cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלת לב איסכמית
מחלת לב כלילית
מחלת לב כלילית (קורונארית) (באנגלית: Coronary Artery Disease - CAD) היא אחד הגורמים הנפוצים למחלת לב איסכמית. מחלת לב כלילית גורם המוות המוביל בעולם, שבעקבותיה מתרחשים כ-15% ממקרי המוות בכל שנה בעולם. מחלת לב כלילית (CAD) פוגעת בעשרות אלפי גברים ונשים בישראל מדי שנה. מבין החולים במחלת לב כלילית, 10%-15% ייפגעו מאירועי לב חוזרים כל שנה וזאת למרות טיפולים למניעה שניונית. המאמץ למנוע אירועי לב חוזרים עומד בבסיס ריבוי המחקרים למציאת טיפולים ותרופות חדשות.
מניעת אירועי לב חוזרים בחולי CAD
מבין החולים שעברו אירוע לבבי וקיבלו טיפול מניעתי, 15% נפגעו בתוך שלוש שנים מאירוע חוזר או מוות למרות הטיפול התרופתי. נתונים אלה מוכרים ודומים ברוב העולם המערבי זה עשורים, אולם מחקר חדש בשם COMPASS מראה כי ניתן להביא לירידה של עשרות אחוזים בתחלואה זו ובמקרי המוות ממנה. תוצאות המחקר התפרסמו בכתב העת הרפואי "The Lancet" ובכתב העת "The New England Journal of Medicine" והוצגו במושב המרכזי של כינוס האיגוד הקרדיולוגי האירופי ובאתר האיגוד. המחקר מצא כי שילוב של קסרלטו שפועל כנוגד קרישה, עם אספירין שפועל כנוגד טסיות, הביא לירידה של 24% בתמותה קרדיווסקולרית, שבץ מוחי או אוטם שריר הלב בחולים שנטלו את שתי התרופות.
בשל שכיחותן הגבוהה של מחלות לב כליליות באוכלוסייה, והנזק הרב שהן גורמות, נעשים ניסיונות בלתי פוסקים לפתח תרופות יעילות להפחתת האירועים הקרדיו-וסקולריים (דוגמת התקף לב ושבץ) ולהפחתת התמותה הכללית ממחלות אלה.
אבחנה
אבחנה של מחלת לב איסכמית כוללת ביצוע אק"ג, וכן בנוסף ביצוע צילום חזה ובדיקות דם. בתעוקת לב יציבה, כאב בחזה נובע לרוב מרמת מאמץ מסוימת, ועל כן מספר סוגים של בדיקות מאמץ יכולים להיות שימושיים על מנת לאבחן בעיה זו. אבחנה של תסמונת כלילית חדה יכולה להתבצע על ידי ביצוע אק"ג אשר בחלק מן המקרים מדגים עלייה של מקטע ST למשל וכן על ידי ביצוע בדיקות דם המדגימות עלייה באנזימי לב.
קניון הטודרה
קניון הטודרה (בשפות ברבריות: ⵜⵉⵣⵉ ⵏ ⵜⵓⴷⵖⴰ, בערבית מרוקאית: مضايق تدغة, בצרפתית: Gorges du Toudra) הוא קניון מאבן גיר, בחלק המזרחי של הרי האטלס הגבוה באזור עמק הטודרה במרוקו, ליד העיירה טינריר. גובה קירות הקניון יכול להשתנות, אך במקומות מסוימים יכול להגיע עד לגובה של 400 מטר. באזור כולו יש סדרה של קניונים שנוצרו על ידי זרימת הנהרות טודרה ודאדס לאורך 40 ק"מ.
תיאור
קטע בן 600 מטר של הקניון הוא המרהיב ביותר. כאשר הקניון מצטמצם למסלול אבן שטוח, שרוחבו עד כ-10 מטר בלבד, עם קירות סלע נקיים וחלקים בגובה של עד 150 מטר בכל צד.
בעונה היבשה, רצפת הקניון יבשה ברובה; לכל היותר יהיה זרם מים קטן בעונה זו, ורצפת הוואדי נחצת בקלות על ידי מטיילים. במהלך העונה הגשומה, לעומת זאת, נהר הטודרה יכול להתרחב בצורה משמעותית, ולכסות את רצפת הקניון בשטף חזק.
גישה
האזור הפך נגיש בקלות ב, לאחר שנסלל כביש אספלט מודרני במעלה העמק מטינריר אל הקטע המרכזי של הערוץ. דרך בטון ממשיכה במעלה העמק, חולפת על פני המלונות בפתח הערוץ עד לשני כפרים שבלב עמק הטודרה.
הודות לדפנות הסלע החזקות שלו עם משטחים לא אחידים רבים, קניון הטודרה הוא אתר פופולרי בקרב מטפסי סלעים ולטיולי ג'יפים. בקניון יותר מ-150 מסלולי טיפוס.
מאצ'ינג מול
מאצ'ינג מול (Matching Mole) הייתה להקת ג'אז רוק אנגלית שפעלה בין השנים 1971–1973. היא ידועה בעיקר תרומתה הרבה לז'אנר של הרוק המתקדם בכלל ולסצנת הקנטרברי באנגליה בפרט.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי רוברט וויאט באוקטובר 1971, לאחר שעזב את להקת סופט מאשין והקליט את אלבום הבכורה שלו, The End of an Ear. אליו חברו דייב סינקלייר מלהקת קרוון (קלידים ופסנתר), פיל מילר (גיטרה) ביל מקורמיק (גיטרה בס) ,בעוד וויאט המשיך בתפקידו משכבר הימים כמתופף וכסולן מוביל בו-זמנית.
אלבום הבכורה שלהם, הנושא את שם הלהקה Matching Mole, יצא באפריל 1972 והכיל ברובו שירים שהלחין וכתב וויאט בעצמו, מלבד השיר הפותח "O Caroline", שהלחין דייב סינקלייר למילותיו של וויאט, והרצועה "Part of the Dance" של פיל מילר. האלבום לא זכה להצלחה מרובה אך נרשם כהישג בקרב חובבי סצנת הקנטרברי.
אלבומם השני, Matching Mole's Little Red Record, יצא בספטמבר 1972. הוא הופק על ידי רוברט פריפ מקינג קרימזון, והכיל הופעת אורח של בריאן אינו באחד השירים. עוד לפני תחילת תהליך הקלטת האלבום, עזב דייב סינקלייר את ההרכב, ואת מקומו החליף הקלידן הניו זילנדי דייב מקרי. באלבום זה, בשונה מבאלבום הקודם של ההרכב, בולט שיתוף הפעולה בין חברי ההרכב והוא יצירה מוזיקלית אקלקטית ועשירה יותר מאלבום הבכורה של ההרכב.
מעט לאחר יציאת האלבום, עוד בספטמבר 1972, התפרקה הלהקה בעקבות עיסוקיהם של חברי הלהקה בפרויקטים אחרים. בתחילת 1973 חזרה הלהקה לפעילות בהרכב מצומצם יותר במטרה להוציא אלבום שלישי, אך זו בוטלה עקב אי-יכולתו של וויאט לחזור לתופף, לאחר שנפל מחלון בקומה הרביעית ביוני 1973.
עמק הטודרה
עמק הטודרה (בערבית מרוקאית: نهر تودغا, בצרפתית: Vallée du Toudra) הוא עמק במרוקו, המשתרע לאורך נהר באותו השם על פני כחמישים ק"מ ויוצר כך נווה מדבר שבמרכזו העיר טינריר. העמק משתרע למרגלות אזור הרי האטלס הצפוני ("האטלס הגבוה") וזורם מזרחה לעבר מדבר סהרה.
בעמק שלושה יישובים עיקריים, בעבר גם שם של שלושה מחוזות, טודגה אל-אולה בצפון, טודגה אל-סופלה בדרום, ועית-איססע-או, מקום מושבו של חלק מהשבט הברברי (של נוודים למחצה) של עית-עתה.
בנוסף, שני המחוזות של טודגה בעצם מורכבים מ-51 כפרים מבוצרים היסטוריים - קסר, אוטונומיים זה מזה, של שבטים שונים, הכוללים מספר מלאח - רבעים יהודים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, שליש מאוכלוסיית העמק קיבלה אישור עבודה במכרות בצפון צרפת, ואחר כך רוב קבוצה זו עברה לעבוד במגזר החקלאי באזור הים התיכון, בעיקר סביב מונפלייה.
עמק מרכז מחוז טינריר.
העמק מפורסם בזכות קניון הטודרה, בו קירות מצוק שגובהם יכול להגיע ל-300 מטרים.
היסטוריה של נמיביה
ההיסטוריה של נמיביה עברה תחנות שונות מאז היותה קולוניה במאה ה-19, ועד עצמאותה ב-21 במרץ 1990.
היסטוריה פרה קולוניאלית
ישנה מחלוקת בנוגע לעמים המקוריים של נמיביה. המפורסמים ביותר הם הבושמנים (נקראים גם סאן); משערים שהם קיימו את ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור הנקרא כיום נמיביה, בוטסואנה ודרום אפריקה. הבושמנים היו ציידים-לקטים וחיו כנוודים. הדברים החשובים ביותר בהרכב התזונה שלהם היו פירות, אגוזים ושורשים, אך מלבד זאת הם גם צדו זנים שונים של אנטילופות.
לאחר זמן קבוצות אתניות רבות אחרות של מהגרים התיישבו בנמיביה.
הצפון - האבמבו והקבנגו
שבט האבַמבּו, וכן הקבנגוֹ, קבוצה קטנה קרובת משפחתה, חיו בצפון נמיביה, דרום אנגולה וגם, במקרה של הקבנגו, במערב זמביה. בהיותם עם של מתיישבי קבע, כלכלתם הייתה מבוססת על חקלאות, בקר ודיג, אך הם גם ייצרו טובין עשויים ממתכת. שתי הקבוצות השתייכו לבנטו.
אולשיצה
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במסמכים משנת 1431. בשנת 1576 הוענקו לו זכויות מגדבורג על ידי האציל היירונים שייניאבסקי, שאושרו כעבור שנתיים על ידי המלך סטפאן באטורי. סביב היישוב הועלו ביצורי עפר, ונבנתה טירה בצורה.
היסטוריה של נמיביה
הגירת הקויטאן - הנאמה והדמארה
עד לפני כ-2,000 שנים, רק הציידים ולקטים המקוריים של עמי הסאן, הבושמנים, התיישבו בנמיביה; הנאמה חיו באותה התקופה מסביב לנהר אורנג', בגבול הדרומי של נמיביה, שם הם גידלו עדרי כבשים ועיזים.
הן הנאמה והן הסאן השתייכו לקבוצת השבטים הקויסאנים ודיברו שפות דומות.
אולשיצה
תולדות היישוב
במהלך המאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות הטטרים והקוזקים, וכן משתי מגיפות. בשנת 1726 עבר היישוב לרשותה של משפחת האצולה צ'ארטוריסקי, ובשנת 1786 היה למקום משכנו של הנסיך אדם ייז'י צ'ארטוריסקי. היישוב שימש מרכז מסחר ומלאכה לעורף החקלאי שסביבו, וכן לאחוזות האצולה. בשנת 1880 נלקח מהיישוב מעמדו העירוני. בימי מלחמת העולם הראשונה סבל הכפר בעת הכיבוש הרוסי, כאשר החיילים הרוסים בזזו אותו, ואף העלו מספר בתים באש.
היסטוריה של נמיביה
הגירת הקויטאן - הנאמה והדמארה
במאה ה-9 הדמארה (נודעו גם כברגדאמה), שבט אחר המשתייך גם הוא לאותה קבוצת שבטים, התיישב בנמיביה. לא ברור מאין הגיע, אך מקום התיישבותם היה בערבות במרכז נמיביה, הנקראות דמארלנד.
אולשיצה
יהודי אולשיצה
על יהודים ראשונים בכפר נמסר בתעודות זכויות הייסוד של אולשיצה משנת 1576, שבהן הותר ליהודים להתיישב במקום. קהילת אולשיצה הייתה לעצמאית בסוף המאה ה-18, ובין רבניה הידועים נמנה אריה (לייב) יפה, אשר כיהן בה עד שנת 1808. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן ברבנות הכפר הרב נפתלי צבי (הירש) זילברשטיין, אשר בנו, הרב אברהם יעקב זלברשטיין, המשיכו בתפקיד. בין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב אריה במבך, וכדיין שימש הרב שלמה ב"ר יעקב-שרנצל באב"ד (שניהם נספו בשואה). מרבית יהודי הכפר היו חסידי בלז.
היישוב היהודי בכפר הלך והתפתח במאה ה-19, והגיע לשיאו מבחינת מספר אוכלוסין בעשור הראשון למאה ה-20, אך בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הלך ופחת. בזמן הכיבוש הרוסי בעת מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי הכפר מהתנכלות החיילים הרוסים. עיקר פרנסתם של יהודי הכפר היה מסחר זעיר ורוכלות. בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיר גם תנועת הבונד וארגונים ציוניים, וכן קן של הנוער הציוני.
היסטוריה של נמיביה
החדירה האירופאית
האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף סקלטון ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
אולשיצה
יהודי אולשיצה
בשנת 1938 נמנו בכפר 920 פולנים, 860 אוקראינים וכ-1,700 יהודים.
היסטוריה של נמיביה
החדירה האירופאית
האירופאי השני שהגיע לנמיביה היה גם הוא פורטוגזי, בארתולומיאו דיאש, שעצר במקומות הנקראים כיום ואלוויס ביי ולידריץ, במסעו לסבוב את כף התקווה הטובה.
אולשיצה
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנס לכפר הצבא האדום. ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את הכפר, ועם כניסתם אסרו 4 בני ערובה יהודים, אשר שלושה מתוכם נרצחו. כעבור ימים אחדים אסרו הגרמנים 25 יהודים מהכפר, מנהיגים לשעבר של המפלגות הפוליטיות, וציוו עליהם לקפוץ מעל מדורה בכיכר העיר. לאחר מכן, נכלאו הללו בבית הסוהר המקומי, ומשם לא שבו.
בכפר הוקם יודנרט, אשר בראשו הועמד מוריץ ציגמן, פליט יהודי מגרמניה, ויהודי הכפר חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, למסור את רכושם, ולשלם קנס של 100,000 רובל. כמו כן, נערכו חיפושים אחר דברי ערך בדירות היהודים, והדירות הטובות הוחרמו על ידי הגרמנים. בתקופה זו יהודי הכפר נלקחו באופן שרירותי לעבודות כפייה באזור הכפר, בהן הוכו ועברו התעללויות, לרבות גזיזת זקנים. בשלהי 1941 נצטוו היהודים למסור חפצי זהב ומוצרי פרווה.
היסטוריה של נמיביה
החדירה האירופאית
מדבר נמיב היווה מחסום מטיל אימה, ואפילו החוקרים הפורטוגזים לא הרהיבו עוז להעמיק בו.
אולשיצה
בשואה
היישוב היהודי בכפר חוסל בנובמבר 1942. השלטונות ציוו על היהודים לעבור לגטו שהוקם בלובאצ'וב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
היסטוריה של נמיביה
החדירה האירופאית
ב-1793, השלטון הגרמני במושבת הכף, החליט להשתלט על מפרץ ואלוויס, משום שזה היה המקום היחיד שיכול היה לשמש כנמל עמוק מים. כשבריטניה השתלטה על מושבת הכף בשנת 1797, הם שלטו גם על מפרץ וולביס. אבל הן הבריטים והן הגרמנים לא הרחיקו משם.
אחת הקבוצות הראשונות שגילו עניין בנמיביה היו המיסיונרים. ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה. ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה. בשנות ה-40 של המאה ה-19, החברה המיסיונרית הגרמנית החלה לפעול בנמיביה והתאחדה עם המיסיונרים הבריטים.
אולשיצה
בשואה
לאחר השואה נותרו בחיים כ-30 עד 50 מיהודי הכפר, רובם מאלו שנמלטו לברית המועצות עם פרוץ המלחמה.
היסטוריה של נמיביה
שבט האורלם
במאה ה-19, איכרים לבנים נעו לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'. חמושים ברובים, יצרו האורלמים אי יציבות גדלה יותר ויותר כשהם התיישבו בנאמקוולנד, ולבסוף התעורר עימות בינם לבין שבט הנאמה, ששכן שם. תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר. בשנות ה-30 של אותה המאה, הגיע ג'ונקר אפריקנר להסכם עם מנהיג שבט הנאמה, על פיו יגן שבט הארלם על הערבות מפני שבט ההררו שהסיג גבולם, ובתמורה ג'ונקר אפריקנר יוכר כ"אדון עליון" באזור זה, יקבל מס שיעלו לו שבט הנאמה ויתיישב בשטח שכיום נמצאת בו העיר וינדהוק, בגבול מקומם של ההררו.
לא רחק הזמן והאורלמים יצאו למאבק כנגד ההררו. שני השבטים רצו להשתמש באדמות המרעה של דמארלנד לעדריהם. התוצאה הייתה מלחמה בין הארלמים להררו, אך גם מלחמה בין שניהם לשבט הדמארה, שהתיישב לראשונה באזור זה. הדמארה הוכרחו להעתיק את מקום התיישבותם, ורבים מהם מתו.
הגירת הבאסטרים
לאחר מכן התיישבו הבאסטרים במרכז נמיביה, שם הם ייסדו את העיר רחובות. ב-1872 הם הקימו את "הרפובליקה החופשית של רחובות", ואימצו לעצמם חוקה שעל פיה תונהג המדינה על ידי "קפטן" שנבחר ישירות על ידי העם, וכן פרלמנט זעיר המורכב מ-3 אזרחים שייבחרו גם הם ישירות על ידי העם.
הקולוניזציה הגרמנית
רק במאה ה-19 החלה ההתעניינות באזור, כאשר מדינות אירופאיות רצו לחלק את אפריקה ביניהם במה שמכונה המירוץ לאפריקה. אותם אירופאים, והגרמנים והבריטים בראשם, החלו להתעניין אז בנמיביה.
טענת הבעלות הראשונה על חלק מנמיביה הייתה של הבריטים, שכבשו את מפרץ ואלוויס מידי הגרמנים ב-1797, וסיפחו את המקום לממלכה המאוחדת. הסיפוח נעשה במטרה למנוע שאיפות טריטוריאליות של הגרמנים על המקום, וכן עקב משמעותו כנמל עמוק המים היחיד בדרך למושבת הכף ולשאר המושבות הבריטיות בחוף המזרחי של אפריקה.
ב-1883, סוחר גרמני בשם אדולף לידריץ, קנה את "אנגרה פקוואנה" ממנהיג שבט הנאמה, ג'וזף פרדריק, במחיר של 10,000 מארקים ו-260 רובים. במהרה הוא קרא למקום על שמו, לידריץ. כיוון שלידריץ סבר שהבריטים מתכוונים להכריז על כל האזור כשטח חסות, הוא ייעץ לקאנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, להכריז על המקום כטריטוריה גרמנית. ב-1884 עשה זאת ביסמרק, וייסד את דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
דרום מערב אפריקה הגרמנית
זמן לא רב לאחר ההכרזה על לידריץ ורצועת קפריבי כשטח חסות גרמני, הוצבו שם גדודי צבא גרמניים, כאשר פרצו סכסוכים עם השבטים הילידים, המשמעותיים שבהם עם שבט הנאמה. תחת מנהיגותו של הנדריק וויטבוי הקים שבט הנאמה התנגדות עזה להשתלטות הגרמנית. כלי תקשורת מאותו הזמן כינו את המאבק בשם: "המרד ההוטנטוטי" (בפי האירופאים, נקראו כל הילידים בשם "הוטנטוטים" ).
על אף היותה עזה, ההתנגדות הנאמית לא הייתה מספיק מוצלחת, ובשנת 1894 נאלץ וויטבוי לחתום על "הסכם הגנה" עם הגרמנים. ההסכם התיר לנאמה להחזיק כוח צבאי, ו-וויטבוי שוחרר כשנתן את מילת הכבוד שלו להפסיק את ההתקוממות.
ב-1894, מונה מייג'ור תיאודור לותווין למושל של דרום מערב אפריקה הגרמנית. הוא ניסה, ללא הצלחה רבה, להוציא אל הפועל את העיקרון של "קולוניזציה בלא שפיכות דמים". הסכם ההגנה תרם לייצוב השקט באזור, אך נותרו עדיין כיסי התנגדות עקשניים שחוסלו על ידי כוחות גרמניים, כאשר שלום אמיתי מעולם לא הושג בין הגרמנים לילידים.
בהיותה המושבה הגרמנית היחידה שנחשבה לנוחה להתיישבות של לבנים, נוצר זרם חזק של מתיישבים גרמנים שבאו לשם. ב-1903 היו 3,700 גרמנים שחיו באזור, ובשנת 1910 כבר מדובר על 13,000. סיבה נוספת לבואם של המוני גרמנים לשם הייתה גילוי של מרבצי יהלומים ב-1908. תעשיית יהלומים נותרה גם היום כענף מרכזי בכלכלתה של נמיביה.
הטבח בשבטי ההררו והנאמה
הגדולה שבמרידות כנגד גרמנים החלה ב-1904. אחד הגורמים להתפרצותה הייתה מסילת ברזל שסללו הגרמנים מחוף הים אל פנים הארץ. לצורך סלילתה הופקעו אדמות רבות והתהליך צפוי היה לגבור כאשר סיום העבודות עתיד היה לאפשר נגישות לאותם אזורים למתיישבים גרמנים נוספים. נוסף לפגיעות בנתיב המסילה, חוות מבודדות הותקפו בידי המורדים וכ-150 גרמנים נהרגו. חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, ו-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
שלטון דרום אפריקה
ב-1915, במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים. מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה. אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה. אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור. לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה. ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים. בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה. האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה. דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי. למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד. האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית. ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר. התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה. בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה. ב-1966, כאשר נדחתה קובלנה שהגישו אתיופיה וליבריה בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד המשך שליטתה של דרום אפריקה בנמיביה, הוחלט בעצרת הכללית של האו"ם להפסיק את המנדט של דרום אפריקה על נמיביה, אך בהיעדר הסכמה על הצעדים שיש לנקוט נגד דרום אפריקה כדי לכפות עליה את מסירת השטח לידי האו"ם, ההחלטה לא קויימה.
המאבק לעצמאות
בשנת 1966 "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) פתחו בפעולות גרילה על כוחות צבא של דרום אפריקה, תוך שהוא פועל מבסיסים בזמביה. כאשר אנגולה קיבלה עצמאות ב-1975, פעל ה-SWAPO מבסיסים בדרום אנגולה.
ב-1971, בחוות דעת מייעצת, תמך בית הדין הבינלאומי לצדק ביצירת סמכות מנהלית של האו"ם על נמיביה, וכן החליט שנוכחותה של דרום אפריקה בנמיביה היא בלתי חוקית ולכן היא מחויבת לסלק את המנהל שלה משם באופן מיידי. בית הדין ייעץ גם כן לאו"ם להימנע מלתת הכרה חוקית או סיוע לנוכחות של דרום אפריקה בנמיביה.
לחץ בינלאומי
ב-1977 הוקם ה-WCG, ארגון שכלל את ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ומערב גרמניה. הם פתחו במאמצים דיפלומטיים משותפים ליצירת תקופת מעבר שבסופה תינתן לנמיביה עצמאות. מאמצי ה-WCG הביאו להצגת החלטה 435 במועצת הביטחון של האו"ם, לפתרון של בעיית נמיביה. "הצעת ההסדרה", כפי שהיא נודעה לאחר מכן, הוצאה לפועל לאחר התייעצויות ממושכות עם דרום אפריקה, מדינות השורה הראשונה (הכוללות את אנגולה, בוטסואנה, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה שפעלו למען עצמאותה של נמיביה), ה-SWAPO, וה-WCG. על פי ההחלטה, ינוהלו בחירות בנמיביה תחת פיקוח ושליטה של האו"ם, יופסקו כל פעולות האיבה בין הצדדים, ויוטלו מגבלות על הפעילויות של הכוחות הצבאיים, הצבאיים למחצה והמשטרתיים של דרום אפריקה ונמיביה.
דרום אפריקה הסכימה לשיתוף פעולה למען הוצאה לפועל של החלטה 435. אף על פי כן, בדצמבר 1978, כהתנגדות להצעת ההסדר, הוחרמו הבחירות על ידי SWAPO ומספר קבוצות פוליטיות אחרות. דרום אפריקה המשיכה לנהל את נמיביה באמצעות קואליציות בין גזעיות וכן באמצעות מינוי מנהל כללי (מטעם דרום אפריקה).
נמיביה העצמאית
ב-9 בפברואר 1990, אספת הבוחרים הכינה טיוטה ואימצה לעצמה חוקה. ב-21 במרץ 1990, יום העצמאות של נמיביה, נכחו מספר נציגים בינלאומיים, בהם השחקנים הראשיים - חוויאר פרז דה קוויאר, מזכ"ל האו"ם, ופרדריק וילם דה קלרק נשיא דרום אפריקה, שהעניקו רשמית את העצמאות לנמיביה.
סם נוג'ומה הושבע כנשיא הראשון של נמיביה, בטקס בו השתתפו נציגים מ-147 מדינות, בהם 20 ראשי מדינות. כמו כן, בטקס השתתף נלסון מנדלה (שזמן קצר לפני כן השתחרר מהכלא).
ב-1 במרץ 1994, גם מובלעת החוף של מפרץ וולביס וכן 12 איים הועברו לנמיביה על ידי דרום אפריקה. זאת לאחר 3 שנים של משא ומתן בין ממשלות שתי המדינות. התקשורת העולמית שיבחה את הפתרון שהושג, שהוא מילא את החלטה 432 של מועצת הביטחון של האו"ם (משנת 1978), שקובע שמפרץ ואלוויס הוא חלק בלתי נפרד מנמיביה.
נמיביה - השנים הראשונות
מאז קיבלה את עצמאותה, השלימה נמיביה בהצלחה את השינוי משלטון אפרטהייד של מיעוט לבן לחברה דמוקרטית. בנמיביה פועלת מערכת רב מפלגתית, ומתקיימות בחירות מקומיות, אזוריות וארציות בזמנים קבועים. נציגים של מפלגות שונות מיוצגים ופעילים בבית הנבחרים הלאומי, אך מפלגת SWAPO ניצחה בכל הבירות מאז עצמאות נמיביה. החלפת השלטון מ-15 שנות נשיאותו של נוג'ומה למחליפו, היפיקפוניה פוהמבה, הלך למישרין.
ממשלת נמיביה קידמה מדיניות פיוס לאומי ומתן חנינה כלפי מי שנלחם בצד הנגדי במהלך מלחמת השחרור.
סם נוג'ומה ניצח בבחירות בשנת 1994 ברוב של 76.34% מהקולות. ב-1998, שנה בלבד לפני הבחירות לנשיאות בהם סם נוג'ומה לא היה רשאי להשתתף כיוון שכבר נבחר לשתי קדנציות, ערכו SWAPO תיקון לחוקה המאפשר לנשיא להיבחר לעד 3 קדנציות. הם היו רשאים לעשות כן, כיוון שהיוו שני שלישים הן מהמועצה הלאומית (הוא הבית העליון) והן מבית הנבחרים של נמיביה (הוא הבית התחתון), בדיוק המינימום הנדרש להעברת תיקונים לחוקה.
סם נוג'ומה נבחר בשלישית לנשיאות ב-1999, כשהוא מנצח ברוב של 76.82% מהקולות.
רפורמה אגררית
אחת מהמדינויות של SWAPO הייתה רפורמה אגררית. העבר הקולוניאלי ומשטר האפרטהייד שהיה בנמיביה, היא למצב בו 20% מהאוכלוסייה החזיקה ב-75% מהאדמות. האדמות היו אמורות להילקח בעיקר מהמיעוט הלבן לטובת ציבור חסר-אדמה מלפני כן וחיילים לשעבר. הרפורמה הייתה איטית מאוד, כיוון שלפי חוקת נמיביה יכולות אדמות להירכש רק בתנאי שהבעלים מסכים. כמו כן, מחיר האדמות בנמיביה יקר מאוד, דבר שמסבך עוד יותר את הבעיה.
הנשיא סם נוג'ומה היה תומך קולני במדיניותו של נשיא זימבבואה, רוברט מוגאבה. במהלך משבר האדמות בזימבבואה, לאחר שבריטניה הפסיקה את מימון רכישת החוות מהלבנים, השתלטו שחורים על חוות של לבנים בהסכמת הממשלה. הדבר עורר פחד בקרב המיעוט הלבן בנמיביה ובעולם המערבי שנוג'ומה יעשה זאת גם בנמיביה. עד כה, לא נעשה הדבר הזה.
התערבות במאבקים באנגולה ובקונגו
ב-1999 חתמה נמיביה הסכם הגנה משותף עם שכנתה הצפונית, אנגולה. זה השפיע על מלחמת האזרחים באנגולה, שנמשכת מאז עצמאותה ב-1975. SWAPO החליטה לתמוך במפלגת השלטון - MPLA, שנלחמה כנגד UNITA, שמעוזה היה בדרום אנגולה. על פי הסכם ההגנה, הורשו גדודים אנגוליים להשתמש בטריטוריה של צפון נמיביה לתקיפת UNITA.
מלחמת האזרחים באנגולה יצרה מספר גדול של פליטים שברח מאנגולה לכיוון נמיביה. בשנת 2001 דובר על 30,000 פליטים אנגוליים בנמיביה. רגיעת המלחמה באנגולה, איפשרה לפליטים רבים לחזור לאנגולה בסיוע נציבות האו"ם לפליטים, וב-2004 נותרו רק 12,600 פליטים בנמיביה. רובם התגוררו במחנה הפליטים אוזייר בצפון וינדהוק.
נמיביה התערבה גם במלחמת קונגו השנייה, ושלחו גדודי צבא בתמיכה בנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, לוראן דזירה קאבילה.
ניסיון הבדלנות ברצועת קפריבי
המאבק ברצועת קפריבי היה מאבק מזוין בין הצבא לשחרור קפריבי (CLA), קבוצת מורדים שפעלה למען בידול של רצועת קפריבי, לבין ממשלת נמיביה. זה התחיל ב-1994, והגיעו לשיאו בשעות המוקדמות של ה-2 באוגוסט של 1999. ה-CLA החל במתקפה בקאטימה מולילו, עיר הבירה המחוזית של קפריבי. כוחות צבא נמיביה השיבו באש, ואסרו מספר נאשמים בתמיכה ב-CLA.
שוד בנק ברקליס (חיפה)
שוד בנק ברקליס בחיפה הוא שוד בנק שהתרחש ב-4 באוגוסט 1947 בהדר הכרמל ובוצע על ידי האצ"ל. בשוד נהרג אחד מפקידי הבנק, איש ההגנה.
רקע
בניגוד לארגון ההגנה, שקיבל סיוע כספי ממוסדות היישוב המאורגן, הארגונים הפורשים סבלו מבעיית מימון. חוסר זה גרם לארגונים לצאת לפעולות "החרמת כספים", על פי הגדרתם, ממוסדות שנחשבו כלגיטימיים בעיניהם והיו קשורים לשלטון. כזה היה בנק ברקליס שהיה סוכן של מועצת המטבע פלשתינה (א"י) (Palestine Currency Board) ולמעשה שימש בנקאי רשמי של ממשלת פלשתינה-א"י. השוד התבצע במהלך תקופת "הסזון הקטן" שבה הונחו אנשי היישוב להימנע מלעזור לאנשי הארגונים הפורשים.
לבנק היו שני סניפים בחיפה. הסניף הראשי בדרך המלכים וסניף הדר הכרמל ששכן ברחוב הרצל 53.
הפעולה
מונית שהוזמנה לאחוזה נלקחה מנהגה והצוות כולו נסע ליעדו. שני גברים תפסו עמדות בדלת הסניף. מפקד הפעולה ובחורה נוספת נגשו למנהל הסניף ודרשו ממנו לפתוח את הכספת. המנהל, שבתאי אלנקווה, סירב לשתף פעולה. שני בחורים אחרים ריכזו את הקהל (ביניהם שני קצינים בריטיים שלא התנגדו) בפינת הסניף. השודדים החלו לאסוף את הכסף שהיה בקופות. נורתה ירייה שפגעה ברצפה. על פי דברי אנשי האצ"ל נורתה הירייה בשוגג., פקיד בנק ואיש ההגנה בחיפה, קפץ מעל הדלפק והחל להאבק בשודדים. הוא אחז בחולצתה של הבחורה וזו החלה להקרע. מפקד השוד צעק לעברו, לטענת אנשי האצ"ל, "עזוב אותה, זה כסף אנגלי". על פי גרסת עמיתו של ליסבונה, יצחק גרנט, הוא צעק "עזוב אותה או שאני יורה". ליסבונה לא הרפה מהבחורה ונורה למוות על ידי מפקד השוד. אזעקה שהופעלה בסניף, בזמן המאבק, הזניקה למקום כוח משטרה בריטי וצוות השוד החל להתפזר למקומות המסתור. אחד מאנשי הצוות החל לרוץ במעלה ההר לכוון רחוב נורדאו הסמוך. כוון בריחתו היה בניגוד לכוון הבריחה המתוכנן. קהל שהתאסף סביב החל לצעוק ולהתגודד סביב הבורח ולהכותו. הבורח הוציא רימון עשן, איים איתו ונסוג לכוון דרך המילוט. הוא פנה לרחוב סוקולוב (תחילת השוק) עד הגיעו לרחוב ברזילי שם היה ביתו. במקום הוא חבש את עצמו ושרף את בגדיו המגואלים בדם. שלל השוד היה 1300 לא"י.
השלכות מותו של צדוק ליסבונה
מותו של ליסבונה זעזע את היישוב העברי בחיפה. ועד הקהילה פרסם מודעת אבל שבה נאמר:. בצו היישוב התכוון הוועד להנחיות בעקבות "הסזון הקטן". משפחת ליסבונה טענה שהוא נהרג בעת מילוי משימתו אך ארגון ההגנה טען שלא כך הוא וליסבונה לא נקבר בחלקת חללי ההגנה בבית העלמין חוף כרמל. משפחתו הקימה לו מצבה הדומה למצבות חללי ההגנה (עם סמל הארגון ושאר המאפיינים). צדוק ליסבונה נולד ב-1902 בדמשק, סוריה. התנדב לגדודים העבריים וב-1927 עבר לחיפה. ב-1932 נשא את שרה ולזוג נולדו שני בנים ובת. הבן הבכור נהרג בתאונת דרכים כשהיה בן 8. מנהל הסניף, אלנקווה, פרש בעקבות השוד מעבודתו. שני הקצינים הבריטיים נשפטו על ידי מפקדם, אריק לואי בולס, בשל אי-התערבותם במעשה.
נקודת נוטר
נקודת נוטר (באנגלית: Notter Point) היא לשון יבשה סלעית, המהווה את הקצה הצפוני של חצי האי בליצה, בקצה הצפון מערבי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
נקודת נוטר מהווה את הקצה המערבי של מפרץ בואון.
נקודת נוטר ממוקמת 11 קילומטרים צפונית-מזרחי מכף קיילמאן.
סלעי ביוור הם קבוצת סלעים הממוקמת 4 קילומטרים מחצי האי בליצה, באמצע המרחק שבין נקודת נוטר, לבין כף קיילמאן.
מקור השם
השם, שנטבע על ידי ארגנטינה ב-1953, מנציח את תומס נוטר, מפקד ממוצא אנגלי בטייסת של אדמירל בראון במאבק לעצמאות ארגנטינה. הוא מת בלחימה נגד המפקד הספרדי רומאטה ב-21 במרץ 1814, על סיפון כלי השיט הקטן שלו סנטיסימה טרינידד, כאשר כלי השיט שלו נחת תחת סוללות האויב.
איתי סנד
איתי סנד (נולד ב-4 במאי 1955) הוא פרופסור למדע המדינה ודיקן הפקולטה למדעי החברה על שם גרשון גורדון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הוא עומד בראש מכון מינץ לפתרונות מדיניות אסטרטגיים לאתגרים גלובליים. איתי סנד הקים את בית הספר ללימודי חברה ומדיניות בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראשו במשך 4 שנים עד שמונה לדיקן הפקולטה.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תורת המוסדות, תורת המשחקים ומודלים מתמטיים יישומיים. כמו כן הוא מרצה בקורסים של תכנון אסטרטגי, הבטים פוליטיים וחברתיים במדיניות הציבורית ותקצוב.
בעבר כיהן כראש המחלקה למדע המדינה וכמנהל ה-Center for New Institutional Social Sciences באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. פרופ' סנד פרסם חמישה ספרים בשנים 1997–2014 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
כמו כן, פרופ' סנד פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים כגון The American Journal of Political Science ו-The Journal of Politics, The Journal of Theoretical Politics
בנם של זוג הסופרים יונת ואלכסנדר סנד.
ניק מילר
ניק מילר (נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא מוזיקאי, גיטריסט, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי ומורה לגיטרה ישראלי.
ביוגרפיה
ניק מילר נולד בעיירה קטנה בשם ידינץ (Edinet) בצפון מולדובה, לשעבר ברית המועצות.
בגיל מוקדם גילה את אהבתו למוזיקה ובגיל שמונה נחשף לראשונה ללהקת הביטלס שם - גם גילה לראשונה את הגיטרה החשמלית. מיד ידע שזה מה שהוא רוצה לעשות כל החיים, להיות מוזיקאי וגיטריסט.
בגיל 11 קיבל את הגיטרה הראשונה. מילר למד לנגן באופן עצמאי כי באותן שנים לא היו מורים לגיטרה. למד בעיקר לפי שמיעה והקשבה להרבה מוזיקה. מילר מעיד על עצמו שלא אהב ללמוד – במשך כל שנות לימודיו בבית הספר כמעט ולא נכח בכיתה והעדיף ללכת לבית התרבות המקומי מהבוקר עד הערב שם שמע מוזיקאים ולהקות מקומיות.
עם הזמן התחבר עם מוזיקאים מקומיים שנתנו לו להיות איתם גם בחזרות וגם בהופעות. במקביל, המשיך לנגן וללמוד ובעיקר לשמוע רוק להקות כמו: לד זפלין, דיפ פרפל, אוריה היפ, לצד יצירות קלאסיות ומוזיקה עממית מולדובית. בגיל 15 הצטרף מילר לאותם הרכבים מקומיים שניגנו בעיקר מוזיקה צוענית עממית.
שנות ה-80
בשנת 1978 כשהיה בן 18 עלה עם הוריו לישראל היישר לנצרת עלית שם חיפש מוזיקאים. מהר מאוד הצטרף ללהקות מקומיות ובמקביל הקים הרכבים שניגנו בעיקר רוק.
בשנת 1980, התגייס לצה"ל ושירת בבסיס סטלה מאריס בחיפה ובפיקוד צפון. בשנה זו פגש את פימה שוסטר לראשונה, כשניגנו שיר של סנטנה בחתונה של חבר משותף, ע" בקשת החתן. בשנת 1982 הכיר שוסטר למילר את דובי סוני, ויחד הקימו את להקת אורניום, שהייתה פעילה עד שנת 1989. בשנה זו כל חברי הלהקה נסעו לארצות הברית וחתמו על חוזה הקלטות בחברת תקליטים אמריקאית, אשר רצו שיתמקמו כמה שנים על מנת לקדם ולהחתים אותם באחת החברות התקליטים הגדולות בארצות הברית. חברי הלהקה לא הצליחו להחזיק מעמד בהרכב מלא, לכן חזרו לישראל.
שנות ה-90
בשנת 1990 החליטו מילר ושוסטר על הקמת הרכב חדש ביחד. מילר פגש לראשונה את פבלו רוזנברג במשרד הרישוי, והציע לו להצטרף להרכב לאחר ששמע אותו בכמה הופעות ואהב את הכישרון המוזיקלי שלו. מילר ושוסטר עבדו יחד עם רוזנברג על סקיצות ולאחר מכן צירפו את דובי סוני ואת איתן כודרג'י ללהקה. במשך כשנתיים ניגנו יחד בלהקת חתונות, מה שאפשר להם להמשיך לעבוד על חומרים מקוריים ולנגן אחרי האירועים עד אור הבוקר.
בשנת 1992 החל האמרגן אבי פרץ, שייצג בין היתר את להקת תיסלם, מני בגר וגלי עטרי, לייצג את הלהקה. לאחר שהגיע לשמוע את הלהקה בחדר חזרות בקריות, שידך אותם לחברת התקליטים הליקון וחתמו על חוזה הקלטות. בשנה זו הוציאה הלהקה סינגלים לרדיו, ובספטמבר יצא האלבום הראשון של סטלה מאריס - הנקרא "סטלה מאריס" מילר השתתף בלחנים ברוב השירים באלבום: לילה טוב, אישתר, בואי כבר הביתה, שגיאה ועוד..
בשנת 1995 המשיך מילר לעבוד עם רוזנברג בתל אביב. מילר הפיק, עיבד וניגן גיטרה בשני אלבומי הסולו הראשונים של רוזנברג, "רק הלב יודע", ו"בין ערביים".
בשנת 1998 התאחדה להקת סטלה מאריס, עם חזרתו של מילר לקריות. הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי עם הזמר דודו אסרף "סטלה מאריס 3".
שנות ה-2000 עד היום
בשנת 2000 הלהקה הקליטה את אלבומה הרביעי, שנקרא "פרשים", בשיתוף פעולה עם הזמר מני בגר.
בשנת 2002 ניגן בהופעות של מיקי גבריאלוב, עד לשנת 2012.
בשנת 2012 הקליט מילר אלבום סולו אינסטרומנטלי ראשון באנגליה, שהופק על ידי טסנגרדיס, "My Memories". באותה שנה התאחדה להקת סטלה מאריס עם רוזנברג, לחגיגת 20 שנה להקמתה של הלהקה. ההופעה התקיימה בזאפה תל אביב.
בשנת 2017 הופיע שוב באיחוד הלהקה "סטלה מאריס" בהופעה חד פעמית שחגגה 25 שנה להקמתה של הלהקה, בהופעה שהתקיימה בזאפה אמפי שוני.
ב-25 באפריל 2019, במהלך הופעה במועדון "זאפה" בחיפה, התמוטט ניק מילר וסבל מדום לב, מילר ניצל לאחר שמתנדב מד"א ורופא שהיו בקהל ביצעו בו החייאה. למתנדב היה דפיברילטור שהיה זמין מיד. ב-28 באוקטובר 2021 הופיעה הלהקה שוב במועדון "זאפה" בחיפה, לאחר שמילר החלים.
כיום, ממשיך מילר להופיע עם הלהקה במופע לציון 30 שנות הפעילות. בספטמבר 2022 סטלה מאריס הוציאה סינגל חדש "עוף החול" (לחן של מילר. מילים של דני רובס)
חיים אישיים
מילר מתגורר בקרית ביאליק, הוריו רחל ומנשה מילר היו ניצולי שואה. נשוי לדיאנה ולהם בת בשם דניאל.
ארקטוקיון
ארקטוקיון (שם מדעי: Arctocyon; פירוש השם: "דוב כלב") הוא סוג של יונק נכחד בן לסדרת הקונדילרסים הקדומה, אשר חי בראשית הקנוזואיקון בתקופת הפלאוקן ונכחד בסיומה. המאובנים של יונק זה התגלו באירופה ובאמריקה הצפונית, בין השאר בצרפת וגרמניה והחוקר אדוארד דרינקר קופ גילה ממצאים ב-1883 בניו מקסיקו וכן בויומינג, מונטנה ואלברטה. המאובנים שלו הוגדרו לראשונה ב-1841 בידי החוקר הצרפתי הנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל. מספר מינים מיוחסים לסוג, בעוד מספר סוגים לשעבר אוחדו איתו.
הארקטוקיון היה יונק בינוני דומה במראהו ובתנוחתו לדוב, אך היה קטן יותר, דומה מעט לכלב, ולמעשה היה סוג קדום של פרסתן, אך שונה הן ממפריטי הפרסה והן ממכפילי הפרסה. הוא היה בעל אצבעות וזנב ארוך ועבה ואולי היה יכול לטפס על עצים. הוא הגיע לאורך של 1.5 מטרים ולמשקל של עד 60 ק"ג במינים הגדולים. הוא היה אוכל-כול בהתבסס על מבנה שיניו והלסת הארוכה שלו, שהייתה מלאה בשיניים טוחנות כמו של אוכלי עשב אך בקדמת הלסת בלטו ניבים גדולים שיועדו לתזונה מבשר. מבנה השיניים דומה מאוד לאלה של הטורפים בוריהאיניים מאמריקה הדרומית.
סוג זה הוא מאבות הפרסתנים הצמחוניים הגדולים ובעלי הפרסות, אשר הותאמו יותר ויותר לתזונה מצמחים באופן בלעדי וגידלו פרסות על כפות רגליהם, לאחר שהיערות בהם חיו נכחדו.
האזור הנארקטי
דרום מקסיקו, דרום פלורידה, מרכז אמריקה והקריביים כלולים באזור הנאוטרופי, יחד עם אמריקה הדרומית, אשר אקלימם טרופי אף שהם שייכים לאמריקה הצפונית.
תת אזורים
האזור מחולק לארבעה תת-אזורים שמוגדרים כתחומים גאוגרפיים שעשויים לכלול כמה סוגי בתי גידול, אך בעלי זיקה חזקה, במיוחד בין סוגים וקבוצות עיקריות של אורגניזמים.
המגן הקנדי
המגן הקנדי משתרע לאורך חלקה הצפוני של יבשת אמריקה מהאיים האלאוטיים במערב עד ניופאונדלנד במזרח. תת-האזור כולל שטחי טונדרה וטייגה. שטח זה הוא החלק הקנדי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית (Holarctic).
צפון-מזרח אמריקה
תת-אזור צפון-מזרח אמריקה כולל את השטחים המיוערים של מזרח ארצות הברית ושל דרום קנדה, את המישורים הגדולים, את ביומת יערות המחטניים הממוזגים שבדרום ארצות הברית ואת הסוואנה הסובטרופית של פלורידה. שטח זה הוא החלק האטלנטי הצפון אמריקאי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
צפון-מערב אמריקה
תת-אזור צפון-מערב אמריקה כולל את היערות המחטניים הממוזגים שלאורך וההרים והחוף בדרום אלסקה, במערב קנדה ובמערב ארצות הברית מהחוף המערבי עד הרי הרוקי, כמו גם אזורים מדבריים שבמערב ארצות הברית, ממזרח להרי רוקי. שטח זה הוא חלק הרי הרוקי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
צפון מקסיקו ודרום אמריקה הצפונית
תת-אזור צפון מקסיקו כולל את המדבריות שבצפון מקסיקו, את דרום קליפורניה ואת דרום-מערב ארצות הברית על שטחי המדבר שבו: מדבר מוהאבי, מדבר סונורה ומדבר צ'יוואווה. תת-האזור כולל גם את שטחי היער והבתה שבקליפורניה, את יערות האורן והאלון באזורים ההרריים של אריזונה ושל צפון מרכז מקסיקו. שטח זה הוא החלק המדריאני של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
פרהיסטוריה
לפני כשלושה מיליוני שנים התחברה צפון אמריקה לדרום אמריקה על ידי היווצרותו של מצר פנמה. עד אז, במשך כ-180 מיליוני שנים, היו היבשות נפרדות והחי והצומח בהן התפתחו בנפרד. צפון אמריקה הייתה מחוברת לפרקים בגשר יבשתי במצר ברינג לאירואסיה, חיבור שאיפשר נדידה של צמחים ובעלי חיים בין היבשות. לכן, האזור הנארקטי חולק סוגים רבים עם האזור הפלארקטי ולעיתים מתייחסים לשניהם שייכים לאזור ההולארקטי.
בעקבות החיבור של מצר פנמה נגרמה ההחלפה האמריקנית הגדולה, בה נדדו בעלי חיים מצפון היבשת לדרומה ולהפך (אם כי בהצלחה קטנה בהרבה), תהליך שהשפיע רבות על החי ועל הצומח בשתי היבשות.
בתקופה שבה הופיע האדם באמריקה נכחדו בעלי חיים גדולים רבים, בהם סוסיים, גמליים, ממותות, מסטודון, עצלנים ענקיים, שנחרבים ודוב קצר-פנים. בעבר הייתה הסברה שהם נעלמו בגלל שינויי אקלים, אולם כיום ההנחה היא שאמנם לאקלים הייתה תרומה מסוימת לכך, אך ציד על ידי האדם היה הגורם המכריע בתהליך.
מרטי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אלן בייקר (דיפלומט)
אלן בייקר (Alan Baker; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא משפטן ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל בקנדה וכיועץ המשפטי למשרד החוץ. משמש כמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים
בייקר נולד וגדל בלידס שבצפון אנגליה במשפחה מסורתית. לאחר גירושי הוריו, עבר בגיל 14 עם אמו ללונדון. הוא למד משפטים באוניברסיטת לונדון וכיהן כיושב ראש איגוד הסטודנטים היהודים בבריטניה וצפון אירלנד. ב-1969 סיים את לימודיו ועלה לישראל. ב-1971 השלים תואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1973 התגייס לצה"ל במסגרת תוכנית שירות מקוצר לעולים אקדמאים. הוא שובץ בחיל התותחנים ושירותו התארך בשל מלחמת יום הכיפורים במהלכה לחם במסגרת סוללת תותחנים שהוצבה במעוז בודפשט בחזית המצרית. לאחר המלחמה הצטרף לפרקליטות הצבאית בשירות קבע. שירת כתובע הצבאי הראשי ברצועת עזה וצפון סיני, וכיועץ משפטי במחלקת הדין הבינלאומי.
בסוף שנות השבעים הצטרף לשירות החוץ. עסק במשא ומתן במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים ולאחר מלחמת לבנון הראשונה במשא ומתן להסכם בין ישראל ללבנון. בשנים 1985 עד 1988 כיהן כנציג ישראל בתפקיד משפטן בכיר בלשכת היועץ המשפטי של מזכירות האומות המאוחדות. הוא היה חבר המשלחת הישראלית לועידת מדריד והשתתף במשא ומתן להסכם אוסלו ב'.
ב-1989 מונה לנציג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות. בשנים 1996 עד 2004 שימש כיועץ המשפטי וסמנכ"ל משרד החוץ. בתחילת 2004 ריכז את פעילות הצוות המשפטי הישראלי לקראת דיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בנושא גדר ההפרדה.
ב-2004 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד 2008. לאחר שירותו במשרד החוץ הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין משה, בלומפילד, קובו, בייקר ושות'. כמו כן כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-קנדה. ב-2012 כיהן כחבר בוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. מכהן כראש היחידה הבינלאומית בפורום המשפטי למען ארץ ישראל וכמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בייקר נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים. מתגורר בהר אדר.
הרוש
הרוש (או גם: ארוש) הוא שם משפחה הנפוץ בעיקר בקרב יהודי צפון אפריקה. ייתכן כי לעיתים הכוונה גם למשפחת חרוש.
מקור השם הוא על פי רוב המילה העברית "הראש", במשמעות של בעל תפקיד או העומד בראש גוף מסוים. גם בברברית משמעות המילה היא מנהיג העומד בראש. ייתכן גם קשר לתרגום הערבי למילה הלטינית "קארוס", שמשמעותה "חביב". מסורת עממית בקרב יהודי מרוקו קושרת את השם לצאצאיו של רבי אשר בן יחיאל המכונה רא"ש.
יש הטוענים כי מקור השם, כמו שמות משפחה אחרים ביהודי המגרב הוא טופונימי, וכאן בעיירה האלג'יראית "אל חרוש" (الحروش) או מחוז אל חרוש הנושא שם עיירה זו.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כדורגל באולימפיאדת לונדון (1908)
טורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון (1908) היה הטורניר הראשון הנערך במסגרת האולימפיאדה בהשתתפות נבחרות. באולימפיאדת פריז ובאולימפיאדת סנט לואיס התקיים טורניר הכדורגל בהשתתפות קבוצות ולא נבחרות ובאולימפיאדת אתונה הטורניר בוטל.
שמונה נבחרות המייצגות 7 מדינות נרשמו לטורניר (צרפת שלחה 2 נבחרות). נבחרת הונגריה פרשה לפני תחילת הטורניר בעקבות משבר בוסניה ונבחרת בוהמיה נאלצה לפרוש עקב ביטול חברותה ב-FIFA. כל המשחקים התקיימו באצטדיון וייט סיטי, לונדון.
נבחרת בריטניה ניצחה במשחק הגמר וזכתה במדליית הזהב.
מדליית הארד
בעקבות התבוסה שנחלה נבחרת צרפת בשלב חצי הגמר סירבה הנבחרת להתמודד על מדליית הארד ופרשה מהטורניר. את מקומה בקרב על מדליית הארד לקחה נבחרת שוודיה.
דליות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יעל קיים
יעל קיים (נולדה ב-26 בנובמבר 1979) היא במאית ותסריטאית ישראלית.
נעוריה ותחילת דרכה
יעל קיים נולדה וגדלה ברמת גן, בתיכון למדה בהרצליה.
בשנים 2004–2006 התגוררה באוסטרליה ביחד עם בן-זוגה דאז ולמדה לתואר ראשון ב-Victorian College of the Arts, אוניברסיטת מלבורן. במסגרת לימודיה ביימה שני סרטים קצרים שהוצגו בפסטיבלים באוסטרליה.
לימודים
בשנת 2006 שבה קיים לישראל והצטרפה לשנה ג' בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בשנת 2008/9 סיימה את לימודיה. במסגרת בית הספר ביימה שני סרטים קצרים: "פרלינים", שהוקרן בפסטיבל קרלובי וארי ופסטיבל חיפה ו"דיפלומה", סרט הגמר שלה בסם שפיגל, שהציג בבכורה בפסטיבל קאן 2009 בתחרות ה-Cinéfondation ואף זכה בפרס. "דיפלומה" הוקרן בלמעלה משבעים פסטיבלים ברחבי תבל וזכה ב-14 פרסים בינלאומיים. הוא נרכש להקרנות על ידי קאנאל פלוס והוקרן במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA).
קריירה
בתום לימודיה בסם שפיגל עבדה קיים במשך שנה על תסריט לסרט קולנוע בשם "השגחה פרטית". היא כתבה אותו במהלך שהותה ברזידנסי של הפסטיבלים קאן, במסגרת מלגת התפנות בברלין 7\24 וכן ב-Sundance script Lab - מסגרת פיתוח התסריט של פסטיבל סאנדנס ולבסוף החליטה לגנוז אותו. בעת שהותה ברזידנסי כתיבה בפריז שימשה כפרזנטורית החורף של רשת האופנה BHV. כמו כן שימשה קיים כפרזנטורית של מעצבת האפנה הישראלית ויוי בן עזרא בין השנים 2011 ל-2015.
החל מ-2011 מלמדת תסריטאות ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה במכללת ספיר.
קיים עיבדה לתסריט את הספר "יסמין" של אלי עמיר; "יסמין" עתיד להצטלם לסרט בבימויו של ערן ריקליס, בהפקת טופיה (מיכאל שרפשטיין ומשה ולאון אדרי). ב-2016 קיים עבדה על סדרת רשת עם הקומיקאי מתן פלד וכן על סרט קולנוע וסדרת טלוויזיה בהפקת יולי אוגוסט, ביחד עם המפיק אילון רצ'קובסקי.
כתבה מספר טורי דעה בנושאי חברה, פמיניזם ופוליטיקה בעיתון הארץ.
קיים הייתה ממקימות פורום הקולנועניות בישראל שפועל למען קידומן של נשים ושוויון הזדמנויות בתחום. היא פעילה מרכזית בו מיום הקמתו ב-2011 ועד היום. היא חלק מקבוצת "אחיות לסרט", שיתוף פעולה בין פורום הקולנועניות וארגון "אחותי" במסגרת סינמטק תל אביב.
נבחרה לבמאית השנה 2016 של פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
חיים האישיים
יעל קיים מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה אסף שניר, במאי ותסריטאי.
קישורים חיצוניים
ריאיונות
כתבות ולינקים שונים
יחסי צרפת–קפריסין
יחסי צרפת–קפריסין מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הצרפתית לקפריסין. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, האיחוד האירופי והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
היסטוריה
היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הפרנקית, כאשר אדריכלות גותית הופיעה בקפריסין, בעוד יינות קפריסאיים נחשבו למצרך מוערך בצרפת. לאחר שריצ'רד לב הארי מכר את האי למסדר הטמפלרים (אבירי היכל שלמה), שלטונם הנוקשה הביא את תושבי האי לידי מרד, מה שגרם להם למכור אותו לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים. גי דה ליזיניאן הוכתר למלך קפריסין בתואר "אמלריך הראשון, מלך קפריסין". הוא ייסד את 'ממלכת קפריסין', וקבע את העיר פמגוסטה כעיר הבירה של האי. במקביל נקבעה גם השפה הלטינית כשפה הרשמית באי. מאוחר יותר הוחלפה השפה בצרפתית. תקופה ארוכה לאחר מכן הוכרה היוונית כשפה רשמית שנייה. בשנת 1196, הוקמה הכנסייה הלטינית, והכנסייה האורתודוקסית המקומית עברה סדרה של רדיפות דתיות. בשנת 1268, איחד הוגו השלישי מלך קפריסין את הממלכה עם ממלכת ירושלים.
לאחר מכן הפכה קפריסין למרכז חשוב של הסחר האירופי עם אסיה ואפריקה, דבר שהביא לחיכוכים בינה לבין סוחרים איטלקים. במהלך המאה ה-14 הלכה והתחזקה השפעתה של הרפובליקה של ג'נובה ושל סוחריה באי, ובעת הקרע המערבי צידדו מלכי קפריסין באפיפיורות אביניון מתוך תקוה שהצרפתים יניסו את האיטלקים מהאי. ב-1426 הפכו הממלוכים את האי למדינה וסאלית ממלוכית, ומלכיה איבדו את כוחם, עד שלבסוף אולצה המלכה האחרונה, קתרין קורנרו למכור את האי לוונציה ב-1489, שהקימו את 'הרפובליקה של ונציה' על האי. ונציה השתמשה באי כנקודת מסחר חשובה. בתקופה זו נבנתה החומה הוונציאנית של ניקוסיה. לאורך תקופה זו נחלקה האוכלוסייה בין עילית שלטת קתולית, ורוב העם שהיה יווני-אורתודוקסי. במשך כל התקופה הוונציאנית הייתה קפריסין נתונה להתקפות בלתי פוסקות מצד האימפריה העות'מאנית הצעירה, עד שלבסוף נכבשה בשנת 1571. 20,000 מתושבי ניקוסיה הוצאו להורג, וכל הכנסיות ומבני הציבור נבזזו. בכך בא הקץ לשליטת הקתולים באי.
נציגויות דיפלומטיות
צרפת מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה ו-3 קונסוליות בלרנקה, לימסול ופאפוס. מאידך, קפריסין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-2 קונסוליות בבורדו ומרסיי.
אטיליו פראריס
אטיליו פראריס (באיטלקית: Attilio Ferraris; 26 במרץ 1904 – 8 במאי 1947) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1934.
ביוגרפיה
פראריס נולד וגדל ברומא שבאיטליה בשנת 1904. אביו עסק בתחום תיקון בובות. לאורך כל הקריירה היה ידוע באורך חיים לא טיפוסי עבור כדורגלן מוביל. פראריס היה מעשן, משחק פוקר ויצא עם נשים רבות.
במדי נבחרת איטליה פראריס ערך את הופעת הבכורה ב-1 בינואר 1928 בניצחון 2–3 על שווייץ בגנואה. הוא היה לכדורגלן הראשון מרומא ששיחק אי פעם בנבחרת ובאותה שנה לקח חלק בזכייה במדליית ארד באולימפיאדת 1928. הוא זכה עימה במונדיאל 1934 אותו אירחה ושיחק בשלושה משחקים כולל הניצחון 1–2 בהארכה בגמר נגד צ'כוסלובקיה. פראריס נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר עם כמה מחבריו. ב-14 בנובמבר 1934 שיחק בקרב הייבורי המפורסם נגד אנגליה והופעתו האחרונה במדיה הייתה ב-1935 נגד צרפת, הופעה שסגרה 28 בסך הכל. בשנת 1938 הבטיח למאמן נבחרת איטליה ויטוריו פוצו שיפסיק לעשן בתנאי שיתן לו לשחק במונדיאל 1938 אך בקשתו נדחתה. בסופו של דבר הם זכו בפעם השנייה ברציפות בלעדיו.
פראריס החל את הקריירה בשנת 1922 עם פורטיטודו רומא שנהפכה ב-1927 למועדון המוכר רומא. כינויו היה "הילד הבלונדיני מבורגו פיו" ובסך הכל ערך 198 משחקים עימה בליגה במשך שבע שנים. כמו דמות רומאית טיפוסית פראריס היה לוחם במגרש ורק ניצחון עמד לנגד עיניו, אך עם זאת הוא תמיד נשאר ספורטאי הגון. המשחקים שלו נגד יובנטוס וריימונדו אורסי נחשבים לאגדיים עד היום. לאחר מכן שיחק בקבוצות לאציו, בארי, רומא בקדנציה שנייה וקאטניה. קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה אלטרוניסה רומא בה פרש מכדורגל בגיל 40 לאחר שהכה שופט ונכנס למאסר.
פראריס נפטר ב-8 במאי 1947 בגיל 43 במונטקטיני טרמה, לאחר שלקה בדום לב במהלך משחק כדורגל של כוכבים וותיקים. הוא נקבר בקמפו די ורנו שברומא ומצבתו נושאת את הכיתוב "אטיליו פראריס-אלוף עולם".
ג'יימס פקסטון
ג'יימס פקסטון (באנגלית: James Paxton נולד ב-23 בפברואר 1994) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'יימס פקסטון הוא בנו של השחקן ביל פקסטון. נולד וגדל באוג'אי, קליפורניה. הוא למד קולנוע בלונדון ולאחר מכן למד בסדנת המשחק של וינסנט צ'ייס בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קריירה
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה עד ראייה. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "Term Life". שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע "An American In Texas" ובסרט הקצר "Penny Sucker". בשנת 2019 שיחק בסרטי הקולנוע "Low Tide" ו-"Bit". בשנת 2020 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה סוכני S.H.I.E.L.D..
Girlfriend (שיר של אבריל לאבין)
Girlfriend (בעברית: בת זוג) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית אבריל לאבין. הוא יצא לאור ב-27 בפברואר 2007, על ידי חברות התקליטים RCA רקורדס וקולומביה רקורדס, כסינגל המוביל מתוך The Best Damn Thing. מילותיו עוסקות סביב לאבין, שמתאהבת במישהו שנמצא במערכת יחסים רומנטית עם אישה אחרת. לטענתה, היא מתאימה לו הרבה יותר מבת-זוגו. רבים עמדו על הדמיון בין "Girlfriend" לסינגל "Mickey" של טוני באסיל מ-1982 ולסינגל "I Wanna Be Your Boyfriend" של דה רובינוס מ-1979. כותביו של השיר האחרון אף תבעו את לאברין ואת ד"ר לוק על הפרת זכויות יוצרים. אולם הסכסוך המשפטי ביניהם הוסדר במרוצת השנים ללא התערבות של הערכאות.
"Girlfriend" קיבל ביקורות טובות מצד מבקרי המוזיקה העכשווית, שהתרשמו מהמקצב הזכיר שיש לו. הוא זכה להצלחה בין-לאומית, הגיע למקום הראשון בשמונה מצעדי שירים ברחבי העולם, הכוללים קנדה הוט 100, מצעד הסינגלים האוסטרלי ומצעד השירים של ניו זילנד. הגיע גם לראש פסגת הבילבורד הוט 100 – שירה הראשון של לאבין שעושה זאת. כמו כן, ברוב מדינות בהן לא הגיע למקום הראשון דורג השיר בעשרת השירים הפותחים של המצעד. בווידאו קליפ הנלווה ל-"Girlfriend", שבוים על ידי דה מלויס, מגלמת לאבין שלושה אלטר אגו, כשתפקידם הוא להילחם אחת בשנייה על לבו של הגבר. ביוני 2007 פורסם הרמיקס הרשמי של השיר, בהשתתפות הראפרית האמריקאית ליל מאמא. לאבין ביצעה אותו מספר פעמים, כמו בטקס פרסי בחירת הנוער ובטקס פרס ג'ונו.
הצלחת השיר הקנתה לו מקום ברשימות סוף השנה של מיטב להיטי הפופ בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. "Girlfriend" קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) וממקבילו האוסטרלי (ARIA) מעמד של מספר פלטינות על מכירותיו במדינה. עם נתוני מכירות של למעלה מ-7.3 מיליון עותקים ברחבי העולם הפך לאחד השירים הנמכרים ביותר בשנת 2007. בשנת 2008 צבר הקליפ שלו כמות גבוהה של צפיות מזו של כל קליפ שיצא לאור באותה השנה. מגזין "רולינג סטון" דירג את השיר במקום ה-35 ברשימת "100 השירים הטובים ביותר מ-2007". בשנת 2010 דורג במקום ה-94 במצעד העשור של הבילבורד הוט 100. AllMusic אף ציינו ש-"Girlfriend" הוא אחד משירי הפופ-פאנק המשמעותיים ביותר בכל הזמנים.
רקע וכתיבה
לאחר יציאת האלבום השני שלה, Under My Skin, רצתה לאבין להקליט מוזיקה קצבית ואופטימית יותר. "Girlfriend" נכתב על ידי לאבין ולוקאס גוטוואלד, הידוע בכינויו "ד"ר לוק", שגם הפיק אותו. הוא נכתב בעת שלאבין הייתה שיכורה ממשקאות חריפים. לטענתה, את הפזמון כתבה במשך שתי דקות בלבד. תחילה היססה להוציא את "Girlfriend" לאור בתוך סינגל מוביל מ-The Best Damn Thing, וחששה שמא ייתפס כבדיחה. נימוקיה להימלכות היו ש-"Girlfriend" אינו מספיק קליט, והנושא הכללי של סינגל מוביל צריך להיות מופנה לקהל רחב יותר מאשר בני נוער. אולם לבסוף החליטה, בדצמבר 2006 להכריז על הוצאת "Girlfriend" כסינגל מוביל:
במאמץ לפנות לקהל נוסף, שאינו דובר אנגלית כשפת אם, הקליטה לאבין את הפזמון של השיר בשבע שפות שונית: ספרדית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית, גרמנית, יפנית ומנדרינית. היא שהתה בביתה שעות רבות בלימוד השפות השונות הללו על מנת להבטיח הגייה מדויקת של המילים. גרסה נוספת בשפה ההינדית הוקלטה גם כן, אם-כי היא נגנזה מאוחר יותר בשל בעיות דיקציה ושינוי המשקל בפזמון ממקצב מערבי להודי. "Girlfriend" הוא שיר פופ-פאנק מהיר. הוא כתוב בסולם רה מז'ור, והוא בעל קצב מהיר מאוד של 152 פעימות לדקה. קולה של לאבין מתפרס על שתי אוקטבות, החל מהתו לה באוקטבה השלישית וכלה בתו רה באוקטבה החמישית.
סכסוך משפטי בדבר כתיבת השיר
ב-2 ביולי 2007 הגישו סולן להקת דה רובינוס, טומי דנבר, וכותב השירים ג'יימס גנגוור תביעה משפטית בגין הפרת זכויות יוצרים נגד לאבין, ד"ר לוק, חברת RCA רקורדס ואפל. הם טענו ש-"Girlfriend" בעל מילים דומות מאוד לסינגל של דה רובינוס משנת 1979, "I Wanna Be Your Boyfriend". לאבין ומנהליה הכחישו את ההאשמות וציינו כי הדמיון בין השירים מופרך. הם אף הוסיפו וטענו כי מילות השיר "Get Off My Cloud" של הרולינג סטונז דומות מאוד גם כן לשיר "I Wanna Be Your Boyfriend". ד"ר לוק הצהיר כי אינו האזין לעולם לשירי הלהקה, וכי הוא מוכן ללכת לבדיקת פוליגרף.
דנבר התובע ומנהלה המוזיקלי של לאבין, טרי מקברייד, הנתבע התייעצו עם מספר מוזיקולוגיים על מנת לאושש את טענותיהם משני צדי התביעה. המוזיקולוג של דנבר מצא קווי דמיון רבים מאוד בין שני היצירות, ואילו המוזיקלוג של מקברייד דיווח שהם כלל לא דומים הן במילותיהם והן במקצבם. מקברייד ציין כי הוא מוכן ליישב את הסכסוך המשפטי בדלתיים סגורות, ללא התערבות של הערכאות, על מנת להימנע מעלויות הליכי המשפט הגבוהות. בינואר 2008 אישר עורך דינם של התובעים כי הושג הסדר חשאי בין הצדדים. ב-15 בינואר אותה השנה פרסמו דנבר וגנגוור הצהרה בה זיכו את לאבין ואת ד"ר לוק מהאשמות שהטיחו בהם.