cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום לאם
קשר עם היהדות הלא אורתודוקסית
כל הצדדים המשא ומתן הגיעו להסכמה כי: (1) יש לבצע גיורים על פי ההלכה, (2) בית הדין המפקח על הגיור יהיה אורתודוקסי, אולי ממונה על ידי הרבנות הראשית לישראל, ו-(3) יהיה ועדה המורכבת מנציגי כל שלוש הקבוצות לראיון מתגיירים פוטנציאליים לגבי כנותם. רבנים רפורמים רבים נעלבו מהתפיסה שהבית הדין חייב להיות הלכתי ואורתודוקסי למהדרין, אך הם הסכימו. עם זאת, כשהדברים על הפרויקט הזה התפרסמו, פרסמו מספר רבנים חרדים הודעות גינוי לתוכנית. הרב משה שרר, אז יו"ר ארגון אגודת ישראל העולמי, קבע כי "כן, שיחקנו תפקיד בהפסקת הפארסה ההיא, ואני גאה שעשינו זאת."
בשנת 1997 גיליון "מיהו יהודי?" שוב קם במדינת ישראל, ולאם תמך בפומבי בוועדת נאמן, קבוצת רבנים אורתודוקסים, קונסרבטיביים ורפורמים הפועלים לפיתוח תוכניות משותפות לגיור ליהדות. בשנת 1997 הוא נשא נאום במועצה העולמית למנהיגות אורתודוקסית, בגלן ספרינגס, ניו יורק, וקרא ליהודים אורתודוקסים לתמוך במאמץ זה.
הרב לאם אמר לשומעיו שעליהם להעריך ולעודד את המאמצים של מנהיגים לא-אורתודוקסיים לשלב בצורה רצינית יותר מנהגים יהודיים מסורתיים בחיי חסידיהם. עליהם לברך על הקמת בתי ספר יומיומיים קונסרבטיביים ורפורמים ולא לראות בהם איום על עצמם. בקהילות רבות, בבתי ספר אורתודוקסיים, או בתי ספר קהילתיים בעלי אוריינטציה אורתודוקסית, יש מספר רב של תלמידים ממשפחות לא אורתודוקסיות. יש להעריך ולעודד את התנועות הליברליות כי הן עושות משהו יהודי, גם אם זה לא הדרך שיהודים אורתודוקסים היו רוצים שיעשו, אמר. "מה שהם עושים זה משהו, ומשהו עדיף מכלום", אמר בנאומו. "אני תוקף בגלוי מאוד את התפיסה שלפעמים אנחנו מוצאים בקהילה האורתודוקסית ש'עדיף להיות גוי'".
פרסומיו
בנוסף, כתב כעשרה ספרים ומאמרים רבים באנגלית, הרשומים בערכו בוויקיפדיה באנגלית.
אשר מסטולין (השני)
רבי אשר פרלוב מסטולין (כונה: האדמו"ר הצעיר וביידיש דער יונגער רבי; כ' בתמוז ה'תקפ"ז 1827 – ט"ו באב ה'תרל"ג 1873 בנו של רבי אהרן מקרלין בעל ה"בית אהרן" והאדמו"ר החמישי בשושלת קרלין.
ביוגרפיה
רבי אשר נולד בסטולין בכ' בתמוז תקפ"ז לרבי אהרן מקרלין (האדמו"ר הזקן מקרלין) ולחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ. כבר בחיי אביו התנהג בגינוני אדמו"רות לצד אביו, ועם פטירת אביו בי"ז בסיוון ה'תרל"ב נתמנה למלא את מקומו כאדמו"ר החמישי בשושלת.
נישא בראשונה לחיה בתו של רבי מנחם נחום טברסקי ממקארוב, ולאחר שנפטרה בעת לידתה - נשא לאשה את אחותה שיינה צביה. אחרי כ-14 שנות נישואין שבהן לא ילדה - התגרש ממנה ונישא בשלישית לשרה דבורה, בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק ואלמנתו של רבי יחיאל יעקב מקוז'ניץ.
כשנה בלבד כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בט"ו באב ה'תרל"ג בעיר דרוהוביטש במגפה שהשתוללה אז בעיר. בנו רבי ישראל מסטולין (הינוקא מסטולין) מילא את מקומו.
בשל פטירתו בגיל צעיר, ובשל כהונתו כשנה בלבד, כונה בחסידות דער יונגער רבי או בעברית האדמו"ר הצעיר.
צאצאיו
מזיווגו הראשון נולדה חנה אשת רבי מרדכי טברסקי מקוזמיר, ונחמה פיגא אשת רבי ישראל שפירא מגרודזינסק. מזיווגו השלישי נולד לו בנו רבי ישראל (הינוקא) מסטולין.
ללא מילים (סדרת טלוויזיה)
ללא מילים (אנגלית: Speechless) היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה על ידי סקוט סילברי. הסדרה משודרת החל מ-21 בספטמבר 2016 ברשת ABC. בסדרה מככבים מיני דרייבר, ג'ון רוס בואי, מייקה פאולר, מייסון קוק, קיילה קנדי וסדריק יארברו. ב-2019 הסדרה בוטלה בתום שלוש עונות.
בישראל, הסדרה משודרת בערוץ yes Comedy.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי משפחת דימאו, שכל אחד ממנה בעל אישיות ייחודית: מאיה דימאו (מיני דרייבר), אם המשפחה, בעלת גישה חסרת מעצורים; ג'ימי דימאו (ג'ון רוס בואי), בעלה, שלא נראה שאכפת לו מה אחרים חושבים; דילן דימאו (קיילה קנדי), בתם האתלטית חסרת הטאקט; ריי דימאו (מייסון קוק), ילד מורכב ולחוץ, "המוח" במשפחה; ובנם הבכור - '''ג'יי. ג'יי. דימאו''' (מייקה פאולר), תלמיד תיכון עם שיתוק מוחין, ובעל שנינות נוצצת וחוש הומור. בעקבות שיתוקו, לא ניתן לו לדבר בעצמו, אז ג'יי. ג'יי. מתקשר באמצעות כיסוי ראש עם מצביע לייזר כדי לציין מילים, אותיות ומספרים שונים על לוח מחובר לכיסא גלגלים, בעוד שאחרים קוראים בקול רם מה הוא כותב. משפחת דימאו עוברים בית לעיתים קרובות כדי לדאוג לסביבה חינוכית טובה עבור ג'יי. ג'יי. והם מאמינים שהם מצאו בחירה אופטימלית כאשר הם מגלים בית הספר המתגאה על היותו כולל את ג'יי.ג'יי, וששם יהיה עוזר המדבר בשבילו. מכיוון שבית הספר נמצא בחלק יוקרתי של העיר, ג'ימי ומאיה מעבירים את המשפחה אל הבית הזול והמוזנח ביותר בשכונה נחמדה אחרת. למרות שהם מוצאים במהירות כי לא הכל טוב כמו שזה יכול להיות, ג'יי. ג'יי. נהנה כשעוזרו החדש הוא קנת' קלמנטס (סדריק יארברו), מנקה בית הספר עם קול דיבור עמוק ומהדהד.
ג'פרי וולברג
ג'פרי וולברג (באנגלית: Jeffrey Wahlberg; נולד ב-17 ביולי 1996) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'פרי וולברג נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא בנם של אם מהרפובליקה הדומיניקנית ושל ג'יימס "ג'ים" וולברג, אחיהם של השחקנים דוני וולברג ומארק וולברג. מצד אביו הוא ממוצא אירי, שוודי וצרפתי-קנדי, אנגלי וסקוטי.
קריירה
וולברג ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בשנת 2012 בסרט "A Feeling from Within" בתפקיד ג'יימס סקאלי. הוא גילם את פיטר בסרט הטלוויזיה "Instant Gratification 2015." הוא גילם את מכור האופיום אייזיק דיאז בסרט הקצר 2015 "If O nly". בסרט הקצר העצמאי "Toyed" גילם את קרלוס, בחור לטיני צעיר שהתגורר במיאמי בשנות ה-90 כאשר תרבות הגרפיטי הייתה בשיאה.
וולברג לוהק לתפקיד ראשי בסרט "עולם עתידי", שביימו ג'יימס פרנקו וברוס תיירי צ'אונג. בסרט הוא משחק נסיך צעיר שחי בעולם פוסט-אפוקליפטי יחד עם רובוט בחיפוש אחר תרופה לאמו החולה סופנית. צילומי הסרט הסתיימו בשנת 2016. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-28 במאי 2018.
קייט אשפילד
קייט אשפילד (באנגלית: Kate Ashfield; נולדה ב-28 במאי 1972) היא שחקנית אנגלייה, המוכרת בעיקר מתפקידיה זוכי הפרסים: ג'ודי בסרט האנגלי-גרמני "משמרת לילה", סיידי מקגרגור בסרט הבריטי "This Little Life" ובתפקיד ליז בסרט "מת על המתים" משנת 2004.
ביוגרפיה
אשפילד נולדה בברמינגהאם אנגליה. היא למדה בבית הספר לבנות "King Edward VI Camp Hill" בברמינגהאם, והייתה מהבנות הראשונות שלמדו בבית הספר "King Edward VI Five Ways School". היא שיחקה במחזה "כטוב בעיניכם" והשתתפה בהצגות של להקות תיאטרון לנוער מקומיות. את הכשרתה המקצועית רכשה בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'".
במהלך הקריירה שלה הופיעה אשפילד בתפקידים רבים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון. ב-1994 הופיעה לראשונה בקולנוע בתפקיד אלה בסרטו של ג'ון ולס "Princess Caraboo". אחד מתפקידה הראשונים בתיאטרון היה בשנת 1994 בהפקה של תיאטרון רויאל קורט של המחזה "ארורים" מאת שרה קיין. ב-1996 הופיעה חשופת חזה במחזה "Shopping and Fucking" מאת מארק רייבנהיל.
אשפילד השתתפה בהצגות רבות הקשורות לתנועת "In-yer-face theatre". ב-2002 הוזמנה לנאום על הנושא באוניברסיטת מערב אנגליה בכנס "In-Yer-Face?: British Drama in the 1990s".
ב-2009 השתתפה אשפילד בסרט קצר בשם "War School" להעלאת המודעות לשימוש בילדים כחיילים. הסרט זכה בתחרות הסרטים CTRL.ALT.SHIFT שבה כל ההכנסות הועברו לשימוש "הקואליציה להפסקת השימוש בילדים חיילים". היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "יומנה של אנה פרנק" ובמיני-סדרה "Collision".
באפריל 2011 גילמה את דמותה של אלמה ג'ורג', מזכירת מועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, בסדרת הדרמה של ה-BBC "יונייטד", שהתרכזה באירועי האסון האווירי במינכן בשנת 1958.
סמסו
סמסו (בדנית: Samsø) הוא אי דני בקטגט, כ-15 ק"מ מחצי האי יוטלנד. קהילת האי מונה 3,724 תושבים והיא נקראת סימסינג. שטחו 114 קמ"ר. בשל מיקומו, האי שימש בתקופת הוויקינגים כמקום מפגש מרכזי.
בשנת 1997 זכה סמסו בתחרות ממשלתית להפוך למודל של אנרגיה מתחדשת. 100% מהחשמל של האי מגיע מאנרגיית רוח וחומר הגלם "ביומסה".
לוקה ברסל
לוקה ברסל (בפלמית: Luca Brecel; נולד ב-8 במרץ 1995) הוא שחקן סנוקר מקצועני בלגי, אלוף העולם בסנוקר לשנת 2023, ואלוף העולם בסנוקר הראשון שאינו מגיע ממדינה דוברת אנגלית. נכון למאי 2023, מדורג במקום השני בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי. במהלך הקריירה זכה בארבעה תוארי דירוג.
ביוגרפיה
ברסל נולד וגדל בדילסן-סטוקם, לימבורג, בלגיה.
בשנת 2009 בהיותו בן 14 זכה באליפות אירופה עד גיל 19 ובשנת 2011 החל להשתתף בתחרויות למקצוענים.
באליפות העולם שנערכה בשפילד, אנגליה בתיאטרון הקרוסיבל באפריל 2012 ברסל היה בן 17 ו-45 ימים ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר בהיסטוריה ששיחק באליפות העולם. הוא הפסיד בסיבוב הראשון לסטיבן מגווייר מסקוטלנד (דורג במקום 8), שהגיע עד לשלב חצי הגמר, בתוצאה של 5–10.
לראשונה בקריירה שלו הוא הגיע למשחק גמר באחד מטורנירי הכתר המשולש, באליפות בריטניה שנערכה ביורק, בתחילת דצמבר 2021. במשחק הגמר הוא הפסיד לג'או שינטונג מסין (5–10). שבוע לאחר מכן, זכה באליפות סקוטלנד הפתוחה שנערכה בל'אנדידנו כאשר ניצח בגמר את ג'ון היגינס מסקוטלנד בתוצאה 9–5.
באליפות הליגה שנערכה בלסטר היולי 2022 הוא זכה בתואר לאחר ניצחון במשחק הגמר על לו נינג מסין בתוצאה של 3–1.
אלוף עולם
באליפות העולם בסנוקר שנערכה בשפילד בתיאטרון הקרוסיבל הוא ניצח במשחק הגמר את מארק סלבי מאנגליה (דורג 2 בטורניר) בתוצאה של 18–15. בדרך לזכייה בתואר, הוא ניצח בסיבוב השני את מארק וויליאמס מוויילס בתוצאה של 13–11, בשלב רבע הגמר הוא ניצח את אלוף העולם היוצא רוני או'סאליבן מאנגליה (דורג 1 בטורניר) בתוצאה של 13–10, לאחר שפיגר בתוצאה 6–10 וניצח בשבעה משחקונים רצופים לנצחון, ובמשחק חצי הגמר ניצח את סי ג'יאהוי מסין 17–15, לאחר פיגור של 5–14.
הוא השחקן הראשון מאירופה היבשתית שזכה באליפות העולם בסנוקר ובתואר דירוג כלשהו.
בשל סגנון משחקו המהיר והשוטף, כינויו הרשמי בענף הוא הקליע הבלגי (Belgian Bullet).
הכנסייה האורתודוקסית הפולנית
הכנסייה האורתודוקסית הפולנית (בפולנית: Polski Autokefaliczny Kościół Prawosławny; ברוסית: Польская православная церковь) היא אחת מהכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות. הכנסייה נוסדה ב-1924 על מנת לארגן את הנוצרים האורתודוקסים ממוצא פולני בחלקה המזרחי של המדינה בעקבות עצמאות פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הגורם המרכזי שהוביל להקמתה של הכנסייה היו תוצאותיו של הסכם ריגה שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית ואשר הותיר כמות גדולה של שטחים שהיו בעבר בשליטת האימפריה הרוסית, במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה ובכלל זה אזור מערב בלארוס וווהלין האוקראינית שם חיו אוכלוסיות אורתודוקסיות משמעותיות. אובדן הקשר עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בברית המועצות, בשל הרדיפה הדתית שם, הותיר את הכמורה האורתודוקסית בפולין במשבר, ובשנת 1924 הובילה הפטריארכיה האקומנית מהלך למתן אוטוקפליה לכנסייה האורתודוקסית הפולנית.
ממלכת פולין
לאחר הצטרפות נסיכות האליץ'-וולין לממלכת פולין תחת שלטון קז'ימייז' הגדול, גדלה מעורבותה הפוליטית של הכנסייה. המלך הפולני הוביל מהלך מול הפטריארך של קונסטנטינופול ליצירת מטרופוליט בשטח פולין ולאחר שקיבל את אישורו מינה לתפקיד המטרופוליט את אנטוני מטרופוליט גליציה.
בתקופת הרפורמציה בפולין במהלך המאה ה-16 מעמדה של הכנסייה האורתודוקסית נחלש ונציגי משפחות צאילים המירו דתם לפרוטסטנטיות או קתוליות. חוסר הסדר הפנימי בכנסייה האורתודוקסית הובילה גורמים בה לקרוא לאיחוד. ההיררכיה האורתודוקסית התייחסה למהלך זה בחשש רב. הסינוד שהתנגד להכפפת הכנסייה לאפיפיור ביצע מספר רפורמות פנימיות ובראשן חיזוק המסדרים הנוצריים על חשבון הבישופים. שלושה בישופים ממורמרים שהתכנסו בסוקאל החליטו על איחוד והכפפת הכנסייה לאפיפיור. לאחר שנתמכו בידי הדוכס יאן זמויסקי הם פנו למטרופוליטן מיכאל עם טיוטת ההצעה. זה האחרון התנה שלושה תנאים: ביטחונות של המלך על שוויון בין הכמורה האורתודוקסית והקתולית, הגנה על הבישופים הרותניים מפני הפטריארכים ושליחיהם ומתן מקום לאצילים האורתודוקסים בסנאט הפולני. המלך זיגמונט השלישי אישר את בקשתם מלבד מתן מקום בסנאט לאצולה האורתודוקסית, בטענה שזה לא בסמכותו לאשר שינוי היות שפולין הייתה באותה העת חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, וכך בשנת 1596 עם חתימתו של הסכם איחוד ברסט, הוקמה הכנסייה הרותנית המאוחדת (בפולנית: Ruski Kościół Unicki) על מנת לפייס בין הרותינים האורתודוקסים שישבו בפולין לכס הקדוש. כאשר מטרופולין קייב הוכפף לשליטת הפטריארך של מוסקבה ב-1685 ושולבו במבנה הפוליטי של רוסיה הצארית, באמצעות הסכם גרימלטוב ב-1686, שאפו האפיפיור והשלטונות הפולניים להשמיד לחלוטין את הכנסייה האורתודוקסית בפולין, מחשש שהם יהפכו לבעלי ברית של מוסקבה. ההנחה הייתה שכל האצילים האורתודוקסים באיחוד הפולני-ליטאי יצטרפו לכנסייה המאוחדת. תחת לחץ השלטונות, הבישוף של לבוב יוזף שומלנסקי קיבל רשמית את סמכות השיפוט של האפיפיור בשנת 1700. שנתיים לאחר מכן, הבישוף של לוצק, דיוניזי זבוקרשיצקי (1695–1702) הצטרף גם הוא. יחד עם מעמד האצולה האורתודוקסית, מנזרים וקהילות רבות הצטרפו לאיחוד בלחץ ממשלתי. כאשר שלושה בישופות הצטרפו לאיחוד, הכנסייה האורתודוקסית באיחוד הפולני-ליטאי צומצמה לבישופות ביילורוסית אחת, במוהילב. מצב זה נותר ללא שינוי עד לחלוקת פולין ב-1795.
הרפובליקה הפולנית השנייה
מרגע שהכריזה פולין על עצמאותה, שאפו מנהיגי הכנסייה האורתודוקסית לניתוקה מהפטריארך של מוסקבה וקבלת מעמד של אוטוקפליה. ב-12 בפברואר וב-13 באפריל 1920 התייעצו נציגי משרד הדתות והחינוך הציבורי עם פרופ' ולדיסלב אברהם, מומחה למשפט קאנוני מאוניברסיטת לבוב על הסכם אפשרי עם הבישופים האורתודוקסים, שתחום שיפוטו יהיה שטח פולין. ועידות אלה החליטו כי יצירת קשר עם הבישופים תקדים את זמנה עקב חוסר יציבות הגבול המזרחי של הרפובליקה הפולנית השנייה שהייתה שרויה במלחמה עם ברית המועצות. עם זאת, הוסכם כי האורתודוקסיה הפולנית תהפוך במהירות לעצמאית מהאורתודוקסיה הרוסית. בתקופה זו, בשל חזרתם של אנשי דת מרחבי האימפריה הרוסית לשעבר, ההיררכיה האורתודוקסית בפולין רק החלה להתארגן. בשנת 1920, הרשויות הפולניות הוציאו היתר לבישוף בביאליסטוק, ולודז'ימייז' (טיכוניצקי), לנהל את מחוזות גרודנו וורשה. אף על פי כן, הם משכו החלטה זו לאחר שנודע להם דעותיו הפרו-רוסיות של הבישוף. הוא גורש מהמדינה והוחלף על ידי הארכיבישוף של מינסק וטורובסקי. במקביל, הבישוף יז'י (ירושבסקי), שבא מרומא, תמך באוטונומיה האפשרית של הכנסייה האורתודוקסית בפולין. הוא הצטרף לבישופים דיוניזי מווהלין, פנטליימון רוז'נובסקי מפינסק-נובגורוד, סרג'יץ מביילסקו וולודז'ימייז' מביאליסטוק וגרודנו (האחרון כאמור שינה את דעתו). הבישופים היו חלוקים בדעותיהם בדבר אוטוקפליה אפשרית. כל הבישופים היו בעלי אזרחות רוסית, ולכן מלבד המטרופוליטן יז'י, רק דיוניזי ופנטליימון תמכו ברעיון האוטונומיה. עקב כך מגעי הממשלה נרקמו רק איתם, ועקפו את שאר קבוצת הבישופים.
ב-16 בספטמבר 1921 הוזמנו אנשי הדת הבכירים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית למשרד הדתות הפולני. בפגישה השתתפו הארכיבישוף יז'י (ירושבסקי), הבישוף פנטליימון (רוז'נובסקי) והבישוף דיוניזי מווהלין. לאחר קריאת הדו"ח על מצבה של הכנסייה האורתודוקסית בפולין, השר מאצ'יי ראטאי הודיע לבישופים הנוכחים על תוכניות הממשלה לעתיד הכנסייה האורתודוקסית בפולין שבבסיסה עמדה אוטוקפליה. השר רטאי גם הציע שהארכיבישוף יז'י (ירושבסקי), בשל הסמכות שהוא נהנה מקרב המאמינים ואנשי הדת, יהפוך לראש הכנסייה הזו. לאחר חילופי הדעות הצהירו הבישופים שהם יהיו מוכנים להקים מחדש את הכנסייה האורתודוקסית בפולין על בסיס אוטוקפליה, בתנאי שיקבלו את הסכמתו של הפטריארך טיכון, שעמד בראש כנסיית האם, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. במקביל למאמציה של ממשלת פולין, שלח הארכיבישוף יז'י לאחר התייעצות עם פנטלימון ודיוניזי מכתב לפטריארך טיכון וביקש להבהיר את מצבה של הכנסייה האורתודוקסית בפולין ולפעול למען אוטוקפליה עתידית. ביום זה הכירו הבישופים במטרופוליטן יז'י כממונה עליהם והתחייבו לעשות מאמצים להשיג אוטוקפליה מהפטריארך של מוסקבה, בהתאם לחוק הקאנוני. למרות זאת, הארכיבישוף של וילנה וליטא, אלוטריוס (בוגויאוולנסקי), התנגד אישית להחלטות המטרופוליטן יז'י בעניין זה, סירב להזכיר את שמו במהלך התפילות, והוביל התנגדות להחלטותיו של זה האחרון  כמו גם פנטליימון שבינתיים שינה את דעתו וגם הוא הורחק מהכנסייה.
ב-14 באוקטובר 1921 אמור היה להיערך כינוס של מועצת בישופים, במטרה לקבוע סופית את כיוון הפעולה של הכנסייה בנושא האוטוקפליה. עם זאת, הדבר לא יצא לפועל בשל התנגדותם של אלה שלא היו בעד עצמאות הכנסייה האורתודוקסית בפולין, ולודז'ימייז' ופנטלימון (רוז'נובסקי), ששינו את עמדתם. רק בינואר בשנה שלאחר מכן נערכה פגישה של מועצת הבישופים, אך הדיון שהתקיים שם לא הוביל להסכמה בשאלת מעמדה העתידי של הכנסייה. למרות זאת, משרד הדתות הציג תקנות זמניות על יחסי השלטון עם הכנסייה האורתודוקסית בפולין בצו, ללא הסכמת כל הבישופים ומבלי להתייחס למעמד הכנסייה ביחס לכנסיות האורתודוקסיות האחרות.
פטריארך מוסקבה ורוס כולה, טיחון התנגד נחרצות לאוטונומיה של הכנסייה בפולין. לדברי ההיסטוריון מירוסלאווה פפירז'ינסקה-טורק, הוא רצה לשמור על הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בצורתה כפי שקדמה למהפכת אוקטובר, למרות השינויים במפה הפוליטית ובזה קריסת האימפריה הרוסית והחלפת המשטר הישן בשלטון קומוניסטי אנטי-דתי. למרות זאת, ב-15 בספטמבר 1921, הוא הסכים להעניק לארכיבישוף יז'י את תואר המטרופוליטן האקזרחי (בכנסיות המזרחיות תואר בדרגה נמוכה מפטריארך) של הכנסייה האורתודוקסית בפולין, ובינואר בשנה שלאחר מכן - להעלות אותו לדרגה של מטרופוליטן, המאפשר מתן אוטונומיה רחבה לגופים הכפופים לו. עם זאת, מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית שלחה גם היא למשרד הדתות הפולני טיוטת חוק להסדרת מעמד הכנסייה האורתודוקסית בפולין, תוך שמירה על כפיפות הכנסייה האורתודוקסית בפולין למוסקבה. בהתכתבותו המאוחרת יותר עם המטרופוליטן יז'י ובשיחות עם השליח הפולני במוסקבה, טען הפטריארך טיכון כי אוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסיה הפולנית אינה בלתי אפשרית. הקושי היחיד היה היעדר התנאים לכינוס מועצת הבישופים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, כדי לתת לכך את החותם הרשמי. כתוצאה מכך, ממשלת פולין טענה כי הפטריארך חסר רצון טוב.
בינואר 1922, הוציאה הממשלה הפולנית צו המכיר בכנסייה האורתודוקסית ומטיל עליה את מרות המדינה. באותה תקופה מונה אוקראיני, יז'י (ירושבסקי), למטרופוליטן על ידי הפטריארך של מוסקבה. לבסוף החל ירושבסקי לדחות את סמכותו של פטריארך מוסקבה ורוס כולה, וב-8 בפברואר 1923 נרצח בידי הבישופ סמארגד שהתנגד לאוטוקפליה. יומיים לאחר מכן, הארכיבישוף דיוניזי, כבכיר הבישופים, קיבל על עצמו את תפקיד המטרופוליטן. אלכסיי, הבישוף של גרודנה, הפך לחבר בסינוד. ב-25 בפברואר 1923 הוסמך ארכימנדריט אנטוני (מרצ'נקו) לבישוף של לובלין, והשלים את מניין מועצת הבישופים. בהרכב כזה התאפשר למועצת הבישופים להמשיך בבחירת מטרופוליטן חדש. ב-27 בפברואר 1923 מועצת הבישופים החליטה למנות את הארכיבישוף של וולהיניה, דיוניזי לראש הכנסייה.
ב-8 באפריל 1923 החליטה מועצת הבישופים להעניק לארכיבישוף דיוניזי את התואר "מטרופוליטן ורשה וווליניה וכל הכנסייה האורתודוקסית בפולין". בנוסף, סוכם כי במהלך הטקס ההכתרה של המטרופוליטן, יוזכר הפטריארך של קונסטנטינופול, מלטיוס הרביעי, ישירות לאחר הפטריארך של מוסקבה, טיכון. ב-29 באפריל 1923 הוכתר המטרופוליטן דיוניזי בכנסיית מנזר ההתגלות בקרמנץ. ב-6 באפריל, באותו מקום, הוסמך ארכימנדריט שמעון (איוואנובסקי), הממונה על מנזר ההתגלות, לבישוף של קז'מיינייץ'.
דיוניזי המשיך לפעול למען האוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית. בינתיים במוסקבה, פטריארך טיכון הודח מתפקידו ביולי 1923. במצב זה, ב-18 בנובמבר 1923, שלח המטרופוליטן דיוניזי מכתב לפטריארך טיכון המודיע על מותו של המטרופוליטן יז'י ועל בחירתו לתפקיד מטרופוליטן בברכת הפטריארך מלטיוס הרביעי. במכתב ביקש מטרופוליטן דיוניזי מהפטריארך הרוסי להעניק אוטוקפליה לכנסייה האורתודוקסית במסגרת חבר העמים הפולני-ליטאי. בתגובה למכתבו של המטרופוליטן דיוניזי, סירב הפטריארך טיכון ב-23 במאי 1924 לאשר אוטוקפליה. הוא נימק את החלטתו במשפט הקאנוני, לפיו רק מועצת בישופים יכולה להסכים לאוטוקפליה ולא הפטריארך לבדו. ההיררכיה קבעה שלפטריארך של קונסטנטינופול אין סמכות שיפוט בתוך הפטריארכיה של מוסקבה, שהכנסייה הפולנית היוותה חלק ממנה. פטריארך טיכון הוסיף כי בשל מידע לא מספיק וסותר, הוא לא יכול היה להביע את הסכמתו עד שיוצגו כל הנסיבות והטיעונים הקאנוניים בפני מועצת הבישופים של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
לבסוף, האוטוקפליה ניתנה על ידי הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול בטומוס (צו) שלו מ-13 בנובמבר 1924. כיוון שרוב חברי הקהילה היו אוקראינים ובלארוסים המתגוררים באזורים המזרחיים של הרפובליקה הפולנית השנייה אשר זה מכבר הכריזה על עצמאותה, היה לפטריארך של קונסטנטינופול בסיס קאנוני להעניק את הטומוס לכנסייה הפולנית כממשיכו של המטרופוליה בקייב, השטח לשעבר של רוס של קייב אשר הכנסייה בקונסטנטינופול המשיכה לראות בה כטריטוריה הקאנונית שלה (אף על פי שהסכימה לאפשר למוסקבה להיות הפטרונית שלה בשנת 1686). ההכרזה הרשמית על אוטוקפליה (בטקס, כולל מסירת כתב ההסכמה) לא התרחשה במהרה, כי תחילה מת הפטריארך גרגוריוס השביעי, ובסוף ינואר 1925 גורש יורשו, הפטריארך קונסטנטינוס השישי על ידי השלטונות הטורקיים מקונסטנטינופול, ועד יולי אותה שנה כס הפטריארך היה פנוי. רק ביולי 1925 עלה בזיל השלישי לכס הפטריארכלי, ובמכתב מ-20 באוגוסט הודיע למטרופוליטן דיוניזי על הגעתה המתוכננת באמצע ספטמבר של משלחת הפטריארכליות והמסירה הרשמית של הטומוס. המטרופוליטן דיוניזי שרצה לנצל את הרגע הזה כדי להסדיר את מעמדה המשפטי של הכנסייה האורתודוקסית בפולין התאכזב מהכתף הקרה שקיבל מהממשלה הפולנית וכאות מחאה לא הגיע לחגיגות בתרצו היעדרות בולטת זו בצורך בהבראה בקרלסבאד שבגרמניה. ב-25 בספטמבר 1925 הוכרזה באופן רשמי האוטוקפליה של הכנסייה.
המטרופוליטן דיוניזי שאף להכניס שינויים בתקנות הזמניות, שלא תאמו את חוקת מרץ ולא הסדירו כראוי את ענייני הכנסייה האורתודוקסית בפולין. המטרופוליטן דרש להסדיר את מעמדה המשפטי של הכנסייה באופן סטטוטורי. תהליך טיוטת החוק עמדה בפני מכשולים רבים. טיוטת החוק על היחסים בין המדינה לכנסייה האורתודוקסית הוכנה בספטמבר 1923 ונשלחה למטרופוליטן. בטיוטה זו נקטו רשויות המדינה את העמדה כי הממשלה רשאית להלאים את רכוש הכנסייה. בתורו, המטרופוליטן דיוניזי האמין שהכנסייה האורתודוקסית היא הבעלים החוקי של הנכסים שברשותה. ההתייעצויות על הטיוטה הראשונה של החוק החלו באפריל 1924, אך נקטעו עד מהרה כיוון שראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי סבר כי יש לדחות את הדיונים עד לחתימת קונקורדט עם הכס הקדוש, כדי שטיוטת החוק לא תסבך את המשא ומתן עם הוותיקן. לאחר חתימת הקונקורדט, ב-28 במרץ 1925, הודיע שר הדתות בישיבת הממשלה, כי הנקודות העיקריות של הצעת החוק על מעמדה המשפטי של הכנסייה האורתודוקסית יפורסמו בקרוב. ב-13 באפריל, רשויות הכנסייה, תוך התחשבות בעבודה על טיוטת החוק שבוצעה על ידי משרד הדתות, פרסמו הצעה לקוד תקנות על פעילות מערכת הכנסייה בשם "החוק הבסיסי של המערכת הקאנונית הפנימית של הכנסייה האוטוקפלית הפולנית". מועצת הבישופים קיבלה את זה במושבה ב-13 באפריל וב-5 ביוני 1925, והכריזה על כך בפומבי ב-1 ביולי 1926. אף על פי כן, הממשלה הפולנית דחתה על הסף את ההצעה של הכנסייה בטענה שהיא לא נכונה מבחינה משפטית וחורגת מסמכויותיה של הכנסייה. לבסוף, רק בינואר 1938 הוגשה הצעת חוק בנושא מתן סמכויות לנשיא פולין להוציא צו על יחסה של המדינה לכנסייה האורתודוקסית. למרות הביקורת על הצעת החוק מצד חוגים קתולים, הממשלה לא נסוגה מעמדתה ולאחר קבלת חוק ייפויי הכוח, ב-18 בנובמבר 1938, חתם הנשיא איגנצי מושצ'יצקי על צו המגדיר את יחסי המדינה עם הכנסייה האורתודוקסית הפולנית. ב-7 בנובמבר 1938 החליט הסינוד, לאחר בחינת טיוטת הצו של הנשיא, כי הטיוטה תואמת במלואה את שיטת הכנסייה המזרחית ומספקת את האינטרסים שלה. צו זה היה המסמך הראשון בהיסטוריה של הכנסייה האורתודוקסית ברפובליקה הפולנית השנייה המסדיר את יחסה של המדינה עם כנסייה זו.
הנתונים הסטטיסטיים המלאים הראשונים אודות הכנסייה האורתודוקסית ברפובליקה הפולנית השנייה פורסמו בשנת 1922, אז התייצבו לבסוף גבולות המדינה הפולנית. הכנסייה האורתודוקסית כללה חמש דיוקסיות. דיוקסיית ורשה הייתה הגדולה ביותר וכללה שטח שיפוט של 231,585 קמ"ר. הבישופות המטרופוליטניות כללו את מחוזות לובלין, לודז', ורשה, קילצה, לבוב, פומורסקי, פוזנן, טרנופול, סטניסלבובו ושלונסקי, וכן את העיר ורשה. השלטון בוורשה חולק ל-7 דקנאטים ו-53 קהילות מאמינים.
מלחמת העולם השנייה
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הרייך השלישי שלטונות הכיבוש הגרמניים תכננו להעמיד בראש הכנסייה האורתודוקסית בפולין באזורים שבשליטת גרמניה הנאצית (קו דאן-בוג-נארב) את הארכיבישוף של ברלין, סראפים (לאדה). אולם זה האחרון היה כפוף מבחינה רשמית להכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה. לאחר לחץ מצד הגסטפו, ב-27 בנובמבר 1939, השלטונות הנאצים הדיחו את המטרופוליטן דיוניזי מניהול הכנסייה וכלאו אותו במעצר בית באוטבוצק. הסיבה הייתה קריאת התיגר של המטרופוליטן על הכיבוש הגרמני. ב-23 בספטמבר 1940 התירו השלטונות הגרמניים למטרופולין דיוניזי לסיים את מעצר הבית בו היה נתון ולשוב לפעילות דתית, לאחר שחתם על הצהרת נאמנות לממשל הכללי והודות לכך הוא הסמיך שני בישופים במהלך המלחמה. במהלך היותו במעצר בית נקטו שלטונות הכיבוש הנאציים צעדים להכפפת הכנסייה הכנסייה האורתודוקסית הפולנית לפטריארכיה האורתודוקסית של ברלין. לבסוף, התוכנית המקורית לא יצאה על הפועל עקב התנגדות נחרצת של הפטריארך של קונסטנטינופול בנימין הראשון. היטלר, מסיבות טקטיות לא רצה להסתכסך עם זה האחרון עקב העובדה שכל הכנסיות האורתודוקסיות באזור מלבד הפולנית והליטאית היו כפופות לפטריארך של קונסנטינופול. עם זאת הגרמנים שינו את שמה של הכנסייה לכנסייה האורתודוקסית בממשל הכללי ושטח השיפוט שלה צומצם משמעותית, אף על פי שהדבר לא הוכר על ידי הכנסיות האורתודוקסיות האחרות. דיוניזי קידם את הקמת הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית בוולהניה, שבגינה נחשב לאחר המלחמה משתף פעולה. תחת הכיבוש הגרמני התקיימו סמינרים אורתודוקסים בוורשה (1942–1944) ובחלם (1943–1944). ב-1 באוגוסט 1944 ירו הגרמנים בעשרות תלמידים של הסמינר התאולוגי האורתודוקסי בוורשה. באזור הכיבוש הסובייטי כל ההיררכיה של הכנסייה הפולנית האורתודוקסית שולבה בכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בספטמבר 1939, הכומר האורתודוקסי הראשי של הצבא הפולני, שימון פדורנקו נעצר על ידי הסובייטים ונכלא במחנה קוזלסק ומאוחר יותר נרצח בטבח יער קטין. שלושת בניו נהרגו גם הם בעת שרותם בצבא הפולני, ומשפחתו מונצחת על אנדרטה ה ליד קתדרלת מריה מגדלנה בוורשה. כומר אורתודוקסי נודע ממוצא גאורגי, גז'גוז' פרדזה גורש לאושוויץ בשל פעילותו המחתרתית, שם נפטר בדצמבר 1942. בקורפוס השני של כוחות פולין במערב ואשר השתתף בקרב מונטה קאסינו שירתו 3 כמרים ו-2,342 מאמינים אורתודוקסים. במזרח, רבים אחרים לא הורשו לעזוב את ברית המועצות מכיוון שהשלטונות הסובייטים טענו כי הם אזרחים של סובייטים. בחזית המזרחית, חיילים אורתודוקסים רבים שהיו בדיביזיית הרגלים הראשונה של הארמייה הפולנית הראשונה ("צבא ברלינג") מתו בקרב לנינו. מינואר 1943 עד מאי 1944 שהו בוורשה עשרים ארכיבישופים ובישופים אורתודוקסים אוקראינים כאורחי הממשל הכללי שנמלטו מהמזרח כתוצאה מהמתקפה הסובייטית. בהחלטת מועצת ההכנסייה האורתודוקסית האוקראינית האוטוקפלית מ-4 באפריל 1944, הוענק לארכיבישוף דיוניזי תואר כבוד מטעם הפטריארך האקומני. ב-11 במאי 1944, קיבל הנס פרנק בטירת ואוול משלחת של הכנסייה האוטוקפלית האורתודוקסית בממשל הכללי בדמותם של המטרופוליטן דיוניזי, הארכיבישוף אילאריון והארכיבישוף פאלאדיה. במסגרת מגעים חשאיים אלו, מיולי 1944 עד מאי 1945, נאלץ המטרופוליטן דיוניזי להישאר מחוץ למדינה ובתקופה זו שהה בסלובקיה ואוסטריה.
הרפובליקה העממית של פולין
לאחר מלחמת העולם השנייה התמודדה הכנסייה האורתודוקסית עם אתגרים חדשים: ראשית, פעילותה של הכנסייה הוגבלה ונשלטה על ידי השלטונות הקומוניסטים שלא מכבר השתלטו על המדינה והפכו אותה למדינה קומוניסטית שהייתה גרורה של ברית המועצות. המטרופוליטן דיוניזי שב לפולין, ובהצהרה מיום 5 ביוני 1945, קרא לאנשי הדת להתפלל למען "פולין הדמוקרטית, שלטונותיה וצבאה", וב-13 ביוני 1945 שלח מכתב לנשיא המועצה הלאומית ולימים מנהיג פולין בולסלאב ביירוט, בו תיאר את פעילותו לאורך התקופה. בנוסף לכך המטרופוליטן החל במגעים עם הפטריארך של מוסקבה אלכסיי, על מנת ליישב את סוגיית האוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית, סוגיה שנותרה לא פתורה, כיוון שהמטרופוליטן דיוניזי לא התכוון לוותר על האוטוקפליה שנתקבלה ב-1924 מקונסטנטינופול, דבר עליו התעקשה הפטריארכיה של מוסקבה. בנוסף, הכנסייה הושפעה משרטוט הגבולות החדשים של פולין, שהפסידה שטחים רבים במזרח וקיבלה פיצוי במערב, יישוב מחדש של האוכלוסייה במסגרת ההסכמים בין ברית המועצות ושלטונות פולין הקומוניסטית ומבצע ויסטולה שהגיע בעקבותם. אוכלוסייה אורתודוקסית משמעותית גורשה כמעט לחלוטין מהאזורים המרכזיים והדרום-מזרחיים של המדינה. האוכלוסייה האורתודוקסית המגורשת מאזור חלם ודרום פודלאסיה מוערך בכ-35,000-40,000 אנשים, וכמה אלפים מאזור למקו בדרום מזרח אוקראינה.
הגברת המעורבות הממשלתית בכנסייה הגיעה לשיאה ב-1948 עם כליאתו של המטרופוליטן דיוניזי. ב-22 ביוני 1948 קיבלה הכנסייה האורתודוקסית בפולין אוטוקפליה מהפטריארכיה במוסקבה, דבר שהיה קשור לצורך בוויתור על האוטוקפליה שקיבלה מהפטריארכיה של קונסטנטינופול בשנת 1924. אירוע חשוב עבור הכנסייה האורתודוקסית בפולין היה החלוקה האדמיניסטרטיבית החדשה של המדינה לדיוקסיות (יחידות משנה של הכנסייה) על ידי מועצת הבישופים בפברואר 1948. כתוצאה מכך, הקהילות של פוביאט ביילסקו הועברו מדיוקסיית ביאליסטוק לדיוקסיית ורשה. מצד שני, שטחה של דיוקסית ביאליסטוק התרחב ונוספו לה שטחי מחוז אולשטין. החלטה להקים את האקדמיה לתאולוגיה אורתודוקסית בקתדרלת המטרופוליטן ב-1 בינואר 1948 התקבלה בזעם על ידי השלטונות והוא הושם במעצר בית בוורשה ב-25 בפברואר 1948 (הוא הואשם בהצהרת נאמנות לשלטונות הכיבוש הגרמניים), בהוראה שנחתמה על ידי הנשיא בולסלאב ביירוט. רשויות המדינה כפו את התפטרותו של המטרופוליטן דיוניזי. צעד זה סוכם קודם לכן בין גאורגי גריגורייביץ' קרפוב, יושב ראש מועצת הכנסייה הרוסית האורתודוקסית במועצת השרים של ברית המועצות, והנריק שוויטקובסקי, שר החוץ של הרפובליקה העממית הפולנית. לאחר מעצרו של הפטריארך, בוטל ב-17 באפריל 1948 בהוראת ראש הממשלה ושר המינהל הציבורי תפקיד מטרופוליטן הכנסייה ובמקומו הוקם הקולגיום המנהל הזמני של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית (פולנית: Tymczasowe Kolegium Rządzące PAKP).
ב-1951 מונה לעמוד בראש הכנסייה המטרופוליטן מקארי (אוקסיוק) לאחר ש"הוזמן" על ידי הקולוגיום הזמני המנהל של הכנסייה. במהלך כהונתו כמטרופוליטן, הוא ארגן מחדש את המבנה האדמיניסטרטיבי של הכנסייה ובזה ארגון מחדש של הדיוקסיות ב-1951. הוא הקדיש מאמצים גם לחינוך הכמורה, שבאה לידי ביטוי בהקמת המדור לתאולוגיה האורתודוקסית באקדמיה התאולוגית הנוצרית. כמו כן הוא ייסד את הירחון "צרקובני ווסטניק" ב-1954 וחתם עליו כעורך הממונה. הוא כנראה היה מקורב לק.ג.ב., ותרם באופן משמעותי לחיסול פעילות הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית במסגרת מבצע שנערך על ידי הק.ג.ב. פעילותו למען ריכוז סמכות הכמורה, העמידה אותו בעימות עם הכמורה וההיררכיה הכפופים לו. הוא גם לא עמד בציפיות של המשרד לשירותי דת. בשילוב עם בריאותו הלקויה של הכומר, כל הגורמים הללו גרמו למטרופוליטן להתפטר מתפקידו ב-1959 ולחזור לברית המועצות, שם נפטר שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1963 פתח שירות הביטחון (המשטרה החשאית בפולין הקומוניסטית) במבצע "ביזנטיון" נגד הכנסייה האורתודוקסית: המבצע נמשך עד 1989–1990 ומטרתו הייתה להשתלט על הנהגת הכנסייה על מנת להבטיח שליטה בפעילות הכנסייה הן בתוך המדינה והן בזירה הבינלאומית. כחלק ממבצע זה, גויסו משתפי פעולה רבים בקרב אנשי דת בכירים. בין משתפי הפעולה של שירות הביטחון נכללו: הארכיבישוף סטפן (רודיק), הארכיבישוף בזילי (דורושקייביץ), הארכיבישוף סאווה (הריצ'וניאק), הבישוף אדם, הארכיבישוף ניקנור, הארכיבישוף שימון, הארכיבישוף מירון, הארכיבישוף קריסטופר, הארכיבישוף ירמיאס, ובכירים אחרים בכנסייה.
אחד ההיררכים שהתנגדו לפעולות שירות הביטחון היה הארכיבישוף מדיוקסיית לודז'-פוזנן, יז'י (קורניסטוב) ועקב כך שירות הביטחון מנע פעמיים את בחירתו לתפקיד ראש הכנסייה. בשנת 1989, כל חברי מועצת הבישופים היו בישופים הרשומים כמשתפי פעולה של המשטר הקומוניסטי. לדברי הארכיבישוף פעולות אלה של אנשי הדת נועדו להבטיח את הישרדות הכנסייה בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית.
הרפובליקה הפולנית השלישית
עם כינונה של פולין המודרנית לאחר קריסת הגוש הקומוניסטי בתחילת שנות ה-90, זכתה הכנסייה האורתודוקסית לחופש מחודש, כחלק מהתחייה הדתית במדינה. נקודת ציון חשובה בהיסטוריה המודרנית של הכנסייה קרתה ב-1991 עת נחתם חוק המסדיר את יחסי המדינה הפולנית עם הכנסייה האורתודוקסית. החוק החדש שאושר ב-4 ביולי של אותה שנה עיגן את עיקרון האוטוקפליה של הכנסייה והאוטונומיה שלה. בנוסף, הוא הכשיר את הדרך לכינונה של חוקה פנימית חדשה ואשרר את זכות המאמינים להשתמש בשפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה כמו גם בשפת האם שלהם. כמו כן, החוק הסדיר את מעמדם המשפטי של אנשי הכמורה בכנסייה ונושאים הקשורים בחינוך. הודות לחופש הדת החלה תקופת פריחה דתית במדינה ובזה של הכנסייה האורתודוקסית: זו האחרונה הקימה אגודות, בתי ספר דתיים, בתי אבות וגישה לתקציבים מוגדלים לשיפוץ כנסיות היסטוריות ובנייתן של כנסיות חדשות. בנוסף, החלה הקמתן של סניפים של הכנסייה בארגונים שונים כגון אוניברסיטאות, בתי חולים, בתי כלא, שירות המס, במשטרה, במשרד היערנות, בצבא ועוד. חלק מהנכסים והנדל"ן שהופקעו ברבות השנים מהכנסייה הוחזרו לה, דבר שאיפשר לה לשפר את מצבה הפיננסי והזרמת כספים המשמשים לפעילותה . בשנת 2020 הושלמה בנייתה של כנסיית האגיה סופיה בורשה, הכנסייה האורתודוקסית הראשונה שנבנתה בעיר במאה שנה.
ליטורגיה
שפת הליטורגיה העיקרית היא סלאבית כנסייתית עתיקה ולעיתים נעשה שימוש גם בשפה הפולנית. שפת הליטורגיה בכנסיות השונות ברחבי המדינה כמו גם ההומליות (פרשנות שאחרי התפילה), משקפת את הגבולות לשעבר של אזורי השליטה הרוסי והאוסטרו-הונגרי. שני הניבים עיקריים נפוצים בפולין כיום הם הניב הסינודלי, המתבסס על הנוסח של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, והניב הגליציאני (אוקראינית/למקו). הניב הסינודלי נפוץ באזור השליטה הרוסית לשעבר, וכן בעיר קרקוב. הניב הגליציאני משמש באזור השליטה האוסטרו-הונגרית לשעבר (לא כולל קרקוב). הסלאבית הכנסייתית היא שפת הליטורגיה העיקרית ברחבי הכנסייה האורתודוקסית הפולנית, למעט כנסיית קיריל ומתודי בוורוצלאב, שם הדרשה ורוב הליטורגיות הן בפולנית.
פסוקים ותפילות ליטורגיות חדשות, למשל להנצחתו של הקדוש מקסים סנדוביץ' (1886–1914), הופיעו בפולין בשנים האחרונות בסלאבית כנסייתית, אם כי אלה תרגומים מפולנית. בהתייחסותו לכפילות בלשון התפילה, אחד ממובילי הקונטרה-רפורמציה בפולין, פיוטר סקרגה אמר:. ההומיליה ביחידות השונות של הכנסייה האורתודוקסית הפולנית גם היא תערבות המתבססת על הרוסית הסטנדרטית כמו גם מילים מהסלאבית הכנסייתית. באזור דרום מערב פולין, בואך גליציה לשעבר, מצורפים להומיליות מילים מהדיאלקט המקומי ואוקראינית. המסורת של שימוש ברוסית בהומיליות היא תוצאה של היותה של חלק מפולין תחת שלטון האימפריה הרוסית כאשר רוב ההיררכיה האורתודוקסית בפולין הורכבה מאתנים רוסיים. נטען על ידי חלק מהתאולוגים האורתודוקסים כי ישנה בעיה לתרגם תפילות וכתבים מסלאבית כנסייתית עתיקה לפולנית כיוון שיש מילים שאין להן מקבילות בפולנית בת זמננו.
מבנה ארגוני
המבנה הארגוני של הכנסייה הוא היררכי. למבנה הארגוני יש בסיס תאולוגי ומשפטי כאחד. הכנסייה נשלטת על ידי מספר רבדים: דבר אלוהים שניתן בכתבי הקודש, מסורת קדושה (קאנונים של שנים-עשר השליחים, קאנונים של שבע המועצות האקומניות ועשר המועצות המקומיות), התקנות הקאנוניות של אבות הכנסייה שאומצו על ידי מועצות אקומניות, החלטות של מועצות מקומיות ומועצות בישופים של הכנסייה. הגוף השלטוני העליון של הכנסייה הוא כינוס של מועצה מקומית (פולנית: Sobór lokalny), הידועה גם בשם מועצה לאומית. היא מורכבת מבישופים ונציגי הכמורה והמאמינים והיא ממונה על ידי המטרופולין על בסיס החלטה של אספת הבישופים. מטרתה לשמר ולפתח את הכנסייה ואת חיי הרוח ולספק את הצרכים הרוחניים והמוסריים של המאמינים, וכן לדאוג לעניינים הקשורים לתפקוד הכנסייה.
הכנסייה מנוהלת על ידי אספת הבישופים (בפולנית: Święty Sobór Biskupów), בראשות המטרופוליטן וככוללת כל הבישופים המנהלים. המשימה של גוף זה היא שמירה על הדוגמות האורתודוקסיות של האמונה והקנונים של הכנסייה, השגחה על המוסר של הכמורה ושל המאמינים, טיפול בפעילות הפנימית והחיצונית של הכנסייה, בחירת הבישופים והסמכתם, ייסוד וביטול של דיוקסיות יחד עם קביעת גבולותיהן, שליטה בנושאים משפטיים, ופיקוח על הניהול הפיננסי של הכנסייה ושל הדיוקסיות שלה. אספת הבישופים פועלת על פי עקרון הסודיות, עם זאת אין הדבר שולל היררכיה. הגוף המבצע של אספת הבישופים הוא הסינוד, פורום מצומצם בראשות המטרופוליטן יותר שמתכנס לפחות פעמיים בשנה.
בראש הכנסייה האורתודוקסית הפולנית עומד ארכיבישוף מטרופוליטני. תוארו הרשמי הוא "מטרופוליטן ורשה וכל פולין" (בפולנית: Metropolita Warszawski i Całej Polski) מאז 1998 משמש בתפקיד זה סאווה (הריצ'וניאק). המטרופוליטן הוא הבישוף הראשי ונציג הכנסייה ביחסי פנים וחוץ. הוא ממלא את תפקידיו בהסכמה עם הבישופים. זכויותיו כוללות, בין היתר, כינוסה של מועצה מקומית ואספת הבישופים ופיקוח על יישום החלטותיה; דואג לאיוש משרות הכמורה, פנייה לכל הכנסייה עם חברי אספת הבישופים במסרים ובפניות בנושאים שונים. משרד המטרופוליטן מסייע לו בניהול הכנסייה.
הדיוקסים מחולקים לדקנאטים (ובראשם דיקנים). באמצעותם, הבישוף הדקאני מנהל את הדקנאט שבתחום אחריותו, תוך שהוא משגיח על פעילותם והתנהלותם של הכמורה בתחום שיפוטו ועל מצבם הרוחני והמוסרי של המאמינים. בישיבות שעורך הבישוף הדקאני נידונים העניינים הכלכליים והכספיים של הרבעים הכנסיתיים, דרכים להגברת הידע בתחומי התאולוגיה והפרקטיקה הדתית, חילופי רעיונות וניסיון בעבודת הקהילה. היחידה המנהלית הנמוכה ביותר במבנה הכנסייה היא קהילת המאמינים (בפולנית: Parafia) שבראשה עומד כומר הרובע (בפולנית: Proboszcz). בקהילות גדולות יותר הוא נעזר בוויאקרים (פולנית: Wikariusz), דיאקון (פולנית: Diakon) וקוראי מזמורי התהילים (פולנית: Psalmist). הוא מנהל את הקהילה ונעזר במשרד רובע הכנסייה (פולנית: Kancelaria parafialna) אשר שוכן לרוב בסמיכות לכנסיית הרובע, ובסיוע מועצת הקהילה, שהוא נשיאה. הכומר ועוזריו מכונים בתואר "בטיושקה" שהושאל מהשפה הרוסית ומשמעו "אב" או סמכות רוחנית. הכנסייה האורתודוקסית (בפולנית: Cerkiew) היא המרכז של יחידות טריטוריאליות כנסייתיות. הכנסיות הראשיות בכל דיוקסה או הכנסייה המטרופוליטנית היא כנסייה קתדרלית הידועה גם בשם סובור, תחתיה יש כנסיית רובע וסניפים, והכנסיות הקטנות ביותר הן קפליצות וצ'סובניה.
הכנסייה מחולקת לדיוקסיות (יחידות ניהוליות) הבאות:
בנוסף קיימות דיוקסיות טיטולריות (כבוד): דיוקסיית סופרשל ודיוקסיית שיאמייטצ'ה.
בצבא פולין קיימת גם כן מנהלה אורתודוקסית. בנוסף, הכנסייה מתאמת את פעילותן של הקתדרה ללימודים אורתודוקסיים באוניברסיטת ביאליסטוק ואת המחלקה ללימודים אורתודוקסיים באקדמיה לנצרות תאולוגית בוורשה וכמו כן מפעילה את הסמינר ללימודים אורתודוקסיים בוורשה, בית הספר לאיקונוגרפיה בביילסק פודלסקי ובית הספר לניצוח מוזיקלי בהיינווקה.
מנזרים
תחת הכנסייה פועלים עשרה מנזרים אורתודוקסיים, חמישה לנשים וחמישה לגברים. מתחם העלייה לרגל הגדול ביותר הוא המנזר האורתודוקסי בהר גרבארקה, אליו מגיעים אלפי עולי רגל מדי שנה לחג ההשתנות ב-19 באוגוסט. עקב חשיבותו הרבה הוא מכונה "מנזר יאסנה גורה האורתודוקסי". בנוסף קיימים המנזר בווינובו והמנזר האורתודוקסי בסופראשל
אל-חמול
אל-חמול (בערבית: الحامول) היא אחת הערים הגדולות ביותר במחוז כפר א-שיח', בצפון מצרים. העיר ממוקמת בחלק הצפוני של המחוז.
שם
השם אל-חמול, בא משמו של צמח המכונה באופן מקומי "אל חמול" אשר בדרך כלל נמצא באגם בורולוס שליד בלטים.
כלכלה
אל-חמול היא בעיקרה מרכז חקלאי, והיא מכילה גם את הריכוז הגדול ביותר של חוות דגים באזורה, כאשר חלק מהדיג מגיע גם מאגם בורולוס.
בעיר ישנו מפעל לעיבוד סלק סוכר, שהוא בין הגדולים לעיבוד סוכר סלק במזרח התיכון.
לגדי
לגדי (באסטונית: Lagedi) היא עיירה קטנה במחוז האריו בצפון אסטוניה. ב-2011 חיו בעיירה 953 איש.
לחברת הרכבות האסטונית הממשלתית אלרון תחנה בלגדי.
בלגדי פעל מחנה לעבודת כפייה במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. מחנה זה היה מחנה לוויין של מחנה הריכוז ואיווארה ובו התקיימו רציחות המוניות של יהודים.
פוקר DR.I
פוקר Dr.I (בגרמנית: Fokker Dr.I Dreidecker) היה מטוס קרב תלת-כנפי מתקופת מלחמת העולם הראשונה מתוצרת חברת פוקר. המטוס קנה את עיקר פרסומו כאשר הוטס בידי הטייס המפורסם מנפרד פון ריכטהופן, "הברון האדום", מלך קרבות האוויר של מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
החל מחודש פברואר 1917 התברר כי מטוס הקרב הבריטי התלת-כנפי סופווית טריפליין זוכה לעליונות בקרבות האוויר של החזית המערבית. בתגובה ראשונית ניסו במפעלי חברת פוקר להסב מטוס דו-כנפי לגרסה תלת-כנפית דומה. גרסה זו נמצאה כקשה לתפעול, והתברר כי יש צורך בפיתוח של גרסה מקורית בעלת מבנה ואמצעי שליטה והיגוי מתאימים.
לאחר מספר גרסאות פיתוח חדשות שכללו שינויים והתאמות עיצוב, נשלח הדגם הראשון לניסיון בפעילות קרבית מעל שמי בלגיה ב-28 באוגוסט 1917. שלושה ימים מאוחר יותר כבר הצליח ריכטהופן להפיל שני מטוסי אויב. הוא דיווח כי המטוס החדש השיג עליונות על פני הסופווית הבריטי והמליץ להכניסו לשירות מבצעי. בתוך שלושה חודשים הושלמה הרכבתם של כ-300 מטוסים מן הדגם החדש אשר הוצבו בטייסות מבצעיות.
יתרונות
כבר מן ההתחלה התבלט פוקר Dr.I בכושר תמרון מעולה. למרות חוסר היעילות של המאזנות, הרי שהגה הכיוון והגה הגובה היו קלים לתפעול וחזקים. המטוס הצטיין בביצוע של פניות הדוקות אשר היו פועל יוצא של אי-היציבות הכיוונית אשר נוצרה מן המבנה בעל שלוש הכנפיים, שאפשר לטייסים ביצוע של תרגילי התחמקות והתגנבות מאחורי מטוסי האויב ומולם.
חסרונות
עם זאת, היה המטוס נחות מול מטוסי בעלות הברית מבחינת המהירות במצב של טיסה ישרה ואופקית או בצלילה. המנוע החזק אמנם אפשר למטוס נסיקה מהירה אך בגבהים הגבוהים חלה ירידה חדה בביצועיו כתוצאה מיחס הדחיסה הנמוך של המנוע הסיבובי שהותקן בו. עם התקדמות המלחמה, התגבר המחסור בשמן קיק, אשר היה חיוני לפעילות המנוע הסיבובי, והניסיון להשתמש בשמנים תחליפיים גרם לתקלות ולהשבתתם של מנועים רבים.
תא הטייס היה קטן מאוד ובנוי מחומרים באיכות נמוכה. הראות במצבי המראה ונחיתה הייתה גרועה, וההגנה על הטייס במצבים של נחיתת חירום התגלתה כעלובה.
כשל הכנפיים
חקירת התרסקויות של מטוסי פוקר Dr.I אשר אירעו במהלך אוקטובר 1917 הצביעו על כשל מבני של הכנפיים. כאשר נוספה לכשל מבני זה גם לחות, אשר חדרה לכנפיים וגרמה להרס שלהן, נחלשו צלעות המבנה הפנימי של הכנף, והמאזנות הפסיקו לתפקד והתפרקו באוויר. על מנת להתגבר על תקלות אלה, הגבירה החברה את בקרת האיכות של ההרכבה, חיזקה את המבנה הפנימי, וציפתה את הכנפיים ואת צלעות המבנה בחומר דוחה לחות. בתוך כחודשיים התחדש הייצור והטייסות קיבלו את הדגם המשופר.
בחקירה מאוחרת שהתבצעה לאחר המלחמה התברר כי סיבה משמעותית נוספת לכשל המבני של הכנפיים הייתה שהכנף העליונה נשאה במקדם עילוי הגבוה עד פי 2.55 מזה של הכנף התחתונה במהירויות הגבוהות.
הבעיות המבניות החמורות של מבנה הכנף המשולש מנעו את הגדלת ההזמנות והמצבה של המטוסים מדגם זה. הייצור הופסק לחלוטין במאי 1918 והמטוס הוצא מן השירות והוחלף בדגם הפוקר D.VII הדו-כנפי.
לאחר המלחמה
בשנות השלושים הורכבו מספר מטוסים נוספים מחלפים שנמצאו במחסנים ושימשו בצילומי סרטים גם עשרות שנים לאחר מכן. כיום ידועים בעולם מטוסים מקוריים בודדים מדגם זה המוצגים במוזיאונים.
חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד
"חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד" (באנגלית: Fantastic Beasts: The Crimes of Grindelwald) הוא סרט קולנוע אמריקאי־בריטי מסוגת הפנטזיה שביים דייוויד ייטס. הסרט מהווה המשך לסרט "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" שיצא בשנת 2016. בסרט מככבים השחקנים אדי רדמיין, קתרין ווטרסטון, דן פוגלר, אליסון סודול, עזרא מילר, ג'וני דפ, ג'וד לאו, זואי קרביץ וקאלום טרנר.
הסרט יצא לאקרנים ב־16 בנובמבר 2018.
סקירת העלילה
הסיפור מתרחש בשנת 1927, מספר חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם, לאחר שניוט סלמנדרה חושף את זהותו של הקוסם גלרט גרינדלוולד. גרינדלוולד נמלט מהכלא ומתחיל לאסוף את תומכיו על מנת לייצר שלטון של קוסמים על נטולי הקסם ולהפסיק להסתתר מפניהם. היחיד שמסוגל לעצור אותו הוא חברו לשעבר, אלבוס דמבלדור. דמבלדור שולח את ניוט להתעמת עם המכשף הרשע, אליו יצטרפו גם חבריו של ניוט: טינה, קוויני וג'ייקוב.
עלילת הסרט
בשנת 1927, מספר חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם, קוסם האופל החזק גלרט גרינדלוולד מוחזק בשבי הקונגרס הקסום של ארצות הברית של אמריקה (MACUSA). במהלך מבצע חשאי להעברתו בחזרה ללונדון, שם הוא עתיד לתת דין וחשבון על מעשיו, הוא משוחרר על ידי אחד מעובדי הקונגרס, אברנאת'י, שמתגלה כחסיד נלהב שלו. גרינדלוולד הורג את השומרים שלו ונמלט.
שלושה חודשים לאחר מכן, ניוט סלמנדרה פונה למשרד הקסמים הבריטי מתוך מטרה להשיב לו את זכויותיו לטייל ברחבי העולם, לאחר שנשללו ממנו בעקבות ביקורו בניו יורק. במשרד, ניוט פוגש את ליטה לסטריינג', אהובתו הישנה מימיו בהוגוורטס שמאורסת עתה לאחיו הבכור, תזאוס. במהלך הערעור, מציבים לניוט ברירה: זכויותיו יוחזרו לו, אך בתנאי שיסכים לעבוד עבור משרד הקסמים לצד אחיו, ויסייע לאתר את קרידנס. מתברר שקרידנס שרד את המתקפה בניו־יורק ונמלט לפריז, ומקווה לגלות את זהותו האמיתית - עם אמונה, אותה מחזקים הסובבים אותו, שהוא נצר אחרון לשושלת עתיקה של קוסמים טהורי דם. ניוט דוחה את ההצעה משום שהוא אינו מעוניין לבחור צד, והילאי בכיר בשם גרימסון נשלח במקומו לרדוף אחר קרידנס. לאחר שעזב את המשרד, ניוט נפגש עם מורו לשעבר, אלבוס דמבלדור, שגם מבקש ממנו לנסוע לפריז על מנת למצוא את קרידנס.
ניוט חוזר לביתו ומוצא שם את שני חבריו האמריקאים משכבר הימים, קוויני גולדשטיין וג'ייקוב קובלסקי, שברחו מארצות הברית על מנת להתחתן, מפני שהחוק האמריקאי אוסר על נישואי אל־קסים וקוסמים. ניוט מבין שזיכרונו של ג'ייקוב שב אליו מכיוון שזיכרונותיו הטובים מההרפתקה שהארבעה עברו נשארו בתת־המודע שלו, וג'ייקוב מגלה שקוויני הטילה עליו כישוף אהבה במטרה להביאו לצרפת ולהנשא לו בניגוד לדעתו. הגילוי מעורר ריב בין השלושה וקוויני, רותחת בעקבות הריב, עוזבת לבדה לחפש את אחותה טינה - שמתחקה אחרי עקבותיו של קרידנס בפריז. ניוט וג'ייקוב עוקבים שניהם אחריה ואחרי טינה לפריז.
בפריז, בחיפושיה אחר קרידנס, טינה נכנסת למופע מוזרויות שנערך בקרקס. קרידנס, שהצטרף לאחרונה לקרקס, חבר לנגיני: אישה תחת קללה שלא ניתן להסיר - היא הופכת לנחש ענקי. לעת עתה היא יכולה לשלוט בשינוי, אך בבוא העת תהפוך סופית לצורת נחש ולא תוכל לעשות דבר בעניין. במהלך מהומה שקרידנס מעורר, הוא וחברתו נגיני נמלטים תוך כדי שחרור רבים מבעלי החיים הכלואים בקרקס. במהלך החיפוש אחר אמו הביולוגית של קרידנס, הוא ונגיני מאתרים את המשרתת שלכאורה מסרה את קרידנס לאימוץ בינקותו, אך גרימסון, שמתגלה כאחד מאנשיו של גרינדלוולד, מגיע ורוצח אותה תחת פקודתו של גרינדלוולד.
קוויני מגיעה לפריז ומובאת לבית המסתור של גרינדלוולד, שם היא פוגשת אותו ומוקסמת מחזונו לעולם חופשי עבור הקוסמים. בינתיים טינה פוגשת את יוסוף קמה, קוסם מסתורי שגם לו יש עניין לא ידוע במציאת קרידנס. ניוט וג'ייקוב עוקבים אחר יוסוף אל טינה, ויוסוף חושף שהוטל עליו נדר כובל להרוג את קרידנס.
ע"פ דבריו של יוסוף קרידנס הוא בעצם קורבוס החמישי - בנו של קורבוס לסטריינג' הרביעי מאשתו השנייה קלריס טרמבליי אותה נשא לאחר מותה של אשתו הראשונה - לורנה קמה, אמו של יוסוף.
ניוט וטינה חודרים אל תוך משרד הקסמים הצרפתי כדי להשיג מסמכים שביכולתם לאשר את זהותו האמיתית של קרידנס, ושם נחשפים על ידי ליטה ותזאוס. החיפוש שלהם מוביל מהמשרד אל אחוזת הקבר המשפחתית של משפחת לסטריינג' בבית הקברות פר לשז, שם יוסוף וליטה מסבירים את הקשר המשפחתי שלהם אחד לשנייה וליטה חושפת שאחיה מת כתינוק ולכן לא ייתכן שקרידנס הוא אחיה למחצה. דלת שנפתחת בקבר מובילה את הקבוצה לעצרת בה מכנס גרינדלוולד את תומכיו. ג'ייקוב מסתנן בנפרד לאותה עצרת בתקווה להשיב לחיקו את קוויני. גרינדלוולד מגיע ופורש בנאום את חזונו, וטוען שאם לא יעצרו את המוגלגים הם יתחילו מלחמת שמד חסרת תקדים. כדי לבסס את טענתו, הוא מנבא את מלחמת העולם השנייה ומראה לקהל חזיונות גשמיים של כל זוועותיה. הוא טוען בפני תומכיו ששליטת הקוסמים בעולם תמנע את כל זה.
ההילאים של משרד הקסמים הבריטי בראשות תזאוס מגיעים לעצרת על מנת לעצור, בהוראת שר הקסמים הבריטי, את כל משתתפי העצרת. גרינדלוולד מכריז על בואם ומורה לחסידיו להתעתק משם. גרינדלוולד פונה להילאים ומעמיד בפניהם ברירה - להשבע אמונים לו ולחזונו, או מוות. חדורת אמונה בחזונו של גרינדלוולד קוויני מצטרפת אליו, וקרידנס בא גם הוא, תוך שנגיני וג'ייקוב מתחננים בפניהם, ללא הועיל, לעצור. ליטה מעמידה פנים שגם היא נשבעת לגרינדלוולד אמונים, אך אז תוקפת אותו. היא נהרגת, אך זוכה בהסחת דעת שמאפשרת לטינה, ניוט, ג'ייקוב, יוסוף, נגיני ותזאוס להימלט. גרינדלוולד מטיל כישוף אש רב עוצמה שיחריב את פריז כולה, אך הכישוף נבלם בקושי רב על ידי ניקולס פלאמל ושאר הקבוצה. או אז ניוט מבין שהוא לא יוכל להישאר נייטרלי, ועליו לקחת חלק במאבק נגד גרינדלוולד.
בזמן שניוט מנחם את תזאוס על מותה של ליטה חוזר אליו ניפלר ששלח אל גרינדלוולד כדי לגנוב ממנו בקבוקון של דם, ועמו הבקבוקון.
במצודת נירמנגרד שבאוסטריה גרינדלוולד אומר לקרידנס ששמו האמיתי הוא אורליוס דמבלדור, אחיו של אלבוס דמבלדור, ושאלבוס בגד בו. גרינדלוולד מוסיף שרק קרידנס יוכל להרוג את דמבלדור, ונעזר ביכולות קריאת המחשבות של קוויני כדי לתמרן את קרידנס.
טרום הפקה
בראשית נובמבר 2016 הודיע האתר Deadline Hollywood כי ג'וני דפ לוהק לשחק בסרט (כדמות גלרט גרינדלוולד). הליהוק הזה זכה לביקורות על ידי מעריצים מאחר שבעבר הלא־רחוק דפ היה מעורב בתקריות אלימות שונות.
זואי קרביץ גם כן לוהקה לתפקיד משמעותי בסרט.
הבמאי דייוויד ייטס חשף שאלבוס דמבלדור יופיע בסרט ולא יגולם על ידי מייקל גמבון כי אם על ידי שחקן צעיר יותר. בנוסף הצהיר כי אירועי הסרט יתרחשו בלונדון ובפריז.
בינואר 2017 דווח שעזרא מילר מתכונן לצילומי סרט ההמשך וכי הוא מגלם שוב את דמותו של קרידנס מהסרט הקודם. באפריל 2017 דווח על ליהוקו של ג'וד לאו לתפקיד אלבוס דמבלדור הצעיר. בנוסף לוהק קאלום טרנר לגלם את אחיו הבוגר של ניוט, תזאוס. ביולי 2017, לוהקו גם שחקנים נוספים כקלאודיה קים, ויליאם נדילאם ואחרים.
פסקול
ג'יימס ניוטון הווארד אישר בנובמבר 2016 כי ישוב להלחין את פסקול הסרט גם עבור סרט ההמשך.
צילומים
צילומי הסרט החלו באולפני האחים ורנר בלבסדן, ב־3 ביולי 2017.
שיווק והפצה
במרץ 2018 יצא הטיזר טריילר הראשון של הסרט, טריילר מלא יצא ביולי 2018.
סבין זלטין
סבין זלטין (בצרפתית: Sabine Zlatin; ) הייתה לוחמת יהודייה צרפתית בתנועת ההתנגדות הצרפתית בשנות מלחמת העולם השנייה. הצילה כמאה מילדי איזיו בתקופת השואה. לאחר המלחמה נודעה בזכות פעילותה להנצחת ילדי בית הילדים שנספו בשואת יהודי צרפת.
נעורים
זלטין נולד בוורשה, שניה מבין 12 ילדים. אביה היה אדריכל. עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה ועקב האנטישמיות בפולין, שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה לעצמאותה מהאימפריה הרוסית, היגרה המשפחה מפולין ב-1920. לאחר נדודים בדנציג, קניגסברג, ברלין ובריסל הגיעו בני המשפחה לננסי, שם למדה זלטין היסטוריה של האמנות. שם הכירה את מירון זלטין, סטודנט יהודי צעיר שהגיע מרוסיה ולמד חקלאות באוניברסיטת ננסי. הם נישאו בשנת 1927 והקימו חוות עופות בעיירה לנדה בצפון צרפת. ביולי 1939 קיבלו סבין ומירון אזרחות צרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדבה זלטין לקורס אחיות של הצלב האדום בליל. בשנת 1940 עברו בני הזוג זלטין למונפלייה ומשם עברו לאיזיו. במאי 1943 הקימו השניים בכפר איזיו בית ילדים ובו מצאו מחסה עשרות ילדים יהודים, נרדפי הנאצים, שהובאו למקום על ידי האוז"ה. בית הילדים היה חלק מרשת של בתי ילדים שבחלקם שהו הילדים בתור מסתור, ובחלקם באופן זמני, לפני העברתם אל מעבר לגבול, אל שווייץ או ספרד הנייטרליות. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
עם פשיטת הגרמנים על בית הילדים באפריל 1944 לא הייתה סבין בבית הילדים וכך ניצלה. היא הייתה במונפלייה, שם ביקשה מהאחראים על הפעלת בית הילדים, נוצרים ואנשי אוז"ה יהודים כאחד, לפזר את הילדים ולהפסיק את פעילותו של בית הילדים עקב התגברות החשש לשלומם של הילדים. זאת לאחר שבספטמבר 1943 נכבש אזור דרום-מערב צרפת בידי הגרמנים - אזור שעד אותה עת היה בידי האיטלקים.
לאחר תפיסת הילדים עברה זלטין לפריז ושם פעלה בשורות תנועת ההתנגדות הצרפתית.