cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לידיה בר-אב
ביוגרפיה
היא מתגוררת ביישוב עדי שבעמק יזרעאל.
פדינגטון (ניו סאות' ויילס)
פדינגטון (באנגלית: Paddington) הוא פרוור בסידני. פדינגטון מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney) ומועצת וולהרה (Municipality of Woollahra).
היסטוריה
לפני תחילת ההתיישבות האירופית בסידני, פדינגטון היה מיושב על ידי אבוריג'ינים ילידי המקום, משבט קדיגל. ב-1789 הכתה בעיר מגפת האבעבועות שחורות (כשנה לאחר הגעת המתיישבים האירופאים הראשונים) וגרמה למותם של מרבית האוכלוסייה הילידית, כשהשורדים עזבו את בתיהם והצטרפו לשבטים אחרים שדרו מדרום. על פי העיקרון של Terra nullius (אדמה שאינה שייכת לאדם), חילקו המתיישבים החדשים את פדינגטון ביניהם לנכסים פרטיים.
ב-1820 בנה רוברט קופר, אסיר לשעבר שעשה את הונו ביוזמות נדל"ן וזיקוק ג'ין, את בית אחוזתו על קו הרכס של פדינגטון. הוא קרא לאחוזתו פדינגטון על שם שכונת פדינגטון באנגליה. לבית הג'ורג'יאני שבנה שם הוא קרא ג'וניפר הול, בית ששרד עד המאה ה-21 כבית העתיק ביותר בפרוור, ונחשב היום לאחד מנכסי השימוש של מדינת ניו סאות' ויילס.
במאה ה-19 שכן במקום קסקרטין צבאי גדול, ויקטוריה ברקס (Victoria Barracks), שכיום משמש כמפקדת זרוע היבשה של צבא אוסטרליה. עם הפסקת פעילותו השוטפת של ויקטוריה ברקס בסוף המאה ה-19, נבנו בתים פרטיים חדשים סביבו. במהלך המאה ה-20 הפרוור התמלא עד אפס מקום והיה מפורסם כפרוור פועלים צפוף של המעמד הבינוני נמוך. החל בשנות השישים עברה על הפרוור ג'נטריפיקציה שהעלתה את ערך הבתים ומשכה מתגוררים צעירים יותר ובעלי מקצועות חופשיים. חנויות סדקית ובדים נסגרו ובמקומם נפתחו במקום חנויות אופנה רבות, שהפכו את רחוב אוקספורד לאזור קניות סואן.
תרבות
בסמוך לגבול פדינגטון ומור פארק ממוקם אצטדיון הכדורגל של סידני, המגרש הביתי של קבוצת סידני FC מליגה א' בכדורגל וקבוצת סידני רוסטרס NRL בראגבי, בין השאר.
רחוב אוקספורד החזיר במעמד רחוב הקניות הפופולרי של סידני בשנות השישים עד השמונים של המאה ה-20, ועובר תהליכי חידוש מטעם עיריית סידני במאה ה-21 כדי להחזירו למעמד זה.
בפדינגטון בניינים ויקטוריאניים וג'ורג'יאניים רבים, תריסר מהם מסומנים לשימור כנכסי המדינה. ג'וניפר הול, הבניין העתיק ביותר בפרוור, עבר שיפוץ והוא פתוח לקהל הרחב. ויקטוריה ברקס משמש כיום כמתקן אימונים ומפקדה של צבא אוסטרליה, ופתוח אף הוא לקהל על מנת להתרשם מהמבנה, שנבנה בסוף המאה ה-19 מאבן חול מקומית. בית עיריית פדינגטון הוא מהבניינים הבולטים, ומגדל השעון שלו מתנשא לגובה 32 מטרים ונראה על קו הרקיע של הפרוור.
מיכאל לאמק
מיכאל "אטה" לאמק (בגרמנית: Michael "Ata" Lameck, נולד ב-15 בספטמבר 1949 באסן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבוכום בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי.
לאמק נחשב לאחד מגדולי שחקני בוכום בכל הזמנים, וממוקם במקום התשיעי בדירוג שיאני ההופעות בבונדסליגה, עם 518 הופעות, כולן במדי בוכום, והשלישי בדירוג שיאני ההופעות במועדון אחד.
קריירת מועדונים
לאמק החל את הקריירה במועדונים בעירו אסן, תחילה ב-TUS אסן-ווסט ואחר כך בשוורץ-וייס אסן, שם שיחק שלוש עונות, בין השנים 1969 ו-1972. בשנה זו עבר לאמק לבוכום, ושיחק בה במשך 16 עונות רצופות, כולן בליגת הבונדסליגה. לאמק נחשב לאחד השחקנים היציבים ביותר בקבוצה, ולמעט עונתו האחרונה בבוכום, הוא שיחק בכל עונה בשלושים משחקי ליגה לכל הפחות. לאמק מעולם לא שיחק עם הקבוצה במסגרות בינלאומיות, והישג השיא שלו עם המועדון היה הגעה לגמר הגביע הגרמני בעונתו האחרונה בקבוצה, שם הפסידה בוכום 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט, כשלאמק מחמיץ את הגמר עקב פציעה.
קריירה בינלאומית
לאמק שיחק בנבחרות גרמניה המערבית הצעירות, ובנבחרת גרמניה המערבית ב', שמטרתה היא להכשיר שחקנים לנבחרת הבכירה, אך מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה המערבית.
לו טיילור פוצ'י
לו טיילור פוצ'י (באנגלית: Lou Taylor Pucci; נולד ב-27 ביולי 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
פוצ'י נולד בסיסייד הייטס, ניו ג'רזי. אמו, לינדה פארבר, היא דוגמנית ומלכת יופי לשעבר (מיס יוניון קאונטי), ואביו, לואיס פוצ'י, גיטריסט שניגן בלהקות The Watch ו-Leap of Faith. יש לו שני אחים. בגיל שנתיים עברה משפחתו לקיינסבורג, ניו ג'רזי. הוא בוגר האקדמיה כריסטיאן ברדס בלינקרופט, ניו ג'רזי.
קריירה
בשנת 2005 שיחק בסרטו של אריה פוסין, "מצוץ מהאצבע", במיני-סדרה של HBO "אימפריות נופלות", ובתפקיד הראשי בסרטו של מייק מילס, "שכונה בהפרעה", עליו קיבל את פרס חבר השופטים המיוחד על משחק בפסטיבל סאנדנס ב-2005. פרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל ברלין 2005. באותה שנה הופיע בקליפ "Jesus of Suburbia" של גרין דיי.
בשנת 2009,שיחק פוצ'י בשלושה סרטים שהוקרנו בפסטיבל סאנדנס: "ראיונות קצרים עם גברים נתעבים", בבימויו של ג'ון קרסינסקי; "לילות אל. איי", עם בילי בוב תורנטון, וינונה ריידר, קים בייסינגר ומיקי רורק, המבוסס על אוסף הסיפורים הקצרים של ברט איסטון אליס באותו השם; ובסרט "איש התשובות" עם ג'ף דניאלס ולורן גרהאם. פוצ'י היה גם חבר בצוות השופטים בתחרות הסרטים הקצרים.
לפוצ'י היו תפקידים במספר סרטי אינדי במהלך החלק האחרון של העשור. בשנת 2013 הוא שיחק בתפקיד ראשי שגילם גבר אוטיסט ב"סיפורו של לוק", לצד סת' גרין. באותה שנה שיחק בסרט "מוות אכזרי", המבוסס על הסרט המקורי של סם ריימי משנת 1981 ותפקיד ראשי במותחן "Spring". בנובמבר 2014, שיחק בתפקיד טדי קורטני בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" וב"שיקגו PD".
בשנת 2018, פוצ'י כיכב אורח בשלושת הפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה "את". ב-2019 הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה "הכי גרועים שיש", ולאחר שיחק בתפקיד חוזר בסדרה "אימה אמריקאית: 1984".
הומר היקאם
הומר היקאם הבן (באנגלית: Homer Hadley Hickam, Jr; נולד ב-19 בפברואר 1943, הוא סופר ומהנדס אווירונאוטיקה אמריקאי הידוע ביצירתו "מודל טיל". הרומן האוטוביוגרפי שלו "נערי הטילים", היה הבסיס לסרט הפופולרי "שמי אוקטובר" (October Sky).
ביוגרפיה
הומר היקאם הוא בנם השני של הומר היקאם האב ואלסי היקאם. גדל בקולווד, מערב וירג'יניה. בזמן לימודיו בבית ספר תיכון בנה מספר רב של רקטות עם חבריו. לאחר שסיים את לימודיו המשיך באוניברסיטת וירג'יניה טק (המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה). לאחר-מכן שירת בצבא ארצות הברית בדרגת סגן במלחמת וייטנאם, שם זכה בציון לשבח ובעיטור כוכב הארד. הוא שירת שש שנים וסיים את תפקידו בדרגת קפטן.
היקאם התחיל לכתוב בשנת 1967, לאחר שחזר מווייטנאם. הוא כתב בעיקר למגוון של מגזינים על הרפתקאות הצלילה שלו, ולאחר מכן הוא כתב על הקרב שהתרחש לאורך החוף המזרחי של אמריקה נגד הצוללות הגרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה. אלה הביאו לספרו הראשון, "Torpedo Junction" (ובתרגום חופשי: "הצטלבות טורפדו"), רב-מכר היסטורי צבאי, אשר ראה אור בשנת 1989. היקאם הועסק כמהנדס בבקרת הטילים בצבא ארצות הברית מ-1971 עד 1981. הוא התחיל לעבוד לראשונה עם נאס"א בשנת 1981, כמהנדס תעופה וחלל. במהלך הקריירה שלו בנא"סא, היקאם עבד בעיצוב ספינת חלל, ובצוות אימונים. כמו כן אימן צוותי אסטרונאוטים רבים למשימות של מעבורות חלל. לפני פרישתו מונה היקאם למנהל המטען הייעודי של התוכנית לתחנת החלל הבינלאומית.
בשנת 1998, יצא ספרו השני "נערי הטילים" ("the Rocket Boys"), סיפור חייו בעיירת הכורים הקטנה קולווד. הספר נעשה פופולרי במהרה, תורגם לשמונה שפות, ונבחר על ידי הניו יורק טיימס לאחד הספרים הטובים של 1998. בפברואר 1999 הוציאו Universal Studios את הסרט "שמי אוקטובר" (October Sky) המבוסס על "נערי הטילים" (באנגלית השם "שמי אוקטובר" הוא אנגרמה של "נערי הטילים"). הספר לראש רשימת רבי המכר בניו יורק טיימס. ספרו "בחזרה לירח"(1999) ("Back to the Moon") גם כן הפך מיד לספר בכריכה קשה, ותורגם גם לסינית.
עבודתו האחרונה "The Ambassador's Son" הוצאה לאור בשנת 2005. הספר הוא השני בסדרה פופולרית על ג'וש טורלו, קצין במשמר החופים האמריקני, בזמן מלחמת העולם השנייה.
משפחתו
נשוי ללינדה טרי היקאם, שחקנית, והעורכת הראשית שלו.
אלאדין ומלך הגנבים
אלאדין ומלך הגנבים (באנגלית: Aladdin and the King of Thieves) הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי אלאדין של חברת וולט דיסני. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1996 ומבוסס באופן כללי ורופף על הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים", הלקוח מ"סיפורי אלף לילה ולילה". את הסרט ביים טאד סטונס.
תקציר העלילה
הסרט נפתח כשרואים איש וגמלים מתגנבים לעיר אגרבה, בה עומדת להיערך חתונתם של אלאדין ויסמין. המתגנבים הורסים את החתונה, אך לא מצליחים לגנוב את החפץ שלשמו באו - שרביטה של האוראקל. אלאדין מפעיל את השרביט ומגלה שאלת האור (רוח לבנה בדמות אישה) יוצאת מן היהלום שלו, הרוח עונה כל פעם על שאלה אחת בלבד.
אלאדין לא שואל אבל האלה אומרת לו שאביו חי. אלאדין מחליט לשאול איפה אביו קאסים ויוצא יחד עם יאגו, אבו והמרבד המעופף אחרי 40 הגנבים. במאורה של 40 הגנבים מגלה אלאדין שאביו הוא מלך הגנבים. לאחר מכן הם נתפסים והוא ואויבו המושבע של אביו, סאלוק, מנהלים קרב הישרדות בו הם נלחמים על חייהם. אלאדין מפיל (בטעות) את סאלוק מההר ומנצח בקרב. הוא, יאגו, אבו והמרבד מצטרפים ל-40 הגנבים.
הם שבים יחד לאגרבה, שם מראה להם ג'יני את האבטחה החדשה שאמורה למנוע את כניסתם של 40 הגנבים. בינתיים באגרבה מתברר שסאלוק חי והוא מסגיר את 40 הגנבים לראזול (השומר הבכיר). כשמתברר לו שקאסים לא בין ה-40 הוא וראזול רוקחים תוכנית לתפיסת קאסים.
אלאדין מציג את אביו בפני הסולטאן. בלילה מתגנבים יאגו וקאסים למרתף הזהב כדי לגנוב את השרביט של האוראקל, אך השומרים תופסים אותם ומספרים לסולטאן. הסולטאן מעניש את יאגו וקאסים במאסר תמידי בצינוק. בינתיים משיג סאלוק את נאמנותם של 7 הגנבים שעוד לא הוצאו להורג.
הסרט נגמר כאשר אלאדין ויסמין מתחתנים, יאגו וקאסים הופכים לצמד ועוזבים את אגראבה ושבעת הגנבים שוקעים בים לאחר שידו של מידאס נפלה בספינתם והפכה את הכול לזהב.
מדבבים
שמם של שאר השודדים מופיע רק בקרדיטים בעברית.
בית אבי חי
בית אבי חי הוא מרכז רב-תחומי לתרבות בירושלים, העוסק בנושאים מרכזיים בתחומי התרבות, המחשבה והיצירה בחברה היהודית והישראלית ופועל גם כגלריה לאמנות. המרכז הוקם ביוזמתה של קרן אבי חי, בכספי הנדבן היהודי-אמריקאי סנפורד ברנסטין. דני דניאלי כיהן כמנכ"ל הראשון והחל משנת 2012 מנהל את המוסד ד"ר דוד רוזנסון. פרופ' אביגדור שנאן משמש כיועץ האקדמי של בית אבי חי.
תחומי פעילות
בית אבי חי מקיים מדי שנה את פסטיבל הפיוט במהלך עשרת ימי תשובה, ואת פסטיבל מייד אין ג'רוזלם המתקיים בשבוע בו חל יום ירושלים ומתרכז ביצירה ירושלמית מקורית. בנוסף מארח בית אבי חי פסטיבלים נוספים ובהם פסטיבל ימי אהבה לשירה של כתב העת משיב הרוח, פסטיבל הפסנתר, כנס כיסופים לסופרים ומשוררים יהודיים בירושלים ופסטיבל בין שמיים לארץ למחול יהודי עכשווי. בית אבי חי חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
החל משנת 2020 בית אבי חי פעיל רבות בתחום סדרות הרשת והסכתים, ביניהם הוא מפיק את ההסכת "מפלגת המחשבות" של מיכה גודמן ואפרת שפירא רוזנברג.
גלריית בית אבי חי
לצד תצוגת קבע של צילום ישראלי (אוצרת: רונה סלע) פועל בית אבי חי פגם כגלריה לאומנות, המציגה תערוכה מרכזית אחת בשנה המלווה בקטלוג:
בניין בית אבי חי
במאי 2000 חכרה קרן אבי חי 4.5 דונם מ"הסתדרות ישורון", במגרש הפנוי שבחזית בית הכנסת ישורון, לצורך בניית בניין בית אבי חי בירושלים. הבניין נחנך בשנת 2007, בתכנון כלת פרס ישראל האדריכלית עדה כרמי-מלמד. הבניין ממוקם ברחוב המלך ג'ורג' פינת רחוב קק"ל בירושלים, בגבול שבין שכונת רחביה למרכז העיר ירושלים, והוא משתלב ליד המוסדות הקיימים באזור: בית הכנסת הגדול; בית ראש הממשלה; בית המוסדות הלאומיים; בית שוקן ויד בן צבי.
המבנה ממלא תפקיד כפול, ציבורי ופרטי: הן כמרכז תרבות וגלריה לאומנות, והן כמושב הקבע של קרן אבי חי. הסכמה הכללית של הבניין היא כשל ח|האות חי"ת, והוא פונה אל חצר פנימית המשמשת בקיץ להופעות מוזיקה והקרנת סרטי קולנוע. הבניין עצמו מכיל ארבע קומות (וחמש קומות חניה) ובהן שתי קומות של כיתות ומשרדים, גלריה לאומנות, אולפן צילומים, קפיטריה, ספרייה, אודיטוריום בן 275 מקומות ישיבה ואולם המופעים ח7 הממוקם בחניון התת-קרקעי של המבנה.
היציאה מן החומות
"היציאה מן החומות" הוא תהליך ההתפשטות העירונית של מבנים, דרכים ושכונות מגורים בירושלים אל מחוץ לחומות העיר העתיקה. תהליך זה החל במחצית המאה ה-19, וזאת לאחר אלפי שנים שבהן גרו תושבי ירושלים בתחום החומות, ואף נעלו את שעריהן בלילה. התהליך היה כה אינטנסיבי, עד כי בתוך פחות מחמישים שנה הוטה מרכז הכובד העירוני בירושלים אל "העיר החדשה" שמחוץ לחומות.
רקע
עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם שבין חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בין החומות של ירושלים העות'מאנית הצטופפו מוסלמים, יהודים ונוצרים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאניים, קבוצות אנשי דת, פילנתרופים ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהן המתוכננים בירושלים, החלו לגלות עניין ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הפילנתרופ היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
מיקום המבנים של בני הדתות השונות מחוץ לעיר העתיקה לא תאם את תבנית ההתפשטות הרדיאלית האופיינית ליציאה מהחומות בערים אחרות בעולם, והתרכז בעיקר לכיוון מערב על ציר הרחובות יפו והנביאים, וזאת מארבע סיבות עיקריות:
לואיג'י נונו
ילדות ונעורים
נונו נולד בוונציה למשפחת אמנים אמידה. סבו היה צייר ידוע-שם. הוא החל ללמוד מוזיקה אצל ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו בשנת 1941 בקונסרבטוריון של ונציה, שם למד על מסורת המדריגל של תקופת הרנסאנס, בין סגנונות אחרים. אחרי שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת פדובה, עודד אותו ברונו מאדרנה לעסוק בהלחנה. באמצעות מאדרנה התוודע אל המנצח הרמן שרכן - מורו לניצוח של מדרנה בשנים ההן - שתרם את חלקו להשכלתו המוזיקלית של נונו ולהמרצתו בכיוון זה.
היציאה מן החומות
רקע
השוני בין בני הדתות השונות בבחירת מיקום הבנייה בקשת ההתיישבות מדרום-מערב לצפון-מערב נעוץ במניעיהם השונים: רצונם של היהודים להקים שכונות מבוססות באזורים נוחים מבחינה טופוגרפית, אקלימית וכלכלית, הביא אותם לבנות ממערב לעיר העתיקה, בסמוך לצירי הדרך הראשיים ליפו. הנוצרים, שביקשו "לתקוע יתד" פוליטית ודתית, בנו בקרבת העיר העתיקה ובעיקר באתרים ה"קדושים" כמו הר ציון והר הזיתים, ואילו מרבית המוסלמים יצאו מהחומות למגורי קיץ או לשכונות התלויות כמעט לגמרי בעיר העתיקה, ולפיכך התיישבו קרוב אליה, ללא קשר לקרבתן לדרך הראשית או לאתרי פולחן.
לואיג'י נונו
ילדות ונעורים
היה זה שרכן שהציג את יצירתו הראשונה של נונו, Variazione canoniche sulla serie dell'op. 41 di A. Schönberg ("וריאציות קנוניות) בשנת 1950 בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט - מרכז לגילוי מחדש של מוזיקה מודרנית אחרי השמה שעשו בה תקופת הדיקטטורה והמלחמה. "הווריאציות הקנוניות", המבוססות על סדרת שנים-עשר הטונים אופוס 41 של ארנולד שנברג ציינו את נונו כמלחין מחויב במגמה אנטי-פאשיסטית (אניבאלדי 1980). (הווריאציות הקנוניות עשו שימוש גם בשורה בת שישה יסודות של ערכים רתמיים). נונו היה חבר בתנועת המרי האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה (שנברג-נונו, 2008). למעשה, המחויבות הפוליטית המרשימה של נונו, עם שהציבה אותו לצד בני זמנו בדרמשטדט, כגון אנרי פוסה ולפניו הנס ורנר הנצה, גם הבדילה אותו מאחרים, בהם פייר בולז וקרלהיינץ שטוקהאוזן. אף על פי כן, בולז ושטוקהאוזן היו אלה, שעמם התייתצב נונו בראש תנועת "מוזיקה חדשה" בשנות ה-50'.
היציאה מן החומות
היציאה הנוצרית מהחומות
הראשונים שבנו מחוץ לחומות היו הנוצרים, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בעיקר מבני ציבור.
לואיג'י נונו
שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט
מספר ניכר מיצירותיו המוקדמות של נונו בוצעו לראשונה בדרמשטדט, בהן Tre epitaffi per Federico García Lorca (שלוש כתובות על מצבת פדריקו גארסיה לורקה) מ-53–1951, La Victoire de Guernica ( "ניצחון גרניקה") מ-1954 - המעוצבת על פי הציור של פבלו פיקאסו לדראון זוועות המלחמה - ו-Incontri מ-1955. Liebeslied ("שיר אהבה") מ-1954 נכתב לאשתו לעתיד של נונו, נוריה שנברג (בתו של ארנולד שנברג), שאותה פגש בבכורה העולמית של משה ואהרון בהמבורג. השניים נישאו ב-1955. נונו נרשם כחבר במפלגה הקומוניסטית האיטלקית ב-1952. (פלאם 1995).
הבכורה העולמית של Il canto sospeso מ-56–1955 לקולות סולו, מקהלה ותזמורת הקנתה לנונו הכרה בינלאומית והציבה אותו כממשיך לגיטימי לוברן. "מבקרים ציינו בתדהמה, כי "קאנטו סוספזו" של נונו השיג סינתזה - בדרגה שלא נחשבה לאפשרית - בין סגנון הלחנה אוונגרדי בלתי מתפשר לביטוי רגשי ומוסרי". (פלאם 1995).
היציאה מן החומות
היציאה הנוצרית מהחומות
הסנונית הראשונה הייתה סמואל גובאט, הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, אשר כבר ב-1852 הקים את מבנה הציבור הגדול הקרוי עד היום על שמו בהר ציון. באותן שנים הקים ג'יימס פין, הקונסול הבריטי, שני מבנים מחוץ לחומות: האחד הוא בית הקיץ שלו, שנבנה באזור שבו תיבנה לימים שכונת טלביה, והשני היה החווה החקלאית "כרם אברהם", שהוקמה לצורך עידוד עבודת האדמה בקרב יהודים, ונבנתה באזור שבו הוקמו לימים בית היתומים שנלר ושכונת כרם אברהם.
לואיג'י נונו
שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט
נונו הסתייג בהבלטה מן הדברים, והודיע לשטוקהאוזן, כי דבריו היו "לא נכונים ומטעים והוא לא חשב לא על טיפול פונטי בטקסט ולא על אפליה בין דרגות הבנה שונות למילים אלה או אחרות בכתיבת המוזיקה לטקסט" (הערת שוליים בשטוקהאוזן 1964, 49). אף כי שטוקהאוזן הביע את צערו וחזר בו מדבריו שלוש שנים לאחר זאת, בהרצאה בדרמשטדט ב-8 ביולי 1960, תחת הכותרת "טקסט-מוזיקה-שירה" (נונו 1975, 41-60), כתב נונו בכעס:
"יל קנטו סוספזו" מתוארת כ"אזהרה נצחית" (אניבאלדי 1980); למעשה, זו היא הכחשה נמרצת של הטענה הברורה המובעת במשפט, המצוטט לעיתים קרובות, אך מחוץ להקשרו, (הופמן 2005) מדברי הפילוסוף תאודור אדורנו, כי "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות." (אדורנו 1981, 34)
היציאה מן החומות
היציאה הנוצרית מהחומות
לאחר מלחמת קרים (1853-6) החלה להתפתח תנועת צליינות נרחבת של עולי רגל רוסים. הדבר הביא לכך ששנים ספורות לאחר מכן, בשנת 1860, הקים הצאר את מגרש הרוסים, שהפך למתחם הצלייני הגדול ביותר בירושלים, וכלל אכסניות שונות, בית חולים, כנסייה ועוד. אחרי הרוסים, פנו נוצרים בני עמים ועדות שונות להקמת מבני לאום ודת מחוץ לחומות ירושלים, אשר נסמכו ברובם הגדול לרחוב הנביאים ולציר שבו ייסלל לימים רחוב המלך ג'ורג' (כמו מנזר רטיסבון ובית טליתא קומי). פעילות ענפה זו הביאה לכך שבשלהי המאה ה-19, פרצו הטורקים את השער החדש, שנועד להקל על מעבר הנוצרים מרובעם בתוך העיר העתיקה אל מקבץ המבנים הגדול שהקימו מחוצה לה. בעיקר נהנו מכך הצרפתים, שהקימו סמוך לפינה הצפונית-מערבית של חומת העיר העתיקה את המתחם הצרפתי בירושלים.
לואיג'י נונו
שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט
נונו עוד יחזור אל נושאים אנטי-פשיסטיים כאלה בשנים הבאות, כמו ב-Diario polacco; Composizione no. 2 מ-59–1956, שהרקע שלה כולל מסע במחנות ריכוז נאציים, ו-"azione scenica" Intolleranza 1960", שחוללה מהומה בביצוע הבכורה שלה בוונציה, ב-13 באפריל 1961 (שטייניץ 1995, שנברג-נונו 2005).
היציאה מן החומות
היציאה הנוצרית מהחומות
מניעי הבנייה הנוצרית היו שונים ומגוונים, בהתאם ליוזמיה:
לואיג'י נונו
שנות ה-50' ואסכולת דרמשטאדט
היה זה נונו שטבע, בהרצאה בשנת 1958, "התפתחות טכניקת השורה" (נונו 1975, 21-33), את הביטוי אסכולת דרמשטאדט לתיאור המוזיקה, שהוא, פייר בולז, ברונו מאדרנה קרלהיינץ שטוקהאוזן ומלחינים אחרים, שלא נקב בשמם, יצרו בשנות -50' נונו 1975, 30). הוא הישווה את חשיבותם לזו של הבאוהאוס באמנויות החזותיות ובאדריכלות.
היציאה מן החומות
היציאה הנוצרית מהחומות
מאפייניה העיקריים של הבנייה הנוצרית, עקב היותה לרוב ציבורית, היא מונומנטליות המשולבת בפונקציונליות. רוב האדריכלים היו נוצרים מקומיים, כמו קונרד שיק או תיאודור זנדל, שיצרו מבנים מכובדים ומרשימים, דוגמת הטליתא קומי, בית רטיסבון ובית היתומים שנלר. מן הבנייה הנוצרית הפרטית לא השתמרו דוגמאות רבות (ביתו של פין בטלביה נהרס), אך "בית תבור" ו"בית מחניים" בנויים בסטנדרטים גבוהים ועל גבי מגרשים גדולים למדי, עד כי ברבות השנים החלו לשמש שניהם כבתי ציבור. בתי המושבה הגרמנית, לעומת זאת, השתמרו יפה, ומשמשים עד היום כבתים פרטיים. הבנייה הנוצרית, הן הציבורית והן הפרטית, מתאפיינת באלמנטים אירופאים מובהקים עם השפעות אוריינטליות, דוגמת סימטריה בחזית, תריסי רפפה, גגות רעפים משופעים, "תפר שוליים" המדגיש את פינות הקיר, עיצובים וגילופים באבן ועוד. רוב המבנים הנוצרים נבנו בתוך מתחמים סגורים, כמו מגרש הרוסים, שנלר והמתחם הצרפתי. מיקום המבנים הנוצריים הוא בסמיכות לעיר העתיקה, לאורך ציר רחוב הנביאים או מעט רחוק ממנו (שנלר, טליתא קומי) ועל הר הזיתים, שם ביקשו הנוצרים לחזק את אחיזתם. יוצאי דופן הם מבנים נוצריים הקשורים למקום, דוגמת מנזר סן סימון שחודש בשלהי המאה ה-19 במקום המתחם המקודש הישן, או המושבה הגרמנית, שיושביה ביקשו במכוון ליהנות מחיי כפר, הרחק מהכביש הסואן.
לואיג'י נונו
שנות ה-60' וה-70'
Intolleranza 1960 ("אי-סובלנות 1960") עשויה להיחשב לשיא בסגנון ובאסתטיקה של המלחין מתקופתו המוקדמת (אניבאלדי 1980). עלילתה עוסקת בתלאותיו של מהגר, הלכוד בהתרחשויות שונות, הנוגעות לחברה הקפיטליסטית המודרנית: עושק מעמד הפועלים, הפגנות רחוב, מעצר פוליטי ועינויים, כליאה במחנה ריכוז, מפלט ונטישה. היצירה, שתוארה כ"פעילות בימתית" - נונו אסר בפירוש להכתירה במונח אופרה (שטנצל, 1999) - עושה שימוש במשאבים שונים, החל בתזמורת גדולה, מקהלה, סרט הקלטה ורמקולים ועד לטכניקה של פנס קסם, הלקוחה מהתנסויות התיאטרון של מאיירהולד ומאיאקובסקי בשנות ה-20' של המאה ה-20 ליצירת דרמה אקספרסיוניסטית עשירה. הלברית של אנג'לו ריפלינו, הבנויה מסיסמאות פוליטיות, שירים וציטטות מברכט וסארטר (כולל רגעים של "הרחקה ברכטיאנית"), בשילוב עם המוזיקה הנוקבת, המיוסרת, של נונו, עולה בקנה אחד עם הגינוי החריף של הקפיטליזם, שהמלחין ביקש למסור באמצעותה (אניבאלדי 1980). המהומה בביצוע הבכורה בוונציה הייתה תוצאה ברורה של נוכחות נציגי סיעות פוליטיות הן משמאל והן מימין בקהל. נאו-נאצים ניסו לחבל בהתנהלות ההצגה בפצצות סירחון, אך לא הצליחו למנוע את סיומה בניצחון לנונו (שנברג-נונו 2005). "אי-סובלנות" מוקדשת לשנברג.
היציאה מן החומות
היציאה המוסלמית מהחומות
הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה למגורים פרטיים. מאפייניה העיקריים של בנייה זו עומדים ביחס ישיר למעמדו ולאמצעיו של בונה הבית: רוב הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות היא בתי אחוזה של אמידים שנבנו על מגרש גדול וכללו מבנה מפואר בעל שתי קומות בדרך כלל, מרחב פנימי מרווח שממנו מתפצלים חדרים (ליוואן), וצמודה אליו חצר-בוסתן רחבה. במקרה של בית כפר, כמו בסילואן, היה הבית קטן ופשוט למדי, בעל גג שטוח וקמרונות חיזוק פנימיים (לרוב קמרונות צולבים). כך או כך, המאפיין את הבנייה המוסלמית הוא בנייה אינדיבידואלית, ללא קשר בין מבנה אחד למשנהו.
לואיג'י נונו
שנות ה-60' וה-70'
במהלך שנות ה-60' לבשו פעילויותיו המוזיקליות של נונו אופי בוטה ופולמוסי יותר ויותר בבחירת נושאיהן, בין אם בהתראה מפני שואה גרעינית (Canti di vita e d'amore: sul ponte di Hiroshima משנת 1962), הוקעת העושק הקפיטליסטי La Fabbrica Illuminata, 1964), האשמת פושעי המלחמה הנאציים בהמשך למשפטי פרנקפורט ואושוויץ ((Ricorda cosi ti hanno fatto in Auschwitz, 1965) או האימפריאליזם האמריקאי במלחמת וייטנאם (A floresta e jovem e cheia de vida, 1966). נונו החל למזג חומר תעודי (נאומים פוליטיים, סיסמאות, צלילים זרים) על סרט הקלטה, ושימוש חדש באלקטרוניקה, שחש כי הם דרושים להפקת "מצבים קונקרטיים" בעלי שייכות לסוגיות פוליטיות עכשוויות (אניבאלדי 1980). הכתיבה האינסטרומנטלית נטתה לגבש את הסגנון הסריאלי ה"נקודתי" של ראשית שנות ה-50' לקבוצות, אשכולות צלילים דמויי משיחות מכחול רחבות, שהתאימו יפה לשימוש בקולאז' של סרט הקלטה (אניבאלדי 1980). נאמן למשנתו המרקסיסטית הוציא נונו את המוזיקה הרדיקלית הזאת מאולם הקונצרטים אל אוניברסיטאות, איגודים מקצועיים ובתי חרושת, שם נשא הרצאות ונתן הופעות.
מקובל לחשוב, שהתקופה השנייה של נונו החלה אחרי ש"אי-סובלנות" (אניבאלדי 1980) הגיעה לשיאה ב"פעילות הבימתית" השנייה שלו, Al gran sole carico d'amore בשנים (1972-74) - שיתוף פעולה עם יורי ליובימוב, שהיה אז מנהל ובמאי בתיאטרון טגנקה במוסקבה. ביצירה הבימתית הגדולה הזו מוותר נונו מכל וכל על עלילה דרמטית ומציג רגעים עיקריים בתולדות הקומוניזם ומאבק העמדות "שכם אחד" ליצירת "תיאטרון המודעות" שלו. הנושא שבחר לעסוק בו (כמסתבר מן המובאות מתוך מנשרים ופואמות, מקלאסיקה מרקסיסטית ועד התבטאויות חסרות-שם של פועלים) הוא הפיכות כושלות; הקומונה הפריזאית של 1871, המהפכה הרוסית 1917 והתקוממות לוחמי החירות בצ'ילה בשנות ה-60' בהנהגת צ'ה גווארה וטניה בונקה. Al gran sole, שהייתה אקטואלית ביותר בשנים ההן, הייתה חזיון-ראווה רב-צדדי והרהורים מרגשים על תולדות הקומוניזם של המאה העשרים, כפי שהוא נראה מבעד לפריזמת המוזיקה של נונו. ביצוע הבכורה של היצירה היה בתיאטרון הלירי במילאנו ב-1975.
היציאה מן החומות
היציאה המוסלמית מהחומות
מיקום המבנים המוסלמיים הוא בעיקר בצפון ירושלים, באזור האמריקן קולוני, שכונת שייח' ג'ראח ושכונת החוסיינים של ימינו. שם בנו את ביתם בעיקר אפנדים מוסלמים, שביקשו להם בתי קיץ מרווחים. פשוטי העם בנו דווקא בדרום, באזור כפר סילוואן ומורדות הקדרון. יוצאת דופן היא שכונת הנשאשיבים, שנבנתה בקרבת רחוב הנביאים.
לואיג'י נונו
שנות ה-60' וה-70'
במהלך תקופה זו, ביקר נונו בברית המועצות, שם עורר עניין מצד אלפרד שניטקה, בין השאר, בפעילותם העכשווית של מלחיני אוונגרד במערב למעשה, מה שמציין את שנות ה-60' וה-70' בחיי נונו הם מסעות תכופים בעולם, הרצאות באמריקה הלטינית והתוודעות אל אנשי רוח ופעילי שמאל מן השורה הראשונה (ארכיב לואיג'י נונו, "קו-זמן ביוגרפי"). ההתנקשות בחיי לוסיאנו קרוז, מנהיג חזית המהפכה הצ'יליאנית, היא שהניעה את נונו לחבר את Como una ola fuerza y luz בשנת 1972. דומה במידה רבה ל- Al gran sole, בסגנונה הבוטה, האקספרסיוניסטי ובשימוש בתזמורת גדולה, סרט הקלטה ואלקטרוניקה, הייתה היצירה למעין קונצ'רטו לפסנתר בלוויית פרשנות ווקאלית.
היציאה מן החומות
היציאה היהודית מהחומות
אף על פי שלא היו הראשונים, היו היהודים הגורם העיקרי שהטה את הכף לטובת העיר החדשה, וזאת בשל המבנים והשכונות הרבות שבנו מחוץ לחומות. הבנייה הייתה כמעט רק למטרות מגורים, וזאת בשל הלחץ והמצוקה בתוככי העיר העתיקה, שהתבטאו בצפיפות, מחלות, יוקר מחיה ושכירות. מעט מבני הציבור היהודיים שמחוץ לחומות היו בתי חולים, וזאת כתגובה למיסיון הנוצרי או בשל הצפיפות הגדולה שבתוך העיר העתיקה; או בתי ספר מודרניים (כמו "בית הספר למל" או "כי"ח"), ששימשו את יושבי השכונות החדשות, שבהן פשטה רוח מודרנית יותר. חלוצת השכונות הייתה "משכנות שאננים" שנבנתה ביוזמה חוץ-ארץ-ישראלית של משה מונטיפיורי, אך מיד אחריה, וביתר שאת לאחר מגפת הכולרה שפגעה בעיר העתיקה ב-1866 ופסחה על השכונה החדשה, החלו יהודי העיר עצמם "לפזול" אל מחוץ לחומות, וכך החלו להיבנות השכונות היהודיות החלוציות.
לואיג'י נונו
שנות ה-60' וה-70'
נונו חזר לפסנתר (עם סרט הקלטה) ביצירתו הבאה, ...Sofferte onde serene… משנת 1976, שכתב לידידו מאוריציו פוליני אחרי אובדנם המשותף של שניים מקרובי משפחותיהם. ביצירה זו נפתחה תקופה אינטימית, קיצונית בחידוש שבה, בהתפתחות המלחין - החל ב- Con Luigi Dallapicolla לכלי הקשה ואלקטרוניקה (1878) וכלה ב-Fragmente-Stille, an Diotima לרביעיית מיתרים (1980). יצירה זו, מן התובעניות ביותר של נונו (הן למבצעים והן למאזינים), היא מוזיקה על סף הדממה. הפרטיטורה זרועה 53 מובאות משירת הלדרלין, הפונות אל "אהובתו" דיוטימה, מובאות שאותן נדרשים הנגנים "לשיר" בדומיה בשעת ההופעה, תוך חתירה לאותה "הרמוניה ענוגה של חיים פנימיים" (הלדרלין). היצירה מעוטת התוכן, המרוכזת מאוד, שנכתבה בהזמנת פסטיבל בטהובן בבון, עוררה מחדש את העניין במוזיקה של נונו ברחבי גרמניה (לשר 2000).
היציאה מן החומות
היציאה היהודית מהחומות
מניעיהם של הבונים היהודים שונים זה מזה, וניתן להצביע על כמה מאפיינים:
לואיג'י נונו
שנות ה-80'
נונו התוודע אל הפילוסוף הוונציאני מאסימו קאצ'ארי (כיום ראש עיריית ונציה), שהשפעתו על מחשבת המלחין הלכה וגברה במהלך שנות ה-80' (קרוואלו 1999). באמצעות קאצ'ארי השתקע נונו בכתבי פילוסופים גרמניים רבים, בהם ולטר בנימין, שרעיונותיו על היסטוריה (הדומים להפתיע לאלה של המלחין עצמו) יצרו את הרקע ליצירה המונומנטלית Prometeo—tragedia dell' ascolto מן השנים 85–1984 (שטנצל 1995). יצירותיו המאוחרות של נונו חדורות בפילוסופיה של בנימין, בייחוד מושג ההיסטוריה ((Über den Begriff der Geschichte), שניתן לו תפקיד מרכזי ב"פרומתאוס".
היציאה מן החומות
היציאה היהודית מהחומות
היציאה מן החומות בשנות השישים נבעה בעיקרה ממניעים כלכליים, ואילו בשנות השבעים נוספו מניעים אידאולוגיים ודתיים.
לואיג'י נונו
שנות ה-80'
בתחום המוזיקה החל נונו לערוך ניסויים בחידושי צליל והפקה באולפן הנסיוני היינריך שטרובל בפרייבורג. שם הגה גישה חדשה לגמרי להלחנה ולטכניקה, תוך שילוב תדיר של תרומות ממוזיקאים וטכנאים מומחים למימוש יעדיו (פבריצ'אני 1999). הפירות הראשונים מן העבודה המשותפת הזאת היו (atmende Klarsein מן השנים 82–1981, Diario polacco II משנת 1982 - כתב האשמה נגד עריצות המלחמה הקרה הסובייטית - ו-Guai ai gelidi mostri מ-1983. הטכנולוגיות החדשות אפשרו לצלילים להסתחרר במרחב והקנו למימד זה תפקיד, שאינו נופל בחשיבותו משילוח הצליל. חידושים כאלה נעשו מרכזיים לתפיסה חדשה של זמן ומרחב (פסטלוצה 1992). יצירות המופת האלה, המרשימות ביותר, היו בחלקן הכנה למה שרבים רואים כהישגו הגדול ביותר.
היציאה מן החומות
היציאה היהודית מהחומות
הבנייה הייתה, כאמור, פרוזאית למדי, אך מעניין לראות בכתביהם של כמה מן המייסדים (יוסף ריבלין בעיקר) ביטויים קבליים של "קירוב הגאולה" ו"הרחבת גבול ירושלים", כאידאולוגיה דתית חזקה שעמדה מאחורי הבנייה.
לואיג'י נונו
שנות ה-80'
"פרומתאוס" הוא אולי ההגשמה המוחלטת של "תיאטרון התודעה" של נונו - תיאטרון סמוי מן העין, שבו הפקת הצליל והטלתו במרחב נעשות יסודיות לדרמטורגיה הכוללת. האדריכל רנצו פיאנו עיצב מבנה ענקי, כעין "סירת עץ", לביצוע הבכורה בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שאת האקוסטיקה שלו היה צורך להקים מחדש, במידה מסוימת, לכל הופעה והופעה. האולם שנועד לביצוע הבכורה ביפן, בפסטיבל אקייושידאי, נקרא "אולם פרומתאוס", לכבוד נונו, ועוצב על ידי אדריכל מן השורה הראשונה, אראטה איסוזאקי) ("קאזה ריקורדי אונליין", רקע היסטורי). בלברית משולבים טקסטים נפרדים מאת הסיודוס, הלדרלין ובנימין (שיטת הדקונסטרוקציה האופיינית לנונו גרמה לכך, שלוגיסטית רובם אינם ניתנים לשמיעה), הבוחנים את מקורה והתפתחותה של האנושות, ערוכים ומורחבים בידי קאצ'ארי. בהקשר העל-זמני והחזוני של נונו, מוזיקה וצליל גוברים על התמונה ועל המילה הכתובה ליצירת ממדים חדשים של משמעות ו"אפשרויות חדשות" להאזנה.
ביצירות המופת האחרונות של נונו, כמו Caminantes… Ayacucho מ-87–1986, שנוצרו בהשראת מחוז בדרום פרו, החווה עוני קיצוני וחוסר שקט חברתי, La lontananza nostalgica utopica futura מ-89–1988, ו-"Hay que caminar" soñando מ-1989, אפשר למצוא ביקורת נוקבת על מסע החיים של המלחין המבקש התחדשות פוליטית וצדק חברתי. לקראת סוף חייו, נתקל נונו בכתובת על מנזר בטולדו, המיוחסת לאנטוניו מאצ'אדו, שהייתה למעין מוטו:
היציאה מן החומות
היציאה היהודית מהחומות
מיקום המבנים היהודיים הוא בקשת רחבה, הנעה ממערב העיר העתיקה (גוש דרך יפו) ועד צפון מערבה (גוש מאה שערים). שכונות בודדות נבנו במקומות אחרים, לרוב בשל אילוץ או סיבה ספציפית. כך היה בכפר התימנים בשילוח, שנבנה במקום בו גרו אחדים מיושביו לפני בניית הבתים.
לואיג'י נונו
שנות ה-80'
נונו מת בוונציה ב-1990. אחרי קבורתו אמר המלחין הגרמני דיטר שנבל, כי נונו "היה אדם דגול" (לשר, 2000) - רגש שהיה משותף לרבים שהכירוהו, ולאלה שלמדו להעריך את המזיקה שלו. נונו נקבר באי סן מיקלה, לצד מאורות גדולים בתחום האמנות, כמו סטרווינסקי, דיאגילב ועזרא פאונד.
היציאה מן החומות
משכנות שאננים
השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות הייתה משכנות שאננים, שהוקמה על ידי השר משה מונטיפיורי לאחר ביקורו הרביעי בארץ ישראל ב-1855. השטח שנקנה היה מגרש של 18 דונם, מעל לבריכת הסולטאן מול הר ציון. מאחר שרכישת קרקע באותם ימים על ידי נתין זר הייתה בלתי אפשרית, הוצא לשם כך צו מיוחד מטעם השלטונות, אשר התיר למונטיפיורי את רכישת הקרקע מפחת ירושלים תמורת 1,000 לי"ש. השכונה עצמה נחנכה בשנת 1860. מונטיפיורי החליט לייעד את השטח להקמת שכונת מגורים חדשה ומרווחת, שתעניק ליושביה אלטרנטיבה לחיים הצפופים והתלותיים שבין החומות. את השכונה הקים מונטיפיורי על שליש מהשטח שרכש. ה"שכונה" נבנתה למעשה כמבנה ארוך אחד של בתים טוריים, שנחנך בשנת 1860, ועוד מבנה קצר יותר מאחוריו. המבנים כללו 16 דירות מרווחות יחסית במושגי אותם ימים, שלכל אחת מהן חלקת אדמה קטנטנה. כמו כן הוקמו שני בתי כנסת - אשכנזי וספרדי - ומקווה טהרה.
לואיג'י נונו
לקריאה נוספת
http://www.musicweb-international.com/classRev/2008/Apr08/Nono_Prometeo_wwe2sacd20605.htm http://www.musicweb-international.com/SandH/2008/Jan-Jun08/prometeo1005.htm
היציאה מן החומות
מחנה ישראל
השכונה היהודית השנייה מחוץ לחומות הייתה שכונת מחנה ישראל, שהייתה הראשונה שהוקמה על ידי תושבי העיר העתיקה עבור עצמם. "מחנה ישראל" היא "שכונת עדה" ונבנתה ב-1865 על ידי היהודים המוגרבים (המערביים). ב-1854 עלו לירושלים ממרוקו הרב דוד בן שמעון (המכונה צוף דב"ש) ורבים מתלמידיו. בין פעליו החשובים של ר' דב"ש היו מפעלי בנייה למען אנשי עדתו. הודות להשתדלותו נבנו בתי מחסה, מוסדות חינוך, דת ורווחה לקהילתו. בין היתר הצטרף כבר ב-1869 לפעילות בניית שכונת "מחנה ישראל". שכונה קטנה זו נבנתה ליד בריכת ממילא ושרידים ממנה נשארו באזור מלון המלך דוד עד היום. השכונה נבנתה במקום נמוך טופוגרפית, באזור שהוצף בחורף, בקרבת בית הקברות של ממילא. בחירת המיקום הלא אטרקטיבי הייתה בשל מחיר הקרקע הנמוך. בלב השכונה הוקם בית כנסת. מספר היושבים בשכונה היה מועט (כ-30 בתי אב בסוף המאה התשע עשרה) והיא נבנתה לאט בגלל מצבה הכלכלי הרעוע של העדה. השכונה נבנתה סביב חצר מרכזית ובה בור מים. בשכונה היו, כנראה, שערים שננעלו בלילות.
נחלת שבעה
שכונת נחלת שבעה - השלישית שנבנתה מחוץ לחומות - נוסדה בשנת 1869 ביוזמת שבעה אשכנזים ירושלמים מהקהילה הפרושית, בני המשפחות הוותיקות ביישוב הישן בעיר העתיקה. הם שאפו לשפר את רמת חייהם ולצאת מהצפיפות והתנאים הירודים של הרובע היהודי. "השבעה" היו יוסף ריבלין, יואל משה סלומון, יהושע ילין, מיכל הכהן, בנימין (בייניש) סלנט - בנו של הרב שמואל סלנט, חיים הלוי (מראשי עסקני העדה האשכנזית), ואריה (לייב) הורוביץ (גדל כבן מאומץ במשפחת דוד ילין). הם שאבו עידוד מהצלחת ניסיונות ההתיישבות הקודמים מחוץ לחומות, אם כי עדיין נחשבה התיישבות זאת כמסוכנת ולא פופולרית. כדי להגביר את תחושת הביטחון, נקנה מגרש גדול בסמוך למגרש הרוסים, שנבנה שנים אחדות קודם לכן, ועל אם הדרך הראשית ירושלים-יפו (רחוב יפו של ימינו).
ב-1872 פנה יוסף ריבלין בקריאה ליהודי העיר העתיקה ליישב את השכונה, וכדי לסייע בהתיישבות גייס כספים מגבירי העיר, כוללים וקרנות. כמה עשרות משפחות נענו לקריאתו, כולל משפחות ספרדיות שהצטרפו, וב-1875 כבר היו 50 דירות בשכונה, בתי כנסת ומוסדות ציבור.
בית דוד
השכונה הרביעית מחוץ לחומות הייתה בית דוד, שהוקמה ב-1873 על ידי הנדבן היהודי דוד רייז. הלה ביקר בירושלים והתארח באחת השבתות בשכונת נחלת שבעה. במהלך השבת שמע את יוסף ריבלין דורש בבית הכנסת על חשיבות הרחבת גבולה של ירושלים, והחליט להירתם למשימה. הוא הפקיד סכום כסף גדול בידי ריבלין, וזה קנה מגרש סמוך לנחלת שבעה, ברחוב הרב קוק של ימינו. שכונת בית דוד נבנתה במתכונת של שכונת חצר קטנה, שלה בור מים מרכזי. בקומה התחתונה היו משרדי הוועד הכללי - כנסת ישראל (הגוף בעל סמכות הניהול העליונה של הישיבות והכוללים של היישוב הישן, וכן עסק בגמ"חים ובחלוקת מים ומזון). בקומה העליונה היו משנת תרפ"ג (1923) ביתו וישיבתו של הרב קוק, שנבנו עבורו לאחר שנענה להפצרות לשמש כרבה של ירושלים. חלק מביתו (חדר הלימוד שלו, חדר האורחים והספרייה) ואולם הישיבה שומרו ומשמשים כמוזיאון בית הרב.
מאה שערים
השכונה החמישית מחוץ לחומות, מאה שערים, הוקמה בשנת 1874 על ידי "חברת בוני ירושלים". בין מייסדיה היו יוסף ריבלין ויואל משה סלומון, ששנים מספר קודם לכן התנסו בהקמת שכונת נחלת שבעה. הייתה זו "שכונת אגודה", אחת מכמה שכונות שנבנו באותה תקופה על ידי התאגדויות תושבים שביקשו לצאת מבין חומות העיר העתיקה ולהקים לעצמם בתי מגורים בתנאים נוחים. 100 חברי האגודה היו רחוקים מלהיות בעלי אמצעים, וברובם התפרנסו מכספי החלוקה. לכן, ככל הנראה, רכשו לעצמם מגרש מרוחק יחסית מדרך המלך של אותה תקופה – רחוב יפו - שבסביבתו הקרובה היו מחירי הקרקעות גבוהים יותר. הקרקע לשכונה נרכשה בשלושה שלבים מערביי הכפר ליפתא, סה"כ כ-32 דונם. מתכנן השכונה היה האדריכל והארכאולוג הגרמני תושב ירושלים קונרד שיק.
השכונה נבנתה מטעמי ביטחון כשכונת חצר, כך שהקירות החיצוניים של בתיה יוצרים מעין חומה רציפה המקיפה חצר פנימית גדולה, אליה ניתן להיכנס דרך שישה שערים (מעין "חומת סוגרים"). את השערים נהגו לסגור עם רדת הלילה ולפתוח שוב עם בוקר. בחצר מוקמו בורות המים המרכזיים של השכונה. ברבות השנים, עם גדול אוכלוסיית השכונה, נבנו בתים נוספים בתוך אותה חצר, כך שהיא איבדה במידה רבה את אופייה המקורי. בשנת 1890 כללה השכונה 200 בתים ו-800 תושבים, ושלוש שנים מאוחר יותר כבר עלה מניין הבתים ל-300 ומספר התושבים ל-1,500, עקב שיעור הילודה הגבוה וגלי העלייה ממזרח אירופה.
נדב פרישמן
נדב פרישמן (נולד ב-29 ביוני 1976) הוא תסריטאי, עורך, במאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
נדב פרישמן נולד ב-1976 וגדל בנוה מונוסון. למד בתיכון מקיף יהוד, שירת בצנחנים. לאחר השחרור, למד תסריטאות בקמרה אובסקורה והחל את דרכו ככותב ואמן. בשנת 1997 החל להופיע כסטנדאפיסט במועדון הקאמל קומדי קלאב. בשנת 2002 החל לעבוד כתסריטאי בתוכנית ״לילה גוב 2״. בשנת 2003 החל לעבוד כתסריטאי בערוץ ביפ, בו עבד כתסריטאי על מספר תוכניות, ביניהן "שי ודרור", "פיני הגדול", "אלי נגד העולם" ו"האקדמיה לצחוק". ב-2009 היה היוצר והעורך הראשי של התוכנית ״מהדורה מוגבלת״ למשך חמש עונות. ב-2009 ביים וכתב (ביחד עם יוני סמאש) את הסרט ״זהירות פורנו״ ששודר בערוץ ביפ. ב-2010 היה היוצר והעורך הראשי של התוכנית ״לילה בכיף״ למשך שתי עונות. כמו כן, ביים שתי עונות של התכנית "מונית הכסף" בקשת. ב-2011 התמנה נדב לתפקיד מנהל התוכניות של ערוץ ביפ. ב-2013 היה היוצר והעורך הראשי של התוכנית "המופע של רד ודביר" ברשת. ב-2015 היה העורך הראשי של התוכנית "מלחמת המינים" ברשת.
בשנת 2017 יצר נדב ביחד עם יניב זוהר (אותו הכיר מעבודתם המשותפת ב"המופע של רד ודביר" וב״מלחמת המינים״), את הסדרה קופה ראשית. הסדרה זכתה להצלחה גדולה בישראל ואף להכרה בינלאומית, כאשר הייתה מועמדת לפרס אמי הבינלאומי.
בין השנים 2017–2020 שימש נדב כעורך הראשי ומנהל התוכן של ערוץ טדי. בשנת 2019 יצרו נדב ויניב סדרת ילדים בשם "לבד בבית" שמשודרת בכאן חינוכית.
משנת 2020 החל נדב להגיש ביחד עם דב נבון פודקאסט בשם "לשחרר את הדב".
חיים אישיים
נדב פרישמן נשוי, ומגדל ילד בהורות משותפת.
זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל
הזכות לבחור ולהיבחר לנשים בארץ ישראל הוענקה רק לאחר מאבק ארוך של תנועות הנשים ביישוב החדש ונמשך קרוב לשמונה שנים. על בסיס המאבק הזה, השתתפותן של נשים באופן מלא בפוליטיקה הישראלית התאפשרה כבר עם הקמת המדינה.
העליות הראשונות
העלייה הראשונה הגיעה לארץ ברובה במסגרת משפחתית-מסורתית, על כן דפוסי ההתנהגות וההתנהלות היו שמרניים. באותה העת מעמד האישה בארצות העולים, מזרח אירופה ותימן, היה שולי בפני עצמו. העניין על תפיסת מקומה של האישה היה מובהק בין המחנות השונים שפעלו ביישוב, למשל דתיים מול חילונים. המחנה הדתי ובעיקר החרדי, ראה הכרח בהפרדה בין העולם הציבורי לעולם הביתי, ותפיסת "כל כבודה בת מלך פנימה" הפך לסיסמה שגורה בוויכוחים בנושא. אולם, ההשפעה של נשות העלייה השנייה הייתה גדולה גם בתחום זה, שכן היא הייתה עלייה שהורכבה מאנשים שעלו לאחר תקופות הכשרה והגיעו מרקע של השכלה רחבה יותר והתפתחות. עם הזמן, תפקידן של הנשים בחינוך הלך ותפס תאוצה, והן נתפסו כמי שאחראיות באופן בלעדי על חינוך הדור הבא.
לפעילות ציוניות-פמיניסטיות דוגמת שרה טהון, שהקימה עם אגודת הנשים הציוניות מרכזים להכשרה לנשים, תפקיד נוסף מהותי בתפיסה העצמית של נשים. טהון דגלה בעצמאות כלכלית לנשים מתוך מקום של ידע, עמל כפיים, וראתה בבניין הארץ לא רק "הפרחת השממה" אלא תיקון חברתי בהקשר הזה, ומתוך כך קיבלו נשים רבות הכוונה, העצמה וממקומות אלו צמחה בשלבים מאוחרים יותר גם ההכרה הנשית בזכויותיהן. פעילות זו גם העלתה את "שאלת האישה" לסדר היום הציבורי לראשונה, ואת סוגיית מעמדה ביישוב היהודי. השתתפות נשים הותרה כבר בקונגרס הציוני העולמי השני, ב-1898 (על אף שנשים לא מילאו תפקידי הנהגה עד 1927, כאשר נבחרה הנרייטה סאלד להנהלה הציונית), אולם לקח עוד זמן רב עד שהשפעה זו חילחלה אל תוך היישוב העברי.
עוד בטרם המאבק הגדול והמשמעותי על זכות הצבעה ארצית לנשים, לראשונה נראו ניצנים של קול נשי במרחב, בתחילת המאה העשרים, ברמה המקומית. ב"", המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, שנערך בזכרון יעקב ב-1903, נשללה זכות הבחירה מנשים, אולם ביומו האחרון של אותו מפגש, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו את "אגודת המורים העברים בארץ ישראל". כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר. מאז, נסללה הדרך להתארגנויות נשיות נוספות ולא ניכר שהפסדים קודמים הוציאו את הרוח ממפרשי הנשים בארץ. ההתארגנות הנשית החלה נפוצה יותר ויותר בארץ, והיא לא קדמה למאבק הארצי, אלא חפפה לו, והבשורה הופצה אט אט ופשטה כך שכשהחל המאבק הארצי, היסודות כבר היו שם, גם ברמת ההתארגנות וגם ברמה התודעתית.
היישוב הישן מול היישוב החדש
על מנת להבין את שורשי המאבק לזכות הצבעה לנשים בארץ ישראל, יש להבין תחילה את הפערים האידאולוגיים ופערי התפיסה בין היישוב הישן והיישוב החדש. באופן עקרוני, ניתן לחלק את הזרמים והמגזרים השונים באופן גס, כך שהחרדים השתייכו ליישוב הישן, ואילו תנועות הפועלים והבורגנים של העליות המאוחרות יותר, משתייכות ליישוב החדש. השניים היו חלוקים ביניהם בשלל נושאים ותפיסות עולם. בעוד שמפלגות הפועלים היו הראשונות לתמוך בזכות הצבעה לנשים כשהחל המאבק, ובראשן דוד בן-גוריון, היה עניין לאומי על הפרק - אחדות העם בהקשר הפוליטי הייתה יעד עליון מבחינת ההנהגה, גם המתונה והליברלית שבה.
ניכר כי תנועת "המזרחי" היותה את לשון המאזניים בהקשר הדחיות החוזרות והנשנות של הבחירות לאספה והשאלה המתמשכת של זכויות האישה. הרב קוק היה דמות מפתח בהקשר זה. הוא שב לארץ לאחר תקופת היעדרות ארוכה, והסכים לפנייה שנעשתה אליו להיות הרב הראשי של ירושלים. בתקופות קודמות של שהותו בארץ, נחשב הרב קוק למנהיג רוחני דגול, שליח ציבור ואיש חזון מהמעלה הראשונה. אולם, חזרתו לירושלים לוותה בחששות ואף במהומות מצד רבני היישוב הישן, שככל הנראה ראו בכך משום האיום על הסדר הטוב, ומשום שהסתייגו מתמיכתו באנשי העלייה השנייה ובציונות. כך או אחרת, נציגי "המזרחי" לא הגיעו להחלטה מיידית בוועידה השנייה בנוגע להשתתפותם בבחירות אם אלו יכללו נשים, והעדיפו להשאיר שאלה זו בידי הרבנים. הרב קוק פסק במהרה ובלי השתהות כנגד הצבעת נשים, ובאופן נחרץ. טיעוניו כללו עמדות לאומיות, למשל הטענה כי למען שלום העם היהודי והקמת המדינה באופן המוצלח ביותר על האישה להישאר בבית ולדאוג לחינוך הדור הבא, אולם טיעון מעניין נוסף נגע להצהרת בלפור דווקא: משום שההכרה של אומות העולם מתבססת על התנ"ך וזכות עם ישראל על ארצו מהתורה, על היישוב היהודי לנהוג לפי התורה ולא לאפשר לנשים השתתפות פוליטית. כאמור, רבנים רבים נוספים ניסו למצוא את הצידוק ההלכתי הממשי במקורות, אולם כשלו בהבאת מקורות אמינים שיכולים להוכיח טענה זו כטענה הלכתית מוחלטת. הציונות הדתית, שדווקא ניכרו בה סימנים של תמיכה במהלך שיאפשר לנשים השתתפות בבחירות טרם פסיקתו של הרב, הייתה אובדת עצות . אולם, לבסוף הגיעו להחלטה שתומכת ברב, והודיעו כי ימנעו מהשתתפות בבחירות באופן גורף.
החלטה זו שימשה כמאיץ נוסף לדיונים בשאלת האישה, ואף לדחייה נוספת בבחירות וכינוס האספה, בדיוק כפי שחששו אנשי היישוב החדש והוועד הזמני. בעוד שקמו לו מתנגדים מקרב ההנהגה של תנועת המזרחי, דוגמת הרב בנימין רדלר פלדמן, מזכיר התנועה, ההתנגדות נותרה בגדר הבעת אכזבה כללית, ולא הובילה לשינוי ממשי בהחלטה.
אם כך, בעוד שאנשי היישוב החדש תמכו באופן עקרוני, והיה ברור שאנשי היישוב הישן ובראשם החרדים יתנגדו לרעיון השתתפות הנשים בחיים הפוליטיים, המזרחי עמדו בראש "המחנה המתנדנד".
האסיפות המכוננות ואירועים מרכזיים
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, מיהרו אנשי היישוב העברי להתאגד במטרה להעמיד מוסדות נבחרים שייצגו אותם אל מול הבריטים, שכן במהלך המלחמה ולפניה, להוציא ניסיון כושל בשנת 1903, לא התאגד היישוב ויסד הנהגה שתוביל אותו, ועם הגעת הבריטים הייתה לכך חשיבות מכרעת. מטרתה של האספה המכוננת הייתה ברורה, אולם נשאלה השאלה, מי זכאי לבחור ולהיבחר לאותה אספה מכוננת? בראשה עמד באותה העת יעקב טהון, אשר היה נשוי לשרה טהון, ממובילות המאבק למען זכויות נשים בארץ ישראל. הכללים הבסיסיים היו על פניו די ברורים: "הבחירות [...] צריכות להיות ישרות, שוות, חשאיות, וכלליות בלי הבדל מין ומעמד". אולם, בעוד שאלת הרכוש נפתרה די מהר והוסכם כי בניגוד לתפיסות עבר, שאלת מעמד לא צריכה להילקח בחשבון כשמדברים על בחירות, נושא הנשים נותר תעלומה והתקבלה החלטה דו-משמעית, על אף החד משמעיות בציטוט מעלה, שהועברה הלאה, לבחינה של הוועד הזמני, ששימש גוף ביצועי, מעין ממשלה. ההחלטה הועברה מוועדה אחת למשנתה, ולא נאמרו אמירות נחרצות או חד משמעיות לגבי עניין זה. גם מהאסיפה המכוננת השנייה לא הגיעה הבשורה, השתתפו בה שלוש נשים בלבד, והוחלט כי נשים יוכלו לבחור, אך לא להיבחר בשלב זה, והאסיפה הבאה תאלץ להתמודד עם החלטה זו. זו הייתה פשרה, ואולי ניצחון חלקי באופן זמני, אבל זה כמובן לא השיג את המטרה והיו קולות בקרב היישוב החדש שטענו כי החלטה זו מפלה ומקפחת כמחצית מאוכלוסיית ארץ ישראל, והתלוננו כי "הרוב הדמוקרטי נכנע לטובת המיעוט החרדי".
האספה המכוננת השלישית הייתה כנראה נקודת המפנה המשמעותית. ראשית, השתתפות הנשים הכפילה את עצמה באספה זו, אף על פי שמספרן היה עדיין בטל בשישים לעומת הגברים. עם זאת, ולמרות התנגדות החרדים הנמרצת לאורך כל האספה, וחרף הודעתם כי לא ייקחו חלק בבחירות, ברוב קולות הוחלט כי בבחירות הבאות תינתן זכות השתתפות מלאה לנשים כולן, והבחירות נקבעו לבסוף לחודש יוני 1919. למותר לציין, שהבחירות נדחו עוד אי אלו פעמים, בשל אותה שאלה שעוסקת בעתידן הפוליטי והציבורי של נשים. הדחיות האלו כאמור הגיעו בעיקר מצדו של "המזרחי", שכפי הנראה ביקשו לדחות את הבחירות על מנת לתאם עמדות עם החרדים, ללא הצלחה. כמובן שבכל דחייה, הייתה גם סכנה שההחלטה האחרונה של האספה המכוננת בדבר זכות הצבעה לנשים תתבטל.
הדחיות החוזרות ונשנות יצרו בעיות מוראליות קשות בקרב הציבור הכללי. הבריטים לא התנהגו כמצופה והערימו קשיים על העולים ועל אנשי היישוב, ההנהגה נתפסה כחלשה וככזאת שלא מסוגלת להתארגן, ובעיקר, היה צורך דחוף בהצלת יהודים ברחבי העולם ולדאוג גם לרווחתם, עניינים שלא ניתן היה לקדם ללא התארגנות מסודרת. המחלוקת הזו על זכות ההצבעה לנשים נעשתה לא רק מייגעת, אלא גם יצרה אנטיגוניזם בקרב הציבור ואף אדישות כלפי מערך הבחירות, שבתחילת דרכו עורר התרגשות רבה וציפייה דרוכה.
פתרונות רבים הועלו על השולחן, כאשר הקיצוני שהם היה לקיים פשוט שתי אסיפות נבחרים נפרדות. הרעיון הזה עורר סלידה בקרב הוגים ואישי ציבור רבים, עד שלבסוף הוצע לערוך משאל עם שיתמקד בשאלת זכות הבחירה של האישה. החרדים, במפתיע, לא התנגדו לרעיון משאל העם, כל עוד לא ישתתפו במשאל זה נשים כמובן. בפועל, הם החלו לקדם את הרעיון הזה באמצעות שאלונים שהופצו בקהילתם פנימה. הוועד הזמני דחה מהלך חד-צדדי זה, ושוב נדחו הבחירות, הפעם הייתה זו הדחייה הארוכה מכולן, שנמשכה עד אביב 1920. עד כדי כך, שדווח כי "מלבד הנשים אין מתעניין באספת הנבחרים". הוועד הזמני הלך ונתפס כחלש יותר, ככזה שניתן לכפות עליו עובדות בשטח, ואילו החרדים התחזקו מכל דחייה כזו. בשלב זה נדמה היה כי הנשים ותומכיהן הפסידו במאבק.
מהומות, פרעות ובחירות
"כל יהודי ויהודיה [...] יוסיפו אבן לבנייננו, בניין הבית הלאומי בארצנו [...] לעבודה ההיסטורית הזו אנו קוראים את כל בני ישראל בארץ ישראל". כך עודדו אוסישקין וויצמן את העם לצאת ולהצביע במועד החדש שנקבע. נראה שהיו אלו המהומות והמאורעות האלימים שפרצו אותה העת בגליל העליון ובחלקים אחרים של הארץ בין היישוב היהודי לערבים, ואולי פשוט תחושת הייאוש הכללי הגובר, אבל בזאת נקבע מועד חדש וסופי לבחירות: 19 באפריל 1920, וכינוס האספה בל"ג בעומר אותה השנה, ב-6 במאי. ההחלטה אמנם התקיימה ללא תיאום עם החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת, אולם נציג המזרחי דווקא תמך בהחלטה על אף שהרב קוק עמד איתן בהתנגדותו להשתתף בבחירות שבהן לוקחות חלק נשים, והשתתפותו באספת הרבנים שהתקיימה באותה שנה רק חיזקה את עמדתו כי הוא עדיין רוב בארץ, וכי רוב הציבור מתנגד לכך.
תוצאות הבחירות
תוצאות הבחירות הביאו עימן בהירות בנוגע לתחומים רבים. שבעים ושבעה אחוזים מבעלי זכות הבחירה השתתפו בבחירות, שהם 22,000 בוחרים ובוחרות. בנוסף, התוצאות העידו על ניצחון מוחץ לחוגים הציוניים ולזרמים הליברלים, אולם גם חיזקו את התחושה שכבר הייתה נפוצה, של פלגנות רבה וחוסר הסכמה מובהק בין הגורמים השונים ביישוב. ועדיין למרות זאת, היה זה ניצחון גדול בעיקר של הנשים. על אף שמימוש העיקרון של הזכות להיבחר היה צנוע, ההישג היה אדיר באותה נקודת הזמן, בעיקר של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, ושל מובילותיה, דוגמת שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ושרה טהון, שנפטרה שבועות מספר קודם לכן.
גם לאחר הבחירות, החרדים מיאנו כל העת להשלים עם התוצאות ועם ההחלטה בדבר השתתפות הנשים, והמשיכו לפעול על מנת לבטל את הגזרה שנכפתה עליהם. בנוסף, השלטון הבריטי, במהלך בלתי צפוי, הפיק צו שאוסר על כינוס אספה ועצר את ההכנות לקראתה. רק ביולי 1920, עם הגעתו של הנציב הרברט סמואל, התאפשרה ההתכנסות, אולם משך הזמן הארוך שחלף בין הבחירות לבין התכנסות האספה, אפשר למתנגדים להמשיך ולפעול ביתר שאת כדי לשנות את האספה, דוגמת הכפלת מספר הצירים החרדים בניגוד לתוצאות הבחירות, או הקמת "עזרת נשים" בבית האספה. ההצעות האלו נדחו מכל וכל על ידי הוועד הזמני והנשים עצמן, שכבר ראו עצמן כמי שניצחו במאבק זה. אספת הנבחרים הראשונה נפתחה בחגיגיות יתרה, וכל הנדרשים בנוכחותם הצטרפו, מי במועד ומי באיחור. גם כאשר כבר הגיעו החרדים והמזרחי, מיד דאגו להפריך את ההתרגשות שמא הם בוחרים לקחת חלק של ממש במוסדות הפוליטיים המתהווים, וציינו מיד כי לאספה זו אין יכולת של ממש לקבל החלטות, והם כמובן מתנים את השתתפותם בביטול הזכויות שניתנו לנשים בבחירות ובאסיפה. דרישתם נענתה בשלילה, והם בחרו לצאת בהפגנתיות ולא שבו עוד אל האספה, אף על פי שלא הסירו את חברותם באופן רשמי.
הישורת האחרונה
"האישה העברייה בארץ ישראל יודעת הפעם להגן על זכויותיה [...] הדבר הזה בא מתוך רצון לקחת חלק שווה בבניין הארץ." לכאורה נדמה היה כי מקומן של הנשים מובטח, אך המציאות טפחה על פניהן. המושב השני של אספת הנבחרים שהתכנס ביום ה-8.3.1922, הביא עמו ויכוח מחודש על זכות הבחירה לנשים ואף צירף כוחות מחודשים למאבק החרדים. המזרחי, האיכרים והספרדים, הצטרפו לוטו שהוטל על הבחירות על ידי החרדים, והלחצים שהופעלו מצידם הובילו לחתימת הסכם עם הוועד הלאומי, שגרס כי עניין הצבעת הנשים הוא בבסיסו דתי ולא לאומי, ולכן לא יוכל להיות מוכרע במסגרת פוליטית. דבר זה הובא לידיעת הצירים רק במושב השלישי בשנת 1925 וידיעתו עוררה זעם עצום בקרב כל הנוכחים ובעיקר, מטבע הדברים, בקרב הנשים. בשלב זה היו ליישוב בעיות אחרות ודחופות יותר לטפל בהן, דוגמת פרעות שלא פסקו, תחלופת הנציב הבריטי וגזרות חדשות, עניינים כלכליים ועוד. שאלת הנשים כונתה בפי הציבור "השאלה הממררת את החיים הציבוריים". באותן השנים שבין כינוס אחד למשנהו, לא ניכר שמצבן של הנשים משתפר כלל ועיקר, אלא מדשדש במקרה הטוב או מתדרדר במקרה הרע. כך, נציגותן באספה אולי הייתה מרשימה בהתחשב בנסיבות, אולם נציגותן בוועד הזמני ובתפקידים ביצועיים נעדרה לחלוטין. מונו שתי ממלאות מקום בלבד, ותנועות הנשים נחלו מכך אכזבה משמעותית. בדומה לבחירות, גם כינוס האספה נדחה אפוא שוב ושוב והאיבה בין היישוב הישן ליישוב החדש הלכה וצברה תאוצה. עד כדי כך, שהחרדים החלו לפעול באופן ממשי על מנת להתנתק מהיישוב ולהקים מוסדות נפרדים משלהם. בשלב זה מחאת הנשים העלתה הילוך, זאת למרות נוכח העובדה כי המאבק הפמיניסטי בארץ ישראל לבש ברוב שנותיו צורה מתונה יותר מאשר בארצות אחרות, וברוב ישיבות הוועד הלאומי עד אותה נקודה רעמה שתיקתן לנוכח נושאים הקשורים באופן ישיר אליהן. הן אפילו העידו על עצמן זאת בשלב מסוים: "אנחנו נשי ארץ ישראל הציוניות הנכנעות למשמעת ההסתדרות הציונית, עמדנו עד היום על זכויותינו בשקט גמור, בלי רעש ומהומה ובמשך כל הזמן השתדלנו שהעניינים יתפתחו באופן חופשי." אולם באספה של שנת 1922 הן הרימו את קולן, והביעו התנגדות נחרצת לשיתוף הפעולה של החרדים עם הבריטים על מנת למנוע לגיטימציה למהלכי השעה. זאת, על אף שההחלטה כולה בדבר זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר הועברה להחלטת המושב הבא של האספה המכוננת, השלישי, שאמור היה להיות נדון רק כשנה לאחר מכן.