cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיל ויזר
קריירה
בשנים 2006–2010 כיהן כמנכ"ל חברת המערכות והתוכנה אורסוס ויזם את מכירתה לחברת NICE ב-2010.
פעילות ציבורית
1987 - יו"ר הכינוס השנתי ה-22 של איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה (איל"א) שהוקדש לתרומת המיחשוב לצמיחה כלכלית.
1990-1993 – יו"ר פורום החברות הרב-לאומיות של המרכז הישראלי לניהול (המי"ל).
1994-2006 - יו"ר הוועד הפועל (המנהל) של אוניברסיטת חיפה.
2002-2004 - חבר דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כמו כן כיהן ויזר כדירקטור בחברת פאנדטק וכיו"ר החברה הבת של פאנדטק BBP וכן כדירקטור בחברות קליקסופטוור, טסקום, רג'יסופט, אופטיבייס ועוד. ב-2011 התמנה ליו"ר BGN Technologies, חברת הטכנולוגיות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2016 התמנה לראש עמותת ידידי מד"א בישראל. במסגרת תפקידו זה יזם את הקמת MDANet Technology ומשמש כיו"ר הדירקטוריון.
סוזן ב. אנתוני
סוזן בראונל אנתוני (באנגלית: Susan Brownell Anthony, 15 בפברואר 1820 - 13 במרץ 1906) הייתה סופרז'יסטית, פעילה חברתית אמריקאית ופמיניסטית, שמילאה תפקיד מרכזי בתנועה למען זכות ההצבעה לנשים. אנתוני נולדה למשפחה קווייקרית שהייתה מחויבת לשוויון חברתי בכלל ולביטול העבדות בפרט. כבר בגיל 17 הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות ובשנת 1856, היא הפכה לנציגת האגודה אמריקאית לביטול העבדות (American Anti-Slavery Society) במדינת ניו יורק.
בשנת 1851, היא פגשה את אליזבת קיידי סטנטון, שהפכה לחברתה ושותפתה להובלת מאבקים חברתיים, בעיקר למען זכויות נשים וביטול העבדות. במהלך השנים הן הקימו איגודים וארגונים שונים לקידום נושאים אלו. בשנת 1852, לאחר שלא אפשרו לאנתוני לנאום בכינוס של פעילים בעד חוק היובש בגלל היותה אישה, הן הקימו ארגון נשים שפעל בתחום זה. בשנת 1863, הן הקימו את ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד (Women's Loyal National League). הליגה הובילה את מבצע איסוף החתימות הגדול ביותר שהיה באותה תקופה. 400,000 חתימות נאספו בקריאה לביטול העבדות. בשנת 1866, הן יזמו הקמת האגודה האמריקאית לשוויון זכויות (American Equal Rights Association), אשר נאבקה למען שוויון זכויות הן לנשים והן לאפרו-אמריקאים. בשנת 1868, אנתוני וסטנטון החלו להוציא לאור עיתון בנושא זכויות נשים בשם "המהפכה". החל מ-1869, פעלה אנתוני במספר ארגונים וקבוצות למען זכות הבחירה לנשים.
בשנת 1876, אנתוני וסטנטון החלו לעבוד עם מטילדה ג'וסלין גייג' על תיעוד ההיסטוריה של התנועה למען זכות ההצבעה לנשים. כתב היד גדל לשישה כרכים.
אנתוני נסעה ברחבי ארצות הברית לקדם את נושא זכות ההצבעה לנשים. היא נאמה בין 75 ל-100 נאומים בשנה, ולקחה חלק בפעילות הסברה ושתדלנות במדינות שונות בארצות הברית. מעבר לפעילותה בארצות הברית, היא פעלה גם בזירה הבינלאומית למען זכויות נשים, כשהיא ממלאת תפקיד מפתח בכינון מועצת נשים בינלאומית, אשר עדיין פעילה.
כשהחלה פעילותה הציבורית למען זכויות נשים, הייתה אנתוני מושא ללעג, ונטען כנגדה שהיא מנסה להרוס את מוסד הנישואים.
אנתוני נפטרה ברוצ'סטר שבניו יורק, בבית משפחתה ברחוב מדיסון. ב-1920, 14 שנים לאחר מותה, אושר בארצות הברית התיקון ה-19 לחוקה אשר העניק זכות בחירה לנשים בארצות הברית. סוזן בראונל אנתוני הפכה לאישה הראשונה שדמותה הופיעה על מטבעות בארצות הברית. דיוקנה הופיע על מטבע בסכום של דולר ב-1979.
תחילת העשייה החברתית
אנתוני החלה את הקריירה שלה כפעילה לשינוי חברתי באופן מלא אנרגיה ונחישות. היא למדה בכוחות עצמה את הסוגיות החברתיות אותן ביקשה לקדם, ומצאה עניין ברעיונות רדיקליים של אנשים כמו ויליאם לויד גאריסון, ג'ורג תומפסון ואליזבת קיידי סטנטון. היא בחרה להתלבש בשמלת Bloomer נפוחה באורך הברך (שתחתיה נלבשו מכנסים), שהייתה נוחה יותר מהשמלות הכבדות המסורתיות אשר נגררו על הקרקע, אך לאחר שנה הפסיקה ממנהגה זה כי גילתה שהדבר נתן למתנגדיה ההזדמנות להתמקד בלבוש שלה ולא ברעיונותיה.
השותפות עם אליזבת קיידי סטנטון בתנועה לזכויות האשה
פעילותה של אנתוני בתנועה למען זכויות נשים החלה בזמן שהתנועה כבר צברה תאוצה מסוימת. ב-1851 הוצגה אנתוני לאליזבת קיידי סטנטון, שהייתה כבר פעילה למען זכויות נשים ואחת ממארגנות ועידת סנקה פולס, הכינוס הראשון שעסק בזכויות נשים שנערך בשנת 1848. כבר במפגש זה אנתוני התוודעה למחלוקת בין הקבוצות השונות הפועלות למען זכות הצבעה לנשים. אנתוני וסטנטון הפכו במהרה לחברות קרובות ועמיתות לעבודה. לאחר כינוס אמנת סנקה פולס, התקיימו כינוסים תקופתיים. בשנת 1852, אנתוני השתתפה, לראשונה, בכינוס שהתקיים בסירקיוז, ניו יורק, שם היא שימשה כאחת ממזכירות האירוע.
אחד המכשולים העיקריים עמם נשים התמודדו היה נגישות לכסף. לנשים מעטות באותה תקופה היה מקור הכנסה עצמאי וגם אלו שעבדו או היו בעלות הון נדרשו על פי חוק להעביר את שכרן לבעליהן. ב-1848 נחקק חוק במדינת ניו יורק, המכיר במספר זכויות של נשים נשואות, גם בזכות מאמצים של התנועה לזכויות האישה. אך החוק היה מוגבל. אנתוני בשיתוף פעולה עם כהן הדת האוניברסליזם האוניטריאני, ויליאם הנרי צ'אנינג, השיקו מסע הרצאות והחתמת עצומה לשיפור זכויות הקניין לנשים. אנתוני נסעה בכל מדינת ניו יורק בסוס ועגלה גם בחורף המושלג. כשאנתוני הציגה את העצומה החתומה בוועדת המשפט של סאנט מדינת ניו יורק, היא התקבלה בזלזול ובוז. הפעילות הציבורית השיגה את יעדה כשב-1860 נחקק חוק שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש, להתקשר באופן עצמאי בחוזים והאפוטרופסות על הילידים הפכה למשותפת.
כאשר הן נפגשו, אנתוני הייתה בת 31 וסטנטון בת 36. סטנטון הייתה מרותקת לביתה בהיותה נשואה ואם לשבעה ילדים ואילו אנתוני הייתה רווקה החופשייה לנוע בדרכים. אנתוני סייעה לסטנטון ושמרה על ילדיה בעוד סטנטון עסקה בכתיבה.
באחת מהביוגרפיות על אנתוני נכתב שבשנים הראשונות של החברות שלהן "סוזן הפכה לאחת מבני המשפחה והייתה כמעט אם שנייה לילדיה של גברת סטנטון" על פי הביוגרפיה של סטנטון, בשנים הראשונות סיפקה סטנטון את הרעיונות, הרטוריקה, והאסטרטגיה ואילו אנתוני נשאה את הנאומים, הפיצה עצומות ושכרה אולמות. בעלה של סטנטון אמר: "סוזן בחשה את הפודינג, אליזבת עוררה את סוזן, ולאחר מכן סוזן עוררה את העולם".
סטנטון עצמה אמרה: "אני חישלתי את הרעמים, היא ירתה אותם." לדברי אן ד. גורדון, פרופסור להיסטוריה של הנשים, בשנת 1854 "אנתוני וסטנטון שיכללו את שיתוף הפעולה ביניהן באופן שהפך את התנועה בניו-יורק למתוחכמת ביותר בארצן."
התנועה לריסון צריכת אלכוהול ומאבק דיבור נשים בפומבי
נושא נוסף שהיה על סדר יומה של אנתוני היה המאבק לריסון צריכת משקאות אלכוהוליים (Temperance). המאבק בצריכת אלכוהול נגע לזכויות נשים שבאותה התקופה מאחר שהחוק, נתן לגבר שליטה מוחלטת במשפחה ובממון. אפשרויות הסעד ממערכת המשפט שהיו לאישה שבעלה היה אלכוהוליסט היו מעטות ביותר אפילו אם הבעל נטש את המשפחה, רושש אותה או התעלל באישה ובילדים. אם אישה הייתה מקבלת גט, הבעל היה יכול לקבל בקלות אפוטרופסות על הילדים.
בזמן שלימדה ב- Canajoharie, הצטרפה אנתוני לארגון the Daughters of Temperance ובשנת 1849 היא נשאה את הנאום הפומבי הראשון שלה באחת מפגישות הארגון. ב-1852 היא נבחרה כנציגה למפגש ארצי של הארגון, אבל יו"ר הארגון מנע ממנה לדבר, בטענה כי נציגות נשים נמצאות שם רק כדי לשמוע וללמוד. אנתוני ונשים אחרות שהיו שם עזבו מיד את המקום והודיעו על פגישה משלהן, וארגנו כנס משלהן. הכנס שאורגן בעיקר על ידי אנתוני התקיים ברוצ'סטר באפריל אותה שנה בהשתתפות כ-500 נשים, הקימו ארגון בשם Women's State Temperance Society, בו סטנטון נבחרה לנשיאה ואנתוני כנציגת המדינה.
אנתוני וחברותיה אספו חתימות 28,000 בדרישה למנוע מכירת אלכוהול במדינת ניו יורק. היא ארגנה שימועים לחוק בפני מחוקקים מהמדינה, אלו היו השימועים הראשונים במדינה זו שאורגנו אל ידי נשים. עם זאת בכנס של הארגון בשנה לאחר מכן חברות שמרניות תקפו את הקו של סטנטון שטען כי לאשה שיש לה בעל אלכוהוליסט יש זכות לדרוש גט. סטנטון הודחה מהנשיאות והיא ואנתוני פרשו מהארגון.
ב-1853, בעת הכינוס הבינלאומי למאבק במשקאות משכרים בניו יורק, דרשה אנתוני שייתנו לנשים זכות דיבור בכינוס. הדיון על הזכות של נשים לשאת דברים בפומבי נמשך שלושה ימים ולא הביא לתוצאות הרצויות. שנים לאחר מכן טענה אנתוני כי:
לאחר תקופה זו התמקדה אנתוני במאבק לביטול העבדות ובזכיות לנשים.
פעילות לביטול העבדות
ב-1856 אנתוני קיבלה על עצמה להיות הנציגה של האגודה אמריקאית לביטול העבדות בניו יורק. שמה של אנתוני יצא לפניה כמי שאינה חוששת להתמודד עם המתנגדים לתנועה לביטול העבודות. עם זאת, ערב מלחמת האזרחים האופוזיציה הייתה טורדנית מאוד והצליחה לבטל מפגשים רבים של התנועה והמשטרה נאלצה ללוות את אנתוני ודוברים אחרים למען ביטחונם.
בחזונה ראתה אנתוני חברה בה מתקיים שילוב בין-גזעי. רעיון השילוב היה רדיקלי בימים בהם התנהל המאבק לביטול העבדות, ובין התומכים לא הייתה הסכמה מה יהיה מקומם של האפרו-אמריקאים בחברה החדשה. בנאום מ-1861 קראה אנתוני: "בואו נפתח בפני האדם השחור את כל בתי הספר שלנו... נזמין אותו לחדרי המכונות במפעלים שלנו, לחנויות, למשרדים, לעסקים המשגשגים שלנו... תנו לשבת לידכם בכנסייה, לתפוס מקום טוב בתיאטרון... העניקו לו את כל הזכויות האזרחיות".
התנועה לשחרור האישה הייתה קטנה ונסמכה על התנועה לשחרור העבדות, במיוחד על האגודה האמריקאית לביטול העבדות בראשות ויליאם לויד גאריסון (William Lloyd Garrison). היא הסתמכה על המשאבים של האגודה לביטול העבדות במימון פעילות ובפרסום מאמרים בעיתוני התנועה.
במהלך הזמן, נוצר מתח בין מנהיגות תנועת הנשים ולבין מנהיגי התנועה לביטול העבדות. האחרונים חששו כי פעילות נמרצת למען נשים תפגע במערכה נגד עבדות. חילוקי דעות משמעותיים נתגלעו ב-1860 בין התנועות בנוגע לפעילות להקלה בחוקי הגירושין במדינת ניו יורק. הגברים בתנועה לביטול העבודות התנגדו בתוקף לקידום המהלך ופרסמו את התנגדותם בעיתון שלהם.
ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד
אנתוני וסטנטון ארגנו ב-1863 מסע לתיקון חוקת ארצות הברית לביטול העבדות. ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד הייתה ארגון הנשים הפוליטי הראשון בארצות הברית שפעל ברמה הלאומית. שמו של הארגון מרמז (השימוש במנוח לויאליסט - נאמן) כי הארגון תמך באיחוד ארצות הברית ובביטול העבדות. בקמפיין לשינוי החוקה נאספו 400,000 חתימות והוא היה הגדול ביותר בתקופתו. אין ספק שהעצומה השפיעה על התיקון ה-13 לחוקה שהוביל לסיום העבדות. אנתוני הייתה המארגנת הראשית של מאמץ זה, שכלל גיוס ותיאום בין כ-2,000 נשים שאספו חתימות. הליגה שילבה בין המאבק נגד העבדות והמאבק למען זכויות הנשים. בפעילותה היא הזכירה לציבור כי הכלי היחידי העומד ברשותן של נשים להשפיע על המרחב הציבורי הוא עצומות, משום שרק גברים הורשו להצביע. בליגה היו רשומות 5,000 חברות, שמתוכן צמחה מנהיגות חדשה לתנועת הנשים, למשל אנה אליזבת דיקסון (Anna Elizabeth Dickinson), שהייתה האישה הראשונה שנאמה לפני הקונגרס של ארצות הברית. הרשת הנרחבת של פעילות שלקחו חלק בפעילות הליגה, היו גם הבסיס לתנועת הרפורמה שפעלה לאחר מלחמת האזרחים גם בנושא זכות ההצבעה לנשים. לליגה היה מבנה מאורגן ברור וזאת בניגוד לתנועת הנשים שעד אז הייתה מאורגנת באופן רופף. הפעילות המוסדרת סייעה בהרחבת הפעילות עד מלחמת האזרחים.
האגודה האמריקאית לשוויון זכויות
כאשר נודע לאנתוני ולאחרות כי נוסח המוצע לתיקון חוקת ארצות הברית שיעניק זכויות אזרחיות לאפרו-אמריקאים, כולל את המילה זכר, הן התנגדו לו. אנתוני, שהייתה פעילה לביטול העבדות, התנגדה לניסיון לקדם את מתן הזכויות לגברים אפרו-אמריקאים תוך פגיעה בזכויותיהן של נשים. סטנטון העריכה שאם המילה זכר תכנס לחוקה "ייקח לנו לפחות מאה שנה להוציא אותה". בכינוס של תנועת הנשים ב-1866 הן ייסדו את האגודה האמריקאית לשוויון זכויות, שמטרתה הייתה לפעול למען זכויות שוות לכל האזרחים. באגודה היו חילוקי דעות בין שתי קבוצות בדבר דרך הפעולה להשגת זכויות לנשים ואפרו-אמריקאים: הראשונה, בהובלת לוסי סטון, הייתה נכונה שגברים אפרו-אמריקאים יקבלו זכויות ראשונים. גישה זו זכתה בתמיכת המפלגה הרפובליקנית והתנועה לביטול העבדות. ואילו הקבוצה השנייה, בהובלת אנתוני וסטנטון, טענה כי יש לפעול למען זכויות אפרו-אמריקאים ונשים ביחד. המתח בין הקבוצות החריף עד כי האגודה התפצלה לשני ארגונים במאי 1869, כאשר אנתוני וסטנטון יסדו את האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים.
פעילויות נוספות
אנתוני וסטנטון פעלו להפיץ את רעיון זכות הבחירה לנשים ולכל גם באמצעות הוצאה של העיתון השבועי "המהפכה" (The Revolution), שיצא לאור בניו יורק בין ינואר 1868 לפברואר 1972. העיתון קידם את הדיון הציבורי ומיצב את מעמדן של סטנטון ואנתוני כדמויות משמעויות בשיח הציבורי בנושא זכויות נשים בכלל וזכות הבחירה בפרט. סנסטון והכומר פרקר פילסברי (תומך במאבק לסיום העבודות ובזכויות נשים) היו אחראים על התוכן ואנתוני על הניהול העסקי.
The National Labor Union (NLU) היה ארגון הגג הראשון של איגודי העובדים בארצות הברית. הארגון ביקש לגייס לשורותיו עובדי חקלאות, אפרו-אמריקאים ונשים מתוך כוונה להקים מפלגה פוליטית עם בסיס רחב. אנתוני וסטנטון קדמו בברכה את היוזמה ואף לקחו חלק בהקמת איגוד נשים (עובדות), Working Women's Association ב-1868. הברית המשותפת לא החזיקה מעמד זמן רב כשאנתוני יצאה ביוזמה להכשיר נשים כצבעיות בעת שביתת הצבעים. היא הואשמה כשוברת שביתה.
הפיצול בתנועה לזכויות הנשים
במאי 1868, אחרי הכינוס של האגודה האמריקאית לשוויון זכויות, אנתוני, סטנטון ואחרות הקימו את האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (The National Woman Suffrage Association). מאוחר יותר באותה השנה, הקימו ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות ארגון נוסף בשם "האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association).
הגורם המידי לפילוג היה ההצעה לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שאסר על אפליה במתן זכות הצבעה על רקע גזעי. תומכי ההצעה טענו כי התיקון ישיג שתי מטרות; ראשית, זכות הצבעה שתינתן לשחורים תמוטט פוליטית את מרבית תומכי חוקי ג'ים קרואו ותמגר את מקרי הלינצ'ים בדרום (בעיה בוערת באותם זמנים). שנית, "הקול השחור" יאפשר לפוליטיקאים אשר תמכו במתן זכות הצבעה לנשים להיבחר, ואלו יחוקקו תיקון נוסף (שלימים נודע בתור התיקון ה-19 לחוקה).
אך באחד מהמלכים השנויים ביותר במחלוקות שלה, הביעה אנתוני התנגדות להצעה לתיקון ה-15 ואף הוסיפה; "אכרות את יד ימני לפני שאתמוך במתן זכות הצבעה לשחורים ולא לנשים". אנתוני וסטנטון סברו שמאבקן על זכויות אזרחיות שקול למאבק של האפרו-אמריקאים, אשר נאבקו לא רק למען זכויות אזרחיות, אלא למען זכויות אדם. הן האמינו כי שחרור האפרו-אמריקאים לא צריך לבוא על חשבון הדרת נשים ושהתיקון עלול לייצר "אריסטוקרטיה מגדרית" על ידי מתן סמכות חוקתית לרעיון שגברים עדיפים על פני נשים. התיקון ה-15 לחוקה כלל מתן זכות הצבעה לנשים אפרו-אמריקאיות, אך בפועל מדינות רבות בארצות הברית הערימו קשיים ולא אפשרו לנשים שחורות להצביע.
מעבר למחלוקת העקרונית, הארגונים פעלו בדרכים שונות וקידמו נושאים שונים למען נשים. גם אחרי שהתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית עבר ב-1870, היריבות בין שני הארגונים נותרה והמיזוג המתבקש התרחש רק ב-1890. הארגון החדש נקרא "האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות ההצבעה לנשים". סטנטון הייתה הנשיאה הראשונה וכשפרשה ב-1892, מונתה אנתוני כנשיאה.
האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים
האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (National American Woman Suffrage Association) מיקדה את פעילותה ברמה הכלל ארצית. זו הייתה הפעם הראשונה שהפעילות למען זכות הבחירה לנשים התרחשה בכול מדינות ארצות הברית. זו הייתה זירת פעילות חדשה לאנתוני והיא הקדישה את כל זמנה לארגון החדש. אנתוני וסטנטון יצאו, כל אחת בנפרד, לסבבי הרצאות. ההרצאות שלהן גייסו נשים חדשות לתנועה הלאומית וחזקו את הארגונים המקומיים (ברמת המדינה) שפעלו למען זכות הצבעה לנשים.
הזדמנות מיוחדת התעוררה בשנת 1876, בשעה שארצות הברית חגגה 100 שנה לעצמאותה. האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (NWSA) ביקשה להציג את הצהרת זכויות לנשים בטקס רשמי בפילדלפיה, אך נענתה בשלילה. במהלך הטקס, חמש נשים, בראשות אנתוני, הלכו אל בימת הנואמים ומסרו את ההצהרה לפקיד שניהל את סדר הדוברים וחלקו עותקים לקהל. אנתוני הבחינה בבימת תזמורת פנויה מחוץ לאולם, וקראה משם את הצהרת זכויות הנשים בפני קהל רב. היא הזמינה את הקהל לכנס NWSA בכנסייה הסמוכה, שם המתינו להן לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
הפעילות הנמרצת של מגזרים שונים של התנועה למען זכות בחירה לנשים החלו לייצר תוצאות ברורות בשטח. נשים זכו בזכות ההצבעה בוויומינג ב-1869 וביוטה בשנת 1870. הרצאותיה של אנתוני בוושינגטון ובארבע מדינות נוספות הובילו להזמנות לשאת דברים בפני חברי קונגרס מקומיים. קבוצות לחץ מקומיות וכלל ארציות החלו לתמוך בסופרג'יסטיות. מחויבותה של אנתוני לתנועה, אורח חייה הספרטני והעובדה שהיא לא התעשרה מפעילותה הציבורית, הפכו אותה למגייסת כספים יעילה ביותר. כמו כן היא זכתה להערכה של רבים גם מקרב אלו שלא הסכימו עם מטרותיה.
כדי להבטיח המשכיות במנהיגות התנועה, הכשירה אנתוני קבוצת פעילות צעירות שנודעו בכינוי "אחייניות", שהחלו לקחת על עצמן תפקידי מנהיגות באגודה. שתיים מהן, קארי צ'פמן קאט ואנה הווארד שו, כיהנו כנשיאות NAWSA אחרי שאנתוני פרשה.
ארצות הברית נגד סוזן ב. אנתוני
בכנס האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים ב-1871, הוחלט לעורר את המודעות לזכות ההצבעה לנשים באמצעות פעילות אקטיבית. האגודה עודדה נשים לנסות להצביע, ולאחר שיסורבו, להגיש תביעות בבתי משפט פדרליים בדרישה שתוכר זכותן להצביע. הבסיס החוקי להגשת התביעה היה התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שאומץ כמה שנים לפני כן, ב-1868. אחד הסעיפים בתיקון אסר למנוע זכות הצבעה מאזרחים (גברים בלבד).
אנתוני וחמישים נשים נוספות ניסו לממש את זכות הבחירה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872. 15 נשים שכנעו את הפקידים בקלפיות לאפשר להן להצביע ואילו לאחרות לא התאפשר להצביע. כשאנתוני ביקשה לבחור, בקשתה הפכה לסוגיה לאומית. היא נעצרה ב-18 בנובמבר 1872 על ידי סגן מרשל בהאשמה להצבעה לא חוקית. 14 נשים נוספות נעצרו יחד איתה וכולן שוחררו עד למשפטה. המשפט של אנתוני החל ב-17 ביוני 1873 וסוקר ברמה הכלל ארצית. הניו יורק טיימס הדגיש כי הנאשמת היא אישה.
כללי המשפט המקובל של אותה תקופה מנעו מנאשמים פליליים להעיד בבתי משפט פדרליים. השופט וורד האנט סירב לאפשר אנתוני לדבר, עד שהפסיקה נמסרה. ביום השני של המשפט, לאחר ששני הצדדים הציגו את טיעוניהם, האנט הקריא את דעתו ולאחר מכן ביקש מהמושבעים לתת פסק דין בו הם קובעים כי אנתוני אשמה. ביום השלישי למשפט, נשאלה אנתוני האם היא מבקשת לשאת דברים:
.
השופט האנט גזר של אנתוני קנס בסך 100$. אנתוני הצהירה כי היא לא תשלם ולו דולר אחד על הפסיקה הבלתי הוגנת שקיבלה. אם השופט האנט היה מורה לכלוא את אנתוני עד לתשלום הקנס, היא הייתה פונה לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון לא אישר אחרי 1875 לנשים לתבוע את זכות ההצבעה שלהן דרך בית המשפט.
תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים
אנתוני וסטנטון יזמו פרויקט לכתיבת ההיסטוריה של התנועה למתן זכות ההצבעה לנשים בשנת 1876 - תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים (History of Woman Suffrage). אנתוני שמרה במשך שנים מכתבים, קטעי עיתונות, ומסמכים אחרים בעלי ערך היסטורי לתנועת הנשים. בשנת 1876, היא עברה להתגורר עם משפחתה של סטנטון בניו ג'רזי והביאה יחד עמה כמה ארגזים ותיבות של חומרים.
הכוונה המקורית הייתה להדפיס פרסום צנוע שייצא לאור במהירות, אולם הספר כולל בסופו של דבר שישה כרכים שנכתבו על פני תקופה של 41 שנה. שלושת הכרכים הראשונים, שמתארים את פעילות התנועה עד שנת 1885, יצאו לאור בין השנים 1881 ל-1886. הכרכים נכתבו ונערכו על ידי סטנטון, אנתוני ומטילדה ג'וסלין גייג'. אנתוני פרסמה את הכרך הרביעי, שמכסה את התקופה בין השנים 1883 ל-1900, בשנת 1902, לאחר מותה של סטנטון. הכרך יצא לאור בעזרתה של אידה הסטד הארפר (Ida Husted Harper). שני הכרכים האחרונים, הסוקרים את הפעילות עד לשנת 1920, הושלמו בשנת 1922 על ידי הארפר לאחר מותה של אנתוני.
ארגוני נשים בינלאומיים
סוזן ב אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון היו פעילות גם בארגונים בינלאומיים לקידום זכויות נשים. שלושת הארגונים המרכזיים בהן היו פעילות: מועצת נשים בינלאומית (ICW - International Council of Women) ,World's Congress of Representative Women וברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה (International Woman Suffrage Alliance).
מועצת נשים בינלאומית נוסדה ב-1888 במטרה לקדם זכויות אדם לנשים. כבר מתחילת דרכו, היה ה-ICW לארגון מוערך והנשיא קליבלנד ואשתו ערכו קבלת פנים בבית הלבן למייסדות שלו. הארגון עדיין פעיל ועובד בתיאום עם מוסדות האו"ם.
במסגרת התערוכה הקולומביאנית ב-1893, הוקם ביתן הנשים, כמעט ברגע האחרון. הקונגרס האמריקאי החליט כי התערוכה צריכה להציג גם את תפקידן של נשים בחברה. מחשש להתנגדות של גורמים שונים, ניהלה אנתוני מאחורי הקלעים את המגעים להקמת ביתן הנשים בתערוכה. במקביל, על כל צרה שלא תבוא, היא החתימה על עצומה בעד הביתן רעיות ובנות של שופטי בית המשפט העליון, חברי קונגרס ובעלי שררה אחרים.
מבנה גדול שנקרא בניין הנשים, נבנה כחלל תצוגה ומקום מפגש לנשים בתערוכה. אנתוני ונשים נוספות ארגנו במסגרת התערוכה כנס בן שבוע של ICW, בו השתתפו משלחות מ-27 מדינות. יותר מ-150,000 איש השתתפו במושבים שונים של הכנס, שעסקו בעיקר זכות הבחירה לנשים.
הברית הבינלאומית למען זכויות הנשים לבחור ולהיבחר הייתה יוזמה של אנתוני שהפכה למציאות על ידי קארי צ'פמן קאט כשכיהנה כנשיאה של האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים. הכינוס הראשון התקיים בברלין ב-1902. בהמשך הארגון שינה את שמו לברית הנשים הבינלאומית. הארגון עדיין פעיל ומסונף לאומות המאוחדות.
שנים מאוחרות ומורשת
לאחר שחייתה את רוב חייה במלונות או התארחה אצל חברים ומשפחה, הסכימה אנתוני, בגיל 71, לעבור לגור אצל אחותה מרי סטפורד אנתוני ברוצ'סטר, ניו יורק. האנרגיות שלה וכח הסיבולת שלה לעיתים התישו גם קולגות צעירות. בגיל 75, היא סיירה בפארק הלאומי יוסמיטי על גב פרד.
אנתוני נשארה פעילה באגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים והמשיכה לנסוע ולהרצות. היה לה תפקיד מרכזי בגיוס הכספים שאפשר לסטודנטיות ללמוד באוניברסיטת רוצ'סטר. לשם כך משכנה את פוליסת ביטוח החיים שלה, על מנת לסגור את פער המימון.
בנאומה האחרון, חודש לפני שנפטרה, אמרה:. "הכישלון הוא בלתי אפשרי" הפך במהרה לססמה של תנועת הנשים.
סוזן ב. אנתוני נפטרה ב-13 מרץ 1906 בבית משפחתה ברו'סצטר.
אנתוני לא זכתה לראות את ההישג של התנועה למען זכות הבחירה לנשים ברמה הארצית. עוד בחייה, נשים השיגו זכות בחירה בוויומינג, יוטה, קולורדו, איידהו, ובמספר מדינות גדולות יותר ניתנה זכות הצבעה לנשים זמן קצר לאחר מכן. זכויות משפטיות לנשים נשואות אושררו ברוב המדינות ונשים עבדו ברוב המקצועות. 36,000 נשים למדו במכללות ובאוניברסיטאות, לעומת אפס כמה עשורים קודם לכן.
התיקון התשע עשרה לחוקת ארצות הברית, שהבטיח את זכות ההצבעה לנשים, ידוע גם בכינוי "תיקון סוזן ב. אנתוני". אחרי שאושרר ב-1920, האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים, שאופיה ומדיניותה הושפעו במידה רבה על ידי אנתוני, שינתה את שמה ל-League of Women Voters. הארגון עדיין פעיל בארצות הברית.
פעמיים, ב-1936 וב-1958, הפיק השרות הבולאי האמריקאי בול לכבוד אנתוני. ב-1979 מטבעת ארצות הברית הנפיקה מטבע בערך של דולר לכבודה של אנתוני. היא הייתה האישה הראשונה שהוטבע מטבע על שמה. עד אז הטובעו דמויות נשים אלגוריות. במיצב האומנות ארוחת הערב של אמנית האמריקאי ג'ודי שיקגו, מתוארת דמותה של אנתוני. ב-1999 קן ברנס ואחרים יצרו סרט דוקומנטרי על פועלן של סטנטון ושלה: Not for Ourselves Alone: The Story of Elizabeth Cady Stanton & Susan B. Anthony.
ב-2016, כאשר נבחרה הילרי קלינטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, הניחה ראשת העיר של רוצ'סטר שלט ליד הקבר של סוזן ב. אנתוני בו נכתב כי בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, 144 שנה אחרי שאנתוני נאבקה למען זכות הבחירה לנשים, יש מועמדת ראשונה לנשיאות.
ב-18 באוגוסט 2020 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי יעניק לה חנינה מלאה.
חיים יחיאל מיכל ביק
רבי חיים יחיאל מיכל ביק (ה'תרמ"ח, 1888 - י"ד בסיוון ה'תשכ"ד, 25 במאי 1964) היה רבה של מז'יבוז' ורב בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד במז'יבוז' ונקרא על שם אביו שנפטר לפני שנולד (נפטר בכ"א בתמוז ה'תרמ"ז). בהיותו בן עשרים ושתים, בשנת ה'תרע"א (1911) נבחר לכהן כרבה של עיר הולדתו. בעקבות מלחמת העולם הראשונה ותנאי החיים היהודיים הקשים ברוסיה הסובייטית, היגר לארצות הברית אליה הגיע בשנת ה'תרפ"ה, 1925.
הוא נבחר כרבן של שלש קהילות של יוצאי מז'יבוז' בניו יורק, משנת תרצ"ג רב של קהל אנשי צדק בברוקלין, ומשנת תרצ"ו רב של קהל אהבת אחים בברוקלין, היה נשיא 'ועד הרבנים דנוא יארק רבתי' וממנהיגי 'אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדא' והיה משיב בהלכה בכל תחומיה. עיקר מומחיותו הייתה בתחומי חושן משפט ואבן העזר. שהרבה לישב בדיני תורות. אחרי השואה נרתם למאמץ להתרת עגונות מלחמת העולם השנייה ועסק גם בשאלת העגונים הגברים שלא מצאו את נשותיהם ובשל חרם דרבנו גרשום לא יכלו להינשא.
נפטר בי"ד בסיוון ה'תשכ"ד, 25 במאי 1964.
כתביו הרבים לא נדפסו בחייו, ומהם מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים שונים.
חאלד חוג'יראת
ח'אלד חוג'יראת (בערבית: خالد حجيرات, נולד ב-25 בנובמבר 1969) הוא ראש המועצה המקומית ביר אל-מכסור. מאז 2018 מכהן כחבר בהנהלת השלטון המקומי, חבר בדירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי וחבר בוועדת המעקב של ראשי רשויות בחברה הערבית.
פעילות ציבורית
2013 - 2018 ממלא מקום וסגן (ללא שכר) ראש המועצה המקומית ביר אל מכסור.
בשנת 2018 נבחר כראש רשות מועצה מקומית ביר אל מכסור בסיבוב הראשון.
ביוגרפיה
ח'אלד נולד וגדל בביר אל מכסור, בנם של מוחמד ופאטמה חוג'יראת.
הוא למד בבית הבפר יסודי ביר אל-מכסור והשלים את לימודי התיכון בעבלין בבית ספר מאר אליאס. בתום לימודיו 1989 הוכשר מטעם משרד העבודה להפעלת כלים כבדים ועבד כמפעיל ציוד כבד. החל מ-1994 מונה כמנהל פיתוח תשתיות לפרויקטים ברמה ארצית. בשנת 2007 פתח ח'אלד חברת תשתיות ופיתוח (ש.ח. בע"מ) והפך ליזם מוביל בתחום התשתיות בישראל. בשנים 2014 - 2016 לצד ניהול העסק והפעילות הציבורית הוסמך ח'אלד מטעם מכללת סכנין כהנדסאי בניין. בשנת 2018 נבחר ח'אלד לראשות המועצה ומכהן בתפקיד זה עד היום.
במהלך כהונתו הוביל ח'אלד את היישוב ביר אל מכסור למהלכים רבי השפעה אשר שינו את פני היישוב.
הישגים בתחום המונציפאלי
פיתוח תשתיות ביישוב - חיבור כ-80% מבתי היישוב לביוב.
מיפוי ושילוט רחובות כלל היישוב.
בתחום הבנייה - בניית בית ספר יסודי חדש, בניית 6 גני ילדים, בניין רב תכליתי, מגרש סנטתי ופארק. כמו כן בתחום המגורים פיתוח שני מתחמים וחלוקת אדמות פרטיות לשתי שכונות לבני היישוב, האחת משרד השיכון והשנייה רמ"י, הרחבת והנגשת מבנה המועצה וחידוש חצרות בתי הספר השש שנתיים בצורה מודרנית (הוספת מקומות ישיבה והצללה).
חיבור עתידי של כלל היישוב ביר אל מכסור לסיבים אופטיים.
בתחום החינוך - הכנסת רשת עתיד לתיכון ביר אל מכסור, הקמת מרכז קהילתי דרך "החברה למתנ"סים", הקמת מרכז לגיל הרך כמו כן בשנת 2022 היו ביר אל מכסור לרשות הבדוית הראשונה בצפון אשר זכתה להיכנס לתוכנית "מיזם ליווי רשויות מקומיות בחברה הערבית" אשר פועלת מתוקף החלטת ממשלה 550 בהפעלת "ברנקו וייס".
חיים אישיים
נשוי ואב לשתי בנות ושני בנים.
האיגרת אל פילימון
האיגרת אל פילימון היא אחת מאיגרות הרועה (שלוש מהאיגרות מבין איגרות פאולוס) שנכתבה על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי). האיגרת היא אחד מספרי הברית החדשה – כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת, שדנה בעיקר בנושא המחילה, היא הקצרה מבין איגרות פאולוס וכוללת רק 355 מילים (ביוונית) ו-25 פסוקים.
תוכן האיגרת
פילימון היה בעל עבדים עשיר, ולכן נערכו בביתו רחב הידיים מפגשים של הקהילה הנוצרית המקומית. פאולוס כותב לפילימון בשמו של אונסימוס, עבדו של פילימון - עבד אשר "הופרד" מביתו של פילימון לאחר שהיה "חסר תועלת" עבורו (משחק מילים עם שמו של אונסימוס, שמשמעו "בעל תועלת").
החוקרים סבורים כי אונסימוס ברח מבית אדונו, פגש את פאולוס והתנצר - ופאולוס שולח אותו חזרה לבית אדונו ובמכתב דן בסליחה שהאדון צריך לסלוח לעבד.
פרשנויות
מרטין לותר כינה את האיגרת בשם "חנופה קדושה". פאולוס מצווה על פילימון לפעול מתוך רחמים נוצריים, ומאידך משתמש בסמכותו כשליח ומורה לו, מתוך חובת ציות רוחנית, לפעול לפי הנחיותיו ולקבל את אונסימוס שוב לביתו - "לא כעבד, אלא כיותר מעבד, כאח אהוב" (פסוק 16). לותר טוען כי פאולוס לא שינה את מעמדו של העבד ושמר על הסטטוס קוו. השאלה האם האיגרת מטיפה לשוויון של פילימון מול אונסימוס או רק למחילת האדון לעבד, נותרה במחלוקת.
בעת הוויכוח בשאלת העבדות בארצות הברית, קודם למלחמת האזרחים האמריקאית, הסתמכו שני הצדדים בוויכוח זה על האיגרת, כל אחד לפי פירושו, במטרה לבסס את טענותיהם.
יוסף ליפלאנד
הרב יוסף ליפלאנד (? – כ"ט באייר תש"י, 1950) היה רבה של בארון שבמחוז קורסק ברוסיה. לאחר מכן היגר לארצות הברית ושימש כרב של מספר קהילות שם. מחבר הספר "גרים וגירות".
ביוגרפיה
נולד ברוסיה לרב ישראל דב. בצעירותו למד בישיבת מיר ובישיבת סלובודקה אצל הרב איצל'ה מפונוביז. בשנת תרנ"ד (1894) נסמך להוראה על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה וכן על ידי הרב משה שמואל שפירא מאברויסק, ורבי חיים מבריסק. שימש כרב בעיר בארון (בורין) שבמחוז קורסק. בשנת תרע"ב (1912) היגר לארצות הברית ושימש כרב קהילת "אנשי ליובביטש" בבוסטון ובקהילת "אגודת אחים" בשיקגו.
נפטר בכ"ט אייר תש"י (1950).
ספרו
הרב ליפלאנד כתב ספר בשם "גיור וגירות" על הלכות גירות. בפתח ספרו סיפר מה עורר אותו לעסוק בנושא זה ולחבר עליו ספר :
הנערה עם כל המתנות
הנערה עם כל המתנות (באנגלית: The Girl with All the Gifts) הוא רומן מסוגת האימה, דיסטופיה ואפוקליפסה ופוסט-אפוקליפסה מאת הסופר הבריטי מ.ר. קרי. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2014 ותורגם לעברית בשנת 2016. עלילת הספר מתרחשת בבריטניה 30 שנה לאחר מגפה כלל עולמית שהתרחשה בעקבות זיהום פטרייתי אלים שהשמיד את מרבית האנושות.
עלילה
עלילת הספר מתחילה בתיאור בגוף ראשון של מלני, ילדה כבת 10 שמתארת בפרקים הראשונים את עצמה ואת המקום בו היא נמצאת. תוך כדי העלילה מתחוור שמלני נמצאת בבסיס צבאי סגור תחת השגחה כבדה. היא לומדת בכיתה, במהלך השיעור היא קשורה לכיסא, ולאחר כל שיעור מוחזרת לתא נעול.
בהמשך העלילה מתבהרים עוד פרטים: העולם נחרב לפני כ-30 שנה בעקבות זיהום פטרייתי של Ophiocordyceps unilateralis ("פטריית הזומבי") שהדביק את מרבית האנושות. הפטרייה ממיתה את קורבנותיה והופכת אותם למעין זומבים, והם בתורם תוקפים אחרים ומפיצים את הזיהום הפטרייתי.
בהמשך העלילה, הבסיס בו מלני נמצאת מותקף, וקבוצה של חמישה ניצולים מהבסיס נמלטים בניסיון להגיע לבסיס האם, כאשר בדרך הם עוברים דרך לונדון.
סרט
הספר עובד לסרט בריטי בעל אותו שם בשנת 2016. בסרט משחקים:
הביקורת על הסרט היו בינוניות, והסרט נחשב כפחות איכותי מהספר.
ספרים נוספים
בשנת 2017 יצא פריקוול בשם "The Boy on the Bridge", אשר טרם תורגם לעברית, ומתאר קבוצה של חיילים ומדענים המנסים למצוא תרופה לזיהום. עלילת הספר מתרחשת לפני ה"נערה עם כל המתנות". גם ספר זה קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads.
אורן קפלן
אורן קפלן (נולד ב-1965) הוא פסיכולוג קליני וכלכלן ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה, מתמחה בפסיכולוגיה חיובית וחוסן.
נמנה עם הסגל האקדמי של המסלול האקדמי המכללה למנהל בין השנים 1990–2020. בשיאן, כיהן כדיקן בית הספר למנהל עסקים ובהמשך כנשיא המכללה. מנהל התכנית לפסיכולוגיה חיובית וחוסן בלהב פיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב משנת 2008. פרסם ספרים ומאמרים בתחומי הפסיכולוגיה והשילוב בין פסיכולוגיה למינהל עסקים.
ביוגרפיה
אורן קפלן נולד בתל אביב ב-1965. לקפלן תארים אקדמיים בכלכלה, מנהל עסקים ופסיכולוגיה קלינית ותואר דוקטור בפסיכולוגיה קוגניטיבית מאוניברסיטת תל אביב. הוא פסיכולוג קליני ומורשה לטיפול ומחקר מדעי בהיפנוזה. בשנת 2007 מונה לפרופסור חבר במסלול האקדמי המכללה למנהל על ידי הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במועצה להשכלה גבוהה.
פרסומיו המדעיים בפסיכולוגיה עוסקים בעיקר בנושאי קשב ולמידה. מחקריו בחנו דפוסי עכבה סמויה אצל ילדים ומבוגרים הסובלים מהפרעות חרדה, ADHD, סכיזופרניה, פרקינסון, ועוד. בפסיכולוגיה עסקית עוסקים מאמריו בעיקר בתחום התנהגות צרכנים, התנהגות ארגונית ופיתוח מנהלים. מתחילת המאה ה-21 קפלן חוקר ומרצה בתחום הפסיכולוגיה החיובית, בהשראת כתיבתו ומחקריו של הפסיכולוג האמריקאי מרטין סליגמן. מחקריו מתמקדים במדידה וטיפוח של עמידות וחוסן נפשי בקרב פרטים וקבוצות, קפלן הקים בשנת 2014 קתדרת מחקר לפסיכולוגיה חיובית וחוסן בשיתוף רשת אורט ישראל, במסגרתה ערך מחקר מקיף בקרב תושבי דרום ישראל בתקופות של מתיחות ביטחונית. בתחומים אלה גם פרסם והתראיין רבות לתקשורת הישראלית
קפלן פרסם ספר ערוך בעברית על מחקרי שוק בהוצאת גלובס.
בשנת 2008 פתח את התכנית הראשונה בעולם לפסיכולוגיה חיובית בתחום הניהול בלהב פיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב אותה מנהל מאז. השתתף בפורום למנהלי תוכניות בינלאומיות עם פרופ' מרטין סליגמן בקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכולוגיה חיובית בפילדלפיה ב-2009, והקים עם חוקרים ישראלים נוספים את פורום החוקרים לפסיכולוגיה חיובית בישראל לאחר הקונגרס הבינלאומי השני בשנת 2011.
קפלן משמש כחבר הנהלה ב-PCCA -(Partners in Confronting Collective Atrocities)- ארגון חברתי שבסיסו בגרמניה שהחל ממפגש פסיכואנליטיקאים גרמנים וישראלים על רקע השואה ועורך סדנאות ייעודיות סביב נושא זה באירופה.
בתחום הקליני קפלן מתמחה בטיפול בהפרעות חרדה ובטיפול בהיפנוזה.
ניהול אקדמי
בין השנים 1990–2020 כיהן קפלן כחבר סגל בכיר במסלול האקדמי המכללה למינהל. בשיאן כיהן כדיקן בית הספר למינהל עסקים ובהמשך כנשיא המכללה.
במסגרת תפקידו, הקים קפלן עם תא"ל (מיל') ח"כ עמירה דותן מרכז אקדמי לאחריות תאגידית, גייס תרומה מקרן אדמונד דה רוטשילד למרכז אקדמי להשקעות ויזמות אימפקט ועמד בראשו, היה שותף לכתיבת ופרסום הספר "הכלכלה החברתית החדשה בישראל", ופיתח קורסים רבים בתחום האחריות התאגידית.
כמו כן, הקים מערך תמיכה לסטודנטים בשם HUB-למידה והקים ערוץ יוטיוב אקדמי.
קפלן הקים ב-2003 תוכנית MBA המתמחה בפסיכולוגיה עסקית וניהולית, והוביל אותה במשך 15 שנה עד פרישתו מהמכללה.
במהלך כהונתו כנשיא המכללה בשנת 2019, נוצר משבר ביחסיו עם גורמים שונים בהנהלת המכללה והדירקטוריון. טענתם הייתה כי אינם שבעי רצון מהחלטתו של קפלן שלא להתערב במאבק על הקיצוצים שההנהלה רוצה להטיל על תנאי הפנסיה של חלק מהסגל האקדמי הבכיר, הוא מאידך טען כי הדבר נובע משורת אי־סדרים שחשף במכללה. ביולי 2019 חבר הנאמנים של המכללה החליט להדיח את קפלן, שעתר נגד ההחלטה לבית הדין לעבודה בתל אביב, בדיון הגיעו הצדדים להסדר פרישה, ובינואר 2020 פרש קפלן מהמכללה למינהל לאחר 30 שנה בארגון.
בשנים האחרונות למד קפלן אוצרות ומוזיאולוגיה בבית לאמנות ישראלית וסיים מסלול הכשרה מוכר לאוצרות בהתאם לחוק המוזיאונים. התמחה במוזיאון יד מרדכי לשואה ולתקומה ועסק בביטויים של חוסן ופוסט טראומה מלחמתית באמנות והנצחה.
סידור באפור ובשחור: אמו של האמן
סידור באפור ובשחור: אמו של האמן (באנגלית: Arrangement in Grey and Black: The Artist's Mother) הידוע גם בכינויו "אמו של ויסלר" (Whistler's Mother) הוא ציור שמן משנת 1871 מעשה ידי הצייר האמריקאי ג'יימס מקניל ויסלר.
גובהו של הציור 162.4 ס"מ ורוחבו 144.3 ס"מ. הציור מוצג בתוך מסגרת שוויסלר עיצב במיוחד עבורו. כיום הציור והמסגרת מוצגים במוזיאון ד'אורסה בפריז, ונמצאים בבעלות המוזיאון.
היסטוריה
אנה מקניל ויסלר דיגמנה עבור היצירה בעת שהתגוררה עם בנה בלונדון. ישנה סברה לפיה מילאה מקום של דוגמנית אחרת שלא הגיעה במועד. לפי סברה אחרת, ויסלר תכנן לצייר את הדוגמנית עומדת, אולם אמו המבוגרת התעקשה לשבת. אין כל תיעוד התומך בסברות אלה.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1872 בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנות בשם "סידור באפור ובשחור", וכמעט נדחתה על ידי חברי האקדמיה. בשל ביקורתם של חברי האקדמיה, סירב ויסלר להציג יצירות נוספות שלו במסגרת תערוכות האקדמיה.
ביקורת רבה הוטחה בשמה של היצירה - הציבור הוויקטוריאני אשר צפה ביצירה לא הבין מדוע דיוקן מכונה בשם "סידור". רק בעקבות ביקורת זו נוסף הסיפא של שם היצירה "אמו של הצייר".
לימים דווקא הסיפא של השם הפך לכינוי המקובל של היצירה - "אמו של ויסלר".
לאחר שצפה תומאס קרלייל ביצירה, הוא ביקש להיות מצויר באותה קומפוזיציה - שנקראה "סידור באפור ובשחור, מס' 2" (באנגלית: Arrangement in Grey and Black, No. 2).
בשל קשיים כלכליים נאלץ ויסלר למשכן את התמונה, וזו נרכשה בשנת 1891 על ידי מוזיאון לוקסמבורג בפריז, שם זכה הציור לעניין רב, והביא לו פרסום וכבוד ברחבי אירופה. אולם ויסלר כעס על המבקרים והמלומדים שראו ביצירה "דיוקן", ובספרו משנת 1890 "האמנות העדינה של עשיית אויבים" (The Gentle Art of Making Enemies) כתב:
ברבות השנים הפכה היצירה לסמל לאמהות, ובשנת 1934 הונפק בול דואר של שירות הדואר של ארצות הברית ובו הוצגה היצירה ונכתב "לזכר ולכבוד אימהות אמריקה".
אזכורים תרבותיים
בסרט מופע הקולנוע של רוקי בבימויו של ג'ים שרמן מוצגת תמונה בעלת דמיון עז ליצירה זאת, ומוצגת כתמונה של אמו של אחד מדמויות המשנה, אדי. השחקן מיט לוף המגלם את אדי, מגלם גם את אמו בתמונה זו. דמותו של אדי מייצגת את קלקלתה של התרבות השמרנית של אמריקה המיוצגת ביצירה.
ליצירה מקום מרכזי בעלילת הסרט "בין" בכיכובו של רואן אטקינסון. בסרט מסופר על שליח (אטקינסון) שנשלח מאנגליה לארצות הברית על־מנת לנאום בנושא התמונה במוזיאון בקליפורניה, אולם בין הורס את התמונה, ומחליף אותה בפוסטר. בפועל, הציור המופיע בסרט קטן משמעותית מהיצירה המקורית.
כמו כן מוזכרת היצירה בשירו של ניל דיימונד משנת 1970 "Done Too Soon" ובשירו של קול פורטר "You're the Top" המהווה חלק מהמחזמר משנת 1934 "Anything Goes".
סמסונג גלקסי נוט 3 ניאו
סמסונג גלקסי נוט 3 ניאו הוא סמארטפון מסוג פאבלט אנדרואיד המיוצר על ידי סמסונג אלקטרוניקה. ה־Galaxy Note 3 Neo נחשף על ידי סמסונג פולין ב־1 בפברואר 2014, עם השקתו העולמית בהמשך אותו חודש. הוא הוצג כגרסה הנמוכה במחיר של Samsung Galaxy Note 3.
חומרה
העיצוב של הגלקסי נוט 3 ניאו נועד לשאת את אותו המראה היוקרתי וה"פרימיומי" עם הדור החדש של מכשירי סמסונג. אף על פי שהוא נושא עיצוב מכוון של פוליקרבונט הדומה למכשירי סמסונג האחרונים האחרים, ל־Galaxy Note 3 Neo יש מלבן מטאלי פו וכיסוי אחורי עשוי עור פלסטי עם תפרי פו. בעובי של, הוא מעט דק יותר מ־Galaxy Note II, והוא גם מעט קל יותר. המכשיר כולל גם 2GB RAM, 5.5 אינץ' 720p בתצוגת AMOLED Super, מצלמת 8 מגה פיקסל אחורי פונה מסוגלת לצלם וידאו ב־720 p ב60 פריימים לשנייה, 1080p ב30 פריימים לשנייה ורזולוצית 4K ב־30 פריימים לשנייה (רק 5 דקות, רק בדגם עם מודל Snapdragon 800 אחסון פנימי בלבד), 16 או 32 ג'יגה-בייט וסוללה של 3100 מיליאמפר / שעה.
בדומה למכשירים אחרים מסדרת Galaxy Note, גם הגלקסי נוט 3 ניאו נשלח עם עט סטיילוס S Pen שעודכן לשימוש בצורה סימטרית יותר. ה־Galaxy Note 3 Neo חזר לחיבור המקובל של USB 2.0, על מנת לחסוך בעלויות.
ה- Galaxy Note 3 Neo יוצר לראשונה בצבעים שחור, לבן וירוק. סמסונג מוכנה להציג תוכניות צבע נוספות לשווקים נבחרים.
תוכנה
הגלקסי נוט 3 ניאו מגיע עם אנדרואיד 4.3 "Jelly Bean" וממשק המשתמש והתוכנה הקנייניים של סמסונג. לתוכנה של הנוט 3 ניאו נוספו תכונות נוספות המכוונות לעט; הסרת הדפוס מהתא שלו (או לחיצה על כפתורו תוך כדי ריחוף מעל לתצוגה) מפעילה תפריט פאי "פיקוד אוויר" המספק קיצורי דרך לתכונות מונחות עט כמו תזכירי פעולה (פתקיות דביקות על המסך המשתמשות בזיהוי ממוחשב של כתב יד כדי לזהות את הכתוב ולספק פעולות רלוונטיות, כמו חיפוש כתובות במפות Google ומספרי טלפון לחיוג), כתיבת מסך (כלי ביאור), חלון עט (המאפשר למשתמשים לצייר חלונות קופצים כדי להפעיל אפליקציות מסוימות בפנים), כלי החיפוש S Finder ו־Scrapbook. הפונקציונליות המרובת חלונות הועברה גם עם תמיכה מורחבת באפליקציות, היכולת להריץ מספר אפליקציות ויכולת גרירה ושחרור של תוכן בין אפליקציות. המכשיר נשלח גם עם אפליקציית צובר חדשות הידועה בשם My Magazine, הנגישה באמצעות החלקה מתחתית המסך, וגרסה מעודכנת של S Note.
עדכוני תוכנה
כל הדגמים של גלקסי נוט 3 ניאו קיבלו את עדכון אנדרואיד 5.1.1 למעט הדגמים הבלגיים במרץ 2017.
מכשיר ה-Galaxy Note 3 Neo Duos (SM-N7502) מעולם לא קיבל עדכוני מערכת הפעלה, ועד היום הוא מריץ את אנדרואיד 4.3.
שחרור
המכשיר הוכרז רשמית ב־1 בפברואר 2014, ושוחרר החל ממרץ 2014.
ג'ו פלניגן
ביוגרפיה
פלניגן נולד בשם גוזף דניגן השלישי בלוס אנג'לס, קליפורניה. שמו שונה לג'ו פלניגן כאשר אומץ על ידי אביו החורג, ג'ון פלניגן. כאשר היה בן 6, עברה משפחתו לעיירה קטנה ליד רינו, נבדה. בגיל 14 הוא החל ללמוד בפנימייה בקליפורניה. מאוחר יותר למד היסטוריה באוניברסיטת קולורדו. בעצתו של חבר, החל פלניגן לקחת שיעורי משחק כדי לגבור על ביישנותו וללא תכנון לפצוח בקריירת משחק. כחלק מתוכנית חילופין של האוניברסיטה בה למד, עבר פלניגן ללמוד שנה באוניברסיטת סורבון אשר בצרפת.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא החל בקריירת כתיבה. הוא עבד ב"קפיטון היל" ולאחר מכן במספר הוצאות לאור בניו יורק. בעצת חבריו הוא החל ללמוד בבית ספר למשחק "Neighborhood Playhouse" וב-1994 עבר ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק.
פלניגן ביצע מספר הופעות אורח בסדרות: פרופיילר, אחיות ו"First Monday", ולבסוף ב-2004, הוא קיבל תפקיד קבוע בסדרה סטארגייט אטלנטיס. הוא כתב לסדרה שני פרקים והופיע בתפקיד אורח בפרק העונה העשירית של סטארגייט SG-1.
חייו האישיים
פלניגן גר בוונקובר, קנדה, היכן שמצולמת במשך השבוע "סטארגייט אטלנטיס", ובסופי שבוע הוא טס חזרה למשפחתו אשר גרה במאליבו. פלניגן היה נשוי לשחקנית והציירת קתרין קאוזי מאז 1996, השניים נפרדו בינואר 2014. לזוג שלושה ילדים. פלניגן חובב סקי, גלישה וטיפוס הרים.
Running Out
Running Out הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הנורווגי, מטומה, והזמרת-יוצרת הנורווגית, אסטריד אס. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים FFRR רקורדס וביג ביט רקורדס, ב-1 בדצמבר 2015, כסינגל השלישי של אלבום האולפן הראשון של מטומה, Hakuna Matoma. השיר נכתב על ידי אסטריד אס ומטומה, והופק על ידי מטומה.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-3 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-169 מיליון פעמים בספוטיפיי.
הקלות מס לעולה חדש ולתושב חוזר
לשם עידוד העלייה מעניקה מדינת ישראל הקלות מס לעולים חדשים, ובתנאים מסוימים מוענקות הקלות מס גם לתושבים חוזרים.
נקודות זיכוי
על פי, עולה חדש זכאי לנקודות זיכוי נוספות בשנים הראשונות לעלייתו:
הזכאות מתחילה עם קבלת תעודת עולה ונמשכת גם כאשר אין הכנסה. אך ניתן לנצל זכאות בחודשי אבטלה להפחתת המיסים באותה השנה בלבד.
ניתן להקפיא זכאות במקרה של גיוס לצה"ל, לימודים במוסד אקדמאי מוכר או עזיבת הארץ לתקופה של בין חצי שנה לשלוש שנים.
מי שעזב את ישראל כקטין וחזר אליה כעבור תקופה של חמש שנים לפחות זכאי לנקודות זיכוי אלה כאילו הוא עולה חדש.
חוק מילצ'ן
ב-1 בינואר 2003 נכנס לתוקף תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שבמסגרתו תוקן ונקבע בו שגם הכנסתו של תושב ישראל שהופקה או נצמחה מחוץ לישראל חייבת במס הכנסה בישראל. תוצאה של תיקון זה הייתה שמי שעלה לישראל או שב אליה וחזר להיות תושב בה מצא עצמו חייב במס הכנסה בישראל על הכנסות שהפיק בחו"ל (למשל מנכסים שהשאיר שם) ובחובת דיווח לרשות המסים בישראל (בנוסף לחובות אלה כלפי המדינה שבה הופקה ההכנסה, אך תוך מניעת כפל מס). כדי למנוע פגיעה זו נכללו בתיקון הקלות מס שונות, לזמן מוגבל, לעולה חדש ולתושב חוזר.
בשנת 2008, בעת כהונתם של אהוד אולמרט כראש הממשלה ורוני בר-און כשר האוצר אושר תיקון מס' 168 לפקודת מס הכנסה, הפוטר עולה חדש ותושב חוזר ותיק (יחיד ששב והיה לתושב ישראל לאחר שהיה תושב חוץ במשך עשר שנים לפחות) ממס הכנסה בישראל על הכנסותיהם בחו"ל במשך 10 שנים מבואם לישראל, ואף פוטר אותם מחובת דיווח על הכנסות אלה. לשר האוצר ניתנה סמכות להאריך את הפטור ממס בעשר שנים נוספות, אך סמכות זו לא מומשה. עוד נקבע בתיקון זה שסכום המס על פנסיה שמקורה מחוץ לישראל שמקבל עולה חדש או תושב חוזר ותיק בשל עבודתו במדינת חוץ, לא יעלה על סכום המס שהיה משלם על אותה פנסיה במדינה שבה היא משולמת, אילו היה נשאר תושב אותה מדינה. דברי ההסבר להצעת החוק ציינו: "מטרותיו העיקריות של החוק המוצע הן קליטת עליה, החזרת הון אנושי איכותי למדינת ישראל ועידוד משקיעים בעלי יכולת כלכלית גבוהה להיות לתושבי ישראל".
בהצעת "חוק ההסדרים" לשנים 2013 ו-2014 נכללה הצעה לצמצם הקלות אלה, ובפרט לבטל את הפטור מחובת הדיווח, אך חלק זה בהצעה לא אושר.
בדו"ח מבקר המדינה מ-2013 נקבע שאומנם החוק מעודד תושבים חוזרים אך פותח פתח להלבנת הון. למרות רצון של משרד האוצר לשנות פטור זה, החוק לא שונה.
אחד הנהנים הנודעים מתיקון זה הוא איש העסקים ארנון מילצ'ן, ועקב כך מכונה התיקון באמצעי התקשורת בשם "חוק מילצ'ן". בסיכום חקירת תיק 1000, שפרסמה משטרת ישראל בפברואר 2018, נכלל גם הסעיף הבא: על פי החשד, ראש הממשלה פעל לקדם את הארכת פטור ממס לתושב חוזר, מעל 10 שנים, הטבה שיש לה ערך כלכלי רב עבור מילצ'ן. על פי החשד, ראש הממשלה פנה בעניין לגורמי משרד האוצר, אולם אנשי האוצר בלמו את קידום הנושא בהסבר כי ההטבה כאמור איננה עולה בקנה אחד עם האינטרס הלאומי ושמירה על הקופה הציבורית.
בעת הדיון בשנת 2008 בתיקון 168 תמכה רשות המיסים בתיקון, אך בדיון שנערך בשנת 2018 בוועדה לביקורת המדינה בהקלת מס זו אמר מנהל רשות המיסים, משה אשר: החוק הפך את ישראל למקלט מס מהטובים שיש בעולם, לא מצאנו דבר כזה בכל העולם. אין לנו מידע כמה החוק הזה עולה לנו בגלל חובת הדיווח. אנחנו חולקים מידע עם מדינות אחרות, במסגרת המאבק בהון השחור. החוק הזה לא מאפשר לנו להחליף מידע. ב-OECD דורשים מאיתנו לתקן את זה. החוק הזה מעודד אנשים עשירים לרדת מישראל לעשר שנים, ואז להשאיר את הכסף שלהם בחו"ל ולא בארץ. זה מעורר מוטיבציה הפוכה. בעיניי לא ראוי שיש קבוצה מיוחסת שמקבלת פטור בלי גבולות לתקופה מאוד ארוכה ולא צריכה לדווח על כלום.
מכס ומס קנייה
עולה חדש, קטין חוזר, אזרח עולה ומי שהפך לתושב קבע בישראל זכאים לפטור מתשלום מיסים, או תשלום מיסים מופחתים, בעת יבוא לשימושם של חפצים אישיים, חפצי-בית, כלי עבודה ומכונית.
ביטוח לאומי וביטוח בריאות
עולה חדש זכאי לביטוח בריאות ממלכתי מיד עם קבלתה של תעודת עולה בהגעתם לנמל התעופה בישראל.
תושב חוזר נדרש לקבל הכרה של המוסד לביטוח לאומי בהיותו תושב חוזר, ובמשך תקופת המתנה של חודשיים עד ששת חודשים הראשונים לחזרתו לישראל עליו לשלם דמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות בלי שיהיה זכאי לשירותים הרפואיים מכוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי. התושב החוזר יכול לפדות תקופת המתנה זו בתשלום בסך 11,460 ש"ח (בשנת 2018).
מרים שלזינגר
מרים נתניה שלֶזינגר (20 במאי 1947 – 10 בנובמבר 2012) הייתה מתרגמת, מתורגמנית סימולטנית וחוקרת תרגום ישראלית, פרופסור חבר במחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
מרים שלזינגר נולדה ב-1947 במיאמי ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית לאדיט (יהודית) ואריה גייגר, יליד צפת שהיגר לארצות הברית, בן משפחתו של יוסף צבי גייגר. בגיל שש עלתה לישראל עם משפחתה. התגוררה בחיפה. את לימודיה היסודיים עשתה בבית הספר הריאלי, ולאחר מכן נסעה ללמוד בתיכון בארצות הברית. לאחר סיום לימודיה שבה ב-1964 לארץ. כוונתה המקורית הייתה ללמוד רפואה, אך במקום זאת למדה לתואר ראשון מוזיקולוגיה ובלשנות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיכה לתואר שני בתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1973, שנה לאחר פתיחת המגמה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן, למדה שם את מקצוע התרגום והמתורגמנות. ב-1978 סיימה את לימודיה לתואר מתורגמן מוסמך, ומאז לימדה בה. ב-1989 סיימה את לימודיה לתואר שני בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב. ב-2000 סיימה לימודיה תואר דוקטור בחוג לאנגלית באוניברסיטת בר-אילן. הדיסרטציה שלה עסקה בתהליכים קוגניטיביים בתרגום סימולטני. בין השנים 2001–2004 הייתה חברת מועצת המנהלים של האגודה האירופית לחקר התרגום (EST). בין השנים 2004–2007 עמדה בראש המחלקה לתרגום וחקר התרגום בבר-אילן.
עסקה בתרגום ספרות ומחזות. בין השאר תרגמה לאנגלית חלק מספריו של אתגר קרת.
במקביל עסקה גם בתרגום סימולטני. כמתורגמנית עבדה באו"ם, בכנסים בתחומים שונים, בוועידות שלום ובמשפטים, בהם משפט דמיאניוק. בשנת 2011 זכתה בפרס על מפעל חיים מאגודת המתרגמים בישראל. ב-2001 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר לעסקים של קופנהגן (CBS).
בנוסף לעבודתה המקצועית, הייתה פעילה חברתית. בשנות ה-90 כיהנה כיו"ר הוועד המנהל של סניף ישראל של אמנסטי אינטרנשיונל.
התגוררה ברמת אביב. הייתה נשואה למשה שלזינגר (יליד 1935) משנת 1966, אם לשלוש: ענת, בת-עמי ויעל, וסבתא ל-10 נכדים. חתנה, אליהו לוין, נרצח בפיגוע טרור בשנת 1993.
שלזינגר נפטרה ממחלת הסרטן בנובמבר 2012, בגיל 65. נטמנה בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
יחסי בליז–סין
יחסי בליז–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין בליז והרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 בפברואר 1987. ב-11 באוקטובר 1989 הודיעה בליז על כינון יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין; ב-23 באוקטובר הודיעה ממשלת הרפובליקה העממית של סין כי תנתק את היחסים הדיפלומטיים עם בליז. נכון להיום, העניינים הרלוונטיים של הרפובליקה העממית של סין בבליז נמצאים בסמכות השיפוט של השגרירות בג'מייקה. ביוני 1997 חתמו שתי המדינות על ההסכם בין ממשלת הרפובליקה העממית של סין וממשלת בליז על המרת קונסוליית הכבוד של בליז בהונג קונג ל"משרד הסחר של בליז".
ב-30 ביוני 2020, במושב ה-44 של מועצת זכויות האדם של האו"ם, בליז השתתפה בהצהרה המשותפת של 27 מדינות כולל בריטניה וארצות הברית, המתנגדות לאימוץ חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג.
יחסי כלכלה ומסחר
על פי הנתונים הסטטיסטיים של המינהל הכללי של המכס של סין, נפח הסחר הדו-צדדי בין סין לבליז בשנת 2020 עמד על 106 מיליון דולר, מתוכם הייצוא של סין היה בשווי 105 מיליון דולר והיבוא היה בשווי 438,000 דולר.
השמש
השֶּׁמֶשׁ היא כוכב מהסדרה הראשית מסוג G (ננס צהוב) שנמצא במרכז מערכת השמש. כדור הארץ וגופים נוספים הכוללים כוכבי לכת, כוכבי לכת ננסיים, כוכבי לכת מינוריים, אסטרואידים, שביטים ואבק בין־כוכבי, חגים סביב השמש במסלולים קבועים עקב כוח המשיכה שלה.
מסת השמש היא 99.86% מכל המסה הידועה של מערכת השמש, והשפעתה על הגופים השונים בה רבה מאוד. כוכבי הלכת במערכת השמש סובבים את השמש עקב כוח הכבידה שלה שמחזיק אותם במסלול ומונע מהם לברוח לחלל הרחוק. מסלולי הסיבוב הם אליפטיים בקירוב. כל גוף במערכת השמש מושפע במידה קטנה גם מגופים אחרים במערכת זו. כוח הכבידה הגדול של השמש מושך אליה חומר, ואילו רוח השמש שנפלטת כתוצאה מהפעילות התרמו־גרעינית שבתוכה דוחפת חומר החוצה ממנה. האנרגיה של קרינת השמש תומכת בחיים בכדור הארץ ומניעה את האקלים ואת מזג האוויר הגלובלי.
השמש נמצאת בבועה המקומית על זרוע אוריון שבגלקסיית שביל החלב. השמש היא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית G2V.
השמש ידועה גם בשם "חמה", ולעיתים מכונה בשם הלטיני סוֹל (Sol) או בשם היווני הֶלְיוֹס (Helios). במיתולוגיה הכנענית קרויה אלת השמש "שפש" או "שמש". במיתולוגיה היוונית והרומאית היא קרויה אפולו.
הסמל האסטרולוגי והאסטרונומי של השמש מורכב מעיגול שבמרכזו נקודה:. על אף שנראה שהסמל מציין את מיקום השמש במרכז מערכת השמש, הוא קדם לתפיסה ההליוצנטרית.