cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרטת המלחמה הסובייטית (פארק טרפטו)
תיאור האנדרטה
בקצה הרחבה המרכזית הוקם תל מלאכותי ועליו הפסל המרכזי של האנדרטה, בגובה 12 מ' ובמשקל 70 טון, של הפסל הסובייטי יבגני ווצ'טיץ'. הפסל נקרא "המשחרר", והוא מציג חייל של הצבא האדום האוחז בידו האחת חרב, בידו השנייה בילדה גרמניה, ודורך על צלב קרס שבור. ההשראה לפסל הייתה החייל הסובייטי ניקולי מאסאלוב (Nikolai Masalov; 1922–2004), אשר ב-30 באפריל 1945, במהלך הקרב על ברלין מצא ילדה גרמניה שתעתה בדרכה ליד כיכר פוטסדאם - סיפור שבמשך שנים ארוכות נטען כי הומצא על ידי התעמולה הסובייטית, אך מסמכים מאשרים את מהימנותו. בתחתית האנדרטה נמצא חדר מעוטר בפסיפסים בו מונחים בדרך כלל זרי הזיכרון. בשנת 2003 נלקח הפסל המרכזי לשחזור באי ריגן והוצב מחדש ב-4 במאי 2004.
אפינגטון
אפינגטון (באנגלית: Upington) היא עיר בפרובינציית הכף הצפוני בדרום אפריקה. העיר ממוקמת על גדות נהר האורנג', ונוסדה ב-1873. העיר נקראת על שם סר תומאס אפינגטון, התובע הכללי וראש ממשלת מושבת הכף.
האדמה בסביבת העיר פורייה וידועה בעיקר בזכות הענבים, הצימוקים והיינות המיוצרים בה.
יחסי סרביה–צרפת
יחסי סרביה–צרפת הם יחסי החוץ בין סרביה לצרפת. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-18 בינואר 1879, בין הרפובליקה השלישית הצרפתית לממלכת סרביה. שתי המדינות חברות באו"ם, מועצת אירופה, שותפות לשלום, והארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). לאחר תקופת ניתוק קצרה שנגרמה על ידי הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999, כוננו מחדש היחסים הדיפלומטיים של צרפת עם סרביה (אז הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) ב-16 בנובמבר 2000. מאז 2006 סרביה משקיפה בארגון לה פרנקופוני.
בצרפת חיים בין 70,000 ל-100,000 אנשים ממוצא סרבי.
הביקור הרשמי האחרון של נשיא צרפת בסרביה התקיים ביולי 2019, אז יצא נשיא צרפת, עמנואל מקרון, לסרביה.
היסטוריה
לסרביה ולצרפת היסטוריה של יחסים כנים וחיוביים. אלה התערערו באופן דרסטי כתוצאה מהשתתפותה של צרפת בשנת 1999 בהפצצת נאט"ו על יוגוסלביה, ובמלחמת קוסובו, אולם הם השתפרו מאז שנת 2000. הקשר העתיק ביותר שתועד בין שני הצדדים היה נישואיהם של המלך הסרבי סטפן אורוש הראשון והלן מאנז'ו הצרפתית. המגעים החשובים הראשונים של הצרפתים והסרבים החלו רק במאה ה-19 כאשר סופרי המסעות הצרפתים כתבו לראשונה על סרביה. במאה ה-19, קאראג'ורג'ה, מנהיג המהפכה הסרבית, שלח מכתב לנפוליאון בונפרטה ובו הביע את הערצתו למנהיג הצרפתי, ואילו בפרלמנט הצרפתי נשא ויקטור הוגו נאום וביקש מצרפת לסייע לסרביה ולהגן על האוכלוסייה הסרבית מפני פשעים עות'מאניים. לאחר מכן התפתחו במהירות היחסים הדו-צדדיים, כך שהתושבים בסרביה ראו ב"צרפת האדירה" חברה גדולה, שיכולה הייתה להגן עליהם מפני העות'מאנים ובית הבסבורג. היחסים בין סרביה לצרפת המשיכו להשתפר עד מלחמת העולם הראשונה, אז הגיע "המאבק המשותף" נגד אויב משותף לשיאו כששתיהן היו חלק ממדינות ההסכמה. לפני המלחמה זכתה צרפת באהדת האוכלוסייה הסרבית על ידי בניית מסילות ברזל, פתיחת בתי ספר צרפתיים, קונסוליה ובנק צרפתי. כמה מלכים סרבים מתקופה זו למדו באוניברסיטאות בפריז, כמו גם חלק גדול מהדיפלומטים העתידיים. הסרבים נחשבו לפרנקופילים, מכיוון שכל הפעילויות הללו הרחיקו אותם מהאימפריות העות'מאנית והבסבורגית. הברית הסרבית-צרפתית עד שנת 1914 אף איימה על הנטייה המסורתית כלפי האימפריה הרוסית. עזרה הומניטרית וצבאית רבה נשלחה על ידי צרפת לסרביה במלחמת העולם הראשונה, כולל עזרה בפינוי ילדים, אזרחים וצבאיים בסוף המלחמה ותמיכה בכותרות העיתון הצרפתי. גם כיום פעולות אלו נותרות טבועות בתודעה הקולקטיבית של מספר גדול של סרבים. בשנת 1964, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וצרפת חתמו על הסכם סחר דו-צדדי בן 6 שנים, אשר סיפק ליוגוסלביה את אותם תנאי סחר שצרפת העמידה למדינו החברות ב-OECD שתורמות להמשך פיתוח היחסים היוגוסלביים עם הקהילה הכלכלית האירופית.
קוסובו
כאשר הכריזה קוסובו על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, צרפת הפכה לאחת המדינות הראשונות שהודיעה רשמית על הכרה בקוסובו הריבונית. בעקבות הדיווח בוויקיליקס, צרפת הבהירה כי סרביה לא יכולה להיכנס לאיחוד האירופי בלי להכיר בעצמאות קוסובו. צרפת השתתפה בהפצצת נאט"ו ביוגוסלביה ב-1999, שהביאה לממשל של האו"ם בקוסובו ואז לעצמאות קוסובו בסופו של דבר. בצרפת יש כיום 1,368 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בנאט"ו, כחלק מכוח קוסובו. במקור היו 7,000 חיילים צרפתים בכוח.
טריקי
אדריאן ת'וז (Adrian Thaws; נולד ב־27 בינואר 1968) הידוע בעיקר בכינוי טריקי (Tricky) הוא ראפר אנגלי. נחשב לאחד ממייסדי סגנון הטריפ הופ.
ביוגרפיה
טריקי נולד בשכונת־העוני נוֹל וֵסְט (Knowle West) בבריסטול באנגליה. אביו נטש את משפחתו עוד לפני שנולד ואימו מקסין קוויי (Maxine Quaye) התאבדה כשהיה בן 4 בלבד.
באמצע שנות ה-80 הצטרף לקהילת מוזיקאים בריסטולית בשם הוויילד באנץ' (The Wild Bunch, החבורה הפרועה), שמתוכה קמה בשנת 1987 להקת מאסיב אטאק. באותה תקופה זכה לכינוי טריקי קיד (Tricky Kid, ילד מוזר) או בקיצור טריקי. טריקי היה זמר אורח בשני האלבומים הראשונים של מאסיב אטאק - Blue Lines (1991) ו־Protection (1994).
בשנת 1995 טריקי הוציא את אלבומו הראשון, Maxinquaye שנקרא על־שם אימו. באלבום טריקי כתב את רוב השירים בעצמו אך שר יחסית מעט ורוב השירים בוצעו על ידי הזמרת מרטינה טופלי-בירד (Martina Topley-Bird), בת־זוגו באותה תקופה (לעיתים קרובות מופיעה בשמה הפרטי בלבד, מרטינה). האלבום זכה לביקורות משבחות ונחשב לחלוץ בסגנון הטריפ הופ, למרות שטריקי עצמו סלד מהגדרה זו.
בשנת 1996 הוציא תחת השם Nearly God אלבום עם זמרים אורחים רבים, ביניהם ביורק, טרי הול, וננה שרי. האלבום היה אפל יותר ואוונגרדי יותר מ־Maxinquaye, אך זכה גם הוא לביקורות טובות והצלחה מסחרית. מאוחר יותר באותה שנה חזר אל הכינוי טריקי את והוציא אתPre-Millenium Tension, אלבום אפל עוד יותר שבו שר יותר שירים בעצמו, אך עדיין בשיתוף מרטינה וזמרים נוספים. במהלך סיבוב ההופעות של האלבום הזה הגיע גם להופעה בתל אביב.
בשנת 1998 עבר להתגורר בניו יורק והוציא את Angels With Dirty Faces, אלבום עם צליל הרבה יותר חי ורוקיסטי מקודמיו; זה היה גם האלבום האחרון בשיתוף מרטינה. בשיר אחד באלבום התארחה הזמרת פי ג'יי הרווי. הביקורות על האלבום היו חלוקות - היו מבקרים שהיללו את הצליל החדש, והיו כאלה שהתאכזבו מכך שטריקי נוטש את המוזיקה השחורה.
ב־1999 הוציא את Juxtapose, אלבום שבו חזר לראפ מהזרם המרכזי. טריקי שר את רוב השירים בעצמו.
ב־2001 הוציא את Blowback, אלבום עם זמרים אורחים רבים, בהם אלאניס מוריסט, סינדי לאופר, אנתוני קידיס, ג'ון פרושיאנטה ואד קוולצ'יק מלהקת לייב.
ב־2003 הוציא את Vulnerable. ברוב שירי האלבום התארחה זמרת אורחת חדשה, קוסטנצה פרנקווילה (Costanza Francavilla) האיטלקייה.
ב־2008 הוציא את Knowle West Boy.
ב-2010 הוציא את Mixed Race.
ב-2013 הוציא את False Idols.
ב-2014 הוציא את Adrian Thaws.
מכסח הדשא (סרט)
מכסח הדשא (באנגלית: The Lawnmower Man) הוא מותחן-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1992 בבימויו של ברט לאונרד. הסרט מבוסס באופן רופף על סיפור קצר מאת סטיבן קינג עם אותו השם, אף על פי כן, מלבד סצנה אחת, הספר והסרט שונים לחלוטין.
בשנת 1996 יצא סרט המשך לסרט זה.
תקציר העלילה
המדען ד"ר אנג'לו עובד על פרויקט אשר במסגרתו הוא מנסה להגדיל את האינטליגנציה של שימפנזים. אחד השימפנזים עליו מבוצע הניסוי נמלט מהמעבדה ובעקבות כך הניסוי נפסק לאלתר. בהמשך ד"ר אנג'לו מחליט שימשיך את הניסוי על איוב, אדם פשוט אשר עובד כגנן מקומי.
אנג'לו מזמין את איוב לשחק מספר משחקי מציאות וירטואלית בביתו ומשכנע את איוב לקחת חלק בניסויים אותם הוא עורך כאשר הוא אומר לו שהניסויים יגרמו לו להיות חכם יותר. איוב מסכים ומתחיל לקחת חלק בתוכנית למידה מואצת בשילוב עם נטילת תרופות פסיכוטרופיות, ושימוש במציאות וירטואלית.
איוב הופך בעקבות כך חכם יותר אף מד"ר אנג'לו אשר מתחיל לקחת את איוב למעבדה שלו על מנת להמשיך את הניסויים שם. איוב רוכש בהמשך כוחות טלקינזיס. כוחותיו ויכולותיו של איוב ממשיכים לגדול והוא נוקם בהמשך בכל מי שהתעללו בו בעבר.
פורמולה 1 עונת 2006
במסגרת פורמולה 1 של שנת 2006 נערכו 18 מרוצים. כאלוף העולם הוכתר פרננדו אלונסו ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת רנו.
בעונה זו, הגיע מיכאל שומאכר בפעם ה-69 לעמדת זינוק ראשונה (פול פוזישן) ושבר בכך את שיאו של איירטון סנה שעמד על 65. עונה זו הייתה האחרונה של מיכאל שומאכר, במהלכה הודיע כי הוא עתיד לפרוש בסוף העונה. שומאכר אכן פרש ולא השתתף באליפויות העולם הבאות, אך חזר למסלול בדצמבר 2009. <BR> כבכל עונה, חלו מספר שינויים בתקנון. העיקריים שבהם היו: שינויים אלו שנועדו להקטין את מהירות הרכבים לא השפיעו באופן משמעותי ובחלק מהמרוצים אף נקבעו שיאי מסלול חדשים למרות ההגבלות. דבר זה נבע בין השאר מהאפשרות להגיע לסל"ד גבוה יותר במנועים החדשים. קבוצת טורו רוסו המשיכה להשתמש במנוע של 3,000 סמ"ק עם מתקן להגבלת סל"ד (באישור) על מנת לחסוך בעלויות הפיתוח של מנוע חדש.
שרה פורסטייה
שרה פורסטייה (בצרפתית: Sara Forestier; נולדה ב-4 באוקטובר 1986) היא שחקנית צרפתייה, זוכת שני פרסי סזאר.
ביוגרפיה
פורסטייה החלה בקריירת המשחק שלה כנערה. בגיל 16 שיחקה בסרט "L’esquive" של הבמאי עבדלטיף קשיש. הסרט שנעשה בתקציב קטן זכה להצלחה כשקטף ארבעה פרסי סזאר כולל לסרט הטוב ביותר. פורסטייה זכתה על הופעתה בפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר. בשנת 2009 שיחקה במיני-סדרה הישראלית "לחיות מחדש" של ערוץ 1, שכתב וביים חיים בוזגלו. פורסטייה גילמה את דמותה של חנה גולדנברג, לצד שחקנים ישראלים וצרפתים כאחד, בין היתר מארי-פראנס פיזייה, לירון לבו וג'וליה לוי בוקן.
ב-2010 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית-פוליטית "שמות של אהבה", וזכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2012 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "לילה אחד" (Une nuit), ב-2013 בסרט "סוזאן" עליו הייתה מועמדת לפרס סזאר. ב-2015 שיחקה בסרט "בראש מורם" (La Tete Haute), ודיבבה בסרט האנימציה "לעוף על זה" (Gus - Petit oiseau, grand voyage).
בצק פריך
בתחום הבישול, ובפרט בתחום המגדנאות, בצק פריך (בצרפתית: Pâte brisée או Pâte sucrée) הוא בצק שמכיל על כל כמות של סוכר (או אבקת סוכר) כמות כפולה של שומן (חמאה, מרגרינה, שמאלץ או שומן בע"ח אחר) וכמות משולשת של קמח לבן. מיחסי הכמויות האלה נובע כינוי נוסף לבצק מסוג זה, "בצק 3:2:1". יחסים אלו הם יחסי בסיס ויכולים להשתנות בהתאם לצורכי האופה. למשל לקבלת בצק עשיר יותר מגדילים את כמות החמאה ומפחיתים את כמות הקמח. אך בצק כזה קשה יותר לעבודה ומתאים למקצוענים בלבד.
בצק פריך נחשב לבסיסי מאוד ועליו נשענים הרבה חוקים ומתכונים בקונדטוריה בכלל ובקונדטוריה בצרפתית בפרט.
לשלושת המרכיבים הבסיסיים יכולים להתווסף ביצים או חלמוני ביצים, שמנת, חלב, מים ומלח לשיפור הטעם וכן משפרי טעם כמו וניל, קליפה מגוררת של לימון או תפוז ועוד.
לישת הבצק
בהכנת בצק מבוסס חמאה רצוי שכל החומרים יהיו קרים. הלישה צריכה להיות קצרה: ככל שתהליך הלישה ארוך יותר, יהיה הבצק אלסטי יותר (ונוח לעבודה), אבל המוצר האפוי שיתקבל יהיה בצק קשה יותר ופחות פריך ובעל מרקם לא נעים. לישה ארוכה גורמת לפיתוח גלוטן שמזיקה לפריכות הבצק. אופים נוהגים לומר לגבי בצק פריך "אתה אל תתעסק איתו והוא לא יתעסק איתך..."
סוגי בצק
ישנם שני סוגים של בצק הנעשות בשיטות שונות, סבלאז וקרמאז'. שיטות אלו באות לידי ביטוי גם בהכנת בצקים קשים כמו עוגיות וקרקרים. שיטת הסבלאז' היא השיטה המוכרת להכנת הבצק, תגום המילה סבלאז היא חול בצרפתית וזהו בדיוק המרקם של הבצק - חולי.
שיטת הקרמאז' מדברת על הקרמה של המוצרים, השימוש בחומרים יהיה בטמפרטורת החדר ולא קרים כמו בסאבלאז' ובדרך כלל לבצק יוספו דברים נוספים כמו אבקת אפייה.
אפייה
טמפרטורת אפייתו של בצק פריך נעה בין 160 ל-200 מעלות צלזיוס, בתלוי בגודל ובעובי המאפה. באפיית קלתיות ממולאות (למשל פאי תפוח עץ) בתנורים שבהם קיימת האפשרות לטמפרטורה שונה בחלק העליון ובחלק התחתון של התנור, הטמפרטורה ה"תחתונה" תהיה גבוהה יותר מן ה"עליונה", כך ששכבת הבצק העליונה והדקה יותר לא תיחרך.את הבצק יש לאפות על מצב טורבו, בכל התנורים ניתן לבצע "חצי אפייה", כלומר אפייה ראשונית של תחתית הקלתית עד להתייצבות הבצק, מילוי הקלתית והמשך האפייה. אחרי שמסדרים את הבצק בתבנית וטרם האפיה, מומלץ לדקור מעט בעזרת מזלג ברחבי הקלתית, להכניס לחצי שעה למקרר להתייצבות ולאפות על נייר אפייה מחורר (ישנם משטחים המיועדים לכך).
בצק פריך מלוח
בצק פריך מלוח (בצרפתית: Pâte brisée, "בצק שביר") משמש בעיקר לשם הכנת תחתיות לקישים ולפשטידות שונות.
אופן ההכנה ודרכי הטיפול דומים לאלו של הבצק הפריך הממותק, אבל בבצק זה נהוג להוסיף מים קרים מאוד וביצים. בצק זה היינו אלסטי ונוח לעבודה.
טיפול בשאריות הבצק
אפשר להשתמש בבצק מספר פעמים, אבל בכל שימוש חוזר הבצק יעשה יותר אלסטי ופחות פריך באפיה. מכיוון שכל שימוש נוסף גורם לבצק לעבור מעיין תהליך נוסף של לישה.
אחסנת בצק פריך
בצק פריך אפשר להקפיא לתקופות ארוכות בתנאי שהטמפרטורה במקפיא יציבה ולא משתנה. בקירור אפשר לשומרו מספר ימים.
קישורים חיצוניים
Shortcrust pastry
אבא שאול בן בטנית
אַבָּא שָׁאוּל בֶּן בָּטְנִית היה תנא שחי בירושלים בסוף תקופת בית שני, כשני דורות לפני חורבנו.
היה משיב לשאלות בהלכה. כחברו, רבי אלעזר ברבי צדוק, מצא את פרנסתו כחנווני. בעיסוקו זה נודע כמקפיד ביותר על הימנעות מגזל ועל שמירת ממון הזולת, ולשם כך בין היתר נדב לציבור כמות גדולה של שמן, וזאת כדי להשיב את ספק גזילת הציבור.
במסכת ביצה מסופר שכשהיו באים לקוחות לקנות אצלו שמן, היה ממלא בכליו שמן במידה המבוקשת ומריק לתוך הכלים של הלקוחות. ובמשך כל הלילה היה מניח את כליו הפוכים מעלי כלי הלקוחות, כדי שכל השמן שבכלים יתמצה לכלי הלקוחות, וכך לא יבא לידי איסור גזל.
בתלמוד בבלי הוא מביא בשם אבא יוסף בן חנין אמרת ביקורת כלפי משפחות הכהנים הגדולים המזוהים עם כת הצדוקים או המקורבים להם, ששלטו באותם ימים בשלהי תקופת בית שני בירושלים:
לפני מותו ציווה לבניו: "קברו אותי תחת מרגלותיו של אבא, והתירו תכלת מטליתי". חלק מהראשונים ראו בדבריו של אבא שאול את מקור המנהג שלנו שלא לקבור את המת בטלית. בנו נקרא אף הוא בשם בטנית, כשם סבו.
לקסיקון (בלשנות)
בבלשנות ובמדעים הקוגניטיביים של השפה, לקסיקון הוא מעין רשימה מנטלית במוחו של הדובר, הכוללת את כל המילים שהדובר מכיר, בשפות בהן הוא מדבר. ברשימה מקודד כל המידע הרלוונטי לגבי אותה מילה (כגון: איך הוגים אותה, מה המשמעויות שלה, והאם היא שם עצם או פועל). הלקסיקון הוא אחד המנגנונים של השפה, והוא מקיים ממשק עם מנגנונים אחרים כגון מנגנוני הסמנטיקה והתחביר.
המבוך של פאן
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006 (בישראל ב-2007), כאשר הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל קאן באותה שנה. "המבוך של פאן" זכה בכמה פרסים בינלאומיים, בהם בשלושה פרסי אוסקר ובפרס הוגו בקטגוריית "העיבוד הדרמטי הטוב ביותר". הסרט צולם ביער במרכז ספרד.
עלילה
הסרט נפתח באגדה על הנסיכה מואנה, בתו של מלך השאול, שנדדה אל העולם שמעל. אור השמש סינוור אותה והיא איבדה את זיכרונה, חלתה ומתה. אביה מאמין שרוחה עוד תשוב אליו.
השנה היא 1944. בצפון ספרד, לא הרחק מגבול צרפת, נוסעת הילדה אופליה לפגוש את אביה החורג החדש, סרן וידאל מהז'נדרמריה. אמה כרמן הרה לו. מלחמת האזרחים הספרדית נגמרה מזמן בניצחונו של פרנקו, אך קבוצות מורדים עוד פועלות בסביבה. וידאל הוא פשיסט נוקשה המוצב באזור כדי לדכא אותם. הוא מותיר את הטיפול באשתו ובתו בידיה של סוכנת משק הבית, מרצדס.
באחד הלילות נתקלת אופליה במקלון, שהיא בטוחה שהוא פיה. הוא מוביל אותה אל מבוך קדום בו היא פוגשת בפאון, יצור שחציו אדם וחציו תיש. הוא משוכנע כי היא גלגולה של הנסיכה מואנה ומציב לה שלוש משימות שעליה למלא לפני מילוא הירח כדי לזכות בחיי אלמוות. ראשית עליה לחלץ מפתח מבטנו של קרפד ענק, והיא עומדת בכך. מצבה של אמה ההרה מחמיר, והפאון נותן לאופליה הדואגת שורש דודאים קסום דמוי תינוק שעליה להשקות בחלב ולהניח מתחת למיטתה. בינתיים, וידאל מענה ורוצח כפריים מקומיים החשודים באהדה למורדים. לילדה ניתנת מטלה נוספת, להוציא פגיון ממערתו של מפלץ בשם האיש החיוור. נאסר עליה לאכול דבר ממה שתמצא שם. אופליה לא עומדת בפיתוי וטועמת ענבים; האיש החיוור מתעורר וטורף שתיים מהפיות שנשלחו ללוותה וכמעט שגם אותה. הפאון זועם ומסרב להעניק לה משימה שלישית. וידאל, החושד בהתנהגותה המוזרה של בתו המאומצת ובמה שנראה כשגעון, מוצא את שורש הדודאים וכועס עליה. לאחר שעזב את החדר אמה זורקת את שורש הדודאים לאח. הוא כולא את אופליה בחדרה כעונש. אשתו נתקפת צירים ומתה בלידת בנם. הוא מגלה שמרצדס היא מרגלת של המורדים, אך היא מצליחה לפצוע אותו ולהימלט.
הפאון מגיע אל אופליה ומשתכנע לתת לה עוד הזדמנות. הוא מטיל עליה לקחת את אחיה אל המבוך שלו. היא חוטפת את התינוק אחרי שהיא מרדימה את וידאל. המורדים יוצאים במתקפה כוללת על כוחות המשמר. הסרן מתעורר ורודף אחרי הילדה אל המבוך. הוא מוצא אותה מדברת עם הפאון, אותו אינו יכול לראות. היצור מסביר לאופליה כי עליה לפתוח שער אל השאול על ידי הקזת טיפה מדמו של אחיה. היא מסרבת לפגוע בתינוק; הפאון נזעם שוב, ועוזב אותה. וידאל, הרואה אותה מדברת אל האוויר הריק, חוטף מידה את בנו ויורה בה למוות. מרצדס והמורדים מגיחים מאחוריו; הוא מבין כי גורלו נחרץ ומבקש מהם לספר לבנו אודותיו. היא אומרת לו כי הלה לעולם לא ידע אף את שמו, והם הורגים אותו.
בספק הזיה מופיעה אופליה בחצר השאול, ואביה המלך מסביר לה כי היה זה המבחן האחרון: היא עברה אותו בכך שהעדיפה לשפוך את דמה שלה תחת דם נקיים. הפאון ויתר היצורים כורעים בפניה כשהיא מתקבלת חזרה לממלכתה.
כתב נטוי
בטיפוגרפיה, כתב נטוי (Italic) הוא גופן כתב מחובר המבוסס על צורה מסוגננת של כתב יד קליגרפי. בגלל ההשפעה מקליגרפיה, כתב נטוי בדרך כלל נטה מעט ימינה. הטיות הן דרך להדגיש נקודות מפתח בטקסט מודפס, לזהות סוגים רבים של יצירות יצירתיות, או, כאשר מצטטים דובר, דרך להראות אילו מילים הם הדגישו. מדריך אחד של כתיבה באנגלית תיאר את כתב נטוי כ"שווה ערך לקו תחתון בהדפסה".
השם "Italic" בא מן העובדה כי בהשראת קליגרפיה, תוכננו הגופנים לראשונה באיטליה, על מנת להחליף מסמכים שנכתבו באופן מסורתי בסגנון כתב יד, שנקרא "Chancery hand". אלדו מנוציו ו-Ludovico Arrighi (שניהם בין המאות ה-15 וה-16) היו מעצבי הסגנון המרכזיים המעורבים בתהליך זה באותו זמן.
היסטוריה
בכתב נטוי נעשה שימש לראשונה על ידי אלדו מנוציו ובית הדפוס שלו בוונציה בשנת 1500.
מנוציו התכוון שהכתב הנטוי שלו לא ישמש להדגשה, אלא לטקסט של מהדורות קטנות ופשוטות של ספרים פופולריים, (לעיתים קרובות שירה), שיחליפו את סגנון כתב היד של אותה התקופה. הבחירה בשימוש בסוג נטוי, במקום סגנון רומן (Roman type) בשימוש כללי בשימוש באותה עת, נעשתה ככל הנראה כדי להצביע על אי-רשמיות במהדורות, שנועדו לקריאת פנאי.
כתב נטוי של מנוציו נחתך על ידי פרנצ'סקו גריפו (אשר מאוחר יותר בעקבות המחלוקת עם מנוציו טען כי הגה את זה). הוא שכפל את כתב היד של התקופה הבאה מסגנונו של ניקולו דה ניקולי, אולי אפילו של מנוציו עצמו.
השימוש הראשון המלא היה במהדורת 1501 של ורגיליוס המוקדשת לאיטליה, אם כי זה כבר היה בשימוש קצר במהדורה משנת 1500 של קתרינה מסיינה.
האבולוציה של השימוש בכתב נטוי כדי להראות הדגשה התרחשה במאה ה-16, והיה לנורמה ברורה במאה ה-17. המגמה של הצגת סוגי ההתאמה בדגימות טיפוסים התפתחה גם בתקופה זו. כתב נטוי התפתח באופן משמעותי לאורך המאות הבאות, תוך מעקב אחר שינוי הטעמים בקליגרפיה ובעיצוב הסוג.
כתב נטוי בעברית
בלשון העברית לרוב לא נהוג להשתמש בכתב נטוי. גישה זו אומצה בוויקיפדיה העברית, שגורסת (בויקיפדיה:לשון), כי "כתב נטוי (italics) אינו חלק מהטיפוגרפיה העברית התקנית". עם זאת, האקדמיה ללשון העברית לא קבעה עמדה בסוגיה זו.
יורי ליניק
יורי ליניק (8 בינואר 1915 - 30 ביוני 1972) היה מתמטיקאי רוסי שפעל בעיקר בתחומי תורת המספרים, הסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
ליניק נולד בבילה צרקווה שבאוקראינה. הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מכן עבד באוניברסיטה זו ובמוסד סטקלוב למתמטיקה. כמו אביו, ולדימיר פבלוביץ' ליניק, גם הוא היה חבר באקדמיה הרוסית למדעים. ליניק קיבל את פרס לנין ופרס המדינה. הוא מת בשנת 1972 בסנקט פטרבורג.
פועלו
עם עבודותיו בתחום תורת המספרים נמנים: התיאורמה של ליניק בתורת המספרים האנליטית והוכחה אלמנטרית לבעיית וארינג. עם עבודותיו בתחום הסטטיסטיקה וההסתברות נמנים: אזור ליניק, הוכחת משפט הגבול המרכזי על ידי תורת האינפורמציה ובעיית ברנס פישר.
ישיבת בית אורות
ישיבת בית אורות הייתה ישיבת הסדר ששכנה בהר הזיתים בירושלים, סמוך לאוניברסיטה העברית בשכונת בית אורות. בישיבה היו מכון ללימוד הוראה, תוכנית עיון אליבא דהלכתא וכולל ללימוד רבנות. הישיבה נסגרה בעקבות סכסוך וחילוקי דעות בהנהלתה. באלול שנת תשפ"ג ספטמבר 2022 נפתחה מחדש הישיבה במסגרת, "בית מדרש ירושלימי לבוגרי צבא בית אורות" בראשות הרב חן חלמיש והרב אלחנן בן נון
ראשי הישיבה בעבר היו הרב בני אלון, הרב אלחנן בן נון והרב דני איזק. כיום ראש הישיבה הוא הרב חן חלמיש.
תולדות הישיבה
הבית שבו נמצאת הישיבה הוקם בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הילדה אנדרסון, עיתונאית שוודית נוצרייה ושליחתו של עיתון בשם "כרמל". היא קראה לבית "הקן השוודי של ירושלים", והוא שימש גם לאירוח נכבדים, בהם הקיסר האתיופי היילה סלאסי ונסיך הכתר השוודי גוסטב. אנדרסון נהרגה ב-1948, מכדור של צלף.
הבית הועבר לבעלות משפחתה של אנדרסון ומאוחר יותר רכש אותו מוחמד עיסא אבו סאביטאני, איש עסקים תושב שכונת אבו תור, והשכירו. יורשיו מכרו את הבית והקרקע שסביבו בשנת 1985, תמורת כמה מיליוני דולרים, לארווין מוסקוביץ'. תחילה הבניין היה מיועד לאכלס את הסניף הירושלמי של מפלגת מפד"ל. אחר כך יזמו הרב חנן פורת והרב בנימין (בני) אלון את הקמתה של הישיבה. הישיבה הוקמה לזכרו של, מ"פ בחטיבת הצנחנים ומפקדו של פורת, אשר נהרג בקרב במקום במלחמת ששת הימים. לאחר פעולות שיפוץ שנמשכו כארבע שנים, תלמידי הישיבה החלו בלימודיהם באוגוסט 1990. הרב אלון עמד בראש הישיבה עד לבחירתו כחבר הכנסת בה'תשנ"ו (1996).
בספטמבר 2001 הורה השר לתשתיות לאומיות, אביגדור ליברמן, לחברת החשמל לחבר את בית אורות לרשת החשמל של ישראל, במקום הרשת של חברת החשמל המזרח ירושלמית.
בינואר 2010 אישרה עיריית ירושלים תוכנית בנייה להקמת ארבעה מבנים נוספים במקום, שבהם 24 יחידות דיור עבור משפחות של אנשי הצוות והאברכים הלומדים בישיבה. טקס הנחת אבן פינה למבנים החדשים נערך בינואר 2011, בנוכחות מייק האקבי, מושל ארקנסו לשעבר. בשנת ה'תשע"ד (2014), נחנכה שכונת המגורים ובה עבר להתגורר הרב דוב ליאור. מתחם הישיבה הממוקם בסמיכות לשכונת א-טור סבל מהתפרעויות הכוללות זריקת אבנים והתנכלויות לתושבים היהודים במקום.
בשנת 2014 התפתח עימות בין מייסדי הישיבה לבין אישים בוועד המנהל של העמותה. מנהלי העמותה פיטרו את ראש הישיבה ובקשו לאחד את הישיבה עם ישיבת "תורה בציון" של הרב יצחק נריה. מייסדי העמותה, שלא היו מעורבים בניהולה במשך שנים רבות יצאו נגד הפיטורין. בספטמבר 2019 החזיר בית המשפט העליון לבית המשפט המחוזי לבירור נוסף את שאלת זהותם של חברי העמותה שיכריעו לגבי עתיד הישיבה. בינואר 2022 נקבע סופית על ידי בית המשפט העליון שהשליטה בישיבה תהיה בידי ראש הישיבה ומייסדי העמותה.
תוכניות לימוד
בשנת תשע"ה נוסדה בישיבה תוכנית תורת המדינה, כתוכנית הראשית הנלמדת בה. מטרת התוכנית היא עיסוק בדמותה של מדינת ישראל על פי התורה ופיתוח מדיניות מעשית תואמת. במסגרת התוכנית ישנו עיסוק בזמן הישראלי, בתורת ביתא ישראל, בחוק הורים וילדיהם ועוד. הישיבה ארגנה כנסים בחלק מנושאים אלה.
בישיבה גם תוכנית עיון אליבא דהלכתא בנשיאות הרב דוב ליאור.
פעילות קהילתית
תלמידי השנה הרביעית והחמישית בישיבה נפגשים באופן קבוע עם בני נוער בשכונת הגבעה הצרפתית, במסגרת פרויקט שמטרתו לסייע לבני הנוער להשלים את בחינות הבגרות.
הפעילות ההתנדבותית כוללת גם פעילות במסגרת "גשר" עם בני נוער חילוניים הבאים להתארח בישיבה. במהלך הסדנאות נערכים דיונים על נושא ההווי הדתי במדינה, על ערכים המעסיקים את הנוער ועל התמודדות של בני נוער דתיים וחילוניים עם חיי היומיום.
הישיבה מקיימת קשרים גם עם האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים, במסגרת זו מעבירים רבנים מהישיבה שיעורי יהדות באוניברסיטה.
סאות'הייבן
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2020, התגוררו בעיר 54,648 אנשים ב-19,735 משקי בית ו-14,073 משפחות.
וסיליוס צפיריס
וסיליוס צפֵיריס (ביוונית: Βασίλειος Τζαφέρης; הוגים בערך "צְזַפֶריס" 1 באפריל 1936, סאמוס – 1 בינואר 2015, סלוניקי) היה ארכאולוג ישראלי ממוצא יווני. בחודש אוקטובר 2010 קיבל פרס מפעל חיים מרשות העתיקות.
ילדות ביוון
צפיריס נולד כבן למשפחת איכרים ענייה בכפר קטן על האי סאמוס שביוון. כילד חווה את תהפוכות השלטון שעברו על תושבי האי, אשר סבל מן הכיבוש האיטלקי, הכיבוש הגרמני, ומלחמת האזרחים שפרצה ביוון בתום מלחמת העולם השנייה.
הכשרה ופעילות ככומר
בגיל 13 הציע כומר הכפר לאביו כי יקדיש אותו לנזירות בפטריארכיה היוונית בירושלים. כשנה לאחר מכן נשלח צפיריס לירושלים המזרחית (שהייתה באותה עת תחת שלטון ירדן), שם למד בסמינר להכשרת כמרים שבניהול הפטריארכיה. בשנת 1956, לאחר שהוסמך ככומר, עבר לשטח מדינת ישראל והחל לשרת בקהילה היוונית אורתודוקסית שבנצרת.
לימודים באוניברסיטה
כשנתיים לאחר מכן, בעקבות סירובו של הפטריארך היווני לאשר את בקשתו לצאת ללימודים ביוון, התמרד צפיריס ונסע לאתונה על דעת עצמו. אנשי הכנסייה שכנעו אותו לחזור לישראל, ובתמורה הובטח לו כי יוכל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. צפיריס סיפר כי:
עזיבת הכנסייה
בתקופת לימודיו באוניברסיטה עבד צפיריס כמורה ליוונית בבית הספר של הקהילה היוונית בירושלים המערבית, שם פגש את אפתיכיה, נערה ילידת ירושלים, בת למשפחה יוונית נוצרית, מי שתהפוך לימים לאשתו. צעדו זה של צפיריס התקבל בזעם על ידי הפטריארך היווני, והוא הוחרם על ידי המנהיגות הדתית היוונית בישראל. הכמרים היווניים סירבו להשיא אותו, ורק בקושי רב הוא הצליח לשכנע את דוד שלו, שהיה כומר בנצרת, שיקדש את נישואיו.
כאזרח יווני שאינו נזיר נקרא צפיריס לחזור לארץ מולדתו ולשרת בצבא היווני. בעקבות סירובו לעשות זאת נשללה ממנו אזרחותו היוונית.
פעילותו כארכאולוג
בשנת 1968 חפר צפיריס בגבעת המבתר וגילה שלד של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה. השלד התגלה בארון שעליו נכתב שם הצלוב – יהוחנן בן חגקול. מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד, ורגליו שוברו. שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלבה הגופה על עץ זית. הגופה מתוארכת לתקופת המרד הגדול. זוהי אחת התגליות הארכאולוגיות היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן.
ב-1971 מונה לסגן מנהל האגף לענייני סקרים וחפירות, וכיהן בתפקיד זה עד 1991. בין 1976 ל-1982 שימש כמרצה במחלקה ללימודים ימיים והיסטוריה של האמנות הקלאסית באוניברסיטת חיפה. ב-1 באפריל 1990, במלאת לו 64 בדיוק, הוקמה רשות העתיקות באופן רשמי. בשנת 1991 מונה למנהל "תחום חפירות וסקר" של הרשות, ושימש בתפקידו זה עד 2001.
מלבד תפקידיו באקדמיה כיהן צפיריס גם בחבר היועצים של "האגודה לחקר ישראל" מאז 1967, ומאז 1999 היה חבר במועצה הארכאולוגית העליונה של ישראל. משנת 1984 ועד 2002 שימש כאוצר מוזיאון הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית שבירושלים. ב-1984 מונה כנשיא (יו"ר) של הקהילה היוונית בירושלים.
צפיריס דיבר יוונית (קלאסית ומודרנית), עברית, ערבית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
צפיריס היה נשוי ואב לשניים, וחילק את זמנו בין יוון לישראל, שכן ילדיו מתגוררים באתונה. לאחר פרישתו לגמלאות השתקע במושבה היוונית בירושלים. בתפקידו כנשיא הקהילה היוונית טיפח את מורשת השכונה ואת תרבותה.
פרסומיו העיקריים
בין השנים 1968–2008 פרסם צפיריס למעלה מ-90 מאמרים בכתבי עת כגון: קדמוניות, עתיקות, אריאל, Israel Exploration Journal של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ועוד. פרסומיו נעשו בשפות עברית, יוונית, אנגלית וצרפתית. בין פרסומיו נכללים המאמרים הבאים:
בית הקברות המרכזי בווינה
בית הקברות המרכזי בווינה (בגרמנית: Wiener Zentralfriedhof או Zentralfriedhof), הוא אחד מבתי הקברות הגדולים בעולם, והחשוב מבין 50 בתי הקברות שבווינה שבאוסטריה.
היסטוריה
בית הקברות תוכנן עבור העיר, אז בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1863, מתוך הבנה שבתי-הקברות שבעיר לא יספיקו עבור אוכלוסייתה הגדלה.
בית הקברות נפתח ב-1 בנובמבר 1874, יום כל הקדושים. פתיחת בית הקברות עוררה התנגדות בקרב האוכלוסייה הקתולית שבעיר, עקב אי הסכמת הנהגת העיר לפתיחה קתולית לבית הקברות, יחד עם הקצאת סכום כסף להקמת פינה יהודית בבית הקברות. הנקבר הראשון בבית הקברות, היה יהודי: יעקב זלצר, שקברו קיים עד היום בסמיכות למבנה התחזוקה בבית הקברות.
מבחינת שטחו, 2.4 קילומטרים רבועים, בית הקברות הוא השני בגודלו באירופה (לאחר בית הקברות אולסדורף בהמבורג). הוא בית הקברות בעל מספר הנקברים הגבוה ביותר באירופה (למעלה מ-3.3 מיליון קברים), ונקברים בו מדי יום כ-25 אנשים נוספים. בגלל גודלו הגדול של בית הקברות, ישנה אמרה וינאית על בית הקברות: "מחצית מגודלה של ציריך - ופי שניים יותר כיף" ("!Halb so groß wie Zürich - aber doppelt so lustig ist der Wiener Zentralfriedhof"). למעשה, מספר הנקברים בבית הקברות גדול פי שניים ממספר תושבי וינה עצמה.
הכנסייה במרכז בית הקברות נקראת על שמו של קארלו בורומאו, אבל ידועה יותר ככנסיית קארל לואגר, בגלל קברו המונומנטלי הסמוך.
בית הקברות היהודי
בבית הקברות יש שתי חלקות יהודיות, ישנה וחדשה. במהלך ליל הבדולח נהרסו קברים רבים, אך כ-60,000 מתוכם עדיין קיימים.
בין הקברים המפורסמים, המוזוליאום של משפחת רוטשילד והאוהל של הרב יוסף ענגיל, והרב ברוך פנחס מסקאלא. בין השאר, קבורים שם גם:
ב-29 ביוני 2012 חוללו 43 קברים, ככל הנראה התקפה ממניעים אנטישמים.
בתחילת אוקטובר 2020 הכריז שר התרבות האוסטרי ורנר קלוגר (ממפלגת הירוקים) בשם הממשלה הפדרלית האוסטרית על הקצאה של 600 אלף יורו לשיקום בית העלמין היהודי, 200 אלף יורו בכל שנה בשלוש השנים הקרובות.
אישים מפורסמים
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים רבים ובהם:
פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי
פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי או פרס פינס לגרפיקה ישראלית הוא פרס המוענק אחת לשנתיים על ידי מוזיאון ישראל לאמן הדפס ישראלי.
הפרס הוקם מכוח הסכם עם האמן והאספן יעקב פינס, שתרם בשנת 2001 את אוסף האמנות היפנית שלו ואת ספריתו למוזיאון. הוא מתמקד באמנים היוצרים בחיתוך עץ, תחריט נחושת והדפס אבן, טכניקות שהיו מזוהות עם האמן. סכום הפרס, שחולק לראשונה בשנת 2008, עומד על כ-3,000 דולר.
טוביה דוניה
טוביה דוּניֶה (11 באפריל 1877 – 6 ביולי 1938) היה מהנדס ומחלוצי הבנייה והתעשייה העברית החדישה בארץ ישראל. גיסו של חיים ויצמן.
קורות חיים
דוניה נולד בשאוול שבליטא, ולמד ב"חדר", ישיבה, בית ספר ריאלי ובית ספר טכני גבוה בריגה. לאחר מכן למד בגרמניה הנדסת בניין. עלה לארץ ישראל בשנת 1906 והקים את ביתו בעיר חיפה. שם נמנה עם מייסדי בית החרושת לשמן ולסבון 'עתיד', יחד עם שמואל יוסף פבזנר, שמואל איצקוביץ והמהנדס נחום וילבוש. הוא נשא לאישה את המוזיקאית גיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן, שהקימה את קונסרבטוריון דוניה ויצמן.
דוניה פעל כתעשיין, כקבלן בניין וכפעיל ציבור בעירו, והיה ממייסדי בית משפט השלום העברי ב-1919 שבו שימש יו"ר ראשון עד 1923. דוניה היה ממייסדי השכונה הדר הכרמל וחבר ועד השכונה, והקים בניינים רבים ברחבי העיר.
בבית החרושת 'עתיד' העסיק דוניה את המהנדס ברוך קטינקא, שהפך שותפו לבנייה הגדולה בארץ ישראל. הם הקימו, יחד עם איש הנדל"ן הערבי-נוצרי ג'וזף פסקל אלבינה, את חברת "אלבינה, דוניה וקטינקא, קבלנים לבניין בירושלים". החברה בנתה מספר בניינים מפוארים. הידועים בהם בירושלים הם ימק"א (1926–1933), שחנך הגנרל אדמונד אלנבי, ומלון פאלאס (1928-1929) שנבנה בממילא ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה שבראשה עמד המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני. כבוני המלון עם שותף ערבי, בנתה החברה גם את ביתו של המופתי בשכונת שייח' ג'ראח. בשנת 1935 היה שותף בחברת טוביה דוניה ושות' ביפו, אך עיקר עבודתו הייתה בחיפה.
מדרגות טוביה דוניה בהדר העליון בחיפה קרויות על שמו.
ורד נסים
ביוגרפיה
ורד נסים נולדה בחולון ונסים גדלה במשפחה ממעמד הפועלים, משפחת קשת יום של עולים חדשים. זיכרונותיה מתחברים לתחושות קשות של קיפוח ומצוקה כלכלית ומעמדית. אביה עבד כפחח עד גיל 67 לפרנסת המשפחה ואמה פנסיונרית של נעמ"ת שעבדה בניקיון. בשנת 2002 החלה את לימודיה במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל, שם לראשונה מצאה את מקומה ואף הצליחה בלימודיה. סמינר שכתבה במסגרת לימודיה על אמנות מזרחית הפגישה אותה עם אמנים כמו שולה קשת ומאיר גל שפתחו בפניה עולם חדש.
עבודתה כאמנית
נסים, כ"אמנית מזרחית" עוסקת בנושאים הבוחנים קטבים בזהות, במגדר, ובמעמד חברתי-כלכלי. נושאים אלו היא קושרת לזהותה המזרחית. עבודותיה עוסקות בפערי התרבות ובמעמד הפועלים, עוסקות בשיח מגדרי ופמיניסטי, ובשיח על אמנות מזרחית ואקטיביזם. כיוצרת היא מגדירה עצמה כאמנית נשית והיא אינה חוששת מלהיות מתוייגת כך. נשיותה באה לידי ביטוי ביצירותיה העושות שימוש בחומרים שנחשבים נשיים כגון: פרגמנט, צבע שיער, לק וצבעי פנדה.
שתי יוצרות מהוות עבורה מקור השראה."מאירה שמש, ואביבה אורי. אצל מאירה שמש היא אוהבת את הצבעוניות האקספרסיבית, השימוש בחומרים הלקוחים מהתרבות הפופולרית והקיטש, דימויי היופי הנשי, והשימוש בחומרים ביוגרפים, ואלו אצל אביבה אורי, את רישומיה, מהם למדה איך קו וכתם יכולים לרגש. "אחד שיושב לי חזק בראש הוא הרישום "ארגזים" משנות ה-80".
לצד פעילותה כאמנית היא מקיימת מפגשים והרצאות מתוך אמונה בכוחה של האמנות להשפיע, לשנות, ולהרגיל את הצופה, כל צופה, לראות ולהבין אמנות. לצד מפגשים אלו עושה גם למען השכבות החלשות ופעילה בתנועת הנשים "אחותי".
תערוכות יחיד
ב-2007 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בשם "נרקיס", אוצרת: שולה קשת, בית אחותי, תל אביב. האמנית עוסקת בנושא הנרקיס דרך מספר מדיומים: רישומים בטכניקה מעורבת, צילומים ומיצב. העבודות נעות בגבול שבין הפיגורציה למופשט, בין המילה לדימוי המצויר, ובין המינוריות לאקספרסיביות. חזותן של העבודות היא אלגנטית, אולם מתחת לחזות זו מסתתרת ביקורת חברתית נוקבת ורלוונטית. ביקורת המתחדדת לאור האסתטיקה העדינה של העבודות.
ב-2016 הציגה תערוכת יחיד שנייה בשם "בין חלום להקיץ", אוצרת אירית טל, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב בתערוכה הוצגו קטעי הווידאו, תצלומים ומונטאז'ים העוסקים ביחסי אם - בת - אב. בווידאו ארט המרכזי "אם אספר לכם קורות חיי, דמעות יוצאות לי מעיני" נראית האם כפופה על ארבע בשמלה לבנה העשויה מסמרטוטי רצפה, שיערה מלופף בגלגלים לשער. היא משפשפת ומקרצפת, כך נדמה, את מרצפות הרחוב אבל למעשה היא מנקה שטיח עגול צהוב גדול המונח על המרצפות שעשוי כולו מכפפות הגומי הצהובות, כאלו שהיו בשימושה במשך שנים כמנקה. השטיח הצהוב מסמל לדברי טל דקל את האישה המזרחית, שהיא כמו השמש עגולה גדולה חמה, יוקדת ושורפת. הכפפות, הצבע הצהוב הבוהק, הם אלמנטים החוזרים ונישנים ביצירתה . אמה, היא גיבורת היצירה. האם מוצגת כעוזרת בית, עבודת הניקיון מייצגת עבורה את המזרחיות והמעמד הנמוך. מבחינת האם זו היא הפרנסה שמאפשרת לה לדאוג לחינוך ילדיה, להאכילם ולהלבישם שלא יהיו דחויים, שיהיו כמו כולם ובכל מחיר. האם היא לא "שפחה" כמו שנהגו לכנות את עוזרות הבתים בעיראק אלא היא עוזרת בית, שזו הגדרה מכובדת יותר. הניקיון הופך עיסוקה העיקרי, הניקיון הוא המקצוע, המטלה המפרכת, והיא חוזרת על פעולת הניקיון באופן סיזיפי כמו האמן, היוצר, שפעולתו היא פעולה אמנותית, שאינו יכול לברוח או להימנע ממנה. האמנות כגזרת גורל ממש כמו זו של עובד הניקיון.
בעבודת הווידאו "מתה לרקוד בחתונה שלך", ממשיכה נסים לעסוק במזרחיות ובסטראוטיפים מזרחיים, היא מציגה ארגון חתונה כפי שהוריה חולמים לארגן עבורה. זהו סרט חתונה, המציג את ז'אנר החתונות המזרחיות סוג של "סרט בורקאס". בווידאו נשמע קולו של מנהל האירוע המנחה את האורחים, נשמעת מוזיקה מזרחית (זוהר ארגוב ושרית חדד). "קלוז אפים" על המנות, אביזרים, קישוטים ועזרים זרחניים מצועצעים ומהבהבים, שולחן אוכל מעוטר בפרחים פלסטיים. החוגגים הם אסתר ובנימין, הורי הכלה, את נישואי הבת. אלא שאין כאן חתונה. אין ממש מוזמנים, אין חופה ואין שום חתן באופק. מה שיש הוא העשן, רקדנית בטן ללא קהל, צילומים, ריקוד זוגי של הורי הכלה ותפאורה מצועצעת. המזרחיות שאותה נסים מציגה אינה כזו הבאה מתוך "התבכיינות", ולא נובעת מתחושת הקיפוח שמצדיק חוסר הצלחה, אלא ממקום של "אכפתיות".
תערוכה קבוצתית
ביוני 2018 הציגה נסים בעפולה בתערוכה משותפת בשם: "המצב האישי: רווקה" אוצר: ניר הרמט. הגלריה העירונית לאמנות, התערוכה עוסקת במצבן של הרווקות בארץ. התערוכה אומר ניר הרמט: "מבקשת להציב מראה חברתית, תרבותית, מעמדית ביחס למוסד הרווקות, כדרכה של נסים, לשקף מציאות מורכבת ומרובדת, אישית וקולקטיבית גם יחד". בתערוכה נסים מציגה פרי עבודה של כשנתיים, עבודה המניבה ווידאו ארט, צילומי סטילס, וסאונד על שש נשים מעפולה, אותם צלמה וראיינה. בצילום המצב האישי רווקה מ-2018. נסים "מזמינה את הצופים לשהות בתוך כל אחד מהסיפורים, ולשקוע בתוך כל סובייקט." עבודותיה מנהלות דיאלוג עם סוגיות חברתיות, כלכליות, עוסקות בביקורת נוקבת, מפנות אצבע מאשימה לחברה הגבוהה, האשכנזית, לעיתים גם בהומור אך גם באופן אירוני ועוקצני. הקטגוריה "אמנות מזרחית" מקבלת דרך יצירותיה של ורד נסים, פרשנות והגדרה חדשה בשדה התרבות הישראלית. לא עוד אמנות שוליים, פריפריאלית, אלא אמנות חתרנית, בועטת, נוקבת ישירה.
מחלף אלוף שדה
מחלף אלוף שדה הוא מחלף המחבר את כביש 4, דרך אלוף שדה ודרך שיבא. הוא נמצא במזרחה של רמת גן, כאשר ממערב לו השכונות שיכון הצנחנים ונוה יהושע וממזרח לו רמת אפעל וכפר אז"ר.
היסטוריה
בשנת 1965 הודיע שר התחבורה ישראל בר יהודה שבקרוב תותקן בצומת אלוף שדה תאורה ותתבצע ספירה של כמות הרכבים העוברים בצומת כדי לברר האם יש צורך בהתקנת רמזור בצומת. שר התחבורה טען שהסיבה היחידה לריבוי תאונות בצומת היא "אי שימת לב לחוקי התנועה מצד נהגים". בסוף שנת 1966 הותקן בצומת רמזור חדיש, הראשון שהותקן בישראל, הלוקח בחשבון את עומסי התנועה.
המחלף נפתח לתנועה ביוני 1994, ובדומה לדרך אלוף שדה המתחברת אליו, המחלף נקרא על שמו של אלוף יצחק שדה. המחלף נבנה כחלק מתוכנית רב-שנתית להפיכת חלקו העיקרי של כביש 4 לכביש שמתאפשרת בו נסיעה ללא רמזורים. המחלף מאפשר את כל שמונת כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים הנפגשות בו. חלק ממעברים אלה מוכוונים על ידי רמזורים.
מבנה המחלף
מרכיב עיקרי במחלף הוא גשר המאפשר לדרך אלוף שדה ולדרך שיבא הנמצאת בהמשכה לעבור מעל לכביש 4, כך שהתנועה בכביש 4 תזרום ללא רמזורים.
סמוך למחלף נמצא מסוף אוטובוסים גדול, ובמקום אף נבנתה מערכת כבישים המאפשרת לאוטובוסים העוברים במחלף לרדת למסוף על מנת להעלות ולהוריד נוסעים, ולאחר מכן לחזור למחלף בלא להפריע לשאר כלי הרכב הנוסעים במחלף.
מחלף אלוף שדה מחובר למחלף בר-אילן הנמצא מעט צפונית לו: הנוסעים בכביש 4 מצפון לדרום וחפצים לפנות ימינה או שמאלה במחלף אלוף שדה, חייבים להיכנס כבר במחלף בר-אילן לנתיב מיוחד שיאפשר להם פנייה זו. גם מי שנוסעים בדרך אלוף שדה או בדרך שיבא, ופונים צפונה, ישתלבו בכביש 4 רק במחלף בר-אילן.
מסוף האוטובוסים לא נגיש להורדת נוסעים מרכב פרטי, ומשמש בעיקר כתחנה להחלפת קו אוטובוס.
תוכניות עתידיות
גשר זה יורחב במפלס העליון על מנת שיעבור בו הקו הסגול של הרכבת הקלה, בשנת 2024 לפי הצפי. יוקם גשר נפרד צפונית לקיים עבור הרכבת וביניהם יוקם גשר מעבר להולכי רגל.
פיטר אופנהיימר
פיטר אופנהיימר (באנגלית: Peter Oppenheimer) הוא נשיא בכיר בחברת אפל ומנהל הכספים הראשי. כמנהל הכספים הראשי, אופנהיימר מפקח, מבקר, מבצע את קשרי המשקיעים, מפקח על מס, מערכות מידע, ביקורת פנימית, מתקנים, פיתוח ארגוני ופונקציות משאבי אנוש. הוא מדווח ישירות למנכ"ל החברה טים קוק ומכהן כחבר בוועד המנהל של החברה.
השכלה ותעסוקה
פיטר אופנהיימר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה פוליטכניק סטייט (California Polytechnic State University), השוכנת בעיר סאן לואיס אוביספו (San Luis Obispo) שבקליפורניה, בעסקי חקלאות, וכן תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סנטה קלרה. את שני התארים קיבל בהצטיינות. אופנהיימר הוא חבר באחוות "אלפא גמא רו".
לפני שהצטרף לחברת אפל, אופנהיימר עסק כשש שנים בייעוץ טכנולוגי למידע עם קופרס וליברנד (כיום חברת "PricewaterhouseCoopers"), שם ניהל ענייני פיננסיה, התקשרויות עם לקוחות בענפי הביטוח, תקשורת, תעבורה ובנקאות. לאחר מכן הצטרף אופנהיימר לעיבוד הנתונים האוטומטי (ADP), שבו הוא היה סמנכ"ל כספים של חטיבת תביעות השירותים.
בשנת 1996, אופנהיימר הצטרף לחברת אפל כמבקר בשביל אמריקה. בשנת 1997, הוא הועלה לדרגת סגן נשיא ומבקר במכירות ברחבי העולם, ולאחר נהפך למבקר ארגוני.
בסוף ספטמבר 2014, צפוי אופנהיימר לפרוש לגמלאות מתפקידו באפל. עתיד להחליפו לוקה מאסטרי.
מרי (פילה)
מרי (באנגלית: Mary; 1894 - 13 בספטמבר 1916), המכונה "מרי הרצחנית" (באנגלית: "Murderous Mary"), הייתה פילת קרקס אסייתית במשקל של 4.5 טון, אשר הוצאה להורג בתלייה אחרי שהרגה מאלף.
רקע
בשנת 1896 רכש הקרקס הנודד "הקרקס העולמי המפורסם של ספרקס" פילה אסייתית בת שנתיים בשם מרי. בפרסומי הקרקס היא תוארה כ"בעל החיים הגדול ביותר עלי אדמות". מרי השתתפה במופעי הקרקס, וידעה "לנגן" באמצעות תרועותיה, וכן לזרוק כדורי בייסבול. סך הכל, עד מותה שהתה מרי כעשרים שנה בקרקס.
ב-11 בספטמבר, עת שהקרקס הופיע בקינגספורט, טנסי, שכרו מנהלי הקרקס נווד בשם וולטר "רד" אלדריג' כ"משגיח פילים". אלדריג' היה חסר ניסיון באילוף חיות, ובפרט באילוף פילים, כול שנדרש ממנו היה לדעת להשתמש ב"מקל פילים", מוט-קרס עם חוד מתכת בקצהו.
מותו של אלדריג'
יום למחרת, ב-12 בספטמבר, הרגה הפילה מרי את אלדריג'. השתלשלות האירועים שהובילה למותו שנויה במחלוקת, בין היתר לאור רצון העיתונים לייצר סנסציות. בנוסף לכך, במשך השנים השתרבבו אל תוך האירועים לא מעט מיתוסים.
לפי גרסה שמסר וו.ה. קולמן, אחד העדים לאירוע, אלדריג' הוביל את מרי למאגר מים סמוך. בתוך כך, סטתה מרי מדרכה כדי לאכול פלח אבטיח שהושלך בצד הדרך. משלא נשמעה להוראותיו, תקע אלדריג' את המקל במרי. בתגובה, כרכה מרי את חדקה סביב מותניו והטיחה אותו על דוכן משקאות סמוך. לאחר מכן, דרכה מרי על ראשו שוב ושוב.
גרסה אחרת, שעליה דווח ב-13 בספטמבר בעיתון המקומי "ג'ונסון סיטי סטאף", תואר כי לאחר שמרי הטיחה את אלדריג' בדוכן המשקאות, היא כי נעצה בגופו את חטיה עד שהללו נבלעו בו לחלוטין. אחר כך, במה שנראה לחלק מהצופים כמצעד ניצחון רצחני (כך תיאר העיתון), השליכה את גופתו המשוסעת אל תוך הקהל.
גרסה שלישית, שפורסמה בעיתון "ג'ונסון סיטי פרס" כעשרים שנה לאחר מכן, משערת שתקיפת אלדריג' נבעה משעמום. לפי גרסה זו, להתקפתה של מרי לא קדמה התגרות של אלדריג'. לפי הגרסה מרי חבטה באלדריג' בחדקה וגרמה לו לפצעי מוות.
אנשי הקרקס והמבקרים שצפו במחזה, זעמו וצעקו "חסלו את הפילה!". הנץ קוקס, אחד הנוכחים במקום, נפח במקצועו, ירה 5 יריות מאקדחו במרי המשתוללת, אולם רק פצע אותה. בינתיים, ראשי עיירות סמוכות איימו שלא יאפשרו לקרקס להופיע בעיירותיהם אם מרי תשתתף בו. ראש עיריית קינגספורט והשריף לכדו את מרי, והעבירוה אל מתחם סמוך לבית המעצר המחוזי. בעל הקרקס, צ'ארלי ספרקס, החליט שהדרך היחידה לפתור במהירות את המצב, היא להרוג בפומביות את הפילה הפצועה.
ההוצאה להורג
לאחר בחינת הדברים, הוחלט להעביר את מרי לעיר ארווין הסמוכה ולתלותה בתחנת הרכבת קלינצ'פילד. בתחנה זו היה עגורן תעשייתי גדול המותקן על קרון רכבת, שככל הנראה, היווה את האמצעי היחיד באזור שאפשר את תלייתה. בינתיים, נכבלה מרי מחוץ לאוהל הקרקס. ספרקס הודיע במהלך מופע בקרקס כי הפילה תוצא להורג בתלייה, והזמין את הקהל לצפות בהוצאתה להורג ללא תשלום. הקהל קיבל בתשואות את ההודעה, ואכן יותר מ-2,500 צופים נאספו כדי לצפות בתליית הפילה.
בדרכה לתחנת הרכבת, לוותה מרי על ידי ארבעת הפילים הנוספים של הקרקס. כל אחד מהם אחז עם החדק את זנבו של הפיל שלפניו, כמו שהורגלו בהופעות בקרקס. הפילים הנרגשים הריעו, ונוצר חשש שתרועתם תבריח את מרי. כדי למנוע זאת קשרו את אחת מרגליה לפסי הרכבת. לאחר מכן, נכרכה שרשרת פלדה על צווארה וחוברה לעגורן. הפועלים שכחו להתיר את רגלה, ולכן כשהעגורן הרים אותה, השרשרת סביב צווארה נקרעה, מרי נפלה לקרקע ורגליה נשברו. עשרות ילדים ברחו בבהלה. בניסיון השני, חוברה שוב מרי לעגורן, הוא הופעל שוב, מרי נמשכה מלוא גופה מעלה ומתה כעבר דקות אחדות. במשך כחצי שעה התנודדה גווייתה מראש העגורן. אחר כך כרו בור גדול שם נקברה.
פדריקו בורומאו
פדריקו בורומאו (באיטלקית: Federico Borromeo; 18 באוגוסט 1564 - 22 בספטמבר 1631) היה מלומד קתולי ישועי, קרדינל וארכיבישוף מילאנו. יזם וייסד את הספרייה האמברוזיאנית במילאנו.
תולדות חייו
אחת ממגמות התיקון שהחליט להחיל על הכנסייה הייתה להפנות עורף למדיניות הסתרת הידע ולתרום להרחבת הדעת, במסגרת המסדר הישועי. פועל יוצא מכך היה מיזם הספרייה האמברוזיאנית שהקים כספרייה ציבורית פתוחה הראשונה בעולם הקתולי (שנייה רק לספריה הבודליאנית באוקספורד). פדריקו בורומאו ראה את הספרייה בעיני רוחו כמרכז לאקדמיה קתולית שתחקור ותפיץ את הידע האנושי כחלק מעבודת האל. לפתיחת הספרייה ב-1609 קדמו מספר שנים בהן שלח בורומאו שליחים ללקט ספרים וכתבי יד עתיקים מרחבי העולם. שליחיו יצאו לאיטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, יוון, "סוריה הגדולה" (כולל ארץ ישראל) ומצרים והונחו לרכוש ספרים ומגילות בעברית, ערבית, יוונית עתיקה, לטינית, אשורית, געז ועוד. רוב השליחים התמנו לאחר חזרתם משליחותם לדוקטורים בקולג' של הספרייה ועסקו בניהול, מחקר ותיעוד של האוסף שלהם, משרה שכללה גם פרשנות וצנזורה לחלק מהספרים. לצד הקולג' הקים פדריקו בורומאו מכון טיפוגרפי להדפסת מחקרי הדוקטורים והנזירים.
פדריקו בורומאו עסק גם במפעלי בנייה. הוא יזם את בניית ההר הקדוש של רוסאריו בווארזה, כיום אתר מורשת עולמית ואת הקמת החזית החדשה של קתדרלת מילאנו על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone).
פדריקו בורומאו נפטר ב-1631 ונקבר בקתדרלת מילאנו. בשנת 1685 הוקם פסל שלו בחזית הספרייה, תרומת אזרחי מילאנו.
זאב מצוי
זאב מצוי או זאב אפור (שם מדעי: Canis lupus) הוא מין טורף בסוג כלב שבסדרת הטורפים, אבי כלב הבית. זהו בעל החיים הגדול ביותר במשפחת הכלביים.
אנטומיה
משקלו של זאב מצוי בין 23 ל-80 ק"ג, ואורכו בסביבות מטר עד מטר וחצי, עם זנב באורך של כשליש מגופו. תת-המינים הגדולים ביותר הם זאב צפון-מערבי וזאב אירואסייתי. הזכרים גדולים מהנקבות; לנקבות יש חוטם ומצח צרים יותר, צוואר דק יותר, רגליים קצרות יותר וכתפיים מסיביות פחות מאשר לזכרים. צבעם נע מאפור לאפור חום, אך יכול להשתנות ולהיות לבן, אדמדם, חום ושחור. במקומות בהם האדמה מכוסה שלג, זאבים שצבעם לבן נפוצים יותר. זאבים מצויים זקנים מקבלים גוון אפרפר בפרוותם. בחלקיו התחתונים של גופו צבע פרוותו בהיר.
גופו של הזאב המצוי בנוי לריצה ארוכת טווח, עם בית חזה קטן למדי ועם שרירי גב ורגליים חזקים. זאבים יכולים לרוץ מרחקים גדולים וכפות הרגליים הרחבות שלהם מתאימות למרדפים אחר טרפם בשלג.
זאבים נראים בדרך כלל מסיביים יותר מכלבים בעלי משקל זהה בגלל נפח הפרווה הנוסף שלהם. פרוות הזאב עשויה משתי שכבות: השכבה החיצונית עשויה משערות קשות ששומרות ממים ולכלוך, והשכבה התחתונה עבה וצמרירית ושומרת חום. זאבים מחליפים את הפרווה שלהם פעמיים בשנה, במהלך האביב ובמהלך הסתיו. נקבות נוטות להיות בעלות פרוות חורף עבה יותר משל זכרים ופרוותן נשארת כזו לזמן ממושך יותר אל תוך האביב. פרוותם בדרך כלל בעלת כתמים אפורים.
בלסתו העליונה של הזאב המצוי יש 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-4 שיניים טוחנות. בלסתו התחתונה 6 שיניים חותכות, 2 ניבים, 8 שיניים טוחנות קדמיות ו-6 שיניים טוחנות. הניבים חשובים מאוד ומשמשים לתפיסה ולאחיזה בטרף. אחת הסיבות לרעב של זאבים היא פגיעה בשיניים לאחר שנבעטו על ידי טרף גדול ממנו. בהשוואה לקרוביו התן הזהוב והקויוט, הזאב גדול וכבד יותר, יש לו חוטם רחב יותר וזנב ארוך יותר. שיניו גדולות וחזקות ומותאמות לשבירת עצמות.
אבולוציה
קיימת הסכמה רחבה במדע על המוצא ההפילוגנטי של הזאב בן ימינו מכלב אטרוסקוס הקדום דרך כלב מוסבכנסיס. המאובנים המוקדמים ביותר של הזאב המצוי (Canis lupus) נמצאו במה שהיה פעם מזרח ברינגיה, קנדה, ובפיירבנקס, אלסקה. אין הסכמה על גילם המדויק של הממצאים אך ייתכן שהם בני מיליון שנה. מגוון מורפולוגי ניכר היה קיים בקרב זאבים עד תקופת הפלייסטוקן המאוחרת. לעיתים קרובות הם היו בעלי חרטום קצר יותר, ובעלי גולגולות עבה יותר ובעלת התפתחות בולטת של שריר הצדע. גם השיניים היו חזקות יותר משיני זאבים מודרניים, בעיקר השיניים הקדם-טוחנות. ההסבר שהוצע לכך הוא שמאפיינים אלה היו התאמות מיוחדות לתזונה הנשענת על פגרים ועצמות של מגה-פאונה של פליסטוקן. בהשוואה לזאבים מודרניים, אצל חלק גדול יותר מהזאבים בפליסטוקן הייתה תופעה של שיניים שבורות בדומה לזו שנראתה בזאב הבלהות שנכחד. עובדה זו יכולה לנבוע מהעובדה שתזונתם של שני המינים כללה לעיתים קרובות פגרים, או שהם התחרו עם טורפים אחרים והיה עלים לבלוע את טרפם במהירות. השברים הושוו לשברים המוכרים אצל הצבוע המנוקד המודרני, והתדירות והמיקום של שברי שיניים אצל הזאבים הקדומים מעידים על פיצוח עצמות וצריכתן באופן שגרתי.
מחקרים גנומיים מצביעים על כך שהן זאבים והן כלבים מודרניים, מוצאם מאוכלוסיית זאבים קדמונית שחיה לפני 20,000 שנה. מחקרים ב-2017 ו-2018 מצאו שזאב ההימלאיה הוא חלק משושלת שהתפצלה מאוכלוסיית האבות הקדמונים לפני 691,000-740,000 שנים. נראה כי מקורם של הזאבים האחרים הוא בברינגיה ומשם הם התפשטו עקב השינויים האקולוגיים העצומים במהלך סוף הפלייסטוקן המאוחר. מחקר שנערך בשנת 2016 מצביע על כך שלאחר תקופה של צוואר בקבוק באוכלוסייה, היו כמה תקופות של שינויים מהירים ויצירת וריאנטים שהיו שונים מאוכלוסיית האב המקורית בכל פעם במהלך, או מיד אחרי, משיא תקופת הקרח האחרונה. הדבר מרמז על כך שאוכלוסיות הזאבים הקדומות המגוונות מבחינה מורפולוגית יצאו מהתחרות והוחלפו בזאבים מתמחים יותר, המהווים את הזאבים המודרניים.
מזון
הזאבים הם טורפים הניזונים בעיקר ממיני פרסתנים. הם צדים בלהקות, מה שמקל עליהם להתגבר על טרף גדול מהם וכן לסכל את נתיב בריחתם של מינים ניצודים זריזים. הם יכולים לתקוף ביחד ולרוץ במשך מספר דקות אחר טרפם או במקרים אחרים לארוב לטרף פגיע ולהסתער עליו במהירות. באירופה וברוסיה באזורים רבים הזאבים ניזונים מחיות בית פגיעות ומפסולת אך גם מציד של אייל אדום, אייל הכרמל, חזיר בר ואייל קורא. הם ניזונים גם מאייל הצפון, כבש ארגאלי, מופלון, ביזון אירופי, סאיגה, יעל, צפיר אלפיני, יחמור אירופי ואיילי מושק. באמריקה הזאבים פחות באים במגע עם האדם וכמעט ולא אוכלים מפסולת אלא צדים חיות כמו אייל קורא, ביזון אמריקאי, אייל קנדי, אייל פרדי לבן-זנב, אייל פרדי שחור-זנב, כבש גדול-קרניים, כבש דאל, כבש המושק ואייל קורא. האנטילוקפרה מהירה מאוד וגם עירנית וחיה בקבוצות גדולות ולכן לזאב סיכויים מעטים לתפוס אותה.
הזאבים לא בררנים במזונם ויטרפו בנוסף לפרסתנים גם מרמיטות, ארנבות, גיריות, שועלים, חמוסים, סנאיי קרקע, עכברים, חולדות, אוגרים, נברנים, עופות מים, אפרוחים, ביצים, זוחלים שונים, קרפדות, דגי סלמון ואפילו חרקים. הם אפילו יגוונו מעט בפירות כמו פירות יער ותפוחים.
בנוסף לטריפה הזאבים יכולים לאכול נבלות או לגנוב מטורפים אחרים כמו הפומה והקויוט.
כבעל חיים מאוד טריטוריאלי ועל אף שנחשב ל׳טורף עליון׳, הזאב האפור נטרף על ידי זאבי ערבות וזאבים אחרים. המין הוא הטרוטופי היות שניזון מפגרים נבלות, ותרכובות אורגניות מהסביבה.
הזאב המצוי הוא מין מפתח. דוגמה לכך אפשר לראות במישיגן בה הזאב האפור טורף את האיילים. עובדה אשר משפיעה באופן חיובי על גידול של עצים ביערות בוריאלים. לולא הזאבים, אוכלוסייתם של האיילים הייתה גדלה, ובכך מדכאת את גדילתם של עצי האשוח. גדילת האשוח היה מפוקח על ידי האיילים; וצפיפותם הייתה תחת שליטם של הזאבים.
תקיפת אנשים
זאבים יתקפו אנשים רק לעיתים נדירות, בעיקר ילדים או אנשים חלשים, ובמקרי רעב קיצוניים, או כשהזאבים מורגלים מדי לקרבה לאנשים. זאבים נגועים בכלבת עשויים לתקוף כל יצור שהם רואים, ולעיתים גם להרוג, אך בדרך כלל לא יאכלו את הטרף. מאז מחצית המאה ה-20 ועד שנת 2002 נרשמו שמונה מקרים של טריפות באירופה וברוסיה ועוד 200 בדרום אסיה. באמריקה בין 2005–2010 נטרפו רק שני אנשים.
תת-מינים
תת-מינים שנכחדו: לעיתים המינים זאב אדמוני וזאב אלגונקווין מוגדרים כתת-מינים של הזאב המצוי.
התנהגות חברתית וטריטוריאלית
הזאב הוא חיה חברתית, כאשר המבנה החברתי הבסיסי מורכב מזוג בעל יכולת רבייה ומצאצאיהם המתבגרים. להקה ממוצעת מכילה משפחה של בין 5 ל-11 פרטים (1–2 בוגרים, 3-6 צעירים ובין 1 ל-3 צעירים שגילם כשנה או שנתיים) או לפעמים שתיים או שלוש משפחות יחד. ידועות גם להקות גדולות שהכילו עד 42 פרטים. בתנאים אידיאליים ממליט הזוג הבוגר גור אחד בכל שנה, כאשר הצאצא נשאר עם הלהקה בין 10 ל-54 חודשים לפני עזיבתו. הסיבות לעזיבה כוללות את תחילת בגרותו המינית של הצאצא ותחרות עם הזוג הבוגר על מזון. המרחק שעובר הצאצא לאחר עזיבתו משתנה, כאשר חלקם נותרים בסביבת להקת ההורים וחלקם עשויים לנדוד למרחקים של מאות קילומטרים. להקה חדשה נוסדת בדרך כלל על ידי זכר ונקבה שעזבו את להקת ההורים ושאינם קרובי משפחה, הנודדים יחד בחיפוש אחר שטח פנוי מלהקות זאבים עוינות. רק לעיתים רחוקות מתקבלים זאבים זרים אל תוך להקה, כאשר הזאב ה"מאומץ" הוא בדרך כלל פרט לא בוגר (בגיל 1 עד 3 שנים) שאינו צפוי לקרוא תיגר על הזוג הבוגר מבחינת הזכות להתרבות. במקרים אחרים מתקבל זאב בודד בוגר אל תוך להקה על מנת להחליף בוגר שמת. בזמנים של שפע של טרף (כגון נדידה לשטח המחיה או עונת המלטות מרובות צאצאים של מפריסי פרסה) עשויות מספר להקות זאבים להתאחד באופן זמני.