cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית יעקב (כתב עת)
עורך העיתון היה משה פראגר, ובין הכותבים היו דוד זריצקי, פנינה ליכטשיין ("א. מרגלית"), אהרן סורסקי וסופרים חרדים נוספים.
בין כותבי הטורים בירחון במשך השנים נמנו גם רבנים וראשי ישיבות, כמו: הרב שלמה וולבה, הרב מרדכי גיפטר ואחרים.
רקע
תנועת בית יעקב בפולין הדפיסה במשך חמש עשרה שנה עד השואה את הירחון "בית יעקב ז'ורנאל" בעריכת אליעזר גרשון פרידנזון, שהיה במה ספרותית חרדית מרכזית ורבים מן הסופרים והוגי הדעות החרדים פרסמו בו את מאמריהם.
עם התבססות בתי הספר של בית יעקב בישראל, לאחר עשרים וחמש שנות פעילות (מסוף שנות ה-30), נוצר מקום לחידוש הבמה הספרותית שהיווה הירחון היידי, והוא הודפס בעברית.
מטרות
עורכי כתב העת קיוו לעשות בו שימוש כדי לשמור קשר עם בוגרות מוסדות הלימוד של התנועה, עדכון על הנעשה במוסדות ובחיי הבוגרות, והעברת מסרים חינוכיים ברוח התנועה.
בהתאם לכך פורסמו בו מאמרי זיכרון וסקירות על חיי גדולי תורה, מייסדי בית יעקב ומנהיגי "אגודת ישראל", שנספו בשואה. לצד דפי עדכון וחדשות מהנעשה בחיים הציבוריים החרדיים בישראל ובעולם, בתנועת אגודת ישראל ונשי אגודת ישראל.
בין המדורים הקבועים נקבעו מדורים למחשבת ישראל, חינוך, מוסר יהודי, פרשת השבוע, אמרות חסידיות, ספרות חרדית ובקורת ספרים של ספרות זו.
גדעון אביטל-אפשטיין
גדעון אביטל-אפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1952) הוא היסטוריון, חוקר תרבות, סופר, מרצה ועורך דין.
מחבר הספרים: "1973, הקרב על הזיכרון" (הוצאת שוקן, 2013), "פלא פה נס" (הוצאת כרמל 2017), "67', ירושלים, מלחמה" (הוצאת מטר, 2017).
ביוגרפיה
גדעון אביטל-אפשטיין נולד בחיפה לבלה לבית קובלר וליהודה (אויגן) אפשטיין.
מתגורר ברמת השרון. נשוי לענת ואב לשניים. הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1970, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר בהצטיינות. במלחמת יום הכיפורים היה קצין המודיעין של גדוד הצנחנים 890 בחטיבה 35 ולחם בקרב החווה הסינית.
לאחר שחרורו משירות סדיר שירת במילואים כקצין מודיעין חטיבתי וכקצין מודיעין ביחידה לאיתור נעדרים.
לאחר סיום שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודיו עבד בחברת חילן.
היה פעיל במפלגת שינוי שקמה בעקבות מלחמת יום הכיפורים ושימש כדובר המפלגה.
בשנים 1987-1984 כיהן כיועץ שר התקשורת, פרופ' אמנון רובינשטיין והוביל מטעמו מספר רפורמות, בהן חוק רשות הדואר, חוק הערוץ השני, פרויקט הטלוויזיה בכבלים ועיצוב הרגולציה לגבי חברת "בזק" ושירותיה לציבור.
בשנת 2002 ויתר על עיסוקו המשפטי לטובת  לימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב, בה סיים תואר ראשון ושני בהצטיינות יתרה, בבית-ספר להיסטוריה.
בשנים 2006–2009 כתב עבודה לתואר דוקטור בבית-ספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב. עבודתו על "מקומה של מלחמת יום הכיפורים בזיכרון הישראלי" זכתה בציון לשבח מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
גדעון אביטל-אפשטיין עסק גם בהוראה. במכללת סמינר הקיבוצים לימד בתוכנית רג"ב למצטיינים וביחידה להכשרת מנהלים היסטוריה, אזרחות, רגולציה ואתיקה בחינוך. הקים וריכז תוכנית הסבת אקדמאים להוראת אזרחות, ללימודי תואר שני.
כיועץ היסטורי, חוקר ומראיין השתתף ביצירת סדרת הטלוויזיה "לא תשקוט הארץ" על מלחמת יום הכיפורים וזכה בשנת 2014 בפרס התחקיר מטעם איגוד היוצרים הדוקומנטריים.
עוסק בחקר חיי יהודים בספרד ובגרמניה בימי הביניים ובעת החדשה ומשלים רומן היסטורי "אלף ואחת" על קורות משפחה יהודית באלף השני לספירה. כמו כן, הוא מנחה ערבי עיון ושיח סופרים בנושאים הקשורים למלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים אותן חקר לעומק לפני פרסום ספריו.
עבודתו הספרותית
גדעון אביטל-אפשטיין פרסם מספר ספרים העוסקים בחברה הישראלית.
הקרב על הזיכרון – 1973 - הוצאת שוקן, 2013
בספר ביכורים זה הוא בוחן כיצד מוצגת מלחמת יום הכיפורים בחברה ובתרבות הישראלית מאז 1973. הספר סוקר את כל זירות־השיח ומתמודד עם שאלות מפתח כגון אילו משקעים הותירה המלחמה בזיכרון הישראלי, איזה מהפכים חלו בדמותה במהלך השנים, מהי התוצאה הנתפסת של המלחמה, מי הם גיבוריה לניצחון ועוד.
פלא פה נס - הוצאת כרמל, 2017
"פלא פה נס" הוא רומן עתידני פוליטי המציג הידרדרות והתפרקות של החברה הישראלית, הגורמים למתונים בחברה להגר ולהקים מדינה חלופית ב-פלופונס, בדרום יוון. הספר מתאר תהליך של נפילת המדינה בידי קיצונים ימניים ודתיים  וכינון "ישראל חדשה" תחתיה.
זיזף ויירה
זיזף ויירה (שם מדעי: Xeronycteris vieirai) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, שאנדמי למזרח ברזיל ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא התגלה בשנת 2005 ותואר מדעית על ידי צמד חוקרים ברזילאים על בסיס דגימה שנמצאה במוזיאון לזואולוגיה בסאו פאולו. החלק הראשון של שמו המדעי משמעותו "עטלף יבש" בהתייחסות לבית הגידול היוצא דופן שלו; החלק השני הוא על שמו של הביולוג הברזילאי קרלוס ויירה. זיזף ויירה דומה מאוד מבחינה חיצונית לזיזף החוטמני.
תיאור
לזיזף ויירה גוף קטן, ראש צר וחרוטי עם חרטום מוארך במיוחד. אוזניו קצרות ומשולשות עם צפירים קטנים. העיטור האפי שלו בצורת ראש חץ שנטוי קדימה, ללא דיסקית סביב הנחיריים. השפה התחתונה ארוכה מן העליונה ועליה שתי כריות בשרניות ישרות. הלשון ארוכה במיוחד ומכוסה בגבשושיות. הזנב קצר ומכוסה בכנף הזנב הגדול. אורך זרועותיו של זיזף ויירה 35–38 מ״מ, אורך זנבו 6–8 מ״מ ואורך אוזניו 10–12 מ"מ; מידות הגוף האחרות אינן ידועות.
תפוצה וביולוגיה
בהתחשב באנטומיה שלו, זיזף ויירה ניזון בעיקר מצוף, אבקנים ואולי גם מחרקים; הקקטוסים תופסים חלק נכבד מהתזונה שלו. הוא פעיל בלילה, ומבלה את שעות היום במערות בקבוצות של כ-20 פרטים לצד מיני עטלפים אחרים (זיזף פירות, זיזף טונאטיאו, זיזף ארך-לשון, אשמן כלבי ועטלף חסר-אגודל). זיזף ויירה מתרבה לאורך השנה, עם שיאים בעונה היבשה בין יוני לדצמבר. הזיזפית ממליטה צאצא אחד בכל פעם. מעבר, לכך אין מידע נוסף אודות האקולוגיה של המין.
מצב
זיזף ויירה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD), בשל היותו מין חדש יחסית שטרם נחקר היטב, והעדפות בית הגידול שלו כמו גם טווח תפוצתו המדויק אינם ידועים עדיין. המין סובל מאובדן בית גידול נרחב לטובת החקלאות המקומית, כריית מינרלים והקמת טורבינות רוח וסביר להניח שאוכלוסייתו נמצאת בירידה. נדרשים מחקרים ביולוגיים נוספים בכדי להעריך את מצבו ולייצר תוכניות שימור עבורו.
פורבס 30Under30
פורבס  היא רשימה הנערכת על ידי מגזין "פורבס" האמריקאי שיוצאת מדי שנה המכירה באישים מתחת לגיל 30 הבולטים בתחומם.
המגזין מוציא לאור את הרשימה הראשית שלו, בנוסף לרשימות אשר שלוחות מקומיות של המגזין מפרסמות באופן עצמאי. הרשימה האמריקאית מכירה בכ-600 עסקים ואישים. המגזין הישראלי מכיר מדי שנה בכ-60 אישים, שמחציתם הם אישים בתחום הטכנולוגיה ומחציתם השנייה עוסקים בעיסוקים אחרים.
תהליך המועמדות לרשימה פתוח לציבור, ואנשים יכולים להציע את עצמם או אחרים כל עוד המועמד הוא מתחת לגיל 30.
היסטוריה
פורבס השיק את הרשימה בשנת 2011. עד שנת 2016, מספר הגשת המועמדויות עמד על כ-15,000 הגשות. המגזין בחר כ-30 אישים לכל אחת מ-20 הקטגוריות שלו, המחולקים לתחומים הבאים:
החל משנת 2016, גם מגזין פורבס הישראלי משיק רשימה מקומית של.
ישראלים ברשימה
הישראלית הראשונה שהופיעה ברשימה הייתה מדענית המחשבים קירה רדינסקי בשנת 2015. הישראלית הצעירה ביותר שהופיעה ברשימה הייתה השחקנית שירה האס, שהופיעה ברשימה לשנת 2021 כשהייתה בת 25.
אלישה בו
אלישה בו (שם בשפת המקור: Alisha Ilhaan Bø; נולדה ב-6 במרץ 1997) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ילידת נורווגיה. היא התפרסמה בתפקידה כג'סיקה דייוויס בסדרת הטלוויזיה "13 סיבות" של נטפליקס.
ביוגרפיה
בו נולדה באוסלו, נורווגיה לאב ממוצא סומלי ולאם נורווגית, ילידת טרונדהיים. היא עברה עם אמה ללוס אנג'לס בגיל שבע כשאמה נישאה בשנית לאמריקאי. בו למדה בבית הספר התיכון אל-קמינו שם למדה במגמת תיאטרון. לאחר סיום הלימודים היא המשיכה בקריירת המשחק שלה, והפכה לשחקנית הראשונה ממוצא סומלי שקיבלה תפקיד ראשי בסרט אמריקאי מאז אימאן.
קריירה
את הופעת הבכורה שלה בו עשתה בשנת 2008, אז קיבלה את התפקיד של ליסה סוואן הצעירה בסרט האימה "שעשוע". שנה לאחר מכן, היא הופיעה בסרט "He's On My Mind", ושיחקה בסרט האימה "פעילות על-טבעית 4" משנת 2012.
בשנת 2014 היא התארחה בסדרה "משפחה מודרנית" ובשני פרקים של הסדרה "אקסטנט" ברשת CBS. בנובמבר 2014 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון "ימי חיינו" של NBC בתפקיד החוזר של דפני.
את הפריצה בקריירה שלה עשתה בשנת 2017 כאשר לוהקה לתפקיד של ג'סיקה דייוויס בסדרת הטלוויזיה "13 סיבות" מבית נטפליקס המבוססת על הספר באותו שם.
אבנר
אַבְנֵר הוא שם פרטי זכר בעברית, המשמש גם כשם משפחה. אבנר הוא שמהּ של דמות מקראית (המופיעה גם בשם אֲבִינֵר), ומשמעות השם היא האב, או אבי, והכוונה, כנראה, לאלוהים, הוא נֵר. אֶבְּנֶר (Ebner) הוא שם משפחה גרמני.
תבנית ביצים
תבנית ביצים היא אריזה עשויה קרטון, קלקר או פלסטיק עם שקערוריות, שנועדה להובלת ביצים ולאחסונן עד לצריכתן.
אודות
לביצת המאכל מעטפת דקה ופריכה, המכילה חלבון וחלמון נוזליים, והיא שבירה. הובלת מספר רב של ביצים יחדיו ללא מתקן מיוחד ובלא סכנת שבר בביצים כמעט אינה אפשרית. כדי למזער נזק שבירה, יש להפריד, לדפן ולקבע את הביצים באופן יעיל, ולשם כך נועדה התבנית.
תבנית הביצים שהחליפה את איסוף הביצים בסלסלות מתכת, הומצאה בשנת 1911 על ידי ג'וזף קויל, עורך עיתונים מבריטיש קולומביה שבקנדה, בעקבות סכסוך שהתעורר בין חוואי מקומי ובעל מלון, משום שחלק מהביצים שסופקו על ידי הראשון לאחרון הגיעו ליעדן כשהן שבורות.
התבנית הנפוצה היא תבנית רבועה בגודל של כ-30 על 30 סנטימטר, ואליה נאספות הביצים בלול. בתבנית זו יש 30 ביצים, המסודרות בחמש שורות של שש ביצים כל אחת. לאחר האיסוף, מועברות התבניות עם הביצים למשווקי הביצים, לשם מיון, הטבעת תאריך ומספר, ושיווקן לחנויות. תבניות מסוג זה ניתן לסדר זו מעל זו, כשחלקה התחתון של התבנית העליונה מכסה את הביצים שמתחתיה. ערימה של עשר תבניות כאלה, זו מעל זו, קרויה עמוד ביצים.
לאחר מיון הביצים, הן נארזות שנית בתבנית הסטנדרטית או מועברות לתבניות קטנות יותר בנות 6, 10, 12, 18 או 30 ביצים בתבנית. תבניות אלו מיועדות לשיווק למעוניינים בכמות קטנה של ביצים (הצרכנים), ועשויות בדרך כלל עם מכסה.
התבנית הרווחת עשויה קרטון. הקרטון סופח לחות, ובכך מקטין את היחלשות הקליפה שזו גורמת, כדי למזער חדירת חיידקים לתוך הביצים, ובפרט חיידקי סלמונלה. קיימות גם תבניות מפלסטיק, המתאימות לשטיפת הביצים לפני השימוש, אך ההמלצה היא לא לשטוף את הביצה, מחשש להכנסת חיידקים ממעטפת הביצה אל תוכה. בתבניות פלסטיק משתמשים בלולי רבייה, בהם נאספות הביצים המופרות, מחוטאות ומועברות למדגרה.
ברוב דלתות המקררים מצוי מדף אחד או יותר, לצורך אחסון הביצים על משטח מפלסטיק דמוי תבנית ביצים, לצורך החזקת ביצים בקירור, המאריכה את חיי המדף של הביצים באופן משמעותי.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20, לא היו בישראל תבניות ביצים, והביצים נאספו בתוך סלסלות מתכת המכילות 60 או 100 ביצים כל אחת. השימוש הראשון בתבניות ביצים בישראל נעשה בתבניות שיובאו לישראל מחוץ לארץ, ובשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימה חברת "תנובה" בנתניה את מפעל "מאי" לייצור תבניות ביצים.
מערכת טיפוסים
בשפות תכנות, מערכת טיפוסים (או מנגנון הטיפוסים) של שפה הוא אוסף הכללים התחביריים המסווגים משתנים או ביטויים, לפי הערכים אותם הם יכולים לקבל. מערכת טיפוסים מתאימה טיפוס לכל ביטוי או ערך. מערכת הטיפוסים מאפשרת לוודא את היעדרן של התנהגויות שגויות מסוימות בתוכנית, כגון ביצוע של פעולה מסוימת על ערכים שאינם שייכים לקבוצה עליה היא הוגדרה, וכן היא מאפשרת סוגים שונים של אופטימיזציות.
למשל, בשפות תכנות רבות פעולת הכפל תקפה רק לטיפוסים מספריים. כך שאם מתבצע כפל בין משתנים מטיפוס מערך, זה מצביע על שגיאה כלשהי של המתכנת.
ישנן שפות נטולות טיפוסים, כמו רוב שפות הסף, Forth, BCPL ו-Pawn. פרולוג היא דוגמה נוספת ובולטת לשפה חסרת מערכת טיפוסים.
טיפוסיות סטטית
בשפות בעלות טיפוסיות סטטית לכל משתנה ולכל ערך יש טיפוס. כל משתנה מטיפוס מסוים יכול להכיל רק ערכים מאותו טיפוס (או מתת-טיפוס שלו) וכל הטיפוסים נבדקים בזמן הידור. כך המהדר יכול להתריע במקרה של שגיאות. בשפות כאלה, עצם העובדה שתוכנית עברה הידור מעיד שלא קיימות בה שגיאות מסוגים מסוימים. למשל, תוכנית בשפת ג'אווה שעברה הידור לא כוללת פעולת כפל בין משתנה מטיפוס נקודה צפה לבין מחרוזת. זהו כלי יעיל מאוד בהנדסת תכנה, בעיקר עבור מערכות תכנה גדולות או קריטיות.
הסקת טיפוסים
ישנן שפות בעלות טיפוסיות סטטית המאפשרות למתכנת שלא להצהיר על הטיפוס של המשתנה, והמהדר יודע לגלות זאת בעצמו על סמך הביטויים בהם הוא משתתף. למשל בהצהרה כגון: ;var x = 5, ניתן להבין שהמשתנה x הוא מטיפוס מספר שלם, או מטיפוס כלשהו שניתן להמיר אליו במובלע (ביצוע coercion) מספרים שלמים. ישנן דרכים נוספות לגלות זאת, בהן בדיקה אילו אופרטורים מופעלים על המשתנה, או לאילו פונקציות הוא מועבר כפרמטר.
תכונה זו, הנקראת הסקת טיפוסים (Type Inference) מאפשרת למתכנת להימנע מלהגדיר את הטיפוס שבו הוא עוסק, ואפילו לא לדעת אותו (דבר שעשוי לקרות למשל בעת שימוש ב־Template Metaprogramming ב־++C). יתרון נוסף של תכונה זו הוא הקלות שבה ניתן לכתוב פונקציות פולימורפיות בדרך זו.
השפה הראשונה שניצלה תכונה זאת במלואה היא שפת ML, ובדרך כלל תכונה זו מאפיינת שפות תכנות התומכות בתכנות פונקציונלי. בין השפות המאפשרות זאת ניתן למנות גם את #C (באמצעות המילה השמורה var), ++C החל מתקן C++11 (באמצעות המילה השמורה auto), Haskell, Perl החל מגרסה 6, Visual Basic החל מגרסה 9.0, ושפת D.
האלגוריתם הראשון שהוצע לביצוע בדיקה זאת, והעיקרי שנמצא בשימוש עד היום, נוצר מלכתחילה על ידי האסקל קרי ורוברט פייס בשנת 1958 במסגרת פיתוח תחשיב הלמבדא. רוג'ר הינדלי הרחיב אותו בשנת 1969, והוכיח שהוא מגלה תמיד את הטיפוס הכללי ביותר המתאים. בשנת 1978, בנפרד מעבודתו של הינדלי, הציע רובין מילנר אלגוריתם שקול וקרא לו "אלגוריתם W". בשנת 1982 הוכיח לואיס דאמאס את שלמות האלגוריתם והרחיב אותו על מנת לתמוך בהתייחסות פולימורפית. על אף עבודתו של דאמאס, האלגוריתם נקרא "האלגוריתם של הינדלי-מילנר".
טיפוסיות דינמית
טיפוסיות דינמית משמעה שהטיפוס מוגדר בזמן ריצה, ורק אז מתבצעות הבדיקות המתאימות לוודא שלא התרחשו שגיאות. בטיפוסיות דינמית, למשתנים אין טיפוס (או: כולם בעלי טיפוס יחיד), ורק לערכים מוגדר טיפוס. בזמן ההידור לא נבדק שום מידע לגבי נכונות הטיפוסים השייכים לביטויים, כיוון שאין כל מידע כזה למעשה. תקינות של טיפוסים בביטוי נבדקת רק במהלך חישוב הביטוי עצמו, תוך כדי ריצת התוכנית. תכונה זאת מקלה על הכנסת שגיאות, וגורמת לגילוי שלהן להתרחש מאוחר למדי, אם בכלל. מצד שני, קל יותר לכתוב תוכניות פשוטות בשפות כאלה, וזמן הכתיבה קצר בהרבה.
טיפוסיות ברווז
בטיפוסיות ברווז (Duck Typing - קיבלה את שמה מ"מבחן הברווז": "אם זה נראה כמו ברווז, שוחה כמו ברווז ומגעגע כמו ברווז, כנראה שזה ברווז") הטיפוס של ערכים לא נבדק כלל. כל פעולה יכולה להתבצע על כל ערך שהפעולה הספציפית מוגדרת עליו. טכניקה זאת מיושמת בעיקר עבור טיפוסיות דינמית.
כך הטיפוס של הפרמטר לפונקציה len הוא "אובייקט שעבורו מוגדרת המתודה __len__ כנדרש". טיפוסיות דינמית משיגה פולימורפיזם פרמטרי מקסימלי. יש לשים לב, עם זאת, שהנחת היסוד היא שמתודות בעלות שם זהה מתנהגות בצורה דומה. אובייקט עשוי לכלול מתודה בעלת שם מתאים בדרך מקרה, כאשר המימוש שלו מבצע פעולה שונה לחלוטין מזו המצופה בפונקציה. שגיאות מסוג זה הן נדירות, אך קשות מאוד לאיתור.
דוגמה להתנהגות המזכירה טיפוסיות ברווז אך איננה דינמית אלא סטטית היא תכנות גנרי בשפת ++C. ניתן ליצור מחלקה בעזרת טיפוס מסוים כפרמטר, כל עוד כל המתודות שבשימוש לגבי הטיפוס הזה באמת שייכות אליו. זאת אף אם קיימות מתודות (שהן בעצמן template) המבצעות פעולות שאינן תקינות לגבי הטיפוס - כל עוד לא משתמשים בהן בפועל. הבדיקה הזאת מתרחשת בזמן הידור.
טיפוסיות חזקה
מערכת טיפוסים נחשבת "חזקה" אם היא איננה מאפשרת ביצוע פעולה מסוג מסוים על משתנה (או ביטוי) מטיפוס שונה (או שאיננו תואם). אם ננסה להעלות מחרוזת בחזקה, שפת תכנות בעלת טיפוסיות חזקה לא תאפשר לפעולה להתרחש.
טיפוסיות בטוחה
טיפוסיות בטוחה משמעה שלא ניתן - או קשה - להמיר בין טיפוסים. למשל, בשפת ++C העברה של מצביע כפרמטר לפונקציה המבקשת מספר שלם תגרור הודעת שגיאה, ולכן הטיפוסיות ב++C נחשבת בטוחה יותר מזו של שפת C, בה המהדר מבצע המרה אוטומטית של המצביע לערכו המספרי (הכתובת השמורה בו, בדרך כלל), ולכל היותר ייתן אזהרה בנוגע לכך. עם זאת, גם בשפת ++C ניתן להמיר באופן מפורש בין הטיפוסים, ואין למהדר דרך לדעת האם המרה זו היא תקינה או לא. לעומת זאת, בשפת Java גם המרה מפורשת עוברת בדיקה (של המכונה הווירטואלית), ותיזרק חריגה במקרה של שגיאה בהמרה - כלומר, מערכת הטיפוסים של Java בטוחה יותר מזו של שפת ++C. בדיקה כזאת בזמן ריצה גוררת בהכרח פגיעה ביעילות התוכנית. זו הסיבה שהמפתח של ++C, שמתוכננת ליעילות מקסימלית, ויתר על המנגנון הזה, לעומת מתכנני ג'אווה שמעדיפה בטיחות על פני יעילות.
השוואה בין שפות
להלן טבלת השוואה בין שפות. ההשוואה היא חלקית בלבד, ויש לזכור שהחלוקה איננה תמיד חד משמעית.
ג'ף צוקר
בעבר שימש נשיא ומנכ"ל NBCUniversal וכמנהל בית הספר לעסקים  של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, עד למינויו לתפקידו הנוכחי בשנת 2013 עם פרישתו של נשיא CNN הקודם ג'ים וולטון.
פרש מתפקידו בפברואר 2022, בעקבות מערכת יחסים אינטימית עם עמיתתו לעבודה.
ביוגרפיה
צוקר נולד למשפחה יהודית בהומסטד, פלורידה, סמוך למיאמי. אביו מת'יו היה קרדיולוג ואמו מורה בבית ספר. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד עם תואר ראשון באמנויות בהיסטוריה האמריקאית. הוא נישא ב-1996 לקארין סטפני נתנסון מצוות ההפקה של תוכנית המערכונים הפופולרית סאטרדיי נייט לייב, ולהם 4 ילדים. ב-2019 התגרש.
לוי קושניר
לוי קושניר (נולד ב-29 בדצמבר 1953) הוא איש עסקים ישראלי המשמש כיו"ר ומנכ"ל קיטאל החזקות ופיתוח בינלאומי בע"מ ויו"ר בחברה להתחדשות עירונית. בעבר ייסד את רשת חנויות "עשה זאת בעצמך", הום סנטר, אוטו סנטר והצמיח את רשת חנויות הנוחות FasMart USA בארצות הברית.
חיים אישים
קושניר נולד בבית החולים בלינסון שבפתח תקווה, להורים ניצולי שואה. הוא התחנך בבית ספר תיכון עירוני דביר שברמת גן ובשנת 1972 התגייס לצה"ל ושירת בפלוגות סיור וחרמש בשריון. במהלך שירותו לחם במלחמת יום הכיפורים בתעלה עם חטיבה 14. עם שחרורו מצה"ל בשנת 1975, החל את לימודי התואר הראשון בכלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בהצלחה בשנת 1977. כיום, נשוי קושניר לרותי עימה הוא מתגורר בתל אביב. הוא אב לבן ובת וסב לשלושה נכדים
פעילות עסקית והשקעות
את דרכו המקצועית החל קושניר בשנת 1977, בעתודת המנהלים (במסגרת תוכנית הכשרת מנהלים לעתודה ניהולית) ב"כור סחר". בין השנים 1980–1984 שימש כמנהל אזורי במזרח אפריקה, אז התגורר בניירובי שבקניה, ובין השנים 1984–1986, שימש כמנהל אזורי בחוף המערבי בארצות הברית. בשנת 1986 פרש מ"כור סחר" והחל את דרכו המקצועית העצמאית. בשנת 1986 פרץ לעולם העסקים כאשר הקים את רשת החנויות "בילדרס דיסקאונט". הרשת הציעה לצרכן חומרי בניין איכותיים במחיר נמוך – רשת עשה זאת בעצמך אשר התמחתה גם במכירה לקבלנים קטנים וקבלני שיפוצים. הרשת מנתה 5 מתחמי ענק בקליפורניה וב-2003 נמכרו והתמזגו לתוך הום דיפו. קושניר כיהן כנשיא החברה עד שנת 1993, אז חזר לישראל והקים את "קיטאל החזקות ופיתוח בינלאומי בע"מ" כזרוע ההשקעות העיקרית שלו בישראל.
בשנת 1992 רכש קושניר את השליטה בנחושתן מעליות מגליה אלבין ושימש כ- יו"ר עד שנת 1998 אז נמכרה החברה לשינדלר הענקית השווייצרית. במקביל בשנת 1992 ייסד את "הום סנטר" שהפכה לרשת הקמעונאות ישראלית של "עשה זאת בעצמך" הגדולה בישראל בתחום שיפוץ ואחזקת הבית. בשנת 1999 הנפיק קושניר את הום סנטר בנסד"ק, החברה הישראלית הראשונה שאינה מתחום ההיי טק אשר הונפקה בנסד"ק. באותה עת מנתה החברה כ-30 חנויות (4 בקפריסין) ונמכרה ב-2000 לקבוצת פישמן רשתות. במקביל, בשנת 1998 הקים את "אוטו סנטר",שעסקה במכירת כלי רכב, טרייד אין וליסינג פרטי, החברה הראשונה שהביאה את הקונספט של סופר-מרקט לרכבי יד שנייה בארץ, בפורמט "אוטו-מקס" מארצות הברית. החברה נמכרה כעבור מספר שנים לקבוצת מאיר, יבואנית כלי רכב ובעלת חברת ההשכרה אוויס. החל משנת 1999 שימש כסגן יו"ר ובעלים של חברת "תדיראן מוצרי צריכה", עד שנת 2004 אז נמכרה החברה לקבוצת Carrier"" האמריקאית. בין השנים 2004–2006 היה סגן יו"ר ומנכ"ל "אמפא-תדיראן" ואף השתתף בתוכנית טלוויזיה של הוט בפורמט של ה-BBC "בחזרה לתחתית", בו תועד קושניר כעובד מן המניין ברצפת הייצור של "אמפא-תדיראן".
בשנת 2005, רכש קושניר את חברת "פטרו גרופ" חברה ציבורית בישראל אשר החזיקה בכ-180 תחנות דלק וחנויות נוחות הפזורות ב-8 מדינות שונות במזרח ארצות הברית ופעלה תחת המותג FasMart USA. כיו"ר החברה הגדיל קושניר את ממדי החברה למעל 350 אתרים ומכר אותה בשנת 2008 לקבוצת גאידמק. לקראת סוף שנת 2012, היה לוי קושניר שותף להקמת "eLoan" - פלטפורמת P2P להלוואות חברתיות.
בשנת 2016 פתח בשיתוף עם צופית גרנט, סניף מקומי של בית הספר "School of Life".
בתחום הביוטק והקלינ-טק
בשנת 2010, היה קושניר לדירקטור ומשקיע בחווה הסולארית "ישראסולר" עד שנת 2012, אז נמכרה החברה לקבוצה ישראלית. בשנת 2012, השקיע קושניר ומונה למייצג של בעלי המניות הרגילות בחברת "Cleveland Diagnostics המחזיקה בטכנולוגיה ייחודית ומציעה מוצר דיאגנוסטי בתחום סרטן הערמונית. בשנת 2014, היה למייסד שותף בחברת "EarlyCell", המחזיקה בטכנולוגיה פורצת דרך לאיתור ובידוד תאי עובר ותאים סרטניים בדם.
בתחום הנדל"ן
מאז שנת 1993, פועל קושניר רבות בתחום הנדל"ן באפריקה, אסיה, ארצות הברית וישראל, ובנה למעלה מ – 4000 יחידות דיור בסטנדרטים גבוהים. בשנת 2000, הצליח קושניר להגשים את חזונו, עת יזם פרויקט מגורים יוקרתי וייחודי בדרום ת"א – מגדל נווה צדק (בשיתוף עם קבוצת הבנייה ים סוף, הפיתוח והבנוי), המושתת על קונספט ה –LOFT. בשנת 2009, הקים את החברה להתחדשות עירונית באמצעותה יבוצעו פרויקטים של פינוי בינוי באזורי ביקוש, שיציעו אלפי יחידות דיור במסגרת התחדשות עירונית.
משנת 2010 מוביל קושניר חברת ניהול מלונאי בפוקט (תאילנד הכוללת ניהול המלון היוקרתי "Serenity Resort and residences Phuket", את החוף והמלון "Friendship Beach Resort" ואת הספא "Atmanjai Wellness Spa").קושניר בעברו היה בעלים של מספר מלונות בישראל, ביניהם : מלון "נהר הירדן" טבריה, מלון "אלכסנדר" תל אביב ו"מלון כרמל" בנתניה.
מעורבותו בספורט
משנת 2009–2012, כיהן קושניר כנשיא של מועדון הכדורגל הבריטי פורטסמות', אשר שיחקה באותה עת בפרמייר ליג. במהלך שנותיו במועדון ביצע במועדון שינויים רבים ומשמעותיים, שהובילו את הקבוצה לראשונה בתולדותיה ב-2010, להעפיל לגמר הגביע האנגלי. בשנת 2012 נמכר המועדון לקבוצת בנקאות רוסית.
פעילות בקהילה
לוי היה נשיא ארגון "יד ביד" בארצות הברית בשנים 1988–1991.
שכונה על הגובה (מחזמר)
שכונה על הגובה (באנגלית: In the Heights) הוא מחזמר עם מילים ולחן מאת לין-מנואל מירנדה ותסריט מאת קיארה אלגריה הודס. משך הסיפור הוא שלושה ימים בשכונה וושינגטון הייטס במנהטן עילית, ניו יורק.
רקע
לין-מנואל מירנדה כתב טיוטה מוקדמת של "שכונה על הגובה" בשנת 1999 במהלך השנה השנייה שלו בקולג'. לאחר שההצגה התקבלה על ידי להקת תיאטרון הסטודנטים, Second Stage, של אוניברסיטת ווסליאן מירנדה הוסיף "ראפ בסגנון חופשי... וביצועי סלסה". ההפקה רצה בין ה-27 ל-29 באפריל 2000, כשכל הצגה היא מערכה אחת באורך 80 דקות, שנשמעה כמו "גרסת היפ הופ של רנט". בשנת 2004, קיארה אלגריה הודס, כותבת התסריט, הצטרפה לצוות היצירה.
הפקה ניסיונית בקונטיקט
הפקה של "שכונה על הגובה" הועלתה בכנס הלאומי לתיאטרון המוזיקה במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בווטרפורד, קונטיקט, בין ה-23 ל-31 ביולי 2005, בבימויו של תומאס קייל ובניהולו המוזיקלי של אלכס לקמואר. צוות השחקנים כלל את נטלי קורטז, ג'נט דקל, רובין דה חסוס, יואי דנבר, כריסטופר ג'קסון, דורין מונטלבו, חוויאר מוניוז, ריק נגרון, שינה מארי אורטיז, מאט סלדיבר, מוניקה סלזאר וננסי טיקוטין.
אוף-ברודוויי
הפקת המחזמר באוף-ברודוויי הועלתה בתיאטרון 37 Arts בינואר 2007 ונסגרה ב-15 ביולי באותה שנה לאחר 33 הצגות מקדימות ו-182 הופעות רגילות. ההפקה כוללת בימוי מאת תומאס קייל, כוראוגרפיה מאת אנדי בלנקנבואלר וניהול מוזיקלי מאת אלכס לקמואר.
ברודוויי
הפקת המחזמר בברודוויי החלה בהצגות מקדימות ב-14 בפברואר 2008, וערב הפתיחה התקיים ב-9 במרץ באותה שנה בתיאטרון ריצ'רד רוג'רס. ההפקה כוללת בימוי מאת קייל, כוראוגרפיה מאת בלנקנבואלר, עיצוב במה מאת אנה לואיזוס, עיצוב תלבושות מאת פול טזוול, עיצוב תאורה מאת האוול בינקלי, עיצוב סאונד מאת Acme Sound Partners, עיבודים מוזיקליים ותזמור מאת אלכס לקמואר וביל שרמן ותיאום מוזיקלי מאת מייקל קלר.
ב-2 באוגוסט 2010, הפקת המחזמר בברודוויי העלתה את ההצגה ה-1,000.
ההפקה נסגרה ב-9 בינואר 2011, לאחר 29 הצגות מקדימות ו-1,184 הופעות רגילות.
עלילה
"שכונה על הגובה" מתרכזת במגוון דמויות המתגוררות בשכונת וושינגטון הייטס, בקצה הצפוני של מנהטן. במרכז המחזה עומד אוסנאבי, בעל מכולת שדואג לשכנה הקובנית המבוגרת, נכסף לבחורה היפה שעובדת בסלון היופי השכונתי וחולם לזכות בלוטו ולברוח לחופי מולדתו שברפובליקה הדומיניקנית. בינתיים, נינה, חברת ילדות של אוסנאבי, חזרה לשכונה משנת הלימודים הראשונה בקולג' עם חדשות מפתיעות להוריה, שהשקיעו את חסכונותיהם בבניית חיים טובים יותר לבתם. בסופו של דבר, אוסנאבי ותושבי השכונה מבינים מה זה אומר להיות בבית.
הכנסייה הקתולית הארמנית
הכנסייה הקתולית הארמנית (בארמנית: Հայ Կաթողիկէ Եկեղեցի, במקורב: הַאי קָתּוֹר'יקֶה יֵקֶרֶצִי) היא כנסייה אוניאטית אוטונומית, "סואי יוריס", במסגרת הכנסייה הקתולית, הפועלת בארמניה ובתפוצה הארמנית ברחבי תבל. היא משמרת את הנוסח וסדרי הטקס (ריטוּס) הנהוגים גם בכנסייה האפוסטולית הארמנית, אך בניגוד לה כפופה לאפיפיור ומצויה באחדות מלאה עם יתר הכנסייה הקתולית. היא מונהגת על ידי הסינוד הקדוש, המורכב מהארכיבישופים שלה וכמה בישופים, שבראשו עומד הפטריארך-קתוליקוס של קיליקיה. הנוכחי המכהן למניין הוא הפטריארך-קתוליקוס קריקור בדרוס (גרגוריוס פטרוס) העשרים.
הקתולים הארמנים נוהגים לפי מסורת הכנסייה הארמנית כמעט במלואה. התפילות מתנהלות בארמנית קלאסית גבוהה ומתוך סידורי התפילה הישנים. בכנסיות יש מעט צלמיות ווילון המפריד בין המזבח לקהל במקום איקונוסטאזיס, ואף מדי הכמורה דומים. אך הדמיון עם האפוסטוליים האוריינטלים הוא חיצוני בלבד, שכן הכנסייה קיבלה את הדוגמה והדוקטרינה הקתוליות עם הסתפחותה לרומא: האמונות המונופיזיטיות אודות טבעו היחיד של ישו נשללו, ואומצה הכריסטולוגיה שהוגדרה בוועידת כלקדון ושקבעה כי היו לו שני טבעים שלמים במלואם, אנושי ואלוהי. במסגרת השינוי תוקנו סידורי התפילה במקצת מקומות וטוהרו מהתייחסויות לא-כלקדוניות, בייחוד הנוסחה "אלוהים הכל-יכול אשר נצלב למעננו" (ממנה משתמע במתכוון שהאל האב ורוח הקודש סבלו יחד עם ישו על הצלב) שתוקנה על ידי פטריארך אנטיוכיה, המונופיזיטי הקנאי פטרוס, במאה החמישית.
לכנסייה הקתולית הארמנית יש אפארכיות בארמניה ובמוקדי התפוצה הארמנית במזרח התיכון ובמזרח אירופה, וגם בארצות הברית, צרפת, אוסטרליה ודרום אמריקה. מושבם הטקסי של הפטריארכיה והקתוליקוס הם בקיליקיה, אך המטה שוכן בפועל בביירות שבלבנון. מספר מאמיניה נאמד ב-2015 ב-736,956 נפש.
שורשי הכנסייה נעוצים כבר במאה ה-12, כשבממלכת קיליקיה הארמנית החלו מעטים לעבור לקתוליות. הקשרים עם הצלבנים חיזקו את הזיקה לרומא בקרב התפוצה בקיליקיה אך היו לכך פירות מעטים; ב-1698 קמה כנסייה ארמנית אוניאטית בתפוצה בטרנסילבניה, אך היא לא שרדה עד לתקופה המודרנית בגלל התבוללות מאמיניה בחברה הסובבת. ב-1710 מונה הכומר הצעיר אברהם בדרוס ארדזיביאן לבישוף הארמני-אפוסטולי בחאלב על ידי הקתוליקוס המקומי בדרוס, שישב בסיס (כיום בדרום טורקיה); ארדזיביאן התחנך אצל מורה שתמך בסתר באיחוד עם רומא, ועם הפיכתו לבישוף החל לקרוא לכך בגלוי. הוא נרדף ואולץ לצאת לגלות, אבל היו לו די אוהדים בחאלב כדי לגבש קהילה בעלת-משקל וב-1738 הוחזר למשרתו ומשח עוד כמה מאנשיו לבישופים. בשלב זה החליט להכריז על עצמו כפטריארך הארמני של קיליקיה, מול הקתוליקוס האפוסטולי המכהן שהחזיק בכס. ב-1742 יצא לפגוש את האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר שהכיר בו כפטריארך ואשרר את הקמתה של כנסייה ארמנית קתולית. ארדזיביאן סבל רדיפות קשות מהאפוסטוליים והשלטונות הטורקיים, אך כנסייתו הקטנה שרדה וגדלה.
אולאפור תורס
אולאפור טריגוואסון תורס (באיסלנדית: Ólafur Tryggvason Thors, 19 בינואר 1892 - 31 בדצמבר 1964) היה ראש ממשלת איסלנד בשש קדנציות בלתי-עוקבות בין 1942 ל-1963. בשנים 1961-1934 הוא כיהן גם כיו"ר מפלגת העצמאות (מפלגת ימין). תורס היה נשוי לאינגיביורג אינדרידאדוטיר ואב לארבעה.
אביו של תורס, תור פיליפ אקסל יאנסן, היה דני שהיגר בצעירותו לאיסלנד ונהפך בה לחלוץ הקפיטליזם המודרני בזכות החברה הפרטית שהקים (הגדולה במדינה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם).
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של תורס התחילה בתקופת ממלכת איסלנד (למעשה, אוטונומיה איסלנדית ללא מלך מקומי ובחסות ממלכת דנמרק — בשנים 1944-1918). בשנת 1926 תורס נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) מטעם מפלגת העצמאות הימנית. בשנת 1932 הוא כיהן לתקופה קצרה כשר המשפטים בממשלתו של אאוסגייר אאוסגיירסון מהמפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין). היה זה בין 14 בנובמבר ל-23 בדצמבר של אותה שנה, כאשר תורס החליף בתפקיד את מגנוס גודמונדסון מהמפלגה השמרנית (שעזב זמנית את הממשלה). בשנת 1934 תורס נבחר למנהיג מפלגת העצמאות.
בשנים 1942-1939 תורס כיהן כשר התעסוקה והתחבורה בשתי הממשלות האחרונות (השלישית והרביעית) של הרמן יונסון מהמפלגה הפרוגרסיבית. באביב 1942 תורס הפיל את הממשלה הקואליציונית הרביעית של יונסון וב-16 במאי הקים ממשלת מיעוט בראשותו — בהשתתפותם של חברי מפלגת העצמאות בלבד. בממשלה זה הוא כיהן גם כשר החוץ. זמן קצר לאחר מכן תורס הקדים את הבחירות ליולי 1942 בתקווה שמפלגתו תהפוך לגדולה ביותר באלת'ינגי.
תקוותו של תורס נכזבה בגלל אופן חלוקתה של הארץ למחוזות בחירה, שהעניק ייצוג בלתי-פרופורציונלי ביחס לאוכלוסייה לאזורים כפריים מיושבים בדלילות. (מאז 1930 מפלגת העצמאות זכתה במספר הרב ביותר של הקולות באיסלנד בכל מערכות הבחירות, אך בגלל אופן החלוקה למחוזות, המפלגה הפרוגרסיבית זכתה ביותר חברים באלת'ינגי. מפלגת העצמאות נחלה אכזבה כזו גם בשתי מערכות הבחירות הקודמות, בהן תורס הוביל אותה — ב-1934 וב-1937).
בעקבות הכישלון, תורס הוביל ב-1942 רפורמה באופן חלוקת הארץ למחוזות בחירה, שהעניקה יותר ייצוג לאזורים העירוניים. אחרי הרפורמה, הוא קבע את הבחירות לאוקטובר של אותה שנה. בעקבות בחירות אלה הפכה מפלגת העצמאות להיות מפלגה הגדולה באלת'ינגי, אך תורס איבד את ראשות הממשלה בגלל הקמתה של ממשלת מעבר בדצמבר 1942 ללא תמיכת הפרלמנט (ממשלה זו — בהובלת חבר מפלגתו ביורן תורדרסון ובשיתוף הפרוגרסיבים — עלתה לשלטון בתקופת הכיבוש האמריקאי של איסלנד במהלך מלחמת העולם השנייה, והובילה את המעבר של האי מחסות דנית רשמית לעצמאות מדינית).
ב-17 ביוני 1944 איסלנד זכתה בעצמאות בעקבות משאל עם. ב-21 באוקטובר של אותה שנה תורס חזר להיות ראש הממשלה לקדנציה שנייה וכיהן בתפקיד בשנים 1947-1944 (בתמיכת הפרלמנט). גם בממשלתו השנייה הוא כיהן במקביל כשר החוץ. תורס שמר על כוחה של מפלגת העצמאות כמפלגה הגדולה באלת'ינגי בבחירות שנערכו ביוני 1946. למרות זאת, ב-4 בפברואר 1947 ממשלתו הופלה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שמנהיגהּ סטפן יוהאן סטפנסון הצליח להקים ממשלה קואליציונית ללא מפלגת העצמאות.
אחרי הבחירות שנערכו באוקטובר 1949 מפלגת העצמאות נותרה המפלגה הגדולה באלת'ינגי, ובדצמבר של אותה שנה תורס הקים את ממשלתו השלישית, בה כיהן גם כשר הרווחה. למרות זאת, כעבור שלושה חודשים בלבד ממשלתו הופלה על ידי המפלגה הפרוגרסיבית, שהתחזקה בבחירות ב-1949. במרץ 1950 תורס הוחלף בתפקיד ראש הממשלה על ידי מנהיג הפרוגרסיבים סטיינגרימור סטיינתורסון, שהקים ממשלה קואליציונית בשיתוף מפלגת העצמאות. במסגרת שותפות זו, תורס כיהן בממשלתו של סטיינתורסון (בשנים 1953-1950) כשר הדיג והתעשייה.
בשנים 1956-1953 תורס כיהן בפעם הרביעית כראש הממשלה בעקבות העלייה בכוחה של מפלגת העצמאות בבחירות שנערכו ביוני 1953. בממשלתו הרביעית הוא כיהן במקביל כשר הדיג. במרץ 1956 התפטר תורס מראשות הממשלה, לאחר שנוצר קרע בינו לבין שרי הפרוגרסיבים, סביב שהות כוחות של ארצות הברית באיסלנד. בבחירות של אותה שנה, הפרוגרסיבים והסוציאל-דמוקרטים יצרו ברית ביניהן והצליחו להדיח את מפלגת העצמאות מהשלטון. בעקבות בחירות אלה, תורס היה עם מפלגתו באופוזיציה לשתי ממשלות השמאל-מרכז שקמו עד 1959.
בבחירות של יוני 1959 מפלגתו של תורס והמפלגה הפרוגרסיבית קיבלו אותו מספר מושבים באלת'ינגי, למרות שמפלגת העצמאות זכתה במספר הרב ביותר של קולות הבוחרים בהפרש ניכר. כדי לתקן את הפער בין ההצלחה האלקטורלית לייצוג בבית הנבחרים, בוצעו רפורמות בשיטת הבחירות האזורית, ובין השאר הוגדל מספר הנציגים מהבירה רייקיאוויק. אחרי השינויים בשיטה, נערכו בחירות חוזרות באוקטובר של אותה שנה, בעקבותיהן מפלגתו של תורס זכתה במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט ובנובמבר 1959 הוא הרכיב שוב ממשלה — אחרי שלוש שנים באופוזיציה.
בבחירות הכלליות שנערכו ביוני 1963, תורס נבחר לאלת'ינגי כחבר מהשורה מטעם מפלגת העצמאות — כמו בראשית הקריירה שלו. הוא היה חבר בית הנבחרים עד יום מותו בסוף שנת 1964. למרות שהפסיק להנהיג, שרי ממשלתו החמישית (קואליציית מפלגתו הימנית והסוציאל-דמוקרטים) המשיכו לנהל את איסלנד כמעט באותו הרכב בדיוק גם בזמן שלטונן של שתי הממשלות שהוקמו אחר כך על ידי יורשיו הפוליטיים ממפלגת העצמאות — ממשלת בנדיקטסון (1970-1963) וממשלתו של יוהאן הפסטין (1971-1970).
סרגיי מאליוטין
סרגיי מאליוטין (ברוסית: Сергей Васильевич Малютин; 4 באוקטובר. 1859 – 6 בדצמבר 1937) היה צייר רוסי, מעצב נוף, מאייר ואדריכל. רוב ציורי השמן שלו הם פורטרטים. הוא אולי ידוע בעיקר בזכות עיצוב הסט הראשון של בובות מטריושקה, שנוצר על ידי ואסילי זביוזדוצ'קין ב-1890.
ביוגרפיה
מאליוטין נולד במוסקבה למשפחת סוחרים וגדל בוורונז', שם ראה תערוכה בשנת 1870, שהעניקה לו השראה להפוך לאמן. בין השנים 1883–1886 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, אצל אילריון פרינישניקוב, וולדימיר מאקובסקי. עם סיום לימודיו הוענקה לו מדליית כסף. בשנת 1890 הוא זכה בתואר.
באותה שנה, הוא הועסק כמעצב באופרה הפרטית של סאווה ממונטוב, ובמהלך העשור וחצי שלאחר מכן יצר תפאורות לאופרות ובלטים רבים, כולל מפצח האגוזים בתיאטרון מריאינסקי.
בשנת 1900 הוא נסע למושבת האמנים בטלאשקינו, ליד סמולנסק, שם היה מעורב בסדנאות הקרמיקה והגילוף של הנסיכה מריה טנישבה והצטרף לתנועה המכונה "מיר איסקוסטבה". בהיותו שם, הוא עיצב מבנה לספריית בית הספר וקישט את התיאטרון.
הוא נשאר שם עד 1903. עיצוביו לכנסייה מומשו מאוחר יותר על ידי האדריכל ולדימיר סוסלוב. הוא עבר לעבוד עם ניקולאי ז'וקוב ליצירת "בית פרצוב" במוסקבה. העיצובים האדריכליים שלו היו בעצם חלק מתנועת התחייה הרוסית, אך גם קושטו במוטיבים עממיים פנטסטיים.
מ-1903 עד 1917 לימד באקדמיה במוסקבה. במהלך אותה תקופה, הוא זכה בתואר "אקדמאי" על ידי האקדמיה האימפריאלית לאמנויות (1914). לאחר מהפכת 1917, הוא עבד כמדריך ב"סדנאות אמנותיות וטכניות גבוהות יותר" - בית ספר שהוקם על ידי ולדימיר לנין. הוא היה שם עד 1923. בין השנים 1918 עד 1921 השתתף גם ביצירת כרזות התעמולה הידועות בשם "חלונות רוסטה". ב-1922 הוא היה אחד ממייסדי אגודת האמנים של רוסיה המהפכנית, שקיימה את פגישתה הראשונה בביתו, והפך לתומך בריאליזם סוציאליסטי.
הוא נפטר במוסקבה ב-1937 בגיל 79.
משך חכמה
ספר משך חכמה הוא פירוש על התורה בדרך פשוטו של מקרא שחיבר הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
על הספר
המחבר ייחס חשיבות רבה לספרו "משך חכמה" והיה אומר: "את ה'אור שמח' הייתי יכול לחבר גם עכשיו לעת זקנותי, אבל את ה'משך חכמה' הייתי יכול לחבר רק בצעירותי".
על שמו נקרא הרחוב "משך חכמה" במודיעין עילית.
הוצאת הספר
הספר יצא לאור כשנה לאחר פטירת המחבר בדפוס א' לעווין בריגה בשנת תרפ"ז (1927) בידי אב בית הדין של ריגה הרב מנחם מנדל זק.
תוכן הספר
הספר הוא פירוש לרוב בדרך פשוטו של מקרא, והעיקרון הוא לקרב את עניין הכתובים אל השכל הפשוט. לכן הוא מרבה לתת טעמים למה שמסופר בתורה.
הוא מזכיר בספרו, מלבד ספרי התלמוד ונושאי כליהם, גם את הגאונים, הראשונים וכן אחרונים דוגמת החתם סופר ונודע ביהודה, ואף ספרי קבלה כמו ספר הזוהר וספר יצירה.
האני עאדל
האני עאדל (בערבית: هاني عادل; נולד ב-8 בספטמבר 1976) הוא גיטריסט, זמר ושחקן קולנוע מצרי. הוא החבר המייסד של הלהקה הערבית ווסט אל-בלד. כמו כן שיחק בתפקידי משנה משמעותיים במספר סרטים מצריים עכשוויים העוסקים בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת העומדות בפני החברה הערבית. סרטים אלה כוללים מיקרופון (2010), סרט העוסק במלחמות התרבות במצרים, אסמעא (2011) על אישה שחיה בקהיר עם איידס, הסרט פאת אל מסנאא ("נערת המפעל") משנת 2013 על מגדר ואפליה מעמדית בחברה המצרית המודרנית והסרט אישטיבאק ("התנגשות") שהתרחש לאחר האירועים הפוליטיים ביוני 2013.
לאסלו ז'יגמונד
לאסלו ז'יגמונד (במקור וייס עד 1946, בהונגרית: Zsigmond László; מוהאץ', 3 בדצמבר 1907 – בודפשט, 14 באפריל 1992) היה היסטוריון זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), קנדידט (דוקטורט זוטר) למדעים היסטוריים (1952), דוקטורט (1967), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
משפחתו
ילדיהם: אנה ז'יגמונד (1941–), מורה, וגאבור ז'יגמונד (1946–), אתנוגרף ואתנולוג.
דניאל פרנק
דניאל "דן" פרנק (באנגלית: Daniel "Dan" Frank; 1882 - 20 במרץ 1965) היה אתלט אמריקאי יהודי ממוצא פולני, סגן אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
פרנק התאמן במערב ניו יורק.
באליפות ניו יורק באתלטיקה שנערכה בשנת 1904 זכה פרנק במדליית זהב ובניצחון על מאיר פרינסטיין. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.89 מטר, אחרי פרינסטיין שקבע שיא אולימפי חדש של 7.34 מטר ולפני רוברט סטנגלנד (6.88 מטר) שניהם מארצות הברית.
זיזף זהוב
זיזף זהוב או זיזף חקיין (שם מדעי: Mimon; מוכר גם כזיזף חנית) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 2 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי ומשמעות שמו המדעי היא ״חקיין״ בהתייחס לדמיון שלו לסוג זיזף. שני מינים נוספים שנכללו בעבר בסוג, הועברו לסוג חדש: זיזף שעיר-חוטם; בין שני הסוגים יש קרבה מורפולוגית וגנטית גבוהה, ובטקסונומיות רבות הם עדיין מופיעים כ-4 מינים בסוג אחד.
תיאור
הזיזף הזהוב מתאפיין בראש עגול וקצר עם גולגולת מסיבית, בגוף שמנמן ובזנב קצרצר. עיטור העלה האפי שלו ארוך במיוחד ודמוי חנית גדולה, והוא נוטה לעיתים קרובות קדימה. מלבד החנית, העיטור כולל גם גידול בשרני דמוי פרסה או דיסקית סביב הנחיריים.
אוזניו של הזיזף ענקיות ורחבות עם צפירים קצרים ועבים. כפי שמצופה מסוג הניזון מטרף, מערכת השיניים של הזיזף הזהוב מפותחת במיוחד, עם ניבים גדולים וטוחנות חדות למדי. השפתיים שסועות, ובמרכזן מספר יבלות גדולות. אורך הראש והגוף של הזיזף הזהוב כ–75 מ״מ, אורך זנבו כ–30 מ״מ ואורך זרועותיו עד 57 מ״מ. משקלו מגיע ל-22 גרם.
הפרווה של הזיזף הזהוב שעירה, צפופה וצמרירית ובניגוד למינים רבים הוא שעיר גם בפנים. צבע הפרווה נע בין זהוב לאוכרה, חום אדמוני, חום ערמוני או חום קפה עמוק. הכנפיים והאוזניים שחורים, בעוד שהצפירים, הלוע והחנית על האף בצבע ארגמן, ורוד מלוכלך או זהוב כהה. הזיזף שעיר האף נבדל מהזיזף הזהוב בממדיו הקטנים יותר, בפרוותו הכהה והרבגונית, ובחנית האף הקטנה, השעירה והמחוספסת שלו.
ביולוגיה
הזיזפים הזהובים מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית. בית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם טרופיים, יערות ירוקי-עד, יערות נשירים וסוואנות טרופיות. הזיזף פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר מחרגוליים וחיפושיות ובמידה פחותה גם מפירות, לטאות וציפורים קטנות כמזון משלים. הזיזף מבלה את שעות היום בשינה במערות גיר לחות בזוגות או בקבוצות של 15–20 פרטים.
שני המינים בסוג בעלי תפוצה רחבה, ומצב שימורם מוגדר כיציב ללא איומים משמעותיים.
מינים
בסוג זה 2 מינים:
רוחות מלחמה (מיני-סדרה)
רוחות מלחמה (באנגלית: The Winds of War) היא מיני-סדרה משנת 1983, המבוססת על רומן באותו שם מאת הסופר הרמן ווק. העלילה מציגה את קורותיהן של שתי משפחות, הנרי וג'אסטרו, בפירוט נרחב של המאורעות ההיסטוריים חוצי היבשות שהתרחשו ברקע אותה התקופה. אדולף היטלר וסגל הצבא הגרמני, ובהם הגנרל הבדוי ארמין וון רון כדמות מרכזית, מהווים את אחת מעלילות המשנה הבולטות בסדרה. בסדרה משולבים גם צילומי וידאו דוקומנטריים המלווים בקריינות, שמסבירים אירועים מרכזיים ודמויות חשובות.
סדרת ההמשך "מלחמה וזיכרון" עלתה לאוויר בשנת 1988, ובוימה אף היא על ידי הבמאי דן קרטיס.
עלילה
העלילה בסדרה נאמנה למקור בספרו של ווק, ומציגה אירועים שהתרחשו החל ממרץ 1939 ועד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941.
הפקה
הסופר הרמן ווק השקיע בעת כתיבת הספר מחקר מעמיק כדי לדייק בפרטים, וגישתו לגבי עיבוד ספרו האהוב לסרט הייתה סקפטית ושלילית, זאת בשל חוסר שביעות רצון גדולה מעיבודים קודמים של ספריו. למרות האמור, בשנת 1983 הפכה בסופו של דבר "רוחות מלחמה" למיני-סדרה מצליחה ברשת הטלוויזיה ABC, שבוימה על ידי דן קרטיס. הרמן ווק עצמו כתב את התסריט לסדרה, והשפיע בצורה נכרת על ההפקה עצמה, כולל הנחיות ברורות בנושא תוכן וכמות הפרסומות שיותרו לשידור. בסדרה מופיע גם הארכיבישוף של סיינה בהופעת קמע. הפסקול חובר על ידי המלחין בוב קוברט, שעבד לעיתים קרובות בצוותא עם קרטיס. אחד ממפיקי הסדרה הוא ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, המפיק היהודי ברנקו לוסטיג, שהיה גם שותף להפקת הסרט רשימת שינדלר, עליה זכה בפרס האוסקר.
תגובת הקהל ופרסים
הסדרה נחלה הצלחה בקרב הקהל האמריקאי ונחשבה לסדרה עשויה היטב, מה שזיכה אותה בפרסים רבים וביניהם מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, וזכיות בפרס אמי בקטגוריות: המיני-סדרה הטובה ביותר, הלבשה, ואפקטים מיוחדים, וכן מועמדויות בשמונה קטגוריות נוספות: ניהול אומנותי, בימוי, עריכה, עריכת סאונד, מיקס סאונד, הפקה (דן קרטיס), שחקן המשנה הטוב ביותר (ראלף בלאמי בתפקיד פרנקלין דלאנו רוזוולט), ושחקנית המשנה הטובה ביותר (פולי ברגן בתפקיד רודה הנרי).
הנס כריסטיאן אנדרסן
הנס כריסטיאן אַנדֶרסֶן (, 2 באפריל 1805 – 4 באוגוסט 1875) היה סופר ומשורר דני שנודע במעשיות ובסיפורי הילדים שלו.
משפחתו וילדותו
אנדרסן נולד בשכונת עוני בעיר אודנסה שבדנמרק ב-1805. אביו, הנס אנדרסן, היה סנדלר משכיל, ואמו, אן מרי אנדרסדטר, הייתה כובסת. אף על פי שאמו הייתה חסרת השכלה, היא פתחה בפני אנדרסן הצעיר את עולם הפולקלור, ואביו הקריא בפניו את משלי לה פונטן וקלסיקאים נוספים. המשפחה הייתה ענייה והתגוררה בדירה בת חדר אחד.
בשאיפה ליוקרה ולתגמול כספי התגייס אביו של אנדרסן כחייל לצבאו של נפוליאון ולחם במלחמות הנפוליאוניות, אולם לאחר תבוסתו של נפוליאון חזר האב לביתו, ונפטר בשנת 1816. אנדרסן הפסיק ללכת לבית הספר, הוא בנה תיאטרון בובות קטן והיה מעסיק את עצמו בתפירת בגדים לבובות. הוא אהב מאוד ספרות, במיוחד את המחזות של לודוויג הולברג וויליאם שייקספיר, והיה ממחיז אותם בעזרת בובותיו.
אחר כך עבד אנדרסן תקופה קצרה כשוליה של חייט, והחל לעבוד במפעל טבק. בגיל 14 עבר לקופנהגן במטרה לפתוח בקריירה של שחקן, הוא בורך בקול טנור מצוין. למרות הקשיים הצליח אנדרסן לסלול את דרכו לתיאטרון המלכותי, אך נאלץ לעזוב אותו לאחר שהשתנה קולו.
בשנת 1822 קיבל אנדרסן מלגה לבית הספר היסודי של סלגלס מקולין, במאי בתיאטרון המלכותי. אנדרסון היה בן 17 ולמד עם ילדים בני 12. הוא התגורר בביתו של המנהל, מייסלינג, שניסה לעזור לו להשתלב בחיים ולהתגבר על רגישותו הרבה. מאוחר יותר התקבל לאוניברסיטת קופנהגן, שם השלים את השכלתו.
אמו נפטרה בשנת 1833, לאחר שהתמכרה לשתיית אלכוהול.
חייו כסופר
סיפור המעשייה הראשון אותו כתב אנדרסן בעודו תלמיד היה כפי הנראה "נר החלב", סיפור המשתרע על 6 עמודים שלא פורסם ונמצא רק באוקטובר 2012. ב-1829 זכה להצלחה יחסית בעקבות פרסום הספר "מסע ברגל מתעלת הולמנס לנקודה המזרחית של אמגר" שכלל קובץ סיפורים דמיוניים ואחריו פרסם מחזה בשם "אהבה במגדל הכנסייה של ניקולאס הקדוש".
בשנת 1833, בזכות מלגה קטנה ממלך דנמרק, החל אנדרסן לטייל בכל רחבי אירופה, והוא כתב תיאורי מסע על שוודיה, ספרד, איטליה, פורטוגל והמזרח התיכון. במהלך טיוליו פגש אנדרסן בויקטור הוגו, בהיינריך היינה, בבלזק, באלכסנדר דיומא ובצ'ארלס דיקנס.
את פריצת הדרך שלו כסופר עשה אנדרסן בשנת 1835, עם פרסום "המאלתר". היה זה ספר אוטוביוגרפי שתיאר את כניסתו של ילד עני אל החברה. הספר זכה להצלחה ובמשך חייו של אנדרסן היה למפורסם שבכתביו. ב-1837 פרסם אנדרסון את "רק כנר", שנחשב לטוב שברומניו. לאחר מכן הפנה אנדרסן את מרצו לתיאטרון, עד 1840, אז פרסם את קובץ הסיפורים "ספר התמונות ללא תמונות". למרות הצטיינותו בכתיבת סיפורי אגדות, שאף אנדרסן להתקדם ולהצליח כנובליסט וכמחזאי.
יצירתו
למרות התדמית הילדותית והתמימה המיוחסת לסיפוריו של אנדרסן בימינו, הוא כתב חלק גדול מסיפוריו כסיפורים קשים ואפלים, שטמונה בהם ביקורת חברתית נוקבת (לדוגמה מוכרת הגפרורים הקטנה), או שמתארת מערכות יחסים אכזריות בין בני האדם (לדוגמה, הברווזון המכוער). רבים מסיפוריו של אנדרסן מסתיימים במוות או בעוול שנעשה לדמות (חייל הבדיל, מותה של אריאל ב"בת הים הקטנה"). חלקם מלנכוליים ועגמומיים, וחלקם אירוניים וציניים (בגדי המלך החדשים, הנסיכה על העדשה).
חייו האישיים
אנדרסן היה גמלוני, בילדותו היה דחוי חברתית ובבגרותו, בחלק ניכר מהזמן הסתגר בביתו ולא התערה בחברה. הוא לא התחתן מעולם ולא היו לו ילדים. לימים התגלו מכתבי הערצה ואהבה שכתב לשחקן בו היה מאוהב. בתקופה בה חי, במאה ה-19, בתרבות אירופה הוויקטוריאנית השמרנית, נדרש מחיר כבד על מנת שאדם יזהה עצמו כהומוסקסואל; אף שאילו חי כיום, ייתכן שהיה מגדיר כך את עצמו.
Keeps Gettin' Better
Keeps Gettin' Better (בעברית: הולך ומשתפר) הוא שיר של הזמרת כריסטינה אגילרה אשר יצא כסינגל הראשון מתוך אלבום האוסף שלה, Keeps Gettin' Better: A Decade of Hits ב-9 בספטמבר 2008 על ידי תקליטי RCA. השיר נכתב על ידי לינדה פרי ואגילרה עצמה והופק על ידי פרי. אגילרה אמרה כי לאחר שילדה את בנה הראשון היא חיפשה לעשות משהו חדש ומרענן בקריירה שלה והחליטה ללכת על קונספט עתידני אשר שימש אותה גם בצאת אלבומה הרביעי, Bionic. מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר אלקטרו-קלאש ואלקטרופופ והוא מושפע מהזמר אנדי וורהול ומההרכב גולדפראפ. מבחינה לירית השיר מציג את אגילרה כגיבורת על.
השיר קיבל ביקורות מעורבות לאור העובדה כי מוזיקת דאנס ומוזיקה אלקטרונית היו יותר פופולריות באותה תקופה ולכן המבקרים טענו כי אגילרה לא הביאה משהו חדש או מקורי ביחס לתקופה. אם כי הם כן שיבחו את הרצון לשינוי כיוון מוזיקלי. השיר הגיע עם יציאתו למקום השביעי בארצות הברית ובכך הפך לשיר שלה שנחת במיקום הכי גבוה בשבוע הראשון שלו במדינה. בנוסף הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. גם בקנדה השיר זכה להצלחה כאשר גם שם הגיע למקום השביעי אך באירופה השיר זכה להצלחה פחותה כאשר הגיע למקום ה-29 בלבד במצעד האירופאי.
את הקליפ לשיר ביים פיטר ברג והוא מציג את הקליפ מנקודת מבט של מאחוריי הקלעים בו רואים את אגילרה מצלמת את הקליפ כביכול על גביי מסך ירוק. באמצעות הציוד באולפן היא יוצרת דמויות בדיונות לקליפ. על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו אגילרה בטקס פרסי ה-VMA ובנוסף גם בטקס פרסי ה-AMA של אותה שנה.
שרלוטה בוף
שרלוטה סופיה הנרייטה בוף (בגרמנית: Charlotte Sophie Henriette Buff; 11 בינואר 1753 – 16 בינואר 1828) הייתה גרמנייה אשר התפרסמה כמי ששימשה כמקור השראה עבור דמותה של לוטה בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "ייסורי ורתר הצעיר". משמשת גם כדמות הראשית בספרו של תומאס מאן "לוטה בוויימאר".
רקע משפחתי
בוף נולדה ב-11 בינואר 1753 בעיר וצלר. היא הייתה השנייה מבין שישה עשר בניו של היינריך אדם בוף (1711–1795), אשר שימש כקאסטנר (תפקיד משפטי היסטורי בגרמניה) של וצלר, וכן כמנהל נכסי המסדר הטבטוני באזור. אמה הייתה מגדלנה ארנסטינה פייר (1731–1771). אחד מאחייניה של שרלוטה הוא הכימאי המפורסם היינריך בוף. שרלוטה הייתה ידועה בחוג משפחתה ומכריה בכינוי "לוטה". בגיל צעיר אמה מתה, ולוטה שימשה כדמות אם חלופית עבור אחיה ואחיותיה. היא ניהלה את משק הבית של אביה, ודאגה לחינוכם של הילדים. ב-1768 התארסה לוטה עם עורך דין צעיר ומבטיח בשם יוהאן כריסטיאן קסטנר, אשר עמו נפגשה במהלך כינוס של הרייכסקאמרגריכט (בית המשפט הקיסרי) בווצלר. משפחת קסטנר הייתה אחת המשפחות החזקות ביותר בנסיכות הבוחר מהנובר (אשר נודעו בכינוי "המשפחות היפות"), ומשפחתה של לוטה רוותה נחת מאירוסיהם. למרות זאת, נישואיהם התעכבו במשך כמה שנים.
הקשר עם גתה
ב-9 ביוני 1772 פגשה לוטה במהלך נשף ריקודים את יוהאן וולפגנג פון גתה. גם גתה היה משפטן צעיר, אולם כבר בשלב זה התבלט יותר בכישרונותיו האמנותיים מאשר בכישרונותיו המשפטיים. הנשף נערך ב"יגר האוס" (בית הציד - כיום "בית גתה") בידי דודתו של גתה, לנגה אשר הייתה מיודדת עם משפחת בוף. ככל הנראה הנשף נערך לכבוד יום הולדתה של קרוליין, אחותה הגדולה של לוטה, אשר הייתה מאורסת עם בנה של לנגה. גתה עצמו, חיזר באותה תקופה אחרי יוהנה לנגה בת ה-17, אולם הוא נשלח ללוות את לוטה אל הנשף, ובמהלך הדרך התאהב בה. הוא הוקסם כליל מיופיה, וכן מגישתה הגלויה והישירה. הם רקדו יחד כל הלילה, אולם הנשף הופרע בידי סערה. לוטה הצליחה להסיח את דעתם של חבריה מהסערה באמצעות משחק שהמציאה, מה שהרשים את גתה עוד יותר.
למחרת הגיע גתה לבקר את לוטה בביתה, ושם התרחשה הסצנה הידועה בה ראה גתה את לוטה פורסת לחם לאחיה הקטנים. גתה התפעל ממסירותה לילדים, ונעשה לאורח קבוע בבית משפחת בוף. כל בני המשפחה חיבבו אותו מאוד, והוא אף הצליח לקשור קשרי ידידות אמיצים עם ארוסה של לוטה, קסטנר. עם זאת, הוא לא הצליח לכבוש את אהבתו ללוטה. לא ברור אם הוא השלים בשקט אם העובדה שהיא מאורסת לאדם אחר (כפי שוורתר עושה ברומן), או שמא עשה ניסיונות לשכנע אותה לנטוש את קסטנר למענו. קסטנר עצמו מציין ביומנו באחת הפעמים: "גתה קיבל מנה של דברי כיבושין מפי לוטה: היא הודיעה לו, שאין הוא רשאי לקוות ממנה, אלא לידידות בלבד; הוא נעשה חיוור ומדוכדך מאוד".
אחריתה
לאחר נישואיהם, התגוררו לוטה ובעלה בהנובר. אף על פי שנולדו לה שמונה בנים וארבע בנות, היא המשיכה לשמור על קשר עם כל אחיה ואחיותיה ולסייע להם באמצעים שונים. חלק מבניה התפרסמו. גאורג קסטנר היה בנקאי נודע, אוגוסט קסטנר היה צייר ותאודור קסטנר היה רופא. היא המשיכה לשמור על קשר עם גתה באמצעות מכתבים, ואף ביקשה ממנו לסייע לבניה בעבודתם. בספטמבר 1816 היא ביקרה את אחותה בוויימאר ושהתה שם מספר שבועות. במהלך הביקור היא פגשה פעם נוספת את גתה, אולם המפגש נשא אופי רשמי ומסוגר. על בסיס אירוע זה כתב תומאס מאן את ספרו הנודע "לוטה בוויימאר". היא נפטרה ב-16 בינואר 1828.
איתן פרויד
איתן פרויד (15 במרץ 1931 - 9 בנובמבר 1962) היה שחיין ישראלי. אלוף ישראל בשחייה. בעל מדליית זהב מהמכביה השלישית.
ביוגרפיה
פרויד בנם של יצחק, רופא מיילד ומנהל בית החולים ליולדות פרויד ופאולינה. הוא בוגר הגימנסיה הרצליה. התאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד. התגייס לפלמ"ח, ושרת בחטיבת יפתח בגדוד השלישי ביחידת החבלנים. במלחמת העצמאות לחם בקרבות בדגניה, צמח, עין גב, בקרבות לטרון ושער הגיא. הוא השתתף בקרבות בצפת וכן בקרבות הקסטל. בצה"ל שימש כמדריך ספורט בחיל האוויר. בוגר הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. עבד בחברת "חמת" ובתה"ל. שימש כיו"ר ועד העובדים של תה"ל.
קריירת שחייה
בשנת 1947 קבע פרויד במשחה ל-100 מטר חופשי את התוצאה המהירה בארץ בשיא נוער חדש של 1:06.2 דקות, לאחר ניצחון על שלמה תנשמת ממכבי חיפה.
מדליית זהב מהמכביה
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה פרויד במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ארנון טורין, ישעיהו אלבאום ונחום בוך בתוצאה של 10:07.6 דקות, לפני אוסטריה והודו. נוסף על כך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.6 דקות, שלישי מבין השחיינים הישראלים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים באוקטובר 1952, זכה פרויד במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.7 דקות, אחרי נחום בוך (1:04.5 דקות) וארנון טורין (1:05.5 דקות).
במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 סיים פרויד במקום חמישי במוקדמות במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:08.0 דקות ולא עלה למשחה הגמר.
חיים אישיים
פרויד נישא בשנת 1956 לאביבה ולהם נולדו שתי בנות, רחל ואפרת. המשפחה התגוררה בגבעתיים. הוא נפטר ב-10 בנובמבר 1962 לאחר מחלה ממושכת. משנת 1963 נערכת אליפות תל אביב לזכרו במשך שנים רבות. ארבעת נכדיו היו לשחיינים מצטיינים. שלושה מצד הבת רחל, גיא ברנע, שחייין אולימפי, אלוף ושיאן ישראל, מקום שישי בעולם (שנגחאי 2011), ניר ברנע אלוף ישראל ואור ברנע ואחד מצד הבת אפרת, אייל פרויד.
יוהאן כריסטיאן קסטנר
יוהאן גאורג כריסטיאן קסטנר (בגרמנית: Johann Georg Christian Kestner; 28 באוגוסט 1741 – 24 במאי 1800) היה עורך דין גרמני אשר התפרסם כמי ששימש כמקור השראה עבור דמותו של אלברט בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "ייסורי ורתר הצעיר".