cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוזה פריז (1229)
על פי החוזה, ביתו של ריימונד, ג'ואן, תנשא לאלפונס, הרוזן מפואטייה, אחיו של המלך לואי התשיעי. בשל העובדה שג'ואן היא היורשת היחידה של הרוזן ריימונד, משמעות הדבר הייתה שאלפונס וג'ואן יהפכו לרוזני טולוז לאחר מותו של ריימונד.
ריימונד ויתר על יותר ממחצית מאדמותיו המזרחיות, וגם ויתר על התואר "המרקיז של פרובאנס", שנמסר לאפיפיור. ריימונד עצמו הורשה לשוב לכסאו, אך נאלץ להשבע אימונים למלך לואי התשיעי ולממלכה הצרפתית.
האמנה סיימה את עצמאותה הפוליטית של אוקסיטניה, שהתקיימה עד אז כאוטונומיה חלקית.
הקתרים, שנותרו ללא ביצורים וללא הגנתו של ריימונד, נטבחו למוות.
אחמד בן בלה
אחמד בן-בלה (בערבית: أحمد بن بلّة ; 25 בדצמבר 1918 - 11 באפריל 2012) היה נשיא אלג'יריה הראשון ואבי האומה האלג'ירית.
רקע
אחמד בן-בלה נולד בעיירה מע'ניה לאיכר פשוט שאיבד את בכורו. כדי שיוכל להצטרף לאביו בעבודה, נרשם שבן-בלה נולד ב-25 בדצמבר 1916 ובכך הקדים בשנתיים את מועד הפטור מחובת הנוכחות בבית הספר.
לאחר שירות בצבא הצרפתי, שב בן בלה לאלג'יריה והחל בקריירה ציבורית. בסוף שנות ה-40 פנה לפעולות טרור באזרחים לא חמושים וביצע פשעים פליליים (דוגמת שוד בנק בעיר אוראן) כדי לממן אותן. ב-1950 נדון למאסר אך נמלט למצרים בשנה לאחר מכן. בנובמבר 1954 שב לאלג'יריה, ייסד את המחתרת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה שלחמה במלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד השלטון הצרפתי. ב-1956 נעצר ונכלא שוב ושוחרר לאחר שש שנים בעקבות הסכמי אוויאן בתחילת 1962. במהרה התפתח עימות בינו ובין בן חדה, ראש הממשלה הזמנית. בן בלה כרת ברית עם הרמטכ"ל הווארי בומדיין והגיע להסכם עם בן חדה על פיו הוא יחזיק במוסרות השלטון במשך חודש כדי להביא לשקט במדינה ותקופה שבה יתקיימו בחירות. בן בלה ניצל את אותו חודש להביא את צבאו של בומדיין, שמנה כ-45,000 חיילים נאמנים, להשתלט על מוקדי הכוח במדינה. ב-9 בספטמבר 1962 נכנסו אלפי חיילים של בומדיין לבירה אלג'יר בניגוד להסכם לפירוז העיר ובן בלה נאם בעיר נאום ניצחון. הוא הוציא את מתנגדיו, בהם בן חדה, מרשימת המתמודדים בבחירות והבטיח את ניצחונו הוא בבחירות.
בומדיין הציג בסוף ספטמבר 1962 את ממשלתו בה הוא היה ראש ממשלת אלג'יריה. שלטונו של בן בלה נשענה על שניים: מוחמד חיידר ראש הלשכה המדינית ובומדיין מפקד הצבא. במהרה התפטר חיידר ובן בלה נהיה תלוי יותר ויותר בבומדיין. בשנת 1963 הוא נבחר פה אחד לנשיאות אלג'יריה. במסגרת תפקידו השיב את הסדר הציבורי וערך מספר רפורמות חקלאיות. תלותו של בן בלה בבומדיין הביאה להשפעה רבה של בומדיין על המדיניות של בן בלה, שכללה השתייכות אל המדינות הבלתי-מזדהות, רפורמה קרקעית והלאמות. אולם לצד זאת, קשר בן בלה קשרים טובים עם צרפת.
ב-1 באוקטובר 1963, כאשר בקאביליה התבצרו מורדים במשטר בן בלה, מינה בן בלה רמטכ"ל אחר לצבא אלג'יריה במקום בומדיין שנותר שר ההגנה בלבד. בומדיין שנחשב לנאצריסט ביקש להזעיק סיוע מצרי לחיסול המרידה, בעוד בן בלה רצה להתפשר עם המורדים, שדרשו את הדחתו של בומדיין. אולם המתיחות בין בומדיין לבן בלה לא התפתחה ובאפריל 1964 הכחיש בומדיין קיומו של קרע ביניהם.
בשנת 1964 קיבל מברית המועצות את פרס לנין לשלום, במעמד קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל.
ביוני 1965 הודח מהשלטון על ידי שר ההגנה בממשלתו, הווארי בומדיין והושם במעצר בית. לאחר מות בומדיין, ב-4 ביולי 1979, הוקלו במעט המגבלות שהוטלו עליו, ובאוקטובר 1980 הוא שוחרר ממעצרו. החששות שבן בלה יצליח לשלהב את ההמונים נגד המשטר התבדו. ב-1982 עזב את אלג'יריה ויצא לגלות בפריז, בה הוא ארגן שביתה של פועלים מוסלמים ברנו. בפשיטה על ביתו בפריז בתחילת 1983 נמצאו כלי נשק בלתי חוקיים ומסמכים שהעידו על פעילותו הפוליטית. ארבעה משומרי ראשו גורשו מצרפת והוא עבר ללוזאן בשווייץ. בן בלה היה לתומך של האסלאם הקיצוני ויצר קשרים עם אש"ף וקדאפי. ב-1990 שב לאלג'יריה ובה נקבר בשנת 2012.
ונגה מגלנית
ונגה מגלנית (שם מדעי: Falculea palliata) היא מין של ציפור קטנה החיה באי מדגסקר ושייכת למשפחת הוונגיים- משפחה האנדמית למדגסקר ולאיי קומורו. ציפור זו היא הגדולה במשפחתה.
מאפיינים
אורכה כ-32 ס"מ ומשקלה 106-119 גרם בממוצע. הוונגה המגלנית בעלת נוצות לבנות עם כנפיים שחורות, ראש קטן בעל עיניים שחורות וגדולות ומקור ארוך, כפוף ומעוקל בצורת מגל. שני המינים דומים במראם.
הוונגה חיה במדגסקר ביערות פתוחים וטרופיים וכן ביערות הקוצים המדגסקריים (Madagascar spiny forests) וגם בסוואנות פתוחות ובכפרים רבים. היא חיה בפארקים לאומיים רבים במדגסקר כמו פארק אנחדוההלה (Andohahela National Park), פארק אנקרפאנטסיקה (Ankarafantsika National Park) ואזור השימור של ברנטי. מצב השימור שלה הוא "ללא חשש".
ציפור זו ניזונה מחרקים ומעופפת בקבוצות של עד 50 פרטים ברחבי היער. היא מחפשת בעיקר זחלים שונים וניזונה מעכבישים, מקקים, צרצרים, חיפושיות, גמלי שלמה ותולעים ואף מחולייתנים קטנים כמו זיקיות או שממיות קטנות. לעיתים היא ניזונה עם מינים אחרים מהמשפחה. הוונגות מתמחות בחיטוט בעזרת מקורן אחרי חרקים, והן נחשבות לכאלו הממלאות את הגומחה האקולוגית של הנקריים, שאינם נמצאים במדגסקר.
מריה ריבה
מריה אליזבת ריבה (באנגלית: Maria Elizabeth Riva; נולדה ב-13 בדצמבר 1924) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
ריבה נולדה בברלין, בתה של השחקנית מרלן דיטריך ובעלה רודולף סייבר, שעבד אף הוא בתעשיית הקולנוע.
ב-1930 עברה עם אמה ללוס אנג'לס. בילדותה בילתה רבות באולפני פרמאונט ובחברת המכרים של אמה. היא גם התלוותה רבות לחופשות של בני משפחת קנדי יחד עם אמה.
ב-1934 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "הקיסרית האדומה", בו אמה שיחקה את יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. ריבה קיבלה את תפקיד הקיסרית בילדותה, לאחר שלא נמצאה שחקנית ילדה בעלת דמיון במראה לאמה דיטריך.
קרפלד
קרפלד (בגרמנית: Krefeld) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר נמצאת מערבית-צפונית לדיסלדורף, מעט מערבית מנהר הריין.
מריה ריבה
ביוגרפיה
כיוון שדיטריך הייתה מעוניינת לשמור את בתה קרוב אליה, היא לא שלחה אותה לבית ספר, והיו לה מחנכות פרטיות. בסוף שנות השלושים אפשרה לה אמה ללכת לבית ספר בינלאומי בשווייץ. במהלך הלימודים בפנימייה שותפתה לחדר הייתה השחקנית ג'ין טירני.
קרפלד
העיר מכונה "עיר הקטיפה והמשי". אף על פי שככלל תושבי גרמניה כיום דוברי הוך דויטש, תושבי העיר דוברים גם גרמנית תחתית.
מריה ריבה
ביוגרפיה
במהלך שנות ה-50 הופיעה רבות בטלוויזיה ואף הייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר, ב-1952 וב-1953. ב-1962 פרשה ממשחק.
קרפלד
היסטוריה
מקור העיר הוא במחנה לגיון רומי בשם "גלדובה" (כיום אחד מרבעי העיר, בשם גאלאפ). העיר עצמה מאוזכרת לראשונה בשנת 1105 בשם "קרינבלדה".
קרפלד החלה לצמוח במהלך המאה ה-17, לאחר שניצלה ממאורעות מלחמת שלושים השנים. בגלל גידול האוכלוסייה המהיר, בשנת 1683 עזבה קבוצה של שלושים משפחות מנוניטים את העיר, חצו את האוקיינוס האטלנטי והקימה את המושבה גרמנטאון, שכיום מוכרת בשם פילדלפיה שבפנסילבניה.
מריה ריבה
ביוגרפיה
ב-1988 הופיעה בסרטו של ריצ'רד דונר "מארח השדים".
קרפלד
היסטוריה
לאחר מותו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה בשנת 1702, עברה קרפלד לידי ממלכת פרוסיה. הקרב על קרפלד אירע בשנת 1758, במהלך מלחמת שבע השנים. בשנת 1872 קרפלד הפכה לעיר עצמאית, בתוך פרוסיה הריינית. בשנת 1918 הפכה לבסיסו של הצבא הבלגי במהלך כיבוש ארץ הריין. העיר הפכה לחלק ממדינת נורדריין-וסטפאליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
העיר מתחלקת ל-18 רבעים, וכיום (2012) מתגוררים בה 234,396 תושבים. שטח העיר הוא 137.68 קמ"ר.
מריה ריבה
ביוגרפיה
ב-1947 נישאה לוויליאם ריבה, ובני הזוג נותרו יחד עד מותו של ריבה ב-1999. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים.
קרפלד
יהודי קרפלד
במשך השנים 1835-1809 כיהן כרב העיר הרב יהודה לייב קארלבורג.
ספורט
קבוצת הכדורגל אורדינגן 05 משחקת באצטדיון גרוטנבורג-שטדיון ברובע אורדינגן בקרפלד. עיקר הצלחתה של קבוצה זו היה בשנות ה-80, ונכון לשנת 2020 היא משחקת בליגה הגרמנית השלישית.
מיצובישי A6M זירו
מיצובישי A6M זירו היה מטוס קרב שהופעל מנושאות מטוסים של הצי הקיסרי היפני מ-1940 ועד 1945.
הכינוי הרשמי של בעלות הברית למטוס היה "זיק" (Zeke), אך הוא נודע בשם "זירו" או "רֵיי-סֶן (רומאג'י: Reisen)" משום שהוא כונה בצי היפני "מטוס מטיפוס 0" (零式艦上戦闘機), על שם השנה הקיסרית 2600 (שנת 1940 לספירה הנוצרית).
הזירו הצטיין בכושר תמרון מעולה וטווח טיסה ארוך במיוחד, שעשו אותו לאחד ממטוסי הקרב המעולים של זמנו ולבעל מוניטין אגדי כמעט. עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו בקרבות עם מטוסים אמריקאיים מתקדמים יותר, דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
היסטוריית פיתוח
בשנת 1937 החל להיכנס לשירות הצי היפני המיצובישי A5M, קודמו של הזירו. מייד עם כניסתו לשירות הוחל באפיון מחליפו העתידי. במאי קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים. שתיהן החלו בפיתוח תוך שהן ממתינות לפרטים מדויקים בחודשים הבאים.
על סמך הניסיון שנצבר בלחימה בסין עדכן הצי את דרישותיו באוקטובר. נדרשה מהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות. על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית בסיוע מכלי דלק נתיקים. החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג. כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט. כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות זהה לזה של ה-A5M לפחות והקפדה על מוטת כנפיים קצרה מ-12 מטר.
צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס. ג'ירו הוריקושי, המתכנן הראשי של מיצובישי, סבר כי אפשר למלא את דרישות המפרט, אך רק אם המטוס יהיה קל ככל האפשר. צוותו עשה שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום. התכנון הסופי - כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו - היה בזמנו חדשני ביותר.
פעילותו
כאשר הופיעו בזירת האוקיינוס השקט מטוסי גראמן F6F הלקאט, F4U קורסייר ולוקהיד P-38 לייטנינג, החל הזירו חלש המנוע לאבד את בכורתו, אם כי בידי טייס מיומן היה עדיין איום גם על המטוסים האמריקאיים החדישים ביותר. הגעת המטוסים החדישים שינתה את יחס ההפלות מ-1:1 ל-10:1 לטובת האמריקאים. בשל חוסר במנועים חזקים יותר וקשיים שנתגלעו בתכנון מחליפו, נותר הזירו בייצור עד סוף מלחמת העולם השנייה ויוצרו ממנו כ-11,000 יחידות.
זירו היה מטוס שתוכנן למתקפה, ועל כן היה עדיף בתמרון ובכוח אש על חשבון הגנה. לא היו בו מכלי דלק נאטמים מעצמם או שריון כלשהו, וכמעט כל פגיעה הביאה לאובדן המטוס. האמריקאים אף פיתחו תמרונים מיוחדים להתמודדות עם כושר התמרון העדיף של הזירו כתמרון "Thach Weave" המוכר, ובו שני מטוסים חולפים זה על פני זה, בתקווה שמטוס האויב יפנה בעקבות אחד מהם. אז הם היו פונים חזרה זה לעבר זה, והזירו מצא עצמו ישירות מול המטוס השני שיכל להפילו בקלות. בתמרון זה נעשה שימוש רב ומוצלח בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי.
פורמליזם (מתמטיקה)
הפורמליזם (בעברית: הצרנה) הוא מתודה מתמטית, שמהווה מלבד שיטת עבודה גם פילוסופיה ותפיסה כוללת לגבי מהות המתמטיקה.
הפורמליזם כשיטה
הפורמליזם כשיטה מתייחס למערכת המשוואות, הנוסחאות, הסימנים וחוקי ההסקה, שבאמצעותם תורה מתמטית מביעה את הטענות שלה. לפי שיטה זו, ניתן לתאר אותה על ידי הצרנה שלה (רישומה והצגתה באמצעות סמלים ועצמים של התאוריה) ואז להסיק ממנה מסקנות על ידי הפעלה מכניסטית של כללי הלוגיקה עליה. אף שזו אינה דרך פעולה נוחה להוכחת טענות חדשות, היא יעילה כאמצעי לאישוש נכונותן של טענות קיימות (אם ניתן להצרין את ההוכחות הקיימות עבורן), ולחיפוש מכני של הוכחות חדשות (למשל, באמצעות מחשב).
השימוש הידוע ביותר (לקהל הרחב) בהצרנה הוא הצרנת טענות לוגיות לשם ניתוח המבנה והתוקף שלהן. שיטה זו שימושית במיוחד כדי לטפל בשאלות היגיון במבחנים דוגמת הפסיכומטרי.
דוגמה להצרנה
התשובה הנכונה היא תשובה 4.
הסבר:
אם נסמן את הביטוי "יֵרד גשם" ב-R ואת הביטוי "רוני ייקח מטרייה" ב-U, אזי ההצרנה של "אם יֵרד גשם, רוני ייקח מטרייה" היא (R גורר U).
כעת נצרין את התשובות: מבחינה לוגית, רק תשובה 4 שקולה להצהרה המקורית, ובפרט, היא היחידה שנובעת ממנה. את השקילות הנ"ל אפשר לוודא ישירות באמצעות טבלת אמת.
להסברים מפורטים יותר בנושא זה, ראו בערך תחשיב הפסוקים.
שקילות
אם עשינו שתיים מהפעולות האלו – המשפט שקול.
תרגיל:
יחס טרנזיטיבי
אם a גורר את b ו-b גורר את c, הרי ש-a גורר את c.
התזה האקסיומטית
האסכולה הפורמליסטית אימצה את התזה האקסיומטית של דויד הילברט, הטוענת כי המתמטיקה היא הנוסחאות הקונקרטיות עצמן, שהן אוסף עצמים קונקרטיים המהווים 'אותיות', ולא משמעות כלשהי שנייחס לנוסחאות. כלומר, לעצמי המתמטיקה אין שום משמעות כי הם לא מורים על שום דבר מלבד עצמם. כדי להשיג מצב כזה, פיתח הילברט שיטה של "הגדרה מקופלת", בה העצמים המתמטיים מוגדרים בשלמות על ידי האקסיומות אותן הם מקיימים (ראו למשל: נקודה גאומטרית). כאשר הילברט ניגש לנסח את התזה הזאת הוא הושפע מאוד מעמנואל קאנט ומטרתו הייתה להעניק למתמטיקה ולמשפטיה ודאות מוחלטת ושלמות (כלומר: התורה המתמטית מכילה רק את מה שהמתמטיקאי מכניס לתוכה, כך שהוא יכול להכירה באופן שלם ובלתי אמצעי).
על סמך תזה זו פיתח הילברט מפעל שלם, שמטרתו היה לבסס את המתמטיקה במסגרת ההצרנה (פורמליזציה) המלאה שלה וניסוח ריגורוזי ומקיף של האקסיומות העומדות בבסיסה. תוכנית זאת התגלתה כחסרת תוחלת, אחרי שהלוגיקן האוסטרי קורט גדל הוכיח את משפטי האי-שלמות שלו, שהוכיחו שאי אפשר לנסח תורה אקסיומטית המכילה את האריתמטיקה, שתהיה גם קונסיסטנטית וגם שלמה (כלומר, שכל טענה ניתן להוכיח או להפריך במסגרת האקסיומות; או במילים אחרות: לא קיים משפט אמיתי שאי-אפשר להוכיח באמצעות האקסיומות). תגלית זו הנחיתה מכת מוות על התוכנית של הילברט.
אף על פי שהפורמליזם כשל כפילוסופיה יסודית ומקיפה, הוא פרח ביותר כשיטת עבודה וכחלק מהתרבות המתמטית.
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה או אג'ריה א.א.ס.ס.ר הייתה רפובליקה אוטונומית סובייטית סוציאליסטית בתוך גאורגיה הסובייטית, ונוסדה ב-16 ביולי 1921. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היא הקימה את הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה של גאורגיה.
ייסוד
אחרי כיבוש זמני על ידי הטורקים ויחידות בריטיות בשנים 1918–1920, אג'ריה אוחדה עם גאורגיה בשנת 1920. לאחר קונפליקט צבאי קצר במרץ 1921, הממשלה באנקרה העבירה את השטח לגאורגיה על פי פיסקה 6 להסכם קארס על בסיס ההבנה כי גאורגיה מתחייבת לתמוך באוטונומיה של האוכלוסייה המוסלמית של המחוז. רוסיה הסובייטית ייסדה את האוטונומיה האג'רית ב-16 ביולי 1921 בהתאם לפיסקה זו. מאחורי ההסכמה הרוסית עמדה הכוונה שלא לאפשר לגאורגיה שליטה מלאה על נמל הים השחור, בתומי, וניסיון לחזק את הנטיות הקומוניסטיות של האג'רים המוסלמים המתגוררים בטורקיה.
מס הראשים הסיני
המס
ממחצית המאה ה-19 ואילך הגיעו למערב קנדה כ-17,000 עובדים מסין. הם הובאו על מנת להשתלב בעבודות ההקמה של מסילת הרכבת הפסיפית הקנדית, אך קיבלו רק שליש עד מחצית מהשכר שקיבלו עובדים אחרים. הפרלמנט של פרובינציית קולומביה הבריטית קיבל ב-1878 חוק שאסר כליל הגירת סינים למדינה. חוק זה בוטל במהרה בנימוק שהוא עמד הסתירה לחקיקה הפדרלית של קנדה.
במענה להתנגדות הציבורית בקולומביה הבריטית להגירה הסינית קיבל הפרלמנט הקנדי ב-1885 את החוק (בשמו הרשמי: Chinese Immigration Act of 1885), שבמסגרתו נדרש כל סיני שביקש להיכנס לקנדה תשלום של 50 דולר. החוק תוקן מספר פעמים כדי להעלות את גובה התשלום, שהגיע עד ל-500 דולר ב-1903. פטור מהתשלום ניתן למגיעים מסין שהצליחו לשכנע את השלטונות שהגעתם לקנדה היא זמנית - למשל סטודנטים, מורים, מיסיונרים, סוחרים וחברי הסגל הדיפלומטי.
כ-81,000 משלמי המס הכניסו לממשלת קנדה סכום של כ-23 מיליון דולר (334 מיליון דולר במחירי 2016). המס אכן הרתיע סינים רבים מלהיכנס לקנדה. במיוחד היו הדברים אמורים בנשותיהם וילדיהם של מהגרים, דבר שנתן לקהילה הסינית שהתפתחת בקנדה אופי של קהילת רווקים.
בשנת 1923 קיבל הפרלמנט הקנדי חוק (Chinese Immigration Act, 1923), שאסר באופן גורף על הגירה של סינים לקנדה, למעט במקרים מסוימים. חוק זה ביטל את מס הראשים. החוק מ-1923 בוטל בשנת 1947. עם זאת, הגירה חופשית של סינים לקנדה הותרה רק בשנות ה-60.
לאחר ביטול המס
ניסיונות בקנדה להביא להשבה של המס ששולם או לתשלום פיצוי עליו החלו כבר ב-1948, לאחר ביטול החוק שאסר כליל על הגירה סינית למדינה. ב-1984 התפתח קמפיין ציבורי בעניין, בהשתתפותה של המועצה הסינית-קנדית הלאומית, אם כי לא כל חבריה תמכו בו. הצעה של ראש הממשלה בריאן מלרוני ב-1993 להקמת אגף מוזיאוני לזכר האפליה נגד הסינים נדחתה על ידי דורשי הפיצוי על המס. ממשלת יורשו של מלרוני, ז'אן קרטיין, סירבה במפורש להביע התנצלות על המס או לתת פיצוי בגינו.
דורשי הפיצוי פנו בעניינם אל נציבות זכויות האדם של האו"ם ובהמשך הגישו תביעה פדרלית נגד ממשלת קנדה בהתבסס על כתב הזכויות והחירויות הקנדי שנתקבל ב-1982 ועל המשפט הבינלאומי. טענתם הייתה כי הממשלה לא הייתה רשאית להפיק רווח על בסיס גזעני. הם גם טענו כי ההתנצלות של ממשלת קנדה ב-1988 על כליאת יפנים קנדים בימי מלחמת העולם השנייה היוותה תקדים מחייב בנוגע לתיקון תוצאותיה של מדיניות גזענית בקנדה. בשנת 2001 דחה בית המשפט את הטענה בדבר היווצרות התקדים המחייב וכן קבע כי לכתב הזכויות והחירויות הקנדי אין תחולה רטרואקטיבית. ניסיונות לבטל את פסק הדין באמצעות ערעורים לא צלחו.
יוסי לשם
יוסי לשם (נולד ב-1947) הוא אורניתולוג ישראלי, פרופסור בדימוס במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מייסד ומנהל המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון.
מס הראשים הסיני
לאחר ביטול המס
לאחר הבחירות ב-2006 הרכיב סטיבן הרפר מהמפלגה השמרנית ממשלת מיעוט. ב-22 ביוני נשא הרפר דברים בפרלמנט ובמסגרתם התנצל בפני הקהילה הסינית בקנדה על הטלת מס הראשים. בסטייה מהמסורת (שלפיה מושמעים בפרלמנט דברים באנגלית ובצרפתית בלבד) שילב הרפר בדבריו מספר מילים בקנטונזית. כמו כן הממשלה הסכימה לשלם פיצוי למשלמי המס שנותרו בחיים באותה עת (רק כעשרים) או לבנות ובני זוגם, אך לא לילדיהם. בקנדה נמשך המאבק לקבלת פיצוי לילדי המשלמים.
יוסי לשם
תולדות חייו
יוסי לשם נולד בשנת 1947 בחיפה. הוא למד בבית הספר על שם ליאו בק, והמשיך את לימודיו בישיבת נחלים. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ובחיל התותחנים. לשם משרת בהתנדבות בחיל האוויר בדרגת סגן-אלוף, עקב היותו המוביל המקצועי בפרויקט, שמטרתו למנוע תאונות בין מטוסים לעופות.
מס הראשים הסיני
לאחר ביטול המס
מספר סרטי תעודה הופקו אודות פרשת מס הראשים והמאבק לקבלת פיצוי בגינו.
יוסי לשם
תולדות חייו
לשם הקים את ביתו בבית ספר שדה בהר גילה, שם הוא מתגורר עד היום. הוא נשוי ויש לו ילדים ונכדים.
באוגוסט 2008 היה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
שיתוף פעולה עם חיל האוויר
הנסיגה מסיני, שהחלה בשנת 1982, הביאה לכך שהמרחב האווירי עבור מטוסי חיל האוויר הישראלי הצטמק.
מחקר מקיף ביותר, על נדידת הציפורים נערך במימון חיל האוויר, משרד המדע, החברה להגנת הטבע ואוניברסיטת תל אביב. במהלך המחקר, שהיה לעבודת דוקטורט (בהדרכת פרופסור יורם יום-טוב), בנה יוסי לשם מפת נדידה בעזרת דאונים, מכ"מים, רשת צופים ומזל"טים. הוא דאה בדאון במשך 270 יום על מנת להשלים את המעקב אחרי מסלולי התעופה של הציפורים. בסופו של דבר נקבעה שיטת מעקב ודרכי התרעה לחיל האוויר, כל זה מתבצע היום במרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון בניהולו של יוסי לשם. חישובים שנעשו מראים כי לחיל האוויר נחסך עד 2007 סכום של 730 מיליון דולר.
מחקרים
אחד המחקרים של יוסי לשם עסק במעקב אחרי זוג חסידות לבנות בעזרת משדרים נקלטי לוויין. לאחר שהחסידות שוחררו בגרמניה נמצא כי הזכר נדד לספרד ואילו בת הזוג עפה לדרום אפריקה דרך ארץ ישראל. כעבור תשעה חודשים חזרו שניהם לאותו קן. הזכר, שהקדים מעט, הכין את הקן והנקבה הגיעה קצת יותר מאוחר. תשע שנים רצופות עקבו אחרי הזוג ונמצא שהזוג תמיד הקפיד לחזור ולקנן יחד. מחקר זה הוא אחד מסדרה של מחקרים העוסקים בזוגיות אצל הציפורים ככלל ואצל חסידה לבנה בפרט.
חינוך לצפרות
יוסי לשם יזם בעזרת שר החינוך לשעבר אמנון רובינשטיין את ההחלטה, כי מקצוע הצפרות ישולב בתוכנית חינוכית בבתי הספר. במימון אמריקאי נוסד פרויקט "הציפורים הנודדות אינן יודעות גבולות", בו משתתפים תלמידים מישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן, ארצות הברית ורוסיה.
הדברות ביולוגיות
אחד ממחקריו של לשם עסקו בגידול התנשמת ('הבומה') כמדביר ביולוגי של מזיקים בחקלאות. הרעיון נכנס לעלילה של העונה השלישית של פולישוק ושם לשם הופיע בתפקיד עצמו והרצה על המחקר.
קישורים חיצוניים
מכתביו והרצאותיו
חיים קרישפין
חיים קְרִישְׂפִּין (נכתב לעיתים קריספין; Krispin; 22 בספטמבר 1905 – 27 באוגוסט 1963) היה פעיל ציבור בתקופת היישוב והמדינה, חבר הוועד הלאומי ומראשי יהדות בולגריה בישראל.
תולדותיו
קרישפין נולד בעיר רוֹסְצ'וּק (רוסה) שבנסיכות בולגריה. למד בבית ספר עברי עממי ולאחריו בגימנסיה עברית, והיה חבר תנועות הנוער "מכבי" ו"השומר הצעיר". בגיל צעיר החל לפעול גם בהסתדרות לשפה ולתרבות העברית. למד שנתיים בסמינר למורים בעברית, הוכשר כמורה, ועבד מספר שנים בהוראה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1932.
בארגון "ההגנה" ובמהלך מלחמת העצמאות במסגרת צה"ל עבד במחלקת התקציב. לאחר המלחמה עבד במחלקה להתיישבות של חיילים משוחררים ולשיקום נכי המלחמה. פעילותו הציבורית נמשכה כציר לקונגרסים ציוניים, חבר מועצת "תנובה", יציאה בשליחות המגבית לדרום אמריקה, פעילות בתנועת "מן העיר אל הכפר" ופעילות ענפה בתחום העלייה ויהדות בולגריה במסגרת מרכז מפא"י וב"איחוד עולי בולגריה". בשנת 1960 היה יושב ראש ועדת השקל הארצית.
בדצמבר 1965 נחנך בית עם אזורי בכפר חיטים שנקרא על שמו.
טאז השד הטסמני
טאז השד הטסמני או טאז (באנגלית: The Tasmanian Devil או Taz) הוא דמות בדיונית שנוצרה בשנות ה-50 ומופיעה בסרטי הנפשה של הלוני טונס. טאז הוא שד טסמני (חיית כיס החי באי טסמניה וידוע בצווחותיו המפחידות) והוא בעל דיבור קלוקל, חם מזג, רעב תמיד והורס כל הנקרה בדרכו על ידי סופת הטורנדו שהוא יוצר תוך כדי התקדמותו. טאז הוא יצור די טיפש וניתן "לסדר" אותו בקלות, אך כשהוא מבין שהערימו עליו כדאי להתרחק ממנו, הוא נחשב לדמות האלימה ביותר מבין דמויות הלוני טונס.
טאז הופיע בסה״כ ב־5 מסרטוני ה־"לוני טונס", כאשר הופעת הבכורה שלו הייתה בסרטון Devil May Hare בשנת 1954. לאחר הפצת הסרטון, אדי סלזר, שהיה ראש חטיבת האנימציה באולפני האחים וורנר באותו זמן, החליט לגנוז את הדמות, שכן סבר שהיא אלימה מדי. דמותו של טאז ניצלה לאחר זמן מה, כאשר ג'ק וורנר העלה תהייתו בפני סלזר על מה עלה בגורלו של טאז, וסיפר שקיבל "קופסאות על גבי קופסאות" של מכתבי מעריצים שרוצים לראות עוד ממנו. ארבעה סרטונים נוספים נוצרו מאז בהשתתפותו של טאז עד לסגירת חטיבת האנימציה בשנת 1968.
ב -2023 יצא סרט בכיכובו בשם "טאז: רעב להרפתקה".
דני מס
דניאל (דני) מס (19 באוקטובר 1923, ט' בחשוון תרפ"ד – 16 בינואר 1948) היה מפקד גוש עציון, סגן מפקד גדוד בפלמ"ח ומפקד מחלקת הל"ה. נהרג יחד עם כל מחלקת הל"ה בדרכם לתגבור גוש עציון הנצור טרם הקמת המדינה.
תולדות חייו
מס נולד בברלין בירת גרמניה לחנה ולמוציא לאור ראובן מס, גדל בבית ציוני ועלה עם משפחתו לארץ ישראל כשהיה בן 10, בשנת 1933. למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
הוא הצטרף בתחילה לאצ"ל וב-1941 עבר לפלמ"ח והשתתף בפעולות במקומות שונים בארץ. השתתף בהתקפה על שרונה במסגרת ליל המשטרות ובליל הגשרים. הוא התאמן במסגרת פלוגה ה' בגוש עציון והיה אחד הסיירים במחלקה של חיים זינגר (רון). בעקבות לחצי המתיישבים סולקו משם כל סיירי הפלמ"ח. לגוש לא היה מפקד אלא מא"זים. לאחר ההתקפה של הערבים על המרכז המסחרי בירושלים ב-2 בדצמבר, החליט יהושע גלוברמן לשנות את הגישה הביטחונית, וב-6 בדצמבר נשלח דני מס לפקד על גוש עציון.
במסגרת זו ביצר את עמדות הגוש והכפיף את ארבעת היישובים שבו תחת פיקוד צבאי אחיד ומגובש. ב-11 בדצמבר 1947 יצא מס בשיירת העשרה לכיוון גוש עציון. הוא נסע ביחד עם סגנו יצחק יעקב ועם אנשי פלמ"ח נוספים בטנדר שנסע כמאסף השיירה. משנפתחה אש על השיירה נסע הרכב שלהם לאחור למשטרת בית לחם והשאיר את נוטרי השיירה לבד כמעט ללא פיקוד. מס המשיך לפקד על גוש עציון עד 12 בינואר 1948. ב-12 בינואר 1948 הגיע עוזי נרקיס להחליף את מס ומס חזר לירושלים והתמנה לסגן מפקד הגדוד השישי של הפלמ"ח.
לפי אורי מילשטיין, מס נאלץ לעזוב את גוש עציון מפני שנטש את אנשיו בעת קרב שיירת העשרה.
ב-14 בינואר 1948 הדפו מגיני גוש עציון התקפה גדולה על הגוש. למרות ההצלחה נותרו המגינים במצוקה גדולה, עם מעט תחמושת וציוד רפואי. הפיקוד החליט על שליחת מחלקת לוחמים לתגבור הגוש, והפיקוד על מחלקה זו ניתן לדני מס. במחלקה היו 40 לוחמי פלמ"ח וחי"ש, והם יצאו לדרכם מהרטוב בלילה שבין 15 ל-16 בינואר 1948. שניים מהלוחמים לא יצאו כי לא נמצאו להם כלי נשק אישיים, ולוחם נוסף נקע את רגלו וחזר להרטוב, יחד עם שני לוחמים נוספים שחזרו עמו. שאר 35 (ל"ה) הלוחמים יצאו מהרטוב עמוסי נשק, תחמושת וציוד. לפנות בוקר יום ששי, 16 בינואר, התגלתה המחלקה על ידי ערבים סמוך לכפר צוריף, כ-5 קילומטרים ממשואות יצחק. עד השעה 11:00 בבוקר הדפו הלוחמים התקפה של לוחמים ערביים, ואז הצליחו לנתק מגע ולהסתתר בנחל עציונה. לאחר הפוגה של כמה שעות ניסו אנשי המחלקה לעלות לגבעה סמוכה. הכוחות הערביים נהנו מעדיפות טופוגרפית ומספרם היה גדול מאוד. בקרב שהתפתח נהרגו כל הלוחמים.
במוצאי שבת, 17 בינואר, הביאו הבריטים את גופות הל"ה, ובהם גופתו של דני מס, לכפר עציון, שם נקברו בקברים ארעיים. ב-17 בנובמבר 1949 הועברו עצמותיו, יחד עם שאר נופלי גוש עציון, לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. לאחר מותו הוענק לו המספר האישי הצה"לי 170001, ובכך היה לחייל הראשון שחוייל לאחר מותו (הספרות 17 בתחילת המספר האישי מעידות על חיול לאחר המוות).
מבצע דני, המבצע לכיבוש לוד ורמלה ולהרחבת הפרוזדור לירושלים נקרא על שמו. המשורר חיים גורי שהכיר את מס, הקדיש את שירו "הנה מוטלות גופותינו" "לדני וחבריו". אביו ייסד לזכרו את סדרת הספרים "ספריית דני למדע פופולרי", בה יצאו 84 ספרים בענפי מדע שונים.
לימים סיפרה חברתו, אתי לכוביצקי-גריף, כי דני מס הציע לה נישואים שעות ספורות לפני יציאתו לדרכו האחרונה עם מחלקת הל"ה.
אחיו, יונתן מס, היה מדען וחתן פרס ביטחון ישראל.
הקרב על קרפלד
הקרב על קרפלד הוא קרב שהתחולל ב-23 ביוני 1758 בין הצבא הפרוסי-הנובראי והצבא הצרפתי במהלך מלחמת שבע השנים.
את הצבא הפרוסי-הנובראי הוביל הדוכס פרדיננד, ומולו עמד הצבא הצרפתי בפיקוד לואי, רוזן קלרמונט. הצבא הפרוסי הסיג את הכוחות הצרפתיים אל מעבר לנהר הריין. כוחותיו של פרדיננד חצו את הנהר, ואיימו להתקיף את הצבא הצרפתי.
קלרמונט שזה עתה קיבל את הפיקוד על הצבא, השתדל להשיג יתרון על פני פרדיננד המאיים, והורה לחייליו לתפוס קו הגנתי לאורך הנהר, המהווה מכשול טבעי, דבר שיתן לחייליו יתרון בקרב.
חייליו של פרדיננד תקפו את צידו השמאלי של המחנה הצרפתי במהלך ארוחת הצהרים, כשמפקדם לא היה מוכן למתקפה, דבר שגרם לכך שהגדוד השמאלי נתפס בעודו אינו מוכן. עם זאת מפקד הגדוד לא איבד את עשתונותיו והורה על נסיגה, כך שיחסית הצבא הצרפתי יצא בנזקים קלים.
לאחר המפלה, קלרמונט התפטר מתפקידו כמפקד הצבא, והוחלף על ידי לואי ז'ורז' אראזם דה קונטאד.
סמל גיברלטר
סמל גיברלטר הוא שלט אצולה שהוענק לגיברלטר לראשונה עם הרשאה מלכותית בטולדו, ב-10 ביולי 1502, על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה בתקופת השלטון הספרדי על גיברלטר. שלט האצולה מורכב ממגן ותיאור של מבצר בעל שלושה מגדלים אדומים מעל מפתח מזהב התלוי מהפתח הקדמי של המבצר.
עיצובו של הסמל
שלט האצולה מתואר בהרשאה המלכותית של המלכה איזבלה הראשונה כך:
הסמל הוא שלט אצולה הכולל מגן הצבוע בשני השלישים העליונים בלבן (ארז'ן) ובתוכו מתוארת טירה אדומה בת שלושה מגדלים. השליש התחתון צבוע אדום (גולס) ובמרכזו תלוי מפתח בצבע זהב (אור) אשר תלוי ממרכז הטירה.
שלט האצולה של גיברלטר יונק את שורשיו מההרלדיקה של ממלכת קסטיליה, הממלכה הגדולה והחשובה ביותר בספרד של ימי הביניים, בה הייתה המלכה איזבלה הראשונה. בפתיחה להרשאה המלכותית לשלט האצולה של גיברלטר נאמר כך:
הרעיון שגיברלטר היא המפתח לספרד או לים התיכון מקורו עוד לפני הכיבוש הספרדי. על ממשיכיו של המפקד המוסלמי ברברי טאריק בן זיאד, שפלש לספרד דרך גיברלטר בשנת 711, נאמר שהם אימצו את הסמל של המפתח בעת שהתיישבו בגרנדה.
השימוש כיום
כיום, שלט האצולה הרשמי הנמצא בשימוש אצל ממשלת גיברלטר מורכב משלט האצולה המקורי בתוספת מוטו:Montis Insignia Calpe, שמשמעותו "הסמל של הר הצוק" (Mons Calpe היה השם הלטיני של צוק גיברלטר בפי הרומאים) שניתן על ידי המכללה להרלדיקה בשנת 1836 במטרה להנציח את המצור הגדול על גיברלטר שהתרחש בשנים 1779-1783. זהו שלט האצולה העתיק ביותר הנמצא כיום בשימוש בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים, והיחיד במינו בשל העובדה שזהו הסמל המגן היחיד שמקורו בתקופה שלפני שלטונה של בריטניה הקולוניאלית במקום.
הסמל שונה מהחותם הרשמי של גיברלטר המכיל את צוק גיברלטר ולפניו ספינה שטה. לא ידוע מתי נוצר החותם הרשמי. החל משנת 1982 שימש הסמל גם כדגל גיברלטר וכן כדגל מושל גיברלטר. סמל ממשלת גיברלטר זהה לסמל הממלכה המאוחדת עם סמל גיברלטר בתחתיתו.
חוזה לורל
חוֹזה פָאצְיאנו לוֹרֶל וְגַרְסִיָּה (טאגאלוג: José Paciano Laurel y García) היה מדינאי ושופט פיליפיני אשר כיהן כנשיא הפיליפינים בין 1943 ל-1945 במסגרת ממשלת בובות של האימפריה היפנית במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
ממשלו של לורל החל מתערער לאחר קרב לייטה בעוד ארצות הברית החלה לכבוש מחדש את הפיליפינים מידי הכובשים היפנים. ממשלו הסתיים לגמרי עם כניעת האימפריה היפנית ומספר שנים לאחר מותו, במהלך שנות השישים, הוכר לורל כנשיא לשעבר של הפיליפינים, תואר שנשלל מידיו קודם לכן עקב מעורבותו במלחמת העולם השנייה לצד יפן.
ביוגרפיה
לורל נולד וגדל בעיירה טאנואן מדרום למנילה. אביו שירת בצבא הקולוניאלי הפיליפיני של הרסטורציה הספרדית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 עד אשר מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים הביאה להשתלטותה של ארצות הברית על הארכיפלג.
לורל הצעיר קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הפיליפינים בשנת 1915 והשלים תואר שני במשפטים בשנת 1919 לפני שקיבל תואר דוקטור למשפט אזרחי מאוניברסיטת ייל בארצות הברית בשנת 1920. הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לסנאט הפיליפיני בשנת 1925, כיהן שם עד שהתמנה לשופט משנה של בית המשפט העליון בשנת 1936.
מלחמת העולם השנייה
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, והתקיפה היפנית שלאחר מכן על הפיליפינים עם תחילת המערכה באוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, לורל נשאר במנילה; בעוד נשיא חבר העמים הפיליפיני - שפעל תחת חסות אמריקאית - מנואל קויזון, נמלט לארצות הברית.
לורל הציע את שירותיו ליפנים, והודות לביקורתו על שלטון ארצות הברית בפיליפינים, היפנים נענו לו בביטחון כי לא יבגוד בהם למען האמריקאים. לורל מילא סדרה של תפקידים מרכזיים בשנים 1942–1943, והגיע לשיאו בבחירתו כנשיא בשנת 1943, למעשה בתוך ממשלת בובות יפנית. פעמיים באותה שנה נורה על ידי לוחמי גרילה פיליפינים שנאבקו בממשלת הבובות שהנהיג ובצבא הכיבוש היפני, אך הוא הצליח להתאושש מניסיונות ההתנקשות. ממשלו של לורל הסתיים עם כניעת האימפריה היפנית. ביולי 1946 הוא הואשם בעשרות סעיפי בגידה, אך הוא מעולם לא הועמד למשפט; הוא נכלל בחנינה כללית שהצהיר הנשיא מנואל רוקסאס באפריל 1948.
אחרי המלחמה
לורל היה המועמד של המפלגה הלאומנית לנשיאות הרפובליקה של הפיליפינים בשנת 1949, אך הוא נוצח על ידי הנשיא המכהן, אלפידיו קווירינו, המועמד של המפלגה הליברלית. לורל נבחר לסנאט בשנת 1951, ועזר לשכנע את רמון מגסיי, שר ההגנה דאז, לנטוש את הליברלים ולהצטרף למפלגת הלאומנים.
כשמגסיי כיהן כנשיא העמיד את לורל בראש משלחת דיפלומטית שב-1955 ניהלה משא ומתן להסכם לשיפור היחסים הכלכליים עם ארצות הברית. לורל פרש מהחיים הציבוריים בשנת 1957 ונפטר שנתיים אחר כך.
חוזה פריז (1900)
חוזה פריז (בצרפתית: traité de Paris) הוא חוזה שנחתם ב-27 ביוני 1900 בין הרפובליקה הצרפתית השלישית ובין ממלכת ספרד בנוגע לחבל ריו מוני (בגינאה המשוונית המודרנית).
על פי החוזה, אזור ריו מוני נותר נקי מסכסוכים. ספרד קיבלה רק 26,000 קילומטרים רבועים, במקום ה-300,000 שהיא ביקשה בתחילה. בנוסף, צרפת קיבלה את זכות הראשונים לתביעת בעלות על השטח במקרה שהכוחות הספרדיים יחליטו לנטוש את האזור.
חיים בן יאיר
חיים בן יאיר (1911–1998) היה סוחר, מנהל חשבונות, פעיל ועד העדה הספרדית בתל אביב וחלוץ גואלי הקרקעות של חבל אשכול בנגב.
ביוגרפיה
נולד בח'אן יונס שבעזה בערב סוכות 1911 (ה'תרע"א) לג'נטיל ולאברהם בן יאיר. אמו הייתה בתו של הרב נחמן בטיטו, ואביו היה סוחר אמיד שעסק בייבוא ויצוא תוצרת חקלאית למדינות רבות, ובעל בתים ושטחים רבים בח'אן יונס, בן למשפחה שמוצאה במצרים, לשם הגיעה מאזור הבלקן שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1930 סיים לימודי הנהלת חשבונות בבית הספר "שיעורים למסחר" בירושלים. לאחר שהתייתם מאביו בשנת 1932, עברה משפחתו לירושלים, וכדי לסייע לאמו בפרנסת המשפחה, המשיך לעסוק בעסקי המסחר של אביו, בעיקר בייבוא ויצוא סחורה חקלאית. למרות המעבר לירושלים, משפחתו ביקרה מדי תקופה בח'אן יונס כדי לפקח על הנכסים שברשותה, וכך החל חיים להכיר שייח'ים בדואים מאזורי הנגב, צפון סיני ועבר הירדן. בתקופה שלאחר מעבר המשפחה לירושלים, הציעו לו בדואים מאזור הנגב לרכוש מהם קרקעות. הוא נענה להצעות בחיוב, ורכש אדמות רבות באזורים הסמוכים לעזה, וחלקות אדמה גדולות באזור הנגב ובאר שבע.
בהמשך גייס משקיעים ורכש חלקות אדמה בשרון ובהר סמוך לבית לחם, שכיום שוכן עליו בית הספר הר גילה.
בשנת 1934 הושיב קבוצת פועלים יהודים על קרקע שרכש בסמוך לביר-שנק (באר צאלים), וכינה את היישוב "אבן יאיר". הפועלים התגוררו באוהלים, זרעו בשטח שעורה ופיתחו את האדמה לפעילות חקלאית. בתקופה זו קרן קיימת לישראל עדיין לא התעניינה בנגב, וחיים הציע לה להקים על השטחים שקנה שורה של מושבות עבריות בין עזה לברר שבע, שיהיו מיועדות לחקלאים, אולם היא התעלמה מהצעתו, ולבסוף היישוב שהקים לא שרד.
לאחר הקמת מדינת ישראל, פנה בשנת 1949 אל פקידים בכירים ושרים בממשלה, והציע להעמיד לרשות המדינה הצעירה את קשריו עם ערביי ארץ ישראל והמדינות הקרובות, אולם הצעתו נדחתה ולא נענתה.
מלבד גאולת קרקעות, עסק במשך חייו בתיווך נדל״ן וכפעיל בוועד העדה הספרדית בתל אביב, ושלט בשפות עברית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, לאדינו, ספרדית, גרמנית, ערבית ספרותית ומספר ניבים של ערבית מדוברת.
עם סיום מלחמת ששת הימים בשנת 1967, נסע לבקר במקום לידתו, ח'אן יונס, והתקבל שם בכבוד רב.
הלך לעולמו בשנת 1998.
ארכיונו היווה בסיס ל"מוזיאון בן יאיר לתולדות גאולת אדמות הנגב", שהוקם לזכרו בקיבוץ גבולות.
חואן אורלנדו ארננדס
לפי כן היה נשיא הקונגרס של הונדורס (ראש הקונגרס) בין ינואר 2010 ליוני 2013, כאשר קיבל רשות מהקונגרס להיעדר מכל מחויבויותיו בקונגרס, כדי להקדיש את עצמו לקמפיין שלו לנשיאות המדינה.
ארננדס נחשד בשחיתות ובהונאת בחירות, ובשיתוף פעולה עם סוחרי סמים שהבריחו כמויות גדולות של קוקאין לארצות הברית. ב-21 באפריל 2022 הוא הוסגר לארצות הברית, שם יעמוד למשפט על סחר בסמים במשך עשרות שנים כדי לקדם את הקריירה הפוליטית שלו.
ביוגרפיה
ארננדס נולד בגרסיאס, הונדורס. הוא היה הילד ה-15 מתוך 17 ילדים של הוריו. אחיו חואן אנטוניו ארננדס, המכונה טוני, מכהן כחבר הקונגרס הלאומי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של הונדורס במדעי החברה והחוק ולמד משפטים, והיה נשיא איגוד הסטודנטים 1988–1989. הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הוסמך כעורך דין ונוטריון.
הוא היה איש עסקים בעסקי הקפה בעיר הולדתו, ובתעשיית הרדיו והטלוויזיה, והיה בעלים של בתי מלון. התפרסם בהונדורס כשהמנהיג הליברלי רפאל פינדה פונסה כינה אותו כנער שזכה לחינוך עלוב. ארננדס, שייצג את מחוז למפירה בקונגרס מאז שנת 2001, נבחר לנשיא הקונגרס הלאומי, שבו למפלגה הלאומית היה רוב נוח, ב-21 בינואר 2010, ונכנס לתפקידו כעבור ארבעה ימים.
קדנציה ראשונה כנשיא
בנובמבר 2012 התמודד ארננדס בבחירות מקדימות נגד ריקרדו אלברס לבחירת מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות בשנת 2013, וניצח בבחירות. אלברס הצהיר פומבית כי הייתה הונאה בבחירות, ודרש ספירה חוזרת של הקולות, אך בית הדין העליון לבחירות (TSE) דחה את עתירתו.
בסקר שנערך במאי 2013 ניצב ארננדס במקום השלישי בין המתמודדים לנשיאות עם 18% מהקולות. הוא החל את מסע הבחירות לנשיאות בחודש יולי 2013 בקמפיין שדרש שהצבא יפטרל ברחובות. הוא טען כי יריבתו הגדולה קסיומרה קסטרו רוצה לסלק את המשטרה צבאית, שכבר הייתה אז בשתי הערים הגדולות של הונדורס. הוא זכה בבחירות, לאחר שניצח את קסטרו בפער של כ-250 אלף קולות.
לאחר הבחירות דיווח ארננדס כי בחשבונות של המפלגה הלאומית נמצאו כ-140 אלף דולר שהתקבלו מחברות שקשורת לסקנדל של הביטוח הלאומי של הונדורס (IHSS) שנכנסו לקופת הקמפיין שלו.
קדנציה שנייה כנשיא
החוקה של הונדורס מאפשרת רק תקופת כהונה אחת כנשיא, אך למרות זאת ועל אף ההתנגדות, ב-15 בדצמבר 2016 החליט בית הדין העליון של הבחירות ברוב של שני קולות כנגד אחד, לאפשר לארננדס לרוץ לקדנציה נוספת ולהשתתף בבחירות הפנימיות למועמדי המפלגה הלאומית לנשיאות. החוקה אף מאפשרת לבטל אזרחות של מי שמקדם שינוי בחוק כדי לאפשר את בחירתו מחדש, אולם המפלגה הלאומית, שגם שולטת בקונגרס, טענה כי פסיקת בית המשפט העליון בשנה שלפני כן מאפשרת לו להתמודד לקדנציה שנייה. מנגד, המפלגה הליברלית שבאופוזיציה טענה כי אין בידי בית המשפט הסמכות לקבל החלטות כאלה. ארננדס הוכרז כזוכה בבחירות לנשיאות ברוב דחוק של כ-1.5% מכלל המצביעים, ב-16 בדצמבר, לאחר קמפיין שספג ביקורת רחבה כהונאה. הוא החל את כהונתו השנייה כנשיא הונדרוס ב-27 בינואר 2018.
במהלך הבחירות שנערכו בנובמבר 2017 הוביל לפי ספירת רוב הקלפיות דווקא יריבו סלבדור נסראללה, ממוצא פלסטיני, אבל אז הופסקו העדכונים. לאחר ימים של חוסר ודאות נמסרו התוצאות הרשמיות, ולפיהן דווקא ארננדס היה המנצח. בתום הבחירות נערכו הפגנות סוערות בהונדרוס, אחרי שגופי הפיקוח הבינלאומיים דיווחו על שחיתות בבחירות שבהן זכה ארננדס בפער זעיר. משקיפים מטעמם תבעו עריכת בחירות חוזרות לנשיאות. לפי נתוני ארגוני זכויות אדם שפורסמו ב"ניו יורק טיימס", לפחות 22 בני אדם נהרגו בידי כוחות הביטחון שדיכאו את ההפגנות.
ביקוריו בישראל
בשנת 2018 הוזמן על ידי שרת התרבות מירי רגב (הליכוד), להדליק משואה בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל. בעקבות הביקורת הציבורית על כך הוא ביטל את השתתפותו.
ב-1 בספטמבר 2019 הגיע לביקור בישראל על מנת לחנוך את המשרד המסחרי בירושלים.
ב-24 ביוני 2021 הגיע לביקור בישראל, שם פגש את ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט ושוחח איתו. לאחר פגישתם, נפגשו השניים עם שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, ושרי החוץ והנשיאות של הונדורס וכן ראש רשות המיסים של הונדורס ואיתם הם חנכו את שגרירות הונדורס בירושלים.
מחאות נגד שחיתות
הונדורסים, הן בהונדורס והן מחוצה לה, מחו נגד השחיתות בהונדורס, לכאורה על ידי ממשלת ארננדס, כמו גם על ידי הרשות השופטת, הצבא, המשטרה וגורמי ממשל ציבורי אחרים, בדרישה לשים קץ למה שהם אומרים שהוא גנבת הכספים וכספי הציבור; למשל, מעילה של IHSS, המוסד לביטוח לאומי בהונדורס. בחודש מאי 2015, גילה רדיו "גלובו" מסמכים שלכאורה הראו כי המפלגה הלאומית קיבלה כסף רב מחברות לא קיימות באמצעות חוזים מזויפים שהוענקו על ידי IHSS כאשר הוא נוהל על ידי מריו סלאיה. החוזים אושרו על ידי הקונגרס כאשר ארננדס היה נשיאו ואת ועדת מימון המפלגה הנהיגה אחותו, הילדה ארננדס. ארננדס הודה כי קמפיין הבחירות שלו קיבל כסף מחברות קשורות לשערורייה, אך הכחיש כל קשר אישי למעשי השחיתות. ביוני 2015 מינה ארננדס ועדה שתחקור את סיבת השחיתות.
פרשת מינוי אחותו לשרה בממשלה
על פי סוכנות המודיעין המרכזית של ארצות הברית (ה-CIA), מונתה הילדה אחותו של ארננדס למזכירת המדינה לתקשורת ואסטרטגיה, אך לשאלת עיתונאי הכחיש זאת ארנדדס, וטען שאחותו היא רק מעין "שרה מייעצת" ואין לרשותה תקציב ממשלתי. ב-2 בינואר 2016 פרשה הילדה מתפקידה בממשלה, ובדצמבר 2017 נהרגה בהתרסקות מסוק.
לאחר הנשיאות
הוא עזב את תפקידו בינואר 2022, עם השבעת מחליפתו, ובאותו יום הושבע כנציג הונדורס בפרלמנט המרכז אמריקני.
נטליה קלי
ראשית חייה
קלי נולדה בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית, היא בתו של איש עסקים אמריקאי עם שורשים אוסטרים ואיריים ואם מברזיל. היא עברה לאוסטריה מארצות הברית בגיל שש, בשנת 2000. קלי התחילה מגיל צעיר להתעסק במוזיקה. בשנת 2004, בגיל עשר, הייתה חברה באופרת הילדים בהפקה של In 80 Tagen um die Welt (ברחבי העולם ב-80 יום) בתיאטרון הממלכתי של באדן. בנוסף, בשנת 2004, קלי הגיעה למקום השני בתוכנית הטלוויזיה Österreichischer Rundfunk (ORF), Kiddy Contest, בדואט עם מנואל גוטלב. בשנים שלאחר מכן, קלי השתתפה במספר תחרויות כולל פרימה לה מוזיקה במוזיקה קלאסית.
קריירה
ב-15 בפברואר 2013, קלי התחרתה בתחרות הבוחרת את נציג המדינה לתחרות האירוויזיון, Österreich rockt den Song Contest, ניא התמודדה עם השיר שלה "Shine". בסיום ההצבעה, קלי קיבלה 32 נקודות מההצבעת חבר המושבעים, ו-38 נקודות מההצבעה טלפונית מהקהל בבית, סך הכל זכתה ב-70 נקודות ובכן נבחרה לייצג אוסטריה באירוויזיון במאלמה, שוודיה.
קלי התמודדה בחצי הגמר הראשון של התחרות שנערך ב-14 במאי 2013, עם זאת, קלי לא העפילה לגמר כשהיא מדורגת במקום ה-14 מתוך 16 מדינות עם 27 נקודות סך הכל.
אלבום הבכורה שלה יצא לאור ב-12 באפריל 2013.
זכרונותיה של גיישה
זכרונותיה של גיישה (באנגלית: Memoirs of a Geisha) הוא רומן מאת הסופר ארתור גולדן שנכתב בשנת 1997. הסיפור מספר על חייה של גיישה מפורסמת - ניטה סאיורי (צ'יו) ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה. הספר הופק לסרט קולנוע באותו שם בשנת 2005 בבימויו של רוב מארשל ובכיכובה של ג'אנג דזה יי.
עלילה
בשנת 1929 בכפר הדייגים העני יורואידו שביפן, מוכר אביהן של צ'יו ואחותה הגדולה סאצו את בנותיו למר טנקה, בשל עוני. הבנות מגיעות לקיוטו. סאצו נמכרת לעבודה בזנות, ואילו צ'יו, בעלת העיניים הנדירות, נמכרת לאוקייה (בית הארחה) שמנוהל בידי ה"אמא" שאחראית לחשבונות ולתשלומים שמגיעים על התארחות הגיישות במקומות אליהן הוזמנו. באוקייה נתקלת צ'יו בגיישה בשם הצמומו, שהייתה פופולרית, ומעמדה באוקייה היה גבוה כיוון שהיא הייתה מקור הפרנסה היחיד. צ'יו משמשת כמשרתת פשוטה באוקייה ותוך כדי לומדת את רזי מקצוע הגיישה, אך הצמומו מתנכלת לה בשל קנאתה ביופייה הנדיר, וחותרת לסלקה מגיון (אזור בתי התה, בו הגיישות מצאו פרנסתן). כתוצאה מכך קטנים סיכוייה של צ'יו לסיים את ההכשרה בתור גיישה. במקביל הצומומו, המנסה ללא הרף לסלק את צ'יו מדרכה, גורמת לה, בתחבולות שונות, ולבסוף מצליחה לעורר את חמתה של האמא. לימודיה של צ'יו מופסקים לחלוטין ונראה כי היא תהייה משרתת עד סוף ימיה.
כאשר הגיע צ'יו לנקודה הנמוכה בחייה בה היא מרגישה מובסת ומושפלת, מתרחש מפגש מקרי ברחוב עם היושב ראש, דבר המפיח בה תקווה ורצון להמשיך בהכשרתה, כי רק כך היא תזכה לראותו שוב ולהיות בקרבתו. כעבור מספר חודשים, נכנסת דמותה של מאמאהה לחיה של צ'יו, אשר לוקחת את צ'יו להיות אחותה הקטנה. מאמהה מתערבת עם ה"אמא" של האוקייה אשר בו צ'יו מתגוררת, כי היא מסוגלת להפוך את צ'יו לגיישה המבוקשת ביותר ביפן ושתוכל לשלם את כל חובותייה לאוקייה עד גיל 20. אמא נענית לאתגר וכעת על מאמאהה ללמד את צ'יו שכעת נקראת סאיורי את כל רזי המקצוע בחודשים ספורים. בהתלמדותה של סאיורי היא נאלצת לעבור מכשולים רבים אשר על רובם אחראית הצמומו אשר לוקחת את פמפקין (חברתה של סאיורי) לאחותה הקטנה וכעת מטרתה הייתה גם לקדם את פמפקין ולהפוך אותה לגיישה מצליחה. הצמומו אכן מצליחה להשיג את מבוקשה, הצמומו גרמה לכך שסאיורי נאלצה להפסיק לבקר בבתי תה ובמסיבות ופמפקין שהפכה למתלמדת המוצלחת של החודש בקרוב הולכת להפוך לבת אוקייה רשמית. מאמהה שנאלצת לחשוב על תוכנית שתגרום לסאיורי להפוך לגיישה מוצלחת בדיוק כמו שהבטיחה לאמא. מהר מאוד היא נזכרת בקרב על המיזואגה שלה (בתוליה) בין דוקטור סרטן לגנרל אחר היא מבינה שדרכה היחידה של סאיורי להפוך לגיישה מוצלחת היא לקיים קרב על המיזואגה של סאיורי בין שני גברים להוטים, דוקטור סרטן ונובו ידידו של יושב הראש. וגם הפעם סאיורי ומאמאהה נאלצות לעבור את המכשולים המציבים להם הגורל (או הצמומו) ולבסוף סאיורי מוכרת את הבתוליה לדוקטור סרטן במחיר של 15000 ין שאז נחשב לגבוה ביותר מאז מחיר בתוליה של מאמאהה. בעקבות אירועי המיזואגה מחליטה אמא כי היא רוצה לאמץ לביתה את סאיורי ולא את פמפקין מה שגורם להצמומו להיות בעמדה נחותה מסאיורי באוקייה ועכשיו והיא אינה יכולה להתנכל על סאיורי בקלות כמו קודם.
כאשר סאיורי חוגגת את שנתה ה-18 והופכת לגיישה אמא מחליטה כי היא צריכה דאנה (דאנה בעצם לוקח גיישה לפילגשתו ודואג לכלכלתה- חובתיה תשלומים וכו) נובו מעוניין להיות הדאנה של סאיורי אבל היא אינה רוצה דאנה אשר היא מרגישה כלפיו ידידות. לכן מאמאהה משכנעת את אמא לקחת את הגנרל להפוך לדאנה של סאיורי. סאיורי אינה אוהבת אף אחד מאותם גברים עליהם היא נקשרת במהלך הספר ובכולו היא מתארת את אהבתה כלפי היושב ראש אשר בכלל לא זוכר אותה. המלחמה מחריפה אומנם בהתחלה כולם חשבו שהמלחמה תימשך חודשים ספורים, אולם המלחמה ממשיכה חודשים רבים. בזכות הדאנה של סאיורי האוקייה שלה מצליחה להתמודד עם החוסרים שבאים בעקבות המלחמה והם אינם מרגישים בחוסר עד שהמשטרה הצבאית מחרימה את רכושם. אך זו היא אינה הבשורה המרה היחידה איתה נאלצת סאיורי להתמודד איתה הממשלה החליטה על סגירת בתי התה ואזורי הגיישות וכעת סאיורי נאלצת למצוא מקום מבטחים עבורה. הדאנה שלה מואשם בסעיפים חמורים בבית המשפט וכל קמצוץ השפעה אשר היה לה נעלמו לכן היא נאלצת לחפש גבר שיעזור לה לברוח מהגורל המר של עבודה במפעל.
לאורך הספר מתארת צ'יו, לימים סאיורי, את תחושותיה וחוויותה בתור גיישה באמצע המאה ה-20, על כל מה שכרוך בלהיות גיישה ונותנת הצצה לקורא אל חייהן הסודיים של הגיישות.
תביעה
לאחר פרסום המהדורה היפנית של הרומן, ארתור גולדן נתבע על הפרת חוזה והשמצת דמות על ידי מינקו איוואסאקי, גיישה בדימוס שהוא ראיין לקבלת מידע רקע בזמן כתיבת הרומן. התובעת טענה שגולדן הסכים לשמור על אנונימיותה, אם תספר לו על חייה כגיישה, בשל קוד השתיקה המסורתי לגבי לקוחותיהם. עם זאת, גולדן מנה את איוואסאקי כמקור בתודותיו לרומן, מה שגרם לה להתמודד עם תגובה חמורה, עד כדי איומי מוות. להגנתו, ארתור גולדן השיב כי היו לו קלטות של שיחותיו עם איוואסאקי. בסופו של דבר, בשנת 2003, המוציא לאור של גולדן הגיע לפשרה עם איווסאקי מחוץ לבית המשפט תמורת סכום כסף שלא פורסם.
בחירות בארצות הברית
בחירות בארצות הברית נערכות עבור פקידי ממשל ברמה הפדרלית, המדינתית והמקומית. ברמה הפדרלית, ראש המדינה הלא הוא הנשיא, נבחר בעקיפין על ידי תושבי כל מדינה, באמצעות חבר אלקטורים. כיום, אלקטורים אלה כמעט תמיד מצביעים בהצבעה עממית של מדינתם. כל חברי המחוקקים הפדרליים, הקונגרס, נבחרים ישירות על ידי תושבי כל מדינה. ישנן משרות רבות שנבחרות ברמת המדינה, כאשר לכל מדינה יש לפחות מושל או מחוקק נבחר אחד. ישנם גם משרדים נבחרים ברמה המקומית, במחוזות, ערים, עיירות, עיירות, מחוזות משנה וכפרים; כמו גם למחוזות מיוחדים העשויים לעבור את גבולות המחוז והעירייה. על פי מחקר של מדענית המדינה ג'ניפר לולס, היו 519,682 נבחרי ציבור בארצות הברית נכון לשנת 2012.
בעוד שחוקת ארצות הברית אכן קובעת פרמטרים לבחירת פקידים פדרליים, החוק המדיני, ולא הפדרלי, מסדיר את מרבית היבטי הבחירות בארצות הברית, כולל פריימריז, זכאותם של הבוחרים (מעבר להגדרה החוקתית הבסיסית), ניהול כל מערך הבחירות בכל מדינה, כמו גם ניהול הבחירות המדינתיות והמקומיות. כלל הבחירות - הפדרליות, המדינתיות והמקומיות - מנוהלות על ידי המדינות הבודדות.
הבחירות לנשיאות
הבחירות לנשיאות ארצות הברית מתקיימות אחת לארבע שנים, תמיד ביום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, ברציפות מאז שנת 1792. למעשה, באותו יום שלישי בחודש נובמבר מתקיימות בארצות הברית בחירות כלליות בכל שנה, ופעם בארבע שנים הבחירות הן גם לנשיאות. בשאר השנים הבחירות הן לסנאט (בכל שנה זוגית, לשליש מחברי הסנאט), לבית הנבחרים (בכל שנה זוגית), וכן לתפקידים של מושלי מדינות, בתי מחוקקים של המדינות, ותפקידים נוספים במדינות, טריטוריות וערים, לפי הצורך. בשנה שבה יש בחירות לנשיאות, מתמודדים במקביל זוגות של מתמודדים, האחד למשרת הנשיא והשני למשרה של סגנו. המצביעים בוחרים בזוג מתמודדים, שניהם מאותה המפלגה. אף על פי שבארצות הברית רשומות עשרות מפלגות (בבחירות לנשיאות של 2012 התמודדו מועמדים מעשרים מפלגות שונות ועוד עשרות עצמאיים) – החל משנת 1853, כיהנו רק נשיאים שהשתייכו לאחת משתי המפלגות הראשיות: המפלגה הרפובליקנית, והמפלגה הדמוקרטית.
למעשה המצביעים אינם בוחרים את הנשיא ואת סגנו באופן ישיר, אלא בוחרים בנציגים הנקראים "אלקטורים", אשר מתכנסים בחודש דצמבר כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו. בגלל שיטת הבחירות המיוחדת לארצות הברית, שתפורט להלן, בבחירות של 2012 למשל היו רק לשישה זוגות מועמדים אפשרות תאורטית לזכות בתפקידים. השיטה גם מאפשרת תוצאה של הבחירות, שהיא נדירה אך לא תאורטית (ואכן קרתה חמש פעמים בהיסטוריה, לאחרונה בשנת 2016), כך שיכולים להיבחר באופן חוקי נשיא וסגן-נשיא שקיבלו פחות קולות של מצביעים, בכל ארצות הברית, מאשר קיבלו יריביהם.
הבחירות לבית הנבחרים
הבחירות לנציגים נערכות אחת לכל שנה בעלת מספר זוגי, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון שחל בחודש נובמבר. המפלגות הגדולות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים. הכללים לגבי מועמדים עצמאיים שונים ממדינה למדינה. לרוב נבחרים נציגי המדינה בשיטה רובנית פשוטה, לפיה המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של הקולות במחוזו זוכה במשרה. יוצאת דופן היא לואיזיאנה המשתמשת בשיטה בת שני סיבובים אם אף אחד מן הנציגים לא קיבל רוב מן הקולות הכשרים. מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לשוב ולאיישם.
לכל מדינה ממדינות ארצות הברית ישנו ייצוג בבית הנבחרים, שהוא יחסי למספר תושביה, אך כל מדינה זכאית לפחות לנציג אחד. מדינות הזכאיות על פי גודל אוכלוסייתן ליותר מחבר אחד בבית מחולקות למחוזות בחירה, הבוחרים את חבר בית הנבחרים. לאחר כל מפקד מחולקות המדינות למחוזות על פי תוצאות המפקד, על אף שהמדינה רשאית לשרטט את גבולות מחוזותיה בכל עת על פי צרכיה. כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות בלתי מפלגתיות. על גבולות המחוזות לאפשר ייצוג שווה לאוכלוסייה, ושרטוט הגבולות באופן שרירותי (Malapportionment) נקבע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתי.
הבחירות לסנאט
הסנאטורים נבחרים על ידי אזרחי המדינה שלהם. כמעט בכל המדינות נערך סיבוב בחירות אחד לתפקיד ומנצח זה שזכה במירב הקולות (לאו דווקא רוב מוחלט). בכמה מדינות נערכים שני סיבובי בחירות, במקרה שלא היה מועמד שזכה ברוב מוחלט בסיבוב הראשון. סנאטור שנבחר יכהן עד תום כהונתו, מותו או התפטרותו אלא אם כן יחליט הסנאט ברוב של שני שלישים להרחיקו. במקרה שמתפנה מקום בסנאט כתוצאה ממוות, התפטרות או הרחקה קובע התיקון השבעה עשר לחוקה כי מושל המדינה ימנה סנאטור באופן זמני עד שייערכו בחירות מיוחדות (בדרך כלל במועד הבחירות הבא). סנאטור שנבחר בבחירות מיוחדות ישלים את הזמן שנותר משש שנות הכהונה המקורית.
הבחירות המקומיות
לשם הנוחות, במדינות רבות הבחירות המקומיות נערכות בשנים זוגיות ביחד עם הבחירות הפדרליות. לעומת זאת בחלק קטן מהמדינות קיימת הפרדה מסוימת בין הבחירות הפדרליות לבחירות המקומיות כך שחלק מהבחירות נערכות בשנים אי-זוגיות - וירג'יניה וניו ג'רזי הן המדינות היחידות בהן מתקיימות בחירות בכל שנה.
הצבעה בארצות הברית
לצד הליך הצבעה סטנדרטי (ידוע גם כהליך הצבעה מסורתי), כלומר הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה, יש בארצות הברית מגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים. את הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים – הצבעה מוקדמת, הצבעת נפקדים והצבעה בדואר.
בשונה מרוב הדמוקרטיות בעולם, בארצות הברית אין מנגנון בחירות מרכזי אחד. הואיל ומדובר בפדרציה יש לכל מדינה עצמאות רבה בקביעת כללי ההצבעה בבחירות בתחומה. לכן, יש הבדלים ניכרים בהליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים בין מדינה למדינה ולעיתים גם בתוך אזורים שונים במדינה עצמה וההיסטוריה של התפתחות הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים שונה ממדינה למדינה.
הצבעה בקלפי
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע. בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית. יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני הראשון בנובמבר. הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
במדינות רבות, ובהן ניו יורק, ניו ג'רזי, הוואי, קנטקי ואוהיו, נחשב יום הבחירות כיום שבתון. במדינות אחרות, אך לא בכולן, ניתנת לעובדים הזכות לצאת על חשבון זמן העבודה ולהצביע. ציר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קונירס, הציע להפוך את יום הבחירות לחג לאומי, בשם יום הדמוקרטיה. על פי ההצעה, בכל יום בחירות פדרלי יהנו העובדים מפגרה, כדי לאפשר להם להצביע, לאייש נקודות קלפי, ולהגביר את המודעות לדמוקרטיה.