cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת דרור-ישראל
הקשר לתנועת דרור בגולה
תנועת דרור ישראל אימצה את שמה ואת רעיונותיה של תנועת "דרור-פרייהייט", שפעלה באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה ולקחה חלק פעיל במרידות בגטאות. חווקה פולמן-רבן, חניכת תנועת דרור ההיסטורית וחברה באי"ל בוורשה גרסה כי: בנאום בבית העלמין של לוחמי הגיטאות ביום השואה תשס"ו אמר פסח האוספטר, מזכ"ל דרור-ישראל:
מעגלי חיים
התנועה, שעל חניכיה וחבריה נמנים ילדים מגיל בית ספר יסודי ואילך, מגדירה עצמה כ"תנועת חיים", ומסגרות החיים, החינוך וההגשמה שלה מקיפים את חיי החבר לפי תנאי חייו המשתנים כפעוט, ילד, נער, בוגר ומבוגר. כיום פועלים במסגרת דרור ישראל ארבעה מעגלי חיים: "בית הדמיון היוצר" מיועד לפעוטות וילדים עד גיל בית ספר יסודי. "תנועת הנוער" מיועדת לגיל הנעורים עד הגיוס לצבא. תנועת הבוגרים (מרח"ב) מיועדת לצעירים בישראל. קהיליית קיבוצי הקבוצות השתפניים-משימתיים מיועדת למבוגרים.
מעגל תנועת הבוגרים (מרח"ב)
מרח"ב - מחדשי רעיון החלוץ בישראל, היא תנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד. היא צמחה מתוך תנועת הנוער כנתיב הגשמה אלטרנטיבי לקיבוץ, עקב השינויים שחלו בתנועה הקיבוצית.
חברי תנועת הבוגרים חיים בקומונות בכל רחבי הארץ, במרחב העירוני והכפרי כאחד ועוסקים בפעילות חינוכית, בתנועת הנוער ומחוצה לה. חברי מרח"ב נעים בין גילאי 21 (בפרק המשימה, כחלק ממסלול השירות בנח"ל) עד 30 לערך. הדגש במעגל זה הוא על "התנסות" - שילוב של למידה וניסיון, באורחות חיים שיתופיים וחינוכיים.
קבוצות וקיבוצי המחנכים
האופן המרכזי שבו חיים בוגרי תנועת הנוער הוא זה של קבוצות וקיבוצי מחנכים. המילה "קבוצה" מתארת בראש ובראשונה שותפות רעיונית, אולם שותפות זו מקבלת גם ביטויים כלכליים וחינוכיים. החברים חיים בקהילות וקבוצות שיתופיות, קיבוצים וקיבוצים עירוניים, ומקיימים פעילויות ומשימות חינוכיות בתנועת הנוער ומחוץ לה. קיבוצי המחנכים מונים כ-1,200 חברים בכ-80 קבוצות. כל "קיבוץ" מונה בין 30 ל-100 חברים המחולקים ע"פ רוב למספר קבוצות (על כן יש להבין את המונח "קיבוץ" בהקשר זה כאוסף של קבוצות). בכל שנה מצטרפים לקיבוצי המחנכים עוד כ-100 חברים בוגרי שירות צבאי (בעיקר במסלול נח"ל) או אזרחי. אופן החיים המשותפים שונה ומשתנה בין הקבוצות והוא מעוצב על ידי בחירותיהם האישיות; הקבוצות מעצבות את אופיין ואת אופן חברותם בתנועה באופן בלתי פוסק. חברי התנועה ברובם חיים אורח חיים צנוע והתנדבותי. חלק ניכר מהכנסות הבוגרים מקורו במשרות בתחום ההדרכה והחינוך. קיימים בתנועה גם מספר קואופרטיבים יצרניים, חלקם חינוכיים, אשר מסייעות לקיומה הכלכלי, וחלק מהחברים עובדים בעבודות שונות.
קיבוצי התנועה הם רביד ואשבל. התנועה מפעילה גם קיבוצי מחנכים עירוניים בערים: מצפה רמון, באר שבע, אשקלון, שדרות, רחובות, ראשון לציון, תל אביב, הדר הכרמל חיפה, עפולה, כרמיאל, נתניה, פתח תקווה, עכו, וירושלים, רמת גן, חולון, אזור, טבריה, ואלמוג.
ערכי הארגון ומטרותיו
החברים הבוגרים בתנועה שואפים לבסס את אורח חייהם על הערכים של תנועת הנוער. התנועה פועלת לאור תפיסה של שינוי חברתי באמצעות חינוך ודוגלת ברעיונות של שוויון ערך האדם, ציונות סוציאליסטית, חלוציות, חתירה לשלום וערכי תנועת העבודה; ובאורח חיים של הגשמה, שיתוף וחינוך.
נוער
חברי תנועת דרור-ישראל מחנכים עשרות אלפי בני נוער, ילדים וצעירים במסגרות שונות - פורמליות ובלתי פורמליות. כל "קיבוץ" אחראי על אזור גאוגרפי מסוים (אולם קיימים שיתופי פעולה בין הקיבוצים והאזורים על פי רוב חופפים) ובהתאם לגודלו ולצורכי המקום בא במגע חינוכי עם בין 2,000 ל-4,000 בני נוער. הפעילות החינוכית מיועדת לכלל הסקטורים בחברה הישראלית: יהודים, עולים, ערבים, בדואים, דרוזים, בני נוער מהמרחב ההתיישבותי והעירוני וכו'. התנועה רואה חשיבות עליונה בפעולה בתוך כלל המגזרים בחברה הישראלית.
קואליציות ומאבקים ציבוריים
דרור ישראל מובילה ומשתתפת במאבקים ציבוריים רבים במטרה לקדם את מטרותיה בחברה הישראלית ובמוסדות הנבחרים. מאבקים אלו מיועדים להגברת השוויון בין אדם לאדם, לצמצום הפערים ולהפסקת כל צורה של ניצול, גזענות ואי-צדק במדינת ישראל.
ביקורת על התנועה
מספר כתבות ופרסומים מתחו ביקורת על התנועה. המבקרים טענו שהתנועה מחייבת את חבריה לעבוד בחינוך בלבד והיא מאפשרת להם ללמוד במסלול חינוך אחד בלבד בבית ברל, ושכתוצאה מכך, בוגר אשר עוזב את התנועה מוצא עצמו עם כישורים מוגבלים. בנוסף נאמר כי התנועה אינה מאפשרת לחבריה לשרת בצה"ל מחוץ למסגרת הנח"ל או לטייל בחו"ל אחרי צבא. לפי טענות נוספות התנועה כופה על חבריה חיים בצמצום, וכל הוצאה דורשת דיון והחלטה משותפת וכתוצאה מכך נסמכים החברים על תמיכה כלכלית מהוריהם. דרור־ישראל הכחישה את הטענות.
קרול אן דאפי
קרול אן דאפי (אנגלית: Carol Ann Duffy; נולדה ב-23 בדצמבר 1955) היא משוררת בריטית שנולדה בגלאזגו, סקוטלנד.
דאפי גדלה במחוז סטפורדשייר באנגליה וקיבלה תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת ליברפול בשנת 1977, אז עברה להתגורר בלונדון. בשנת 1996 עברה למנצ'סטר שם היא מרצה באוניברסיטת מנצ'סטר. היא מתגוררת עם בתה אלה (נולדה ב-1995). בת זוגה לשעבר של המשוררת והסופרת ג'קי קיי (Jackie Kay) לפני שנפרדו ב-2004.
ספרים לילדים
דאפי היא אחת המשוררות המפורסמות ביותר בבריטניה, ועבודותיה נלמדות כחלק מתוכנית הלימודים שם לבחינות הבגרות בספרות אנגלית.
משוררת חצר
קרול אן דאפי כמעט ומונתה ל'משוררת חצר' בשנת 1999, לאחר מותו של הקודם במשרה טד יוז, אך איבדה את המינוי לאנדרו מושן. לפי העיתון סאנדיי טיימס, מקורות בכירים בממשל ציינו שראש הממשלה טוני בלייר היה 'מודאג שמשוררת לסבית תהיה משוררת החצר בשל האופן בו הדבר יתקבל על ידי הציבור'. דאפי טענה מאוחר יותר שלא הייתה מקבלת את המינוי בכל מקרה, ואמרה בריאיון לעיתון הגרדיאן 'לא אכתוב שיר לאדוארד ולסופי. אף משורר שמכבד את עצמו לא צריך לעשות זאת'. היא אמרה כי היא רואה את אנדרו מושן כחבר, והרעיון של תחרות ביניהם למשרה הומצא על ידי העיתונות.
תחבושת
קיימים מגוון סוגי תחבושות, החל מרצועות העשויות ממגוון בדים פשוטים ועד מתקנים המותאמים לאיברים ספציפיים בגוף.
תחבושות גאזה נחבשות מעל פצע פתוח (כשבינן לבין הפצע חוצצים תכשירי חיטוי וחומר מרפד וסופג). תחבושות כאלו הן חד-פעמיות ומוחלפות לעיתים קרובות. לתמיכה במפרק נקוע משמשות תחבושות אלסטיות, שניתן להסירן ולהחזירן. לקיבוע עצם שבורה משתמשים בתחבושות גבס (או תחליפים מודרניים, קלים יותר).
במצבי חירום ניתן להכין תחבושות מחפצים שונים כמו סדינים, שמיכות וכדומה.
חרות טקלה
חרות טקלה לגסה (נולדה ב- 1948) היא פעילת עלייה ישראלית מקהילת יהודי אתיופיה, עסקה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בפעילות מחתרתית לקידום העלייה לישראל. היא נעצרה על ידי השלטונות באתיופיה, נכלאה למשך כשנתיים, ולאחר עלייתה הוכרה בישראל כאסירת ציון.
תחילת דרכה
טקלה נולדה בקווארה שבאתיופיה. אביה, אלקה טקלה, שהיה מורה לעברית, חינך את ילדיו ברוח הציונות ואהבת ישראל. בשנת 1942 התמנה האב למזכירו של מושל העיר אזזו הסמוכה לגונדר, והמשפחה עברה להתגורר שם. בגיל 16 עברה טקלה לגונדר יחד עם אחיה, על מנת שתוכל לרכוש השכלה, צעד נדיר באותם ימים באתיופיה. היא סיימה לימודים יסודיים ותיכוניים, המשיכה ללמוד בבית הספר לאחיות וסיימה בהצטיינות. טקלה נשלחה על ידי משרד הבריאות האתיופי לעבוד במחלקת ילדים בבית חולים באדיס אבבה. שם פגשה רופא צעיר בשם שיברו לגסה, והשניים נישאו. בני הזוג גרו בשכנות ליונה בוגלה, איש חינוך שפעל למען עליית יהודי אתיופיה. בשנים הבאות עבדו בבתי חולים בערים שונות באתיופיה. שמונה ילדים נולדו להם בתקופה זו. לאחר שבעלה נהרג בתאונת דרכים, טקלה שבה להתגורר באדיס אבבה והחלה לגדל בעצמה את ילדיה. היא התמנתה למיילדת הראשית, יועצת לתכנון המשפחה ומנהלת טיפת חלב בבית החולים האמריקני בעיר. במקביל שימשה גם כיו"ר ארגון נשים מקומי.
פעילת עלייה
במהלך שנות ה-70 פגשה טקלה את פעילת העלייה יאמטו נגוס עזרה. עזרה הכירה לה פעילי עלייה נוספים, ביניהם גדליה איילין ודוד שמעון. בשנת 1982 גויסה טקלה על ידי הנרי רוזנברג מהאגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) לפעול למען העלייה לישראל. כך החלה טקלה בפעילות ציונית מחתרתית, בתקופה שבה פעילות זו נחשבה בלתי חוקית. תוך סיכון חייה סייעה בהסתרת עולים, הענקת טיפול רפואי, הוצאת דרכונים, העברת כספים ואיתור מקומות מסתור. בין השיטות לחילוץ יהודים מאתיופיה בהן עסקה: חוזי עבודה פיקטיביים עם חברות בחו"ל, מלגות לימודים בחו"ל ותשלום ערבות תמורת אישור יציאה. לעיתים טיפלה טקלה בביתה בעולים ובפעילי עלייה, שנזקקו לטיפול רפואי, על מנת להסתירם מעיני השלטונות. בתקופה זו עלו חמישה מילדיה לישראל, ושלושת הצעירים נותרו עימה.
בכלא האתיופי
ב-1986, בדרכה לעלות לישראל, נתפסה קבוצת יהודים על ידי השלטונות, אנשיה נחקרו תחת עינויים קשים ולבסוף נשברו והסגירו את טקלה כמי שסייעה להם. היא נעצרה על ידי המשטרה ונכלאה בבית הסוהר המרכזי באדיס אבבה. היא הושמה במאסר בניתוק מוחלט מילדיה ובני משפחתה, נכלאה בצינוק, עברה עינויים והתעללות, סבלה מקור ומרעב, נחקרה באכזריות, אבל סירבה להסגיר את שותפיה לפעילות העלייה. לאחר חצי שנה בצינוק הועברה לתא גדול יותר עם אסירות נוספות. בנה הבכור פסיל שב מישראל לאתיופיה, כדי לסייע בגידול אחיו הקטנים. רק בחלוף יותר משנה מאז שנכלאה אימו הצליח להיפגש עימה בכלא. ב-20 ביוני 1988 שוחררה טקלה מהכלא והתאחדה עם ילדיה. מוסדות רפואיים באתיופיה סירבו להעסיק אותה בעקבות מאסרה.
החיים בישראל
בינואר 1990 עלתה טקלה לישראל עם שלושת ילדיה הקטנים. היא הוכרה כאסירת ציון, התגוררה בחולון ועבדה בבית היולדות הקריה בתל אביב. לאחר מכן עברה לחדרה ושימשה עד לפרישתה כמורה לעולים חדשים, מגשרת המסייעת לעולים בהשתלבותם בישראל ורכזת במעון קשישים.
משפחתה
לטקלה שמונה ילדים. אחת מבנותיה היא מסקי שיברו, שחקנית, במאית ומנהלת בית ספר למשחק על שמה. אחד מבניה הוא פסיל לגסה, עיתונאי והבעלים של ערוץ הטלוויזיה המיועד לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל, IETV.
אליפות וימבלדון 1938
דון בדג' (ארצות הברית) זכה באליפות זו, כמו בשנה הקודמת, ב-3 תארים. בנוסף לכך, במהלך שנת 1938 הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה, אליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות אוסטרליה הפתוחה. בכך הוא היה הראשון שהצליח לזכות במהלך שנה ב-4 אליפויות גראנד סלאם. רק בשנת 1962 רוד לייבר הגיע להישג זהה. בנוסף לזכיות אלו בתחרויות הגברים, דון בדג' זכה בשנה זו ב-2 אליפויות בתחרויות זוגות (זוגות גברים ומעורבים) ובסך הכול זכה ב-6 תארים ב-4 טורנירים הגדולים במהלך השנה.
טניסאיי ארצות הברית זכו בכל התארים בשנה זו בווימבלדון.
זו הייתה השנה האחרונה בה הלן וילס השתתפה באליפות וימבלדון. במהלך הקריירה היא זכתה ב-8 תוארי וימבלדון בתחרויות הנשים וב-3 בתחרויות זוגות.
תחרות הגברים
במשחק הגמר, דון בדג' (ארצות הברית), נפגש עם באני אוסטין (בריטניה) וניצח ב-3 מערכות. בשנה זו דון בדג' ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה אליפות ארצות הברית הפתוחה ובאליפות אוסטרליה הפתוחה ובכך היה הראשון בהיסטוריה שזכה בגראנד סלאם בתחרות הגברים.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. מנצחת התחרות בשנת 1937 דורותי ראונד ליטל (בריטניה) לא השתתפה בתחרות. כמו בתחרות הגברים, 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר הלן וילס (ארצות הברית) ניצחה את הלן ג'ייקובס (ארצות הברית) שלא הייתה מדורגת ב-2 מערכות. בכך היא זכתה בתואר ה-8 והאחרון שלה בתחרויות הנשים בווימבלדון.
תחרות זוגות גברים
במשחק הגמר דון בדג' וג'ין מאקו (ארצות הברית), שיחקו נגד הנר הנקל וגאורג פון מטקסה (גרמניה) וניצחו ב-4 מערכות. בכך הם זכו בתואר בשנה השנייה ברציפות. לדון בדג' זה היה התואר השני בשנה זו. בנוסף לכך, בשנת 1938 הם זכו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 8 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר דון בדג' ואליס מרבל (ארצות הברית) שיחקו נגד הנר הנקל (גרמניה) ושרה פביאן (ארצות הברית) וניצחו בשתי מערכות. בכך הם זכו באליפות בפעם השנייה ברציפות. דון בדג' זכה בתואר השלישי באליפות זו ואליס מרבל בתואר השני. בשנה זו הזוג זכה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
אביגדור קלגסבלד
אביגדור ("דורי") קְלַגְסְבַּלְד (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא עורך דין ישראלי, עומד בראש משרד ד"ר א. קלגסבלד ושות', עורכי דין. בשנת 2006 הורשע בגרימת מוות ברשלנות בתאונת דרכים ונידון ל-13 חודשי מאסר בפועל.
ביוגרפיה
אביגדור קלגסבלד נולד בתל אביב, בנם של מרה והתעשיין שמעון קלגסבלד. אחיו הצעיר הוא עו"ד רון קלגסבלד.
בשנת 1967 סיים את בית הספר היסודי "בלפור", ובשנת 1971 סיים את עירוני א'. בצה"ל שירת בחיל אוויר.
בשנת 1982 קיבל תואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלו נושאת את השם "חוקי היסוד: לקראת חוקה כתובה בישראל". בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. הדוקטורט שלו, בהנחייתו של פרופ' אמנון רובינשטיין, עוסק בנושא "ועדות חקירה ממלכתיות בישראל". בשנת 2001 פרסם ספר בשם "ועדות חקירה ממלכתיות", המבוסס על עבודה זו. קלגסבלד פרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים, לימד משפט חוקתי במרכז הבינתחומי הרצליה וסמינרים באוניברסיטת תל אביב ונחשב מומחה למשפט מנהלי.
בתחילת דרכו, הועסק קלגסבלד גם ככתב ספורט ב"מעריב", תחת השם "דורי קלגד". בשנת 1984 הקים יחד עם ד"ר יורם דנציגר, את משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות', שנחשב לאחד המשרדים המובילים בישראל בתחום המשפט המסחרי, והתמחה בעיקר בליטיגציה של תיקים בעלי פרופיל ציבורי גבוה, כמו גם בפירוק ושיקום חברות. קלגסבלד עמד בראש מחלקת הליטיגציה של המשרד והוא אחד הליטיגטורים המובילים בישראל בתחום עבירות צווארון לבן, הגבלים עסקיים, סכסוכים מסחריים ומשפט חוקתי.
על פי דירוג חברת "Chambers" הבינלאומית, קלגסבלד מדורג כאחד משלושת עורכי הדין הטובים בישראל בתחום הליטיגציה, ומשרד "דנציגר, קלגסבלד ושות'" היה מהמובילים בשוק בתחום זה.
קלגסבלד ייצג את ראש הממשלה, אהוד ברק בוועדת אור לחקר אירועי אוקטובר 2000 וייעץ למנהל הקמפיין שלו, טל זילברשטיין, בפרשת עמותות ברק, עד לסגירת התיק נגדו. ייצג את שר הביטחון שאול מופז בנוגע לכשירותו לעמוד לבחירות לכנסת, את ראש הממשלה אריאל שרון בחקירות המשטרה שנוהלו נגדו בפרשת האי היווני ובקשר עם קשריו עם איש העסקים סיריל קרן בפרשה הקרויה על שמו, את ראש הממשלה בנימין נתניהו בוועדת טירקל לחקר המשט לעזה, את האלוף יואב גלנט בהליכים בפני מבקר המדינה והיועץ המשפטי לממשלה הקשורים למינויו לרמטכ"ל ואת צבי זמיר בתביעת דיבה שהגיש נגדו אלי זעירא בפרשת אשרף מרואן. משמש כבורר מטעם ישראל בסכסוך הכספי הממושך שלה עם איראן בעניין חברת קו צינור אילת אשקלון.
תאונת הדרכים ותקופת המאסר
ב-11 באפריל 2006 הרג קלגסבלד בתאונת דרכים את יבגניה וקסלר בת ה-23 ובנה ארתור בן ה-6, כשנהג ברכב מסוג "פולקסווגן טוארג". בחקירת המשטרה טען קלגסבלד כי אינו זוכר דבר ואינו מסוגל לשחזר את מעשיו בשעת התאונה. קלגסבלד סיפר ששתה כוסית אחת של יין לפני התאונה והמשטרה קבעה, על פי דגימה שנלקחה ארבע שעות אחרי התאונה במשרדו, שהוא לא היה שתוי בעת התאונה. מחשב הרכב ("מח") לא נבחן על ידי המשטרה. המשטרה קבעה שלא שוחח בטלפון ולא נסע במהירות גבוהה בהרבה מן המותר. הקביעה האחרונה עמדה במחלוקת במהלך המשפט. בחודש ספטמבר 2006 הועמד קלגסבלד לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות והורשע על-פי הודאתו.
קלטים בריטונים
קלטים בריטונים (באנגלית: Britons) הם עם קלטי עתיק שחי באי בריטניה מתקופת עידן הברזל עד לתקופת האימפריה הרומית ולאחריה הביא הכיבוש האנגלו-סקסוני לכדי התמזגות עם האוכלוסייה המקומית שבסופה הפכה את רוב הבריטונים לאנגלים. אחרים היגרו לקורנוול, ויילס, סקוטלנד וברטאן שבצרפת.
שפה
הבריטונים דיברו שפה הנקראת כיום בריטונית נפוצה (Common Britonic). השפה הברטונית היא שפה פרוטו קלטית הנחשבת לשפה קלטית של האיים (Insular Celtic Language) המציינת את השפות הקלטיות שמוצאן מהאיים הבריטים, בניגוד לשפות הקלטיות שמוצאן מיבשת אירופה. הקטגוריזציה הבלשנית עוזרת להבדיל בחקר התפתחות העמים הקלטים ששכנו באירופה, לבין העמים ששכנו בבריטניה.
תקופת עידן הברזל וקדם האימפריה הרומית
העדויות ההיסטוריות הראשונות, לקיום הבריטונים מתוארכת לעידן הברזל, תקופת קדם כיבוש האימפריה הרומית את בריטניה. הבריטונים, על פי מחקרים, נחשבים לקבוצת האוכלוסייה המקורית ביחד עם הגיילים או גוידלים, שמקורם באותה התקופה היה באירלנד וצפון בריטניה (סקוטלנד של היום). ממצאים מעידים שההתפשטות הבריטונית התרחשה בתקופת עידן הברזל עקב עליונות נשקם העשוי ברזל, לעומת כלי הנשק עשויי נחושת שהיו באותה התקופה לגיילים. האוכלוסייה הגיילית הצטמצמה לאירלנד ומערב בריטניה.
אם כן, הבריטונים בראשיתם היו קלטים שחיו בקהילות לאורכו ורוחבו של האי המרכזי. אמונתם הייתה דרואידית, כמו אמונתם המרכזית בקרב כלל הקלטים.
תקופת האימפריה הרומית בבריטניה
תקופת התפשטות האימפריה הרומית לתוך בריטניה הייתה ברוטאלית. לאחר סיום פעולת הכיבוש בידי האימפריה הרומית שררה תקופה שקטה. תרבות רומנו-בריטית התפתחה עם התמזגות האוכלוסייה הבריטונית עם זו הרומית: פרובינציות רומיות התרחבו וגדלו ובריטונים שירתו בצבא הרומי ונשלחו להילחם מטעמה של האימפריה בכל רחבי אירופה. האימפריה הרומית שלטה בבריטניה כ-400 שנה שבסופן החלה תקופת הידרדרות והיחלשות שלטונית, שהתלוותה מצד הבריטונים במרידות, מעשי אלימות, שפיכות דמים וביזה.
לפני התקופה הרומית ובמהלכה שכנו הבריטונים דרומית לנהרות פורת' וקלייד, כשצפונית אליהם שכנו הפיקטים. היחסים בין הבריטונים לפיקטים בתקופתה של האימפריה הם נושא למחלוקת במחקר, אך ניתן לומר שהשפה הפיקטית קשורה לבריטונית.
התקופה האנגלו-סקסונית והגלות הבריטונית
עם תקופת הפלישה האנגלו-סקסונית, נטמעו השפה והתרבות הבריטונית באוכלוסייה הכובשת. בתקופה זו היגרו בריטונים דרומה ליבשת אירופה עצמה שם הקימו מספר התיישבויות חשובות: בבריטני בצפון צרפת ובריטוניה בגליסיה שבספרד. עם התמזגות התרבויות והשפעותיהן ההדדיות, התחלקה האוכלוסייה הבריטונית למספר קבוצות עיקריות: ולשים בוויילס, קרונים בקורנוול, הברטונים בבריטני ואנשי הצפון הקדום של סקוטלנד. השפה הבריטונית הנפוצה התפתחה למספר שפות בריטוניות הנחשבות לשפות קלטיות של האיים: ולשית, קאמברית, קורניש וברטונית.
מקור השם (אטימולוגיה)
פית'אס קרא לכלל האיים ברטאניאי (ἁι Βρεττανιαι (hai Brettaniai, מושג שתורגם לאיי בריטאניק (Brittanic Isles) ותושבי האי נקראו פריטני או פרטני. הצליל פי (P) השתנתה לצליל בי (B) עם חלוף השנים והתרבויות. אביינוס ביצירתו מתרגם את פית'אס ומזכיר את אירלנד הנקראת "האי המקודש" (insula sacra - sacred island) המובא מהמילה הווינית irene שכך נקראו תושבי אירלנד. האי הבריטי נקרא "אי האלביונים" ("אינסולה אלביונום", insula Albionum, או באנגלית "island of the Albions"). האבולוציה האטימולוגית מזהה הקשר גאוגרפי בין הקלטים הבריטונים לעם הקלטי השכן באלבניון (צרפת של היום) המשויכת לגאלים. מחקרים מצביעים על האפשרות שהבריטונים קראו לעצמם במאה ה-6 לפנה"ס "אלביונים" (Albiones) כיוון ש"אלבניון" היא מילה קדם קלטית המקשרת את הקבוצה הקלטית באלבניה שבצפון מערב אירופה. בנוסף, האטימולוגיה מבססת הקשר לשוני וורבלי בין הקבוצות הקלטיות השונות, השופכות אור על השתייכותם התרבותית לעמים הקלטים.
מקור שם נוסף, שייך לתקופת הכיבוש האנגלו-סקסוני של בריטניה המתוארת ביצירה הכרוניקה האנגלו-סקסית, שבה נכתב: "'האי בריטן אורכו 800 מייל ו-200 מייל רוחבו, ובאי ישנן חמש אומות: אנגלים, וולשים (או בריטים), סקוטים, פיקטים ולאטינים. השוכנים הראשונים היו הבריטונים שהגיעו מארמניה ובראשונה אכלסו את בריטניה הדרומית אלו שבאו מארמניה'."המילה ארמניה בכרוניקה, היא כנראה מוכוונת לארומריקה ששכנה בצפון מערב צרפת (בריטאני) של ימיניו, שם שכן העם הקלטי הגאולי והבריטונים הצרפתים בימינו.
אביגדור קלגסבלד
תאונת הדרכים ותקופת המאסר
בחודשים שקדמו למשפטו היה קלגסבלד נתון למתקפה ציבורית בעיתונות ובאינטרנט, אשר קראה לענישה מחמירה נגד קלגסבלד, לטענתו, בשל מעמדו החברתי והכלכלי. העיתונות ביקרה את מעורבותם של בכירים, בהם שופטת בית המשפט העליון מרים נאור שהביעה את תמיכתה בקלגסברד בפומבי. בית המשפט לתעבורה בתל אביב-יפו (השופט יצחק גרטי) גזר את דינו של קלגסבלד ל-15 חודשי מאסר בפועל, 15 חודשי מאסר על-תנאי, שלילת רישיון נהיגה לעשר שנים וקנס של 10,000 ש"ח. בערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי, טענו סנגוריו של קלגסבלד כי העונש שהוטל עליו הושפע מן המתקפה הציבורית נגדו ושהעונש החמור ניתן בשל מעמדו. עמדתם התקבלה חלקית, ומן העונש קוצצו חודשיים ל-13 חודשי מאסר בפועל, כאשר דעת המיעוט גרסה כי ראוי היה לקצץ יותר.
לאחר 8 חודשים, ביוני 2007, השתחרר קלגסבלד לאחר ניכוי שליש ממאסרו בשל התנהגות טובה.
חזרה לפעילות משפטית
באוקטובר 2008 חזר ללמד משפט ציבורי באוניברסיטת תל אביב.
ייעץ לשלדון אדלסון וייצג אותו בעניינים שונים, וייצג את תאגיד השידור הישראלי בעתירתו לבג"ץ נגד הוצאת מחלקת החדשות מהתאגיד.
קלגסבלד נשוי לסופרת והעיתונאית יעל טבת-קלגסבלד, ולהם בן ובת. מתגורר בכפר שמריהו.
בניין התערוכה המלכותי
בניין התערוכה המלכותי (באנגלית: The Royal Exhibition Building) שוכן בעיר מלבורן, אוסטרליה. הבניין שוכן בתוך גני קרלטון, בקצה הצפון-מזרחי של רובע העסקים. היה זה המבנה הראשון באוסטרליה שזכה למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. הבניין שוכן בסמוך למוזיאון מלבורן, והוא הפריט הגדול ביותר באוסף של מוזיאון ויקטוריה.
היסטוריה
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף ריד (שעיצב גם את בית העירייה של מלבורן ואת הספרייה הלאומית של ויקטוריה). הבנייה הסתיימה ב-1880, והוא היה מוכן עבור התערוכה הבינלאומית במלבורן שנערכה באותה שנה. הבניין מורכב מהיכל גדול מרכזי ששטחו כ-12,000 מ"ר, ומחדרים צדדיים רבים.
תערוכת המאה של מלבורן נערכה בבניין ב-1888 לרגל מאה שנה להגעת המתיישבים האירופאים הראשונים לאוסטרליה. אחד מהאירועים החשובים הנוספים שהתרחשו בבניין היה פתיחת המושב הראשון של הפרלמנט האוסטרלי ב-9 במאי 1901. לאחר הפתיחה הרשמית הממשלה הפדרלית עברה לבית הפרלמנט של ויקטוריה, ואילו הפרלמנט של ויקטוריה השתמש בבניין במשך 26 השנים הבאות.
מצבו של הבניין החל להתדרדר, ובשנות ה-40 הוא אף כונה פיל לבן. ב-1953 נשרף האגף של הבניין שבו שכן האקווריום של מלבורן, וחדר הנשפים הגדול נהרס ב-1979 כך שרק המבנה המרכזי נותר על כנו ביחד עם מבני משנה שנבנו בשנות ה-60 ושנות ה-70. הריסת חדר הנשפים התקבלה בכעס רב בציבור, ובסופו של דבר הוחלט שלא להרוס את המבנה הראשי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הבניין שימש כבית חולים. לאחר המלחמה ועד לשנת 1975 הבניין הכיל חנויות ומשרדים, שימש כבית מגורים עבור חיילים וכאולם נשפים. בשנת 1975 הבניין הוסף לרשימת הנכסים הלאומיים של אוסטרליה.
המלכה אליזבת השנייה ביקרה בוויקטוריה ב-1984 והעניקה לבניין את התואר "מלכותי". בעקבות כך התחילה בשלהי 1985 סדרה של עבודות שיפוץ, וכן בנייתו של אגף שלם מזכוכית, שנהרס מאוחר יותר.
צורתו וסביבתו של בניין התערוכה לא השתנו רבות מאז בנייתו, ובכך הוא שונה מבנייני תערוכה אחרים. עם זאת, נערכו מספר שינויים משמעותיים במתחם הכולל של המבנים והגנים. אולם, ג'ף קנט, ראש ממשלת ויקטוריה, הציע ב-1996 לבנות את המוזיאון הלאומי במלבורן בסמוך לבניין התערוכה. האגף המזרחי והאגף המערבי הזמניים שנבנו בשנות ה-60 נהרסו ב-1997 וב-1998, והצד החיצוני של הבניין שופץ. השינוי המשמעותי האחרון היה בנייתו של מוזיאון חדש בגן הצפוני.
הבניין וגני קרלטון שבתוכם הוא שוכן הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004, והיה לבניין הראשון באוסטרליה שזוכה למעמד זה. בנימוקי ההכרזה נאמר כי הבניין הוא בית התערוכה היחיד מהמאה ה-19 ששרד באוסטרליה, ואף אחד מהבניינים העיקריים מסוג זה ברחבי העולם.
החל משנות ה-2000 הבניין משמש כמרכז תערוכות באופן קבוע, והוא מיועד לאירועים כגון תצוגת הפרחים והגנים הבינלאומית של מלבורן. כמו כן, בבניין נערכים סיורים הקשורים למוזיאון הסמוך. עם זאת, הבניין כבר איננו מרכז התערוכות הגדול או העמוס ביותר במלבורן. מספר מוסדות אקדמיים משתמשים בבניין כאולם בחינות עבור תלמידיהם.
תיאור
בניין התערוכה היה מורכב ממבנים קבועים וממבנים זמניים, ובכך היה שונה מבנייני תערוכה אחרים. ההיכל המרכזי היה אמור לשמש למטרות אחרות גם לאחר סגירת התערוכה שלשמה נבנה הבניין. המבנה היה דמוי צלב ומוקף בשני אגפים קטנים יותר מכיוון מזרח ומערב. אגפים אלה נהרסו ב-1961 ו-1979 בהתאמה. הבניין נבנה מתערובת של לבנים, עץ, פלדה וצפחה. הקירות לא נבנו עם מלט, ורק בתקופה מאוחרת יותר הם נצבעו. המסגרת של הגג נבנתה מעץ וכוסתה בצפחה וביריעות פלדה גליות.
לאחר שנערכה תחרות הוחלט כי האדריכל שייתכנן את הבניין והאזור שמסביבו יהיה ג'וזף ריד. ריד שילב בתוכנית הבניין אלמנטים מהאדריכלות הגותית והאדריכלות הקלאסית, וכן אלמנטים מסגנונות בנייה אירופאים נוספים.
בבניין היה שילוב של אלמנטים דתיים וחילוניים. צורת הבניין הייתה שילוב בין חדר אוכל מפואר לכנסייה, והוא כלל גם מסדרונות צד, ספינות, טרנספטים וקומת תאורה. דלת הכניסה הראשית הייתה מוקפת בפורטיקו דמוי שער ניצחון, ופנתה לכיוון דרום. מעל הבניין נבנתה כיפה על בסיס מתומן.
כל אחת מקומות הבניין מורכבת ממרפסת מרכזית המוקפת בתאים ונגמרת בתאים פינתיים המחופים על ידי גג בעל שיפוע דו-צדדי. הגובה של כל אחד מהתאים שווה לשלוש קומות. הקומה הדרומית היא הרחבה ביותר והתאים הנמצאים בה מקושטים במגוון אלמנטים. הקומה המזרחית והקומה המערבית קטנות יותר ויש בהן פחות קישוטים. החלל הפנימי המרכזי מכוסה בתקרה אלכסונית. לאורך הספינה יש קומת תאורה. מערכת תומכות העץ של הגג מחוזקת על ידי מוטות מתכת, ומקושטות באמצעות תבליט קישוטי המורכב מתבנית גאומטרית החוזרת על עצמה. גובה הכיפה המרכזית הוא 68 מטרים וקוטרה הוא 18 מטרים, והיא נתמכת על ידי ארבע קשתות ופנדנטיבות.
בני עי"ש
בְּנֵי עַיִ"שׁ היא מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל, סמוך לכביש 40 דרומית לגדרה. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981. בצפון היא גובלת במועצה מקומית גדרה ובשאר הכיוונים במועצה אזורית באר טוביה, אשר שייכת למחוז הדרום.
מקור השם "בני עי"ש" הוא ראשי תיבות שמו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר, מראשוני הפועלים באופן מעשי לרכישת אדמות ולפיתוח החקלאות בארץ. רב היישוב הוא הרב שלום צדוק.
תולדות היישוב
בשטח המחנה הוקמה בראשית שנות ה-50 "מעברת נחל שורק" שנקראה גם "מעברת משמיע שלום" ו"מעברת מסמיה". למעלה ממחצית העולים במעברה היו יוצאי תימן, כרבע יוצאי פרס והשאר יוצאי עיראק ומרוקו. העולים הועסקו במושבים הסמוכים בעבודות חקלאות שונות. התושבים ביקשו שיכון במקום, אולם מוסדות התכנון התנגדו לדרישה. לבסוף, בשנת 1956, הוחלט על הקמת שיכון עבור תושבי המעברה מצפון למעברה, בכניסה לקיבוץ חפץ חיים, והשיכון נקרא בני עי"ש. היישוב הוקם על ידי פועלי אגודת ישראל.
העולים התגוררו בצריפים בני שני חדרים בני כשלושים מטר רבוע והשירותים היו בחוץ. לכל צריף היה משק עזר.
ב-7 באוקטובר 1957 הוקם היישוב ובפברואר 1958 נחגגה חנוכת היישוב, שכלל 150 יחידות דיור עם משקי עזר. באותה שנה הוקם הוועד המקומי שפעל בכפוף למועצה אזורית נחל שורק. ב-1962 הועבר שטח היישוב לתחום מועצה אזורית חבל יבנה. לאחר מאבקים רבים בחודש יוני 1981 זכה היישוב למעמד של מועצה מקומית.
בשנות ה-90 הוקמו ביישוב שכונות חדשות שאוכלסו בעיקר על ידי עולים מחבר המדינות. בעקבות כך הפכו העולים לרוב ביישוב וב-1998 נבחר מארק בסין לראש המועצה המקומית הראשון בישראל מיוצאי ברית המועצות.
מגדלי המים
צפונית ליישוב בני עי"ש נמצאים שני מגדלי מים, שנבנו בתקופת המנדט הבריטי. המגדלים בנויים מלבני סיליקט, והם הוכרזו כמבנים לשימור. מגדלי המים ממוקמים על גבעה בגובה 85 מטר מעל פני הים, ממנה אפשר לערוך תצפית.
באירוע המרכזי לחגיגות יובל החמישים לבני-עי"ש הוצגה תוכנית בה מתכוונים להפוך את מגדלי המים למוזיאון של העלייה לבני-עי"ש, גם בשנותיה הראשונות וגם בשנות התשעים.
חינוך
בבני עי"ש קיימים שני בתי ספר יסודיים "אופק" ובית ספר ממלכתי דתי "אפרתי". תלמידי היישוב העל יסודיים לומדים בתיכונים של יישובים סמוכים.
ביישוב ספריה ציבורית בה תלמידים שמתקשים יכולים לקבל עזרה מתלמידי התיכון של היישוב, ולהעשיר את הידע שלהם בקריאת הספרים. בנוסף פועל במקום מתנ"ס עם מגוון חוגים.
סמל המועצה
סמלה הרשמי של המועצה, אומץ בינואר 1986. הסמל עגול, חצי התחתון תחום בצורת גלגל שיניים כתומה עליה רשום שם המועצה. גלגל השיניים מסמל את ערך העבודה. מעליו בית כפרי ממנו יוצאים 11 פסים המהווים תלמים, שניהם במטרה לסמל את אופיו הכפרי של היישוב. מימין לבית סמל מבנה גדול בכחול, ומעל לבית ציור של לוחות הברית, שמסמלים את ערכי היהדות ומעליו שמש אדומה המסמלת חופש ממנה יוצאות 11 קרניים. בשמאל הסמל ענף זית המסמל את הכמיהה לשלום.
צוריף
צוריף (ערבית صوريف) היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, במרחק 25 ק"מ צפונית-מערבית לחברון, סמוך לקו הירוק וחבל עדולם. בשנת 2017 התגוררו בעיירה 17,196 תושבים, כולם מוסלמים. רוב שטחה של העיירה (15 קמ"ר) משמש לחקלאות. הגידולים העיקריים הם זיתים, חיטה, וכוסמת.
היסטוריה
ליד צוריף של היום, בתקופת בית שני בחרבת טביקה שכן היישוב היהודי בית צור, שבו התקיים הקרב בין יהודה המכבי לליסיאס.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בצוריף בשנת 1863, וכתב שחיים בו כ-700 תושבים. הוא ציין כי כל הבנייה בכפר חדשה פחות או יותר, למעט מספר בורות מים, בריכה אחת חצובה בסלע, ונציב עמוד.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הקים איברהים אבו דאיה, מראשי הכנופיות הערביות באזור חברון מחנה אימונים בשם "אל-ג'יהאד אל-מוקדס" לאימון כפריי האזור, ב-1948 הצטרפו רבים מלוחמיו לכוחותיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. ליד צוריף התגלתה חוליית החוד של מחלקת הל"ה על ידי שתי נשים, שהשכימו עם בוקר ללקט זרדים להסקה. מששמע אבו דאיה את הדיווח, הפעיל חוליה שהזעיקה את יתר הכוחות הערבים. אירוע זה הוליד את השמועה אודות זקן ערבי שאנשי המחלקה חסו על חייו, ובכך גרמו למותם שלהם.
בשנים 1995-1997 התארגנה במקום חוליית חמאס בפיקוד איברהים רנימאת שנודעה בשם "חוליית צוריף". החוליה הוציאה לפועל פיגועי ירי קטלניים רבים, חטפה ורצחה את החייל, וביצעה את הפיגוע בקפה אפרופו.
נח"ל צורף
ב-1981 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת היאחזות נח"ל "צורף" בגבעה החולשת על העיירה ממזרח, בינה ובין בית אומר. עתירת התושבים לבג"ץ נדחתה.
למקום עלה הגרעין הראשון של היישוב בת עין וגרעיני הנח"ל עזבוהו ביולי 1985, עת הפך המקום לבסיס צבאי.
הבסיס הצבאי במקום ננטש בעקבות הסכמי אוסלו כפי הנראה בשנת 1993.
חץ הזמן (רומן)
חץ הזמן (אנגלית: Time's Arrow) הוא רומן מאת מרטין איימיס שיצא לאור באנגליה בשנת 1991. הנרטיב עוקב אחורנית אחרי חייו של טוד פרנדלי, רופא אמריקאי בעל עבר אפל, ממותו בעיר בקרבת ניו יורק ועד הולדתו בזולינגן. ייחודו של הספר הוא שכל המידע, לרבות הדיאלוגים, נכתב בסדר הפוך. הוא היה מועמד לפרס בוקר של אותה שנה.
עלילה
המספר הוא מין תודעה משנית הצופה בפעולותיו של טוד מבלי שתוכל להשפיע עליהן, ומנסה לפרש אותן ואת התנהלותו המוזרה של העולם. הסיפור מתחיל כאשר הפרוטגוניסט יוצא מתוך אפלת המוות אל סביבה מוקפת רופאים. לאחר טיפולים ממושכים מסיעים אותו לביתו באמבולנס ומחזירים אותו באלונקה לגינת הפרחים שלו. הוא פותח בשגרת חיים פנסיונרית, עד שהוא עובר לניו יורק, שם הוא מקבל תעודת זהות חדשה תחת השם ג'ון יאנג. הוא מתחיל לעבוד במרפאה בעיר. חוסנו הגופני וכושרו המיני משתפרים לאיטם, כמו כן בכירות משרתו. הוא מנהל מערכות יחסים קצרות וחסרות משמעות עם נשים, ומפעם לפעם, באישון לילה, מבצע בהן הפלות בדירתו. בעיתונים מתחילים להכתב דיווחים על התוצאות של מלחמת העולם השנייה, ובסופו של דבר, ג'ון יוצא בספינה אל עבר חופי פורטוגל. לאחר שהות פסטורלית בוילה השוכנת צפונית למחוז רדונדו (שם משתנה שמו פעם נוספת, להמילטון דה-סוזה), הוא פותח במסע מזרחה, המסתיים במחנה ההשמדה אושוויץ. שמו משתנה בפעם האחרונה לאודילו אנוורדורבן, והוא מתחיל לעשות את חלקו במנוע הרצח ההמוני. בנקודה זו, התיאור ההפוך יוצר את האבסורד הגדול ביותר: המספר מבין את הפתרון הסופי כמבצע אצילי ושאפתני ליצירת עם חדש, ומבחינתו זה הזמן היחיד שבו התנהלות העולם נראית לו הגיונית. אשתו הרטה מגיעה מפעם לפעם לבקר אותו במחנה, ומקוננת על פעילותו הבלתי אנושית של בעלה. עם השנים אודילו עוזב את אושוויץ ומגיע לטירה בהרטהיים, שם הוא עובד במסגרת תוכנית T4, מבצע למען "טיהור הגזע הארי" ובו נרצחו גרמנים בעלי פגמים גופניים ונפשיים. לאחר כל החוויות הסיוטיות אודילו מגיע אל נעוריו, בהם הוא לומד רפואה ומתחתן עם הרטה. הספר נחתם מספר שעות לפני הולדתו של אודילו, בעיר זולינגן, כאשר הוא מבין לבסוף את כיוונו של חץ הזמן.
רקע
שנתיים לפני יציאת הספר לאור, איימיס חשב על הרעיון של לגולל את חייו המלאים של אדם אחורנית. הוא איתר קרקע פורייה ליישום המבנה הזה כאשר חברו רוברט ג'יי ליפטון מסר לו עותק מספר שהוא כתב על מעורבותם של רופאים גרמניים בפשעי המלחמה של הרייך השלישי, מתוכנית T4 ועד למחנות ההשמדה. כותרת המשנה של הרומן, The Nature of the Offense, לקוחה מתוך ספרו השני של פרימו לוי, ההפוגה. איימיס מזכיר שני ספרים נוספים שלו, הזהו אדם? והשוקעים והניצולים, כחיוניים לכתיבת הספר.
חץ הזמן
בדומה לסרטים בלתי הפיך וממנטו, המבנה של חזרה לאחור בזמן מחזק את הטראומה העומדת במרכז הסיפור, על ידי יצירת תחושה חזקה של דיסאוריינטציה ובמקביל תנועה קדימה אל עבר אירוע מזעזע וידוע מראש. איימיס מסוגל להרחיק בטכניקה זו הרבה יותר: כל פעולה שגרתית נמסרת בהילוך אחורי הנושא עמו משמעות חדשה, ויש לפענחו בדיעבד. לדוגמה, טוד מגיע למסעדה, מקיא את ארוחתו לצלחת, מראה למלצרית בתפריט בדיוק מה הוא הקיא, ואז מקבל כסף ועוזב; או, כשאנשים מגיעים לפגישה במשרדו של טוד, הם תחילה רגועים, לאחר מעט דיבורים הם מתחילים להיות יותר מודאגים ועצבניים, ולבסוף הולכים אחורנית לעבר הדלת, יוצאים וסוגרים אותה מאחוריהם, ואז דופקים בה פעמיים. התהוותן של מערכות יחסים רומנטיות גם הן מערערות את הסדר הקיים: הן מתחילות במיני קללות וגידופים שנשים מסננות לעבר טוד כאשר הן עוברות על פניו, ממשיכות ישר למספר מפגשים מיניים, ואז לפגישות אינטימיות פחות ופחות עד שלבסוף הן מתעלמות ממנו לחלוטין.
חץ הזמן הוא ביטוי המזוהה עם המובן הרחב של החוק השני של התרמודינמיקה, דהיינו, עליית אי הסדר עם הזמן, אשר מבדילה בין עבר לעתיד. הנראטיב מחזיר את אודילו מנקודת מוצא של חוטא אשר עשה דבר בלתי נסלח אל היותו תינוק החף מכל עוון. הוא מבצע בו תהליך טיהור אשר אפשרי רק כאשר הופכים את חץ הזמן, ממצב של אי סדר אל מצב ראשוני מזוכך.
הספר נפתח במילים "I moved forward", מעין עקיצה על מבנהו המאתגר.
שמות הפרוטגוניסט
שמו האמיתי של הפרוטגוניסט, אודילו אנוורדורבן, אולי מבוסס בחלקו על אודילו גלובוצניק, אשר ניהל את מבצע ריינהרד. משמעות שם המשפחה בגרמנית היא טהור, מזוכך, ויש בכך התייחסות לנקודת הסיום התמימה והחפה מעוון אליה מגיע אודילו בתום הספר.
מהות המספר וסיום הספר
סיום הספר הוא האירוע החשוב ביותר למען הבנת אופיו של המספר וזיהויו כנפשו הקרועה של אודילו. מספר שעות לפני שעת הלידה הקרבה, המספר מתאר מעין חזון ובו, בתוך שדה רחב, נשים יורות בקשת והחץ שהן יורות פונה קדימה לעבר המטרה. בשבריר שנייה כיוון הזמן מתברר למספר ואיתו כל האירועים אשר נסתרו מעיניו. לבסוף המספר מבכה על עצמו, על כך שהגיע מוקדם מדי, או מאוחר מדי. האמביוולנטיות של מוקדם/מאוחר היא גם בגלל שבמבנה הסיפור המוקדם הוא גם המאוחר, וגם כיוון שנפשו של אודילו נוכחה איתו מוקדם מדי, לפני המלחמה; ומאוחר מדי, בשעת מותו, כאשר הסיפור מתחיל.
ג'ון דאן
ג'ון דאן (באנגלית: John Donne; 1572 – 31 במרץ 1631) היה משורר ומלומד אנגלי. נחשב למייסד זרם המשוררים המטאפיזיים.
חייו
דאן נולד למשפחה קתולית בתקופה בה סבלו הקתולים מאפליה ורדיפות מצד בית המלוכה האנגליקני. כשהיה בן ארבע נפטר אביו. הוא התחנך באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג', אך לא קיבל תואר לא מזו ולא מזו משום שלא הסכים להישבע את שבועת העליונות, לפיה מלך או מלכת אנגליה הם ראשי הכנסייה היחידים באנגליה.
ב-1598 נתמנה למזכירו הפרטי של סר תומאס אגרטון. במסגרת זו פגש את אן מור, אחייניתו בת השבע-עשרה של אגרטון וב-1601 השניים התחתנו בסתר. כשאביה של מור, סר ג'ורג' מור, גילה זאת הוא השתמש בכוחו כדי לכלוא את דאן ושניים מחבריו שהיו מעורבים בחתונה. דאן השתחרר לאחר מספר שבועות אך פוטר ממשרתו אצל אגרטון.
כדי לתמוך במשפחתו הגדלה עבד דאן כעורך דין. ב-1610 וב-1611 פרסם שתי יצירות אנטי-קתוליות שעזרו לו למצוא חן בעיני המלך ג'יימס הראשון. ב-1615 הצטרף בהססנות לכנסייה האנגליקנית ומונה כבכיר בה. בתקופה זו כתביו של דאן היו ברובם דתיים בתוכנם. לאחר מות אשתו ב-1617 החל דאן לכתוב עמוקות בנושא המוות. אובססיית המוות שלו התגברה עם הידרדרות בריאותו ומספר שבועות לפני מותו כתב מה שכינה ההספד של עצמו.
דאן נפטר בלונדון ב-31 במרץ 1631.
יצירתו
דאן חיבר שירת קודש ושירת חול. שירתו מתאפיינת בשימוש במושגים מתחום המדע של זמנו, הקוסמולוגיה והמתמטיקה, שאותם הוא מקביל למושגים ותופעות מתחומי הרגש, הנפש, והארוטיקה. טווח הנושאים ונימת השיר שלו רחבים ביותר: בצעירותו חיבר סאטירות שנונות וסרקאסטיות על תופעות בחברה האליזבתנית של זמנו וכן שירי אהבה ותשוקה. בין שני הקטבים העוסקים בתימה "הגבירה היפה נטולת הרחמים" - דאן מצוי במחצית הדרך בין הטרובאדורים של ימי הביניים לבין הרומנטיקנים של המאה ה-19, למשל בשיר הנושא בשם זה של ג'ון קיטס ("La belle Dame sans Merci"). שידול האהובה נעשה באמצעות טיעונים כמו-לוגיים, מטאפיזיים, רליגוזיים ואפילו גאוגרפיים. כך למשל בשירו "הפרעוש" הוא יוצר הקבלה מפתיעה בין הפרעוש מוצץ הדם לאקט המיני, בין דם הבתולים לדם שמוצץ הפרעוש ובין עירוב הדם שלו, של אהובתו ושל הפרעוש - לשילוש הקדוש. באלגיה "לאהובתו בדרכה למיטה" הוא משווה בין מיזמוטי הנאהבים לגילוי ההדרגתי של יבשת אמריקה ובשיר "נאום פרידה" הוא מדמה את זוג הנאהבים לשתי זרועות המחוגה. הקבלה זו אצל דאן אינה מסתיימת בדימוי המפתיע, אלא משמשת בסיס היפותטי "לטיעון" הנובע ממנו. שירתו המאוחרת אינה נטולת פרדוקסים גם היא, אך נימתה אחרת, קודרת ומעמיקה, מצטיינת בדבקות דתית. עם זאת, אופיו המרדני של דאן ניכר גם שם, למשל בשורה המתריסה: "הו מוות, אל לך להיות כה גא" ואפשר למצוא הד להתרסה זו בשירו של דילן תומאס, המשורר הוולשי בן המאה ה-20 - "למוות לא תהיה ממשלה".
כמעט אף אחד משיריו של דאן לא נדפס בחייו. במאות הבאות ההתייחסות לשירתו הייתה מגוונת ולפעמים אף קיצונית והיא זכתה בהגדרות וכינויים שונים: "הרטוריקה האלכימית" (ואולי עדיף - "הסכולסטית"), "התאולוגיה של העליצות", "רציונליזם אירוטי" וכדומה. החירות השופעת מכתיבתו, העירוב של שפת דיבור, הדימויים מחיי היום יום ואף החירוז החופשי - הקדימו בהרבה את זמנם והוא היה תמוה עד דוחה בעיני מבקרים שונים במאות ה-17 וה-18. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עורר המשורר ת"ס אליוט עניין מחודש בשירתו במסתו הידועה "המשוררים המטאפיזיים" (1921), שבה הביא את שירתו כדוגמה למצבה של השירה טרם "פיצול הרגישויות" שחל לדעתו במאה ה-17, ומאז נחשב אחד המשוררים הנודעים והאהובים בשירה האנגלית.
טיסה (נהר)
טיסָה (אוקראינית: Тиса; רומנית: Tisa; סלובקית: Tisa; הונגרית: Tisza; סרבית: Тиса / Tisa; גרמנית: Theiß) הוא נהר באורך 1,358 קילומטרים הזורם דרך אוקראינה, רומניה, הונגריה, סלובקיה וסרביה. הטיסה נשפך לתוך הדנובה בבלגרד. הטיסה הוא היובל הארוך ביותר של הדנובה וחלקו הגדול (597 ק"מ} מכל הארצות עובר בהונגריה. הנהר חוצה את המישור ההונגרי הגדול מצפון-מזרח לדרום-מערב.
בראשית שנת 2000 נפרץ סכר של מכרה ליד באיה מארה ובעקבות זאת זוהם הטיסה בשאריות כרייה שכללו ציאניד. תוך זמן קצר אירעו שני מקרי זיהום נוספים, בעקבותם נצבע הנהר בשחור.
אלקטרוסקופ
אלקטרוסקופ הוא מכשיר מדידה הבודק נוכחות מטען חשמלי של גוף ואת גודל המטען (אך לא את סימנו, כלומר אם הוא חיובי או שלילי). בפועל המכשיר מודד את הפוטנציאל החשמלי של הגוף הטעון. את המכשיר המציא הרופא הבריטי ויליאם גילברט בסביבות שנת 1600. ישנם שני סוגים של אלקטרוסקופים קלאסיים: אלקטרוסקופ כדור ואלקטרוסקופ עלי זהב.
אלקטרוסקופ כדור
את אלקטרוסקופ הכדור המציא ג'ון קנטון בשנת 1754. הוא הורכב מכדור קטן מחומר מבודד קל (במקור מעץ ספוגי, pith) שתלוי על חוט.
הבדיקה נעשית באמצעות קירוב הגוף אותו מודדים לכדור. דגם אופייני הוא מקל מבודד ששופשף במשי הגורם לו להיות טעון חיובית. כאשר הכדור זז עקב המשיכה למקל, מדידת הזווית בין החוט למוט אנכי מאפשרת לחשב את מטען המקל.
עקרון הפעולה, כפי שמבינים אותו כיום, הוא היווצרות של פולריזציה (הפרדה של מטענים שליליים וחיוביים) מיקרוסקופית באטומים שמרכיבים את הכדור המבודד. האלקטרונים הטעונים שלילית מתקרבים למקל הטעון חיובית, ונמשכים אליו בכוח חזק יותר מהכוח שבו נדחים גרעיני האטום החיוביים, כך שהכוח השקול מושך את הכדור אל המקל.
אלקטרוסקופ עלי זהב
את אלקטרוסקופ עלי הזהב המציא הפיזיקאי הבריטי אברהם בנט בשנת 1787. המכשיר רגיש יותר במדידותיו מאלקטרוסקופ הכדור. המכשיר בנוי ממוט מתכת (לרוב נחושת) ושתי רצועות מקבילות של עלי זהב. לחלק העליון של מוט המתכת מחובר כדור או דיסקית מחומר מוליך. כמו כן, על מנת להגן על עלי הזהב מפני משבי רוח שעלולים להזיז אותם, המערכת מוכנסת לכלי זכוכית. הבדיקה נעשית על ידי קירוב דגם לקצה העליון. אם הדגם טעון עלי הזהב נדחים זה מזה, ועל פי הזווית הנוצרת ביניהם ניתן לחשב את מטען המקל (אך לא את סימנו).
דגמים אחרים
לעיתים משתמשים במערכת הניסויית בשני כדורים כאשר תולים אותם מהמתקן העומד במצב של V הפוך, כאשר כדור אחד טוענים במטען כלשהו, מקרבים את הכדור הראשון לכדור השני עד למגע על מנת שיעביר מטען עד למצב של שוויון פוטנציאלים שכתוצאה מכך הופכים להיות בעלי מטענים שווים. במצב כזה שני הכדורים בעלי מטען שווה וקוטביות שווה ולכן ניתן למדוד באופן גס את כמות המטען של הכדורים על פי המרחק ביניהם שנוצר בעקבות כוח הדחייה החשמלי.
חוזה פריז (1898)
חוזה פריז (באנגלית: (1898) Treaty of Paris, בספרדית: (1898) Tratado de París, בפיליפינית: Kasunduan sa Paris ng 1898) היה הסכם שלום אשר נחתם בשנת 1898, במסגרתו איבדה ספרד כמעט את כל קולוניות האימפריה שלה, כאשר קובה, פוארטו ריקו והפיליפינים נמסרו לארצות הברית. העברת הפיליפינים לוותה בתשלום של 20 מיליון דולרים מארצות הברית לספרד. החוזה נחתם ב-10 בדצמבר 1898 וסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד. ההסכם נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1899, כאשר הוחלפו מסמכי האשרור בין הצדדים.
חוזה פריז סימן את סופה של האימפריה הספרדית (לאחר שנותרו בידיה רק שטחים בצפון אפריקה ומספר איים במפרץ גינאה שבמערב אפריקה), ואת תחילת עלייתה של ארצות הברית כמעצמה. תומכים רבים של המלחמה התנגדו להסכם השלום, שהפך לנושא מרכזי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1900. המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן, היה נגד החוזה, מכיוון שהתנגד לאימפריאליזם, בעוד הנשיא הרפובליקני ויליאם מקינלי, שתמך בו, נבחר לכהונה נוספת.
רקע
מלחמת ארצות הברית–ספרד החלה ב-25 באפריל 1898 בשל סדרה של סכסוכים שהלכו והדרדרו בין שתי המדינות, והסתיימה עם החתימה על חוזה פריז ב-10 בדצמבר. כתוצאה מהחוזה איבדה ספרד את השליטה על שארית שטחי האימפריה שלה.
לאחר שהשיגו מדינות אמריקה הלטינית עצמאות, נעשו ניסיונות דומים גם בקובה בשנים 1868–1878, 1879-1880 ושוב במהלך העשור של 1890, בהנהגת חוסה מארטי, אשר נהרג ב-19 במאי 1895.
ב-16 בספטמבר הוציא נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, הוראות סודיות עבור שליחיו, כאשר קרבה מלחמת ארצות הברית–ספרד לסיומה. הוראות אלה היוו דרישות מקדימות טרם חתימת הסכם שלום, ובמסגרתן נדרשה ספרד לפנות את קובה ולהסיר טענות לריבונות ספרדית במקום, לוותר על פוארטו ריקו ואיים נוספים באיי הודו המערביים ובאיי מריאנה לטובת ארצות הברית ולאפשר השתלטות צבאית אמריקאית על הפיליפינים. בהוראות ששלח, הדגיש מקינלי את מחויבותה של ארצות הברית כלפי הפיליפינים ואת הדאגה לאינטרסים המסחריים האמריקאיים במקום.
משא ומתן
סעיף 5 בהסכם הפסקת האש אשר קדם למשא ומתן מ-12 באוגוסט 1898 קבע, כי ארצות הברית וספרד יעמידו לא יותר מחמישה נציגים לקיום הדיונים, אשר יחלו בפריז עד 1 באוקטובר של אותה שנה.
הרכב חברי המשלחת האמריקאית למשא ומתן היה יוצא דופן בכך ששלושה מחבריה היו סנאטורים (כלומר, כפי שהצביעו על כך עיתוני אותה תקופה, בבוא העת יהיה עליהם להצביע על אישור ההסכם שהם עצמם ניהלו). חברי המשלחת האמריקאית היו:
המשלחת הספרדית כללה את הדיפלומטים הבאים:
המשלחת האמריקאית, בהובלתו של ויליאם דיי אשר פרש מתפקידו כחבר בקבינט במטרה לעמוד בראשה, הגיעה לפריז ב-26 בספטמבר 1898 והמפגשים והדיונים התנהלו במערכת החדרים של משרד החוץ הצרפתי. במהלך המפגש הראשון דרשו הספרדים כי מנילה, אשר נכבשה על ידי האמריקאים מספר שעות לאחר החתימה על הסכם הפסקת האש בוושינגטון תוחזר לשליטה ספרדית. האמריקאים סירבו לדון בכך ובאותו הזמן לא שבו לעסוק הצדדים לעסוק בנושא.
פליפה אגונסיו (Felipe Agoncillo), עורך דין פיליפיני אשר נשלח לפריז על מנת לייצג את עמדתה של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, זכה להתעלמות שני הצדדים ולא השתתף בדיונים.
במשך למעלה מחודש עסקו השיחות בנושא קובה. תיקון טלר (Teller Amendment) להכרזת המלחמה של ארצות הברית על ספרד הפכה את סיפוח האי ללא פרקטי, בניגוד לסיפוחם של הפיליפינים, גואם ופוארטו ריקו. תחילה, סרבה ספרד לקבל על עצמה את החוב הקובני, אשר עמד על 400 מיליון דולרים, אך בסופו של דבר לא הייתה לה ברירה. לבסוף, הוסכם כי קובה תמסר לידי הקובנים וכי והחוב יוחזר לספרד. בנוסף הוסכם כי ספרד תמסור את גואם ופוארטו ריקו לידי ארצות הברית.
לאחר מכן שבו הדיונים לעסוק בפיליפינים. הנציגים הספרדיים ניסו למשוך ככל האפשר את זמן השיחות, בניסיון למסור רק את מינדנאו או את איי סולו, מתוקף העובדה כי האמריקאים כבשו רק שטח מצומצם יחסית באזור מנילה. מהצד האמריקאי, המליץ בתחילה יושב הראש דיי רק על רכישת הבסיס הימי במנילה, כ"נקודת מנוחה" לאוניות הצי האמריקאי, ואחרים המליצו על רכישתו של האי לוזון בלבד. עם זאת, בדיון עם יועציה, סיכמה המשלחת כי אם תשמור לעצמה ספרד חלק מאיי הפיליפינים, קיים סיכוי גבוה לכך שיימכרו למעצמה אירופית, מה שעלול להוות בעיה עבור ארצות הברית. ב-25 באוקטובר שלחו חברי המשלחת שדר לנשיא מקינלי לקבלת הוראות מפורשות יותר. שדר זה נשלח באותו הזמן בו התקבל שדר אחר ממקינלי ובו נאמר כי חובתו כנשיא אינה מותירה לו כל ברירה אלא לדרוש את כל הארכיפלג בשלמותו. למחרת בבוקר התקבל ממקינלי שדר נוסף ובו נאמר:
המשלחת האמריקאית קיבלה בהפתעה את הוראות הנשיא. שדר נוסף ממזכיר המדינה ג'ון היי הבהיר כי הבעלות על שטחים נוספים בפיליפינים תושג באמצעות כיבושם. מקינלי הוסיף כי ניצחונו של אדמירל ג'ורג' דיואי בקרב מפרץ מנילה העניק לארצות הברית את הבעלות על האיים. דיי ענה כי אפילו כיבושה של מנילה התרחש לאחר תאריך החתימה על הפסקת האש. עם זאת, ביצעה המשלחת את הוראת הנשיא. ב-4 בנובמבר דחתה המשלחת הספרדית את הדרישה האמריקאית, וראש ממשלת ספרד, פרחדס מטאו סגאסטה (Práxedes Mateo Sagasta) גיבה את החלטתה. כאשר גברה הסבירות לכישלון השיחות, החלו טענות כנגד סיום הפסקת האש וחידוש המלחמה. עם זאת, לאחר הבחירות לקונגרס האמריקאי שנערכו ב-8 בנובמבר, נחלש הרוב הרפובליקני ממנו נהנה מקינלי, אך במידה קטנה יותר מהצפוי. המשלחת האמריקאית הושפעה מהתוצאות, ופריי גיבש תוכנית, שכללה הצעה לספרד של בין 10 ל-20 מיליון דולרים עבור האיים, בה תמך משרד החוץ.
לאחר כמה דיונים הציעה המשלחת האמריקאית לספרד 20 מיליון דולר עבור האיים ב-21 בנובמבר, כעשירית מכפי שהוערך ערכם בדיונים פנימיים שנערכו באוקטובר, וביקשה תשובה בתוך יומיים. מונטרו ריוס ענה בכעס שתשובתו תינתן מייד, אך המשלחת האמריקאית כבר הספיקה לעזוב את שולחן הדיונים. כאשר נפגשו הצדדים שוב, שלחה המלכה-העוצרת מריה כריסטינה שדר ובו נתנה את הסכמתה להצעה. מונטרו ריוס ציטט את התשובה הרשמית:
העבודה על הטיוטה הסופית של ההסכם החלה ב-30 בנובמבר, ונחתמה ב-10 בדצמבר 1898. השלב הבא היה אישור בתי הנבחרים. במדריד נדחה ההסכם על ידי הקורטס חנרלס, אך המלכה-העוצרת הפעילה סעיף בחוקה אשר אפשר לה לחתום עליו.
אישור ההסכם בסנאט האמריקאי
בסנאט היו באותה תקופה ארבע אסכולות בנוגע לאימפריאליזם האמריקאי, אשר השפיעו על הדיון לאשרור ההסכם. כללית, תמכו הרפובליקנים בהסכם, כאשר אלה שהתנגדו לו ביקשו לבטלו או להוציא ממנו את התנאי של רכישת הפיליפינים. בנוסף, תמכו גם דמוקרטים בהתפשטות הטריטוריאלית של ארצות הברית, ובעיקר נציגים מאזור דרום ארצות הברית. מיעוט בקרב הדמוקרטים העדיף גם כן את ההסכם על בסיס סיום המלחמה והענקת עצמאות לקובה ולפיליפינים. במהלך הדיון בסנאט לאשרור ההסכם היו הסנאטורים ג'ורג' פריסבי הואר (George Frisbie Hoar) וג'ורג' גרהאם וסט (George Graham Vest) למתנגדיו החריפים:
כמה מתנגדים ציינו כי ההסכם יגרום לארצות הברית להפוך לאימפריה ולהפר בזאת את האמונות הבסיסיות ביותר של החוקה האמריקאית. הם טענו כי לסנאט ואף לנשיא אין זכות להעביר חוקים לשליטה על עמים אחרים, אשר אינם מיוצגים בבית הנבחרים.
נציגים אחרים, אשר תמכו בחוזה טענו:
תומכי החוזה טענו כי החוקה חלה רק על אזרחי ארצות הברית. רעיון זה אומץ מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בפסיקותיו, כשעלו שאלות בנושא מעמדם וזכויותיהם של התושבים בטריטוריות שנכבשו במלחמה.
בעוד הדיון נמשך, עתרו אנדרו קרנגי והנשיא הקודם גרובר קליבלנד לבית הנבחרים בדרישה לדחות את החוזה. העותרים התייחסו בנוקשות לכל מדיניות אימפריאליסטית מסוג זה, והשתייכו לליגה האנטי-אימפריאליסטית האמריקאית, יחד עם אנשים נודעים אחרים כגון מארק טוויין וסמואל גומפרס.
החוזה השנוי במחלוקת אושר לבסוף ב-6 בפברואר 1899 ברוב של 57 לעומת 27, קול אחד בלבד מעבר לרוב הדרוש של שני-שלישים. רק שני רפובליקנים הצביעו נגד האשרור, ג'ורג' פריסבי הואר ממסצ'וסטס ויוג'ין פריור הייל ממיין. לסנאטור נלסון אולדריץ', אשר התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה אך תמך בנשיא כאשר החלה, היה חלק חשוב בהבטחת הרוב הדרוש של שני-שלישים לאשרור חוזה פריז.
תנאי החוזה
חוזה פריז קבע כי קובה תזכה בעצמאות מספרד, אך הקונגרס וידא כי תישאר תחת שלטון אמריקאי עקיף באמצעות השימוש בתיקון פלאט. בפרוטרוט, ספרד תוותר על כל דרישותיה לריבונות, ועם עזיבתה, יעבור האי לחזקתה של ארצות הברית, אשר תקבל עליה ותמלא את כל החובות, העשויות לנבוע מעובדת הכיבוש בהתאם לחוק הבינלאומי.
החוזה קבע שספרד תמסור לידי ארצות הברית את ארכיפלג הפיליפינים וכללו את האיים שהיו בתוך קו מוגדר.
בהתאם לחוזה, נקבע כי ספרד:
תוצאות החוזה
הניצחון במלחמה הפך את ארצות הברית לכוח עולמי, לאחר שהשליטה על פוארטו ריקו, גואם והפיליפינים הרחיבה את הדומיננטיות הכלכלית האמריקאית באזורי הים הקריבי והאוקיינוס השקט. התרחבות טריטוריאלית זו המשיכה להשפיע על מדיניות החוץ והמדיניות הכלכלית האמריקאית עמוק אל תוך המאה הבאה. בנוסף, תפקידו המשמעותי של הנשיא מקינלי בקידום החוק בבית הנבחרים הפך את מוסד הנשיאות למודרני יותר, והמצב המוחלש בו היה לפני תקופת כהונתו הוחלף באב הטיפוס של הנשיאות החזקה יותר המאפיינת את ימינו.
לכיבוש הצבאי האמריקאי הייתה השפעה מתמשכת על המשך האירועים. בפיליפינים פרץ מרד כנגד האמריקאים ב-4 בפברואר 1899, אשר במהרה עלה בהיקפו ובעוצמתו על הקרבות שהתחוללו לפני כן כנגד הספרדים, כפי שתיאר זאת כותב פיליפיני:
על פי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, גרמה מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ותוצאותיה לעיכוב עצמאות הפיליפינים עד לאחר מלחמת העולם השנייה, אך גם ייסדה מערכת יחסים אשר טיפחה אוכלוסייה פיליפינית משמעותית בתוך גבולות ארצות הברית.
באופן כללי, תרמו אחזקות אלה בצורה ניכרת לעלייה בכוחה הכלכלי של ארצות הברית שהושגה במהלך תקופה זו.
ספר הלמות
ספר הלמות הוא ספר שמיוחס לארכימדס על ידי ת'אבת אבן קורה. הספר מכיל 15 טענות על מעגלים. טענה 8 בספר מכילה את שיטת ארכימדס לחלק זווית לשלושה חלקים שווים בעזרת רצועה ומחוגה.
צורות גאומטריות חדשות
ספר הלמות מציג מספר צורות גאומטריות חדשות.
ארבלוס
בצורה נעשה שימוש בטענות 4 עד 8. בטענה 5, ארכימדס מציג את המעגלים התאומים של ארכימדס, ובטענה 6, הוא עושה שימוש במה שנקרא לאחר מכן שרשרת פאפוס, שהוצגה לאחר מכן בשנית על ידי פאפוס מאלכסנדריה.
סאלינון
ארכימדס הוכיח שהסלינון והמעגל שווים בשטחם.
סינופארם
סינופארם (באנגלית: Sinopharm אוChina National Pharmaceutical Group Corporation (CNPGC) ), היא חברה בבעלות ממשלת הרפובליקה העממית של סין, שבסיסה בבייג'ינג. קבוצת התרופות הלאומית של סין הייתה בפיקוח של הוועדה לפיקוח וניהול נכסים בבעלות המדינה. חברת סינופארם דורגה במקום ה-109 ברשימת Fortune Global 500 לשנת 2021.
היסטוריה
חברת סינופארם נוסדה בתור China National Pharmaceutical Group Corporation ( Chinese ), ב-26 בנובמבר 1998, כחברת אחזקות של China National Pharmaceutical Corporation. בשנת 2009 היא מוזגה עם China National Biotec Group ( Chinese ). בנובמבר 2017, חברת הבת שלה ווהאן, מכון למוצרים ביולוגיים, נקנסה בגין מכירת 400,520 חיסוני DPT לא יעילים.
חיסונים ל-COVID-19
החיסון Sinopharm BIBP COVID-19, הידוע גם בשם BBIBP-CorV, או חיסון Sinopharm COVID-19, וגם חיסון BIBP, הוא חיסון אחד המורכב משני נגיפים מומתים ל-COVID-19 שפותחו על ידי סינופארם. מפתחי החיסון השלימו את ניסויי שלב III של החיסון בארגנטינה, בחריין, מצרים, מרוקו, פקיסטן, פרו ואיחוד האמירויות הערביות. בשלב השלישי של הניסויים השתתפו למעלה מ-60,000 מתחסנים. BBIBP-CorV חולקת טכנולוגיה דומה הקיימת ב-CoronaVac ו-BBV152.