cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריסת וול סטריט 1929
יסודות כלכליים
הנפילה החלה לאחר התרחבות הפעילות הספקולטיבית בסוף שנות העשרים אשר גרמה למאות אלפי אמריקאים להשקיע בכבדות בשוק המניות, רבים מהם לוו כסף כדי להעמיק את השקעותיהם. המצב המשיך עד שבאוגוסט 1929, ברוקרים הלוו באופן קבוע כספים למשקיעים קטנים עד כדי למעלה משני שלישים מערך המניה אותה הם קנו. מעל 8.5 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות, יותר מכל הכסף שנמצא במחזור בארצות הברית. העלייה במחירי המניות עודדה אנשים רבים להשקיע; אנשים קיוו שמחירי המניות ימשיכו להאמיר. ממוצע מכפיל הרווח (יחס בין מחיר מניות החברה לרווחיה) היה בספטמבר 1929 32.6, הרבה מעבר לנורמות ההיסטוריות. רוב הכלכלנים ראו באירוע זה את המאורע הדרמטי בהיסטוריה של הכלכלה המודרנית.
ב-24 באוקטובר 1929 (מדד הדאו ג'ונס בדיוק עבר את השיא שלו ב-3 בספטמבר כאשר עמד על 381.17 נקודות), התהפכה מגמת השוק, והחלה פניקת מכירות. בשנת 1931, הוקמה על ידי הסנאט "וועדת פיקורה" כדי ללמוד את הסיבות לנפילה. הקונגרס האמריקאי העביר ב-1933 חוק הקובע כי חייבת להתקיים הפרדה בין הבנקים המסחריים, המקבלים פיקדונות ומעניקים הלוואות, לבנקי השקעות המציעים חיתום מנפיקים ומפיצים מניות, איגרות חוב ושאר נירות ערך.
אחרי חוויית הנפילה של 1929, שוקי המניות בכל העולם הוסיפו אמצעים כדי לעצור בצורה זמנית את המסחר במקרה של ירידות שערים חדות, בטענה כי אמצעים אלו ימנעו מקרי פאניקה דומים. הנפילה החד-יומית ב-19 באוקטובר 1987, הידועה גם כיום שני השחור, הייתה חדה אפילו יותר מהנפילה של 1929, כאשר מדד התעשייה של הדאו ג'ונס ירד 22.6%. (יומים מאוחר יותר השווקים התאוששו, וקבעו את העלייה הגדולה ביותר ביום אחד מאז 1933).
אפקטים ודיון אקדמי
נפילת וול סטריט בשנת 1929 והשפל הגדול "... היו המשבר הכלכלי הגדול ביותר של המאה העשרים". "הפאניקה של אוקטובר 1929 הפכה לסמל לעיוות הכלכלי שאחז בעולם במהלך העשור הבא." "ההתרסקות של 1929 גרמה 'לחוסר התמצאות ולפחד', אבל, 'השוק התחלף במהרה בהכחשה, רשמית ולאחיזת עיניים המונית.'. "הנפילה במחירי מניות ב-24 וב-29 באוקטובר 1929... הופיעו כמעט במקביל בכל שוקי העולם חוץ מאשר ביפן." לקריסה של וול סטריט הייתה השפעה מרכזית על כלכלת ארצות הברית והעולם, והייתה מקור לדיון אקדמי אינטנסיבי במספר תחומים - היסטורי, כלכלי ופוליטי - מאז התרחשותה ועד היום. "יש אנשים המאמינים כי שימוש לרעה מצד חברות אחזקה תרם לקריסה של 1929 בוול סטריט ולמיתון שבא בעקבותיו." "אנשים רבים מאשימים את הבנקים המסחריים, בכך שהיו יותר מדי להוטים לשים הפקדות בסיכון בשוק המניות."
"הקריסה של 1929 עצרה את שנות העשרים הסוערות בפתאומיות." כפי שטען ההיסטוריון הכלכלי צ'ארלס קינדלברג, ב-1929 לא היו "...פתרונות של מוצא אחרון", שלו היו קיימים ו"מתורגלים כהלכה" היו מהווים "מפתח לקיצור ההאטה הכלכלית שנבעה מהמשבר." הקריסה סימנה את תחילתן של השלכות נרחבות וארוכות טווח עבור ארצות הברית. השאלה המרכזית היא: האם "הקריסה של 1929 גרמה למיתון?", או שהיא נבעה מהתפוצצות בועת האשראי הכלכלית? הירידה במחירי המניות גרמה לפשיטות רגל ולקשיים מקרו-כלכליים ובכללם סגירת עסקים, פיטורי עובדים ועוד קשיים הנובעים ממיתון כלכלי. ניתן לראות בעליה במספר הלא מועסקים ובמיתון תוצאה ישירה של הקריסה, אבל היא בשום פנים לא האירוע היחיד שתרם למיתון. בכל זאת מקובל לראות בנפילה את הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על האירועים שבאו בעקבותיו.
היסטוריונים רבים רואים בהתרסקות של וול סטריט ב-1929 חלק מתהליך היסטורי שהשתלב בתאוריות בנוגע לשיגשוג ונפילה. לדברי כלכלנים, כגון ג'וזף שומפטר וניקולאי קונדרתיף, הקריסה הייתה אירוע היסטורי רגיל שהתרחש בתהליך המתמשך של מחזור כלכלי. ההשפעה של הקריסה גרמה להאצת השלב הבא במחזור. כלכלנים בולטים, כגון פרידריך האייק, סירבו לקבל תזה זו וטענו כי מקור משבר זה, כמו כמעט כל המשברים בעבר, במדיניות ממשלתית, כדוגמת הורדת הריבית והמדיניות המוניטרית המרחיבה שעודדה אנשים להגדיל את חובותיהם ולהשקיע בנכסים ספקולטיביים.
מילטון פרידמן, בספרו ההיסטוריה הכלכלית של ארצות הברית (A Monetary History of the United States), שנכתב יחד עם אנה שוורץ, מעלה את הטיעון כי מה שגרם ל"כיווץ הגדול" (המונח שבו מתאר פרידמן את המיתון הגדול) להיות כה חמור לא הייתה התהפכות הגלגל במחזור הכלכלי, מיסי המכס, או הקריסה ב-1929 של שוק המניות. מה שדחף את ארצות הברית למיתון העמוק, היה התמוטטות המערכת הבנקאית במהלך שלושת גלי הפאניקה בשנים 1930–1933.
צומת אריאל
צומת אריאל (מכונה גם כיכר אריאל) הוא צומת בכניסה המערבית, הראשית, לעיר אריאל, ובצמוד לכפר כיפל חארת'. בצומת זה מסתיים כביש 5, חוצה שומרון, וממשיך כביש 505 עד לצומת פצאל.
שם הצומת נגזר משם העיר הסמוכה, אריאל. הצומת בנוי כמעגל תנועה. באזור הצומת מוצבות חנויות שונות, בעיקר לחומרי בניין, שנבנו באופן בלתי חוקי, ושייכים לערבים פלסטינים. רבים מהמחבלים שביצעו פיגועים במקום שהו לפני הפיגוע באחת מן החנויות.
בשל היותו צומת מועדף לפיגועי טרור פלסטיני במשך שנים, הציב צה"ל במקום חיילים באופן קבוע.
בצמוד לצומת נמצא מלון אשל השומרון.
אולם (עיר)
אוּלְם (בגרמנית: Ulm) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
אולם שוכנת בין שטוטגרט ומינכן (100 ק"מ מהראשונה ו-130 ק"מ מהשנייה). העיר שוכנת על הגבול בין באדן-וירטמברג לבוואריה. את הגבול מהווה נהר הדנובה, שלגדותיו שוכנת העיר. מעבר לנהר שוכנת העיר נוי-אולם (אולם החדשה), השייכת לבוואריה. נכון לסוף 2017 מונה אוכלוסיית העיר 125,596 נפש.
באולם אוניברסיטה קטנה, אשר נוסדה ב-1967; לומדים בה כ-7,000 סטודנטים. כ-18% מתושבי אולם אינם גרמנים; רוב הזרים הם טורקים.
היסטוריה של העיר
בימי מלחמות הקואליציה האנטי צרפתית השלישית כיתר נפוליאון צבא אוסטרי גדול בסביבות אולם והשמידו (ראו קרב אולם).
באולם נולד ב-1879 אחד הגרמנים והמדענים הידועים ביותר בכל הזמנים - הפיזיקאי היהודי אלברט איינשטיין. בית הולדתו אינו קיים עוד, ובמקומו הוצבה אנדרטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בדצמבר 1944, הופצצה אולם על ידי בנות הברית ו- 81% אחוז מהמבנים בה נהרסו. לאחר תום המלחמה שוקמה העיר. עקב כך, הבניה בעיר מאופיינת בבניה מודרנית, שבה משולבים שרידים רבים ומגוונים של מבנים עתיקים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פעל בעיר בית הספר לעיצוב HFG-ULM (1953-1968), מקימיו היו מיוצאי הבאוהאוס, אינגה שול, בעלה אוטו איכר ומקס ביל. בית הספר הוקם לזכר שני אחיה של אינגה- הנס וסופי, חברים בוורד הלבן. בית הספר התייחד בכך שלימד קורסי בסיס לכלל הסטודנטים, קורסי התמחות (עיצוב פנים, גרפי, אדריכלות וכן הלאה), וקורסים נוספים בסוציולוגיה, כלכלה ושאר מדעי החברה. לבית הספר היה שת"פ משמעותי עם חברת בראון הגרמנית, המוסד הוא אחד ממוסדות העיצוב המשפיעים ביותר על אופן הליכי העיצוב במאה שנים האחרונות.
המינסטר של אולם
אולם היא מקום משכנה של הכנסייה הגבוהה ביותר בעולם, המינסטר של אולם (Ulmer Münster). גובה הצריח הוא 161.53 מטרים, רק מטרים ספורים יותר מגובהה של הקתדרלה של קלן (זאת נחשבת לכנסייה הגדולה ביותר בגרמניה; המינסטר של אולם נמצאת במקום השני). המינסטר של אולם מפורסמת לא רק בגודלה הרב אלא גם בעושר יצירות האמנות שבתוכה.
הקהילה היהודית
העדות הראשונה להימצאם של יהודים בעיר היא מ-1241 בה מדווח על מיסים ששולמו על ידם, אולם ההערכה היא כי היהודים הראשונים הגיעו לעיר הרבה לפני כן. מצבות בבית הקברות מהשנים 1243 ועד 1491 מעידות על רציפות התיישבות יהודית במקום. בפרק זמן זה ידוע שרבים מהיהודים עסקו במתן הלוואות. בפרעות המוות השחור שנערכו ב-1349 נבזז הרובע היהודי בעיר וחלקים ממנו נהרסו אך הקהילה התאוששה חיש מהר. במאה ה-15 בעת שחשיבות העיר גדלה, גבר לחץ המיסים על היהודים וב-1499 הם נצטוו לעזוב את העיר בתוך חמישה חודשים. מדיניות זו שנקראה Judenfreiheit נאכפה במשך 200 שנה ורק ב-1712 הורשו יהודים לחזור ולסחור בשוק הבקר המקומי ורק בסוף אותה מאה הורשו יהודים לחזור ולהתגורר בעיר.
מ-13 נפש ב-1814, גדלה הקהילה ל-667 נפש ב-1886 אך מאז דעכה באטיות. ב-1873 הוקם בעיר בית כנסת וב-1885 בית עלמין. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי בתי מלאכה והיו מבוססים כלכלית. במהלך השלטון הנאצי פחתה האוכלוסייה היהודית בעיר מ-530 נפש ב-1933 ל-162 נפש באוגוסט 1939. בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של אולם ויהודים רבים הוכו. מתוך 116 יהודי אולם שגורשו למחנות (45 מהם לטרזיינשטט) רק ארבעה שרדו. ב-1958 הוקם ציון במקום בו עמד בית הכנסת שנשרף וב-1988 הועמד במקום ציון גדול יותר. עם תום מלחמת העולם השנייה הוקם באולם מחנה עקורים בו התגוררו יהודים משארית הפלטה. ב-1968 היו כ-25 יהודים בעיר.
בשנת 2000 הוקמה בעיר קהילה יהודית שהיא סניף של הקהילה של וירטמברג המצויה בשטוטגרט בשיתוף פעולה עם חסידות חב"ד. מאז מכהן הרב שניאור זלמן טרבניק כרב העיר. ב-2004 מנתה הקהילה כ-450 נפש; רובם מהגרים מחבר המדינות בשנות ה-90. בשנת 2012 נחנך במרכז העיר בית כנסת, מרכז קהילתי, מקווה טהרה וגן ילדים. האירוע היה בנוכחות נשיא גרמניה יואכים גאוק.
ראו גם
קהילת יהודי באדן-וירטמברג
ג'יימי רסקין
ג'יימין בן "ג'יימי" רסקין (באנגלית: Jamin Ben "Jamie" Raskin; נולד ב-13 בדצמבר 1962) הוא פוליטיקאי ומשפטן יהודי-אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת מרילנד, מאז 2017. רסקין חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז קונגרס השוכן במחוז מונטוגומרי, פרוור אמיד של וושינגטון הבירה, המשתרך דרך מחוז פרדריק הכפרי עד לגבול הצפוני של מרילנד עם פנסילבניה. טרם היבחרו לקונגרס היה פרופסור למשפט חוקתי בקולג' וושינגטון למשפטים של אמריקן יוניברסיטי.
ביוגרפיה
רסקין נולד בוושינגטון הבירה בדצמבר 1962 למשפחה יהודית. הוא בנם של מרקוס רסקין; פעיל חברתי ולשעבר עוזרו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במועצה לביטחון לאומי, — וברברה (לבית בלמן) רסקין, עיתונאית וסופרת. בשנת 1979 סיים את לימודיו התיכוניים, וב-1983 השלים בכבוד רב לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. כעבור ארבע שנים, ב-1987, קיבל תואר שני מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. כסטודנט למשפטים, היה עורך כתב העת המשפטי "Harvard Law Review". הוא שימש כפרקליט כללי ל"קואליציית הקשת הלאומית" של ג'סי ג'קסון בשנים 1989–1990 וייצג את רוס פרו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996, כאשר פרו תבע כנגד מידורו מעימותי הבחירות, ורסקין כתב מאמר בעיתון וושינגטון פוסט בו גינה בתוקף את הוועדה לעימותים נשיאותיים (CPD) על שמידרו את פרו.
בנובמבר 2006 נבחר רסקין אל הסנאט המדינתי של מרילנד כנציג מחוז הבחירה ה-20. במהלך כהונתו פעל לקידום סדר-יום ליברלית, למשל ביטול עונש המוות במדינת מרילנד, מיסוד הכרה בנישואים של בני-זוג מאותו המין והכשרת שימוש במריחואנה רפואית כפעולה חוקית. ב-2012 מונה למצליף הסיעה הדמוקרטית בסנאט. בשנת 2014 הציג רסקין הצעת חוק ללגליזציה של מריחואנה רפואית, עליה חתם המושל מרטין אומאלי בינואר 2015. כחבר דירקטוריון לשעבר באגון "FairVote", רסקין הציג ונתן את חסותו לאמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית במרילנד.
ב-19 באפריל 2015 דיווחו העיתונים "בולטימור סאן" ו"וושינגטון פוסט" כי רסקין השיק מסע בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השביעי של מרילנד. נציג המחוז המכהן, כריס ואן הולן, הודיע על פרישות מבית הנבחרים לשם התמודדותו לסנאט של ארצות הברית כדי להחליף את הסנאטורית הפורשת ברברה מיקולסקי. במהלך בחירות 2016 נבחר לבית הנבחרים אחרי שגבר על שישה יריבם בבחירות מקדימות, שהיוו את התחרות האמיתית במעוז הדמוקרטי המובהק.
בפעולתו הראשונה ב, רסקין ואחדים מעמיתיו לבית הנבחרים התנגדו לאשרור קולות חבר האלקטורים עבור דונלד טראמפ מהבחירות לנשיאות 2016, בשל התערבות רוסיה בבחירת וטענות לדיכוי בוחרים. סגן הנשיא ונשיא הסנאט ג'ו ביידן דחה את התנגדותו של רסקין ועמיתיו משום שהבקשה לדחיית הקולות לא נחתמה בידי סנאטור מכהן. בשלהי יוני 2017, היה רסקין נותן החסות הראשי לחקיקה שקראה להקמת ועדת "פיקוח" בקונגרס עם הסמכות להכריז על נבצרות נשיא ארצות הברית והדחתו מכוח התיקון ה-25 לחוקה. רסקין תומך באיסור אפליה על רקע זהות מגדרית ונטייה מינית. בשנת 2019 הוא הצביע בעד "חוק השוויון" וקרא לעמיתיו בקונגרס להצטרף אליו.
אוגוסטה, נסיכת בוואריה (1875–1964)
ביוגרפיה
אוגוסטה נולדה במינכן ב-28 באפריל 1875, ללאופולד, נסיך בוואריה ולגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה.
ב-15 במאי 1893 התחתנה אוגוסטה עם יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה אוגוסטה כאחות בבית חולים צבאי, בעוד בעלה שהועלה במהלך המלחמה לדרגת גנרלפלדמרשל, כיהן בתפקידים בכירים בחזית האיטלקית. בשנת 1918 הקימה אוגוסטה ארגון שקרא לנשות האצולה לתרום את תכשיטי הזהב שלהם, למען המאמץ המלחמתי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה התיישבו בני המשפחה בהונגריה, ואוגוסטה עמדה בנשיאות כמה ארגוני הצדקה. בשנת 1944 ברחו אוגוסטה ומשפחתה מהונגריה לארצות הברית, ולאחר המלחמה התיישבו ברגנסבורג שבגרמניה המערבית, שם חיה עד מותה ב-25 ביוני 1964.
משפחתה
ב-15 במאי 1893 התחתנה אוגוסטה עם יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
טסמין ארצ'ר
טסמין ארצ'ר (באנגלית: Tasmin Archer; נולדה ב-3 באוגוסט 1963) היא זמרת פופ אנגלייה, הנודעת בזכות להיטה Sleeping Satellite, זוכת פרס תגלית השנה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית לשנת 1993.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1990, ארצ'ר חתמה חוזה עם חברת התקליטים EMI. באוגוסט 1992, הוציאה לאור את הסינגל Sleeping Satellite שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-32 במצעד הפזמונים האמריקאי של הבילבורד הוט 100. באוקטובר 1992, הוציאה לאור את אלבומה הראשון 'Great Expectations' שהגיע למקום השמיני במכירות לפי מצעד האלבומים הבריטי וזכה למעמד של אלבום זהב בדצמבר 1992. הסינגל השני של ארצ'ר 'In Your Care' עסק בהתעללות בילדים, וארצ'ר תרמה את התמלוגים ממנו לארגון Childline  העוזר לילדים ולנוער במצוקה.
בשנת 1993, זכתה ארצ'ר בפרס תגלית השנה במסגרת טקס פרסי המוזיקה הבריטי.
בשנת 1996, ארצ'ר הוציאה לאור את אלבומה השני Bloom אולם האלבום לא הצליח לשחזר את ההצלחה של אלבומה הראשון. לאחר ערעור היחסים עם חברת EMI, החליטה ארצ'ר לקחת הפסקה, אולם כשניסתה לאחר שנתיים לכתוב שוב - נתקלה במחסום כתיבה. בשנת 2002, הוציאה לאור מספר סינגלים שעתידיים היו להכלל באלבומה השלישי 'On' שיצא לאור בספטמבר 2006.
לה פאייט גרובר
לה פאייט גרובר (באנגלית: La Fayette Grover; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון הרביעי בשנים 1870–1877, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אורגון.
ראשית חייו
לה פאייט גרובר נולד בבת'אל, מיין והתחנך באקדמיית גולד שבבת'אל ובקולג' באודין שבברנזוויק, מיין. הוא למד משפטים, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה. ב-1851 הוא עבר לאורגון והחל לעסוק בעריכת דין בעיר סיילם.
תחילת הקריירה הפוליטית
גרובר נבחר על ידי בית המחוקקים של טריטוריית אורגון כתובע של המחוז השיפוטי השני של הטריטוריה וכמבקר על החשבונות הציבוריים שלה. בין השנים 1853–1855 הוא היה חבר בית הנבחרים של הטריטוריה. ב-1854 הוא מונה על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית כחבר בוועדה שעליה הוטל לבדוק את תביעות הקרקע בנוגע למלחמות האינדיאנים בנהר רוג'. ב-1856 הוא מונה על ידי מזכיר המלחמה של ארצות הברית כחבר בוועדה של נציבים לבדיקת ההוצאות על המלחמה נגד האינדיאנים בטריטוריית אורגון ובטריטוריית וושינגטון.
במדינת אורגון
ב-1857 היה גרובר נציג לוועידה החוקתית של אורגון מטעם מחוז מריון. כאשר התקבלה אורגון כמדינה בארצות הברית, הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן מ-15 בפברואר ועד 4 במרץ 1859. הוא לא התמודד על כהונה נוספת וחידש את עיסוקו בעריכת דין ובייצור צמר.
ב-1870 נבחר גרובר כמושל אורגון. ב-1874 הוא נבחר לכהונה נוספת כמושל, וכיהן בתפקיד עד 1877, כאשר הוא התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. בסנאט הוא כיהן ממרץ 1877 ועד מרץ 1883. בשנים 1879–1871 הוא כיהן כיושב ראש ועדת התעשייה של הסנאט. ב-1883 הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
המחלוקת על הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1876
בבחירות לנשיאות של 1876 היו תוצאות ההצבעה באורגון באופן מובהק לטובתו של המועמד הרפובליקני רתרפורד הייז, אך גרובר טען שהאלקטור ג'ון ווטס, שנבחר כשופט, לא היה כשיר להצביע כאלקטור. הוא מינה במקומו אלקטור דמוקרטי. שני האלקטורים הרפובליקנים דחו את צעדו של גרובר וכל אחד מהם דיווח על שלוש הצבעות של אורגון עבור הייז, בעוד שהאלקטור הדמוקרטי, ק. א. קרונין, דיווח על הצבעה אחת למועמד הדמוקרטי סמואל טילדן ועל שתי הצבעות להייז. הצבעה זו הייתה קריטית, שכן מאזן הקולות הארצי עמד על שוויון של 184 לכל צד. הקונגרס של ארצות הברית הקים ועדה, שעליה נמנו חמישה חברי בית הנבחרים, חמישה סנאטורים וחמישה שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בסופו של דבר פסקה הוועדה על הענקת כל שלושת הקולות של אורגון להייז.
מותו
לאחר סיום כהונתו פרש גרובר מן החיים הפוליטיים ושב לעסוק בעריכת דין. לה פאייט גרובר נפטר בפורטלנד ב-10 במאי 1911, ונטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969 היו סדרה מתמשכת של קרבות אוויר שהתקיימו במרחב שממערב סיני ועד הדלתא המצרית בתקופת מלחמת ההתשה שבמהלכן הופלו 11 מטוסי קרב מצריים ומטוס מיראז' 3 ישראלי אחד שטייסו, גיורא רום, נשבה.
רקע
ב-9 בספטמבר 1969 ביצע צה"ל פשיטה נועזת במצרים (מבצע רביב) שבמהלכה התקשה צבא מצרים לאתר את כוחות צה"ל ולהתמודד עמם וספג אבדות. תוצאות הפשיטה והצלחתה הביאו לתדהמה בצמרת ההנהגה והצבא המצרי. לאחר הפשיטה ציפתה ישראל לתגובה התקפית מצרית ביבשה או באוויר. כחלק מהעלאת הכוננות הכללית הציב חיל האוויר הישראלי זוג מטוסי מיראז' 3 בכוננות ירוט מיידית בבסיס רפידים שבסיני. גם טייסות הירוט שבבסיסי חיל האוויר שבמרכז הארץ הועמדו בכוננות לצורך תגבור הזוג שברפידים במידת הצורך.
קרבות האוויר
ב-11 בספטמבר יצא חיל האוויר המצרי למבצע תקיפה נרחב כנגד כוחות צה"ל בסיני. בשעה 9:00 הוזנק כוח גדול של 16 מטוסי תקיפה מדגם סוחוי 7 ו-מיג 17 בטיסה בגובה נמוך לעבר מטרות ישראליות בצפון סיני כשמעליהם טסים בגובה רב, בנתיב מקביל, מבנה מטוסי מיג 21 לחיפוי מפני מטוסי ירוט ישראליים. כנגד המבנים המצריים הזניקה הבקרה הישראלית שני זוגות של מטוסי מיראז'. בקרב אוויר שהתפתח הופל מטוס מיג על ידי הטייס רן מאיר. זוג נוסף של מטוסי מיראז' הוזנק, אך הגיע לאחר תום הקרב.
בשעה 12:00 הזניקו המצרים גל תקיפה שני. הפעם תקפו המטוסים המצריים את בסיס חיל הים הישראלי וסוללת טילי הוק באבו רודס וראס מסלה. גם הפעם בוצעה התקיפה על ידי מטוסי סוחוי 7 בגובה נמוך ומעליהם מטוסי מיג 21 לחיפוי בגובה רב. שוב הזניקה הבקרה הישראלית שני זוגות מיראז'.
זוג אחד הוזנק לעבר מטוסי התקיפה בגובה נמוך והזוג השני לעבר מטוסי היירוט בגובה רב. משהגיעו המיראז'ים למטוסי התקיפה המצריים רדפו אחריהם מערבה לכוון מצרים. לאחר מרדף ממושך בגובה נמוך הפיל הטייס גיורא אפשטיין מטוס סוחוי 7 באמצעות תותחים סמוך לשדה התעופה ביליבייס שבו ניסה המטוס המצרי לנחות. אחריו הפיל אילן גונן סוחוי 7 נוסף בעומק מצרים. בינתיים התנהל קרב אוויר בין שישיית מיג 21 שנועדה לחפות לבין זוג המיראז'ים האחר. בקרב הפיל אבשה פרידמן בתותחים מיג 21. לאחר ההפלה פנו שאר המיגים מערבה ובמרדף אחריהם הפיל יהודה קורן מיג 21 נוסף באמצעות טיל שפריר 2.
בשלב זה, לאחר שהופלו חמישה מטוסים מצריים, יצא חיל האוויר הישראלי להפצצות תגמול על מטרות צבאיות מצריות מעברה המערבי של התעלה. הופצצו מהאוויר תחנות מכ"ם, מוצבים, בסיסי אספקה, סוללות טילים וסוללות ארטילריה. במקביל פיטרלו מעל המפציצים מטוסי מיראז' ישראלים לחיפוי מפני מטוסי ירוט מצריים. המצרים אכן הזניקו מטוסי ירוט כנגד המטוסים הישראלים אך נמנעו מכניסה לקרבות אוויר.
בסמוך לשעה 16:00 יצאו המצרים לגל תקיפה שלישי ואחרון של מטרות ישראליות, ביניהן סוללת טילי הוק בצפון סיני. מפקד חיל האוויר, מוטי הוד, הורה להזניק רביעיית מטוסי מיראז' מטייסת 119. הרביעייה רדפה אחר המטוסים המצריים לאזור הדלתא במצרים. לאחר מכן הוזנק זוג מיראז'ים נוסף אל תוך עומק מצרים. מעל שדה התעופה מנסורה התנהל קרב אוויר המוני בין חמישה מטוסי מיראז' (השישי נאלץ לשוב) לבין 12 מטוסי מיג 21. במהלך הקרב הפיל רן פקר מיג באמצעות טיל סיידוויינדר. שני מיגים נוספים הופלו, האחד על ידי דרור חריש והשני על ידי אשר שניר. אחד המיגים שיגר טיל אטול שפגע והפיל את מטוסו של גיורא רום שצנח ונפל בשבי המצרי.
במהלך היום כולו הופלו 11 מטוסי קרב מצריים: שמונה בקרבות אוויר ושלושה נוספים על ידי יחידות הנ"מ בסיני. ישראל איבדה מטוס אחד בקרב אוויר שטייסו נשבה.
נטלי פרץ
נטלי פרץ (נולדה ב-18 באוגוסט 1990) היא זמרת ישראלית השרה בעיקר בסגנון מוזיקה מזרחית-ים תיכוני.
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969
קרבות האוויר
בסך הכל הופלו באותו יום קרבות שבעה מטוסי מיג 21, שלושה מטוסי סוחוי 7, מטוס מיג 17 אחד ומטוס מיראז' 3 אחד.
נטלי פרץ
פרץ הוציאה בשנת 2013, את השיר "תי רשרש", שצבר ביוטיוב כ-1.5 מיליון צפיות, בשנת 2017, את השיר "על סף דיכאון", ולאחר מכן את השיר "מחכה לו", שנכתב והולחן על ידי דנה לפידות, וצבר, נכון למרץ 2018, למעלה מ-327 אלף צפיות.
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969
לאחר הקרבות
מפקד חיל האוויר הורה לבצע חקירה בדבר הסיבות שהביאו להפלתו של המיראז' הישראלי שאותו הטיס אלוף ההפלות גיורא רום. נמצא כי במהלך הקרב נפרדו רום ובן זוגו אשר שניר כך שלא היו יכולים להתריע זה לזה על הערכות מטוס מצרי מיירט מאחוריו. לאחר החקירה הועברה הוראה מחייבת ממחלקת המבצעים שיש לשמור על בני הזוג ואין להיפרד גם במצבים שבהם לאחד הטייסים יש הזדמנות להפיל מטוס אויב.
נטלי פרץ
ביוגרפיה
פרץ התגלתה לראשונה בתוכניתו של אייל גולן, "אייל גולן קורא לך", בשנת 2011, ובשתי התוכניות "התבוריס" ו-"פרח נולד". בראיון שנערך עם פרץ, היא אמרה כי: "גדלתי בבית מרוקאי אותנטי, לאימי הייתה קריירה מצליחה אבל כשנולד הילד הראשון, היא החליטה לוותר עליה לטובת המשפחה. אז, שלא כמו היום, לא ניתן היה לשלב קריירה לצד משפחה. סבי אכן היה פייטן ומנהל להקה, בקיצור חונכתי בבית מוזיקלי."
קרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969
לאחר הקרבות
כלי התקשורת במצרים סקרו בהרחבה את קרבות האוויר שסוכמו במילים "ניצחון גדול בפעולת עונשין אווירית". במסיבת עיתונאים שכונסה טענו המצרים שהופלו בקרבות אוויר 4 מטוסי קרב ישראלים ושני מטוסי קרב מצריים.
נטלי פרץ
קריירה
בינואר 2012, הוציאה פרץ את הסינגל הראשון שלה, "רק בגללך". השיר הגיע אל המקום ה-10 במצעד ה-TV של מדיה פורסט. לאחר מכן הוציאה את "ללא מילים", ואז בשנת 2013, הוציאה את השיר "תי רשרש". האודיו שהעלתה לערוצה ביוטיוב צבר קרוב למיליון צפיות, והקליפ שלו צבר 1.5 מיליון צפיות. בסמוך לכך, הוציאה פרץ לשיר קליפ נלווה. באותה שנה הוציאה את השיר "חובי", שזכה בתואר "שיר השבוע" של גלי ישראל, ואף זכה לקידום מצד מדיה פורסט.
עם תחילתה של שנת 2014, הוציאה פרץ את השיר "הייתי שם", וכשנה לאחר מכן את השיר "אין לך מילה", שאותו הלחינה בעצמה, השיר זכה להצלחה מרובה.
בנוסף לכך, בתקופה זו הוציאה פרץ מחרוזת בשם "חפלה נוסטלגית" באותה השנה היא אף ביצעה את הדואט "שנינו יחד", עם אלי לוזון.
בשנת 2017, הוציאה פרץ את השיר, "על סף דיכאון", שאותו כתב והלחין אופיר כהן, ואז את השיר "מחכה לו", שנכתב והולחן על ידי דנה לפידות. כמה חודשים לאחר מכן, בשנת 2018, הוציאה את "כוחה של אהבה". ב-17 במאי 2018, הוציאה את השיר "תרימו לי". מאוחר יותר, ביצעה גרסת כיסוי אקוסטית לשיר "מישהו הולך תמיד איתי", של עפרה חזה. כמה חודשים לאחר מכן הוציאה את הקליפ עבור הסינגל "ילדה של אמא", שנכתב על ידי מאור אדרי.
יושירו מורי
יושירו מורי (ביפנית: 森 喜朗; נולד ב-14 ביולי 1937) הוא פוליטיקאי יפני שכיהן כראש ממשלת יפן ה-85 וה-86, החל ב-5 באפריל 2000 ועד ה-26 באפריל 2001. זכור בעיקר בגלל פליטות הפה הרבות שלו, ונחשב כראש ממשלה לא פופולרי. כיום הוא נשיא איחוד הרוגבי היפני ונשיא האיחוד הפרלמנטרי היפני-קוריאני.
ביוגרפיה
מורי נולד בעיר נומי שבמחוז אישיקאווה לזוג חקלאי אורז אמידים בעלי עבר בפוליטיקה, שכן אביו וסבו היו ראשי העיר של נֶאָגארי במחוז. אימו נפטרה בהיותו בן שבע.
הוא למד באוניברסיטת ואסדה בטוקיו, ושם הצטרף למועדון הרוגבי. לאחר מכן הצטרף לעיתון השמרני סנקיי שינבון. הוא עזב את העיתון ב-1962 והיה למזכיר הדיאט של יפן, וב-1969 נבחר לבית היועצים של יפן, שם כיהן במשך עשר כהונות רצופות. הוא היה מעורב בשערוריית Recruit בה נחשד שקיבל מניות של חברת Recruit לפני שיצאה להנפקה, ומכר אותן לאחר מכן תוך גריפת רווח של כמיליון דולר. הוא שימש שר החינוך בשנים 1983 ו-1984, שר הסחר בינלאומי והתעשייה ב-1992 ו-1993, ושר הבינוי ב-1995 ו-1996.
ראשות הממשלה
קודמו של מורי בתפקיד ראש ממשלת יפן, קייזו אובוצ'י, סבל משבץ ב-2 באפריל 2000 ונבצר ממנו להמשיך בתפקידו. לפיכך, מתוקף היותו המזכיר הכללי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, התמנה מורי לראש הממשלה.
מורי תואר כבעל "לב של פרעוש ומוח של כריש" דימוי שהצביע על כישוריו וכוחו הפוליטי לצד חוסר האהדה כלפיו בציבור. תקופת כהונתו נודעה בהחלטות הלא-מקובלות שקיבלה, פליטות פה ושגיאות יחסי ציבור:
לקראת סוף כהונתו ירדתו אחוזי התמיכה שלו בקרב הציבור למספר חד ספרתי, וב-26 באפריל 2001 החליף אותו ג'וניצ'ירו קואיזומי.
מורי נותר חבר בית הנבחרים, בו יצג את מחוז אישיקאווה.
רוגבי יפני
מורי שיחק בקבוצת הרוגבי של אוניברסיטת וסדה. הוא הפך לנשיא איגוד הרוגבי היפני ביוני 2005, והדבר עורר תקוות במדינה לאירוח אליפות העולם לרוגבי ב-2011. לבסוף קיבלה ניו זילנד את האירוח ומורי טען שמדינות חבר העמים הבריטי דואגות רק לעצמן.
חיים אישיים
מורי נשוי לצ'יאקו, שלמדה איתו באוניברסיטת וסדה. לזוג בן ובת.
תעסוקה נתמכת בשיקום פסיכיאטרי
תעסוקה נתמכת בשיקום פסיכיאטרי היא גישה מבוססת ראיות בתחום השיקום המקצועי בבריאות הנפש, המתבססת על מחויבות לצרכיו ולרצונותיו של המשתקם, על השמה מהירה במקום העבודה ועל ליווי קפדני של התהליך על ידי צוות מטפלים רב תחומי.
היסטוריה
מחקרים שבחנו את השיטות המסורתיות לשיקום תעסוקתי, לפני התפתחות התעסוקה הנתמכת, מצאו ראיות מועטות ליעילותן.
ב-1986 פורסם בארצות הברית תיקון לחוק השיקום (rehabilitation act amendments) שקבע כי על המשתקמים להיות מועסקים בשכר ראוי כעובדים מן המניין לצד עובדים אחרים שאינם משתקמים, ונמצאים איתם בקשרים רגילים, תוך קבלת ליווי ותמיכה מתמידים.
תעסוקה נתמכת בישראל
בישראל, כמו בעולם כולו, גוברת ההכרה החברתית בזכותם של אנשים עם פגיעה נפשית להשתלב במידה המרבית בחיי הקהילה. שינוי תפיסה זה סייע לחקיקתו של חוק שיקום נכי נפש בקהילה תש"ס-2000. מטרת החוק היא לאפשר לאנשים בעלי נכות נפשית של 40% לפחות לקבל שירותי שיקום שיסייעו לשיפור מצבם ולשילובם האופטימלי בקהילה, כדי לאפשר להם להשיג דרגה מרבית אפשרית של עצמאות תפקודית ואיכות חיים, תוך שמירה על כבודם ברוח חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו (ס"ח תש"ס, 231).
ע"פ נתוני משרד הבריאות (2008), כמחצית מאוכלוסיית הסובלים מהפרעות נפשיות אשר מסתייעים בשירותי השיקום הפסיכיאטרי נעזרים בשירותי שיקום תעסוקתי. כ-7,700 משתקמים הסובלים מהפרעות פסיכיאטריות נעזרו במסגרות השיקום התעסוקתי בשנת 2007, גידול של כ-300% לעומת שנת 1999. כמחצית מהמשתקמים נעזרו במסגרת תעסוקתית של מפעל מוגן, וכרבע מהם נעזרו במסגרת של מועדון תעסוקתי. רק כחמישית (1,692) מהמשתקמים הפסיכיאטריים בשנה זו נעזרו בשירותי תעסוקה נתמכת. עם זאת, השימוש בשירותי התעסוקה הנתמכת לתקופה של שלושה חודשים ומעלה ללא שימוש בשירותי תעסוקה נוספים עלה בשנים אלו ביותר מפי 5; בשנת 1998 רק 2% (154) מאוכלוסיית המשתקמים הסובלים מהפרעה פסיכיאטרית נעזרו בשירותי תעסוקה נתמכת, ואילו בשנת 2007 עמד שיעור זה על 15% (1,791). בסך הכול, שיעור המשתקמים הפסיכיאטריים אשר נעזרו לאורך תקופה זו בשירות תעסוקה נתמכת הוא 23%.
ראיות מחקריות
התעסוקה הנתמכת צמחה כגישה מבוססת ראיות. גישות מבוססות ראיות הוגדרו כשימוש מצפוני, מפורש ושקול בראיות המחקריות העדכניות והטובות ביותר בעת קבלת החלטות הנוגעות לטיפול בחולה. קבלת ההחלטות נעשית בעזרת כלים המוצאים מחקרים רלוונטיים לשאלות מחקריות מדויקות ומדרגים את תקפותם ומשמעותם. גישה מבוססת ראיות היא גישה המשתמשת במחקרים רנדומליים מבוקרים וכן בניתוחם ועיבודם של אלו בסקירות שיטתיות (מטא-אנליזות). התעסוקה הנתמכת פותחה, תוקפה אמפירית ונמצאה יעילה במסגרות שונות במחקרים רבים. המחקרים שנעשו בנושא זה משתמשים בקליניקות, במטפלים ובמשתקמים אמיתיים, ובכך תוקפם רב יותר. בנוסף, בזכות המחקר המטפלים אומנו ונבדקו בצורה מקיפה יותר.
המחקר תומך ביעילות התעסוקה הנתמכת לאנשים הסובלים מפגיעות מנטליות חמורות. שיטות תעסוקה נתמכת הביאו למציאת מספר גדול יותר של עבודות, ביתר מהירות ובהיקפי משרה גבוהים יותר, כמו גם להתמדה ממושכת יותר בעבודה לעומת שיטות שיקום תעסוקתי אחרות (שיקום פסיכו-סוציאלי, מפעלים מוגנים, הכשרה לפני הפניה לתעסוקה). לא נמצאו הבדלים באשר למידת הסיפוק הכללית של המשתקמים מהעבודה בשיטות השיקום השונות.
תוצאות המחקר מלמדות כי הגישה יעילה במגוון רחב של סוגי אוכלוסייה בארצות הברית: אפרו-אמריקאים, היספנים, קשישים, כפריים, קנדים-צרפתים ואסייתים, ללא הבדלי מגדר. היוצאים מכלל זה הם משקמים ללא מטרות תעסוקתיות. קיים מידע מוגבל באשר ליעילותה של השיטה בארצות הנבדלות מארצות הברית בתרבות, בכוח העבודה, במערכת הכלכלית ובמערכת הבריאותית. עם זאת, מחקרים מקנדה, הונג קונג ובריטניה מצביעים על תוצאות דומות לתוצאות שהתקבלו במחקרים בארצות הברית.
אלון הסגל
אלון הסגל (נולד ב-1962) הוא חוקר יחסי חברה-אדם-טכנולוגיה. מחלוצי השימוש בסביבות מקוונות ומתוקשבות להעברת קורסים אקדמיים בלמידה מרחוק, פיתח תפיסה חברתית ארגונית המבוססת על התנהגות מערכות מורכבות מסתגלות (Social Complex Adaptive Systems) בטבע. לשעבר נשיא איגוד האינטרנט הישראלי, ופעיל בתחום צמצום הפער הדיגיטלי ולמען נייטרליות האינטרנט בישראל, ראש תוכנית במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, סגן-אלוף במילואים.
תעסוקה נתמכת בשיקום פסיכיאטרי
ראיות מחקריות
לא נמצאו השפעות שליליות להשתתפות בתוכנית של תעסוקה נתמכת. נמצא שתעסוקה מקושרת עם שיפור בבריאות הנפשית (ביטחון עצמי, הערכה עצמית, תקווה, יחסים ושליטה בצריכת חומרים משכרים) ואיכות החיים (מצב כלכלי). כמו כן, נתפסה התוכנית על ידי המשתקמים עצמם כבעלת ערך וכמחוללת של שינוי חיובי רחב החורג אל מעבר לתועלת התעסוקתית המופקת.
אלון הסגל
ביוגרפיה
הסגל נולד ב־1962 בפתח תקווה. למד בחינוך הממלכתי דתי בבית הספר "מוריה" בתל אביב ולאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבה תיכונית. שירת כקצין במלחמת לבנון הראשונה. הוא סא"ל במילואים.
בשנת 1998 סיים תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון, במגמת מדעי ההתנהגות, חזר לשירות בצה"ל במחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה), מערך ההכשרה ובמערך "מודיעין אוכלוסייה והסברה" בפיקוד העורף, והתמחה בתהליכי ניהול ומנהיגות, ניהול ידע, טכנולוגיה ותקשוב.
בשנת 1996 סיים תואר שני בסוציולוגיה ופסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 קיבל הסגל תואר דוקטור מהמחלקה למדעי המידע באוניברסיטת  בר-אילן. במהלך מחקריו, פיתח תפיסה חברתית ארגונית המבוססת על התנהגות "מערכות מורכבות מסתגלות" בטבע. תפיסה זו עמדה בבסיס מחקריו השונים ומאמריו. תאוריית המערכות-מורכבות-מסתגלות מאפשרת, על פי מחקריו, להבין את התפתחות תהליכים ארגוניים מודרניים כ:ניהול והפצת ידע אפקטיבי, יזמות פנים ארגונית, חדשנות טכנולוגית וטרנספורמציה דיגיטלית אפקטיבית המבוססים על התנהגות ייחודית של "עובדי הידע" בארגון.
עיסוקיו
בין השנים 1998–2006, היה מייסד, שותף מנהל ודירקטור בחברות הזנק (סטארטאפ) בתחום ניהול מערכות ידע, ניהול רשתות חברתיות למערכות חינוך ומערכות סמנטיות בארץ ובעולם. במהלך הזמן התמחה בתחומי רשתות חברתיות, מערכות דיגיטליות. למד ולימד בתחום פיתוח, ניהול והטמעת טכנולוגיות וידע בארגונים.
מאז 2010 ועד היום, חוקר ומרצה בכיר וראש תוכנית אקדמית במרכז ללימודים אקדמיים, אור יהודה. מוביל קורסים בתחומי חדשנות, ניהול וניתוח מידע וידע, טרנספורמציה דיגיטלית, יזמות טכנולוגית.
משנת 1998 ועד שנת 2016 מרצה במחלקה ללימודי המידע, אוניברסיטת בר-אילן.
ב-2009 מונה לחבר וועדת הפער הדיגיטלי בישראל, משרד האוצר. מאז 2010 חבר בפורום מנהלי הידע בישראל.
משנת 2010 ועד סוף שנת 2013, כיהן כחבר הנהלת איגוד האינטרנט הישראלי, ארגון המנהל את תשתית מרשם שמות המתחם הישראלי ויוזמות מדיניות, חברתיות וציבוריות בתחום החיים הדיגיטליים והשימוש באינטרנט במדינת ישראל. בשנת 2013 נבחר לנשיא איגוד האינטרנט הישראלי וכיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 2016. הסגל הוביל שינוי ושדרוג מערך התשתיות הטכנולוגיות והמבנה הארגוני והניהולי ושיתוף פעולה עם ארגון ISOC וארגון ICANN העולמיים. כמו כן, פעל רבות לצמצום הפער הדיגיטלי וקידום תפיסת נייטרליות הרשת בישראל.
הסגל חבר בוועדת תוכנית ובוועדת מקצוע של משרד החינוך בתחום איתור וניתוח מידע, חבר וועדות הערכה (Editorial Boards) בכתבי עת אקדמיים בינלאומיים.
פרסומיו
•	הסגל, א. (2017). של ידע שיתופי וטכנולוגיה אינטליגנטית'''. ניהול ידע בישראל 2017. פורום ניהול הידע.
• הסגל, אלון. רשתות חברתיות, מיתוג עצמי והשגת מטרות. ביטאון מכון מופ"ת, גיליון 46. אב תשע"א – אוגוסט 2011. עמ' 13- 15.
•	Barzilay, O. Vollach, N. Hasgall, A. Lavi Steiner, O. Ahituv, N. (2018). [http://www.m-hikari.com/ces/ces2018/ces29-32-2018/p/volochCES29-32-2018.pdf '''Traffic Control in a Smart Intersection by an Algorithm with Social Priorities. '''] Contemporary Engineering Sciences, Vol. 11, 2018, no. 31, 1499 – 1511.
•	Hasgall, A and Ahituv, N (2018). Implementing Continuous Adaptation of Internet Technology Innovation in Complex Adaptive Organizations. The Journal of High Technology Management Research
•	Hasgal, A and Ahituv, N. (2017). The Development of Knowledge Workers in an Organization characterized as Complex Adaptive Systems (CAS), 14th International Conference on Intellectual Capital, Knowledge Management & Organizational Learning”, Hong Kong.
•	Hasgall,E. A and Shoham, S. (2015). Effective use of digital applications promotes professional self-efficacy. VINE: The Journal of Information and Knowledge Management Systems. vol:45, iss:2
•	Hasgall, E. A. (2015). From assimilation to acclimatization of social digital Technology in organizations. International Journal of Computer Systems (IJCS). Vol 2, Issue 10
•	Shoham, S and Hasgall, A. (2005). Knowledge Workers as Fractals in a Complex Adaptive Organizations. Knowledge and Process Management. 12 (3):225 – 236.
•	Alon Hasgall, (2013) Digital social networks as complex adaptive systems, VINE, Vol. 43 Issue: 1, pp.78-95.
הכיבוש היפני בקוריאה
הכיבוש היפני בקוריאה הוא הכינוי לתקופה בת 35 שנה בה שלטה האימפריה היפנית בקוריאה. הסיפוח, שהחל בהדרגה לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, התחזק בסיום מלחמת רוסיה–יפן, הושלם לאחר רצח איטו הירובומי בהסכם כפוי ב-1910, והסתיים בהצהרת פוטסדאם, ההצהרה שנחתמה באוגוסט 1945 ונתנה תוקף לכניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
השליטה היפנית בחצי האי הקוריאני הייתה למעשה סיפוח ולא כיבוש אך עם השנים התקבע השם "הכיבוש היפני בקוריאה".
רקע
ב-22 באוגוסט 1910 נחתם הסכם סיפוח הדדי בין ראש ממשלת קוריאה אן צ'ונג-גון לבין המושל היפני של קוריאה בשם קיסר יפן (שנכנס לתוקף ב-29 באוגוסט 1910), שעיקרו הסכמה הדדית לסיפוח מלא של חצי האי הקוריאני לשלטון יפני. צורת הממשל החדשה הייתה באמצעות ממשלת בובות, שכן בקוריאה שלט מושל שהיה כפוף לחלוטין למרותו של הקיסר היפני, וקיבל מעשית הוראות מטוקיו. ההסכם המביך נחשב בקוריאה כהסכם משפיל מאין כמותו. כינויו של ההסכם, שנחתם בשנת הכלב לפי לוח השנה הקוריאני, הוא "ההשפלה הלאומית בשנת הכלב" (경술국치). היום בו הוא נחתם מכונה בקוריאה "יום ההשפלה הלאומי".
תקופת סיפוח קוריאה
בתקופת הסיפוח היפני התפתחה קוריאה הודות לשיפורים טכנולוגיים ולתמורות כלכליות שחלו בעולם בכלל וביפן בפרט. כבישים נסללו, רשתות תקשורת החלו לפעול ותחבורה ציבורית ענפה התפתחה במהירות. לרוב, שימשו האלמנטים המודרניים הללו את צורכיהם של היפנים ואת משטרם הריכוזי. היפנים הדיחו מן השלטון את שושלת ג'וסון,, הרסו את ארמון קיונגבוק (경복궁, Gyeongbokgung) בסיאול בשטחו בנו את מבנה הממשל ששימש אותם, ובנו מערכת מיסים חדשה שהתבססה על גידול תוצרת חקלאית וייצואה ליפן, וכללה גם רציחות שקטות של איכרים מהפריפריה שסירבו לשלם מיסים.
הקיסר גוג'ונג מת בינואר 1919. הוא ככל הנראה הורעל. קצת לאחר מותו הפתאומי, ב-1 במרץ, הפתיעו הקוריאנים את היפנים בהצהרת עצמאות ומייד החלו ברחבי המדינה להפגין נגד הנוכחות של הפולשים היפנים. היפנים דיכאו את ההתנגדות בכוח. כ-7,509 מפגינים נהרגו מאש הצבא והמשטרה היפניים שנכחו במקום על פי מקורות קוריאניים (553 הרוגים לפי היפנים). מתנגדים בכפרים של נוצרים-קוריאנים נצלבו ונשרפו חיים בכנסיות על ידי הכוחות היפניים. תנועות ההתנגדות לשחרור קוריאה מעול הכיבוש היפני נשענו בין היתר על תוכנית 14 הנקודות בנאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, שקרא לסיום הכיבוש הקולוניאלי (שהיה בעיקרו אירופי) ברחבי העולם ולמען הזכות להגדרה עצמית של העמים הכבושים. הנשיא נמנע מלהזכיר את המצב בקוריאה ככל הנראה בשל האינטרסים שהיו לו באזור, בעיקר קשרי מסחר עם הסינים.
ההתנגדות לסיפוח
בהשפעת תנועות ההתנגדות שקמו ב-1 במרץ 1919, הוקמה ממשלה קוריאנית גולה בשאנגחאי, סין, שדגלה בסיום השליטה היפני בקוריאה ובהתנגדות פעילה לנוכחות הצבא האימפריאלי היפני בחצי האי. לממשלה הגולה היו שני הישגים זעירים במאבקם נגד הכובשים היפנים. הבולט שבהם היה ניצחון של מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאנלי (青山里 במנדרינית תקנית) שבמנצ'וריה - הישג שהתרחש במסגרת ניסיונם של היפנים לכבוש את המחוז המיוער ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920, וגרם לכמעט 1,000 אבדות בנפש בצבא היפני. ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הבכירה של הצבא היפני בסין. הממשלה הגולה שהוקמה ב-1919 נחשבה כלגיטימית בעיני העם הקוריאני, ועובדה זו אפילו מעוגנת בחוקה המודרנית של קוריאה הדרומית.
ההתנגדות לסיפוח היפני לא פסקה לאורך תקופת שלטונם של היפנים. התקוממויות רבות, שהמפורסמת שבהן התרחשה על ידי סטודנטים של קואנגג'ו ב-1929, הובילה בסופו של דבר להידוק החבל סביב צווארה של קוריאה ב-1931. הממשל הצבאי שהחילו היפנים בחצי האי הפך לדומיננטי יותר וחזק יותר. פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 שנמשכה לאורך מלחמת העולם השנייה, הביאה לניסיונם של היפנים למחוק את התרבות הקוריאנית. השלטון היפני הפך את התפילות במקדשים של דת השינטו היפנית כחובה בקוריאה, הפסיק את השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר וביטל את חוקיותם של אלמנטים עיקריים בתרבות הקוריאנית. התרבות והכלכלה הקוריאנית ספגו מכות קשות בעקבות התקנות החדשות. השפה הקוריאנית נאסרה לשימוש גם מחוץ לבתי הספר ובעיתונות הכתובה, והתושבים אולצו לאמץ להם שמות יפניים. חפצי נוי רבים הושמדו או נלקחו ליפן, ועד היום ניתן למצוא חפצים תרבותיים שמקורם בקוריאה במוזיאונים ואוספים פרטיים, בעיקר ביפן ובארצות הברית.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני. עשרות אלפי גברים גויסו ליחידות הלוחמות של הצבא היפנים, וכ-200,000 נשים ונערות צעירות ("נשות ניחומים"), בעיקר מקוריאה ומסין, גויסו כשפחות מין לצבא היפני עבור החיילים בחזית.
גלי הגירה קוריאנית יצאו מחצי האי הקוריאני, בעיקר למנצ'וריה ומחוז פרימורסקאיה שבחלקה הדרום-מזרחי של ברית המועצות. חלק מהמהגרים הללו ייסדו תנועות שחרור שלחמו למען עצמאות קוריאה, שלהן מיליציות חמושות שלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות יפניים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני. בשנות הארבעים של המאה ה-20 התאחדו תנועות השחרור לכדי גוף אחד שנקרא "צבא השחרור של קוריאה". רבים מהלוחמים והקצינים של צבא השחרור הקוריאני הצטרפו לימים לצבא השחרור העממי הסיני.
תום הנוכחות היפנית בקוריאה
סיום השליטה היפנית הגיע עם כניעתה של יפן לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, עם חתימת מנהיגיה של יפן על הצהרת פוטסדאם, המקבלת את תנאיה של בעלות הברית. ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה שם קץ ל-35 שנות שלטון יפני בקוריאה. ברית המועצות קיבלה את כניעת יפן בחלקו של חצי האי הקוריאני שמצפון לקו הרוחב 38, ואילו ארצות הברית קיבלה את כניעת יפן בחלקו שמדרום לקו הרוחב 38. החלוקה אמורה הייתה להיות זמנית, כאשר בתום ההליכים אמורה הייתה לקום מדינה קוריאנית מאוחדת אחת משני צדי קו הרוחב. ברית המועצות הצליחה לחזק את המרכיבים הקוריאניים הדוגלים בעקרונות הקומוניזם בקוריאה הצפונית, אך כשלה בניסיון חיזוק הקומוניזם בדרום. במאבק בין הקומוניסטים המקומיים, הקומוניסטים ששבו לאחר השחרור מסין ואלה שהגיעו מרוסיה, העלו את הקומוניסטים הנאמנים לברית המועצות בראשות קים איל-סונג, בעוד שבדרום, האמריקאים דיכאו את הוועדות העממיות אותם ראו כסוציאליסטיות, והצניחו לשלטון פוליטיקאי אמריקני זקן ממוצא קוריאני, סינגמן רי, אותו ראו כבעל גישה דומה לשלהם.
לאחר מלחמת קוריאה הפך הסדר החלוקה לקבוע, שכן חצי האי הקוריאני מחולק בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, על אף שיש הסבורים שאין זה המצב הטבעי של העם הקוריאני - שחי כיום משני צדי הגבול.
השליטה של היפנים, בקוריאה, בטאיוואן וגם בסין, ידועה כתקופה של פריחה בהתפתחות המודרנה בקוריאה אך מלווה בהפרות בוטות של זכויות אדם. ישנם גם היסטוריונים בעלי עמדה אפולוגטית לסיפוח היפני. כיום, הנושא הזה עדיין פתוח ונידון בין ממשלות יפן וקוריאה. הרגש האנטי-יפני עדיין חזק בקוריאה, וביבשת אסיה בכלל, כתוצאה מהשלטון היפני והאכזריות בה נודעו החיילים היפנים.
לאחר השחרור
תקוות לקוריאה אחת, עצמאית ומאוחדת ("חופשייה ועצמאית") ירדו לטמיון במהירות, כאשר הפוליטיקה של ראשית ימי המלחמה הקרה וההתנגדות הפנימית לתוכנית הנאמנות של המעצמות לקוריאה גרמו ב-1948 להקמתן של שתי ממשלות נפרדות - אחת בדרום בהשפעה אמריקנית ואחת בצפון בהשפעה סובייטית. המערכת הפוליטית שהונהגה בקוריאה הדרומית הושפעה מהקפיטליזם האמריקני, ואילו המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית הושתתה על עקרונות הקומוניזם. מערכות השלטון השונות בתכלית, ורצונה של כל אחת מהן לאחד את חצי האי הקוריאני כולו, הובילו בסופו של דבר לתקיפתה של קוריאה הצפונית את הדרומית בפריצתה של מלחמת קוריאה ביוני 1950, שהייתה אחד הביטויים הצבאיים הקשים ביותר למלחמה הקרה בין ארצות הברית, שתמכה בדרום הקפיטליסטי, לבין ברית המועצות וסין, שתמכו בצפון הקומוניסטי.
21 באפריל
21 באפריל הוא היום ה-111 בשנה (112 בשנה מעוברת), בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 254 ימים.
יחסי ונצואלה–טרינידד וטובגו
יחסי ונצואלה–טרינידד וטובגו הם היחסים הבילטרליים בין ונצואלה לטרינידד וטובגו. לוונצואלה יש שגרירות בפורט אוף ספיין, וללטרינידד וטובגו יש שגרירות בקראקס.
היסטוריה
נשיא ונצואלה הראשון שביקר בטרינידד וטובגו היה, שביקר בה ב-1986. במהלך ביקורו נחתם הסכם על זכויות טכניות, ייצור ודיג. כמה מחברי משמר החופים של טרינידד וטובגו לימדו ספרדית כדי להתמודד עם מצבים עתידיים עם ונצואלה. למרות החתימה על הסכמי דיג, היו כמה ספינות מטרינידד וטובגו שנתפסו על ידי תושבי ונצואלה בעקבות הביקור.
בשנים האחרונות, טרינידד וטובגו עדה להגירה מוגברת מוונצואלה, כאשר לפי הערכות 40,000 ונצואלנים היגרו למדינה עד 2018. היחסים נותרו מתוחים בשנים האחרונות בשל הלחץ שההגירה הגדולה של תושבי ונצואלה מפעילה על שירותי הבריאות והשירותים הציבוריים בטרינידד וטובגו. 16,500 פליטים ונצואלנים קיבלו אשרות עבודה זמניות ותעודות זהות עם תמונה למשך 6 חודשים עד שנה.
קשרי מסחר
ההסכם בין ונצואלה לקהילייה הקריבית על סחר והשקעות מבטל מכסים על סחורות מסוימות בין טרינידד ומדינות אחרות בקריביים לוונצואלה. ההסכם כולל פטור ממכס על מוצרים ספציפיים וביטול מכסים עבור ייצוא מסוים לוונצואלה.
קארל פאנזרם
צ'ארלס "קארל" פאנזרם (באנגלית: Charles "Carl" Panzram, 28 ביוני 1891 – 5 בספטמבר 1930) היה רוצח סדרתי, אנס, פירומן, גנב ופורץ גרמני-אמריקאי, אשר הודה ברציחתם של עשרים ואחד בני אדם ונטל אחריות על למעלה מאלף מעשי אונס וסדום שביצע בילדים, נערים וגברים ברחבי ארצות הברית. לאחר עשרות מאסרים מהם נמלט, הוצא להורג בתלייה בגין רצח משגיח בפורט לוונוורת', מקרה הרצח היחיד בו הורשע בחייו.
שנות הילדות המוקדמות בחווה החקלאית
צ'ארלס "קארל" פאנזרם נולד ב-28 ביוני 1891 ב, מינסוטה, ארצות הברית, למשפחת מהגרים בת תשע נפשות שהגיעה מפרוסיה המזרחית, השישי מבין שבעת ילדיהם של יוהאן "ג'ון" גוטליב פאנזרם ומתילדה אליזבת "ליזי" בולדואן פאנזרם.
המשפחה התיישבה במינסוטה מספר שנים קודם להולדתו, ב-1888. אביו היה אדם גדול וחסון בעל אופי אלים אשר לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, בטרם היגר לארצות הברית. אמו נולדה וגדלה בברלין תחת חינוך לותרני נוקשה, והגיעה לארצות הברית יחד עם הוריה כאשר הייתה בת שלוש עשרה. השניים הכירו ב ונישאו בטרם עברו להתגורר במחוז, שם לקחו משכנתה על חווה קטנה באזור , והשתכנו בה.
כל ילדי המשפחה החלו לעבוד בחווה מגיל צעיר מאוד, לכל הפחות עד העת בה חויבו על פי חוק להישלח לבית הספר, אז נאלצו הוריהם לוותר עליהם. במקום זאת, למדו הילדים במהלך שעות היום ועבדו בחווה במהלך שעות הלילה, כך שבכל יממה נתונה לא זכו ליותר משתי שעות מצטברות של שינה.
הענישה בבית המשפחה הייתה תכופה, ופאנזרם ספג אלימות פיזית לעיתים קרובות הן מהוריו והן מאחיו הגדולים, בכל פעם שהתרשל בעבודתו או כאשר הפר את חוקי הבית בצורה כזו או אחרת. אביו היה אלכוהוליסט ונהג להיעלם לפרקי זמן ארוכים, עד שבאחת הפעמים בהן עזב, כאשר היה פאנזרם הצעיר בן שש או שבע, יצא לדרכו ומעולם לא חזר.
כבר מגיל צעיר פיתח נטייה למעשי קונדס ועבריינות, ובזיכרונותיו תיאר זאת בצורה החלטית ודטרמינסטית:.
לאחר שמאס בעבודתו ובחיי החווה הקשים גמר אומר בדעתו לרדוף אחר חלומו להפוך לקאובוי ולירות באינדיאנים, והחליט לברוח ולא לשוב לעולם. בטרם עשה זאת פרץ לביתו של אחד משכניו, אדם ששמו הלך לפניו כאישיות אמידה ומוצלחת, וגנב ממנו מספר תפוחים, חתיכת עוגה ואקדח. הוא נתפס כעבור זמן-מה לאחר שעלה על רכבת שנסעה מערבה, ונעצר. משפטו התקיים בבית המשפט העירוני של תחת דוכנו של השופט אי. ג'יי. סאליבן, אשר ייתכן כי הושפע במתן גזר הדין מאישומיו הקודמים של העבריין הצעיר, היות שהלה כבר נעצר בעבר באשמת התפרעות ושכרות, כאשר היה בן שמונה בלבד. סאליבן דן אותו לרצות עונש מאסר במוסד לעבריינים הצעירים של מינסוטה, ב. אמו תמכה במתן העונש בטענה כי תפסה אותו גונב כסף מארנקה פעמים רבות.
כליאה במוסד לעבריינים צעירים
פאנזרם הצעיר הגיע לבית הספר החדש באוקטובר 1903, בעודו בן שתים עשרה. המוסד נודע במשמעת הדתית הנוקשה שהשליט בין כותליו, ושהותו של פאנזרם במקום לאורך השנתיים הבאות עיצבה את אופיו והטביעה את חותמה עליו למשך שארית חייו. בימיו הראשונים במקום למד אודות מה שכינה בשם.
הענישה במוסד הייתה שגרתית, ותלמידים אשר נכשלו בשיעוריהם או התרשלו בביצוע מטלותיהם הולקו בשוט. כל אלו שניסו לחתור תחת משמעת הסגל, או שעשו לעצמם שם כבעייתיים, נלקחו לצריף עץ שנודע בשם "סדנת הצבע", היות שכל מי שיצאו ממנו נצבעו בשטפי דם כחולים. בתוכו הופשטו הילדים ונקשרו לפלטת עץ רחבה כאשר פניהם מופנות כלפי מטה, בטרם שפכו אנשי הסגל תמיסת מלח על גבם ועכוזם, והחלו להצליף בהם בעזרת רצועת עור עבה שבמרכזה נחרצו עשרות חורים. בצורה זו חדר העור לתוך החורים, כך שלאחר עשרות הצלפות התמלא הגוף בשלפוחיות רבות שהתפקעו בו זמנית כתוצאה מהמכות, מה שגרם לתחושת צריבה קשה ומתמשכת.
לדבריו של פאנזרם החלה להתפתח אצלו באותה העת שנאה בלתי נשלטת, הן כנגד סגל המורים והן כלפי הדת הנוצרית, אשר עמדה במרכז מהותו של המוסד, עד כדי כך שבתום העונשים הרבים שחווה על בשרו אמר,.
לבסוף הכריז הסגל הניהולי על פאנזרם כחסר תקנה, ופלט אותו מתוכנית הלימודים לאלתר. במקום זאת הועבר למטבח, שם שימש בתור שוטף כלים ומלצר. הוא ניצל את ההזדמנות כדי להתנקם במורים שהתעללו בו קודם לכן, ונהג להטיל את מימיו ולשפוך את זרעו בארוחותיהם. אחת לשבוע נשלח לעבוד במכבסה, וכאשר הגיע החורף ניסה לברוח מהמוסד באחת מתורנויותיו אך נתפס, ולאחר שנענש בהלקאות הוחזר לעבודתו. עם שובו ניסה להרעיל את ארוחתו של אחראי המחלקה אליה השתייך בעזרת רעל עכברים אך נתפס בשנית, והועבר לתזמורת בית הספר.
בזמן שהעביר את ימיו בכעס ובמרמור על כישלון תוכניותיו, לואיס, אחיו הגדול של פאנזרם, נהרג בתאונת טביעה במהלך עבודתו בחיטוב עצים בנהר האגם האדום, ב-4 במאי 1905. הדבר נודע לו רק ב-2 ביולי אותה שנה, כמעט כחודש לאחר מכן. לא ידוע האם אירוע זה הוא שדחף אותו לבצע את מעשיו הבאים, אך באותו היום הצית את "סדנת הצבע" אשר שימשה להלקאת התלמידים, והבעיר שרפה גדולת ממדים שהתפשטה ברחבי המוסד וגרמה לנזק בשווי של עשרות אלפי דולרים. המקרה לא קושר אליו, וחקירת המקרה נסגרה לאחר שנקבע כי השרפה פרצה כתוצאה מסיבות לא ידועות.
בעצתם של שאר התלמידים ניסה פאנזרם לרסן את עצמו עד למועד ועדת השחרור המוקדם לה ציפה בכיליון עיניים, אז העמיד פנים כי קיבל על עצמו את הדת הנוצרית ואת ערכיה. לדבריו,. לבסוף, בתום שנתיים בין כותלי המוסד, שוחרר פאנזרם חזרה לביתו ב-2 באוקטובר 1906 כשבראשו בוערת מחשבה אחת,.
חיי הנדודים
במהלך היעדרותו מכרה אמו של פאנזרם את חוות המשפחה ושכרה בית קטן עם גינה בה גידלו אחיו ירקות שמכרו למחייתם. עם שובו, אפוא, נאלץ לחזור מיד לשגרת העבודה, אך לאחר שהתחנן כי יורשה לו ללמוד בבית ספר דתי כך שיוכל להפוך לכומר כשיגדל, הסכימה אמו לשלחו לבית ספר לותרני-גרמני. לא חלף זמן רב בטרם נקלע שוב לצרות, לאחר שהכה כמה תלמידים שלעגו לו בשל שהותו הקודמת במוסד לעבריינים צעירים, ואף החזיק את הכומר שלימד את כיתתו תחת איומי אקדח.פאנזרם החליט לברוח שוב מביתו, הפעם בהצלחה יתרה, והחל לנדוד בקרונות רכבת לאורך החוף המערבי של ארצות הברית, משיג את מזונו על ידי קיבוץ נדבות או גנבה. בסביבות אותה העת נפל קורבן לאונס קבוצתי מידיהם של שלושה חסרי בית, אשר לכדו אותו על ערמת חציר באחד הקרונות אליהם הסתנן, ואנסו אותו בתורות. במקרה נוסף שאירע לאחר מכן נאנס שוב, כאשר נקלע לאורווה בה שהו מספר שיכורים, אשר שידלו אותו לשתות עמם עד שהתעלף, אז ביצעו בו את זממם. פאנזרם טען כי החוויות הללו היו אמנם קשות, אך לימדו אותו את הלקח החשוב ביותר בחייו,.
כעבור מספר חודשים נעצר ב, מונטנה, לאחר שנתפס גונב, ונכלא בבית הסוהר המחוזי לתקופה בת חודשיים. משם נשלח למוסד נוסף לעבריינים צעירים, ממנו ניסה להימלט פעמים רבות ללא הצלחה. במהלך שהותו במקום נענש לעיתים תכופות בשל הפרות משמעת וניסיונות בריחה, ובמקרה אחד כמעט נשלח לבית הסוהר המדינתי ב לאחר שהכה סוהר בראשו בעזרת קרש עץ כבד, אך הדבר לא התאפשר לבסוף מפאת גילו הצעיר. כמו כן אולץ לעבור ניתוח מילה בעל כורחו בניסיון לעצור את הרגלי האוננות הכפייתיים שלו.
לאחר שנה שלמה במוסד התיידד פאנזרם עם נער בן גילו בשם ג'ימי בנסון, ויחדיו חשבו השניים על תוכנית בריחה. בנסון, אשר מעולם לא ניסה להימלט עד כה והצליח לרכוש את אמון הסוהרים, ברח ראשון, ובזמן החיפושים אחריו ניצל פאנזרם את ההזדמנות כדי לברוח בעצמו. השניים נפגשו כמתוכנן כעבור מספר ימים ביעד עליו סיכמו מראש, ויצאו למסע בן חודש לכיוון פארגו, דקוטה הצפונית, במהלכו שדדו כנסיות ושרפו קרונות רכבת, בטרם נפרדו דרכיהם.
גיוס לצבא ארצות הברית
עם שובו למחלקה אליה שובץ נראה כי עונשו עזר לו לשנות את דרכיו ולהתיישר, עד שב-8 באפריל 1907 נתפס בידי זקיפי הבסיס לאחר שניסה לברוח כשבידיו שני רובים וכשכיסיו מלאים בכפתורי זהב שתלש מחולצות המדים של שאר החיילים. משפטו נערך ב-20 באפריל אותה שנה תחת שיפוטם של קפטן דווייט וו. רית'ר, ומזכיר המלחמה דאז, ויליאם הווארד טאפט, לימים נשיאה ה-27 של ארצות הברית. הוא נידון לשלוש שנות מאסר, ונשלח לבית סוהר צבאי בקנזס.
האסירים בבית הסוהר חולקו לשלוש קבוצות, א'–ג', בהתאם להתנהגותם. פאנזרם התדרדר תוך זמן קצר לקבוצה האחרונה, ונאלץ לצעוד לכל מקום עם כדור ברזל במשקל של עשרים קילוגרמים אשר נקשר בשלשלאות לרגלו, בין היתר למחצבת בית הסוהר, בה הועבד בעבודות פרך. התנאים הקשים, עם זאת, הותירו את חותמתם על גופו והפכו אותו במהרה לחסון ושרירי, והוא השתחרר מהמאסר ב-1910 בכושר טוב מתמיד.
מסע למקסיקו
עם שחרורו מבית הסוהר חזר פאנזרם לנדוד ברחבי ארצות הברית והגיע לדנוור, ו, בעודו מתפרנס מעבודות מזדמנות שונות, על אף שמזגו האלים המשיך להוביל אותו לתגרות תמידיות עם סובביו, והקשה עליו להישאר זמן רב במקום אחד. רק כאשר הגיע לבסוף לסנט לואיס, מיזורי, התקבל למשרה שנראה כי התאימה לאופיו החמום, בה הועסק כשובר שביתות אשר נדרש להכות חברי איגודי עובדים שניסו להצית את להט ההמונים ולחרחר תככים בין הפועלים למעסיקיהם. תחילה נשלח להשליט סדר ב, אילינוי, שם הצלחתו הותירה רושם כה גדול על הממונים עליו, עד שהחליטו לשלחו בהמשך גם לעיירה קהיר, כשבידיו מכתבי המלצה המשבחים בחום את יעילותו. בימים הראשונים להגעתו, עם זאת, נקלע לתגרות רבות שעוררו תחושות כעס בקרב תושבי המקום, עד שלבסוף התאגדה קבוצה קטנה של שובתים שהצליחה ללכדו באחת הסמטאות ולהכותו עד לאובדן הכרה, בטרם נלקח בידי המשטרה לבית המעצר.