישי בריצת 10000 מטר וסילאס קיפלאגאט סיים במקום השביעי בריצת 1500 מטר.
ויויאן צ'רויוט הייתה האתלטית הבולטת בין הנשים. היא זכתה במדליית כסף בריצת 10000 מטר ובמדליית ארד בריצת 5000 מטר. סאלי קיפייגו זכתה במדליית כסף בריצת 10000 מטר וסיימה במקום הרביעי בריצת 5000 מטר. קנייתית נוספת שהתחרתה בריצת 5000 מטר, ויולה קיביווט, סיימה במקום השישי. בריצת המרתון זכתה פריסקה ג'פטו זכתה במדליית הכסף ומארי קייטני סיימה במקום הרביעי. מיקה צ'מוס סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים, במרחק 4 מאיות השנייה מהזוכה במדליית הארד, האתיופית סופיה אספה, בעקבות הרשעתה של הרוסיה יוליה זריפובה שסיימה ראשונה, זכתה צ'מוס במדליית הארד. פמלה ג'לימו איבדה את תוארה בריצת 800 מטר, וסיימה במקום הרביעי, וג'נט ג'פקוסגיי סיימה במקום השמיני במירוץ זה. בנוסף על מקצועות הריצה, העפיל ג'וליוס יגו לגמר היסטורי בהטלת כידון, וסיים במקום ה-12.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) עלו הישגיהם של הקנייתים ל-13 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
ויויאן צ'רויוט זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר, עם שיא אולימפי חדש (14:26.17 דקות) ובמדליית כסף בריצת 10000 מטר. סגניתה בריצת 5000 מטר הייתה הלן אובירי, ומרסי צ'רונו סיימה רביעית. גם בריצת 10000 מטר דורגו רצות קנייתיות במקומות גבוהים אחרי צ'רויוט, אליס אפרוט סיימה במקום הרביעי ובטסי סאינה הגיעה חמישית. פיית' קיפייגון זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, וג'מיימה סומגונג ניצחה בריצת המרתון. בריצת 3000 מטר מכשולים זכתה הייווין ג'פקמוי במדליית כסף, ובאטריס צ'פקואץ' סיימה במקום הרביעי.
מבין הספורטאים ביתר הענפים רשם את ההישג הגבוה ביותר המתאגרף פיטר מונגאוי וארוי, שהודח בשלב רבע הגמר.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
רועי בן טולילה
רועי בן טולילה (נולד ב-5 ביוני 1981) הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי, יזם חברתי, מרצה וסופר. ייצג את נבחרת ישראל בכדורסל נכים בכיסאות גלגלים בשש אליפויות אירופה. הוא מחבר הספר "מגובה הלב - הקרב שאחרי הקרב". עוסק בפיתוח מנהיגות בארגונים כעצמאי וכחבר סגל מכון מנדל למנהיגות. חבר בדירקטוריון מכון וינגייט.
ביוגרפיה
רועי בן טולילה, בנם של שלומית ויוסי, נולד בקבוצת יבנה. בכל שנות ילדותו למד בבית הספר של הקיבוץ הדתי. עבד בקיבוץ בענף גידולי השדה והיה הרכז של נבחרת הכדורסל של התיכון המקומי.
בצה"ל שירת כלוחם, מפקד צוות וסגן מפקד פלוגה ביחידת מגלן. כקצין הוביל עשרות מבצעים של היחידה בתקופת האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2004 נפצע מירי דו-צדדי במהלך פעילות מבצעית בג'נין, פציעה ממנה נותר משותק ומרותק לכיסא גלגלים.
אחרי תקופה של חצי שנה של שיקום בתל השומר התחיל לשחק כדורסל בכיסאות גלגלים בבית הלוחם תל אביב.
הוא בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בייעוץ ופיתוח ארגוני מהמכללה למינהל בראשון לציון. הוא מאמן אישי מוסמך מטעם מכון אדלר ובוגר קורס מאמני כדורסל בקמפוס שיאים, אוניברסיטת תל אביב. בוגר קורס מנהיגות וניהול באוניברסיטת הרווארד.
קריירה בספורט
מאז פציעתו עסק בכדורסל נכים. בשנת 2008 נמנה עם מייסדי קבוצת הכדורסל בכיסאות גלגלים של בית הלוחם ירושלים. הקבוצה סיימה את העונה בגמר הגביע בהיכל מלחה, שהונגש במיוחד לכיסאות גלגלים, ולראשונה בהיסטוריה של משחק פאראלימפי בישראל, הגיעו 3,000 אוהדים למשחק.
בשנים 2006–2009 היה קפטן נבחרת העתודה של ישראל.
בשנים 2007–2020 שיחק במדי נבחרת ישראל בכדורסל נכים (עם חולצה מס' 14) וייצג את ישראל בשש אליפויות אירופה ובעשרות טורנירים בין לאומיים.
אליפויות אירופה שהשתתף בהן:
החל מספטמבר 2022 בן טולילה חבר דירקטוריון במכון וינגייט, המכון הלאומי לספורט.
קריירה בתחום המנהיגות
במשך השנים בנה סדנה שמזמינה מנהיגים לשנות נקודת מבט, ולשחק כדורסל בכיסא גלגלים. בסדנה השתתפו מאות מנהיגות ומנהיגים מישראל ומהעולם, ממגזרי תעסוקה שונים ומקהילות שונות.
בשנים 2009–2011, נמנה עם מייסדי המכינה הקדם צבאית מלח הארץ ושימש במשך שלוש שנים כיו"ר עמותת מלח הארץ, שמפעילה רשת של מכינות קדם צבאיות לנוער, מכלל חלקי החברה הישראלית.
שימש כמנחה בתוכנית "בגלל הרוח" בערוץ היהדות בהוט, "ערוץ מאיר".
בשנת 2014 הקים את "כיוונים", תוכנית המנטורים של עמותת מגלן וניהל אותה במשך ארבע שנים.
בשנת 2018 בנה בשיתוף קרן משפחת רודרמן את תוכנית המנהיגות של הקרן, לינק20, העוסקת בפיתוח מנהיגות והנחה את התוכנית במשך שלוש שנים.
השתתף בתוכנית "קבוצת ה-120" של מכון שחרית, והיה חבר בפורום הצעירים שליד נשיא המדינה, שמעון פרס, שתפקידו היה לשקף לנשיא את הקול של צעירים מכלל גוני החברה.
השתתף בתוכנית העמיתים של ארגון "מעוז", ועבד בארגון כמנחה בתוכנית במשך כשלוש שנים. משנת 2022 הוא חבר רשת מעוז.
בן טולילה חבר סגל במכון מנדל למנהיגות, ועוסק בתחום של פיתוח מנהיגות בחינוך.
ספרו - מגובה הלב
את ספרו הראשון "מגובה הלב - הקרב שאחרי הקרב" (ידיעות ספרים, 2019), כתב לאחר שחש שיש ספרים חשובים רבים שעוסקים במורשת קרב, אך מעט מדי ספרים שעוסקים בקרב של החיים שאחרי הקרב.
ההתמודדות בחיים בכיסא גלגלים היא קרב שלא נגמר אף פעם. "מגובה הלב" מתאר את ההתמודדות הזו, ומציג עוד זווית של החיים בישראל, ושל היכולת לחיות לצידן של בעיות שלא נמצא להן פתרון.
חיים אישיים
בן טולילה מתגורר במושב מבוא ביתר שבהרי ירושלים, נשוי למאיה ואב לארבעה ילדים.
הומופוביה
הוֹמוֹפוֹבְּיָה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מחברי קהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות ועוד). בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין.
מקור המונח
המונח "הומופוביה" עצמו חדש יחסית, והושמע לראשונה בשנות השישים על ידי הפסיכולוג ג'ורג' וויינברג, בהתייחס לפחד מגברים.
עם זאת, המונח משמש בדיעבד לתיאור יחס שלילי כלפי הומוסקסואלים כבר מימי יוון העתיקה (המאות ה-8–6 לפני הספירה עד סוף העת העתיקה, כ-600 שנה לספירה). כך, למשל, חוקרים השתמשו במונח לתיאור חוסר סובלנות כלפי הומוסקסואלים בימי הביניים, במיוחד מצד חסידי האסלאם והנצרות.
המונח הוא הלחם של המילים הומו ופוביה. פירוש המילה "פוביה" מהשפה היוונית "φόβος", "phóbos" שפירושה "פחד", "פחד חולני" או "סלידה".
ראוי להדגיש כי הומופוביה אינה מתארת פוביה במשמעות הקלינית-רפואית המקובלת של מושג זה, אלא במובן החברתי, בדומה לשימוש במונח זה בביטוי קסנופוביה ודומים לו.
ב-23 במאי 1969 הופיעה המילה לראשונה בדפוס בצהובון האמריקאי "סקרו" (Screw), שם נעשה בה שימוש לתיאור גבר הטרוסקסואל אשר חושש שיחשבו אותו להומוסקסואל. הרעיון לדעות קדומות נגד להט"ב כבעיה חברתית הראויה לתשומת לב מלומדת לא היה חדש. מאמר במגזין טיים בשנת 1969 תיאר דוגמאות לעמדות שליליות כלפי הומוסקסואליות כ"הומופוביה" כולל "תערובת של סלידה" וחשש שקראו לחלקם "פאניקה הומוסקסואלית". בשנת 1971 השתמש קנת סמית בהומופוביה כפרופיל אישיות לתיאור הסלידה הפסיכולוגית מהומוסקסואליות. וינברג השתמש בו גם כך בספרו "החברה וההומוסקסואלים הבריאים" מ-1972, שפורסם שנה לפני שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה הצביעה על הסרת הומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות שלה. הקדנציה של וויינברג הפכה לכלי חשוב עבור פעילים, תומכים ובעלי בריתם הומוסקסואלים ולסביות. הוא תיאר את המושג כ"פוביה רפואית" באומרו,
בשנת 1981 המונח הומופוביה שימש לראשונה במגזין הטיימס בלונדון עבור דיווח על כך שהסינוד הכללי של כנסיית אנגליה הצביע על סירוב לגנות הומוסקסואליות. עם זאת, כאשר לוקחים אותו באופן מילולי, המונח עשוי להיות מונח בעייתי. פרופסור דייוויד א.פ. האגה אמר כי השימוש העכשווי כולל "מגוון רחב של רגשות, עמדות והתנהגויות שליליות כלפי הומוסקסואליים" שהם מאפיינים שאינם תואמים את ההגדרות המקובלות לפוביות, בהם "פחד עז, לא הגיוני או לא נורמלי מפני דבר מוגדר". חמישה הבדלים מרכזיים מפורטים כמבדילים בין הומופוביה, כפי שנהוג להשתמש בה לעיתים קרובות, לבין פוביה אמיתית. הומופוביה שייכת ל-"משפחת" השנאה החברתית, אליה שייכים גם המונחים שוביניזם גברי, אנטישמיות, וגזענות בכלל.