cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל תלחצי, אני בדרך
עלילת הסרט
השניים עצרו בווסטרן יוניון. אית'ן הבין כי הכסף לא ישלח לשמו האמיתי, אלא לשמו הבדוי - אית'ן צ'ייס, שהיה כתוב על תמונה שלו. עובד בווסטרן יוניון (דני מקברייד) סירב לקבל את השם הבדוי והתמונה של אית'ן (בתור תעודת זהות), דבר שגרם לפיטר להיות מתוסכל, עד שתקף אותו מילולית. העובד נכה על כיסא גלגלים, יצא לפיטר ואית'ן והכה אותם. לאחר שבילה את הלילה בתחנת רענון, פיטר החליט בהחלטה של הרגע לנסוע ולהשאיר את איתן בזמן שהוא התרחץ במלתחות. כאשר נסע חזר כעבור כמה דקות כיוון שאפר אביו של אית'ן היה ברכב, והוא לא היה מסוגל להשאירו בצד הדרך. פיטר חזר לתחנת הרענון והשניים יצאו לדרך - אית'ן נהג ופיטר נח. לאחר נסיעה של כמה זמן, איתן נרדם על ההגה והמכונית התרסקה. בבית החולים, פיטר, שידו ושלוש מצלעותיו שבורות, עלה לרכב של חברו כהה העור דאריל (ג'יימי פוקס) שהגיע לקחת אותו. שוב, פיטר החליט להיפרד מאית'ן, שלא נפצע כלל מהתאונה, אבל דריל שכנע אותו לקחת אותו.
השלושה עצרו בביתו של דאריל. פיטר גילה כאשר השלושה דיברו, כי תשעה חודשים לפני, דאריל ושרה בילו סוף שבוע ביחד. זה מוביל את אית'ן לחשוד כי דאריל הוא האב של העובר של פיטר ושרה. אחרי שמונה דקות בלבד בחברה של אית'ן, דאריל זורק אותו מביתו. דאריל איפשר להם להשתמש ברכבו. בנסיעה, אית'ן עישן כמויות עצומות של מריחואנה כאשר פיטר נמנם. העשן מילא את פנים הרכב, פיטר השתכר, דבר שגרם לו להיכנס להזיות ולחשוב שאית'ן הוא הדוב מחלומו. השניים נכנסו בטעות לגבול מקסיקו-ארצות הברית, באל פאסו, כיוון שאית'ן חשב שהסימן "מקסיקו" הוא בעצם סימן תחנת 'טקסיקו' לגז. למרות ההבטחות לפיטר שהוא יטפל במצב, איתן ברח ממחסום הגבול והשאיר את פיטר שנעצר בחשד לאחזקת מריחואנה. המשטרה הפדרלית המקסיקנית לקחה את פיטר למעצר, אבל בזמן שהחוקרים המקסיקנים עישנו את המריחואנה של אית'ן, אית'ן גנב את הקרון בו היה פיטר וגרם לכמה תאונות דרכים בתהליך.
הצמד עצרו בגרנד קניון, שבו איתן אמר שלום לאבא שלו בפעם האחרונה ופיזר את האפר שלו. פיטר התוודה שהוא ניסה להשאיר את איתן בתחנת הרענון, אבל אית'ן סלח לו כי הוא לא עזב אותו לבסוף. אית'ן אז החליט להתוודות וגילה לפיטר כי הוא מחזיק את הארנק שלו כל הזמן, במטרה לגרום לו לנסוע איתו, כדי שהוא לא יצטרך לעשות זאת לבד. פיטר תקף את אית'ן בהתקף של זעם. שרה התקשרה להודיע לפיטר שהמים שלה ירדו. פיטר ואית'ן מיד התחילו להאיץ לקליפורניה. לאורך הדרך, אית'ן ירה בטעות בפיטר עם אקדח שהוא מצא בתא הכפפות של המשאית. פיטר סירב לעצור לטיפול רפואי, ובמקום זאת התעקש שהם ימשיכו לבית החולים בלוס אנג'לס. השניים הגיעו לבית החולים, וניסו למצוא את החדר בו שוכבת שרה. פיטר בטעות נכנס לחדר של אישה בהריון אחרת, ראה את התינוק שחום העור, ובאמת האמין שדאריל היה אביו של הילד של שרה, עד שהוא גילה ששוכבת שם אישה אחרת. הם נכנסו לחדרה של שרה, ובזמן שהיא נמצאה בהליך הלידה, פיטר התעלף מאיבוד הדם.
פיטר עבר ליד חדר הילדים וראה את הבת שלו. אית'ן סיפר לפיטר שהוא סייע בלידתה של רוזי על ידי חיתוך חבל הטבור, כמו בחלומו של פיטר. השניים הלכו כל אחד לדרכו, אחרי הבטחה של פיטר שהוא יתקשר לאית'ן כדי שהם ישמרו על ידידותם ללא פגע. בסוף הסרט - פיטר, שרה, ורוזי התינוקת צפו בפרק של שני גברים וחצי, שבו איתן קיבל תפקיד.
אוצר יהודי ספרד
אוצר יהודי ספרד היה כתב עת מדעי על יהדות חצי האי האיברי: ספרד ופורטוגל, ובכלל זה על תור הזהב בספרד ועל צאצאי המגורשים לאחר הגירושים והמרות הדת בספרד בשנת 1492 ובפורטוגל. הוא ראה אור בירושלים משנת תשי"ט 1959 עד שנת תש"ל 1970. שנים עשר גיליונות בצורת כרך ראו אור בכותר.
גיליונות "אוצר יהודי ספרד" כללו את "דבר העורך", חלק ראשון ובו מאמרים היסטוריים בסוגה מחקרית-אקדמית, חלק שני "בשולי המחקר והספרות" - ביקורת מחקרים וספרים, ובחלקו האחרון תעודות, דברי זכרונות וספרות יפה.
השתתפו בכתיבת מאמרים ב"אוצר יהודי ספרד": יצחק בן-צבי, אליעזר רפאל מלאכי, דוד צבי בנעט, נחמיה אלוני, אברהם מאיר הברמן, נתן ביסטריצקי, אברהם אלמליח, נפתלי בן מנחם, דניאל גולדשמידט, יהודה רצהבי, יצחק רפאל מולכו, אשר שימש כעורך, שמעון מרכוס, ב' ארדיטי, שמואל סעדי הלוי, ישראל לוין, משה אטיאש, שרגא אברמסון ודב ירדן.
קישורים חיצוניים
באוצר קיימים 11 גיליונות
ג'ון ויטפילד
דיים ג'ון רוזמרי ויטפילד, DBE (באנגלית: June Rosemary Whitfield; 11 בנובמבר 1925 – 28 בדצמבר 2018) הייתה שחקנית אנגלייה, המוכרת בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 מהופעותיה ברדיו ובסדרות קומיות בטלוויזיה.
ב-1968 החלה שותפות רבת שנים של הופעות בטלוויזיה בין ויטפילד לשחקן טרי סקוט. השיא היה בהופעתם כזוג נשוי בסיטקום "Happy Ever After" (בשנים 1974–1978) ובסיטקום "טרי וג'ון" (1979–1987). החל מ-1992 הופיעה ויטפילד בתפקיד אמה של אדינה מונסון בסדרה הקומית של ג'ניפר סונדרס "פשוט נהדרת". עוד גילמה דמות קבועה בסיטקום "בערוב ימי היין" ודמות בסדרה "הדשא ירוק יותר".
ביוגרפיה
ג'ון רוזמרי ויטפילד נולדה בסטריטהאם שבלונדון בשנת 1925. אביה היה מנהל חברה בשם "Dictograph Telephones" שהקים אביו ביורקשייר. שני הוריה היו שחקנים חובבים. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בגיל שלוש, כשאמה רשמה אותה לסטודיו למחול רובינסון. ויטפילד למדה בבית הספר התיכון סטריטהאם היל. במלחמת העולם השנייה היא פונתה לבוגנור רג'יס, שם למדה בבית הספר סנט מייקל, ולפנזנס שבקורנוול. אחרי כן עברה עם הוריה להאדרספילד, שם למדה קצרנות וכתבנות. היא המשיכה לפתח את כישורי המזכירות בקולג' פיטמן שבבריקסטון היל. ב-1944 סיימה ויטפילד את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
תחילת הקריירה
ויטפילד התחילה את הקריירה שלה בשנות הארבעים של המאה העשרים ברדיו יחד עם השחקן והשדרן וילפרד פיקלס, וכן הופיעה על במות התיאטרון בווסט אנד. ב-1951 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "The Passing Show". עוד באותה שנה הצטרפה להפקה הלונדונית של המחזמר "דרום פסיפיק".
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1953 כשהחליפה את ג'וי ניקולס בקומדיה הרדיופונית המצליחה "Take It From Here". לצדה כיכבו ג'ימי אדוארדס ודיק בנטלי. בחלק מהתוכנית שנקרא "The Glums" היא גילמה את את', ארוסתו של רון גלום הטיפש (בגילומו של בנטלי). במהלך 15 השנים הבאות הופיעה ויטפילד בתפקידים קטנים בטלוויזיה בהם בסדרה "Dixon of Dock Green", ב-"Arthur's Treasured Volumes", ב-"The Arthur Askey Show", בקומדיה "Faces of Jim", בסדרה "המופע של בני היל", בסיטקום "סטפטו ובנו" ובסדרת הטלוויזיה של פרנקי האוורד. ב-1961 גילמה את דמות האחות בפרק "The Blood Donor" בסדרה "הנקוק".
ב-1959 הופיעה ויטפילד בסרט "Carry On Nurse" הראשונה מסדרת הופעות בסרטי "Carry On".
הצלחה בטלוויזיה
ב-1966 החלה ויטפילד לככב בסיטקום "Beggar My Neighbour" בדמות רוז גארווי. הסדרה הסתיימה ב-1968, ובשנה שאחרי כן הופיעה ויטפילד בתוכנית במשך שש שנים עד 1974. זו הייתה תחילת השותפות הטלוויזיונית שלה עם טרי סקוט שנמשכה עד 1987. במקביל להופעתה בסדרה שיחקה ויטפילד ב-"The Best Things In Life", בסדרה הקומית "The Goodies", ב"המופע של דיק אמרי", בסיטקום "Bless This House" ובסדרת הדרמה "משפחת פאליסר". ב-1972 השתתפה בסרט "Bless This House" עם טרי סקוט בתפקיד בעלה, ובסרט "Carry On Abroad". ב-1973 שיחקה בסרט נוסף בסדרה "Carry On Girls".
ב-1974 כיכבה ויטפילד בפיילוט של סיטקום בשם "Happy Ever After" שוב לצדו של סקוט. בהמשך אותה שנה הופקה העונה הראשונה, והסדרה נמשכה חמש עונות עד 1979. באותה שנה הופיעו השניים בעונה הראשונה של הסדרה "טרי וג'ון". שתי הסדרות היו דומות מאוד, ההבדל היחיד היה ששם המשפחה שונה מפלטשר למדפורד והיה בית אחר. בשני הסיטקומים גילמו ויטפילד וסקוט זוג נשוי ממעמד הביניים החיים בפרברים. לסדרה "טרי וג'ון" היו 65 פרקים והיא שודרה עד 1987. ב-1992 יצר הקומיקאי ג'וליאן קלארי את הסיטקום "טרי וג'וליאן" לערוץ 4. ויטפילד הופיעה בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרה. במהלך שמונה השנים שהיא עבדה על "טרי וג'ון" הופיעה ויטפילד בסיטקום "It Ain't Half Hot Mum" ובסדרת הדרמה "Minder".
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה העשרים השתתפה ויטפילד בפרסומות לטלוויזיה עבור חברת "Birds Eye", שהסתיימו תמיד במשפט שאמרה.
ויטפילד הייתה פעמיים נושא התוכנית "אלה הם חייך". באפריל 1976 הפתיעה אותה המנחה איימון אנדרוז בביתה בווימבלדון, ובמרץ 1995 מייקל אספל הפתיע אותה במרכז הטלוויזיה של ה-BBC.
במהלך שנות השמונים חזרה ויטפילד להופיע בקומדיות ברדיו. החל מ-1984 השתתפה בתוכנית הסאטירה "The News Huddlines" של רוי האד, שהסתיימה ב-2001. בתוכנית נכללו חיקויים והיא הייתה ידועה מהחיקוי שלה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר. בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים הופיעה ויטפילד פעמים אחדות בתיאטרון בין השאר במחזה "בעל אידיאלי" וב-"Babes in the Wood". ב-1985 שרה בדואט עם איאן צ'ארלסון את השיר "You're Just in Love" מאת אירווינג ברלין במופע "A Royal Night of One Hundred Stars". ב-1982 הוענק לה אות "Freeman" של העיר לונדון וב-1985 הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
מ-1990 והלאה
אחרי שהופיעה בפרק בסדרה "פרנץ' וסונדרס" ב-1988, החלה ויטפילד להופיע בתפקיד אמא / סבתא בסיטקום "פשוט נהדרת" של ג'ניפר סונדרס. בשנת 2000 כיכבה יחד עם שאר שחקני הסדרה בפיילוט לסיטקום "Mirrorball". בשנים 1993 עד 2001 גילמה את מיס מארפל ב-12 תסכיתים המבוססים על ספרי מיס מארפל מאת אגאתה כריסטי. מאז 1990 היא הופיעה בסרטי קולנוע אחדים בהם "Carry On Columbus", "ג'וד", וב-"Faeries" בו דיבבה את גברת קומבס. ב-1998 שיחקה ויטפילד בתפקיד סוכנת הבית בפרק המתרחש בלונדון בסדרה "חברים", ודיבבה דמות בפרק בסדרת האנימציה הקומית "Rex the Runt".
ויטפילד הופיעה בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" ששודרו בחג המולד והשנה החדשה של 2009 ו-2010. ב-29 בדצמבר 2009 הוקדשה לה תוכנית מחווה בערוץ BBC Two.
ב-2010 לוהקה ויטפילד לתפקיד קצר באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" של ITV. היא גילמה את מאי, שמופיעה בטקס הלוויה של בלאנש האנט ומסבירה לבתה של בלאנש, דירדרי, איך מתה אמה. ב-2011 גילמה ויטפילד את דמותה של השחקנית מרגרט רתרפורד במחזה רדיופוני בשם "A Monstrous Vitality", עיבוד לביוגרפיה של רתרפורד שכתב אנדי מרימן. היא גילמה שוב את הדמות של אמא/סבתא בפרקי ספיישל לחג המולד של הסדרה "פשוט נהדרת" בשנים 2011–2012, ובספיישל לכבוד האולימפיאדה בלונדון ששודרה ב-23 ביולי 2012. ב-2014 שיחקה שוב בפרק בסדרה "רציחות במידסומר", והופיעה בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק" ובסיטקום "Boomers". ב-2015 שיחקה בתפקיד גראני וולון בעיבוד של BBC1 לרומן הקלאסי "Cider with Rosie" מאת לורי לי.
במאי 2015 הופיעה ויטפילד באופרת הסבון "איסטאנדרס" בדמות נזירה בשם האחות רות, וחזרה וגילמה את הדמות בינואר 2015. ב-2016 השתתפה בסרט "פשוט נהדרת: הסרט" באותו תפקיד שגילמה בסדרה. עוד שיחקה ויטפילד בתפקיד אלוהים במיני-סדרה הקומית "You, Me and the Apocalypse" של Sky 1 ששודרה לראשונה בנובמבר 2015.
ב-2017 הוענק לוויטפילד תואר דיים, גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה והבידור.
חיים אישיים
ב-1955 התחתנה ויטפילד עם טימותי ג'ון אייצ'יסון. לבני הזוג נולדה בת אחת סוזי שגם היא שחקנית. טים אייצ'ינסון נפטר ב-2001.
ג'ון ויטפילד נפטרה ב-28 בדצמבר 2018 בגיל 93.
פריאון
מולקולת הפריאון, המורכבת מאטום פחמן, שני אטומי כלור ושני אטומי פלואור, היא עמידה ביותר ומגיעה לכן עד לשכבת הסטרטוספירה. שכבה זו מצויה בגובה 10-50 ק"מ מעל פני כדור הארץ וכוללת את שכבת האוזון.
כאשר מולקולת הפריאון מגיעה לשכבת האוזון היא נחשפת לקרינת השמש בתחום העל-סגול. בגובה זה עצמת הקרינה חזקה ביותר מכיוון שהיא עדיין איננה נבלמת על ידי שכבות הגז האטמוספיריות. האינטראקציה בין הקרינה למולקולת הפריאון גורמת לשחרור אחד מאטומי הכלור, אשר נקשר למולקולת אוזון ומפרק אותה.
אטום כלור אחד יכול לגרום לפירוק מולקולות אוזון רבות, והשפעתו נמשכת עשרות שנים. משפחת גזי הפריאונים גם מהווה גז חממה, אף כי חלש יותר מהגז שמשתמשים כיום במזגנים בישראל: R410A או בשמו המסחרי "פיורון".
שימוש בפריאון כסם
בתחילת שנות ה-2000 פשט בישראל השימוש בפריאון ("גז מזגנים") כסם הזייתי. שאיפת הגז בכמויות מתאימות מעוררת הזיות, אובדן שליטה על הגוף והרפיית שרירים, צחוק בלתי נשלט (בדומה לגז צחוק), אובדן תחושת המרחב ותופעות דומות. ההשפעה קצרה יחסית ונמשכת בין שניות בודדות לחצי דקה. השימוש בפריאון כסם נפוץ בעיקר בקרב בני נוער (משום קלות השגתו), ורבים מתו או נפצעו בעת השימוש בו, בדרך כלל כתוצאה מקפיצה או נפילה, אך לעיתים מדום לב או כוויות קור פנימיות. בנוסף לכך, שאיפת גז הפריאון עשויה לפגוע במיתרי הקול ואף להרוס אותם, בעקבות הקור הרב שנוצר בעת שחרור הגז ממכל לחץ.
הערות שוליים
Halon 122 フロン類 氯氟烃
ירמיהו (סרט)
ירמיהו (באנגלית: Jeremiah) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1998 בבימויו של הארי ווינר ובכיכובו של פטריק דמפסי המספר את סיפורו של הנביא ירמיהו. מהווה חלק מאוסף הביבליה.
עלילה
ירמיהו נולד למשפחה יהודית בכפר ענתות שבארץ בנימין על יד ירושלים, ירמיהו גדל והיה לנער עד שיום אחד התגלה לו אלוהים ואומר לו להזהיר את העם בירושלים שאם ימשיכו לעבוד אלילים תתקוף אותם בבל והם יפלו בפניהם, ירמיהו מפיץ את הדברים אך שכניו היהודים מקבלים את דבריו בזלזול רב והוא מתחיל להיות נרדף על ידם ורק ידידו ברוך בן נריה מאמין לו והוא נהיה תלמידו, בינתיים מתאהב ירמיהו בנערה מכפרו "יהודית" אך נאלץ להיפרד ממנה לאחר שנלקח לבית הסוהר בירושלים כעונש מן המלך צדקיהו על נבואותיו.
בינתיים נראה כי בבל מתכוננים למלחמה נגד ממלכת יהודה ואט אט מתקבלים דבריו של ירמיהו על חלקים גדולים בעם, אך המלך צדקיהו אינו משתכנע ומקבל דווקא את עצתו של נביא השקר חנניה שאומר שבמקרה שבבל תתקוף אותם מצרים בוודאי תבוא לעזרת היהודים, לאחר זמן קצר עלו הבבלים על ירושלים ואחרי לחימה קצרה הכניעו אותה, הם מחריבים את ירושלים ושורפים את בית המקדש, צדקיהו המלך נלכד על ידם כשהוא מנסה לברוח מן העיר, ירמיהו עצמו שרד וגולה לבבל.
ילדודס (אלבום)
"ילדודס" הוא אלבום האולפן ה-16 של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1978. האלבום הוא האחרון שהקליט איינשטיין בחברת "פונודור". בשנת 2014 יצא לראשונה בגרסת תקליטור.
האלבום מכיל שירי ילדים מאת כותבים ומלחינים שונים, בהפקת יוני רכטר, אילן מוכיח, אילן וירצברג ושם טוב לוי.
השירים "אצו רצו גמדים", "רוח רוח", "מכופף הבננות", "אבא, אבא פיפי" ו"מדוע הילד צחק בחלום" הופיעו באלבומים קודמים של איינשטיין, ומופיעים באלבום זה בעיבודים חדשים.
השירים "יפתח המלוכלך" ו"דורית הגפרורית" הם תרגומים עבריים של אורי סלע המופיעים בספר "יפתח המלוכלך", המוכר יותר בשם "יהושע הפרוע" (בהמשך, השירים הולחנו מחדש על ידי מיקי גבריאלוב, שותף נוסף של איינשטיין, עבור אלבום שבוסס על כל הספר).
מוחמד אבראהים א-שעאר
מוחמד אבראהים א-שעאר (בערבית: محمد إبراهيم الشعار; תעתיק מדויק: מחמד אבראהים אלשעאר; 1950) הוא מנהיג צבאי סורי שלאחר מכן מונה לתפקיד שר הפנים.
ביוגרפיה
א-שעאר נולד במחוז לטקיה בשנת 1950. הוא התגייס לכוחות הביטחון הסוריים בשנת 1971 ושירת במספר תפקידי ביטחון, כולל מפקד משטרת חלב ומפקד כלא סידניא. הוא שימש כמפקד המשטרה בטרם מונה למשרת שר הפנים. הוא ניצל מספר פעמים מניסיונות חיסול שנעשו בעקבות מעורבותו בעינויים אלימים של אסירים ובאונס קבוצתי של מפגינות שנחטפו לתחנות המעצר.
ב-9 במאי 2011, האיחוד האירופי הטיל סנקציות על א-שעאר ביחד עם עוד 12 אישים סורים אחרים. הנימוק לסנקציות היה מעורבותו בטיפול האלים כנגד מפגינים.
הוא נשוי ויש לו 2 בנים ו-3 בנות.
ב-18 ביולי 2012, הודיעה רשת הטלוויזיה הסורית שהוא נהרג בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי. מאוחר יותר התברר כי הוא שרד ורק נפצע. לא ידוע איפה הוא נמצא כיום.
מוזיאון כפר סבא
מוזיאון כפר סבא הוא מוזיאון הממוקם בקריית ספיר שברחוב ירושלים בכפר סבא. המוזיאון כולל מגוון מוצגים ותערוכות מתחלפות בנושא עברה של כפר סבא ומתמקד בפרט בארכאולוגיה.
הקמת המוזיאון ופעילותו בשנות השמונים
מספר סיבות גרמו לדעיכת המוזיאון בתחילת שנות השמונים, ביניהן אילוצים תקציביים של העירייה ופעילות המוזיאון שלא ענתה לדרישות של קהלי היעד. בסוף שנות השמונים דרשה רשות העתיקות להעביר את אוסף הממצאים הארכאולוגיים לחזקתה אם לא ישופרו תנאי שימור האוסף ולא תחודש הפעילות במוזיאון.
המוזיאון בשנות התשעים
בשנת 1990 המוזיאון נפתח מחדש כחלק מהמרכז הקהילתי ע"ש שושנה ופנחס ספיר. המוזיאון הציב לעצמו מטרה חדשה - להדק קשרים עם בתי ספר, עם חוגי טבע ועם החברה להגנת הטבע. לשם כך מונתה אוצרת שתעסוק בהדרכה ובניהול שוטף, הותקנה מצגת אור-קולית, נבנתה תוכנית חדשה לפעילות החינוכית וכן החל לפעול מערך פרסום ושיווק למוזיאון ברחבי כפר סבא. כמו כן הורחב תחום הפעילות של המוזיאון באמצעות קיום קייטנות קיץ, הרצאות לקהל הרחב, חוגים וסדנאות. בשנה הראשונה לחידוש פתיחת המוזיאון ביקרו במוזיאון 3543 תלמידי בתי ספר ו-1275 אזרחים וקבוצות. כפר סבא, שהבינה כי התברכה בפעילות ארכאולוגית מדעית, החליטה למנף אותה ואת האוצרות שהתגלו במהלכה לכלי חינוכי למען שימורה של מורשתה הקדומה. המוזיאון החל להעביר את תחום העבר הרחוק ומחקרו באמצעות מדע וארכאולוגיה. בין המסמכים המעידים על הפעילות המחודשת של המוזיאון נמצא תיעוד על תולדות כפר סבא החדשה, המושבה שנוסדה ב-1903.
בשנות האלפיים
בשנת 2000, המוזיאון התרחב וכלל ארבעה אגפים ותחומי עבודה, ביניהם המוזיאון המרכזי במרכז ספיר, הגן הארכאולוגי "תל כפר סבא" שבו התקיימו חפירות וסדנאות, ניהול חפירות באתרים שונים באזור, וכן אולם תערוכות מתחלפות בבית יד לבנים. בשנת 2003, המוזיאון קיבל הכרה מהמחלקה למוזיאונים של מינהל התרבות בממשלה, כלומר החל לקבל תקציב שנתי מהממשלה. בנוסף, בחירת ראש עיר חדש בכפר סבא בשנת 2003 (יהודה בן חמו) השפיעה רבות על המוזיאון. בעקבות החלטה של ראש העיר הוטל על המוזיאון תחום אחריות נוסף, תחום ההיסטוריה החדשה. החלטה זו שינתה לא רק את פני המוזיאון, אלא גם את תפקידו בעיר ובחברה.
המוזיאון כיום
כיום המוזיאון מתחזק אתרים נוסף על האתר המרכזי בקריית ספיר, ביניהם שביל הראשונים, גן מנשה ומגדל המים.
המוזיאון בקריית ספיר
בקריית ספיר עומד המוזיאון המרכזי שכולל תערוכות מתחלפות, ומבוצעים בו סיורים חינוכיים, סדנאות וחוגים. בנוסף בקריית ספיר נמצאת חצר הפסיפסים ותערוכות קבע, וביניהן תערוכת ספיר.
שביל הראשונים
שביל הראשונים הוא שביל הליכה עירוני בכפר סבא השוזר את סיפורה ההיסטורי דרך מבנים שנותרו משנותיה הראשונות, כאשר ליד כל מבנה בשביל יש תחנת הסבר על המקום. לשביל הראשונים נוספו בשנת 2016 שני אתרים חדשים, ביניהם גן מנשה.
גן מנשה
מצפון לשכונת עלייה ומדרום לגן חיים בצפון מערב כפר סבא נמצא "גן הברון מנשה". בגן מתקיימים סיורים ופעילויות המאורגנים על ידי המוזיאון.
האשליה (מחזה)
האשליה (בצרפתית: L'Illusion Comique; בתרגום מילולי: "האשליה הקומית") הוא מחזה קומי, פרי עטו של פייר קורניי, שנכתב ב-1636. הוא מקדים בהרבה את זמנו בשימושו במטא-תיאטרון הצגה בתוך הצגה. הוא הועלה לראשונה בתיאטרון הוטל דה בורגון בשנת 1636 וראה אור בשנת 1639.
קורניי כתב את "האשליה" בגיל 29, כשמאחוריו שבעה מחזות. "האשליה" מסמן נקודת מפנה בקריירה שלו. ניתן להחשיב אותו כסופה של תקופת התלמדותו במהלכה הסופר הדגים את מיומנותו הספרותית. ביצירה זו, קורניי משתמש בכל הסוגות התיאטרוניות: המערכה הראשונה היא פרולוג ששואב השראה מסגנון הפסטוראלה (של חיי רועים), ושלוש המערכות הבאות הן קומדיה בלתי מושלמת כשבמרכזה הדמות הפארסית מטמור. המערכות הרביעית והחמישית מתפתחות לטרגיקומדיה עם תמונות של קרב, מאסר ואפילו מוות. מכאן ש"האשליה" הוא מעין סיכום של העולם התיאטרוני, וניתן להבין מן המחזה שקורניי מפגין את בקיאותו בתיאטרון כמכלול.
מערכה ראשונה
המערכה הראשונה נפתחת בכניסה למערה של פרידמון ודוראנט המנסים לגלות את הסיבה להיעלמותו של קלינדור, בנו של פרידמון. דוראנט מעוניין להציג את פרידמון בפני הקוסם, שיכול לעזור להם. קוסם, אלקנדר, מנסה לברר את הסיבות המדויקות שבגללן פרידמון הגיע אליו ומספר לפרידמון שבנו חי ושהוא יכול להראות לו את בנו בחיזיון. אלקנדר מבקש מדוראנט לעזוב. לאחר שדוראנט עוזב, אלקנדר מספר לפרידמון שבנו חי חיים פִּיקָרֶסְקים מאז היעלמותו ושהוא כעת משרתו של סרן באזור בורדו.
מערכה שלישית
המערכה השלישית נפתחת בז'רונט, אביה של איזבל, שגוער בה ורוצה להשיא אותה לאדרסט. בהיותו לבדו, הוא מחליט לכפות עליה את רצונו. הוא משחרר את מטמור, שנשבע לנקום. ליז מופיעה וקלינדור מנסה לפתות אותה, כשהוא מעמיד פנים שהוא אוהב את איזבל רק בשל כספה. הוא עוזב, וליז מהססת לפני שהיא ממשיכה במזימתה נגד האוהבים. מטמור מגיע ומתחבא כשאיזבל וקלינדור מגיעים. קלינדור ואיזבל מנסה להתנשק, ואדרסט מגיע עם ז'רונט ומשרתיו. מטמור בורח, קלינדור תוקף את אדרסט, אולם אדרסט תוקף בחזרה. בסיום המערכה פרידמון מאמין שבנו מת.
מערכה רביעית
המערכה הרביעית נפתחת במונולוג הטרגי של איזבל. אדרסט מת, קלינדור נפגע ונידון למוות. איזבל רוצה להתאבד. ליז מעודדת אותה ואומרת לה שהיא וקלינדור יוכלו לברוח בלילה עם ליזהף בסיוע הסוהר, אותו ליז פיתתה. איזבל הולכת לארוז את חפציה. איזבל נתקלת במטמור שמתחבא מזה מספר ימים. היא וליז מלגלגות עליו ומבריחות אותו. הסוהר מגיע ומודיע להן שהכול מוכן. הם משחררים את קלינדור מהכלא. אלקנדר מבטיח לפרידמון שארבעתם ימצאו הון גדול.
מערכה חמישית
אלקנדר מבקש מפרידמון להישאר קרוב אליו, כשהגיבורים הצעירים מגיעים, כשהם נראים אחרת לגמרי. איזבל נראית בלילה, לבושה כנסיכה בארמון ומספרת לליז שבעלה נפגש בלילה לתנות אהבים עם הנסיכה רוזין. קלינדור מגיע, וחושב בטעות שרוזין היא איזבל, מכריז על אהבתו לה. איזבל גוערת בו על חוסר נאמנותו ומזכירה לו שהיא עזבה הכול כדי לחיות איתו. קלינדור מבטיח לה שהוא אוהב אותה, אולם איזבל מאיימת בהתאבדות. לפתע, אנשיו של הנסיך פלורילם נכנסים והורגים את רוזין וקלינדור. איזבל נלקחת לנסיך, שמאוהב בה. פרידמון מקונן, בעוד אלקנדר צוחק ומספר לו שקלינדור והדמויות האחרות חיות. קלינדור והאנשים האחרים שראה בחיזיון הם שחקנים ומה שפרידמון ראה היה הופעתם במערכה האחרונה של טרגדיה. המחזה מסתיים כשאלקנדר מתנצל ומתאר את המעלות של להיות שחקן.
המבנה
"האשליה" מציג את הרעיון של תיאטרון בתוך תיאטרון בכמה רבדים:
חוסר יציבות
הליניאריות של הסיפור נשברת מספר פעמים, וחריגות רבות מפריעות לפעולות שחופפות ולעיתים אינן שלמות. הסיפור העיקרי נשזר בעלילות משנה רבות. חוסר העקביות של העלילה מועצמת על ידי חוסר העקביות באהבת הדמויות. חוסר יציבות נוכחת שוב בסיום כשפרידמון והקורא אינם יכולים להבחין בין מציאות ובדיה.
התעלמות משלוש האחדויות
נראה שקורניי התעלם משלוש האחדויות של התיאטרון הקלאסי:
קלסיקה
אף על פי שעיקר המחזה מבוסס על תיאטרון הבארוק, נדמה שקטעים מסוימים נכתבו בהתאם לעקרונות המסורתיים של הטרגדיה הקלאסית. למרות העלילה הקלילה של סיפורי האוהבים, נושא המוות עולה פעמים אחדות. מותו המדומה של קלינדור הוא שמביא את המחזה לאווירת טרגדיה; כמו פרידמון, הצופה עומד בפני רגשות של אימה ורחמים שהם שתי הרגשות התיאטרליים החשובים ביותר לפי אריסטו. אולם, שני הקטעים הקלאסיים ביותר מטבעם הם המונולוגים ש איזבל (במערכה הרביעית, תמונה ראשונה) ושל קלינדור (במערכה הרביעית, תמונה שביעית. איזבל שמאוכזבת מפסק דין המוות שהוטל על אהובה, מדמיינת את מותה שלה כמו גיבורה בטרגדיה. יתרה מכך, אין היא מרוצה מכך שתלך אחרי קלינדור למותו, היא גם מקווה להעניש את אביו. באשר לקלינדור, הוא משתמש בזכרונו מאיזבל כאמצעי להתגבר על פחדו מפני המוות. לרגע אחד הוא מתמלא ביאוש, אולם בסופו של דבר, האהבה מאפשרת לו להתגבר על פחדו מפני המוות.
קומדיה דל'ארטה
הקומדיה דל'ארטה היא מקור עיקרי לתיאטרון בן המאה ה-17, בכך שהיא מצרפת טכניקות פופולריות עם התפתחות אסתטית של הרנסאנס האיטלקי. הקומדיה דל'ארטה עוסקת בעיקר במיומנות המילולית והגופנית של השחקנים ומסתמכת הרבה מאוד עם אימפרוביזציה. דמותו של מטמור שאולה ישירות ממסורת זו כמו גם מהעמדתם זו בצד זו של הדמויות ממעמדות חברתיים שונים. ניתן להשוות את מטמור לסגנרל, משרתו של דון חואן.
מסורת הפאסטורלה
תיאטרון הפאסטורלה מתרחש במקום אידיאלי לפי המודל העתיק של ארקדיה. המערכה הראשונה של "האשליה" שואלת מספר מרכיבים מהפסטוראלה, בכללם המערה והקוסם.
ה"טרגיקומדיה"
ה"טרגיקומדיה" משתמשת בגיבורים שהם קרובים יחסית לחיי היומיום שמתעמתים עם מצבים בהם רגשותיהם יכולים להפריע להם לפעול. עירוב המוות (טרגדיה) והנישואין (קומדיה) הוא אחד מהביטויים של זה.
עיבודים
המחזה זכה לפופולריות בשנים האחרונות, מאחר שטוני קושנר עיבד אותו למחזה The Illusion (האשליה). הקומדי פראנסז העלתה עיבוד מודרני על ידי הבמאי והשחקן מתייה אמלריק. הצגת הבכורה של הסרט התקיימה בטלוויזיה הצרפתית ב-2010. בין השינויים, מטמור נהפך למעצב משחק פעולה ממוחשב, כשהמערכה האחרונה מתרחשת במועדון לילה.
תרגומו של רנג'יט בולט הומחז ושודר בערוץ 3 של רדיו BBC ב-25 בספטמבר 2011, בבימויו של פיטר קבאנה, עם מוזיקה מקורית שהלחינו וביצעו ראסל טיילור וסטיבן קוק. צוות השחקנים כלל את ריצ'רד ג'ונסון בתפקיד אלקנדר, מייקל מלוני בתפקיד קלינדור, ג'ון סשנס בתפקיד מטמור, האטי מורהאן בתפקיד איזבל, בנג'מין ויטרו בתפקיד ז'רונט, פיפ טורנס בתפקיד אדרסט, רוזי פלינר בתפקיד ליז, פול מוריארטי בתפקיד פרידמון, סיימון באב בתפקיד דוראנט וויקטוריה אינז-הארדי בתפקיד הקיסרית/הנסיכה.
ב-2012, עיבוד חדש של המחזה עלה בסנט מרק בעיר ניו יורק. הבמאי והמעבד היה קווין ג'ויס והוא העביר את זירת העלילה מצרפת של המאה ה-17 ללואיזיאנה של ראשית המאה העשרים. תפקידו של אלקנדר נכתב מחדש עבור אישה על פי דמותה של כוהנת הוודו מארי לאבו (Laveau). ההפקה בוימה בידי ג'ויס ושיחקו בה כריסטופר פיין בתפקיד פרידמון, רבקה רדוזקוביץ' בתפקיד אלקנדר (ממלאת מקומה הייתה חואניטה פרל ג'ונסון), מאט אלפורד בתפקיד קלינדור, אלכסנדרה סקרדפיין בתפקיד איזבל, מייזי סלינג'ר בתפקיד ליז, כריס למיה (Lemieux) בתפקיד מטמור, ג'סי קייטל בתפקיד אדרסט, אוון פירסון בתפקיד ז'רונט, אנדרו מאייר בתפקיד דוראנט/הסוהר, וג'ושוע וייס בתפקיד פז'. המלחין היה פי. ג'יי. רסמוסן, מעצבי התפאורה ג'סטין ווסט, מצי (Matsy) סטינסטון, ג'ורג' שולס רובסון ה-5, וינסנט קביילו ובריאן מקמנימון, כוראוגרף הקרבות היה בריאן ווטרס.
האשליה בתיאטרון המקצועי הישראלי
תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 2003
פוסאקו שיגנובו
פוסאקו שיגנובו (ביפנית: 重信 房子; נולדה ב־28 בספטמבר 1945) היא המייסדת והמנהיגה לשעבר של ארגון הטרור הבין‏־לאומי – הצבא האדום היפני.
חייה המוקדמים
פוסאקו שיגנובו נולדה ב־28 בספטמבר 1945 במחוז סטאגאיה שבטוקיו. אביה היה מורה באחד מבתי הספר של הטרקויה בו למדו ילדים עניים מהאי קיושו, ומאוחר יותר היה למייג'ור בצבא הקיסרי היפני, ושירת במנצ'וריה. לאחר שסיימה את לימודי התיכון, פוסאקו שיגנובו עבדה בתאגיד קיקומן והחלה ללמוד באוניברסיטת מייג'י, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בכלכלה פוליטית והיסטוריה.
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא הצטרפה לתנועת הסטודנטים שמחתה באותה עת כנגד העלאת שכר הלימוד, ובהמשך הייתה לאקטיביסטית במסגרת תנועות סטודנטים שמאלניות, ולבסוף הפכה לאחת המנהיגות הבולטות בתנועות אלה.
הצבא האדום היפני
בפברואר 1971 נסעה יחד עם פעיל שמאל נוסף, צויושי אוקדירה, למזרח התיכון על מנת ליצור קשרים בין‏־לאומיים עבור סיעת הצבא האדום היפנית, אך עם הגעתם למזרח התיכון היא עזבה את סיעת הצבא האדום בשל מחלוקות אידאולוגיות, וסכסוך אישי בינה לבין מנהיג הארגון צונאו מורי. לאחר מכן, סיעת הצבא האדום חברה לפלג מאואיסטי של המפלגה הקומוניסטית של יפן ויחד הקימו את הצבא האדום המאוחד. מששמעה פוסאקו שיגנובו על טיהורים פנימיים שבוצעו בצבא האדום המאוחד בחורף 1971–1972, היא הביעה זעזוע וצער על כך.
במהלך חייה במזרח התיכון נולדה מיי שיגנובו, ביתה של פוסאקו שיגנובו ושל פעיל בכיר בחזית העממית לשחרור פלסטין. כיום מיי שיגנובו היא עיתונאית יפנית.
מעצר
פוסאקו שיגנובו שבה ליפן ביולי 2000. היא נעצרה באוסקה ב־8 בנובמבר באותה שנה. עם הגעתה לטוקיו חיכו לה מספר כתבים והיא צעקה לעברם "אני אמשיך להילחם" כשהיא מרימה את אגודליה.
היא נשפטה על 3 עבירות: זיוף דרכון, סיוע לחבר נוסף בצבא האדום היפני בזיוף דרכון וניסיון לרצח על תכנון ההשתלטות החמושה על שגרירות צרפת בהאג וחטיפת יושביה בשנת 1974. היא נמצאה אשמה בשתי העברות הראשונות, אך מעורבותה בהשתלטות על השגרירות לא הוכחה. בין העדים שהגיעו להגן עליה במשפטה הייתה ליילה ח'אלד. ב־8 במרץ 2006 גזר עליה בית המשפט 20 שנות מאסר בפועל, ובשנת 2010 בית המשפט העליון אישר סופית את פסק הדין. בפסק הדין ציין השופט שעל אף שלא הושגו ראיות מכריעות בנוגע למעורבותה בהשתלטות החמושה על השגרירות הצרפתית בהאג, או לכוונות רצח, פסק הדין מתייחס גם לאפשרות של קשירת קשר להשתלטות על השגרירות. היא שוחררה מהכלא ב-28 במאי 2022, כיומיים לפני יום השנה ה-50 לזכר הטבח בנמל התעופה לוד, אשר תוכנן בידיה, לאחר שריצתה מעל 21 שנות מאסר.
בדצמבר 2008 אובחן אצלה סרטן המעי הגס, ובמסגרת הטיפולים בסרטן עברה שלושה ניתוחים.
הערוץ הראשון (אוקראינה)
הערוץ הראשון באוקראינה, הנקרא רשמית בשם UA: הראשון (באוקראינית: UA:Перший) הוא ערוץ טלוויזיה ממלכתי אוקראיני המופעל על ידי רשות השידור האוקראינית (Національна телекомпанія України). שידורו הראשון של הערוץ התקיים ב-1 בפברואר 1939 מתחנת טלוויזיה בקייב. השידורים הסדירים החלו בנובמבר 1956 ובשנת 1969 החלו שידורי צבע. מאז 2002 הערוץ משדר לכל העולם. הערוץ משדר באמצעות לוויין עמוס 3 ומכסה כיום כ-97% משטח אוקראינה והוא ערוץ ממשלתי המנוהל על ידי רשות השידור הלאומית וממומן מתקציב המדינה.
הערוץ הוקם ב-1 בפברואר 1939, שידור הבכורה נמשך 40 דקות והציג את דיוקנו של סרגו אורדז'וניקידזה. אך משדר ברציפות מאז 1956. בשנת 1992 אורגן כערוץ טלוויזיה ראשי במדינה ומאז 2015 מותג מחדש.
בשנת 1995 הערוץ החל לשרד תוכנית של דמיטרי גורדון. התוכנית הורדה והוחזרה ללוח השידורים מספר פעמים מסיבות פוליטיות.
פנתר (כטב"ם)
פנתר הוא כטמ"ם טקטי מתוצרת התעשייה האווירית לישראל בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית.
יכולת ה-VTOL מאפשרת לכטב"ם להמריא ולנחות ללא מסלול ובמקומות לא מוכשרים לנחיתה. הוא בעל שלושה מנועים, שניים מהם בעלי יכולת הטיה של צירם כדי להמריא ולנחות אנכית, והשלישי בעל ציר קבוע המספק עילוי נוסף להמראות ונחיתות אנכיות. הנעת הכטב"ם נעשית באמצעות מנועים חשמליים המתוארים כשקטים במיוחד.
את הפנתר ניתן להביא לשטח ולהרכיב אותו לפעולה מהירה והוא נשלט על ידי שני מפעילים בקרון שליטה.
מיני פנתר
גרסה קטנה יותר של הפנתר. במשקל 12 קילוגרמים ומסוגל לשוטט במשך כשעתיים, את המיני פנתר ניתן להביא לשטח ולהרכיב אותו לפעולה מהירה והוא נשלט על ידי שני מפעילים אך בניגוד לפנתר השילטה נעשית על ידי מחשב נישא, ללא תלות בקרון שליטה.
נתן חפשי
נתן חֹפְשי (פרנקל) (לעיתים בכתיב מלא: חופשי; 1889, וולברום, פלך קיילצה, האימפריה הרוסית (פולין) – 1980, תש"ם ישראל) היה איש העלייה השנייה (1909), ממייסדי נהלל, מראשוני הפציפיסטים הציוניים בארץ ישראל, צמחוני וטבעוני, דובר שמונה שפות, ומהמנהיגים הרוחניים של תנועת "ברית שלום" ו"איחוד". מייסד ויושב-ראש אגודת סרבני מלחמה מטעמי מצפון בארץ-ישראל. בעל השפעה רבה על עקיבא ארנסט סימון, ואחד ממשתפי הפעולה העיקריים עם מרטין בובר. השפיע גם על משה דיין בנהלל, והיה חבר נפש של בנימין מונטר שנהרג בתל חי. בהשקפותיו הושפע מכתבי טולסטוי, א.ד. גורדון וגנדי.
ביוגרפיה
נתן פרנקל נולד בעיירה וולברום שבפולין, בן למשפחת חסידי גור. התחנך ב"חדר" ובבית מדרש, וקנה לעצמו השכלה עברית וכללית. בהמשך עבר לעיר ורשה, ובשנת תרס"ט-1909 עלה לארץ ישראל כחלוץ ועבד ברחובות, שם הכיר את אשתו לעתיד, טובה חרל"פ (1888–1968), בתו של אפרים צבי חרל"פ (ממיסדי רחובות) מאשתו השנייה, לאה לבית לוצקי (שנפטרה כשנתיים לאחר הולדתה).
בשנת 1910 יצא מטעם "הפועל הצעיר" לסיבוב במושבות יהודה להכין את הוועידה הראשונה של הפועלים החקלאים ביהודה. בני הזוג חפשי נישאו בשנת 1911. לאחר מכן נתן עבד בבן שמן ובגן שמואל בשנת 1912, ומשם עברו בשנת 1915 לחולדה, שם נולדו שלושת ילדיהם: אבשלום (נולד בזמן מלחמת העולם הראשונה ושמו מבטא תקווה לשלום); גאולה (נולדה ביום כניסת אלנבי לירושלים, ושמה מבטא תקווה לגאולת העם); ולאה (הקרויה על שם סבתהּ).
בשנת 1920 עברו עם קבוצה קטנה למטולה, אך נותרו שם רק כארבעה חודשים. בזמן התקפות הערבים על הגליל שהתה הקבוצה כשבוע תחת אש כבדה. כשהחמיר המצב, והצבא הצרפתי נסוג, נמלטו החברים וחפשי עם אשתו ההרה ושני ילדיהם חזרו לחולדה. ביום 4 ינואר 1920: "[...] עזבנו את המושבה רק בגדנו לעורנו, והילדים אתנו בתוך זמזום הכדורים של הצבא הערבי הרודף את הצרפתים לתוך המושבה. [...] לפני ביתנו ארבעה הרוגים צרפתים [...] וטובה יורדת ממיטתה, בקדחת [...] שמונה שעות טיפסנו על ההרים הזקופים הילדה על הידיים, אבשלום החביב רגלי, טובה באין כח ובקדחת, ורחל ויהודית עוזרות לשאת את גאולה [...]"
חפשי היה נואם כריזמטי, וחיבר מאמרים רבים בנושא פציפיזם ודו-קיום. ספרו "בלב ונפש - על עם ואדם" יצא בשנת 1965. ספג ביקורות קשות על דעותיו האנטי-מלחמתיות עוד בתקופות הדמים שלפני הקמת המדינה, וכן על דרך חייו הטבעונית (היה נועל נעלי בד כדי לא להשתמש בעור חיה, ולא השתמש ברתמות לסוסים מפני שהיו עשויות מעור). למרות הביקורות הרבות, אפילו מהסביבה הקרובה לו, הצליח חפשי לשמור על יחסי-כבוד והערכה הדדית. חפשי הטיף לקדושת הצמחונות והטבעונות, ופולחן עבודת האדמה – 'המעדר והעגבנייה'.
בנהלל עיבד משק ב'עיגול החיצוני' ב'שכונת הצימחונים' שמנתה כמה משפחות. מאוחר יותר עבר למרכז נהלל, שם עיבד משק קטן יותר. לאחר שנים רבות בנהלל עבר להרצליה, ומשם לרחובות. בסוף חייו התגורר בדיור מוגן בחולון, ואצל בנו, אבשלום, בקרית-שמונה. חפשי נקבר ברחובות.
פרסומיו
בתרגום:
מאמרים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אזור התעשייה כפר סבא
אזורי התעשייה בכפר סבא כוללים את עתיר ידע, התע"ש ופארק עסקים 50, הנמצא כרגע בבניה.
לאזורי התעשייה בעיר שני חלקים עיקריים. מרכזי בילוי ופנאי, שביניהם ניתן למצוא מגוון עסקים פרטיים, קניונים, מסעדות ואטרקציות ומרכזים מסחריים, שביניהם ניתן למצוא מפעלים ובתי עסק גדולים.
נכון ל-2017, אזורי התעשייה בעיר מנוהלים על ידי החברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא השייכת לעיריית כפר סבא.
התע"ש
<mapframe latitude="32.1749" longitude="34.9258" zoom="15" width="200" height="250" align="left"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ {     "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "LineString", "coordinates": [ [           34.92824077606201,            32.17877293037739          ],          [            34.92783308029175,            32.1781372731926          ],          [            34.92757558822632,            32.177356316862465          ],          [            34.92725372314453,            32.17650270577085          ],          [            34.92695331573486,            32.17568541105763          ],          [            34.92658853530884,            32.17499524536551          ],          [            34.92596626281738,            32.17383284921952          ],          [            34.925644397735596,            32.17317899486779          ],          [            34.9250864982605,            32.17236167032712          ],          [            34.92412090301514,            32.17123556672389          ]        ]      }    }  ] } התע"ש הוא אזור התעשייה הוותיק בעיר, ופועלים בו כ-400 עסקים שונים במגוון תחומים הכוללים את yes, טבע וגומאוויר, אך בשנים האחרונות חל שינוי מהותי בסוג העסקים באזור וניכר גידול עצום בחברות ההייטק ובשטחי המסחר על חשבון תעשיות מסורתיות.
באזור ממוקם קניון G כפר סבא, אחד הקניונים הגדולים בארץ, משתרע על כ-50,000 מ"ר, והביא לארץ לראשונה קונספט ייחודי המשלב מתחם מקורה הכולל את המותגים המובילים לצד מרחב פתוח לקניות, מסעדות, בתי קפה ומתחם בתי קולנוע של סינמה סיטי.
עתיר ידע
עתיר ידע ממוקם בדרום מזרח העיר, ונכון ל-2017 פועלים בו כ-70 בתי עסק. האזור הוקם במהלך שנות ה-90 ויועד למשוך בעיקר חברות הייטק (80% מהחברות הפועלות באזור הן חברות הייטק)..
באזור הוקם קניון אושילנד הנפתח ב-7 ביולי 2016, שטחו כ-34,000 מ"ר ובו ארבע קומות. בקניון, עולמות בילוי ופנאי הכוללים מגלשה היורדת מהקומה השלישית עד למטה, בתי קפה, ברים, מסעדות ו 25 בתי קולנוע של גלובוס-מקס.
פארק עסקים 50
הפארק מטפח חברות לוגיסטיקה, הייטק, משרדים מסחר ותעשייה והוא עתיד לכלול מרכזי בילוי ופנאי ושדרה מסחרית.
נסיכות הבוחר מפפאלץ
הקמת הרוזנות
כבר בשנת 535 בחצר כילדברט הראשון היה קיים פלטין - הפקיד המלכותי הבכיר העומד בראש בית הדין המלכותי בהיעדר השליט. בימי השושלת הקרולינגית במהלך המאה ה-10, התרכזה החצר המלכותית בעיקר באזור אאכן, והפלטין קבע את מושבו באזור, ומשום כך נקראה נחלתו רוזנות הפלטינט בלותרינגיה. בשנת 985 הרמן הראשון, רוזן הפלטינט של לותרינגיה הרחיב את שטחי הרוזנות דרומה, תוך שהוא מספח שטחים שהשתייכו לארכיבישופות קלן.
רוזנות הפלטינט שעל הריין
לאחר מותו של הרמן השני, רוזן הפלטינט של לותרינגיה בשנת 1085, חולקה נחלתו בין יורשים שונים, והיינריך מלאך קיבל את הנחלות באזור הריין, והקים את רוזנות הפלטינט שעל הריין.
בשנת 1155 מונה קונרד אחיו של פרידריך ברברוסה לרוזן הפלטינט שעל הריין, ולאחר מותו בשנת 1195 עברה הרוזנות לבית ולף. בשנת 1214 מת היינריך השישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ללא יורשים, ומשום כך עברה הנחלה ללודוויג הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך. לאחר מותו של לודוויג השני, דוכס בוואריה בשנת 1294, חולקה הרוזנות בין יורשיו לפפאלץ העילית ופפאלץ התחתית.
בשנת 1329 נחתמה אמנת פאביה, ובה החזיר לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו רודולף השני, דוכס בוואריה ורופרכט הראשון, רוזן הפלטינט שעל הריין, את רוזנות הפלטינט שעל הריין.
נסיכות הבוחר מפפאלץ
בשנת 1356 שודרגה הרוזנות ל"נסיכות הבוחר מפפאלץ" בהסדר של בולת הזהב של 1356. בתחילת המאה ה-16 פוצלה הנסיכות לרוזנויות שונות, על ידי חלוקת הנחלות בין היורשים השונים. בשנת 1530 קיבל על עצמו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ את הדת הלותרנית, ובכך עברה הנסיכות לצד הפרוטסטנטים. בשנת 1559 מת אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ לבית פפאלץ-זימרן. פרידריך שהיה קלוויניסטי הפך את הנסיכות לאחד המרכזים הקלוויניסטים החזקים באירופה.
מלחמת שלושים השנים
בשנת 1619 פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ מונה למלך בוהמיה, במקום פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה, שהיה קתולי מובהק. אולם, עד מהרה הובס פרידריך על ידי הכוחות האוסטרים והבווארים בקרב ההר הלבן בשנת 1620, ובשנים לאחר מכן נכבשו נחלותיו בפפאלץ עצמה על ידי הכוחות הספרדים, ובשנת 1623 הודח פרידריך מתפקידו, והוחלף במקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה, שהיה אף הוא מבית ויטלסבאך. בנוסף, שודרגה דוכסות בוואריה למעמד של נסיכות הבוחר.
בשלום וסטפליה בשנת 1648, הוחזרה נסיכות הבוחר מפפאלץ לבנו של פרידריך החמישי קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם, מעמדה היה פחות משאר נסיכויות הבוחר.
המאה ה-18
בשנת 1685 מת קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-נויבורג, שהיה גם דוכס ייליך וברג. בתקופת שלטונו של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ הועברה בירת הנסיכות מהיידלברג לדיסלדורף, ובזמן שלטונו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ הועברה הבירה למנהיים. לאחר מותו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, עלה לשלטון קרל הרביעי תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-זולצבאך, שבשנת 1777 ירש אף את נסיכות הבוחר מבוואריה.
בשנת 1795 נכבשו שטחי הנסיכות שבגדה השמאלית של הריין על ידי צבא צרפת, ובשנת 1799 מת קרל הרביעי תאודור ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון מקסימיליאן השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-צווייבריקן. בשנת 1803 סופחו שטחי הנסיכות שבגדה הימנית של הריין לנסיכות הבוחר מבאדן, ובשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה ובוטל התואר "הנסיך הבוחר מפפאלץ".
רפי דהן
רפי דהן (נולד ב-28 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
בשנת 2009 ערך דהן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל במדי הפועל פתח תקווה, ובעונתו השנייה בקבוצה הפך לשחקן הרכב. בשנת 2011, במהלך אימון הקבוצה, פגע דהן בחברו לקבוצה מוחמד קמיס. קמיס נפצע באחת מרצועות הברך ובמיניסקוס ונדרש לתקופת החלמה בת שנתיים בטרם שב לשחק כדורגל.
לקראת עונת עבר דהן למכבי תל אביב, שם שותף במשחקי הליגה ובמסגרת הליגה האירופית.
בינואר 2013 הושאל לבני יהודה תל אביב. דהן תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, ולקראת עונת האריכה בני יהודה את השאלתו בעונה נוספת.
ב-9 במרץ 2014 במהלך משחק חוץ במסגרת המחזור ה-25 נגד מכבי חיפה נפצע בצורה קשה, בעקבות תיקול גס של רובן ראיוס. לדהן נגרמו קרעים ברצועה הקדמית והצידית, והוא נדרש לתקופת החלמה ארוכה.
ב-5 במרץ 2015, כשנה לאחר הפציעה ממנה לא התאושש, הודיע דהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 25. באותה שנה הגיש תביעה על סך 21 מיליון ש"ח נגד ראיוס ומכבי חיפה. בדצמבר 2019 התקבלה תביעתו באופן חלקי ונפסק כי על ראיוס ומכבי חיפה לפצות את דהן ואת המוסד לביטוח לאומי ב-4.2 מיליון ש"ח.
במרץ 2021 התראיין דהן ופירט כי הוא הפך לאברך בכולל וסופר סת"ם.
ז'אן דה לה פונטן
ז'אן דה לה פונטן (בצרפתית: Jean de La Fontaine, בעברית נקרא לעיתים לה-פונטיין; 8 ביולי 1621 – 13 באפריל 1695), היה משורר וממשיל משלים צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אן דה לה פונטן הצרפתי נולד בשנת 1621 בעיר אניס בארמון מפורסם אשר נקרא "chateau Thierry" (כיום בחבל פיקרדי שבצפון צרפת) לאב שהיה ממונה על המים והיערות מטעם מלך צרפת. הוריו רצו לתת לו חינוך דתי כדי שיהיה כומר, אך הוא לא היה מעוניין בזאת. הוא למד משפטים וניסה את כוחו כפרקליט, אך נתפס יותר לשירה. בשנת 1647 אביו השיא אותו לנערה כפרית עשירה שאהבה לקרוא רומנים שבהם לא היה לו כל עניין. בשנת 1652 ירש את משרתו של אביו ורכש לעצמו ידע ממקור ראשון על הטבע. הוא בילה את זמנו ביערות, דבר שצייד אותו ברגשות ציוריים שהזינו וריעננו את יצירתו במשך כל ימי חייו הנותרים.
בשנת 1658 עזב לה פונטן את אשתו ואת בנו ונסע לפריז. מצויד בהמלצה של דודו הוא פגש את שר הכספים ניקולה פוקה והשביע את רצונו. פוקה נתן לו קצבה שנתית בתנאי שימשיך לכתוב שירים. בשנת 1661, כאשר פוקה נאסר בפקודת המלך לואי ה-14 והואשם במעילה בכספי הציבור, לה פונטן נשאר נאמן לפוקה ושלח למלך עתירה שבה ביקש מן המלך לחון אותו. פוקה נידון למאסר עולם ולה פונטן איבד את קצבתו ולא ניתנה לו גישה לחצר המלכות. הוא הפך לבן חסותה של אן, דוכסית מונפנסייה, שהייתה בת דודו של המלך לואי ה-14 והתגוררה בארמון לוקסמבורג בפריז. לה פונטן התגורר בבית העירייה של פריז ושם כתב את ספר ה"מעשיות" הראשון שלו (1665).
לה פונטן היה חבר בקבוצת הארבעה שכללה גם את המחזאים מולייר ורסין, ואת המשורר והמבקר הספרותי ניקולה בואלו. עצותיו של בואלו תרמו להחלטתו של לה פונטן לכתוב את משליו. אן, דוכסית מונפסייה הזמינה את לה פונטן להתגורר אצלה בארמון לוקסמבורג בפריז, ושם כתב את ששת הספרים הראשונים של "המשלים" (1668). שמו הגיע לכל רחבי צרפת ורבים קראו את משליו.
בשנת 1673, לה פונטן הפך לבן חסותה של מאדאם דה לה סבלייה, שניהלה חוג ספרותי בביתה בפריז. בחוג זה השתתפו, בין היתר, מאדאם דה לה פאייט ומאדאם דה סבינייה. מאדאם דה לה סבלייה הזמינה את לה פונטן להתגורר בביתה. הוא נשאר שם עשרים שנה עד מותה בשנת 1693, ושם כתב את ששת הספרים האחרונים של "המשלים". המלך לואי ה-14 התנגד למינויו של לה פונטן לחבר האקדמיה הצרפתית בגלל ספרו "מעשיות" שהכיל סיפורים שנחשבו לא מוסריים לפי קנה המידה של האמונה הקתולית. לאחר שהמלך הסיר את התנגדותו, לה פונטן נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1683. בשנת 1692 לה פונטן חזר בתשובה וקיבל את מרותה של הכנסייה הקתולית. לה פונטן נפטר בפריז בשנת 1695 ונקבר בבית העלמין פר לשז.
יצירות
בנוסף ל"מעשיות" (1665, 1666, 1671 ו- 1674) לה פונטן כתב יצירות שונות בפרוזה ובחרוזים ומכתבים רבים. אך יצירתו הגדולה והעיקרית היא "המשלים" (1668, 1678 ו- 1693) שבחלקם הלך בעקבותיהם של איזופוס, הורטיוס, ג'ובאני בוקאצ'ו, לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו, הקומדיות של ניקולו מקיאוולי, משלים מהתלמוד וספרי המדרש היהודים, והספרות ההודית העתיקה.
אוסף המשלים הראשון שכלל 124 משלים נבחרים הופיע ב-31 במרץ 1668 והוקדש ללואי, יורש העצר הגדול, בנם בן השש של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אשתו מריה תרזה מספרד. באוסף ראשון זה הכולל את ששת הספרים הראשונים, לה פונטן לא הרשה לעצמו לסטות בהרבה מיצירותיהם של המחברים שקדמו לו, אך בספרי המשלים המאוחרים יותר הרשה לעצמו יתר חופש, ובהם בעיקר גאוניותו באה על ביטויה.
ברבים מן המשלים לה פונטן שם את הדברים בפיהן של חיות המדברות ופועלות בסביבתן הטבעית. לה פונטן אמר: "אני משתמש בחיות כדי ללמד בני אדם." בכל אחד ממשליו קיים מוסר השכל: "הצדק תמיד עם החזק יותר." (הזאב והטלה). "הגזע הגרוע ביותר הוא הסופר." (הקוף). לה פונטן יודע גם לתאר את הנוף באופן ציורי ומדויק: "המים היו כה שקופים כמו בימים הכי יפים, ובמעלה ההר, בדרך חולית וקשה, שישה סוסים חזקים משכו מרכבה."
משליו הם מלאכת מחשבת של הספרות הצרפתית.
לה פונטן נחשב לאחד מגדולי כותבי המשלים בצרפת ובעולם. משליו שימשו כמודל ליצירותיהם של ממשלים מאוחרים יותר ובהם איוואן קרילוב.
תרגום לעברית של משלי לה-פונטן
שני תרגומים עיקריים של משלי לה-פונטן לעברית הם:
בנוסף לכך תורגמו אחדים מהמשלים על ידי מתרגמים נוספים, ובהם יהודה לייב גורדון, שמואל לייב גורדון ודורי מנור. ספרי ילדים רבים עם אוספים ממשליו יצאו לאור בעברית, בחלקם תורגם שמו כ"לה פונטיין".
דניאל לפין
דניאל לַפִּין (נולד ב-25 באוקטובר 1959) הוא תסריטאי, מחזאי, מתרגם, במאי וסאטיריקן ישראלי.
חייו
לפין נולד בטורונטו שבקנדה בשנת 1959 לפרופ' בן לפין ולעדה לבית אוירבך, בתו של המשורר והסופר אפרים אוירבך.
בשנת 1970 עלתה משפחתו לישראל.
למד בחוג לאמנות התיאטרון ובחוג לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984 כתבו לפין ויוני להב את הקומדיה המוזיקלית "כולם היו בני חוץ מנעמי או חופי שווייצריה", אשר זכתה להצלחה ואף זכתה בפרס כינור דוד בשנת 1985. בין מחזותיו הנוספים של לפין: "הבית ברחוב שינקין" (1986) (עם יוני להב), "אני יודה ואחותו של הרמטכ"ל" (1992) (עם מיכאל גורביץ'), "המצליחים" (2006) (עם מיכאל גורביץ') ו"ארבע אימהות" (2021).
לפין עיבד ותרגם מספר מחזות, ביניהם "השוטר אזולאי" של אפרים קישון ו"להציל את איש המערות" מאת רוב בקר.
לפין היה תסריטאי בין היתר לתוכניות הטלוויזיה "יצפאן", "המופע של קושניר", "לילה גוב" ו"זהו זה!".
לפין יצר וכתב סדרה המבוססת על חייו כתסריטאי, "החיים זה לא הכל" בכיכובם של אבי קושניר וענת וקסמן. הסדרה עוסקת בין היתר בחוסר פרגון של המבקרים והזלזול של האנשים להם התסריטאי כותב. הסדרה זכתה להצלחה רבה ולביקורות טובות ממבקרי הטלוויזיה ושודרה במשך 9 עונות בין השנים 2001–2011 והייתה בין הסדרות המצליחות בישראל.
ב-2010 הגיש בגלי צה"ל את "ציפורי לילה מחפשות פואנטה" יחד עם רמי ורד.
ב-2012 עיבד לישראל (יחד עם גאיה וילדמן) את הסדרה "משפחה לא בוחרים", קומדיית מצבים המשודרת בערוץ 2 רשת. בכיכובם של יובל ינאי, נועה קולר ושלמה בראבא.
ב-2015 יצר, כתב וביים את הסדרה הקומית "פרודים" לזכיינית רשת בערוץ 2.
בשנת 2019 עלה בתיאטרון הבימה המחזמר שלפין כתב, "גבעת חלפון אינה עונה", המבוסס על הסרט בכיכובם של הגשש החיוור שכתבו אסי דיין (שגם ביים את הסרט) ונפתלי אלטר.
בשנת 2021 עלתה ההצגה פרי עטו "ארבע אמהות" בתיאטרון בית לסין בבימויו של אילן רונן.
חיים אישיים
לפין היה נשוי לבמאית התיאטרון והמרצה רימונה לפין.
בתם, אביגיל לפין, בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון, שיחקה בסדרה החיים זה לא הכל.
לפין נשוי בשנית לתסריטאית והבמאית גאיה וילדמן.
שאמברי
שאמברי (בצרפתית: Chambéry) היא עיר הבירה של מחוז סבואה, בחבל אוברן-רון-אלפ שבצרפת.
ערים תאומות
לשאמברי 3 ערים תאומות:
סן-נאזר
סן-נאזר (בצרפתית: Saint-Nazaire) היא עיר נמל במחוז הלואר האטלנטי במערב צרפת. בעיר, הנמצאת סמוך לשפך הלואר, שמונה ק"מ במעלה הזרם, נמצא בסמוך לנמל מבדוק יבש, מן החשובים מסוגו בעולם. בשל מיקומה סמוך לשפך הלואר וסמוך לחוף האוקיינוס האטלנטי, ובשל המתקנים אשר נבנו בה, במהלך ההיסטוריה, הייתה העיר, ועודנה, מרכז לדיג ולבניית ותחזוקת אוניות. במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, שהוסיפו למתקני הנמל והספנות הקיימים גם בסיס לצוללות. עקב כך, וכדי להוציא את מתקני הנמל והמבדוק מכלל פעולה, נערכה במהלך המלחמה הפשיטה על סן-נאזר. הפשיטה השיגה את מטרתה, אם כי תוך אבדות כבדות לפושטים.. בהמשך המלחמה הופצצה העיר, בה המשיך לפעול מעגן הצוללות הגרמני, על ידי בעלות הברית, ונהרסה. העיר שוקמה אחרי המלחמה. בעיר מתגוררים כ-75,000 תושבים.
עד המאה ה-19
כפי שמראים שרידים, ביניהם דולמן הנמצא במרכז העיר של ימינו, העיר הייתה מיושבת כבר בזמן התקופה הנאוליטית (שלהי תקופת האבן). כן נתגלו בסביבות העיר ממצאים מארד (ברונזה). האזור היה מיושב בגאלים, עד שנכבש והפך לחלק מן האימפריה הרומית, במאה הראשונה לפני הספירה. בתום התקופה הרומית היה האזור מיושב בקלטים בריטונים, אך באלף השנים שלאחר מכן אין תולדות סן-נאזר וסביבותיה, שהיוו חלק מדוכסות ברטאן, ידועות בבירור. בשנת 1532 הדוכסות סופחה לצרפת. מאז ועד לתקופת המהפכה הצרפתית העיירה מנתה כמה מאות תושבים. בשנת 1800 העיירה מנתה 3,216 תושבים, ומקור הכנסה חשוב לתושביה באותה תקופה היה ניווט אוניות בשפך הלואר רב השרטונות.
תעשיית סייבר בישראל
תעשיית הסייבר בישראל, המהווה חלק חשוב מתעשיית התוכנה בישראל, כוללת קשת רחבה של חברות העוסקת בפיתוח ובשיווק של תוכנה המשמשת להגנה מפני לוחמת סייבר ופשעי סייבר. הענף כולל חברות הפועלות בו תקופה ממושכת כחברות עצמאיות, יחד עם חברות הזנק שנמכרו לחברות זרות וממשיכות לפעול בישראל כמרכזי פיתוח של החברות הרוכשות. בישראל מתקיימת, בחשאי וגם בגלוי, גם פעילות של פיתוח כלים התקפיים ללוחמת סייבר.
סן-נאזר
מבצע אריאל
תבוסת הצבא הבריטי, אשר לחם לצד הצבא הצרפתי והבלגי, הובילה לפינויו בשני מבצעים, מבצע דינמו, דרך נמל דנקרק, ומבצע אריאל, דרך הנמלים הדרומיים יותר, כולל סן-נאזר, ממנה, ומננט שבמעלה הנהר, פונו עשרות אלפי חיילים. במהלך פינוי זה אירע מול חופי סן-נאזר אסון הלנקסטריה, אחד האסונות הימיים הגדולים בהיסטוריה.
תעשיית סייבר בישראל
היסטוריה
שורשיה של תעשיית הסייבר בישראל בסוף שנות ה-80, עם הקמתן של חברות אחדות שעסקו בפיתוח תוכנת אנטי וירוס ובאבטחת מידע. אחת מחברות אלה, BRM, נוסדה על ידי ניר ברקת, אלי ברקת, יובל רכבי ועמרי מן. עם השנים הפכה BRM לבית גידול עבור עסקים אחרים בתחום והשקיעה בחברות כ"בקווב" (BackWeb) וצ'ק פוינט, בה הושקעו 400 אלף דולר. ברקת כיהן כיו"ר החברות בשנותיהן הראשונות.
סן-נאזר
הפשיטה על סן-נאזר
בתום המערכה על צרפת, אשר הסתיימה בניצחון הגרמנים, נותר חלק מצרפת תחת שלטון בובות צרפתי בפיקוח גרמני (ממשלת וישי), אשר כלל את חלקיה הדרומיים מזרחיים של הארץ. חלק אחר, ובו כל החוף האטלנטי, נותר, מן ההיבטים הצבאיים, תחת כיבוש גרמני ישיר (לצרפתים נותרו סמכויות אזרחיות מסוימות). הגרמנים השתמשו בסן-נאזר כבסיס חשוב של הקריגסמרינה ובנו בו, בתוך אגן פנימי (Bassin de St. Nazaire בשרטוט), מעגן מקורה לצוללות (Submarine Pens בשרטוט), חלק מאלה אשר תקפו את ספנות בעלות הברית במרחבי האוקיינוס האטלנטי. בסן-נאזר נמצא, כאמור, המבדוק היבש הגדול ביותר בעולם בעת גמר בנייתו ב-1932. מבדוק זה היה היחיד מדרום לתעלת למאנש, שבו ניתן היה לתקן את הגדולות שבין אוניות המערכה הגרמניות. בד בבד, פרדוקסלית, הפכה סן-נאזר לנקודת תורפה בהיערכות הקריגסמרינה. נוסף לאלה, היה במקום נמל חיצוני. ואכן, רעיונות לחבל במתקנים שבמקום החלו לעלות החל מסוף שנת 1941, ואלה הובילו לביצוע הפשיטה על סן-נאזר. הפשיטה השיגה את מטרתה, אם כי תוך אבדות כבדות לפושטים.
תעשיית סייבר בישראל
היסטוריה
ב-2014 נרכשו שמונה חברות ישראליות, תמורת סכום כולל של כ-700 מיליון דולר, וברבעון הראשון של 2015 נרכשו שש חברות תמורת סכום כולל של כ-300 מיליון דולר.
סן-נאזר
בהמשך המלחמה
כיוון שמעגן הצוללות המשיך בפעולתו גם לאחר הפשיטה, הפך זה האחרון ליעד להפצצות חוזרות ונשנות של בעלות הברית. בינואר 1943 הותקפה העיר בפצצות תבערה. להפצצה זאת קדמו שלושה ימים בהם הוזהרה האוכלוסייה האזרחית הצרפתית להימלט לבל תיפגע. ואכן, אם כי העיר הופצצה ונשרפה כמעט עד היסוד, האבדות האזרחיות היו מעטות יחסית, כיוון שרוב התושבים נמלטו בעוד מועד. בכל זאת, בסיס הצוללות המשיך בפעילותו, בעוד העיר עצמה נשארה נטושה עד סוף המלחמה. לאחר הפלישה לנורמנדי נותק חיל המצב הגרמני בסן-נאזר, אולם סירב להיכנע, כשם שנהגו הגרמנים בנמלים אחרים בחוף האטלנטי של צרפת, כמו לה רושל ולוריאן. במצב זה, בסיס הצוללות המנותק היה משותק למעשה, וכיוון שכך, הסתפקו בעלות הברית בעצם הניתוק, דילגו על העיר, והגרמנים נכנעו רק בתום המלחמה.
תעשיית סייבר בישראל
היסטוריה
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו גם החברות הבולטות בתעשייה ביטחונית בישראל בפעילות נרחבת בתחום זה - התעשייה האווירית, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, אלביט מערכות (באמצעות חברת הבת "סייברביט", שמרכזת את הפעילות של אלביט מערכות בתחומי מודיעין הסייבר והגנת הסייבר) והתעשייה הצבאית.
סן-נאזר
אחרי המלחמה
בסוף שנות ה-40 העיר נבנתה מחדש, וחודשה פעילות המבדוקים. עם הירידה בבניית האוניות בארצות המערב, בשנות ה-60 וה-70, סבלה העיר מאבטלה. כיום כלכלת העיר מגוונת יותר, תלויה פחות בספנות, והאבטלה פחתה בהתאם. בין היתר, התבססה בעיר תעשיית מטוסים ותעשיית מנועים.