cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Red Letter Day
השיר שבר שיא בתור הירידה הגדולה ביותר שהתרחשה אי פעם בתולדות מצעד הסינגלים הבריטי, שירד מהמקום התשיעי במצעד ל-42 בשבוע לאחר מכן. השיא נשבר בשנה שלאחר מכן על ידי הסינגל "My Weakness Is None of Your Business" של Embrace, שירד מהמקום התשיעי במצעד ל-44 בשבוע שלאחר מכן.
ביקורת
דומיניק פרידי, מ-Music & Media, כתב כי: "הסינגל הרביעי מהאלבום Bilingual הוא יותר עניין של מספרים מאשר הסינגלים הקודמים Single-Bilingual ו-Se a vida é (That's the Way Life Is), שהסתמכו על כלי הקשה לא קצביים. זוהי נוסחה שהביאה בעבר להיטים ברחבי היבשת עבור טננט ולואו בעבר - השימוש המאופק שלהם בכלי מיתר ובמקצבי מועדונים פשוטים היה הצליל המכונן של אירופה בחלק גדול מהעשור האחרון. באופן מוזר, ההוק הגיע בחלק הראשון של הפזמון, מה שגרם לרבים לחשוב שזה נקרא All I Want."
Vaziyetler
Vaziyetler (באנגלית: Situations, ובעברית: מצבים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הטורקייה סילה, מתוך אלבומה, Yeni Ay. השיר יצא לאור ב-11 במרץ 2014, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד טורקיה טופ 20, שם שהה במשך כמה שבועות רצופים והיה לאחד מהבודדים שעשו זאת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סילה לבדה והופק על ידה ועל ידי אפה בהאדיר, בדומה לשירים נוספים מתוך האלבום. השיר כשמו, מדבר על מצבים שונים בחייו של בן האדם, תוך שבווידאו קליפ הרשמי שיצא בסמוך לצאתו כסינגל, ניתן לראות מצבים שונים בהם סילה הייתה נוכחת, תוך שניתן לראות את דרכי ההתמודדות שלה עמם.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-5.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-60 מיליון צפיות.
שיגעון של לילה
שיגעון של לילה (באנגלית: After Hours) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1985 בבימויו של מרטין סקורסזה על פי תסריט של ג'וזף מיניון, ובכיכובו של גריפין דאן. הסרט מתרחש בלילה אחד, ועוקב אחרי פול האקט, פקיד אפרורי שמסתבך בהשתלשלות אירועים סוריאליסטיות ברובע סוהו בניו יורק, כשהוא מנסה לחזור לביתו.
עלילה
אחרי יום ארוך ומשעמם בעבודה, פול האקט, איש מחשבים במשרד אפרורי, פוגש את מרסי פרנקלין בבית קפה מקומי בניו יורק. מרסי מספרת לו שהיא גרה עם פסלת בשם קיקי ברידג'ס, שמייצרת ומוכרת משקולות נייר בצורת בייגל גבינות שמנת, ומשאירה לו את המספר שלה. בהמשך הלילה, לאחר שהתקשר למספר בתואנה לקנות משקל נייר, פול לוקח מונית לדירתן. בדרך, שטר של 20 דולר עף דרך חלון המונית, ומשאיר אותו רק עם מעט עודף, למורת רוחו של נהג המונית. בדירה פוגש פול את קיקי, שעובדת על פסל של אדם מתכופף וצורח, ולכל אורך הביקור הוא נתקל בכמה ראיות המרמזות על כך שמרסי סובלת מכוויות. בשל כך ובעיקר בשל התנהגותה המשונה של מרסי, פול מחליט לחמוק בפתאומיות מהדירה.
פול מנסה לחזור הביתה ברכבת התחתית, אך מתברר שתעריף הנסיעה עלה בחצות, ואין לו די כסף כדי לקנות כרטיס. לאחר ניסיון הסתננות קצר וכושל לרכבת, הוא הולך לבר בו מלצרית בשם ג'ולי מתאהבת בו מיד. בבר פול שומע כי יש סדרה של פריצות בשכונה. הברמן, טום שור, מציע לתת לפול כסף עבור הרכבת התחתית, אך הוא אינו מסוגל לפתוח את הקופה. הם מחליפים מפתחות כדי שפול יכול ללכת למקום של טום כדי להביא את מפתח הקופה. לאחר מכן, פול מבחין בשני פורצים, ניל ופפה, עם הפסל של קיקי. לאחר שהוא מתעמת איתם הם בורחים, תוך שהם מפילים את הפסל. כשפול מחזיר את הפסל לדירתם של קיקי ומרסי, קיקי דוחקת בו להתנצל בפני מרסי. הוא מסכים אך מגלה שמרסי התאבדה; קיקי ואיש בשם הורסט כבר עזבו למועדון בשם "ברלין". פול מדווח על מותה של מרסי למשטרה, ואז נזכר שהוא אמור להחזיר את המפתחות של טום.
פול מנסה לחזור לבר של טום, אך הוא נעול ושלט מציין שטום יחזור בעוד חצי שעה. פול פוגש את ג'ולי שוב ברחוב, והיא מזמינה אותו לדירתה כדי לחכות לטום, שם פול מתעלם מההתנהגות המוזרה שלה. לאחר מכן הוא חוזר לבר של טום, בזמן שטום מקבל שיחה בה מודיעים לו על מותה של מרסי, שמתברר שהייתה חברתו. פול מחליט לחזור לדירתה של ג'ולי, שם היא מתחילה לשרטט את דיוקנו בזמן שהם מדברים והיא מספרת לו על עבודתה השנייה עם מכונות צילום. פול דוחה אותה, מחפש אחר קיקי והורסט כדי ליידע אותם על התאבדותו של מרסי. הוא נוסע למועדון ברלין, אך השומר מונע ממנו להיכנס. אחרי שהוא מצליח להיכנס, קבוצת פאנקיסטים מנסה לגלח את ראשו בתספורת מוהוק. הוא מצליח להימלט בקושי ונפצע. מחוץ למועדון הוא פוגש באישה בשם גייל, נהגת משאית גלידה שבהמשך טועה לחשוב שהוא הפורץ הפוקד את השכונה, והיא והמון זועם של תושבים מקומיים רודפים אחריו.
פול מתחנן לעזרה מאדם זר ברחוב, והאיש מניח שפול מחפש סטוץ הומואי. פול מוצא את טום שוב, אבל ההמון רודף אחרי פול. פול מגלה שכנקמה על דחייתה, ג'ולי השתמשה בדיוקן שלו ובמכונת הצילום כדי להפיץ בכרזות מבוקש שלו כפורץ. בסופו של דבר הוא מוצא מקלט במועדון ברלין השומם. פול משתמש בסנט האחרון שלו כדי להשמיע בג'וקבוקס את "Is That All There Is" של פגי לי, ומציעה לג'ולי, האישה היחידה בבר לרקוד איתו. פול מסביר שהוא נרדף וג'ולי, שגם היא פסלת, המתגוררת במרתף המועדון, מציעה לעזור לו. היא מסווה אותו כפסל בזמן שההמון הזועם מחפש במועדון אחר פול. לאחר שההמון עוזב, היא לא רוצה לשחרר אותו הטיח מתקשה, ופול נלכד במצב הדומה לפסל של קיקי. למזלו, ניל ופפה פורצים למועדון ברלין וגונבים אותו במחשבה שמדובר בפסל, ומניחים אותו בחלק האחורי של הטנדר שלהם. עם עלות הבוקר, הוא נופל מהטנדר ממש מחוץ לשער לבניין המשרדים שלו. פול נכנס פנימה כשאיש לא מבחין במצבו, ומתיישב בשולחנו. בכך, הסרט מסתיים באופן מעגלי.
נושאים ומוטיבים
לייטון גריסט (Leighton Grist) שייך את הסרט לתת-ז'אנר שכינה "מחזור סיוט יאפי" (Yuppie Nightmare Cycle), התואם הלך רוח של מתקופת כהונת הנשיא האמריקאי רונלד רייגן, בו נעשה שילב בין קומדיה מטורפת וסרט אפל, וכלל גבר יאפי לבן שנמשך לעולם זר על ידי מעין פאם פאטאל מודרנית. סרטים נוספים שניתן לשייך לסוגה זאת הם: אל תוך הלילה של ג'ון לנדיס, קטיפה כחולה של דייוויד לינץ', משהו פראי של ג'ונתן דמי ובליינד דייט  של בלייק אדוארדס.
חלק מהמבקרים הציגו ניתוח פסיכואנליטי לסרט, הנשים בסרט מעבירות את פול חוויות שונות המדמות "סירוס" וכביטוי למצב של "חרדת סירוס". קיקי מפגינה אגרסיביות מינית ותשוקה למזוכיזם שמרתיעה את פול. מרסי מסרבת לפתח מגע מיני עם פול, ומשתמשת בכפל לשון כשדיברה על חיי המין שלה ושל בעלה, באומרה: "I broke the whole thing off". אחת ממלכודות העכברים שמקיפות המיטה של ג'ולי נסגרת בפתאומיות בדיוק כשהיא מנסה לפתות את פול, והיא וגייל מפנות כלפי פול המון זועם. ג'ון לוכדת את פול בתוך הפסל חסר אונים וחסר כל יכולת ביצוע. ישנן גם התייחסויות מפורשות לסירוס בסרט, כמו גרפיטי באחד מקירות השירותים, בו ציור של כריש הנושך פין זקוף.
מייקל ראביגר, בספרו "Directing", זיהה בסרט סמליות מיתולוגית: "גיבור הקומדיה האפלה 'שיגעון של לילה' של סקורסזה הוא כמו חולדה שמנסה להימלט ממבוך. ואכן יש עכברוש בכלוב בסצנה אחת שבה פול מוצא את עצמו לכוד בדירתה של אישה דברנית. הסרט יכול להיות מתואר כמסע במבוך, כשכל אחד משלביו מכיל הבטחה לחוויה מסוימת, כמעט תמיד אשלייתית ומוליכה שולל".
הפקה
סקורסזה נחל אכזבה עצומה לאחר נטישת סרטי פרמאונט את ההפקה של "הפיתוי האחרון של ישו", אך הנטישה גם דרבנה אותו להתמקד בחברות הפקה עצמאיות ובפרויקטים קטנים יותר. בעקבות זאת עורך דינו ג'יי ג'וליאן הציע לו להשתתף בפרויקט דרך הקבוצה העצמאית של גריפין דאן ואיימי רובינסון בשם: "Double Play Company". הפרויקט נקרא תחילה "לילה בסוהו" ("A Night in Soho") והוא התבסס על התסריט מאת ג'וזף מיניון שבמקור כותרתו הייתה "Leis" על שם מונולוג רדיו של ג'ו פרנק משנת 1982 שהיווה השראה לסיפור, ונכתב כחלק ממשימה לקורס הקולנוע שלו באוניברסיטת קולומביה. מיניון היה בן 26 בזמן הפקת הסרט. התסריט קיבל את השם After Hours לאחר שסקורסזה ביצע בו תיקונים סופיים.
אחת התופסות של סקורסזה לתסריט הוא הדיאלוג בין פול לשוער במועדון ברלין, שנעשה בהשראת הסיפור הקצר לפני החוק של פרנץ קפקא (שהופיע במקור ברומן "המשפט"). סקורסזה הסביר שהשימוש בסיפור הקצר שיקף את תסכולו באותה העת מהפקת "הפיתוי האחרון של ישו", שנבע מהאילוץ להמתין ללא הרף, בדומה ליוסף ק'.
במקור אמור היה לביים את הסרט טים ברטון, אך סקורסזה קרא את התסריט בתקופה בה לא הצליח לקבל מימון להשלמת "הפיתוי האחרון של ישו", וברטון יצא מהתמונה בשמחה לאחר שסקורסזה הביע בו עניין.
"שיגעון של לילה" היה הסרט הראשון של סקורסזה מאז "אליס לא גרה כאן יותר" משנת 1974 בו לא שיתף פעולה עם רוברט דה נירו כשחקן.
הבמאי הבריטי מייקל פאוול לקח חלק בתהליך ההפקה של הסרט (פאוול והעורכת תלמה סקונמייקר נישאו זמן קצר לאחר מכן). איש לא היה בטוח כיצד הסרט אמור להסתיים. פאוול אמר כי פול חייב לסיים את עבודתו, אך בתחילה זה הודח כלא סביר וקשה מדי. הם ניסו סיומים רבים אחרים, ואפילו כמה מהם צולמו, אך היחיד שכולם הרגישו שהוא עובד באמת היה לגרום לפול לסיים שוב בעבודה בדיוק כשהיום החדש התחיל.
פסקול
הפסקול הולחן על ידי הווארד שור, ששיתף פעולה במספר הזדמנויות עם סקורסזה. אף על פי שלא יצא אלבום פסקול רשמי, רבים מהלחנים של שור מופיעים באלבומו "Howard Shore" משנת 2009:Collector's Edition Vol. 1''. '' בנוסף לפסקול המקורי, מנוגנים בסרט גם:
ביקורות
הסרט הרוויח רק 10.1 מיליון דולר בארצות הברית, אך קיבל ביקורות חיוביות והמשיך להיחשב לסרט סקורסזה "לא די מוערך". עם זאת, היה לזוכה הראשון בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר ובפרס לבמאי הטוב ביותר. סקורסזה זכה עבור הסרט בפרס הבמאי הטוב ביותר גם בפסיבל קאן. ואפשר לסקורסזה לקחת הפסקה מהתפתחותו הסוערת של "הפיתוי האחרון של ישו".
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ביקורת חיובית ודירוג של ארבעה מתוך ארבעה כוכבים. הוא שיבח את הסרט כאחד הטובים של השנה ואמר שהוא "ממשיך את הניסיון של סקורסזה לשלב קומדיה וסאטירה עם לחץ בלתי פוסק ותחושה של פרנויה מתפשטת." בהמשך הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו. וינסנט קנבי, מ"הניו יורק טיימס", העניק לסרט ביקורת מעורבת וכינה אותו" טיזר משעשע, עם סיקוונסים יחידים במושכי לב, המשוחקים היטב על ידי מר דאן והאחרים, אך שמותירים אותך עם תחושה קצת מרומה."
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 89% על סמך 56 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.64/10. ב-Metacritic, שמקצה ציון תקן לביקורות, הסרט זוכה לציון ממוצע משוקלל של 90/100, בהתבסס על שמונה מבקרים, המעיד על הערכה אוניברסלית.
תביעה משפטית
מאוחר יותר הגיש אמן הרדיו ג'ו פרנק תביעה בטענה שהתסריט גנב את מערך העלילה שלו ואת חלקי הדיאלוג, במיוחד בשלושים הדקות הראשונות של הסרט, מתוך המונולוג שלו "Lies" ב-"NPR" משנת 1982. אף שפרנק מעולם לא קיבל קרדיט באופן רשמי, לפי דיווחים הוא זכה ל"תשלום נאה" בהסדר.
וידיט גוג'ראתי
וידיט סנטוש גוג'ראתי (נולד ב-24 באוקטובר 1994) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב-אמן.
הוא השיג את דרגת רב-האמן בינואר 2013, בגיל 18 שנים ושלושה חודשים. בספטמבר 2017 עבר את רף 2700 הנקודות במד כושר, והיה להודי הרביעי בהיסטוריה שעשה זאת.
נכון למרץ 2022, מדורג במקום השני בהודו וה-25 בעולם לפי מד כושר.
ביוגרפיה
גוג'ראתי נולד בנאסיק שבמדינת מהאראשטרה בהודו לד"ר סנטוש גוג'ראתי ולד"ר ניקיטה סנטוש גוג'ראתי.
מוסה מאזו
קריירת מועדונים
ביולי חתם בויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית.
באוגוסט חתם במאריטימו. ב-28 בינואר 2015 חתם בצ'אנגצ'ון יטאי מליגת העל הסינית.
בפברואר חתם רנדרס מליגת העל הדנית.
ביולי חתם באז'אקסיו לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת. אז'אקסיו מימשה את האופציה על מאזו, אך ב-31 באוגוסט 2017 חתם בלאנס לשלוש שנים. בדצמבר שוחרר מהמועדון.
בינואר חתם באוהוד מליגת העל הסעודית.
ב-23 בספטמבר 2019 חתם בסקציה נס ציונה מליגת העל.
ב-21 בינואר 2021, מאזו חתם ביוניש אש מליגת העל הלוקסמבורגית.
בקיץ מאזו חתם בדיפרדאנג' 03.
קריירה בינלאומית
ב-31 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר בהפסד 0–1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. ב-10 באוקטובר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד.
מאזו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2012 וגביע אפריקה לאומות 2013. מאזו הוא מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים עם 13 שערים בנבחרת.
לימודי השואה
לימודי השואה (או מחקר השואה) הוא תחום מדעי המקיף את המחקר ההיסטורי וחקר השואה. מוסדות המוקדשים ללימודי השואה חוקרים את ההיבטים הרב תחומיים והבינתחומיים של מתודולוגיית השואה, בהם היבטי דמוגרפיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה. לימודי השואה כוללים גם את לימודי גרמניה הנאצית, מלחמת העולם השנייה, היסטוריה של עם ישראל, דת, יחסי יהודים-נוצרים, תאולוגיית השואה, אתיקה, אחריות חברתית ורצח עם בקנה מידה עולמי. חקר טראומות, זיכרונות ועדויות על חוויות ניצולי השואה, זכויות האדם, יחסים בינלאומיים, חיי יהודים לפני השואה, יהדות וזהות יהודית בעולם שלאחר השואה - כל אלה מכוסים גם הם בתחום מחקר זה.
מחקר אקדמי
מוסדות מחקר ותוכניות אקדמיות המתמחות במחקר שואה:
חינוך בנושא השואה
חינוך בנושא השואה מתייחס לניסיון - במסגרת פורמלית ולא רשמית כאחד - להורות את נושא השואה. ההוראה והלמידה על השואה עוסקות בדידקטיקה ולמידה, תחת הנושא הרחב של החינוך אודות השואה. חינוך זה כולל גם תוכניות לימודים וספרי לימוד. הביטוי "הוראה ולמידה בנושא השואה" משמש את כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה.
ישראל ינון
ישראל ינון (11 בינואר 1956 - 29 בינואר 2015) היה מנצח ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
ישראל ינון נולד בכפר סבא וגדל במושב חניאל בשרון. בילדותו ניגן באקורדיון, הוא למד ניצוח, תאוריית המוזיקה והלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בשנים 1981–1984 והמשיך באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בשנים 1985–1988, אצל מנדי רודן ונעם שריף. ינון התמחה בעיקר בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה. במאי 1991 ניצח בשידור חי בינלאומי על קונצרט הפתיחה של Deutschlandsender Kultur, ערוץ תרבות ששידר בשנים 1990–1993 מגרמניה המזרחית לשעבר בעיצומו של תהליך הדמוקרטיזציה ושל איחוד גרמניה.
לצד הרפרטואר הקלאסי התמחה ישראל ינון בניצוח על יצירות של מלחינים שנספו בשואה או שנאסרו בגרמניה הנאצית כנציגים של "אמנות מנוונת", כמו האנס קראסה, פאבל האס או ארווין שולהוף. כמו כן התעניין ינון בגילוי יצירות נשכחות ופחות ידועות, למשל מאת המלחינים האקספרסיוניסטים הגרמנים היינץ טיסן או אדוארד ארדמן. סייע רבות גם בקידום יצירותיהם של מלחינים בני זמננו, לרבות מלחינים ישראלים כמו יוסף טל, עודד זהבי, נעם שריף ומשה רסיוק. על ההקלטות של מוזיקה ישראלית זכה בפרסי דיסק השנה בגרמניה בשנים 2005 ו-2006. בשנת 1995 ניצח על בכורת האופרה "משחק המלכים" ('Die Schachnovelle) מאת המלחינה הרומניה ויולטה דינסקו בפסטיבל שווצינגן. בשנת 1992 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של ברנו בסיור קונצרטים ברחבי גרמניה והקליט איתה ביצועי בכורה של יצירות מאת ויקטור אולמן, תקליטור שזיכה אותו בפרס ביקורת התקליטים הגרמנית. מאז עשה הקלטות רבות בשביל חברות התקליטים דקה, דויטשה גרמופון, קוך, CPO ואחרות.
ישראל ינון ניצח כאורח על תזמורות חשובות בישראל ובעולם כמו התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, תזמורת רדיו צפון גרמניה, התזמורת הסימפונית של וינה והתזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין. ביצועיו של ינון זכו להערכה בגלל נאמנותם, רגישותם ודיוקם האמנותי. בו זמנית התאפיין סגנונו ברוח חיה ובמזג לוהט.
ישראל ינון התמוטט על הבמה ונפטר בשעת קונצרט במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ב-29 בינואר 2015, תוך כדי ניצוח על "סימפוניית האלפים" מאת ריכרד שטראוס עם "התזמורת הפילהרמונית הצעירה של מרכז שווייץ".
בתו, שירי רן ינון, היא ויולנית ופועלת בברלין.
סימן (אלבום)
סימן הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמר אליעד, שיצא לאור ב-30 בינואר 2015.
הפקה
האלבום, בהפקתו ועיבודו של נועם עקרבי יחד עם אליעד נחום, כולל עשרה שירים. רובם נכתבו והולחנו על ידי נחום, וחלקם בשיתוף עם רון נשר, איזי, ראובן ארגאי, חן טוחנר ורועי מכלוף.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "סימן", יצא לאור ב-6 בפברואר 2014 יחד עם קליפ, שבו כיכבו עדן סבן, אנסטסיה בוצ'רנקו וטניה מאירזון.
ב-30 בינואר 2015, יחד עם יציאת האלבום המלא הופק גם השיר "מתוק כשמרלי" שצבר 27 מיליון צפיות ביוטיוב נכון למאי 2018, ושהה חמש פעמים ברציפות במקום הראשון במצעדים השבועיים של גלגלצ, והגיע למקומות הראשונים מעל כחודש במצעד של רשת ג'. בנוסף, השיר גם זכה לקאברים רבים, ביניהם על הנושאים צבא, ספורט, סטנדאפיסטים ועוד. ב-30 ביוני אותה השנה, יצא קליפ קאבר בשיתוף אליעד עם להקת סופרגרופ 2015. ב-10 בספטמבר זכה בפרס "שיר השנה" של גלגלצ.
ב-יולי 2015 זכה אליעד במגן הוקרה על סך כ-150,000 הורדות שם האלבום בסלולר.
גוסטב סאסי-שוורץ
גוסטאב סאסי-שוורץ (בהונגרית: Szászy-Schwarz Gusztáv; פשט, 1 בינואר 1858 – בודפשט, 8 באפריל 1920) היה משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1918).
קורות חיים
סאסי-שוורץ למד משפטים בפקולטה למשפטים ומדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (היום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא למד משפט רומי. בשנת 1882 קיבל את תואר הדוקטור. הוא התכונן לקריירה מדעית, ולכן בשנת 1883 ביקר באוניברסיטאות באירופה, למד באוניברסיטת וינה, לייפציג והאלה, ואחר כך למד משפטים במשך שנה (עד 1884) באוניברסיטת גטינגן. הוא פגש את רודולף פון ירינג, שאת תורתו ייצג נאמנה ופיתח בעבודתו. הוא ניגש לבחינת לשכת עורכי דין בשנת 1884, ניהל משרד עורכי דין עד שנת 1896, והחל משנת 1885 היה חבר בוועדת בחינת עורכי הדין. בשנת 1892 עבד באוניברסיטת בודפשט כמרצה, מ-1893 כמרצה בכיר, בין השנים 1896 לבין 1900 פרופסור חבר ומשנת 1990 ועד מותו, כפרופסור מן המנין למשפט מסחרי ודיני משפט רומי. בשנים האקדמיות 1902–1903 ו-1916–1917 היה דיקן הפקולטה למשפטים ולמדע המדינה. בשנת 1902 הציע להקים ספריית בית ספר למשפטים באוניברסיטת בודפשט במטרה לרכוש ספרי לימוד מקומיים וזרים יקרים או בעלי היקף גדול (רבי כרכים) וכן יצירות שמפיצות חינוך כללי לסטודנטים. הספרייה פעלה משנת 1904. בשנת 1911, כהוקרה על עבודתו בחקיקה, הוענק לו תחילה תואר "יועץ חצר" ואחר כך תואר אצולה. אז שינה את שמו לסאסי-שוורץ.
הוא נפטר ב־8 באפריל 1920 בבודפשט.
פעילותו
סאסי-שוורץ לימד בפקולטה למשפטים במשך 36 שנה, הוא הוזכר כמרצה מרתק שכבש על ידי תלמידיו, הוא היה מורה אידיאלי בעל השפעה רבה בשל ידענותו ומוחו החריף. פעילותו המדעית הבולטת התפרשה כמעט על כל תחום המשפט האזרחי. הוא לקח חלק בהכנת טיוטת קוד המשפט ההונגרי האזרחי הפרטי. לביקורתו הכתובה משנת 1885 על חוק הנישואין הייתה השפעה מכרעת על חקיקת החוק. לאחר מכן הזמין אותו דז'ה סילאדי (בשנת 1895) להיות חבר במערכת כתיבת הקודקס האזרחי ההונגרי. החלק של הטיוטה הראשונה שפורסמה בשנת 1900 נכתב על ידי שוורץ. הוא הדגיש את הצורך ברפורמה מקיפה של דיני הקניין, דיני המשפחה ודיני הירושה. הוא חתר לכך שהחוק האזרחי הפרטי ההונגרי יהיה ברמה אירופית ולכן ראה חשיבות לכך שעורכי הדין הפרטיים הגרמניים, האוסטרים והשווייצרים יראו ויגיבו על טיוטת מערכת החוקים שפורסמה גם בגרמנית. ההנמקה וההסבר לטיוטת הקודקס האזרחי ההונגרי שפורסמה בשנת 1914 הגיעה ממנו. עבודותיו כתביו וביקורותיו הופיעו ב"שלטון החוק" במשך עשרים שנה מיום הקמת העיתון. בכתב העת Journal of Jurisprudence הוא יצר מין חדש של קבלת החלטות מדעיות בסעיף "הסברים על משפט פרטי". אחת היצירות העיקריות שלו היא הסבר הישות המשפטית, שפורסמה בשנת 1906 ועוררה ביקורת ניכרת. הוא כתב ספרים ומחקרים יקרי ערך רבים בתחום המשפט הפרטי שתקפים עד לימינו. תחילה עסק בניתוח תאורטי של הפרקטיקה השיפוטית. גישה זו מאפיינת את ההסברים הפרטיים של החלטות בית המשפט העליון ההונגרי משנת 1890 והסברים פרטיים נוספים משנת 1901. בכרך כיוונים חדשים במשפט הפרטי, שמכיל חמישה מחקרים שפורסמו בשנת 1911, עסק בסוגיות של המשפט הרומי בנוסף למשפט האזרחי הפרטי ההונגרי. כהוקרה על מעלותיו המדעיות הוא נבחר בשנת 1918 לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים. כנציג החוק הרומי והציוויליזציה המודרנית, הוא היה פתוח גם לשאלות של פסיקה. שמו נרשם גם בפסיקה הגרמנית והוא עבד גם עבור דויטשה יוריסטן-צייטונג (Deutsche Juristen-Zeitung). במהלך מלחמת העולם הראשונה היה יו"ר המחלקה המשפטית של "התאחדות החברים", במטרה לשרת את ההתקרבות המשפטית הגרמנית-הונגרית. הוא פיקח על עבודתם של חוקרי משפטים באירופה, בעיקר בעולם דובר הגרמנית, שלכמה מהם הייתה השפעה על עבודתו, למשל. ארנסט ציטלמן (1853–1923). הוא התכתב גם עם אויגן הובר (1849–1923), שניסח את קודקס המשפט האזרחי הפרטי השווייצרי משנת 1912.
הוא היה סגן נשיא התאחדות המשפט ההונגרית ונשיא האיגוד ללהגנת זכויות התעשייה.
יחס השיעורים של הימצאות נקודתית
החישוב של יחס השיעורים של הימצאות נקודתית נעשה בעזרת המשוואה הבאה:
כאשר +prev מציין הימצאות בקרב חשופים, -prev מציין הימצאות בקרב הלא חשופים, +dur מציין את משך המחלה בקרב החשופים ו- -dur מציין את משך המחלה בקרב הלא חשופים.
כש- PRR גדול מ-1, הגורם הנבדק הוא גורם מסכן וכש- PRR קטן מ-1 הגורם הנבדק הוא גורם מגן.
פיתוח המשוואה
נתונים של מחקר חתך כוללים את ההמצאות הנקודתית/תקופתית (point prevalence,pp) של התוצא המבוקש כאשר ההימצאות הוא החלק היחסי של הפרטים עם תכונה כלשהי או תוצא (מאורע) בנקודת זמן מסוימת או בתקופת זמן מוגדרת.
אם נגדיר ש- PP מציין הימצאות נקודתית, אז ניתן לחשב את יחס ההימצאות (prevalence odds) אשר מציין כמה גדול ההימצאות של אירוע/תוצא בקבוצה אחת של פרטים (עם המאפיין) ביחס לקבוצה אחרת (בלי המאפיין).
חישוב של יחס ההימצאות נעשה באופן דומה לחישוב של יחס צולב:
prevalence odds= pp/1-pp
מצד שני, מתקיים גם השוויון הבא:
pp/1-pp= inc *dur
ומתוך זה ניתן לחלץ את ההימצאות נקדותית (pp):
pp= (1-pp)* inc *dur
כאשר pp נמוך מ-5% הביטוי (1-pp) קרוב ל-1 ולכן,
pp= inc *dur
על בסיס הנוסחא האחרונה, אפשר לחשב את יחס השיעורים של הימצאות נקודתית (PRR):
כאשר RR זהו סיכון יחסי.
מעבר גרהאם
מעבר גרהאם (באנגלית: Graham Passage), המכונה גם מעבר קוראה (בספרדית: Pasaje Correa) הוא מצר ים, המפרד בין האי מוריי וחצי האי פפור, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
קרחון אגאלינה נשפך אל המצר.
גיליו המעבר
המעבר התגלה על ידי רב החובל סקידסמו, ציד לווייתנים, אשר היה הראשון להפליג דרכו ב-20 במרץ 1922. סקידסמו חלף במעבר פעמיים, עת שרדף אחרי לווייתן.
האי צולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
מקור השם
סקידסמו קרא למעבר על שם ספינתו גרהאם (Graham).
שמו הספרדי של המעבר (מעבר קוראה) נקרא על שמו של אדמירל אדלמירו קוראה (Edelmiro Correa) מצי ארגנטינה.
עדיין אליס (סרט)
עדיין אליס (באנגלית: Still Alice) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה המבוסס על ספר באותו השם מאת ליסה ג'נובה. הסרט נכתב ובוים על ידי ריצ'רד גלצר וווש וסטמורלנד, ויצא לאקרנים בשנת 2014. בסרט מככבת ג'וליאן מור, אשר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה. מור מגלמת את אליס האולנד, פרופ' לבלשנות באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, אשר מאובחנת בגיל 50 במחלת אלצהיימר בהתבטאות מוקדמת. הסרט מתאר את התמודדותה של אליס עם מחלת האלצהיימר, והשפעת המחלה המידרדרת על חייה האישיים וחיי משפחתה. בסרט מככבים גם אלק בולדווין, המגלם את בעלה של אליס, וכן קריסטן סטיוארט, קייט בוסוורת' והאנטר פאריש, אשר מגלמים את שלושת הילדים של הזוג.
עלילה
אליס האולנד, פרופ' לבלשנות באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, חוגגת את יום הולדתה ה-50 במסעדה עם בעלה, ד"ר ג'ון האולנד, ילדיה, אנה וטום, ובעלה של אנה. בתם השלישית והצעירה של אליס וג'ון, ששמה לידיה, מתגוררת בלוס אנג'לס. במהלך הארוחה, בעלה של אנה מעיר אגב שיחה שהוא מניח כי שתי האחיות, אנה ולידיה, ככל הנראה התקוטטו רבות במהלך הילדות. בפיזור דעת ארעי, אליס עונה לו שזה לא נכון, ושהיא (כלומר, אליס) ואחותה דווקא היו מאוד קרובות. אליס עומדת על טעותה בהבנת ההקשר והארוחה ממשיכה כהרגלה.
אליס נוסעת ללוס אנג'לס כדי להעביר הרצאה כמרצה אורחת באוניברסיטת UCLA, וכן לבקר את בתה, לידיה, שהיא שחקנית בתחילת דרכה. במהלך ההרצאה, אליס שוכחת מילה בה התכוונה להשתמש ושטף הדיבור שלה נקטע. היא נזכרת במילה מאוחר יותר ונראית מוטרדת מן התקרית. לאחר שהיא חוזרת לביתה בניו יורק, היא יוצאת לריצה ברחבי הקמפוס של אונ' קולומביה, המוכר לה מאוד, והולכת לאיבוד.
עקב תקריות אלה, אליס נפגשת עם נוירולוג ועוברת ראיון רפואי מקיף אודות מצבה והרקע שלה, שבמהלכו נודע כי אמה ואחותה היחידה נהרגו בתאונת דרכים כשאליס הייתה בת 18, ואביה נפטר משחמת הכבד. אליס נחשדת כלוקה במחלת אלצהיימר ומספרת זאת לבעלה, ג'ון. לאחר שמאושש סופית כי אליס חולה במחלת אלצהיימר בהתבטאות מוקדמת, השניים מבשרים את הבשורות לשלושת ילדיהם, ומסבירים להם כי מדובר בסוג נדיר ותורשתי של המחלה, והסבירות שהילדים נושאים את הגן המחולל את המחלה היא 50%. לפי דברי הנוירולוג של אליס, מי שנושא את הגן הנ"ל יפתח את המחלה בוודאות. אנה וטום עורכים בדיקה להימצאות הגן, ומתגלה כי אנה נושאת את הגן לאלצהיימר מוקדם, ואילו טום לא. לידיה מחליטה לא להיבדק.
הזיכרון של אליס יורד בהדרגה, והיא מתחילה לחלום בהקיץ אודות אמה ואחותה המנוחות. אליס נוסעת לבקר במרכז טיפולי לחולי אלצהיימר, על מנת להתרשם מאיכות המרכז, שכן היא שוקלת לעבור אליו בשלב מתקדם של המחלה שבו לא תוכל להיות עצמאית. בתום הביקור, אליס טווה תוכנית חלופית: היא כותבת סדרת שאלות בתוך תזכיר בטלפון הנייד שלה, שהן שאלות בסיסיות כדוגמת: מה שם בתה הבכורה, מה שם הרחוב בו היא גרה. בסוף התזכיר היא רושמת לעצמה שאם אינה יודעת לענות על שאלות אלה, עליה ללכת למחשב שלה ולפתוח תיקיה שכותרתה "פרפר". אליס מצלמת את עצמה בווידאו ושומרת את הקובץ בתוך תיקייה זו. במהלך סרטון הווידאו, היא נותנת הנחיות לעצמה בעתיד: היא מדברת אליס שבעתיד שמצב הזיכרון שלה חמור מאוד לכאורה, ומורה לה לבלוע קפסולה מלאה בכדורי שינה שנמצאים בשידה בחדר שלה.
עם התקדמות המחלה, אליס נוכחת כי יש לה ימים טובים וימים רעים. ישנם רגעים בהם היא מתנהגת כמעט כאדם רגיל לחלוטין, וישנם רגעים שבהם היא אינה יודעת איפה היא נמצאת. אליס ומשפחתה הולכים לראות מחזה בכיכובה של לידיה. עם סיום המחזה, אליס מדברת אל לידיה כאל שחקנית שראתה במחזה ותו לא, ומתקשה לזהות שזוהי בתה.
ג'ון מקבל הצעת עבודה במאיו קליניק, מינסוטה, ומציע שהוא ואליס יעברו לגור שם. אליס, שמצבה ממשיך להידרדר ואוצר המילים שלה כבר דל מאוד מכפי שהיה בעברה, מנסה להסביר לו שהיא לא רוצה לעבור למקום זר. בעידודו של הרופא שלה, אליס נושאת נאום באיגוד למחלת אלצהיימר. במהלך הנאום, אליס מספרת על חייה כחולת אלצהיימר, ומבהירה כי הדמות של חולה האלצהיימר, שאחרים מתקשים לקחת ברצינות, אינה מעידה על האדם שהוא, אלא רק על המחלה שתוקפת אותו. אליס מספרת שלמרות האובדן הגדול שהיא חווה, היא עדיין מעריכה את החיים ויש לה רגעים של אושר. היא מבהירה כי אינה סובלת ממחלת האלצהיימר, כי אם מתמודדת איתה. בסיום הנאום, אליס זוכה למחיאות כפיים סוערות, שבמהלכן הקהל נעמד על רגליו.
אליס משוחחת עם לידיה בשיחת וידאו-צ'ט במחשב. לאחר מכן, היא פותחת במקרה את התיקייה ששמה "פרפר" ומוצאת את קובץ הווידאו שהכינה זמן רב קודם לכן. היא צופה בסרטון הווידאו ומנסה לעקוב אחר ההוראות של אליס מן העבר, אך זכרונה הירוד מכשיל אותה והיא נאלצת לחזור ולצפות בסרטון מספר פעמים על מנת להיזכר בהן. לבסוף, לאחר שהיא מצליחה למצוא את כדורי השינה, היא מופרעת על ידי המטפלת שלה, שנכנסת בדלת הבית. אליס מפילה את הכדורים לרצפה וכעבור מספר רגעים שוכחת מכל העניין, כך שהתוכנית שלה לשים קץ לחייה יורדת לטמיון.
מצבה של אליס ממשיך להידרדר במהירות, והיא שוכחת כמעט לחלוטין שפעם לימדה באונ' קולומביה. ג'ון מחליט לקבל את הצעת העבודה במאיו קליניק, ולידיה עוברת לגור במקומו בביתם שבניו יורק ולסעוד את אמה בעזרת המטפלת, אלנה.
בסיום הסרט, לידיה קוראת לאליס קטע מתוך המחזה "מלאכים באמריקה". לאחר שהיא מסיימת לקרוא, היא מתקרבת לאמה ושואלת אותה אם מצא חן בעיניה הקטע שקראה, ואם אליס הבינה על מה זה היה. אליס, שבקושי מסוגלת לדבר, עונה במילה אחת: אהבה.
הסרט נסגר במראה מן העבר של אליס הצעירה, אשר צועדת לצדה של אחותה בחוף הים, והשתיים מחובקות.
הפקה
הסרט "עדיין אליס" מבוסס על ספר בשם זה, אשר יצא לאור בשנת 2007 והיה לרב-מכר. הספר נכתב על ידי ליסה ג'נובה, דוקטור למדעי המח, שקיבלה השראה לכתיבת הספר מסבתה שחלתה במחלת האלצהיימר. המפיקים לקס לוצוס וג'יימס בראון תבעו זכויות לסרט על ספר זה, והציגו את הרעיון לסרט בפניהם חבריהם, הבמאים ריצ'רד גלצר ווש וסטמורלנד, שהיו זוג נשוי עד מותו של גלצר בשנת 2015. גלצר ווסטמורלנד היססו תחילה בנוגע לכתיבה ובימוי של הסרט, עקב אבחנתו של גלצר במחלת ALS. הם חששו שכתיבת סרט אודות מחלת האלצהיימר עלולה להיות קשה מנשוא, שכן שתי המחלות הן מחלות נוירודגנרטיביות בעלות קווי דמיון מסוימים. לבסוף, גלצר ווסטמורלנד הסכימו להצעה וכתבו בתחילת 2012 תסריט עבור הספר "עדיין אליס". במהלך הכתיבה, השניים שילבו אלמנטים שמקורם בהתמודדותו של גלצר עם מחלת ה-ALS ובמעמדו של וסטמורלנד כמטפל הראשוני שלו.
ג'וליאן מור הייתה בחירתם הראשונה של גלצר ווסטמורלנד לתפקיד הראשי בסרט. מור התכוננה במשך ארבעה חודשים עבור התפקיד על ידי צפייה בסרטים דוקומנטריים אודות מחלת האלצהיימר, ומפגש עם אליזבת' גלפאנד סטרינס, ראש איגוד האלצהיימר, וכן עם מארי סאנו, מנהלת המחקר אודות מחלת האלצהיימר בביה"ח מאונט סיני בניו יורק. כמו כן, מור שוחחה עם שלוש נשים שלוקות באלצהיימר עם התבטאות מוקדמת. בנוסף, היא ביקרה בקבוצת תמיכה לנשים עם אלצהיימר ובמרכז לטיפול בחולי אלצהיימר. מור הציעה שאלק בולדווין יגלם את בעלה של אליס בסרט, שכן השניים כבר עבדו בעבר בסדרה הקומית "רוק 30". קייט בוסוורת' לוהקה לתפקיד בסרט לאחר שהסבירה לגלצר וסטמורלנד כמה הנושא חשוב ויקר ללבה, שכן יש לה קרובי משפחה הלוקים במחלת האלצהיימר.
הצילומים לסרט נערכו בניו יורק במשך 23 ימים במרץ 2014. הסרט צולם על ידי צלם הקולנוע הצרפתי דניס לנויר. במהלך הצילומים, גלצר ווסטמורלנד השתדלו לחלק את מטלות הבימוי ביניהם באופן שווה, אפילו שמצבו הפיזי של גלצר הידרדר מאוד עד למצב שבו הוא תקשר באמצעות הקלדה במכשיר אייפד באמצעות אצבע אחת.
התקציב להפקת הסרט עמד על ארבעה מיליון דולר ומומן על ידי BSM Studio הצרפתי. שלבי ההפקה המאוחרים של הסרט הושלמו עשרה ימים בלבד לפני הפרימיירה שלו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2014. הפסקול הראשי של הסרט הולחן על ידי אילן אשקרי, שהיה לו ניסיון אישי עם אנשים שהושפעו על ידי מחלת האלצהיימר. אשקרי עבד בעברו על פרויקטים שונים הקשורים למחלת האלצהיימר, כדוגמת הסרט "Ashes" משנת 2012. כלי הנגינה ששומשו למוזיקה של הסרט הם פסנתר, שלטענתו של אשקרי מייצג את חיי המשפחה של אליס, ושלישיית מיתרים, אשר מסמלים את אתגר ההתמודדות עם המחלה.
הפצה
הפרימיירה של הסרט "עדיין אליס" נערכה ב-8 בספטמבר 2014, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, קנדה, לשנת 2014. חברות ההפקות "Sony Pictures Classics", אשר רכשה את זכויות ההפצה של הסרט, ערכה הפצה בת שבוע של הסרט במהלך דצמבר 2014, על מנת שהוא יוכל להיכלל בטקס פרסי האוסקר לשנה זו. גלצר ווסטמורלנד היו נחושים לפרסם את הסרט מוקדם ככל האפשר, עקב מצבו הבריאותי של גלצר. הסרט יצא לאקרנים במהדורה מוגבלת ב-16 בינואר 2015. רווחו של הסרט עמד על 197 אלף דולר בסוף השבוע הראשון לתפוצתו בקרב שנים עשר בתי קולנוע. ב-20 בפברואר, החלה תפוצה נרחבת של הסרט ל-765 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית. הסרט גרף 18 מיליון דולר במהלך 14 שבועות בבתי קולנוע בארצות הברית. כמו כן, הסרט גרף 43 מיליון דולר במדינות אחרות.
פיראטיות
הסרט "עדיין אליס" היה חלק ממידע שנגנב במהלך מתקפת ההאקרים על סרטי סוני. הוא הודלף לרשת ב-27 בנובמבר 2014, למעלה מחודש לפני תאריך ההפצה שנקבע לו. תוך שלושה ימים ממועד ההדלפה, נמצא כי 103,832 כתובות IP שונות הורידו את הסרט.
ביקורות
הסרט "עדיין אליס" קיבל רייטינג של 88% המבוסס על 172 תגובות באתר הדירוגים "Rotten Tomatoes", עם ממוצע ניקוד של 7.4/10. לפי האתר, "בזכות המשחק של ג'וליאן מור, "עדיין אליס" הוא דרמה נוגעת ללב שמכבדת את נושא הליבה העדין של הסרט בגבורה וברגישות". באתר האינטרנט "Metacritic", הסרט קיבל ניקוד של 72 מתוך 100, בהתבסס על 41 מבקרים, מה שהעיד על "ביקורות אוהדות על פי רוב".
דייוויד יוז, ממגזין הקולנוע הבריטי "אמפייר" נתן לסרט "עדיין אליס" 5 מתוך 5 כוכבים, והדגיש את המשחק של מור, שלטענתו היה ללא רבב, וכן את הדיוק החד והרגיש של גלצר ווסטמורלנד. דבורה יאנג, שכתבה ביקורת לסרט עבור העיתון "הוליווד ריפורטר", שיבחה את הגישה המאופקת של הבמאים לסיפור, שלדעתה הייתה "הביטוח הטוב ביותר מפני סנטימנטליות רשלנית". המבקר קנת' טוראן מעיתון "לוס אנג'לס טיימס" זקף את הצלחתו של הסרט ליכולתן של השחקניות ג'וליאן מור וקריסטן סטיוארט "לשמור על כנות", אף כי חלקים מתוך הסרט היו "מלאכותיים ומוכרים מדי", לדבריו. פיטר דה-ברוג ממגזין "וראייטי" ציין לטובה את הגישה "המכובדת והאישית" של גלצר ווסטמורלנד לנושא הסרט, וכן את החלטתם לספר את הסיפור מנקודת מבטה של אליס.
מבקרים אחרים נתנו לסרט ביקורות בינוניות. איי. או. סקוט מעיתון "הניו יורק טיימס" שיבח את המשחק של מור וסטיוארט, אך חש כי הסיפור היה "רחוק מדי מן המציאות מכדי לשאת את מלוא הכאב שהיה ראוי לאליס". המבקר אנתוני ליין מעיתון "הניו יורקר" מתח ביקורת על גלצר ווסטמורלנד בטענה שהם "נרתעו" בעת הצגת ההחמרה של אליס והשפעותיה על משפחתה. ליין ראה באספקטים הסנטימנטליים של הסרט "מניפולטיביים ואפקטיביים". ג'וש קופקי מעיתון "אוסטין כרוניקל" נתן לסרט 2.5 מתוך 5 כוכבים, בטענה שהסרט קלישאתי ומלודרמטי. קופקי דימה את הסרט למעין תשדיר שירות. ריצ'רד רואפר, שכותב עבור "שיקגו סאן-טיימס", תיאר את מור כ"מעניקה משחק של 4 כוכבים בסרט של 2 כוכבים", והדגיש את המוזיקה ה"חודרנית" של הסרט והאופן ה"סחוט והמגושם להרגיז" שבו מסופר הסיפור בסרט.
פרסים
ג'וליאן מור, הכוכבת הראשית בסרט, זכתה בפרסים רבים עבור תפקידה בסרט זה, ביניהם:
קישורים חיצוניים
ביקורות
שאנדור ואריאש
שאנדור ואריאש (במקור וייס עד 1903, בהונגרית: Varjas Sándor; דומבובאר, 19 בינואר 1885 – מוסקבה, 27 באוקטובר 1939) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו של אלמר ואריאש.
בהונגריה
שאנדור וייס נולד במשפחה יהודית, אביו היה איגנץ וייס, חייט, ואמו הייתה קרולין פריד. הוא למד בתיכון בקאפושוואר ובשנת 1903 נרשם לאוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא הצטרף בגיל 20 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) הוא הופיע בקביעות בפני פועלים ובאותה תקופה הכיר את ארווין סבו. ב-1908 קיבל דוקטורט במדעי הרוח והחל לעבוד כמורה בגימנסיה בעיר יאסברן. הוא לימד שם במשך 3 שנים ובמהלכן השתלב בפעילות ההוראה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ביאסברן. הוא פוטר בשנת 1911 באשמת חינוך תלמידים ב"רוח לא פטריוטית" ואז חזר לבירת הונגריה, שם ברובע 6 המשיך לעבוד כמורה בבית הספר המחוזי למסחר. ב-15 ביולי 1913 נשא לאישה את אירמה קמני (מקודם: קראוס), סטודנטית באוניברסיטה שהייתה צעירה ממנה בשש שנים, בתם של אלברט קמני ושל רוז'ה בטלהיים. הוא השתייך לאופוזיציה השמאלנית של ה-MSZDP במלחמת העולם הראשונה, ב-1917 היה ממארגני המורים, ובשנה שלאחר מכן היה חבר בהנהגת האיגוד המקצועי שלהם. הוא היה חבר והשתתף במפגשים של חוג יום ראשון וגם רכש השכלה יוצאת דופן. עד 1919 כבר דיבר 9 שפות (גרמנית, צרפתית, אנגלית, איטלקית, רוסית, לטינית, יוונית, ספרדית) ולהונגרית. הוא הפך לפרופסור באוניברסיטה במהלך מהפכת החרציות והיה חבר בוועדה הלאומית להפצה תחת ממשלת קארואי. הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בתחילת 1919. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עבד בקומיסריון העם (מיניסטריון) לחינוך ציבורי; הוא עמד בראש מחלקת התעמולה המדעית והיה גם המארגן והמורה של בית הספר לתועמלנים ומשכנעים. לאחר נפילת הרפובליקה נעצר לראשונה ב-7 באוגוסט 1919, אז שוחרר, אך נעצר מחדש ב-14 באוגוסט. על פי החלטה מס' 8956/919 של בית הדין הפלילי של בודפשט מיום 22 באוקטובר 1920 נגזרו עליו 12 (שתים עשרה) שנות מאסר באשמת הסתה למרד. הוא גם נידון ל-10 שנים השעיה מכל תפקידיו ולהשעיית זכויותיו הפוליטיות והאזרחיות.
בהגירה
הוא לא היה צריך לרצות את עונשו לאורך כל הדרך. בשנת 1922, כחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, עבר לברית המועצות.שם הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ומשנת 1923 עבד כמרצה בפרופסורה האדומה במשך שלוש שנים. בשנת 1926 הפך לחבר במכללה החקלאית טימיריאזב ומאוחר יותר עבד כמרצה בפקולטה למכניקה ולמתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה (מלמד את ההיסטוריה של מכניקה ומתמטיקה). הוא עסק גם בהיסטוריה של הפילוסופיה של המאות האחרונות (המאה ה-17 והמאה ה-18) ובהיגיון של המטריאליזם דיאלקטי והלוגיקה הדיאלקטית.
שירת דבורה
שירת דבורה היא שירת הודיה וניצחון, המספרת בשבח ניצחון בני ישראל על הכנענים, בעזרת ה'. לפי פסוקו הראשון של פרק ה בשופטים, את השירה שרים דבורה וברק בן אבינעם. המלחמה בין ישראל בהנהגתם של דבורה הנביאה וברק בן אבינועם, לכנענים בהנהגת סיסרא מתוארת מזווית אישית בשירה. שירה זו היא מעין שירת ניצחון המתארת את הרקע למלחמה, מותחת ביקורת על השבטים שנמנעו מליטול חלק במלחמה משום שלא סבלו מאיום ביטחוני ישיר מסיסרא, ומשבחת את יעל אשת חבר הקיני על שהרגה את סיסרא. שירת דבורה מופיעה ב, ומורכבת מ-31 פסוקים. את שירת דבורה קוראים בבתי הכנסת כהפטרה של פרשת בשלח שבה קוראים את שירת הים.
תוכן השירה
שירה זאת ממשיכה את הסיפור המופיע בפרק הקודם, ניצחון ישראל על הכנענים. כתגובה לניצחון ישראל שרה דבורה הנביאה שירת הלל והודיה לאל. השירה לא מקדישה מקום לתיאור הקרב, אף על פי שהשתתפו בו עשרת אלפים מבני ישראל תחת זאת היא מדגישה את חלקו של ה' בניצחון.
בפתיחת השירה מתארים המשוררים - דבורה וברק בן אבינועם - את הרקע ההיסטורי- פוליטי: "בפרוע פרעות", ולא חוסכים תוך כך, את שבט ביקורתם ממנהיגותו של המנהיג הקודם, שמגר בן ענת. הפתיחה הדרמטית, הדומה במבנה לפתיחתה של שירת האזינו, בה משמשים כעדים השמים והארץ, משמשת, לא רק כאמצעי ספרותי, אלא אף כאמצעי סיפורי. אל מול גבורת האל אשר מפניו "הרים נזלו", מתוארת רפיסותו של העם בימי שמגר בן ענת, אשר בימיו "חדלו ארחות" והולכי נתיבות נאלצו ללכת בדרכים עוקפות "ארחות עקלקלות". העם כולו נאלץ לחיות מאחורי חומות מחוסר ביטחון "חדלו פרזון בישראל חדלו" עד שקמתי דבורה.
בשירה מותחת דבורה ביקורת על השבטים שנעדרו מהמלחמה ומשבחת את אלה שהתנדבו להגן ולהילחם. השבטים יהודה ושמעון נעדרים מהשירה. בהמשך היא משבחת את יעל אשת חבר הקיני על גבורתה ותרומתה לניצחון. דבורה מכנה את עצמה "אם בישראל", והיא מתייחסת בשירה לאם נוספת - אם סיסרא, אמו של האויב המנוצח. כאישה, היא מזכירה את הנשים אשר היו אמורות להינתן כשלל לאויב.
זיקת השירה לסיפור המקראי
שירת דבורה מעוצבת בדרך פרוזאית ומספרת באופנים שונים את הסיפור ב, מלחמת ישראל בכנענים. בשני הסיפורים יוצאים מספר שבטים למלחמה בהנהגתם של דבורה וברק בן אבינועם. בשני הפרקים נוחל האויב תבוסה בסיוע ה' ושני הסיפורים יעל היא זאת שהורגת את שר הצבא הכנעני, סיסרא. בסיפור המלחמה לא מופיעה התגלות ה' כמו שבשירה. השירה משבחת את המתגייסים למלחמה. בפסוקים החותמים את השירה, שרה ומהללת דבורה את האל על הניצחון במלחמה נגד הכנענים.
מבנה השירה
בשירה אין אחידות לשונית וזאת כי ייתכן כי חוברה לצורכי שימוש בטקסים פולחניים. בשירה קיימת מסגרת שפסוק א' משמש ככותרת ופסוק ל"א משמש כחתימה לשירה. השיר בנוי מארבע יחידות שיריות המתארות את האירועים בהקשר של דבורה אליהם. בשירה קיימות פניות אל קהל השומעים. אלה באות לידי ביטוי במילים: "בָּרְכוּ ה' ". השיר אינו מתאר את שלל האירועים המסופרים, אלא אירועים שנבחרו על ידי המחבר, חלקם אירועים מהעבר - אלה מתארים את גולת ה'. בשירה קיימים מעברים מביקורת חיובית לביקורת שלילית אותה מעבירה הדוברת על שבטי ישראל לחיוב או לשלילה.
יש המחלקים את השירה לשלושה חלקים: רש"י בפירושו על כותב כי המילים: "וַתִּשְׁקֹט הָאָרֶץ" אינן חלק משירת דבורה, אלא תוספת של המחבר המקראי:.
זמן חיבורה של השירה
לפי פרופ' ישראל קנוהל חוקרי מקרא רבים סבורים כי שירת דבורה היא אחד הטקסטים הקדומים ביותר בתנ"ך. לפי הסבר זה הטקסט התחבר סמוך לאירועים שהוא מתאר, בזמן המלחמה של בני ישראל בכנענים, שכן המחבר בקיא בפרטים כמו המנעות תושבי מרוז מהצטרפות ללחימה. התומכים בגישה שמדובר בטקסט עתיק נשענים גם על הסגנון הארכאי של הטקסט יחסית לטקסטים אחרים בתנ"ך. חוקרים רבים סבורים כי השירה התחברה באזור המאה ה-12 עד המאה ה-11 לפני הספירה.
יש המשערים כי דבורה היא זאת שחיברה את השירה. יש הטוענים כי שירה זו היא שירה אפית עצמאית ששולבה לצד הסיפור המתואר בשופטים ד'. יש הטוענים כי שירה זו ממשיכה שירה כנענית קדומה שחוברה לפני המלחמה בכנענים.
יש הטוענים שזמן חיבורה של השירה לפני תקופת המלוכה. אפיונה של השירה כשירת מזמורים תומך בטענה כי נתחברה לצורכי פולחן והתקהלות. מנגד יש הסוברים כי השירה נתחברה לאחר המלחמה המתוארת ב כאשר המחברת סוקרת את האירועים במבט לאחור. המילה "אָז" חוזרת מספר פעמים בשירה ומדגישה כי השירה נכתבה לאחר המלחמה בכנענים.
יש הטוענים כי זמן חיבורה של השירה הוא מימי גלות אשור וחורבן ישראל בשנת 722 לפני הספירה לערך ואלה נשענים על היעדרותם של שבטי הדרום, יהודה, שמעון ולוי מהשירה. לשיטתם היעדרות שבטים אלה מהשירה מחזקת את העובדה כי השירה נתחברה בממלכה הצפונית. עוד הם מוסיפים כי הלשון בשירה מקורה בניב הנהוג בצפון.
שירת דבורה בתרבות
המשורר חיים גורי כתב את השיר "אימו" בהשראת הכתוב אודות אם סיסרא. השירה הולחנה על ידי ידידיה אדמון ובוצעה על ידי לאה דגנית בשנות ה-50 של המאה הקודמת. מאוחר יותר הולחנה, שירת דבורה גם על ידי נורית הירש במיוחד לרגל חגיגות יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל. את השיר ביצעה אסתר רדא בטקס המרכזי בהר הרצל.
מפלגת העם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ישראל נושע בה' תשועת עולמים
יִשְׂרָאֵל נוֹשַׁע בַּה' תְּשׁוּעַת עוֹלָמִים הוא פיוט מפורסם מסוג פזמון שנתחבר על ידי הפייטן האיטלקי רבי שפטיה בן אמיתי, ונאמר בכל קהילות האשכנזים בסליחות לימים נוראים וכן בסליחות לימי בה"ב.
תוכן הפיוט
הפייטן מבקש כי נבואת ישעיהו, שניבא:, תתגשם גם בימי הגלות הארוכים שבתוכה אנו מצויים, וגם היום ייוושעו בני ישראל תשועה שתעמוד לעולם. הפיוט מתאר את סבלות ישראל בגלותם, מספר על תפלותיהם הרבות לה' שיושיעם, ומסיים בבקשה שה' ייטיב ויסלח לעמו, יקשיב לתפילתם ויגאלם מהגלות,, כי הקב"ה מרבה לסלוח ולרחם.
רבינו שפטיה מוסיף ומבקש:, כינויים לנוצרים (המיוחסים בספרות היהודית לעשיו המכונה שעיר) ולערבים (המיוחסים לישמעאל, שאת בתו בשמת נשא עשיו לאישה). בזמנו של רבי שפטיה נאבקו הנוצרים בני הקיסרות הביזנטית והערבים על השליטה באיטליה, ולמרות שנפטר קודם כיבוש עירו אוֹיְרִי בידי הערבים וטרם הפרעות האכזריות ביהודים שנלוו לכיבוש זה, הוא מתפלל לתבוסתם של שני הלאומים, המהווים אויבים קשים ליהודים. מאידך, כתב דניאל גולדשמידט כי המילה "וְחוֹתְנוֹ" אינה מתאימה למשקל השיר, שהוא בעל חמש מילים בכל שורה, ולדעתו היא תוספת מאוחרת של הדורות שאחרי רבי שפטיה, שחוו את מוראות הערבים על בשרם.
הפיוט הוא בן שישה בתים, ובכל בית שתי צלעות שלאחריהן בא הרפרן:. בכל צלע חמש מילים (כאשר מילים המחוברות במקף נחשבות כמילה אחת לעניין זה). שפתו של הפיוט בהירה ומובנת לכל.
השפעת הפיוט
הפיוט התקבל במהירות בתפוצות ישראל, והפך לאבן יסוד בפיוטי הסליחות. על מחברו כתב רבי אברהם בן עזריאל, בספרו "ערוגת הבושם", כי רבי שפטיה ובנו רבי אמיתי, כלומר בקיאים בחכמת הקבלה; אף בשם האר"י מובא שנהג לומר רק את הפיוטים שחוברו לפי חכמת הקבלה, וביניהם כלל את פיוטי רבי שפטיה וכן פיוטי רבי אמיתי בנו. פיוט זה הוא פיוטו היחיד של רבי שפטיה שנאמר כיום בסדר הסליחות.
שכב על הגדר
שכב על הגדר הוא ביטוי עברי שמשמעותו היא "הסתכן ונפגע למען הצלחת הכלל או אדם אחר"..
היסטוריה
מקור הביטוי הוא בפעולתם של שלושה לוחמים במלחמת ששת הימים. בשלושת המקרים נשכבו החיילים על גדר בעת קרב וחבריהם ללחימה עברו על גבם. למעשה, מדובר בתרגולת צה"לית שהייתה קיימת עוד לפני מלחמת ששת הימים, שעל פיה, בעת פריצה ליעד מבוצר, פורץ הכוח התוקף את הגדרות המקיפות את היעד באמצעות בונגלור. במידה ואין בונגלור, או שהבונגלור לא מתפוצץ, על אחד מחיילי כוח הפריצה להישכב על הגדר ושאר החיילים אמורים לעבור על גבו ולדלג אל תוך המתחם.
המקרה הראשון אירע ב-6 ביוני 1967, במסגרת קרב אום-כתף. עזרא וישניא, חייל בחטיבת הנח"ל, נמנה עם חוליית הפריצה של מחלקתו. בשעת הפריצה נפצע בשתי רגליו מ-6 כדורים במספר צרורות. על אף פצעיו, גרר את עצמו על גדר התיל, שכב על הגדר וצעק לעבר חבריו: "דירכו עלי ועברו". אנשי הפלוגה עברו עליו לתוך המתחם ורק לאחר מכן נחבש ופונה. לאחר המלחמה קיבל וישניא צל"ש על פועלו, אשר הומר מאוחר יותר בעיטור העוז. ב-9 ביוני 1967 היו אלה דוד שירזי ויעקב חודרה מחטיבת גולני שנשכבו על גדרות המוצב בקרב תל פאחר. לאחר שעברו חבריהם על גבם, קמו השניים והמשיכו להילחם. במהלך הקרב ספג שירזי כדור בראשו ומת. יעקב חודרה נפצע. לאחר הקרב הוענק לשירזי צל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר מאוחר בעיטור הגבורה. סיפורו של יעקב חודרה נשכח והתגלה מחדש רק בשנת 2015.
שימוש בביטוי
סיפורי העיטורים התפרסמו בציבור בישראל לאחר מלחמת ששת הימים, אך השימוש בביטוי בהתייחס לאירועים פוליטיים וחברתיים הפך לנפוץ רק בשנים מאוחרות יותר.
בין האישים שהשתמשו בביטוי לגבי עצמם:
דוד בארי
דוד (דוידל'ה) בארי (נולד בשנת 1953) הוא מנכ"ל עמותת אלעד. חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ז.
ביוגרפיה
בארי נולד ברמת גן לאברהם ולרבקה הנדלר, ניצולי אושוויץ ילידי פולין. בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר ובמרכז הרב.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל לחיל השריון במסגרת ישיבת הסדר, ולאחר מכן עבר לסיירת מטכ"ל. לאחר קורס קציני חי"ר הפך למפקד צוות ביחידה. שירת שירות חובה וקבע עד שנת 1979. לאחר שחרורו מצה"ל לימד במשך תשע שנים בישיבת עטרת כוהנים בעיר העתיקה בירושלים. בשנת 1988 חזר לשירות פעיל, בעקבות פניית אלוף פיקוד המרכז, אהוד ברק, כי יתמנה לסגן מפקד יחידת דובדבן. הוא ממשיך להתנדב לשירות מילואים, למרות גילו.
מחבל פלסטיני שנשלח להתנקש בחייו של ראש הממשלה אהוד אולמרט אך נרתע מרמת האבטחה, ניסה בשנת 2006 להתנקש בחייו של בארי כמטרה חלופית, אולם השב"כ תפסו מבעוד מועד.
בשנת 2007 זכה בפרס ירושלים בכנס ירושלים הרביעי.
בארי הצהיר כי הוא תומך בשמירת יחסים טובים בין יהודים לערבים וכי הוא מנסה להמעיט בחיכוכים. בשנת 2010 קיים בארי מסיבת עיתונאים בביתו עם מוכתר הכפר סילוואן - אבו ג'אמיל סיאם, ובה קראו לבטל צעדה שתכננו אנשי ימין לקיים בשכונה.
באותה שנה שידרה רשת "אל ג'זירה" סרטון שבו נראית מכוניתו של דוד בארי, פוגעת בנערים פלסטינים שהשליכו לעברו אבנים.
בשנת 2017 זכה בפרס ישראל למפעל חיים. בנימוקיה להחלטה ציינה ועדת הפרס כי הפרס מוענק לו "על תרומתו למדינה, בכינון המפעל היחיד שלו שהיה למפעל לאומי – עיר דוד. הפרס ניתן לו במלאת חמישים שנה לאיחוד העיר. הוא יזם, הקים, הוביל ומוביל את העשייה המבורכת שהפכה את עיר דוד לאתר מורשת, חינוך ותיירות לאומי ובינלאומי מן המעלה הראשונה". חוגי שמאל מתחו ביקורת על הענקת הפרס.
בארי גר בעיר דוד שבירושלים, נשוי למיכל ולהם שישה ילדים. גיסו הוא עדי מינץ.
סקוט מקלאוד
סקוט מקלאוד (באנגלית: Scott McCloud, נולד בשם: Scott McLeod; ב-10 ביוני 1960) הוא קומיקסאי ותאורטיקן קומיקס אמריקאי. הוא מוכר בעיקר עבור ספרי העיון שלו על קומיקס: "להבין קומיקס" (1993),  (2000) ו-(Making Comics" (2006", אשר כולם גם משתמשים במדיום הקומיקס.
הוא ביסס את עצמו כקומיקסאי בשנות השמונים כיוצר קומיקס גיבורי-על עצמאי ודוגל בזכויות יוצרים. הוא זכה להכרה בתעשייה החל משנות התשעים של המאה העשרים על עבודותיו העיוניות על המדיום, ועידודו לשימוש בטכנולוגיה חדשה ליצירת והפצת קומיקס.
ראשית חייו
מקלאוד נולד בשנת 1960 בבוסטון, מסצ'וסטס, ילדם הצעיר של וילארד ווייז (ממציא ומהנדס עיוור) ופטרישיה ביאטריס מקלאוד, ובילה את מרבית ילדותו בלקסינגטון, מסצ'וסטס. הוא החליט שהוא רוצה להיות אמן קומיקס בשנת 1975, במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו בבית הספר התיכון.
הוא למד בתוכנית האיור של אוניברסיטת סירקיוז וסיים תואר ראשון באמנויות בשנת 1982.
ספרות בדיונית
במהלך שנות לימודיו בתיכון, הוא שיתף פעולה ביצירת קומיקס עם חברו לבית הספר קורט ביוזיאק. בעודם עדיין בני נוער, שניהם, יחד עם בני נוער נוספים כמו כריסטופר בינג (זוכה מדליית קולדקוט 2001) וריצ'רד האוול, יצרו את קומיקס הקרוסאובר המורשה הראשון של מארוול / DC קומיקס "!Biff! Bang! Pops", חוברת חד פעמית שנמכרה במקביל להופעה של בוסטון פופס ב-1978 בנושא קומיקס.
בשנת 1984, בזמן שעבד כאמן הפקה ב-DC Comics, מקלאוד יצר את סדרת הקומיקס מדע בדיוני וגיבורי על "!Zot", בין השאר כתגובה לכיוון הקודר והאפלולי יותר שקומיקס גיבורי העל המיינסטרים החל לפנות אליו בשנות השמונים.
מגילת הזכויות של היוצר
מקלאוד היה המחבר הראשי של "מגילת הזכויות של היוצר", מסמך משנת 1988 שמטרתו להגן על זכויות יוצרי הקומיקס ולסייע במאבק כנגד ניצול אמני קומיקס וכותבים על ידי חוזי עבודה "להשכרה" (באנגלית: ). הקבוצה שאימצה את המגילה כללה גם את האמנים קווין איסטמן, דייב סים וסטיבן ר. ביסט. המגילה כללה שתים עשרה זכויות כמו "הזכות לבעלות מלאה על מה שאנו יוצרים במלואו" ו"הזכות לדרוש תשלום של חלק הוגן ושוויוני ברווחים שמקורו בכל העבודה היצירתית שלנו".
קומיקס 24 שעות
בשנת 1990 המציא מקלאוד את הרעיון של קומיקס 24 שעות: קומיקס שלם בן 24 עמודים שנוצר על ידי קומיקסאי יחיד תוך 24 שעות רצופות. זה היה אתגר הדדי עם האמן סטיב ביסט, שנועד להכריח תפוקה יצירתית במינימום הרהור מרסן. אלפי קומיקסאים השתתפו מאז באתגר, ביניהם ניל גיימן; קווין איסטמן, יוצר שותף של צבי הנינג'ה; דייב סים, שפרסם חלק מיצירותיו מהאתגר הזה ב"סרבוס השנבוב"; וריק וויץ' שהשתמש בו כקרש קפיצה לקומיקס שלו "Rarebit Fiends".
ספרי עיון על קומיקס
בתחילת שנות ה-90 החל מקלאוד בסדרה של שלושה ספרים העוסקים במדיום ובעסקי הקומיקס, כולם נעשו בפורמט של קומיקס. הראשון והמפורסם שבהם היה "להבין קומיקס: האמנות הבלתי נראית", שפורסם בשנת 1993, אשר ביסס אותו כתאורטיקן קומיקס פופולרי, שתואר כ"אריסטו של הקומיקס" ו"מרשל מקלוהן של הקומיקס". הספר היה חקירה רחבה של ההגדרה, ההיסטוריה, אוצר המילים והשיטות של מדיום הקומיקס, והוא מצוטט רבות בדיונים אקדמיים על המדיום. הספר יצא בתרגום עברי בישראל בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2018.
מקלאוד חזר להתמקד במדיום עצמו בשנת 2006 עם "Making Comics: Storytelling Secrets of Comics, Manga, and Graphic Novels", ספר הדרכה לתהליך הפקת קומיקס, שבעקבות הוצאתו לאור יצא מקלאוד בסיור הרצאות פרסומי עם משפחתו בכל 50 המדינות בארצות הברית וחלקים מאירופה.
טכנולוגיה
החל מסוף שנות ה-90, מקלאוד היה תומך מוקדם במיקרו-תשלומים. הוא היה יועץ של חברת BitPass, שסיפקה מערכת מיקרו-תשלומים מקוונת, אותה עזר להשיק עם פרסום."The Right Number", נובלה גרפית מקוונת במחיר של 0.25 דולר עבור כל פרק.
מקלאוד שומר על נוכחות מקוונת פעילה באתר האינטרנט שלו, שם הוא מפרסם רבים מהניסויים המתמשכים שלו עם קומיקס שהופק במיוחד עבור האינטרנט. בין הטכניקות שהוא בוחן נמצא את "הקנבס האינסופי" שמתאפשר בגלישה באמצעות דפדפן אינטרנט, כך שניתן לסדר חלוניות קומיקס באופן שאינו אפשרי בפורמט המוגבל, הדו-ממדי והעמודי של ספר מודפס. גוגל הזמינה אותו בשנת 2008 ליצור קומיקס ששימש כהודעה לעיתונות המציגה את דפדפן האינטרנט שלהם כרום.
חיים אישיים
מקלאוד מתגורר בקליפורניה. הוא התחתן עם אייבי רטפיה בשנת 1988, לזוג שתי בנות.
מפלגת העם של בולגריה
מפלגת העם של בולגריה (בבולגרית: Народна партия) הייתה מפלגת ימין פרלמנטרית, אשר פעלה מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 ועד 1920 בממלכת בולגריה. המפלגה נוסדה לאחר נפילת ממשלתו הלאומנית של סטפן סטאמבולוב ב-1894 ורציחתו שנה מאוחר יותר בידי סוכני האימפריה הרוסית. חברי המפלגה החדשה הגיעו מהמפלגה השמרנית הבולגרית שהנהיג סטמבולוב ומפלגת העם של רומליה המזרחית שפעלה עד לאיחודו של המחוז עם הנסיכות הבולגרית בספטמבר 1885 ויצגו קו בדלני ולאומני תוך גישה אמביוולנטית לאימפריה הרוסית. מצעה הכלכלי של המפלגה היה פרו בורגני ושירת אינטרסים של בנקאים, סוחרים ותעשיינים.
חברי המפלגה כיהנו בתפקידי שרים וראשי ממשלה במספר תקופות. בין השנים 1911 ל-1913 מפלגת העם והמפלגה הפרוגרסיבית, הקימו ממשלת קואליציה בראשות סטויאן דנב, אשר העניקה רוח גבית למהלכיו של המלך פרדיננד הראשון במלחמות הבלקן. לאחר התבוסה במלחמת הבלקן השנייה התפרקה הקואליציה ולראשות הממשלה מונה וסיל רדוסלאבוב שהוביל קו אנטי רוסי מובהק. לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה הצטרפה שוב המפלגה לממשלת הקואליציה של אלכסנדר מלינוב ובהמשך, מנהיגה תאודור תאודורוב אף כיהן כראש הממשלה. ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי ביקש להעמיד לדין את ראשי המפלגה על חלקם בתבוסת מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה, אך ההפיכה הצבאית מנעה את העניין.