cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוגה
שירות צבאי
לאחר תיקונים שבוצעו בחוק השירות הצבאי בדצמבר 2020, כל חברי BTS קיבלו דחייה אוטומטית של שלהם ב-2021 עד לסוף 2022. ב-7 באוגוסט 2023, לאחר השלמת סיבוב ההופעות העולמי שלו, הודיעה ביג היט באמצעות ששוגה הגיש בקשה להפסקת דחייתו על מנת להתחיל בתהליך הגיוס ולבצע את שירותו.
פילנתרופיה
ביום הולדתו ה-25 תרם שוגה בשר בקר ל-39 בתי יתומים בשם הפאנדום של BTS. לרגל יום הולדתו ה-26, בשנת 2019, הוא תרם 100 מיליון וון דרום קוריאני ו-329 בובות לקרן קוריאה לתמיכה בילדים חולי סרטן. ב-27 בפברואר 2020 תרם 100 מיליון וון לאגודת הסיוע הקוראנית לאסונות, "הופ ברידג'", כדי לסייע לעיר הולדתו, דאיגו, בהתמודדות עם מגפת הקורונה. ב-9 במרץ 2021 תרם 100 מיליון וון לבית החולים של אוניברסיטת קימיונג דונגסאן בדאיגו, כדי לתמוך בילדים חולי סרטן שאינם יכולים לקבל לטיפול עקב קשיים כלכליים.
ב-9 במרץ 2022, לרגל חגיגות יום הולדתו ה-29, תרם 100 מיליון וון לעמותת "הופ ברידג'", כדי לסייע לקורבנות שריפות שהתחוללו לאורך אזור החוף המזרחי של המדינה.
השפעה
בשנת 2017 דורג שוגה במקום ה-13 בדרוג הפופולריות של איידולים בסקר שנערך על ידי. בשנת 2018 דורג במקום השביעי ובשנת 2019 דורג במקום התשיעי.
אקטיביזם
שוגה פעל למען תמיכה במתמודדים עם הפרעות נפשיות ושוויון עבור קהילת +LGBTQ.
דיסקוגרפיה
ראו גם:,
אלבום אולפן מיקסטייפים
סיבובי הופעות
ראו גם:
הערות שוליים
undefined
נילוטים
הנילוטים הם שבטים שמקורם באזורים הקרובים לנהר הנילוס במזרח אפריקה. חלק מהקבוצות הללו הן לו, סארה , מסאי, קלנג'ין, דינקה, נואר, שילוקים, אטקר ודוברי שפות מאא. כל אחת מן הקבוצות האתניות הללו התפצלה מספר פעמים, וישנם שבטי-בת שלא הוזכרו כאן. ישנן טענות שמספר קבוצות אתניות במערב אפריקה, כמו סרר מסנגל, מגמביה וממאוריטניה הן חלק מהעמים הנילוטיים.
רוב אוכלוסיית דרום סודאן מורכבת מבני שבטים נילוטיים; גם במצרים חיים בני הקבוצה האתנית. כמו כן, זוהי הקבוצה האתנית השנייה בגודלה באזורים שסביב האגמים הגדולים של אפריקה (במדינות בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה), ואנשיה חיים גם בדרום-מערב אתיופיה.
הנילוטים מאמינים בנצרות ובמספר דתות מסורתיות.
IDEA
International Data Encryption Algorithm (בראשי תיבות: IDEA) הוא צופן בלוקים סימטרי שהוצע ב-1991 על ידי ג'יימס מסי מהמכון הטכנולוגי של ציריך ו-Xuejia Lai מאוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי כדי להוות מחליף ראוי ל-DES הוותיק. הצופן פועל על בלוק קלט באורך 64 סיביות, עם מפתח באורך 128 סיביות והוא מבוסס על הקונספט "שילוב פעולות מחבורות אלגבריות שונות". הצופן הומלץ על ידי מומחים וההתקפה היעילה ביותר כנגדו היא בסיבוכיות של 2^{126} בערך – קצת פחות מכוח גס. חסרונותיו העיקריים, בלוק המידע הוא רק 64 סיביות (כלומר סיבוכיות מקום נמוכה ביחס לדרישת התקן המתקדם – 128 סיביות לפחות) וכן קצת איטי ביישום הן בתוכנה והן בחומרה. זמינותם של אלגוריתמים חדשים, מהירים ובטוחים יותר הותירה את IDEA מאחור, אם כי עדיין נתמך בפועל במערכות אבטחה רבות כולל PGP ו-OpenSSL. השם IDEA הוא סימן רשום ונרשם כפטנט שתוקפו פג ב-2012 וכעת חופשי לשימוש.
IDEA הוא מעין שילוב של רשת החלפה-תמורה עם רשת פייסטל ובמקום תיבות החלפה מנצל פעולות אריתמטיות בשלוש חבורות אלגבריות שונות על תת-בלוקים בגודל 16 סיביות, להשגת פיזור (Diffusion) מהיר וערבוב (Confusion) גבוה. פיזור נחוץ להבטיח שכל סיבית טקסט גלוי וכל סיבית מפתח, ישפיעו על כל סיביות הטקסט המוצפן במידה שווה. ערבוב מטשטש את הקשר בין הטקסט המוצפן לטקסט הגלוי והמפתח. רשת פייסטל בנויה כך שהצפנה ופענוח ייעשו באמצעות אותה פונקציה עם מפתח שונה (להלן). ידוע על מפתחות הצפנה "חלשים" של IDEA שלא מומלץ להשתמש בהם (כגון אם הייצוג הבינארי מכיל רצף ארוך של אפסים), בפועל אם המפתח נבחר באקראי הסיכוי נמוך ביותר שיבחר מפתח חלש, מלבד זאת קיימות טכניקות למנוע זאת.
תיאור הצופן
תהליך ההצפנה מורכב משמונה סבבים של פעולות אריתמטיות וטרנספורמציה מסיימת (ראו שורה אחרונה בפסאודו קוד). האלגוריתם מקבל בלוק קלט בגודל 64 סיביות, מחולק לארבעה מקטעים בני 16 סיביות כל אחד X_1,...,X_4 ומפיק ארבעה בלוקים Y_1,...,Y_4 בסיוע 52 תת-מפתחות המחולקים כדלהלן: שישה תת-מפתחות עבור כל סבב כפול שמונה סבבים המסומנים  כאשר r=1,..,8 מייצג את מספר הסבב. וארבעה נוספים עבור הפעולה המסיימת המסומנים. בכל סבב מתבצע צירוף של סדרת פעולות אריתמטיות:
תהליך הכנת מפתחות
המפתח המורחב כולל מערך של 52 מילים בגודל 16 סיביות כל אחת (סך הכול 832 סיביות). תהליך ההכנה בהצעה המקורית הוא כדלהלן: תחילה 128 סיביות המפתח הראשוני המסופק על ידי המשתמש מחולקות לשמונה קבוצות של 16 סיביות כל אחת, אותם מציבים בשמונה הכניסות הראשונות לפי הסדר, מבצעים הזזה מעגלית של 128 סיביות המפתח 25 פוזיציות שמאלה ואת התוצאה מציבים בשמונה הכניסות הבאות, שוב מזיזים בהזזה מעגלית 25 פוזיציות ואת התוצאה בכניסות הבאות וכן הלאה, שש פעמים עד להשלמת 48 כניסות ואז מבצעים הזזה נוספת ומשלימים את ארבע הכניסות האחרונות בחלק מהתוצאה. להלן ניסוח פורמלי של תהליך הכנת מפתח (שונה במעט מהתיאור המקורי):
הפעולות ROR ו-ROL הן הזזה מעגלית בסיביות ימינה או שמאלה בהתאמה במספר פוזיציות לפי המציין התחתי.
פענוח
לפענוח תחילה מחשבים את 52 מפתחות הפענוח מתוך מפתחות ההצפנה באמצעות חישוב המספרים ההופכיים שלהם. כלומר Z^{-1} מייצג הופכי כפלי של Z מודולו 2^{16}+1 כך שמתקיים וכן -Z הוא הופכי חיבורי או המשלים של Z מודולו 2^{16} (במקרה זה המשלים יהיה 2^{16}-Z). ההופכי של XOR נותר זהה. לצורך המחשה אם מפתחות הסבב הם מפתחות הפענוח המקבילים להם יהיו  (שני האחרונים מייצגים XOR לכן הם הופכיים של עצמם) – בסדר הפוך, דהיינו תחילה ארבעת המפתחות המקבילים לטרנספורמציה האחרונה המסומנים 9 ולאחר מכן 48 המפתחות הנותרים בסדר הפוך, שישה עבור כל סבב. ואז הפענוח מתבצע באופן זהה להצפנה (בפסאודו-קוד לעיל). הכנת מפתח הפענוח בניסוח פורמלי מתוארת להלן, כאשר DK מייצג את מפתח הפענוח (decryption key). מבצעים תשעה סבבים כדלהלן:
ביטחון האלגוריתם
הצופן אינו עושה שימוש בתיבות החלפה (S-box) אלא תחת זאת שילוב פעולות אלגבריות בחבורות שונות. פעולות אילו נבחרו בשל היחס הסטטיסטי בין המשתנים X,Y,Z בפעולה Y=X*Z עם תכונת סודיות מושלמת, כלומר שאם אחד מהמשתנים נבחר באקראי במידה שווה מתוך כל איברי החבורה אזי שני המשתנים האחרים יהיו בלתי תלויים סטטיסטית. מבנה הצופן נקרא מבנה כפל-חיבור בקיצור מבנה MA (כמתואר בתרשים).
האינטראקציה בין סוגים שונים של פעולות בחבורות מניבה את הערבוב (Confusion) הדרוש. השילוב נעשה באופן שבכל קבוצה של שלוש פעולות אלגבריות לא תתקיים דיסטריבוטיביות או אסוציאטיביות. למשל אפשר לראות שאם מציבים a=b=c=1 בשתי המשוואות הבאות החוקים האמורים אינם מתקיימים:
לפי טענת המפתחים האלגוריתם מעוצב כדי להתמודד מול איום קריפטואנליזה דיפרנציאלית. נכון ל-2007 ההתקפה הטובה ביותר כנגד האלגוריתם הייתה בסיבוכיות של 2^{126.8} עם 2^{64} טקסטים גלויים. למרות היותו איטי מספק האלגוריתם ביטחון טוב יותר בהשוואה ל-DES אולם חלש יחסית לאלגוריתמים חדשים דוגמת AES או Twofish. העובדה שגודל הבלוק הוא רק 64 סיביות מעיבה מעט על ביטחונו.
פייטרו ציאני
פייטרו ציאני (באיטלקית: Pietro Ziani; נפטר ב-13 במרץ 1230) היה הדוכס ה-42 של ונציה. ציאני כיהן כדוג'ה מה-15 באוגוסט 1205 ועד שנת 1229.
פייטרו ציאני, אשר ירש את כס הדוג'ה לאחר פטירתו של אנריקו דאנדולו, היה בנו של הדוג'ה סבאסטיאנו ציאני. משפחת ציאני הייתה משפחת אצולה עשירה ובעלת השפעה רבה בוונציה.
בצעירותו פיקד ציאני על הצי הוונציאני שליווה את הקיסר פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1177. לאחר מכן פיקד ציאני על צי וונציאני במהלך מסע הצלב הרביעי ובמהלך ביזת קונסטנטינופול בשנת 1204.
לאחר בחירתו לתפקיד הדוג'ה, הציע ציאני להעביר את בירת לה סרניסמה לקונסטנטינופוליס, אולם מועצת הרפובליקה התנגדה להצעה. ציאנו ארגן את שטחי האימפריה שנכבשו על ידי הצי הוונציאני, ובהם האיים כרתים וקורפו, ואף הפך חלק מהעיר קונסטנטינופוליס לעיר ונציאנית בה נדרשו תושבי אותו רובע להישבע אמונים לוונציה.
ציאני פיתח את קשרי המסחר של ונציה עם הערים השונות שהיו חלק מהאימפריה הביזנטית, ובשנת 1210 חתם על הסכם שלום וסחר עם מיכאל קומננוס דוכס, שליט נסיכות אפירוס.
Up! Tour
'''Up! Tour''' הוא סיבוב ההופעות השני של הזמרת שאניה טוויין בנועד על מנת לקדם את אלבומה הרביעי Up!. במהלך סיבוב ההופעות הופיעה באירופה וצפון אמריקה. סיבוב ההופעות גרף 87 מיליון דולר מ-96 יעדים על פי מגזין בילבורד. סיבוב ההופעות כלל בסך הכול 113 הופעות אשר נמשכו בין 25 בספטמבר 2003 ל-10 ביולי 2004.
יוליוס האלרוורדן
יוליוס האלרוורדן (בגרמנית: Julius Hallervorden; 21 באוקטובר 1882 – 29 במאי 1965) היה רופא בגרמניה הנאצית ומדען מוח. אחראי לגילוי סינדרום האלרוורדן ספטץ יחד עם שותפו הוגו ספטץ. ביצע מחקרים על מוחות מקורבנות תוכנית T4, תוכנית המתת חסד, המבוססת על עקרונות האיגניקה.
ביוגרפיה
האלרוורדן נולד באלנבורג שבפרוסיה המזרחית (כיום דרוז׳בה ברוסיה). אביו היה יוג׳ין האלרוורדן, פסיכיאטר במקצועו. הוא למד רפואה באלברטינה שבקוניגסברג מ-1902 עד 1907 וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1909. בשנים 1909 ו-1910 עבד בברלין, ומ-1913 החל לעבוד בלנדסברג. בשנים 1921 ו-1925/6 עבד במכון מקס פלאנק לפסיכיאטריה שנמצא במינכן, שם פגש את שותפו למחקר וחברו הוגו ספטץ. יחד האלרוורדן וספטץ גילו מחלה נוירו-דגנרטיבית נדירה, המאופיינת בדגנרציה של אזורים במערכת העצבים המרכזית, שזכה לשם סינדרום האלרוורדן-ספטץ (כיום ידוע כ-Pantothenate kinase-associated neurodegeneration). הוא עזב את לנדסברג ב-1929 כדי לעבוד במכון פסיכיאטרי בפרובינציית ברנדנבורג. ב-1937 הפך הוגו ספטץ למנהל אגודת הקייזר-וילהלם לחקר המוח, ויוליוס האלרוורדן מונה למנהל מחלקת היסטולוגיה-פתולוגיה.
מעורבותו בתוכנית T4
החל מ-1938 שימש האלרוורדן כראש המחלקה לנוירופתולוגיה של מכון קייזר-וילהלם לחקר המוח.
האלרוורדן היה חבר במפלגה הנאצית, והודה שחלק נרחב מהמחקר שלו נעשה על מוחות של אסירים שהוצאו להורג ומקורבנות תוכנית T4. האלרוורדן שיתף פעולה עם האנס היינץ, פסיכיאטר ילדים ונוירולוג שניהל את ביה"ח הפסיכאטרי בברנדנבורג, והפך למחנה השמדה ב-1940. בנוסף אסף מוחות ממחנה ברנבורג. שני מרכזי המתה אלו עבדו בשיטת המתה בתאי גזים, שהייתה דרך ההמתה העקרית בתוכנית T4. מוערך כי הגיעו לידיו כ-700 מוחות מקורבנות התוכנית, שבהם השתמש למחקר.
במרבית המקרים הצוות במכונים הפסיכיאטריים ברנדנבורג וברנבורג חילצו את מוחות הקורבנות, אך תועדו מקרים שבהם האלרוורדן עצמו ביצע את החילוץ, ואף משוער כי בחר בעצמו פציינטים מסוימים עם מחלות שהיוו עבורו עניין מדעי רב. האלרוורדן סירב למוחות של חולי אפילפסיה וסכיזופרניה, לא מסיבה מוסרית, אלא מפני שלטענתו לא יימצא בהם שום דבר בעל ערך.
האלרוורדן הביא למכונים ציוד מתאים להוצאת המוחות: חומרים משמרים, צנצנות וחוברות הדרכה כיצד לבצע פעולה זו בצורה המיטבית מבלי לפגוע במוח. בנוסף לקח תחת חסותו רופא צעיר בשם היינריך בונקה, שמונה לאחראי על חילוץ המוחות בשני המכונים ופיקוח על הפעולות. בונקה עבר הכשרה של ארבעה שבועות, שבהם למד שיטות וטכניקות לחילוץ מוחות במעבדה של האלרוורדן. בזכות חומרים אלו, האלרוורדן הצליח לפרסם 12 מאמרים לאחר שנות המלחמה, שבעה מתוכם כמחבר יחיד. המאמרים עסקו בשיתוק מוחין, מיקרוצפליה, השפעות הרעלת פחמן דו-חמצני על התפתחות מוח עוברי, גידול היפותלמי, גנגליונוירומה, אוליגודנדרוגליומה וקשיי הסתגלות.
בריאיון שנערך ב-1945 עם ליאו אלכסנדר, נוירולוג יהודי אוסטרי ופליט שואה שברח לארצות הברית, האלרוורדן אמר את הדברים הבאים לאור ההשתתפותו בתוכנית T4:
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך האלרוורדן לנשיא האגודה הגרמנית לנוירופתולוגיה והמשיך במחקרו במכון מקס פלאנק, תוך שימוש במוחות שהגיעו לידיו באמצעות תוכנית T4. ב-1956 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד. לאחר המלחמה, קולקציית המוחות שאסף במהלך חייו, ביניהם מוחות מקורבונת תוכנית המתת החסד, עברו לגיסן, גרמניה, ומשם לפרנקפורט, שם אוחסנו במכון אדינגר. ב-1983, היסטוריון בשם גוטס אלי חקר את קולקציית המוחות של האלרוורדן, ויצר קישור בין חלק מהקורבנות והרישומים השונים של האלרוורדן והמכונים ברנדנבורג וברנבורג. בעקבות זאת נוצר לחץ גדול להיפטר מהמוחות שנאספו בעקבות תוכנית המתת החסד. מפני שלא ניתן היה לבצע הפרדה בין המוחות שחולצו מקורבנות התוכנית ואלו שלא הוחלט להיפטר מכל הדגימות שנאספו בין השנים 1933–1945. המוחות, וגם הסליידים שתיעדו אותם, נקברו ב-25 במאי 1990. האלרוורדן מעולם לא הועמד לדין בשל מעורבותו בתוכנית T4, מפני שלא לקח חלק פעיל בתכנון או בביצוע התוכנית, אך דמותו עוד שנויה במחלוקת.
מכרז הפוך
מכרז הפוך היא שיטת מכירה הנגזרת ממכירה פומבית, ובה מספר מוכרים מתחרים על עסקה עם קונה יחיד. המוכר הזוכה הוא זה שהציע את המחיר הנמוך ביותר.
שיטת המכרז
המכרז מהווה אתגר אסטרטגי הנובע מכללי ההשתתפות הבאים:
א. כל משתתף במכרז יכול להחזיק בכל נקודת זמן עד 3 הצעות פעילות ברצף. במידה ומשתתף הגיש הצעה פעילה נוספת והיא מתווספת לרצף ה-3, ההצעה הנמוכה ביותר ולכן הרחוקה מהמחיר המרבי תיפסל. להלן תיאור –
ב. כל משתתף במכרז יכול להחזיק בכל זמן נתון, עד 10 הצעות פעילות בלבד במכרז כולו.
גורמים המשפיעים על הצלחת מכרז הפוך
שני ממצאים מפתיעים נמצאו במחקר זה:
המחקר בדק פקטורים נוספים ואת מידת השפעתם. כמו כן בדק המחקר את יחסי הגומלין בין גורמים שונים (כמו מספר הספקים ביחס לסכום המכרז - האם יש יותר או פחות ספקים כאשר סכום המכרז גבוה) וכן את השפעתם של מורכבות המכרז ואיכות הדרישות.
רכבת נוסעים
רכבת נוסעים היא אמצעי תחבורה ציבורי המיועד להסיע מספר רב של נוסעים בין תחנות רכבת תוך שימוש ברשת מסילות. רכבות נוסעים פועלות בדרך כלל בין נקודות בהן יש תנועת נוסעים גדולה, אולם קיימים גם קווי רכבת נוסעים באזורים דלילי אוכלוסייה.
רכבת נוסעים יכולה להיות מורכבת ממערכי קרונועים או ממספר קרונות נוסעים הנגררים או נדחפים על ידי קטר. בנוסף לפעמים כוללת רכבת נוסעים קרון משא המיועד למטענם של הנוסעים, קרון כוח לאספקת חשמל לתאורה ולמיזוג האוויר ברכבת, וברכבות מסוג מו-דו גם קרון ניהוג המאפשר לשלוט בקטר כאשר הוא דוחף את הרכבת. אורכה הכולל של רכבת נוסעים מוגבל על ידי אורך הרציפים שבתחנות בהן היא עוצרת, ולכן בדרך כלל אינו עולה על 500 מטרים.
רכבות למרחקים גדולים
רכבות אלו נעות בין ערים מרוחקות או בין מדינות וזמן הנסיעה עשוי להגיע לימים אחדים. ברכבות אלו יהיו בדרך כלל תאי שינה מצוידים במיטות וקרון מסעדה. רכבות מפורסמות למרחקים ארוכים הן הרכבת הטרנס-סיבירית וסאנסט לימיטד.
רכבות מהירות
רכבות מהירות הן רכבות שנעות במהירות גבוהה, בדרך כלל מעל 160 קמ"ש. רוב הרכבות המהירות היום בעולם נעות במהירות שבין 230 ל-350 קמ"ש, אולם בניסויים הצליחו רכבות להגיע עד ל-581 קמ"ש. רכבות מהירות מונעות כמעט תמיד באמצעות חשמל, ובנויות כקרונועים.
רכבות לילה
רכבות לילה הן רכבות הפועלת בשעות הלילה. על פי רוב מדובר ברכבות הנוסעות למרחק גדול, עם עצירות ביניים מועטות, בשעות השינה של הנוסעים, והן מציעות קרונות שינה.
רכבות בינעירוניות
רכבות בינעירוניות מסיעות נוסעים בין מטרופולינים מרוחקות יחסית זה מזה במהירות גבוהה. בדרך כלל הרכבות יעצרו בתחנות ספורות לאורך המסלול או שלא יעצרו כלל (רכבות ישירות), מה שמאפשר מהירות נסיעה ממוצעת גבוהה.
רכבות פרווריות
רכבות פרווריות מסיעות נוסעים יוממים מקצות המטרופולין אל מרכזה ומהטבעת התיכונה של המטרופולין אל אזורי התעשייה שבשוליה. לרוב לרכבות אלו תדירות גבוהה (מעל ארבע רכבות בשעה), תחנות קרובות יחסית לרכבת בינעירונית (3 עד 10 ק"מ), דלתות רחבות על מנת לאפשר לנוסעים לעלות ולרדת תוך זמן קצר מאוד, וזמני תאוצה ותאוטה קצרים. מכיוון שהרכבת מסיעה יוממים, תהיה בה צפיפות רבה בשעות העומס בבוקר ואחר הצהריים, ועליה להיות ערוכה לכך מבחינת תפוסת קרונות.
Train
פרננדו מאירלס
פרננדו מאירלס (בפורטוגזית: Fernando Meirelles; נולד ב-9 בנובמבר 1955) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע ברזילאי. היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 2003 בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר על סרטו "עיר האלוהים".
ביוגרפיה
מאירלס נולד למשפחה בת המעמד הבינוני בעיר סאו פאולו, ברזיל, בה גם גדל. בעקבות אביו, שהיה רופא גסטרו ידוע, ביקר בצעירותו במדינות שונות באסיה, באמריקה הצפונית ובמדינות נוספות. בגיל 12 קיבל במתנה מצלמת וידאו פשוטה והחל לצלם סרטונים עם חבריו. הצילום הפך לתחביב עבורו, ובשנה האחרונה ללימודי אדריכלות באוניברסיטת סאו פאולו, לא הגיש מאירלס את עבודת הגמר שלו על נייר, אלא קנה מצלמת וידאו והכין סרט תיעודי.
יחד עם קבוצת חברים החל מאירלס לעסוק בקולנוע ניסיוני ויחדיו חברת הפקה בשם "מבט אלקטרוני" (Olhar Eletrônico). בשנת 1982 הפיקה החברה תוכניות טלוויזיה בתחום האירוח וכן תוכניות ילדים, וחברי הקבוצה השתתפו בתוכניות אלו. תוכניות האירוח הוצגו בסגנון חדשני ומהפכני לאותה תקופה, כשענייני אקטואליה הוצגו בשילוב של הומור מהול בחוסר רשמיות מוחלטת, עד כדי בוטות.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נכנס מאירלס לתחום הפרסום וב-1990 סגר את חברת "מבט אלקטרוני" והקים עם חבריו את חברת הפקות "סרטים 02" (O2 Filmes) שהתמחה בסרטי פרסומת. בסוף שנות ה-90 היה מאירלס למנהל סרטי הפרסום המבוקש והמפורסם ביותר בברזיל, ורבים סוברים שהיה גם הטוב ביותר בתחומו.
בשנת 1997 קרא מאירלס את רב המכר "עיר האלוהים" (Cidade de Deus) של פאולו לינס. על אף שהתסריט דרש 350 משתתפים החליט מאירלס להסריטו. מאירלס ארגן צוות שכלל טכנאים מקצועיים, אולם השחקנים שבחר לא היו שחקנים מקצועיים, אלא תושבי פבלות מפרברי ריו דה ז'ניירו . בברזיל הייתה הצלחתו של הסרט "עיר האלוהים" מרשימה. הסרט זכה בפרסים רבים בזירה הלאומית והבינלאומית כאחד. בשנת 2003 היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר עם סרטו זה, אך לא זכה בפרס. בשנת 2004 הוקרן הסרט בפסטיבל קאן וזכה בפרס אוסקר בארבע קטגוריות שונות.
מאירלס היה מועמד בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר גם ב-2005 עם הסרט "הגנן המסור", אבל גם בפעם הזו לא זכה. הגנן המסור צולם בקניה. היה זה סרטו הראשון של מאירלס בשפה האנגלית.
בשנת 2007 הפיק מאירלס את הסרט "השירותים של האפיפיור" שבוים על ידי אנריקה פרננדז וסזאר שרלונה וזכה במספר פרסים בפסטיבל הסרטים גרמאדו.
אנריקו דאנדולו
אנריקו דאנדולו (באיטלקית: Enrico Dandolo; 1107 לערך - 21 ביוני 1205) היה הדוכס ה-41 של ונציה. דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1195 ועד פטירתו.
דאנדולו ידוע בשל תפקידו והשפעתו במסע הצלב הרביעי נגד האימפריה הביזנטית ואשר הוביל לביזת קונסטנטינופוליס, בירת האימפריה, וזאת על אף עיוורונו וגילו המופלג (דאנדולו היה בן 90 במהלך מסע הצלב).
קורות חיים
אנריקו נולד בוונציה לוויטאלה דאנדולו (Vitale Dandolo), משפטן וחבר החצר של הדוג'ה, ויועץ קרוב של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני. דודו, אשר נקרא אף הוא אנריקו דאנדולו, כיהן כפטריארך גראדו.
הן האב והן הדוד חיו חיים ארוכים, ואנריקו חי בצילם עד הגיעו לגיל 60.
לא ברור אם העוורון היה מלא או חלקי. ג'פרי דה וילהאדואין אשר הכיר את דאנדולו כתב 30 שנה לאחר מכן, כי אף שלא ראו על פניו את עוורונו, דאנדולו לא יכול היה לראות יד המונחת סנטימטרים מעיניו, וזאת בעקבות מכה שקיבל בראשו.
קריירה מוקדמת
בתחילת דרכו שירת אנריקו דאנדולו את הרפובליקה של ונציה בשליחויות שונות, וכיהן כשגריר ונציה בפרארה ובקונסטנטינופוליס. הקריירה הפוליטית של דאנדולו החלה בשנת 1171. במרץ באותה שנה הלאים השלטון הביזנטי את רכוש אלפי הוונציאנים שהתגוררו ברחבי האימפריה הביזנטית וזמן קצר לאחר מכן נאסרו כולם. בעקבות לחץ ציבורי הורה הדוג'ה של ונציה על מסע נקמה, אולם הכוחות הוונציאנים התוקפים ניגפו במגפה שפרצה בשנת 1172.
דאנדולו היה אחד ממפקדי הכוח שיצא לתקוף את הביזנטים (כוח שבראשו עמד הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני). בשובם לוונציה נהרג מיקלה על ידי ההמון הזועם. דאנדולו ניצל בלא פגע, וזמן קצר לאחר מכן מונה לשגריר ונציה בקונסטנטינופוליס, עת שוונציה ניסתה להגיע להסכם שלום עם ביזנטיון. המשא ומתן המחודש הסתיים לאחר 12 שנים, והסכם שלום נחתם בשנת 1186, אולם במהלך שנות כהונתו בקונסטנטינופוליס רכש דאנדולו שנאה עזה כלפי הביזנטינים.
לאחר תום כהונתו כשגריר בביזנטיון, כיהן דאנדולו כשגריר ונציה בחצרו של ויליאם השני, מלך סיציליה ובשנת 1183 שב לקונסטנטינופוליס על מנת לדון עם השלטונות הביזנטינית בהשבת הרכוש הוונציאני ושיקום הרובע הוונציאני בעיר.
כהונתו כדוג'ה
ב-1 בינואר 1193 נבחר דאנדולו לדוג'ה של ונציה, על אף גילו המתקדם ועוורונו. למרות גילו (85 בעת מינויו), חדות חשיבתו וכוחו הפיזי הפכו את דאנדולו לאחד הדוג'ים החשובים בהיסטוריה של ונציה.
שנתים לאחר מינויו, בשנת 1194, יזם דאנדולו רפורמה במטבע הוונציאני. הוא הורה על הטבעת מטבע הגרוסו השווה 26 דינארו, ומטבע הקווארטארולו השווה רבע דינארו. דאנדולו החזיר למחזור את מטבע הביאנקו השווה חצי דינארו, שלא הוטבע מאז שנת 1174. דאנדולו שינה את הרכב המטבע וקבע כי הגרוסו יהיה עשוי 98.5% כסף טהור על מנת להבטח את היותו מטבע סחיר ברחבי אירופה והמזרח התיכון. ואכן, במהרה הפך המטבע למטבע המרכזי ששימש את הסוחרים בים התיכון, דבר שהעלה את קרנה, השפעתה ועוצמתה של ונציה. ערכו של מטבע הגרוסו עלה עם השנים, עליה שהמשיכה עד שנת 1332.
מסע הצלב הרביעי
בשנת 1202 הגיעו האבירים המשתתפים במסע הצלב הרביעי לוונציה, אולם לא היה להם די מימון לשלם לספינות האמורות לקחת אותם לארץ הקודש. בשל כך הוצע כי בתמורה לסיוע לוונציאנים במלחמתם בזארה הסמוכה, הם יוותרו על התשלום להובלה.
שני הצדדים הסכימו, ודאנדולו, בטקס חגיגי שנערך בבזיליקת סן מרקו הסכים להצטרף למסע הצלב ולממן אותו, והפך לאחד ממנהיגי מסע הצלב.
הצלבנים יצאו לזארה וכבשו אותה עבור ונציה ב-15 בנובמבר 1202.
ויכוח על אישיותו ותפקידו של דאנדולו במסע הצלב הרביעי
ישנן עדויות סותרות על תפקידו של דאנדולו במסע בצלב הרביעי. מקורות היסטוריים ביזנטיים וכנסייתיים נוטים לתאר את דאנדולו כמנהיג ערמומי המונע מתוך רגשות טינה כלפי האימפריה הביזנטית בשל עוורונו אשר הטה את מסע הצלב ממצרים לקונסטנטינופול על מנת להביא את וונציה להישגים טריטוריאליים ומסחריים. מנגד, מקורות היסטוריים של צלבנים שלחמו עם דאנדולו מתארים אותו כמנהיג חכם ונוצרי אדוק אשר הצלחת מסע הצלב היה בראש מעייניו. מקורות אלו מצביעים על כך שקבלת ההחלטות במסע הצלב היו משותפות ולא תחת הנהגתו של דאנדולו, ולכן אין לראות בו אחראי להטיית מסע הצלב ולכשלונו. עדות נוספת לכוונותיו של דאנדולו בנוגע למסע הצלב הרביעי נמצאת בבניית האניות אשר וונציה בנתה עבור מסע צלב זה. חוקרי התקופה מאמינים כי האניות נבנו בצורה שמתאימה יותר לעגינה במצרים מאשר תקיפה ימית על קונסטנטינופול. כיום היסטוריונים נוטים יותר להאמין למקורות של הנהגת מסע הצלב מאשר המקורות הביזנטיים והכנסייתיים, בין השאר משום שהמקורות הצלבניים יותר מדויקים ופחות מוטים.
מותו ומורשתו
בשנת 1205 השתתף דאנדולו במסע צבאי נגד הבולגרים, ונפטר זמן קצר לאחר הניצחון על הבולגרים. דאנדולו נקבר בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופוליס, ככל הנראה בגלריה המזרחית העליונה של הכנסייה. מיקום הקבר המדויק אינו ידוע, מאחר שנהרס במהלך כיבוש קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים בשנת 1453 והפיכת הכנסייה למסגד, אולם במאה ה-19 הוצב באתר ציון במקום המשוער של הקבר.
במשך התקופה הארוכה בה נעדר דאנדולו מוונציה, בשל הצטרפותו למסעות הצלב, כיהן בפועל בנו, ראנייר, כדוג'ה. ראנייר נהרג בקרב מול ג'נובה במאבק על השליטה בכרתים. נכדתו של דאנדולו, בתו של ראנייר נישאה למלך סרביה סטפן השני. אין תיעוד לצאצאים נוספים של דאנדולו אף שוונציאנים רבים טענו להיותם צאצאיו.
במאה ה-19 קרא הצי האיטלקי לאחת מספינות הקרב שלו על שם אנריקו דאנדולו.
בתרבות הפופולרית
לדאנדולו וקברו תפקיד בספר התופת של דן בראון ובסרט המבוסס עליו (2016).
ראובן ברקת
ראובן בָּרְקַת (בורשטיין) (25 באוקטובר 1906 – 5 באפריל 1972) היה חבר הכנסת ויושב ראש הכנסת ושימש כמזכ"ל מפא"י.
ביוגרפיה
ברקת נולד בשנת 1906 בטבריג, שבליטא. אביו הרב אברהם אהרון בורשטיין כונה ברבים "הגאון מטבריג". ברקת למד בחדר ובישיבה, ולאחר מכן בגימנסיה העברית בפוניבז' (ליטא). ברקת למד ספרות ומשפטים בסורבון (פריז) ובאוניברסיטת שטרסבורג, והיה ממייסדי "החלוץ הצעיר" ויו”ר "העברי הצעיר" בליטא. כמו כן כיהן כיו"ר ארגון הסטודנטים העבריים בגולה.
ברקת עלה לארץ ישראל בשנת 1926. במאי 1951 עיברת את שמו מבורשטין לברקת.
בשנת 1946 הצטרף ברקת למחלקה המדינית של ההסתדרות.
משנת 1949, עד התפטרותו בשנת 1960, היה חבר הוועדה המרכזת של הוועד הפועל של ההסתדרות. בנוסף נשא בתפקידים שונים בהסתדרות. בספטמבר 1949, עם הקמת מחלקת הארגון בהסתדרות, הועמד ברקת בראשה. היה גם יושב ראש המחלקה הערבית בהסתדרות, ובמהלך שנות ה-50 כיהן כראש המחלקה המדינית של ההסתדרות והיה לו חלק חשוב בכינון קשרים בין ההסתדרות לבין תנועות עממיות באסיה ובאפריקה. בנוסף היה נציג מפא"י בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי, ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים. באפריל 1960 הוא פרש מכל תפקידיו בהסתדרות על רקע מתיחות עם מזכ"ל ההסתדרות, פנחס לבון.
במאי 1960 מונה ברקת לשגריר ישראל בנורווגיה, וכעבור שנה וחצי, הוכרז שמונה לשגריר במוסקבה. אך בינואר 1962 שב לישראל, ומונה לתפקיד המזכיר הכללי של מפא"י, תפקיד בו כיהן בין השנים 1962–1966.
בשנת 1965 נבחר להכנסת השישית מטעם המערך, ובראשית ימי הכנסת השביעית (1969) נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, שבו כיהן עד יום פטירתו. בעקבות מותו הפתאומי, במהלך כהונתו כיו"ר, נערכה ישיבת אבל בכנסת במעמד נשיא המדינה, משפחתו, חברי הממשלה והכנסת. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, ועל שמו רחובות בחולון ונתניה.
במלאת שנה למותו נערך בירושלים סימפוזיון בינלאומי, על בעיות הפרלמנטיזם הדמוקרטי בזמן החדש.
הנילוס הכחול
הנילוס הכחול (מערבית: النيل الأزرق, אַ-נִיל אַל-אָזְרַק; באמהרית: ጥቁር አባይ, טְקוּר אֶבַּיי; באורומו: Biluu Naayil) הוא נהר באפריקה המהווה את המקור העיקרי למימי הנילוס.
סוניה נוסקויאק
סוניה נוסקויאק (Sonya Noskowiak; 25 בנובמבר 1900 – 28 באפריל 1975) הייתה צלמת אמריקאית וחברה בקבוצת F/64.
הנילוס הכחול
שם
באמהרית נקרא הנילוס הכחול "נהר אֶבַּיי", שפירושו הוא ״נהר האב״. שם זה ניתן לו בגלל מראהו הכהה, הנובע מהאדמה הנסחפת על ידי הנהר בזרימתו מהרמות הגבוהות בו נמצא אגם טאנה.
סוניה נוסקויאק
ביוגרפיה
נוסקויאק נולדה בלייפציג שבגרמניה. אביה היה מעצב נוף, וחינוכו גרם לה לפתח מודעות אל האדמה והטבע סביבה, דבר שניכר בבירור בתמונותיה. בצעירותה נדדה ברחבי העולם עם אביה, שחיפש עבודה בצ'ילה, בפנמה ולבסוף בקליפורניה. בשנת 1915 המשפחה עברה ללוס אנג'לס, ומאוחר יותר, ב-1919, עברה נוסקויאק לסן פרנסיסקו לבית ספר למזכירות.
בזמן שהייתה בסן פרנסיסקו, החלה לעבוד כצלמת ולמדה את יסודות המקצוע. דרך הצילום פגשה באדוארד וסטון, ומ-1929 עד 1935 חיו ביחד, כשהיא הייתה עבורו מאהבת, דוגמנית, עזרה לו להדפיס את תצלומיו וטיפלה בילדיו. באותו זמן החלה לפתח סגנון צילומי משלה, ובמהרה נודעה על צילומי הפורטרט והאמנות שלה.
היא המשיכה לעסוק בצילום עד שנות ה-50. בשנת 1965 אובחנה כחולה בסרטן העצם, ומתה 10 שנים מאוחר יותר במארין קאונטי בקליפורניה.
הנילוס הכחול
גאוגרפיה
הנילוס הכחול זורם מאגם טאנה באתיופיה אל נקודת המפגש שלו עם נילוס הלבן בסביבות ח'רטום, שם מתחיל הנילוס. אורך מסלול הנילוס הכחול הוא כ-1,460 קילומטרים. בתחילה זורם הנילוס הכחול דרום מזרחה, לאחר מכן דרומה, עד שהוא פונה מערבה. ליד הגבול עם סודאן הנילוס הכחול פונה צפונה עד לסיומו בנקודת ההמפגש עם הנילוס הלבן.
סוניה נוסקויאק
צילום
כבר בשנות ה-20 הבינה נוסקויאק כי שאיפתה היא לעסוק בצילום, אבל רק בשנת 1929, אז פגשה באדוארד וסטון, היא התחילה לפתח את הכישרון שלה. במהרה הפכה לעוזרתו של וסטון בחדר חושך, והוא לימד אותה את אמנות המצלמה. היא החלה לצלם צילומי ארכיטקטורה, כשהיא מחפשת את העוצמה שבבניין. בעקבות וסטון, היא החלה לחפש דפוסים בטבע.
הנילוס הכחול
גאוגרפיה
המסורת האתיופית רואה בנהר "עבָאי הקטן" המתחיל את זרימתו בגובה של 2,744 מטר בסביבת העיר גש עבי ונשפך לאגם טאנה, חלק מהנילוס הכחול, וממילא מזהה את התחלת עבאי הקטן כתחילת הנילוס הכחול.
סוניה נוסקויאק
צילום
ב-1932 הייתה אחת ממקימי קבוצת F/64, והיא הציגה במסגרת הקבוצה 9 תצלומים שלה. היא החלה להתרחק מהקבוצה בשנת 1934, ייתכן בעקבות מערכת היחסים שלה עם וסטון שהתדרדרה.
הנילוס הכחול
גאוגרפיה
הנילוס הכחול מספק 70% מכמות המים לנילוס וכ-80% מהמים בעונה הגשומה בהרי אתיופיה המשתרעת בין יוני לספטמבר. בעונה הגשומה הנילוס הכחול מתמלא במים הנשפך לנילוס ומעלה את מפלסו.
סוניה נוסקויאק
צילום
נוסקויאק פתחה סטודיו עצמאי, כפי הנראה בשנת 1935. בשנת 1936 הייתה אחת משמונה צלמים, לרבות וסטון, שנבחרו באזור קליפורניה לפרויקט ממשלתי, שתומך באמנים. היא בילתה את השנה שלאחר מכן בצילום אמני קליפורניה ויצירותיהם. אף על פי שהמשיכה לצלם כאמנית, היא גם התפרנסה מצילומי אופנה ודיוקנאות. היא פרשה מצילום בשנת 1965, ונפטרה ב-10 שנים מאוחר יותר.
הארכיון שלה, כולל 494 הדפסים, מאות תשלילים ומכתבים רבים אל אדוארד וסטון, שוכן במרכז לצילום יצירתי (CCP) באוניברסיטת אריזונה שבטוסון.
הנילוס הכחול
היסטוריה
בשנת 1958 התפתחה מתיחות בין מצרים וסודאן על חלוקת מימי הנילוס הכחול. בהמשך נחתם הסכם בין המדינות על חלוקת מי הנהר.
סכרים
בשנות ה-20 הקימו הבריטים את סכר סנאר על הנילוס הכחול כ-200 קילומטר דרומית לח'רטום על מנת לאגור מים לגידול כותנה. הסכר נפתח בינואר 1926 ושימש לגידול כותנה בהיקף נרחב.
בסוף 1958 הוחל בעבודות ראשונות להקמת סכר רוזייריס על הנילוס הכחול בגבול שבין אתיופיה וסודאן. בשנת 1961 קיבלה סודאן מלווה מהבנק העולמי לצורך הקמת הסכר. הסכר נועד לאגור 7.6 מיליארד ממ"ק לצורך השקיית 12 מיליון דונם.
טופר גרייס
כריסטופר ג'ון "טופר" גרייס (באנגלית: Christopher John "Topher" Grace; נולד ב-12 ביולי 1978) הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי. מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של אריק פורמן בסיטקום המצליח "מופע שנות ה-70", ובתור אדי ברוק (ונום) בסרט "ספיידרמן 3".
ביוגרפיה
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עזב בשנה הראשונה כדי להתמקד בעבודה בטלוויזיה, ולפתח קריירה קולנועית.
קריירה
גרייס לוהק לסדרה "מופע שנות ה-70" בתור אריק פורמן בשנת 1998 ושיחק בה עד 2005. הוא עזב את הסדרה כדי לעבוד בקולנוע. על אף זאת, בפרק האחרון של הסדרה ב-2006 הוא ביצע הופעת אורח.
גרייס שיחק בסרטים "טראפיק" (2000), "אושן 11" (2001), "אושן 12" (סרט ההמשך לאושן 11) (2004). ב-2003 הופיע בסרט "חיוך של מונה ליזה" והתארח בפרק בסדרה "המלך היל". ב-2004 שיחק גרייס בתפקיד ראשי בסרטים "לזכות בדייט עם טד המילטון" "בחברה טובה", ו"נ.ב. אוהב אותך". ב-2007 הופיע גרייס בסרט "ספיידרמן 3" כאדוארד "אדי" ברוק ג'וניור, צלם עיתונות יריב של פיטר פארקר שהופך לנבל ונום. בנוסף, שיחק בסרטים "The Crusaders", "Coxblocker" ו"Kids in America" שיצאו למסכים בהמשך אותה שנה.
ב-2010 כיכב בסרט המדע בדיוני "הטורפים", סרט נוסף מסדרת סרטי "הטורף".
ב-2011 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "קחי אותי הלילה", לצד טרסה פאלמר.
בשנת 2014, שיחק בסרטים "הקריאה", "בין כוכבים", ו"לא מתרגש" בו מככב כריס אוונס.
ב-2015 שיחק בסרט "אמריקן אולטרה" בו מככב ג'סי אייזנברג. בנוסף, שיחק בסרט "אמת".
ב-2016 כיכב בסרט המוזיקלי "Opening Night" (נקרא קודם "One Shot").
ב-2019 שיחק בתפקיד מרכזי בפרק השני (סמית'רינס) בעונה החמישית של הסדרה "מראה שחורה". בנוסף ב-2019, שיחק בתפקיד מרכזי בפרק החמש-עשרה בסדרת המדע בדיוני האנתולוגית "אהבה, מוות ורובוטים" מבית נטפליקס, לצד מרי אליזבת וינסטד.
חיים אישיים
בעבר יצא עם איוונקה טראמפ, בתו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ. בעת צילומיו לסרט "קחי אותי הלילה", הוא הכיר את השחקנית האוסטרלית שכיכבה לצדו טרסה פאלמר, והשניים ניהלו מערכת יחסים ממושכת ונפרדו.
סולפט
בכימיה, סולפט (בעברית: גופרה) הוא מלח, רדיקל או אסטר של חומצה גופרתית.
תכונות כימיות
יון הסולפט הוא אניון רב-אטומי (פוליאטומי), בעל נוסחת המבנה 2−SO4 ומשקל מולקולרי 96.06 דלטון; הוא מורכב מאטום גופרית מרכזי, המוקף ארבעה אטומי חמצן שקולים (אקוויוולנטיים) בתצורה טטרהדרלית. יון הסולפט נושא מטען שלילי 2-, והוא הבסיס המצומד של יון הביסולפט (מימן סולפט) −HSO4, שהוא בעצמו הבסיס המצומד של חומצה גופרתית, H2SO4. סולפטים אורגניים, כמו דימתיל סולפט, הן תרכובות קוולנטיות, אסטרים של חומצה גופרתית.
הכנה
קיימות מספר שיטות להכנת סולפטים יוניים, ביניהן:
תכונות
קיימות דוגמאות רבות לסולפטים יוניים, ולרבים מהם מסיסות גבוהה במים. בין היוצאים מן הכלל ניתן למנות את סידן סולפט, סטרונציום סולפט ובריום סולפט, להם מסיסות נמוכה. תרכובת הבריום שימושית במיוחד לאנליזה גרווימטרית של סולפט: מוסיפים, לדוגמה, תמיסת בריום כלוריד לתמיסה שאולי מכילה יוני סולפט. הופעת משקע לבן, בריום סולפט, מעידה על נוכחות יוני סולפט בתמיסה (ייתכנו גם משקעים אחרים, ולכן זו אינה בדיקה חד משמעית). בעזרת סינון, ייבוש ושקילת המשקע ניתן למצוא את ריכוז הסולפט בתמיסה.
יון הסולפט יכול להגיב כליגנד, וליצור קשר אטום חמצן אחד (ליגנד מונודנטטי) או שניים (בידנטטי), בתור קלאטור או גשר. דוגמה לכך היא הקומפלקס המתכתי הנייטרלי PtSO4P(C6H5)32, בו יון הסולפט פועל כליגנד בידינטטי. לקשר המתכת-חמצן בקומפלקסי סולפט אופי קוולנטי משמעותי.
מבנה וקישור
אורך הקשר חמצן-גופרית הוא 149 פיקומטר, והוא קצר מהצפוי עבור קשר S-O יחיד; לדוגמה, אורכי הקשר בחומצה גופרתית הם 157 פיקומטר לקשר S-OH. הגאומטריה הטטרהדרלית של היון תואמת לצפוי על פי מודל VSEPR.
גילברט לואיס היה הראשון לתאר את הקישור במולקולה במונחים מודרניים, במאמר פורץ דרך משנת 1916. במאמר תיאר את הקישור במונחים של שמיניית (אוקטט) אלקטרונים סביב כל אטום (כלומר, ללא קשרים כפולים) ועם מטען פורמלי של 2+ על אטום הגופרית.
מאוחר יותר השתמש לינוס פאולינג בתאוריית קשר ערכיות להציע כי לשני מצבי הרזוננס העיקריים שני קשרי π המערבים אורביטלי d. ההגיון מאחורי הצעה זו היה שבצורה זו מוקטן המטען על אטום הגופרית, בהתאם לעקרון האלקטרונייטרליות שניסח. לפי פאולינג, האופי החלקי של קשר כפול הוא העומד מאחורי האורך הקצר יחסית של קשר החמצן-גופרית.
שימושים
לסולפטים תפקיד חשוב בתעשייה הכימית ובמערכות ביולוגיות. לדוגמה:
היסטוריה
מספר סולפטים היו ידועים לאלכימאים. מלחי ויטריול, מלטינית vitreolum, "זכוכיתי", נקראו בשם זה כיוון שהיו הגבישים השקופים הראשונים שהתגלו. ויטריול ירוק הוא ברזל גופרתי שבע-הידרט FeSO4·7H2O; ויטריול כחול הוא נחושת גופרתית חמש-הידרט CuSO4·5H2O וויטריול לבן הוא אבץ גופרתי שבע-הידרט ZnSO4·7H2O. אלום הוא דו-סולפט בעל נוסחת המבנה K2Al2(SO4)4·24H2O, ושיחק תפקיד חשוב בהתפתחות התעשייה הכימית.
השפעות סביבתיות
סולפטים מופיעים באוויר בצורת חלקיקים מיקרוסקופיים (אירוסולים), ומקורם בבעירה של דלק מאובנים וביומסה. בין השאר, הם מגבירים את חומציות האטמוספירה, ויוצרים גשם חומצי.
השפעות אקלימיות עיקריות
ההשפעה הישירה העיקרית של סולפטים על האקלים נובעת מפיזור האור, כלומר הגברה אפקטיבית של האלבדו של כדור הארץ. האפקט מובן היטב, יחסית, ומוביל לקירור ברמה של כ-0.5W/m2 ביחס לרמות קדם-תעשייתיות. אפקט זה מקזז במידת מה את אפקט החימום של גזי חממה, שערכו בערך 2.4W/m2. האפקט אינו-אחיד בכדור הארץ, ומתרכז בעיקר באזורים במורד הרוח מריכוזי תעשייה.
קיימות גם השפעות עקיפות. הראשונה מכונה אפקט טאומי. חלקיקי סולפט יכולים לפעול כמרכזי התגרענות לעננים, דבר המוביל למספר רב יותר של טיפות מים קטנות יותר. טיפות קטנות רבות מפזרות אור ביעילות רבה ממעט טיפות גדולות.
ההשפעה העקיפה השנייה היא למעשה המשך של ההשפעה הראשונה. הוצע שהשפעה זו כוללת הפחתת טפטוף, הגברת גובה העננים, עידוד היווצרות עננים ברמת לחות נמוכה, וזמני חיים ארוכים יותר לעננים. קיימות גם השפעות כימיות, כמו המסה של גזים מסיסים וחומרים קשי-תמס, הפחתת מתח פנים על ידי תרכובות אורגניות ועוד. אלה כלולות באפקט השני, ולמעשה מגבירות את הראשון.
ככל הנראה, להשפעות העקיפות אפקט קירור, ייתכן עד לעוצמה של 2W/m2, למרות שאי-הוודאות גדולה מאוד. לכן הסולפטים מוזכרים לעיתים קרובות כאחראים (חלקיים, לפחות) לתופעת העמעום העולמי, שייתכן שקיזזה חלקית את השפעות ההתחממות העולמית.
הסכם יפו (1192)
הסכם יפו הוא הסכם שנחתם ב-2 בספטמבר 1192 לשלוש שנים בין ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין, שבו הוסכם בין הצדדים כי מישור החוף יהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים - הוסכם כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס.
רקע
בעקבות הזעזועים של אובדן ירושלים ונפילת ממלכת הצלבנים בידי המוסלמים התעוררו הנוצרים וביוזמת האפיפיורות התארגן מסע הצלב השלישי שהיה הגדול מכולם. שלושת השליטים אירופיים שעמדו בראש מסע-הצלב היו הקיסר הגרמני פרידריך ברברוסה, מלך צרפת- פיליפ אוגוסט, וריצ'רד לב הארי – מלך אנגליה. המחנות יצאו לעכו, שנקבעה כנקודת מפגש. שם הצטרף אליהם גי מליזיניאן, מלך ירושלים. המצור על עכו החל במרץ ועכו נכנעה ב-12 ביולי 1191. היעד במסע צלב זה היה כיבושה מחדש של ירושלים.
לאחר כיבוש עכו, חלה נסיגה והאטה בהמשך המסע לכיוון ירושלים שריפתה את רוח הלוחמים. מטעמים אסטרטגיים נסוגו הצלבנים לעבר מישור החוף והתחדש המשא ומתן בין הצדדים. המוסלמים שמו מצור על יפו במטרה לכובשה אך ברגע האחרון נמנעה יפו מנפילתה לידיהם על ידי ריצ'רד לב הארי.
ההסכם
ב-2 בספטמבר 1192, בהסכם שנחתם לשלוש שנים, הוסכם בין הצדדים כי רצועת החוף תהיה בידי הצלבנים ופנים הארץ בידי המוסלמים. רמלה ולוד מחולקים בין הצדדים. באשר לירושלים- מטרת מסע הצלב, כל שהושג היה כי לנוצרים תינתן הרשות לבקר בה במעמד של צליינים ומבלי לשלם מס.
ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, חתם בשמם של הנוצרים על החוזה. קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך ברברוסה, טבע לפני הגיעו לארץ-ישראל, ופיליפ אוגוסט, מלך צרפת עזב את הארץ לאחר שכבש את עכו. ריצ'רד נותר, איפה, השליט הנוצרי היחיד במערכה, שיכול לחתום על החוזה. בצד המוסלמי אין לתמוה על כך שהשליט האיובי צלאח א-דין הוא שהיה חתום על החוזה, הן בשל כוחו בעולם המוסלמי, והן משום שהפיל את הממלכה הצלבנית.
הישגיו של הסכם יפו היו הכרה במדינה הצלבנית החדשה, ודריסת רגל לנוצרים בירושלים. לנוצרים הותר לבקר בעיר במעמד של צליינים הפטורים מתשלום מס. זה היה ההישג המשמעותי הראשון מאז נפילת העיר בידי צלאח א-דין. כמו כן, מבחינת הצלבנים הושגו מספר הישגים טריטוריאליים ברצועת החוף. אין לתמוה על כך שהתגובות בעולם הנוצרי היו חיוביות, וריצ'רד לב הארי נזכר כדמות שגאלה את הנצרות וכגיבור נוצרי. העולם המוסלמי לא היה מרוצה מההסכם. הביקורת על צלאח א-דין הייתה חריפה בשל ההכרה בקיומה של מדינה צלבנית לאורך החוף ובשל משמעותו של ההסכם כאות לחולשת המוסלמים.
סוף העולם (סרט, 1999)
סוף העולם (באנגלית: End of Days) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה ומתח, בבימויו של פיטר היימס. הסרט יצא לאקרנים ב-24 בנובמבר 1999. בסרט שיחקו ארנולד שוורצנגר, רובין טאני וגבריאל ביירן.
עלילה
השטן משתחרר אחרי אלף שנים במטרה להשמיד את העולם ב-1 בינואר 2000 שנת המילניום. לשם כך הוא מתחזה לבנקאי (גבריאל ביירן) ועליו למצוא את בת זוגו כריסטין יורק (רובין טאני) כדי להביא ילד לעולם ולהשמידו לפי הנבואה. ומי שעוצר אותו הוא ג'ריקו קיין (ארנולד שוורצנגר), שוטר אלכוהוליסט שרדוף על ידי העבר, שאשתו ובתו נהרגו.
שגיאת דגימה (כשל לוגי)
שגיאות דגימה היא קבוצה של כשלים לוגיים שבהם יש כשלי היקש. בכשלים מסוג זה ההנחה המשנית, המקרה או הדגימה שנבחרה כדי לייצג כיתה רחבה יותר, שגויה ואינה מייצגת את הכיתה הרחבה יותר שנבחרה לייצג. אם ההנחה המשנית שגויה, בלי קשר למידת הדיוק בתצפית, הנתונים שיאספו עלולים שלא לשקף את הכיתה הרחבה יותר.
ישנם מספר כשלים מסוג שגיאות דגימה:
פסיכופיזיקה
פסיכופיזיקה היא ענף בפסיכולוגיה, העוסק ביחס שבין הגירויים הפיזיים להם נחשף האדם לבין התחושות הפסיכולוגיות המתעוררות אצלו כתוצאה מחשיפה זו. החוקרים בתחום עוסקים בקשר שבין הגירוי האובייקטיבי-כמותי לבין התחושות הסובייקטיביות שהוא מעורר אצל האדם באמצעות מערכות החישה והתפיסה. הפסיכופיזיקה עוסקת בעיקר בחושי הראייה, השמיעה והמגע (לעיתים רחוקות יותר גם בחושי הטעם והריח), וכן בניתוח תחושות, כמו תפיסת זמן או תנועה. השיטות המודרניות העיקריות לבחינת שאלות פסיכופיזיות הן בדיקות סיפים ותאוריית גילוי האותות.
היסטוריה
פסיכופיזיקה היא אחד הענפים הראשונים שהתפתחו בפסיכולוגיה, ושהחלו את ביסוסה כתחום מדעי. המונח נטבע לראשונה על ידי גוסטב פכנר ב־1860, כאשר תיאר בספרו, "Elemente der Psychophysik", את מחקריו בנושא הקשר שבין העולם הפיזי לבין האופן בו אנו תופסים אותו. כפיזיקאי ופילוסוף, פכנר ניסה לספק שיטות לבחינת הקשר שבין העולם הנצפה והאובייקטיבי לבין התרשמותו ותחושותיו הפרטיות של האדם לגביו. חשיבות מחקרו של פכנר נבעה מהעובדה שרבים מהמדענים והפילוסופים בני התקופה טענו כי אין אפשרות למדוד את תודעת האדם. פכנר קיבל השראה למחקרו מתוצאות ניסוייו של ארנסט היינריך ובר, אשר בחן בשנות ה־30 של המאה ה־19 את האיכויות הפסיכופיזיות של חושי המגע והראייה ושאת ממצאיו תיאר פכנר בספרו. באחד מניסוייו ביקש ובר מנחקר שעיניו כוסו להעריך את משקלו של חפץ שהחזיק בידיו: הנחקר התבקש להגיב כאשר הוא חש שהמשקל השתנה. ובר הניח עבור פכנר את יסודות הפסיכופיזיקה, כשזיהה כי עבור כל אופנות חושית ישנו הבדל מינימלי בעוצמת הגירוי הנדרש על מנת שאדם יוכל לזהותו. את ההבדל המובחן המזערי ביותר בעוצמת הגירוי ובר כינה JND (Just Noticeable DIfference) וטען כי הוא קבוע בעבור כל אחד מן החושים. ובר ניסח את "חוק ובר" בצורה הבאה:
כמו כן, ובר מצא כי ה־JND היה יחסי למשקל ההתחלתי שאותו נשא הנחקר בידיו. כלומר, אם המשקל המקורי הוכפל, נדרשה תוספת כפולה של משקל כדי שהנחקר יבחין בהבדל בשנית, אך היחס בין הגירוי ההתחלתי לתוספת נותר קבוע ונבע מערך קבוע ובר עבור אותה אופנות חושית. במחקרים מודרניים נמצא כי חוק ובר נכון לרוב החושים, כל עוד עוצמת הגירוי לא קרובה מדי לסף המוחלט.
מגילוייו אלו של ובר, פכנר פיתח סולם לוגריתמי, אשר ידוע בתור "סולם פכנר". פכנר גילה בניסוייו כי לבני אדם שונים רגישות שונה לגירויים שונים. לדוגמה, היכולת לתפוס הבדלים בעוצמת אור עשויה להיות קשורה ביכולת הראייה האינדיבידואלית של אדם ואינה זהה בין אנשים שונים. הוא השתמש בגילוי זה על מנת לערוך במעט את חוק ובר והוסיף לו את מימד התחושה הסובייקטיבית. הוא טען כי עוצמת התפיסה של גירוי נגזרת מהלוגריתם של עוצמת הגירוי האמיתית הנמדדת באמצעים טכנולוגיים שאינם אנושיים. על כן, בשונה מוובר, פכנר טען כי הקשר בין הגירוי לתפיסה שלו אינו ישר, אלא לוגריתמי. כלומר, בעוד שהתוספת הנדרשת לעוצמת הגירוי עולה ככל שעוצמתו ההתחלתית עולה, ה־JND, תחושת האדם כי דבר מה השתנה, נותרת זהה כל העת. פכנר ניסח את החוק שלו, שנקרא כעת "חוק ובר-פכנר" בנוסחה הבאה:
ממצאיהם של ובר ופכנר היוו את אחד הבסיסים להפיכתה של הפסיכולוגיה למדע. ב־1879 הקים אבי הפסיכולוגיה הניסויית, וילהלם וונדט, את המעבדה הראשונה לחקר הפסיכולוגיה באוניברסיטת לייפציג. וונדט, שעסק גם בסטרוקטורליזם, חקר כיצד נותנת התודעה משמעות לגירויים השונים שהחושים מעבירים למוח. אחת השיטות בהן בדק את הנושא הייתה האינטרוספקציה (התבוננות פנימה), עליה גם התבסס פכנר ושעמדה בסתירה לגישה הביהביוריסטית המתחרה. ג'ורג' אליאס מילר (1860–1934) אף הוא ייסד מעבדה גדולה לחקר תחום זה, ותרומותיו שעיצבו תחום זה כפי שאנו מכירים אותו כיום, נופלות רק משל פכנר. במהלך שנות ה־30 החל לתפוס תאוצה מודל הגירוי-תגובה, החוקר את תהליכי העיבוד והתודעה המודעים ושאינם מודעים. בשיטה זו השתמשו צ'ארלס פרס ותלמידו ג'וזף ג'סטרו, כשניסו לחקור ולאשש מבחינה אמפירית את ממצאיו של פכנר והצליחו לעשות כן כמעט עם כל מסקנותיו. השניים השתמשו במערך מחקר עם מדידות חוזרות וסמיות כפולה על מנת לבחון את יכולתם של הנבדקים לזהות שינויים במשקלה של משקולת שהונחה על ידם, בדומה לוובר ופכנר, אך באופן מקצועי ומהימן יותר.
גם גישות מודרניות לבחינת התפיסה החושית מודדות את יכולתו של הנבדק להבחין נכונה בקיומו של גירוי או בהבחנה שלו מגירוי אחר – אחת מהשיטות הנפוצות היא תאוריית גילוי האותות, שלוקחת בחשבון גם נטיות אישיות של הנבדק. גישות אלו מתעלמות לרוב מעוצמת התחושה ועוסקות רק בקיומה או היעדרה. הגישה הסובייקטיבית, שעמדתה מתבססת על מחקריו של סטנלי סמית' סטיבנס, עוסקת בתחושה גם באופן כמותי. על אף שגם קודמיו עסקו בתפיסת עוצמה, רק סטיבנס ב־1957 המציא את מושג ה"סילום" או "הערכת עוצמה". סטיבנס מצא כי עבור גירויים מסוימים (דוגמת בהירות) העלייה בעוצמה הנתפסת דומה לסולם הלוגריתמי שהמציא פכנר. אולם, הוא מצא כי גירויים שונים יכולים להניב גם עקומות מסוג שונה – הוא מצא כי עוצמתו הנתפסת של זרם חשמלי למשל עולה באופן מעריכי, כלומר, עלייה דומה בעוצמת הגירוי מניבה בכל פעם עוצמה נתפסת גדולה יותר. מנגד, הוא גם מצא כי בעבור גירויים מסוימים ישנו יחס ישר כמעט מושלם בין עוצמת הגירוי האמיתית לבין זו הנתפסת, כדוגמת אורך קו המצויר על מסך. בניגוד לסולם הלוגריתמי של פכנר, סטיבנס המציא את חוק החזקה של סטיבנס, אשר מתאר באופן מעריכי את הקשר שבין עליה בעוצמת הגירוי הפיזי לעליה בעוצמתו הנתפסת. סטיבנס ניסח את חוק החזקה שלו בצורה הבאה:
סיפים
בפסיכופיזיקה בדרך כלל נעשה שימוש בגירויים שניתן למדוד בצורה אובייקטיבית, כמו טונים טהורים שעוצמתם מתופעלת, או אורות שבהירותם מתופעלת. כל החושים נבחנו – ראייה, שמיעה, מגע, טעם, ריח ותחושות של זמן ותנועה. אולם, ללא תלות בחוש הנבדק, ישנם שלושה תחומי מחקר עיקריים: הסף המוחלט, סף ההבדל וסילום. סף מהווה את עוצמת הגירוי המזערית ביותר המפעילה תגובה אצל האדם – הסף המוחלט היא הנקודה שבה הגירוי יורגש אצל האדם וסף ההבחנה היא הנקודה שבה ההבדל שבין שני גירויים יורגש אצל האדם. גירויים שעוצמתם נמוכה מן הסף הנבדק נחשבים ללא־ניתנים לזיהוי או תת־סיפיים. גירויים שעוצמתם קרובה לסף הנבחן יהיו לרוב ניתנים לזיהוי בפרופורציה מסוימת של ניסיונות. על כן, סף מחושב כנקודה שבה גירוי או שינוי בעוצמתו של גירוי מובחן בפרופורצייה p מתוך סך הניסיונות. הסף המוחלט הוא, כאמור, עוצמת הגירוי המינימלית הנדרשת על מנת שנבדק יבחין בה בפרופורציה מסוימת של ניסיונות (פרופורציה של 50% מהניסיונות נפוצה במיוחד). הסף המוחלט נקרא לעיתים גם סף הגילוי. סף ההבדל (או JND - Just Noticeable Difference) הוא עוצמת ההבדל המינימלית בין גירויים שונים הנדרשת על מנת שהנבדק יבחין בה בפרופורציה מסוימת של ניסיונות. ישנן מספר שיטות לבחינת הסיפים הללו, כאשר שלוש מהעיקריות שבהן נקראת "השיטות הפסיכופיזיות הקלאסיות" ואותן תיאר פכנר בספרו, Elemente der Psychophysik. איכותן של השיטות באה לידי ביטוי בעובדה כי על אף שהומצאו במאה ה־19, הן נמצאות בשימוש גם כיום. בנוסף לשימוש בהן במעבדות מחקר, הן נמצאות בשימוש גם כשעולה הצורך לבחון את הבריאות והתקינות של חושי האדם כמו בדיקות שמיעה סובייקטיביות או בדיקת שדה ראייה. להלן שלוש השיטות הפסיכופיזיות הקלאסיות:
שיטת הגבולות
בשיטה זו מציג הנסיין לנבדק סדרת גירויים שעוצמתם עולה או כזו שעוצמתם יורדת. כאשר סדרת הגירויים עולה, הגירוי או הגירויים הראשונים שיוצגו לרוב יהיו כאלו שעוצמתם ידועה כתת־סיפית. לאחר מכן, יחל הנסיין להגביר את עוצמת הגירוי, ובכל העלאה יבדוק האם הנבדק חש בגירוי המוצג. הנסיין ימשיך להציג גירויים עד שהנבדק יציין כי הוא חש בגירוי. כאשר סדרת הגירויים יורדת, לרוב הגירויים הראשונים שיוצגו יהיו בעוצמה גבוהה ויונמכו עד אשר יעיד הנבדק כי אינו חש יותר בקיומו של הגירוי. בשל תפיסתו של פכנר ושל רוב החוקרים בתחום כי הסף המוחלט אינו קבוע ועלול להשתנות בין בדיקה לבדיקה ובין נבדק לנבדק, הנסיין מציג לכל נבדק מספר סדרות של גירויים – חלקן יורדות וחלקן עולות. עבור כל סדרה, הסף המוחלט מחושב על בסיס ממוצע בין עוצמת הגירוי שהנבדק הרגיש לבין זו שלא הרגיש. לבסוף, הסף המוחלט של אותו הנבדק מחושב על בסיס ממוצע ממוצעי הסדרות שחושבו בניסוי כולו. לדוגמה – הנסיין מציג לנבדק סדרה של גירויים עולה. תחילה, יציג גירוי בעוצמה 90, שידועה כעוצמה תת־סיפית, אותה לא ירגיש הנבדק. לאחר מכן יציג גירויים בעוצמות גבוהות יותר ויותר – 91, 92, 93, 94 ו־95. לבסוף, בגירוי בעוצמה 96 יעיד הנבדק כי חש בגירוי. הסף המוחלט לאותה הסדרה ייקבע כ־95.5. בסולם יורד, יציג הנסיין תחילה גירוי בעוצמה 101 ולאחר מכן גירויים בעוצמה נמוכה יותר – 100, 99 ו־98. לבסוף, את הגירוי בעוצמה 97 יעיד הנבדק כי אינו חש בכלל. הסף המוחלט לאותה הסדרה ייקבע כ־97.5. הסף המוחלט לאותו נבדק ייקבע כממוצע שני הממוצעים – 96.5. לרוב יוצגו סדרות רבות ולא שתיים.
חיסרון בולט בשיטה זו הוא שהנבדק עשוי להמשיך לדווח כי חש בגירוי מסוים גם לאחר שלא חש בו יותר או לדווח מוקדם מדי כי החל או הפסיק לחוש בגירוי. דיווחים שגויים כאלו עשויים לנבוע ממנגנון ההביטואציה שגורם לבעיית ההתמדה, בה נבדק נוטה לדבוק בתשובה מסוימת ולכן ייתכן כי יעיד על תחושה או היעדר שלה ללא קשר לתחושותיו הפיזיות. כמו כן, דיווחים שגויים עשויים לנבוע מציפייה של הנבדק לקיומו או הפסקתו של הגירוי. בעיה נוספת שעלולה להשפיע על תוצאות שיטה זו היא הבדלים פיזיים אינדיבידואלים בין הנבדקים כדוגמת עייפות או קשב נמוך.
שיטת ההתאמה
שיטת ההתאמה כמעט זהה לחלוטין לשיטת הגבולות וההבדל היחידי ביניהן הוא שהנבדק עצמו מגביר/מחליש את עוצמת הגירוי עד שהוא חש/מפסיק לחוש אותו. כלומר, גם בשיטה זו משתמשים במספר סדרות עולות ויורדות וחישוב הסף המוחלט זהה. החסרונות של שיטת הגבולות קיימים גם בשיטה זו.
שיטת הגירויים הקבועים
שיטת הגירויים הקבועים נוצרה על מנת להתגבר על חסרונות השיטות הקודמות. שיטה זו היא שיטה סטטיסטית, כך שבמקום להציג את הגירויים בסדרות קבועות ומוגדרות מראש, הגירויים מוצגים לנבדק באופן אקראי. הצגה אקראית של הגירויים מנטרלת את בעיה הציפייה וההתמדה ומנטרלת הבדלים אינדיבידואלים בין הנבדקים, בשל ההקצאה האקראית. לרוב יוצגו לכל נבדק בין חמישה לתשעה גירויים מספר רב של פעמים באופן אקראי. עבור כל עוצמת גירוי מחושבת פרופורציית הניסיונות שבה הצליח הנבדק לזהות אותה. הסף המוחלט יוגדר כעוצמת הגירוי שבה הנבדק הבחין בכ־50% מהמקרים.
שיטת הגירויים הקבועים היא המדויקת מבין השיטות מאחר שהיא מצליחה להתגבר על חסרונות השיטות האחרות ובשל הצגת מספר רב מאוד של גירויים לכל נבדק. יתרונה הוא גם חסרונה – השיטה גוזלת זמן רב ולכן במחקרים מסוימים יעדיפו את אחת השיטות האחרות.
מערת נפטון
מערת נפטון (באיטלקית: Grotta di Nettuno) היא מערה השוכנת בבסיסו של קאפו קאצ'יה (Capo Caccia), מצוק העשוי מסלעי גיר ודולומיט, סמוך למפרץ פורטו קונטה בצפון-מערב סרדיניה.
עקב חדירת מי גשמים נוצרו בחלל המערה נטיפים וזקיפים. בניגוד למערות נטיפים אחרות, עקב סמיכותה של המערה אל הים נוצרו בה בריכות מים מלוחים אשר מפלסן זהה למפלס פני הים. קרני האור המגיעות אל המערה מהפתחים יוצרות שילוב של מראות צבעוניים באולמות המערה בהתאם לשעות היום. אורך מסלולי המערה מגיע ל-4 ק"מ אך רק 580 מטר מהם פתוחים לקהל.
המערה התגלתה במקרה על ידי דייג במאה ה-18, ובמקום התגלו שרידים קדומים של כלב ים נזירי מצוי. המדרגות היורדות מהמגדלור אל המערה נחצבו בשנת 1954.
שחטאר דונצק (כדוריד)
מועדון הכדוריד דונבאס הוא שמו הרשמי של מועדון שחטאר דונצק, שהיה ידוע בעבר בשם שחטאר-אקדמיה (באוקראינית: Шахтар-Академія). זהו מועדון כדוריד אוקראיני מקצועני מהעיר דונצק שמתמודד בליגת העל האוקראינית בכדוריד. מאז 2017 נקרא רשמית בשם דונבאס מחוז דונצק
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1983 כקבוצת שחטאר דונצק על בסיס מועדון קודם בשם "ספרטק דונצק". ב-1996 שמה שונה ל"שחטאר-אקדמיה". הקבוצה הייתה אחת הקבוצות המובילות בליגה האוקראינית והיא זכתה 3 פעמים באליפות הלאומית בשנים 1994/95-2005/06 ותמיד סיימה באחד משלושת המקומות הגבוהים בטבלת האליפות. בדומה לקבוצת הכדורגל, קבוצת הכדוריד זכתה להישגים נאים בזירה הבינלאומית והיא העפילה לגמר גביע פדרציית הכדוריד האירופית בעונת 1995/1996. לאחר עונת 2005/06, הקבוצה סבלה מקשיים פיננסיים רבים ובעונת 2011/12 אף ירדה לליגה השנייה ושנה לאחר מכן, בעונת 2012/13, הקבוצה הצליחה לחזור לליגה הבכירה.
בשנת 2017 אורגנה מחדש תחת השם "דונבאס" אך בעקבות משבר אוקראינה אינה מארחת משחקים בדונצק אלא בעיר מריופול. בעונת 2018/2019 חזרה לזירה האירופית כשהתמודדה בגביע האתגר.
טניה מאלה
טניה מאלה (באנגלית: Tania Mallet; 19 במאי 1941 - 30 במרץ 2019) הייתה דוגמנית ושחקנית אנגלייה שהייתה ידועה במיוחד בשל תפקידה כטילי מסטרסון בסרט ג'יימס בונד "גולדפינגר" (1964).
קורות חיים
טניה מאלה נולדה בבלקפול, אנגליה, למדה בבית הספר לדוגמנות לוסי קלייטון, והחלה לעבוד כדוגמנית בהיותה בת 16, היא הייתה אחת הדוגמניות הבולטות והידועות ביותר של שנות ה-60.
מאלה טענה שהיא קיבלה את תפקיד טילי מסטרסון אחרי שמישהו שלח תמונה שלה בביקיני למפיק בונד אלברט ברוקולי. דמותה נהרגת במהלך הסרט כשאודג'וב (הרולד סאקאטה) משליך לעברה את כובע הברזל שלו.
מאלה תפשה את תשומת לבו של ברוקולי לפני גולדפינגר. היא נבחנה לתפקיד נערת בונד הראשית, טטיאנה רומאנובה בסרט "מרוסיה באהבה". למרות שאמה הייתה רוסיה, מאלה לא קיבלה את תפקיד האישה הרוסיה בגלל מבטאה הקרתני הבריטי. מקרה אירוני בהתחשב בכך שקולה של השחקנית האיטלקייה, דניאלה ביאנקי, ששיחקה לבסוף את רומאנובה, דובב.
התגוררה באנגליה ביחד עם בעלה השני. גם בשנותיה האחרונות היא נכחה באירועי בונד השונים וחילקה חתימות.
מאלה נפטרה ב-30 במרץ 2019.
פפראצי
פָּפָּרַאצִי (מאיטלקית: Paparazzi) הוא הכינוי שניתן לצלמי עיתונות שעיקר עיסוקם בצילום ידוענים תוך חדירה לפרטיות שלהם. פעמים רבות משמשת המילה ככינוי גנאי לצלמים אלה. מקור המילה הוא בשמה של דמות מהסרט "לה דולצ'ה ויטה" של הבמאי האיטלקי פדריקו פליני - צלם העיתונות "סניור פפראצו".