cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר יהודה גץ
ישיבת בית אל
הרב גץ נפטר בכ"ג באלול ה'תשנ"ה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו יאיר שנהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
היחס לעלייה להר הבית
היחס של הרב גץ לעליה להר הבית היה דו ערכי. כלפי חוץ, צידד בעמדה הרשמית של הרבנות הראשית לישראל שאסרה לעלות להר הבית, ופעל למניעת כניסת יהודים למתחם ההר על ידי קביעת שלט בכניסה שבו נכתב שהרבנות הראשית אוסרת את הכניסה, וכן לתקופה מסוימת היה שומר בשכר שמסביר לאנשים את חומרת האיסור. עם זאת, כאשר נשאל לדעתו סירב להגיב, והוא עצמו פעל במסגרת הרבנות הראשית לקדם היתר כניסה של יהודים להר. במכתב שכתב למנכ"ל משרד הדתות בשנת ה'תשמ"א בעקבות עתירה לבג"ץ הביר את דעתו: "לית מאן דפליג שעל-פי ההלכה, מותרת הכניסה לשטחים נרחבים מאוד וללא שום הכנה. בשטחים אחרים מותרת הכניסה לאחר טהרה... ורק בשטח מצומצם יחסית... אסורה הכניסה בהחלט" . במכתב הוא קובל על היחס לעולים להר הבית וסובר שכל המציאות נוצרה בגלל היחס של המדינה להר, ולכן חובה לדעתו לקיים "ועדת אד הוק" של אנשי מקצוע שתתיר את העלייה.
מיקום בית המקדש
לרב גץ הייתה דעה ייחודית בעניין מיקום בית המקדש על הר הבית. לדעתו, אבן השתייה זה מקום המזבח. נימוקו היה שנפסק ברמב"ם כי: "כל הר הבית הוא כפין על גב כפין" כלומר חללים תת-קרקעיים, חוץ ממקום המזבח שעליו נצטוו "מזבח אדמה תשים לי".
חידוש מצוות התכלת
הרב גץ סבר שהארגמון קהה קוצים הוא ה"תכלת" המקורי. בזמנו טרם הצליחו לייצר ציצית עם פתיל תכלת מארגמון קהה-קוצים, ולכן הטיל בטלית קטן שלו פתיל תכלת על פי אדמו"ר ראדזין.
אישיותו ומשנתו
הרב גץ נהג בפרישות כדרך המקובלים, והיה קם לומר תיקון חצות במנהרות הכותל מול מקום קודש הקודשים, לומד עד לתפילת שחרית כוותיקין, לאחר יום עבודה בכותל חזר ללמד בישיבת המקובלים בית אל עד לתפילת ערבית אלא אם כן היה נצרך למשהו אחר. רק בשעות המעטות שבין ערבית לחצות הלילה היה ישן. בהיותו בירושלים התעמק בעולם הקבלה: הניח שלושה זוגות תפילין כדעת האר"י – רש"י, ר"ת, ושימושא רבא – ולבש בגדי לבן כמנהג המקובלים. הרב גץ למד קבלה אצל הרב מרדכי שרעבי והרב עובדיה הדאיה. אף שהיה ידוע כמקובל גדול, סירב לעסוק בקבלה מעשית, במיוחד לאור אזהרת האר"י על כך.
לבניו ותלמידיו הדגיש את נושא השלום כחשוב מכל: "אל תשימו לב למקטרגים... הרבו שלום על כל צעד ושעל", ו"תהא ידכם תמיד פתוחה למתן צדקה".
התנה קבלת תלמידים לישיבה למי שיש "שלום בית" והקפיד לכבד את אשתו. חיבר 6 כללי זוגיות וחינך את משפחתו ותלמידיו בכך.
צוואתו, אותה כתב בגיל ארבעים, מתחלקות לשלוש צוואות: צוואה רוחנית למשפחה, צוואה לקבורה וצוואה לתושבי כרם בן זמרה. בצוואתו הרוחנית למשפחה כתב "אודה לה' בכל לבב אשר זיכני משחר ילדותי לחיות כיהודי, זכיתי ללמוד תורה ודרך ארץ, זכיתי להקים בית נאמן בישראל, זכיתי באשה כשרה ויראת שמים. זכיתי בבנים ובבנות חמישה חומשי תורה ושישה סדרי משנה, האל ברחמיו יגן עליהם".
כתביו
הרב גץ כתב פירוש לתורת הסוד "רשפי אש". כמו כן כתב פרוש לחומש "גיצי תורה" "קונטרס הכותל" ומאמרים אחדים: מאמר ירושלים, מאמר ארץ ישראל, מאמר שלום בית. כמו כן כתב שני שירים על ירושלים - אחד בעת מלחמת ששת הימים ואחד לאחר המלחמה.
במשך 28 שנות כהונתו כרב הכותל, כתב הרב גץ את "יומן הכותל המערבי", בן 12 כרכים. זהו יומן אישי בו תיאר את תפקידו, אך גם מסמך היסטורי בו תיעד מפגשים בין מנהיגי הארץ והעולם, ביקורים יוצאי דופן בכותל וכן פרטים על החפירה הסודית שנועדה לאתר את ארון הברית.
משפחתו
לרב גץ ולרעייתו היו אחד עשר ילדים, חמישה בנים ושש בנות, שלושה נולדו בתוניס, הרביעי בצרפת, ושבעה בארץ. בנוסף אמצו בביתם ילדי אמנה. ביתם היה מלא תמיד באורחים רבים. הרב גץ שכל שני בנים – בנו השני, אבנר, נהרג במלחמת ששת הימים (לעיל) והבן השביעי, יאיר, מחנך באולפנת צפירה נהרג בשנת 1986 מפגיעת משאית.
אחד מנכדיו הוא שר שלום ג'רבי.
מורשתו
המדרגות העולות מרחבת הכותל לכיוון הרובע היהודי ושער יפו נקראו על שמו: "מעלות הרב מאיר יהודה גץ", וכך גם בית הכנסת ע"ש הרב גץ השוכן במנהרות הכותל, אשר הוקם ביוזמתו, נקרא על שמו לאחר מותו. לאחר מותו יצא הספר "רב הכותל" על ידי שמחה רז המספר את קורות חייו. וכן סרט שהפיק אדיר זיק "איש האמונה". משפחתו ממשיכה את מורשתו וביתו ברובע - בית הרב גץ אשר שימש בסוף המאה ה-19 כתלמוד תורה לילדים יהודים מהקהילה הספרדית - משמש כיום כמוקד אירוח לקבוצות ומטיילים המעוניינים להכיר את דמותו של הרב. בתחילת שנת 2012 השיקו נכדיו סיור אשר עוקב אחר מהלך חייו של הרב ומספר את סיפורה המיוחד של המשפחה, הכולל את נפילת הבן במלחמת ששת הימים כלוחם בחטיבת הצנחנים. את הסיור מעבירים נכדו יפתח גץ ושחקן התיאטרון עמיחי עזר, אשר ביחד משלבים יצירה עם תיאטרון רחוב.
בשנת 2015 הוקמה עמותת 'בית הרב גץ', שמטרתה להפגיש בין כלל החברה הישראלית לבין דמותו ופועלו של הרב גץ.
בשנת תשע"ח (2018) הוכרז הרב גץ כ"דמות השנה" של החינוך הממלכתי דתי, ודמותו הייתה נושא לשיעורים בגנים ובבתי הספר.
נתניהו: ביוגרפיה
נתניהו: ביוגרפיה הוא ספר ביוגרפי מאת העיתונאי בן כספית, שיצא לאור בשנת 2018 בידיעות ספרים. זהו ספרו השני של כספית אודות בנימין נתניהו; הראשון, "נתניהו: הדרך אל הכוח", ראה אור בשנת 1997.
בספרו מתאר כספית את דרכו של נתניהו החל משנות ילדותו ועד לכהונתו כראש ממשלת ישראל בקדנציה הרביעית. כספית מתאר את ילדותו של נתניהו בארצות הברית ובישראל לסירוגין ואת חיי משפחתו, את שירותו בצה"ל, את תפקידיו הדיפלומטיים בארצות הברית ובאו"ם. משם ממשיך כספית לתאר את ראשית דרכו בפוליטיקה הישראלית, את ארבע כהונותיו כראש ממשלת ישראל, ואת הפרשיות השונות בהן היה מעורב. בספר ניתן דגש ביקורתי לאופן שבו ניהל את יחסי החוץ של ישראל מול ארצות הברית והפלסטינים, ליחסיו עם מנהיגי מדינות מובילות, לאופן ולטיב מינוייו לתפקידים בכירים במדינה ובשירותה, להתנהלותו של נתניהו בתחום הביטחון והכלכלה ולמהלכים פוליטיים מרכזיים שביצע.
כספית, מתנגד חריף לנתניהו, מנתח את התנהלותו של נתניהו בתפקידים השונים אותם מילא לאורך הקריירה, ומביע דעה אישית על התנהלות זו. הספר מתבסס על תחקיר עיתונאי שביצע כספית במשך למעלה מ-30 שנה, ובפרט על עדויות מפי מקורות, חלקם מחבריו לשעבר של נתניהו וחלקם גם היו ממקורות שלא נחשפו בספר.
ב-28 במאי 2020, פורסם שהתסריטאי האמריקאי וזוכה פרס אמי קירק אליס יעבד את הביוגרפיה לסדרת טלוויזיה. הסדרה תיקרא "ביבי" והיא תופק על ידי חברת פרימנטל, באמצעות אבוט-המאירי.
באוקטובר 2021 פורסמה מהדורה מעודכנת של הספר בצל המשבר הפוליטי, משפט נתניהו והקמת ממשלת ישראל השלושים ושש.
כריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית
כריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית (בגרמנית: Christiane Eberhardine von Brandenburg-Bayreuth; 19 בדצמבר 1671 - 4 בספטמבר 1727) הייתה נסיכה גרמנייה ואשתו של אוגוסט השני, מלך פולין.
ביוגרפיה
כריסטיאנה אברהרדינה נולדה ב-19 בדצמבר 1671 בביירוית, לכריסטיאן ארנסט, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ולסופיה לואיזה מוירטמברג, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ואנה קתרינה מזאלם-קירבורג. היו לה חמישה אחים צעירים, שרק שניים מהם שרדו. היא נשארה קרובה לקרוביה בביירוית והמשיכה לבקר אותם אף לאחר נישואיה.
ב-20 בינואר 1693 התחתנה כריסטיאנה אברהרדינה עם פרידריך אוגוסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בנישואים פוליטיים לחלוטין ואומללים ביותר. היא ילדה לו בשנת 1696 את הנסיך פרידריך אוגוסט, שעלה על כיסאו בסקסוניה ובפולין לאחר מותו. בשנת 1697 נבחר בעלה למלך פולין, ובעקבות כך המיר את דתו לקתולית. כריסטיאנה אברהרדינה לא אהבה את מעשיו של בעלה, היא סירבה להמיר את דתה לקתולית יחד אתו. על אף שאוגוסט ניהל את חצרו מדרזדן, בשל ריבוי פילגשיו וחוסר העניין שלו בה, רוב הזמן היא לא גרה איתו שם, וניהלה חיים שקטים וצנועים באחוזה ליד דרזדן, שהייתה קרובה למגורי חמותה, שגם לה היה משמורת על בנה, שלעיתים קרובות ביקרה בו, שכן היא וחמותה היו ידידותיות. היא יצאה לטיולים לקרובי משפחתה בביירוית ולספא באימס, וביקרה בקביעות בדרזדן בעונת הקרנבל ובחג המולד. כריסטיאנה אברהרדינה המשיכה להשתתף בחיי בית המלוכה הייצוגיים בדרזדן בכל פעם שנדרשה נוכחותה, החגיגות הגדולות ביותר היו הביקור הרשמי של פרדריק הרביעי, מלך דנמרק ב-1709 וחתונת בנה ב-1719.
חייה היו למעשה סיפור טראגי - ולאחר מותה ב-4 בספטמבר 1727, בלוייתה אפילו בעלה ובנה לא השתתפו. יוהאן סבסטיאן באך הקדיש לה יצירה מיצירותיו (קנטטה מס' 198).
ג'וזף הנרי בלקברן
ג'וזף הנרי בלקברן (באנגלית: Joseph Henry Blackburne; 10 בדצמבר 1841 - 1 בספטמבר 1924) היה שחמטאי בריטי.
חייו
בלקברן נולד בעיר מנצ'סטר בדצמבר 1841. כילד למד לשחק דמקה אך רק אחרי ששמע על תוצאותיו המרשימות של פול מורפי באירופה החליט לעבור למשחק השחמט. הוא הצטרף למועדון השחמט של מנצ'סטר בשנת 1860 ולמד את תיאורית הסיומים מברנרד הורביץ שהתמנה כשחמטאי המקצועי בשנת 1857.
בתחילה עבד בלקברן בסחר גרביים ובגדים תחתונים אך לאחר שהשתפר במהירות במשחק במהלך שנות ה-60 החליט להפוך למקצוען שחמט. בעונת 69–1868 הוא זכה באליפות אנגליה השנייה לאחר שניצח את האלוף הראשון, ססיל ולנטין דה ור ונחשב בצדק לשחקן הטוב ביותר באנגליה.
במהלך עשרים השנים הבאות נדד בלקברן ברחבי העולם ושיחק עם כל גדולי השחמט. הוא נמנה באופן קבוע בין חמשת הטובים ביותר בדירוג העולמי והצליח היטב בתחרויות בינלאומיות רבות. הוא יצא במקום ראשון משותף עם וילהלם שטייניץ בווינה 1873 אף על פי שהפסיד בדו-קרב ביניהם, ראשון בלונדון 1876, במקום ראשון משותף עם ברטולד אינגליש ואדולף שוורץ בויסבאדן 1880, ראשון בברלין 1881 שם גמר 3 נקודות לפני יריבו הגדול יוהנס צוקרטורט, מקום ראשון משותף עם ג'יימס מייסון בבלפסט 1892 ומקום ראשון בלונדון 1893.
התוצאות שלו היו מעורבות כאשר הוא הפנה את כישרונו לדו-קרבות שם גילה עד כמה קשה להתמודד מול הטובים ביותר בעולם. הוא הובס בשני דו-קרבות לשטייניץ: בשנת 1872 (+7 −0 =1) ובשנת 1876 (+7 −0 =0), הפסיד דו-קרב לעמנואל לסקר בשנת 1892 (+0, -6, =4). הוא הצליח טוב יותר מול צוקרטורט: לאחר שהפסיד דו-קרב ראשון בשנת 1881 (+2, -7, =5) הוא הצליח לנצחו בשנת 1887 (+5, -1, =7) ובאופן דומה הצליח מול איזידור גונסברג באותן שנים: ניצח בשנת 1881 (+7, -4, =3) אך הפסיד בדו-קרב גומלין בשנת 1887 (+2, -5, =6)
הדו-קרב מול שטייניץ בשנת 1876 נערך במועדון השחמט ב"ווסט אנד" ברובע וסטמינסטר שבלונדון ונחשב באותו הזמן לדו-קרב בלתי רשמי על אליפות העולם בשחמט. הפרס היה 60 ליש"ט לזוכה, סכום לא מבוטל בזמנים הללו. במונחי היום מדובר על כ-4,000 ליש"ט.
בלקברן הרוויח את מרבית כספו ממשחקים סימולטניים שקיים בכל רחבי הארץ, כולל משחקים עוורים בהם שיחק עד 16 משחקים בו זמנית. במסגרת מאמציו לחבב את המשחק סייר גם בצפון מזרח אנגליה בשנת 1889 כדי לקדם את איגוד השחמט החדש שנוסד בטיסייד (Teesside). בלקברן ביקר באזור לשני משחקים סימולטניים וכן אירוע של משחק עוור. התוצאות שלו היו מרשימות +29 =2 -1 בסימולטני ובעיוור +7 =1 ללא הפסד.
חיבתו לשתיית ויסקי תוך כדי משחק הביאה אותו פעם לשתות מכוסו של היריב. מיד לאחר מכן היריב נכנע, בלקברן מיד עקץ את יריבו "יריבי השאיר כוס ויסקי לא מוגנת (en prise) ואני לקחתי אותה "דרך הילוכו" בראיון שנתן לעיתון פרסומי של תעשיית המשקאות החריפים טען בלקברן כי שתיית ויסקי מטהרת את מוחו ומשפרת את יכולתו השחמטאית; נראה שהוא ניסה להוכיח תאוריה זו פעמים רבות ככל שניתן.
פתיחת השחמט המפוקפקת המכונה גמביט שילינג-בלקברן (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 פד4) קרויה על שמו משום שהשתמש בה פעמי רבות כדי לזכות נגד חובבים, ובכך לקבל במהירות את השילינג, ההימור על תוצאת המשחק.
לקראת סוף המאה ה-19 בלקברן קיים כ-2,000 משחקים סימולטניים מדי שנה, ואף נסע לארצות נוספות כדי לתת הדגמות. בין היתר ביקר בהולנד, אוסטרליה וניו זילנד. במקביל התפנה להתחתן פעמיים, ומאשתו השנייה, מרי פוקס גם הוליד בן. בנוסף שיחק בלוח הראשון בנבחרת הבריטית ב-11 ההתמודדויות מול ארצות הברית, התמודדויות שהחלו בשנת 1896. בששת המשחקים הראשונים ניצח את הלוח הראשון האמריקאי הרי נלסון פילסבורי בתוצאה 3.5-2.5.
בשנת 1914 חלק בלקברן את אליפות אנגליה עם פרדריק ייטס אך בגיל 72 שנותיו הטובות היו מאחוריו ומצבו הבריאותי מנע ממנו מלהשתתף במשחקי ההכרעה לקביעת המנצח. מוקדם יותר באותה שנה השתתף בתחרות הבינלאומית החזקה האחרונה בחייו, שם ניצח את הכוכב העולה אהרון נימצוביץ'. לאחר מכן התרכז בלקברן בכתיבת הטור השחמטאי עבור העיתון "השדה" טור שהמשיך לכתוב עד מותו בגיל 82. בלקברן מת ב-1 בספטמבר 1924 מהתקף לב.
בלקברן הוא סמל של השחמט הרומנטי עקב משחקו הפתוח מאוד וסגנונו הטקטי. זקנו הגדול השחור יחד עם סגנון המשחק התוקפני זיכו אותו בכינוי ה"מוות השחור" לאחר הביצועים שהפגין בתחרות שהתקיימה בווינה 1873.
בלקברן הצטיין בניצול יתרונות זעירים בשלב הסיום, והייתה לו יכולת תחבולנית מרשימה שזיכתה אותו בפרסי יופי רבים על משחקים מבריקים במיוחד. הוא זכור במיוחד בזכות המשחקים הסימולטניים הפופולריים שקיים, וההדגמות הסוחפות ששבו את הדמיון של הצופים שנקהלו כדי לצפות בו. בספר שפרסם בשנת 1899 על משחקיו נכללים למעלה מ-400 משחקים, כ-20 בעיות שחמט שחיבר וכן ביוגרפיה קצרה.
לבן: ג'וזף הנרי בלקברן- מקס וייס ניו יורק 1889
במשחק זה הדגים וויס טכניקה טובה בסיום הרצים וזכה בצורה מרשימה.
לבן: מקס וייס - ג'וזף הנרי בלקברן ניו יורק 1889
גם המשחק השני בין השניים באותה תחרות הגיע לסיום רגלים ורצים, אלא שהפעם בלקברן שיחק היטב וזכה בסיום.
רגל אחת בחוץ
רגל אחת בחוץ הוא ספרו של חנוך ברטוב, המקשר כרונולוגית בין ספריו "של מי אתה ילד" ו"פצעי בגרות".
לכאורה, לפי הנאמר בפתח הספר, מדובר בסיפור בדוי מלב, אך שיבתו של המחבר אל פרטים מן העלילה, בצירופים ובנוסחים שונים, בספריו האחרים, והדמיון שאין להתעלם ממנו בין חייו של ברטוב עצמו לבין הביוגרפיה של גיבורו הראשי, נחמן שפיגלר, מעידים על הקו האוטוביוגרפי בספר זה ובספריו האחרים.
הספר יצא בהוצאת עם עובד בשנת 1994. ב-2011 ראתה אור מהדורה חדשה שלו, בצירוף אחרית-דבר מאת אבנר הולצמן, בסדרת הספריה החדשה.
תקציר העלילה
"רגל אחת בחוץ" הוא סיפורו של נחמן, נער מתבגר במושבה פתח תקווה, מן החודשים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ועד לערב יציאתו לקרבות באירופה, מגויס בן שבע-עשרה שזייף את גילו בתעודות הן כדי להגשים חלומות בגרות וגבורה במלחמה בנאצים ובה בשעה לנקום את נקמת משפחתו שנספתה בפולין ודמעות הוריו, והן כדי להתרחק מסבך רומנטי, שאיננו יודע איך להיחלץ ממנו.
בסוף הכיתה השישית מחליט נחמן לוותר על הלימודים וללמוד את עבודת ליטוש היהלומים. המצב הכלכלי במשפחתו מתדרדר לשפל ללא תקדים, כשהחובות המעיקים והולכים מאלצים את הוריו למכור את החנות שאינה מכניסה ואת הצריף עם המגרש ("הדונם"), רכושם היחיד ואחיזתם היחידה בשמץ של מעמד חברתי, היקר כל כך ללב אמו, ולעבור לדירת חדר צפופה לא רחוק משם. הוריו נקרעים בין הרצון לראותו מסיים את לימודיו ומקבל את תעודת הבגרות הנכספת לבין העושר המתגלם בליטוש יהלומים, כפי שמוכיח בן שכניהם שעלה לגדולה בעבודה זו מעבר לכל הציפיות. נחמן מתייצב בהחלטה נחושה מול פקפוקי הוריו ומחאות חבריו לכיתה ובעקשנות גומר אומר להצליח בעבודה, להעשיר את הוריו, להמשיך בלימודים במקביל לכיתתו ולהוכיח לכולם, ובעיקר ליונינה, מי הוא ומה ערכו. במידה רבה הוא אכן מצליח להגשים את שאיפותיו. אחרי התחלה קשה הוא רוכש מיומנות בעבודה ועושה בה חיל, שכרו עולה פי ארבעה וחמישה על שכר אביו ובמקביל מתרפה סמכות האב, המעלים עין מהשתחררות בנו היחיד ממצוות הדת, ובלבד שלא יהיה עליו להתעמת עמו. גם בלימודים הוא מצליח להתמיד, עד כמה שידו מגעת, ובעיקר הוא שומר מכל משמר על קשריו עם יונינה, מתוך חשש מתמיד שהיא נשמטת והולכת מאחיזתו. בהדרגה נוקעת נפשו מעבודת ליטוש היהלומים והוא מרגיש, שכל ציפיותיו מן ההצלחה שהשיג היו לאין. במהלך שביתה מתמשכת בענף היהלומנות הוא יוצר קשר עם מפעל לייצור ג'ריקנים לצבא הבריטי, עובר קורס ריתוך ולאחר תקופה של חוסר ודאות, בו ביום שהשביתה מסתיימת והוא חוזר שלא בטובתו אל מלטשת היהלומים שממנה רצה להשתחרר, נודע לו שהתקבל לעבודה במפעל והוא מתפטר באנחת רווחה ובהתרסה נגד מחאות אמו על ההחלטה התמוהה בעיניה, ומתחיל לעבוד בריתוך ג'ריקנים במשמרות. כבודו עולה בעיניו, עכשיו שאיננו עוסק עוד בליטוש יהלומים לצווארי נשים עשירות אלא מסייע במאמץ המלחמתי, אבל עבודתו החדשה מביאה אותו לידי מרד סופי ומוחלט בסמכות אביו, משום שהיא מחייבת אותו לעבוד בשבתות, ולא סתם עבודה אלא באש מבוערת, ובמקביל היא מביאה אותו ליצירת קשר נכסף ומפחיד עם שכנתו ממול, אשת חייל צעירה ויפה, שיוצאת לעבודה באותו מפעל בעיקר כדי להיחלץ מבדידותה. הצעירה מתיידדת עם "הילד מהמרפסת הפתוחה", עד שמתברר לשניהם, שהילד כבר איננו ילד והידידות הופכת למשהו אחר, מסוכן לשניהם. נחמן נקרע בין משיכתו העזה אל השכנה הבודדה לבין אהבתו הממושכת אל יונינה, שיצאה בינתיים ללמוד בירושלים, ממעטת לבוא הביתה ומכתביה רחוקים מלהרגיעו. כמוצא יחיד מן הסבך שאליו נקלע, פועל נחמן בלי להתייעץ עם איש, מתגייס לצבא בלי להגיד מילה להוריו ומעמיד אותם לפני עובדה מוגמרת. עלילותיו בצבא הבריטי בשנתיים האחרונות של המלחמה מסופרות בספר "פצעי בגרות".
הסיפור בספרים אחרים של המחבר
סיפורו של נחמן חוזר ומופיע בווריאציות שונות בספרים אחרים של חנוך ברטוב - בספר שנאבק לכתוב בלפור שו"ב בבאמצע הרומן ובספר מתום עד תום, המסכם את חיי אלישע קרוק עם נוגה הולצברג, הלא היא יונינה שיין, אהובת ילדותו ונעוריו. העלילה שמספר בלפור שו"ב לאהובתו הסוכנת הספרותית, שמקליטה אותו שלא מדעתו בעשרים וארבע קלטות במשך שלושה ימים רצופים של דיבורים אין קץ, היא היא עלילת סיפורו של נחמן שפיגלר בשינויים, שאין די בהם להסוות את הדמיון בין הגרסאות. אחיו הבכור של בלפור, נחמיה הקיבוצניק התם והשקדן, מופיע ב"רגל אחת בחוץ" בדמותו של יודקה, בן דודה של אמו של נחמן, והשבועיים שעושה בלפור בקיבוץ של אחיו בתקופת השביתה במלטשת היהלומים הם הם השבועיים שעושה נחמן בקיבוץ של יודקה - קיבוץ לוהט ויוקד בעמק בית שאן. המעבר מן הצריף על ה"דונם" אל החדר הדחוק מתואר בשני הספרים, אלא שנחמן מדחיק את עצם המעבר ומתאר בפרטי פרטים את החיים בדירת החדר ובמרפסת שעליה הוא בוחר לישון ואילו בלפור מנציח את הטראומה בסיפור קצר, המתאר את החייל החוזר לחופשה ומאריך את דרכו הביתה ובלבד שלא לעבור ליד המגרש והצריף שנמכרו (גם נחמן מציין, שעל אף המרחק הקטן בין צריף ילדותו לדירת החדר, הוא נמנע מלעבור לידו).
ב"רגל אחת בחוץ" מתואר אביו של נחמן כקטן קומה, צנום וחלוש לצד אשתו הגבוהה ומלאת הגוף, ואילו אביו של בלפור מתואר כגבה קומה, גמלוני ומגובנן, "שסנטרו משתרבב ככף טייחים" ואמו כגוצה, אך אופיים זהה בשני הספרים - האב האידיאליסט, הדברן, הרגשני עד דמעות, התלוש מן המציאות, והאם השתקנית, הממורמרת, המסוגרת והחשדנית, שמנסה להיאחז בקיים ויודעת, שאין לה על מי להישען.
וינה
וינה (בגרמנית: Wien, נהגה וין,  בווארית: Wean, נהגה במקורב וֶן) היא בירת אוסטריה ואחת מבין תשע מדינות הפדרציה האוסטרית. וינה ממוקמת על נהר הדנובה במרכז אירופה, קרוב לצ'כיה, הונגריה וסלובקיה. חיים בה כ-1.91 מיליון בני אדם והיא העיר הגדולה ביותר, וכן המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי של אוסטריה.
העיר נחשבת בפני עצמה כאחת ממדינות אוסטריה, ואף על פי שהיא הקטנה ביותר בשטחה מביניהן, אוכלוסייתה היא הגדולה ביותר. כחמישית מאוכלוסיית אוסטריה מתגוררת בעיר. העיר הבאה אחריה בגודל, גראץ, קטנה ממנה פי 7. זוהי העיר דוברת הגרמנית השלישית בגודלה בעולם, אחרי ברלין והמבורג (שתיהן בגרמניה).
וינה היא מהמתויירות שבערי אירופה. המרכז ההיסטורי של וינה הוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2001 כאתר מורשת עולמית, וחלקים עתיקים גדולים של העיר ההיסטורית נשתמרו בצורה טובה מאוד. וינה ידועה בכל העולם בבתי-הקפה הרבים שלה ובתרבות בתי הקפה המשויכת להם.
בווינה ממוקמים משרדים של מספר ארגונים בינלאומיים, בהם ארגון האומות המאוחדות, ארגון המדינות המייצאות נפט, ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (UNIDO), הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית והארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה. ב-1980 נאספה בווינה אספה דיפלומטית שהובילה בסופו של דבר לכתיבת מוסכמות לחוזים של האו"ם למכירה בינלאומית של מוצרים. כמו כן נמצא בווינה מושב הארגון לחוקי המסחר הבינלאומי של האו"ם.
היסטוריה
וינה נוסדה במקור כעיר קלטית בסביבות 500 לפנה"ס. ב-15 לפנה"ס הייתה לעיר גבול ובה הוקם מחנה צבאי בשם Vindobona (פירוש מילולי, ככל הנראה: "רוח טובה"), ששמר על האימפריה הרומית מהשבטים הגרמניים. בימי הביניים הייתה לבית לשושלת בבנברג ולאחר מכן לשושלת הבסבורג ולאחר מכן לבירת האימפריה הרומית הקדושה. הפלישות של העות'מאניים במאות ה-16 וה-17 לאירופה נעצרו בווינה. בשנת 1526, בזמן שלטונו של הסולטאן סולימאן המפואר, עמדה וינה בפני סכנה מוחשית בעקבות המצור שהוטל על העיר ופעם נוספת בשנת 1683.
בשנים 1806–1867 הייתה וינה בירתה של האימפריה האוסטרית והחל משנת 1867 ועד ל-1918 הייתה בירתה של האימפריה האוסטרו הונגרית. ב-1815 נערך בווינה קונגרס וינה, בו שורטטו מחדש הגבולות הלאומיים באירופה לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב ווטרלו. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שימשה וינה כמרכז תרבותי ומדעי חשוב ביבשת אירופה.
לאחר תבוסת גרמניה בתום מלחמת העולם השנייה, וחתימת חוזה סן-ז'רמן, חולקה אוסטריה ל-4 אזורים שעליהם שלטו בנות הברית. בשנת 1955 פינו הכוחות הזרים את אדמתה לאחר שהשלטון התחייב להישאר נייטרלי בנושא השטחים האירופאים. בזמן המלחמה הקרה שימשה וינה כשטח נייטרלי בין מזרח למערב אירופה. לאור ההכרה הבינלאומית בה כאזור נייטרלי, שימשה וינה במשך שנות המלחמה הקרה כ"שטח מעבר" בו עברו מהגרים מברית המועצות, בהם יהודים רבים שעלו לישראל.
מבנה העיר
העיר מחולקת לעשרים ושלושה רבעים (Bezirke בגרמנית). מבחינת החוק הם אינם אזורים מנהליים כמו המחוזות שבשאר מדינות אוסטריה, ומשמשים רק לחלוקה של העיר. למרות זאת, מתקיימות בחירות מקומיות ברבעים אלו, המעניקות כוח פוליטי מועט לנבחרים.
העיר ההיסטורית וליבה של וינה, ה"אינרה שטאט" (Innere Stadt בגרמנית: העיר הפנימית) הייתה בעבר מוקפת חומה ושדות. החומה נהרסה ב-1857, בהוראת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואיפשרה לעיר להתפתח, להתרחב ולהתמזג עם עיירות שכנות. במקום החומה, נבנה ה"רינגשטראסה" (Ringstraße בגרמנית: רחוב הטבעת), רחוב רחב המסמן כיום את תחומי מרכז העיר. לאורך הרחוב נבנו מבנים ציבוריים, מבנים פרטיים, אנדרטות ופארקים. בין המבנים נמנים בית העירייה (Rathaus בגרמנית), התיאטרון הלאומי בורגתיאטר (Burgtheater), האוניברסיטה, הפרלמנט האוסטרי, ההופבורג (Hofburg), ששימש בעבר כארמונו של הקיסר, ובניין האופרה של וינה, שנשרף ב-1945 ונבנה מחדש ב-1955.
קתדרלת סטפנוס הקדוש, הבנויה בעיקר בסגנון גותי שוכנת במרכז הרובע הראשון.
מחוץ לרינגשטראסה, נבנתה בעבר חומה נוספת, הלינינוואל (Linienwall), שנהרסה בסוף המאה ה-19 כדי לחבר את פרברי העיר עם העיר עצמה. התעשייה ברובה יושבת ברבעים הדרומיים והמזרחיים של העיר. הרובע הראשון אינו גובל בנהר הדנובה עצמו, אלא בתעלה שלו. הרבעים ה-2 עד ה-12 שוכנים בין התעלה והנהר, ורק השכונות החדשות ביותר גובלות בדנובה.
העיר וינה מפורסמת בזכות מספרם הרב של הפארקים בה. רבים מהפארקים כוללים אנדרטאות, כדוגמת "שטאדטפארק" (Stadtpark, בגרמנית: הפארק העירוני), ופארק בֶּלְוֶודֵרֵה (Belvedere Park) שבו נמצא ארמון בלוודר הבנוי בסגנון הבארוק, ובו נחתם ההסכם הלאומי של אוסטריה ב-1955. הפארק החשוב ביותר בעיר הוא פראטר (Prater), היושב על אי שנוצר בין נהר הדנובה והתעלה. ארמון שנברון (Schönbrunn), ארמון הקיץ המלכותי, כולל פארק מהמאה ה-18 ואת גן-החיות העתיק ביותר בעולם, שנוסד ב-1752.
המיקוד בווינה הוא בן 4 ספרות, בתבנית 1XXA. המספר 1 הוא קוד העיר וינה, XX הוא מספר הרובע (אם הרובע הוא חד-ספרתי, תתווסף הספרה 0) ו-A מיועד למספר סניף הדואר, ובדרך כלל אינו בשימוש ונרשם כ-0. לדוגמה: 1070 לנויבאו, 1010 למרכז העיר וכדומה. יוצאי דופן: 1300 לשדה התעופה הבינלאומי של וינה, 1400 לקומפלקס האומות המאוחדות, 1450 למרכז אוסטריה, ו-1500 לכוחות האו"ם האוסטריים.
כנסיות מרכזיות בווינה
הסמל המוכר ביותר של וינה הוא הקתדרלה שלה - קתדרלת סטפנוס הקדוש (Stephansdom) - יצירת מופת של אדריכלות גותית שכוללת גם אלמנטים של אדריכלות רומנסקית ובארוק. ה"שטפל" - צריח גותי מחודד המתנשא לגובה של כ-136 מטר הוא אחד מסמליה וסימני ההיכר של וינה.
לאחר הניצחון מול צבא האימפריה העות'מאנית ב-1683, כנסיות רבות נבנו או שופצו בסגנון הבארוק, על אף שלעיתים קרובות ניתן לזהות שמץ מן המבנים העתיקים יותר מתחת לתוספות המאוחרות. החלק הפנימי של כנסיות רבות שופע בריהוט, ולכמה מהן יש פרסקות (ציורי קיר). הכנסיות לרוב פתוחות במהלך היום, למעט זמני מיסות. קונצרטים על הבימה או רסיטלים של עוגב מתקיימים בערבים בחלק מהכנסיות.
מוזיקה, תיאטרון ואופרה
לאמנות מסורת ארוכה בווינה, במיוחד בתחומים של תיאטרון, אופרה, מוזיקה קלאסית וציור. מלבד תיאטרון הבורג וסניפו, תיאטרון האקדמיה, הנחשבים ממיטב התיאטרונים הגרמניים, גם הפולקסתיאטר של וינה והתיאטרון ביוזפשטאדט מציעים רמה גבוהה של מופעי תיאטרון. בווינה גם מספר רב של בתי תיאטרון קטנים שלרוב שווים או קרובים באיכותם לתאטרונים הגדולים, או שמציעים מופעים פחות שגרתיים כמו מופעים מודרניים ניסיוניים או קברט.
רבים מהמלחינים הבולטים בתקופה הקלאסית והרומנטית פעלו בעיר. בווינה ישנם כיום בתי אופרה רבים ותזמורות. האופרה הממלכתית של וינה והפולקסאופר מציגים אופרות מכל הסוגים, והפולקסאופר מתמחה במיוחד באופרטות של וינה. אופרות קלאסיות מוצגות במיוחד בקונצרטהאוס של וינה ובמוזיקפריין הידוע, מקום משכנה של הפילהרמונית של וינה. בנוסף, בתי אופרה רבים מעלים יצירות ידועות של אמני אוסטריה לתיירים, ובמיוחד את יצירותיהם של מוצרט ויוהאן שטראוס. בווינה פועלות גם התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הקאמרית של וינה, תזמורת רדיו וינה ותזמורת אמני הצליל.
בעבר התפרסם "התיאטרון על נהר וינה" בעקבות מספר רב של מחזות זמר שהופקו בו, אך בשנים האחרונות חזר התיאטרון להתמקד באופרה. האופרה המצליחה ביותר של התיאטרון היא "אליזבת", שאחרי הצלחה גדולה בווינה, תורגמה לשפות זרות והופיעה ברחבי העולם. בשנת 2000 נפתח ההאוס דר מוזיק. בווינה ישנו גם מוזיאון למוזיקה, ובכנסיות רבות בעיר ישנם מופעים של מוזיקה דתית ולעיתים אף של מוזיקה קלאסית בליווי עוגב.
אדריכלות
בווינה מספר רב של סגנונות בנייה. ישנם בעיר מבנים שונים מתקופות שונות ובמיוחד מבנים מסגנון הרומנסק, הבארוק, האר-נובו, ומבנים מסגנון הקלאסיציזם ועד לסגנונות האדריכלות המודרנית. דוגמאות מפורסמות לאר-נובו בווינה כוללים את תחנת המטרו קרלספלץ (Karlsplatz) והקירכה אם שטיינהוף (Kirche am Steinhof).
בשנות ה-90 החלה בנייה ופיתוח של רובעי העיר, ובמיוחד ברובע הדונאושטט, ובויינברג (Wienerberg) שבדרום וינה. "מגדל המילניום" (Millennium Tower), הנמצא ברחוב הנדלסקאי (Handelskai) ברובע הבריגיטנאו, המתנשא לגובה 202 מטר, הוא הבניין הגבוה ביותר בווינה מאז בנייתו ב-1999. למרות זאת, בווינה יחסית מעט גורדי שחקים. כיום ישנם כ-100 מבנים בווינה שגובהם למעלה מ-40 מטר. חוקי עירייה מונעים בנייה של גורדי שחקים כדי לשמר את הרבעים היותר עתיקים בווינה, ולכן, חלקים מסוימים של וינה, ובמיוחד הרבעים הפנימיים שלה, הם אזורים שאין בהם גורדי שחקים.
בווינה מצוי גן החיות הוותיק ביותר שעודנו פעיל כיום - גן החיות שנברון שנוסד בשנת 1752.
ספורט
אירועי ספורט שונים מתקיימים בעיר. מרתון וינה נערך כל שנה באביב ומשתתפים בו יותר מ-10,000 רצים; בשנת 2010 השתתפו במרתון 32,940 רצים. ב-2005 נערכה באוסטריה אליפות העולם בהוקי קרח, וגמר האליפות נערך בווינה. וינה ארחה בעבר ארבע פעמים את גמר ליגת האלופות בשנים 1964, 1987, 1990 ו-1995. וינה גם ארחה את גמר יורו 2008 באצטדיון ארנסט האפל (Ernst Happel Stadium) שבו 50,000 מושבים.
מספר מועדוני כדורגל בליגה האוסטרית פועלים בווינה. מהידועים ביותר שבהם הוא מועדון ראפיד וינה, שזכה ב-31 אליפויות המדינה, ואוסטריה וינה שזכה ב-23 אליפויות וב-25 גביעים. הכח וינה, מועדון עבר יהודי מפורסם, פעל אף הוא בווינה, אך התפרק ב-1938 אחרי תפיסת הנאצים את השלטון.
אנשי תרבות ומדע ידועים שפעלו בעיר
על שם וינה נקראו שתי האסכולות הווינאיות בהלחנה ומוזיקולוגיה, החוג הווינאי שעסק בפילוסופיה ובפרט בפילוסופיה של הלשון, הטבע, המדע ובמידה רבה הניח היסודות לפילוסופיה האנליטית שפרחה בהמשך דווקא בבריטניה, שלש האסכולות הווינאיות בפסיכותרפיה ופסיכולוגיה, כמו גם העיר הייתה מרכז התהוותה והוויתה של האסכולה האוסטרית בכלכלה.
היהודים בווינה
עדויות על קיומה של קהילה יהודית בווינה קיימות רק מהמאה ה-12, כשהקהילה החזיקה בשני בתי כנסת, גבתה מס מחבריה וסבלה מפרעות. באותה מאה גדל היישוב היהודי בווינה עם קליטתם של מתיישבים יהודים מבוואריה ומארץ הריין.
בשנת 1204 נבנה בווינה בית הכנסת הראשון שמופיע בתיעוד. בתקופה זו זכו היהודים לפריחה דתית, ובשל כך התיישבה בווינה קבוצה של מספר רבנים מחכמי אשכנז, אשר כונו "חכמי וינה" או "גדולי אסטרייך" (אוסטריה). הקבוצה ייסדה בווינה בית מדרש שהיה לגדול בתי המדרש באשכנז באותם ימים.
בשנת 1420 פקד אלברכט החמישי לאסור את כל יהודי אוסטריה. 210 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל. בשנת 1469 בוטל צו הגירוש על ידי הקיסר פרידריך השלישי, שנודע ביחסו הטוב ליהודים ואף כונה "מלך היהודים". בתקופת שלטונו של לאופולד הראשון, גורשו היהודים ב-1670 מווינה, אך שבו לעיר בהדרגה לאחר מספר שנים. על היהודים גם נגזרו גזירות שונות, ביניהן הותר רק לבן הראשון לשאת אישה, על מנת לעצור את התרבות היהודים.
עם הכיבוש העות'מאני הגיעו לווינה יהודים יוצאי האימפריה ובנו בית כנסת, גם אחרי הסכם פוז'ארוואץ של 1718 הם זכו למעמד מיוחד וקיבלו רשות להתגורר בעיר בתקופה בה הדבר נאסר על יהודים פרט ליהודי החצר. בין יהודי החצר שגרו בווינה היה שמואל אופנהיימר מהיידלברג. אופנהיימר היה ספק של הקיסר ליאופולד הראשון, בתמורה קיבל רשות לגור בווינה ולסחור בממלכה כולה. ב-1703 פשט הבנק של אופנהיימר רגל כי הקיסר לא החזיר חובות שחב לו ולא שילם עבור אספקה שקיבל. שמשון ורטהיימר מוורמס, שהיה אחיינו ומנהל עסקיו של אופנהימר, לא נרתע, וקיבל על עצמו את הדאגה לאספקת ציוד לצבא הקיסר ואת תואר יהודי החצר. פעילות של דייגו ד'אגילר וקרבתו לחצר הקיסר איפשרו בשנת 1736 את חידוש הקהילה הספרדית בעיר.
משפחות לא רבות קיבלו היתר רשמי להתגורר בווינה אך היו יהודים רבים שהוצגו כקרובי משפחה או משרתים של המשפחות המיוחסות ועבדו עבורם. מבין היהודים המיוחסים שרצו להיחלץ מתנאי ההשפלה ולפרוץ דרכם בעולם המסחר והעסקים היו רבים שרצו להתנצר. בין השנים 1787 ל-1847 המירו כשלושה רבעים מהיהודים הווינאים בעלי זכות הישיבה בעיר את דתם לקתוליות. במחצית הראשונה של המאה ה-19, בנוסף לכ-200 משפחות האשכנזיות המותרות בישיבה ולכ-4,000 יהודים אשכנזים שהתחזו לקרוביהם ומשרתיהם, חיו בווינה כ-100 משפחות ממוצא מזרחי-ספרדי. עד תקופת פרנץ יוזף לא היו כמעט נישואים בין שתי קבוצות היהודים.
אף כי ליהודים הטורקים היה בית כנסת, הם בנו לעצמם במאה ה-19 עוד בית כנסת, מפואר מאוד, ברובע ליאופולדשטאדט. יהודי החצר לא קיבלו אישור לבנות בית כנסת ונאלצו להתפלל בבתיהם. ב-1811 התקבל אישור לבניית בניין קהילתי שבתוכו היו מקווה, בית תפילה ובית ספר. ב-9 באפריל 1826 הושלמה בנייתו של בית כנסת מרכזי (שטאדטטמפל) והובא אליו, ביוזמת מיכאל בידרמן, הרב יצחק נוח מנהיימר, ששילב בין דרישות השלטונות למודרניזציה, דרישות האורתודוקסים לתפילה בעברית, ודרישות הרחוקים מדת לפולחן אסתטי. מנהיימר יצר את פשרת נוסח וינה שלו, שהתקבלה על הכל, ונערכו בה שינויים מתונים כמו הנהגת דרשה בגרמנית. לצידו פעל החזן סלומון זולצר שלווה על ידי מקהלת נערים ונגנים יהודים.
הקיסר פרנץ יוזף הקנה ליהודים חופש מגורים בווינה וגרם לגידול מהיר בממדי הקהילה. מקבוצה קטנה יחסית של יהודים "נסבלים", קהילת וינה הגיעה ב-1855 ל-20,000 נפש לפחות והמספר הוכפל כעבור 15 שנים בלבד. מרבית היהודים שהצטרפו לקהילה היו מסורתיים והגיעו מהונגריה ומגליציה.
המאה ה-20
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחבה שכבת היהודים המשכילים בני המעמד הבינוני שתרמו רבות לחיי התרבות והמדע שבעיר. המפורסם שבהם היה מייסד הפסיכואנליטיקה זיגמונד פרויד. סופרים יהודים מפורסמים בני העיר היו ארתור שניצלר, שטפן צווייג, אוטו ויינינגר וקרל קראוס, כמו גם משורר היידיש מלך ראוויטש. מועדון הספורט היהודי הכח וינה שנוסד ב-1909 הגיע להישגים נכבדים בכדורגל, בשחייה ובאתלטיקה.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטו יהודים רבים מגליציה שהייתה זירת קרבות אל וינה, וחלקם נשארו בה גם לאחר סיום המלחמה. בעיר פעלו בתקופה זו כ־10 חצרות חסידיות, מרביתם של בית חסידות רוז'ין.
היהודים נרדפו באוסטריה עוד לפני סיפוחה לגרמניה הנאצית (ה"אנשלוס") ב-13 במרץ 1938. חלקם ברחו מווינה כבר אז. ביניהם הייתה למשל משפחת ז'ינייבסקי, אשר שניים מבניה היו לאחר מכן מראשי תנועת ההתנגדות הצרפתית היהודי בצרפת - איתן גינת (אוטו ז'ינייבסקי) ופול ז'ינייבסקי. עם זאת, משהחל ה"אנשלוס" חיו בווינה עדיין 167,249 יהודים (כעשירית מהאוכלוסייה). תוך זמן קצר החלו רדיפות כלפי היהודים, שהתמקדו ברבנים ובאדמו"רים שאולצו לבצע עבודות משפילות. בעקבות הרדיפות החליטו מרבית יהודי וינה, כ-100,000 איש, להגר מחוץ למדינה. הנשארים שלא הזדרזו לברוח נספו כמעט כולם בשואה.
כיום
וינה כיום היא מרכז היהדות הגדול ביותר באוסטריה, ופועלים בו בית כנסת מרכזי, בתי כנסת קטנים, בית אבות, מוזיאון יהודי שהוקם בשנת 1993 ובו אנדרטה לקורבנות השואה ומוסדות קהילה שונים. בווינה ישנם זרמים יהודיים רבים, מחרדים עד רפורמים. בקהילה החרדית בעיר פועלים גם מוסדות חינוך ובתי כנסת של חב"ד בראשות השליח הרב יעקב יצחק בידרמן וסניפים של בני עקיבא והשומר הצעיר. הקהילה מונה 7,000 חברים (אף על פי שבאוסטריה חיים למעלה מכפול מזה, כ-15,000 יהודים), ומונה בעיקר יהודים ממזרח אירופה שהתיישבו בווינה לאחר מלחמת העולם השנייה (יהודים יוצאי רומניה, פולין, סלובקיה, הונגריה, לצד יוצאי גאורגיה, בוכרה, אירן), וכן מיעוט של יהודים מקומיים ששרדו את השואה וצאצאיהם נותרו באוסטריה או חזרו אליה.
דתות
בווינה יושבת בישופות של הכנסייה הקתולית, והארכיבישוף שלה הוא הקרדינל קריסטוף שונבורן (בגרמנית Christoph Schönborn). לפי מפקד האוכלוסין האחרון מ-2001, הדתות של האוכלוסייה היא כדלהלן:
האוניברסיטאות בווינה
וינה היא מרכז החינוך של אוסטריה ובה מספר רב של אוניברסיטאות, מכללות וגימנסיות.
תחבורה
לווינה מערכת תחבורה נרחבת המחוברת ל-VOR. התחבורה הציבורית כוללת אוטובוסים, חשמליות (טראם) ו-5 קווי רכבת תחתית (U-Bahn). רכבות מתופעלות על ידי ה-ÖBB (חברת הרכבות הפדרלית האוסטרית). לוינה יש כמה וכמה כבישים המקשרים אליה, חלקם כבישים מהירים. בנוסף קיימת מערכת רכבות מהירות. בניגוד למערכות תחבורה עירוניות אחרות היא משתרעת גם מחוץ לוינה לעיירות הסמוכות לרבות וולפסטאל בנמצא בגבול עם סלובקיה בצמוד לברטיסלבה.
נמל התעופה הבינלאומי של וינה משרת את העיר, וממוקם 18 ק"מ דרום-מזרחית ממרכז העיר, בצמוד לעיירה שווכאט (Schwechat).
אזורים חופשיים ממכוניות
בווינה מספר מתחמים חופשיים ממכוניות:
ערים תאומות
וינה היא עיר תאומה של הערים:
פלישת אלכסנדר הגדול להודו
פלישתו של אלכסנדר הגדול להודו החלה בסוף האביב או בתחילת הקיץ 327 לפנה"ס והסתיימה ב-325 לפנה"ס. הפלישה לא התפתחה למלחמת כיבוש ואלכסנדר הסתפק בשיקום גבולות האימפריה הפרסית ויצירת אזור חיץ בהודו.
רקע גאוגרפי
האזור שהיה ידוע בעת העתיקה כ"הודו" לא חופף לגבולותיה של הודו המודרנית. אזור זה חולק בשנת 1947 בין הודו המודרנית ופקיסטן, שקיבלו את עצמאותן מהאימפריה הבריטית. אלכסנדר לא העמיק מעבר לעמק האינדוס והפלישה הייתה מוגבלת לשטחן של דרום אפגניסטן ושל פקיסטן המודרניות.
האזור תחום מצפונו בהרי הינדו-כוש הגבוהים ובמרכזו נהר האינדוס הענק שאורכו למעלה מ-3,000 ק"מ, שהוא המאפיין הגאוגרפי העיקרי של האזור. נהר זה היה בעל משמעות היסטורית ותרבותית רבה ואף העניק את שמו לתרבות עמק האינדוס. בחלקו הצפוני של האינדוס הוא מתפצל לחמישה נהרות גדולים, האינדוס עצמו, ג'לום (ביוונית עתיקה: הידספס), צ'נאב, ראבי וסאטלג'. אלה נהרות גדולים שמאפשרים תעבורה ימית נוחה. אלכסנדר ניצל את הנהרות בדרכו דרומה לעבר האוקיינוס ההודי והושיט חלק מצבאו לאורך הנהר.
האקלים באזור מאופיין בשלוש תקופות מוגדרות: העונה החמה (אפריל-יוני), עונת המונסון (יולי-ספטמבר) והעונה הקרה. העונה החמה מתאפיינת בטמפרטורות גבוהות ואילו עונת המונסון גשומה מאוד עם הצפות תכופות. העונה הקרה למרות שמה אינה קרה כל כך והטמפרטורה לא יורדת מתחת לאפס.
רקע פוליטי
עמק האינדוס היה חלק מהאימפריה הפרסית אך ריחוקו ממרכזי השליטה הפרסיים החלישו מאוד את האחיזה הפרסית. כתוצאה מכך, האזור היה עצמאי כמעט לחלוטין ונהנה מאוטונומיה רבה. חולשת ההשפעה הפרסית באה לידי ביטוי בהשתתפות הדלה של בני המקום בקרב גאוגמלה (331 לפנה"ס). בשביל קרב מכריע זה גייסו הפרסים את כל כוחות האימפריה וההשתתפות ההודית הדלה מצביעה על כך שהשפעת השלטון הפרסי הייתה מינימלית.
בעמק האינדוס התקיימו ממלכות רבות בגודל קטן ובינוני. מלבדן התקיימו ערי מדינה ושבטים עצמאיים. בדומה לאזורים אחרים שאליהם פלש אלכסנדר גם פה חלק ניכר מהמקומיים שיתפו פעולה עם הפולש המוקדוני. חלקם סיפקו לו אספקה וחלקם אף שירתו באופן פעיל בצבאו.
מזרחית לעמק האינדוס התקיימה אימפריית ננדה הגדולה, אם כי ימיה היו ספורים והיא עתידה הייתה להתפרק עד שנת 321 לפנה"ס בעקבות עליית האימפריה המאורית. שמועות על צבאה הענק כביכול, שכלל לפי השמועות למעלה מ-200,000 חיילים וגרוע מכך 3,000 פילי מלחמה הרתיעו את הצבא היווני-מוקדוני מפלישה לשטחה. כתוצאה מכך נאלץ אלכסנדר לפנות דרומה לעבר האוקיינוס ההודי כדי לחזור מערבה, היות שהדרך מזרחה הייתה חסומה במדבר ולחזור על עקבותיו לא רצה כי הייתה בכך הודאה בתבוסתו.
צבאות הודיים
הצבא ההודי העתיק היה מורכב מארבעה חילות: פרשים, רגלים, מרכבות ופילים. המרכבות יצאו זה מכבר מאופנת הלחימה היוונית ואילו הפיל היה חיה חדשה ובלתי מוכרת.
הפרשים היו מעטים יחסית ולא יעילים. הסוסים ההודים היו קטנים והם נאלצו לייבא סוסים מהצפון. זה הגביל את גודלו של חיל הפרשים ההודי ומנע את פיתוחו. הפרשים ההודים היו חמושים בחרבות ובחניתות קצרות. הסתערות עם רמחים שלופים, בדומה לחיל הפרשים המוקדוני לא הייתה מקובלת. בגלל חולשת חיל הפרשים ההודי, נותרו בשירות מרכבות הקרב, שנעלמו משדות הקרב האירופאיים מזה מאות שנים, לאחר שהפרשים לקחו על עצמם את תפקידיהם.
המרכבות ההודיות היו גדולות יחסית ובניגוד למרכבות שהיו נפוצות בתקופת הברונזה המאוחרת במזרח התיכון לא שימשו כפלטפורמות ירי מהירות, אלא דמו יותר לעגלות כבדות. המרכבות ההודיות רתומות לשניים או ארבעה סוסים ולעיתים אפילו שישה סוסים. מרכבות אלה היו מתקרבות לאויב, עוצרות או מאטות מאוד ומשמתמשות ביתרון הגובה כדי להמטיר חצים לעבר האויב. לוחמים נוספים שהיו על המרכבה היו חמושים בכלי נשק לקרב פנים מול פנים ואלה מנעו את עליית האויב על המרכבה והגנו על הקשתים.
לוחמה הודית
טקטיקת השדה ההודית התבססה על השימוש בפילי מלחמה. הפילים הוצבו באחד משני אופנים: במרכז המערך הוצבו הפילים במרחק מה זה מזה וביניהם הוצבו רגלים רבים. תפקיד הרגלים היה להגן על הפילים מפני התקפות הכוחות הקלים של האויב שהיו יכולים לפגוע בפילים במיני כלי הטלה. במבנה זה תפקיד הפילים היה לשבור את הקו של היריב, למוטט את המערך שלו ובכך לגרום לעזור לכוחות קלים יותר להשמיד את האויב. טקטיקה אחרת הייתה הצבת הפילים באגפים נגד התקפות פרשים. במבנה זה השתמשו ההודים במראהו של הפיל ובעיקר בריחו העז כדי להרתיע סוסים. הצבת הפילים באגפים הייתה יעילה מאוד נגד איגוף, אך זה הותיר את הפילים חשופים בעצמם לירי חצים. לכן, במערך זה הוצבו בדרך כלל פרשים באגפי הפילים כדי להגן עליהם.
מלבד פילים כללה הזרוע הניידת של הצבאות ההודיים גם מרכבות ופרשים. אלה היו חלשים יחסית בגלל העדר סוסים ראויים. הפרשים הוצבו בדרך כלל באגפים ותפקידם היה הגנתי בעיקרו של דבר. המרכבות נהנו במידה מסוימת מהילת העבר המפואר ויצאו לעיתים לפעולה התקפית.
לוחמת מצור באזור זה הצטמצמה לביצור ערים בחומות אבן שנבנו בבנייה יבשה וגובהן עד 3 - 3 וחצי מטר. לא נמצא תיעוד לשימוש בכלי ארטילריה שהומצאו במערב וככל הנראה הסתערות על חומות העיר הוגבלה לשימוש בסולמות ובאילי ניגוח. בזמן הפלישה של אלכסנדר הגדול ביצורים כאלה היו נפוצים מאוד ונראה שכל הערים החשובות הוקפו בחומה.
הצבא המוקדוני
הצבא כלל שלושה מרכיבים עיקריים: בני מוקדון, שכירי חרב ובעלי ברית מהבלקן ובני המזרח. המוקדונים שירתו בעיקר בתור פזטיירוי, כרגלים כבדים בפלנקס. הפזטיירוי היו חמושים ברומח הסריסה שאורכו הגיע עד 5.5 מטרים. חרב קצרה שימשה נשק משני, אם הסריסה נשברה בקרב. למיגונו השתמש במגן פלטה קטן. קסדה ולעיתים שריון קל ומוקיים השלימו את מיגונו של החייל. כמו כן, חיילים מוקדונים הרכיבו את חיל ההיפספסטים, חיילי עלית שחימושם אינו ודאי והוא היה ככל הנראה קל יותר מחימוש החיילים ששירתו בפלנקס, אך כבד יותר מזה שהוקצה לפלטסטים. ייתכן שהיו חמושים בדומה להופליטים יוונים בני התקופה במגן גדול ובחנית קצרה. חלק קטן מבני מוקדון שירת בחיל הרגלים הקלים, בעיקר בתור קשתים.
הפרשים המוקדונים שירתו בחיל הפרשים הכבדים האליטיסטי, ההטיירוי, והיו נושאי רומח רכובים. הם היו חמושים ברומח קסיסטון ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני. למיגונם עטו שריון גוף וקסדה טובה, אך לא השתמשו במגן. חלק מההטיירוי שירתו באילה (פלוגה) המלכותי המכונה גם האגמה הרכובה ושימשו שומרי ראשו של המלך בקרב. כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים ברומח, אך מיגונם היה דל.
הצבא התבסס על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
שכירי החרב מהבלקן כללו בעיקר תראקים, אך גם כמות גדולה של יוונים. יוונים אלה היו במקור חברי הליגה הקורינתית שנוסדה לפני הפלישה של אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית. בהתחלה שירתו היוונים מתוקף היותם בעלי ברית, אך לאחר שאלכסנדר הסכים לשחררם מהשירות, רבים התגייסו מחדש, הפעם בתור שכירי חרב.
היסוד המזרחי בצבא גויס מהפרסים ומבאקטרים. באקטרים היו קשתים רכובים מעולים ואלכסנדר נתקל בהם בעת כיבושיו באסיה התיכונה. הטקטיקה האופיינית לפרשים אלה הייתה התקפות פגע וברח. הם היו יעילים במיוחד נגד אויב נייח או במרדף. שילוב הפרסים נעשה בהתאם לרצונו של אלכסנדר ליצור כור היתוך בצבאו בין היסודות היוונים-מוקדונים לנתיניו החדשים. בניגוד לבאקטרים, פרסים רבים שירתו ביחד עם מוקדונים, אפילו בחיל ההטיירוי היוקרתי. הדבר גרם למרמור רב בקרב היוונים והמוקדונים שראו בפרסים ברברים והסתייגו ממתן זכויות שוות לאנשים אלה.
פיקודו של הצבא המוקדוני
הפיקוד העליון היה נתון בידיו של אלכסנדר הגדול.
הלוחמה המוקדונית
בקרבות סדורים, הטקטיקה המוקדונית התבססה על תיאום בין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים. הרגלים הכבדים היו מסודרים במערך פלנקס צפוף ושימשו בדרך כלל ככוח רתק, שנועד לרתק את האויב לחזיתו, בעוד הפרשים הכבדים שימשו ככוח הלם נייד, שנועד להכריע את הקרב באמצעות הבקעת מערך האויב ומיטוטו. הרגלים והפרשים הקלים סייעו בהגנה מפני קשתי האויב, הגנו על האגפים וביצעו סיורים.
הטקטיקה של אלכסנדר הגדול הייתה גמישה מאוד והוא התאים את עצמו לתנאים המשתנים. לפני הכניסה להודו לא נתקל צבאו בפילי מלחמה, אך הצליח למצוא שיטה שהצליחה להביס צבאות הודיים שהיו בהם פילים רבים. כמו כן, השתמש הצבא המוקדוני בתנאי השטח לטובתו. כך למשל הפך האינדוס לכביש מהיר לכיבושה של הודו - האספקה הכבדה הושטה בנהר על גבי רפסודות ענקיות ובכך הקטינה את הצורך בלוגיסטיקה מורכבת.
לעיתים, כפי שאירע בקרב גרניקוס, תקפו הפרשים, לאחר הבקעת מערך האויב, את כוחותיו מעורפם, ודחקו אותם לכיוון הפלנקס, ששימש כסדן עליו נחת הפטיש בדמותם של הפרשים הכבדים. תפקיד חיל הרגלים הקל והפרשים הקלים היה להגן על אגפי הכוחות הכבדים ולנצל את מהירותם להטרדת האויב. אף על פי שהצבא כלל יסודות כבדים רבים, הוא היה נייד מאוד ובעל יכולת תמרון גבוהה בשדה הקרב הודות לרבגוניות בין סוגי החיילים השונים שאיפשרה גמישות רבה בהפעלת הצבא.
הצבא המוקדוני השתמש בטכנולוגיה מתקדמת מאוד לזמנה בכל הקשור למלאכת מצור. היו ברשותו כלי הטלה שונים כמו בליסטראות וקטפולטות לדיכוי ההגנה על החומה. להסתערות השתמשו באילי ניגוח ובמגדלי מצור. הכלים האלה הורכבו אד-הוק בקרב העיר הנצורה ורק החלקים המתכתיים הובלו במטען. השימוש בכלי הטלה אלה לא היה מקובל בשדות הקרב בגלל גודלם הרב.
הכנות לפלישה - מערכה בקופס ובאאורנס
קופס (Κωφής קופס) הוא שמו היווני של נהר קאבול. באזור זה ייסד אלכסנדר הגדול את אלכסנדריה בקווקז (בגראם המודרנית) כ-60 ק"מ צפונית לקאבול.
השלכות ניצחונו של מוקדון: ממלכה אינדו-יוונית
לאחר ניצחונו של מוקדון, ובמשך כ-200 שנה, בשתי המאות האחרונות לפני הספירה, התקיימה במקום ממלכה הודו-יוונית (Indo-Greek kingdom). זו הייתה ממלכה הלניסטית, שהתפרשה על צפון מזרח תת-היבשת ההודית, וכללה חלקים משטחי אפגניסטן המודרנית, פקיסטן וצפון מערב הודו. במהלך שתי המאות האחרונות לפני הספירה היא נשלטה על ידי יותר משלושים מלכים, שלעיתים קרובות התנגשו זה עם זה.
במהלך שתי מאות שנות שלטונם, שילבו המלכים ההודו-יוונים את השפות והסמלים היוונים וההודים, כפי שניתן לראות על מטבעותיהם, ושילבו רעיונות יוונים והודים, כפי שנראו בשרידים הארכאולוגיים. לפיזור התרבות ההודו-יוונית היו השלכות שמורגשות עד היום, בעיקר בהשפעת האמנות היוונית-בודהיסטית. נראה כי האתניות של ההודו-יוונית הייתה היברידית. החיילים והמתיישבים ההלניסטיים נישאו למקומיים, ולאחר כמאתיים שנות שלטון הייתה כבר היטמעות מוחלטת של המתיישבים היווניים באוכלוסייה המקומית.
מקורות עתיקים
עיקר המקורות העתיקים על אלכסנדר נכתבו על ידי היסטוריונים יוונים ורומאים. מקורות פרסיים כמעט שלא שרדו.
המקורות הראשונים שנכתבו על ידי אנשים שהכירו את אלכסנדר או התבססו על ראיונות עם עדי ראייה אבדו, למעט כמה כתובות וקטעי מכתבים בעלי מהימנות מפוקפקת. בני דורו שכתבו עליו הם: קליסתנס, תלמי הראשון, אריסטובולוס מקסנדריה, נארכוס. מקור נוסף בן הזמן הוא ספרו של קלייטרכוס, שלא התלווה למסע, אך אסף מקורות זמינים רבים. המקורות העיקריים ששימשו אותו הם חיבורו של קליסתנס וראיון של עדי ראייה. עבודתו עמדה בבסיס חיבורו של טימגנס, שהשפיע רבות על היסטוריונים אחרים שעבודתם שרדה. אף אחד מהחיבורים האלה לא שרד עד ימינו, אך חיבורים מאוחרים יותר מתבססים עליהם.
חמשת המקורות העתיקים ששרדו עד היום הם חיבוריהם של אריאנוס, קווינטוס קורטיוס רופוס, פלוטרכוס, דיודורוס מסיציליה, יוסטינוס:
קיימים מקורות קדומים נוספים, אם כי דלים במידע כי שרדו מהם רק קטעים בודדים.
המקורות העסיקו את ההיסטוריונים המודרניים הכותבים אודות אלכסנדר. כל חיבור מציג אלכסנדר שונה המותאם לסיפור שרוצה לספר המקור העתיק. אריאנוס מתעניין בעיקר בצדדים הקרביים, קורטיוס מוציא לאור את סודותיו האפלים של אלכסנדר. פלוטרכוס לא עומד בפני סיפור נאה, ללא קשר לאור שבו הוא מציג את אלכסנדר. כל המקורות, להוציא אולי את אריאנוס, כוללים סיפורי פנטזיה שלא היו ולא נבראו. למרות זאת, המקורות העתיקים מספקים מידע רב ואמין ואף ניתן לצייר דמות אמינה פחות או יותר על פי הכתוב בהם.
מחקרים מודרניים
במהלך השנים נכתבו מאות ספרים ומאמרים אודות אלכסנדר הגדול. רשימה קצרה זו סוקרת מדגם מייצג מהספרות הקיימת על הנושא.
תיכרית
תִּכְּרִית (בערבית: تكريت) היא בירת מחוז סלאח א-דין בצפון עיראק. העיר שוכנת על גדות נהר החידקל באזור המשולש הסוני כ-160 ק"מ צפון-מערבית לבירה בגדאד. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 108,964 בני אדם.
המתקפה בצפון עיראק (2014)
ב-11 ביוני 2014 הודיע צבא עיראק כי ארגון המדינה האסלאמית השתלט על העיר. ב-28 ביוני פתח הצבא במתקפה לשחרור העיר ויום למחרת הודיע על השתלטותו על האוניברסיטה בעיר. ב-4 ביולי הכריז הצבא על שחרור הכפר אל-עוג'ה מידי המדינה האסלאמית, אך הודה כי לא הצליח להדוף אותם מתיכרית. ב-31 במרץ 2015 נכבשה העיר בחזרה על ידי צבא עיראק. לאחר שהעיר שוחררה, נחשפו בה קברי אחים, שבהם לפי ההערכות כ-1,700 חיילים עיראקים שנרצחו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
גד
על פי סדר עולם רבה נולד בשנת ב'קצ"ח. לפי ילקוט שמעוני גד נולד בי' בחשוון. לפי מדרש תדשא גד נולד בי' בתשרי. גד נפטר בגיל 125.
מדרש שמו
פירוש המילה גד הוא 'מזל' והמילה בגד (בָּא גָד) פירושה: בא המזל. ב נזכר שמו של האל הארמי גד: וְאַתֶּם עֹזְבֵי ה', הַשְּׁכֵחִים אֶת-הַר קָדְשִׁי--הַעֹרְכִים לַגַּד שֻׁלְחָן. האל הארמי גד היה מופקד על גורלות ומזלות. השם "גדיאל" - גדי בצירוף המילה אל מופיע ב.
ברכת יעקב לגד
ברכת יעקב לבנו גד טרם מותו:. בברכת יעקב לגד הפעולה נגזרת משמו של השבט. אם יותקף גד, יתגודד לקבוצה ובזה טמון כוחו. בברכת יעקב לגד ניכר דמיון בתוכן הברכה, בלשונות דומים, ובאמצעי האמנותי לשון נופל על לשון לדן, אשר בורך גם הוא בפעולה אשר נובעת משמו וגם עליו נאמר כי יתקיף את אויביו מאחור. המילה "עָקֵב" מופיעה בשתי הברכות.
תרגום השבעים שונה במעט בפסוקים אלו: "גד גדוד יגודנו והוא יגוד עקב. מאשר שמנה לחמו והוא יתן מעדני מלך"(מ"ט יט-כ): האות מ|מ"ם המופיעה בנוסח המסורה במילה "מאשר" נראית שלא במקומה, מלבד העובדה שלשאר השבטים הפניה אינה כוללת אותיות השימוש. בתרגום השבעים לעומת זאת נכתב "גד... עקבים. אשר שמנה..." – כלומר, האות מ"ם שייכת למילה עקבם (כתיב חסר) ובנוסח המסורה היא עברה אל המילה הבאה.
ברכת משה לגד
גבורתו של גד מתבטאת בברכת משה. דימוי כוחו של ה' לאריה הרובץ על טרפו ואינו ירא מאויביו מצוי גם ב. הגבורה שהיא אחד מאפיוניו של גד באה לידי ביטוי גם בספר צוואת גד א', ב' :'ואהי גיבור בין המשפתים. ולכן שמרתי בלילה על העדרים והיה כי בא הארי או הזאב או כל חיה רעה אל העדר ואוץ אחריו ואתפשהו ואחזיק בידי ברגלו ואקלעהו כאבן הקלע וככה הרגתיו'. בברכת משה הטורף הוא גד ואילו בצוואה, החיות מנסות לטרוף את העדר וגד עוצר בעדן.
צאצאי גד
בני גד היו צִפְיוֹן, חַגִּי, שׁוּנִי, אֶצְבֹּן, עֵרִי, אֲרוֹדִי וְאַרְאֵלִי. צאצאיו של גד נזכרים גם במצבת מישע כ"איש גד" אשר התיישבו בארץ עטרות. בין הגולים בגלות אשור הם מצאצאי גד אשר הוגלו על ידי תגלת פלאסר.
ילקוט שמעוני, ויצא, דורש את מוצאו של אליהו הנביא בגד: אליהו הנביא משל מי? רב נהוראי אומר מגד היה, מתושבי גלעד.
קברו של גד
בספר הישר מסופר:
לוהנסק (מחוז)
מחוז לוּהָנְסְק (באוקראינית: Луганська область – אובלסט לוהנסק; ברוסית: Луганская область – אובלסט לוגנסק) הוא המחוז המזרחי ביותר של אוקראינה, שבירתו העיר לוהנסק. המחוז הוקם ב-1938 ונשא את השם מחוז וורושילובגרד (באוקראינית: Ворошиловградська область) על שמו של קלימנט וורושילוב.
שטח המחוז הוא כ־27 אלף קמ"ר ביולי 2021 התגוררו בו 2,121,322 תושבים. הוא גובל ממזרח ברוסיה, ממערב במחוז דונצק, ומצפון מערב במחוז חרקוב.
כחלק ממלחמת האזרחים באוקראינה, השתלטו מורדים פרו-רוסיים על דרום המחוז, הכולל את בירת המחוז, לוהנסק, ועל חלקים מהמחוז דונצק הסמוך.
היסטוריה
מחוז לוהנסק הוקם בשנת 1938 כמחוז וורושילוברד (ברוסית: Ворошиловград). בשנת 1941 בזמן מבצע ברברוסה, הוקם באזור ממשל צבאי גרמני בשל קרבתו לקווי החזית בין גרמניה הנאצית לברית המועצות. בשנת 1942 האזור נכבש כחלק ממבצע מקרה כחול על ידי הצבא הנאצי. עם זאת, זמן קצר לאחר קרב סטלינגרד, אזור לוהנסק (באותה תקופה וורושילובגרד) הפך שוב למרכז של פעולות צבאיות במהלך מבצע סטורן קטן באביב 1943. בקיץ 1943 המחוז שוחרר על ידי הצבא האדום.
בין השנים 1958–1970, כשהמחוז היה תחת שליטה סובייטית, הוא נשא את שמו הנוכחי, לוהנסק.
ב-1994 התקיים משאל עם במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק. כ-90% תומכו בכך שהשפה הרוסית תזכה למעמד של שפה רשמית לצד השפה האוקראינית. עם זאת, משאל העם בוטל על ידי ממשלת קייב.
ב-8 באפריל 2014, בעקבות סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה, הבדלנים הפרו-רוסים שכבשו את הבניין המנהלי של מחוז לוהנסק, תכננו להכריז על עצמאות האזור כרפובליקה הפרלמנטרית של לוהנסק, לאחר שיום קודם לכן בדלנים פרו-רוסים אחרים הכריזו על הרפובליקה העממית של דונצק במחוז דונצק.
לאחר שהרפובליקה הפרלמנטרית של לוהנסק חדלה מלהתקיים, הכריזו הבדלנים ב-27 באפריל 2014 על הרפובליקה העממית של לוהנסק. הבדלנים הפרו-רוסים במחוז לוהנסק ערכו משאל עם שנוי במחלוקת על פרישה מאוקראינה ב-11 במאי 2014. הלגיטימיות של משאל העם לא הוכרה על ידי אף ממשלה. ממשלת אוקראינה אינה מכירה במשאל העם. לאחר מכן החלה המלחמה בדונבאס.
כתוצאה מהמלחמה בדונבאס, הבדלנים הפרו-רוסים השתלטו על דרום המחוז הכולל את העיר לוהנסק, העיר המאוכלסת ביותר באזור וכן בירת המחוז. סקר שנערך בדצמבר 2014 על ידי המכון הבינלאומי לסוציולוגיה של קייב מצא כי 5.7% מאוכלוסיית המחוז תמכו בהצטרפות אזורם לרוסיה ואילו 84.1% לא תמכו ברעיון, השאר התלבטו או לא הגיבו. עם זאת, אזורים שבשליטת הבדלנים לא נבדקו.