cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלינגר
היסטוריה
קיימות מספר תאוריות על מקור הגזע "הפלינגר". סבורים שמוצאו של הסוס בימי הביניים, בזמן שפותח לשימוש בשטח הררי. כנראה ה"הפלינגר" הוא תוצאה של זיווג מגזעיים ערביים לסוסי הפוני של טירול. בתקופות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה סוסים באיכות נמוכה יותר שימשו לעיתים כדי להציל את הגזע מהכחדה. הצבא השתמש בתקופת "מלחמת העולם השנייה" בסוסי ה"הפלינגר" קצרים יותר, אך בתום המלחמה הדגש השתנה לעבר סוסים עם גובה משופר.
בין השנים 1950–1974 גדלה אוכלוסיית ה"הפלינגר", גם כאשר אוכלוסיית הסוסים באירופה ירדה. קיימות חוות גידול בכמה מדינות באירופה, אבל רוב מלאי הרבייה בא מאוסטריה. בשנת 2003 הפך ה"הפלינגר" הסוס הראשון המשובט, בשם "Prometea"
הגוף השולט הבינלאומי השולט בסטנדרטים של גזע עבור ה"הפלינגר ", מורכב מקונפדרציה של 22 רישומים לאומיים, ומסייע לקבוע מטרות, הנחיות וכללים לארגונים החברים בו.
המאה העשרים
,
מלחמת העולם הראשונה גרמה להפלינגרים רבים להילקח לשירות צבאי ואת ההפרעה של תוכניות הרבייה. לאחר המלחמה, על פי תנאי חוזה סן ז'רמן, דרום טירול (כולל האפלינג) הועבר לאיטליה, ואילו צפון טירול נשאר באוסטריה. פיצול זה היה מזיק מאוד לגזע הפלינגר אלמלא מאמץ קטן לשיתוף פעולה נעשה בין מגדלים בצפון ובדרום טירול, ובשנות העשרים של המאה העשרים הוקמה בבולצאנו שבאיטליה רשות חדשה לטיפול  ב"הפלינגר".
דלדול האוכלוסין של הסוסים בשתי מלחמות העולם נמשך.
משנת 1938 כל הסוסים שלא היו בעלי איכות של רבייה נמכרו לצבא הגרמני. לאחר המלחמה, דגש הרבייה השתנה כדי לקדם עידון וגובה.
בשנת 1954, יוגוסלביה ואיטליה רכשו מלאי רבייה מצפון טירול כדי להקים תוכניות משלהם, ובשנת 1956 רכשה גרמניה סוסי רבייה.
בין השנים 1950 ל -1974, גם כאשר אוכלוסיית הסוסים האירופית כולה נפלה בשל מיכון מוגבר, אוכלוסיית ה"הפלינגר "הלכה וגדלה. בתקופה זו, באוכלוסיית ה"הפלינגר" בארופה נרשמה עליה מ -1,562 ל -2,043 סוסים. בין השנים 1980–2000 שילשה אוכלוסיית הפלינגר בצרפת.
ב-1963 יוצא ה"הפלינגר" הראשון לבריטניה
ב-1966, יוצא ה"הפלינגר" לבלגיה וב -1968, לפולין, הונגריה ואלבניה
בין השנים 1970 ו-1975, סוסי ה"הפלינגר" יובאו גם ללוקסמבורג, דנמרק, תאילנד, קולומביה, ברזיל, דרום אפריקה, שוודיה ואירלנד.
ב -1974, ה"הפלינגר "הראשון יובא לאוסטרליה, ב-1977 ה"הפלינגר הראשון יוצא לארצות הברית ובשנת 1980 לקנדה ובהמשך ליפן.
בסלובניה קיימת אוכלוסייה קטנה של "הפלינגר", עם כ -307 סוסות גידול ו -30 סוסי רבייה.
הריבוי העולמי נמשך לאורך שנות השמונים והתשעים, ומספר האוכלוסין גדל בהתמדה. בשנת 2005 נרשמו בעולם כ- 250,000 סוסי "הפלינגר"
באיטליה, שבה צריכת בשר הסוסים היא הגבוהה ביותר בקרב כל חברי הקהילה האירופית, ה"פלינגרס" מספקים אחוז גדול מהייצור הלאומי. רוב הסוסים שגידלו במיוחד לייצור בשר נטבחו בין הגילאים 10 ו - 18 חודשים, או כתוצאה של בעיות בריאותיות, או גיל
ה"הפלינגר" מייצר גם את רוב חלב הסוסים הנצרך בגרמניה
שיבוט "הפלינגר"
ב -28 במאי 2003, הופלינגר בשם "פרומטה" הפך לשכפול הסוס הראשון שנולד על ידי המדענים האיטלקים.
"פרומטה" הייתה משובצת מתא עור של סוס, והייתה סייח בריא. בשנת 2008, פרומטה עצמה ילדה את הצאצאים הראשונים כתוצאה של שיבוט סוסים, סייח בשם "פגסו" שנרשם על ידי סוס של הולינגר באמצעות הזרעה מלאכותית.
שערות ברניקי
שערות ברניקי (Coma Berenices) היא קבוצת כוכבים בחצי הצפוני של כיפת השמים. הקבוצה מורכבת מצביר כוכבים ואין בה כוכבים עם בהירות נראית מדרגה קטנה מ-4. בעברית נקראת הקבוצה לפעמים גם "שערות שולמית". הקבוצה נקראה על שמה של אשתו היפה של תלמי השלישי - ברניקי. והיא אחת משתי קבוצות כוכבים פוליטיות ששרדו בשמים. השנייה היא קבוצת הכוכבים מגן (Scutum), שנקראה במקור "מגן סובייסקי" (ע"ש יאן סובייסקי, מלך פולין). למרות הזיהוי של צביר הכוכבים עם שערותיה של ברניקי, לא הוגדרה הקבוצה עד למאה ה-17, אז הופיעה לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר.
בקבוצה נמצא הקוטב הצפוני של שביל החלב, כלומר כאשר מסתכלים בכיוון הקבוצה, קו הראיה ניצב למישור הגלקסיה. כמו כן נמצא בה חלקו הצפוני של צביר הבתולה.
כוכבים מעניינים
α בשערות ברניקי הוא כוכב זוגי במרחק של 65 שנות אור, המורכב משני כוכבים צהובים המקיפים זה את זה במרחק של כ-10 יחידות אסטרונומיות עם זמן מחזור של כ-26 שנים. הבהירות נראית הכוללת של הזוג היא מדרגה 4.3.
β בשערות ברניקי הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב דומה מאוד לשמש ובמרחק של כ-30 שנות אור. בהירותו היא מדרגה 4.3, כפי שתיראה השמש במרחק של 30 שנות אור.
צביר הכוכבים של שערות ברניקי כולל כ-30 כוכבים עם בהירות מדרגה בין 5 ל-6 המייצגים את מחלפות שיערה של ברניקי. הצביר קל לצפייה במשקפת.
גרמי שמים מעניינים נוספים
M53 הוא צביר כדורי במרחק של 60,000 שנות אור הנראה בטלסקופ ככתם עמום עם דרגת בהירות 8. במרחק של כמעלת קשת ממנו נמצא צביר כדורי נוסף - NGC 5053 העמום בהרבה.
M85 היא גלקסיית עדשה במרחק של כ-60 מיליון שנות אור. זו הגלקסיה הצפונית ביותר בצביר הבתולה והיא אחת מהגלקסיות הבהירות ביותר בצביר עם בהירות נראית מדרגה 9.1.
M91, M98, M99 ו-M100 הן ארבע גלקסיות ספירליות השייכות לצביר הבתולה במרחקים בין 53 ל-63 מיליון שנות אור. לכולן בהירות נראית בין דרגה 9 לדרגה 10, כאשר M100 היא הקרובה ביותר והבהירה ביותר מביניהן.
NGC 4414 היא גלקסיה ספירלית נעדרת מוט שנמצאת במרחק של כ-62 מיליון שנות אור מכדור הארץ, אך אינה חלק מצביר הבתולה. ב-1974 נצפתה בה הסופרנובה SN 1974G, היחידה שתועדה בגלקסיה זו עד כה.
M64 היא גלקסיה ספירלית במרחק של 17 מיליון שנות אור, הנראית ככתם עמום בדרגת בהירות 9 בטלסקופ קטן. בטלסקופ גדול ניתן להבחין בכתם של אבק כהה בסמוך למרכזה המקנה לה צורת עין ובשל כך היא מכונה "גלקסיית העין השחורה".
1918 ברוסיה
1918 ברוסיה הייתה שנה בה השלטון הסובייטי במוסקבה חגג שנה למהפכת אוקטובר. המדינה נמצאת בעיצומה של מלחמת אזרחים. בפריפריה מוקמות מדינות לאומיות עצמאיות. כמו כן מוקמות ונעלמות אישיויות מקומיות חלקם תומכים בסובייטים וחלקם תומכים במתנגדים לשלטון החדש ברוסיה.
יחזקאל ליבשיץ
ביוגרפיה
נולד בראסיין לרב הלל ליבשיץ, בילדותו התפרסם כעילוי ושקדן, כנראה למד בתלמוד תורה בקלם, ובגיל 19 נישא לרחל בתו של מוכר הספרים הביאליסטוקאי יצחק אייזיק פעֶשעֶס. בתרמ"ז התמנה לרב ביורבורג ואחריה כיהן כרב בבויסק שבקורלנד. עם עזיבתו את בויסק, התמנה תחתיו רבה של זיימל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1902 היה מועמד לכהונת רב העיר ורשה לאחר פטירת ראש המו"צים הרב שמואל זנוויל קלפפיש, הוא יכול היה לכהן במקביל גם כ"רב מטעם" בשל שליטתו בשפה והשכלתו הכללית. ואולם מינויו נבלם בידי חסידים ואדוקים שחששו שיביא עמו מודרנה, ובידי בעלי עניין אחרים. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוזמן לכהן כרב ואב בית דין בפלוצק, בשל יתרונו ביכולתו לשמש גם כרב דתי וגם כרב מטעם הממשלה. הוא הגיע לפלוצק, אך בשנת תרס"ג (1903), התברר ש"הרב מטעם" שלפניו שעזב את משרתו מפאת מעצרו עקב הלשנה, זוכה בדינו וחזר למשרתו, הוא סירב לכהן כרב למחצה והשעה את עצמו מהרבנות. בשנה שאחריה התקיימו בחירות מחדש למשרת הרב מטעם והרב ליבשיץ זכה בהן ונכנס לתפקידו. לרגל השנה האזרחית 1904, קיבל מדליית זהב מטעם הצאר ועליה הכתובת הרוסית: "בעד החריצות".
משנת ה'תרס"ו, 1906, ועד סוף ימיו כיהן כרבה של קאליש ונבחר לשמש כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין. בתקופת כהונתו בקאליש הוצעו לו משרות רבנות הערים לודז' וקובנה. הצעת הרבנות בלודז' באה ביוזמת מקורביו אך הם לא הצליחו לגבש לה רוב בקרב הגוף הבוחר, ומהצעת הרבנות בקובנה נרתע הרב ליבשיץ עצמו שכבר הגיע לעשות את השבת הראשונה שלו כרב בקובנה, לאחר שהבין שיש המתנגדים לכהונתו בעיר.
בראשית תקופת מלחמת העולם הראשונה שהה מחוץ לארצו, וכשחזר ב-1916 נרתם לפעילות הציבורית לשיקום העיר בדגש על סיוע לתושבים היהודים ששרדו בה. עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמו בערי פולין מועצות עירוניות, והוא נבחר למועצת העיר קאליש.
במכתבו לרב אברהם יצחק הכהן קוק משנת 1925 הוא דן בהצעת רבנות אפשרית בארצות הברית או בארץ ישראל, אולי בחיפה. ב-1926 נסע לארצות הברית להזמנת ועד עזרת תורה ואגודת הרבנים להשתתף בוועידה השנתית ה-24 של האגודה בפאר רוקאוויי, במסגרת ביקורו זה, סייר בקהילות אחדות ובהן בפילדלפיה. ב-1929 השתתף כציר יהדות פולין באספה המכוננת של הסוכנות היהודית בציריך.
בשנת ה'תר"ץ 1930 פרסם קריאה ליהודי קאליש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על פני אתרוגי קורפו. הוא ציין את מכתביו בעיתונות בעת פולמוס אתרוגי קורפו בהם טען שמלבד החשש שמדובר באתרוגים מורכבים, יש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל כדי לסייע לפרנסת החקלאים היהודים. כן הזכיר את העובדה שרבה הקודם של קאליש, הרב חיים אלעזר וקס, לחם כנגד אתרוגי קורפו ולמען אתרוגי ארץ ישראל.
בחנוכה ה'תרצ"ב ערכה הקהילה היהודית בקאליש מסיבה לכבוד חצי יובל לכהונתו ברבנות העיר, זמן קצר לאחר מכן בתענית אסתר, י"ג באדר ב', 21 במרץ 1932 נפטר הרב ליבשיץ. בקבורתו נחנך בית הקברות החדש בקאליש.
לפי צוואתו אמור היה בנו הרב אליעזר ליבשיץ לכהן אחריו כרבה של קהילת קאליש, אך הקהילה העדיפה למנות את הרב מנחם מנדל אלתר מפביאניץ, והמינוי התעכב עד שנת תרצ"ח בשל סירובו של הרב אלטר לבוא לקאליש עד שהקהילה תמלא את התחייבויותיה כלפי משפחת הרב ליבשיץ ובנו.
חן שיש
חן שיש (נולדה ב-12 ביוני 1970) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה
שיש נולדה בצפת להורים ילידי תוניס. היא החלה לימודי אמנות במכללת 'אורנים' בשנת 1990. עם סיום לימודי התואר נסעה לאירופה וחיה מספר שנים בפריז, לונדון, רומא ובברלין. בשנת 1998 היא שבה לארץ והחלה לימודי תואר שני באקדמיה לאמנות בצלאל ובאוניברסיטה העברית, ירושלים. כמו כן, היא בוגרת הסמינר החדש ללימודי תרבות חזותית, תיאוריה וביקורת, קמרה אובסקורה, תל אביב (2000).
עשייה אמנותית
שיש היא אמנית הפועלת במגוון רחב של מדיומים אמנותיים הכוללים ציור, רישום, קולאז', עבודות על צגי טלוויזיה, ציורי קיר גדולי מידות ומיצבים. עבודותיה מספקות אתרים אקספרסיביים הנעים על המתח שבין כאוס לאימה, בין טבע לתרבות ובין האנין והחסכני לבין הברוקי והעודף. עבודותיה מוצגות במוזיאונים מרכזיים ובגלריות רבות בישראל ובעולם. כיום מתגוררת שיש בתל אביב עם בתה תמר-לואיז.
מקורות השפעה
על בסיס הראיונות הרבים שנערכו עם האמנית במהלך השנים, ניתן לעמוד על מקורות ההשפעה וההשראה המהדהדים בעבודותיה: סביבת החיים - בתי שיכון, גיבורי תרבות כמו ברוס לי, גיבורי קולנוע מצריים, סרטי אימה, מלאכות יד, פסיפסי-קיר, מסעות בעולם, אמנות אווטסיידרית, סיפורי אלף לילה ולילה, מזמורי זן ובתי כנסת עתיקים. שיש מציינת גם את קיומן של השפעות אחרות על עבודותיה, השפעות שעלו מקריאתה בטקסטים עיוניים ונובלות: "שמש שחורה" ו'כוחות האימה' של ז'וליה קריסטבה; "ראי הים", "הכושי איש נרקיס", "בלב המאפליה" של ג'וזף קונראד; "שבעה לילות" ו"מלאכת השיר" של חורחה לואיס בורחס.
מוטיב העין
"בשלב ההיכרות עם העולם האמנותי של שִיש", כפי שכותבת האוצרת רותי דירקטור, "מתבקש להתעכב על הדימוי הנוכח בעבודותיה יותר מאחרים - נוכח, עובר מטמורפוזה וצץ בצורת דימוי אחר: העין. עיניים. בלי סוף עיניים. העין מופיעה לעיתים כעלה; היא עשויה לרחף פתאום לבדה על בד גדול ורוד. לעיתים היא עקורה מתוך תצלום של דיוקן עצמי או מכוסה באיקסים תוקפניים של מסקנטייפ. היא מתגלגלת לדימוי של נורה. אפשר לזהות אותה בלולאה של חבל תלייה, ולעיתים היא פרח. היא פיוטית ואלימה בעת ובעונה אחת. האלימות מופנית קודם כול כלפי עצמה: עין עקורה, קרועה, חסרה, מכוסה. עם זאת, המבט הריק הנשלח מהעבודות אל הצופה, מבהיל ומרתיע. בעל כורחו הופך הצופה לחלק ממשטר האימה של מה שבטאיי מכנה "העין המסורסת" (תערוכה: "מאיזו גלקסיה מטורפת היא שואלת", הגלריה האוניברסיטאית לאמנות חיפה, 2006).
פרויקט מתמשך: חן | דג'אמילה (2002 – 1999)
פרויקט חן|דג'מילה הוצב בתערוכה "שפת אם" שהתקיימה במשכן לאמנות עין חרוד (אוצרת: ד"ר טל בן צבי) ובגלריה Wigmore Fine Art, לונדון. הנה דברים שכתבה האוצרת בקטלוג התערוכה: "תחילת הפרויקט ב-1999, בנסיעה ללונדון. חן התגוררה אז בשכונת מהגרים ערבים והציגה את עצמה כדג’אמילה מתוניס. היא "אספה" מפגשים אקראיים עם בני דור שני של גולים מארצות ערב. חלקם התאהבו בה, העבירו לה תמונות, כתבו לה מכתבים. בשנת 2002 היא נסעה בשנית, ללונדון ולפאריס. הפעם תיעדה את נסיעתה. היא הכריזה על מותה של דג’אמילה, "בתאומים" (9/11), אולם נאלצה לחזור ולהתמודד עם בת דמותה הערבית בעקבות מפגשים מקריים עם אנשים ונשים הפונים אליה בערבית. את זהותה במרחב שנפער בנסיעות, וביניהן, הרכיבה שיש כמיצב. גלויות, חפצים, ניירות, קולאז’ ומדבקות מספקים סיפור של פירוק והבניה של זהות. יחד הם יוצרים זהות נשית-מזרחית בעלת עוצמה. גלויות של גיבורי הקולנוע המצרי אותם רכשה בחנות מכון העולם הערבי בפאריס, נחתכות ונבנות מחדש. באחד המצרפים ניתן לזהות את דמותו של מוחמד עבד אל-והאב יושב על רגלי אישה מרוקאית שרגליה מכוסות בחינה. ניירות אחרים מבוססים על תמונות שצולמו בספרייה של מרכז פומפידו בפאריס. שיש צילמה מתוך ספרי אמנות, עליהם כתבה בעברית: "כוסית מתוניס" ובצרפתית: "תוניסאית", "תוניס". התצלומים חסרי טקסט המעיד על מקוריותם, חסרי כותרת או "שם האמן". ההיסטוריה של תולדות האמנות מופקעת לצורך יצירת נרטיב אישי".
ציור, רישום, שחור: מפגש עם הגרניוזי
בין עבודותיה של שיש ניתן למצוא סדרה של ציורים גדולי-מידות המשתרעים על כעשרה מטרים ויותר המאופיינים בצבעם השחור. עבודות אלו תוארו כמחוות מונומנטליות לאמנות האקפרסיוניסטית. העבודות שחלקן גולשות על רצפת המוזיאון, מעידות לכאורה על האופק הבלתי נגמר שלהן והן משקפות עשייה נדירה ורבת תעוזה בשדה האמנות. הצבע השחור ממלא בהן תפקיד מפתח שדרכו יש להתבונן בעבודותיה, להימשך אחריהן ואף להישאב אל תוכן. הנה דברים שכתבה האוצרת נעמי אביב על חן שיש, בקטלוג התערוכה "במרחק השחור" (עם לאה ניקל) שהתקיימה במוזיאון אשדוד: "אצל חן שיש השחור הוא ברירת מחדל, נתון. כמו השימוש בעט לצורך כתיבה. עם השנים נעשה השחור מזוהה עם הציור שלה, כשהוא מתחלף מדי פעם בוורוד עמום ועליו דימויים ספונטניים בשחור. גם כאשר באחרונה החלה משתמשת בירוק, כחול או סגול עמוקים וכהים, הם מתקבלים כהרחבה של משפחת השחור - שמתוכו נולד גם השימוש הנרחב בזהב, שלא פעם מחליף את לובן המשטח".
קולאז'
עבודות הקולאז' של שיש - העשויות קרטון, ניירות עיתון, מדבקות, חותמות, פיסות דבק דו–צדדי, עלי זהב, תמונות של גיבורי תרבות או תצלומים מנשיונל ג'יאוגרפיק של לבה מתפרצת או הר געש ושימוש בחומרים פשוטים וזמינים – משמשות את שיש כדי ליצור ארכאולוגיה אוטוביוגרפית. באחת מעבודותיה של שיש אנו עדים לעקירות העין. היא נעשית על גבי תצלומי זירוקס המודבקים על דיוקנאות האמנית. את תצלומי הזירוקס בשחור–לבן מדביקה האמנית באמצעות מסקנטייפ על גבי מסכי טלוויזיה, וקורעת מהם את האישונים. הטלוויזיה פועלת במצבה הבסיסי ביותר: מסך כחול מרצד, נטול תמונה. כשהעיניים קרועות, הכחול של המסך מבצבץ מבעדן. זהו כחול של שמים, כחול בוהק של ויטראז'ים גותיים, ובה בעת, הכחול הסינתטי והטכנולוגי ביותר, כחול של בהייה, מנוכר ולא אישי. האילמות של הטלוויזיה משלימה את סירוסן של העיניים ואת הסִנוור החלול של המסך הכחול.
כלה תוניסאית, ים של דמעות או: הכלה העולה בלהבות
תערוכה שהוצגה בגלריה גורדון בתל אביב ב-2015, במאמרה של טלי תמיר על התערוכה היא כותבת: הכלה התוניסאית של חן שיש, בדומה לכלה במחזה הנודע של נסים אלוני, מצטרפת למסדר עתיק של כלות שלבשו את שמלות החופה ההדורות שלהן וכשההינומה מתנפנפת מעל לראשן - ברחו מחופתן אל העולם המיתי של הכלה הארכיטיפית. הכלה שמככבת בציורים הוורודים-שחורים-מוזהבים של חן שיש, ומייצגת אותה–עצמה, נשטפת בים של דמעות, עולה בלהבות כקדושה מעונה, אך בו בזמן צומחת לממדים מונומנטליים, מקושטת כמלכה ביזנטית ומצמיחה צבתות של עקרב או כנפיים של טווס. חן מסרבת לחינניות: דמות הכלה הפכה אצלה להיבריד פולחני של אדם/חיה, כלה/ציפור טרף, שמנקרת (אולי) את כבדו של חתנה. המרחב הוורוד הראשוני בציוריה, מתקתק ושופע לבבות, מתכסה עד חנק במטר של דמעות שחורות ובלהק של נשרים חדי מקור. הדמעות מקבלות כאן העצמה דרמטית: אצל שיש הדמעות גזורות מקרטון עבה ומודבקות אל תוך המארג הציורי, צוברות נוכחות מוחשית ותלת־ממדית. הלב מתייצב במקום של הראש והדמעות מסתחררות לריקוד מעגלי-בכחנליה. במהלך העבודה על הסדרה "כלה תוניסאית" התכתבה חן שיש במודע עם הכלה המרוקאית בציורו של אויז'ן דלקרואה "חתונה יהודית", שצויר ב-1839. מסוחררת מחדוות יצירה, ניצבת הכלה התוניסאית של חן שיש, שחורת עיניים ויפת מבט, עולה בלהבות הלהט שלה-עצמה אל מרחב הציור והדמיון.
לבנה פינקלשטיין
לבנה פינקלשטיין (נולדה ב-21 בספטמבר 1947) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בנוסף למשחק, עוסקת פינקלשטיין גם בפיסול אמנותי.
ביוגרפיה
פינקלשטיין נולדה בעיר סופיה שבבולגריה ועלתה לישראל בגיל שנה. התגוררה בילדותה ביפו. אביה היה צייר ומשורר שהתפרנס מעבודות יציקה. אמה הייתה מנצחת מקהלות. בילדותה דיברה בבית בולגרית, כי ההורים לא ידעו עברית. שירתה בצה"ל.
בשנת 1967 סיימה את לימודיה בבית-הספר למשחק "בית צבי". בין השנים 1974–1975 למדה משחק ב"HB Studio" אצל אוטה האגן בניו יורק. בין השנים 1979–1988 התגוררה בניו יורק, ולמדה וקיבלה תואר אקדמי באמנויות במכללת האנטר שבניו יורק.
בתיאטרון
עוד בטרם סיימה את לימודי התיכון שיחקה בתיאטרון במת השחקנים: ב-1967 גילמה את ברברה בהצגה "טלמכוס קליי" שביים אמנון מסקין, וגילמה שפחה בהצגה "השלום" מאת אריסטופאנס שביים אריה זקס; וב-1968 גילמה את בת שבע בהצגה "סיפור אוריה" מאת בנימין גלאי שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון הבימה: ב-1968 גילמה מנהיגה בהצגת הילדים "אות בארץ הפלאות" מאת אוריאל אופק שביימה מרג'ורי סיגלי. ב-1972 גילמה את מרים החשמונאית בהצגה "הורדוס ומרים" מאת פרידריך בל שביים אנדז'יי שפיאנסקי; גילמה את רוחל'ה בהצגה "סטמפניו" מאת שלום עליכם שעיבד וביים שמואל בונים וגילמה את הכלה בהצגה "הכנסת כלה" מאת ש"י עגנון שערך וביים יוסי יזרעאלי. ב-1976 גילמה את איווט בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים דוד לוין; גילמה את הלן בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל שביים עמרי ניצן וגילמה את ליידי אן בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים דוד לוין. ב-1977 גילמה את שן טה ושוי טה בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" מאת ברטולט ברכט שביים דוד לוין. ב-1990 גילמה את פופי בהצגה "עסק משפחתי" מאת אלן אייקבורן שביים עמרי ניצן. ב-1991 גילמה את פראו ליזה ריזה בהצגה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט שביים היי קיילוס, ושיחקה בהצגה "תינוקות לילה" שכתב א.ב יהושע וביים אהרון אלמוג. ב-2005 גילמה את בת שבע בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן.
בתיאטרון חיפה: ב-1970 גילמה את הכלה בהצגה "חתונת הדמים" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים יוסף מילוא. ב-1971 גילמה את לוסי בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים עודד קוטלר. ב-1989 גילמה את האשה בהצגה "ביננו לבין עצמנו" מאת אלן אייקבורן שביים מיקל דאונס. ב-1999 גילמה את האם בהצגה "חצוצרה בואדי" מאת סמי מיכאל שביים שמואל הספרי. ב-2006 גילמה את האם, התפקיד הראשי בהצגה "מפעל חייו" מאת שולמית לפיד שביים עמית גזית.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1973 גילמה את קטי בהצגה "שעיר אחד לעזאזל" שכתב וביים נסים אלוני, וגילמה את מאשה בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים לאופלד לינדברג. ב-1989 שיחקה בהצגה "להרוג את הזמן" מאת פיטר שאפר שביים מיכה לבינסון. באותה שנה שיחקה בהצגה "שירה" על פי עגנון שעיבד וביים יורם פאלק.
בתיאטרון באר שבע: ב-1987 גילמה את גינה בהצגה "ברווז הפרא" מאת הנריק איבסן שביים יוסי יזרעאלי. ב-1988 גילמה את דורותי בהצגה "לכודים ברשת" מאת ג'וליה קירסלי שביים מיכה לבינסון. ב-1994 גילמה את גברת באשלה בהצגה "סוחרי התהילה" מאת מרסל פניול שביים איציק ויינגרטן.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1990 גילמה את ג'ולייט בהצגה "על המדרכה" שכתב וביים יורם פאלק. ב-2000 גילמה אחות ראשית בהצגה "מבזק חדשות" מאת גורן אגמון שביים עודד קוטלר. ב-2001 גילמה את מלכה בהצגה "סליחות" שכתבה חנה אזולאי הספרי שביים שמואל הספרי.
בפסטיבל תיאטרונטו: ב-1992 שיחקה בהצגת היחיד "אנה קארנינה" מאת טולסטוי שביימה מילכה מנדיל.
בין השנים 1992–1995 כתבה, ביימה ושיחקה בהצגת היחיד "61 רגעים נעימים" בהפקת תיקי הפקות.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-1994 שיחקה בהצגה "שמריהו" מאת אילנה לופט שביים מיכה לבינסון.
בתיאטרון גשר: ב-1996 גילמה את רבקה בהצגה "כפר" מאת יהושע סובול שביים יבגני אריה.
שיחקה גם במספר הצגות בתיאטראות בניו יורק.
בטלוויזיה ובקולנוע
פריצתה לתודעה הציבורית הייתה בסרטו של מנחם גולן "מרגו שלי", שיצא בשנת 1969. פינקלשטיין הייתה אז חיילת בצה"ל ושחקנית אלמונית שגילמה בסרט את התפקיד הראשי: בחורה צעירה ממושב עולים העובדת במספרה, נמלטת מניסיון תקיפה ופוגשת במרצה באוניברסיטה העברית (עודד תאומי), אשר נישואיו נמצאים במשבר; בין השניים נרקם רומן המצולם על רקע ירושלים המאוחדת לאחר מלחמת ששת הימים. הסרט זכה להצלחה בקרב הקהל הישראלי ופינקלשטיין נחשבה, בעקבות הסרט, כאחת ההבטחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, המשיכה לשחק בסרטים רבים.
ב-1972 גילמה את ג'מילה בסרט "אני אוהב אותך רוזה" שכתב וביים משה מזרחי, ושיחקה בסרט "סלומוניקו" שכתבו ראובן בר-יותם ואלי תבור וביים אלפרד שטיינהרדט.
ב-1976 גילמה את ציונה צנעני בסרט "משפחת צנעני" שכתב מנחם גולן וביים בועז דוידזון.
ב-1977 גילמה את מרים שרדנה בסרט "בדרנית בחצות" שכתב וביים ג'ורג' עובדיה.
ב-1978 שיחקה בסרט "סוסעץ" שביים יקי יושע.
אלפנט (סרט)
אלפנט (באנגלית: Elephant) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003, שכתב וביים גאס ואן סנט. הסרט עוקב אחר אירועי הירי המתרחשים בבית ספר תיכון הנמצא בפרוורי פורטלנד שבאורגון, ועלילתו מתארת באופן לא-ליניארי את יום הטבח מנקודת מבטן של הדמויות השונות במקביל. הסרט מבוסס בחלקו על אירוע הטבח בתיכון קולומביין, שהתרחש בארצות הברית בשנת 1999, ובצאתו לאקרנים בארצות הברית עורר מחלוקת, בין היתר כיוון שהיה הסרט העלילתי הראשון שעסק בנושא ושזכה לחשיפה בקנה מידה נרחב.
לבנה פינקלשטיין
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1989 גילמה את גברת שמחיוף בסרט "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם (ע"פ ספר בעל אותו שם מאת דן בניה סרי). עוד באותה שנה, פינקלשטיין גילמה את מזל בסרט הקצר "תפוחים מן המדבר" אשר מבוסס על מחזה מאת סביון ליברכט וביימה אביבה שמחוני.
אלפנט (סרט)
הסרט הוא השני בסדרת סרטי "טרילוגיית המוות" של ואן סנט (הראשון הוא "ג'רי" משנת 2002, והשלישי הוא "ימים אחרונים" משנת 2005), שמבוססים כולם על מקרי מוות שאירעו במציאות. הסרט זכה לתשבחות המבקרים, והוענק לו פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2003.
לבנה פינקלשטיין
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1991 שיחקה בסדרה "שבט כהן" שכתבו טומי ויאיר לפיד וביים דן בירון, שיחקה בסרט "עונת הדובדבנים" שכתב וביים חיים בוזגלו, וגילמה אם שכולה בסרט "זמן אמת" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. באותה השנה זכתה בפרס אמ"י על תפקידיה בקולנוע. ב-1992 גילמה את גברת פלדמן בסרט "מאחורי הסורגים 2" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
יאיר לפיד
יאיר לפיד (נולד ב־5 בנובמבר 1963, י"ח בחשוון ה'תשכ"ד) הוא פוליטיקאי ישראלי, ראש האופוזיציה, מייסד ויושב ראש מפלגת "יש עתיד" וחבר הכנסת מטעמה. כיהן כראש הממשלה ה־14 של מדינת ישראל, וכן כשר החוץ, ראש הממשלה החליפי ושר האוצר.
אלפנט (סרט)
"אלפנט" ידוע בסגנונו האמנותי המיוחד, המאופיין במינימליזם, הן חזותי והן תוכני. בסרט כמעט שאין דיאלוגים משמעותיים ונעימות פסקול, הוא מאופיין בסצנות ובשוטים ארוכים במיוחד והצילום מאופיין בתנועות דולי איטיות. הסרט הוא דל-תקציב (תקציבו היה 3 מיליון דולר), ומשתתפים בו בעיקר שחקנים לא-מקצועיים, שהיו תלמידי תיכון בעת הצילומים.
לבנה פינקלשטיין
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1993 גילמה את רבקה בסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר (ע"פ ספר שכתב אבי טולדנו) וביים אמנון רובינשטיין.
יאיר לפיד
לפני כניסתו לפוליטיקה, היה סופר, עיתונאי, עורך, תסריטאי, מחזאי, פזמונאי, שחקן קולנוע ומנחה טלוויזיה. פריצתו לפוליטיקה הישראלית הייתה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013, כשהקים את מפלגת "יש עתיד" והובילהּ להישג של 19 מנדטים כמפלגה השנייה בגודלה בכנסת. מאז הוא מכהן כחבר הכנסת מטעמה. עם הקמת הממשלה ה־33 בראשות בנימין נתניהו, מונה לפיד לשר האוצר בממשלתו, והיה לנדבך מרכזי בממשלה בטרם פוטר מתפקידו לצד שרת המשפטים ציפי לבני. בכנסת ה־20 פחת כוחה של יש עתיד ל־11 מנדטים, ולפיד היה חבר הכנסת באופוזיציה החבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
לבנה פינקלשטיין
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1994 גילמה את סבתא רחל בסרט "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" שכתב אבי מוגרבי (ע"פ ספרה של רונית מטלון) וביימה דינה צבי ריקליס. באותה שנה שיחקה בסרט "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם.
ב-1996 גילמה את וידה בסרט "נשים" שכתב (ע"פ סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי.
ב-1997 גילמה את יונה בסרט "נקמה יהודית" שכתב סמיון וינוקור וביים אלכסנדר שבתאייב.
בין השנים 1998–2001 גילמה את ריקי בסדרה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-1999 גילמה את אנט בסדרת הטלוויזיה "אגוז" שכתב מוטי לרנר וביים אלי כהן.
ב-2001 גילמה את אליס בסרט הטלוויזיה "חוצלארץ" שכתבו דני וטלי כהן סולל וביים דני כהן סולל ושיחקה בסרט "אמא ו'" שכתבו אבידע ליבני ושחר רוזן שגם ביים. על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2005 גילמה את אורנה בסרט הטלוויזיה "הילד של דיאנה" שכתבה דקלה קידר (ע"פ ספרה של סביון ליברכט) וביים אורי ברבש.
ב-2006 גילמה את ויולט בסרט "אביבה אהובתי" שכתב וביים שמי זרחין.
ב-2007 גילמה את מירה'לה בסרט "אסקימוסים בגליל" שכתבו יהושע סובול ויונתן פז וביימו יונתן פז ושני ילדיו - יואב ודורון פז. באותה שנה גילמה את גברת טיקוצ'ינסקי בסרט "הבוגד הקטן" ע"פ ספרו של עמוס עוז בבימוי לין רות'.
ב-2008 גילמה את יפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "רמזור" שכתבו רן שריג ואדיר מילר וביים רני סער.
ב-2009 גילמה את מונה מסיקה בסרט "סיפור גדול" שכתבו שרון מימון ודני כהן סולל וביימו שרון מימון וארז תדמור; על משחקה בסרט זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה גילמה את שרה בסדרת המתח "חטופים שכתב וביים גידי רף.
ב-2012 גילמה את ציפורה בסרט "העולם מצחיק" שכתב וביים שמי זרחין.
ב-2013 גילה את רבקה בסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם" שכתבה נאוה סמל.
ב-2014 גילמה את לבנה בסרט "מיתה טובה" שכתבו וביימו שרון מימון וטל גרניט. על משחקה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ב-2015 שיחקה בתפקיד האם בסרטו של שמי זרחין, "המילים הטובות". באותה השנה השתתפה בתוכנית "בחצר של פופיק" בערוץ 23 של החינוכית בתפקיד הדודה לבנה, לצד השחקן פיני טבגר.
ב-2018 שיחקה את יהודית בסרטו של אריק לובצקי "סדקים". ב-2020 שיחקה בסדרה "קופה ראשית". ב-2022 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "השתיקה".
ב-2023 השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "השגרירות", "אבא מטפלת" ו"המדובב", וכמו כן שיחקה בסרטו של אקי אבני "כולם מחכים רק לי".
אלפנט (סרט)
עלילה
עלילת הסרט אינה לינֵארית, וחלק מההתרחשויות בסרט מוצגות כמה פעמים, מנקודות מבט שונות.
בחלקו הראשון של הסרט, עוקבת המצלמה אחר תלמידים שונים הממהרים לשיעוריהם במסדרונות בית הספר ומשוחחים האחד עם השני כבכל יום לימודים רגיל. דמויות מרכזיות שונות מוצגות בשוט ארוך, שעוקב בפירוט רב אחר התנהלותם היומיומית בבית הספר, ובסצנות השונות נערכת הצלבה של עלילותיהם, על ידי מפגשים ביניהם.
באחת הכיתות מוצגים אלכס (אלכס פרוסט) ואריק (אריק דיולן) כשהם סובלים ממעשי בריונות מצד חבריהם לכיתה. בהמשך נראים אלכס ואריק יום קודם לכן בביתו של אחד מהם, כשהם מבצעים הזמנה של רובה דרך אתר אינטרנט ומקבלים אותו באמצעות שליח. הם בוחנים בהתרגשות את יכולותיו של כלי הנשק. אלכס נכנס להתקלח, ואריק נכנס אחריו לחדר המקלחת כשהרובה בידיו. אריק אומר ש"מעולם לא התנשק עם אף אחד", ואז השניים מתנשקים. מאוחר יותר השניים נראים כשהם מגבשים תוכנית התקפה לקראת אירוע אלימות גדול, וניכר כי אלכס הוא הדומיננטי מבין השניים. הוא מסביר לאריק באמצעות מפות של בית הספר את המקום שממנו ייכנסו, את המקומות שבהם יטמינו את מטעני הנפץ, כיצד יתחילו את הירי ומה יעשו במקרה שמשהו ישתבש. ביום למחרת, השניים נוסעים לבית הספר במכוניתו של אלכס מבלי שיחליפו ביניהם מילה.
כאשר הם מגיעים לבית הספר, עם תיקים המכילים כלי נשק ותחמושת, נתקלים אלכס ואריק בג'ון, ואומרים לו להתרחק מהמקום כי "משהו רציני עומד לקרות". ג'ון, שמבין מה עומד להתרחש, מנסה ללא הצלחה למנוע מתלמידים נוספים להיכנס לבית הספר ומשתדל להזעיק עזרה. שני הנערים החמושים נכנסים לבית הספר, ולאחר שתוכניתם לפוצץ חלק מהמתחם באמצעות מטעני צד נכשלת, הם נכנסים לספרייה ופותחים בירי חסר אבחנה לכל עבר. ההרוגה הראשונה היא מישל (קריסטן היקס), העובדת בספרייה. אחריה נורה אליאס (אליאס מקונל), שנראה קודם לכן מצלם תמונות ברחבי בית הספר ומפתח אותן. רגע לפני שנורה למוות, הוא מצלם תמונה בודדת של הרוצחים.
ברחבי בית הספר מחלחלת ההבנה שהירי הנשמע הוא אמיתי, התלמידים נכנסים לפאניקה כללית, והמורים עושים מאמץ לפנות אותם מהבניין במהירות האפשרית. אלכס ואריק מתפצלים, וממשיכים בנפרד את מסע ההרג. במסדרון אריק יורה למוות בנייט דבר המכניס את "הברית ההומו-לסבית" לפאניקה. כולם בורחים דרך החלון למעט אכדיה (אלישיה מיילס) שקופאת במקום מפחד ונשארת מאחור בכיתה. אלכס נכנס לשירותי בית הספר, שם הוא יורה למוות בבריטני, בג'ורדן ובניקול. באותה עת בני (בני דיקסון) עבר ליד הכיתה שם נורה נייט ועוזר לאכדיה לצאת דרך החלון. לאחר מכן בני הולך למסדרון ושם רואה את אריק מכוון רובה אל עבר מנהל בית הספר, מר לוס, וגוער בו על יחסו לתלמידים. בני מנסה לעצור את אריק אך זה מבחין בו ויורה בו. הוא מניח למר לוס לנסות ולהימלט, אך לאחר שזה פותח בריצה הוא יורה בו בגבו והורגו.
אלכס נכנס לקפיטריה ומתיישב על אחד הכיסאות. מהגופות המפוזרות במקום ניכר כי הוא כבר ביקר בו. אריק נכנס אף הוא למקום, והשניים מנהלים שיחה קצרה, שנקטעת כאשר אלכס יורה בחזהו של אריק בעת שזה באמצע משפט. אלכס עוזב את המקום באדישות ועוקב אחר רחש המגיע מאזור המטבח, שם הוא מוצא בחדר המקפיא את ניית'ן ואת קארי. הוא מכוון את הרובה לעבר הזוג המפוחד, ושר בלגלוג "אן דן דינו", כדי לקבוע במי מהם יירה קודם.
הסרט מסתיים בנקודה זו, ולמעשה לעלילה עצמה אין סיום מובחן בתום הסרט. השוט האחרון הוא של תמונת הפתיחה - שמים מעוננים שהולכים ומתקדרים.
דמויות ושחקנים
בהשפעת סרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי, שבהם מגלמים השחקנים את עצמם, כמעט כל שמות הדמויות הם שמותיהם האמיתיים של השחקנים, ומרבית הדיאלוגים מאולתרים או שנכתבו על ידי השחקנים עצמם. רוב הדמויות הן סטריאוטיפים של בני נוער בגיל בית ספר תיכון, והשחקנים הם תלמידי תיכון בעצמם.
הגיית הרעיון
זמן קצר לאחר אירועי הטבח בתיכון קולומביין, החליט גאס ואן סנט לביים סרט טלוויזיה על אודות אירועי הטבח. עוד בשלביו הראשונים של הפרויקט, התעניינה בו השחקנית והמפיקה דיאן קיטון, שעבדה באותה עת ברשת HBO, והיא שכנעה את קולין קלנדר (Colin Callender), נשיא מחלקת הסרטים והמיני-סדרות ב-HBO, להשקיע במיזם. על מנת להימנע מתיאור ישיר של האירועים, הציע לו הרמוני קורין, תסריטאי הסרט "ילדים" (Kids, 1995) שאותו הפיק ואן סנט, ליצור סרט הדומה ל"אלפנט" משנת 1989, סרט שהופק עבור ה-BBC ובוים בידי אלן קלארק (Alan Clarke), העוסק באלימות בני נוער בבתי הספר של צפון אירלנד. קורין אף הציע לכתוב את התסריט לסרט בעצמו, מאחר ש"אלפנט" של קלארק היה הסרט האהוב עליו, אך לא עשה זאת לבסוף. ואן סנט ביקש מהסופרת ג'יי ט'י לירוי (JT LeRoy) לכתוב את התסריט, והיא נענתה לבקשה. על אף שדיאן קיטון (בשלב זה המפיקה בפועל של הסרט) אהבה את התוצאה, סבר ואן סנט שהתסריט שגרתי מדי ואיבד עניין ביצירת הסרט. במקום זאת, הציע ואן סנט לזנוח את התסריט שכתבה לירוי ולצלם את הסרט ללא עלילה כלל וללא שחקנים מקצועיים. להפתעתו הסכים לכך צוות ההפקה, וכך יצא הפרויקט לדרך.
ליהוק
כל התפקידים הראשיים בסרט נועדו לשחקנים לא מקצועיים, תושבי עיר הולדתו של ואן סנט, ומקום התרחשות העלילה נקבע לעיר פורטלנד שבאורגון. לתפקידי התלמידים בסרט ביקש ואן סנט ללהק תלמידי תיכון רגילים ולא שחקנים מקצועיים, וליום מבחני הבמה, שהיה פתוח לכול, הגיעו כ-3,000 צעירים שביקשו להיבחן לתפקיד בסרט. התלמידים חולקו לקבוצות ונפגשו עם המלהקת הראשית של הסרט, מלי פין (Mali Finn), זוכת פרס אמי לליהוק. על העבודה עם שחקנים לא מקצועיים אמר ואן סנט:
צילום
את הסרט צילם האריס סַביידס (Harris Savides), שכבר שיתף פעולה עם ואן סנט בסרטיו "למצוא את פורסטר" ו"ג'רי". האריס זכה לתשבחות על סגנון הצילום של הסרט, ואף היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לצילום על עבודתו בסרט. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, אלביס מיטשל (Elvis Mitchell), כתב: "האריס גייס את כל כישרונו לביצוע רומנטיזציה של הנטורליזם", וציין את התנועה המתמדת של המצלמה ואת הטייקים הארוכים. הסרט צולם במהלך 20 יום במהלך חודש נובמבר 2002. הצילום שאב השראה מהסרטים התיעודיים של פרדריק וייסמן (Frederick Wiseman), ומעבודותיו של הצלם פורץ הדרך ויליאם אגלסטון.
הסרט מאופיין בסגנון צילום מינימליסטי, מורכב מסצנות ושוטים ארוכים במיוחד, וכולל תנועות דולי איטיות. ממאפייניו הבולטים של הסרט הם השוטים הארוכים שבהם עוקבת המצלמה אחר אחת הדמויות כשגבה מופנה למצלמה. מאפיין זה, לצד האופי המינימליסטי של הצילום, מושפע מהסרט הקצר "אלפנט" של ה-BBC, משנת 1989, שאף היווה השראה לשם הסרט, ושהוצע בשלב מוקדם של ההפקה על ידי קולין קלנדר כמודל לַסרט. ואן סנט ציין בריאיון לאתר IGN כי סטנלי קובריק בסרטו "תפוז מכני" היווה השראה בעניין התאורה בסרט. כך, במהלך צילומי "אלפנט", נעשה שימוש בעיקר בתאורה טבעית (או בתאורת נורות הניאון הרגילות שבבית הספר), בדומה ל"תפוז מכני" שבו לא נעשה שימוש בתאורה הוליוודית קונבנציונלית, כי אם בתאורה שהייתה קיימת וללא עזרי תאורה מלאכותיים נוספים.
פסקול
את פסקול הסרט יצר מעצב הפסקולים (sound designer) לזלי שץ (Leslie Shatz), שהשתדל לאפיין את המוזיקה באופי מינימליסטי, באופן שיתרום לתחושה הפשוטה והגולמית שבסרט. הפסקול מורכב בעיקר מצלילי אמביינט ומרחשים עדינים. השחקן הראשי, אלכס פרוסט, השתתף אף הוא בהגיית הרעיונות למוזיקת הפסקול. רוב המוזיקה בסרט מתאפיינת בסגנון מוזיק קונקרט, סגנון מוזיקלי אוונגרדי שהיה נפוץ בצרפת בסוף שנות ה-40, המתבסס על צלילים בעלי גוון טבעי יותר מהרגיל, המופקים באמצעות כלי נגינה קונבנציונליים.
היצירה המוזיקלית היחידה בסרט שלא נכתבה עבורו, היא היצירה לפסנתר "לאליזה" (בגרמנית: Für Elise) מאת לודוויג ואן בטהובן. בסרט מנגן את היצירה אלכס, מתחילתה ועד סופה, כאשר הוא ואריק נפגשים בביתו לפני סיום תכנון הטבח.
יאיר לפיד
במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת התאחדה מפלגתו עם "חוסן לישראל" בראשות בני גנץ ועם "תל"ם" בראשות משה יעלון, והאיחוד בין שלוש המפלגות יצר את רשימת "כחול לבן", שהתפצלה לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש. במאי 2020 הפך לפיד לראש האופוזיציה מיד עם השבעת ממשלת ישראל השלושים וחמש. כשנה לאחר מכן הוביל לפיד את הקמת הממשלה ה-36, שבתחילת כהונתה היה לפיד ראש ממשלת ישראל החלופי במקביל להיותו שר החוץ. מ־1 ביולי 2022, לאחר פיזור הכנסת העשרים וארבע, שימש לפיד כראש ממשלת ישראל עד דצמבר 2022, אז הוחלף על ידי בנימין נתניהו.
ביוגרפיה
לפיד הוא בנם של העיתונאי והפוליטיקאי יוסף (טומי) לפיד, ניצול השואה יליד יוגוסלביה, והסופרת והמחזאית שולמית לפיד. סבו היה העיתונאי דוד גלעדי. הוא נולד בתל אביב ובילדותו התגורר בבית מגורי העיתונאים שבשכונת יד אליהו, שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים. משפחתו התגוררה בלונדון, בשנים 1963–1966, כשטומי לפיד שימש שם כנציג מעריב. בנעוריו למד בגימנסיה העברית הרצליה, אך סיים את לימודיו ללא זכאות לתעודת בגרות. אחותו הבכורה, מיכל דורבן, נהרגה בתאונת דרכים ב-1984. בצעירותו היה מתאגרף חובב.
את רוב שירותו הצבאי עשה ככתב בעיתון "במחנה", בין השנים 1982 ל-1985. לאורך השנים, העלה לפיד שתי גרסאות שונות בקשר לתחילת שירותו ונסיבות העברתו ל"במחנה". לפי גרסה אחת, החל את שירותו בחיל השריון, ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה סבל מהתקף אסתמה כתוצאה מרימון עשן שפגע בקרבתו במהלך הנחתת מסוק. לפי גרסה מאוחרת יותר, החל את שירותו במערך הנ"מ וסיבת התקף האסתמה, שבעקבותיו עבר לשרת ככתב צבאי, הייתה חשיפה לאובך ולאבק בטירונות.
בשנת 2011 התקבל ללימודי דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בתוכנית לפרשנות ולתרבות במסלול לתלמידים ללא תואר, על סמך הישגיו הספרותיים והעיתונאיים. הוא המשיך לתואר שלישי בזכות ציונים מעולים, לדברי האוניברסיטה. לאחר שהדבר התפרסם לפיד עזב את המסלול, והמועצה להשכלה גבוהה אסרה על האוניברסיטה לקבל למסלולים של לימודי הדוקטורט מועמדים שאינם מחזיקים בתארים אקדמיים.
פעילות ציבורית
לפיד הנחה מדי שנה את האירוע "שרים בכיכר" בערב יום הזיכרון בכיכר רבין, עד כניסתו לפוליטיקה.
ב-2008 כתב בטורו בעיתון כי אינו רפורמי, אך הוא מתפלל זה שנים בבית כנסת רפורמי.
איש תקשורת
לפיד שירת בכתב העת "במחנה". עם שחרורו מהצבא החל לעבוד ככתב בעיתון "מעריב", ופרסם שירה בכתבי עת ספרותיים, כמו גם ב"מעריב".
בשנת 1988 מונה לעורך המקומון התל אביבי "עיתון תל אביב" מקבוצת "מעריב". בשנת 1989 החל לכתוב טור שבועי במגזין סוף השבוע, תחילה ב"מעריב" ואחר כך ב"ידיעות אחרונות". הטור נכתב בקביעות במשך תשע עשרה שנה, עד לפרישתו לפוליטיקה באוקטובר 2012.
בשנת 1991 גילם את שולץ בסרטו של ינקול גולדווסר "מעבר לים". ב-1992 הופיע בתפקיד קטן בסרט "כבלים" (כניצב במערכונים "ים אדוני" ו"עדרים עדרים"). ב-1994 גילם את עופר בסרטו של איתן פוקס "שירת הסירנה".
ב-1994 החל להנחות את "סופשבוע", תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון, ששודרה בליל שבת. בשנים 1995–1997 הנחה את התוכנית "סוגרים שבוע" באותה המשבצת.
בשנת 1997 עבר לפיד לגור בארצות הברית לחצי שנה, לאחר שהתמנה למנהל מחלקת הטלוויזיה בחברת "ניו ריג'נסי" של המפיק ארנון מילצ'ן. בשנים 1997–1999 הנחה את תוכנית הראיונות "יאיר לפיד חי בעשר", ששודרה מדי ערב בערוץ 3 בכבלים. בשנים 2000–2007 הנחה בערוץ 2, בשידורי הזכיינית "רשת", את תוכנית האירוח הפופולרית וזוכת פרסי "מסך הזהב", "יאיר לפיד". במקביל, שידר בהתנדבות בגלי צה"ל את התוכנית "ציפורי לילה מארחות", יחד עם דפנה שפיגלמן, עורכת תוכנית הטלוויזיה שלו.
ב-2003 החל לשמש כפרזנטור של בנק הפועלים, וקיבל על השתתפותו בקמפיינים הפרסומיים של הבנק כ-220 אלף דולר לשנה. לאחר שנבחר להגיש את מהדורת "אולפן שישי" של חדשות ערוץ 2 נאלץ, בהוראת הרשות השנייה, לוותר על החוזה עם הבנק.
ב-2004, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה חייב את "ידיעות אחרונות" למכור את המניות שלה ב"רשת", פורסם כי לפיד סייע, לכאורה, למילצ'ן לגבש עסקה להשגת רוב בבעלות המניות על החברה, לפני המכרז לקבלת זיכיון להפעלת ערוץ 2. לפיד, אשר מונה כשבוע לפני כן לחבר בצוות המכין את חברת "רשת" למכרז, הכחיש את מעורבותו במהלך ואמר כי ארנון מוזס, הבעלים של "ידיעות", וארנון מילצ'ן מכירים כבר כ-20 שנה.
בינואר 2008 החל בהגשת מהדורת "אולפן שישי", במקום אהרון ברנע. הצהרתו על כך שיפרוש לפוליטיקה ביוני 2010 העלתה לסדר היום את "חוק לפיד", לפיה איש תקשורת שיבקש להתמודד בבחירות לכנסת יחויב בתקופת צינון של חצי שנה.
ידיעות אחרונות
לפיד היה בעל טור שבועי קבוע במוסף סוף השבוע של "ידיעות אחרונות", "7 ימים". בטור זה כתב לפיד על מגוון נושאים, נגע בענייני זהות, תקינות שלטונית ונושאים חברתיים, תוך שהוא מציג השקפת עולם ליברלית. המאייר הקבוע של הטור היה יזהר כהן. לקט מטוריו של לפיד הופיע בספר "עומדים בטור", שיצא לאור בשנת 2005. לקט נוסף, בשם "שוב עומדים בטור", יצא לאור בשנת 2011. בין שלל טוריו שזכו להד ציבורי:
יוצר
בשנת 1986 עבד כמפיק ועורך סרטים בחברה בבעלות ארנון מילצ'ן בהוליווד. שנים לאחר מכן כתב שלוש סדרות טלוויזיה: הסדרה לנוער "החופש האחרון", ששודרה בערוץ הראשון בשנת 1989, קומדיית המצבים "שבט כהן", ששודרה בערוץ הראשון בשנת 1991, אותה כתב לצד אביו, טומי לפיד, וסדרת הדרמה "חדר מלחמה", ששודרה בערוץ 2 בשנת 2005.
לפיד כתב שנים עשר ספרים, בהם ספר הילדים אלבי סיפור אבירים, ספרי המתח "הראש הכפול", "החידה השישית", "האשה השנייה", הרומן "שקיעה במוסקבה" והביוגרפיה של אביו "זכרונות אחרי מותי: סיפורו של יוסף (טומי) לפיד". כמו כן, כתב לפיד את הפזמונים למחזמר "מלך היהודים" מאת הסופרת דבורה עומר, וכן את המחזה "הגיל הנכון לאהבה", אשר הוצג בתיאטרון הקאמרי בבימויו של רוני פינקוביץ'.
הצטרפות לפוליטיקה
בתחילת 2010 התרבו פרסומים באמצעי תקשורת לגבי האפשרות כי ייכנס לפוליטיקה. בפברואר 2010, בעת ריאיון עם אייל ברקוביץ בשידור חי, ביטל לפיד את פנייתו של ברקוביץ אלי שיפתח בקמפיין לבחירתו כראש הממשלה. בעקבות הפרסומים כתב למעסיקיו - הנהלת חברת החדשות של ערוץ 2 - כי הוא "לא הולך לפוליטיקה" כרגע, וכי ייתן התראה של שישה חודשים אם ירצה לעשות כן. בינואר 2012, במקביל לניסיון לקדם בכנסת הצעת חוק "צינון" לעיתונאים, לקראת כניסתו לחיים הפוליטיים, הודיע לפיד על עזיבת חברת החדשות של ערוץ 2 והצטרפותו לפוליטיקה. בעקבות הצטרפותו למירוץ לפוליטיקה חוקק בכנסת חוק (שכונה "חוק לפיד 2") הדורש ממועמדים לכנסת דיווח על תרומות וניהול חשבון בנק שקוף.
הקמת יש עתיד (2012–2013)
לפיד הגדיר את המפלגה שהוא עומד בראשה, "יש עתיד", כמפלגת מרכז שתדאג למעמד הביניים ומאמינה שיש לשנות את סדרי העדיפויות הנהוגים במדינה על ידי מתן דגש על חינוך חילוני, שינוי שיטת הממשל ומלחמה בשחיתות הציבורית. לפיד הצהיר, שיפעל לגיוס לצה"ל או לחלופין שירות אזרחי של כלל האוכלוסייה, במקביל להעלאת אחוז המועסקים בקרב חרדים וערבים. בנוסף, הצהיר שיפעל לשינוי שיטת הממשל בישראל, בין היתר על ידי חקיקת חוק שיגביל את מספר השרים ל-18, העלאת אחוז החסימה, שיפור השירות לאזרח וחיזוק שלטון החוק. תוכניתו המדינית כללה פינוי התנחלויות קטנות במסגרת הסדר שתי מדינות לשני עמים, שיכלול את סיפוח אריאל, גוש עציון ומעלה אדומים. לפיד הודיע כי לא יהיו במפלגתו פוליטיקאים מכהנים, אם כי בנובמבר 2012 סיפר שהציע לציפי לבני את המקום השני ברשימת מפלגתו.
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד תחת הסלוגן "איפה הכסף?" והוביל את מפלגתו להישג בולט, כאשר זו זכתה ב-19 מנדטים והפכה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת. כשנשאל לאחר הבחירות, השיב שהוא מניח שבבחירות הבאות יתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה וינצח. ב-5 בפברואר 2013 החל את כהונתו כחבר הכנסת. ב-15 במרץ 2013 חתם על הסכם קואליציוני עם "הליכוד ביתנו" על הקמת ממשלת ישראל השלושים ושלוש, שבמסגרתו הוחלט כי יכהן כשר האוצר. ב-18 במרץ 2013 נכנס לתפקידו עם השבעת הממשלה.
אלפנט (סרט)
העיסוק באלימות בני נוער ובטבח בתיכון בקולומביין
הסרט מבוסס בחלקו על הטבח בתיכון קולומביין, אירוע ירי המוני שביצעו שני תלמידים בני-עשרה, אשר התרחש ב-20 באפריל 1999 בבית הספר התיכון קולומביין במחוז ג'פרסון שבקולורדו. באירוע הטבח נהרגו 12 תלמידים ומורה אחד, ונפצעו 24 אנשים. מספר הקורבנות שגבה הטבח הוא השלישי בגובהו מבין אירועי הירי שהתרחשו בבתי ספר בארצות הברית, לאחר הטבח בווירג'יניה טק בשנת 2007 והטבח באוניברסיטת טקסס בשנת 1966. בסך הכול התרחשו בארצות הברית בין השנים 1997 ל-1999 שמונה אירועי ירי בבתי ספר. על עיסוקו של הסרט בנושא הירי בבתי הספר בארצות הברית, אמר ואן סנט: "הירי בבתי ספר באמריקה הגיע לשיא של כל הזמנים. רציתי לעשות משהו שינסה לתפוס את האווירה של צעירים ההולכים לבית הספר בזמנים אלו".
יאיר לפיד
הקמת יש עתיד (2012–2013)
באפריל 2013 נכלל ברשימת "100 המשפיעים ביותר בעולם" של "טיים מגזין". בנימוק לבחירה נכתב כי "אם העולם באופן כללי רואה את ישראל דרך הסכסוך שלה עם הפלסטינים, לפיד מייצג באישיותו את הפוקוס הפנימי של האומה". במאי 2013 דורג במקום הראשון ברשימת "היהודים המשפיעים ביותר בעולם" של עיתון הג'רוזלם פוסט. בדצמבר 2013 נבחר לפיד במקום ה-31 ברשימת 100 ההוגים של כתב העת האמריקאי "פוריין פוליסי" בנימוק, כי "קרא תיגר על הגוש האורתודוקסי המשפיע".
אלפנט (סרט)
העיסוק באלימות בני נוער ובטבח בתיכון בקולומביין
"אלפנט" הוא אמנם הסרט העלילתי הראשון באורך מלא שנגע בנושא הטבח בקולומביין, אך קדם לו בעיסוק בנושא סרטו התיעודי של מייקל מור "באולינג לקולומביין", שיצא בשנת 2002. סרטו של מור זכה בפרסים רבים, ובהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, והוא נודע בשל ביקורותו החריפה על אחזקת כלי נשק בקרב אזרחי ארצות הברית.
יאיר לפיד
שר האוצר (2013–2014)
ב-18 במרץ 2013 החל לפיד לכהן כשר האוצר. עם כניסתו לתפקיד, הקים לפיד מועצה מייעצת המורכבת מחמישה אנשי כלכלה מן האקדמיה ומהמגזר העסקי: פרופ' מנואל טרכטנברג, פרופ' אבי בן בסט, ענת לוין, קובי הבר (ראש החטיבה העסקית בבנק לאומי) ופרופ' צבי אקשטיין (דיקאן בית הספר לכלכלה במרכז הבינתחומי הרצליה).
אלפנט (סרט)
העיסוק באלימות בני נוער ובטבח בתיכון בקולומביין
גאס ואן סנט העריץ את הסרט "באולינג לקולומביין", אך הדגיש ש"אלפנט" מתייחס לסוגיה באופן שונה לגמרי. בסרטו "באולינג לקולומביין", בחן מור את המניעים לאלימות והציע את פרשנותו לסוגיה, בעוד שעל פי רוג'ר איברט, ואן סנט אינו מציע תובנות על אודות מניעיהם של הרוצחים, וסרטו אינו מציג תאוריות או מסקנות כלשהן על בני נוער, על החברה, על אחזקת כלי נשק, או על אופי התנהגותו של פסיכופת. בהקשר זה אמר ואן סנט: "לא רצינו להסביר דבר. ברגע שמסבירים משהו ישנן חמש אפשרויות אותן שוללים, מכיוון שבוחרים בהסבר מסוים. זה נוסף לבעיה של מתן הסבר לדבר שלא ניתן בהכרח להסבירו".
יאיר לפיד
שר האוצר (2013–2014)
באפריל 2013 אושרה רפורמת השמים הפתוחים, שהוזילה את מחירי הטיסות והגדילה את מספר היעדים. בדצמבר של אותה שנה אושר חוק הריכוזיות בהתאם למסקנות הוועדה להגברת התחרותיות במשק.
אלפנט (סרט)
שם הסרט, משמעותו ומקורו
שם הסרט, "אלפנט" (באנגלית: 'פיל'), הוא מחווה לסרט קצר בעל אותו שם שביים אלן קלארק עבור ה-BBC בשנת 1989, המציג את האלימות הקנאית בבתי הספר של צפון אירלנד כמצעד אנונימי של רציחות, וללא קו עלילתי. קלארק נפטר בשנת 1990, ולכן כאשר החל ואן סנט את העבודה על הסרט הוא פנה למפיק של "אלפנט" מ-1989, דני בויל, כדי לקבל את הסכמתו לשימוש בשם.
יאיר לפיד
שר האוצר (2013–2014)
ב-7 במאי 2013, על רקע גירעון של 40 מיליארד ש"ח בתקציב המדינה שנוצר בשנת 2012, וצפי לגירעון תקציבי חריג של 4.9% בשנת 2013, הציג לפיד הצעה לתקציב דו-שנתי לשנים 2013–2014, תקציבו הראשון כשר האוצר. במהלך 2013 המע"מ הועלה מ-17% ל-18%, הועלה המיסוי על סיגריות (כ-3 ש"ח לחפיסה) ואלכוהול, וקוצצה קצבת הילדים. החל מ-2014 נקבע, בין השאר, כי מס חברות יעלה מ-25% ל-26.5%, יוטל מס רכישה חדש על רכישת דירה שנייה (כולל החלפת דירה) שיהיה 3.5% החל מהשקל הראשון. על מנת ליישם קיצוצים בתקציב הוחלט על הפחתה או ביטול תקצוב בתי הספר החרדיים, בנימוק של היעדר הכשרה לשוק העבודה, קיצוץ בתקציב הישיבות בכ-40% (400 מיליון ש"ח בשנת 2014), דחיית מיזמים בתחום התשתיות והפחתת תוספות המיועדות למשרד החינוך. בנובמבר 2013 הושקה ברשות החברות הממשלתיות, נבחרת הדירקטורים – מאגר מועמדים לאיוש דירקטוריונים בחברות הממשלתיות.
אלפנט (סרט)
שם הסרט, משמעותו ומקורו
ואן סנט סבר תחילה כי השם רומז למשל ההודי העתיק "העיוורים והפיל", שמספר על קבוצת עיוורים המנסים לתאר יחד פיל. לצורך כך ממשש כל אחד מהם חלק אחר בגופו של הפיל, ועל כן אין הם מצליחים להגיע להסכמה כיצד נראית החיה. בג'ייניזם מובא סיפור זה כמשל לרבדיה הרבים של האמת, שאותה ניתן לראות בדרכים שונות. מקביל לכך הוא אחד המאפיינים הבולטים ב"אלפנט", מוטיב הצגתה של אותה התרחשות באותה נקודת זמן, מנקודת מבטן של דמויות שונות.
יאיר לפיד
שר האוצר (2013–2014)
מתחילת דרכו הפוליטית הצהיר לפיד שמעמד הביניים אינו יכול לשאת עוד "בנטל המעמסה של הציבור החרדי", ושהוא יפעל לשילובם בצבא, בשירות האזרחי ובשוק העבודה, ואכן, לאחר התמנותו לשר אוצר נקט במהלכים בכיוון זה. הוא קיצץ כמחצית התקציב לישיבות החרדיות וביקש לקצץ את התקציב הממשלתי והמוניציפלי לבתי ספר חרדיים, ולבטלו כליל אם לא ישתתפו בתוכנית הליבה, הוביל את "החוק לשוויון בנטל" ואיים לפרק את הממשלה אם לא יוטלו על בני ישיבות שיסרבו להתגייס סנקציות פליליות. כמו כן, העביר בממשלה שינוי הדרגתי בכללי השתתפות המדינה בהוצאות מעונות יום ומשפחתונים, לפיו לימודי האב בכולל לא יהוו חלופה לעבודה, וביטול הדרגתי של הבטחת הכנסה למשפחות אברכים. לפיד הודיע שהחוק שיזם, לפטור מתשלום מע"מ ברכישת דירה, יחול רק על מי ששירת בצה"ל או בשירות לאומי-אזרחי. הצעת האוצר לתקציב 2015 כללה ביטול של התמיכות הניתנות על ידי המשרד לשירותי דת להקמת מבני דת חדשים, בסך 25 מיליון ש"ח לשנה. בתגובה, התעוררה כנגדו התרעמות רבה בחוגים חרדיים, והוא הותקף על יחסו לציבור זה. בין יתר התבטאויות חריפות המנהיג הליטאי הרב אהרן לייב שטיינמן קרא לו עמלק. לפיד האשים את העיתונות החרדית בהסתה נגדו.
אלפנט (סרט)
שם הסרט, משמעותו ומקורו
בהמשך גילה ואן סנט כי שם הסרט "אלפנט" משנת 1989 מתייחס לביטוי האנגלי "פיל בחדר" (Elephant in the room), המתאר אמת הברורה לכול, אך כולם מתעלמים מקיומה או נמנעים מלהתייחס אליה. על כך אמר ואן סנט: "הנחתי שקלארק קרא לסרטו 'אלפנט' משום שהוא עסק בבעיה שקשה לזהותה, מפני שישנן דרכים שונות להסתכל עליה. כך חשבתי במשך תקופה ארוכה, עד שקראתי ציטוט של קלארק, שבו הוא אמר שהכוונה בשם הסרט היא לביטוי 'פיל בחדר'. אך עבורנו כיוצרי הסרט, בעת הפקתו, המשמעות המנחה הייתה משל העיוורים".
יאיר לפיד
שר האוצר (2013–2014)
ב-2 בדצמבר 2014 פוטר מהממשלה, יחד עם ציפי לבני, על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
אלפנט (סרט)
שם הסרט, משמעותו ומקורו
רמיזה לשם הסרט נעשית בסצנה שבה נפגשים אלכס ואריק בביתו של אלכס, בטרם עברו על הפרטים האחרונים של הטבח המתוכנן. בזמן שאלכס מנגן בפסנתר, נראה לכמה רגעים אחד מציוריו, רישום של פיל התלוי על קיר חדרו.
יאיר לפיד
בכנסת העשרים (2015–2019)
בבחירות 2015 הוביל לפיד את יש עתיד תחת הסיסמה של "מלחמה בשחיתות". המפלגה נחלשה וקיבלה בבחירות 11 מנדטים. לאחר הבחירות סירב להיכנס עם "הליכוד" למשא ומתן קואליציוני, נותר באופוזיציה והכריז שוב על מועמדותו לראשות הממשלה. בתקופה זו ביטא עמדות ניציות יותר, ובלשונו: "אנחנו מפלגת מרכז אפילו עם נטייה קלה ימינה". בין השאר אמר: "ארגון 'שוברים שתיקה' חותר תחת מדינת ישראל וגורם לה נזק כבד מאוד מבפנים ומבחוץ".
אלפנט (סרט)
מקומו של הסרט ביצירתו של ואן סנט
"אלפנט" אינו סרט המותאם למיינסטרים של קהל צופי הקולנוע. מדובר בסרט עצמאי ודל-תקציב, וזאת על אף שבעת הפקתו כבר רכש לעצמו גאס ואן סנט מוניטין כבמאי בהוליווד. בדומה, סרטיו "ג'רי" (2002) ו"פרנויד פארק" (2008) אף הם הופקו בתקציב דל, בתקופה שבה כבר היה ואן סנט במאי מוכר. אלו עומדים בניגוד לסרטים אחרים שיצר, כמו "סיפורו של ויל האנטינג" (1997) ו"למצוא את פורסטר" (2000), שעליהם העיד ואן סנט כי "כוונו למשוך קהל נרחב לבתי הקולנוע".
יאיר לפיד
בכנסת העשרים (2015–2019)
כחבר האופוזיציה הרבה לבקר את מדיניות הממשלה, אך גם עסק בהסברה פרו-ישראלית מחוץ לישראל, לרבות נאומים, פגישות עם פוליטיקאים בכירים בחו"ל והובלת הפגנות}. לדוגמה, במרץ 2016 יזם הפגנה בת מאות משתתפים פרו-ישראלים מול בניין מועצת זכויות האדם, ובאוגוסט 2016 הוביל עצרת תמיכה למען ישראל בסטוקהולם, שוודיה, עם מאות תומכי ישראל, חברי פרלמנט שוודים ונציגי הקהילה היהודית. במהלך הקדנציה כיהן כראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית בין ישראל–קוריאה.
ביוני 2016 נקנס על ידי ועדת האתיקה של הכנסת בגין היעדרותו ממשכן הכנסת ב-32 מתוך 75 ימי הישיבות במושב החורף. לפניית מיזם מאה ימים של שקיפות באשר להיעדרויותיו, השיב לפיד כי רוב פעילותו היא בוועדת החוץ והביטחון ובעיקר בוועדת המשנה לשירותים החשאיים, שישיבותיה אינן מופיעות ברשומות. מבדיקת המיזם, לפיד הגיע לעשר מתוך 177 ישיבות במליאת וועדת החוץ והביטחון, ול-32 מתוך 98 ישיבות ועדות המשנה - הנוכחות הנמוכה ביותר בקרב חבריה.
אלפנט (סרט)
מקומו של הסרט ביצירתו של ואן סנט
ג'סטין הול מ-Cinema Confidential ציין את "אלפנט", לצד "ג'רי", כדוגמה לסרטים שיצר ואן סנט בשיטת ה"סינמה וריטה" (Cinéma vérité), שבה מפיח ואן סנט רוח חדשה, ולפיה הבמאי עובד ללא תסריט וללא תבנית עשייה מוכנה מראש, באופן שדורש מהצופה בסופו של דבר לנתח בעצמו את פשרו של הסרט. נקודת דמיון נוספת בין הסרטים "אלפנט" ו"ג'רי", מצא הול בכך ששניהם "מאופיינים בקטעים ארוכים ושקטים, דלים בדיאלוג, אך נושאיהם תובעים השפעה רגשית עמוקה" ("ג'רי" עוסק אף הוא ברצח).
גאטנו פיצ'יניני
טקס ההכרה התקיים ברומא. ברונו קמריני יהודי איטלקי תיאר כיצד פיצ'יניני הציל אותו, את אחיותיו ואת אמו כשהיה נער בכך שהוא סיפק להם מסתור בכמה מקומות השייכים למוסדות הכנסייה. . הוא הוסיף כי האב פיצ'יניני תמיד כיבד את אמונתו היהודית.
אלפנט (סרט)
מקומו של הסרט ביצירתו של ואן סנט
יאיר הוכנר, מבקר אתר "סרט", ראה ב"אלפנט" חזרה של ואן סנט ליצירת סרטים איכותיים, לעומת סרטיו הקודמים שהתאפיינו בעיניו ברמה נמוכה, כדוגמת "סיפורו של ויל האנטינג" ו"למצוא את פורסטר". לדבריו, "אחרי תקופה ארוכה ומייאשת למעריציו הבמאי מצא בשנית את הכיוון הנכון וחוזר בגדול עם סרט בעל חזון אומנותי".
יאיר לפיד
בכנסת העשרים (2015–2019)
בשנת 2017 הגיש והעביר הצעת חוק למען ילדים ואנשים על הרצף האוטיסטי, שאושר בקריאה שנייה ושלישית למרות שהוגש על ידיו כח"כ מהאופוזיציה. זאת גם הודות לפעילותם של גופים חרדיים שעודדו תמיכה בקרב חברי הקואליציה, ביניהם ארגון מסוגלים של איש התקשורת אבי מימרן.
גאטנו פיצ'יניני
בטקס הכרתו של פיצ'יניני כחסיד אומות העולם שנערך ברומא השתתף מרדכי לוי, שגריר ישראל בכס הקדוש, שאמר: "זו תהיה טעות לחשוב שהעזרה ליהודים בזמן המלחמה ברומא באה ממנזרים וממוסדות דת כאילו זו יוזמה משלהם בלי תמיכה מהוותיקן."