cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאון ענק
מצב שימור
הדאון הענק נמצא במספר רב של שמורות טבע לאורך הטווח שלו שיש בהן הגבלה על כריתת עצים. ההישרדות שלו תלויה בניהול אחראי של יערות בוגרים ועתיקים. אומדן האוכלוסייה העולמי אינו ידוע במדויק, ונע על פי הערכות בין 50,000 לחצי מיליון דאונים.
הדאון והאדם
אף על פי שלדאון הענק פרווה ארוכה ושעירה במיוחד, היותה רכה ושברירית למדי לעיבוד גרמה לחוסר ביקוש לפרוותו, ובהתאם לכך הוא גם לא ניצוד באינטנסיביות על ידי סוחרי הפרווה האוסטרלים ביחס לכיסאים אחרים.
דאונים ענקים הוחזקו בעבר בגני חיות אוסטרליים, אולם נחשבו לחיות תצוגה לא פופולריות עקב שעות הפעילות הליליות ודרישות תזונה מיוחדות שמשתוות לקואלה; מסיבות אלה, לא נעשה ניסיון רציני להקים אוכלוסייה גדולה בשבי. את אזורי המחיה של הדאון הענק ניתן למצוא באמצעות חיפוש חללים או חורים, והימצאות כדוריות צואה אדמדמות בכמויות גדולות על הגזעים מרמזות על נוכחות אינטנסיבית שלו.
לכידת הדאון בטבע קשה במיוחד עקב הנטייה שלו לשהות בחופת היער הגבוהה, וגם פתיונות במלכודות אינם אפקטיביים לאור הזמינות של עלי האקליפטוס. בשל כך, רשויות השימור משתמשות בעיקר בטכניקת אור זרקורים לאיתור דאונים ולביצוע אומדנים: אלומת אור חזקה שמכוונת לפניו של הדאון גורמת לעיניים שלו לזהור בצבע אדום או לבן ומאפשרת לאתר אותו בקלות בין הענפים. הלכידה עצמה נעשית באמצעות ניעור הענפים עם מוטות ארוכים שמובילים את הדאון לצנוח לאדמה בסופו של דבר.
צים שא צוי מזרח
צים שא צוי מזרח (באנגלית: Tsim Sha Tsui East; בסינית: 尖沙咀東 או בקיצור 尖東) הוא אזור בדרום חצי האי קאולון, מזרחית לדרך צ'טהאם המהווה את הגבול המזרחי של אזור צים שא צוי. האזור יובש מן הים בראשית שנות ה-70.
עד שנות ה-70 היה אזור זה חלק ממפרץ הונג הום. בעקבות גידול האוכלוסין בהונג קונג ועליית ערך הקרקע באזור צים שא צוי, וכן בעקבות האיסור על בנייה לגובה בקאולון בשל מיקומו של שדה התעופה קאי טאק הוחלט על יבוש הים על מנת להרחיב את השטחים המסחריים של צים שא צוי.
במקום ממוקמים מלונות רבים, חנויות ואתרי תיירות בהם טיילת צים שא צוי מזרח, המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג ומוזיאון המדע של הונג קונג.
תחנת צים שא צוי מזרח של הרכבת התחתית של הונג קונג משמשת את קו הרכבת המזרחי של הונג קונג ומקושרת לתחנת צים שא צוי של קו צואן ואן.
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento; 15 בפברואר 1811, סן חואן - 11 בספטמבר 1888, אסונסיון) היה פוליטיקאי, סופר, מרצה, עיתונאי, איש צבא, מדינאי, מושל הפרובינציה סן חואן (1862–1864), נשיא ארגנטינה (1868–1874), סנאטור (1874–1879), ושר הפנים (1879).
הוא מוערך בזכות מאבקו למען החינוך הציבורי וקידום הפיתוח המדעי והתרבותי של מדינתו. בשנת 1947, הוועידה הבין-אמריקנית לחינוך, קבעה את יום פטירתו (11 בספטמבר) כיום המורה; כהוקרה לפועלו.
הולדתו, משפחתו, חינוכו
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו נולד ב-15 בפברואר 1811 בשכונת עוני בסן חואן שבקוז'ו.
הוריו היו חוסה קלמנטה ססיליו קירוגה סרמיינטו (José Clemente Cecilio Quiroga Sarmiento) ושל פאולה סוילה אלבראסין דה איראסאבל (Paula Zoila Albarracín de Irrazábal). השמות שניתנו לו בהטבלתו היו פאוסטינו (על שם הקדוש המזוהה עם תאריך הולדתו) וולנטין, והשם דומינגו התווסף בשלב מאוחר יותר.
הוא למד קריאה בבית ממשפחתו, המשיך בבית ספר יסודי בסן חואן, עבר לבית ספר תיכון בבואנוס איירס, ועבד כעוזר למהנדס בסן חואן.
בשנת 1823 דודו הוגלה לסן לואיס וסרמיינטו הצטרף אליו.
הגלויות
ב-1827 הוא גויס לצבא הפדרלי שפעל במסגרת מלחמות האזרחים נגד הצבא האוניטרי. כקצין היה אמור למלא משימות שלא היה שלם איתן, פרסם הצהרת התנגדות, וזומן לשיחה עם המושל פאקונדו קירוגה (Facundo Quiroga) - לימים מראשי הפדרליים ושותפו של רוסאס, הוא לא התייחס לקירוגה בכבוד, ונשלח לכלא. בעקבות קונפליקטים נוספים הוא החליט שמקומו עם האוניטרים, והצטרף לצבא בפיקודו של חוסה מריה פאס (José María Paz).
בעקבות הניצחון הפדרלי בסן חואן, הוא נאלץ להגר לצ'ילה ב-1831, ועבד בעבודות מזדמנות כדי להתקיים. הוא עבד כמורה בבית ספר, הוא ניהל מערכת יחסים עם התלמידה מריה חסוס דל קאנטו (María Jesús del Canto) למרות שלא התחתן איתה, וכתוצאה ממנה נולדה ביתו היחידה אנה פאוסטינה סרמיינטו (Ana Faustina Sarmiento). ב-1836, עת עבד ככורה, חלה בטיפואיד, ולבקשת משפחתו - המושל התיר לו לשוב לארגנטינה.
בסן חואן הוא עסק בהתחלה בפעילות תרבותית, אך דרכה החל להיכנס לפוליטיקה יחד עם מתנגדיו של רוסאס.
בצ'ילה הוא שב להתמקד בפעילות תרבותית, כתב למספר כתבי עת, ואף יסד אחד בעצמו. ב-1842 התמנה כמנהל הסמינר למורים הראשון בדרום אמריקה (Escuela Normal de Preceptores). בעקבות כך הוזמן להשתתף בהקמת הפקולטה לפילוסופיה ומדעי הרוח באוניברסיטה של צ'ילה; וב-1845 נשלח על ידי הנשיא דאז מנואל מונט טורס (Manuel Montt Torres) לאירופה וארצות הברית במטרה להכיר את מערכות החינוך שלהן.
בצרפת נפגש עם סן מרטין שגלה שם מרצון.
בשובו ב-1848 התחתן עם בניטה אגוסטינה דה פסטוריסה (Benita Agustina Martínez Pastoriza), אלמנת אחד מחבריו, ואימץ את בנם - דומינגו פידל "דומינגיטו" ("Domingo Fidel "Dominguito). הוא הקדיש את השנה הבאה לכתיבה על מסעותיו ועל חזונו לגבי חינוך ציבורי-חילוני חינם.
דומינגיטו
דומינגיטו הוא שם החיבה של בנה של אשתו - ממנה התגרש - של סרמיינטו, אותו הוא אימץ ב-1848 עם נישואיו לה.
הוא עבר לארגנטינה יחד עם סרמיינטו, סיים את לימודיו, והתגייס לצבא - חרף התנגדותה של אמו - במלחמת פרגוואי. הוא הגיע לדרגת קצין, ונהרג באחד הקרבות בגיל 21.
הידיעה הגיעה אל סרמיינטו בעת ששימש כמיופה כוח של ארגנטינה בארצות הברית, וכתוצאה מכך שקע בדיכאון עמוק.
מאוחר יותר הוא יכתוב את הביוגרפיה שלו.
קריירה פוליטית
ב-1851, סרמיינטו הצטרף ככתב לצבאו של אורקיסה. לאחר הדחת רוסאס נוצר עימות ביניהם, וסרמיינטו החליט לחזור לצ'ילה. בתקופה זו הוא ניהל ויכוחים פוליטיים רבים עם חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi), ושני אלה - שהחזיקו בהשקפות עולם ליברליות ודמוקרטיות - הפכו לדמויות הבולטות מאחורי החוקה של 1853 שאורקיסה קידם לאחר הדחת רוסאס.
במהלך שהותו זו בצ'ילה הוא היה פעיל במסדר הבונים החופשיים בוולפראיסו.
ב-1855 שב לארגנטינה, שימש כעורך עיתון, היה חבר בבית הנבחרים של הפרובינציה של בואנוס איירס מ-1860, ובשנה שאחריה החל לשמש כחבר בעיריית בואנוס איירס.
ב-1857 וב-1860 הוא נבחר כסנטור, ותוך כדי כך מילא תפקיד בכיר במשרד החינוך דאז. לאחר שברטולומה מיטרה הפך למושל בואנוס איירס - הוא קידם אותו לפקיד בכיר בשלטון המקומי, וזאת בשעה שבואנוס איירס התנתקה זמנית מארגנטינה ופעלה כמדינה עצמאית.
לאחר קרב פאבון (Pavón) ב-17 בספטמבר 1861 ותפיסת השלטון במדינה בידי מיטרה, סרמיינטו הצטרף לכח שנשלח לקוז'ו, ומונה כמושל סן חואן ב-1862. ב-1864, בעקבות רציחתו של ידידו אנטוניו אברסטיין (Antonino Aberastain), הוא החל לרדוף את הקאודיז'ו אנחל ויסנטה פניילוסה "אל צ'אצ'ו" ("Ángel Vicente Peñaloza "El Chacho) - מורד עקשן מלה ריוחה שהמשיך במלחמתו במיטרה ובשותפיו חרף נחיתותו ותבוסותיו, עד שחוסל לבסוף.
מושל סן חואן
הפרובינציה הייתה מרוששת ומפולגת באותה תקופה, וסרמיינטו הקדיש את מאמציו לקידומה, והגיע תוך שנתיים לתוצאות מרשימות.
הוא ארגן מערכת חינוך ציבורי חובה חינם, הקים בתי ספר יסודיים ותיכוניים, והחל לערוך כתב עת חדש. יצר תוכנית מתאר לפרובינציה, סלל רחובות, נטע עצים, קידם את המכרות, חוקק חוקים מסחריים, ויישב מהגרים באזורים הלא מיושבים של הפרובינציה.
יחד עם זאת, בשל ההתנגדות הפנימית שבגלל נאלץ להשקיע את עיקר תשומת הלב למלחמה בקאודיז'ו "אל צ'אצ'ו" פנייאלוסה, ובהיעדר תמיכה - הוא התפטר ב-1864 מתפקידו.
הנשיאות
מועמדותו של סרמיינטו לתפקיד נשיא ארגנטינה הועלתה בעת שהיה בארצות הברית, והוא נבחר ונכנס לתפקידו ב-12 באוקטובר 1868.
יחד עם ברטולומה מיטרה שלפניו וניקולאס אבז'אנדה שאחריו - הם נחשבים ל"נשיאויות ההיסטוריות" (presidencias históricas) שלארגנטינה שבמהלכן ארגנטינה התגבשה כרפובליקה מאוחדת במקום כאוסף פרובינציות הפועלות בנפרד, התגבשה החוקה, והונחו היסודות הליברליים של זכויות האדם שילוו אותה בהמשך.
יומיים לאחר השבעתו כנשיא הקונגרס התכנס לישיבה מיוחדת לאישור תקציב מיוחד להמשך המלחמה בפרגוואי, שמומן מהעלאה במכס.
חינוך ותרבות
מקובל שסרמיינטו הקדיש את עיקר מאמציו כנשיא לקידום החינוך, אם כי מספר היסטוריונים מוסיפים שמאמץ דומה הושקע בקידום התקשורת הפנימית במדינה.
בכל מקרה- הדחיפה שקיבל החינוך בתקופה בה ניקולאס אבז'אנדה שימש כשר החינוך של סרמיינטו הייתה ראויה לציון. באמצעות חוק משנת 1871 (Ley de Subvenciones) הוקדשו לחינוך נכסי הנפטרים שלא נמצא להן דורש, ושמינית מההכנסות ממכירת אדמות הציבור; ובאמצעותם מומנו הקמת בתי ספר ורכישת ספרים. במהלך כהונתו נוסדו 800 בתי ספר יסודיים בנוסף לקצת יותר מ-1,000 שהיו קיימים קודם לכן; ומספר התלמידים גדל מ-30,000 ל-110,000.
הוא המשיך את פועלו של מיטרה - קודמו בתפקיד - והקים בתי ספר תיכוניים בערים הגדולות: לה ריוחה, סנטה פה, סן לואיס, חוחוי, סנטיאגו דל אסטרו, קוריינטס ורוסריו. כמו כן הקים בתי ספר לחקלאות ויעור בסן חואן, מנדוסה, טוקומן וסלטה.
הוא יסד את רשת הספריות הציבוריות שקיימת עד היום, וכן את הספרייה הלאומית למורים (Biblioteca Nacional de Maestros) בבואנוס איירס.
אחת מהחלטותיו הראשונות הייתה תערוכה של ההישגים הלאומיים באומנות, חקלאות (גידולים ומשק חי) וכו'; והיא התקיימה לבסוף בקורדובה ב-1871. זה התקבל בהתחלה בביקורת, אך זכה לבסוף להצלחה גדולה. סרמיינטו ביקר בתערוכה, ובעקבותיה נוסדה בקורדובה האקדמיה למדעים (Academia de Ciencias de Córdoba) ומצפה הכוכבים של קורדובה, שניהם בהנהלת מדענים מחוץ לארגנטינה.
באוניברסיטה הלאומית של קורדובה נוסדה הפקולטה למדעים מדויקים, פיזיקה, ומדעי הטבע.
סיום מלחמת פרגוואי
מלחמת הברית המשולשת נגד פרגוואי פרצה במהלך כהונתו של מיטרה, שפיקד על כוחות הברית עד סמוך לסיום כהונתו. מייד לאחר שסרמיינטו הפך לנשיא, הכוחות בפיקוד ברזיל כבשו ובזזו את אסונסיון, והקימו שם שלטון זמני, בשעה שהנשיא פרנסיסקו סולאנו לופס (Francisco Solano López) ניסה לארגן את כוחותיו מחוץ לבירתו הכבושה.
הכוחות הברזילאים המשיכו לרדוף אחריו ואחר הכוחות המועטים שנותרו לצידו, ולאחר סדרת קרבות (Campaña de las Cordilleras) מסוף 1869 ועד תחילת 1870 הם חיסלו אותם ולבסוף גם אותו, והמלחמה באה אל סופה.
במלחמה נהרגו בין 50% ל-90% מתושבי המדינה, היא איבדה שטחים ונותרה הרוסה ותלויה בסיוע חוץ.
גם ארגנטינה שילמה מחיר יקר בחיי אדם (כ-18,000 בקרבות ובמגפת הכולרה) ובהוצאות כספיות כבדות; והיא שקעה בחובות כבדים.
במהלך השנה האחרונה למלחמה נוסד בית הספר הצבאי הלאומי (Colegio Militar de la Nación), בעיקר בשל החשש מעימות חיצוני נוסף עם ברזיל. בנוסף, סרמיינטו הקים את בית הספר הימי (Escuela Naval), ודאג לצייד ולאמן את הצי שהפך לצי מודרני בדומה לאלו של ברזיל וצ'ילה.
הקאודיז'וס הפדרליים האחרונים בליטורל
לאחר תבוסתו של פליפה בארלה (Felipe Varela) נשארו עדיין 3 פרובינציות ארגנטינאיות בידי הפדרליים: בקורדובה המושל הפדרלי נאלץ להתפטר עקב הלחץ הצבאי שהופעל עליו, ובקוריינטס המושל הפדרלי הודח בהפיכה צבאית במאי 1868, וניסיון להפיכת נגד פדרלית דוכאה בעזרת כוחות צבאיים מחזית פרגוואי.
הפרובינציה האחרונה הייתה אנטרה ריוס בה המושל היה הנשיא לשעבר אורקיסה שחי בשלום עם השלטון במדינה למגינת לבם של פדרליים רבים, ואף אירח בארמונו את סרמיינטו בתחילת 1870. זמן קצר לאחר תום מלחמת פרגוואי, הגנרל ריקארדו לופס חורדן (Ricardo López Jordán) פתח במרד שהוביל לרציחתו של אורקיסה, והוא נבחר למושל על ידי בית הנבחרים של הפרובינציה.
סרמיינטו שלח כוחות מוותיקי מלחמת פרגוואי, לופס חורדן דרש להוציאם מהפרובינציה אך סרמיינטו התעקש שאלו כוחות לאומיים ושזכותם להיכנס לכל פרובינציה במדינה. חורדן הכריז על גיוס כללי, ובתגובה סרמיינטו הכריז מלחמה, למרות שהקונגרס אישר זאת רק באוגוסט באותה שנה.
הכוחות הלאומיים שהיו ממושמעים ומצוידים טוב יותר כבשו את הערים הגדולות, ולופס חורדן נסוג לתוך הפרובינציה, למקומות בהם הפרשים שלו נהנו מעדיפות. כדי לפתוח חזית חדשה הוא פלש לקוריינטס, אך ב-26 בינואר 1871 הוא הובס בקרב נייאמבה (Ñaembé) ונמלט לברזיל.
המפלגה הפדרלית באנטרה ריוס פורקה, וכל בעלי התפקידים הציבוריים מקרב חבריה הוחלפו באחרים, כולל כמרים ומורים.
במאי 1873 לופס חורדן שב לפרובינציה ופתח בהתקוממות בראש כח בן 16,000 איש שכלל ארטילריה ורגלים. סרמיינטו הציע פרס כספי על ראשו - צעד שנפסל על ידי הקונגרס - ופלש לפרובינציה. המורדים הובסו שוב, רבים מקציניהם חוסלו, ולופס חורדן נמלט הפעם לאורוגוואי.
ב-22 באוגוסט 1873 נכשל ניסיון לרצוח את סרמיינטו בשעה שנסע ברחובות בואנוס איירס: פיצוץ פגע ברכב בו נסע, הוא לא שמע את הפיצוץ מכיוון שסבל מחירשות מתקדמת. המתנקשים היו אנרכיסטים איטלקיים שפעלו מטעם תומכיו של לופס חורדן. לאחד הקושרים התפוצץ הרובה ביד ובשל כך הפעולה נכשלה, וסרמיינטו יצא ממנה ללא פגע.
דמוגרפיה
אחת מהפעולות הראשונות שסרמיינטו נקט היה לערוך מפקד אוכלוסין בשנת 1869, ובו נספרו 1,836,490 תושבים, ומתוכם 8% מהגרים אירופאים, 70% תושבי כפרים, ו-71% אנאלפביתים.
במהלך תקופת כהונתו חל גידול ניכר בהגירה שהסתכמה בכ-280,000 איש, שהתיישבו בעיקר בבואנוס איירס, ובמידה פחותה במושבות בפרובינציות שבליטורל.
הגידול בהגירה לעיר הבירה יצר בעיות שיכון ובריאות. ב-1871 פרצה בה מגפת קדחת צהובה, כנראה בעקבות מלחמת פרגוואי, והובילה למותם של כ-14,000 איש. הממשלה כולה נמלטה מהעיר והותירה את ההתמודדות עם המצב בידי ועדה שהקימה את בית הקברות בצ'קריטה (Chacarita), ובהמשך הניחה את התשתית למערכות המים והביוב.
תחבורה ותקשורת
אחת ממטרותיו של סרמיינטו הייתה הקמת רכבת טרנס-אנדינית שתוביל מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. הוא סלל כהכנה לכך את ההסתעפות ממסילת הברזל שהגיעה לקורדובה למערב הפרובינציה, וכן צפונה לטוקומן; ובנוסף את מסילות הברזל מאנטרה ריוס לקוריינטס, ומעיר הבירה לצפון מערב הפרובינציה. סך כל אורך מסילות הברזל גדל במהלך כהונתו מ-573 ק"מ ל-1,331.
בנוסף נפרשו רשתות טלגרף - אמצעי התקשורת המהיר דאז - שחיברו את כל הפרובינציות, ואף נחנך קשר טלגרפי עם אירופה.
הישגים אלו של סרמיינטו הוא זקף לזכות שר הפנים דאז - דלמאסיו ולס סארספילד (Dalmacio Vélez Sarsfield).
בתחום השיט נבנו מספר נמלים לאורך נהר הפרנה, אולם הלוואות גדולות שנלקחו כדי להפוך את נמל בואנוס איירס למודרני - בוזבזו על פרויקטים שחשיבותם פחותה.
ב-1873 נוצר הבנק הלאומי שגרם להיווצרות חוב ציבורי גדול כתוצאת לוואי לאחר מלחמת פרגוואי (שהסתיימה מספר שנים קודם לכן), אך המשבר הכלכלי שזה גרם- נוצר מאוחר יותר במהלך כהונתו של ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda), יורשו של סרמיינטו.
יחסי חוץ
שר החוץ הראשון של סרמיינטו היה מריינו אדריאן בארלה (Mariano Adrián Varela) שהוחלף לאחר כשנתיים בקרלוס טחדור (Carlos Tejedor) על רקע קונפליקטים בין ארגנטינה לברזיל לגבי עתידה של פרגוואי לאחר ניצחונן במלחמה, כאשר כל אחת מהן חשדה בזולתה בניסיון לספח שטחים משם.
עם צ'ילה היו מחלוקות לגבי הפטגוניה, וב-1874 הוסכם שמתווך מטעם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת יכריע בסוגיה.
מותו של סרמיינטו
ב-1887 סרמיינטו נסע לאסונסיון בירת פרגוואי, וחזר לבואנוס איירס במצב בריאותי מדורדר עקב חירשות המתקדמת ואי ספיקת לב וכלי דם. הרופאים המליצו לו לשוב לאסונסיון ולהימנע מלשהות בבואנוס איירס במהלך החורף הקר, ובתחילת 1888 הוא נסע לשם עם בתו ונכדיו.
ב-11 בספטמבר 1888 סרמיינטו נפטר באסונסיון בגיל 77, ונקבר כעבור 10 ימים בבית הקברות לה רקולטה, בואנוס איירס.
פועלו בתרבותי והחינוכי
סרמיינטו כתב 16 ספרי עיון שעסקו בו עצמו, ההיסטוריה של ארגנטינה, חינוך ועוד.
תרומתו למדע ולחינוך
הוא יצר מערכת מדעית עצמאית במדינה שבאותה תקופה הייתה מדינה נידחת ורחוקה ממרכזי הידע באירופה.
כששימש כשר החינוך בפרובינציה של בואנוס איירס היגר לארגנטינה הזואולוג והפלנתולוג קארלוס חרמן בורמייסטר (Carlos Germán Burmeister) שהיה מגדולי החוקרים של הטבע בארגנטינה ובדרום אמריקה; וכשהוא ניהל את המוזיאון של בואנוס איירס - היה שותף ליוזמתו של סרמיינטו לגייס 20 פרופסורים מתחומי המדעים המדויקים ומדעי הטבע לאוניברסיטה של קורדובה.
בעולם האקדמי האירופאי התנהל אז הוויכוח בין תומכי הבריאתנות והאבולוציה, ושתי אסכולות אלו יוצגו בארגנטינה בהתאמה על ידי בורמייסטר ופלורנטינו אמגינו (Florentino Ameghino), מה שלא מנע מהראשון להמשיך ולתמוך בשני חרף חילוקי הדעות ביניהם.
אנקדוטה היסטורית קושרת את סרמיינטו להגעתו של הכדורגל לארגנטינה: אלכסנדר אוטון (Alexander Hutton) ששימש כרקטור בית הספר האנגלי וביקש את רשותו של סרמיינטו ללמד אותם לשחק בכדור, ונענה "שילמדו ידידי לבעוט, אבל שילמדו" (Que aprendan, mi amigo, a las patadas pero que aprendan).
סרמיינטו תמך בזכותן השווה של הנשים לחינוך והשכלה בדומה לגברים, ושמר על קשר הדוק עם חואנה מאנסו (Juana Manso) - סופרת שיש הרואים בה פמיניסטית שהקדימה את זמנה - ראה בה שותפה להשקפתו החינוכית, היא תרמה רבות לכתב העת בתחום החינוך Anales de la Educación שסרמיינטו יסד.
הבונים החופשיים
סרמיינטו החל את פעילותו במסגרת הבונים החופשיים ב-31 ביולי 1854 בוולפראיסו, צ'ילה, שם פגש גולים אחרים מארגנטינה.
מששב לארגנטינה, משוכנע בחיוניות הבונים החופשיים לשלמות האנושית, הקים יחד עם אחרים - ביניהם מנהיגים פוליטיים בכירים בבואנוס איירס - את המרכז הראשון שלהם בארגנטינה, ב-29 בדצמבר 1855.
בהמשך נוסדו עוד מספר מרכזים בארגנטינה שאוחדו ב-1857 תחת קורת גג ארגוני אחד, ובין הפעילים בו ניתן לציין את הנשיאים סנטיגו דרקי, ברטולומה מיטרה, חוסטו חוסה דה אורקיסה, וכמובן - סרמיינטו עצמו.
סרמיינטו זכה בארגון בדרגה הבכירה האפשרית והפך לשגריר שלו בפני הארגונים האחרים; וכך משהתמנה כנציג ארגנטינה בארצות הברית הדבר איפשר לו ליצור קשרים אישיים עם הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, בונים חופשיים אף הם.
משהתמנה לנשיא, סרמיינטו השעה את פעילותו בארגון, גם בשל החשש מניגוד אינטרסים וגם מפני שהארגון נתפס כאנטי קתולי. הוא שב לפעילות ב-1874, עם סיום כהונתו; ועמד בראשו במהלך השנים 1882–1885. הוא פרש עקב בעיות בריאותיות ומחלוקות אידאולוגיות.
במהלך כהונתו של ארחנטינו רוקה כנשיא, סרמיינטו שעמד בראש הבונים החופשיים ניהל מאבק ציבורי נגד המגמות הריכוזיות שלו, ובעד חינוך ציבורי חילוני; כל זאת מעל דפי העיתון El Nacional שהוא היה אחד מבכיריו. השר הממונה על החינוך (בין היתר) מטעם רוקה תמך בחינוך קתולי בהמשך להסכם שנחתם בין ארגנטינה לכס הקדוש, ויצג בכך את החוגים השמרניים בחברה ששופרם היה העיתון La Unión.
כהונתו בבונים החופשיים הייתה אמורה להימשך עד 1885, אך הוא התפטר ב-1883, כאמור - על רקע המאבק בתחום החינוך.
בחורף בתחילת 1888 הוא עבר לפרגוואי מסיבות בריאותיות כשמלווה אותו אאורליה בלס (Aurelia Vélez) בתו של דלמאסיו בלס סארספילד (Dalmacio Vélez Sarsfield) שהיה אחד משריו, שליוותה אותו בשנותיו האחרונות. הוא נפטר שם ב-11 בספטמבר 1888, וסירב לקבל עזרה רפואית מארגונים דתיים ושיגיע כומר לערוך לו וידוי בשוכבו על ערש הדווי, וארגון הבונים החופשיים הוא זה שחלק לו כבוד אחרון - בפרגוואי ובארגנטינה - שם נקבר.
אדם שנוי במחלוקת
סרמיינטו היה אחד הדמויות הבולטות בארגנטינה במאה ה-19, ויש חילוקי דעות לגבי פועלו.
הוא הותיר אחריו כמות עצומה של חומר כתוב, שכוללת גם קטעים סותרים וגם קטעים הכוללים אלימות מילולית - נוהג מקובל באותה תקופה.
לצד הדחף שלו לפיתוחה של ארגנטינה, זוקפים לחובתו את הדיכוי האכזרי של המורדים בו בקוז'ו (לדוגמה, חיסולו האכזרי של "אל צ'אצ'ו" פניילוסה), וגיוסם בכפייה של הגאוצ'וס כדי להילחם באינדיאנים ששלטו אז ברוב שטחי ארגנטינה דהיום שמדרום לבואנוס איירס. בנוסף, נמצאות בכתביו, התבטאויות המזלזלות בילידים האינדיאנים, בגאוצ'וס וביהודים.
העימותים עם האינדיאנים נמשכו עוד מתקופת השלטון הספרדי, והסתיימו רק במהלך כהונתו של הנשיא ניקולאס אבז'אנדה בידי הנשיא לעתיד הגנרל ארחנטינו רוקה במה שמכונה כיבוש המדבר. העימותים כללו התקפות פתע של האינדיאנים על יישובים מבודדים לאורך הגבול לשם ביזה ולכידת שבויים, ובנוסף גם מעשי רצח נרחבים; ומנגד פעולות דומות של הארגנטינאים שנועדו לנקום ולדחוק את רגליהם של האינדיאנים הרחק משם.
ביוני 1870, הצ'יף קלפוקורה (Calfucurá) משבט המפוצ'ה קיבץ 3,500–6,000 לוחמים ותקף יישובים באזור באיה בלנקה (Bahía Blanca) - אז נמל מבודד בפטגוניה, הרג 50 איש, לכד שבויים רבים ובזז 80,000 ראשי בקר.
ב-1872, קלפוקורה נעמד בראש כוח של 8,000 איש, תקף מספר יישובים במרחק של כ-200 ק"מ מבואנוס איירס, הרג 300 איש, שבה 500, ובזז 150,000 - 200,000 ראשי בקר.
סרמיינטו שלח כוח צבאי וצירף בעלי ברית אינדיאנים משבטים אחרים בפיקוד הצ'יף כתריאל (Catriel) הביסה את קלפוקורה בקרב סן קרלוס דה בוליבר (San Carlos de Bolívar) ב-11 במרץ 1872.
ב-1873, סרמיינטו ניצל את מותו של קלפוקורה, הביס את לוחמיו, וכבש את אחד מבסיסיו החשובים.
יום המורה
בשנת 1943, במהלך הוועידה האינטר-אמריקאית הראשונה לחינוך שהתקיימה בפנמה, נקבע התאריך 11 בספטמבר כיום המורה הפאן-אמריקאי, לציון תאריך פטירתו של סרמיינטו.
בית מוזיאון סרמיינטו
Casa Museo Sarmiento היא אחוזה קטנה שהייתה בבעלותו של סרמיינטו בטיגרה, על גדות נהר סרמיינטו; ואשר משמש כמוזיאון וספריה.
ב-1966, צוו של הנשיא ארתורו אומברטו איליה הכריז עליו כאל אתר היסטורי לאומי. ב-1989 הוא הוכרז כאתר היסטורי של הפרובינציה של בואנוס איירס.
בית הולדתו של סרמיינטו
הבית בו נולד סרמיינטו בסן חואן הוכרז ב-1910 כאתר ההיסטורי הלאומי הראשון בארגנטינה, ונחשב לאחד האתרים המרכזיים בעיר.
אנדרטאות
הרבה אנדרטאות הוקמו לזכרו של סרמיינטו, בסן חואן וביתר חלקי ארגנטינה. בין היתר יש פסל של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן (מוכר בזכות האדם החושב) בפארק פלרמו. ניתן למצוא אנדרטאות לזכרו גם מחוץ לארגנטינה - בלימה (פרו) ובבוסטון.
שטר
דמותו של סרמיינטו מופיעה על שטרות של 50 פסו.
יצירות מוזיקליות
יש שתי יצירות מוזיקליות מוכרות לזכרו של סרמיינטו, אחת מהן מקובלת בעיקר בסן חואן בה נולד ומשל, והשנייה בכל ארגנטינה.
פורמולה 1 עונת 1982
עונת 1982 הייתה העונה השלושים ושלוש של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). 11 נהגים שונים משבע קבוצות השיגו ניצחון במהלך העונה. אף נהג לא ניצח יותר משני מרוצים. קקה רוזברג מקבוצת ויליאמס זכה באליפות הנהגים, אף על פי שניצח רק מרוץ אחד במהלך העונה, אך הראה יציבות לאורך העונה והקדים בחמש נקודות את דידייה פירוני וג'ון וטסון. קבוצת פרארי זכתה באליפות היצרנים.
גרנד פרי דרום אפריקה, מרוץ פתיחת העונה, כמעט ולא התקיים עקב שביתה של הנהגים שהייתה חלק מהמאבק המתמשך בין הפדרציה לספורט (FISA) ואיגוד הנהגים (FOCA). המאבק הוביל גם להחרמה חלקית של גרנד פרי סן מרינו.
במהלך העונה מצאו את מותם שני נהגים: ז'יל וילנב, שנהרג במקצה האימון לקראת גרנד פרי בלגיה, וריקארדו פלאטי שנהרג בפתיחת גרנד פרי קנדה. דידייה פירוני, שהתחרה על התואר, נפגע קשה במקצה הדירוג לקראת גרנד פרי גרמניה. פציעה, שבסופו של דבר, הביאה לסיום הקריירה שלו כנהג מרוצים.
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו תוצאות כל המרוצים בעונה.
מוחמד יונס אל-אחמד
מוחמד יונס אל-אחמד אל-מואלי (محمد يونس الأحمد الموالي), לשעבר עוזרו האישי של סדאם חוסיין ופקיד בכיר במפלגת הבעת', עם זאת לטענת הצבא האמריקני הוא פרש מהבעת' זמן מה לפני הפלישה האמריקנית לעיראק במרץ 2003. לאחר הפלישה הוא הפך לאחר ממנהיגי פעולות ההתנגדות נגד הכוחות האמריקנים והממשלה העיראקית הנוכחית. צו מעצר הוצא על שמו בעיראק ב-2005 וכל המספק מיידע שיביא ללכידתו יזכה במיליון דולרים.
מלחמת עיראק גרמה לאל-אחמד, כמו אנשי בעת' לשעבר רבים, לברוח לסוריה. שם מצאו מקלט בטוח והחלו לארגן מיד את ההתנגדות לנוכחות האמריקנית בעיראק ולממשלה העיראקית החדשה.
ב-15 בינואר 2005 ניסה להתנקש בחזים אל-שעלן, שר ההגנה העיראקי, על ידי שליחת מתנקשת שטענה שיש בפיה מידע ביטחוני חשוב. המתנקשת שלפה את אקדחה אך לאחר זמן קצר, התמוטטה בבכי, שמטה את האקדח ונעצרה על ידי המאבטחים.
בנו הבכור של מוחמד, אחמד מוחמד יונס אל-אחמד הוא אחד ממנהיגי מפלגת הבעת' החדשה. על פי מקורות מידע של הצבא האמריקני מסייע לפעולות אביו במימון הלחימה בעיראק. צו מעצר למאסרו הוצא לו מטעם בית המשפט המרכזי של עיראק.
דינגיסו
הדינגיסו (שם מדעי: Dendrolagus mbaiso; ידוע גם כבונדגזו), הוא מין של כיסאי נדיר דמוי קואלה בסוג קנגורו אילני שאנדמי למערב גינאה החדשה. הדינגיסו יוצא דופן מקנגוריי עצים אחרים בצבעיו הבולטים, ובכך שהוא מבלה את מרבית זמנו על האדמה ולא על העצים. מין זה התגלה רק בשלהי המאה ה-21, ופרטים רבים אודותיו טרם ידועים. הוא נמצא בסכנת הכחדה בשל בירוא יערות.
גילוי והיסטוריה
הדינגיסו התגלה על ידי העולם המערבי רק בשנת 1994, כאשר קבוצת זואולוגים מאוסטרליה ואינדונזיה ביקרו באזור מכרה הנחושת גראסברג ליד עיירת הכרייה טמבאגאפורה במחוז פפואה באינדונזיה. חברי הקבוצה היו הזואולוגים האוסטרלים ואלכסנדרה שליי והזואולוג האינדונזי בפאק בודי, שגילו במהלך אותו מסע בעלי חיים נוספים. בכך, הפך הדינגיסו למין האחרון שהתגלה בסוג קנגורו אילני. בשל האקולוגיה שלו הנבדלת ממרבית המינים בסוגו, הזואולוגים שחקרו את הדינגיסו סברו בתחילה שייתכן והוא זכאי להיות סוג בפני עצמו.
בניגוד לחוקרים המערביים, הילידים המקומיים בגינאה החדשה משבטי המוני, הכירו היטב את הדינגיסו במשך מאות שנים, והוא היה מושא להערצה עבורם עקב האמונה העממית שהוא מייצג את הרוח של אבותיהם. הפגיעה בדינגיסו נחשבת לחטא באמונה העממית של שבטי המוני, ולכן הוא מוגן לחלוטין מפני ציד באזורים שבהם שוכנים השבטים הללו. שמו המדעי של הדינגיסו "mbaiso" (מבאיסו), נלקח משפתם של שבטי המוני ומשמעותו היא "החיה שאסור לפגוע בה".
הדינגיסו צולם בטבע לראשונה בשנת 2009 עבור סדרת "דרום האוקיינוס השקט" של ה-BBC, לאחר חיפוש של 11 ימים בעזרת שבטי המוני המקומיים.
אנטומיה ומראה
הדינגיסו הוא כיסאי גוצי ועגלגל הדומה יותר במראהו הדובי לקואלה או לדוב שחור קטן מאשר לקנגורו הטיפוסי מערבות אוסטרליה: ראשו עגלגל ורחב ובעל חוטם גדול וקצר, רגליו וזרועותיו קצרים ועבים, וכפותיו רחבות. יש לו טפרים ארוכים, חזקים ומעוגלים המסייעים לו לאחוז היטב בענפים וגזעים. אוזניו קצרות ומשולשות, ועיניו קטנות יחסית. אורך ראשו וגופו של הדינגיסו כ-67 סנטימטרים ומשקל הנקבה 9-6.5 קילוגרם; משקל הזכר אינו ידוע. זנבו העבה של הדינגיסו קצר במיוחד לעומת מינים אחרים בסוגו, בשל העובדה שהוא מבלה את מרבית זמנו על האדמה ולא על העצים.
הפרווה של הדינגיסו עבה וצפופה ומורכבת משערות זיפיות ארוכות; היא מותאמת עבור מחייה במרומי ההרים הגבוהים של גינאה החדשה שבהם הטמפרטורות צונחות בלילות עד מתחת לאפס. צבעה שחור מבריק, והיא נוטה להיות כסופה מעט באזור הראש, בגפיים ובחלק האחורי של הגוף. בניגוד חד לצבע הכהה של הפרווה, בטנו של הדינגיסו, חזהו וגרונו בצבע לבן בוהק או צהבהב; בגיל מבוגר, נוצר כתם שחור בתוך הבטן הבהירה. על ראשו השחרחר של הדינגיסו מתפתחים עם הגיל מספר סימונים לבנים בולטים: רצועה לבנה לאורך הסנטר ותחתית הלחיים, ופס לבן עבה המקיף את האף הכהה; בנוסף, ישנו כתם לבן דמוי כוכב במרכז המצח. זנבו של הדינגיסו צהוב בבסיסו ושחור בקצהו, ועשוי להיות מפוספס לסירוגין בצבעים הללו.
תפוצה ואקולוגיה
הדינגיסו אנדמי לאי גינאה החדשה; הוא מוגבל לרכס סודירמן במערב האי הנמצא בשליטת אינדונזיה. הרכס עצמו סמוך לרכס מאוקי הגדול יותר. טווח התפוצה שלו משתרע על כ-4,000 קמ״ר.
סביבת המחיה של הדינגיסו היא ביערות בתה ננסיים תת-אלפינים במרומי ההרים וביערות עננים. הוא חי בקצה העליון של קו העצים, בגבהים יוצאי דופן של 4,200-3,250 מטר מעל פני הים. בית גידול זה מתאפיין בכמויות משקעים גבוהות במיוחד, ועשיר בטחב וחזזיות המשמשים כמזון חשוב עבור הדינגיסו לצד עלים ופירות.
מעט מאוד פרטים ידועים אודות האקולוגיה של המין, בין השאר בשל נדירותו ובית גידולו הבלתי נגיש. בניגוד למרבית מיני הקנגורו האילני, הדינגיסו שוכן מרבית הזמן על קרקעית היער; בהתאם לכך, העצמות שלו דקות יחסית כשל בני הסוג קנגורו ואינן מסיביות וחזקות כשל בני הסוג קנגורו אילני אשר עצמותיהן מותאמות לקפיצה ממרומי עצים גבוהים. אף על פי כן, הדינגיסו מטפס לעיתים קרובות על העצים בתורו אחר עלים.
הדינגיסו פעיל בגפו, וככל הנראה חי בטריטוריה קבועה. שבטי המוני מדווחים שבעת מפגש עם הדינגיסו הוא מרים את זרועותיו מעל ראשו, חושף את בטנו הלבנה ושורק; התנהגות דומה נצפתה אצל המין קנגורו אילני דוריה, והיא ככל הנראה משמשת כמצג דומיננטי של המינים הללו כלפי כל בעל חיים הגדול החודר לטריטוריה שלהם. בהתחשב בכך שפרוות הדינגיסו כמעט חסרת ריח לעומת קרוביו (הטנקיל למשל), סביר להניח שהוא אינו מגן בקנאות על שטחו מפני פולשים, ומסתפק בהפגנת דומיננטיות כלפי דינגיסואים אחרים ולא יותר מכך.
התנועה שלו על הקרקע מגושמת ומוזרה למדי ומורכבת מריצה ארנבית וקפיצות קטנות. הדינגיסו צייתני ונינוח גם בנוכחות בני אדם, וציידים מדווחים שניתן להתקרב אליו בנקל, לכרוך לולאה סביב צווארו וללכת איתו כחיית מחמד, או לפתות אותו לרדת מהעץ באמצעות חופן עלים.
תוחלת החיים המרבית של הדינגיסו היא כ-10 שנים.
מצב שימור
הדינגיסו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית של אוכלוסייתו אשר מוערכת בכ-50% לפחות במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20. האיומים העיקריים עליו נשקפים בעיקר מצד אובדן בית גידולו שנגרם באמצעות בירוא יערות למטרות חקלאיות, וציד לבשר עבור התושבים המקומיים. שינויים בבית הגידול של המין בעקבות ההתחממות הגלובלית מהווים איום ארוך-טווח על הישרדותו.
נכון ל-2019, הדינגיסו אינו נמצא באף אזור מוגן במערב גינאה החדשה. אף על פי כן, בחלקים המערביים של תפוצתו המאוכלסים על ידי שבטי המוני, הוא מוגן כמעט לחלוטין מפני ציד, בשל האמונות המסורתיות. ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור האינדונזיות לבצע מחקרים מקיפים יותר אודות התפוצה, הביולוגיה והאיומים על הדינגיסו.
זכויות להט"ב בזימבבואה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בזימבבואה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית בין גברים מוגדרת כפלילית מאז 1891 (כחלק מרודזיה תחת שלטון חברת דרום אפריקה הבריטית), הנושאת עונש מאסר של 14 שנים אם כי חוקית עבור נשית מאז ומעולם. מאז 1995, ממשלת זימבבואה ביצעה פעילות נגד זכויות להט"ב, בעוד "מעשה סדום" מסווג כהתנהגות מינית בלתי חוקית ומוגדר בחוק הפלילי כביצוע מין אנאלי או כל "מעשה מגונה" בין מבוגרים בהסכמה אשר חל גם על הטרוסקסואלים גם כן אך לא על לסביות.
זימבבואה עומדת בניגוד חריף לשכנותיה דרום אפריקה, כמו גם למוזמביק, אשר חוקקה הגנות רחבות עבור תושבי להט"ב בשטחיה בשנים האחרונות בעוד דרום אפריקה מוגדרת כמדינה החמישית בעולם אשר הכשירה נישואים חד מיניים בשנת 2005, כאשר בזימבבואה, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד מאז 2013 בעוד לא קיימת הגנה בחוק מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתעסוקה, מתן סחורות ושירותים, דברי שטנה או פשעי שנאה. חברי קהילת הלהט"ב במדינה נדחקים לשוליים הן בתחום המשפטי והן בתחום החברתי אשר כתוצאה מכך, רבים בוחרים להישאר בארון, להתאבד או להגר כשהיעד הפופולרי הוא השכנה דרום אפריקה. עם זאת, מאז הדחתו הכפויה של הרודן רוברט מוגאבה מהנשיאות בנובמבר 2017, פעילי זכויות להט"ב זימבבואים הביעו תקווה שזכויות האדם שלהם יכובדו. על פי סקר משנת 2018, 50% מהגברים ההומואים בזימבבואה הותקפו פיזית ו-64% נדחו על ידי משפחותיהם. 27% מהלסביות דיווחו גם כן על קבלת דחייה.
היסטוריה
אנשי הסאן, שחיו בדרום אפריקה במשך אלפי שנים, היו ידועים כמי שעוסקים בפעילות הומוסקסואלית. ציור סלע מפורסם אחד, הממוקם ליד הכפר גורובה, מתאר שלושה גברים העוסקים בקיום יחסי מין אנאליים. ההערכה היא שהציור מתוארך בערך ל-8,000 שנה לפני הספירה, אם כי מספר הערכות קובעות כי הוא בן כ-2,000 שנה. במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי במונחים "קואטסירא" (koetsire), המתייחסים לגבר שנקלט מינית מגבר אחר, ו-"סוראגוס" (soregus), המתייחס לאוננות חד-מינית הדדית בדרך כלל בקרב חברים. קיום יחסי מין אנאליים ויחסי מין בין נשים התרחשו גם הם, אם כי לעיתים רחוקות יותר בעוד הומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות. עמי הבנטו עסקו גם כן בפעילות הומוסקסואלית. לפני הקרב, גברי הנדבלה היו מקיימים יחסי מין זה עם זה. גברים נשיים בחברה הנדבלית הפכו לעיתים קרובות למרפאים ולמנהיגים רוחניים. הן בקרב בני השונה והן בקרב הנדבלה, פעילות הומוסקסואלית נתפסה באופן היסטורי כ-"מקור לחימוש רוחני חדש".
לדברי החוקר הבריטי, מארק אפריצ'ט, הומוסקסואליות גדלה בקרב גברים אפריקאים במהלך התקופה הקולוניאלית. למרות שהייתה מוגדרת כנושא שנוי במחלוקת, סדנאות של פדרסטיות (מערכת יחסים ארוטית המתנהלת בהסכמה בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת) החלו להופיע בערים מסוימות ובמחנות עבודה כבר בשנת 1907. הצעירים (אשר נקראו בשפת השונה "נגוטשנה" (ngotshana), הידוע גם בשם "boy-wife" (נער-אישה באנגלית) היו בדרך כלל מתלבשים כנשים, מבצעים מטלות הקשורות לנשים, כגון בישול והבאת מים ועצי הסקה, ומקיימים יחסי מין עם בעליהן המבוגרים. בנוסף, אסור היה להם לגדל זקנים. בהגיעו לגבריות, מערכת היחסים תתפרק, והנגוטשנה יוכל לקחת נגוטשנה משלו אם ירצה בכך. נישואים אלו כונו לעיתים כ-"נישואי מוקשים" שכן היו נפוצים בקרב כורים. החוקר אפריצ'ט מעריך שלכ-70% עד 80% מהכורים בזימבבואה הייתה נגוטשנה משלהם. יחסים הומוסקסואלים אחרים של גברים בתקופות הקולוניאליות המוקדמות כללו פרשיות מאהבים, זנות, אונס ואכזריות מינית. בעת סקירתו של אפריצ'ט על 250 תיקי משפט מ-1892 עד 1923 מצא מקרים מראשית הרישומים. בחמשת המקרים של 1892 היו מעורבים כולם אפריקאים שחורים. ההגנה שהוצעה במשפטם הייתה כי "מעשי סדום" היו חלק מ-"המנהג המקומי". באחד המקרים זומן רמטכ"ל להעיד על עונשים מקובלים ודיווח כי העונש הוא קנס של פרה אחת, הנמוך מהעונש על ניאוף. במהלך כל התקופה מצא אפריצ'ט את מאזן הנאשמים השחורים והלבנים פרופורציונלי לזה שבאוכלוסייה. עם זאת, ציין רק את מה שהגיע לידיעת בתי המשפט - רוב היחסים בהסכמה בפרטיות לא בהכרח עוררו תשומת לב. חלק מהתיקים הובאו על ידי בני זוג שנפטרו או שלא קיבלו פיצוי שהובטח מבן זוגם לשעבר.
מעמד בחוק
האיסורים בחוק המקובל בזימבבואה כוללים "מעשי סדום", המוגדרים כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים" וכן עבירות לא טבעיות, המוגדרות כביצוע בלתי חוקי ומכוון של "מעשה מיני לא טבעי על ידי אדם אחד עם אדם אחר". סעיף 11 לחוק הפיקוח על צנזורה ובידור, הקובע שאף אדם לא ייבא, ידפיס, יפרסם, יפיץ או ישמור למכירה כל פרסום שאינו רצוי (המוגדר כ-"מגונה או פוגע או מזיק למוסר הציבורי או שהוא עשוי להיות מנוגד לבריאות הציבור") שימש גם כן כדי להטריד תושבי להט"ב ופעילים.
בשנת 1996, הנשיא לשעבר כנען בננה נעצר על סמך האשמות שהועלו במהלך משפט הרצח של שומר הראש לשעבר שלו, ג'פטה דובה, ונמצא אשם באחד עשר אישומים של קיום מעשה סדום, ניסיון לביצוע מעשה סדום ומעשה מגונה בשנת 1998 בעודו נידון ל-10 שנות מאסר, התפטר וריצה 6 חודשים מאסר בפועל.
חוקים שהתקבלו ב-2006 הפלילו כל פעולה שנתפסה כהומוסקסואלית. ממשלת זימבבואה הפכה זאת לעבירה פלילית עבור שני אנשים מאותו המין להחזיק ידיים, לחבק או להתנשק. חוק "הסטייה המינית" היה אחת מ-15 תוספות לחוק הפלילי של זימבבואה שעברו בפרלמנט. הסעיפים שבהם מעורבים הומואים ולסביות הם חלק משינויו של חוק "מעשי הסדום" במדינה. לפני כן, חוקים נגד מעשה סדום הוגבלו לפעילות מינית, והחוק המתוקן קובע כעת כי מעשה סדום הוא כל "מעשה הכרוך במגע בין שני זכרים שייחשב בעיני אדם סביר כמעשה מגונה".
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
זימבבואה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של זימבבואה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2013.
במאי 2019, הקבינט של מננגגואה, אישר תיקונים לחוק הנישואין של זימבבואה, שיאסור הן על נישואי ילדים והן על נישואים חד מיניים, תוך ציון זה בהכנסתו לחוקה.
תנאי מחיה
הומוסקסואליות מוגדרת כנושא טאבו רחב בזימבבואה המוגדרת כשמרנית מבחינה חברתית בעוד עמדותיו ההומופוביות של הנשיא לשעבר רוברט מוגאבה מהדהדת בקרב תושבי זימבבואה רבים, בעוד הומואים ולסביות מאוימים לעיתים וניסיונות התאבדות נפוצים בקרב הקהילה. עם זאת, מועדוני לילה באזורים עירוניים כגון הבירה הארארה ובולאוואיו מוגדרים כסובלניים כלפי לקוחות הומוסקסואלים. בשנת 1998, וויליאם קימוווה, הומוסקסואל אשר עמד בפני דין על קיום מעשה סדום, נמלט מזימבבואה לקניה. ב-2002 הוא הגיע לארצות הברית בבקשת מקלט, דבר שנדחה על ידי שופט הגירה. בשנת 2005 אישר בית המשפט האמריקאי לערעורים עבור המעגל השמיני במדינת מיזורי את החלטת שופט ההגירה בעוד רוב של שני שופטים האמינו שחוויותיו של קימוווה בזימבבואה היו "תוצאה של מעשיו, ולא נטייתו המינית".
בספטמבר 2018, מורה במכללת סנט ג'ון בהארארה הצהיר על היותו הומוסקסואל לתלמידיו, על פי הדיווחים לקול צהלותיהם, בעקבות דיווחים על יחס הומופובי לסטודנטים הומוסקסואלים. מאוחר יותר אישר בית הספר את מחויבותו לספק סביבה בטוחה ואכפתית עבור "כל האנשים, ללא הבדל גזע, אמונות דתיות, מין, נטייה מינית, יכולות או מוגבלויות או כל הבדל אמיתי או נתפס אחר". עם זאת, המורה התפטר בשבוע שלאחר מכן לאחר קבלת איומי מוות מצד הורי התלמידים.
מנהיגים דתיים
הבישוף האנגליקני של הארארה, פיטר האטנדי, היה מתנגד קולני לזכויות להט"ב בעודו כיהן כמנהיג הכנסייה בשנות ה-80 וה-90, בטענתו כי "הומוסקסואליות היא חטא" והומוסקסואלים "לעולם לא יוכלו להתקבל לכנסייה".
יורשו כבישוף, נולברט קונונגה, האשים את הארכיבישוף מקנטרברי, רואן וויליאמס, ב-"כפירה" והצהיר שהגיע עבור "הסברה למען הומוסקסואליות", לאחר שבשנת 2003, בניסיון לעודד דיאלוג, מינה וויליאמס את רובין איימס, הארכיבישוף של ארמאג ופרימאט של כל אירלנד, כיו"ר ועדת למבת' לתיאום קודש, כדי לבחון את האתגרים לאחדות הקודש האנגליקני, הנובעים מהקדשה של ג'ין רובינסון, הכומר הראשון בהיסטוריה של הנצרות שהיה להומוסקסואל גלוי אשר מונה אי פעם לתפקיד בישוף בזרם נוצרי מרכזי, בתור הבישוף של ניו המפשייר, וברכותיהם של איחודים בין זוגות חד מיניים בדיוקסיה של ניו וסטמינסטר בעוד רובינסון היה במערכת יחסים חד-מינית.
פוליטיקה
נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה, מ-1980 עד 2017, הפלה באופן פעיל לרעה תושבי להט"ב והתבטא בפומבי נגד הומוסקסואליות. מוגאבה זכה לביקורת עולמית על הערות שהשמיע ב-1 באוגוסט 1995 לאחר שנתקל בדוכן שהוקם על ידי הארגון הומואים ולסביות מזימבבואה (GALZ) ביריד הספרים הבינלאומי השנתי של המדינה בהארארה, שנוסד ב-1990 כדי להקל על התקשורת בתוך קהילת הלהט"ב, אשר לא זכתה לתשומת לב רבה מהממשלה קודם לכן באומרו, "אני מוצא את זה מקומם ביותר ודוחה את מצפוני האנושי שלארגונים לא מוסריים ודוחים כאלה, כמו אלה של הומוסקסואלים, הפוגעים הן בחוק הטבע והן לנורמות התרבותיות שבהן דוגלת החברה שלנו יהיו סניפים כלשהם בתוכנו ובמקומות אחרים בעולם". שבועיים לאחר מכן, במהלך חגיגות העצמאות השנתיות של זימבבואה, הכריז מוגאבה, "זה משפיל את כבוד האדם. זה לא טבעי, ואין ספק שאסור אי פעם לאפשר לאנשים האלה להתנהג גרוע יותר מכלבים וחזירים. אם כלבים וחזירים לא עושים את זה, למה בני אדם חייבים? יש לנו תרבות משלנו, ועלינו להתמסר מחדש לערכים המסורתיים שלנו, מה שאנו משתכנעים לקבל הוא התנהגות תת-חייתית ולעולם לא נאפשר זאת כאן. אם אתם רואים אנשים שמציגים את עצמם בתור לסביות והומואים, עצרו אותם ומסרו אותם למשטרה!".
מאז, הגביר מוגאבה את הדיכוי הפוליטי של הומוסקסואלים ולסביות תחת חוקי הסדום של זימבבואה. מוגאבה האשים תושבי להט"ב ברבות מהבעיות של זימבבואה והצהיר כי הומוסקסואליות היא תרבות "לא אפריקאית ובלתי מוסרית" שהובאה על ידי קולוניאליסטים ומונהגת רק על ידי "כמה לבנים" בארצו. במהלך חגיגות יום הולדתו ה-82, מוגאבה הצהיר לתומכיו "להשאיר ללבנים לעשות זאת". מוגאבה הורה לעיתונאים, שרובם עובדים עבור מוסדות בבעלות המדינה, לדווח באופן שלילי על מערכות יחסים חד מיניות. מבקריו של מוגאבה הצהירו כי הוא "משתמש בהומוסקסואלים ולסביות כשעירים לעזאזל כדי להסיט את תשומת הלב מהבעיות הכלכליות העיקריות של המדינה".
הארגון "GALZ" היה יעד לחדירה של מרגלים ממשלתיים ולניסיונות סחיטה של זרים ומכרים מזדמנים כאחד לאורך השנים. בעוד תושבי להט"ב שוחדו שוב ושוב, נעצרו, נהרגו, הוכו ולעיתים נאנסו על ידי השלטונות. לפי הדיווחים, נעשה שימוש בארגון הביון המרכזי כדי להכות ולעצור הומוסקסואלים.
בשנת 1999, פעילי זכויות הומוסקסואלים בריטיים, בראשות פיטר טאצ'ל, ניסו לבצע מעצר אזרחי על מוגאבה על עינויי הומוסקסואלים בכהונתו. בשנת 2001, טאצ'ל ניסה שוב לעצור את מוגאבה בבריסל אך הוכה בחוזקה על ידי מאבטחיו.
ב-2015 הכריז מוגאבה בפני העצרת הכללית של האו"ם באומרו כי "אנחנו הזימבבואים לא הומואים". מוגאבה הודח לבסוף באופן כפוי מתפקיד הנשיאות בנובמבר 2017.
לאחר הדחתו של מוגאבה מהנשיאות בנובמבר 2017, הוכרז אמרסון מננגגואה כנשיא החדש. בינואר 2018, מננגגואה דיבר לראשונה על סוגיית זכויות להט"ב במדינה באומרו "אלה שרוצים בכך [ נישואים חד מיניים] הם האנשים שצריכים לעשות זאת, אבל זו לא חובתי לעשות קמפיין למען זה". ביוני, מפלגת השלטון, האיחוד הלאומי האפריקאי של זימבבואה – החזית הפטריוטית (ZANU-PF), נפגשה עם פעילי להט"ב זימבבואים כדי לדון במצב זכויות הלהט"ב במדינה לצד "שיפור חייהם של תושבי להט"ב באמצעות ממשל מקומי". צ'סטר סמבה, מנהל הארגון "GALZ" הצהיר באומרו לאחר מכן, "כפגישה ראשונית זה היה נהדר שהם הגיבו בצורה חיובית וקצת מפתיעה שכן זה סימן עזיבה מההנהגה הקודמת שלא תקשרה איתנו. נכונות לעסוק היא אכן שינוי חשוב".
בחודש יולי אימץ משרד הבריאות תקנות הדרכה חדשות שישמשו אנשי מקצוע בתחום הבריאות בטיפול בהומוסקסואלים ועובדי מין בהן נכתב, "התוכנית נועדה לחנך ולצייד ספקי שירותי בריאות בזימבבואה עם הידע והמיומנויות שיאפשרו להם לספק שירותי בריאות התומכים ומספקים באופן הולם את צורכי הבריאות הייחודיים של עובדי מין, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, טרנסג'נדרים, אנשים שאינם מתאימים למינם ואנשים המזריקים ומשתמשים בסמים. העובדה שעבודת מין, שימוש בסמים ומספר פעילויות מיניות נחשבות לא חוקיות בזימבבואה יכולות ליצור מגוון מצבים המשפיעים לרעה על חברי אוכלוסיות מפתח יותר מאשר על האוכלוסיות הכלליות. מצב זה מערער את מניעת מחלת ה-HIV עבור כלל האומה על ידי השפעת הגישה של אנשים אלה לשירותי בריאות". באותו חודש, הוכרז כי חמישה מרכזי בריאות חדשים ייפתחו בהארארה, בולאוואיו, גוורו, מוטארה וקווקוו כדי לספק את צורכי הבריאות של גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.
הבחירות ביולי התקבלו בברכה על ידי פעילי להט"ב, שכינו אותן "ניצחון היסטורי" באומרם "היינו עדים להפחתה של דברי שנאה הומופוביים והפחתה בפוליטיזציה של זכויות להט"ב ככלי קמפיין".
אקטיביזם
בשנת 2015 ייסדה הפעילה הטרנסג'נדרית ריקי נתנזון את יוזמת מחקר הטרנס, חינוך, הסברה והדרכה (TREAT) הפועלת למען חקירה והקלה על אספקת ראיות אמפיריות באשר לצרכים ולקיומם האיכותי של תושבים טרנסג'נדרים בזימבבואה. שנה קודם לכן, נעצרה נתנזון בגין שימוש בשירותי נשים באשמת מטרד פלילי. לאחר שאישומה בוטל, נתנזון תבעה פיצויים לאחר מכן וזכתה בתיק.
מ"ק פורק
מ"ק פורק (ראשי תיבות: מדמה קליע פורק), הידוע גם בשם ECI (באנגלית: Empty chamber indicator; מציין בית בליעה ריק) הוא התקן בטיחות ותותב קטן מפלסטיק אשר מוכנס לבית הבליעה בנשק, ומונע אירועי פליטת כדור באמצעות מתן אינדיקציה ודאית שאין כל כדור בבית הבליעה.
מ"ק פורק בצה"ל
ב-2014 נכנס לשימוש המ"ק פורק בצה"ל, וכיום נמצא בכל נשק צבאי.
על פי נתונים שפורסמו ב-2015, כשנה אחרי כניסת המ"ק פורק לצה"ל, חלה דעיכה בת כ-30% באירועי פליטת כדור, וירידה של כמחצית מהמקרים בהם נמצא כדור בבית הבליעה.
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה (שמו המלא: וילהלם פרידריך לודוויג, בגרמנית: Wilhelm Friedrich Ludwig von Preuße; 22 במרץ 1797 – 9 במרץ 1888) היה מלך פרוסיה בין 2 בינואר 1861 ועד 9 במרץ 1888, וקיסר האימפריה הגרמנית בין 18 בינואר 1871 ועד 9 במרץ 1888.
נערותו
וילהלם הראשון נולד לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
וילהלם נלחם בשירות הצבא הפרוסי מ-1814 כנגד נפוליאון בונפרטה ונודע כחייל אמיץ. הוא נודע בתור דיפלומט מצוין, ונשלח למספר משימות דיפלומטיות אחרי 1815. הוא סייע לאחיו פרידריך וילהלם הרביעי מלך פרוסיה לדכא מרידות באביב העמים בשנת 1848 והצליח לדכא את ההתנגדות. בשל השימוש הנרחב שעשה בארטילריה ירדה הפופולריות שלו והודבק לו הכינוי Kartätschenprinz (נסיך קלע האשכול). לאחר שאחיו קיבל שבץ מוחי שמנע ממנו להמשיך בתפקידו בשנת 1857 מונה וילהלם לעוצר בינואר 1858.
מלך פרוסיה וקיסר גרמניה
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה הוכתר וילהלם לקיסר גרמניה באולם המראות בארמון ורסיי ב-18 בינואר 1871. התואר נבחר על ידי ביסמרק בקפידה: תואר "קיסר של גרמניה" יכול היה להתפרש כאיתות לתביעות טריטוריאליות כלפי ארצות שכנות (אוסטריה, שווייץ ולוקסמבורג); ההצעה להיות "קיסר של הגרמנים" נדחתה על ידי וילהלם, שכן הוא ראה את עצמו שולט בגרמניה בחסד האל, זאת להבדיל ממנהיג שנבחר על ידי העם, כמו ברפובליקה דמוקרטית.
השלטון באימפריה הגרמנית
ב-11 במאי 1878 נעשתה התנקשות כושלת בווילהלם בברלין. ב-2 ביוני באותה שנה בוצעה התנקשות כושלת נוספת על ידי אנרכיסט גרמני. לפי טענת הממשל, להתנקשויות אלו היו קשרים סוציאליסטים. טענות אלו שימשו אמתלה לרייכסטאג לחוקק חוקים אנטי-סוציאליסטים ב-18 באוקטובר 1878. כוונתו של החוק הייתה לפגוע בסוציאליסטיים ובחוגי הפועלים. מלבד זאת החוקים פגעו גם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. רבים מהסוציאליסטים נאסרו, נאסרה הפצתה של הספרות הסוציאליסטית, והארגונים הסוציאליסטיים נפגעו קשות. החוק הזה היה חלק מהמדיניות האנטי-סוציאליסטית של הממשל. תחת-לחץ רב של הפועלים, חוקים אלו בוטלו ב-1 באוקטובר 1890.
ב-9 במרץ 1888 מת וילהלם. וילהלם הוחלף על ידי בנו - פרידריך השלישי שמת ב-15 ביוני 1888 לאחר שחלה במחלת הסרטן.
ביסמרק תיאר את וילהלם הראשון בזכרונותיו כאדם אדיב, ג'נטלמן.
משפחתו
ב-1829 נישא וילהלם לאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. לזוג היו שני ילדים:
בלטי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יונתן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נציגויות דיפלומטיות בכורדיסטן העיראקית
משלחות דיפלומטיות בכורדיסטן העיראקית. הקונסוליות הכלליות הראשונות עם הסמכה מלאה נפתחו על ידי איראן ורוסיה ב-2007. נכון לעכשיו, ל-30 מדינות יש נציגות רשמית בכורדיסטן העיראקית, בעוד שבלארוס, קפריסין, דנמרק, סלובקיה, ספרד וסרי לנקה יש קונסוליות של כבוד.
כל הנציגויות ממוקמות בארביל. איראן מחזיקה קונסוליה כללית גם בסולימאניה.
בירלי לאגרן
בירלי לאגרן (בצרפתית: Biréli Lagrène; נולד ב-4 בספטמבר 1966) הוא גיטריסט ובסיסט צרפתי צועני. לאגרן פרץ לתודעה הציבורית בשנות השמונים כשניגן בסגנונו של ג'אנגו ריינהארדט ומאז נודע גם בסוגת הסווינג, הפיוז'ן והפוסט-בופ.
קורות חייו
לאגרן נולד בעיר Soufflenheim במחוז בא-רן בחבל אלזס בצרפת למשפחה מסורתית בקהילת צוענים והחל לנגן בגיטרה בגיל ארבע. אביו ואחיו של לגרן, היו אף הם גיטריסטים ולגרן סיפר כי הם השפיעו רבות על נגינתו. בגיל שמונה ניגן את קטעיו של ג'אנגו ריינהארדט ונחשב לילד פלא. בגיל 12 זכה בתחרות נגינה והחל במסע הופעות בגרמניה אשר בעקבותיו הקליט את אלבומו הראשון: Routes to Django: Live. בהמשך נסע לארצות הברית שם פגש בנגני ג'אז מובילים ובהם סטפן גרפלי, בני גודמן ובני קרטר. בהמשך ניגן עם ג'אקו פסטוריוס ואל דימיולה. בשנת 2002 חזר לאגרן למקורותיו והקליט שני אלבומי ג'אז צועני.
לאגרן ניגן בהרכבים רבים והקליט יחד עם מייק סטרן, רישאר גליאנו, סילואן לוק ועם ה-WDR Big Band מקלן.
בראד ליטל
בראדלי ג'יי ליטל (באנגלית: Bradley Jay Little; נולד ב-15 בפברואר 1954) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, המכהן כמושל איידהו ה-33 מאז ינואר 2019. קודם לכן כיהן ליטל כסגן המושל ה-42 בשנים 2009–2019 וכחבר הסנאט של המדינה בשנים 2001–2009.
ביוגרפיה
ליטל נולד ב-15 בפברואר 1954 במערב איידהו למשפחה ממוצא סקוטי. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1972. למד באוניברסיטת איידהו וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1976. עד שנת 2001 עבד בעיקר במגזר הפרטי. נבחר לכהן בסנאט של איידהו כארבע פעמים. בשנת 2008 מונה לתפקיד סגן המושל ונכנס לתפקידו בינואר 2009. נבחר לתפקידו שוב בשנים 2010 ו-2014.
ביוני 2016 הודיע ליטל על מועמדותו לתפקיד המושל בבחירות 2018. הוא ניצח בפריימריז הרפובליקניים עם כ-37% מהקולות ובבחירות הארציות ניצח עם כמעט 60% מקולות המצביעים. ליטל הושבע ב-7 בינואר 2019.
ליטל התחתן בשנת 1978 ונולדו לו שני בנים.
מיריאנה לוצ'יץ'-ברוני
מיריאנה לוצ'יץ'-ברוני (בקרואטית: Mirjana Lučić-Baroni; נולדה ב-9 במרץ 1982 בדורטמונד שבמערב גרמניה) היא שחקנית טניס מקצוענית קרואטית. בשיאה דורגה במקום 32 בעולם (11 במאי 1998) ונכון לינואר 2017 מדורגת במקום 79 בדירוג ה-WTA.
הישג השיא שלה הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר לזוגות נשים בשנת (1998) ביחד עם מרטינה הינגיס משווייץ, הגעה לשלב חצי גמר בטורניר לנשים באליפות וימבלדון (1999) והגעה לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר לנשים (2017), 19 שנים אחרי הזכייה בזוגות נשים.
ביוגרפיה
לוצ'יץ' נולדה בדורטמונד. היא החלה לשחק טניס בגיל 4.
1996 - 1997
בטורניר הנוער של אליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1996 זכתה לוצ'יץ' בתואר בטורניר לנערות. בטורניר הנוער של אליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 1997 זכתה לוצ'יץ' בשני תארים, בטורניר לנערות ובטורניר לזוגות נערות ובכך הייתה לטניסאית השלישית בהיסטוריה אחרי מרטינה הינגיס וג'ניפר קפריאטי שזכתה ב-2 טורנירי נוער של הגראנד סלאם בהיותה בת 14.
תואר גראנד סלאם בזוגות נשים
באליפות אוסטרליה הפתוחה זכתה לוצ'יץ' בתואר הגראנד סלאם הראשון שלה בטורניר לזוגות נשים ביחד עם מרטינה הינגיס משווייץ (1 בעולם) ב-3 מערכות (4-6, 6-2, 3-6).
חצי גמר באליפות וימבלדון
באליפות וימבלדון הגיעה לוצ'יץ' לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לשטפי גראף ב-3 מערכות (6-7, 6-4, 6-3). בסיבוב השלישי היא ניצחה את מוניקה סלש מארצות הברית (4 בעולם) בשתי מערכות (6-7, 6-7).
2011-2000
לאחר שנת 1999 סבלה לוצ'יץ' מבעיות אישיות וכלכליות ולא הצליחה להתקדם בסבב. היא אמרה כי הייתה נתונה בילדותה להתעללות על ידי אביה, מרינקו. היא המשיכה להתחרות עד לאליפות ארצות הברית הפתוחה 2003, ולאחר מכן לקחה הפסקה גדולה מתחרויות. בשנים 2004, 2005, ו-2006, היא שיחקה רק בשני טורנירים בכל עונה.