cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-הורות
מניעים פסיכולוגיים
לפי שרה רודיק, בחברה קיימת לגיטימציה לנשים ליהנות מצמיחה רק כאשר הן מצמיחות אחרים. עמדה זו מובילה לטיעון נוסף של נשים אל-הוריות והוא שאיפה ליצירת זהות עצמית והגשמה עצמית מחוץ לחוויית האימהות. אורנה דונת מציגה את הסתירה בין הנרטיב ההגמוני שהולדת ילדים מעניקה גושפנקא לזהותו של אדם כסובייקט, שהשלים את שלבי ההתפתחות התקינים, לבין הנרטיב האלטרנטיבי שמציעים האל-הוריים, לפיו ילדים נתפסים דווקא כבולמים את ההתפתחות התקינה. לפיה, מנקודת מבט של זוגות שאינם רוצים ילדים, ילדים נעשים מרכז עולמו של ההורה כבר מרגע היוולדם, ובכך גוזלים מהפרט את זהותו הטרום הורית. דונת ראיינה אנשים שלא רוצים ילדים אשר טענו כי להורים אין זהות נוספת מלבד זהותם ההורית ועיקר סיפוקם נובע מהשגרה שמוכתבת על ידי קצב החיים של ילדיהם, והם מבודדים מחייהם בימי טרום ההורות ומנותקים מחיים גדושים של מבוגרים. דעות אלו תואמות את דבריה של אדריאן ריץ', שטענה כי האימהות הממוסדת תבעה מן הנשים 'יצר' אימהי במקום אינטליגנציה, היעדר כל אנוכיות במקום הגשמה עצמית, יחס כלפי הזולת במקום בניית העצמיות. לפי ריץ', אימהות באה על חשבון צמיחה, גדילה, הגשמה ומימוש עצמי. התנועה לשחרור האישה שהתפתחה החל משנות ה-60, הדגישה את המסר של הגשמה עצמית, והובילה ליציאה של יותר ויותר נשים לעבודה מחוץ לבית, ללימודים ולפיתוח קריירות משלהן, גם במקרים בהם נוצרה התנגשות עם ההורות. כך, חלק מהאל-הוריים רואים את ההורות כמכשול בדרך למימוש עצמי והתפתחות של זהותם, ולכן בוחרים לא להביא ילדים לעולם.
ביקורת נפוצה המופנית כלפי אנשים הבוחרים לא להביא ילדים לעולם היא שהם עלולים להתחרט על בחירה זו בהמשך חייהם. עם זאת, החשש מחרטה משפיע בשני כיוונים ומשמש כטיעון גם לבחירה באל-הורות. אורנה דונת הייתה מהראשונות שחקרו בארץ את המושג "חרטה הורית", אשר עד למחקרה נתפס כלא קיים בחברה הישראלית. דונת ראיינה במחקרה נשים וגברים אשר תיארו תחושות של פספוס, אכזבה, בזבוז וכעס, וטענו כי אם היו יכולים לבחור שוב, לא היו בוחרים להיות הורים. בשל הטאבו, אותם הורים הרגישו צורך להסתיר מהסביבה ולפעמים אפילו מעצמם את העמדות הללו, ופעמים רבות אף חזרו בהם או הדגישו בצורה מוגזמת את אהבתם לילדיהם למרות תחושות החרטה. למרות חוסר הלגיטימיות, תחושות החרטה לא נעלמו ואיתן החשש לגדל ילדים תחת תחושות אלה או חלילה לגרום על ידי כך לפגיעה בילדים עצמם. כיוון שהורות היא בלתי הפיכה, החשש מחרטה הוביל את חלק מהאל-הוריים לא להביא ילדים לעולם.
בנוסף, נשים אל-הוריות העידו כי אינן רוצות להיות אימהות מתוך רצון להימנע מכאב, פיזי ונפשי. אחד הביטויים לכאב נפשי הוא החשש מכך שלא יאהבו את הילד או שלא יהיה קשר מספק עימו. רבות נכתב על הכאב שבאימהות: למשל, דבריה של ז'וליה קריסטבה: "אינך יולדת בכאב, את יולדת את הכאב. הילד מייצג אותו ומכאן ואילך הוא משתקע, הוא מתמשך ברור כשמש; תוכלי לעצום עיניים, לאטום את אוזנייך, ללמד קורסים, לרוץ לסידורים, לנקות את הבית, לחשוב על דברים, אובייקטים, סובייקטים, אבל אם נושאת תמיד את אות הכאב, היא ניאותה ומתמסרת לו". התייחסות נוספת ניתן לראות בדבריה של אליזבת בדינטר הטוענת כי האישה יועדה להיות אם ולאמץ את הסבל הכרוך בכך. היא אף השתמשה במושג 'מאזוכיזם הכרחי'. הרצון להימנע מכאב זה מצטייר בעיני החברה כטיעון אנוכי שאינו רואה את התמונה הגדולה. אך נשים אל-הוריות מציבות שאלה לגבי הסיבה בגינה הן נדרשות להקרבה זו, וכן לגבי הלגיטימציה של בחירה שונה מזו המקובלת.
ברמה החברתית והתרבותית
על אף שהולדה וגידול ילדים נתפסים כמשויכים לטבע, לדעת אל-הוריים רבים מושגים אלו הם תולדה של תרבות, או לכל הפחות למתח שקיים בין השניים. לפי מרי דאגלס טבע מוכר ומתווך לנו באמצעות סמלים ושפה, שהם למעשה תוצר תרבותי, ולכן טבע הוא תלוי תרבות. קביעה זו מאפשרת לבחון מושגים שנתפסים כטבעיים כמו נושאי פריון ורבייה כנתונים להשפעה תרבותית. כחלק מכך, ניתן לראות את הפיתוח של התערבויות טכנולוגיות בתחומים אלו שרק מתעצם: אמצעי מניעה, שאיבת ביציות, שיבוט, הפריות מלאכותיות ופונדקאות. כל אלו מעידים כי ביולוגיה אינה רק עניין של גורל וכי יש השפעה משמעותית לתרבות ולחברה. ביטוי נוסף להשפעה התרבותית ניתן למצוא בשיעור ילודה גבוה יותר בחברות מסורתיות קהילתיות, אשר יורד עם המעבר לאינדיבידואליזם
סיבה נוספת לבחירה באל-הורות היא הרצון להימנע מתפקידים מגדריים. בסוף המאה ה-18, בעקבות המהפכה התעשייתית, התבססה חלוקת עבודה שבמסגרתה גברים שלטו בספירות הציבוריות של כלכלה ופוליטיקה, בעוד נשים וילדים התנהלו בזירה המצומצמת של הפרטי-ביתי. עקב כך, גידול ילדים הפך יותר ויותר לתפקידה הבלעדי של האישה, והערך של עבודה זו ירד יחד עם מעמד הנשים בכלל. במשך רוב המאה ה-20 רווחה בעולם המערבי אידאולוגיה אשר התבססה על האמונה שהקשר בין הולדה ואחריות לגידול הילדים הוא טבעי, ולכן עבודת האימהות נתפסה כתפקיד שנשים צריכות למלא באופן כמעט בלעדי. תפיסה זו נשענה על ציווי ביולוגי שלפיו האישה היולדת היא בעלת אינסטינקטים המייעדים אותה לתפקיד האימהי. אם כן, עבודת האימהות שמבצעות נשים היא מרכיב אוניברסלי ומתמשך בחלוקת התפקידים בין המינים. אחת הסיבות שמעלות נשים אל הוריות לסירובן לקחת על עצמן את עבודת האימהות היא הרצון להימנע מההכפפה העצמית למוסד המשפחה ולתפקידים המגדריים הללו אשר נכללים בתוכו. ניתן לקשר עמדה זו גם לצורך בבדלנות - רצון להבדל ולחתור תחת נורמות חברתיות.
טיעון נוסף לאל-הורות נוגע ברצון להימנע מהבאת ילדים לחברה ולעולם שבו יש סבל, אלימות ואירועי אסון. כך, למשל, כשליש מילדי השחורים, ההיספנים והאינדיאנים חיים בעוני, בערים ובשכונות עתירי זיהום אוויר, פשע, סמים ואלימות. טענה זו מקבלת תוקף נוסף בישראל בניהול חיים תחת איומים ביטחוניים בלתי פוסקים, והידיעה של כל הורה כי ביום מן הימים הוא יצטרך לשלוח את הילד/ה שלו לצבא ולקחת את הסיכון שלא ישוב. מלבד זאת, החשש מצפיפות, עוני, התחממות גלובלית, אלימות ועוד גורמי סבל נוספים, אשר לא מבחינים בין מדינות ומעמדות, מהווה גורם משמעותי בהחלטה לא להביא ילדים בקרב חלק מהאל-הוריים.
מניעים אקולוגיים
ישנו פן אקולוגי לבחירה באל-הורות אשר מספק הסברים מדוע אנשים בוחרים לא להביא ילדים לעולם. האל-הורות האקולוגית מחזיקה בדעה כי הכחדה מרצון של האנושות לא תהיה לגמרי טרגדיה, אלא מעשה של אמפתיה ואצילות. אותם אל-הוריים מתנגדים לתפיסת העולם האנתרופוצנטרית, אשר לפיה בני האדם עומדים במרכז ההוויה העולמית. במקום זאת, הם בוחרים להאמין באקולוגיה עמוקה (deep ecology), עמדה סביבתית הטוענת כי קיים ערך לכלל הישויות החיות בעולם ללא תלות בתועלת שלהן למין האנושי.
הקיום האנושי גורם להשפעות סביבתיות מזיקות לעולם ולסבל רב למינים אחרים וגם לבני האדם עצמם : דרך שינויי אקלים והתחממות כדור הארץ, זיהום, מחסור במשאבים ורעב, משברים הומניטריים כגון משברי פליטים ועוד. בהתאם לעמדת האקולוגיה העמוקה, אל-הוריים מסיבות אקולוגיות רואים בבחירה לא להביא ילדים לעולם כדרך לצמצום ההשפעות השליליות של הפעילות האנושית וכתרומה לטובת הסביבה כולה. למשל, לפיהם, ילד אחד פחות מפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני באופן משמעותי בהשוואה למכונית עם יעילות דלק משופרת או כל פעולה יומיומית שאנשים עושים כדי לשמור על איכות הסביבה.
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות היא תנועה סביבתית (VHEMT) הקוראת לכלל בני האדם להימנע מרבייה ולגרום להיכחדות מרצון הדרגתי של האנושות. למרות שמה, התנועה כוללת גם את אלה שאינם בהכרח חפצים בהכחדה אנושית, אך כן רוצים לרסן את גידול האוכלוסייה בשם איכות הסביבה. התנועה נוסדה בשנת 1991 על ידי Les U. Knight, שטען כי הכחדה אנושית היא הפתרון הטוב ביותר לפגיעה האנושית בכדור הארץ וההתדרדרות הסביבתית שזו מביאה עימה. לפי התנועה, צמצום אוכלוסיית בני האדם ימנע כמות משמעותית של סבל. הכחדה של מינים לא אנושיים ומחסור במשאבים הנדרשים עבור בני האדם הם עדות בעיני חברי התנועה לנזק שנגרם כתוצאה מאכלוס יתר של בני אדם.
מניעים רפואיים
גישת האל-הורות מצביעה על האופן שבו לעיתים הריון ולידה מובילים לשינויים גופניים שאינם רצויים ולהשפעות מתמשכות על בריאות האישה. בעקבות הלידה מתרחשים שינויים נוירוביולוגיים משמעותיים במוח, שלעיתים מובילים לדיכאון לאחר לידה. דיכאון אחרי לידה אינו ייחודי רק לנשים, על אף שנפוץ יותר אצלן וגם גברים יכולים לחוות דיכאון בעקבות שינויים נוירוביולגים. כמו כן, מחקרים מצביעים על קשר סיבתי בין הריון להזדקנות תאית מואצת, מכיוון שהאנרגיה מופנית מתחזוקה סומטית למאמצי רבייה.
בנוסף, עבור אנשים אשר חיים עם מגוון מחלות רקע, אל הורות היא בחירה רפואית אשר מבטאת את החשש להעביר הלאה לדור הבא מטען גנטי "פגום", כמו הפרעות גנטיות ונפשיות. בנוסף לכך, ישנו קושי בגידול ילדים בזמן שיש לאחד מבני הזוג בעיות בריאותיות. חשש רפואי נוסף, שמוביל חלק מהנשים לבחור באל-הורות, הוא טוקופוביה - פחד או סלידה מתהליך הלידה. המצב הגופני של ההיריון, חווית הלידה וההתאוששות שלאחריה, מעוררים פחד רב וחרדה בקרב חלק מהנשים, עד כדי כך שחלקן מעדיפות לא ללדת כלל. פחד נוסף אשר משפיע על הבחירה הוא פדופובדיה - פחד, חרדה או סלידה לא רציונליים או אובססיביים מילדים, תינוקות, ינקות או מיַלְדוּת.
ברמה פילוסופית
בנוסף, בניגוד לתפיסה הנפוצה, אל-הוריים רבים טוענים כי דווקא ההורות היא המעשה האנוכי, והבחירה באל-הורות היא המוסרית יותר. לפי הפילוסוף דייוויד בנאטר, בבסיס ההחלטה להביא ילדים לעולם טמונים לרוב הרצונות של ההורים ליהנות מגידול הילדים, אשר נתפס כמביא עימו שמחה ואופטימיות, או להנציח את המורשת או הגנים שלהם. כלומר, ישנם אנשים שבוחרים בהורות מתוך מניעים נרקיסיסטיים, אשר בסופו של דבר משרתים את ההורה ולא את הילד. ישנם הורים שלא חושבים על משמעות הבחירה והשלכותיה ועל אושר ואיכות החיים של הילד. התפיסות הפילוסופיות לאל הורות רואות בחירה נרקיסיסטית זו כחסרת אחריות, פסולה ולא מוסרית, ולטענתם אין להביא ילדים לעולם ללא מחשבה מעמיקה. בהמשך לכך, טענה פילוסופית נוספת לאל-הורות היא היעדר הסכמה של הילד עצמו להיוולד. לפי טענה זו, מוסרית אין זה נכון להביא ילד לעולם שכן הוא לא הסכים לכך והיוולדותו נכפתה עליו. תפיסות אלו רואות את עצמן ככאלה שמעמידות את הילד במרכז ולא את ההגשמה העצמית של ההורה.
עמדה פילוסופית נוספת המקנה ערך שלילי לילודה היא אנטי-נטליזם. כמו שכתב היינריך היינה, המשורר הגרמני בן המאה ה-19: "שינה טובה, מוות עדיף; אך כמובן שהדבר הטוב ביותר זה לעולם לא להיוולד כלל". חשוב שנשווה ונבחין בין אנטי-נטיליזם לבין אל-הורות מרצון. בעוד שהראשונה מתנגדת להולדה באופן כללי ומוכלת על כלל בני האדם ואף יש הטוענים שעל כלל הישויות החיות שאינן אנושיות, אל הורות מרצון מתנגדת ללידה במקרים קונקרטיים, אצל אנשים מסוימים ולא כהכרח חברתי. על אף ההבדל המשמעותי בין השניים, חלק מהאל-הורים נשענים על העמדה האנטי-נטליסטית בבחירתם לא להביא ילדים לעולם. לצד זאת, ישנם אל-הוריים שדוחים במפורש את התפיסה האנטי-נטליסטית; הם תומכים בהחלטה של אחרים ללדת ילדים, אך פשוט לא רוצים אותם בעצמם.
יש מגוון טענות אשר מחזקות את העמדה האנטי-נטילסטית:
אל־הורות ופמיניזם
ההתייחסות לאימהות ולעבודת האימהות (mothering) בתיאוריה הפמיניסטית היא מורכבת ומתפרסת על פני קצוות קיצוניים: מתפיסת האימהות כמקור כוחן העיקרי של הנשים ועד לתפיסה כי התפקיד האימהי, פריון, היריון וגידול ילדים הם גורמים דכאניים עבור נשים.
ממחצית המאה ה-19, בתקופת הגל הראשון של הפמיניזם, פעילות פמיניסטיות העלו את הרעיון כי, לאימהות ולגידול ילדים שלא מרצון, יש חלק מכריע בדיכוי נשים ובשל כך הבחירה מתי והאם להרות אמורה להיות נתונה להחלטתן של נשים בלבד. עם זאת, בפועל הן לא הצליחו להתנקות מהתפיסות שהושרשו לגבי מוסד האימהות. כך, בסוף המאה ה-19 הימנעות של אישה מאימהות עדיין נתפסה כבחירה בערוץ שהוא פחות אצילי.
בזרמים הרדיקליים של הגל השני של הפמיניזם, נשמעו כבר קולות, שביקרו את מוסד האימהות כמוסד פטריארכלי, המשמר את מעמדן הנמוך והכנוע של נשים. הראשונה שעסקה ביסודיות באפשרות סירובן של נשים להפוך לאימהות עוד לפני תחילתו של הגל השני הייתה סימון דה בובאר. דה בובאר טענה כי הגוף הנשי הוא המקור העיקרי לאי חירותן של נשים וכי פירושה של האימהות היא הגשמת תפקיד ביולוגי נטול כל חירות. היא התייחסה למצב ספציפי של חינוך ומוסכמות, שקישרו בין נשים לטבע ובכך הצדיקו את נחיתותן, ועודדה נשים להתעלות מעל הסללה זו ולהתוודע לעצמן כסובייקטיות חושבות, עצמאיות ומוסריות בעלות קיום בעל ביסוס משל עצמו. דה בובאר הציעה לנשים להשיג חופש ועצמאות על ידי סירוב להפוך לאימהות. לצד הביקורת הקשה, דה-בובאר תמכה ברעיון האימהות אם נשים יבחרו בו מתוך חירות ובחברה שלא תותיר אותן לבד במלאכה.
הפמיניזם הליברלי הציג תמונה חלופית לאימהות המקובלת - במקום דחייה של האימהות, בחינתה מחדש מנקודת מבטן של נשים. אחד הספרים החשובים ששינו תפיסות לגבי האימהות הוא ספרה של אדריאן ריץ', "ילוד אישה", שהתפרסם ב 1976, ובו ריץ' הבחינה בין אימהות כמוסד לבין אימהות כחוויה. לפי ריץ', בעוד שמוסד האימהות פירושו אימוץ תפקיד חברתי ולא אישי, חווית האימהות כוללת את בחירתה הפרטית של אישה להיות או לא להיות אמא, תחושותיה כלפי ילדיה והקשר הפיזי, הרגשי והנפשי עימם. הבחנה זו חשובה שכן היא מאפשרת שחרור מההיבטים הדכאניים של האימהות ומקנה משמעות וערך לאימהות החוויתית ולקשר אם-ילד. אם כן, בגל השלישי של הפמיניזם והלאה, הגישה הרווחת היא אידאולוגיית הבחירה, שמעלה על נס את האפשרות של נשים לבחור בחירות משמעותיות לחייהן, ובהן גם אם, כיצד או מתי להתרבות. בגל השלישי הפכה הבחירה באל-הורות לכדי זהות (באנגלית המונח המתאר הוא Childfree, או "חופשי מילדים", והוא משמש גם בקהילות שקמות סביב הנושא וגם באקדמיה). לצד זאת, ניתן לראות גם היום ביקורות על נשים שבוחרות לא להיות אימהות, כולל ביקורות פמיניסטיות.
סטטיסטיקה ומחקר
באירופה, בשנים 2010–2011, אל-הורות בקרב נשים בגילאי 40–44 הייתה שכיחה ביותר באוסטריה, ספרד ובריטניה, ופחות שכיחה במדינות מזרח אירופה, אף על פי שמשפחות בעלות ילד אחד בלבד היו נפוצות באותן מדינות. מאז, לפי הפסיכולוגית אלן ווקר, אורח החיים האל-הורי הפך לטרנד. הפרסום שזכה לו אורח חיים זה בפורומים שונים באינטרנט, ברשתות החברתיות ובראיונות בערוצי התקשורת, אפשר לאל-הוריים להתחבר אחד לשני וביחד ליצור קהילה גלויה ומוכרת. ניתן לראות כי בשנת 2020, סטטיסטית, נשים משכילות ברחבי העולם בחרו לעיתים קרובות יותר להישאר ללא ילדים. מרבית המחקר על אל-הורות מרצון ולא מרצון התמקד בחוויות של נשים, ולעיתים קרובות התעלם מנקודת מבטם של גברים, מה שמסביר טוב יותר את הנתונים הסטטיסטיים.
בשנת 2021, שנקמן ושותפיו ערכו מחקר שהשווה את השאיפות ההוריות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים (LGB) והטרוסקסואלים נטולי ילדים מישראל, פורטוגל ובריטניה. הם נשאלו לגבי הרצון והכוונה להפוך להורים, ולגבי הדאגה שלהם מחוסר ילדים. התוצאות הצביעו על כך שמשתתפים מישראל ופורטוגל דיווחו על רמות גבוהות יותר של רצון להיות הורים, וכן הביעו דאגה גדולה יותר מחוסר ילדים מאשר משתתפים מבריטניה. דפוסים מקבילים הופיעו בקרב משתתפים להט"ביים והטרוסקסואלים בין המדינות. משתתפים הטרוסקסואליים מישראל קיבלו ציונים גבוהים יותר מאשר המשתתפים מפורטוגל לגבי כוונת הורות ודאגה מחוסר ילדים . בנוסף, משתתפים להט"ביים באופן כללי דיווחו על רמות נמוכות יותר של רצון להורות, ודאגה פחותה מחוסר ילדים מאשר משתתפים הטרוסקסואליים. ניתן לה בין ממצאים אלו לאור ההקשרים הסוציו-תרבותיים השונים בין המדינות. למשל, הערכים האינדיבידואליסטים המאפיינים את בריטניה, לעומת הערכים המשפחתיים המאפיינים את ישראל ופורטוגל, והעמדה הפרו-נטליסטית המובהקת בישראל. מחקר זה תורם להבנה בנוגע לשאיפות הורות בקרב אנשים להט"ביים ובפרט לסביות, הומואים וביסקסואלים, כפונקציה של הקשר סוציו-תרבותי.
בריטניה
סקר של YouGov שפורסם בינואר 2020 העלה כי בקרב בריטים שאינם הורים: 37% ענו שאינם רוצים ילדים לעולם, 19% ענו שאינם רוצים ילדים אך עשויים לשנות את דעתם בעתיד, ו-26% מעוניינים להביא ילדים לעולם. 13% מבין אלו שלא רצו להיות הורים כלל היו בני 18 עד 24, 20% בני 25 עד 34, ו-51% בגילאי 35 עד 44. מלבד הגיל שהיווה כ-23% מהסיבות הפופולריות שהוצגו בעד הולדת ילדים, הוצגו ההשפעה הפוטנציאלית על אורח החיים (10%), עלויות מחיה וגידול ילדים גבוהות (10%), אוכלוסיית יתר של בני אדם (9%), סלידה מילדים (8%), וחוסר יצר הורי (6%).
ארצות הברית
בשנות החמישים, מבוגר אמריקאי נטול ילדים נחשב לאדם חריג. מאז, שיעור המבוגרים ללא ילדים באוכלוסייה האמריקאית עלה משמעותית. מחקר שנערך על ידי אבמה ומרטינז בשנת 2006 מצא כי נשים אמריקאיות בגילאי 35 עד 44 שבחרו לא להביא ילדים מרצון היוו 5% מכלל הנשים האמריקאיות בשנת 1982, 8% בשנת 1988, 9% בשנת 1995 ו-7% בשנת 2002. לנשים אלו הייתה ההכנסה הגבוהה ביותר ורמת הדתיות הנמוכה ביותר בהשוואה לנשים אחרות במחקר. מחקר נוסף שנערך על ידי הסוציולוג קריסטין פארק מצא כי אנשים נטולי ילדים נוטים לרכוש השכלה טובה יותר, להיות אנשי מקצוע, להתגורר באזורים עירוניים, להיות פחות דתיים, ויש להם פחות אפשרויות חיים קונבנציונליות.
משנת 2007 עד 2011 שיעור הפריון בארצות הברית המשיך להצטמצם, וירד ב-9%. מרכז המחקר פיו (PEW) דיווח בשנת 2010 כי שיעור הילודה היה הנמוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, וכי מספר האנשים הנמנעים מילודה עלה בקרב כל הקבוצות האתניות ל-1 מכל 5 לעומת 1 מכל 10 בשנות ה-70. אמנם לא צוין כמה אחוזים מהאמריקאים חסרי הילדים בחרו מרצון שלא להביא ילדים לעולם, אך במגזין טיים (Time Magazine) נטען שהקבלה של אורח החיים האל-הורי הלכה וגברה.
למרות האפליה המתמשכת כלפי נשים שבחרו להישאר ללא ילדים, הפסיכולוג פול דולן טען כי נשים שמעולם לא נישאו או ילדו ילדים הן בין תת-הקבוצות המאושרות ביותר בארצות הברית נכון לשנת 2019, כפי שנמצא בניתוח של American Time Use Survey.
סין
דעות מסורתיות לגבי תפקידים מגדריים בסין מכתיבות כי נשים אחראיות על עבודות הבית ועל הטיפול בילדים, ללא קשר למצב התעסוקתי שלהן. לכן, על אף שממשלת סין עשתה מאמצים לסייע לנשים צעירות רבות למצוא תעסוקה וביטחון כלכלי, אפליית נשים במקום העבודה נותרה דבר שבשגרה. לדוגמה, מעסיק עשוי להיות סקפטי יותר כלפי אישה נשואה עם ילד אחד, מחשש שאולי תבחר להמשיך ללדת ילדים נוספים (מכיוון שמדיניות הילד היחיד בוטלה בשנת 2016), ולכן תצטרך להשקיע יותר זמן בטיפול בילדים, שכאמור זהו תפקידה העיקרי. אם כן, האפליה שנשים סיניות חוות במקומות העבודה שלהן מובילה לחשש בנוגע לבחירה באימהות. נוסף על כך, בני דור המילניום הסינים פחות מעוניינים להינשא מאשר הוריהם כתוצאה משינוי תרבותי. וכן, יוקר המחיה בסין, ובמיוחד עלות הדיור בערים הגדולות, מקשה על זוגות צעירים ודורש מהם להתמקד בביסוס כלכלי ולדחות את גיל הנישואין. מכיוון שמדובר במדינה שבה ילדים מחוץ לנישואין נדירים למדי, פירוש הדבר שצעירים רבים מוותרים על ילדים.
אל־הורות בישראל
מדינות מערביות ומדינת ישראל בכללן, מזוהות עם אידאולוגיה פרו-נטליסטית, קרי, מערך של אמונות, עמדות ופרקטיקות המעודדות ילודה ומייחסות ערך חיובי להולדת ילדים וגידולם. תחת חסותה של אידאולוגיה זו, הורות נתפסת בישראל כברירת מחדל תרבותית שאין לערער עליה. החברה הישראלית בעלת מאפיינים מסורתיים של חברה משפחתית ופרו-נטליסטית, ומאופיינת בשיעורים גבוהים של נישואין וילודה. ב-2019 שיעור הפריון בישראל עמד על כ-3.1 ילדים לאישה, השיעור הגבוה מכל מדינות ה-OECD. כמו כן, ישראל מאופיינת בנגישות גבוהה לטכנולוגיות פריון ובשיעורים הגבוהים בעולם של שימוש בהן.
הסערה סביב אל-הורות בישראל נוגעת בעיקר לנרטיב דתי-לאומי-דמוגרפי, אשר מקורו בעולמה התרבותי-סמלי של הדת היהודית וייחודה ההיסטורי: מצוות פרו ורבו התנ"כית משתלבת עם זכרונות השואה, הגירות, מלחמות וטרור. הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת הדת היהודית נותנת תוקף למצוות 'פרו ורבו', ולציווי מוסרי ודתי להורות. ביהדות, הרבייה נתפסת כסימן לשגשוג בעוד שעקרות נתפסת כקללה וכמקור לסבל, וכל אדם שאין לו ילדים משול למת. תפיסה זו אינה נחלת החברה הדתית בלבד, אלא קיימת כערך חברתי-תרבותי במדינה.
בהמשך לכך, הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה ציונית מדגישה את הצורך בשמירה על רוב יהודי במדינה. לפני הקמת המדינה התקשו לשמור על רוב יהודי, בשל הקושי בעידוד עלייה. לכן, המדיניות שננקטה על מנת להתמודד עם 'איום המאזן הדמוגרפי' הייתה מדיניות עידוד ילודה. בשנות ה-50 הפנתה המדינה משאבים וחוקקה חוקים שנועדו להקל על הורים במשפחות מרובות ילדים, וגם בשנות ה-80–90 המדינה הקצתה מימון ציבורי לטיפולי פוריות, לצד סרוב למימון אמצעי מניעה והפלות. כך, הפכה האימהות למטרה ציבורית בישראל, וקיבלה חשיבות שחורגת מהשיקולים האישיים והמשפחתיים.
בנוסף, מדינת ישראל מצויה בסכסוך מתמשך עם שכנותיה, ומילוי תפקידים צבאיים ונשיאת נשק "בשם האומה" הם חלק מהדרכים החשובות להשתתפות בקהילה ולתרומה לה. בשל כך, התפתחה בישראל "חברת לוחמים" שתרבותה מתאפיינת ברמה גבוהה של מיליטריזם, אשר השפיעו ומשפיעים על מקומה של האישה בחברה. לפי ניצה ברקוביץ', תרומתה של האישה היהודייה לקולקטיב התבטאה בטיפוח הדור הצעיר וחינוכו לגבורה ולהקרבה עצמית. כלומר, התרומה המרכזית של האישה היא האימהות, רחמה נתפס כרחם לאומי ודרכו האישה למעשה מקבלת את 'כרטיס הכניסה לקולקטיב הישראלי'. אורנה דונת מחזקת רעיון זה בטענה כי ילדים נתפסים כנכס לאומי בשל חיוניותם להמשכיות החברה, ומימושה של האימהות הביולוגית בישראל נתפס בראש ובראשונה כחובה מוסרית-אזרחית וכמשימה פטריוטית ממדרגה ראשונה.
אף על פי שבעידן הפוסט ציוני הבאת ילדים היא כבר לא צו השעה, ההורות בכלל והאימהות בפרט עדיין תופסים מקום מהותי בחברה הישראלית. מרכזיות זו הופכת את ההתמודדות של אל-הוריים למורכבת אף יותר, עד כדי שהיעדרה עשוי להיחשב בגידה לאומית כמעט. עם זאת, לפי ספרה של אורנה דונת, "ממני והלאה: הבחירה בחיים בלי ילדים בישראל", חברות הפורום 'נשים שלא רוצות ילדים', פוסלות על הסף את הנרטיב המציע לנכס את פריונן לטובת המשך הישרדותה של החברה הישראלית-יהודית, ועבור חלק מהן לא זו בלבד שילדים אינם נתפסים כמעניקי זכויות במימוש אזרחותן ה"תקנית", אלא הם נחשבים מפרי זכויות של ממש.
סטיגמה חברתית
שינוי מהותי חל בתפיסה של אל-הורות, שהופכת להיות לגיטימית יותר. כך, הגישות החברתיות לגבי אל-הורות מרצון השתנו מגינוי ופתולוגיזציה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לקבלה רבה יותר ב־2010. עם זאת, כיוון שהימנעות מהבאת ילדים נחשבת במגוון תרבויות לבחירה לא נורמטיבית, אנשים שבחרו בכך נחשפים לעיתים לביקורת ולניסיונות שכנוע לשנות את החלטתם. הם עשויים להיתקל בתגובות כמו "כשתתחרטי יהיה מאוחר מידי", "פשוט עדיין לא פגשת את הגבר הנכון", "רק כאשר תלדי תביני אם את רוצה או לא", "לא יהיה מי שידאג לך כשתזדקני" ועוד.
הם נתפסים לעיתים כאינדיבידואליסטים, נהנתנים ואנוכיים, אשר נמנעים מאחריות חברתית ופחות מחויבים לעזרה לאחרים. הם מואשמים בחוסר יכולת לאהוב ובשנאה לילדים באשר הם, על אף שכל טענתם היא שהם פשוט לא רוצים ילדים בעצמם. בקרב נשים הסטיגמה אף חמורה יותר והן נתפסות כ"נשים לא שלמות". בשל הטאבו הקיים בהתייחסות לדיון בהיבטים השליליים של ההריון, וטאבו על הבעת חרטה על הורות, אנשים נטולי ילדים מתקשים להגן על החלטתם שלא להוליד ילדים, ופעמים רבות מסתכנים באובדן של יחסים משמעותיים בחייהם בשל כך. במקרים קיצוניים, הורים נעלבים מכך שבנם/ביתם אינם רוצים להמשיך את השושלת, לוחצים עליהם להוליד להם נכדים ומאיימים בניתוק אם יתעקשו על החלטתם להיות אל-הוריים.
בתרבות הפופולרית
עם התפשטות התופעה והתבססותה הגוברת כחלק מהנורמה בעשורים האחרונים, התפרסמו ספרים נוספים שעוסקים בבחירה לא להביא ילדים לעולם, ביניהם ספרה של שהרה בלאו, "האחרות", שעוסק במיתוס האימהות. בנוסף, אל-הורות נמצאת במרכז הרומן "ניצבת" מאת א"ב יהושע. גיבורת הרומן, נוגה, אומרת פעמים אחדות לאורך הסיפור שהיא יכולה ללדת אך אינה רוצה. כאשר הרתה עברה בסתר הפלה מלאכותית, צעד שהוביל לגירושיה מבן זוגה. הילד שלא נולד וסירובה של נוגה ללדת ממשיכים להעסיק אותה ואת הסובבים אותה. בראיון שהעניק א"ב יהושע לידיעות אחרונות בשנת 2014 אמר: "בזמן האחרון אני נתקל בתופעה של נשים שהחליטו לא ללדת. ההחלטה הזאת, אם מצד הגבר ואם מצד האישה, היא בעיני איזו הפרעה במחזור הטבעי של הטבע. אישה שמחליטה לא להביא ילד זה סוג של נכות. סוג של אגואיזם, סוג של התחפרות בתפקיד הניצבת".
כמו כן, נערכו כתבות רבות בנושא בטלוויזיה, ברדיו, בעיתונים, בהסכתים ועוד.
פר לגרקוויסט
פר לגרקוויסט (בשוודית: Pär Lagerkvist; 23 במאי 1891 - 11 ביולי 1974) היה סופר, מחזאי ומשורר שוודי, זוכה פרס נובל לספרות, חבר האקדמיה השוודית לספרות (הגוף הבוחר את זוכי פרס נובל לספרות).
ביוגרפיה
לגרקוויסט נולד בוקשה שבסמולנד, חבל בדרום-מרכז שוודיה. הוא היה הצעיר מבין שבעה אחים במשפחת איכרים, שם ניתן לו חינוך דתי מסורתי.
כבר בצעירותו נמשך לזרמים שהתנגדו לחינוך השמרני שקיבל אצל הוריו. התעניינותו בספרות הובילה אותו ללימודי הומניסטיקה באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1912 פרסם את ראשוני השירים שלו בעיתון סוציאליסטי ושנה לאחר מכן הופיע הסיפור הראשון בפרוזה. הוא נסע בשנת 1913 לביקור בפריז, שם הושפע מהשינויים המודרניים בציור. רשמיו מופיעים בספר אמנות המילים ואמנויות הציור. בספר הציג את הניגוד שבין כוח החיים של אומנות הציור המודרני ובין ניוון הספרות. הוא ניסה להעביר לשטח הספרות את המשמעת האינטלקטואלית של הקוביסטים, תוך התנגדות לזרם הנטורליסטי.
ספר שיריו, מגור, היצירה האקספרסיוניסטית הראשונה בשוודית, הצטיין במקוריות וכבש לו מעמד של ממש בספרות השוודית. ביצירתו בא לידי ביטוי הניגוד שבין הבסיס הנוצרי שבחינוכו לבין תפיסתו המדעית-דטרמיניסטית. הוא היה מודע לניגוד וכינה את עצמו "כופר דתי".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התחיל להתעניין במחזאות ובשנת 1917 הופיע המחזה הראשון שחיבר האדם האחרון. הרומן הגמד, שהופיע בשנת 1944, הביא לו פרסום עולמי ותורגם לכמה שפות. הרומן נכתב בגוף ראשון, מנקודת מבטו של גמד חצר בעל נטיות מרושעות, בתקופת הרנסאנס באיטליה. המבקרים היללו אותו על יכולתו לתאר את התכונות השליליות בנפש האדם והישוו אותו לג'ונתן סוויפט.
בשנת 1940 נבחר להיות אחד מ-18 חברי האקדמיה השוודית לספרות. הוא היה מועמד לפרס נובל בשנת 1950, בשנה זו חולק גם הפרס לשנת 1949 (באיחור). קולו, שניתן לויליאם פוקנר, הכריע על מתן הפרס של 1949 לפוקנר והפרס של 1950 לברטרנד ראסל. בשנת 1951 הוענק לו הפרס "על כוחו האומנותי ועל העצמאות המושרשת עמוק ביצירותיו, המתאמצת לתת תשובה על שאלות האנושות הנצחיות".
כאשר נשאל, לאחר חלוקת הפרס, מה יש לו להגיד, השיב: "אין בפי כל בשורה מיוחדת, היא כלולה ביצירותי".
הוא נפטר בגיל 83 בסטוקהולם.
המרכז האקדמי הישראלי בקהיר
המרכז האקדמי הישראלי בקהיר הוא מרכז מחקרי-תרבותי אשר פועל בקהיר משנת 1982, בחסות האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אודות המרכז
המרכז הוקם בשנת 1982, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, בחסות החברה המזרחית הישראלית (כיום האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם) והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומנהלו הראשון היה הפרופסור שמעון שמיר, אשר שימש בתפקיד שלוש שנים. לפי ההסכם מצרים הייתה אמורה להקים מרכז דומה בישראל, אולם עד היום טרם עשתה זאת.
מטרת המרכז היא לקדם את שיתוף הפעולה התרבותי והאקדמי בין ישראל למצרים. בין השאר עוסקים בעזרה לחוקרים ולסטודנטים מצרים הלומדים עברית, יהדות ותולדות ישראל ובתרגום ספרות ומחקר בעברית לערבית בניב מצרי. המרכז מקיים באופן תדיר מפגשים והרצאות עם אושיות תרבות ואקדמיה ישראליות מרכזיות. במרכז קיימת ספריה גדולה המתמקדת בעיקר בהיסטוריה ובתרבות של ישראל, ביהדות, בלשון ובספרות עברית. כמו כן פועל המרכז במטרה להנציח ולתעד את תרבותם ומורשתם של קהילת יהודי מצרים. בראש המרכז עומד מאז 2006 הפרופסור גבי רוזנבאום. המרכז שוכן במבנה בשכונת דוקי שברובע גיזה בקהיר, סמוך למלון שרתון קהיר.
עם פרוץ ההפיכה במצרים בחודש ינואר 2011, הוחזר לישראל ראש המרכז, הפרופסור גבריאל רוזנבאום, המנהל אותו נכון לשנת 2013, בעיקר מישראל.
ביקורת
העיתונאי בני ציפר טען ב-2009, שהמרכז הוא בועה מבוצרת עם סידורי ביטחון מופרזים שיצרו לישראל דימוי של כוחניות אכזרית. המרכז לרוב לא הצליח לייצור שיתוף פעולה עם אנשי אקדמיה מצרים או אנשים שרצו ללמוד על ישראל והתרבות הישראלית.
Hooded Menace
Hooded Menace (בעברית: "איום חובש ברדס", תעתיק: "הודד מנאייס") היא להקת דת'-דום מטאל פינית. הלהקה הוקמה ביואנסו, פינלנד ב-2007 על ידי הגיטריסט לאסה פייקו.
סגנון מוזיקלי, תוכן לירי והשפעות שונות
הלהקה מנגנת דת'-דום. היא משלבת את הגראולינג וההתפרצויות הקשוחות של הדת' מטאל יחד עם האיטיות והמלנכוליה של הדום מטאל. הליריקה של הלהקה מתמקדת בסיפורי אימה ובאבדון מוחלט, כאשר תכנים רבים מושפעים ושואבים השראה מסרטי אימה שונים, Tombs of the Blind Dead מהבולטים ביניהם. הלהקה הושפעה ממגוון להקות דום מטאל, דת' מטאל ודת'-דום שונות, כמו Asphyx, Autopsy, Paradise Lost, Cathedral, Candlemass ו-Winter.
שתייה
שתייה היא הפעולה בה אורגניזם מכניס נוזלים לגופו דרך הפה או דרך העור (דגים לדוגמה). שתיית מים לדוגמה, היא הכרחית לקיומם של בעלי חיים ובני אדם. מניעת שתייה יכולה לגרום להתייבשות שעלולה אף להוביל למוות. לשם תפקוד תקין על בני אדם לצרוך לפחות כליטר וחצי מים ביום, וכמות גדולה יותר בתנאי אקלים ורמת פעילות מסוימים. גם אדם מקבל נוזלים במידה מועטה בספיגה דרך העור. בהלכה יש נושאים שבהם סיכה כשתיה כלומר, סיכת הגוף בנוזל נחשבת כשתייה דרך הפה.
בהקשרים מסוימים, המילה "שתייה", הן בעברית והן בשפות אחרות, משמשת לעיתים כשם נרדף לשתיית משקאות אלכוהוליים.
התייבשות
התייבשות היא מצב של חוסר בנוזלים בגוף. התייבשות נוצרת כאשר מגיעים לגוף נוזלים מעטים מדי דרך הפה, ובד בבד מאבד הגוף נוזלים רבים מדי - בצואה, בשתן, במערכת הנשימה או באידוי דרך העור (בהזעה ובפעפוע).
בעיה חמורה בהתייבשות היא שכאשר לגוף חסרים נוזלים, הוא מפסיק להזרים דם לאיברים שונים בגוף. כדי להזרים דם למערכות המרכזיות (דם, נשימה, עצבים), נפסקת זרימת הדם לכליות לאחר זמן קצר, ועקב כך האדם שהתייבש יקיא את כל מה שינסה לשתות. הטיפול במקרה זה כולל קירור של הצוואר כדי לדכא הקאה, או מתן עירוי. הבעיה בהחדרת עירוי במצב זה היא התכווצות כלי הדם ההיקפיים, וקושי בהחדרת המחט.
לשם מניעת ההתייבשות הגוף פועל במספר דרכים:
פעולת השתיה
בני אדם רגילים לשתות על ידי כלי: כוס או כף (במקרה של מרק או חלב עם דגנים) שדרכו שופכים את המשקה אל הפה, אפשרות נוספת היא שתייה בקש על ידי הצמדת השפתיים וריקון (יחסי) של האוויר בפה, כך שהמשקה מגיע אל הפה על ידי הלחץ האטמוספירי (הפרש בין לחץ האוויר החיצוני לזה שבתוך הפה, מתגבר על כח המשיכה הפועל על הנוזל). בעלי חיים רבים שותים בדרך כלל כשראשם גבוה מהמים, כבשים, סוסים, ויונקים רבים שותים ביניקה, באופן של משאבת בוכנה. חתולים וכלבים משתמשים בלשונם הגמישה לאחוז במים ולהעלותם אל הפה בתנועות רבות ומהירות, שכן מבנה הלסת שלהם אינו מותאם ליצירת ריק.
יונים שותות במציצה רצופה בשונה מרוב העופות שנדרשים להרים את ראשם עם כל לגימה. ייחודית היא דרך שתייתו של יונק הדבש את ה'נקטר' (צוף) מתוך פרחים. מעקבים הראו שאינו מעדיף לשתות מפרחים גבוהים ממנו, שכן אינו נעזר בכוח המשיכה ויונק את הדבש בלשונו הארוכה והמפוצלת כך שיש בתוכה כעין שתי קשיות, על ידי לחיצה עליהם עם המקור נפתחים אחרי שנכנס הצוף אל הקשית היא מתגלגלת פנימה, בתנועה החוצה נדחף צוף אל הקשית והצוף שנכנס אל הלוע נדחף אל הגרון.
גודאותה
גוּדאוּתָה (בגאורגית: გუდაუთა, באבחזית: Гəдоуҭа) היא עיירה במחוז גודאותה שברפובליקה הבדלנית אבחזיה גאורגיה, לחוף הים השחור, 37 ק"מ צפון-מערבית לסוחומי. היא מהווה מרכז מנהלתי של המחוז ואוכלוסייתה מונה 11,800 איש. בתקופת גאורגיה הסובייטית שימשה כמקום נופש. כיום ממוקם בעיר בסיס צבאי של חיילי שמירת השלום של חבר המדינות.
גאוגרפיה ואקלים
צפונית וצפון-מזרחית לגודאותה הנמצאים הרי הקווקז הגדול המכוסים במשך שבעה חודשים מהשנה בשלג.
האקלים בגודאותה הוא סובטרופי. הקיצים בה חמים כאשר יולי הוא החודש החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של C°24 והחורפים קרים באופן מתון יחסית כאשר ינואר הוא החודש הקר ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של C°6 בינואר. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,460 מ"מ לשנה.
תיירות
עונת ברחצה בגודאותה נמשכת מאמצע מאי לאוקטובר. במשך כל השנה משמשת כעיר מרפא. בעיירה נמצאים מלון, בתי-הארחה, בתי-הבראה, פנסיונים וקליניקות ספא. בתי המרפא מטפלים במחלות בדרכי נשימה, מחזור הדם ומטבוליזם, כאשר הם מציעים בעיקר אוויר צח, שמש ואמבטיות ים. חוף הים מכוסה בחלוקי אבן וחול בחלק המזרחי.
היסטוריה
גודאותה הייתה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה באיכרים ודייגים אולם כיום נותרו ממנה רק שרידים. העיירה של היום נוסדה במהאה ה-19. בשנת 1926 הוכרזה גודאותה כיישוב עירוני והיא משמשת מאז כמקום נופש.
בסביבות המאה השמינית והתשיעית נבנתה קתדרלת העלייה שלמים (של מרים). הקתדרלה עשירה בפרסקאות ורישומים מהמאה ה-14 וכוללת את קבר המעוטר של הנסיך האבחזי ספר-ביי משנת 1821. דרומית מזרחית לקתדרלה נמצאים חורבות ארמון נסיך אחבזי מהמאה ה-16. בשנת 1864 שימשה גודאותה כמרכז המנהלי של אוקרוג סוחומי округ). בשנת 1866 נהרסה העיירה לאחר מרד איכרים.
בסיס צבאי
בשנת 1991, השנה האחרונה של המלחמה הקרה, נחנך בגדאותה בסיס-הטיסה, המשמר העצמאי של הרגימנט המוטס ה-345 של חיל האוויר הסובייטי לחטיבת מטוסי סוחוי 27. לאחר ייסוד גאורגיה ב-9 באפריל של אותה שנה הפך לקבוצת הכוחות הרוסית של עבר הקווקז (ГРВЗ), אחת מבסיסי החזית הצבאיים של הצבא האדום.
במהלך מלחמת אבחזיה, בשנים 1992–1993, הייתה גודאותה מרכז הבדלנים האבחזים שנלחמו כנגד כוחות צבא גאורגיה ומיליציות של גאורגים שהתגוררו באבחזיה. על פי הטענות שימש הבסיס הרוסי כבסיס אימונים והדרכה לבדלנים.
בשנת 1999, בוועידת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), שנערכה באיסטנבול, הצהירה רוסיה על כוונתה לסגור את הבסיסים הרוסיים בגאורגיה עד 2001 (בנוסף לבסיס זה היו בגאורגיה שני בסיסים נוספים בבתומי ובאחלכלכי). בשנת 2001 נסגר הבסיס באופן רשמי אולם המשיך לשמש כבסיס של כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה במסגרת החלטה של חבר המדינות. יחד עם זאת מהווה קיומו של הבסיס מקור למתיחות בין גאורגיה לרוסיה עקב החשש כי הבסיס עלול לשמש לתמיכה רוסית בבדלנים האבחזים.
FIRST
FIRST, ראשי תיבות של For Inspiration and Recognition of Science and Technology (בתרגום לעברית: למען השראה והכרה של מדע וטכנולוגיה), היא עמותה בינלאומית שהוקמה בשנת 1989 על ידי דין קיימן, ממציא הרכינוע (המוכר בתור Segway), מתוך מטרה להעניק השראה, לפתח את המוטיבציה והסקרנות ולעודד צעירים לעולם של ערכים, הנדסה, מדע וטכנולוגיה. FIRST מקיימת מדי שנה אלפי תחרויות שונות בתחום הטכנולוגיה לתלמידי בית ספר יסודי חטיבות ביניים ותיכונים במעל 110 מדינות ברחבי העולם, ביניהן גם בישראל. פעילות FIRST בישראל נתמת על ידי משרד החינוך ובשנת 2013 עבר להיות הפרויקט הקדם-אקדמי המרכזי של הטכניון (עד 2013, הטכניון תמך בארגון). יושב ראש הוועד המנהל של FIRST ישראל והמייסד שלה הוא אלוף אביהו בן-נון, לשעבר מפקד חיל האוויר. בישראל מתקיימות ארבע תוכניות:
FIRST Robotics Competition
בתחרות הרובוטיקה משתתפות קבוצות המורכבות מתלמידי תיכון מבתי ספר שונים. בארצות הברית מתקיימות מספר תחרויות אזוריות שהמנצחים בהן מעפילים לגמר.
בכל שנה ביום שבת הראשון של השבוע הראשון של חודש ינואר נחשף משחק שונה, ועל הקבוצות לבנות רובוט שמסוגל לבצע את המשימות הנדרשות במהלך המשחק.
לכל קבוצה ניתן פרק זמן של 6 וחצי שבועות כדי לבנות את הרובוט ולהכין אותו לתחרות על פי חוקי התחרות.
לכל קבוצה ניתנת ערכת כלים בסיסית, והיא מהווה את הבסיס לבנייתו של הרובוט. על כל קבוצה להתחלק למספר תת-קבוצות, העוסקות כל אחת בפן אחר בבנייתו של הרובוט, תכנותו, בניית אתר אינטרנט לקבוצה, וכן הלאה. על הרובוט, לבסוף, לבצע 3 משימות עיקריות, פעולה אוטונומית שנקבעת כחלק מהמשחק (ללא כל עזרת מגע אנושי) כגון קליעת סלים, משחק ידני (בו מפעילים את הרובוט חברי הקבוצה) ויכולת ביצוע משימת מבטחים, כגון עליה על רמפות והרמת רובוט אחר.
FIRST LEGO League Challenge
תוכנית ה-FIRST LEGO League Challenge מיועדת לילדים בגילאי 14-9. בתחרות משתתפות כ-20,000 קבוצות בכל העולם.במהלך העונה, כל קבוצה נדרשת לבנות ולתכנת רובוט באמצעות מערכות EV3, NXT RCX או Spike Prime מבית חברת לגו, ולכתוב פרויקט חקר. בתחרות עצמה, הקבוצות נשפטות לפי ארבעה קריטריונים: ביצועי הרובוט, עיצוב ותכנון הרובוט, פרויקט החקר וערכי ה-FLL. הקבוצות הזוכות בתחרויות האזוריות מעפילות לתחרות הארציות, והקבוצה הזוכה בתחרות הארצית נוסעת ל-FIRST Championship - הגמר העולמי של כל תחרויות FIRST. עונת הבנייה נמשכת כ-8 שבועות, מבעיטת הפתיחה ועד התחרויות האזוריות.
ביצועי הרובוט
בקטגוריית ביצועי הרובוט, על הקבוצות לבנות ולתכנת רובוט אשר יהיה מסוגל לבצע משימות שונות. ביום התחרות, על הרובוט לבצע את המשימות בזמן של 2:30 דקות. כאשר יינתן ניקוד לביצועי הרובוט בין 0 ל-857 נקודות (בעונת 2015), בהתאם למחוון ניקוד. המשימות משתנות משנה לשנה, וכל שנה בתחילת ספטמבר הן מפורסמות באתר FIRST העולמי. זירת הרובוט מורכבת ממפה - משטח עם קווים ושרטוטים עליו נוסע הרובוט, ודגמי משימה - דגמי לגו המונחים על המפה, ולפיהם ניתן הניקוד לביצועי הרובוט. בקצה המפה, מצוי ריבוע לבן בגודל 40X40 ס"מ הנקרא בסיס - מחוץ לבסיס אסור לקבוצות לגעת ברובוט בעת המקצה. הרובוט בנוי מערכת NXT או EV3 של לגו, והוא חייב להיות אוטונומי לחלוטין.
FIRST LEGO League Explore
תחרות המיועדת לילדים בגילאי 6-9. למעלה מ-16,000 ילדים, בלמעלה מ-1,500 קבוצות משתתפים מדי שנה בתחרות. הילדים, בלווית מדריך מבוגר, בונים מודל מלגו הכולל רכיב נע: גלגל, גומייה, מנוף, וכו'. כמו כן הם יציגו בתחרות פוסטר המציג את חברי הקבוצה, ואת פתרונותיהם לנושא-בעיה עולמית מהסביבה היומיומית שלנו, המוגדר מדי שנה על ידי FIRST. בסיום העונה מתקיימים פסטיבלים, בהם הקבוצות מציגות את עבודתן וחוגגות את הישגיהן.
Bishop of Hexen
Bishop of Hexen (בעברית: בישוף אוף הקסן; תרגום חופשי: הבישוף של הקסן) היא להקת בלאק מטאל סימפוני ישראלית.
הלהקה הוקמה ב-1994 תחילת 1995 ברמת השרון. לאחר כמה שינויים בהרכב, הלהקה החלה לעבוד באופן אינטנסיבי יותר, ובדצמבר 1995 נכנסה לאולפן כדי להקליט את דמו הבכורה שלה: "Ancient Hymns of Legends & Lore", שיצא לאור ב-1996. תוך זמן קצר, כל 450 העותקים נמכרו לחלוטין. חברות תקליטים רבות רצו להחתים את הלהקה, ולבסוף חתמה בחברת התקליטים "HammerHeart Productions" על חוזה של אלבום אחד. ב-1996 נכנסה הלהקה להקליט שוב, הפעם את אלבומה הראשון, "Archives Of An Enchanted Philosophy", שיצא באפריל 1997. חברי הלהקה עמדו בפני תחילת שירותם הצבאי, ולכן עבודת ההקלטה והכתיבה עצמה היו אינטנסיביות ומהירות. האלבום נשען בעיקר על עבודת קלידים, כשלגיטרות תפקיד משני בלבד. האלבום הוא אלבום קונספט, כשהקונספט עצמו נתווה בידי חברי הלהקה. לאחר 7 שנים של שתיקה, הלהקה הוקמה מחדש, ביחד עם שני חבריה החדשים: לורד קודר בשירה, ואריאל E על הגיטרה. ביוני 2004 הקליטו דיסק פרומו; "Unveil the Curtain of Sanity" שהכיל 4 שירים חדשים. בתחילת שנת 2005 חתמה הלהקה עם הלייבל האוסטרי "CCP Records" על חוזה של 3 אלבומים, וחבר חדש הצטרף ללהקה בתור בסיסט: סילנפולטר. האלבום השני יצא ב-2006.
פולימיוזיטיס
פולימיוזיטיס היא מחלת שרירים אוטואימיונית.
במחלה זו נוצרת דלקת מסביב לשרירים בגוף. המערכת החיסונית של הגוף תורמת להתפתחות הדלקת, ולכן הטיפולים במחלה זו הם בדרך כלל באמצעות תרופות נוגדות למערכת החיסונית (methotrexate, azathioprine).
המחלה נדירה מאוד וקיימת לרוב אצל אנשים מבוגרים.
אוסימה
אוסימה (בפינית: Uudenmaan maakunta, בשוודית: landskapet Nyland) היא אזור בדרום פינלנד. אוסימה גובלת באזורים קימנלקסו, פּאייט-המה, קאנטה-המה ודרום-מערב פינלנד. האזור כולל את הבירה, הלסינקי, והוא המאוכלס ביותר בפינלנד, ובו 1,703,649 תושבים, כ-30 אחוזים מאוכלוסיית המדינה כולה.
היסטוריה
שם המקום, הן בפינית והן בשוודית, הוא "ארץ חדשה".
ההתיישבות השוודית באוסימה החלה לאחר מסע הצלב השני לפינלנד ב.
סמל האזור
הסמל כולל סירה זהובה, המסמלת את אזור החוף בו ממוקם האזור, ושני פסים גליים כסופים, המסמלים את הנהרות במקום. הסמל קיים מאז המאה ה-16.
נהרות
באזור זורמים נחלים רבים, בין היתר Byabäcken, Fiskarsinjoki, Gumbölenjärvenoja, Keravanjoki, Mätäjoki, Porvoonjoki, Rekolanoja ו-Vantaanjoki.
רשויות מקומיות
רשויות מקומיות באזור הלסינקי:
רשויות מקומיות באזור לוויסה:
רשויות מקומיות באזור פורבו:
האיגרת אל העברים
האיגרת אל העברים היא אחת מהאיגרות המהוות חלק מספרי הברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
מחבר האיגרת
זהות מחבר האיגרת אינה ידועה, ובניגוד לאיגרות פאולוס, שם המחבר אינו מצוין בפסוק הראשון של האיגרת. המסורת הנוצרית משייכת את כתיבת האיגרת לשליח פאולוס (שאול התרסי), וזאת מאחר שעל פי רמזים המצויים באיגרת, כותבה היה גבר (עברים י"א 32), חבר של טימותיוס - תלמידו של פאולוס (עברים י"ג 23), והיה ממוקם באיטליה (עברים י"ג 24).
יחד עם זאת סגנון האיגרת ואוצר המילה שלה שונה מיתר איגרות פאולוס. אוסביוס סבור כי האיגרת נכתבה במקורה בעברית והייתה ממוענת לקהל יהודי דובר עברית. לפי אוסביוס, האיגרת תורגמה ליוונית על ידי לוקאס - ומביא כראיה את העובדה שלוקאס רשם את נאומו של פאולוס באנטיוכיה (מעשי השליחים י"ג 13 - 52) הדומה לאיגרת אל העברים.
כבר בעת העתיקה הועלו ספקות בדבר היות פאולוס מחבר האיגרת - הן מכוח העובדה ששמו של פאולוס לא מצוין בראשיתה, והן בשל השוני בין הדוקטרינות התאולוגיות המצויות באיגרת ליתר איגרות פאולוס. גם מבחינת אוצר מילים וביטויים שונה איגרת זו מיתר איגרות פאולוס - עובדה שמציין כבר קלמנס מאלכסנדריה בשנת 210.
במהלך המאה הרביעית החליטה הכנסייה הקתולית לראות באיגרת זו את האיגרת ה-14 של פאולוס. הירונימוס ואוגוסטינוס קבעו כי פאולוס הוא כותב האיגרת והפעילו השפעתם בכנסייה כדי להביא לאישור קביעה זו - שנותרה על כנה עד הרפורמציה. יצוין כי בכמה גרסאות שהודפסו של תנ"ך המלך ג'יימס משויכת האיגרת לטימותיוס.
מרטין לותר הציע את אפולוס מאלכסנדריה, אשר נודע בהשכלתו (מעשי השליחים י"ח 24) ככותב האיגרת.
חוקרים מודרניים ובהם אדולף פון הרנאק סברו כי ייתכן שפריסקילה הייתה כותבת האיגרת - אולם אחרים טוענים כי האיגרת נכתבה על ידי גבר (בהתבסס על פסוק י"א 32).
קהל היעד
קהל היעד של איגרת זו היה ציבור מסוים במצב מאוד מסוים - המדובר ככל הנראה בקהל יעד של יהודים מאחר שברור כי קהל היעד הכיר את תרגום השבעים של התנ"ך (כשם שכותב האיגרת הכיר תרגום זה והתייחס אליו). פירוט החטאים בפרק י"ג מעיד על כך שמדובר על תושביה של עיר, ולא תושבים של אזור כפרי; ע"פ האמור בפרק י 32 - 34, מדובר באנשים שסבלו רדיפות בשל דתם בעבר וכי הם צפויים לעבור רדיפות בעתיד (פרק י 25), ולכן, מחשש הרדיפות המאזינים מוכנים "לחזור לאמונתם הקודמת". מעובדות אלה עולה כי מדובר ביהודים שהתנצרו, והיו צפויים לעבור רדיפות על ידי השלטונות הרומיים או על ידי בעלי סמכות יהודים אשר ניסו להשיבם אל היהדות הנורמטיבית ביהודה של אותם ימים.
לאור האמור בפרק י"ג לפיו "איטליה מברכת את הקורא" ניתן להסיק כי הקוראים או כותב האיגרת נמצאו באיטליה.
לאור מאפיינים אלה סבורים מרבית החוקרים המסורתיים כי קהל היעד היה יהודים שהתנצרו. חוקרים מודרניים סבורים כי מדובר למעשה בוויכוח פנים כנסייתי בין דעות שגרסו שלפני שגוי מתנצר היה עליו לקבל עול מצוות יחד עם תורתו של ישו, לבין אלה שגרסו שאין צורך "לעבור דרך היהדות" ובין אלה גישת האנטינומיאניזם - הגורסת שהנוצרים החדשים צריכים לשלול לחלוטין את האמונה היהודית. האיגרת גורסת שהמתנצרים לא צריכים לקבל על עצמם את חוקי היהדות.
כמו כן, מובע בה בבהירות ובנחרצות הרעיון לפיו דמו של ישו הוא תחליף נצחי לעבודת הקרבנות בבית המקדש, שלא היו אלא הכנה ושלב נחות בדרך אליו: "כִּי הַתּוֹרָה בִּהְיוֹת בָּה צֵל הַטֹּבוֹת הָעֲתִידוֹת וְלֹא מַרְאֵה עֶצֶם הַדְּבָרִים אֵין בִּיכָלְתָּהּ לְעוֹלָם לְהַשְׁלִים אֶת־הַקְּרֵבִים בַּקָּרְבָּנוֹת הָהֵם... וְהוּא אַחֲרֵי הַקְרִיבוֹ זֶבַח אֶחָד עַל־הַחֲטָאִים יָשַׁב לִימִין הָאֱלֹהִים לָנֶצַח". תמה זו היא יסוד מרכזי בנצרות.
תאריך כתיבת האיגרת
אף שזהות כותב האיגרת לא ידועה, מרבית החוקרים מסכימים בדבר מועד כתיבתה - שנת 95 לספירה לערך, זמן קצר לאחר שאיגרות פאולוס נפוצו בקרב הקהילות הנוצריות.
הרולד אטרידג' סבור שלא ניתן לקבוע תאריך מדויק, והוא מתארך את האיגרת לבין 60–100 לספירה.
מטרת כתיבת האיגרת
מרבית החוקרים כיום סבורים כי האיגרת נכתבה על מנת למנוע עזיבה של הנוצרים החדשים את הדת שקיבלו על עצמם, בין אם מדובר בחזרה לפגניזם או בהתיהדות מליאה (בין אם מדובר בגויים שהתנצרו ובין אם מדובר בחזרה ליהדות).
מבנה האיגרת
האיגרת חורגת מהסטנדרטים של האיגרות מהתקופה ההלניסטית, הן בשל אופייה הספרותי והן בשל העדר המבנה הסטנדרטי (העדר פסקת פתיחה בה מצוין שם המחבר). החוקרים סבורים כי האיגרת הייתה במקורה דרשה שנישאה בעל פה והועלתה על הכתב על ידי אחד משומעיה.
ספורטס אילוסטרייטד
ספורטס אילוסטרייטד (באנגלית: Sports Illustrated) הוא שבועון הספורט הנפוץ ביותר בארצות הברית, והוא מתפרסם פעמיים מדי שבוע. השבועון מופץ החל משנת 1954, והיה שייך לענקית התקשורת טיים וורנר. העיתון מסקר אירועי ספורט וספורטאים ברחבי העולם, ובליגות אמריקאיות בפרט: פוטבול, בייסבול, הוקי קרח, כדורסל, פוטבול מכללות, כדורסל מכללות, נאסקאר, גולף, איגרוף, רכיבה על סוסים, כדורגל, וטניס.
עיקר תפוצתו של השבועון היא באמצעות מנויים: לשבועון יש כ-3,065,000 מנויים, בעוד שבדוכנים נמכרים רק כ-85,000 עותקים.
שיווי משקל מכני
שיווי משקל מכני הוא מצב של מערכת שבו שקול הכוחות ושקול המומנטים בכל נקודה במערכת שווים לאפס.
ספורטס אילוסטרייטד
ספורטס אילוסטרייטד גם מפיץ שבועון לדור הצעיר בשם ספורטס אילוסטרייטד לילדים שתפוצתו מיליון עותקים בשבוע.
שיווי משקל מכני
הגדרה נוספת במונחים של חשבון אינפיניטסימלי היא מצב שבו המערכת נמצאת בנקודת קיצון שבה הנגזרת הראשונה של האנרגיה היא אפס.
ספורטס אילוסטרייטד
ספורטאי השנה
מאז 1954, מעניק המגזין את תואר "ספורטאי השנה" לספורטאי או לקבוצה שהישגיהם משקפים בצורה הטובה ביותר את רוח הספורט. שחקן הגולף טייגר וודס הוא הספורטאי היחיד שזכה בתואר פעמיים.
שיווי משקל מכני
במכניקה הקלאסית, חלקיק נמצא בשיווי משקל מכני אם כוח השקול על אותו חלקיק הוא אפס. בהרחבה, מערכת פיזיקלית המורכבת מחלקים רבים נמצאת בשיווי משקל מכני אם הכוח הנקי על כל אחד מחלקיה הבודדים הוא אפס. בנוסף להגדרת שיווי משקל מכני במונחים של כוח, ישנן הגדרות אלטרנטיביות רבות לשיווי משקל מכני שכולן שוות ערך מתמטית. במונחים של מומנטום, מערכת נמצאת בשיווי משקל אם המומנטום של חלקיה קבוע. מבחינת מהירות, המערכת נמצאת בשיווי משקל אם המהירות קבועה. בשיווי משקל מכני סיבובי התנע הזוויתי של העצם נשמר והמומנט הוא אפס. אם לחלקיק בשיווי משקל יש מהירות אפסית, החלקיק הזה נמצא בשיווי משקל סטטי. מכיוון שלכל החלקיקים בשיווי משקל יש מהירות קבועה, תמיד ניתן למצוא מסגרת ייחוס אינרציאלית בה החלקיק נייח ביחס למסגרת.
פליס
פליס (באנגלית: polar fleece; בישראל נהגה על פי רוב פליז) הוא בד המיוצר מסיבים סינתטיים ומשמש בעיקר לתפירת ביגוד ספורט ומעילים קלים. בדי פליס עשויים מפוליאסטר, ומחומר פלסטי ממוחזר, בין היתר מבקבוקי שתייה.
שיווי משקל מכני
יציבות
אחד המאפיינים של שיווי המשקל הוא היציבות שלו:
ספורטס אילוסטרייטד
גיליון בגדי הים
גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, היוצא לאור מדי שנה מאז 1964, הוא המפורסם ביותר, וממנו נמכרים בדוכנים למעלה ממיליון עותקים. הגיליון מלווה באירוע תקשורתי, תוכנית טלוויזיה, וידאו ולוחות שנה.
שיווי משקל מכני
יציבות
שיווי משקל מכני אינו מעיד בהכרח על סטטיות או היעדר תנועה. גוף קשיח השרוי בשיווי משקל אינו מצוי תחת תאוצה קווית או רדיאלית, אך ייתכן שיתמיד בתנועה קודמת כגון מהירות קווית או מהירות זוויתית קבועה שהוקנתה לו בטרם היה בשיווי משקל. שיווי משקל סטטי הוא מקרה פרטי של שיווי משקל מכני המתקיים בגופים סטטיים. נאמר שמתקיים שיווי משקל סטטי כאשר מערכת כוחות המופעלת על גוף אינה מייצרת תנועה.
השפעת מרכז הכובד על שיווי משקל והיציבות
לצורך איזונו של גוף ניתן להתייחס אל משקלו כאילו הוא מרוכז במרכז הכובד שלו.
אפשר להגיד שגופים ישאפו להימצא במצב אנרגטי נמוך יותר (מינימום אנרגיה)-אם למשל לגוף עומד יש מצב אחד שבו הוא עומד ומרכז הכובד שלו מוצב גבוה יותר (אנרגיה פוטנציאלית גבוהה יותר) ומצב אחר שבו הגוף נפל על צידו ומרכז הכובד שלו מוצב נמוך יותר, הגוף צפוי לעבור למצב האנרגטי הנמוך יותר. ככל שיישמרו תנאים מסוימים, קטן הסיכוי שזה יקרה.
גוף המוצב על מישור מסוגל לעמוד בשווי משקל ולא ליפול רק כאשר אנך היוצא ממרכז הכובד שלו אל הקרקע עובר דרך הבסיס שלו. כאשר האנך ימצא מחוץ לבסיס, הגוף יאבד יציבות וייפול. זאת הסיבה שמגדלים נטויים, כגון מגדל פיזה, לא מתמוטטים למרות זווית ההטיה שלהם (כיוון שהאנך עדיין לא יצא מחוץ לבסיס).
ניתן להרחיב זאת למקרה נוסף-גוף ישמור על שיווי משקל יציב רק אם מרכז הכובד שלו יהיה מעל לבסיס (כאשר מדובר בגוף המוצב על מישור) או מתחת לנקודת התליה (כאשר מדובר בגוף תלוי).אי אפשר להעמיד ריבוע, למשל, על אחד מקודקודיו. לעומת זאת אין כל קושי לתלות את הריבוע בנקודת הקודקוד, כי במצב זה מרכז הכובד שלו נמצא מתחת לנקודת המשען (נקודת התליה). גם במצב של תלייה הגוף ישאף להימצא במצב אנרגטי נמוך יותר-אם נתלה מסגרת מלבנית רחבה מעל מסמר ונמקם את אמצע הצלע על המסמר, היא תישאר יציבה אך בשיווי משקל רופף: ככל שנזיז את המסגרת הצידה ואמצע הצלע תתרחק מהמסמר, המסגרת "תשאף" להימצא במצב שהיא תלויה מהפינה-כוח הכובד ייצור מומנט שיסובב את המסגרת והמסגרת תחליק על המסמר, מרכז הכובד שלה ירד והיא תהיה במצב אנרגטי נמוך יותר.
דוגמה נוספת לגוף הנשען על מישור היא אדם העומד על רגליו. הוא יהיה מסוגל לעמוד בשיווי משקל כל עוד הקו האנכי היוצא ממרכז הכובד עובר בתוך שטח המשען שלו (הבסיס). שטח משענו נחשב השטח של כפות רגליו והשטח ביניהן. יציבותו של גוף העומד על מישור גדלה עם גדילת שטח משענו. זאת הסיבה שקשה לעמוד על רגל אחת ועוד יותר קשה ללכת על חבל דק: הבסיס/שטח המשען צר מאוד ואנך היוצא ממרכז הכובד עלול בקלות לצאת מעבר לגבולות הבסיס.
את מידת יציבותו של גוף הנשען על מישור קובע גם הגובה של מרכז הכובד-ככל שמרכז הכובד ירד, הגוף יהיה יותר יציב. אחת הדוגמאות המוכרות לגוף כזה היא "נחום תקום" שבו מרכז הכובד נמצא בקרקעית הצעצוע. גם בגופים נעים כגון כלי רכב וכלי שיט משתדלים לרכז משקל בקרקעית הכלי כדי לשפר את היציבות (למשל, התנגדות לכוח צנטריפוגלי כדי למנוע התהפכות בסיבוב).
קישורים חיצוניים
- צורה תלת־ממדית עם שני מצבי שיווי משקל בלבד
פליס
האריג רך למגע, בעל מראה פרוותי, קל משקל, ומתייבש בקלות ומבודד גם כשהוא רטוב. בכך הוא מתאים למטיילים או חיילים בתנאי קור, מכיוון שהוא מבטיח את שמירת חום הגוף בעת מאמץ. האריג משמש לייצור שמיכות, מעילי חורף קלים, ביגוד ספורט חורפי קל, תיקים ועוד.
ישנה מחלוקת לגבי המצאת הפליס וההיסטוריה של פיתוחו, אך הוא החל להיות משווק בצורה מסחרית בשנות ה-80. בסוף שנות ה-90 החלו מעילים ושמיכות מחומר זה לחדור לאופנה בישראל, בעקבות הצלחתם בעולם.
יצרנים
יצרן הפליס הגדול ביותר בשוק העולמי הוא חברת מאלדן-מילס האמריקאית, (Malden-Mills Industries Inc. USA) המשווקת את מוצריה משנת 1979 תחת המותג "פולארטק" (Polartec).יצרן גדול נוסף הוא פונטטורטו (Pontetorto) מאיטליה המשווקת תחת המותג "טקנופייל" (Tecnopile).
ספורטס אילוסטרייטד
ייצוג נשים
מחקר שנערך בשנת 2018 בחן את ייצוג הספורטאיות האולימפיות בשער המגזין לאורך 60 שנים בגיליונות קיץ סמוך או בעת קיומה של האולימפיאדה. מתוך המחקר עלה שספורטאים זכו לייצוג רב יותר מספורטאיות. עם זאת, נרשמה עליה בכמות ההופעות של ספורטאיות במגזין לאורך השנים. נוסף על כך, נבחן גם אופי הייצוג ונמצא שבעוד שגברים מוצגים לעיתים קרובות בתמונות שמתייחסות לפעילות הספורטיבית שלהם, בהבעת פנים רצינית או תוך כדי תנועה, נשים מוצגות מחייכות למצלמה, בתנוחות שלא רלוונטיות לספורט בו הן עוסקות. כותבי המחקר זיהו את החיוך למצלמה ואת מידת הרלוונטיות של התמונה לפעילות הספורטיבית של הספורטאי.ת כאינדיקטורים להחפצה.
טיפוס (תעופה)
בתעופה, טיפוס או נסיקה הוא שלב שבו כלי טיס נוסק מעלה. כמו כן, זהו השלב הלוגי שבא מיד לאחר ההמראה וקודם לשיוט. את הטיפוס נעשה בהדרגה עד שכלי הטיס מגיע לרום טיסה מוסכם מראש.
ביצוע טיפוס
המטוס עושה שימוש בדחף הגובר על כוח הגרר המופעל עליו ומשיג עילוי. בנוסף הטייס עשוי להרים את אף המטוס ועל ידי כך לשנות את הכיוון בו פועל הדחף ועל ידי כך ליצור רכיב אנכי המושך את המטוס כלפי מעלה ומתווסף לעילוי הקיים.
המטוס יפסיק לעלות ברגע שכוח מנועיו לא יוכל להתגבר על הכוחות המתנגדים לו, כלומר המטוס יגיע לסייג הרום שלו. לחלופין, הטיפוס ייפסק כאשר הטייס ינמיך את עוצמת המנועים בכוונה תחילה ויאזן את אף המטוס למטרת שמירה על גובה אחיד וכניסה למצב שיוט.
שלב הטיפוס
כאמור, הטיפוס מתבצע מיד לאחר המראת המטוס והוא קודם לשלב השיוט. המטוס נוסק עד לגובה ידוע מראש אותו קובע הטייס בהתאם להנחיות שניתנו לו ממגדל הפיקוח. בטיסות ארוכות, טיסות מסחריות בעיקר, המטוס מטפס, נכנס למצב שיוט וחוזר חלילה. ככל שהדלק במטוס אוזל כך המטוס קל יותר וניתן לטפס עימו לרום גבוה יותר.
ניתן גם להשיג טיפוס מבלי להיעזר במנועים. דבר זה קורה באזורים בהם ישנה פעילות עזה של רוחות וזרמי אוויר עולים, אך רוב המטוסים אינם מותאמים לטיפוס פסיבי. כניסה לאזור זה כרוכה בסכנה ולרוב רק דאונים מטפסים באופן פסיבי.
השלב ההפוך לטיפוס הוא הנמכה, שלב בו מורידים את גובה המטוס בהדרגה.
מהירויות טיפוס
בתלות בסוג כלי הטיס ותנאי הטיסה או השדה ממנו ממריאים ישנן מספר סוגי מהירויות טיפוס אופייניות בכוח מנוע מלא, כאשר השליטה על מהירות האוויר עצמה מושגת על ידי זווית האף (עלרוד) של המטוס, ככל שהזווית גבוהה יותר המהירות קטנה.
מהירות זאת אופיינית למטוסים מרובי מנועים ומושגת ניתוק מהקרקע מהר ככל הניתן, תפקידה הוא להבטיח טיסה בטוחה במקרה ויש כשל באחד המנועים. המהירות מחושבת לכך שברגע שיש כשל המטוס יוכל לטפס, לבצע הקפה ולנחות בבטחה בכוח של המנועים הנותרים.
מהירות זווית טיפוס מרבית (Vx):