cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לו ריד
שנות השבעים
ב-1972, כעת כאמן יחיד ולאחר אלבום בכורה שכלל בעיקר הקלטות מחדש של שירי הוולווט אנדרגראונד, הוציא ריד את האלבום "Transformer" שבעקבותיו הוא קוטלג כאמן גלאם רוק. דייוויד בואי ומיק רונסון הפיקו את האלבום וחשפו את ריד אל קהל נרחב יותר. סינגל הלהיט "Walk on the Wild Side" היווה קריצה והצדעה בעת ובעונה אחת לדמויות האקסצנטריות, הסרסורים והטרנסווסטיטים אליהם נחשף ריד מהיכרותו עם אנדי וורהול, ומילותיו הבוטות במתכוון מנעו את השמעתו ברדיו. השיר הפך למזוהה ביותר עם המוזיקה של ריד, אף שהוא פחות אופייני לריד משירים אחרים. השיר יצא מתוך כוונה לחבר פסקול לעיבוד של הרומן "A Walk on the Wild Side" של נלסון אלגרן לתיאטרון, אך פרויקט זה לא יצא לבסוף לפועל. עבודתו של רונסון על האלבום הניבה אספקטים חדשים בשיריו של ריד, כגון המיתרים השקטים בשיר "Perfect Day", שיר שהתגלה מחדש בשנות התשעים והפך ללהיט החדש בהופעותיו של ריד על חשבונו של "Walk on the Wild Side". אם כי "Transformer" היה הישגו הגדול ביותר של ריד מבחינה מסחרית וביקורתית, עדיין נותרה בריד רתיעה לא קטנה מהצל הגדול שהטילה הצלחת האלבום על שאר הקריירה שלו. הצעתו של דייוויד בואי להפיק לריד אלבום נוסף ברוח הפופ הרגיזה את ריד עד כדי כך ששיתוף הפעולה ביניהם הופסק ולא חודש עד להקלטתו של האלבום "The Raven" ב-2003.
בתקופה שלאחר יציאתו של "Transformer" פיתח ריד לעצמו תדמית ואישיות אקסצנטרית שנועדה לזעזע ולעורר הלם. הוא לבש חליפות עור שחורות וקולרים קוצניים, קיצץ וצבע את שערו וגילח בו סמלים פשיסטיים. הוא הוציא אלבום קונספט אפל בשם "Berlin]" שעסק בסיפורו של זוג ברלינאי המכור להרואין. שירי האלבום עוסקים באלימות במשפחה ("Caroline Says I", "Caroline Says II"), התמכרות לסמים ("How Do You Think It Feels"), ניאוף וזנות ("The Kids") והתאבדות ("The Bed"), ובסך הכול הוא נחשב לאלבום שנושאו מרירות ואף שנאה ("Oh Jim") העלולים להתעורר אצל בני אדם החווים בדידות גדולה עד כדי ביעות. השיר "The Kids" כולל הקלטה קורעת לב של ילדים הנלקחים מחסותה של אימם וקוראים לה בצעקות. האלבום מתואר לרוב כאחד מהאלבומים המדכאים ביותר שנוצרו מאז ומעולם, אך גם כאחד מאלבומי הקונספט החשובים של שנות השבעים. לאחריו יצא אלבום הופעה בשם "Rock n Roll Animal" ("חיית רוקנרול") שעל שערו התנוססה תמונתו של ריד בבגדי עור ובקולר. האלבום זכה להצלחה מסחרית וביסס את מעמדו של ריד כאליל נוער אמריקאי.
באותה התקופה גם חשף ריד את יחסו העוין כלפי בני אדם איתם הוא בא במגע, במיוחד בראיונות עם עיתונאי המוזיקה האמריקאי לסטר בנגס. בעקבות גישתו הפרובוקטיבית כלפי מסיבות עיתונאים, שהושפעה ככל הנראה מזו של בוב דילן, זכה ריד למוניטין של אחד מאמני הרוק ה"קשים" והבעייתיים ביותר, אפילו בתקופות בהן היה פיכח מסמים. תדמיתו ה"חולנית" התבססה על אמיתות מסוימות, כפי שהעידו שירי אלבומו הבא "Sally Can't Dance", שלכל הדעות עסקו בהתמכרות כבדה לסמים ובאפתיה של ריד עצמו. האלבום, שהושפע מ-R&B, נכנס לרשימת עשרת האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר בקריירה של ריד, אך הפקתו של האלבום איכזבה את ריד עצמו שהגיב על הצלחת האלבום במילים "נראה שככל שאני מעורב פחות באלבום, הוא הופך ללהיט גדול יותר. אם לא אופיע באלבום כלל בפעם הבאה, הוא עלול להגיע אל המקום הראשון במצעד".
קריירת שנות השישים המוערכת (אף אם מעט נשכחת) של ריד סייעה לו להישאר חלק מ"סצנת הפריקים" של הזרם המרכזי של הרוק לצידם של בואי, איגי פופ ואליס קופר. הקריירה של ריד נראתה על סף של פריצה גדולה והלחץ מצד חברת תקליטי RCA לאלבום להיט נוסף היה גדול מאוד ושוב נמאס על ריד, שמצידו היה מודע לעובדה כי החברה מחויבת להוציא לאור כל אלבום שהיא תקבל מידו.
"Coney Island Baby" מ-1976, לעומת זאת, היה ברובו אלבום עדין וקל להאזנה, למרות העובדה שעדיין עסק בשירטוט חייהן של הנשמות האבודות בעיר הגדולה. בת זוגו באותה התקופה הייתה טרנסווסטיט בשם רייצ'ל (המופיעה על עטיפת אלבום האוסף "Walk on the Wild Side: The Best of Lou Reed" מ-1977) לה הוקדש האלבום. אלבומו הראשון בחברת אריסטה מ-1976, "Rock 'n' Roll Heart", לא עמד בציפיות, אך אלבומו הבא "Street Hassle" מ-1978 החזיר את ריד אל מסלול ההצלחה והיווה חלק ממהפכת מוזיקת הפאנק שריד היה למעשה אחד מהאמנים שהשפיעו על היווצרותה. בשנתיים הבאות יצאו האלבומים "The Bells" בו ניגן מוזיקאי הג'אז הנודע דון צ'רי ו"Growing Up in Public", אלבומו האחרון של ריד לפני שנגמל לחלוטין מסמים ומאלכוהול.
שנות השמונים
ב-1980 נשא ריד לאשה את סילביה מוראלס (הם התגרשו לאחר תקופה של יותר מעשור). במשך תקופת נישואיהם היוותה מוראלס השראה לכמה משירי האהבה החזקים ביותר של ריד, במיוחד במסגרת האלבום "The Blue Mask" מ-1982. לאחר הצלחתם היחסית של "Legendary Hearts" מ-1983 ו-"New Sensations" מ-1984, הפך ריד לדמות ציבורית: הוא קיבל את משרת הפרזנטור של אופנועי הסקוטר של חברת הונדה, הצטרף ב-1986 אל סיבוב ההופעות "קשר של תקווה" שהתקיים לשם הגברת המודעות לארגון אמנסטי אינטרנשיונל, תקף את האלימות על כל האספקטים שלה באלבום "Mistrial" מ-1986 (בו נעשה שימוש נרחב במכונות תופים). ושר בפתיחות על סוגיות פוליטיות של העיר ניו יורק באלבום הקונספט הראשון שלו מאז שנות השבעים, "New York" מ-1989. באלבום הובעו בין השאר דעות על פשע, איידס, ג'סי ג'קסון, קורט ולדהיים ואפילו על האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בעקבות מותו של אנדי וורהול במהלך ניתוח שגרתי ב-1987, חזר ריד לשתף פעולה עם ג'ון קייל באלבומם המשותף "Songs for Drella" מ-1990 ("דרלה" היה כינויו של וורהול, שילוב של "דרקולה" ו"סינדרלה"). האלבום סיים תקופה של 22 שנה בה ריד וקייל לא ניגנו יחד והתנהל במבנה של מעין ביוגרפיה של וורהול, ובו שר ריד על אהבתו לחברו המנוח אך גם על הרופאים שלא הצליחו להציל אותו ועל ואלרי סולאנס שניסתה להתנקש בחייו.
שנות התשעים
ב-1990 התאחדה הוולווט אנדרגראונד בפעם הראשונה לאחר עשרים שנה להופעת צדקה בצרפת. ב-1993 התאחדה הלהקה שוב לסיבוב הופעות אירופאי, אך תוכניות לסיבוב הופעות צפון-אמריקאי התבטלו עקב מחלוקת מחודשת שנתגלעה בין קייל לריד. ב-1996 צורפה הוולווט אנדגראונד אל היכל התהילה של הרוק אנד רול, כשבטקס ריד מבצע שיר בשם "Last Night I Said Goodbye to My Friend" ביחד עם קייל ומורין טאקר, לזכרו של חבר הלהקה לשעבר סטרלינג מוריסון שמת זמן קצר קודם לכן. ריד עצמו היה מועמד מאז פעמיים לכניסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, ב-2000 וב-2001, אך מועמדותו נדחתה.
אלבומו הבא של ריד, "Magic and Loss" מ-1992, עסק בנושא המוות והושפע ממותם של שניים מחבריו הקרובים ממחלת הסרטן. בשנת 1994 הופיע ריד בנמל אילת, כאמן חימום לפני הופעתו של פיטר גבריאל. ב-1997 בוצעה גרסת כיסוי של השיר "Perfect Day" בה השתתפו מעל ל-30 אמנים שהופקה על ידי ה-BBC במסגרת מסע ההתרמה "Children in Need". באותה השנה יצא האלבום "Set the Twilight Reeling" שהיה רוקיסטי יותר משני קודמיו וכלל נגינת גיטרה מחוספסת של ריד, הורכב בעיקר מטקסטים הומוריסטיים (ביניהם הלהיטים הפרועים "Egg Cream" ו-"Sex With Your Parents (Motherfucker), Pt. II" המלגלג על שמרנותם של פוליטיקאים) וכאלה שעסקו בסוגים שונים של זוגיות והצליח אצל מעריציו הוותיקים.
שנות האלפיים
ריד פתח את העשור החמישי לפעילותו עם "Ecstasy" מ-2000, שהמשיך את הכיוון האנרגטי של קודמו (בניגוד לאלבום הקודם שנפתח בסערה עם "Egg Cream", השיר הכבד ביותר הפעם הוא השיר החותם, "Big Sky"). בגיל 58 הצליח ריד להפתיע שוב את המבקרים עם השיר מעורר המחלוקת ביותר שהוציא מזה זמן רב (הפעם מבחינה ביקורתית), "Like a Possum", יצירה אפית בת 18 דקות המורכבת מדיסטורשנים רועשים ומטקסט העוסק בסקס ביזארי, סמים מסוכנים ומשאלה כללית של ריד להיות אופוסום. שאר הטקסטים התאפיינו בדרך כלל בנקודת מבט פסימית על נושא האהבה, ועסקו בין השאר ביחסים רומנטיים על סף התרסקות, צער על אהבה ישנה שלא החזיקה מעמד ("Baton Rouge") ובחינת רגשותיו האמיתיים של בן כלפי אביו ("Rock Minuet"). רוב המבקרים היללו את האלבום ותיארו אותו כניסיון מוצלח של ריד להמציא את עצמו מחדש מבחינה טקסטואלית ומוזיקלית. ביולי 2000 הופיע בישראל.
ב-2003 הוציא ריד אלבום קונספט כפול (יצא גם בגרסה מקוצרת על גבי תקליטור בודד) המבוסס על סיפוריו הקצרים של אדגר אלן פו בשם "The Raven", שלווה במחזמר בשם "POEtry" (שילוב של "פו" ו"שירה"). באותה השנה יצא אלבום אוסף כפול והראשון המשותף לריד ולוולווט אנדרגראונד, "NYC Man". ב-2004 יצא אלבום ההופעה הכפול "Animal Serenade" המתעד הופעה בלוס אנג'לס בה מלווה ריד בלהקה ללא מתופף ובזמר אנתוני הגרתי, וזכה לביקורות משבחות. ב-2007 יצא אלבומו הראשון של ריד שאיננו אלבום רוק, "Hudson River Wind Meditations" הכולל מוזיקת מדיטציה בסגנון אמביינט. ב-2008 ערך מופע לכבוד שלושה עשורים לצאת אלבומו "ברלין", שתועד כסרט על ידי הבמאי ג'וליאן שנאבל.
מאז שנות התשעים המאוחרות הייתה המוזיקאית לורי אנדרסון בת-זוגו של ריד, והשניים שיתפו פעולה מוזיקלית במספר שירים המופיעים באלבומים של שניהם. השניים נישאו ב-2008, וריד התארח בהופעתה של אנדרסון שהתקיימה בנובמבר 2008 בהיכל התרבות בתל אביב.
במאי 2013 עבר השתלת כבד לאחר עשורים של אלכוהוליזם והתמכרות לסמים. הניתוח לא סייע והוא נפטר ב-27 באוקטובר 2013, בגיל 71, מאי ספיקת כבד חריפה.
דיסקוגרפיה
{| align=center width=95%
הוקרה
על שמו של ריד נקרא העכביש צמירן עקוד, המצוי בישראל. שמו המדעי של המין הוא Loureedia annulipes - לורידיה אנוליפס.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
פלביוס אאטיוס
אאטיוס נולד בדורוסטורם (סיליסטרה שבבולגריה בימנו). בשירות האימפריה המערבית, הגיע למשרת מגיסטר אקוויטום ואחר כך רוזן אפריקה. הוא שהה מספר שנים בחצרו של אלאריק הראשון, מלך הויזיגותים (כנראה 405–408) וכן אצל ההונים. הוא למד את שיטות המלחמה של שבטים אלו, דבר שהועיל לרומא מאוד בהתגוננות מפניהם מאוחר יותר, כאשר ניצל אאטיוס היטב את הידע שרכש.
בשנת 425 הוביל אאטיוס צבא של 60,000 הונים כדי לתמוך בטוען לכתר הקיסרי יואנסוס, אולם הוא הגיע לרוונה שלושה ימים לאחר שיואנס הובס והוצא להורג. בגיבוי הכוח ההוני הגדול שהיה ברשותו לא התקשה אאטיוס לזכות במחילה ובתפקיד המגיסטר מיליטום פר גאליה מגאלא פלקידיה אמו והעוצרת של הקיסר-הילד ולנטיניאנוס השלישי.
זארה (רשת אופנה)
זארה (בספרדית: Zara; נהגה ת'ארה) היא רשת חנויות אופנה ספרדית פופולרית. זארה היא מותג הדגל של הקונצרן אינדיטקס בבעלותו של אמאנסיו אורטגה. מלבד זארה כוללת קבוצת "אינדיטקס" גם את המותגים זארה הום, פול אנד בר, ברשקה, מאסימו דוטי (Massimo Dutti), לפטיז (Lefties), אוישו (Oysho), אוטרקווה (Uterqüe) וסטראדיבריוס (Stradivarius).
פלביוס אאטיוס
בגאליה הביס אאטיוס את הוויזיגותים בארל ואילץ אותם לסגת לאקוויטניה. לאחר מכן חיזק את גבול הריין והגן על נורקיום מפני התקפות השבטים הגרמאנים. הוא הסית את פלקידיה להכריז על בוניפקיוס, רוזן אפריקה, כמורד בקיסר, אך בסופו של דבר חזר בוניפקיוס להיות מועדף עליה, לא לפני שעורר מהומות באפריקה וקרא לעזרתו את הונדאלים מהיספניה, וב-432 נקרא חזרה לאיטליה והוענק לו תואר פטריקיוס. אאטיוס, מאמין שפלקידיה החליטה להיפטר ממנו, יצא נגד בוניפקיוס ונלחם נגדו בקרב ליד רימיני בקרב שנקרא גם קרב רוונה. על אף שבוניפקיוס ניצח בקרב זה הוא נפצע פצעי מוות ומת מספר חודשים מאוחר יותר. אאטיוס נמלט לדלמטיה ובעזרתם של ההונים שתוגמלו באדמות הוחזר לכוח על ידי פלקידיה ב-433.
משנת 433 ועד ל-450 היה אאטיוס האישיות המרכזית במערב, תוך שהוא מנשל את פלקידיה מכוחה על ידי הטיית הגנרלים לצידו. ב-436 הבורגונדים ניסו לנצל את התסיסה שעוררו הבגאודאי כדי לתפוס עוד אדמות, אאטיוס הגיב בקריאה להתערבות ההונים ועשרים אלף בורגונדים נהרגו. בשנים שבין 440 ל-450 הוא היה עסוק בעיקר בבעיות בגאליה ובספרד. ב-443 הוא ישב את הבורגונדים הנשארים בסבויה.
זארה (רשת אופנה)
היסטוריה
רוסיליה מרה נולדה בצפון ספרד, בגיל 11 עזבה את בית הספר כדי לעבוד כתופרת. בשנת 1963 הקימה יחד עם בעלה, אמאנסיו אורטגה, עסק לייצור חלוקי אמבטיה והלבשה תחתונה, שחיקו עיצובים של מותגים ידועים במחירים נמוכים. בשנת 1975 פתחו בני הזוג את החנות הראשונה בעיר א קורוניה שבגליסיה, ספרד. לאחר שהחנות הפכה לסיפור הצלחה, נפתחו עוד חנויות ברחבי ספרד. לאחר כעשור הקימו בני הזוג את חברת ההחזקות אינדיטקס. במהלך שנות ה-80 שונו העיצוב וההפצה של המותג כדי להתאים אותו יותר לקהל הצעיר. בני הזוג התגרשו ב-1986, אך מרה נותרה מבעלי המותג והייתה מעורבת בניהולו, עד מותה ב-2013.
בשנת 1988 פתחה הרשת בפורטוגל את הסניף הראשון שלה מחוץ לספרד. ב-1989 פתחה הרשת חנויות בארצות הברית, ב-1990 בצרפת, במקסיקו (1992), ביוון (1993), בבלגיה ובשוודיה (1994). הרשת התרחבה לאחר מכן ברחבי העולם, והיא קיימת ב-73 מדינות. בישראל קיימים 23 סניפים של זארה.
נכון לשנת 2007 החנויות של זארה מוכרות בגדי גברים ונשים בלבוש נמוך ולבוש גבוה, מוצרי קוסמטיקה, נעליים ואביזרים נלווים, וכן בגדי ילדים בשם "זארה קידס". משנת 2012 הוחל בשיווק ליין בשמים לנשים, גברים וילדים. כמו כן הוחל בשיווק בגדי תינוקות "זארה בייבי".
ביוני 2012 הוערך שווי החברה ב-40.5 מיליארד אירו, דירוג שהפך אותה לחברה הציבורית הגדולה ביותר בבורסה של מדריד.
ביוני 2023 דווח כי חברת האם של זארה 'אינדיטקס' הגיעה לשווי של מעל ל100מיליארד יורו.
אסטרטגיית השיווק
זארה נחשבת לאחת מחברות ה"פאסט פאשן" (באנגלית: Fast Fashion) המובילות בעולם, שיטה המאפשרת לחברה לתרגם טרנדים אופנתיים במהירות לבגדים הנמכרים ללקוחות. המודל העסקי של החברה שונה מאוד מהחברות המתחרות - בעוד שרוב חברות האופנה העבירו את הייצור למדינות בהן הייצור זול כסין והודו העדיפה זארה לשמור על הקשר המיידי בין ההנהלה ובין מחלקות הייצור. האסטרטגיה של החברה מתמקדת בהגדלת מספר הפריטים הנמכרים, גם אם הדבר כרוך בצמצום אחוזי הרווח על כל פריט שנמכר.
בישראל
בשנת 1996 קיבלה רשת "המשביר לצרכן" את הזיכיון לשיווק מוצרי זארה בישראל ובספטמבר 1997 נפתחה החנות הראשונה בקניון רמת אביב. בשנת 2002 נרכש הזיכיון בידי חברת "אפריקה ישראל" שריכזה את כל פעילות הטקסטיל שלה תחת "גוטקס מותגים". בשנת 2009, בעקבות חובות כבדים של "אפריקה ישראל" מכרה החברה את פעילות גוטקס מותגים, ובתוכה גם זארה, לקבוצת משקיעים קנדית בראשות ג'ואי שוובל ושינתה את שמה לגוטקס אופנה בע"מ.
במרץ 2017 פתחה זארה סניף ראשון של רשת המוצרים לבית "זארה הום".
ב-2 באפריל 2019 החברה הכריזה כי תשיק חנות מקוונת עם משלוחים בישראל. בכך מצטרפת ישראל לשווקים הגדולים בעולם שנהנים כבר שנים מקניית זארה ברשת, ובהן אוסטרליה, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, ספרד ועוד.
תנאי העסקה
ב-16 באוגוסט 2011 שודר בברזיל תחקיר שהאשים את החברה שהיא עושה שימוש ביצרנים המעסיקים עובדים בסדנאות יזע. למחרת השידור סגרה רשות הפיקוח במשרד העבודה של סאו פאולו בברזיל מפעל שייצר עבור החברה. במפעל נמצאו עובדים לא חוקיים שהוברחו מבוליביה ונאלצו לעבוד במשך 12–14 שעות ביום תמורת שכר נמוך.
ביולי 2016 נסגר בבת אחת מפעל בשם בראבו (Bravo), מפעל אשר העסיק 140 עובדים, ייצר בגדים בטורקיה בעיקר עבור זארה גם עבור חברות האופנה next ומנגו, אך כאשר המפעל נסגר לפני למעלה משנה, סירבו החברות, ביניהן זארה האחראית ל-75% מהייצור במפעל, לשלם לעובדים את משכורות שלושת החודשים האחרונים ופיצויי פיטורין. לאחר שנה וחצי של מאבק מול חברת זארה, בנובמבר 2017 הטמינו העובדים המפוטרים מהמפעל פתקים בבגדים בחנויות של זארה בטורקיה. בפתקים היה רשום "אני הכנתי את הפריט הזה שאת/ה עומד/ת ללבוש, אך לא קיבלתי על כך כסף."
פלביוס אאטיוס
בשנת 451 פלש אטילה מלך ההונים לגאליה. אאטיוס, שהסתמך עד אז על כוחותיהם של ההונים כדי לבלום את השבטים הגרמאנים, החליט לכרות עם הגרמאנים ברית. הגרמאנים, שהיו מבוהלים כמוהו מן הפלישה ההונית, נענו. יחד עם תיאודוריד הראשון מלך הוויזיגותים (שאף נהרג בקרב), וקואליציה של שבטים גרמאנים, הצליח אאטיוס לנצח את אטילה בקרב בקרב במישורים הקטאלונים שנקרא גם קרב שאלון, כוחותיו של אטילה נסוגו אל מעבר לריין ולא איימו עוד על גאליה.
למרות שאירס את בנו לבתו של ואלנטיניאנוס, הרגיש הקיסר מאוים על ידי אאטיוס והאמין שהוא חושק בכס הקיסרי, וב-21 בספטמבר 454 רצח אותו במו ידיו. זמן לא רב אחר כך (מרץ 455) נרצח ואלנטיניאנוס עצמו על ידי חבריו של אאטיוס. רוב החיילים ששהו בקרבת מקום היו חסידיו של אאטיוס ולא נקפו אצבע כדי להציל את הקיסר.
יהדות סורינאם
יהדות סורינאם היא אחת מהקהילות היהודיות בדרום אמריקה במושבה ההולנדית לשעבר-סורינאם.
בשנת 1644 הגיעו גלים המוניים של יהודים יוצאי ספרד ופורטוגל וכן יהודים אנוסים מברזיל מהשטחים שהיו בשליטת הולנד ואשר נכבשו על ידי פורטוגל. היהודים פיתחו לעצמם אזור אוטונומי בשם "יודן סוואנה" ובו פיתחו יישוב בשם "יודן דורף" אשר היה יישוב משגשג שנפגע בשריפה בשנת 1832 ולאחר מכן הדלדל ונעזב.
האיסור על סחר בעבדים שהוטל על ידי ממשלת הולנד פגע כלכלית ביהודים, למרות שעדיין נשארו ברובם במעמד מבוסס. בשנת 1835 הושוו זכויות היהודים לשאר בני המושבות. בשנת 1836 נמנו בסורינאם 684 יהודים פורטוגזים ב-217 בתים. מהם 178 בפרמריבו, 8 ביודן סוואנה ו-31 ברחבי המדינה. בנוסף עליהם הייתה בפרמריבו קהילה אשכנזית שמנתה כ-800 נפשות.
כיום יש בסורינאם כ-200 יהודים, אשכנזים וספרדים החיים בעיקר בעיר הבירה פרמריבו. בשנת 2005 בית הכנסת הפעיל היחיד בסורינאם החליט להצטרף לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ובעזרת סיוע התנועה הליברלית (רפורמית) ההולנדית עבר תהליך של רפורמציה קהילתית המותאמת ליהדות המקומית.
עבר הקווקז
עבר-הקווקז או דרום-הקווקז הוא אזור גאופוליטי הררי בדרום-מרכז אירואסיה הנקרא גם טרנסקווקז או טרנס-הקווקז. אזור עבר הקווקז משתרע על החלק הדרומי של הרי הקווקז ושפלותיו. האזור שוכן בשתי היבשות אירופה ואסיה ונמתח מהחלק הדרומי של רכס הרי הקווקז הגדול שבדרום-מערב רוסיה, דרומה לכיוון הגבול בין טורקיה לאיראן, בין הים השחור לים הכספי. האזור כולל את החלק הדרומי רכס הרי הקווקז הגדול את רכס הרי הקווקז הקטן, שפלת קולחתי (კოლხეთის დაბლობი), שפלת קורה-אראס (אזרבייג'ן), הרי טאליש, שפלת לנקורן ורמת ארמניה. עבר-הקווקז הוא חלק מאזור הגאוגרפי של הקווקז ומחלק למעשה את האזור העבר-יבשתי האירואסיאתי לשתיים.
מבחינה מדינית נכללת כל ארמניה בעבר-הקווקז ורוב רובה של גאורגיה ואזרבייג'ן, כולל המובלעת של נחיצ'יבאן. המדינות באזור מפיקות נפט, מנגן, תה, הדרים ויין (יין גאורגי). האזור היה ונותר אחד האזורים המורכבים של העידן הפוסט-סובייטי וכולל שלושה אזורי מחלוקת: אבחזיה (הסכסוך הגאורגי-אבחזי) ודרום אוסטיה (הסכסוך האוסטי-גאורגי) בגאורגיה ונגורנו-קרבאך שבאזרבייג'ן.
שם האזור
המונח המערבי "טרנס הקווקז" או "טרנס קווקזיה" הוא תרגום מהמילה הרוסית "זאקאווקאזיה" ("Закавказье"), ופירושו "האזור שמעבר להרי הקווקז", שהרי עבר-הקווקז הוא בדרום מערב רוסיה "מעבר" להרי צפון הקווקז כפי שהם נמצאים ביחס לבירה הרוסית, מוסקבה. מקור שם האזור בעברית אף הוא מהמילה הרוסית. המונח הוא גם אנלוגיה למינוח הרומי "טרנסאלפיני" - "שמעבר לאלפים" (הרי האלפים) ו"טרנספדני" - "שמעבר לפדניה" (צפון איטליה).
היסטוריה
מפאת מיקומו של האזור בפריפריה של פרס, טורקיה ורוסיה הוא היה נתון למאבקים וניסיונות התפשטות מבחינה צבאית, דתית ותרבותית. במהלך ההיסטוריה היווה הקווקז חלק מאיראן הגדולה (ایران بزرگ). בתחילת המאה ה-19, כבשה האימפריה הרוסית את האזור מידי השושלת הקאג'ארית.
הממלכות הקדומות של האזור כללו בין השאר את ממלכת ארמניה, ממלכת אלבניה וממלכת איבריה. ממלכות אלה היו, מאוחר יותר, חלק מאימפריות מדי, הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית והאימפריה הסאסאנית. באותו זמן הפכה הזורואסטריות לדת השלטת באזור, אולם האזור עבר שתי טרנספורמציות דתיות גדולות. בעת המאבק בין האימפריה הפרסית לרומא ומאוחר יותר ביזנטיום פלשו האירופאים לאזור מספר פעמים, אולם לא הצליחו להחזיק בו. עם זאת, עקב הפיכתה של ארמניה לישות נוצרית, דחקה הנצרות את הזורואסטריות. עם הכיבוש האיסלאמי של פרס (663-656) נשלט האזור בידי הערבים והאסלאם התפשט באזור. מאוחר יותר נכבש האזור על ידי הסלג'וקים, המונגולים (הפלישה המונגולית לגאורגיה), ממלכות מקומיות וחאנתות, כמו גם, פעם נוספת, על ידי הפרסים. עד שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
האזור אוחד ליחידה פוליטית יחידה פעמיים - במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, מ-9 באפריל 1918 - 26 במאי 1918, ותחת שלטון סובייטי כרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, מ-12 במרץ 1922 - 5 בדצמבר 1936.
אזור עבר-הקווקז, במיוחד באזור גאורגיה וארמניה של היום, הוא אחד מהאזורים שבהם גדלה גפן ויניפרה (Vitis vinifera) באופן טבעי, ומהראשונים שהשתמשו בה להפקת יין. מומחים משערים שאזור זה הוא ערש תרבות היין, ושייצור היין החל באזור זה. חפירות ארכאולוגיות ותיארוך פחמן-14 של חרצני גפנים מאזור זה מתוארכים לתקופה שבין 5000-7000 לפנה"ס.
ויליאם אברטס
ויליאם מקסוול אברטס (באנגלית: William Maxwell Evarts; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה וכתובע הכללי של ארצות הברית, והיה סנאטור מטעם מדינת ניו יורק. הוא נודע בשל מיומנויותיו כטוען מוכשר בבתי משפט והיה מעורב בשלושת התיקים המשפטיים החשובים ביותר מבחינה פוליטית בתקופתו: משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, וההתדיינויות המשפטיות בפני הוועדה האלקטורלית  ליישוב המחלוקת של הבחירות לנשיאות של 1876.
ראשית חייו
ויליאם אברטס נולד בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס לג'רמיה אברטס ולמהיטבאל ברנס שרמן. אביו של אברטס, שהיה יליד ורמונט, היה עורך דין מוכשר ובהמשך היה עורך "הפנפוליס", כתב עת דתי, ומזכיר המועצה האמריקאית של הנציבים של המיסיונים הזרים , שהוביל את המאבק נגד גירוש האינדיאנים. הוא נפטר כאשר ויליאם היה בן 13. אמו של אברטס הייתה בתו של רוג'ר שרמן, מהאבות המייסדים של קונטיקט, ואחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית.
אברטס התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר למד בקולג' ייל. על חבריו לספסל הלימודים בייל נמנו מוריסון וייט (לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית), סמואל טילדן (לימים מושל ניו יורק ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ואחד המתדיינים בוועדה האלקטורלית שבה ייצג אברטס את המפלגה הרפובליקנית), בנג'מין סילמן הבן (לימים פרופסור לכימיה באוניברסיטת ייל ואחד ממפתחי תעשיית הנפט) ואדוארדס פיירפונט (לימים גם הוא התובע הכללי של ארצות הברית). בעת לימודיו בייל היה אברטס חבר בשתי אגודות סתרים האגודה הלינוניאינית ואחוות הגולגולת והעצמות. בהמשך הוא שיבח את אחוות הגולגולות והעצמות ויותר מאוחר הוא הוקיע את כל אגודות הסתרים. אברטס היה אחד המייסדים של כתב העת הספרותי של ייל ב-1836. הוא סיים את לימודיו ב-1837 כשלישי בכיתתו.
לאחר סיום לימודיו עבר אברטס לווינדזור שבוורמונט, שם הוא למד משפטים בהדרכתו של הוראס אברט ולימד בבית ספר כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו בבית ספר למשפטים. במשך שנה הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא זכה להערכתם של הפרופסורים ג'וזף סטורי וסיימון גרינליף. אברטס השלים את הכשרתו המשפטית בהדרכתו של דניאל לורד מניו יורק וב-1841 התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה משפטית
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין, הצטרף אברטס למשרד עורכי הדין של דניאל לורד. אחד התיקים הראשונים בהם הוא היה מעורב היה משפטו של זייפן המסמכים מונרו אדוארדס. אברטס היה אז חבר זוטר בצוות ההגנה של אדוארדס, שבראשו עמד הסנאטור ג'ון קריטנדן מקנטקי. אדוארדס הורשע במשפטו, אך בזכות המשימות שמילא אברטס במסגרת המשפט, הוא זכה לתשומת לב כעורך דין מבטיח.
ב-1851 נכנס אברטס לשותפות במשרדו של צ'ארלס פ. סאות'מייד, משרד שפעל לאורך כל הקריירה המקצועית שלו בצורה זו או אחרת. ב-1859 הזמין אברטס את ג'וזף הודג'ס שואוט להצטרף למשרד ושואוט היה מוכשר בייצוג בבתי משפט לא פחות מאברטס. בכל אופן, אברטס היה תלוי יותר בסאות'מייד בהכנת התיקים, שכן על זה האחרון נאמר שהוא "היה עורך דין בעל ידע ראוי לציון בעל מיומנות בהכנת תיקים". בבתי המשפט, בעיקר בפני המושבעים, היה אברטס זה שתפקד באופן מבריק.
ב-1855 שכרה מדינת וירג'יניה עורכי דין (ביניהם צ'ארלס אוקונור הידוע) כדי להתמודד עם ההחלטה של בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק לשחרר שמונה עבדים שחורים בתיק המפורסם "למון נגד ניו יורק". כאשר נפטר התובע הכללי של ניו יורק, אוגדן הופמן, מינה בית המחוקקים של ניו יורק את אברטס כמחליפו והוא ניהל את הטיעונים בבית המשפט. בית המשפט העליון של ניו יורק אישר את הפסיקה ווירג'יניה עתרה שוב. אברטס ייצג שוב את ניו יורק בערעור ובית המשפט לערעורים של ניו יורק פסק שוב לטובת הנתבעים. המקרה עורר אינטרסים מרכזיים, הן בניו יורק והן במדינות הדרום, וטיעוניו של אברטס זכו לדיווחים בעיתונות היומית, כמו כל אחד משלבי המשפט. העיתונאי והפוליטיקאי תרלאו וויד אמר שהטיעונים שהציג אברטס "הקנו לו מעל לכל ספק את זכותו להיות מדורג בין עורכי הדין החשובים ביותר בארצות הברית".
ב-1856 ייצג אברטס את אלמנתו של הנרי פריש בתביעה בנוגע לירושה נגד אחיו של בעלה המנוח. כתוצאה מהצלחתו בתיק זה זכה משרד עורכי הדין שלו בתיקי נכסים רבים, כולל אלו של משפחת אסטור. השבחים הרבים ביותר שזכה אברטס בתיק כלשהו שבו הוא ייצג היה ב-1875, כאשר הוא ייצג את איש הכמורה המפורסם ברמה ארצית הנרי וורד ביצ'ר בתביעה על ניאוף של ביצ'ר עם אשתו של תאודור טילטון. המשפט היה סנסציה לאומית, ועל אף מה שנראה כראיה ברורה, הצליח אברטס להשיג ללקוחו חבר מושבעים שלא הצליח להגיע להכרעה. למעשה רק שלושה מבין 12 אנשי חבר המושבעים הצביעו בעד טענתו של טילטון.
את סגנונו של אברטס בבתי המשפט ניתן לסכם באופן הבא: "משפטיו הארוכים, שבתקופה שבה הוא בלט לעיני הציבור באופן המשמעותי ביותר, סחטו רגשות התפעלות, ומעולם לא פגמו בבהירות של טיעוניו. ההומור שהוא מהל בתיק היבש ביותר, ההיגיון והעוצמה של אמירותיו, תוקף המידע שהוא חשף, היסודיות של הכנותיו למשפטים, היו כולם גורמים להצלחתו. אך כמובן כל אלה לא היו הגורמים היחידים לניצחונותיו כפרקליט, שאותם הוא השיג הודות לגאוניותו".
ראשית הקריירה הפוליטית
מלכתחילה זיהה אברטס את עצמו עם הוויגים של ניו יורק שנשלטו על ידי ת'רלו וויד. ב-1849 הוא מונה כעוזר התובע הפדרלי של מחוז ניו יורק. בתפקיד זה הוא שימש עד 1853. ב-1851 הוא מונה גם כנציב בתי המחסה (מאוחר יותר נודע כנציב לצדקה ותיקון). המקרה המפורסם ביותר שבו הוא היה מעורב כעוזר התובע המחוזי היה התיק נגד העיתונאי המפורסם ג'ון ל. או'סאליבן ועמיתיו הפיליבסטרים, שפעלו לסיוע למורדים בקובה. לאחר משפט שארך חודש, לא עלה בידם של המושבעים להגיע לפסק דין.
לאברטס לא היה כישרון או דחף לתחום הפוליטי, אך כבר בשלב מוקדם הסתמכו עליו מנהיגי המפלגה שיעשה שימוש בכישוריו לנאום או לנהל טקסים. בראשית 1852 הוא נשא שני נאומים חשובים באספות גדולות עבור מועמדותו של דניאל ובסטר לנשיאות: האחד במרץ באולם המטרופוליטן, והשני ביוני באולם החוקה זמן קצר לפני הוועידה הארצית של המפלגה הוויגית. נאמנותו של אברטס הייתה ללא קשר לסיעות הדרומית והצפונית של הוויגים, אלא לויליאם סיוארד, שתמך בגנרל וינפילד סקוט.
אף על פי שתומכיו לשעבר של ובסטר השתייכו לאגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית ולמחנהו של סיוארד שהתנגד לעבדות, היה אברטס לתומך נלהב של סיוארד. ב-1860 הוא היה יושב ראש המשלחת של ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה בשיקגו, שם הוא גייס את כישורי הנאום שלו לטובתו של סיוארד, שרוב המשקיפים האמינו שהוא היה מועמד בעל סיכויים גבוהים. ג'יימס בליין תיאר את השפעת מאמציו אלו של אברטס על קהל השומעים:
היה זה אברטס שהציג את מועמדותו של סיוארד, וכאשר היה ברור שסיוארד לא ייבחר, היה זה אברטס שבשמו של סיוארד הוביל את קבלת ההחלטה פה אחד לבחור באברהם לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
ב-1861 התמודד אברטס מול הוראס גרילי על המושב בסנאט שהתפנה בעקבות מינויו של סיוארד כמזכיר המדינה, אך כאשר אף אחד מהם לא זכה ברוב הדרוש, בחר בית המחוקקים באירה האריס כמועמד של פשרה.
ב-1862 היה אברטס אחד מעורכי הדין שטענו ב"תיקי הפרס" בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא שירת בוועדת הגנת האיחוד של ניו יורק בעת מלחמת האזרחים. ב-1867 הוא היה נציג בוועידה החוקתית של ניו יורק. בוועידה זו הוא היה חבר הוועדה לניסוח ההקדמה, מגילת הזכויות ובוועדת המשפט.
בממשל הפדרלי
בשנים 1865–1868 היה אברטס חבר בצוות התביעה של ג'פרסון דייוויס במשפט הבגידה שנוהל נגדו. ב-1868 הוא היה סנגורו הראשי של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שנוהל נגדו. הוא היה זה שנשא את נאום הסיכום של ההגנה במשפט, לאחר שג'ונסון זוכה לחלוטין, דבר שלא היה צפוי כלל עם פתיחת המשפט.
התובע הכללי של ארצות הברית
לאחר המשפט, כאשר הסנאט סירב לאשר את מינויו מחדש של הנרי סטנברי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית (סטנברי התפטר כדי להשתתף בהגנתו של ג'ונסון במשפט ההדחה), מונה אברטס במקומו. אברטס כיהן כתובע הכללי מיולי 1868 ועד לתום נשיאותו של ג'ונסון במרץ 1869.
ב-1872 ייצג אברטס את ארצות הברית בפני בית הדין לבוררות ב שהתכנס בז'נבה שבשווייץ. הטיעונים שלו בבית הדין סייעו לארצות הברית לזכות בתביעותיה על הרס ספינות הצי של האיחוד וספינות הסחר האמריקאיות על ידי הספינה "אלבמה" וספינות נוספות של הקונפדרציה שנבנו בנמלים בריטים ואוישו על ידי מלחים בריטים במהלך מלחמת האזרחים.
אברטס נמנה עם החברים המייסדים של לשכת עורכי הדין של העיר ניו יורק. הוא שימש כנשיא הראשון שלה בשנים 1870–1879, יותר מכל אלו שבאו אחריו בתפקיד זה.
מזכיר המדינה
אברטס שימש כיועצו המשפטי של הנשיא הנבחר רתרפורד הייז בפני הוועדה האלקטורלית שכונסה כדי לפתור את המחלוקת על תוצאות בחירות לנשיאות של 1876. בתקופת נשיאותו של הייז כיהן אברטס כמזכיר המדינה. בתחילה נמנע אברטס מלפעול בעקבות דיווחים על שחיתות בשירות החוץ ותמך בצעדים נגד חושפי השחיתות ג'ון מאיירס, ויל ולס ומאוחר יותר ג'ון מוסבי. בכל אופן, כאשר המשיכו להגיע לנשיא לשעבר יוליסס ס. גרנט דיווחים על תלונות כאלו במהלך הסיור שערך ברחבי העולם לאחר תום נשיאותו, ואלו אושרו על ידי דה בונוויל רנדולף קיים שמונה על ידי הנשיא גרנט לפקח על נציגויות ארצות הברית באסיה, ועל ידי הגנרל לשעבר שמונה כקונסול ביפן, ג'וליוס שטהל, החל אברטס לבצע ניקוי אורוות לפני הבחירות של 1880. בסופו של דבר הוא הבטיח את התפטרותם של עוזר מזכיר המדינה פרדריק ו. סיוארד על כך שגיבה את הפקידים המושחתים, ולאחר מכן הוא דאג להתפטרותם של כמה נציגים דיפלומטים במזרח הרחוק, כולל ג'ורג' סיוארד, שהיה השגריר בסין, דייוויד ביילי, שהיה הקונסול בשאנגחאי והשליח בבנגקוק דייוויד סיקלס. ב-1881 היה אברטס נציג לוועידת המטבע הבינלאומי שהתקיימה בפריז.
סנאטור
ב-1884 זכה אברטס בתמיכתם של מחוקקי מדינת ניו יורק בבחירות למושב המדינה בסנאט של ארצות הברית והוא כיהן כסנאטור תקופת כהונה אחת בשנים 1885–1891. בעת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת הספרייה המשותפת של הקונגרס בשנים 1887–1891. הוא גם היה זה שהוביל את חקיקת חוק השיפוט של 1891, שנודע כחוק אברטס, ושעל פיו הוקמו בתי המשפט לעתירות של ארצות הברית. הוא בלט בסנאט כנואם מוכשר, וכמה מנאומיו זכו לפרסום.
יושב ראש הוועדה האמריקאית לפסל החירות
אברטס היה יושב ראש הוועדה האמריקאית לגיוס התרומות לבניית הכן של פסל החירות. בטקס הסרת הלוט ב-28 באוקטובר 1886 הוא נשא נאום שהוכתר בכותרת "העבודה המאוחדת של שתי הרפובליקות".
שנותיו האחרונות
אברטס פרש מן החיים הפוליטיים ב-1891 בשל בריאותו הרופפת. הוא עדיין היה שותף במשרד עורכי הדין שלו בניו יורק שנקרא "אברטס, סאות'מייד ושואוט".
ויליאם אברטס נפטר בניו יורק ב-28 בפברואר 1901 ונטמן בבית הקברות אסקטני שבווינדזור, ורמונט.
בבעלותו של אברטס היו מספר רב של נכסים בוורמונט, כולל אגם אברטס וקבוצה של מבנים היסטוריים שלעיתים קרויים אחוזת אברטס. על הבתים הללו נמנה בית מספר 26 ברחוב הראשי של העיר. אברטס רכש את הבית מג'ון סקינר בשנות ה-20 של המאה ה-19 תמורת סכום של 5,000 דולר. הוא הוריש את הבית לבתו, אליזבת הואר אברטס פרקינס, שהורישה אותו לבני משפחתה, כולל בנה מקסוול פרקינס. הבית נותר בבעלות המשפחה עד 2005 ומאוחר יותר הוא שוחזר ונפתח מחדש כפונדק סנפדרגון. המקום פתוח לציבור ובו פועלת ספריה בה מוצגים פריטם הקשורים לתולדותיהם של אברטס ושל משפחתו המורחבת.
על שמו של אברטס נקראה אחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה. האונייה הייתה בשירות בזירה האירופית והעבירה כוחות ואספקה מנמל הבית שלה בנורפוק, וירג'יניה לנמלים שונים בחופי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון. לאחר המלחמה הוצאה האונייה משירות וב-1961 נגרטה.
משפחתו המורחבת
ויליאם אברטס היה צאצא של ג'ון אברטס שהיגר מאנגליה. המשפחה התיישבה בסוסלברי במאה ה-17. אברטס היה בן למשפחה המורחבת של בולדווין, הואר ושרמן, שרבים מבניה היו פעילים בפוליטיקה של ארצות הברית.
אבנעזר רוקווד הואר, דודן מדרגה ראשונה של אברטס, היה התובע הכללי של ארצות הברית אחרי אברטס, שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, וחבר הקונגרס. השניים היו ידידים קרובים ושותפים לעיסוק המקצועי ולהשקפותיהם הפוליטיות. על דודניו האחרים של אברטס נמנו הסנאטור ומושל קונטיקט רוג'ר בולדווין, הסנאטור ממסצ'וסט (אחיו של אבנעזר הואר) ג'ורג' הואר, ושרמן דיי, חבר הסנאט המדינתי של קליפורניה וממייסדי אוניברסיטת קליפורניה.
בנו של אברטס, אלן וורדנר אברטס, סיים את לימודיו ב-1869 בקולג' ייל. הוא היה ממייסדי אגודת הסתרים ראש הזאב והיה הנשיא הראשון של אגודת הבוגרים הראשונה של הקולג' בשתי תקופות כהונה שהסתכמו בעשרים שנה. הוא היה שותף למשרד עורכי דין ונשיא שותף וחבר חבר הנאמנים של קולג' ואסאר.
בנו האחר מקסוול אברטס סיים את לימודיו בקולג' ייל ב-1884, שם הוא היה גם חבר באחוות הגולגולת והעצמות. הוא שימש כתובע המחוזי של העיר ניו יורק ומאוחר יותר כיועץ המשפטי הראשי של חברת א. ה. הרימן, שהייתה בהמשך לחברת יוניון פסיפיק. הוא היה הנשיא של שני בנקים בווינדזור, ורמונט ומנהל הפיננסי הראשי של חברת גרידלי למחרטות אוטומטיות. הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים שלש ורמונט והיה הנציב של היריד השנתי של ורמונט.
נכדו של אברטס, מקסוול פרקינס, היה לעורך בולט בהוצאת הספרים בני צ'ארלס סקריבנר (Charles Scribner's Sons) והיה בקשר עם הסופרים פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ארנסט המינגוויי, תומאס וולף, מרג'ורי קינן רוליגס וג'יימס ג'ונס.
נכד אחותו של אברטס, אברטס באוטל גרין, היה היסטוריון וב-1923 היה לפרופסור להיסטוריה הראשון שהחזיק במשרה על שמו של דוויט קלינטון באוניברסיטת קולומביה, ובשנים 1926–1939 היה ראש המחלקה. הוא היה ראש המכון ללימודים יפנים של אוניברסיטת קולומביה בשנים 1936–1939 ונודע כבר סמכא לתקופת אמריקה הקולוניאלית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קרוב משפחה אחר שלו, הנרי שרמן באוטל, היה חבר בבית הנבחרים של אילינוי ב-1884, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי בשנים 1897–1911, נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1908 ושגריר ארצות הברית בשווייץ בשנים 1911–1913.
קרוב משפחה נוסף, רוג'ר שרמן גרין השני, היה סגן הקונסול של ארצות הברית בריו דה ז'ניירו בשנים 1903–1904, קונסול בנגסאקי בשנים 1904 - 1905, קונסול בקובה (יפן) ב-1905, קונסול בולדיווסטוק ב-1907, קונסול בחרבין ב-1909–1911 וקונסול כללי בהאנקאו שבסין בשנים 1911 - 1914.
קרוב משפחה נוסף, ג'רום דייוויס גרין, היה נשיא חברת לי, היגינסון ושות' בשנים 1917–1932, מזכיר תאגיד אוניברסיטת הרווארד בשנים 1905–1910 ובשנים 1934–1943, המנהל הכללי של אוניברסיטת רוקפלר בשנים 1910–1912, עוזרו ומזכירו של ג'ון ד. רוקפלר, הבן כנאמן מכון רוקפלר, נאמן בקרן רוקפלר, נאמן במועצת החינוך הכללית של רוקפלר בשנים 1910–1939, ותפקידים נוספים רבים.
נינו, ארצ'יבלד קוקס, היה פרקליט המדינה של ארצות הברית ותובע מיוחד בפרשת ווטרגייט נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון. אברטס, כאמור, הגן על אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שלו. במובן מסוים, הן אברטס והן נינו קוקס, הצליחו בטיעוניהם כאשר היו פעילים בהליכי ההדחה של שניים מבין ארבעת נשיאי ארצות הברית שנגדם נפתחו הליכים כאלו, אך בסופו של דבר נגד ניקסון לא נפתח תהליך ההדחה באופן רשמי, שכן הוא התפטר לפני שבית הנבחרים פעל על פי המלצת ועדת המשפט של הבית להדחתו.
משפט רפואי וביו אתיקה (כתב עת)
כתב העת עוסק ב"חקר הביו-אתיקה, המשפט הרפואי ויחסי הגומלין שבין אתיקה, מדע, רפואה ומשפט. מבקש לעורר את השיח הישראלי בתחומים אלו ומהווה במה לחוקרים, משפטנים, רגולטורים, ורופאים המבקשים לדון בשאלות מהותיות הניצבות ביסוד התפתחות הרפואה, המדע, הטכנולוגיה הרפואית, המשפט הרפואי ועיצוב המדיניות הציבורית".
כתב העת משמש עבור בית המשפט העליון כאסמכתא, בפסקי דין רבים שעניינם אתיקה רפואית ומשמש אסמכתא לוועדות ציבוריות העוסקות בתחום
המאמרים המתפרסמים בכתב העת
גליונות "משפט רפואי וביו אתיקה", מכילים מאות מאמרים מקצועיים, העוסקים בתחומי רפואה, מדע, משפט ואתיקה בתחומים הרלוונטיים ובהם זכויות חולים, רשלנות רפואית, טכנולוגיה רפואית, גנטיקה, השתלות איברים, טכנולוגיות פריון, בריאות הציבור, אתיקה רפואית ופסיכיאטריה. מטרתו המוצהרת של כתב העת: "למלא חלל קיים באקדמיה המשפטית בישראל בתחום המשפט הרפואי והביו-אתיקה, כאשר מסגרת כתבי העת המשפטיים הקיימת אינה מאפשרת חשיפה כמותית ואיכותית של המחקר הקיים."
עם חברי המערכת נמנים הפרופסורים גיל סיגל, גבריאלה שלו, מישל רבל, עמוס שפירא, משה הלברטל, יהושע שמר, אברהם שטינברג, שמעון גליק, רון קליינמן, דודי שורץ, בולק גולדמן, ראש היחידה למדיניות גנטית וביו-אתיקה במשרד הבריאות, דניאל סטטמן, אבינעם רכס ראש הלשכה לאתיקה של ההסתדרות הרפואית, פרופ' דוד פרנקל, נעם זהר, וכן יוסף חיים שפירא, לאה ופנר, מזכ"ל ההסתדרות הרפואית, ד"ר פנינה אבירם-ליפשיץ, ד"ר אמל ג'אברין וד"ר ריבי שומרוני-כהן.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור בינואר 2008, התמקד בהיבטים שונים של חוק החולה הנוטה למות לצד מחקר על קריטריונים אתיים לתעדוף טכנולוגיות ושירותי בריאות שפרסם מכון גרטנר.
הגיליון השני עסק בהיבטים משפטיים והאתיים הנובעים מהתפתחות המואצת של המחקר המדעי והרפואי בתחום הגנטיקה וטכנולוגיית רבייה, לצד זכויותיהם ומעמדם של אלה המוגדרים כסובלים ממחלה או נכות נפשית. על המאמרים הבולטים נמנו "הזכויות לשירותי בריאות הנפש ומדיניות הפעלתם בישראל: בין רפואה, משפט וחברה" ו"מבט משפטי על שאלת השיבוט והמחקר בשיבוט של בני אדם".
הגיליון השלישי יצא לאור בשנת 2010, התמקד בתחום הפסיכיאטריה.
הגיליון הרביעי יצא לאור בשנת 2011, התמקד בהולדה ופוריות.
הגיליון החמישי יצא לאור בשנת 2013, התמקד בשאלות מימון טיפולים רפואיים.
ג'ון האתורן הול
ג'ון האתורן הול  (באנגלית: John Hathorn Hall; 19 ביוני 1894 – 17 ביוני 1979) היה איש צבא ופקיד קולוניאלי בריטי שכיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנים 1937-1933.
ביוגרפיה
ג'ון האתורן הול נולד בבריטניה בשנת 1894. למד באוניברסיטת אוקספורד. בעת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי בחזית אירופה. בשנת 1919 החל לשרת במשרד האוצר של המינהל האזרחי במצרים, שהייתה נתונה אותה עת בתהליך לקראת עצמאותה מבריטניה.
בשנת 1922, כשהוכרזה עצמאות חלקית למצרים כפרוטקטוראט בריטי, המשיך בכהונתו זו ומילא אותה עד לשנת 1931, אז שב לבריטניה ומילא תפקיד של עוזר השר במשרד המושבות.
בשנת 1933 נתמנה הול לתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא הגיע לארץ ב-17 באוגוסט 1933 ומיד יצא לירושלים והחל למלא את תפקידו.
בראשית תקופת כהונתו של הול בארץ ישראל הופר השקט ששרר בארץ מאז תום מאורעות תרפ"ט: ב-29 באוקטובר 1933 נערכו הפגנות ביפו, בחיפה ובשכם. ההפגנות הפכו למהומות שדוכאו בכוח על ידי שלטונות המנדט. המהומות פרצו כמחאה נגד שלטון המנדט בשל גל העלייה לארץ של יהודי גרמניה, לאחר עליית הנאצים לשלטון, שהיווה את ראשיתה של העלייה החמישית, אך במהומות אלו שכונו בפי אנשי היישוב "מאורעות אוקטובר 1933", לא היה היישוב היהודי מעורב. לא חלפו אלא שנתיים ומחצה, ובאפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול, אשר בניגוד לתרפ"א ותרפ"ט, היה מכוון לא רק נגד היישוב היהודי, אלא היה מרד מזוין נגד שלטונות המנדט. המרד נמשך שלוש שנים עד לשנת 1939, ובפי אנשי היישוב קיבל את השם "מאורעות תרצ"ו – תרצ"ט". ממשלת המנדט פעלה בתקיפות נגד המרד. בקיץ 1936 הרסו הבריטים מאות אחדות של בתים בעיר העתיקה של יפו, שהיוו סבך של סמטאות צרות וצפופות, אשר שימשו כעמדות לירי וליידוי אבנים והקשו על תנועת כוחות הצבא. במבצע זה, שכונה מבצע עוגן, פונו אלפים מתושבי הבתים שנהרסו. הול כיהן בארץ ישראל רק במחצית הראשונה של תקופת המרד. המזכיר הראשי שכיהן בארץ אחריו, החל מאפריל 1937, ויליאם דניס באטרשיל הוא שהיה כבר אחראי לפעולות הדרסטיות יותר של דיכוי המרד, כמאסר חברי הוועד הערבי העליון, פירוקו של הוועד והגליית מנהיגי הערבים לאיי סיישל.
הול סיים את תפקידו בארץ ישראל בשנת 1937 ועזב את הארץ ב-16 במאי באותה שנה. מאוקטובר 1937 עד לשנת 1940 כיהן הול כמושל המושבה זנזיבר. בשנת 1940 נתמנה הול לתפקיד המושל והמפקד הכללי של הצבא הבריטי במושבה עדן ומילא תפקיד זה עד לשנת 1941. בשנת 1942 נתמנה הול לתפקיד המושל והמפקד הכללי של הצבא הבריטי במושבה אוגנדה. היה זה תפקידו האחרון בשירות הקולוניאלי והוא החזיק בו תשע שנים עד לשנת 1951, עת פרש משירות הממלכה. לאחר פרישתו שימש דירקטור בבנק מידלנד (Midland Bank).
ג'ון האתורן הול נפטר בשנת 1979.
הבוגד שלא בגד
הבוגד שלא בגד (באנגלית: The Counterfeit Traitor) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1962 בבימויו של ג'ורג' סיטון, עם ויליאם הולדן ולילי פלמר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הבמאי ג'ורג' סיטון והוא מבוסס על הספר "The Counterfeit Traitor" של אלכסנדר קליין (1958). הספר מתאר את המקרה האמיתי של אריק אריקסון, אזרח שוודי יליד ארצות הברית שניהל עסקי נפט עם גרמניה הנאצית ובזמן שכולם חשבו שהוא משתף פעולה אתם, הוא ריגל נגדם לטובה בעלות הברית.
הסרט צולם במקומות העלילה האמיתים - סטוקהולם, ברלין, המבורג וקופנהגן, משתתפים בו שחקנים גרמנים, דנים ושוודים.
תקציר העלילה
סטוקהולם 1942, אריק אריקסון (ויליאם הולדן) הוא אמריקאי שהתאזרח בשוודיה ועוסק ביבוא נפט מכל העולם לגרמניה. עסקיו לדעתו הם חוקיים כי שוודיה הייתה נייטרלית וסחרה עם שני הצדדים. משפחתו עדיין בארצות הברית ומזכיר המדינה מכריז עליו כמשתף פעולה עם הנאצים והוא עומד להיכלל ברשימה השחורה של משתפי פעולה.
הוא מוזמן לפגישה בסטוקהולם עם סוכן ביון בריטי בשם קולינס (יו גריפית) שמבקש/דורש ממנו לרגל במסגרת עבודתו בגרמניה, אחרי אתרים בהם מזקקים נפט, בעיקר למטוסי סילון ובתמורה לא ייחשב אחרי המלחמה כמשתף פעולה. השיחה מוקלטת וקולינס מאיים שיפרסם אותה אם לא ישתף פעולה.
הוא מתחבר לברון אולנדורף (ארנסט שרדר) ומשכנע אותו לשתף פעולה וכן עם מריאן מולנדורף (לילי פלמר) שמקורבת לחוגי השלטון והיא בחשאי אנטי נאצית היות שלדעתה היטלר הוא נגד הדת הנוצרית. מתפתח ביניהם רומן אהבה. הוא מבקר גם אצל ידידו התעשיין אוטו הולץ (קרל ראדאץ) בהמבורג שמנהל מפעל גדול לזיקוק נפט ובנו הנס בן ה-10, חבר בהיטלר יונגד. הולץ מבקש ממנו מסמך המעיד שהוא שיתף פעולה עם בנות הברית כדי שזה יעזור לו ואריקסון נותן לו זאת בחשש ובלב כבד.
באחד מביקוריו של אריקסון עם הברון הם עדים לשביתה של פועלי כפייה פולנים שמוחים על תנאיהם הקשים. השביתה מסתיימת לאחר שאחד השובתים נתלה לעיני כולם. אירוע זה מסיר את הספק מהברון ומאריקסון על החלטתם לשתף פעולה נגד הנאצים.
בפרטים שאוסף אריקסון ומעביר לקולינס, מפציצים בעלות הברית את המפעלים האלה. באחת ההפצצות נפגע בית ספר סמוך ולמעלה ממאה תלמידים נהרגים. מריאן אכולת רגשות חרטה וניגשת לכנסייה להתוודות, אבל בתא הווידוי יושב סוכן גסטפו שעקב אחריה והיא נעצרת.
אריקסון נמצא שוב בסטוקהולם ומקבל ידיעה שאוטו הולץ מת. למרות אזהרותיו של קולינס הוא חוזר, מוכנס למעצר ומחלון תאו הוא רואה את מריאן מוצאת להורג. הוא מצליח לשכנע את הגסטפו כי בינו למריאן היו רק יחסי אהבה. לאחר שחרורו הוא נוסע להמבורג להעלים את המסמך המרשיע בחדרו של אוטו אך בנו הנס תופס אותו ואריק רודף אחריו, תופס אותו ומשכנע אותו לשרוף את המכתב. בהלווייה של אוטו נוכח איש גסטפו שהנס מגלה לו את הסוד. אריק נעצר אך חובט בגרמני ומצליח לברוח. דרך המחתרת הוא עובר לדנמרק ושם הוא כמעט נתפס אך מצליח להתחמק בעזרת אזרחים ואנשי מחתרת דניים. הוא מוכנס לסירה ביחד עם פליט יהודי חולה (קלאוס קינסקי) והם כמעט נתפסים כשהנאצים מחפשים בסירה. בהגיעם לשוודיה מסתבר שהפליט מת בחניקה לאחר שהכניס תחבושת לפיו כדי לא להשתעל.
נחום גולדמן
נחום גולדמן (10 ביולי 1895 – 29 באוגוסט 1982) היה מנהיג יהודי וציוני, ממייסדי הקונגרס היהודי העולמי ונשיאו שנים רבות, ומן הפעילים הבולטים למען הסכם השילומים.
ביוגרפיה
נחום גולדמן נולד בעיירה וישנבה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס, ליד גבול ליטא) לרבקה ושלמה צבי. בילדותו עברה משפחתו לפרנקפורט. הוא למד בגימנסיה הליברלית Musterschule ובבית למד עברית ולימודי יהדות. דודו מצד אבי היה הסופר העברי בן אביגדור.
בשנת 1912 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת היידלברג אך מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו. כרוב הסטודנטים היהודיים בגרמניה תמך בצדקת העניין הגרמני ואף פרסם כמה מאמרים פטריוטיים בזכות "רוח המיליטריזם". בתקופת המלחמה הועסק ב Nachrichtenstelle für den Orient, מחלקה למודיעין ותעמולה של משרד החוץ הגרמני, שניסתה לקדם אינטרסים גרמניים בקרב תנועות לאומיות ואיסלאמיות באימפריה העות'מאנית. במקביל לעבודתו זו ניסה לגייס בממשל הגרמני תמיכה בציונות לאחר המלחמה השלים את השכלתו האקדמית באוניברסיטאות היידלברג, ומרבורג וב 1921 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
ב-1922 ייסד בברלין עם יעקב קלצקין את החברה להוצאת ספרים "אשכול" שהוציאה לאור את האנציקלופדיה יודאיקה – אנציקלופדיה מקיפה המתמקדת בנושאי עם ישראל: יהדות, מדעי היהדות ותולדות עם ישראל. מהאנציקלופדיה ראו אור 10 כרכים בגרמנית ועוד שני כרכים בעברית בשנים 1928–1934, מפעל האנציקלופדיה נקטע עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. בתקופה זו נעשה מעורב בפוליטיקה של התנועה הציונית שהיה בין מנהיגיה הבולטים כל ימי חייו.
ב 1934 נשא לאשה את אליס גוטשלק ונולדו להם שני בנים. בשנים 1933–1940 התגורר בעיקר בז'נבה כנציג ועד המשלחות היהודיות ובא כח הסוכנות היהודית לחבר הלאומים. שם ריכז את הפעילות לייסוד הקונגרס היהודי העולמי ואחר כך בתפקידו כיושב ראש הוועד המנהל של הקונגרס.
בשל פעילותו הציונית ופעילותו האנטי-נאצית היה במעקב של הגסטפו וב-1934 הוצא נגדו צו מעצר שממנו ניצל הודות לכך שהיה אז בארץ ישראל. הוא סומן כאויב המשטר וב-1935 נשללה אזרחותו הגרמנית. בהמלצת שר החוץ הצרפתי לואי בארטו קיבל אזרחות של הונדורס והתמנה לקונסול הונדורס בז'נבה. ב-1940 הצליח לחלץ את אשתו ובניו מאירופה ובאמצעות אשרות כניסה לארצות הברית שהשיג בעזרתו של סטפן וייז הגיע, עם משפחתו לארצות הברית. הוא זכה בדרכון של ארצות הברית בשנת 1945. במרבית שנותיו מאז התגורר בארצות הברית ובאירופה על אף שב-1962 קיבל דרכון ישראלי.
בשנות 1960 יזם גולדמן את הוצאת האנציקלופדיה יודאיקה באנגלית שהייתה מעין המשך לאנציקלופדיה שעמד בראשה בברלין. כנשיא הקונגרס היהודי בשנים 1949–1977 וכנשיא ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 1956–1968 היה גולדמן מעורב במרבית הנושאים שעמדו במוקד הפוליטי והציבורי של יהודי העולם ושל מדינת ישראל. מעורבותו המשיכה גם לאחר שפרש מתפקידים אלה.
נחום גולדמן נפטר באתר המרפא באד רייכנהאל בגרמניה, ונקבר בהר הרצל בירושלים בחלקת נשיאי ההסתדרות הציונית.
פעילות ציונית
נחום גולדמן היה ציוני משחר ילדותו. בגיל 16 התלווה לאביו, שהיה ציוני נלהב, בנסיעה לקונגרס הציוני העשירי בבזל. בגיל שמונה עשרה הצטרף לקבוצת סטודנטים ציונים לביקור בארץ ישראל, והתרשם עמוקות מן היישוב הקטן והנחוש. התרשמותו זו באה לידי ביטוי בספרו "Erez-Israel: Reisebriefe aus Palästina".
לאחר שקבע את משכנו בברלין החל את פעילותו בתנועה הציונית בגרמניה והיה בין מייסדי מפלגת הציונים הרדיקלים ביחד עם יצחק גרינבוים וכחבר בהנהלתה השתתף בקונגרסים הציוניים מ-1920 והיה מעורב בכל המהלכים והמאבקים בפוליטיקה הבין-מפלגתית של התנועה הציונית. בדעותיו ובנטיתו הפוליטית היה מקורב לחיים ויצמן, מאוחר יותר השתייך לסיעת הציונים הכלליים א' ששיתפה פעולה עם מפלגות הפועלים.
בשנת 1927 נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני מטעם הסיעה הרדיקלית והשתתף בוועדה המדינית שניהלה את המשא ומתן עם הממשלה הבריטית אחרי פרסום הספר הלבן של הלורד פאספילד. בשנת 1931 הצטרף לנחום סוקולוב במסע מגבית של קרן היסוד לאמריקה שבו רכש היכרות קרובה עם הקהילה היהודית בארצות הברית ועם מנהיגיה.
בשנת 1934 מונה לנציג ההסתדרות הציונית בחבר הלאומים בז'נבה. באותה שנה נבחר גם כחבר בהנהלה הציונית ונחשב כאחד מקובעי מדיניות החוץ של התנועה. בתפקידו זה ניהל בוועדה לשטחי המנדט של חבר הלאומים.את המאבק כנגד ניסיונות ממשלת בריטניה לצמצם את המחויבות שבהצהרת בלפור והמנדט הבריטי להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
גולדמן היה בין התומכים הנלהבים בהצעת ועדת פיל ב-1937 לתוכנית החלוקה של ארץ ישראל. הוא ראה בהיסוסים ובעמדה המסויגת שהציגה התנועה הציונית כלפי ההצעה טעות גדולה. גם שנים רבות אחר כך סבר שניתן היה באמצעות תוכנית זו להציל יהודים רבים ואולי אף למנוע את השואה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע לניו יורק, שם הצטרף לוועד החירום הציוני וכנציג הסוכנות היהודית ניסה לקדם את מטרות התנועה הציונית בקרב קובעי המדיניות בארצות הברית. הניסיונות לעורר תמיכה אמריקאית במאבק הציוני לחידוש העלייה לפלשתינה לא צלחו מאחר שמדינאים ופקידי מחלקת המדינה שהושפעו מעמדת משרד החוץ הבריטי לא הסכימו לכל מהלך שהבריטים התנגדו לו. מסיבה זו עיקר המאמץ הציוני בארצות הברית הופנה להתפתחויות הצפויות עם תום המלחמה. על אף שבשנת 1937 תמך גולדמן בתוכנית החלוקה, היה בשנת 1942 בין יוזמי ומארגני הועידה הציונית בניו יורק בהשתתפות ויצמן ובן-גוריון שבה הוחלט על תוכנית בילטמור, שהצהירה שמטרת הציונות היא הקמת Jewish Commonwealth - בית לאומי או במילים אחרות מדינה יהודית בארץ ישראל.
עם תום המלחמה נמצאו הסוכנות היהודית והנהגת היישוב בארץ ישראל בעמדת התנגשות עם ממשלת המנדט שהתעקשה להמשיך במדיניות הספר הלבן של מקדונלד מ 1939. גולדמן היה קרוב יותר לעמדתו של חיים ויצמן שהתנגד למאבק האקטיביסטי של ההגנה, האצ"ל ולח"י כנגד ממשלת המנדט, אך לטענתו ניסה להציג עמדת פשרה בעניין זה בין ויצמן ובן-גוריון. עימות חריף התפתח בין גולדמן, שהאמין בדיפלומטיה שקטה, ובין אבא הלל סילבר, שהיה באותו זמן המנהיג הציוני הבולט בארצות הברית והוביל קו מדיני אקטיביסטי. הקו התקיף של סילבר היה אולי פופולרי יותר בציבור היהודי אך בסופו של דבר הצליח גולדמן להרחיק את סילבר מהנהגת הציונות האמריקאית.
באוגוסט 1946, לאחר פרסום תוכנית מוריסון גריידי הביא גולדמן לוושינגטון תוכנית נגדית של הסוכנות היהודית, שנקראה "תוכנית גולדמן" ושכנע את אנשי מחלקת המדינה של ארצות הברית לתמוך בתוכניתו ולדחות את תוכנית מוריסון, מה שהיה בין הגורמים להצהרת הנשיא הארי טרומן נגד תוכנית מוריסון ובעד עלייה מיידית של מאה אלף יהודים.
לאחר שההוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשׂתינה (א"י) (UNSCOP - United Nations Special Committee on) הציעה את התכנית לחלוקת א"י עבר המאבק הציוני לעצרת האו"ם. כחבר המשלחת לעצרת האומות המאוחדות ניהל גולדמן מגעים עם מזכירות האו"ם, עם הממשל בוושינגטון, ועם מדינות אירופה ודרום אמריקה, כדי להבטיח את תמיכתן בתוכנית החלוקה. לכישוריו ולניסיונו הדיפלומטי העשיר הייתה תרומה חשובה להחלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
בשנים 1951 - 1956 בתפקידו כיושב ראש הוועד המנהל של הסוכנות היהודית, היה גולדמן מעורב במבצעי העלייה ההמונית לישראל ובמאמצים לממן את הבאת העולים ואת קליטתם בארץ. בין השנים 1956–1968 כיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
פעילות למען העם היהודי
עליית הנאציזם בגרמניה והתחזקות האנטישמיות באירופה בשנות ה-1930 הביאו את גולדמן לפעילות אינטנסיבית למען העם היהודי. בעקבות פנייתו של סטפן וייז השתתף בהכנות לייסוד קונגרס יהודי עולמי. הוא היה בין יוזמי ועידת הייסוד של הקונגרס ב־1936 ונבחר ליושב-ראש הוועד המנהל שלו. עד 1939 היה גם נציג הקונגרס וועד שליחי הקהילות לחבר-הלאומים בז'נבה.
גולדמן מילא תפקיד מרכזי בניסיונות של הקונגרס להבטיח את זכויות היהודים במרכז אירופה ובמזרחה ולגייס את העם היהודי ואת הכוחות הדמוקרטיים בעולם כנגד התחזקות הנאציזם. בנובמבר 1934 נפגש עם מוסוליני בבקשה שיתערב למען יהודי חבל הסאר שסופח על ידי גרמניה. פגישה זו לא הניבה תוצאות ממשיות וכך גם פגישות רבות אחרות שקיים עם נציגי מדינות באירופה ועם המזכיר המדיני של הוותיקן קרדינל פאצ'לי, בניסיון לעוררם לפעול כנגד האנטישמיות המתגברת ולמצוא פתרון לבעיית הפליטים היהודיים.ניסיונו של גולדמן לארגן חרם בינלאומי כנגד סחורות מגרמניה הנאצית נחל כישלון צורב, כאשר המדינות הדמוקרטיות, ואפילו הנהגות היהודים בגרמניה ובארצות הברית לא הכירו באיום שטמון במשטר הנאצי. גם הניסיונות לשכנע את ארצות הברית ומדינות אחרות לפתוח את שעריהן לפליטים היהודים לאחר ליל הבדולח לא הביאו לתוצאות. גולדמן שהשתתף כנציג הקונגרס בוועידת אוויאן ב 1938ראה בכישלונה "כתב אישום חותך ומזעזע נגד העולם הנאור"
"פרשה עגומה ומדכדכת, רצופה אכזבות וכישלונות... כל הפעולות האלה היו כטיפה בים ולא היה בהן כדי להביא להישג של ממש. באשמה זו נושאים כולנו - כל אלה שנמנו אז עם ראשי המדברים בשם העם היהודי, מי פחות ומי יותר, ואינני מוציא עצמי מכלל זה"