cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שעת השינה
הפרעות
אצל מבוגרים, שינויים בשעת השינה עשויים להתרחש בשל החלפת עבודה, דבר שלעיתים יוצר בעיות במחזורי השינה-ערות בשעון הביולוגי. מקצבי שינה טבעית מובילים לשעות שינה המותאמות לכל אדם בנפרד, והן משתנות בהתאם לסוג הכרונולוגיה של האדם.
אטימולוגיה
לפעמים המונח משמש במשמעות "זמן לישון", למשל "זה אחרי שעת השינה שלי".
בפנימיות או בטיולים וחופשות הכוללות צעירים, המקבילה של שעת השינה היא "כיבוי אורות". המונח "כיבוי אורות" משמש גם בבתי כלא ובמעבדות לחקר השינה.
רוסיון (חבל ארץ)
רוסיון (בצרפתית: Roussillon; בקטלאנית: Rosselló; באוקסיטנית: Rosselhon) הוא פרובינציה היסטורית של צרפת שתואמת במידה רבה לרוזנות רוסיון וחלק מרוזנות סרדניה של נסיכות קטלוניה לשעבר. הוא חלק מאזור צפון קטלוניה או קטלוניה הצרפתית (הראשונה משמשת את דוברי הקטלאנית והאחרונה בשימוש על ידי דוברי הצרפתית), המקבילה בערך למחוז דרום צרפת של פירנה-אוריאנטל של ימינו (עם רוסיון, קונפיין ופנואילס) באזור לשעבר של לנגדוק-רוסיון (היום אוקסיטניה).
היסטוריה
השם רוסיון נגזר מרוסינו (רוסליונה, טירת רוסלו), מקום מבוצר קטן ליד פרפיניאן של ימינו שבו נפגשו ראשי גאליה כדי לשקול את בקשתו של חניבעל לכנס. האזור היווה חלק מהפרובינציה הרומית גאליה נארבוננסיס משנת 121 לפנה"ס עד שנת 462 לספירה, כאשר הוא נמסר עם שאר חלקי ספטימניה לידי הוויזיגותי תאודוריק השני. יורשו, אמלאריק, עם תבוסתו על ידי כילדברט הראשון בשנת 531, פרש להיספניה, והשאיר מושל בספטימניה.
בשנת 719 חצו הסרצנים את הפירנאים ושמרו על ההגמוניה הפוליטית של ספטימניה עד לתבוסתם הסופית בשנת 759 על ידי פפין הגוץ, שהמשיך לכבוש את רוסיון לאחר שכבש את נרבון. רוסיון נכבשה על ידי הקרולינגים בשנת 760. עם הפלישה להיספניה בשנת 778, מצא קרל הגדול את ה-Marca Hispanica חרבה על ידי מלחמה והתושבים התיישבו בהרים. הוא העניק כמה אדמות במישורים לפליטים וויזיגותיים מהיספניה המורית והקים כמה מנזרים. בשנת 792, הסרצנים שוב פלשו לצרפת, אך הם נהדפו על ידי הרוזן גיום מטולוז – העוצר של הילד לואי החסיד, מלך אקוויטניה – שההגמוניה שלו השתרעה לתוך קטלוניה.
החלקים השונים של ממלכתו עם הזמן גדלו למחוזות אלודיאליים, ובשנת 893 הפך סונייר השני לרוזן התורשתי הראשון של רוסיון. אבל שלטונו השתרע רק על החלק המזרחי של מה שהפך למחוז המאוחר יותר. החלק המערבי, סרדניה (צרפתית, Cerdagne), נשלט בשנת 900 על ידי מירו כרוזן ראשון, ואחד מנכדיו, ברנאט, הפך לרוזן התורשתי הראשון של החלק האמצעי, או בסלו. הרוזנים של רוסיון היו קשורים לבני דודיהם הרוזנים של אמפוריס בסכסוך בן מאות שנים עם האצילים הגדולים שמסביב. הרוזן ז'ירארד הראשון השתתף במסע הצלב הראשון בעקבות רמון הרביעי מטולוז, והיה מהראשונים שדרכו בירושלים כשהסתערו הצלבנים ב-1099. בתחילת המאה ה-12 החלה יוקרתם של רוזני ברצלונה להתרומם עד כדי כך שלרוזני רוסיון לא נותרה ברירה אלא להישבע להם אמונים.
בשנת 1111 ירש רמון ברנגאר השלישי, רוזן ברצלונה, את הפייף של בסלו, אליו נוספה סרדניה ב-1117. אחיו הבלתי חוקיים ערערו על החזקה של רוסיון על ידי הרוזן האחרון שלה, ז'ירארד השני. כדי להבטיח שאחיו לא יירשו את שטחיו, השאיר בצוואתו ז'ירארד השני את כל אדמותיו לאלפונסו השני, מלך אראגון, שהשתלט עליהן ב-1172. תחת המלכים האראגוניים, הצמיחה הכלכלית והדמוגרפית של האזור נמשכה, וקוליור, נמל פרפיניאן, הפך למוקד סחר ים תיכוני חשוב.
ככל שהכתרים הצרפתיים והאראגוניים התרחבו בשלטון, אזור רוסיון, שהיווה חלק מהגבול ביניהם, היה לעיתים קרובות אתר של סכסוך צבאי. על ידי הסכם קורביי (1258), לואי התשיעי, מלך צרפת ויתר רשמית על תביעות הריבונות שלו על רוסיון ולתואר הרוזן מברצלונה לכתר אראגון, מתוך הכרה במציאות בת מאות שנים.
מלניק (פירושונים)
מלניק הוא שם משפחה סלאבי שמשמעותו טוחן.
רוסיון (חבל ארץ)
היסטוריה
חיימה הראשון, מלך אראגון חילץ את האיים הבלאריים מהמורים וצירף את איים אלו עם רוסיון כדי להקים את ממלכת מיורקה, שבירתה פרפיניאן. בשנת 1276, חיימה הראשון העניק את הממלכה הזו לבנו, שהפך לחיימה השני. המחלוקות הבאות של מונרך זה עם אחיו פדרו השלישי נוצלו על ידי פיליפ השלישי, מלך צרפת במריבה שלו עם פדרו השלישי על הכתר של שתי הסיציליות. פיליפ השלישי דגל בעניינו של חיימה השני והוביל צבא לתוך קטלוניה, אך, נסוג, ומת בפרפיניאן ב-1285. בהיעדר המשאבים להמשיך במאבק, חיימה התפייס עם אחיו פדרו, ובשנת 1311 ירש את הראשון בנו סאנצ' הראשון, או סנצ'ו הראשון, שייסד את הקתדרלה של פרפיניאן זמן קצר לפני מותו ב-1324. יורשו, חיימה השלישי, מלך מיורקה, סירב להישבע אמונים לפיליפ השישי, מלך צרפת על השלטון של מונפלייה, ופנה לפדרו הרביעי, מלך אראגון בבקשה לסיוע. פדרו לא רק סירב, אלא הכריז מלחמה וכבש את מיורקה ורוסיון ב-1344.
הרוזנות אוחדה כעת לנסיכות קטלוניה בתוך כתר אראגון, והיא נהנתה משלום עד 1462. באותה שנה, המחלוקות בין יוחנן השני מאראגון ובנו על כתר נווארה דרבנו את לואי האחד עשר, מלך צרפת לתמוך בחואן נגד נתיניו, שקמו במרד, מלחמת האזרחים הקטלאנית (1462–1472). הרוזנות, לאחר שהובטח כערבון ללואי עבור 300,000 כתרים, נכבש על ידי חיילים צרפתים עד 1493, כאשר שארל השמיני פינה את האזור כחלק מהסדר עם פרננדו הקתולי (בנו של חואן השני מאראגון).
כחלק ממלחמה רחבה יותר (מלחמות איטליה), צרפת וספרד התנגשו כאן בין 1496 ל-1498. בסופו של דבר הספרדים, בפיקודו האישי של פרננדו, לא רק שאבטחו את רוסיון אלא הצליחו לחדור לדרום צרפת לפני שהמלך הצרפתי החדש, לואי השנים עשר, חתם על הסכם גרנדה (1500).
שושלת הבסבורג השתלטה הן על כתר קסטיליה והן על כתר אראגון בשנת 1516 ושני הכתרים נשלטו לראשונה על ידי אותו אדם. זה היה תחת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (הנקרא קרלוס הראשון, מלך ספרד), נכדם של המלכים הקתולים. כאשר פרפיניאן הייתה נצורה על ידי כוחותיו של אנרי, הדופין הצרפתי ב-1542, התושבים היו נאמנים לקרל החמישי. פרפיניאן זכתה לתואר המלכותי של "פדליסימה" ("העיר הנאמנה ביותר").
כאשר הקטאלונים קמו נגד הכתר הספרדי ב-1640 (מלחמת הקוצרים), לואי השלושה עשר, מלך צרפת נכנס לסכסוך בצד הראשון. לאחר מלחמה ממושכת, חוזה הפירנאים (1659) חילק את נסיכות קטלוניה, והבטיח את רוסיון וחלק מהסרדניה (Cerdagne) לכתר הצרפתי, ויצר את המחוז הצרפתי רוסיון.
בחמישים השנים הבאות נעשה מאמץ משותף של לואי הארבעה עשר הן להבטיח את הנאמנות הפוליטית של נתיניו החדשים והן כדי לשנות את זהותם התרבותית. הואהצליח בראשון אך נכשל באחרון. מחוץ לבירה פרפיניאן, רוסיון נותרה קטלאנית מובהקת בהשקפה ובתרבות עד סוף המאה ה-19, כאשר התיעוש החל להחליף את הזהות הקטלונית בצרפתית.
במהלך המהפכה הצרפתית בוטלה פרובינציית רוסיון של Ancien Regime ובמקום זאת נוצר מחוז חדש, מחוז פירנה-אוריאנטל. מחוז זה מתאים בערך לרוסיון הישנה, בתוספת הקומארקה של Fenouillèdes Pyrénées-Orientales הוא השם שבו ידוע מחוז זה באופן רשמי בצרפת. השם הישן של רוסיון אכן תרם לאזור הצרפתי של לנגדוק-רוסיון.
שאיופאלפלה
שאיופאלפלה (בהונגרית: Sajópálfala) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית שאיופאלפלה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-822 תושבים בשנת 2007 עד 692 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
בשאיופאלפלה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת.
חמדי פתחי
חמדי פתחי עבד אל-חאלים עבד אל-פתאח (בערבית: حمدي فتحي عبد الحليم; נולד ב-29 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הקשר באל-אהלי מליגת העל המצרית ובנבחרת מצרים.
קריירה בינלאומית
ב-14 באוקטובר 2019, פתחי רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מצרים בניצחון 0–1 על נבחרת בוטסואנה, כאשר כבר במשחק זה הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת.
וולפנזון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מלאניה טראמפ
מלאניה טראמפ (באנגלית: Melania Trump; נולדה ב-26 באפריל 1970) היא רעייתו של נשיא ארצות הברית ה-45, דונלד טראמפ, והייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית משנת 2017 ועד שנת 2021. מלאניה, ילידת סלובניה שהיגרה לארצות הברית בבגרותה, הייתה בעבר דוגמנית ומעצבת שעונים ותכשיטים. לה ולדונלד טראמפ בן אחד משותף.
ביוגרפיה
נולדה בשם מלאניה קנאוּס (בסלובנית: Melanija Knavs) בנובו מסטו שבסלובניה (אז חלק מיוגוסלביה). לאב סוכן מכירות רכב, ואם מעצבת אופנה. היא החלה בקריירת דוגמנות בגיל 16, ושנתיים לאחר מכן חתמה על חוזה עם סוכנות דוגמנות במילאנו שבאיטליה. היא דוברת אנגלית, צרפתית, גרמנית, סרבית וסלובנית.
למדה עיצוב וחקלאות באוניברסיטת ליובליאנה שבסלובניה, אך לא סיימה את התואר. לאחר מכן עבדה עבור חברות דוגמנות במילאנו ובפריז, עד שעברה לניו יורק ב-1996. בעת עבודתה בסלובניה זכתה ב-1992 במקום השני בתחרות יופי ארצית.
מערכת היחסים עם דונלד טראמפ
בחודש ספטמבר 1998 פגשה את איל הנדל"ן דונלד טראמפ במסיבה והזוג החל לצאת בזמן שטראמפ היה בתהליך גירושין מאשתו השנייה, מרלה מייפלס. במהלך אותה תקופה המשיכה בקריירת הדוגמנות ואף הועסקה בסוכנות הדוגמנות של טראמפ, טראמפ מודל.
היא הופיעה עם טראמפ בזמן קמפיין המועמדות לנשיאות מפלגת הרפורמה בשנת 2000. כשנשאלה על ידי הניו יורק טיימס מה יהיה תפקידה אם דונלד טראמפ יהפוך לנשיא ענתה: "אהיה מסורתית מאוד, כמו בטי פורד או ג'קי קנדי."
נישואין
הזוג טראמפ התארסו ב-2004. עלותה של טבעת האירוסין נאמדה בכ-11 מיליון שקלים. החתונה נערכה ב-22 בינואר 2005 בכנסייה האפיסקופלית בפאלם ביץ' פלורידה. אלו הם הנישואין הראשונים שלה והשלישיים שלו. שמלת הכלה שלה עוצבה על ידי ג'ון ג'וליאנו לבית כריסטיאן דיור ועלתה כ-200,000 דולרים. בחתונה נכחו ידוענים רבים ביניהם רודי ג'וליאני ראש עיריית ניו-יורק לשעבר, פאף דדי, ברברה וולטרס, שאקיל אוניל, קונרד בלאק, סיימון קאוול, הסנאטורית הילרי קלינטון ובעלה, נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
ב-20 במרץ 2006 נולד בנם המשותף בארון ויליאם טראמפ.
רעיית נשיא ארצות-הברית
היא הגברת הראשונה של ארצות הברית השנייה בהיסטוריה שלא נולדה בארצות הברית והראשונה מבין הגברות הראשונות שלא נולדה כאזרחית ארצות הברית והתאזרחה. כמו כן, היא הראשונה במספר ששפת האם שלה אינה אנגלית. בנוסף, היא הגברת הראשונה של ארצות הברית השנייה במספר שהיא קתולית (אחרי ג'קלין קנדי-אונאסיס).
ב-2018 התגלה באחת מכליותיה גידול שפיר, ובמאי 2018 נותחה ואושפזה.
טראמפ הפכה לאייקון אופנה מיד לאחר השבעתו של בעלה והעניין הרב שיצרה התלבושת שבחרה לאירוע. מאז, בחירותיה האופנתיות מייצרות עניין רב ברחבי העולם, ועיתונאים אף מייחסים לבחירותיה משמעויות פוליטיות. כך לדוגמה לבשה מעיל של דולצ'ה וגבאנה לאחר שהממשלה הסינית יצאה בחרם על החברה, או במקרה אחר בו לבשה מעיל שעליו נכתב "לי לא ממש אכפת ולכם?" בעת ביקור ילדי מהגרים במרכז כליאה. ביוני 2020 לבשה מלניה שמלה שחורה בזמן מחאות ג'ורג' פלויד שהתרחשו בעקבות רצח ג'ורג' פלויד במיניאפוליס ועוררה גל של תאוריות לגבי המסר אותו ניסתה להעביר.
דנמרק באירוויזיון 1957
לרשת השידור של דנמרק הוגשו 117 שירים לקראת אירוויזיון 1957, מתוכם רק 6 נבחרו לתחרות הקדם שנערכה. שני זמרים התחרו בבחירת השיר - בירטה וילקה וגוסטב וינקלר. כל אחד מהם הופיע לבד עם שני שירים, וכן שניהם ביצעו שני דואטים יחדיו. צוות שיפוט של 10 אנשים בחר את הזוכה, ורק שמות שני השירים המובילים הוכרזו - שני הדואטים שביצעו. התחרות שודרה ב-17 בפברואר 1957, והנחה אותה וולמר סורנסן.
מוחמד עבד אל-מונעם
מוחמד עבד אל-מוונעם אל-סייד מוחמד אחמד (בערבית: محمد عبد المنعم; נולד ב-1 בפברואר 1999) הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת הבלם באל-אהלי מליגת העל המצרית ובנבחרת מצרים.
קריירה בינלאומית
ב-11 בדצמבר 2021, עבד אל-מונעם רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מצרים בניצחון הארכה 1–3 על נבחרת ירדן במסגרת רבע גמר הגביע הערבי. עבד אל-מונעם לקח חלק בכל משחקי טורניר גביע אפריקה לאומות 2021, כאשר במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים, הוא כבש בנגיחה את השער היחיד בניצחון על נבחרת סודאן. בתום קמפיין זה, הוא נמנה בנבחרת הטורניר.
סיפורי בית קפה
"סיפורי בית קפה" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של עמית ליאור, אשר יצא לאקרנים בשנת 2003.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-5 קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, שחקנית בתפקיד ראשי, התסריט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
עלילה
הסרט מספר על בית קפה נידח שבעלת הבית שלו, לאה בראון (אלישבע מיכאלי), מתרפקת על תל אביב הישנה והטובה ועל פלשתינה של פעם. בבית הקפה הזה מתארחים אמנים מובטלים ומדוכאים שאין באפשרותם לשלם עבור השתייה שלהם בבית הקפה אולם טוב ליבה של בעלת הבית משאיר אותם במקום. בין האמנים המתארחים בקפה ניתן למנות את מספר הסיפור - "יוץ" המשורר (משה איבגי), "בלגי" הצלם (יוסי טולדו), גיטריסט שבור לב (צחי גראד), צייר ערבי חמום מוח (ג'וני ערביד) ושוטה הכפר (אריה מוסקונה). העניינים מסתבכים עת מאיימים לסגור את בית הקפה ואמנים מדוכאים אלה מחליטים לעשות מעשה על מנת להצילו.
בסוף יהיה טוב...
"בסוף יהיה טוב..." (מוכר כ"יהיה טוב") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. את השיר הוציאה לאור בדצמבר 2002 חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס כסינגל השישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002). כמו כן, הוא נכלל במארז התקליטורים, אוסף הסינגלים (2003).
רקע
"בסוף יהיה טוב..." הוא שיר בעל אופי מחאתי על החיים הקשים ב (על-אף שישנה בו רמיזה לאסון מגדלי התאומים בארצות הברית), ועל ההתמקדות של הפרט באירועים שוליים של החיים עצמם.
מילותיו מציגות אדם המביט על נוף מחלונו בביתו, ורואה אסונות שפוקדים את סביבתו –. בפזמון פונה אינטרנשיונל אל מישהי בנימה אירונית – – ובעצם מלגלגת למי שעסוק בבעיות האישיות והזניחות שלו (עליהן נהוג לומר, "יש עוד תקווה, בסוף יהיה טוב") ולא מתייחס לצרות עולמיות.
עטיפתומציגה עיר מוכת אסון, שנראית אחרי רעידת אדמה או מתקפת טרור. ברשימת השירים של האלבום החלום האפשרי נקרא השיר "יהיה טוב", אולם דיסק השדרים שיצא תויג בשם "בסוף יהיה טוב...". הוא נכתב והולחן על ידי רגב דהן, וקיבל אהדה רחבה מתחנות הרדיו בישראל.
לינק (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם לינק:
ראו גם
}}
נשים קטנות (סרט, 2018)
נשים קטנות (באנגלית: Little Women) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2018 בבימויה של קלייר נידרפרום, ולפי תסריט מאת נידרפרום וקריסטי שימק. הסרט הוא עיבוד לרומן באותו שם מאת לואיזה מיי אלקוט שיצא לאור בשני כרכים בשנים 1868 ו-1869. זהו עיבוד מודרני של הסיפור המקורי, והוא מציין 150 שנה לפרסומו של הספר. בסרט מככבים שרה דאוונפורט, אלי ג'נינגס, לוקאס גראביל, איאן בוהן וליאה תומפסון. בארצות הברית הופץ הסרט על ידי חברת Pinnacle Peak החל מ-28 בספטמבר 2018.
הפקה
באפריל 2017 פורסם שליאה תומפסון ולוקאס גראביל הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט, בבימויה של קלייר נידרפרום לעיבוד קולנועי של קריסטי שימק לרומן "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט. מקליין נלסון וסטיבן שימק שימשו כמפיקי הסרט. כריס דונהיו ומריבת' ספרוס היו המפיקים בפועל מטעם חברות ההפקה "Main Dog Productions" ו-"Paulist Productions". ביוני 2017 צורפו לצוות השחקנים שרה דוונפורט ואיאן בוהן.
שלב הצילומים החל ביוני 2017 בסולט לייק סיטי שביוטה.
יציאה לאקרנים
ביוני 2018 הוכרז על החברות Pinnacle Peak ו-Pure Flix Entertainment כמפיצות הסרט. בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-28 בספטמבר 2018.
בארצות הברית ובקנדה הסרט "נשים קטנות" יצא יחד עם הסרטים "מפלצות בשלג", "חכם בלילה", ו"מבוך האימה", וצפי ההכנסות היה כ-3 עד 5 מיליון דולר בסוף השבוע של הקרנת הבכורה. לבסוף הסתכמו ההכנסות ב-747,000 דולר בלבד.
מזכיר המלחמה של ארצות הברית
מזכיר המלחמה היה ראש מחלקת המלחמה של ארצות הברית. בתחילה הוא היה אחראי על כל גופי הביטחון, כולל צי ארצות הברית. ב-1798 נוצרה על פי חוק משרת מזכיר הצי של ארצות הברית והיבט זה של פעילות מחלקת המלחמה הוצא מתחום האחריות של מזכיר המלחמה והוא צומצם לאחריות על צבא ארצות הברית. החל מ-1886 מזכיר המלחמה היה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, לאחר סגן נשיא ארצות הברית, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-1947, עם קבלת "חוק הביטחון הלאומי" (National Security Act of 1947), בוטל תפקיד מזכיר המלחמה והוא הוחלף במזכיר הצבא של ארצות הברית ובמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית ושניהם יחדיו, לצדו של מזכיר הצי של ארצות הברית, הם מאז 1949 מזכירים שלא חברים בקבינט הכפופים למזכיר ההגנה של ארצות הברית. משרת מזכיר הצבא נחשבת בדרך כלל כמשרה היורשת של מזכיר המלחמה, אף על פי שמזכיר ההגנה הוא זה שירש את מקומו של מזכיר המלחמה בקבינט ובסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
חופשה בהוואי
חופשה בהוואי (באנגלית: Hawaiian Holiday) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. בסרט מככבים דמויותיהם של מיקי מאוס, מיני מאוס, פלוטו, דונלד דאק וגופי בעודם נופשים בהוואי (אז טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית). הסרט, שבוים על ידי בן שרפסטין והופק על ידי ג'ון סאת'רלנד, כולל את דיבובם של וולט דיסני כמיקי, מרסלייט גארנר כמיני, קלרנס נאש כדונלד, ופינטו קולביג כגופי ופלוטו. זהו הסרט הקצר ה-96 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשביעי באותה השנה.
זה היה הסרט הראשון של דיסני שיצא לאקרנים על ידי RKO, ובכך סיים את שותפות ההפצה בת החמש שנים עם יונייטד ארטיסטס. הסרט מציג את המוזיקה "Aloha ʻOe", שנכתב על ידי המלכה לשעבר של הוואי, ליליואוקלאני.
עלילה
מיקי וחבריו נופשים בהוואי. מיני רוקדת בחצאית דשא בעוד מיקי מנגן בגיטרת סלייד, דונלד מנגן ביוקלילי ופלוטו רודף אחר הגלים. בינתיים, גופי מחליט ללכת לגלוש, אך כשהוא רץ לכיוון הגל זה נראה שלאחרון יש מוח משלו, כאשר הוא סב לאחור ברגע שגופי מתחיל מזנק לעברו, מה שגורם לגופי להכות את ראשו בסלע. לאחר מכן הגל חוזר קדימה ושוטף את גופי, משאיר את ראשו טמון בחול. מיקי פוצח בניגון באופן מיוחד, בו שני ידיו נראות כצמד רקדנים הפורטים על מיתרי הגיטרה, בעוד מיני ודונלד מחליפים תפקידים. עם זאת, כאשר דונלד רוקד עם החצאית, הוא מתקרב לעבר המדורה ובטעות מצית את החצאית. הוא אץ במהירות לשלולית קרובה כדי לכבות את האש, אך תוך כדי כך הוא מעלה יחד איתו כוכב ים.
דונלד משליך את כוכב הים מהאחוריים שלו והוא נוחת ממש מול פלוטו. לאחר שפלוטו מרחרח אותו, הוא מתחיל לברוח במהירות. פלוטו רודף אחריו עד לגלים שם הוא נקבר בחול. כוכב הים קופץ מעליו, מכה באפו ונמלט בעוד פלוטו מביט בו בתסכול. גופי מנסה שוב את מזלו עם הגלים ולמעשה הפעם הוא מצליח, אך די מהר הגל נחלש מתחתיו ומפיל את הגלשן שלו. בעוד גופי מחפש מתחת למים אחר הגלשן, גל נוסף מגיע לקראתו ומכניס את הגלשן לתוך מכנסיו של גופי, משאיר אותו נאבק ונלחם כדי להוציא אותו. בינתיים, פלוטו מרחרח צדפה. גל מגיע ומכה בו, מה שמותיר את הצדפה דבוקה לאפו.
פלוטו מנסה לנער את הצדפה, אבל במקום היא נתקעת באחוריים שלו. הוא מנסה פעם אחר פעם להוריד אותה, אך ללא הצלחה. מאוחר יותר מתגלה שבצדפה חי סרטן, שנצמד לזנבו של פלוטו. למרות שהוא יכול להרגיש משהו על זנבו, פלוטו לא מבחין לגמרי בסרטן עד שהוא צובט אותו, מה שגורם לו לצעוק מכאב. הסרטן מתחיל ללכת בתבנית מסוימת שאותה פלוטו מחקה עד שהם מגיעים לאזור שבירת הגלים, שם מגיע גל גדול וקובר את פלוטו. כמו עם כוכב הים, הסרטן מענה אותו על ידי צביטות באפו לפני שהוא מסתלק. בינתיים, גופי מנסה פעם אחרונה לתפוס גל בהצלחה, וכשהוא לבסוף צולח במשימה, הגל משליך אותו מהגלשן שלו, מכה בו איתו ומעיף אותו לתוך החול שם הוא נעצר ליד הגלשן שלו, גורם לכך להיראות כאילו זה קברו. מיקי, מיני ודונלד צוחקים עליו ומיני אף מניחה את שרשרת הפרחים שלה על ה"קבר". הסרט מסתיים כשגופי מגיח מתוך החול בדיוק כך שהשרשרת נענדת סביב צווארו.
דמויות ומדבבים
הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (באנגלית: Recording Industry Association of America), ידוע גם כ-RIAA, הוא ארגון סחר שמייצג את תעשיית ההקלטות בארצות הברית. באיגוד חברים חברות הקלטות ומפיצים. המטה של RIAA נמצא בוושינגטון הבירה.
RIAA הוקם ב-1952. המשימה המקורית שלו הייתה לטפל בבעיית זכויות יוצרים, לעבוד עם איגודים מקצועיים ולעשות מחקרים על תעשיית ההקלטות ועל תקנות ממשלתיות. RIAA לוקחת חלק בניהול זכויות קולקטיביות של הקלטות קול, נוסף לכך האיגוד אחראי להכתרת אלבומי/סינגלים זהב או פלטינה בארצות הברית.
יעדי ה-RIAA:
מבנה החברה
קרי שרמן הוא היו"ר והמנכ"ל של RIAA מ-2011. שרמן הצטרף ל-RIAA כיועץ משפטי ב-1997 וקודם לנשיא הדירקטוריון ב-2001, שרמן שירת בתפקיד זה עד שמונה ליו"ר ומנכ"ל ה-RIAA.
מיטש בינאול היה המנכ"ל והיו"ר של ה-RIAA בין השנים 2003 ל-2011. הוא עזב ב-2011 את ה-RIAA, כדי להיות הנשיא והמנכ"ל של הברית ליצרני רכב.
הדירקטוריון מורכב מ-26 חברי דירקטוריון, מחברות שונות בתעשיית המוזיקה. חברי הדירקטוריון ב-2013 היו:
RIAA מייצג יותר מ-1,600 חברות, כמו: חברות תקליטים וחברות הפצה, ביחד הם מייצרים ומפיצים כ-90% מהמוזיקה הנמכרת בארצות הברית. שלוש החברות הגדולות והמשפיעות ב-RIAA הן:
בסוף 2007 דיווח RIAA ששווי השוק של ההקלטות הנמכרות על ידי החברות באיגוד הוא 10.4 מיליארד דולר, ירידה מהשווי שפורסם ב-1999 והיה מוערך ב-14.6 מיליארד דולר.
תעודה על מכירות
ה-RIAA מפעיל מערכת של הענקת פרסים לאלבומים שמכרו מספר רב של עותקים. המערכת החלה ב-1958, כאשר סינגלים ואלבומים שנמכרו בסכום של 1,000,000 דולר קיבלו "פרס זהב". שיטת הכתרת האלבומים שונתה ב-1975 להכתרת אלבומים על פי מספר האלבומים שנמכרו, כשפרס זהב ניתן לאלבום שמכר כ-500,000 עותקים. ב-1976 נוסף פרס פלטינה עבור מכירת מיליון עותקים. ב-1989 גם שיטת הכתרת הסינגלים שונתה, כאשר "פרס זהב" ניתן לסינגלים שהגיעו ל-500,000 במכירות, ו"פרס פלטינה" לסינגלים שהגיעו ל-1,000,000 במכירות; וב-1999 פרס יהלום למכירות של 10 מיליון עותקים. הפרסים מוצעים לחברי RIAA וגם לאלו שאינם חברים באיגוד.
משנת 2000 מפעיל ה-RIAA מערכת דומה עבור מכירות של מוזיקה בשפה הספרדית, הנקרא Los Premios de Oro y De Platino. פרס זהב (בספרדית: Disco De Oro) מוענק עבור 50,000 יחידות ופרס פלטינה (בספרדית: Disco De Platino) עבור 100,000 יחידות, כאשר אלבום מולטי פלטינה מוענק עבור 200,000. כדי להיות זכאי לפרס זה, השיר המוקלט חייב להכיל יותר מ-50% תוכן בספרדית.
מכירות "דיגיטליות"
ב-2004 הוסיף ה-RIAA קטגוריה חדשה עבור מכירת הקלטות "דיגיטליות", כלומר הקלטות שמועברות לקהל דרך הרשת (כמו הקלטות שנמכרות באייטונס), לא כולל הקלטות שנמכרות במדיות אחרות כגון דיסק, קסטה או מיני דיסק. ב-2006 התווספו מכירות רינגטונים לקטגוריה של המכירות "דיגיטליות". החל מ-2007 הקריטריונים בקטגוריה הם:
עד היום
"עד היום" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. את השיר הוציאה לאור בשנת 2003 חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס כסינגל השישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002). כמו כן, הוא נכלל במארז התקליטורים, אוסף הסינגלים (2003).
רקע
ב"עד היום" מביעה אינטרנשיונל את רצונה הנואש לאהבה, וטוענת שעדיין יש בלבה תקווה למצוא את בן-זוגה. אולם הזמן רק עובר ולא חוזר לאחור. השיר הוא בסגנון בלדה שקטה. הוא זכה להצלחה מידתית, ודורג במקום העשירי במצעד השבועי של רדיו אמצע הדרך.
Landwind X5
Landwind X5 הוא דגם של קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Landwind (שיתוף פעולה (joint venture) בין JMCG, שם רשמי: "Jiangling Motors Corporation Group Co., Ltd" ויצרנית הרכב הסינית Changan Automobile , שם רשמי: "Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd", שם החברה המשותפת: "Jiangling Motor Holding (JMH)") אשר מיוצר משנת 2012 ועד היום
נאור דנין
נאור דנין (נולד ב-30 בינואר 1987) הוא זמר-יוצר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
גר וגדל במושב אלישיב שבעמק חפר.
ב-2016 השתתף דנין בסרט הקולנוע "שיר". הסרט הועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
סיימון מניונדה
סיימון מניונדה (באנגלית: Simon Manyonda; נולד ב-1986) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
מניונדה נולד בלמבת' שבלונדון. הוא ממוצא דרום אפריקאי וזימבבואי. הוא למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
בטלוויזיה הופיע מניונדה כשחקן אורח בסדרות כגון "הולבי סיטי", "דוקטור הו", "דוד שלו". ב-2019 השתתף בסדרה "חומריו האפלים".
ב-2017 שיחק מניונדה בסרט הקולנוע "המלחמה על הכוח", וב-2020 הופיע בסרט "המכשפות".
בשנת 2012 זכה מניונדה בפרס איאן צ'ארלסון על הופעתו בתפקיד לוקיוס במחזה "יוליוס קיסר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
סרגיי סלטיקוב
הרוזן סרגיי וסילייביץ' סלטיקוב (רוסית: Сергей Василиевич Салтыков; סביבות 1726 - 1765) היה קצין צבא רוסי ממשפחת סלטיקוב שכיהן כמנהל לשכה והיה מאהבה הראשון של יקטרינה הגדולה לאחר הגעתה לרוסיה. על פי חלק מן המקורות (כולל יומניה של יקטרינה הגדולה), סלטיקוב היה אביו הביולוגי של בנה פאבל (שהפך אחר כך לצאר פאבל הראשון).
יצוין, כי טענה זו העמידה את טענתו של פאבל הראשון לכתר בסכנה, שכן אם אינו בנו הלגיטימי של פיוטר השלישי, הוא אינו יכול לרשת את כס המלוכה. קיימות גם טענות כי הצארינה יקטרינה הפיצה שמועות אלו בגלל יחסיה המסוכסכים עם בנה. פאבל הראשון היה דומה לפיוטר השלישי, וזה הכיר בפאבל כבנו ודחה את השמועות.
לאחר שנולד פאבל, נשלח סרגיי לשוודיה, כשליח מיוחד של הצאר, על מנת לבשר לאדולף פרדריק, מלך שוודיה על הולדת יורש העצר. מאוחר יותר הוא מונה לשליח האימפריה הרוסית בהמבורג.
סופיסטי-פופ
סופיסטי-פופ (באנגלית: Sophisti-pop) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ שהתפתח מתוך הגל החדש הבריטי במהלך אמצע שנות ה-80. מקורו באקטים ששילבו אלמנטים של ג'אז, מוזיקת נשמה ופופ. המונח "סופיסטי-פופ" נטבע רק לאחר שיאו של הסגנון באמצע שנות ה-80 המאוחרות.
סופיסטי-פופ מתאפיין בשימוש הנרחב שלו במקלדות אלקטרוניות וסינתיסייזרים. אמנים השתמשו גם בטכנולוגיית אולפן חדשנית. הז'אנר תואר כרך, רומנטי ואטמוספירי. זה גם מאופיין עבור חברי הלהקות שכולם בעלי מראה מטופח ולבוש היטב.
הפופולריות של הסגנון ירדה לאחר שנות ה-90.
שאול צמח
שאול צמח (נולד ב-1968) הוא כלכלן ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה והמים וכמנכ"ל משרד התיירות.
קורות חיים
צמח נולד בחיפה בשנת 1968.
צמח למד לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ולו תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב, בהתמחות בניהול ובתקצוב ציבורי. ביוני 2004 השתתף בתוכנית מטעם בית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד בנושא Enhancing Municipal Leadership in Israel.
בשנת 1994, החל צמח לעבוד באגף התקציבים במשרד האוצר, בו שימש, בין היתר, כראש תחום אנרגיה ומרכז צוות תקציב. במקביל, שימש כדירקטור במספר חברות ממשלתיות, בהן רכבת ישראל, בתי זיקוק לנפט וחברת החשמל לישראל.
בשנת 2002 מונה צמח לתפקיד סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, והיה אחראי על תחומי התחבורה, החקלאות, הפנים ואיכות הסביבה. בשנה זו שימש כחבר במועצת רשות שדות התעופה בתפקיד יו"ר וועדת הכספים של המועצה. בשנת 2005, התמנה ליו"ר בפועל של רשות שדות התעופה.
צמח היה אחראי מטעם משרד האוצר על הרפורמה בנמלים, על הקמת חברת רכבת ישראל, על הקמת החברה הלאומית לדרכים וכן על הפעילות לאיחוד רשויות מקומיות.
בשנת 2007 מונה צמח לתפקיד מנכ"ל משרד התיירות ועמד בראש המשרד במשך כשנתיים, עד שנת 2009. במסגרת תפקיד זה צמח פעל בעיקר לשקם את התיירות בישראל לאחר מלחמת לבנון השנייה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-18 הודיע צמח על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל משרד התיירות. אך לאחר שבועיים נענה לבקשתו של שר האנרגיה והמים (אז שר התשתיות הלאומיות), ד"ר עוזי לנדאו, ומונה כמנכ"ל המשרד, כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2013.
בשנת 2010 שימש כחבר בוועדת ששינסקי, לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז טבעי בישראל. צמח הגיש דעת מיעוט לגבי מסקנות הוועדה.
בשלהי שנת 2011 מונה לתפקיד יו"ר ועדת צמח - הוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא הגז הטבעי, אשר הגישה את מסקנותיה באוגוסט 2012. מסקנות הוועדה נחשפו במאי 2013 וכללו הצעה לייצוא 50% מכמות הגז המשוערת, בשווי מוערך של כ-275 מיליארד שקלים. פרסום הדו"ח עורר דיון ציבורי בנושא ושימש זרז לגל מחאות. ב-14 במאי 2013, בדיון שנערך בנושא בכנסת ישראל, מסקנות וועדת צמח הוגדרו כ"מעורפלות" ונפסלו על ידי וועדת הכלכלה של הכנסת. בדיון נאמר כי הדו"ח התבסס על אומדנים לא מדויקים הן לגבי כמות הגז במאגר והן לגבי צרכיו של המשק הישראלי. בתום הדיון נקבע כי מסקנות וועדת צמח לא יתקבלו והנושא יוסדר בחקיקה.
מידת הביטחון
ביהדות, מידת הביטחון אומרת כי על האדם להיות סמוך ובטוח על ההשגחה האלוהית ולהרגיש שאינו מתקיים בכוחות עצמו. מידת הביטחון היא מידה חשובה, השקפה ודרך חיים הנכללת בין חובות התורה המרכזיות. לדעת רבים מידת הביטחון היא הרחבה של מצוות האמונה ומימושה המעשי.
מקורות
הרמב"ם לא מונה את מידת הביטחון בתרי"ג מצוות כיוון שהיא נכללת במצוות האמונה. לדעת הרמב"ן מצוות הביטחון מפורשת במצוות 'תמים תהיה עם ה' אלוקיך'. ב'שערי תשובה' לרבינו יונה (שער ג אות לב) ובעל ספר חרדים (פרק כא מצווה לא) כוללים את מצוות הביטחון במצוות לא תעשה של 'לא תירא מהם' (דברים ז, יז. כ, א) שנאמר במלחמה מול אויבי ישראל. לדעת רבי מאיר שמחה הכהן בעל 'משך חכמה' (דברים י, כ) הביטחון נכלל במצוות ה'דביקות' בה', שנאמר 'ובו תדבק'.
שיטות במידת הביטחון
בנושא הביטחון קיימות מספר גישות ושיטות. לפי כל השיטות ישנו 'ביטחון' בסיסי והוא קשור בהכרה בהשגחה האלוהית, אשר אי לכך אין האדם חש מופקר בעולם למקרים ואירועים בלתי צפויים, מכיוון שהוא מודע לכך שהכל נמצא בשליטה מלאה של הבורא הכל יכול. ספרי המוסר קובעים כי אין די בהכרה שכלית כי האל משגיח ומנהיג את העולם על כל פרטיו, אלא על האדם לנסות להשפיע על נפשו ועל תחושותיו שיהיו חדורים בהכרה זו, עד כי יסלקו ממנו כל דאגה ויקשרו אותו בחיבור הדוק למחשבות על אמונה באלוהים, לכן לפי כל השיטות אדם בוטח הוא אדם רגוע בכל מאורע שקורה לו בחיים.
שלבים נוספים במידת הביטחון הם אמונה כי הכל נעשה לטובה, וגם אם הטוב אינו גלוי וקרוב בסופו של דבר יבוא הטוב.
ביטחון מול השתדלות
אחת הסוגיות הסבוכות בנושא הביטחון קשורה לפעולות האנושיות שהאדם נדרש לעשות כדי להשיג את קיומו ואת צרכיו, מה שנקרא בספרי הביטחון 'השתדלות'. לפי רוב הדעות האדם חייב לעסוק בהשתדלות כדי להשיג את צרכיו כי כך הוא רצון האלוהים. אחד הזרמים בתנועת המוסר, הזרם של רשת ישיבות נובהרדוק בראשות 'הסבא מנובהרדוק' רבי יוסף יוזל הורוביץ, הדגיש במיוחד את עבודת הביטחון ולפי שיטתם - שנחשבה קיצונית - רשאי הבוטח להאמין כי יוכל להשיג את צרכיו ללא כל השתדלות ופעילות כל שהיא, ואין הדבר תלוי אלא במידת ביטחונו האמיתית בכך שאלוהים יזמין לו את צרכיו.
ספרים ומאמרים העוסקים במידת הביטחון
כמו כן פירוש רבינו יונה לספר משלי ופירוש הגר"א לספר משלי עוסקים רבות במידה זו.
נמל התעופה ורוצלב קופרניקוס
נמל התעופה ורוצלב קופרניקוס (בפולנית: Port Lotniczy Wrocław im. Mikołaja Kopernika, באנגלית: Copernicus Airport Wrocław) הוא נמל תעופה השוכן כ-10 ק"מ מדרום-מערב למרכז העיר ורוצלב שבפולין.
הנמל נקרא על שם האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס אשר למד בעיר.
מתקני הנמל
בנמל קיים טרמינל אחד ומסלול המראה ונחיתה יחיד. כמו כן פעיל בנמל מסוף מטען.
טיסות לישראל
חברת לוט מפעילה קו שבועי מוורוצלב לנמל התעופה בן-גוריון
רפי ברנס
רפי ברנס (נולד ב-1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20.
קריירה
ברנס ערך את הופעתו הראשונה במכבי תל אביב ב-25 במאי 1965 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת הליגה הראשונה. במהלך תקופתו במכבי תל אביב כבש שני שערים, הראשון ב-29 ביוני 1965, שער הניצחון בתוספת הזמן בגמר גביע המדינה נגד בני יהודה, ובמשחק הליגה ב-29 באוקטובר 1966 נגד הכח רמת גן.
במדי הקבוצה זכה בשתי אליפויות, שלושה גביעי מדינה, פעמיים באלוף האלופים ובאליפות אסיה לקבוצות.
מסלול מסונכרן-שמש
מסלול מסונכרן-שמש, מסלול עוקב-שמש או מסלול הליו-סינכרוני (באנגלית: Sun-synchronous orbit, SSO) הוא מסלול בו לוויין מקיף כוכב לכת (בדרך כלל כדור הארץ) בזווית קבועה לשמש. ללוויין במסלול זה יש צירוף של זווית נטיית מסלול וגובה הלוויין המאפשר חציית קו רוחב באותה זווית שמש מקומית. זהו מסלול מועדף על לווייני צילום בגובה נמוך, שכן זווית השמש במהלך הקפות הלוויין נשמרת יחסית קבועה, והלוויין חוצה את קו המשווה באותה שעה מקומית.
מסלול עוקב שמש משמש בדרך כלל לצילום אזרחי, לתצפיות, לריגול וגם לחיזוי מזג אוויר. רוב לווייני הצילום האזרחיים נמצאים במסלול עוקב שמש בו חציית קו המשווה היא בין השעות 10:00-14:00. מסלולים מיוחדים הם מסלול זריחה - שקיעה (dawn-dusk) בו הלוויין חווה תמיד חשיפה לשמש, (בזווית שמש נמוכה של זריחה או שקיעה) כך שתאי השמש יוצרים חשמל כל הזמן - אלו מסלולים המועדפים עבור לוויינים שיש להם צריכת חשמל גבוהה כמו לווייני מכ"ם.
בית סולל בונה ירושלים
בית סולל בונה היה מבנה מודרניסטי ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, מול בית המוסדות הלאומיים. בבניין שכנו משרדי חברת הבנייה סולל בונה. המבנה נהרס באוגוסט 2016, תוך שימור חזית הבניין, מתוך כוונה לשלב אותה בבניין החדש שייבנה במקום.
היסטוריה
המגרש שעליו הוקם הבניין היה חלק מהשכונה הערבית-נוצרית אל אמירה (הנסיכה). לאחר הקמת מדינת ישראל נתפסו כל הנכסים שהיו בבעלות ערבית נוצרית בשכונה על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים. והמגרש נמכר לחברת סולל בונה.
בניית המבנה החלה ביוני 1957 על ידי האדריכל ראובן טרוסטלר בתקופה שבה חברת סולל בונה שלטה ברוב ענף הבנייה בארץ. באותה תקופה סולל בונה הייתה הזרוע הביצועית של ההסתדרות. הבניין ריכז את פעילות סולל בונה באזור ירושלים והיה חלק משורת מבני ציבור לאומיים ברחוב הכוללת את בית המוסדות הלאומיים, בית הכנסת ישורון והיכל שלמה. מטות נוספים של החברה הוקמו בערים שונות כמו תל אביב וחיפה.
בשנת 1987 מכרה חברת סולל בונה את המבנה והמגרש שסביבו ליזמים שרצו לבנות במקום בית מלון. למקום הוצעו תוכניות שונות. בחלק מהתוכניות הוצע שילוב המבנה בבניה החדשה ובחלקם הוצע להורסו. במסגרת המחאה החברתית בישראל 2011 פרצו למבנה, כמו למבנים נוספים, צעירים רבים במחאה על הימצאות מבנים נטושים באזור שזקוק כל כך לדירות למגורים. בעשור הראשון של המאה ה-21 חברת "מגדלי היכל שלמה" רכשה את הבניין. באוגוסט 2016 נהרס המבנה לצורך הקמת שני מגדלים בני 17 קומות, שהגדול מבניהם יהיה מלון בו 229 חדרים והשני ייועד למגורי יוקרה. עלויות ההשקעה בפרויקט מוערכות בכ-130 מיליון דולר. בפברואר 2018, קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל, חתמה על הסכם ניהול עם חברת "מגדלי היכל שלמה". המלון יפעל תחת השם "אינטרקונטיננטל ירושלים".
הבניין
החזית הקדמית של הבניין עוצבה בצורה סימטרית שנתנה לבניין ממד ייצוגי, חלון מרכזי בעל אבן ראשה, שורת חלונות קטנים מעליו ושורה דומה מתחתיו. מעל הכניסה, לכל רוחב החזית, נבנה גגון בטון דק בצורת מניפה. לבניין היו ארבע קומות, קומת המסד בחיפוי אבן בעיבוד גס ושאר הקומות בעיבוד עדין יותר. בין קומה לקומה הפריד פס דק של אבן אפורה שהוסיף לייצוגיות המבנה.
בכניסה ללובי הבניין ניצבו ארבעה עמודים אופייניים לתכנון המודרניסטי, שניים משני צידי הכניסה ושניים נוספים קרוב לקצות הבניין.
הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1959
חצי גמר ראשון(2 בפברואר 1959)
חצי גמר שני(5 בפברואר 1959)
הגמר(7 בפברואר 1959)
יון הליאדה רדולסקו
יון הליאדה רדולסקו (ברומנית: Ion Heliade Rădulescu, 6 בינואר 1802, טרגובישטה - 27 באפריל 1872,בוקרשט), היה סופר, משורר, מסאי, בלשן, מתרגם, פוליטיקאי ועיתונאי רומני, ממנהיגי מהפכת 1848 (ולאכיה), אחד ממעצבי התרבות והשפה הרומנית המודרנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, יושב הראש ראשון של האקדמיה הרומנית. רוב חייו היה מורה במכללת "ספנטול סבה" בבוקרשט שנפתחה מחדש בעזרתו. נאבק בשרידי התרבות הפנריוטית ובשימוש ביוונית כשפת הוראה בבתי הספר בוולאכיה וכמעריץ של השפה האיטלקית, אחות רומאנית של הרומנית, עורר פולמוסים עקב יצירת נאולוגיזמים על בסיס האיטלקית.
פטריוט רומני בעל אחוזות, מבחינה פוליטית השתייך, בימי "אביב העמים" בוולאכיה, למחנה השמרני והעלה על נס את תרומת מעמד הבויארים להתפתחות ארצו. עקב פעילותו ב-1848 הוגלה לכמה שנים ממולדתו. הליאדה היה ממובילי מחנה המתנגדים למתן אזרחות ליהודי רומניה.
רקע משפחתי, שנות ילדותו ולימודיו
הליאדה רדולסקו נולד בעיר טרגובישטה שבוולאכיה בשנת 1802 כבן של איליה רדולסקו, בעל אחוזה עשיר, ושל אם ממוצא יווני, אופרוסינה דניאלופול. שלשה מאחיו נפטרו מדבר לפני שנת 1829. בילדותו פרסו עליו הוריו של יון חסות מיוחדת ודאגו לחינוכו. איליה רדולסקו העניק לבנו במתנה בית על יד שכונת אובור בבוקרשט, שהשתייך בעבר למלומד גאורגה לאזר. בבעלות המשפחה נמצא גם גן רחב ידיים בקרבת האגם הרסטראו, כמו כן אחוזות בפגראש וישוב גרבוב. הליאדה רדולסקו התחיל לימודיו ביוונית אצל מורה יווני ובנוסף למד לבד לקרוא ברומנית, בכתיב הקירילי שהיה נהוג אז, תוך כדי התעמקות בסיפורי הרומן של אלכסנדרו על אודות חייו ומלחמותיו של אלכסנדר הגדול. בשנת 1813 היה לתלמידו של הנזיר נאום רמניצ'אנו, אחר כך למד בבית הספר היווני בסקיטו מגוריאנו והחל משנת 1818 למד אצל גיאורגה לאזר בתיכון "ספנטול סבה" היוקרתי. בין השנים 1820-1821 יון רדולסקו הצעיר היה לעוזרו של גיאורגה לאזר והדריך תלמידים באריתמטיקה וגאומטריה. באותן השנים אימץ את שם המשפחה הנוסף הליאדה (או הליאדה או אליאד) לפי השם ביוונית של אביו איליֶה.
פעילותו כמחנך ובחברה הספרותית
אחרי פסק זמן במהלך המרד של טודור ולדימירסקו בשנת 1821 ונפילתו למשכב של המנטור שלו, לאזר, פתח הליאדה מחדש את התיכון "ספנטול סבה" ושימש בו כמורה המוביל, בהתחלה ללא שכר. במרוצת הזמן הצטרפו אליו אקדמאים נוספים כמו אופרוסין פוטֵקה והקרואטי קרול וולשטיין שפתח כיתה לאמנות. בפעילותו נתמך על ידי השליט החדש הנסיך גריגורה הרביעי גיקה שהיה מעוניין לעודד את החינוך בשפה הרומנית במקום ההוראה ביוונית שהייתה בעיניו "היסוד לכל הרעות".
בשנות ה-1820 המאוחרות הליאדה התגייס יותר ויותר במדיניות התרבותית החדשה. ב-1827 הקים יחד עם דיניקו גולסקו את החברה הספרותית הרומנית שרשמה על מצעה את נושא פיתוח מוסדות החינוך ברחבי ולאכיה. החברה הספרותית שמושבה התמקם בפודול מוגושואיי בבוקרשט קיבלה לשורותיה אישים רבים, ביניהם הנסיכים גאורגה ביבסקו ובארבו שטירביי, לימים שליטים של ולאכיה. פעילות החברה היה משולבת עם ארגון הבונים החופשיים ואליאד נהיה בונה חופשי בדומה לרבים מהאקדמאים בדורו.
מפעלי הפצת התרבות ולבטים פוליטיים
בשנת 1830 יחד עם דודו, ניקולאיה רדולסקו, הליאדה פתח את בית הדפוס הפרטי הראשון בוולאכיה. הוא שכן בשכונת אובור במקום, על יד "הבאר של מברוגני" Cişmeaua Mavrogheni, שנקרא לאחר מכן "השדה של אליאד" Câmpul lui Eliad. בין הספרים שהדפיס מקום נכבד תפסו גם תרגומיו בעיקר מצרפתית (מיצירות מאת למרטין, וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ז'או פרנסואה מרמונטל וכו', כמו כן ספרי לימוד - למשל לאמנות השירה ולאריתמטיקה (של לואי-בנז'מן פרנקר) נכנס לשירות המדינה - עלה לדרגת קלוצ'ר - ונתבקש על ידי משטר - גם בתקופת הכיבוש הרוסי והתקנון האורגני (1829) של המושל הרוסי קיסליוב, להדפיס את רשומות הרשמיות של הממשל - ה"מוניטורול אופיצ'יאל". למרות שהפיק רווחים מקשר זה עם המשטר, שמר אליאד על קשרים עם המחנה הרפורמיסטי האופוזיציוני. יחד עם נציגים בולטים בקרבו הקים את "החברה הפילהרמונית" שהייתה אגודה למטרות תרבותיות אבל שימשה גם כיסוי לפעילות פוליטית.
בשנת 1834 אחרי העלייה לכס המלכות של הנסיך אלכסנדרו השני גיקה, אליאד הפך לאחד מיועציו ומעין "משורר חצר". בכמה משיריו ונאומיו באותן השנים שיבח בצורה אפולוגטית את השליט תוך הצגתו כמונרך אידיאלי. כשהשליט נכנס לעימות עם האופוזיציה הרפומיסטית, הליאדה שמר על נייטרליות מתוך עמדה ששני הצדדים מייצגים מעמדות מופלים לטובה לעומת מעמד האיכרים המנוצל. מתח בקורת על הגישה הרדיקלית של מיטיקה פיליפסקו ותמצת את עמדתו במילים: "אני שונא את הרודנות ומפחד מהאנארכיה".
במסגרת "החברה הפילהרמונית" התחיל ללמד החל משנת 1834, כשלצידו המוזיקאי יואן אנדרי ואכמן וק. אריסטיה. באותו זמן המשיך לתרגם סופרים כמו ביירון, מולייר, סרוואנטס (1839), בדרך כלל מגרסאות צרפתיות. התעניין גם בהתפתחות האמנויות במקומיות, הליאדה כתב חוברת על הציור והאדריכלות ואף ארגן בשנת 1837 תערוכה קבועה לאמנויות פלסטיות, הראשונה מסוגה בוולאכיה.
רפורמה בכתיב ובאוצר המילים
בספר "הדקדוק הרומני" שפרסם בשנת 1828 בסיביו הציע רפורמה של הכתיב ברומניה על בסיס כמה עקרונות:פישוט האלפבית הקירילי שהיה אז בשימוש, פונטיזם של הכתיב, שאלת נאולוגיזמים מהשפה הלטינית והשפות הרומאניות.
בשנות ה-1840 במוקדמות פרסם הליאדה את הספרים "הקבלות בין השפה הרומנית והאיטלקית" ו"הקבלות בין הניבים הרומנים האיטלקים או צורתם או דקדוקם של ניבים אלה" (1841). כתב בעקבותיהם סינופסיס של דקדוק השפה הרומנית-איטלקית ובשנת 1847 רשימה כוללנית של המילים הרומניות שמוצאם סלאבי, יווני, טורקי, הונגרי, וגרמני. כמו כן תכנן באותן שנים להוציא לאור "ספריה אוניברסלית" שתכלול את הכתבים הפילוסופיים הכי חשובים.
מהפכת 1848
בשנות ה-1840, למרות סלידתו מרדיקליזם, הצטרף הליאדה לקשר המחתרתי נגד השליט גאורגה ביבסקו, במיוחד כמחאה נגד התוכניות של הנסיך להחכיר את המכרות בוולאכיה למהנדס רוסי בשם טרנדפילוב. הליאדה כתב פמפלט בחרוזים (Măceşul) ("ורד הכלב") על הפרשה. באביב 1848 הליאדה התקבל כחבר באגודה החשאית "פראציה" (Frăţia האחווה) שהוקצה על ידי בלצ'סקו, יון גיקה, כריסטיאן טל, ואלכסנדרו גולסקו. כמו כן התחבר למורה הצרפתי בעל ההשקפות הרפומיסטיות, ז'אן-אלכסנדר וייאן שגורש בסופו של דבר מוולאכיה. ב-19 באפריל 1848 הליאדה נאלץ מסיבות כלכליות להפסיק את פרסום ה"קוריירול רומנסק".
בנוגע למצע המהפכה הליאדה הסתייג בעיקר מפרויקט הרפורמה האגררית וערעור מעמד הבויארים בעלי האחוזות. פרט לכך היה בעד עצמאות לאומית, הענקת זכויות אזרחיות, שוויון, הרחבת הרכב הפרלמנט (האספה), הקצבת חמש שנים לכהונת השליטים ובחירתם על ידי האספה הלאומית, חופש העיתונות, וביזור המינהל.
ב-21 ביוני 1848 באספה עממית המונית בשדה איסלז על יד העיר טרגו מגורלה, הליאדה רדולסקו קרא בפני המשתתפים את עקרונות מצע המהפכנים - מה שכונתה בתולדות רומניה "ההכרזה מאיסלאז".
כעבור 4 ימים המהפכנים הצליחו לדחוק בשליט ביבסקו להתפטר ולברוח והשלטון עבר לידי ממשלה זמנית בראשות ה"מיטרופוליט" (ארכיבישוף) נאופיט. חברי הממשלה היו הליאדה עצמו כשר החינוך, כריסטיאן טל, שטפאן גולסקו, גאורגה מאגרו, וגאורגה סקורטי.
מהר התעוררו מחלוקות בעניין הרפורמה האגררית - הדרישה לחלוקת האדמות לאיכרים - לה הליאדה התנגד. "הוועדה לעיניני הרכוש" המורכבת מנציגים של האיכרים ושל בעלי האחוזות, שהוקמה ביולי 1848 ובראשה עמדו אלכסנדרו ראקוביצה ויון יונסקו דה לה בראד, פוזרה על ידי הליאדה אחרי שלא הצליחה להגיע לפשרה. לדעתו, על חלוקת האדמות תצטרך להלחיט אספה לאומית חדשה בעתיד.
בזמן הזה האימפריה הרוסית השכנה עקבה מקרוב בחשדנות ועוינות אחרי התהפוכות בוולאכיה והחליטה לפעול.
ביחס לאימפריה העות'מאנית המהפכנים, לרבות הליאדה, נזהרו בכבודה והתכוונו לשמור איתה יחסים טובים מפני שראו בה משקל - נגד מול הלחצים של רוסיה. באמצעות שליח שלו, סולימאן פאשה, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כפה על הממשלה הזמנית בבוקרשט להתפטר לטובת טריומווירט שנקרא Locotenenţă domnească (לוקוטננצה דומניאסקה) שכללה את הליאדה, את טל ואת ניקולאיה גולסקו. לבסוף, רוסיה לחצה על הטורקים לכפות בספטמבר 1848 את החזרה לממשל ה"תקנון האורגני" שהייתה קיימת לפני ההפיכה. יחד עם כריסטיאן טל נמלט הליאדה לבניין הקונסוליה הבריטית בבוקרשט וקיבלו שם מקלט זמני תמורת ערבות כספית.
בגלות צרפת
בנסיבות שנוצרו הליאדה נפרד מאשתו ומילדיו שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית בעוד הוא עצמו קיבל רשות לעבור לחבל באנאט שהיה בשליטת האימפריה האוסטרית ומשם נסע לצרפת, בדומה לחבריו, טל ומאגרו.
בגלות צרפת פעל הרבה להפצת השקפותיו על העניין הרומני, פרסם בעיתונים הצרפתיים "לה פרס" (La Presse), לה סמן (La Semaine), "לה סיאקל" (Le Siècle). בנוסף בשנים 1850-1851 הליאדה פרסם בפריז, ברומנית ובצרפתית, את זכרונותיו על ימי המהפכה בוולאכיה. עם האישים שהכיר בבירת צרפת נמנה אף ההוגה האנרכיסטי פייר-ז'וזף פרודון שביקש באותן השנים לקדם את הפרויקט שלו לעידוד בעלי הרכוש הקטנים- בסתירה עם מגמות הליברליזם הכלכלי והסוציאליזם כאחד. צוות עיתונו של פרודון ,"לה ואה די פפל" (La Voix du peuple) התוודע לבעיות הרומנים באמצעותו של הליאדה.
ניקולאיה יורגה ראה מאוחר יותר בצורה שלילית את אופן הצגת האינטרסים הרומניים על ידי הליאדה בפני דעת הקהל הזרה. לדבריו הליאדה, שנרתע מרעיון איחוד הנסיכויות הרומניות עם טרנסילבניה, שכנע את ההיסטוריון אליאס רניו (Élias Regnault) לסגת מתמיכתו באיחוד כל השטחים המאוכלסים ברומנים ולשנות את דיווחו על המהפכה הרומנית ב-1848. בהתמידו בהתנגדותו לתוכניות לרפורמה האגררית ובהבעת תמיכתו ל"תקנון האורגני" השמרני, הליאדה הסתכסך עם רבים מחבריו המהפכנים כמו בלצ'סקו, ק.א. רוסטי, האחים גולסקו וגם כריסטיאן טל בו חשד כי ניהל רומן עם מריה, אשתו. בדעות שביטא בהתכתבותו הפרטית הביע תכופות ביקורת מרירה על עמו תוך כדי טענות כי הרומנים הם "עצלנים" ו"רודפי שמלות". משום כך היה סבור כי נדרשים להשגחה ומנהיגות מתאימה. מצבו הכלכלי הידרדר על רקע חובות מצטברים והגיע לא פעם לפת לחם.
בשנת 1851 התאחד הליאדה עם משפחתו באי כיוס, שם נשארו עד 1854. מלחמת קרים היוו הזדמנות לשיפור מעמדו ולחזרה לרומניה. רוסיה נאלצה להסיג את כוחותיה מהנסיכויות הרומניות ואליאד התמנה על ידי השער הנשגב לנציג של הרומנים במטה של מפקד הצבא, עומר פאשה, בעיר הבולגרית שומן. הוענק לו התואר "ביי", אך לדברי יורגה, עומר פאשה לא השתמש ממש בשרותיו.
בסוף שנת 1854 הליאדה חזר לבוקרשט אך לא לזמן רב. כוחות הכיבוש האוסטריים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני-קרונברג השתלטו על ולאכיה בתור "כוח נייטרלי" ודרשו את גרושו המידי.
בחזרה לפריז, הליאדה המשיך לפרסם ספרים על נושאים פוליטיים ותרבותיים, כולל ניתוח של המצב באירופה בעקבות הסכם השלום בפריז מ 1856 ומסה על כתבי הקודש (ביבליה) (1858). ב-1859 פרסם תרגום משלו של הספטואגינטה לרומנית תחת הכותרת Biblia sacră ce cuprinde Noul şi Vechiul Testament כשלאור החלטות הוועידה בפריז, "המפלגה הלאומית", המורכבת ממהפכנים לשעבר, התחילה לקדם את רעיון בחירת האספה הנקראת "דיוואן אד הוק" לצורך האיחוד בין מולדובה ובין ולאכיה, הליאדה רדולסקו נמנע מלתמוך במועמד מסוים לתפקיד השליט העתידי אך הביע התנגדות נחרצת למועמדותו של אלכסנדרו השני גיקה.
שנותיו האחרונות
בשנת 1863 השליט קוזה העניק לו קצבה של 2000 ליי לשנה. בשנת 1867, שנה אחרי הקמתה, האקדמיה הרומנית (אז "החברה האקדמית") בחרה בהליאדה כיושב ראש הראשון שלה ונשאר בתפקיד זה עד יום מותו. האליטה האינטלקטואלית החדשה, למשל חברי החוג "ז'ונימיה" מתחה ביקורת קשה על כתיבתו. בבחירות לפרלמנט בשנת 1866 הליאדה נבחר כנציג של העיר טרגובישטה בבית התחתון. כשקרול לבית הוהנצולרן נבחר לשליט רומניה, הליאדה היה יחיד מנציגי ולאכיה שהצטרף לאופוזיציה של ניקולאיה יונסקו וחסידים אחרים של סימיון ברנוציו. בנאום בפרלמנט הרומני הליאדה השווה את הבאתו של קרול הגרמני לשלטון הפנריוטים של פעם. העבודות האחרונות שפרסם היו ספר לימוד לפואטיקה (1868) וספר על האורתוגרפיה (הכתיב). בשנים הללו התחיל להראות סימנים של הפרעה נפשית כשראה עצמו מעין נביא ומושיע של המולדת. התחיל לברך את ידידיו בברכה הלא שגרתיות: "שישוע ומרים המגדלית ישמרו אותך!".
יון הליאדה רדולסקו נפטר בשנת 1874 בביתו ב"סטראדה פולונה" מס. 20 Strada Polonă בבוקרשט. בלווייה השתתפו מעריצים רבים והוא נקבר בחצר הכנסייה ע"ש מברוגני.
נישואיו וצאצאיו
בשנת 1823 הכיר את מריה אלכסנדרסקו איתה התחתן כעבור זמן. לזוג נולדו שבעה ילדים (חמש בנות ושני בנים), מתוכם שניים - בן ובת - מתו בילדותם. בהמשך יחסי בני הזוג התערערו כשלמריה היו תכופות התפרצויות קנאה. יש משערים כי להליאדה היו פרשות אהבה מחוץ לנישואים. לעומת זאת הוא עצמו היה קנאי ומתוך חשד כי המשורר גריגורה אלכסנדרסקו חיזר אחרי אשתו נאחז בשנאה כלפיו ושינה דעתו, שעד אז הייתה חיובית, על יצירותיו.
גישתו ההתחלתית
בגישתו לשפה תמך הליאדה, בצורך למודרניזציה שלה, להתאמתה לתקופה המודרנית, ונאבק נגד החינוך בשפה היוונית וצרפתית. כשניזון מהאידיאלים של עידן האורות ומהשאיפות לעצמאות לאומית, הליאדה פנה לבני זמנו:
רפורמה ראשונה שיזם בשנת 1828 הייתה בתחום הכתיב: צמצם את האלפבית הקירילי שבו נכתבה השפה הרומנית, ל-27 אותיות בלבד, המיועדות לשקף את ההיגוי הפונטי. כנימוק להצעתו הביא דוגמת האלפבית הלטיני כפי שהיה בשימוש ברומא הקדומה. בהמשך התחיל במערכה לעידוד הנהגת נאולוגיזמים משפות רומאניות אחיות, תוך כדי התאמתם לפונטיקה הרומנית. באותה תקופה רומנים שחיו אזורים השונים של המרחב הדנובי-קרפטי הרגישו כי צו השעה הוא לאחד את הניבים השונים וליצור אוצר מילים ספרותי סטנדרטי. רעיון זה נתמך בעבר על ידי נציגי "האסכולה הטרנסילבנית": גאורגה שינקאי ופטרה מאיור. הם ביקשו לאחד את השפה סביב השפה הרומנית הכנסייתית, ששימשה את הפולחן בכנסייה היוונית-קתולית הרומנית ("המאוחדת עם רומא") ובכנסייה האורתדוקסית הרומנית. הליאדה היה הראשון שדגל בהקמת רגולטור - לימים האקדמיה הרומנית - שירחיב את הפעילות בתחום טיפוח השפה ושיעזור ליצור שפה ספרותית סנדטדרטית המבוססת על הניב ממונטניה (ולאכיה) ששימש בסיס לטקסטים הדתיים שפורסמו במאה ה-16 על ידי הדיאקון קורסי.
בנוסף, בעיצוב השפה הספרותית, הליאדה הגן על קווים מנחים אסתטיים, תוך דגש של שלשה עקרונות ביסוד בחירת המילים המועדפות: עקרון אוצר המילים "נכון", נבחר בעדיפות ראשונה מבין המילים ממוצא לטיני שבשפה המדוברת; עקרון ה"הרמוניה" - שהמילים ממקור לטיני תופענה בצורתם השגורה בפי העם, אפילו עם חלו בהם שינויים פונטיים במהלך מאות השנים, ועקרון ה"אנרגיה" - העדפת המילים הקצרות והקולעות ביותר למשמעותן מתוך המילים הנרדפות הנהוגות במרחב דובר רומנית. התנגד לכתיב האטימולוגי שנראה לו מיותר וגם לגישה הטהרנית שצידדה בהסרת הנאולוגיזמים הנפוצים ממקור זר, כשהוא בדעה שיצא שכרה בהפסדה. לקביעות מוקדמות אלה של הליאדה הייתה השפעה לא מבוטלת על גיבוש השפה הספרותית במחצית השנייה של המאה ה-19. המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו שתרם תרומה ניכרת בתהליך זה, העריך מאוד את הגישה של הליאדה ש"כתב כפי שמדברים". גם הפילולוג אוביד דנסושיאנו סבר שבהשקפה על השפה הליאדה התעלה מעל בני זמנו.
ההשפעה האיטלקית
השלב השני במחקריו הלשוניים של הליאדה התבסס על אימוץ התאוריה של קונדיאק, לפיה שפה יכולה להתפתח באמצעות מוסכמות. בשלב זה הוא התחיל לשלול את השקפתו הקודמת ולצדד בכתיב אטימולוגי. בשנות ה-1840 המוקדמות התחיל לטעון שרומנית ואיטלקית אינן שפות שונות זו מזו, אלא ניבים של השפה הלטינית ועל בסיס רעיונות אלה תמך בהחלפת מילים רומניות רבות על ידי מילים איטלקיות, אדקווטיות יותר בעיניו. בפועל התחיל להשתמש בשפת כלאיים מוזרה רומנית-איטלקית ובכתיב אטימולוגי: עיוותים אלה משכו מאוחר יותר בקורת חריפה ומגחכת מצד אמינסקו ורבים אחרים. היו קיימות מקבילות "לטיניסטיות" מנייריסטיות בהשקפות הלשוניות של הטרנסילבני אוגוסט טרבוניו לאוריאן ובאלה של המולדבי גאורגה אסאקי שהושפעו על ידי השפה הצרפתית והטביעו את חותמן על שפת הבויארים של תקופתו, כפי שהעיר המבקר גאראבט איבראיליאנו. איבראיליאנו ציין כי אסאקי שיבח את מה שראה כנסינונו של הליאדה להחיות את השפה של אנשי טראיאנוס שהגיעו לדאקיה. בין המבקרים של עיוותים מלאכותיים אלה בשפה יש לציין את אלקו רוסו ואת חברי החוג ז'ונימיה. אלקו רוסו הסביר את המניעים הנפשיים למגמות אלה כנובעים מהפוביה אנטי-סלבית או יותר נכון אנטי-רוסית: השנאה הפוליטית המודרנית כלפי רוסיה השליכה אותנו לאיטליאניזם, לצרפתיזם ול-איזמים אחרים, שאין להם דבר וחצי דבר עם הרומניזם, בעוד שהסכנות הפוליטיות לשעבוד הנשמה הרומנית, שהולידו אותה, עברו כבר מהעולם. הרומניזם האמיתי צריך כיום לזקוף את הראש. גם מבקר הספרות ג'ורג'ה קלינסקו קישר את גישתו המאוחרת של הליאדה לרגשות האנטי-רוסיים שלו מזמן חוויותיו בימי מהפכת 1848. "מתוך שנאה לפאנסלביזם ולרוסים, שהשתדלו להדגיש את ההשפעות הסלביות על השפה הרומנית, הליאדה ראה את עצמו משרת את המולדת על ידי סילוק כל העקבות הסלביות מהשפה. קלינסקו סבר שחוסר העקביות של הליאדה בתחום השפה, כולל התנועות הבלתי צפויות שלו מרעיונות סבירים לרעיונות הכי מטורפים, נבעה מהאוטודידקיות שלו. בסך הכל לניסויים לשוניים אלה של הליאדה היו השפעות שוליות ומבקריו, כולל אמינסקו, הצביעו על הניגוד ביניהם ובין עקרונותיו המוקדמים. הליאדה בעצמו נראה כי היה מודע לכך ברגעים שבהם נהג להתפאר:"שפה זו, כפי שהיא כתובה כיום על ידי האנשים דוברי רומנית, היא פרי עבודתי". אחד מאנשי הספרות המעטים שכן הושפעו על ידי הגישה האיטליאניסטית של הליאדה, היה המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי בצעירותו. מהמורשת של הליאדה נשארו בכל זאת גם שורה של מילים ממקור איטלקי, שימושיות בתיאור גוונים או מושגים שלרומנית לא הייתה עד אז מילה מתאימה, לדוגמה: adorabil, absurd, actual, abject, absolut, colosal,conjugal, consecvent, implacabil, inefabil, inert, ingrat, legitim, mistic, pervers, suav, venerabil etc.