cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרד הסלובקי
סדר הכוחות
בנוסף לכוחות הסלובקים, בשורות המורדים לחמו אף שבויי מלחמה צרפתים שנמלטו ממחנות שבויים, פרטיזנים סובייטים, לוחמי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית ומשרד השירותים האסטרטגיים האמריקאי. הכוחות המורדים קיבלו סיוע צבאי מן הצבא הסובייטי וב-7 באוקטובר 1944 נחתו בשדה תעופה בסילאץ', סמוך לבאנסקה ביסטריצה, מטוסי B-17 אמריקאים שהביאו אספקה ויועצים צבאיים. בטרם עזיבתם אספו המטוסים 25 טייסים מבנות הברית ו-5 פרטיזנים צרפתים.
פתיחת המרד
ב-29 באוגוסט 1944, בשעה 20:00, פרץ המרד הסלובקי תחת פיקודו של יאן גוליאן. ב-30 באוגוסט נכנסו כוחות הפרטיזנים לבאנסקה ביסטריצה וקבעו שם את מפקדתם. באותה עת פירקו הגרמנים את שתי הדיוויזיות הסלובקיות המשוריינות, במזרח המדינה, מנשקן. חלק מן החיילים נאסרו ונשלחו למחנות בגרמניה, אחרים נמלטו, הצטרפו לכוחות הפרטיזנים הקומוניסטים, או שבו לביתם. ב-5 בספטמבר הפך יאן גוליאן למפקד כל כוחות המרד בסלובקיה והועלה לדרגת גנרל. בגיוס כוחות שהוכרז במרכז סלובקיה הצטרפו לכוחות המרד 47,000 לוחמים. בניתוח ראשון של מאזן הכוחות סבר גוליאן כי כוחותיו יוכלו להחזיק מעמד מול הצבא הגרמני במשך כשבועיים.
עד ה-10 בספטמבר השתלטו כוחות המרד על שטחים גדולים במרכז ובמזרח סלובקיה, כולל שני שדות תעופה, שבהם נעשה שימוש כדי להטיס לכוחות אספקה וציוד על ידי חיל האוויר הסובייטי.
אובדן התנופה
למרות המרד, ממשלת הבובות של טיסו נותרה בשלטון בעיר הבירה ברטיסלאבה. גרמניה העבירה 40,000 חיילי אס אס לסלובקיה, בפיקודו של אובר-גרופנפיהרר גוטלוב ברגר, כדי לדכא את המרד. בשלב ראשון פורקו שתי דוויזיות סלובקיות, בהן כ-20,000 חיילים, מנשקן. בחודש דצמבר 1943 נפגש בנש עם סטלין במוסקבה כדי לגייס את תמיכתו למרד המתוכנן, אולם סטלין והסטאבקה לא ספקו את התמיכה הנדרשת לכוחות המרד ואפילו מנעו הצעות סיוע של כוחות הברית ממערב, באופן דומה לגישתם בעת מרד ורשה, רק שבועות ספורים קודם לכן. מרשל קונייב ומפקדת הפרטיזנים בקייב, המשיכו לחבל בפעולות כוחות המרד בכך שציוו על כוחות פרטיזנים סובייטים שלחמו בחזית לבצע פעולות באופן עצמאי, וללא תאום עם מפקדת המרד. הפרטיזנים הסובייטים אף דרשו וקיבלו נשק ותחמושת שנדרשה לכוחות המרד הסלובקי. באופן דומה, הרוב המוחלט של הציוד והאספקה שהוצנחה על ידי חיל האוויר הסובייטי מעל אזורי השליטה של המורדים הוחרמה על ידי הפרטיזנים הסובייטים וכמעט שלא הגיעה לידי החיילים המיומנים של הצבא הסלובקי שלחמו בשורות המורדים באמצעים דלים.
ב-8 בספטמבר החל הצבא האדום מתקפה על מעבר דוקלה, בגבול פולין-סלובקיה, וניסה לפרוץ דרכו דרך הקרפטים כדי לחדור לתחום סלובקיה. המתקפה תוכננה ברשלנות, הניבה מספר עצום של נפגעים לשני הצדדים, ועד מהרה עצרה והפכה לקרב נייח כמעט למשך חודשיים. במתקפה זו היו לסובייטים 85,000 נפגעים, מהם 21,000 הרוגים.
בין בנש, הפרטיזנים הסובייטים ופלגים אחרים בין כוחות המרד, פרץ ויכוח שבו כל אחד מן הכוחות ביקש שליטה ופיקוד. גנרל גוליאן לא הצליח, למרות מאמציו, לשכנע מי מהצדדים לתאם את פעולותיהם עם מפקדת המרד. ב-7 באוקטובר הוטס אל הכוחות גנרל רודולף ויסט, קצין סלובקי מנוסה שהיה בשטח ברית המועצות, והוא נטל את הפיקוד על המרד כאשר גנרל גוליאן היה לשני בשרשרת הפיקוד. אף ויסט לא הועיל בקידום התאום בין הכוחות.
ב-17 בספטמבר נחתו שני מטוסי B-17 בשדה תעופה בשליטת כוחות המרד והביאו עימם יועצים צבאיים אמריקאים. דיווח היועצים אישר את החששות כי כוחות המרד נקלעו למצוקה.
מתקפת הנגד
ב-1 באוקטובר שונה שמם של הכוחות המורדים והם נקראו מאותה עת "הצבא הצ'כוסלובקי הראשון בסלובקיה", זאת כדי לסמל את תחילת האיחוד המחודש בין צ'כיה לסלובקיה שבו הכירו כוחות הברית.
ב-17–18 באוקטובר החלה מתקפה גדולה של כוח גרמני ובו 35,000 חיילים שנכנס לסלובקיה מהונגריה. בה בעת החליט סטלין להעביר את כובד משקלה של ההתקפה הסובייטית ממזרח סלובקיה לעבר הונגריה, אוסטריה ופולין, והתקדמות הכוחות הסובייטים לעבר סלובקיה נעצרה באחת. בסוף אוקטובר שש דוויזיות גרמניות ויחידה סלובקית פרו-נאצית השתלטו מחדש על רוב השטח שבו שלטו המורדים בשיא המרד, והטילו מצור על כוחות המרד הנותרים. בקרבות נפגעו לפחות 10,000 איש משני הצדדים.
ב-27 באוקטובר פינו כוחות המרד את באנסקה ביסטריצה זמן קצר בטרם הגיעו למקום הכוחות הגרמנים. היועצים הבריטים והאמריקאים נסוגו אל ההרים לצד אלפים שנמלטו מפני הגרמנים המתקדמים. בדעת כוחות המרד היה לשנות בשלב זה את טקטיקת הלחימה ולעבור למלחמת גרילה. ב-28 באוקטובר שלח ויסט מסר ללונדון ובו הודיע כי המרד המאורגן תם. ב-30 באוקטובר חגגו גנרל הופלה והנשיא יוזף טיסו בבאנסקה ביסטריצה והעניקו מדליות לחיילים הגרמנים על חלקם בדיכוי המרד.
לאחר המרד
אף על פי שארגון המרד התפורר, הפרטיזנים ושרידי כוחות המרד המשיכו את פעולותיהם בהרים. בתגובה, כוחות איינזצגרופן הוציאו להורג סלובקים רבים ובהם יהודים רבים אשר לא נשלחו עד לאותה עת למחנות הריכוז וההשמדה. 93 כפרים סלובקים נהרסו לאחר שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים. לאחר תום המלחמה התגלו 211 קברים המוניים בסלובקיה של הרוגי פעולות הנקם. הוצאות להורג המוניות בולטות היו בקרמניצקה, שם נרצחו 747 איש, רובם יהודים וצוענים, וכן בנמצקה שם נרצחו כ-900 איש. ב-3 בנובמבר נתפסו הגנרלים ויסט וגוליאן בכפר סמוך לבאנסקה ביסטריצה, הם נחקרו והוצאו להורג.
הכוחות האמריקאים והבריטים שנמלטו להרים התאחדו והעבירו שדר לכוחות הברית בו בקשו סיוע מיידי. כוחות גרמנים איתרו את מקומם ותפסו אותם ב-25 בדצמבר. חלקם נורו במקום ושאר האנשים נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם עונו ונרצחו.
הניצחון הגרמני על המורדים רק דחה את קץ השלטון הפרו-נאצי בסלובקיה. שישה חודשים אחר כך נכבשה צ'כוסלובקיה. בדצמבר 1944 כוחות רומנים וסובייטים הדפו את הכוחות הגרמנים מדרום סלובקיה בעת הקרב על בודפשט. ב-19 בינואר 1945 הצבא האדום השתלט על מזרח סלובקיה. ב-3–5 במרץ השתלט הצבא האדום על צפון-מערב סלובקיה. ב-25 במרץ נכנס הצבא האדום לבאנסקה ביסטריצה וב-4 באפריל צעד בחוצות ברטיסלאבה.
דוחל מזרחי
דּוּחָל מִזְרָחִי (שם מדעי: Saxicola maurus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החטפיתיים, שפוצל לאחרונה מהמין דוחל שחור-גרון; אם כי לא כל הרשימות מכירות בפיצול. בדומה למינים דומים אחרים במשפחה, הוא הוצב בעבר במשפחת הקיכליים. הוא מקנן במזרח הפלארקטי כולל במזרח אירופה, וחורף באזור הטרופי של העולם הישן.
בישראל הוא חולף מצוי בעיקר בסתיו, ונדיר יותר באביב; ופרטים מעטים נשארים גם לחורף. המקומות המומלצים לצפות בו לאורך הבקע הסורי-אפריקני: בעמק החולה, עמק בית שאן, ובערבה. מרבית הפרטים (70–80 אחוז) הנצפים בארץ שייכים לתת-מין S. m. hemprichi ("דוחל כספי"), כשהשאר מזוהים כ-S. m. maurus ("דוחל סיבירי") ו-S. m. variegatus ("דוחל ארמני") הנדיר יותר; אם כי ייתכן שתת-מינים אחרים מופיעים בארץ, אך טרם זוהו.
טקסונומיה ואטימולוגיה
המין מוצב תחת הסוג דוחל שתואר על-ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. השם המדעי של הסוג, Saxicola, מגיע מלטינית, מהמילים saxum "סלע" ו-incola "שוכן, תושב"; שם המין הספציפי maurus הוא מיוונית maúros (μαύρος) "שחור" (בדומה לשורשי הכינוי "מור"), ומתייחס לצבע החלקים העליונים בהשוואה לקרוב משפחתו, דוחל שחור-גרון.
בעבר, S. maurus נחשב כתת-מין של מיני דוחל אחרים, כמו דוחל שחור-גרון, או המין S. torquatus כחלק ממין שנקרא "דוחל מצוי", אך השם המדעי של האחרון מוגבל כיום למין "דוחל אפריקני". ניתוחי רצף ציטוכרום b של mtDNA ויצירת פרופיל DNA של המיקרוסטלייט ב-nDNA, על-אף שהם לא חד-משמעיים, ביחד עם עדויות מורפולוגיות, התנהגותיות וביוגאוגרפיות, מצביעים על כך שנכון להתייחס לדוחל המזרחי כאל מין עצמאי. הדוחל שחור-גרון מאירופה מהווה מין מקביל מערבי שלו בשושלת האירו-אסייתית של הדוחלים; אבותיהם נפרדו במהלך הפליוקן המאוחר או הפלייסטוקן המוקדם, לפני בערך 1.5–2.5 מיליון שנים עם תחילת הגלס ברביעון.
תת-מינים
מספר התת-מינים משתנה לפי חלוקות טקונומיות שונות:
בנוסף, קיים טקסון אחר שבעבר נחשב לתת-מין של הדוחל המזרחי, אך כיום מרבית הרשימות מתייחסות אליו כאל מין נפרד בשם Saxicola stejnegeri :
תיאור
אורך גופו כ-11.5–13 ס"מ. הוא דומה לדוחל שחור-גרון (S. rubicola), אבל המזרחי בדרך-כלל כהה יותר מלמעלה ובהיר יותר מלמטה, עם שת לבן וחלקים תחתונים לבנים יותר, ופחות כתום על החזה. לזכר בלבוש קיץ יש ראש וחלקים עליונים שחורים (חסרים את הגוונים החומים של השחור-גרון), והוא בעל צווארון, כתם-כתף ושת בצבע לבן בולט, ואזור מוגבל של כתום על הגרון.
לנקבה יש חלקים עליונים וראש חומים-חיוורים, כתמי צוואר לבנים (ללא צווארון מלא), ושת בהיר ללא פספוס בגוון ורדרד-צהבהב. לזכרים בלבוש חורף ניצוי במראה ביניים בין זכרי קיץ לנקבות, עם פס-גבה המזכיר את זה של דוחל חום-גרון (S. rubetra); כשממין זה הוא נבדל בצווארון הלבן המלא.
במבט מקרוב, ניתן להבחין שחישוף האברות שלו ארוך באופן מובהק מאשר אצל דוחל שחור-גרון: אורך הכנף אצל הדוחל המזרחי 71–75 מ"מ, ואילו אצל השחור-גרון 64–71 מ"מ. בכך הוא דומה לדוחל חום-גרון, שבדומה למזרחי מותאם לנדידה למרחקים ארוכים.
שונות
ההבדלים בין תת-המינים השונים ניכרים בעיקר בזנב: לזכרים מהתת-מין S. m. maurus ("דוחל סיבירי") זנב שחור לגמרי, חסר צבע לבן. לזכרים מהתת-מין S. m. hemprichi ("דוחל כספי") דגם זנב המזכיר סלעיות בכך שלנוצות הזנב החיצוניות בסיס לבן נרחב היוצר דגם זנב בצורת T בולט. לזכרים מהתת-מין S. m. variegatus ("דוחל ארמני") זנב במראה ביניים בין שני הקודמים, עם בסיסים לבנים מצומצמים בלבד. פרטים מהתת-מין S. m. przewalskii נבדלים על ידי אזורים לבנים נרחבים יותר בניצוי.
הנקבות מראות לעיתים דגמי זנב המזכירים את אלו של הזככר בגרסה מוגבלת יותר, אך ברוב המקרים קשה או בלתי-אפשרי להבדילן בתנאי שדה.
קולות
לזכר יש קריאות תיקתוק, הנשמעות כמו שני חלוקי נחל שנדפקים זה בזה; הן צרודות וגסות יותר מהתיקתוק הצלול יותר של דוחל שחור-גרון, וחסרות את השריקה הגבוהה של האחרון. השירה גבוהה ומצפצפת כמו של הסתרי המצוי.
תפוצה ואקולוגיה
טווח החריפה הוא מדרום יפן דרומה לתאילנד והודו, וממערב לצפון-מזרח אפריקה. בנדידה, מספרים קטנים מגיעים עד מערב אירופה, ובאופן חריג גם מזרחה עד לאלסקה בצפון אמריקה.
הדוחל המזרחי הוא אוכל חרקים. הוא מקנן בשטחי שיחים פתוחים או בשטחי עשב עם שיחים מפוזרים, מגובה פני הים עד לרום של כ-4,000 מטר או יותר. נראה שהדוחלים נמנעים מתנאי מזג אוויר קרירים ונשארים בצפון רק בקיץ היבשתי החם. באזורים ההרריים של גבעות ההימלאיה בבהוטן, ניתן לראות מדי פעם פרטים נוודים המחפשים מזון בשדות ובשטחי מרעה בגובה של יותר מ-2,000 מטר, אך רובם נעים יותר מטה ודרומה כדי לחרוף באזורים טרופיים.
למרות שהוא אינו נחשב למין נפרד על-ידי ה-IUCN, הוא בעל טווח תפוצה נרחב ונפוץ ולכן לא ייחשב למין מאוים.
יום הדואר העולמי
היסטוריה
ב-9 באוקטובר 1874 נוסד איגוד הדואר העולמי בברן שבשווייץ.
יום הדואר העולמי צוין לראשונה ב-9 באוקטובר 1969 בקונגרס איגוד הדואר העולמי שנערך בטוקיו שביפן. את ההצעה הגישו חברי המשלחת ההודית.
פעילות
ביום הדואר העולמי מוצגות תערוכות של בולים, סדנאות ותחרויות ייעודיות ברחבי העולם. מאמצע שנות ה-80 עורך איגוד הדואר העולמי בשיתוף אונסק"ו תחרות עולמית לצעירים של כתיבת מכתבים.
מרכוס הרץ
מרכוס (מרדכי) הרץ (גרמנית: Markus Herz; 17 ביוני 1747 - 19 בינואר 1803) היה רופא ומרצה לפילוסופיה, יהודי-גרמני, מאנשי החברה הגבוהה בברלין, ידידם של עמנואל קאנט ומשה מנדלסון.
חייו
נולד למשפחה מעוטת יכולת, אביו היה סופר סת"ם שייעד אותו להיות סוחר. ב-1762 בא לקניגסברג והחל ללמוד שם באוניברסיטה. הוא היה תלמידו וידידו של עמנואל קאנט והמשיך לעמוד איתו בקשר גם בשנים הבאות. בשל מחסור באמצעים הפסיק את לימודיו ונסע לתקופה קצרה לרוסיה כמזכירו של סוחר יהודי עשיר. ב-1770 חזר לגרמניה והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת האלה. קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1774 ובאותה שנה בא לברלין וכיהן כמנהל בית החולים היהודי שם (Jüdische Krankenhaus Berlin, ובראשי תיבות JKB). ב-1777 החל להעביר הרצאות פומביות ברפואה, מדעי הטבע ופילוסופיה לאנשי העילית החברתית של ברלין, יהודים ולא-יהודים, ובהם בני המשפחה המלכותית של פרוסיה.
ב-1779 נישא להנרייטה דה-למוס, היא אשת הסלונים הנרייטה הרץ; ביתם היה למקום מפגש אקסקלוסיבי של סופרים, מדינאים והוגי דעות ברלינאים. הרץ היה גם ידידו, תלמידו ורופאו האישי של משה מנדלסון, והשתתף ברבות מפעולותיהם של אנשי תנועת ההשכלה; בין השאר היה מראשי המדברים בפולמוס הלנת המתים, שבו הביע בתוקף את דעתו המקצועית בעד הלנת המתים לפני קבורתם. ב-1791 קיבל מהמלך פרידריך וילהלם השני תואר פרופסור, והיה היהודי הראשון בפרוסיה שקיבל תואר זה. חיבר ספרים רבים בגרמנית בענייני רפואה ופילוסופיה, וכן תרגום לגרמנית, לבקשתו של מנדלסון, את הספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
חליפת המכתבים בינו ובין עמנואל קאנט היא בעלת חשיבות רבה להכרת התפתחות השקפותיו של קאנט, וכן להכרת מערכת היחסים בין קאנט לשלמה מימון.
נקבר בבית הקברות היהודי הישן בברלין.
תפילת הרופא
"תפילת הרופא" יוחסה לרמב"ם, אך קרוב לוודאי שחוברה על ידי הרץ. התפילה הופיעה לראשונה בדפוס בשנת 1793, תורגמה לאנגלית בידי הארי פרידנוואלד ופורסמה בעלון של בית החולים ג'ונס הופקינס (Bulletin of the Johns Hopkins Hospital) בשנת 1917.
נוסח התפילה:
אֵל עֶלְיוֹן, טֶרֶם שֶׁאֲנִי מַתְחִיל בַּעֲבוֹדָתִי הַקְדוֹשָׁה לְרַפֵּא אֶת יְצוּרֵי כַּפֶּיךָ, אֲנִי מַפִּיל אֶת תְּחִינָתִי
לִפְנֵי כִּסֵא כְּבוֹדְךָ, שֶתִּתֵּן לִי אֹמֶץ רוּחַ וּמֶרֶץ רַב
לַעֲשׂוֹת אֶת עֲבוֹדָתִי בֶּאֱמוּנָה, וְשְׁהַשְׁאִיפָה לִצְבֹר הוֹן אוֹ
לְשֵׁם טוֹב לֹא תְּעַוִּר אֶת עֵינַי מִלִּרְאוֹת נְכוֹחָה.
סוכנות הביון והביטחון של סרביה
סוכנות הביון והביטחון של סרביה (בסרבית: Безбедносно-информативна агенција, בראשי תיבות БИА) הוא ארגון הביון העיקרי במדינה, המופקד גם על ביטחון הפנים, מאבק בפשע מאורגן ובטרור. הסוכנות הוקמה ביולי 2002 על בסיס חוק המודיעין והביטחון שהתקבל שנה קודם לכן על ידי הפרלמנט הסרבי.
מרכוס הרץ
תפילת הרופא
אָדוֹן הֲעוֹלָמִים, גֲלוּי וְיָדוּעַ לכֹל בְּנֵי בְּרִיתֶךָ שְׁרָק אָתָה לֶבָד
סוכנות הביון והביטחון של סרביה
מטה הארגון נמצא ברחוב המלכה אן בבלגרד הבירה. ראש הארגון הנוכחי הוא ברטיסלב גאצ'יץ' (מאז מאי 2017).
תפקידים
סוכנות הביון הסרבית אחראית למלחמה בטרור, איסוף מודיעין ומאבק, בפשיעה המאורגנת. בשנים הראשונות לקיומה עסקה בעיקר באיתור ולכידת פושעי מלחמה יוגוסלביים. הסוכנות מחויבת למסור פעמיים בשנה דו"חות על פעילויותיה לפרלמנט הסרבי, האספה הלאומית (Народна скупштина).
מרכוס הרץ
תפילת הרופא
הוּא מָעָנִישׁ וְמְחַנֶן, מָכֶּה וְמְרָפֶּא. בְּרָם בֶּחֹכְמָתְךָ אֵין
סוֹף רַצִיתָ שְׁאָנִי, עַבְדֶךָ הָאָבְיוֹן, בָּשָׂר וָדָם, עָפָר
סוכנות הביון והביטחון של סרביה
היסטוריה
ביולי 2011 לכדו אנשי הסוכנות את גוראן האדזיץ', פושע המלחמה האחרון שהיה מבוקש על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג. גוראן היה מבוקש בגין השתתפותו ברצח העם הבוסני במלחמת בוסניה.
מרכוס הרץ
תפילת הרופא
וָאֶפֶר בִּיכֹלְתִי הָצָנוֹעַה וּבֶשִׂכְלִי הָקָטָן צָבָרְתִי יֶדָע עָל
גוּף הָאָדָם ועָל רוּחוֹ, שְׁאָתָה בְּרַחֲמֵיךָ הָגָדוֹלִים גִילִיתָ
בֶּעוֹלָמְךָ הָגָשְׁמִי. וְהִנֶה, אָנִי בְּפְּקֻדָתְךָ, בְּמִצְוָתְךָ
וּבְעֶזְרָתֶךָ מַתְחִיל לֶרָפֶּא יְצוּרֵי כַּפֶּיךָ בְּהָבָנָתִי
הָמְלֵיאָה שְׁרָק בִּימִינְךָ הָרָמָה וְהָנִשְׂאֶת הָהָחְלָטוֹת עָל
חָיִים וְעָל מָוֶת, עָל הָבְרָאָה וְעָל חוֹלִי, עָל הָצְלָחָתִי
בְּרִפּוּי הָחוֹלֶה וְעָל כִּשְׁלוֹנִי בְּעָבוֹדָתִי.
שוֹכֵן בִּמְרוֹמָיו, מֶלֶך חַי וְקַיָם, יְהִי רָצוֹן מִלֶפָנֵיךָ שֶתִתֶן לִי,
לֶעַבְדְךָ, לֶבֶּן אֲמָתֶךָ חֶפֶץ, כֹּח וֶיָכוֹלֶת שִׂכְלִית
לֶהַמְשִׁיךְ לִלְמוֹד רַפוּאָה בַּאֵין הָפְסָקָה לֶאוֹרֶךְ כֹּל חָיָי
תְזַכֵּנִי לְהַבִּיט עַל כֹּל סוֹבֵל, הַבָּא לִשְׁאֹל בַּעֲצָתִי, כְּעַל אָדָם,
בְּלִי הֶבְדֵּל בֵּין עָשִׁיר וְעָנִי, יְדִיד וְשׂוֹנֵא, אִישׁ טוֹב
וְרַע, בַּצַר לוֹ הַרְאֵנִי רַק אֶת הָאָדָם, אַהֲבָתִי לְתּוֹרַת
הָרְפוּאָה תְּחַזֵּק אֶת רוּחִי, רַק הָאֶמֶת תִּהְיֶה נֵר לְרַגְלַי,
כִּי כֹל רִפְיוֹן בַּעֲבוֹדָתִי יָכוֹל לְהָבִיא כִּלָּיוֹן וּמַחֲלָה
לִיְצִיר כַּפֶּיךָ. אָנָא ה' רַחוּם וְחַנוּן, חַזְּקֵנִי וְאַמְּצֵּנִי
בָּרוּך אַתָה, אָדוֹן כֹּל הֲמָעָשִׁים וּבוֹרֵא כֹּל הֲהָבְרָאוֹת.
פנטקופטרוס
פנטקופטרוס (שם מדעי: Pentecopterus; מילולית: "כנף של ספינת פנטקונטר ") הוא סוג נכחד של עקרב ימי מהקבוצה פרוקי-רגליים, אשר חי במשך האורדוביק שלפני 467.3 עד 458.4 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר ב-2015 וכלל מין יחידי - Pentecopterus decorahensis, הקרוי על שם העייריה בה נמצאו מאובניו.
הממצאים שלו התגלו בעיירה קטנה, Decorah באיווה, ארצות הברית והיא כללה מספר שלדים חיצוניים קוצניים מעט של כמה פרטים.
סוג זה היה קרוב של המגלוגרפטוס שחי לצידו אך היה גדול בהרבה באורך של 1.7 מטר, קטן יחסית לקרובים מאוחרים שלו כמו היקלופטרוס שהגיע לאורך 2.6 מטרים, אך עדיין היה הגדול שבפרוקי-הרגליים באורדוביק.
הוא שייט במים בעזרת גפיו הארוכות ותפס טרף ימי לו ארב על קרקעית הים.
פסק דין אדרס
פסק דין אדרס הוא פסק דין מרכזי במשפט האזרחי בכלל ודיני החוזים בפרט בישראל. פסק הדין ניתן בשנת 1988 לאחר דיון נוסף בבית המשפט העליון במותב של חמישה שופטים בו נהפכה ההכרעה מהדיון הראשון.
פסק הדין נחשב כפורץ דרך במשפט הישראלי ומוכר כפסק דין חשוב גם ברחבי העולם. פסק הדין תורגם לאנגלית והוא מצוטט רבות בפסיקה משפטית זרה. פסק הדין עוסק בשאלת הפיצויים המגיעים לצד הנפגע מהפרת חוזה ובממשק שבין דיני חוזים בכלל ודיני התרופות בפרט ובין דיני עשיית עושר ולא במשפט. ההלכה המשפטית שנקבעה בפסק הדין על ידי בית המשפט העליון מעניקה הגנה רחבה ביותר לנפגע וקובעת כי הוא זכאי לקבל את הרווחים שהרוויח מפר החוזה עקב ההפרה. הגנה זו מרחיקת לכת ביחס להגנה שהייתה נהוגה במשפט הישראלי עד לפסק הדין וביחס להגנה הנוהגת בכל שיטות המשפט הזרות. בית המשפט העליון בישראל הוא היחיד בעולם שהכיר בזכות רחבה כל כך לפיצויים. 'הלכת אדרס' זכתה לביקורת רבה ופרופסור אייל זמיר אף טוען כי משמעותה היא בעיקר רטורית ובפועל אין היא מיושמת כמעט על ידי בתי המשפט בישראל.
תרופות בהפרת חוזה
דיני התרופות בדיני חוזים נועדו להסדיר את מערכת היחסים בין הצדדים לחוזה במקרה בו החוזה לא ממומש כפי שנקבע. לצד אכיפת החוזה, ביטול החוזה והשבה הדדית של התמורות שהוחלפו בין הצדדים ניצבת תרופת הפיצויים כתרופה מרכזית לנפגע מהפרת חוזה. במאמרם המכונן, שפורסם בכתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1936, לון פולר וויליאם פרדיו הגדירו את שלוש התכליות הבסיסיות של ההגנה על צד לחוזה בדיני התרופות:
מאמרים מאוחרים יותר טענו שהניתוח האנליטי של פולר ופרדו חסר. ניתן לקטלג את התכליות עליהם הצביעו פולר ופרדיו לפי הסיווג הבא: שתי תכליות 'צופי פני עבר' – אינטרס הסתמכות שמטרתו להחזיר את הנפגע למצבו בעבר (לו לא כרת את החוזה) צופה פני עבר מבחינת הנפגע, ואינטרס ההשבה שנועד להחזיר את המפר למצבו בעבר על ידי לקיחת התמורה שהוא קיבל מהנפגע צופה פני עבר מבחינת המפר. בניגוד לשני אלה, אינטרס הקיום הוא אינטרס 'צופה פני עתיד' מבחינת הנפגע שכן הוא נועד להעמידו במצב העתידי בו היה לו החוזה קוים. הטענה נגד ניתוחם של פולר ופרדיו היא כי הם השמיטו מהניתוח שלהם את האינטרס שצופה פני עתיד מבחינת המפר – כלומר האינטרס שאמור להעמיד את המפר במצב העתידי בו היה לו החוזה קויים על ידו. ניתן לממש אינטרס זה על ידי לקיחת כל הרווחים שנוצרו אצל מפר החוזה עקב כך שלא קיים את החוזה כמו שנקבע, גם אם רווחים אלו יותר גבוהים מאינטרס הקיום (כלומר יותר גבוהים מהרווח שהיה מרוויח הנפגע לו החוזה קויים). נהוג לכנות אינטרס זה כ"נטילת רווחי המפר". אינטרס זה שנוי במחלוקת מסיבות שונות והוא אינו נוהג ברובם המוחלט של שיטות המשפט בעולם. בעולם המשפט ישנה מחלוקת קשה האם יש להעדיף את אינטרס הציפייה או את אינטרס ההסתמכות, אך ישנו קונצנזוס כי אין ליטול את רווחי המפר, ומקובל כי פיצויי הקיום הם המקסימום אותם המשפט יכול להטיל. תפיסה רווחת זו נהגה גם במשפט הישראלי עד לפסק דין אדרס.
דיני התרופות
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970 מהווה את המסגרת הנורמטיבית לסעדים המשפטיים הנוגעים לחוזים. החוק קובע לאילו סעדים זכאים הצדדים לחוזה בנסיבות משפטיות שונות. סעיף 11(א) לחוק החוזים (תרופות) שכותרתו "פיצויים ללא הוכחת נזק" קובע כי:
זכות זו לא שוללת את זכותו של הנפגע לתבוע פיצויים על נזקים נוספים שנגרמו לו עקב ההפרה והיא נועדה לקבוע מנגנון יעיל ופשוט לקביעת הפיצוי על הנזק הכי ברור וצפוי. סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי), התשל"א-1971 מכיל הוראה דומה החלה לגבי חוזים בינלאומיים.
חוק עשיית עושר ולא במשפט
דיני החוזים מסדירים את היחסים בין צדדים לחוזה אך מעבר לדינים אלו ישנם דינים נוספים המסדירים מערכות יחסים בין צדדים אף לא נקשרו בחוזה. ביניהם נמצאים "דיני עשיית עושר". סעיף 1(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט-1979 קובע כי:
כלומר, על פי חוק עשיית עושר ולא במשפט, מי שמרוויח שלא כדין על חשבון חברו (הזוכה), חייב להשיב את זכייתו לחברו (המזכה).
על פי לשון החוק, לכאורה כאשר יש מערכת חוקית אחרת המסדירה מקרה מסוים, אין תחולה לחוק עשיית עושר. לכן לפי לשון החוק הפשוטה, כאשר יש מערכת חוזית בין צדדים, היחסים ביניהם מוסדרים על ידי דיני חוזים ואין תחולה לחוק עשיית עושר ולא במשפט.
עובדות המקרה והכרעת הערכאה הראשונה
חברת אדרס הישראלית וחברת הרלו הגרמנית כרתו ביניהם חוזה בספטמבר 1973, במסגרתו התחייבה הרלו לספק לאדרס כ-7000 טון ברזל תמורת מחיר של 620 מארק לטון. פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 גרמה לעיכוב בביצוע החוזה והרלו החלה לשלוח את הברזל לנמל חיפה בפועל רק בינואר 1974. עד חודש אפריל 1974 סיפקה הרלו לאדרס כ-5000 טון ברזל מתוך ה-7000 שלהם התחייבה בחוזה. יתרת הברזל, כ-2000 טון, לא סופקו לבסוף על ידי הרלו.
בשנת 1976 הגישה אדרס תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בחיפה ובה טענה אדרס כי יתרת הברזל לא סופקה על ידי הרלו מכיוון שהיא נמכרה לחברה שלישית תמורת מחיר גבוה יותר של כ-900 מארק לטון. אדרס טענה כי נאלצה לקנות את יתרת הברזל לו נזקקה ממקור אחר באותו מחיר (שהיה גבוה יותר מהמחיר אותו הייתה אמורה לשלם להרלו על פי החוזה).
אדרס תבעה כי בית המשפט יורה להרלו לפצות אותה מכוח דיני התרופות על הנזק שנגרם לה עקב הפרת החוזה. הנזק שנגרם לה על פי טענתה היה המחיר הגבוה אותו נאלצה לשלם עבור יתרת הברזל לאחר שהרלו לא סיפקה ברזל תמורת המחיר החוזי.
לחלופין דרשה אדרס פיצוי במסגרת דיני עשיית עושר ולא במשפט. על פי טענה זו על הרלו לשלם לאדרס את הרווחים אותה הפיקה על חשבון אדרס עקב הפרת החוזה (יתרת המחיר בו מכרה את הברזל לחברה השלישית פחות המחיר החוזי בו התחייבה למכור לאדרס).
הרלו טענה כהגנה כי החוזה סוכל בשל נסיבות מלחמת יום הכיפורים שלא אפשרו לבצע את המשלוח לארץ.
בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתה של אדרס. בית המשפט הכריע במישור העובדתי כי החוזה לא סוכל ובניגוד לטענת הרלו ניתן היה לבצע את המשלוח לארץ חרף מלחמת יום כיפור. בית המשפט הגיע למסקנה כי הרלו לא ביצעה את המשלוח בגלל שעקב עליית מחירי הברזל נקרתה בפניה הזדמנות למכור את הברזל לצד שלישי ולהרוויח יותר. בכך, קבע בית המשפט, הפרה הרלו את החוזה ולאדרס הייתה הזכות לבטל את החוזה. לבסוף קבע בית המשפט כי אכן אדרס ביטלה את החוזה בהתנהגותה.
במישור המשפטי קבע בית המשפט כי על הנסיבות חל סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי) והפיצוי המגיע לאדרס הוא הפרש המחירים בין מחיר הברזל ביום בו מכרה הרלו את הברזל לצד השלישי (ובכך בעצם הופר החוזה ובוטל על ידי אדרס) ובין המחיר שנקבע בחוזה. בהתאם לכך, בית המשפט העמיד את הפיצוי על ההפרש האמור כפול מספר הטונות אותם נמנעה מלספק הרלו.
דיון בערכאה השנייה
הרלו ערערה לבית המשפט העליון וערעורה התקבל. בית המשפט העליון הפך את החלטת המחוזי וקבע כי מרבית הקביעות העובדתיות מהערכאה הראשונה אמנם נכונות אך החוזה לא בוטל על ידי אדרס. בית המשפט דחה את הטענה כי אדרס ביטלה את החוזה על ידי התנהגות (על ידי ביטול קו האשראי הדוקומנטרי שנפתח על ידיה לצורך העסקה) וקבע לפיכך כי סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי כלל לא חל על העסקה. בנוסף קבע בית המשפט כי אדרס אינה זכאית לפיצוי בגין נזק מכיוון שטענת אדרס על קנית ברזל ממקורות אחרים לא נתמכה בראיות, ובכל מקרה מחיר הברזל בשוק העולמי חזר בינתיים לתקנו, ולא הוכח שהוא עלה בעת הרלוונטית על המחיר המוסכם בחוזה. טענתה של אדרס לפיצוי בגין דיני עשיית עושר נדחתה על בית המשפט. בהקשר זה כתבה השופטת מרים בן-פורת:
אדרס עתרה לבית המשפט שוב בבקשה לקיים דיון נוסף. נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק כהן קיבל חלקית את הבקשה וקבע כי ייערך דיון נוסף אך הוא יצומצם לדיון בשאלות האם דיני עשיית עושר חלים גם על מערכת יחסים חוזית ומה המשמעות האופרטיבית של הקביעה לגבי הסכסוך בין אדרס והרלו.
הדיון הנוסף
הדיון הנוסף התקיים בשנת 1988 ובמותב ישבו השופטים מרים בן-פורת (שכתבה את פסק הדין בדיון הראשון ועתה שימשה כמשנה לנשיא בית המשפט העליון), אהרן ברק (שישב גם הוא בהרכב הראשון), שלמה לוין, דב לוין, וגבריאל בך. למעשה, הדיון הנוסף נסוב בעיקר סביב שתי שאלות - השאלה של חלות דיני עשיית עושר במסגרת מערכת יחסים חוזית וכן השאלה האם במסגרת דיני עשיית עושר זכאי צד המקיים את החוזה לקבל מהמפר את טובת ההנאה שצמחה לו עקב ההפרה ("נטילת רווחי המפר"). לגבי השאלה הראשונה – אודות חלות דיני עשיית עושר על מערכת יחסים חוזית – הבחינו השופטים בין מצב בו החוזה בוטל עקב ההפרה ובין מצב בו החוזה לא בוטל, נסיבה שלדעת חלק משופטי ההרכב השפיעה על התשובה לשאלה בדבר חלות דיני עשיית עושר.
השופט שלמה לוין כתב את פסק הדין העיקרי אותו הוא חילק לעיסוק בשלוש שאלות. ראשית קבע השופט לוין כי במקרה בו החוזה בוטל אין מניעה מפנייה לדיני עשיית עושר ולא במשפט ואין חובה להתבסס על דיני החוזים בלבד. בספרו על דיני עשיית עושר טען פרופסור דניאל פרידמן כי. בניגוד לדעה זו פרופסור גד טדסקי סבר כי כאשר החוזה בטל, ההשבה מוסדרת בדיני החוזים ולכן לא ניתן לפנות לדיני עשיית עושר. השופט לוין בחר כאמור בגישתו של פרידמן. לאחר מכן דן השופט לוין בשאלה האם ניתן מכוח דיני עשיית עושר לדרוש את רווחי המפר. גם על שאלה זו ענה השופט לוין בחיוב בקובעו כי עיקרון עשיית עושר במשפט הישראלי הוא עיקרון רחב היכול לשמש במקרים רבים לפי הצורך:
לשיטת השופט שלמה לוין ראוי לחייב השבת רווחים על רקע הפרת חוזה מהמפר לנפגע:
ההשבה בדיני החוזים היא השבה במובן הצר, כלומר השבת התמורה העצמית (התמורה שהעביר הנפגע למפר על חשבון החוזה) ולכן לשופט לוין לא הייתה ברירה אלא לבסס את נטילת רווחי המפר על דיני עשיית עושר.
לבסוף, השופט לוין יוצא מנקודת ההנחה כי הקביעה בדיון הראשון בעליון נכונה והחוזה לא בוטל, ולכן הוא עובר לדון בשאלה האם דיני עשיית עושר רלוונטיים גם כשהחוזה לא בוטל ולפיכך רלוונטיים במקרה הספציפי של אדרס והרלו. על שאלה זו הוא גם משיב בחיוב. לפי גישתו של השופט שלמה לוין אין חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל או לא. לפי קביעה זו השופט לוין פוסק כי במקרה הספציפי יכלה אדרס לתבוע על בסיס דיני עשיית עושר למרות שהחוזה לא בוטל לגמרי על ידה ברגע ההפרה. בהתאם, השופט לוין קבע כי הפיצוי שקבע בית המשפט המחוזי משקף בפועל גם את רווחי המפר ולכן הוא מחזיר על כנו את התוצאה האופרטיבית שנקבעה ספק הדין הראשון במחוזי. השופט בך הצטרף לדעתו של השופט לוין וקבע גם הוא כי אין חשיבות לשאלת ביטול החוזה מבחינת תכולת דיני עשיית עושר וניתן להתבסס עליהם בכל מקרה.
השופט ברק הרחיב על נימוקיו של השופט שלמה לוין והגיע גם הוא למסקנה כי דיני עשיית עושר חלים תמיד על מערכות יחסים חוזיות. אולם בניגוד לשופטים לוין ובך הוא קבע כי סעד של נטילת רווחי המפר בהתבסס על דיני עשיית עושר אפשרי רק כשהחוזה לא בוטל. את השאלה האם ניתן להעניק סעד זה כשהחוזה בוטל בחר השופט ברק להשאיר ב"צריך עיון" מכיוון שתשובה עליה לא מחויבת לצורך הכרעת הדין בעניין הספציפי.
השופטים בן פורת ודב לוין הגיעו שניהם למסקנה כי דין הערעור הנוסף להידחות. השופטת בן פורת אמנם הצטרפה לדעתם של שופטי הרוב בנוגע לחוזה שלא בוטל אולם היא קובעת כי בענייננו החוזה בוטל ולכן אדרס לא יכולה להתבסס על דיני עשיית עושר. קביעה זו בנוגע לבטלות החוזה מנוגדת לקביעתה שלה עצמה מהדיון הראשון לפיו סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי לא חל מכיוון שהחוזה לא בוטל. היא תרצה סתירה זו בתשובה כי בדיון הראשון קביעתה שהחוזה לא בוטל היה רק לעניין שאלת חלות סעיף 84(א) ולא משום היבט אחר. לטענתה מרגע שאדרס תבעה לפיצויים בלבד (ולא לאכיפה) יש לקבוע כי החוזה הגיע אל קצו. לפיכך, השופטת בן פורת קבעה כי יש להשאיר על כנו את פסק דינה מהדיון הראשון. השופטת בן פורת מצדיקה את מתן האפשרות להתבסס על דיני עשיית עושר במקרה בו החוזה לא בוטל על הטענה כי במקרים מסוימים לנפגע יש אינטרס מוגן בנכס. כלומר אם החוזה לא מבוטל הקשר של הנפגע עם הנכס לא ניתק והנפגע זכאי לקבל רווחים שנוצרו מהנכס. אם החוזה נותק לעומת זאת הקשר לנכס ניתק והתרופות הרלוונטיות הן התרופות של דיני החוזים.
השופט דב לוין הסכים עם השופטת בן פורת כי במקרה הספציפי החוזה לא בוטל אולם בדעת יחיד הוא קבע כי בכל מערכת יחסים חוזית, ללא חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל, אין תחולה לדיני עשיית עושר וזאת לאור הוראת סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר. לדעתו של השופט דב לוין המחוקקים הכירו את עקרונות עשיית עושר כשחוקקו את דיני החוזים והם שילבו עקרונות אלה בדיני החוזים. לפיכך כל התרופות למערכת היחסים החוזית מצויות בדיני החוזים ואין צורך להזדקק למערכת נורמטיבית נוספת.
השפעת פסק הדין
פסק הדין עורר תהודה רבה במשפט הישראלי בשל החריגה המשמעותית של בית המשפט מהגישה שהייתה מקובלת במשפט הישראלי. גם בעולם עורר פסק הדין עניין רב מאחר שפסק הדין הוא היחיד בעולם שהכיר בצורה כל כך רחבה בסעד של נטילת רווחי המפר. מאמרים רבים נכתבו בארץ ובעולם אודות פסק הדין המנתחים אותו ומפרטים את השלכותיו.
משמעות פסק הדין חורגת מהתוצאה הספציפית בעניין הנידון וכן חורגת מההלכה הכללית שנקבעה בו. שירלי רנר כתבה על פסק הדין כי הוא מבטא את מגמת בית המשפט העליון בישראל להקשיח את היציאה מהחבות החוזית וזאת על ידי הכבדת נטל הפיצויים על מפרי חוזים. בהקשר זה כתבה רנר כי :
פרופסור מנחם מאוטנר בספרו 'ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי' מציג את פסק הדין כהוכחה נוספת לטענתו כי בבית המשפט הישראלי ירד קרנו של הפורמליזם המשפטי ועלה קרנם של הערכים הכלליים המאפשרים לבית המשפט גמישות רבה בדרך לתוצאה הצודקת בעיניו. לטענתו, הפורמליזם המשפטי חותר ליצירת קטגוריות משפטיות טכניות המנותקות מעקרונות על החלים על הסוגיה. בית המשפט נרתע מגישה פורמליסטית זו ועל פי מאוטנר פסק דין אדרס משמש כ.
פרופסור אייל זמיר כתב במאמר מפורט הדן בהלכת אדרס כי בפועל ההלכה אינה מיושמת בבתי המשפט בישראל. לטענתו פסק הדין מצוטט בהקשרים רבים למשל, חשיבות ערך קיום החוזה במשפט הישראלי, דחיית הגישה הכלכלית למשפט ועוד, אך כמעט ולא ניתן למצוא פסיקה המתבססת על הלכת אדרס לשם נטילת רווחי המפר. לטענת זמיר המשמעות בפועל של הלכת אדרס היא בעיקר תאורטית ופסק הדין לא שינה בפועל את הדין הישראלי בסוגיה. עוד כותב זמיר כי פסק הדין השפיע על ניסוחו של הריסטייטמנט השלישי בארצות הברית שהרחיב את ההכרה באינטרס של נטילת רווחים מהמפר בנסיבות מסוימות.
ביקורת על פסק הדין
פסק הדין עורר ביקורות קשות בשיח האקדמי.
הביקורת הבולטת ביותר היא על העובדה כי פסק הדין מבטא את דחיית הגישה הכלכלית למשפט על ידי בית המשפט העליון. הגישה הכלכלית למשפט מכירה בכך שבנסיבות מסוימות עדיף מבחינה כלכלית שהחוזה יופר. כך למשל כאשר ניתן להפר את החוזה ולמכור את מושא החוזה תמורת מחיר גבוה יותר לצד שלישי הגישה הכלכלית תצדד בהפרת החוזה. כך גם אם המפר יפצה את הנפגע מההפרה פיצויי קיום (יעמיד אותו במצב בו היה לו החוזה קוים) עדיין תישאר יתרת הרווח בידו והתשואה המצרפית תגדל. מצב זה נקרא "הפרה יעילה". הלכת אדרס בעצם שוללת את התמריץ של צדדים לחוזה לבצע הפרה יעילה מכיוון שגם אם ימצאו צד שמוכן לשלם להם יותר תמורת החוזה, הם יאלצו למסור בכל מקרה את הרווח לנפגע ולכן אין להם אינטרס לעשות זאת.
אמירותיהם הנחרצות של שופטי הרוב בדבר הערך החשוב שיש לקיום החוזה מבטאות רתיעה מסוימת מגישה תועלתנית כלכלית שתצדד בהפרה יעילה. בנוסף השופט שלמה לוין מתייחס במפורש לדחיית הגישה הכלכלית למשפט בכותבו על הגישה ביסוד הלכת אדרס כי:
לטענת פרופסור חנוך דגן, גישה זו בה נקט בית המשפט בעניין אדרס היא שגויה וכי ראוי שבחוזים מסחריים כדוגמת החוזה בעניין אדרס, שיקולי יעילות יהיו רלוונטיים בקביעת הדין. בנוסף, לטענתו, שיקולי היעילות בחוזים מסחריים מחייבים את שלילתה של הלכת אדרס מכיוון שהצדדים המסחריים הטיפוסיים בכל מקרה יתנו עליה ויגבילו את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום והתניה זו גוררת עליה בעלות העסקה (עקב הצורך להתנות ולשנות את הדין הדיספוזיטיבי). טיעון זה של פרופסור חנוך דגן מתבסס על קשיי ההוכחה של רווחי המפר. לעומת פיצויי קיום הניתנים להוכחה (שהרי הנפגע יודע מה הוא התכוון להפיק מהחוזה) קשה להוכיח אילו רווחים הפיק המפר מההפרה. מידע זה מצוי אצל המפר ואין סיבה להניח שהוא יאות למסור את המידע לנפגע. מאחר שבכל מקרה יהיה יקר להוכיח את רווחי המפר יעדיפו הצדדים להגביל את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום.
פרופסור אייל זמיר לעומת זאת מוכיח כי קשה לטעון שהלכת אדרס שוללת בוודאות הפרות יעילות. לעומת זאת הוא מציע הנמקה שונה לכך שהלכת אדרס לא יעילה ולכן גם לא מיושמת בפועל. זמיר טוען בהתבסס על תורת הערך כי הסיבה לחוסר האפקטיביות של הלכת אדרס היא שנאת ההפסד של האנשים. תורת הערך שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי טוענת כי אנשים לא מודדים תוצאות על בסיס ערכים מוחלטים אלא על בסיס יחסי. כלומר אנשים ימדדו את מצבם לא על בסיס של עושר או עוני אלא על בסיס של רווח או הפסד ביחס לנקודת ייחוס כלשהי. בנוסף, טוענת תורת הערך כי אנשים הם שונאי הפסד – כלומר הגריעה ברווחה של אדם כאשר הוא מפסיד גדולה מהעלייה ברווחה שלו כאשר הוא מרוויח.
על פי זמיר נושים חוזיים אינם תופסים את רווחיו של מפר החוזה כמשהו שנלקח מהם (כלומר כהפסד). לכן, השארת רווחים אלו בידי המפר לא פוגעת בנושה כמו הפגיעה שהוא יפגע לו לא יקבל את התמורה שהעביר כבר למפר (השבה במובן הצר) או שלא יקבל פיצוי על הוצאותיו בהסתמך על החוזה (פיצויי הסתמכות), או שלא יקבל את הרווחים שציפה להפיק מהחוזה (פיצויי קיום). לפיכך לדעת זמיר טבעי שנפגעים בהפרות חוזה לא מרבים לתבוע את רווחי המפר ומאותה סיבה בתי המשפט גם לא נוהגים להעניק את רווחי המפר.
הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי
ההסדר לקראת ההסכם הסופי נחתם על ידי ז'בוטינסקי ובן-גוריון ב-11 בנובמבר 1934, אך נדחה במשאל החברים של ועידת הסתדרות העובדים הכללית ב-24 במרץ 1935.
למרות דחיית ההסתדרות את הסכם העבודה ואי-חידוש המשא ומתן לסיום הסכסוך הפוליטי – המחויבויות העקרוניות בין המנהיגים לשלום בתנועה הציונית נשארו, וההסכמים השיגו את מטרתם העיקרית – האלימות בין חברי התנועות פסקה.
הרקע להסכמים
מפא"י והתנועה הרוויזיוניסטית, תנועות אידאולוגיות שפעלו במסגרת התנועה הציונית, היו שרויות ביריבות שהלכה והחריפה. התנועה הרוויזיוניסטית הציעה חלופות לתוכניות המדיניות שנהגו עד אותה עת בהסתדרות הציונית, ובהן התוכניות של מפא"י.
בקונגרס הציוני ה-18, בשנת 1933, באה לידי ביטוי האשמת הרוויזיוניסטים ברצח, כשמספר הצירים בו זכו היה נמוך מהקונגרס הקודם בשנת 1931. לעומת זאת, לא אבדו הרוויזיוניסטים מכוחם בגולה, והקואליציה שהקימה מפא"י נתמכה רק על ידי מחצית מהצירים בקונגרס. מפא"י הצליחה לכפות לראשונה נשיאות ללא הרוויזיוניסטים כשבן-גוריון נכנס להנהלה הציונית בעודו מכהן כמזכ"ל ההסתדרות.
רצח ארלוזורוב המשיך להשפיע על מערכת היחסים ביישוב היהודי בארץ בין הפועלים והרוויזיוניסטים. שלושה חשודים, חברי התנועה הרוויזיוניסטית, נעצרו בחשד לרצח: אב"א אחימאיר שהקים את "ברית הבריונים" והיה קיצוני בדעותיו נחשד בתכנון הרצח, ואברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט נחשדו בביצועו. שני האחרונים זוכו מאשמת הרצח ב-20 ביולי 1934, בעוד אחימאיר ישב שנה במעצר ולבסוף נשפט על הקמת "ברית הבריונים" בלי קשר לרצח ארלוזורוב ונידון לשנה וחצי של מאסר בפועל.
גם אחרי שזוכו השלושה מאשמת רצח ארלוזורוב המשיכה מפא"י להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח שלטענתה היה פוליטי. כל מי שהיה בעד הרוויזיוניסטים וזכאותם בכל מה שקשור לרצח הושתק ואף נודה.
המשא ומתן הגלוי שקדם להסכמים
מספר ימים לאחר הזיכוי של אברהם סטבסקי מאשמת רצח ארלוזורוב, ז'בוטינסקי יצא ביוזמת שלום המכוונת כלפי מפא"י. ב-31 ביולי 1934 פרסמה הצה"ר בסוכנות הידיעות היהודית המרכזית "אגרת שלום" הקוראת למפא"י לשבת לשולחן המשא ומתן במטרה להשיג "מודוס ויוונדי" לפעילות התנועה הציונית. הפנייה הרשמית למפא"י הגיעה לאחר שבוע והחלו דיונים במרכז מפא"י על התגובה ל"אגרת השלום". מפא"י התחבטה האם להיכנס למשא ומתן עם התנועה הרוויזיוניסטית ובסוף בחרה שלא להגיב באופן ישיר ל"אגרת השלום". ב-9 באוגוסט פרסם "דבר" מאמר ראשי שכותרתו "טובלים ושרץ בידם", שקבע כי "המשא ומתן הבלתי אמצעי בין תנועת העבודה ובין המפלגה הרוויזיוניסטית איננו הדרך העיקרית לפתרון השאלה". ב-24 באוגוסט פרסמה מפא"י קריאה למשא ומתן עם כל המפלגות בתנועה הציונית.
במקביל החלו דיונים דומים בהנהלה הציונית ב-6 באוגוסט 1934. שאיפתה הייתה לקיים דיאלוג כלל-תנועתי והתקבלה החלטה לזמן את הסיעות השונות בתנועה הציונית לשיחות על השכנת שלום בתנועה. הזמנה זו דומה להחלטת מפא"י ולכן לא התקיימו שיחות ישירות בין נציגי מפא"י ונציגי הסיעות השונות אלא רק שיחות בראשות נציגי ההנהלה הציונית. כחלק מתהליך זה התקיימו שתי שיחות עם נציגי התנועה הרוויזיוניסטית ב-8 באוקטובר 1934.
בלי קשר למשא ומתן בין ההנהלה הציונית והתנועה הרוויזיוניסטית, התנהלה פגישה בין ראשי שתי הסתדרויות העובדים בארץ, ביוזמת פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, שהיה מגדולי המעסיקים ביישוב. היה ניסיון לאחד בין "הסתדרות העובדים הכללית" ו"הסתדרות העובדים הלאומית" במטרה להגיע להקמת לשכת עבודה כללית שתהיה אחראית על חלוקת העבודה במשק לכלל העובדים ועל יישוב המחלוקות בין עובדים ומעבידים. את "הסתדרות העובדים הכללית" ייצגו דוד רמז שהיה יו"ר ההסתדרות, וברל רפטור שהיה חבר מרכז מפא"י. את "הסתדרות העובדים הלאומית" ייצגו עקיבא ברון שהיה מזכ"ל הארגון, ואברהם וינשל שהיה יו"ר הצה"ר בארץ ישראל. פגישה זו לא השיגה את מטרתה כיוון שנציגי הרוויזיוניסטים דרשו לדון בשאלות מדיניות שלטענתם עמדו בבסיס המחלוקת בין התנועות ולא בשאלת לשכת העבודה.
המשא ומתן החשאי בלונדון
לאחר השיחות בין הנציגים הרוויזיוניסטים לנציגי ההנהלה הציונית, שבהן לא הושג דבר, הבין בן-גוריון שהנציגים הם רק שליחים של ז'בוטינסקי וכדי להתקדם במשא ומתן עליו להפגש איתו פנים אל פנים. ב-8 באוקטובר הגיע בן-גוריון ללונדון. בין 10 באוקטובר 1934 ל-11 בנובמבר התקיימו 16 פגישות בין ז'בוטינסקי ובן-גוריון כשבחמש מהן נכח גם פנחס רוטנברג, שהיה המתווך בין הצדדים. הפגישה הראשונה בסדרה נערכה בחדר המלון של רוטנברג. שאר הפגישות נערכו גם במלון של בן-גוריון ובמלון של ז'בוטינסקי. הפגישות התקיימו בחשאי, בלי ידיעתם של חברי התנועות בארץ ובלי התייעצות איתם או עם ראשי התנועות. לבן-גוריון היו רק שני שותפים לסוד: דב הוז וברל לוקר, שהיו אז בלונדון, ואיתם נועץ מדי פעם.
לאחר פגישתם ב-26 באוקטובר אצל רוטנברג, ערכו השניים טיוטות לשני הסכמים: הסכם הפסקת האלימות והסכם הסדרת העבודה המאורגנת.
ההסכם הראשון: מניעת אלימות ביישוב
הסכם "נימוסי הפולמוס המפלגתי" שדן בנושא האלימות בין המפלגות כלל 7 סעיפים והם:
הסכם זה נכנס לתוקף באופן מיידי ולא דרש אישורים של המוסדות אותם ייצגו בן-גוריון וז'בוטינסקי.
ההסכם השני: הסכם עבודה למניעת עימותים בין אנשי בית"ר לאנשי ההסתדרות
שני הסעיפים, 10 ו-11 נשארו פתוחים. סעיפים אלה קובעים את אחוז המיעוט אשר ישפיע על תהליך קבלת ההחלטות בדבר פתיחת שביתה. הסעיף מתייחס ברובו לפועלים הרוויזיוניסטים כיוון שכמעט ולא היו מקומות שבהם היו הפועלים הרוויזיוניסטים רוב. בן-גוריון הציע שהאחוז ייקבע על 25% בעוד ז'בוטינסקי הציע 15% בטענה שבשום מקום עבודה לא מגיעים הפועלים הרוויזיוניסטים ל-25%. שני הסעיפים הללו ריכזו את מרבית ההתנגדות להסכם והיוו את לב ההסכם כולו.
התגובות להסכם
ב-28 באוקטובר נתפרסם ההסכם בין השניים בעיתוני ארץ ישראל, והתקבל אצל חברי מפלגתו של בן-גוריון בשלילה. בן-גוריון, בתגובה, כתב מכתב לחבריו, בו הסביר מדוע קיים את המשא ומתן עם ז'בוטינסקי ללא אישור מרכז המפלגה. הוא טען כי עשה זאת כחבר ההנהלה הציונית ומשום שלא היה טעם לשאת ולתת עם שליחים בלבד של "האיש המכריע במפלגה הרוויזיוניסטית", והוסיף: "אני מצטער לראות, שמפלגתנו אינה מעריכה עדיין כראוי את גודל האחריות המוטל עליה כמפלגה, הנושאת עכשיו יותר ממישהו אחר בעול כל התנועה הציונית, ושבידה נמצא גורל העם העברי באחת השעות החמורות והגורליות ביותר בדורנו". ז'בוטינסקי, לעומת זאת, הורה לכל גופי הצה"ר לציית לסעיפי ההסכם עם ההנהלה הציונית, "אפילו לא יקיים אותה הצד השני להסכם". למרות הלחצים עליו, שלא לחתום על הסכם שלישי, חידש בן-גוריון את המשא ומתן.
המישור האישי
ב-28 באוקטובר 1934 כתב בן-גוריון לז'בוטינסקי: "שום דבר שיקרה מעכשיו לא ישנה את העובדה, ששנינו נפגשנו ובמשך שעות רבות שכחנו את כל אשר עמד מאחורינו - וחרדה רבה לכבוד התנועה ולהצלחת מפעלה, מתוך אמון הדדי ומתוך כבוד הדדי הניעה אותנו למאמץ משותף". ב-29 באוקטובר ענה לו ז'בוטינסקי: "יש כאן הרבה יותר מסנטימנטליות אם אני מתרגש עד עומק מהותי בשמעי, אחרי שנים כל-כך רבות - ואיזה שנים! - מלים כ'חבר וידיד' מפיך אתה. מכבר שכחתי את הלשון הזאת, אולי בעצמי גרמתי לשתישכח לשון זו בינינו". ז'בוטינסקי הוסיף לגבי ההסכם: "עוד לפני שבוע הייתי מתפלא לאדם שיאמין באפשרותו, אבל עתה גם אני מאמין". ב-4 בנובמבר כתב ז'בוטינסקי לעדנה יעקבי, בעלת הדירה בלונדון, בה נפגש עם בן-גוריון מספר פעמים: "ביתכם הוא הבמה ההיסטורית לרוב שיחותי עם איש התגרות הגדול ביותר של אנשי השמאל בארץ ישראל - בן-גוריון. הידידות והלבביות ההדדית בינינו מפתיעות את שנינו, וכאשר יוודע למפלגתו כיצד הוא בישל למעני ביצים על כירת הגז שלכם כדי שאוכל, יעשו לו לינץ'".
ההסכם השלישי: נושאים ציוניים
ב-31 באוקטובר החל המשא ומתן על ההסכם השלישי, שנועד לפתור את הבעיות הפוליטיות בין הצה"ר והתנועה הציונית. לאחר מספר פגישות בין שני האישים, נחתם הסכם שעיקריו היו:
את ההסכם השלישי כינו ז'בוטינסקי ובן-גוריון "ההסכם הגדול". כשנחתם ההסדר על ההסכם השלישי ב-11 בנובמבר לקראת העלאתו להצבעה במפלגות, נסתיים למעשה המשא ומתן, ולא חודש למרות שסוכם על כך.
דחיית ההסכמים על ידי ההסתדרות
במחנה הרוויזיוניסטי בארץ ישראל נמתחה ביקורת על ההסכמים שפורשו כניסיון למנוע את פרישת התנועה מההסתדרות הציונית. למרות ההתנגדות למשא ומתן עם מפא"י מכיוון ראשי התנועה בארץ, אושרו ההסכמים בוועידת הצה"ר בכינוס העולמי השישי בקרקוב (בינואר 1935), כיוון שז'בוטינסקי הפעיל לחץ וכינס לצידו את ראשי הצה"ר בגולה. בין הצירים שתקפו את ההסכם היה גם מנחם בגין הצעיר, שהזכיר לז'בוטינסקי כי "בן-גוריון קרא לו ולדימיר היטלר" — קריאה שעליה השיב כי כפי שלבש יחד עם בן-גוריון את מדי הגדודים העבריים, כך הוא בטוח שישוב להילחם לצידו. אישור ההסכמים מצדם נעשה בהסתייגות, שכן התנועה עמדה על זכותה לפעול עצמאית פוליטית.
בן-גוריון נאלץ לקבל את דין התנועה. אחרי הקונגרס הציוני בלוצרן בספטמבר 1935, הסביר במכתב לילדיו: "היה ברור, שכאן נעשה משגה כבד...ידעתי שעלי להיכנע לדעת הרוב ולעשות מצדי הכל שהמשגה אשר הרוב עשה לא יתנקם בתנועה". יוקרתו של בן-גוריון נפגעה, אולם מעמדו כמנהיגה העולה של תנועת הפועלים לא נתערער, וכראייה לכך לא ננזף במפלגה ותמו בה הדרישות להדחתו.
לאחר ההסכמים
ב-30 במרץ כתב ז'בוטינסקי לבן-גוריון: "לא נשתנתה בי ההערכה שלמדתי בלונדון להעריך את האיש בן-גוריון ואת שאיפתו".
ז'בוטינסקי ארגן עצומה ("פטיציה") בתביעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל לשם קליטת המוני היהודים הנרדפים בגולה. בן-גוריון ראה בעצם הגשת העצומה לחבר הלאומים כהפרת המשמעת הציונית. הוא הצליח לגבש רוב בוועד הפועל הציוני לתקנה הקובעת שקבלת המשמעת הציונית היא תנאי לחברות בתנועה הציונית. במחאה על פעולה זו פרשה התנועה הרוויזיוניסטית כולה מההסתדרות הציונית והקימה את הצ"ח - הסתדרות ציונית חדשה, שתפעל לפי המדיניות של ז'בוטינסקי.
הרוויזיוניסטים לא השתתפו בקונגרס הציוני ה-19 בשנת 1935. בקונגרס זה בן-גוריון הפך לראש הסוכנות ולאישיות הדומיננטית בהנהלה הציונית בעוד ז'בוטינסקי והרוויזיוניסטים נדחקו לשולי הפעילות המדינית הציונית.
אף על פי שההסכם לא יצא לפועל, הייתה לו השפעה בחיי היישוב העברי. פסקו ההתנגשויות האלימות בין פועלים לאנשי בית"ר, ואנשי בית"ר הפסיקו לשבור שביתות.
למרות ההתקרבות בין השניים — ואף לאחר מותו של ז'בוטינסקי באוגוסט 1940 — האינטריגות בינו לבן-גוריון המשיכו להטיל צל על היישוב היהודי ועל שנותיה הראשונות של המדינה. לאור בקשתו של ז'בוטינסקי בצוואתו מ-1935 שעצמותיו יועלו לארץ ישראל, על ידי ממשלה יהודית שתקום בה, חבר הכנסת מרדכי נורוק הציע לבן-גוריון להעלות את עצמותיו ארצה ב-1951, אך סורב בטענה ש"הארץ זקוקה ליהודים חיים ולא לעצמות מתים". בפעם אחרת, ב-1954 דחה גם את בקשת ישראל רוקח וקבע ש"האדם יסודו בעפר וסופו בעפר ורצוי ומוטב שינוח במקום שנפטר". זאת, למרות שהתיר בכהונתו להעלות את עצמותיהם של מנהיגים אחרים מהיישוב. סורבו גם בקשות מטעם בכירי מפא"י, שר החוץ משה שרת והנשיא השני יצחק בן-צבי.
רק במרץ 1964 אושרה העלאת עצמות ז'בוטינסקי ע"י ראש הממשלה לוי אשכול, ממשיכו של בן-גוריון שפרש ב-1963, לאור בקשתו של ראש האופוזיציה מנחם בגין.
ההסכמים בספרות
"הילכו שניים יחדיו" הוא מחזה היסטורי מאת אברהם ב. יהושע, העוסק בפגישות שנערכו בשנת 1934 בלונדון, בין בן-גוריון לז'בוטינסקי, בתיווכו של רוטנברג. במחזה מוצגות שתי פגישות בלבד, הראשונה והאחרונה. תוכן המחזה הוא פרי רוחו של המחבר, אך הוא מתבסס על עובדות היסטוריות אודות האישים המשתתפים בו. המחזה יצא לאור כספר בשנת 2012, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובאותה שנה הועלה בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון אנסמבל הרצליה, בבימויו של עודד קוטלר.
הרומן ההיסטורי "ברית הבריונים" מאת אוּרי אפנצלר ירדני עוסק אף הוא בהסכמי לונדון. הספר, הנשען על מחקר היסטורי (כולל הערות בסוף הספר) אך לוקח לעצמו גם חירות ספרותית נרחבת, מתאר את התהליכים שדחפו את בן-גוריון ואת ז'בוטינסקי לקראת הפגישות בלונדון, את המשׂא ומתן בין השניים, ואת אי-הקבלה של ההסכמים משני צדי המתרס הפוליטי. הספר יצא לאור בשנת 2014 בהוצאה עצמית.
זאנקה
זאנקה (בהונגרית: Zánka) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזאנקה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,101 תושבים, ובשנת 2020 834 תושבים.
יהודי זאנקה
בזאנקה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
פלטפורמה כשירות
פלטפורמה כשירות (באנגלית: Platform as a Service ובראשי תיבות: PaaS) היא קטגוריה של שירותי מחשוב ענן שעיקרה הוא לספק ללקוחות (לרוב מפתחי תוכנה) שירותי ענן, ובכך לאפשר להם להתמקד בפיתוח הפרויקט הספציפי שלהם ללא המורכבות של בנייה ותחזוקה של התשתית הקשורה בדרך כלל לפיתוח והשקה של האפליקציות.
ישנם מספר סוגים של פלטפורמה כשירות: ציבורי (ענן שמשאביו משותפים לכמה משתמשים באינטרנט), פרטי (תשתית ענן הנמצאת בשימוש ארגון אחד בלבד) והיברידי (שילוב של השניים). PaaS נועדה במקור ליישומים בשירותי ענן ציבורי, לפני שהתרחבה לאפשרויות פרטיות והיברידיות.
ישנם סוגים שונים של ספקיות פלטפורמה כשירות. כולן מציעות אירוח יישומים וסביבת פריסה, יחד עם שירותים משולבים שונים, אך מציעות רמות שונות של תחזוקה וסילומיות (scalability - יכולת להתמודד עם כמות הולכת וגדלה של עבודה). הספקיות המרכזיות, נכון לאוקטובר 2022, הן AWS, הרוקו, ורד האט.
יתרונות וחסרונות
יתרונות הפלטפורמה כשירות הם בעיקר בכך שמורכבות התכנות מופחתת באופן משמעותי; הפיתוח הכולל של היישום נעשה יעיל יותר, מכיוון שיש לו משאבי תשתית מובנים/מתקדמים, ובכך גם תחזוקת היישום ושיפורו נעשים קלים יותר.
יתרון נוסף הוא שתחזוקת התשתית עוברת לגורם מקצועי ואמין, מאחר שספקיות הפלטפורמה כשירות הן חברות בעלות מומחיות בנושא זה, בוודאי לעומת צוות מפתחים ממוצע. כתוצאה מכך, שימוש בספקית פלטפורמה כשירות מביא לרוב גם להפחתת עלויות.
בנוסף, העובדה שהתשתיות מנוהלות על ידי חברה חיצונית, מאפשרים לפרויקט לגדול, לקטון או להשתנות בהתאם לדרישות שונות, מבלי שהלקוח נדרש להתאים עצמו לכך. כך למשל, אם הלקוח מצפה לשימוש רחב יותר או שונה ביישום שהוא מפתח בתקופה מסוימת, למשל בתקופת החגים, הוא אינו נדרש לתחזק זאת לאורך כל השנה, אלא רק לפנות לספקית הפלטפורמה כשירות בעניין זה.
חסרונות הפלטפורמה כשירות, כפי שצוטטו על ידי משתמשים שונים בשירות, כוללים תמחור יקר יותר ככל שהיקפי השימוש נעשים גדולים יותר, היעדר תכונות תפעוליות, שליטה מופחתת (ביצועי המוצר של הלקוח תלויים במידה רבה בספקית ה-PaaS), וקשיים של מערכות ניתוב תעבורה.
בנוסף, מעבר בין ספקית פלטפורמה כשירות אחת לאחרת נחשב ליקר ומסובך, כך שאם הספקית כבר אינה עומדת בדרישות הפרויקט, המעבר לספקית מתחרה כרוך בעלויות משמעותיות. עם זאת, במדינות שונות קיימת רגולציה תומכת-תחרות הנועדה לאפשר זרימה חופשית יותר בין ספקיות.
ההבדלים בין פלטפורמה כשירות לבין תוכנה כשירות ותשתית כשירות
ההבדל בין פלטפורמה כשירות לתוכנה כשירות (SaaS) ולתשתית כשירות (IaaS) מתבטא בסוגי השירותים המתבצעים על ידי ספקית שירותי הענן. כך, בתוכנה כשירות כלל השירותים, כולל התוכנה עצמה, נמצאים בענן (למשל, תוכנת ג'ימייל אינה מותקנת על המחשב האישי, אלא הלקוחות ניגשים אליה בצורה מקוונת). לעומת זאת, בתשתית כשירות השירותים הניתנים על ידי ספקית הענן הם שירותי רשת, אחסון ענן, שרתים ו-וירטואליזציה בלבד. פלטפורמה כשירות למעשה נמצאת בין השתיים האמורות, כיוון שבנוסף ל-תשתית כשירות, כוללת גם מערכת הפעלה, תווכה וזמן ריצה.
רפי גברון
רפאל פיצ'ה "רפי" גברון (באנגלית: Raphael Pichey "Rafi" Gavron; נולד ב-24 ביוני 1989) הוא שחקן קולנוע אנגלי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
גברון נולד בלונדון, אנגליה; בנם של מרטה וסימון גברון. אמו ילידת ארצות הברית ואביו היה ממשפחה יהודית מצפון לונדון. סבו וסבתו מצד אביו היו המיליונרים הפילנתרופים רוברט גברון וחנה פיבל שנולדו בתל אביב. לו שני אחים צעירים, בנג'מין (נולד ב-1992) ומוזס (משה) (נולד ב-1996). ב-2008, התנדב בקיבוץ בישראל כחצי שנה. סבו מצד אמו הוא קתולי ממוצא צרפתי-קנדי.
קריירה
ראשית דרכו של גברון הייתה בשנת 2006 בסרט הקולנוע "הסגת גבול" (Breaking and Entering) בו גילם את דמותו של מירו, פורץ צעיר המשתמש בטכניקות מפארקור כדי לפרוץ לבניין המשרדים שבו עובד אדריכל נוף אורבני. על ביצועיו בסרט, היה גברון מועמד לפרס הקולנוע העצמאי הבריטי בקטגוריית השחקן החדש המבטיח.
בשנת 2007 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "רומא" של רשת HBO. בשנת 2008 שיחק בסרט "הלילה של ניק ונורה", שם גילם את גב, הסולן בלהקה עם ניק. לאחר מכן התארח במספר פרקים בסדרה "24".
מפל קרח
מפל קרח (באנגלית: icefall) הוא חלק מקרחון המאופיין בזרימה מהירה יחסית לשאר חלקי אותו קרחון, ובמשטח מבוקע ותלול. יש להבדיל בין מפל קרח, שהוא סוג של קרחון שזרימתו מהירה, לבין מפל מים הקופא בעונת החורף, שאף הוא מכונה "מפל קרח".
רפי גברון
קריירה
הוא היה המועמד הנבחר לתפקיד בסרט "השיר האחרון" (משנת 2010) של מיילי סיירוס, אך לאחר מכן התפקיד ניתן לשחקן ליאם המסוורת'.
בשנת 2018 שיחק בדרמה המוזיקלית "כוכב נולד" שביים בראדלי קופר.
מפל קרח
בשל מאפיינים אלה, מכונה חלק זה של הקרחון "מפל קרח" בדומה ל"מפל מים" ביחס לנהר (שכן גם במפל המים נעים במהירות יחסית גבוהה ליתר חלקי הנהר, ופני המפל סוערים ביחס לנהר).
מפלי קרח נוצרים במקומות בהם גדות הקרחון מצירות את זרימת הקרחון, או שהקרחון זורם מעל מתלול. בעוד שקרחון זורם על פי רוב במהירות של כמה מאות מטרים בשנה, מפל קרח זורם במהירות רבה יותר - שיכולה להגיע לקילומטרים בשנה.
מידות מפלי קרח
גובהם של מפלי הקרח השונים שונה ביותר.
גובהו של מפל הקרח היורד מקרחון רוזוולט, שעל המורדות הצפוניים של הר בייקר, ברכס קסקייד שבארצות הברית הוא 730 מטרים.
מפל קרח יכול להיות גדול ביותר, לדוגמה, רוחבו של מפל הקרח הזורם אל קרחון לאמברט שבאנטארקטיקה 7 קילומטרים, אורכו 14 קילומטרים, ואולם הוא נופל גובה של 400 מטרים (מחצית מגובהו של מפל הקרח בקרחון רוזוולט).
ג'וליאן לויד ובר
ג'וליאן לויד ובר (באנגלית: Julian Lloyd Webber; נולד ב-14 באפריל 1951) הוא צ'לן בריטי.