cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ENCODE
הסתייגויות
בתגובה לחלק מהביקורות, מדענים טענו שהמידע ב-ENCODE אשר נובע באופן ישיר מניסויים ביוכימיים משקף במידה רבה יותר את תפקוד ה-DNA מאשר המידע העקיף שנכרה בגנומיקה השוואתית, מכיוון שאומדני השמירות הרצפית הם יחסיים ומורכבים לבצע בגלל המנעד הגדול של גודל הגנום של יצורים שונים, אפילו של יצורים קרובים מאוד מבחינה אבולוציונית. המדענים טוענים שניתן להשתמש באומדן של שמירות הרצפית כדי לחזות מרכיבים פונקציונליים ברצף ה-DNA, אך הוא לא מגביל את המציאות הממשית של רצף פעיל. יתר על כן, נראה כי חלק גדול מהגנום מעורב בבקרת שעתוק אפיגנטית וחיוני להתפתחות של יצורים מורכבים. זו אינה טענה חדשה, וכבר עשרות שנים נטען כי ישנו חשיבות לאזורים הלא מקודדים ב-DNA. מלכתחילה המיזם לא שאף להגדיר אזורים על סמך השמירות האבולוציונית, אלא על סמך החשיבות הרפואית, מכיוון שברירה אבולוציונית אינה הכרחית ומספיקה כדי לבסס תפקוד מסוים. זוהי הגישה שבה נקטו במיזם, וישנן גישות אחרות במחקר החולקות על קו מחשבה זה.
בנוגע לטענה על השימוש במונח פונקציונלי, טענו חוקרים כי המיזם הגדיר מלכתחילה את המונח כאלמנטים בעלי תפקיד ביוכימי רלוונטי, כך שהיה מדויק יותר לנסח את המסקנה בצורה כזו: 80% מהגנום מעורב בפעילות ביוכימית סיבתית בתופעות הנחשבות רלוונטיות למחקר הביו-רפואי. עניין המינוח מתמזער בעוד המיזם צובר תאוצה, כאשר יותר ויותר מדענים מפרסמים מחקרים בהם מעורב מידע שנאגר במיזם, ואילו המאמרים המבקרים את המינוח התמעטו. אחד מהמדענים המשתתפים במיזם הגדיר את המונח פונקציונלי ככזה אשר יש לו פעילות ביוכימית ספציפית: שעתוק RNA, מודיפקציה היסטונית, רגישות לאנזים חיתוך, קישור לגורם שעתוק, מוטיב של גורם שעתוק ואקסונים.
ב-2014 ציינו חוקרי ה-ENCODE כי בספרות המקצועית הוגדרו אזורים פעילים בגנום באופן שונה בהתאמה לגישה המחקרית שננקטה. שלוש הגישות העיקריות לזיהוי אזורים פעילים הם גישות גנטיות (המתבססות על שינוי בפנוטיפ), גישות אבולוציוניות (המתבססות על שמירות) וגישות ביוכימיות (המתבססות על ניסויים ביוכימיים, כפי שנעשה במיזם זה). לשלוש הגישות יש מגבלות: בגישות הגנטיות יתפספסו אזורים פונקציונליים שאינם באים לידי ביטוי באורגניזם, בגישות האבולוציונית יש בעיית של שונות גנומית מרובה אפילו בין יצורים קרובים והגישות הביוכימיות חושפות סימנים שלא בהכרח מעידים על פעילות. החוקרים טוענים שבניגוד לשתי הגישות הראשונות, הגישות הביוכימיות לא רק מרמזות על פוטנציאל הפעילות של רצף מסוים, אלא גם נותנות מידע על סוגי תאים בהם הרצף פעיל. שילוב של הגישות השונות יחד כמשלימות אחת את השנייה יכול לסייע באיתור אזורים פעילים במצבים תקינים ובמחלות. הם טוענים כי המפות הביוכימיות של הגנום שפורסמו במסגרת המיזם התגלו כבעלי הערך הרב ביותר, מכיוון שהם משמשים נקודות פתיחה למחקרים נוספים שמנסים להבין את הקשר בין חתימות אופייניות לפעילות מולקולרית, תאית ושל האורגניזם עצמו.
ביקורת נוספת על המיזם היא במישור הכלכלי. עלותו הגבוהה של המיזם (כ-400 מיליון דולר), מבטאת העדפה של תמיכה ב'מדע גדול', וזה בא על חשבון מחקרים יזומים על ידי חוקרים, הנחשבים יצרניים יותר. ישנם חוקרים הטוענים כי התועלת המופקת מהמיזם לא מגיע להיקף ההשקעה הכספית. כדי לבדוק את הטענה הזו, נבדקו כמות המאמרים שפורסמו ולמידע מה-ENCODE היה חלק מרכזי בהם. זוהי לא משימה טריוואלית, מכיוון שהמונח ENCODE אינו ייחודי למיזם והוא נמצא בשימוש נרחב. עד 2012 התפרסמו כ-300 מאמרים כאלו, מתוכם 110 של מעבדות אשר לא קיבלו מימון מהמיזם.
ביקורות נשמעו לא רק מהפן הכלכלי, אלא גם מהזמן שהושקע במיזם. נטען כי כמות התוצאות לא מצדיקה את כמות הזמן במיזם, אשר מבחינה מהותית לא יושלם לעולם. על אף ההשוואות למיזם ה-HGP, מיזם גנום האדם, למיזם זה היה נקודות סיום ברורה, אשר אין כרגע למיזם ה-ENCODE.
אנשי המיזם מציגים סימפתיות לסוגיות המדעיות, במקביל לניסיונות להצדיק את המאמצים, על ידי מתן ראיונות והסברים מפורטים הן לקהילה המדעית והן לציבור הרחב. הם מזכירים כי לקח חצי מאה מאז שהבינו שה-DNA הוא החומר התורשתי ועד לפענוח הרצף, ולכן הם משערים שגם מיזם זה נדרש מימד של זמן כדי להבין את חשיבותו.
צפון תל אביב
צפון תל אביב, בהתייחסות לצפון העיר תל אביב, הוא מושג בעל פרשנויות שונות, הן כמושג גאוגרפי והן כחברתי, אשר גם השתנה לאורך ההיסטוריה:
שושלת
שושלת היא שורה של שליטים השייכים לאותה משפחה, השולטת במדינה או בממלכה במשך דורות רבים. השלטון בשושלת עובר בדרך כלל רק לצאצאים הזכרים, עם קדימות לאח הגדול, והיא נקראת גם "בית" (בעיקר באירופה), כגון בית הבסבורג. המונח משמש לעיתים גם כדי לתאר את התקופה בה אותה משפחה שלטה, או את האירועים והאופנות של אותה התקופה, למשל "אגרטל משושלת מינג" או סגנון טיודור. היסטוריונים בדרך כלל נוהגים להתייחס להיסטוריה של מדינה מסוימת בתוך מסגרת של רצף שושלות, במיוחד באומות כמו סין, מצרים העתיקה וממלכת פרס. רוב ההיסטוריה הפוליטית של אירופה נשלטה על ידי שושלות או הושפעה מהן, כמו השושלת הקרולינגית, השושלת הקאפטינגית, שושלת הבסבורג, שושלת סטיוארט, שושלת הוהנצולרן ושושלת רומנוב.
עד המאה ה־19 היה זה מובן מאליו שאחד מתפקידיו הלגיטימיים של המלך היה להגדיל ולחזק את שושלתו, כלומר, להגדיל את שטחיהם, עושרם וכוחם של בני משפחתו.
"נישואים שושלתיים" הם כאלו שנענים לחוקים ולהגבלות של השושלת כך שלצאצאים של אותם נישואים תישאר זכות הירושה וזכויות מלכותיות אחרות.
אנגליה
בית המלוכה הבריטי הבא, לאחר אליזבת השנייה, ייקרא בית מאונטבאטן-וינדזור.
הסן
בית הסן
יחסי אזרבייג'ן–איסלנד
יחסי אזרבייג'ן–איסלנד הם היחסים הדו-צדדיים הנוכחיים בין הרפובליקה של אזרבייג'ן ואיסלנד.
יחסים דיפלומטיים
איסלנד הכירה בעצמאותה של אזרבייג'ן ב-19 בינואר 1992. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-27 בפברואר 1998. בשנת 2020 הסתכם המסחר בין המדינות ב-4.187 מיליון דולר.
שמעון דטנר
שמעון דטנר (2 בפברואר 1902–1989) היה ניצול שואה והיסטוריון פולני ממוצא יהודי.
דטנר נולד בקרקוב שבפולין. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו בעיר ביאליסטוק, לימד כמורה לחינוך גופני בחטיבה היהודית בגימנסיה העברית בביאליסטוק, והיה בעל תואר ד"ר.
בפרוץ המלחמה
במהלך הכיבוש הגרמני על ביאליסטוק, שהתחיל ב-26 ביוני 1941, דטנר נכלא בגטו המקומי, יחד עם אשתו ושתי בנותיו, וגר איתן שם במשך שנתיים. ביוני 1943 הוא הצליח לברוח ליער שם הוא נלחם כפרטיזן. המשפחה שלו נשארה מאחור ונרצחה על ידי הגרמנים לפני שהספיק לחזור אליהם. דטנר היה חבר בארגון המחתרתי של "יודיטה" (יהודית נובוגרודסקי), ותפקד כראש חבורת לוחמים.
לדטנר היה קשה לשרוד לאחר הבריחה מהגטו, הוא סיפר שאת החורף של 1943/1944 דטנר שרד רק הודות למשפחות של חוות בכפר שסיפקו לו ולפרטיזנים החברים שלו אוכל ולפעמים מקלט. באוגוסט 1944 דטנר חזר לביאליסטוק, והתחיל לנסות ולשקם את הקהילה היהודית בעיר. בנובמבר 1944, דטנר הפך ליושב ראש הקהילה היהודית בביאליסטוק. בתור חבר באגודה להיסטוריה יהודית בקהילה, הוא השתתף באיסוף של חומרי מקור, הקלטות של עדויות וגם שלח עדויות של עצמו.
בתום המלחמה הוא שהה בישראל תקופה קצרה, ושב לפולין ושם התמנה לפרופסור באקדמיה הפולנית הלאומית. הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
המשימה האישית שלו
דטנר הפך להיסטוריון של יהדות ביאליסטוק בזמן השואה כי האמין שמה שקרה לו ליהודים ברחבי העולם היה מקרה ייחודי וחד פעמי.
דטנר ידע שמתוך 50,000 יהודי ביאליסטוק רק בסביבות 100 שרדו את השואה. השורדים עדיין מצאו את עצמם במצב מסכן חיים, כשאלימות אנטישמית המשיכה גם אחרי השחרור. למרות התנאים הלא מאפשרים, הם לקחו על עצמם את המשימה המכבידה לכתוב ולפרסם מכתבים היסטוריים ומסמכים קשורים אל השואה, ודטנר לקח על עצמו כמשימה אישית לאסוף את כל המכתבים ההיסטוריים. בתום המלחמה דטנר התמסר לחקר תקופת השואה וכתב מספר ספרים בנושא זה, בעיקר בפולנית וביידיש.
B61
פצצת B61 היא פצצה גרעינית ומהווה את מאגר הנשק התרמו-גרעיני העיקרי של ארצות הברית מסוף המלחמה הקרה עם ייצור של מעל 3,100 פצצות.
Mod 12
בשנת 2013 ביקש הפנטגון 11 מיליארד דולר לתוכנית הארכת חיים עבור ארסנל ה B61. הקונגרס סירב לאשר את התוכנית כפי שהיא לאור שאלות שעלו לגבי משך הביצוע, המחיר והצורך בחידוש. הבקשה המקורית הייתה של 4 מיליארד דולר שמאז הוכפלה ויעד המסירה הוארך ב-3 שנים מ 2017 ל-2020. לאחר מכן עודכן המחיר בשני מיליארד דולר נוספים ועוד מיליארד דולר לערכות הנחיה לטילים שיורכבו על הזנב ויעד המסירה עודכן ל-2021.
B61 Mod 12 מתוכנן להחליף את Mod 3, 4, 7, ו 10 עם אורך חיי מדף של 20 שנה. חידוש פצצות קיימות יכול לחסוך לפי הערכות כ 2–3 מיליארד דולר. חבר הקונגרס ג'ון גרמנדי הציע כי ה-B61 ייצאו משירות כליל ובמקומן יתבצע שימוש בפצצות B83.
סוג'וק
סוג'וק (באנגלית: Sujuk; בטורקית: Sucuk) הוא נקניק יבש, מעושן ומתובל העשוי מבשר טחון. מקור הסוג'וק ב והוא נפוץ גם במדינות הבלקן ומרכז אסיה.
המאכל עשוי בשר בקר או כבש טחונים המעורבבים יחד עם שומן וחלב בקר ועוברים תסיסה.
אוור מביל
אוור מביל (באנגלית: Awer Bul Mabil; נולד ב-15 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת הקיצוני בקדיס.
סוג'וק
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הטורקית, קיימות גרסאות שונות מבוססות בשר סוס ונפוצות בעיקר בארמניה, בולגריה, קזחסטן וקירגיזסטן.
אוור מביל
קריירת מועדונים
מביל נולד בקאקומה שבקניה להורים פליטים מדרום סודן ובגיל 10 עבר עם משפחתו לאדלייד שבאוסטרליה. באדלייד התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות. בשנת הצטרף לקמפבלטאון סיטי מהליגה השנייה. כאשר היה בן 17 הצטרף למחלקת הנוער של הקבוצה הבכירה בעיר אדלייד יונייטד. ב-11 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד פרת' גלורי. בהפסד 2-1 לוולינגטון פיניקס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
סוג'וק
הסוג'וק הוזכר לראשונה ב בספרו של החוקר הטורקי מחמוד אל-כאשע'רי.
אוור מביל
קריירת מועדונים
ביולי מביל חתם במיטיולן מליגת העל הדנית תמורת 1.3 מיליון דולר אוסטרלי. ב-16 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ראנר. ב-22 באוקטובר 2015 מביל ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית במשחק נגד נאפולי במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
באוגוסט הושאל לאסביירג על מנת לצבור דקות משחק. ביולי הושאל לפאסוס די פריירה מליגת העל הפורטוגלית.
בקיץ חזר למיטיולן. ב-11 בנובמבר 2018 כבש צמד בניצחון 0-5 נגד ויילה בולדקלוב.
בפברואר סירב להאריך את חוזהו בקבוצה והושאל לקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
בקיץ חתם לארבע עונות בקדיס מליגת העל הספרדית.
ב-4 בינואר 2023 הושאל לספרטה פראג מליגת העל הצ'כית עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
במרץ מביל קיבל את האישור לשחק עבור אוסטרליה ושיחק בנבחרות הצעירות של המדינה.
סרגיי אפאנסייב
סרגיי אלכסנדרוביץ אפאנסייב (30 באוגוסט 1918 - 13 במאי 2001), מהנדס רוסי, מחשובי המנהלים בתחום החלל והביטחון בברית המועצות. היה השר הראשון לענייני בניין מכונות כלליות (Министерства Общего машиностроения) של ברית המועצות, משרה בה החזיק משנת 1965.
תחת שם קוד זה עסקו בברית המועצות במיזמי בנייה מסווגים שונים, החל מתחום הגרעין, המשך בתחום הטילים הבליסטיים וכלה בתחום החלל.
אפאנסייב כשר לענייני בניין מכונות כלליות
אפאנסייב מונה במרץ 1965 כשר הראשון לעניין בניית מכונות כלליות, והיה צריך לצקת תוכן להגדרת תפקידו החדש. הוא איחד מפעלים שונים בתחומי הביטחון, מעבדות מחקר, מרכזי פיתוח, מתקני ניסוי והנדסה, ומשרדי התכנון השונים של תחום החלל, תחת קורת הגג של המשרד החדש. המבנה המינהלי של המשרד, ומוטת השליטה שלו על היחידות והמפעלים הכפופים לו היו שמורים שנים תחת מעטה של סודיות, ונודעו ברבים רק לאחר עידן הגלאסנוסט שפתח מיכאיל גורבאצ'וב במחצית השנייה של שנות השמונים של המאה העשרים. אפאנסייב החזיק בתפקיד השר לענייני בניין מכונות כלליות עד שנת 1983.
תוכניות הטילים הבליסטיים של ברית המועצות
אפאנסייב היה ממונה על חלק נכבד מתוכניות הפיתוח והייצור של הטילים הבליסטיים של ברית המועצות. בין היתר היה ממונה על משרד התכנון מאקייב ועל פיתוח הטילים הבליסטיים הראשונים של ברית המועצות, שהיו מיועדים לשיגור מצוללות.
תפקידיו בנושא החלל בברית המועצות
אפאנסייב היה מעורב במיזמי החלל השונים של ברית המועצות, ובהם פיתוח תחנות החלל מסדרת תוכנית סאליוט ומיר, פרויקט בניית מעבורת החלל הרוסית בוראן, פיתוח משגר הלוויינים הכבד אנרגיה, והיה נוכח בשיגורים רבים לחלל שהתקיימו בקוסמודרום בייקונור. בשנים הראשונות לתפקידו כשר לענייני בניין מכונות כלליות, עבד בצמוד לראש משרד התכנון מספר 1, סרגיי קורוליוב. כמנהל מוכשר, נזקק לא אחת אפאנסייב לתמרן בין ראשי משרדי התכנון השונים של תוכנית החלל הסובייטית, ולהתערב ביריבויות המקצועיות והאישיות בין מיכאיל יאנגל, ולנטין גלושקו וולדימיר צ'לומיי, אשר נאבקו לא רק על משאבים אלא על גישות מנוגדות לבניינה של תוכנית החלל הסובייטית. משנת 1988 ועד מותו, שימש כיועץ מדעי בכיר לתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
רדווד קריק (נהר, מחוז המבולדט)
הנהר רדווד קריק (באנגלית: Redwood Creek, מילולית "נחל הסקוויה הנאה") הוא נהר באורך 99.5 קילומטרים במחוז המבולדט בחלק העליון של בארצות הברית. מוצא הנחל ברכסי החוף של קליפורניה בגובה של כ-1,300 מטרים והוא זורם בערך לכיוון צפון-מערב עד שהוא נשפך לאוקיינוס השקט ליד העיירה הקטנה, המקום המיושב היחיד באגן הניקוז בן 720 קילומטרים רבועים של הנהר.
מסלול
רדווד קריק מתחיל ליד הר בורד קאמפ (Board Camp Mountain) ברכסי החוף ליד דינסמורס (Dinsmores). מוצא של הנחל שוכן בגובה של כ-1,300 מטרים מעל גובה פני הים, ברשת של נחלים קטנים ללא שם לאורך מדרונותיו הצפוניים של רכס שבצדו הדרומי זורם הנהר מד. הוא זורם צפונה דרך עמק מיוער עמוק, ומקבל את מימיהם של יובלים קטנים רבים כולל הנחלים מינור קריק (Minor creek) ולאקס קריק (Lacks creek) מימינו. כ-24 קילומטרים במורד הנחל מהמקור חוצה אותו של קליפורניה.
כ-30 קילומטרים מהשפך, הנהר חוצה את הגבול הדרומי של מערכת הפארקים רדווד. לאחר מכן הוא מקבל את מימיו של ברידג' קריק (Bridge Creek) משמאל, לפני שהוא מתפתל דרך כמה חורשות של סקוויה נאה, הידוע יותר בשם "עץ אדום" (redwood, רדווד), שמהם קיבל הנחל את שמו. כמה מיערות הסקוויה הגבוהים בעולם נמצאים ליד גדות הנחלים. ליד העיירה הקטנה הוא מתעקל מערבה, ומקבל את מימיו של פריירה קריק (Prairie Creek), יובלו הגדול ביותר, מימין. הוא נשפך לאוקיינוס השקט כ-50 קילומטרים צפונית ל ו-43 קילומטרים דרומית לקרסנט סיטי.
אגן ניקוז
אגן הניקוז הארוך והצר של רדווד קריק משתרע על 720 קילומטרים רבועים על המדרונות המערביים של רכסי החוף של קליפורניה, כולו בתוך מחוז המבולדט. הוא משתרע על פני כ-56 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו נע בין 7.2 עד 11.3 קילומטרים. רוב הנחל זורם בעמק רחב, בעומק 460 מטרים הדחוס בין אגן הניקוז של הנהר מד ממערב, ואגן הניקוז של הנהר קלאמת ממזרח. הפרש הגבהים נע בין למעלה מ-1,500 מטרים בפסגות גבוהות יותר של ההרים ליד מוצא הנהר ועד לגובה פני הים בשפך הנחל לאוקיינוס השקט. העיירה הקטנה אוריק והרצועה הצרה של אדמות חקלאיות שמסביבה הן הפיתוח האנושי המשמעותי היחיד באגן כולו. הנהר זורם חופשי ואין בו סכרים, רק כמה תעלות הטיה חקלאיות ב-5 הקילומטרים האחרונים מעל השפך.
שימוש בקרקע
הנהר משמש לפעילויות נופש ואספקת מים לחקלאות ולתעשייה לקהילת. החלק התחתון של הנחל וחלק מהשפך שלו נמצאים במערכת הפארקים רדווד, אבל החלק העליון שלו הוא בעיקר בבעלות פרטית. הפארק מהווה 41 אחוז מאגן הניקוז ולשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית ושירות היערות של ארצות הברית מחזיקים ב-3 אחוזים. אדמות פרטיות במורד הפארקים מהוות רק אחוז אחד. אדמות פרטיות במעלה הזרם מהוות 55%, 90% מהן בבעלות שמונה בעלי קרקעות, כאשר חברת גרין דאימונד (Green Diamond Company) היא הגדולה ביותר. מאז המאה ה-19 בוצעה כריתת עצים בחלקים משמעותיים מהיערות באגן הניקוז, שחלקם היו בירוא יערות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר פעולות כריתת וניסור העצים התגברו בניסיון לחטוב כמה שיותר עצים ערב הרחבת מערכת הפארקים רדווד.
אקולוגיה
הנהר מהווה בית גידול לחיות בר לשימור מינים נדירים ובסכנת הכחדה כולל בית גידול מים מתוקים קרים לנדידת דגים והשרצה. הבעיה הגדולה ביותר של הנהר ויובליו היא סחיפה, שמובילה להצטברות יתר של משקעים בקרקעית הנחל. הסחיפה המוגברת נגרמת מכריתת עצים נרחבת בחלק העליון של אגן הניקוז, שהחלה בשנות החמישים וממשיכה כיום כשימוש העיקרי בקרקע. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 בלבד, נכרתו העצים ב-65% מכלל הקרקעות וב-75% מהקרקע המיוערת באגן. גם סלילת דרכי גישה לחוטבי העצים הגבירה את הסחיפה באגן הניקוז. המשקעים התמלאו בבריכות ובבתי הגידול להטלה המשמשים את הסטילהד והאלתית הכסופה, מה שגרם לירידה גדולה בכמות הדגים בנהר.
בית הגידול בחלק התחתון של הנהר הידרדר עקב פעולות שננקטו לאחר השיטפונות של 1955 ו-1964. חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית תיעל את 5.5 הקילומטרים האחרונים של הנהר באמצעות דלייה ובניית סוללות. פעולות אלו שינו את ההידרולוגיה ואת דפוסי שקיעת הסחף של הנהר, וכתוצאה מכך ירידה בספיקה. בנוסף, הם כרתו את צמחיית הגדות, שסייעה בהגנה מפני סחיפה והורידה את טמפרטורת המים לרמה המתאימה לדגי המים הקרים של הנהר.
סוזאנה מריה ארן
סוזאנה מריה ארן (באנגלית: Susannah Maria Arne, הידועה גם בשם סוזאנה מריה סיבר; 1714–1766) הייתה זמרת ושחקנית אנגלייה ידועת-שם, אחותו של המלחין תומאס ארן.
חייה
סוזאנה מריה ארן נולדה בלונדון והופיעה לראשונה באופרה הראשונה של אחיה, "רוזמונד", ב-1733. כזמרת אלט (אם כי בראשית דרכה הייתה סופרן), הרשימה את הנדל, שכתב תפקידים במיוחד בשבילה במשיח ובשמשון. עוד שרה באופרות של הנדל את דוד ב"שאול" ותפקידים שונים בהצגות של "דבורה" ו"הרקולס". צ'ארלס ברני אמר, שהנדל "חיבב מאוד את הגברת סיבר, שקולה והליכותיה ריככו את יחסו המחמיר כלפי חסך הידע המוזיקלי שלה".הנדל לימד אותה לשיר את תפקידיה צליל אחר צליל, כיון שהיא לא קראה תווים.
סוזאנה מריה שרה גם בכמה מן האופרות של אחיה, ביניהן, נוסף ל"רוזמונד", "האופרה שבאופרות" ו"דידו ואניאס". הופעתה הראשונה כשחקנית הייתה בתפקיד הראשי ב"זארה" של אהרון היל, בהצלחה רבה. בתקופה זו הופיעה גם בתפקידי שקספיר, שאותם ביצעה בשנים הבאות עם גאריק.
בשנת 1734 נישאה סוזאנה מריה לתיאופילוס סיבר, בנו של המחזאי קולי סיבר, ומאז נודעה בשם זה בחייה המקצועיים. חיי הנישואים לא עלו יפה, אם כי הדרכתו של סיבר שיפרה את יכולת המשחק שלה. בסופו של דבר נפרדו השניים וסוזאנה מריה עברה לדבלין, שם הצטרפה בשנת 1741 לצוות שביצע בהופעת בכורה את משיח של הנדל. אף כי הישגיה כזמרת לא היו מרשימים במיוחד, הביקורות הציגו אותה באור חיובי; ברני כתב על שירתה, כי "הודות לפאתוס טבעי ותפיסה מושלמת של המילים, היא חודרת לעיתים קרובות ללב בעוד שאחרים, העולים עליה לאין ערוך בקול ובמיומנות, מצליחים להגיע רק אל האוזן." השמועה אומרת, שד"ר פטריק דלאני, יועץ הבישוף בקתדרלת סנט פטריק, הכריז, כאשר שמע אותה שרה "נבזה היה" מתוך "משיח" של הנדל, "אישה, על כך יימחלו לך כל חטאייך!"
שערוריית נישואיה הכושלים ופירודה מבעלה דעכה לבסוף ומרת סיבר חזרה ללונדון לנהל קריירה מצליחה כשחקנית טרגדיה בתיאטרון דרורי ליין, בניהולו של חמיה, שם הופיעה עם דייוויד גאריק, אך בסופו של דבר הסתכסכה עמו, עזבה את דרורי ליין, ועברה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. "עמה מתה גם הטרגדיה", אמר גאריק על פי השמועה כששמע על דבר מותה. היא בין השחקניות הספורות שנקברו בכנסיית וסטמינסטר.
ביתן מוסקבה
ביתן מוסקבה (לשעבר: ביתן מספר 70) הוא מבנה במרכז התערוכה של כל רוסיה שתוכנן עבור התערוכה העולמית אקספו 67 שנערכה בעיר מונטריאול בקנדה בשנת 1967. המבנה היה שייך לברית המועצות ותוכנן על ידי צוות אדריכלים סובייטי ובראשם האדריכל הרוסי מיכאיל פוסוחין. בשנת 1968, כשנה לאחר מכן, כאשר נסגרה התערוכה, הוחלט להעביר את המבנה אל מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה וכיום מבנה זה עומד בכניסה הראשית של מרכז התערוכות.
המבנה הוא בעל שלוש קומות ומייצג את הזרם המודרני באדריכלות הסובייטית של אותה התקופה, כאשר הוא מרחף על פני עמודים והכניסה אליו כוללת גרם מדרגות רבות. בתחילה, לאחר שהוקם מחדש במוסקבה נקרא בשם: ביתן מונטריאול, ולאחר מכן נקרא בשם: ביתן התערוכה האינטר-תעשייתית. לאחר נפילת ברית המועצות ומסך הברזל של הקומוניזם, הוחלט לקרוא לו בשם: ביתן מוסקבה כיוון שישנו ביתן נוסף במרכז התערוכות שנקרא על שם עיר חשובה נוספת ברוסיה בשם: ביתן סנט פטרסבורג. בצמוד לביתן מוסקבה הוקם בשנת 2009 הביתן הגדול ביותר במרכז התערוכות בשם: ביתן רוסיה
היסטוריה
לפני קיומה של התערוכה העולמית בקנדה קיוו אדריכלים סובייטים קיוו כי התערוכה העולמית תתקיים במוסקבה ובתחילת שנות ה-60 הציעו להתאים את התערוכה לפרויקט התיעוד ההיסטורי של בירת ברית המועצות לרגל חגיגות 50 שנה למהפכת אוקטובר, לפי כך אקספו יהיה בעל דגש על "קידמה ושלום". האדריכל הראשי של מוסקבה מיכאיל פוסוחין הציעו ליצור ביתן כדורי בגודל של: "הבניין הראשי של אוניברסיטת מוסקבה" על אגם מלאכותי. עם זאת, התפטרותו הכפויה של ניקיטה חרושצ'וב והבעיות הכספיות עקב עלויות כבדות הובילו לסירוב ברית המועצות לארגן את התערוכה. הלשכה לתערוכות בינלאומיות החליטה לבסוף להפקיד את המשימה על העיר מונטריאול בקנדה לרגל יום השנה 325 להיווסדה של מונטריאול. בשנת 1970 החלה העברת המבנה אל מוסקבה והבנייה נמשכה חמש שנים. בשנת 1977 נחנך הביתן מחדש באתר מרכז התערוכות של מוסקבה. בשנת 2017 החל שיפוץ המבנה לקראת פתיחתו המשופצת של מרכז התערוכות בשנת 2021. מראו המקורי של המבנה אבד ולאחר כמה שיפוצים נערכו בו מספר שינויים.
עיר מיליון
עיר מיליון היא עיר בת מיליון תושבים ומעלה.
ירוסלב פופוביץ'
ירוסלב פופוביץ' (באוקראינית: Попович Ярослав; נולד ב-4 בינואר 1980) הוא רוכב אופני כביש (רוכב עבר) אוקראיני.
ראשית הקריירה
פופוביץ' נחשב לאחד מרוכבי האופניים הכישרוניים ביותר כאשר רכב במרוצים לנערים ולרוכבים עד גיל 23, והשיג 35 ניצחונות במרוצי אופניים בשנים 2000 ו-2001. הוא ניצח במרוץ הכביש עד גיל 23 באליפות העולם באופניים ב-2001, לאחר שסיים במקום השני במרוץ בשנה שלפני כן. הוא ניצח גם במרוץ פריז - רובא לרוכבים מתחת לגיל 23. פופוביץ' הפך למקצוען בשנת 2002, כאשר הצטרף לקבוצה הבלגית לנדבוקרדיט-קולנגו. במדי הקבוצה הוא הפגין כוח רכיבה ויכולות מרשימות. הצלחותיו הבולטות היו המקום השלישי בג'ירו ד'איטליה ב-2003 והמקום החמישי במרוץ זה ב-2004, שנה שבה לבש גם את החולצה הוורודה למשך שלושה קטעים.
דיסקברי צ'אנל
פופוביץ' עבר לקבוצת דיסקברי צ'אנל בשנת 2005, והוזכר כמועמד אפשרי להחליף את לאנס ארמסטרונג בתור מוביל הקבוצה. באותה שנה השיג פופוביץ' את אחד מניצחונותיו המרשימים ביותר, כאשר ניצח בוולטה אה קטלוניה, מרוץ חשוב הנערך לפני הטור דה פראנס. יחד עם שאר קבוצת דיסקברי צ'אנל, הוא ניצח בטור דה פראנס של 2005 את הקטע הקבוצתי נגד השעון. במהלך המרוץ הוא חשף את הפוטנציאל שלו, כשהצליח גם לזכות בחולצה הלבנה של הרוכב המוביל מתחת לגיל 25 וגם לסייע ללאנס ארמסטרונג להשיג את זכייתו השביעית ברציפות בטור, תוך שהוא משמש כפועל האחרון המוביל את ארמסטרונג בקטעים ההרריים המכריעים.
פופוביץ' שימש בעיקר כפועל בעונת 2007, וסייע לאלברטו קונטדור לזכות במרוץ פריז - ניס ובטור דה פראנס. בתחילת השנה, פופוביץ' ניצח בקטע החמישי במרוץ פריז - ניס, בזכות תקיפה 33 קילומטרים לפני קו הסיום. הוא הוביל את הקבוצה בג'ירו ד'איטליה באותה שנה, אך פרש מהג'ירו בקטע ה-12 לאחר שנפל פעמיים במהלך המרוץ. בטור דה פראנס של 2007, הוא סיים במקום השמיני, לאחר שעבד עבור חבריו לקבוצה, אלברטו קונטדור ולוי ליפהיימר.
סילנס-לוטו (2008), אסטנה (2009) ורדיושק (2010)
ב-2008, עבר פופוביץ' לקבוצת סילנס-לוטו, לאחר שערוץ דיסקברי הודיע שלא ימשיך לממן את קבוצת האופניים המקצוענית לאחר שנת 2007. פופוביץ' היה חבר בסגל קבוצת סילנס-לוטו בתור פועל, בעיקר על מנת לתמוך ברוכב הקבוצה המוביל קאדל אוונס. אף על פי כן, שנת 2008 הייתה מאכזבת מאוד עבור פופוביץ', והישגו היחיד היה המקום השלישי במרוץ פריז - ניס. בסיום השנה, פורסם כי פופוביץ' החליט לעבור לקבוצת אסטנה מקזחסטן בעונת 2009. הוא חבר בקבוצה למנהלו הספורטיבי בדיסקברי צ'אנל, יוהאן ברוינל.
פופוביץ' הצטרף לאסטנה יחד עם לאנס ארמסטרונג שחזר מפרישה, וחבר לרוכבים רבים ולאנשי צוות מקצועי מקבוצת דיסקברי צ'אנל, שעברו לאסטנה יחד עם ברוינל בשנה שלפני כן. פופוביץ' סייע לאלברטו קונטדור לסיים במקום הרביעי בפריז - ניס, ובעצמו סיים במקום ה-23 הכללי במרוץ. בטור דה פראנס באותה שנה הוא סייע לקונטדור לזכות גם במרוץ החשוב ביותר.
בפתיחת עונת 2010 עבר פופוביץ', יחד עם ברוינל ועם מרבית מחבריו לאסטנה, לקבוצת רדיושק שהוקמה על ידי לאנס ארמסטרונג. בשנים שלאחר מכן (2013-2010) תפקידו המרכזי של פופוביץ' בקבוצה היה כפועל. במרוץ גנט - וולגם ב-2013 סיים במקום ה-9, בדבוקה שסיימה אחרי המנצח פטר סאגאן. הוא פרש ב-2016 בסיום מרוץ פריז - רובה בו נטל חלק.
האשמות על שימוש בסמים
ב-2011 נכלל שמו של פופוביץ' בתביעת פלויד לנדיס נגד קבוצת דיסקברי צ'אנל, לאחר שמגזין האמריקאי ספורטס אילוסטרייטד פרסם ידיעה בה נאמר כי ב-2010 נערכה פשיטה על ביתו של פופוביץ' באיטליה ונמצאו שם, לכאורה, מסמכים הקושרים אותו לסימום ספורטיבי ולקשר עם רופא הספורט מיקלה פרארי ששמו נקשר לפרשיות של שימוש בחומרי אמרוץ אסורים. פופוביץ' הכחיש את כל ההאשמות הללו.
מסע בין כוכבים: וויאג'ר
מסע בין כוכבים: וויאג'ר (באנגלית: Star Trek: Voyager; או בקיצור ST:VOY) היא סדרת טלוויזיה מסדרת מסע בין כוכבים שנוצרה על ידי ריק ברמן, מייקל פילר וג'רי טיילור לפי היקום אותו יצר ג'ין רודנברי. הסדרה מגוללת את עלילותיה של ספינת החלל "וויאג'ר" וצוותה, שמנסה לחזור לרביע אלפא לאחר שנסחפה אל רביע דלתא המרוחק. הסדרה שודרה ברשת השידור UPN לאורך שבע עונות (172 פרקים בין 16 בינואר 1995 ל-23 במאי 2001). זאת הסדרה היחידה ששודרה לאורך זמן רב ברשת UPN. בישראל שודרה הסדרה בערוץ יס פלוס בשעות אחר הצהריים, וכיום זמינה לצפייה בנטפליקס. הסדרה היא הראשונה מבין סדרות מסע בין כוכבים, בה מככבת אישה כקפטן.
תקציר העלילה ורקע
שבע עונות הסדרה מגוללות את עלילותיה של ספינת החלל "וויאג'ר" וצוותה, המתרחשות בעיקר ברביע דלתא של הגלקסיה. בפרק הפיילוט (המתרחש בתאריך כוכבי 48315 - המקביל, בערך, לאביב שנת 2370 לספירת הנוצרים) רודפת הספינה אחר חללית של מחתרת ה"מאקי" המתנגדת להסכם השלום שנחתם עם הקארדסים. שתי הספינות עוברות דרך "שטחי ההפקר" ומועברות לרביע דלתא המרוחק והלא נודע של הגלקסיה על ידי ישות-על חוץ-גלקטית מסתורית. כתוצאה מכך רוב אנשי צוותה של ספינת ה"מאקי" נהרגים.
בניגוד ליתר הסדרות שהתמקדו במחקר יזום של הלא נודע, שבע עונות הסדרה מתמקדות בניסיון של צוות הספינה לחזור לביתם (מסע של כ-70 שנה במהירות מקסימלית, ללא תחנות תדלוק). וויאג'ר מתחילה במסעה הביתה חזרה לרביע אלפא, כאשר בדרכה היא פוגשת ב"קיו", נלחמת בבורג, מנסה טכנולוגיות חדשות, מצליחה לייצר תקשורת עם הפדרציה, נתקלת במינים שונים של חייזרים לא ידועים ועוד. במהלך מסעם נתקל צוות וויאג'ר בגזעים שונים, היות שרביע דלתא נמצא בשטח שלא נחקר בידי הפדרציה, בנוסף לגזעים מוכרים כמו הבורג, הקלינגונים, הוולקנים, הקארדסים, הבאג'ורים, הרומולאנים, הפרנגים והבטאזואידים, ודמויות מסדרות מסע בין כוכבים אחרות.
פיתוח הסדרה החל עוד בשנת 1993, כאשר רמזים למחתרת המאקיז הושתלו בסדרות מסע בין כוכבים: הדור הבא ומסע בין כוכבים: חלל עמוק 9. סדרה זו הייתה הראשונה בתולדות מסע בין כוכבים שהציגה אנימציית CGI והפסיקה להשתמש במודלים של חלליות בעונתה השלישית של הסדרה. בנוסף, זו הסדרה הראשונה ביקום מסע בין כוכבים שבה הקפטן היא אישה - קפטן קת'רין ג'יינוויי.
שחקנים ודמויות
צוות הפיקוד הבכיר של וויאג'ר כולל את:
אוקמפה
המפגש עם גזע זה החל בפרק הראשון לסדרה. גזע זה חי מתחת לאדמה ומוגן על ידי ישות הנקראת Care Taker. הגזע תלוי בישות ואינו יכול לחיות בלעדיה, עקב ההגנה שהיא מספקת כנגד הקייזון, החיים על פני הכוכב. הכוכב מאופיין באקלים מדברי ועל כן אחד המשאבים היקרים ביותר בו הוא מים. לאוקמפה יש שפע של מים מתחת לאדמה. לבני הגזע יש יכולות טלפתיות ואחת מבנות גזע זה, קס, מצטרפת לצוות וויאג'ר במסעו חזרה לכדור הארץ.
קייזון
הקייזון הם גזע החי על פני הכוכב שבתוכו חיים האוקמפה. מכיוון שהכוכב נהיה מדברי עקב הישות care taker, המשאב החשוב ביותר לקייזון הוא מים. הקייזון הופכים לאויבים של וויאג'ר ומעלילים עליהם עלילות בקרב רביע דלתא. הקייזון יריבים של גזע האוקמפה, והם אלו שהחזיקו בקס לפני שהיא חולצה על ידי וויאג'ר. פלג של גזע הקייזון אשר אליו ערקה חברת צוות מוויאג'ר, ססקה. בהמשך הסדרה ססקה הופכת לבת-הזוג של מנהיג פלג הקייזון נייסטרים והיא ילדה ילד שחציו קרדאסי וחציו קייזון. לתקופה קצרה נעשה ניסיון לכונן שלום בעזרת דיפלומטיה בין הקייזון נייסטרים לבין צוות וויאג'ר. בשלב מסוים, מצליחים הקייזון נייסטרים, להשתלט על וויאג'ר ולנטוש כמעט את כל חברי-צוותהּ, על כוכב-לכת נידח.
טלקסיאנים
הטלקסיאנים הם גזע החי ברביע דלתא. לא ידוע הרבה על כוכב הבית שלהם אבל ידוע השם שלו "טלאקס". בפרק הראשון לסדרה אחד הטלקסיאנים בשם ניליקס מצליח לתקשר עם הוויאג'ר ולעזור להם למצוא שני חברי צוות שנחטפו לכוכב של האוקמפה ושל הקייזון. בסוף הפרק ניליקס מצטרף לצוות הוויאג'ר.
בנוסף בפרק 14 בעונה הראשונה של מסע בין כוכבים וויאג'ר. מסופר שמדען אקוניאני מ'בור ג'טרל קובע שניליקס חולה במחלה קשה מאוד, אך ניליקס לא מוכן לעבור את הטיפול בגלל שבעבר אותו מדען יצר מין נשק המכונה "מפל המטריון" אשר החריב את האקלים הנעים של אחד הירחים של טלאקס, ריינקס עליו חיו ניליקס ומשפחתו, במסגרת מלחמה קשה בין העמים.
בורג
הבורג הם גזע הומנואידי שכוחותיו הוגברו באמצעות שתלים קיברנטיים לשיפור כושרם השכלי והגופני. הבורג חברים בכוורת מוחות משותפת, עמה הם מתקשרים באמצעות השתלים. מטרת הבורג, כהצהרתם, היא לשפר את איכות החיים ביקום באמצעות הפיכתו למושלם. לצורך כך, הם נעים ממקום למקום ו"מטמיעים", בכוח, גזעים שונים בהם הם פוגשים: מחדירים למוחם שתלים והופכים אותם לכפופים ל"מוח הכוורת" ולמטרותיו. דחף זה להטמיע, מוטמע בכל חבר בכוורת.
וידיאנים
הווידיאנים הם גזע שלוקה במחלה מנוונת בשם פייג' (Phage) שגורמת לאבריהם להירקב. בעקבות המחלה פיתחו בני הגזע טכנולוגיה רפואית מתקדמת, המאפשרת להם לקצור איברים, של גזעים אחרים ולהשתילם בגופם-שלהם, על מנת להאריך את חייהם.
סיקאריאנים
הסיקאריאנים הם גזע החי ברביע דלתא, הידוע בקבלת האורחים המצוינת שלו. הסיקאריאנים פיתחו טכנולוגיה, המאפשרת להם להשתגר למקומות רחוקים (עד 40,000 שנות אור), אך אסור להם לשתפהּ עם גזעים אחרים או לתת לגזע אחר להשתמש בטכנולוגיה זו. הסיקאריאנים ידועים כחובבי סיפורים וחלקם אף מוכנים לשבור את החוקים על-מנת לקבל סיפורים נוספים.
גזע 8472
גזע חוצנים החי בחלל מים מחוץ לגלקסיה וליקום המוכר. הכינוי לו ניתן על ידי הבורג. הגזע מזכיר במראהו גמל שלמה. מדובר בגזע שוחר שלום, שנאלץ בעל כורחו להילחם כנגד כל יושבי הגלקסיה עקב פלישת הבורג לממלכתם. בפרקים הראשונים של הופעת גזע זה, קיבל צוות הוויאג'ר את התחושה שמדובר בגזע אלים החפץ בהשמדת הגלקסיה, אולם בהמשך הסדרה הם מצליחים לנהל דו-שיח עם גזע 8472, אשר בסופו התבררו כוונותיהם האמיתיות וגזע זה נסוג מתוכניתו לתקוף את כדור הארץ, לאחר שהבין כי תושבי כדור הארץ אינם חפצים בהשמדתם.
חייזרי לילה
חייזרי הלילה הם מין של חייזרים אשר התפתחו כדי לחיות בריק מוחלט. הם חיים באזור הנקרא "הריק" (the void). מכיוון שהם חיים בחושך מוחלט, חשיפה לאור היא קטלנית עבורם. בפגישת הצוות עם חייזרים אלה הם עוזרים להם לסגור חור תולעת דרכו הגיעו ספינות מגזע המלון (malon) אשר פיזרו חומרים וקרינת תטא הקטלניים עבור חייזרי הלילה.
דבור
הדבור הם גזע אשר חושש מגזעים טלפתיים והם מחפשים אותם ושמים אותם במתקני כליאה.
פוטונים
גזע החי ביקום מקביל לשלנו, בו הולוגרמות הן צורות-החיים הממשיות היחידות. מזהים בטעות את תוכנית ההולוגראמה "קפטיין פרוטון" של לוטננט טום פריז בתור התרחשות אמיתית ונלחמים ביושביה.
דב תבורי
דב תבורי (י"ג בתשרי ה'תרפ"ט – י"ז בכסלו ה'תשע"ו ; 27 באוקטובר 1928 - 29 בנובמבר 2015) היה ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978–1989.
ביוגרפיה
דב תבורי (במקור, "בלגולה") נולד בתל אביב ב-1928 למשה ושרה-לאה, ובהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לפתח תקווה. בגיל 15 עזב את לימודיו והחל לעבוד במוסך. היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד. שירת ב"הגנה" והיה מפקד הגדנ"ע בפתח תקווה. את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סרן. סמוך לגיל 30 השלים לימודים תיכוניים ונבחן בבחינות הבגרות. אז, המשיך לתואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה, שאותו סיים סמוך לגיל 40. תבורי היה מורה מוסמך, ובוגר המדרשה למינהל ציבורי וכלכלה.
בתחילת שנות ה-50 החל לעבוד במשרד החינוך. מונה למפקח החינוך החברתי ושל"ח במחוז מרכז. בשנים 1977–1978 היה מזכיר העיר פתח תקווה. ב-1978 נבחר לכהונת ראש עיריית פתח תקווה מטעם מפלגת העבודה, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. כמו כן כיהן כיו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1984-1989.
בשנת 1984, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה כראש העיר, החליט לפתוח את קולנוע היכל בלילות שבת, ו"פרשת קולנוע היכל" הביאה לעימות בין דתיים לחילוניים בפתח תקווה, ולהפגנות רבות של הציבור הדתי והחרדי עם רבני העיר, נגד פתיחת הקולנוע.
אחיו חיים תבורי היה מפכ"ל המשטרה השישי של משטרת ישראל.
תבורי כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות אחדות, והיה נשוי לרות (לבית דולנסקי) ואב לשלושה ילדים. לאחר שהתאלמן, היה נשוי בשנית, לחנה גל (לבית אוקסנהורן).
בופרופיון
בופרופיון (בלועזית:bupropion) היא תרופה נוגדת דיכאון א-טיפית הידועה בעיקר בשמה המסחרי Wellbutrin (וולבוטרין), ומוכרת גם בצורתה עם שחרור מושהה (Wellbutrin SR) הניתנת בשתי מנות ביום, או בצורתה בשחרור ממושך לאורך יממה שלמה (Wellbutrin XR) הניתנת במנה אחת ביום או בצורתה לגמילה מעישון - זייבאן (Zyban). במינונים גבוהים יחסית התגלתה כיעילה ביותר כתרופה להפסקת עישון. אחד היתרונות של תרופה זו לעומת תרופות נוגדות דיכאון אחרות הוא שהיא פחות גורמת להפרעות בתפקוד המיני ולהשמנה. מבחינת תופעות לוואי אופייניות היא מורידה את הסף הפרכוסי ולכן יש לה מספר התוויות נגד מיוחדות.
בופרופיון שייכת לקבוצה הכימית של האמינוקטונים ודומה במבנה הכימי לחומר הממריץ קאתינון הנמצא בצמח הקאת, לחומר המדכא תיאבון דיאתילפרופיון (דיאתילקאתינון) ובכלל לפנתילאמינים (הכוללים את חומצות האמינו תירוזין ופנילאלנין, קטכולאמינים וחומרים אחרים).
בופרופיון היא תרופה ממשפחה ה-NDRI מבוססת על עיכוב שאיבה חוזרת (reuptake) של המוליכים עצביים דופמין ונוראדרנלין, כמו כן כחומר אנטיכולינרגי פועלת על קולטנים ניקוטינים. אושרה בישראל כתרופה נוגדת דיכאון וכתרופה להפסקת עישון. לטיפול בדיכאון מקובל יותר להשתמש קודם בתרופות ממשפחת ה-SSRI.
מאיר לוין (עיתונאי)
מאיר לוין (באנגלית: Meyer Levin; 7 באוקטובר 1905, שיקגו – 9 ביולי 1981, ירושלים) היה סופר ועיתונאי יהודי-אמריקאי, הידוע בכתיבתו על נושאים יהודיים וישראליים. בארצות הברית נודע לוין בשל ספרו משנת 1956 "כפייה" העוסק ברציחתו של הנער בובי פרנקס על ידי הצמד לאופולד ולוב.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
לוין נולד למשפחה יהודית בשיקגו ולמד באוניברסיטת שיקגו. בעודו לומד עבד במשרה חלקית כעיתונאי עבור העיתון "שיקגו דיילי ניוז". בשנת 1924 אירעה פרשת לאופולד ולוב, זוג נערים יהודים, שלמדו עם לוין באוניברסיטה, מן החברה הגבוהה של שיקגו, אשר רצחו את הנער בובי פרנקס בצוותא, על מנת לבצע את "הרצח המושלם", ומשפטם, בו הגן עליהם הפרקליט הנודע קלרנס דארו היה לסנסציה עולמית. לוין סיקר את המשפט, ולאחר מכן התחיל בעבודה כעיתונאי במשרה מלאה. בשנת 1929 פרסם את ספרו הראשון "עיתונאי" בו השתקפו חוויותיו ממקצוע העיתונאות. ספריו מן השנים שלאחר מכן "הגשר החדש", "החבורה הוותיקה" ו"האזרחים" תיארו את חיי הקהילה היהודית בשיקגו.
בשנת 1927 שהה לוין בארץ ישראל כחצי שנה. חלק ניכר מתקופה זו עשה בקיבוץ יגור, תקופה זו הביאה לכתיבת ספרו "יהודה" (1931), סיפור מחיי הקיבוץ בארץ, שזכה להצלחה בקרב חוגים יהודים באמריקה, והפך את לוין לאחד מהקולות החשובים של קהילה זו.
בין השנים 1933 ל-1939 שימש כמבקר קולנוע וכעורך משנה בשבועון "אסקווייר". בשנת 1937 סיקר לוין עבור השבועון את מלחמת האזרחים בספרד.
מלחמת העולם השנייה והשואה
במלחמת העולם השנייה שירת זמן מה בצבא ארצות הברית במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (US office of war information) ולאחר מכן שימש ככתב בחזית של סוכנות החדשות "אובר-סיז", ועבור סוכנות הידיעות היהודית (JTA). לוין היה בין מסקריה הראשונים של השואה שנחשפה בפני חילות ארצות הברית המשחררים. מפגש מקרי עם יהודי בבית הכנסת בפריז חשף בפניו את מעשי הנאצים. לאחר מכן הקדיש לוין את עבודתו העיתונאית לחשיפתה ותיעודה של השמדת העם היהודי בשואה. לוין היה בין האמריקנים הראשונים שנכנסו לבוכנוואלד, מחנה הריכוז דכאו ברגן-בלזן וטרזין. לוין החל לעסוק בגורלם של פליטי השואה. רשימותיו על "קיבוץ בוכנוואלד" שתיארו את התארגנותם של פליטי המחנה ליצירת קיבוץ על אדמתה של גרמניה עוררו רושם ניכר בארצות הברית.
יצירת הסרט "בית אבי"
בשנת 1946 כתב תסריט לסרט בשם "בית אבי" העוסק במאמציו של ילד פליט שואה לחפש אחר הוריו. הסרט צולם בארץ ישראל והושקעו בו כרבע מיליון דולר. לבימויו של הסרט הובא הדוקומנטריסט האמריקני הרברט קליין, עמו היה לוין בקשר עוד מהתקופה בה סיקרו שניהם את מלחמת האזרחים בספרד. בין כוכבי הסרט היה הפסל יצחק דנציגר שניסה את כוחו גם באומנות המשחק. הסרט זכה להצלחה מסוימת בקרב יהודי אמריקה, והביא לתנופה מסוימת בתעשיית הקולנוע בארץ ישראל. הציוד החדיש ששימש את קליין בהסרטה נותר בארץ, ושימש ביצירת סרטי תעודה במשך מספר שנים לאחר מכן.
הספר "בית אבי" יצא לאור בארצות הברית בשנת 1947. ספר נוסף העוסק בפליטי השואה, "אווה" יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1950 פרסם לוין אוטוביוגרפיה בשם "החיפוש".
הסרט "הבלתי חוקיים"
ב-1947 החל לוין בהפקת הסרט הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים). הסרט צולם בנתיבי ההעפלה מאירופה, והוא משלב עלילה בדיונית, שבמרכזה זוג מעפילים, בצילומים תיעודיים. ארבעה מאנשי הצוות - לוין, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) והצלם ברטראן הס - הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו". הם השתלבו בין המעפילים, ונעצרו לימים ספורים אחרי שהאונייה נתפסה בידי הבריטים.
בשנת 1948 נישא לוין לטרסקה טורס, ולזוג נולדו שני בנים. בנו אלי, מנישואים קודמים, הוא צייר, ואף אייר אחדים מספריו. בנו הוא המשורר והמתרגם גבריאל לוין.
יומנה של אנה פרנק
לוין היה האיש שהביא את יומנה של אנה פרנק לתודעת הקהל האמריקני, באמצע שנות ה-50. לוין קרא את הספר בצרפתית והבין מיד את חשיבותו. הוא הביא לתרגום הספר ולרכישתו על ידי בית הוצאה אמריקני גדול, דאג לביקורות משבחות, ועיבד את הספר למחזה בשם "אנה פרנק". מלכתחילה הבין לוין כי הספר יכול להוות בסיס למחזה ולסרט קולנוע שיצליחו מבחינה מסחרית, אך חשוב מכך, יביאו את קולה של אנה פרנק, וקולו של הילד היהודי שנספה בשואה, אל ההמונים בארצות הברית ובעולם. לאחר שעמד במשא ומתן מתקדם עם מפיקים ובעלי הזכויות, הופקה לבסוף גרסה אחרת למחזה ולסרט, שכתבו פרנסס גודריץ' ואלברט האקט. לוין נפגע מאוד מההתרחשות. בשני ספרים שכתב "הקנאי" (1964) ו""האובססיה" (1972) הוא טוען כי נפגע עקב התנגדותו הנחרצת לקומוניזם, שלא מצאה חן בעיני מפיקי הסרט והמחזה, כמו גם בשל היות המחזה "יהודי מדי".
כפייה
בשנת 1956 חזר לוין לסיפורם של לוב ולאופולד, שהביא לו את תחילת פרסומו כשלושים שנה קודם לכן. הוא עיבד את סיפורם לספר בשם "כפייה", המביא את הסיפור מנקודת ראותו האישית, עיתונאי צעיר המסקר רצח מחריד של נער בן 14, ומגלה כי הרוצחים הם בני כיתתו, החובשים עמו את ספסלי האוניברסיטה. הספר זכה לשבחים ולפרס "אדגר" מטעם התאחדות סופרי המסתורין של אמריקה. בשנת 1957 עובד הספר למחזה, ובשנת 1959 לסרט קולנוע מצליח. הספר נחשב למוצלחת ביצירותיו של לוין.
קריירה מאוחרת
לאחר הצלחת "כפייה" חילק לוין את זמנו בין ארצות הברית ומדינת ישראל, עד מותו בשנת 1981 בירושלים. שהותו בישראל הולידה מספר ספרים "גור ואיגור" (1968), "המתנחלים" (1972), ו"קציר" (1976). ספרו האחרון "הארכיטקט" יצא לאור בשנת 1982, לאחר מותו, והוא עוסק בחייו של הארכיטקט פרנק לויד רייט.
יחסי אזרבייג'ן–קוריאה הדרומית
יחסי אזרבייג'ן–קוריאה הדרומית הם היחסים הדו-צדדיים בין אזרבייג'ן לקוריאה הדרומית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-23 במרץ 1992. שגרירות דרום קוריאה הדרומית באזרבייג'ן נפתחה ב-4 במרץ 2006. שגרירות אזרבייג'ן בקוריאה הדרומית נפתחה ב-14 במרץ 2007. בשנת 2022 הסתכם הסחר בין המדינות ב-227.657 מיליון דולר. קוריאה הדרומית מייצאת בעיקר פוליאתילן, צמיגים למכוניות ומשאיות, פלדה מעורגלת, ציוד חשמלי, שמני סיכה ותרופות, ואילו אזרבייג'ן מייצאת בעיקר נפט, מוצרי מזון ורהיטים.
יחזקיה יהושע פייבל תאומים
שימש ברבנות העיר פרמיסלה במשך 15 שנים, ולאחר שהודח בידי ועד הקהילה, נבחר לרבנות העיר ברסלאו, משרה בה החזיק כ-14 שנים עד יום מותו.
ביוגרפיה
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים היה בנו הרביעי של הרב יונה תאומים-פרנקל, המפורסם בחיבורו על הש"ס "קיקיון דיונה". על הגהותיו לחיבורו של אביו, חתם בשם "יהושע פייבלמן".
הוא נישא לפרל, בתו של הרב אריה יהודה לייב "הארוך", רבה של קראקא. על נסיבות השידוך סיפר קרוב משפחתו, רבה של למברג הרב יוסף שאול הלוי נתנזון, כי בעקבות תשובה שנונה שענה בהיותו נער לרב שנזף בו, בחר בו הרב לחתנו. לפי הסיפור, אמר לו הרב לפני נישואיו כי על פי אבחונו נראה שלא יוכל להתמיד בלימודיו, אך למרות זאת הוא לוקח אותו לחתן, אם יתחייב ללמוד בהתמדה בחמש השנים הראשונות שאחרי נישואיו, מתוך מחשבה שלאחר חמש שנות התמדה לא ירצה הנער לעזוב את לימודיו. הנער תקע כף, והחתונה התקיימה. גיסיו מנישואין אלו היו: הרב זכריה מנדל בן אריה לייב, מחבר "באר היטב" על חושן משפט, ורבי שמואל מפיורדא, מחבר "בית שמואל" על אבן העזר והרב שאול בן הרבי רבי השיל מקראקא.
בצעירותו נבחר לשמש כאב"ד בקהילה היהודית בעיר צילץ, ולאחריה בעיר פרמיסלה. קודם בואו לפרמיסלה, הועלתה הצעת רבנות בעיר מץ, בה שימש בעבר אביו הרב יונה תאומים-פרנקל ה"קיקיון דיונה", אך כפי הנראה היא לא הבשילה לכדי בקשה רשמית של הקהילה היהודית המקומית. מחותנו הרב דוד אופנהיים, ניסה להשיג עבורו את משרת הרבנות של אזור הסן בגרמניה (כיום מדינת הסן), אך ללא הצלחה.
לפניו נבחר לשמש כרבה של פרמיסלה, אחיו הרב יצחק מאיר תאומים-פרנקל, שנפטר לפני שהספיק לממש את המינוי. הוא הורה בצוואתו למנות אחריו את אחיו הצעיר הרב יחזקיה יהושע פייבל. לאחר שהגיע לפרמיסלה בשנת תס"ג (1703), התפתחה מחלוקת סביב המינוי וחלק מראשי הקהילה התנגדו לו, בשנת תע"ג (1713) התקיים כינוס ועידת 'גליל פרמיסלה' והוענק בו משנה תוקף למינויו המוקדם כרב ופוסק למחוז כולו. בחודש תשרי תע"ח (סתיו 1717) חודש המינוי לשש שנים נוספות, אך ההתנגדות הפנימית בקהילה נמשכה כל העת.
במהלך שנת תע"ח (1718), הועמד מינויו לבחירה מחודשת, לפי דרישת מתנגדיו, וחברי ועד הקהילה בחרו במקומו את הרב שמואל רבה של סלונים.
מיד לאחר הדחתו שימש רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים, תקופה קצרה ברבנות העיר ריישא. במקביל, קיבל הרב תאומים הצעת רבנות מקהילת העיר ברסלאו, הוא נענה לקריאה ועבר לשמש כרבה של ברסלאו תוך שהוא קובע בה את מגוריו. למרות זאת כאקט של מחאה על אי-קיום צוואת אחיו, המשיך לחתום על איגרותיו כ, מנהג בו המשיך עד סוף ימיו. מאוחר יותר התארגנו מספר רבנים להשיבו לכס הרבנות בפרמיסלה, והוא עצמו פרסם קונטרס בעניין בשם "תקע שופר" ובו מכתבי הרבנים על פרשת פרמיסלה, לאחר שגם התערבות "ועד ארבע ארצות" לטובתו, לא הועילה, הוא זנח את המאבק, והתמקד ברבנותו בברסלאו.
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים, נפטר בשנת תצ"א או תצ"ב (1731–1732 בהתאמה).
פעילות ציבורית ותורנית
רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים היה פעיל במסגרת "ועד ירוסלב" שבמסגרת "ועד ארבע ארצות", וחתימתו מופיעה על כמה מתקנות הוועד. הוא גם נחשב לרופא מומחה, ובאופן כללי היה אדם משכיל. בני התקופה מציינים אותו כמי שבקי ב"שבעת החכמות", המקבילה היהודית ל"שבע האמנויות החופשיות".
רבי יחזקיה יהושע פייבל חיבר קונטרס הלכתי בשם "פנים מסבירות" שעיקר תוכנו השגות והערות על הספר "פנים מאירות" של הרב מאיר אייזנשטט, בנוסף ידוע על עותק של שולחן ערוך "חושן משפט" עם הגהות שהעתיק חתנו מגיליון השולחן-ערוך שבו למד. הוא כתב הסכמות לכמה ספרים, בודדים מהם ידועים ביבליוגרפית.
משפחתו
לרב יחזקיה יהושע פייבל היו שלושה בנים ובת אחת:
קישורים חיצוניים
במהדורת 1901–1906 של Jewish Encyclopedia, חולק בטעות הידוע עליו לשני ערכים:
מתאווארי
מתאווארי (בגאורגית: მთავარი, "נסיך") היה תואר פיאודלי בגאורגיה מקביל לתואר נסיך. התואר עצמו מורכב מהמילה "תאבי" (თავი) שפירושה ראש או מנהיג.
המקור הכתוב המוקדם ביותר שמזכיר את התואר מתאווארי הוא טקסט גאורגי היסטוריוגרפי המתוארך למאה החמישית. מהמאה האחת עשרה ועד למאה הארבע עשרה, התואר מתאווארי, יחד עם התואר תאוואדי, היה זהה לתואר אריסתווי, והתייחסה לאחד מהאצילים, נסיך. בתור הזהב של הממלכה הגאורגית המאוחדת (המאה השתים עשרה והמאה השלוש עשרה), השתנה התואר בהדרגה מתואר מוּתנה לתואר תורשתי קבוע, עד שהושלם בסוף המאה החמש עשרה. באותה מאה שימש התואר מתאווארי כתוארם של נסיכים מכהנים במערב גאורגיה (סאמצחה, מגרליה, גוריה, סוואנתי ואבחזיה), שעצמאותן בוטלה סופית על ידי האימפריה הרוסית.
אלכסנדר שינדלר
הרב אלכסנדר שינדלר (1925–2000) היה רב רפורמי, מהדמויות המובילות ביהדות הרפורמית האמריקאית בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
שינדלר נולד בגרמניה, היגר לארצות הברית כשהיה בן 12. הוא שימש כנשיא של איחוד הקהילות הרפורמיות בין השנים 1973-1996. הוא נודע בהכרזתו שגם מי שנולד לאב יהודי יש לראותו כיהודי. אביו הוא משורר היידיש אליעזר שינדלר.
נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה
נבחרת גביע דייוויס של צ'כיה היא נבחרת הטניס של צ'כיה. הקבוצה משחקת בבית העליון של גביע דייוויס השנתי העולמי. הנבחרת מורכבת משחקני הטניס הבכירים בצ'כיה.
צ'כיה משחקת בגביע דייוויס משנת 1993 והיא ממשיכה את פעילותה של נבחרת הדייוויס של צ'כוסלובקיה שהשתתפה מטורניר מ-1921 וזכתה בו ב-1980. צ'כיה זכתה פעמיים רצופות בגביע בשנים 2012 ו-2013. נכון למאי 2016 שיחקה צ'כיה (כולל תקופת צ'כוסלובקיה) מאז תחילת השתתפותה בגביע דייוויס 205 מפגשים בינלאומיים, מהם ניצחה ב-127, כאשר יאן קודש הוא השחקן בעל מספר המשחקים הגדול ביותר, 94 בסך הכל. הוא גם השחקן בעל שיא הניצחונות במשחקים, 60 במספרם.
צ'כיה משחקת בצבעים כחול ואדום.
לואיג'י טנקו
לואיג'י טנקו (באיטלקית: Luigi Tenco; 21 במרץ 1938 – 27 בינואר 1967) היה זמר, משורר, מלחין ושחקן איטלקי.
ביוגרפיה
בשנת 1961 הוציא טנקו את שירו הראשון, "מתי" ("Quando") תחת שמו האמיתי. ב-1962 טנקו השתלב לתקופה קצרה כשחקן קולנוע בסרט La Cuccagna של לוצ'יאנו סאלצ'ה, וגם היה שותף לפסקול הסרט. אלבומו הראשון של טנקו יצא לאור בשנת 1962 בשם Ballate E Canzoni. אחד השירים, "מורה יקרה" (Cara Maestra), צונזר על ידי הצנזורה האיטלקית דאז. שנה לאחר מכן הצנזורה יצאה בשנית נגד שיריו "רוצה אני" (Io Sì) ו"בחורה נאה" (Una Brava Ragazza). בשנת 1966 התגייס טנקו לשירות חובה בצבא האיטלקי, וב-1967 חתם על חוזה עם חברת RCA. באותה שנה הוציא טנקו את שירו "יום רודף יום" (Un Giorno Dopo L'Altro) שהפך לפסקול סדרת הטלוויזיה, ועוד רצף שירים שזכו להצלחה רבה: Lontano lontano, Uno di questi giorni ti sposerò, E se ci diranno, Ognuno è libero. במהלך שהותו ברומא באותה שנה גם פגש והתחבר עם דלידה, זמרת שאנסון מצרית ממוצא איטלקי, פגישה שהתפתחה במהירות לפרשת אהבים משגשגת.
טנקו נקבר בריקאלדון, סמוך לעיירת מולדתו. התאבדותו הייתה טרגית גם עבור דלידה, מספר ימים לאחר מכן היא ניסתה להתאבד באותו חדר במלון, אחת החדרניות גילתה אותה והזעיקה צוות רפואי, 20 שנה לאחר מכן היא שמה קץ לחייה.
התאבדותו של טנקו הייתה עטופה שנים רבות תחת מעטה מסתורין כבד, ועלו תהיות רבות לגבי הסיבות למותו, בין היתר בעקבות שמועה שהכדור נורה ברקתו השמאלית של טנקו, בעוד שהוא היה ימני, ומאחר ולא בוצעה אוטופסיה לגופתו או ניתוח קליגרפי למכתב ההתאבדות שהותיר. בעקבות טענות אלו, ב-12 בדצמבר 2005 הורה התובע הכללי של סן רמו לחזור ולחקור את מותו של טנקו וגופתו הוצאה מקברו להמשך החקירה. ב-15 בפברואר 2006 תיק החקירה נסגר סופית שכן הוברר שהפגיעה ברקתו השמאלית הייתה למעשה חור היציאה של הכדור, ושמסלול הכדור בגולגולת אכן תואם למעשה התאבדות. אף על פי כן, תאוריות קונספירציה שונות לגבי נסיבות מותו ממשיכות לעטוף את הפרשה.
ב-1974 נוסד "פרס טנקו" שנערך מדי שנה בסן רמו. רבים מהזמרים האיטלקים שנודעו החל משנות ה-70 הצהירו על השפעתו הרבה של טנקו על עבודתם. באלבום Bufalo Bill של פרנצ'סקו דה גרגורי נכלל השיר "פסטיבל", על התאבדותו של טנקו. השיר יוצא כנגד הצביעות של עולם המוזיקה האיטלקי שניסה להחליק את דבר התאבדותו הדרמטית של טנקו כדי לתת למופע להימשך.
הערוץ הצרפתי TV5 העלה סרט דרמה על פרשת האהבים בין טנקו לדלידה.
בשנת 1987 הוציא סטיבן בראון מלהקת "טוקסידומון", תקליט מחווה ללואיג'י טנקו, תחת השם Brown Plays Tenco.
צמחי מעזבות
צמחי מעזבות או צמחים רודרליים (Ruderal) הם צמחים חובבי חנקן או ניטרופילים (nitrophilic) ולכן גדלים על קרקעות העשירות בחומרי מזון מומסים שיש בהם תרכובות אנאורגניות של חנקן, פוספט, צורן ועוד, המצויים באזורים בהם נפוצה אשפה ציבורית. בתי גידול נפוצים הם צידי הדרכים, מעזבות, חלקות וגינות נטושות וגלי אשפה.
דוגמאות לצמחי מעזבות הם: חוֹחַן הַקִּנְרָס, גדילן מצוי, חרצית עטורה, ברקן ממשפחת המורכבים, סְיָגִית מבריקה ממשפחת הסוככיים, חֶלמִית מצויה, מָעוֹג כרתי ממשפחת החלמיתאים, חרדל ממשפחת המצליבים, קיקיון מצוי ממשפחת החלבלוביים, הסִרְפָד וסרפד דו-ביתי ממשפחת הסרפדיים. לפי ההגדרה לא נכללים בין הצמחים האלה צמחי תבואה.
יגאל שילון
יגאל שילון (נולד ב-23 באפריל 1946) הוא איש טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
שילון נולד בתל אביב כיגאל שולקיס, בנם של פניה ושלמה שולקיס בני מעמד הפועלים שעלו לישראל ממזרח אירופה. למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב. סיים תואר ראשון בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, אך העדיף לעסוק בתחום הקולנוע.
בשנות ה-80 ביים מספר סרטי קולנוע ישראליים, רובם סרטי מתיחות בתחום ה"מצלמה הנסתרת". הראשון שבהם היה "חייך אכלת אותה", אותו עשה יחד עם יהודה ברקן בשנת 1980. שילון עשה עוד שני סרטי מתיחות עם ברקן: "המתיחה הגדולה" (1984) ו"ניפגש בסיבוב" (1986). בשנת 1985 היה שותף לסירטו של יהודה ברקן "קומפוט נעליים", כאשר הגדרת תפקידו הייתה "יועץ". בין השנים 1986 ל-1990 ביים שילון את סדרת הפרסומות למעדן "מילקי", שם השתתפו חלי גולדנברג, אביבה פז ובר רפאלי (שהייתה אז ילדה). כמו כן ביים את הסרט "עבודה בעיניים" (1989) בכיכובם של צמד הבטלנים, אותם אף ליווה במסגרת הנסיעה לבריסל כאשר יצגו את ישראל באירוויזיון 1987 עם "שיר הבטלנים".
קריירה בטלוויזיה
לאחר קריירת הקולנוע עבר שילון בשנת 1989 לטלוויזיה, תחילה לתוכניתו הלילית של גבי גזית "סופ סופ" בערוץ הראשון, בה הציג קטעי פספוסים מתוך צילומים של תוכניות טלוויזיה מהארץ ומן העולם (אחד הקטעים היותר נודעים בפתיח של הפינה היה קטע בו ננסי רייגן מועדת ונופלת). במקביל הגיש פינה בתוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית, שבה הציג קטעי וידאו ביתיים המכילים פספוסים. לאחר מכן הגיש עם אלי יצפאן את התוכנית "פספוסים פלוס" בשנת 1991. בשנת 1993, החל להנחות את תוכנית המתיחות "מועדים בשמחה" בערוץ הראשון, אשר עברה בשנת 1994 לערוץ 2. החל מ-1994 הנחה וביים במשך 14 שנה את תוכנית הטלוויזיה "פספוסים" בשידורי רשת בערוץ 2, שהיא המשך לקריירת בימוי סרטי המתיחות שלו.
ב-2003 יצר וביים שילון את תוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב". בשנת 2012 חזר שילון לטלוויזיה בתוכנית "סתאאאם!" של ערוץ הילדים, שהיא תוכנית המשך של פספוסים, לצד עודד פז, דנה פרידר ואחרים. ב־2013 ביים וערך את התוכנית "אמבוש" בערוץ 10. בשנת 2015 יצר שילון שעשועון לערוץ 10, הנקרא "תראו מי שואל", בהנחיית השחקן מולי שולמן.
בינואר 2022 סיפר שילון כי בעקבות נפילה בביתו, הוא נפגע פיזית ומרותק לכיסא גלגלים. חייו לאחר הפציעה תועדו בסרט תיעודי, "הפספוס של חיי", ששודר בקשת 12. שילון גם ביים את הסרט לצד ארז טל. באותה שנה הגיש שילון את התוכנית "חוזרים לפספוסים" ברשת.
עיסוקים נוספים
לצד הקריירה בטלוויזיה עסק שילון בחידוני כפל לשון שנקראו "שילונדע", אותם החל לפרסם בתוכנית "הלילה" עם גבי גזית והמשיך לפרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" עם הצייר שי צ'רקה, וב"פנאי פלוס". הסמל המסחרי שלו, הסיגר שבפיו, כיכב פעמים רבות בפרומואים ופרסומות.
חיים אישיים
שילון נשוי משנת 1972 לזהבה, ששימשה שנים רבות כדיילת באל על ומרצה בארגון ויצו, ולזוג ארבעה ילדים. מתגורר בתל אביב. הוא אחיו הצעיר של מנחה הטלוויזיה דן שילון, ודודה של מנחת הרדיו והטלוויזיה עדי שילון. בנו ירון הוא במאי טלוויזיה ובנו אייל היה מעורכי התוכנית "פספוסים".
פרידל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רחובות שתי וערב
מתווה רחובות שתי וערב (באנגלית: grid plan, grid street plan, או gridiron plan) הוא אחד הדגמים הראשונים בהיסטוריה של תכנון ערים ואזורים בו רחובות העיר מצטלבים בזוויות ישרות ומהווים רשת שתי וערב. בתרבות היוונית העתיקה דגם רחובות בשתי וערב נקרא מתווה היפודמי או אורתוגונאלי.
העת העתיקה
תכנון רחובות-עיר במתווה שתי וערב קיים מימי קדם ונמצא בתרבויות שונות. כמה מן הערים המתוכננות העתיקות ביותר נבנו במתווה זה. כבר בשנת 2600 לפנה"ס מואנג'ודארו והאראפה, מערי תרבות עמק האינדוס, נבנו במתווה שתי וערב שבו רחובות ישרים מצטלבים בזוויות ישרות, בכיוון צפון-דרום ומזרח-מערב. כל אחד מגושי הבתים שנמצא בין הרחובות חולק בשבילים קטנים יותר.