cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע קלחת 2
רקע
בראשית אפריל 1970 התגברה מאוד פעילות המחבלים מאזור ה'פתחלנד' לעבר יישובי אצבע הגליל. עד 11 במאי בוצעו 61 פעולות טרור נגד 22 יישובים. קריית שמונה ספגה חמישה מטחי קטיושות, מתוכם שלושה ימים ברציפות בימים 11-9 במאי. בהפגזות אלה נהרגו שבעה אזרחים ישראלים ו-18 נפצעו. לנוכח פעולות הטרור החליטה הממשלה על תגובה צבאית חזקה ומיידית. ב-10 במאי הוחלט בצה"ל לפשוט פשיטה משוריינת על בסיסי מחבלים שהיו ממוקמים בשישה כפרים לבנוניים שעל מורדות החרמון המערביים. כוונת המבצע הייתה להשתלט על אזור ה'פתחלנד' ולבער את בסיסי המחבלים כדי להסיר את האיום על אצבע הגליל. המשימה הוטלה על חטיבת השריון הסדירה 'ברק' (חטיבה 188) בפיקודו של אל"ם משה בר-כוכבא ('בְּרִיל'). נוסף על שני גדודי הטנקים המוקטנים של החטיבה, גדוד 74 וגדוד 53, הוקצו למבצע פלוגת חי"ר מוקטנת מיחידת הסיור הפיקודית 483 ('אגוז'), סיירת גולני, פלוגה מגדוד 51 של גולני בזחל"מים, כוחות הנדסה באמצעי צמ"ה (ציוד מכני הנדסי), חוקרי שבויים, יחידות ארטילריה, מַסוקים ומטוסים קלים לתצפית, לקישור ארטילרי ולממסר. התוכנית הייתה שחטיבת השריון ברק בפיקוד משה בר כוכבא תתקוף עם שחר שישה כפרים שבהם בסיסי מחבלים ותשלים את טיהורם ותפוצץ את מתקניהם עד לשעה 14:00 וזאת בסיוע כוחות הנדסה, תותחנים ואוויר. הפקודה ניתנה בבוקר 10 במאי 1970 ולכוח ניתנו יומיים להתארגנות. תדריך אחרון ניתן לכוח ביום שלפני היציאה למבצע במחנה 'פילון' בנוכחות הרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד הצפון מוטה גור. בשעה 3:30 הסתיימה היערכות הכוח והכלים תודלקו לקראת תנועה.
ספר מלחמות ה' (מקרא)
בנוסח המסורה ובתרגומים
בתרגומים העתיקים למקרא, תרגום השבעים ותרגום אונקלוס משתקפת גרסה זהה לזו המופיעה בנוסח המסורה באשר למונח "ספר מלחמות ה'" (באונקלוס: ספרא קרבין עבד ה') אם כי התרגומים להמשך הפסוק משקפים את הקושי שעמד בפני המתרגמים בהבנתו.
עם זאת, עיון בתרגום ירושלמי א ו-ב מלמד כי תפיסת המתרגם הייתה כי אין במילים "ספר מלחמות ה'" כדי הפניה לספר אחר, חיצוני למקרא, אלא לספר התורה עצמו, והוראת המילה "ספר" כאן היא במשמעות סיפור. בתרגום ירושלמי א (המיוחס ליונתן) מתורגמת ראשיתו של הפסוק כך: (ובתרגום חזרה לעברית: על כן יאמר בספר התורה ששם כתובות מלחמות ה'). ובתרגום ירושלמי ב' ביתר פירוט: (ובעברית: על כן יאמר בספר תורת ה' המשול (או: המכונה) כספר מלחמות, נסים וגבורות שעשה ה' לעמו).
בגישה זו אשר איננה רואה ב"ספר מלחמות ה'" הפניה לספר חיצוני החזיק חוקר המקרא נפתלי הרץ טור סיני, אולם מרבית הפרשנים המסורתיים וחוקרי המקרא סוברים כי בעת כתיבת התורה התקיים ספר עצמאי בשם זה אשר עקבותיו אבדו.
בפרשנות ימי הביניים
רש"י בפירושו מפרש את המילה "ספר" במונח של סיפור דברים, כלומר על כן ייאמר את מלחמות ה', ולא שיש אכן ספר כזה. עם זאת, פרשני פשט אחרים ראו במונח "ספר מלחמות ה'" הפניה לספר חיצוני למקרא שאבד. רב סעדיה גאון מתרגם את המונח "ספר ניצחונות ה'". גם ר' אברהם אבן עזרא מפרש כי. את שיטת הפשטנים מסכם הרמב"ן כך -
מבצע קלחת 2
מהלך המבצע
לנוכח העיכובים כינס המח"ט בר כוכבא את המפקדים לקבוצת פקודות חפוזה ובמקביל החל תיקון וטיפול בכלים שנפגעו. הוחלט לשנות את צירי ההתקדמות אל היעדים בדרכים חלופיות תוך הפעלת ההנדסה לפריצת מכשולים בשטח. לקראת הצהריים המשיך הכוח ופגע בבסיסי מחבלים בכפרים רשאיא אל-פוחאר, כפר חמאם , חבריה , פרדיס , כפר שובא ואחרים.
ספר מלחמות ה' (מקרא)
בפרשנות ימי הביניים
עם זאת, היקף הציטוט מספר מלחמות ה' איננו מוסכם. יש מהפרשנים המזהים את פסוק יד בלבד כמצוטט מספר מלחמות ה', יש המצרפים לו גם את פסוקים טו-טז ויש המוסיפים גם את שירת הבאר (פסוקים יז-כ) ואת שיר המושלים (פסוקים כז-ל).
מבצע קלחת 2
מהלך המבצע
כתוצאה מעיכובים והצורך בפריצת מכשולים לא הושלמה המשימה עד לחשיכה ונדרש אישור הממשלה להמשיך במבצע יום נוסף. לאחר שהאישור ניתן התארגנו הכלים המשוריינים בחניוני לילה מאולתרים באזורים שונים בפתחלנד כשצוותיהם שוהים בתוכם. בעוד שכוחות חבלה צה"ליים ממשיכים לפוצץ מתקני מחבלים. בשעה 3:44 לפנות בוקר הושלמה המשימה וכל כוחות צה"ל נעו חזרה לגבול ישראל.
בסך הכל פגע צה"ל ב-19 בסיסי מחבלים, פוצץ כ-70 מבנים ששימשו את המחבלים, השמיד מצבורי תחמושת, השמיד 14 כלי רכב ומשגרי קטיושה, ותפס נשק שלל רב. במבצע נהרגו כ-60 מחבלים ו-17 נשבו. מאות מחבלים נסו צפונה. לחיילי צה"ל 20 פצועים בפציעות קלות בלבד (12 מהם פונו במסוקים במהלך המבצע והשאר המשיכו להילחם לאחר טיפול רפואי במקום) חמישה טנקים וחמישה זחל"מים ישראלים נפגעו אך הוחזרו לישראל. צבא לבנון שהתערב בקרב בין צה"ל למחבלים ספג 6 הרוגים ו- 16 פצועים.
ספר מלחמות ה' (מקרא)
השערות המחקר האקדמי
לאור זאת, ומתוך הנחתו של משה דוד קאסוטו על קדמותה של שירת העלילה ביחס לפרוזה המקראית, יש המתארכים ספר זה לתקופת השופטים, בניגוד לדעתו של יוליוס ולהאוזן ואחרים, המאחרים את זמן החיבור לאחר ימי דוד. לדעת יחזקאל קויפמן, ספר מלחמות ה' דומה באופיו לחיבור אחר הנזכר במקרא - ספר הישר, ואילו לדעת מובינקל ספר הישר וספר מלחמות ה' חיבור אחד הם.
מבצע קלחת 2
הצטרפות הצבא הסורי לקרב
במהלך המבצע החלו סוללות ארטילריה סוריות לירות לאזור קוניטרה (שהייתה אז בשליטה ישראלית). בתגובה הפציץ חיל האוויר הישראלי את מקורות הירי ושיתק אותם. כוחות תותחנים מחיל משלוח עיראקי שהוצבו בשטח ירדן החלו מפגיזים גם הם את אזור כפר רופין - האון. בתגובה הפגיז צה"ל באמצעות ארטילריה ובאמצעות חיל האוויר את מקורות הירי ושיתק גם אותם. בשלב זה שיגר חיל האוויר הסורי שמיניית מטוסי מיג 17 לסיוע. בקרבות אוויר שהתפתחו מעל אזור גבול סוריה-לבנון הופלו שלושה מטוסי מיג סוריים. שניים מהמטוסים הסוריים הופלו בקרב אוויר על ידי מטוס סקייהוק שהוטס על ידי סא"ל עזרא דותן זאת על אף שהסקייהוק הוא מטוס תקיפה וסיוע קרקע, ואינו מצויד בכוונת אוויר-אוויר. המיג הראשון הופל באמצעות רקטות אוויר-קרקע מדגם "זוני" שיועדו לתקיפת סוללות התותחים הסוריים. הייתה זו ההפלה היחידה בעולם של מטוס סקייהוק שבוצעה בעזרת רקטות. המיג השני, שהוטס על ידי מפקד טייסת בדרגת עקיד (מקביל לאל"ם), הופל באמצעות תותח 30 מ"מ של מטוס הסקייהוק שפגע בכנפו השמאלית וגרם לו להתרסק על צלע הר. מטוס המיג השלישי הופל על ידי מיראז' 3 שנשלח לחיפוי.
אחרית דבר
מספר בסיסי מחבלים לא חזרו לפעול. חלקם הוקמו באתרים חלופיים. למרות הצלחת המבצע, הוא לא הביא לירידה בפעילות הטרור. הצבא הסורי עצמו סייע להחדרת מאות מחבלים לדרום לבנון שהמשיכו בביצוע פעולות טרור. ב-22 במאי בוצעה התקפת טרור כנגד אוטובוס שהסיע ילדים ממושב אביבים. בפעולה נהרגו 12 אזרחים רובם ילדים.
חוטיני
חוטיני הוא גזרה של בגד תחתון או בגד ים המאופיין בכך שחלקו הקדמי מחובר לחלקו האחורי בעזרת רצועת בד צרה אשר עוברת בין הרגליים ובין פלחי העכוז. החוטיני נחשב לפריט לבוש חושפני.
היסטוריה
משערים כי בגדים דמויי חוטיני, מבחינת צורתם, היו מהבגדים הקדומים ביותר אותם לבשו גברים. כיסוי זה שימש באזורים בעלי אקלים חם כבר לפני 75,000 שנה. על אף שהחוטיני התחיל כלבוש לגברים, בעת המודרנית בעולם המערבי בעיקר נשים לובשות חוטיני. הגרסה הראשונה של חוטיני לנשים הופיעה כבגד ים בדרום אמריקה ובמיוחד בברזיל בשנות ה-70.
החוטיני במדינות העולם
החוטיני נפוץ כיום במדינות רבות. בפורטוגל וברזיל נקרא החוטיני בשם "fio dental" שמשמעותו "חוט דנטלי". בשפה האנגלית נקרא החוטיני "G-string", קיצור של "Guitar String", שכן הוא דקיק כביכול כמו מיתר גיטרה. השם הראשון שניתן לו בשפה האנגלית הוא "thong" בסוף המאה ה-19, עת התייחס ללבוש הילידים הפיליפינים. מקור המילה "thong" במילה האנגלית הישנה "thwong" שמשמעותה עור גמיש לכיסוי החלציים. בעברית שמו גזור מן הרצועה הצרה - כביכול כמו חוט - העוברת במרכזו ומחברת את חלקיו.
G-string
דגם זה הוא הנפוץ ביותר מבין סוגי החוטיני ובעל כמה דוגמאות שונות. סוג זה של תחתונים או בגד ים, עשוי לרוב מפיסת בד המכסה את המפשעה, עוברת בין הרגליים והישבן ומתחברת לרצועה המקיפה את המותניים בעזרת פיסת בד נוספת. הרצועה סביב המותניים לעיתים עשויה חוט אשר נקשר בצדדים או רצועת בד עבה יותר ואלסטית. הדגם משמש נשים וגברים כאחד כאשר בדגם הגברי פיסת הבד שמכסה את האיבר הגברי דמוית כיס.
V-string ו T-back
V-string ו T-back הם דגמים פופולריים של ה-G-string. בדגמים אלו הישבן חשוף לחלוטין ללא פיסת בד ופיסת הבד הקדמית מחוברת בחוט דק בלבד לחוט המקיף את המותניים. שם הדגמים נגזר מצורת החיבור האחורית של החוט. T כאשר חוט הישבן מחובר ישירות ללרצועת המותניים ו-V כאשר חוט הישבן מחובר בשני חוטים לרצועת המותניים.
ברזילאי (Cheeky)
חוטיני ברזילאי הוא גזרת ביניים בין ביקיני לחוטיני. הגזרה חושפנית יותר מביקיני, בעיקר באזור הישבן אך צנועה יותר מחוטיני. פיסת הבד מלפנים לרוב קטנה יותר משל ביקיני אך גדולה יותר מחוטיני, ומחוברת ברצועה דקה או בחוט בין הרגליים לבד שמכסה את האזור מעל הישבן אך חושף כמעט את כל חלקו התחתון.
Sling
לרוב בגד ים עשוי מחלק אחד שמצמיד את החוטיני לגוף בעזרת רצועות כתפיים במקום רצועות מותניים. דגם זה הפך פופולרי מאוד לאחר שהשחקן סשה ברון כהן לבש אותו בסרטו בוראט. בגרסה הנשית רצועות הכתפיים רחבות או בעלות פיסת בד קטנה בגובה החזה לכיסוי השדיים.
סיטיני (C-string)
חוטיני ללא רצועות סביב המותניים. הסיטיני עשוי ממסגרת גמישה בצורת חצי מעגל. צד אחד רחב ונועד להסתיר את המפשעה בעוד הצד השני דק וממוקם בחריץ הישבן. המסגרת הגמישה מקבעת אותו בין הרגליים בדומה לאופן בו עושה זאת קשת לשיער. יתרונו בכך שהוא חסר חוטים לחלוטין ובניגוד לתחתונים אחרים אשר בולטים מבעד לבגדים צמודים לא ניתן להבחין בו כלל מתחת לבגדים אטומים. יתרון נוסף הוא בשיזוף האחיד, שאינו מותיר פסים בהירים על הגוף הנגרמים בדרך כלל מרצועת המותניים.
אובלנה צפון-פסיפית
אובלנה צפון-פסיפית (שם מדעי: Eubalaena japonica), היא מין לווייתן ענק ורחב החבר בסוג "אובלנה" יחד עם שלושה מינים נוספים, ובמשפחת ה"בלניים" יחד עם שלושת המינים מהסוג אובלנה ועוד מין נוסף שנקרא בלנה גרינלנדית. האובלנה הצפון-פסיפית היא לווייתן גדול מידות: אורכה 15–19 מטר ומשקלה 50–80 טון מטרי. האובלנה הצפון-פסיפית נדירה מאוד ונמצאת בסכנת הכחדה בגלל ציד נרחב בעבר, הרס בית הגידול, אי-יציבות ודלות האוכלוסייה, שינויים סביבתיים, מוות כתוצאה מהתנגשות עם ספינות והסתבכות בציוד דיג, והתרבות עם מינים אחרים. היא נמצאת בעיקר בים ברינג, במפרץ אלסקה ובים אוחוצק. כיום היא מוגנת בחוק של מדינות רבות ונעשים מאמצים לשקם את מצבה. לפי המרכז למגוון ביולוגי (Center for Biological Diversity), האובלנה הצפון-פסיפית היא הלווייתן שנמצא בסכנת הכחדה החמורה מבין הלווייתנים.
טקסונומיה
האובלנה הצפון-פסיפית היא לווייתן ממשפחת הבלניים, ונכללת כמין בסוג אובלנה יחד עם שני מינים אחרים: אובלנה דרומית ואובלנה צפון-אטלנטית. לפני שנות האלפיים, כל המינים נחשבו למין אחד – "Eubalaena glacialis". בשנות האלפיים, מחקרים גנטיים שנעשו על אובלנות ממקומות שונים באוקיינוס, הובילו מדענים למסקנה כי האוכלוסיות בצפון האוקיינוס האטלנטי, בצפון האוקיינוס השקט ובחצי הכדור הדרומי מהוות שלושה מינים נבדלים. אנליזות גנטיות נוספות בשנת 2005 (ראו גנום מיטוכונדריאלי ו-DNA) תמכו במסקנת שלושת המינים, ובנוסף ההפרדה אומצה למטרות פיקוח על ידי "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service) והוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים (International Whaling Commission).
דמיון ושוני ממינים אחרים
קל לזהותה ולהבדילה מהלווייתנים האחרים החיים בצפון האוקיינוס השקט, אך בין המינים בסוג אובלנה הדמיון כל כך גדול, עד שבלי לדעת מאיזה אזור כל אחד מגיע, ניתן להבדיל ביניהם רק באמצעות אנליזה גנטית. בנוסף, מופע מטולא פחות נפוץ אצל האובלנה הצפון-פסיפית מאשר אצל מינים אחרים. בקשר ללווייתני מזיפות אחרים, האובלנה הצפון-פסיפית גדולה מהלווייתן גדול-הסנפיר ומהלווייתן האפור, ו"עבה" לעומת הלווייתן המצוי והלווייתן הכחול (היקפם מלפני סנפיריהם של עשרה פרטים שנמדד בשנת 1960 הגיע ל-73% מאורכם). יתר על כן, המין "לווייתן קשות ראש" דומה לה, קרוב אליה ואף שטחי המחיה שלהם חופפים, אך קל לזהותו בחוסר היבלות הטפיליות שנפוצות אצל האובלנות.
למרות העובדה כי יותר מ-15,000 אובלנות נקטלו על ידי ציידי לווייתנים, יש תיאורים מועטים להפליא של לווייתנים אלו. רוב המידע על האנטומיה והמורפולוגיה של האובלנה הצפון-פסיפית הגיע מעשרה פרטים שניצודו על ידי ציידים רוסים בשנות ה-50, ומ-13 פרטים שנהרגו על ידי ציידים יפנים בשנות ה-60. כמו כן, מידע בסיסי על אורכן ומינן של אובלנות התקבל מפעולות ציד לווייתנים ליד החוף בתחילתה של המאה ה-20.
התנהגות ואקולוגיה
מספר התצפיות על התנהגותה מועט, ואם כן - קצרות. ציד הלווייתנים באמצע המאה ה-19 התרחש לפני שהיה עניין רב בהתנהגות הלווייתנים, ולכן לא היו תצפיות מדעיות. עד שהתפתחה ההתעניינות המדעית במין זה, פרטים מעטים נשארו, מה שהוביל לכישלון התצפיתנים במציאת אובלנות במזרח צפון האוקיינוס השקט ובים ברינג. נכון ל-2006, מדענים נחלו הצלחה מינימלית בסימונה. ככל הנראה, סך כל התצפיות הוא 50 שעות במשך 50 שנה. מהמעט שידוע על המין, משוער כי ההתנהגות דומה להתנהגות האובלנות האחרות חוץ מבחירותיו לגבי מעונות-חורף. באחד מהמפגשים המעטים המתועדים, נצפה פרט במהלך סיור תצפית-לווייתנים ליד קיאי מבצע שש פעמים פעולה הנקראת באנגלית "Breaching" (ראו הסבר למשמעות הפעולה ולפעולות שיכתבו מטה בערך לווייתנאים, פסקת "התנהגות ודרך חיים"). במפגש שני ב-2011 של אותו מפעיל מקבוצת הצופים לעיל, פרט התקרב מאוד, והיה סקרן ופעיל; הוא שחה מסביב לספינה במשך יותר משעתיים, ביצע "breaching","Spyhopping", "Lobtailing", והצלפות-סנפיר קרוב אליה, ועקב אחריה בזמן ששטה.
בדומה למיני האובלנה האחרים, ידוע כי היא מתקשרת לפעמים עם מיני לווייתנאים אחרים. במספר תצפיות, פרטים תקשרו והגיבו ללווייתנים גדולי סנפיר במזרח ובמערב צפון האוקיינוס השקט; עדרי לווייתנים אפורים תועדו ב-1998 מראים סימני תוקפנות כלפי אובלנות ומניסים אותן.
מידע מגיע לא רק מתצפיות. מכשירי הקלטה אקוסטיים שפרסו מדעני "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service) בים ברינג ובמפרץ אלסקה הקליטו לפחות 3,600 קולות של האובלנה הצפון-פסיפית בין שנת 2000 ל-2006. כמעט כל הקולות הגיעו ממים רדודים בעומק 70 מטר באזור דרום-מזרח ים ברינג. מספרם המועט של קולותיה שנאספים במהלך המחקר של "שירות הדיג הימי הלאומי" (National Marine Fisheries Service) בכל שנה, לעומת מספרם הרב במידה ניכרת של קולות לווייתנים קשותי ראש במהלך נדידה במערב האזור הארקטי וקולותיהם של לווייתנים כחולים ליד קליפורניה, מחזק את המסקנה כי גודל האוכלוסייה של האובלנות הצפון-פסיפיות בים ברינג הוא קטן מאוד.
תזונה
היא ניזונה לרוב משטרגליים, בעיקר מהמין "Calanus marshallae" מסדרת הקלנואידיים (Calanoida); דווחו מקרים בהם היא אכלה זחלים של המין "Euphausia pacifica" מסדרת הקרילאים. כמו שאר האובלנות באוקיינוסים אחרים, היא עושה זאת על ידי שחייה בפה פתוח דרך ריכוזי טרף בסמוך או מתחת לפני המים, תוך שהמזיפות שלהן מסננות את המזון מן המים שיוצאים החוצה.
מיליוני שטרגליים זעירים נדרשים כדי לספק את האנרגיה שהאובלנה צריכה. לפיכך, האובלנה חייבת למצוא ריכוזים גבוהים של שטרגליים, יותר מ-3,000 שטרגליים לכל מטר מעוקב כדי לסעוד ביעילות.
תפוצה ובית גידול
לפני שנת 1840, תחום המחיה של האובלנה הצפון-פסיפית היה נרחב: מים אוחוצק עד החוף המערבי של קנדה. נדידות עונתיות וצפיפויות מקומיות אינן ידועות.
בזמן המודרני
למרות חיפושים אוויריים וימיים רבים, כמו גם לתיעודים של מכשירי הקלטה, רק אזורים מעטים דיווחו על הימצאות המין במזרח צפון האוקיינוס השקט (הרוב בדרום-מזרח ים ברינג, אחרי זה במפרץ אלסקה ולבסוף בקליפורניה). קולות הוקלטו ותצפיות התרחשו במקומות שונים:
אוכלוסייה בעבר
לפני שהושמדה על ידי ציידי לווייתנים באמצע המאה ה-19, הייתה האובלנה נפוצה בצפון האוקיינוס השקט. מספר הפרטים שנקטלו על ידי רשתות ציד חופיות ביפן ועל ידי ילידים אמריקנים באיים האלאוטיים היה קטן, והציד לא השפיע באופן ממשי על האוכלוסייה הכוללת. הציד בעבר הוא הסיבה שהאובלנות הצפון-פסיפיות נמצאות בסכנת הכחדה נכון ל-2013. שנת 1835 יכולה להיחשב כשנת המפתח בנוגע לאוכלוסיית האובלנות: ככל הנראה, בעשור שהתרחש בין 1840 ל-1849, נהרגו כ-21,000–30,000 אובלנות בצפון האוקיינוס השקט, ים אוחוצק וים ברינג; מנתון זה עולה כי האובלנות היו מצויות בשפע בצפון האוקיינוס השקט כמו הלווייתן האפור. שתי התקופות הגורליות התרחשו בין 1839 ל-1849 (ציד בים הפתוח, 90% ספינות אמריקאיות) ו-1963 עד 1969 (ציד סובייטי בלתי חוקי). התיעוד של הציד הסובייטי הלא חוקי בשנות ה-60 מונה כ-514 אובלנות בים ברלינג ובמפרץ אלסקה וכ-136 אובלנות בים אוחוצק ובאיים הקוריליים. בשנות ה-70, נקטלו ארבעה פרטים על ידי צייד סיני וציידים קוריאנים. בכל מקרה, אין תיעוד לקטל אובלנות מאז שנות ה-70. בין 1839 ל-1909, ניצודו במפרץ אלסקה, בים ברינג, בצפון האוקיינוס השקט ובים אוחוצק בין 26,500 ל-37,000 אובלנות. 80% מהציד התרכז בעשור הבודד שבין 1840 ל-1849.
ציד לווייתנים לפני 1835
ביפן, בשנות ה-70 של המאה ה-15 החל ציד לווייתנים באמצעות סירות פתוחות סמוך לחוף, ונמשך לשנים המוקדמות של המאה ה-20; ציד אובלנות היה קיים לפחות במאה ה-16, אם כי לווייתנים שעלו על החוף נוצלו במאות שקדמו לה. טכניקות הדיג והציד התפתחו במהירות במאה ה-17 במקומות שונים שהמוכר שבהם הוא הכפר טאיג'י שבמחוז וקאיאמה (שם מתרחש הטבח השנתי של יונקים ימיים). בשנת 1675 בכפר זה, איש בשם "Wada Kakuemon Yoriharu", שהיה בן למשפחת דייגים וחלוצית בתחום, המציא שיטה חדשה לציד לווייתנים בה לכדו וסבכו אותם ברשתות לפני שהרגו אותם עם צלצל.
באמריקה, שבטי אינדיאנים מעטים צדו אובלנות צפון-פסיפיות, אם כי שללם היה נמוך הרבה יותר משל היפנים. האינואיטים ששכנו לאורך מערב וצפון-מערב החוף של אלסקה, צדו לווייתנים במשך מאות בשנים. אולם, הם מעדיפים את הלווייתן קשות הראש ולפעמים את הלווייתן האפור, וצדים בגבולות הצפוניים של האובלנה או מעבר להם.
באיים האלאוטיים, אנשים צדו את האובלנה הצפון-פסיפית לאורכם ולאורך חצי האי האלסקני בעזרת צלצלים מורעלים. אין תיעוד לגבי כמות השלל, אך ככל הנראה לא היה זה יותר מכמה פרטים בשנה.
1835–1850
ב-1835, ספינת הציד הצרפתית "Gange" שטה לכיוון 50 מעלות צפון והפכה לספינת הציד הראשונה ששטה באוקיינוס ותפסה אובלנה צפון-פסיפית. החדשות על מציאה זו התפשטו במהירות: בשנת 1839 היו שתי ספינות באזור, אך כמות זו גדלה ל-108 בשנת 1843 ול-292 בשנת 1846 (בערך 90% אמריקאיות, השאר צרפתיות).
ההתמקדות של צי ספינות הציד בצפון האוקיינוס השקט נפסקה זמן קצר לאחר 1848, כאשר צייד לווייתנים שהעז לשוט דרך מצר ברינג גילה אוכלוסיות בלתי מנוצלות של לווייתנים קשותי ראש. מכיוון שהיו נפוצים יותר, קלים לתפיסה, ומניבים הרבה יותר מזיפות (ששימשו לדוגמה לייצור מחוכים וחישורי שמשיות), הרוב המכריע של ציידי הלווייתנים עבר במהירות לצודם. משום שתחום המחיה של הלווייתנים קשותי הראש נמצא צפונה יותר משטחם של האובלנות הצפון-פסיפיות, הלחץ על האחרונות ירד במהירות.
ציד תעשייתי: 1850 עד שנות ה-60 של המאה ה-19
בעשור בין 1850 ל-1859, מספר הפרטים הניצודים הצטמצם ל-3,000–4,000; בין 1860 ל-1870 זה הצטמצם ל-1,000 פרטים; לקראת סוף המאה ה-19, ספינות ציד צדו בממוצע כעשרה פרטים בשנה.
בסוף המאה ה-19, מנוע הקיטור הימי והצלצל בעל ראש הנפץ פתחו בפני הציידים דלתות חדשות בנוגע לציד הלווייתנים. מינים שהיו מהירים מכדי להיתפס באופן מסחרי ניצודו (כמו הלווייתן המצוי והלוויתן הכחול לדוגמה); עסקי ציד נפתחו בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, קולומביה הבריטית, איים האלאוטיים, דרום-מזרח אלסקה ובאיים הקוריליים; ציידים צדו על בסיס יומי, גוררים את שללם לחוף, פושטים את עורו, מבתרים את בשרו ומוציאים את שומנו. אף על פי שהאובלנות הצפון-פסיפיות לא היו המטרה הראשית של הציידים, כמה מהם תועדו בשלל.
ספינות "בית החרושת" המאוחרות, שיכלו לעבד גופות בעודן בים, גרמו לשינוי נוסף בציד באוקיינוס. ציד האובלנות נמשך, למרות נדירותן. ביפן המשיכו לצודן בתחילת מלחמת העולם השנייה. הגנרל דאגלס מקארתור אף עודד את היפנים להמשיך את ציד הלווייתנים כדי להאכיל את אנשיהם הרעבים. בכל מקרה, באותו זמן יפן הצטרפה לוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים (International Whaling Commission), ואסרה על ציד אובלנות. חוץ מ-13 הריגות למטרות מדעיות בהתאם לחוקי הוועדה, הציידים יפניים כיבדו את איסור זה.
ציד סובייטי לא חוקי: 1962–1968
באותו הזמן, הדרך היחידה לפקח על כך הייתה לשים מפקחים על הספינות עצמן כדי לדווח על הלווייתנים ולמדוד אותם. עם הקמתה של הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים ב-1946, פיקוח על חוקיה של הוועדה הייתה באחריותה של כל מדינה תוך כיבוד פעולות ציד הלווייתנים הלאומיות של כל מדינה. כל מדינה העסיקה מפקחים מטעמה בתחנות הציד ועל הסיפון, ודווחה באופן שנתי לוועדה על ההיענות לחוקים, על הפרות חוק (כלומר, מספר הלווייתנים הבלתי חוקיים שניצודו מכל מין), ועל צעדיה ופעולותיה למניעת הישנות הפרות חוק כאלו. לוועדה עצמה לא הייתה סמכות חוקית לפקח על פעולות הציד ולהטיל עונשים על המפרים את חוקיה. שיטת השיטור המדיני נמשכה עד בשנת 1972, בה הוועדה הקימה מערכת משקיפים בינלאומיים על ספינות הציד.
בשנות ה-60, על סיפון ספינות הציד הסובייטיות לא היו משקיפים בינלאומיים, ואחריהן לא עקבו בים ארגונים סביבתיים. לקראת 1962. לווייתנים גדולי סנפיר, לווייתנים כחולים ולווייתנים מצויים הפכו לקשים למציאה בצפון האוקיינוס השקט, מה שגרם לציידים הסובייטים, שהיו תחת לחץ ממשלתי לעמוד ביעדי ייצור, להתחיל לצוד אובלנות (ככל הנראה, במשך שמונה השנים הבאות הם הרגו כל אובלנה שיכלו בצפון האוקיינוס השקט ובאוקיינוסים דרומיים אחרים.). הממשלה הסובייטית תמכה בזאת, ובתורה זייפה דיווחים אותם שלחה ללשכה הבינלאומית לסטטיסטיקות ציד לווייתנים (Bureau of International Whaling Statistics) ולוועדה, באומרה כי נהרגה בשטחה רק אובלנה אחת כתוצאה מתאונה.
הפרות חוק סובייטיות אלו נשארו סוד מדיני במשך ארבעה עשורים. במקרים רבים, על הביולוגים הרוסים שנכחו על הספינות נאסר לבחון את הגופות או לקחת אי אלה מדידות ביולוגיות מהן. אף על פי כן, ביולוגים אחדים שמרו לעצמם רשומות לגבי שלל הספינות, ולאחר התפרקות ברית המועצות, הממשלה הרוסית החדשה שחררה לפחות חלק מהמידע האמיתי.
בשנת 2006, הביולוג הרוסי לשעבר ניקולאי דורושנקו (Nikolai Doroshenko) פרסם רשומות לגבי 372 אובלנות שניצודו על ספינות סובייטיות בים ברינג ובמזרח צפון האוקיינוס השקט בין השנים 1963–1968. כמו כן, הוא תיעד קטל של 126 אובלנות נוספות בים אוחוצק בין אותן השנים, ועשר נוספות באיים הקוריליים בשנת 1971. בנוסף לכך, צי ספינות שפעל במפרץ אלסקה בין השנים 1962–1963 אותו לא תיעד דורושנקו, לכד כ-142 אובלנות שהתווספו ל-372 שהתגלו לפני כן.
בשנת 2012 התגלו מסמכים שגילו כי הכמות הלא חוקית של הציד הייתה אף גדולה יותר. ההערכה הנוכחית הטובה ביותר היא שהממשלה הסובייטית הרגה 529 אובלנות בין השנים 1962–1968 במזרח צפון האוקיינוס השקט, ו-152 אובלנות בים אוחוצק בין השנים 1967–1968 (בסה"כ).
איומים
כל כך מעט ידוע עליה, עד שכל מידע או תיאור על האיומים בפניהם היא ניצבת, מעלה הרהורים. בכל מקרה, יש בנמצא מידע רב לגבי האיומים של אחותה, האובלנה צפון-אטלנטית, כך שסקירה של איומים אלו היא מקום טוב כדי להתחיל.
אי-יציבות ודלות האוכלוסייה
כשאוכלוסיית בעלי חיים בטבע מתמעטת מאוד, היא הופכת לפגיעה הרבה יותר לסיכונים מסוימים מאשר אוכלוסייה גדולה.
סיכון אחד הוא תופעה הנקראת "inbreeding depression". רבייה בין קרובים מובילה לבעיות גנטיות רבות שגורמות למוות, אי יכולת לשרוד בטבע או קושי על כך, ובעיות רבייה (כמו הפלה). דוגמה נפוצה לכך היא הצ'יטות בטבע שאוכלוסיותיהן מצומצמות, מה שמוביל לרבייה בין קרובים וצמצום מאגר הגנים.
משאבי טבע
תעשיות הנפט והגז הטבעי בשטחן של האובלנות מאיימת על הישרדותם של המינים, לרוב כתוצאה מזיהומי נפט וחומרים אחרים, התנגשויות עם ספינות והרעש שנוצר ממיפוי קרקעית הים (ראו מידע מורחב בערך נפט, פסקת "אקולוגיה ובטיחות"; בערך זיהום הסביבה, ובערך זיהום מים). קידוחי גז ונפט לדוגמה נמצאים באיי סחלין ובים אוחוצק ופורצים לבית הגידול של האוכלוסיות המערביות של האובלנות. דוגמה נוספת לזיהום היא התבקעות אוניית הצובר "M/V Selendang Ayu" ליד האי אנאלסקה (Unalaska Island), ששחררה לים ברינג כ-1,215,117 ליטר של הדלק הנוזלי מסוג "מזוט" וכ-56,781 ליטר של סולר.
שינויים סביבתיים
אוכלוסייה מצומצמת מאוד פגיעה לשינויים שליליים, לכן אוכלוסיות האובלנות הצפון-פסיפיות פגיעות מאוד לשינויים כמו ההתחממות גלובלית וזיהום הסביבה, שכפועל יוצא משפיעים על אוכלוסיית הטרף שלהם.
בסקירה של "שירות הדיג הימי הלאומי" ב-2006 את מצבם של האובלנות הצפון-פסיפיות נקבע כי שיעורי הרבייה הנמוכים שלהם, הבגרות המינית המתאחרת וההסתמכות על הישרדותם של הגורים, במקביל לדרישות התזונה המיוחדות שלהם, הופכים אותם לפגיעים באופן קיצוני לאקראיות סביבתית (Environmental variation/Environmental stochasticity) ואקראיות דמוגרפית (Demographic stochasticity). לדוגמה, מחסור במזון המגובל למקום מסוים למשך שנה ויותר, יכול להקטין את האוכלוסייה מתחת לגודל המינימום בו היא יכולה להתקיים. יתרה מזאת, בסקירה צוין:
בתרגום חופשי: צפיפותם ודחיסותם של זואופלנקטון (ראו פלנקטון) בים ברינג הוכחו כמשתנים בקצב מהיר, ומושפעים מהאקלים, ממזג אוויר, מפריון הפיטופלנקטון ומתהליכים הקשורים לאוקיינוס, בפרט כאלו הקשורים לקרח ולזרמים (שמקבצים אותם יחדיו). מחקרים לווייניים הראו כי הלווייתנים נודדים מרחקים גדולים כדי למצוא אוכלוסיות טרף כאלו.
התרבות עם לווייתנים קשותי ראש
בעקבות התחממות האזור הארקטי, מדענים שמו לב כי התפשטות הלוויתן קשות הראש התרחבה אל מעבר ל"גבולות" תנאי הסביבה שחויב להישאר בהם, ומנעו התרבות בין מינית בינו לבין האובלנה הצפון-פסיפית (דוגמה מוכרת לתופעה זו היא ההתרבות בין דוב הגריזלי לדוב הקוטב).
ב-2010, קבוצה ובראשה האקולוג ברנדן קלי (Brendan Kelly) מהמעבדה הלאומית ליונקים ימיים (National Marine Mammal Laboratory) מנתה 34 בני-כלאיים אפשרי בין אוכלוסיות נבדלות או מינים של יונקים ימיים מהאזור הארקטי, הרבה מהם בסכנת הכחדה או מאוימים. במחקר נכתב:
בתרגום חופשי: התרבות בין האובלנות הצפון-פסיפיות בים ברינג, שמספרן נמוך מ-200, בנוסף למספרם הרב יותר של הלווייתנים קשותי הראש, עלול להוביל אותן להכחדה (עם הזמן, בני הכלאיים יתחילו לגבור במספרם על מספר האובלנות).
הסתבכות בציוד דיג
בים אוחוצק, הסתבכות בציוד דיג מהווה ככל הנראה בעיה משמעותית. אובלנות נמצאו חיות אך לכודות או פצועות במלכודות סרטנים המיועדות למים עמוקים (1996 ו-2003); מתות, בציוד שלא צוין סוגו (ספטמבר 1995); מתות, ברשתות דיג יפניות לסלמון (אוקטובר 1994), וחיות עם ציוד דיג מלופף על חצי זנבן (אוגוסט 1992). במקרה נוסף הסתבכה ברשת ומתה אובלנה צעירה במחוז אויטה (האי קיושו, יפן) במרץ 2011.
מחסור במימון לפיקוח, מחקר ושימור
ניסיונות לחקור ולנהל יחסים בין האדם לאוכלוסיות לווייתנים הם בעיתיים, מסיבות כמו מימון יקר (שקשה להשיגו בגלל הירידה בתקציביהן של מדינות בצפון האוקיינוס השקט), פרישתם הגאוגרפית של הלווייתנים באזורים מרוחקים והקושי באיתורם. רוב המחקר על האובלנות האלו בים ברינג ובמפרץ אלסקה נעשה כחלק מסקירת אזורי גז ונפט המוצעים לחכירה, אך אלו נדחו, וכתוצאה מכך גם המחקר. ביפן, המערכת היחידה לאספת המידע לגבי לווייתנים גדולים לאורך החוף היפני היא "ICR Strandings Record", שחלה רק על החפת לווייתנים. ישנם דיווחים של מקומיים שלפעמים מאומתים, כמו דיווח ליד חצי האי מיורה של יורד ים על יאכטה שהתקרב מאוד לאמא וגור אובלנות שפרצו מן המים (breaching), דיווח שאומת אחר כך על ידי ביולוג ימי מקומי.
מציאת האובלנות
טכנולוגיה שטומנת בחובה הבטחה למציאת אובלנות היא מכשירי הקלטה אקוסטיים. מכשירי אלו מקליטים במשך מאות שעות, ויכולים לאתר בעלי חיים (תלוי בצלילות המים). טכנולוגיה נוספת, אך יקרה, היא תגי רדיו אחריהם עוקבים לוויינים. תגים אלו לא קטלניים, ומחוברים באמצעות ירייתם על ידי קשת. הם משדרים את מיקום הלוויתן, תנועתו, צלילותיו ומידע נוסף לחוקרים. הטכנולוגיה משמשת בהצלחה בצפון האוקיינוס האטלנטי, אך כאמור, קשה למצוא את האובלנות הצפון-פסיפיות ולחברם לתגים.
בכל אופן, שתי שיטות אלו יכולות לעבוד במקביל. באוגוסט 2004, מכשירי האזנה והקלטה של "שירות הדיג הימי הלאומי" בדרום-מזרח ים ברינג זיהו קולות של אובלנות. בעקבות זאת, פרסו החוקרים באזור איתור הקולות מצופים השולחים אותות רדיו כאשר הם קולטים רעשים המגיעים מהלוויתנים כדי לאתר את הלווייתנים. המידע אפשר לחוקרים לצלם ולסמן באמצעו תגי הרדיו שתי אובלנות, ולהשיג דגימות גנטיות. רק תג אחד פעל, אך הפסיק לאחר 40 ימים, בדיוק בזמן בו אמור הלוויתן להתחיל לנדוד לדרום. בזמן שהתג פעל, שחה הלוויתן בחלק גדול מהמדף היבשתי בו הוא נמצא, ואף יצא ממנו לאזורים שבהם לא נראים אובלנות במשך עשורים.
החוק הבינלאומי
מצוקתו של הלווייתן הייתה מוכרת בזמן מוקדם יחסית. ציד אובלנות נאסר באמנה הבינלאומית להסדרת ציד הלווייתנאים שנחתמה בשנת 1931, ונכנסה לתוקף בשנת 1935. באותו זמן אשררו ארצות הברית, קנדה ומקסיקו את האמנה, אך יפן ורוסיה לא, ולכן האחרונות לא היו מחויבות לה. ניסיונות להכניס את שאר האומות הגדולות הצדות את הלווייתנאים תחת משטר בינלאומי נכשלו עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 חתמו האומות הגדולות הצדות את הלווייתנאים על האמנה, שבתורה ייסדה את "הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים" (International Whaling Commission). האמנה לא מאפשרת לצוד אובלנות, אלא למטרות מדעיות. פרצה זו בחוק הפכה לנושא שנוי במחלוקת, כאשר מדינות כמו יפן ורוסיה מתחו את גבולות הציד והגדרת המחקר המדעי. ב-1955, ברית המועצות העניקה היתרים להרוג 10 אובלנות, וב-1956 ו-1958 יפן אפשרה להרוג 13 אובלנות. 23 פרטים אלו הם המקור לרוב המידע שפורסם אודות המורפולוגיה והרבייה של האובלנות. היתרים להריגת אובלנות נוספות לא הונפקו על ידי אף מדינה מאז. מאז שנות ה-60 לא מינתה הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים מפקחים שיהיו חלק מצוות ספינות הציד, אלא ציפתה מהמדינות לפקח על ספינותיהן.
כמו שהוזכר לעיל בפרק הציד, ניצלה הממשלה הסובייטית לרעה סמכות זו, ואפשרה לציידיה לצוד אלפי לווייתנים מוגנים כמו הלוויתן הכחול, הלווייתן גדול הסנפיר ומיני האובלנה.
כל מיני האובלנה נמנים באמנת וושינגטון (חיות מוגנות), אשר אוסרת סחר בהן.
כל מיני האובלנה נמנים ב"אמנה בדבר שימורם של מינים נודדים של חיות בר" (Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals/CMS/the Bonn Convention) כמינים בסכנת הכחדה בכל או בחלק משטחם. אמנה זאת חותרת לקראת חוקים נוקשים לשימור האובלנות ובתי גידולן, הסרת מכשולי נדידה ושליטה על גורמים העלולים לסכנם.
תוכניות שיקום
ב-23 בינואר 2013, "שירות הדיג הימי הלאומי" פרסמה טיוטה לתוכנית שיקום לאובלנה הצפון-פסיפית. בתוכנית מתוארים פרטי מידע חשובים על הידע המדעי לגבי מצבו של המין והאיומים על הישרדותו. היא מכילה הצעות לאמצעי שימור, בעיקר מחקרים רבים ומגוונים, האזנות והקלטות, תיוג לווייני וסקירה של יומני ציד הלווייתנים. תגובות מהציבור יכולות להיות מוגשות דרך האינטרנט עד ל-11 במרץ 2013 (ראו קישורים חיצוניים).
לפני כן, בדצמבר של 1991, "שירות הדיג הימי הלאומי" אשר תוכנית שיקום סופית בשביל האובלנות הצפוניות (באותו הזמן, השירות התייחס לאובלנה הצפון-פסיפית ולאובלנה הצפון-אטלנטית כמין אחד). הדיון בתוכנית זו הוקדש כמעט כולו לאוכלוסיות הצפון-אטלנטיות, אך אחרי שהשירות החליט לטפל בשתי האוכלוסיות כבמינים נפרדים, התוכנית תוקנה והוגבלה רק לאובלנה הצפון-אטלנטית.
הרגולציה הקנדית
בקנדה ניצודו אובלנות מספר פעמים בתחילת המאה ה-20 ליד האי ונקובר, אולם מאז הציד הנרחב והלא חוקי של הסובייטים בשנות ה-60, הן לא נראו עוד. אף על פי כן, ב-2003 החליט "משרד הדיג והאוקיינוסים של קנדה" (Fisheries and Oceans Canada) להנפיק אסטרטגיית שיקום לאומית בשביל האובלנה הצפון-פסיפית במים הטריטוריאליים של קנדה באזור האוקיינוס השקט, ואחריה, בפברואר של 2007, להנפיק טיוטה.
רשימה מקושרת של XOR
רשימה מקושרת של XOR היא רשימה מקושרת דו כיוונית אשר מנצלת את פעולת הXOR על מנת לחסוך בזיכרון. בזמן שברשימה מקושרת דו כיוונית רגילה נדרשים שני משתנים אשר מחזיקים את הכתובת של האיבר הקודם ושל האיבר הבא (כפי שמוצג בתרשים הבא):
ברשימה מקושרת של XOR, המידע של שני השדות שמורים במשתנה כתובת בודד, אשר שומר את ערך ה - XOR המתקבל מהכתובת הקודמת והכתובת הבאה בתור (כפי שמוצג בתרשים הבא):
לדוגמה, כאשר עוברים על הרשימה משמאל לימין, אם אנו נמצאים בתא B, אנו ניקח את הכתובת של התא הקודם - A - ונבצע עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B. כתוצאה מהפעולה, נקבל את כתובת התא C ונוכל להמשיך לעבור על הרשימה. בדומה, אם נלך מהכיוון ההפוך, אנו ניקח את הכתובת של תא C ונפעיל עליו פעולת XOR יחד עם הערך שנמצא במשתנה בתא B, כדי לקבל את כתובת A.
מכך יוצא שכדי לעבור על הרשימה בכיוון כלשהו מנקודה מסוימת, אנו נזדקק לכתובות של שני תאים סמוכים, ולא רק אחד כמו ברשימה מקושרת רגילה. למרות זאת, זהו חיסכון ניכר בזיכרון - אנו נזדקק למספר קבוע של משתנים (שניים) כדי להחזיק את הכתובות של התאים הרצויים, ונחסוך בחצי הזיכרון שדרוש לרשימה מקושרת דו צדדית רגילה (גודלו של זיכרון זה תלוי ברשימה ולכן אינו קבוע ויכול, תאורטית, להיות בלתי מוגבל).
למרות החיסכון בזיכרון, השימוש בטריק התכנותי הזה אינו מקובל או מומלץ מהסיבות הבאות:
רוני קידר
רוני קידר (נולדה ב-27 באפריל 1984) היא במאית קולנוע, תסריטאית, שחקנית ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
ב-2005 כתבה קידר את המחזמר "בלונדינית עד כאב" שהוצג וזכה בפרס בפסטיבל עכו ואחר-כך הוצג בתיאטרון תמונע וצוותא. המחזמר הוא קומדיה שחורה שעוסק בגילוי עריות. רונה קינן הלחינה את השירים.
ב-2016 כתבה וביימה את המחזה "זה פוליטי" בכיכובה של מורן רוזנבלט, במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר.
סרטיה הקצרים במסגרת לימודיה, "מרטיר תל אביבי", "קומדיה רומנטית" ו"זנב", הוקרנו בעשרות פסטיבלים בעולם וזיכו אותה בפרס "היוצרת המקורית" בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב 2010 ובמענק תסריט על ידי חברת ZENTROPA (חברת ההפקות של לארס פון טרייר) במסגרת פרס מיוחד בפסטיבל "UP & COMING" לבמאים צעירים בגרמניה.
הסרט "קומדיה רומנטית" שכתבה וביימה, עוסק בסיפור אהבה בין אנס לנאנסת, משחקים ניתאי גבירץ והגר בן-אשר.
ב"זנב", סרט הגמר שלה, אותו ביימה וכתבה ב-2008, השתתפו מאיה מרון, אוהד קנולר וליאת הר לב. הסרט מספר על בחורה אובדנית שנולדה עם זנב של סוס, שנאלצת לבחור בין להתאהב לבין להגשים את פנטזיית ההתאבדות שלה.
קידר שיחקה בסרט הסטודנטים "פיתיון" של מיכל ויניק, שהוקרן בפסטיבל סאנדנס ופסטיבל ירושלים, בסרט הקצר "מעבר לחלון" של חן שומוביץ, שזכה בפרס בפסטיבל הגאה ותרמה את קולה לסרט "החלוצות" של מיכל אביעד.
ב-2011 עלה לסינמטקים סרטה העצמאי הארוך הראשון "ג'ו + בל", אותו הפיקה, כתבה ואף כיכבה בו, לצד סיון לוי ורומי אבולעפיה. הסרט נעשה ללא סיוע או תמיכה של הקרנות או גוף שידור, אך זכה להד גדול למרות היותו סרט עצמאי. הסרט זיכה את קידר בפרסים רבים והתמודד בפרסי אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר בשנת 2012.
ב-2011 זכתה קידר בתחרות הפיצ'ינג בפסטיבל חיפה עבור הפרויקט החדש שלה "5.5 ימים בברלין". בין השופטים שהעניקו את הפרס היו גארת' אונוין (מפיק "נאום המלך") ומייקל קאהן (מפיק "להיות ג'ון מלקוביץ'").
ב-2012 ביימה את הסרט הקצר "באני לאב", על פי תסריט שכתבה דניאל ג'יידלין, בכיכובן של ג'יידלין וענאל יונס. הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, פסטיבל חיפה וזכה בציון לשבח בפסטיבל אייקון בתל אביב.
באוקטובר 2012 זכתה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט.
ב-2016 יצא סרטה הניסיוני "סופעולם", הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל המדע הבדיוני סיטג'ס בספרד ולאחר מכן בפסטיבל דרום. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל אוטופיה 2014.
באותה שנה, קידר יצרה את סדרת הרשת המצליחה "בטיפלול" בכיכובה של איילת רובינסון וזכתה על הסדרה בפרס האקספורט בתחרות "יוצרים ברשת".
קידר כתבה את התסריט לסרט הקצר "תעשי בכאילו" בבימויה של צורית הר ציון. הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה וזכה בפרסים בפסטיבל אאוטפסט בלוס אנג'לס ובפסטיבל הסרט הקצר באר שבע 2017.
קידר ביימה את הסרט הקצר "האישה שרצתה להרוג מישהו" על פי סיפור קצר של אורלי קסטל בלום, במסגרת פרויקט גרמניה-ישראל של מכון גתה. הסרט השתתף בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב 2017, במסגרת תחרות הסרטים הקצרים העצמאיים.
סרטה הארוך השלישי "משפחה", קו פרודוקציה עם גרמניה, יצא לאקרנים בשנת 2018. בסרט משתתפים אלי דנקר, יבגניה דודינה, חן יאני, אריה הספרי וקידר עצמה בתפקיד הראשי. הסרט הוגבל המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצפייה מגיל 18 בלבד
עסקת הנשק האמריקאית–סעודית
עסקת הנשק האמריקאית–סעודית הוכרזה ב-20 במאי 2017 ובמסגרתה חתמו נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ ומלך ערב הסעודית, סלמאן על סדרת הסכמים במסגרתם תמכור ארצות הברית לסעודיה נשק שעלותו תגיע בתום תקופה בת 10 שנים לכ-350 מיליארד דולרים (בנוסף לנשק בעלות של כ-110 מיליארד דולרים שתקבל באופן מיידי), במסגרת ההסכם תקבל סעודיה טנקים, מערכות מכ"ם, מערכת הגנה מפני טילים ומערכות אבטחת סייבר מתקדמות, ההסכם נתפס כניסיון לצמצם את השפעת איראן באזור המזרח התיכון  . ההסכם תואר בתקשורת האמריקאית והסעודית כנקודת ציון חשובה ביחסי ארצות הברית-ערב הסעודית.
עד אוקטובר 2018 רכשה ממשלת סעודיה כבר נשק כשווי של כ-14.5 מיליארד דולר, מנגד במהלך אותה שנה טען טראמפ כי העסקה תיצור כ-1,000,000 משרות בארצות הברית.
רקע
ערב הסעודית נחשבת כבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במזרח התיכון, כוחות הביטחון הסעודים משתמשים באופן תדיר בציוד, הכשרה ושירותים אמריקאים. בין השנים 2011 ל-2015 סעודיה הייתה היעד לקרוב לכ-10% מכלל הייצוא של כלי נשק אמריקאיים.
ב-2016 הציע ממשלו של הנשיא האמריקאי, ברק אובמה לממשל הסעודי סדרה של עסקאות נשק שכוללות ספינות מלחמה, מסוקים ומבני תחזוקה בשווי של כ-115 מיליארד דולרים.
עם זאת חרף הקשר החם וההיתכנות שבהעסקה, חלקים מסוימים ממנה נגנזו על ידי הממשל בדצמבר 2016 (חודשיים לפני השבעתו של הנשיא הנבחר, דונלד טראמפ וסיום כהונתו האחרונה של הנשיא היוצא, אובמה) וזאת לאחר אירוע בו כוחות סעודים התקיפו אווירית יעדים בתימן בהם הלוויה בבירה התימנית, צנעא. בתקיפה נהרגו למעלה מ-140 בני אדם. התקיפה גרמה למשבר ביחסים בין ארצות הברית לסעודיה ובעקבותיה הודיע הממשל האמריקאי כי הוא מתכוון לבחון את הפסקת הסיוע הצבאי בין המדינות.
החתימה על העסקה התרחשה בפסגה מדינית שנערכה בריאד והייתה חלק מסדרת הביקורים של טראמפ שערך בוותיקן, בישראל וכאמור בסעודיה.
תגובות במערכת הפוליטית האמריקאית
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ התייחס בקצרה להסכם ואמר כי "זה היה יום עצום עבור ארצות הברית, השקעות עצומות בארצות הברית, מאות מיליארדי דולרים של השקעות לארצות הברית ומשרות, משרות, משרות".
הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין אמר לרשת התקשורת הקטרית אל-ג'זירה ש"הסעודים נמצאים במלחמה בתימן והם זקוקים לכלי נשק, אם אתה רוצה לנצח, אתה צריך נשק - אנחנו במלחמה".
זרמים בציונות
התנועה הציונית שנוסדה באופן רשמי בסוף המאה ה-19 איחדה בתוכה תפיסות שונות וזרמים שונים. הזרמים בתנועה הציונית ייצגו העדפות שונות הן לגבי יעדי הציונות והן לגבי הדרך שבה יש להגשימם. המכנה המשותף לכולם היה השאיפה להתגשמות התחייה הלאומית של העם היהודי בארץ ישראל. עם זאת, גם בשאלת יעד זה היו רבים (ביניהם הרצל עצמו) שצידדו בפתרון-ביניים טריטוריאלי זמני ("מקלט לילה"), כדוגמת תוכנית אוגנדה. גם כינון מדינה עצמאית לעם היהודי לא היה מקובל כמטרה על כמה חוגים ציוניים חשובים עד סמוך להקמת מדינת ישראל. מלבד המכנה המשותף הרחב, היו אופי הפתרון והשיטה בה יושג נתונים במחלוקת.
רקע
ביהדות של העת החדשה צמחו שלוש גישות עיקריות:
זרמים עיקריים
היו מספר גישות מרכזיות לגבי שיטת הפעולה של התנועה שנבעו מניתוח שונה של האתגרים העומדים בפני העם היהודי:
ציוני ציון
ציוני ציון היה זרם בתנועה הציונית שדגל בהתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד ונאבק בשנים 1903–1905 בתוכנית אוגנדה שהתקבלה בקונגרס הציוני השישי. רוב חברי ציוני ציון היו חברי תנועת חובבי ציון ובראשם עמדו מנחם מנדל אוסישקין, ד"ר יחיאל צ'לנוב, ד"ר שמריהו לוין וד"ר אברהם פריידנברג. בקונגרס הציוני ה-7 שהתקיים בבזל בשנת 1905 גברה דעתם של 'ציוני ציון' והתקבלה החלטה עקרונית הדוחה את תוכנית אוגנדה וקובעת כי התנועה הציונית קשורה אך ורק בארץ ישראל.
"עבודת ההווה"
"עבודת ההווה" (דואיקייט) הוא מונח שבו השתמש מרטין בובר כביטוי לזרם רעיוני בתוך התנועה הציונית. זרם זה שכונה גם "המדיניות הארצית" טען כי הציונות לא יכולה להתרכז רק במאבק להשגת זכויות מדיניות משפטיות בא"י – כפי שטען הרצל, אלא עליה לשאוף גם ליצירת הכרה יהודית לאומית בארצות מושבם של היהודים באירופה על ידי מאבק להקמת מפעלים מקומיים לעזרה עצמית, עידוד החינוך הלאומי ועוד. תומכי זרם זה האמינו שרק בארץ ישראל יהיה ניתן לפתור את הבעיה הלאומית, אך אין להזניח את יהודי הגולה. יש לחזק את מעמדם הכלכלי והלאומי כדי שיוכלו לעלות לא"י. חסידי הזרם רצו בהשגת אוטונומיה לאומית, דהיינו השגת שוויון זכויות ליהודי רוסיה ואישור להקמת מוסדות לאומים ברוסיה תוך עידוד עבודה יצרנית בגולה. רעיון זה קיבל דחיפה כתוצאה מהמהפכה ברוסיה ב–1905 ומהשאיפה של האומות השונות תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית לעצמאות.
זרם עבודת ההווה ביטא את חילוקי הדעות בתנועה הציונית והביא ליצירת הפרקציה הדמוקרטית.
הסיעה הדמוקרטית
הפרקציה הדמוקרטית הייתה קבוצה של ציונים חילונים ששאפו לשינויים במסגרת התרבות והחינוך. הסיעה הוקמה בקונגרס הרביעי על ידי קבוצת יהודים אינטלקטואלים וסטודנטים מקרב הציונות הרוסית: חיים ויצמן, מרטין בובר ואחרים אשר למדו באוניברסיטאות מערב–אירופאיות והחלו בפעולה ציונית עוד בשנות ה–90 של המאה ה-19. כבר בקונגרס השלישי העלו חברים אלה הצעות שונות.
לטענתם, הרצל ניסה לפעול לבד ולהנהיג את התנועה הציונית בעצמו ולא איפשר להם לבטא את רעיונותיהם. הם ביקשו להפוך את התנועה ליותר דמוקרטית ללא פולחן אישיותו של הרצל ודרשו להתארגן על פי מצע מפלגתי.
על רקע היעדר דגש מצד הרצל על התרבות היהודית, תבעה קבוצה זו להעמיק את הפעולה הציונית בתחום התרבותי-חינוכי-לאומי במסגרת חינוך חילוני לאומי, ולא להסתפק בפעילות פוליטית ובאיסוף כספים בלבד, כדרכו של הרצל. לאור דרישותיהם הוחל בקונגרס החמישי (1901) לעסוק בעבודה חינוכית כחלק מפעילות התנועה הציונית כאשר פעולת חינוך זו תהיה גם מהרוח העברית וגם מהתרבות כללית: הרחבת הלשון העברית, הנחלת ההיסטוריה היהודית והשכלה כללית שתגביר את רמת השכלתו של העם כדי להכשירו להבנת הרעיון הלאומי. הצעותיהם של חברי הסיעה הדמוקרטית "לפעולה תרבותית מקיפה" התקבלו בקונגרס החמישי חרף התנגדות חריפה של הציונים הדתיים (המזרחי) שרצו כי התנועה הציונית תסתפק בעבודה מדינית הסברתית וארגונית, וחרף ניסיונותיו של הרצל לגשר בין הפלגים ולמנוע מלחמת תרבות.
הדמוקרטים התנגדו להזנחת הפעולה המעשית של יהדות מזרח אירופה. הסיעה הדמוקרטית טענה כי עצם העברת הפעילות למערב אירופה הזניחה את יהודי מזרח אירופה. כמו כן טענו כי יש להדק את הקשרים בין הגולה לבין ארץ-ישראל ויש לבצע עבודה סוציאלית בגולה והתיישבותית בארץ-ישראל.
הסיעה הדמוקרטית נעלמה לבסוף, זאת משום שרעיונותיהם התקבלו על ידי הקונגרס ולא היה עוד צורך להיאבק עליהם. פעיליה מצאו את מקומם בציונות הסינתטית.
מרקיזות מייסן
מרקיזות מייסן (בגרמנית: Markgrafschaft Meißen) הייתה נסיכות מימי הביניים באזור מדינת סקסוניה הגרמנית המודרנית. במקור היא הייתה מרקיזות של האימפריה הרומית הקדושה, שנוצרה מתוך ה-Marca Geronis הגדולה (המרקיזות המזרחית הסקסונית) בשנת 965. תחת שלטונה של שושלת וטין, התאחדה לבסוף המרקיזות עם דוכסות סקסוניה-ויטנברג לנסיכות הבוחר מסקסוניה עד 1423.
מקור המרקיזות
באמצע המאה ה-9, אזור המרקיזות היה חלק מאזור גבול מזרחי של האימפריה הקרולינגית שנקרא מרקיזות הסורבים (Limes Sorabicus), על שם שבטים סורבים של סלאבים פולאבים שהתיישבו מעבר לנהר זאלה. בשנת 849, תועד מרקיז בשם תאצ'ולף באנאלס פולדנס. התואר שלו מוצג כ- dux Sorabici limitis, "דוכס הגבול הסורבי", אך הוא ויורשיו המזרח-פרנקים היו ידועים כדוקס ת'ורינגורום, "דוכסי התורינגים", כשהם החלו לבסס את כוחם על דוכסות תורינגיה במערב.
מרקיזות הסורבים כבר איבדה את חשיבותה בסביבות שנת 900 לספירה; המרקיז האחרון הידוע פופו הודח על ידי המלך ארנולף מקרינתיה בשנת 892 והוחלף בקונרד שהמשיך להופיע כ"דוכס תורינגיה". קונרד עצמו הוחלף בבורכארד, שתוארו בשנת 903 היה marchio Thuringionum, "מרקיז התורינגים".
בשל מקורות דלים, היקפה הגאוגרפי של המרקיזות הפרנקית ממזרח לזאלה הוא עניין של ויכוח מתמשך בין היסטוריונים; ייתכן שהיא השתרעה עד לאזור ההתיישבות של שבטי הגלומצ'ה הסלאביים (Talaminzi) מעבר לנהר מולה, שזוהה כשכנים מזרחיים של הסורבים על ידי הגאוגרף הבווארי בערך ב-850. שטחים אלה היו תחת התקפות מתמדות של שליטי מזרח פרנקים; בשנת 908 הם הותקפו לראשונה על ידי הנסיך הסקסוני היינריך הצייד, בנו של הדוכס אוטו המפואר. עד 928/929 נהרס מבצר גלומאצ'ה הראשי על נהר יאהנה ואדמותיהם עד אגן דרזדן שולבו במארקה גרוניס.
ייסוד
בשנים 928 ו-929, במהלך המערכה האחרונה נגד שבטי גלומאצ'ה, בחר היינריך הצייד, מלך פרנקיה המזרחית מאז 919, בסלע מעל מפגש הנהרות האלבה וטרייביש כדי להקים מבצר חדש, שנקרא טירת מיסני (Misni) על שם נחל מייסה הסמוך. במאה ה-15 שונה שם הביצורים לאלברכטסבורג.
עד מהרה התפתחה עיירה סביב הטירה. המלך היינריך, לעומת זאת, לא עשה כל ניסיונות לגרמניזציה של הסלאבים או ליצור שרשרת של עיירות סביב מבצרו. הוא ישב לבד, כמו ברנדנבורג, עם מעט הגנות או עיירות סביבו; מייסן כנראה נכבשה זמנית על ידי כוחות בוהמיים משנת 936 ואילך. עם זאת, העיירה שמתחת למבצר גדלה, והפכה בסופו של דבר לאחת הערים החשובות ביותר במארקה גרוניס, שכיבתה את האדמות הסלאביות ממזרח לדוכסות הגזע הסקסונית. המלך היינריך, ומאוחר יותר בנו ויורשו אוטו הראשון, המשיכו במסעות הסלאבים אל אדמות שבטי הפולאבים מילצ'ני בסביבות באוצן (Budissin), כאשר השטח הנצבר שלהם השתלב בהדרגה במרקיזות המזרחית הסקסונית.
כאשר המארקה גרוניס חולקה בשנת 965 עם מותו של המרקיז גרו, מייסן הפכה למרכז של מרקיזות חדשה במטרה לשלוט באוכלוסייה הסלאבית המקומית. מרקיז מייסן הראשון, ויגברט ממייסן, מוזכר בכתב יד משנת 968 של הארכיבישוף של מגדבורג. באותה שנה, הפך מבצר מייסן גם למושב של הבישוף החדש של מייסן. בשנת 978, הפך הרוזן הסקסוני ריקדג למרקיז מייסן, ושילב את המרקיזויות של מרזבורג וצייץ לתוך מייסן. עד שנת 982, שטח המרקיזות השתרע עד לנהר קוויסה (Queis) ממזרח ועד מורדות הרי העפר מדרום, שם חלקו גבול עם דוכסות בוהמיה. בשנת 983, בעקבות תבוסתו של הקיסר אוטו השני בקרב סטילו, שבטי לוטיצ'י הסלאביים הגובלים במזרח סקסוניה מרדו במרד הסלאבי הגדול. הבישופויות החדשות שהוקמו של האוולברג וברנדנבורג, כמו גם מרקיזות צייץ, הוכרעו על ידי שבטי לוטיצ'י. המרקיז ריקדג חבר עם מרקיזי לוסאטיה והמרקיזות הצפונית, הבישוף של הלברשטאדט והארכיבישוף של מגדבורג והביס את הסלאבים בגאו של בלסמגאו ליד שטנדאל. אף על פי כן אבדו שטחים גדולים של המרקיזות הצפונית, והכוחות הגרמניים נדחקו לאחור ממערב לאלבה.
המרקיז אקארד הראשון מתורינגיה ירש את ריקדג כמרקיז מייסן בשנת 985. צאצאיו למשפחת האצולה Ekkeharding שמרו על תואר המרקיז עד 1046. עם מינויו, התחבר אקארד לדוכס מיישקו הראשון מפולין במטרה לכבוש מחדש את טירת מייסן מידי הדוכס בולסאוס השני מבוהמיה שכוחותיו כבשו אותה שנה קודם לכן. אולם כאשר אקר נרצח בשנת 1002, בנו של מיישקו, המלך הפולני בולסלב הראשון, ניצל את ההזדמנות לכבוש את אדמות המרקיזות ממזרח לאלבה ודרש את כניעת מייסן. המלחמה הגרמנית-פולנית שלאחר מכן הסתיימה עם שלום באוצן ב-1018, לפיו נאלצה מייסן לוותר על אזור מילצ'ני (לימים לוסאטיה עילית) לפולין. אולם בשנת 1031, קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הצליח לכבוש מחדש את אדמות מילצ'ני, שהוחזרו למייסן.
בשנת 1046, הרוזן אוטו מוויימאר-אורלמונדה הפך למרקיז, ואחריו אגרט השני מהברונודים עם מותו ב-1067. אגברט השני נכנס לסכסוך ארוך שנים עם הקיסר היינריך הרביעי, שבגללו נאלץ לוותר על אדמות מילצ'ני לדוכס ורטיסלאוס השני מבוהמיה ב-1076, ולבסוף הודח במהלך מאבק האינווסטיטורה ב-1089.
שלטון בית וטין
הקיסר היינריך הרביעי העניק אז את מייסן לרוזן היינריך מאיילנבורג מבית וטין. המרקיזות נשארה תחת שלטון וטין למשך שארית קיומה. בשנות ה-20 של המאה ה-12 עברה מייסן תהליך של גרמניזציה תחת פיקודו של וויפרכט פון גרויטש. ירשו אותו קונרד הגדול (1123–1156), אוטו העשיר (1156–1191), ודיטריך הקשה (1191–1221), שתחתיו התרחבה המרקיזות והתפתחה. עד אז, מייסן הפכה למעוז של שושלת וטין, בחשדנות בעיני קיסרי הוהנשטאופן, שבכל זאת לא הצליחו לשלול את כוחם של המרקיזים.
רוזנות עירונית
בסביבות 1068, טירת מייסן קיבלה רוזנות עירונית משלה. עם הזמן החלה משפחת מיינהרינגר לשלוט ברוזנות.
מיכאיל בוטקין
מיכאיל בוטקין (ברוסית: Михаил Боткин; 26 ביוני 1839 - 22 בינואר 1914) היה צייר, חרט, אספן אמנות, ארכאולוג ופילנתרופ רוסי. ואסילי בוטקין, הסופר, וסרגיי בוטקין, הרופא, היו אחיו.
חיים וקריירה
בוטקין נולד במוסקבה, בנם של אנה איבנובנה (פוסטניקובה) ופטר קונונוביץ' בוטקין, ממשפחת סוחרים שעסקו בסחר בתה. אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים, וכשהיה בן ארבע עשרה, אביו נפטר, ואת חינוכו השלים אחיו הבכור ואסילי. בשנת 1856, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם למד אצל פיודור זאביאלוב ופיודור ברוני. שנתיים לאחר מכן, הוא החליט לנסוע, ושהה מספר שנים בגרמניה, צרפת ואיטליה.
כשחזר ב-1863, הוא הציג שני ציורים בנושאים קלאסיים באקדמיה וזכה לתואר אקדמאי.[3] הוא גם קיבל את מסדר סטניסלאוס הקדוש, תואר שלישי (לימים תואר ראשון). בשנת 1870 הוענק לו מסדר אנה הקדושה, תואר שלישי (לימים תואר ראשון) ומסדר הכתר (פרוסיה) על עבודתו עם המכון הארכאולוגי הגרמני ברומא.
בשנת 1879, הוא הפך לחבר מועצת המנהלים באקדמיה וב-1882 כיהן בוועדה מלכותית שהוקדשה לשיקום קתדרלת הבשורה. שש שנים מאוחר יותר, הוא עזר לעצב את הביתן הרוסי בתערוכה הנורדית של 1888.
ב-1896 הפך לאוצר במוזיאון "החברה הקיסרית לעידוד האמנויות" ויועץ כמומחה לשחזור ציורי הקיר בקתדרלת סנט סופיה, נובגורוד ובמנזר מירוז'סקי בפסקוב. שנתיים לאחר מכן כיהן בוועדה שתכננה את שיפוץ ארמון מיכאילובסקי ויחד עם ניקולאי ליחצ'יוב כתב את הקטלוג הראשון לאוסף האמנות העתיק במוזיאון הרוסי.
בנוסף לפעילותו האמנותית, שימש בתפקידים אדמיניסטרטיביים בדירקטוריונים של בנק, בחברת הביטוח הראשונה של רוסיה ובקו ספינות קיטור. הוא גם היה חבר במועצת העיר של סנט פטרבורג.
אוסף האמנות שלו
ב-1882 הוא קנה אחוזה באי ואסילבסקי, בסנט פטרסבורג, שם שיכן את האוסף שלו בחמישה חדרים קטנים בעליית הגג. בימי ראשון היה האוסף פתוח לקהל הרחב, ללא תשלום. האוסף כלל מגוון רחב של חפצים, המשתרעים על פני כמה מאות שנים, ממקומות רבים ברחבי הים התיכון וכן מרוסיה. במהלך מסעותיו הרבים לאיטליה, הוא רכש ציורים נדירים של פינטוריצ'יו, סנדרו בוטיצ'לי, אנדריאה מנטניה ורבים אחרים.
בשנת 1917, אלמנתו הפקידה במוזיאון הרוסי שלושים ושתיים קופסאות אטומות של יצירות אמנות יקרות ערך במיוחד (ככל הנראה כדי להגן עליהן במהלך מלחמת העולם הראשונה) עם ההוראה שהן יהפכו לרכוש המוזיאון אם היא לא תחזיר אותן תוך שנה ממועד סיום המלחמה. היא מתה מאוחר יותר באותה שנה.
המוזיאון השתלט על האוסף לאחר המהפכה הרוסית, וחלק מיצירות האמנות והספרים הועברו למוזיאון הארמיטאז'. למעלה מ-200 פריטים מזהב נמכרו על ידי ממשלת ברית המועצות לאספנים באירופה ובארצות הברית, כביכול מהאוסף של בוטקין, אך האותנטיות שלהם הוטלה בספק על ידי מומחים, בהתבסס על ניתוח כימי של הפריטים.
ממלכת הפיראטים האבודה
ממלכת הפיראטים האבודה היא סדרה תיעודית משנת 2021, שהופצה על ידי נטפליקס. דרמה היסטורית זו מתארת את עלייתה ונפילתה של רפובליקת הפיראטים המוקדמת בתחילת המאה ה-18 שבירתה נסאו, איי בהאמה. הסדרה מתחילה בשנת 1715, זמן קצר לאחר סיום מלחמת הירושה הספרדית, שהציבה את אנגליה במלחמה נגד ספרד. אנגליה ניהלה את המלחמה בזול, והתאפיינה בשימוש בפרביטירים ולא ביצעה הוצאות מימון מלא של הצי המלכותי.
האחים אזולאי
האחים אזולאי מאיר, יצחק (ג'קי), דוד וניסים הקימו את חברת התקליטים "האחים אזולאי" בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. פעילותם תרמה רבות להתפתחותה ושימורה של המוזיקה המזרחית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
קורות חיים
האחים אזולאי הגיעו לארץ ממרוקו בשנת 1948 והתגוררו ביפו העתיקה. אביהם, רפאל אזולאי, עבד לפרנסתו כפועל בניין. בתחילת שנות ה-50 החליט אזולאי האבא לפתוח חנות בשוק הפשפשים ביפו ביחד עם בנו הבכור, ג'קי, שעסקה בעיקר בקנייה ומכירה של פטיפונים. באותה תקופה הופקו והופצו בארץ תקליטים עם מוזיקה של הזרם המרכזי על ידי חברות תקליטים שהזניחו את הז'אנרים שכללו מוזיקה ערבית, מוזיקה מזרחית ומוזיקה של עדות המזרח. עובדה זו והאהבה העזה למוזיקה שינק מביתו, גרמה לג'קי לפנות לתחום ההפקה של מוזיקה מזרחית ולגרור אחריו את אֶחָיו.