cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבולוציה של הסוס
היסטוריית המחקר
המאובן הראשון של סוס מהעולם הישן נמצא במחצבות גבס במחוז מונמארטר, שבפריז, בשנות ה-20 של המאה ה-19. השן של אותו מאובן נשלחה למוזיאון לתלודות הטבע של פריז, שם זוהתה בידי ז'ורז' קיווייה כשן של חיה רועה ממשפחת הסוסיים שמזכירה את הטפיר. איורו שמתאר את החיה כולה תאם שלדים שנמצאו מאוחר יותר באתר החפירות.
בשנת 1848, ג'וזף ליידי שערך מחקר על מאובני הסוסים של אמריקה, בחן באופן שיטתי מאובני סוסים ממגוון אוספים מתקופת הפליסטוקן, כולל את האוסף מהאקדמיה למדעי הטבע וקבע שהתקיימו לפחות שני מינים בצפון אמריקה: אקווס קורווידנס ואקווס אמריקנוס. עשור לאחר מכן, הוא גילה שהשם השני כבר היה בשימוש ולכן נתן לו שם שונה: אקווס קומפילוס. באותה שנה ביקר ג'וזף באירופה ואוון הציג אותו בפני דרווין.
אאוקן ואוליגוקן: סוסים ראשוניים
בתקופה שבין אאוקן לאוליגוקן חיו זני הסוסיים הבאים: אאוהיפוס, אורוהיפוס, אפיהיפוס, מזוהיפוס (סוס אמצעי) ומיוהיפוס. המשותף לזנים אלו הוא שכולם היו בעלי קומה נמוכה, גב מעוקל, מספר בהונות ושיניים שמתאימות לאוכלי כל. אך כל זן היה שונה מהזן שקדם לו בכך שהיה גדול יותר והמבנה שלו, כולל הבהונות והשיניים השתנו בהתאם לשינויים בסביבת המחיה.
פנאתינאיקוס (אגודה)
מועדון האתלטיקה הפאן-אתונאי (ביוונית: Παναθηναϊκός Αθλητικός Όμιλος, בקיצור PAO), הידוע גם בשם פנאתינאיקוס, הוא מועדון ספורט רב-ענפי הממוקם באתונה, בירת יוון. פנאתינאיקוס הוא אחד ממועדוני הספורט המצליחים והוותיקים ביותר ביוון. שם המועדון נוצר בהשראת יצירתו העתיקה של איסוקרטס "פנאתינאיקוס", בו הוא משבח את האתונאים על השכלתם הדמוקרטית ועליונותם הצבאית והשימוש בהם לטובת כל היוונים.
המועדון הוקם על ידי יורגוס קלפאטיס בשנת 1908 כמועדון כדורגל, כאשר הוא ו-40 ספורטאים נוספים החליטו להתנתק ממועדון פאנליניוס עקב החלטו לסגור את קבוצת הכדורגל שלו. המועדון הוא בין המועדונים הפופולריים ביותר במדינה ואחד הגדולים בעולם לפי מספר מחלקות הספורט שלו. זה המועדון שהציג ביוון מספר ענפי ספורט, ביניהם כדורגל, כדורסל, כדורעף, הוקי שדה, טניס שולחן וכדוריד, בזמן שהם גם היו חלוצים ביצירת קבוצות ספורט נשים בכדורגל וכדורסל.
הקבוצות והספורטאים האישיים בפנאתינאיקוס זכו במספר תארים והיו משתתפים בולטים בתחרויות מקומיות ובינלאומיות. קבוצות הכדורסל והכדורגל של המועדון הן הקבוצות היווניות המצליחות ביותר מבחינת הישגים בתחרויות האירופיות. קבוצת הכדורגל של פנאתינאיקוס היא הקבוצה היוונית היחידה שהגיעה לגמר ליגת האלופות (ב-1971) ולחצי הגמר פעמיים (ב- וב-). זוהי גם קבוצת הכדורגל היוונית היחידה ששיחקה ב. קבוצת הכדורסל של המועדון היא המצליחה ביותר ביוון ואחת המצליחות באירופה, עם שישה גביעי אירופה, גביע בין-יבשתי אחד ושני כתרים משולשים. קבוצות פנאתינאיקוס שיחקו בסך הכל ב-15 משחקי גמר אירופיים ובינלאומיים (בכדורגל, כדורסל, כדורעף גברים וכדורעף נשים).
בענפי הספורט האישיים יש למועדון יש מסורת יוצאת דופן במחלקות האתלטיקה, רכיבה על אופניים, קליעה, סיף ואיגרוף. המועדון גידל ספורטאים רבים, אלופי עולם ואלופי אירופה ומדליסטים ב ומשחקי הים התיכון.
מועדון הכדורגל של אתונה
הכדורגל הופיע ביוון בסוף המאה ה-19. בשנת 1908 עזב ספורטאי צעיר של פאנליניוס בשם יורגוס קלפאטיס, המום מהחלטת המועדון לסגור את קבוצת הכדורגל שלו, יחד עם 40 ספורטאים נוספים, והקים את מועדון הכדורגל של אתונה (Ποδοσφαιρικός Όμιλος Αθηνών). קונסטנטינוס ציקליטירס, שנחשב לגדול ספורטאי יוון בתחילת המאה ה-20, שיחק כשוער בקבוצה החדשה.
מועדון האתלטיקה הפאן-אתונאי
שם הקבוצה שונה למועדון הכדורגל הפאן-הלני (Πανελλήνιος Ποδοσφερικός Όμιλος) בשנת 1911. ב-1918 הוחלט שהסמל הרשמי של המועדון יהיה התלתן, סמל לאחדות, הרמוניה, טבע ומזל טוב, רעיון של השחקן מיכליס פאפאזוגלו. התלתן נחשב בעיני ראשי המועדון גם לסמל אוניברסלי, לא לאומי או מקומי, במטרה לייצג את אתונה כולה במדינה ובעולם.
פאפאזוגלו היה גם המניע העיקרי של הרעיון הפאן-אתונאי, הרעיון להקמת מועדון חדש שישתתף בכמה שיותר ענפי ספורט (רעיון שאומץ מאוחר יותר על ידי כל המועדונים היווניים הגדולים). ב-1919 היה קלפאטיס חבר בנבחרת יוון בכדורגל שהשתתפה במשחקי מדינות ההסכמה בפריז, שם גילה את הכדורסל והכדורעף, שלא היו ידועים אז ביוון. לאחר שובו לאתונה הוא החל את מאמציו ליצירת קבוצות חדשות במועדון.
בשנת 1924 קיבל המועדון את שמו הסופי והנוכחי מועדון האתלטיקה הפאן-אתונאי (ביוונית: Παναθηναϊκός Αθλητικός Όμιλος, בקיצור PAO), שהיה מעתה ואילך מועדון ספורט רב-ענפי. במהלך העשורים הבאים, עם התורם העיקרי אפוסטולו ניקולאידיס, פנאתינאיקוס יצרה קבוצות כמעט בכל ענף ספורט וזכתה באליפויות רצופות רבות ברובם. מחלקת האתלטיקה נוסדה ב-1919. באותה שנה היה פנאתינאיקוס אחד המועדונים הראשונים ביוון שהקים קבוצת כדורעף.
ב-1922 נוסדה מחלקת הכדורסל, גם היא מהראשונות ביוון, ומאז התפתחה לקבוצת הכדורסל המצליחה במדינה ולאחת המצליחות באירופה. בשנת 1924 נוסדה מחלקת הטניס שולחן, ב-1926 מחלקת הטניס וב-1928 מחלקות הרכיבה על אופניים, הקליעה וההוקי שדה. מחלקות השחייה, הכדורמים והכדוריד נוצרו ב-1930.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) החל לראשונה מצעד המשלחות עם המשלחת היוונית, ואתלט פנאתינאיקוס אנטוניס קריופיליס הפך ליווני הראשון שפותח את המצעד.
פנאתינאיקוס זכתה לראשונה באליפות יוון בכדורגל בשנת 1930. במהלך העונה הם ניצחו את היריבה אולימפיאקוס 8–2, הניצחון הגדול ביותר של קבוצה כלשהי בדרבי היריבות הנצחיות. בשנת 1937 הוקמה קבוצת כדורסל הנשים של המועדון, הראשונה ביוון.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים האפלות של שלטון מדינות הציר ביוון, מילאו ספורטאי המועדון תפקיד משמעותי בהתנגדות. הכדורגלן מימיס פיירקוס נהרג במלחמת איטליה–יוון, בעוד מיכליס פאפאזוגלו ודימיטריס ינאטוס (חבר מייסד של קבוצת הכדורסל) השתתפו מאוחר יותר בקבוצת ההתנגדות של יז'י איוואנוב-שיינוביץ', ספורטאי ממוצא פולני באירקליס סלוניקי ומרגל של הבריטים, והצליחו להשמיד שלושה מטוסי קרב של הלופטוואפה ולהטביע שלוש ספינות מלחמה קטנות. הם נעצרו, עונו ולבסוף ינאתוס ואיוואנוב הוצאו להורג.
ז'אן ז'יונו
ז'אן ז'יונו (בצרפתית: Jean Giono; 30 במרץ 1895 - 8 באוקטובר 1970) היה סופר צרפתי.
פנאתינאיקוס (אגודה)
1946–1990
ב-1966 נוצר ארגון אוהדי האולטראס של המועדון, שער 13, ארגון האוהדים הוותיק ביותר ביוון. יתר באליפות אירופה באתלטיקה אותה שנה זכה הקופץ במוט של המועדון ו-13 פעמים אלוף יוון, כריסטוס פאפאניקולאו, במדליית הכסף.
ז'אן ז'יונו
ספריו המרבים לתאר את הסביבה הכפרית של אזור פרובאנס שבצרפת, עוסקים במצבו של האדם בעולם ובשאלות מוסריות ומטאפיזיות. ז'יונו הואשם בכך שתמך במשטר וישי ולא התנגד לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. מגניו טוענים שז'ינו נמנע מכל התנגדות מזוינת בשל ערכיו הפציפיסטיים, ערכים אותם אימץ אחרי שובו ממלחמת העולם הראשונה.
פנאתינאיקוס (אגודה)
1946–1990
ב-1970 קפץ פאפאניקולאו לגובה של 5.49 מטרים וקבע שיא עולם.
ז'אן ז'יונו
בהיותו חייל בחיל הרגלים במלחמת העולם הראשונה, הוא היה אחד מ -11 הניצולים של היחידה שלו בוורדן. בהמשך תיאר את זוועות המלחמה בלהקת לה גרנד (1931; לבית המטבחיים).
פנאתינאיקוס (אגודה)
1946–1990
ב-1974 הגיעה קבוצת הטניס שולחן לחצי הגמר גביע ETTU. בשנת 1978 נוסדה מחלקת הקרב חמש מודרני, וב-1980 מחלקת הג'ודו. הישג חשוב לקבוצת הכדורעף היה ההשתתפות בגמר גביע CEV ב-1980. מחלקת הקשתות נוסדה ב-1981 ומחלקת הקטרגל ב-1990.
ז'אן ז'יונו
הפופולריות שלו גדלה בסוף שנות העשרים עם סדרה של רומנים אנטי-אינטלקטואליים אזוריים על אצילותם של אנשים פשוטים. סדרה זו הגיעה לשיאה ביצירות כמו הטרילוגיה Le Chant du monde (1934; שיר העולם), שכמו רוב יצירותיו הייתה מחאתו של אדם רגיש כנגד התרבות המודרנית. בשנת 1939 ישב גיונו חודשיים בכלא בפעילות פציפיסטית. בשנת 1945 הוא הוחזק בשבי על ידי יחידה קומוניסטית של לוחמי ההתנגדות, שראו את הפציפיזם כשיתוף פעולה עם הנאצים. סופרי השחרור הצרפתים רשמו אותו ברשימה השחורה, אך הגנה נמרצת של הסופר אנדרה ז'יד סייעה לו, ובשנת 1954 נבחר ג'יונו לאקדמי גונקור.
פנאתינאיקוס (אגודה)
1991–2000
מחלקת כדורסל הגברים התמקצעה ב-1992 ומאז היא בבעלות שני אילי תעשיית התרופות, האחים פבלוס ות'נאסיס ינאקופולוס. בפיינל פור היורוליג בפריז הפכה פנאתינאיקוס לקבוצה היוונית הראשונה שזכתה בגביע אירופה לאלופות (כיום יורוליג), כשהיא מנצחת ברצלונה בגמר 67–66. בספטמבר אותה שנה זכתה הקבוצה גם בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון 2–1 בסדרת הטוב מ-3 על אולימפיה מארגנטינה (83–89, 83–78, 101–76). באותה שנה הגיעה קבוצת הכדורגל לחצי גמר ליגת האלופות.
בפיינל פור שנערך בסלוניקי זכתה פנאתינאיקוס באליפות אירופה בפעם השנייה לאחר ניצחון על מכבי תל אביב 73–67 בגמר. ב- בבולוניה הם זכו ביורוליג בפעם השלישית לאחר ניצחון על המארחת קינדר בולוניה 89–83. כמו כן, בשנת 2000 הגיעה קבוצת כדורעף הנשים לגמר גביע CEV.
2001–הווה
בפיינל פור באתונה הוכתרה פנאתינאיקוס לאלופת אירופה בפעם הרביעית לאחר שניצחה בגמר היורוליג את צסק"א מוסקבה 93–91. ב- בברלין ניצחו "הירוקים" את צסק"א פעם נוספת 73–71 והפכו לאלופי אירופה בפעם החמישית.
בשנת 2009 הגיעה קבוצת הכדורעף הגברים לגמר גביע ה-CEV, וקבוצת הנשים לגמר גביע האתגר.
פאו זכתה ביורוליג בפעם השישית בברצלונה לאחר שניצחה את מכבי תל אביב 78–70 בגמר. בתוך כך הפך המועדון לשני הכי מצליח (אחרי ריאל מדריד) בתולדות התחרות.
בשנת 2013 נוסדה לראשונה מחלקת ספורט חדשה לאחר שנים רבות: קבוצת הרוגבי שהוכרזה ב-7 בנובמבר, ולאחר מכן הוקמו גם מחלקות ההוקי שדה והבייסבול.
בדצמבר 2018 הקימה פנאתינאיקוס מחלקת כדורסל בכיסאות גלגלים.
סמל
בשנת 1918 הציע מיכליס פאפאזוגלו את התלתן כסמל המועדון בשל היותו סמל של הרמוניה, אחדות, טבע ומזל טוב. גאורגיוס צ'אצופולוס, חבר המועדון (לימים נשיאו) ומנהל הגלריה הלאומית באתונה, לקח על עצמו את עיצוב הסמל. עד סוף שנות ה-70 נתפר תלתן ירוק או לבן בצד הלב על החולצה של קבוצות המועדון.
עם תחילת המקצוענות בכדורגל היווני נוצר סמל קבוצת הכדורגל עם ראשי התיבות של המועדון ושנת ההקמה (1908). גם קבוצת הכדורסל משתמשת מאז 1992 בלוגו משלה.
בשנת 2014 הציגה הנהלת המועדון סמל נפרד למועדון כולו ולכל מחלקות החובבים.
כדורגל גברים
כדורגל היא המחלקה הראשונה והוותיקה ביותר במועדון. הקבוצה היא היוונית היחידה שהגיעה לגמר ליגת האלופות (ב-1971) ולחצי הגמר (ב-1985 וב-1996), כמו גם לגמר הגביע הבין יבשתי.
כדורסל גברים
קבוצת הכדורסל, שנוסדה ב-1919, היא המצליחה ביותר ביוון ואחת המצליחות באירופה, עם שש אליפויות אירופה וגביע בין-יבשתי אחד. מחלקת הכדורסל של פנאתינאיקוס היא גם הקבוצה היחידה באירופה שזכתה בתואר אחד לפחות במשך 24 עונות רצופות, מ-1996 עד 2019.
כדורעף גברים
מחלקת הכדורעף נוסדה ב-1919, והיא אחת מקבוצות הכדורעף הוותיקות והמצליחות ביוון.
כדורסל נשים
המחלקה נוסדה בשנת 1937, הראשונה ביוון.
רכיבה על אופניים
מחלקת הרכיבה על אופניים, שנוסדה ב-1928, היא אחת המחלקות המצליחות ביותר במועדון.
טניס שולחן
מחלקת הטניס שולחן נוסדה ב-1924 על ידי ניקוס מנצרוגלו.
איגרוף
מחלקת האיגרוף נוסדה ב-1912 על ידי ג'ון סיריל קמפבל, מאמן קבוצת הכדורגל.
סיף
כמו מחלקת האיגרוף, גם מחלקת הסיף נוסדה ב-1912 על ידי ג'ון סיריל קמפבל.
היאבקות
שחמט
אוהדים
לפי סקרים פנאתינאיקוס הוא אחד המועדונים הפופולריים ביותר ביוון, עם כמעט 30.2% מהאוהדים שתומכים בהם, והפופולרי ביותר באתונה רבתי ובאזור אטיקה. יש להם גם בסיס אוהדים גדול בכל מחוזות יוון, בקפריסין ובקרב היוונים בכל העולם. למועדון אוהדים רבים בקרב המשכילים והמעמד העליון ביוון (המייצג באופן מסורתי את החברה האתונאית הישנה), אך הוא פופולרי גם בקרב מעמד הביניים והמעמד הנמוך.
ארגון האוהדים העיקרי של פנאתינאיקוס ידועים בשם שער 13, והוא מורכב מכ-80 מועדונים קטנים יותר ביוון וקפריסין. הארגון משתמש בזיקוקים ודגלים ירוקים, הצגת כרזות ובעיקר תצוגות צבעוניות וגדולות ועידוד רועש וקבוע. שער 13 הפך עם השנים לחלק מהמועדון על ידי השפעה על החלטות המועדון ומעקב אחר המועדון. PALEFIP (המועדון הפאן-הלני של חברי פנאתינאיקוס) הוא ארגון האוהדים השני בגודלו. פנאתינאיקוס היא קבוצת הכדורגל היחידה בבעלות אוהדים ביוון.
אוהדי פנאתינאיקוס מחזיקים בשיא מכירות הכרטיסים בעונה הרבות ביותר (31,091 ב-2010) ובממוצע הנוכחות הגבוה ביותר לעונה בודדת (44,942 בעונת 1985/86) בתולדות הכדורגל היווני.
אוהדי המעדון בכדורסל, הבולטים בתמיכתם הנלהבת, מחזיקים גם בשיאי נוכחות אירופיים, כמו 20,000 האוהדים נגד בנטון טרוויזו ב-2006 ו-30,000 (רשמית מעל 25,000) הצופים נגד ברצלונה ב-2013.
תלתן הזהב
תלתן הזהב של פנאתינאיקוס הוא הפרס המוענק לאישים מיוחדים במועדון. הוא הוענק ל:
קרסטי קליולאיד
קרסטי קליולאיד (באסטונית: Kersti Kaljulaid; נולדה ב-30 בדצמבר 1969) היא אשת עסקים ופוליטיקאית אסטונית שכיהנה כנשיאת אסטוניה בשנים 2016–2021. היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה והצעירה ביותר, בת 46.
ביוגרפיה
קליולאיד נולדה בעיר טרטו באסטוניה. בעקבות גירושי הוריה, גדלה בטאלין בדחק עם אמה וסיימה את לימודיה בבית ספר תיכון שם בשנת 1987. לאחר סיום התיכון, בהשפעת אמה, התקבלה לפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת טרטו. במהלך לימודיה התמחתה בגנטיקה. בשנת 1988 התחתנה עם טאבי טלביק (Taavi Talvik) וכמה שבועות לפני יום הולדתה ה-19 נולדה בתה הראשונה.
בשנת 1992 סיימה את לימודיה בטרטו בהצטיינות. בשנת 1998 החלה בלימודי תואר שני במנהל עסקים באותה אוניברסיטה, אותם סיימה בשנת 2001.
בשנת 1994, לאחר הולדת בנה, החלה לעבוד בתחום המכירות בסניף האסטוני של חברת סימנס. כיוון שמשכורתה כביולוגית בעבר לא הספיק למחייתה, החליטה למצוא משרה שלא בהתאם להכשרתה. בין השנים 1997-1996 הייתה מנהלת מכירות של ספקית התקשורת האסטונית (Eesti Telefon AS). בשנים 1997–1999 שימשה כמנהלת פרויקטים בתחום השקעות במיזוגים והפרטות בבנק הנזה האסטוני. בשנת 1999, הציע לה ראש הממשלה, מארט לאר, להצטרף לצוות יועציו הכלכליים. היא שימשה בתפקיד זה עד שנת 2002.
בשנים 2001–2004 שימשה כנציגת הממשלה בפרויקט הגנום האסטוני. בשנים 2004-2002 שימשה קליולאיד תחילה כראש מחלקת חשבונות של תחנת הכוח "אירוּ" (Iru) ובהמשך כמנכ"לית. היא האישה הראשונה לנהל תחנת כוח באסטוניה. משנת 2002 הגישה בערוץ הרדיו "קוקו" תוכנית ראיונות שבועית בשעות הצהריים. בשנת 2004, כאשר אסטוניה הצטרפה לאיחוד האירופי היא מונתה לתפקיד מבקרת חשבונות (Auditor) ונציגת אסטוניה בבית המשפט האירופי לביקורת. משנת 2011 ועד בחירתה לנשיאות כיהנה קליולאיד כיושבת ראש מועצת המנהלים של אוניברסיטת טרטו. בסתיו 2011 הציע ראש הממשלה, יוהאן פארטס, למנות את קליולאיד לתפקיד יו"ר מפלגת IRL. לבסוף, הרעיון לא התממש.
הבחירות לנשיאות אסטוניה
אף אחד מן המועמדים המקוריים לנשיאות, בהם שרת החוץ לשעבר מרינה קליורנד וראש הממשלה לשעבר סים קאלאס, לא זכו ברוב הנדרש בבחירות שנערכו באוגוסט ובספטמבר 2016. לאחר שלוש הצבעות בפני הפרלמנט ושתי הצבעות בפני אספת הבוחרים לא נמצא מועמד מוסכם לנשיאות. קליולאיד הועלתה כמועמדת בעקבות פנייתו של יו"ר הפרלמנט האסטוני והסכמתה למועמדות. ב-27 בספטמבר הציעו חברי המועצה הבוחרת את קליולאיד בפני הפרלמנט כמועמדת לתפקיד הנשיא. בשביל שתאושר מועמדותה לנשיאות אסטוניה היא הייתה זקוקה ל-68 מתוך 101 קולותיהם של חברי הפרלמנט האסטוני. ב-30 בספטמבר הביעו 90 מחברי הפרלמנט תמיכה במועמדות. ב-3 באוקטובר נבחרה בקולותיהם של 81 מחברי הפרלמנט ללא התנגדויות (17 חברי פרלמנט נמנעו בפתק לבן). היא הושבעה לנשיאות ונכנסה לתפקידה ב-10 באוקטובר 2016. באוקטובר 2021 תמה כהונתה.
השקפותיה
קליולאיד הגדירה את עצמה בתור "שמרנית-ליברלית". היא מחזיקה בדעות ליברליות בנושאים חברתיים כמו זכויות להט"ב והגירה. לעיתים קרובות היא מפרסמת מאמרי דעה באתרי אינטרנט אסטוניים. בשנים 2004-2001 הייתה קליולאיד חברה במפלגת Pro Patria Union (שהתמזגה למפלגת IRL). אך היא העדיפה לא להתמודד בבחירות עם מינויה לבית המשפט האירופי לביקורת ב-2004 פרשה מחברותה במפלגה.
חיים אישיים
קליולאיד נישאה לראשונה ב-1988, עם תחילת לימודיה באוניברסיטה וילדה באותה שנה את בתה עוד בטרם מלאו לה 19 שנים, וב-1993 היא ילדה את בנה השני. היא התגרשה מבעלה הראשון ב-1998 והיא נשואה בשנית לגאורגי-רנה מקסימובסקי, מהנדס תקשורת במקצועו, ולהם שני ילדים. השניים חיים בזוגיות משנת 1999.
אוטו פרמינגר
אוטו לודוויג פְּרֶמִינְגֶר (בגרמנית: Otto Ludwig Preminger; בארצות הברית נהגה שם משפחתו פרמינג'ר; 5 בדצמבר 1905 – 23 באפריל 1986) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד אוסטרו-הונגריה. ביים למעלה מ-35 סרטים באורך מלא לאורך כחמישים שנות יצירה.
פרמינגר נודע בסרטי מסתורין בסגנון הפילם נואר, כגון "לאורה" (1944) ו-"Fallen Angel" (1945). בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ביים מספר עיבודים לקולנוע של רומנים רבי-מכר ומחזות. חלק מעבודותיו פרצו גבולות בכל הקשור להיתרי הצנזורה של אותם הימים, כיוון שעסקו בנושאים שהיו בבחינת טאבו בהוליווד, כגון התמכרות לסמים ("האיש בעל זרוע הזהב", 1955), אונס ("אנטומיה של רצח" – Anatomy of a Murder, 1959), והומוסקסואליות ("הסנאט ימליץ ויאשר", 1962). הוא היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ואף שיחק במספר סרטים.
בישראל התפרסם בעיקר בתור המפיק והבמאי של סרט הקולנוע "אקסודוס". הסרט, שזכה להצלחה עולמית, צולם בישראל ועסק בהעפלה ובמאבק להקמת מדינת ישראל מנקודת מבט אוהדת למפעל הציוני.
ילדות
פרמינגר נולד בעיירה ויז'ניץ בתחומה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). אביו, מרקוס, שימש תובע כללי בשירות האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובית הוריו של פרמינגר היה מבוסס כלכלית.
לאחר רצח פרנץ פרדיננד בשנת 1914, אשר סימן את תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, פלשו כוחות רוסיה למזרח אירופה. משפחת פרמינגר, כמו רבים אחרים, נמלטו כפליטים ממחוז צ'רנוביץ לאוסטריה, שם קיוו למצוא מקלט. מרקוס פרמינגר קיבל משרת תובע בעיר גראץ, ושם העמיד לדין סרבים וקרואטים אשר נחשדו כאויבי האימפריה. אוטו פרמינגר היה כבן תשע כאשר משפחתו השתקעה בגראץ, ונשלח לבית ספר קתולי, ללא כל חינוך יהודי. אף על פי שלא אחת הושם ללעג בשל דתו, אביו חינכו להתגאות בהיותו יהודי.
שנה לאחר שעקרו לגראץ, זומן אביו לבירה וינה שם הוצעה לו משרת התובע הכללי של האימפריה, זאת בתנאי שימיר דתו לנצרות. אף שסירב, זכה בסופו של דבר במשרה. בשנת 1915 עקרה המשפחה לווינה, בה טען אוטו כי נולד, שנים אחר כך. בגיל 10 החל אוטו פרמינגר מתעניין באמנויות הבמה, ובלוויית סבתו ביקר לעיתים קרובות בבורגתיאטר, תיאטרון החצר הקיסרי בעיר.
קריירת תיאטרון
בצעירותו שאף פרמינגר להיות שחקן תיאטרון. כבר בהיותו נער היה מסוגל לצטט בעל פה רבים מן המונולוגים של המחזות הקלאסיים, ולא התבייש להופיע בפני קהל. הופעתו המוצלחת ביותר הייתה בספרייה הלאומית האוסטרית, כאשר נאם את הספד מרקוס אנטוניוס מתוך המחזה יוליוס קיסר. פרמינגר אהב לקרוא מחזות, לחזות בהם, ולאחר זמן אף להפיקם. בהדרגה החל להחמיץ ימי לימודים לטובת התיאטרון. אביו, בזכות תפקידו הציבורי רם המעלה, שיפר את מצבה הכלכלי של המשפחה, למרות מצבה המתדרדר של אוסטריה במלחמה, ובשנת 1916 עקרה המשפחה לבית ברובע יוקרתי בעיר. לכל אורך המלחמה המשיך פרמינגר ליהנות מחיי תרבות עשירים.
עם תום המלחמה פתח אביו משרד פרטי לעריכת דין, תוך שהוא מנחיל לבניו, אוטו ואחיו אינגו, ערכים ליברליים וסובלנות כלפי דעות נוגדות. לאורך כל חייו היה פרמינגר מזוהה עם דעות ליברליות-דמוקרטיות. בגיל 16 זכה פרמינגר בתפקיד ליסנדר במחזה חלום ליל קיץ. בשנת 1923, בגיל 17, הכריז מורו לעתיד, במאי התיאטרון מקס ריינהרדט, על תוכניתו לפתוח להקת תיאטרון בווינה. מאותה עת החל אוטו לכתוב מכתבים לריינהרדט, כשהוא מבקש הזדמנות לבוא ולהיבחן ללהקה, אך ללא הועיל. לאחר שאמר נואש, והפסיק לבקר במשרד הדואר כדי לבדוק אם זכה למענה, הגיעה תשובתו של ריינהרדט עם תאריך לבחינה. אוטו שלא אסף את הדואר בזמן, החמיץ את הבחינה ביומיים. מיד לכשגילה זאת, החל פרמינגר מחכה לריינהרדט ליד כניסת השחקנים לתיאטרון, בתקווה לפגוש את הבמאי ולבקש הזדמנות נוספת. ההזדמנות ניתנה לו והוא התקבל מיידית ללהקת התיאטרון.
כדי לזכות בברכת אביו לדרכו המקצועית, השלים פרמינגר את לימודי התיכון ואף לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, תוך שהוא משלב בין לימודיו והתחייבויותיו לתיאטרון. עד מהרה התפתח יחס של אמן ושוליה בין ריינהרדט ופרמינגר. כאשר פתח התיאטרון את דלתותיו ב-1 באפריל 1924, פרמינגר הופיע בתפקיד סבל רהיטים במחזהו של קרלו גולדוני "משרתם של שני אדונים". תפקידו הבא היה במחזה הסוחר מוונציה בבימוי ויליאם דיטרלה. ריינהרדט זיהה עד מהרה את כישוריו המינהליים של פרמינגר ומינה אותו לעוזרו בבית הספר למשחק שפתח בווינה. זמן קצר אחר כך מאס פרמינגר בתפקיד ועזב את תאטרונו של ריינהרדט. ניסיונו בעבודה לצד הבמאי הנודע איפשר לו לקבל תפקידים בתיאטראות אחרים בעולם הדובר גרמנית, ולאחר שעבר בין מספר תיאטראות, החליט להפסיק עבודתו כשחקן ולהתרכז בבימוי.
את תפקידו הראשון כבמאי קיבל בעיר אוסטי נאד לאבם (Ústí nad Labem), בצ'כיה של היום, שם ביים מגוון מחזות, חלקם פרובוקטיביים. פרמינגר נהנה לגלות כישרונות צעירים בתיאטרון, אולם סבל בגלל מזגו הסוער וחוסר יכולתו לשתף פעולה. בשנת 1930 פנה אליו תעשיין עשיר מן העיר גראץ בהצעה לביים את סרט בשם "המאהב הגדול" (בגרמנית: Die Grosse Liebe). אף שהיה חסר ניסיון בבימוי קולנוע, פרמינגר קיבל את המשימה. הסרט הוקרן לראשונה בתיאטרון הקיסר בווינה ב-21 בדצמבר 1931, וזכה להצלחה בקרב המבקרים ובקופות. בין השנים 1931–1935 ביים פרמינגר 26 מחזות.
בשנת 1931 התאהב פרמינגר במריון מיל, שהייתה נשואה באותה עת לאחר, ונישא לה בקיץ 1932, רק שלושים דקות לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון. לפרמינג'ר היה רומן עם החשפנית הנודעת ג'יפסי רוז לי ונולד לו ילד ממנה. פרמינג'ר הכיר בו לאחר שנים רבות. בעת צילומי "כרמן ג'ונס" התאהב בשחקנית השחורה דורותי דאנדריג' והם ניהלו רומן 'אסור' כמה שנים, עד לפרידתם הסופית.
קריירה כבמאי
בחודש אפריל 1935, בעודו נמצא בעיצומה של עבודה על מחזה, הוזמן פרמינגר על ידי במאי הקולנוע האמריקאי ג'וזף שנק לפגישה בבית מלון בווינה. שנק התמנה בשנת 1924 לנשיא חברת ההפצה יונייטד ארטיסטס ובשנת 1934 ייסד את חברת המאה ה-20 ואחר כך רכש את חברת פוקס והפכה לפוקס המאה ה-20. שנק חיפש אותה עת כישרונות בימוי לחברתו וכבר בעת פגישתו של פרמינגר הציע לו לבוא ולעבוד עבור פוקס המאה ה-20 בלוס אנג'לס.
בחודש אוקטובר 1935 הגיע פרמינגר עם אשתו לניו יורק ומשם המשיך להוליווד. פרמינגר החל מיד לעבוד באולפני הקולנוע.
כבר מעת תחילת עבודתו בלטה יעילותו של פרמינגר בעבודת הבימוי, תוך שהוא משלים סרטים בלוח זמנים קצר מן המתוכנן ובמסגרת התקציב שניתן להם. סרטו הראשון בהוליווד, אשר נעשה בתקציב צנוע, הוצג בנובמבר 1936. אף סרטו השני, אשר הוקרן לראשונה בספטמבר 1937, היה סרט דל תקציב. בחודש נובמבר 1937 קיבל פרמינגר את תפקיד הבמאי לסרט "החטוף", על פי ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, שזכה לתקציב הגבוה ביותר עד לאותה עת באולפני פוקס. אולם במהלך העבודה על הסרט התגלו חילוקי דעות בין פרמינגר לבין דריל זנוק, מבעלי פוקס ומנהלה האומנותי, ופרמינגר הודח מתפקידו ושמו הוסר מן הסרט. הוא כשל בניסיונו למצוא עבודה באולפנים אחרים בהוליווד, ומצא עצמו מובטל, רק שנתיים לאחר שהגיע לארצות הברית. בזמנו הפנוי החל פרמינגר בלימודי היסטוריה אמריקאית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והחליט לשוב לבימוי בתיאטרון.
הוא עבר לביים בברודוויי וזכה להצלחה מסחרית במספר מחזות, באחד מהם אף שיחק בתפקיד גרמני נאצי. בעת עבודתו כבמאי תיאטרון הוצעה לפרמינגר משרת מרצה בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת ייל, והוא החל משלב את עבודת הבימוי עם הוראה. בזכות משחקו בתפקיד נאצי, הוצע לו תפקיד בסרט, Margin for Error, אשר הופק באולפני פוקס המאה ה-20 ופרמינגר שב להוליווד. את הסרט היה אמור לביים הבמאי הנודע ארנסט לוביטש, אולם לוביטש הפסיק עבודתו באולפן זמן קצר לאחר תחילת ההפקה ופרמינגר ביקש וקיבל את תפקיד הבמאי בסרט בו הופיע לצד מילטון ברל וג'ואן בנט. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1943.
תקופת שיא הצלחתו כבמאי
לאחר הצלחתו בבימוי לורה, פרמינגר ציפה כי אולפני פוקס יקדמוהו לעבודה על סרטים בעלי תקציב גבוה, אולם תחת זאת הוא התבקש להחליף את ארנסט לוביטש, לאחר שהאחרון קיבל התקף לב באמצע עבודתו על הסרט "שערורייה מלכותית" (A Royal Scandal), עיבוד של סרטו האילם משנת 1924, "גן העדן האסור". הסרט קיבל ביקורות פושרות והכנסותיו לא השיבו את ההשקעה בו.
בסרטו הבא של פרמינגר, Fallen Angle (1945), הוא שב לסגנון הפילם נואר שהקנה לו את הצלחתו בסרט "לורה". בסרט, רמאי ורודף נשים נקלע לעיירה קטנה בקליפורניה, שם הוא מחזר אחר מלצרית רווקה ומבוססת. כאשר גופת המלצרית נמצאת, הנווד הופך לחשוד העיקרי. על אף סגנונו של הסרט, הצלחתו בקופות הייתה קטנה מזו של "לורה".
סרטו הבא של פרמינגר, Centennial Summer (1946), היה הסרט הראשון שביים ואשר הוסרט כולו בצבע. היה זה סרט מוזיקלי שעלילתו נסובה סביב יריבות בין שתי אחיות על אהבתו של אותו גבר. הסרט זכה להצלחה פושרת בעיני המבקרים ובקופות. לעומת זאת, שכרו של פרמינגר לקראת סוף שנת 1946 היה אחד הגבוהים באולפני פוקס המאה ה-20, והוא השתכר 7,500 דולר לשבוע. בשנת 1947 שוכנע פרמינגר לביים את הסרט "לנצח אמבר", עיבוד לספרה של קתלין וינזור. על סרטו זה אמר פרמינגר כי היה הסרט היקר ביותר שעשה, וגם הגרוע ביותר. ג'ואן קרופורד כיכבה בסרטו הבא, Daisy Kenyon, לצד הנרי פונדה ודיינה אנדרוז. הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1947, זכה להצלחה בינונית בלבד בקופות. את הסרט That Lady in Emine, בכיכובם של בטי גרייבל ודגלס פיירבנקס, ביים פרמינגר בעקבות מותו הפתאומי של הבמאי ארנסט לוביטש בחודש נובמבר 1947. הסרט הוצג לראשונה בחודש יולי 1948 וזכה לתשומת לב רבה בזכות העובדה כי לוביטש היה הבמאי שהחל בעבודה על יצירה זו.
ב-1953 שיחק בסרטו של בילי ויילדר סטלאג 17. ב-1954 ביים את "נהר האבדון" עם רוברט מיצ'ם ומרילין מונרו. ב-1955 ביים את הסרט "משפטו של בילי מיטשל" עם גרי קופר. ב-1958 ביים והפיק את הסרט שלום לך, עצבות לפי ספרה של פרנסואז סאגאן. ב-1963 הפיק וביים את הסרט "הקרדינל".
שנות השיא של פרמינג'ר היו בשנות החמישים, עם שורה של הצלחות הן בקופה והן בביקורת. במיוחד היה נערץ על ידי מבקרי הקולנוע הצרפתיים. באמצע שנות השישים החל לסבול מירידה ואף איבד את אמון האולפנים הגדולים בו. עם זאת, עדיין הצליח לבלוט. סרטו האחרון -"הגורם האנושי", ע"פי הרומן המופתי של גרהם גרין, לא זכה בשעתו להצלחה,גם בשל קשיי הפצה. היה זה עיבוד נאמן ומרשים (תסריט - המחזאי טום סטופארד),עם שחקנים מעולים כניקול וילייאמסון,ג'ון גילגוד, רוברט מורלי, ריצ'רד אטנבורו ואחרים. שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של פרמינג'ר, נתגלה הסרט מחדש וזכה להערכה לה הוא ראוי.
אחיו הצעיר אינגו היה סוכן ספרותי ומפיק סרטים.
כנסיית מרים של הגרמנים
כנסיית מרים של הגרמנים (לטינית Santa Maria Alemannorum), המכונה גם "האכסניה הגרמנית", הייתה כנסייה צלבנית, שלצידה פעלו אכסניה ובית חולים, ואשר שכנה בתקופת ממלכת ירושלים ברחוב הגרמנים ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. כיום שוכנים שרידי הכנסייה ברחוב משגב לדך, סמוך למקום מפגשו עם רחוב חיי עולם.
היסטוריה
בחיבור "לה סיטה דה ז'רוזלם" נרשם כי: מקור נוסף אודות הכנסייה נמצא בכתביו של הנוסע יוהאן מווירצבורג (Johann von Würzburg), אשר ביקר בירושלים בשנת 1165, וכתב כי:
הבישוף של עכו, ז'ק דה ויטרי, הוסיף וכתב במאה ה-13:
המכלול חודש בתקופה הממלוכית ושימש כחנקה.
גילוי ושימור האתר
האתר נתגלה לראשונה בסקר בריטי שנערך בשנים 1867-1869, אך נשכח. הוא התגלה מחדש בשנת 1968 בידי הארכאולוג אהוד נצר, תוך כדי פעולות שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גייסה הקרן לירושלים תרומות לשם שיקומו של האתר ולהקמת גן ארכאולוגי בתחומו, והעבירה את כספי התרומות לחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי. עם העברת הכספים מהקרן לידי החברה בשנת 1976, שלחה החברה לקרן מכתב, בו היא מאשרת כי יעוד השטח על-פי תוכנית המתאר הוא גן ציבורי, וכי החברה לא תיזום את שינוי יעוד השטח ותדאג לאחזקתו התקינה של הגן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ארבעה אתרים בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי לגופים פרטיים, ובהם גם את אתר כנסיית מרים של הגרמנים שנמכר לישיבת אש התורה. מכרז המכר התיר להרוס את האתר הארכאולוגי כדי להרחיב את הישיבה. ב-3 בדצמבר 2000 פנתה הקרן לירושלים לבית המשפט העליון כדי שימנע את המכירה. ביום 26 בדצמבר 2005 הודיעו חברת הרובע והישיבה כי נסחו ביניהן הסדר לפיו הסכם חכירת המישנה שנכרת ביניהן יתוקן על-פי הקווים הבאים: לאור זאת דחה בית המשפט העליון את העתירה ביום 10 בדצמבר 2009. עם זאת, דלת האתר ננעלה על ידי אנשי ישיבת אש התורה, והכניסה אליו בלתי אפשרית.
אתר הכנסייה הוא אחד מ-20 אתרים המוכרזים כמונומנטים בעיר העתיקה, ומיועדים לשימור על פי תוכנית המתאר החדשה לעיר העתיקה. כחלק מתוכנית שימור המונומנטים ותחזוקתם, החלו בפברואר 2009 עבודות שימור לייצוב שרידי הכנסייה.
האתר
במרכזו של האתר שכנה הכנסייה, מצפון וממזרח לה נצבה אכסניה, ובמבנה הצמוד לה מצידה הדרומי פעל בית החולים בקומה הראשונה, ומעליו אולם הכינוסים ומגורי ראש המנזר (בניגוד למצב כיום, חלק זה של המתחם הגיע כנראה עד רחוב משגב לדך).
תבנית הכנסייה הפונה מזרחה לעבר הר הבית, היא כשל בזיליקה שבה שלושה מעברים המסתיימים בשלושה אפסיסים. אורכה כ-20 מטרים ורוחבה 12 מטרים. חלון האפסיס המרכזי רחב ונמוך והחלונות באפסיסים הצדדיים כפולים (שני חלונות בכל אחד מהאפסיסים). בקיר המערבי של הכנסייה קרועים שלושה פתחים: הפתח המרכזי גבוה ורחב, פינות המזוזות מעוגלות בצורת חצי עמוד. הפתח הצפוני והדרומי נמוכים ופשוטים יותר, והראשון נבנה מעל בור מים חצוב. בקיר הצפוני נקבעו ארבעה פתחים שהוליכו אל מבנה האכסניה, ובקיר הדרומי פתח רחב, שחיבר את חלל הכנסייה אל אולם הכינוסים שמדרום לה. מתחת לאפסיסים נמצא מבנה תת-קרקעי שגובהו כ-5 מטרים, ובחלק התחתון של האפסיס הצפוני שרדו פרסקאות. בחפירות שנערכו במקום נמצאו פסיפסים והארכאולוג מאיר בן דב סבור שבאתר שכנו הפרטוריום וכנסיית המשפט הביזנטית, הנזכרת במפת מידבא בשם "האגיה סופיה".
קסטוריום
קסטוריום (Castoreum) היא הפרשה נוזלית שומנית בצבע חום כהה שמדיפה ריח עז ומופקת בבלוטה של הבונה הקנדי (Castor canadensis) והבונה האירופי (Castor fiber), הממוקמת באזור פי הטבעת של החיה. ההפרשה משמשת את הבונה לצורך טיפוח פרוותו וכן לצורך סימון טריטוריה.
כיום השימוש בנוזל נפוץ בעיקר בתעשיית הבשמים ולעיתים רחוקות בתעשיית המזון כחומר טעם טבעי. עד למאה ה-18 החומר היה נפוץ גם כתרופת פלא לטיפול במחלות שונות בהם כאבי ראש, חום, והיסטריה.
בשמים
לאחר שחולץ מהבלוטה קסטוריום משמש בין היתר לצורך הפקת בשמים. חלק מהבשמים הפופולריים ביותר שמשתמשים בחומר זה כוללים את הבשמים – Emeraude, Chanel Antaeus, Cuir de Russie, Magie Noire, Lancôme Caractère, Hechter Madame, Givenchy III ו-Shalimar.
שימושים בתעשיית המזון
מנהל המזון והתרופות האמריקני אישר להשתמש בחומר במזונות כאשר הוא מסווג בתור "חומרי טעם טבעיים". הקסטוריום משמש בעיקר לצורך הפקת הטעמים וניל, פטל ותות שדה במאכלים שונים. לפי נתונים על תעשיית המזון בארצות הברית, השימוש בקסטוריום כחומר טעם מועט מאוד.
בסקנדינביה נעשה שימוש בקסטוריום כחומר טעם במשקה המכונה באוורהויט (Bäverhojt).
שימושים עתיקים
על אף שהשימוש בקסטוריום ברפואה המודרנית נדיר יחסית, עד למאה ה-18 החומר היה נפוץ כתרופת פלא לטיפול במחלות שונות בהן כאבי ראש, חום, והיסטריה. הרומאים האמינו כי האדים שנוצרים כתוצאה משריפת קסטוריום מסייעים לגרום להפלות. הרופא השווייצרי פאראצלסוס סבר שניתן להשתמש בחומר לצורך טיפול באפילפסיה. כוורנים בימי הביניים נהגו גם להשתמש בחומר לצורך הגברת ייצור הדבש.
שימושים אחרים
קסטוריום משמש גם לצורך הוספת טעם וריח ייחודיים לסיגריות.
יוליוס ראב
יוליוס ראב (בגרמנית: Julius Raab; 29 בנובמבר 1891 - 8 בינואר 1964) היה פוליטיקאי אוסטרי שמרני, קנצלר אוסטריה בין השנים 1953–1961.
חייו
ראב נולד בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה לקבלן, וסבו היה יהודי מומר - בן למשפחת ראב. הוא למד הנדסת טכנולוגיה באוניברסיטה הטכנית של וינה. לימודיו בווינה נפסקו בעקבות שירותו כסגן חיל הרגלים של צבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר שהתפטר מהצבא ב-1918, חזר ללמוד באוניברסיטה הטכנית. ב-1922 סיים את לימודיו, הצטרף לעסק של אביו ואף הקים עסק משל עצמו.
בתקופת לימודיו החל להתעניין בפוליטיקה. ב-1929 הוא נבחר לבית התחתון של הפרלמנט מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. באותו זמן הוא היה פעיל ביותר בפוליטיקה האוסטרית: בשנים 1940-1929 היה חבר במועצה הלאומית, בין השנים 1927-1934 היה חבר בפרלמנט, ובין השנים 1934-1938 חבר המועצה הכלכלית. ראב היה חבר במפלגה האוסטרופשיסטית חזית המולדת. בשנת 1938 מונה לשר המסחר והתקשורת בקבינט האוסטרי האחרון של קורט שושניג לפני הסיפוח לגרמניה הנאצית (האנשלוס), וארגן את קונגרס תאגיד המסחר האוסטרי הראשון. ראב נודע גם באנטישמיות שלו כחבר בפרלמנט, במיוחד לאחר שכינה בעת ישיבה בפרלמנט ב-1931 את המנהיג הסוציאליסטי אוטו באואר "חזיר יהודי חצוף".
לאחר תבוסת הנאצים ב-1945 היה ראב ממקימי מפלגת העם האוסטרית ומנהיגה בשנים 1951-1960, וכיהן כחבר בקבינט האוסטרי הראשון לאחר המלחמה. באותה שנה הוא מונה לתפקיד שר התעמולה בממשלתו של לאופולד פיגל. ב-1 באפריל הוא נבחר לקנצלר אוסטריה וקיבל את אישור הכוחות הסובייטים לניסוח הסכם המדינה האוסטרית (Staatsvertrag). ב-1955 חתמו כל בעלות הברית שכבשו את אוסטריה על ההסכם, שבזכותו חודשה למעשה עצמאותה של אוסטריה.
ב-11 באפריל 1961 נפסקה כהונתו כקנצלר, אך הוא המשיך בחיים פוליטיים אקטיביים; התחרה במירוץ לנשיאות מטעם מפלגת העם, אך הפסיד לאדולף שרף.
ראב נפטר בווינה ב-8 בינואר 1964 לאחר מחלה ארוכה.
מזראטי MC12
מזראטי MC12  (באיטלקית: Maserati MC12) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, המוגדרת כמכונית על, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזארטי אשר יוצרה בין השנים 2004–2005.
יוצרו 50 יחידות.
פיגורציה תרבותית
פיגורציה תרבותית היא מונח שטבע הסוציולוג נורברט אליאס. הפיגורציה היא מערכת חברתית המורכבת מקבוצות שבהן פועלים הפרטים לפי עיקרון של קונפליקט לצד שיתוף פעולה.
מושג הפיגורציה (או הקונפיגורציה) נועד להרחיב שתי תפיסות הפוכות: הגישה הסטרוקטורליסטית שבה קודמים המבנים הגדולים למימושים הספציפיים, והפרט הוא אמצעי בלבד למימוש המבנה, ומולה התפיסה הממוקדת בפרט וברצונותיו. הפיגורציה מגשרת בין הסטרוקטורה החברתית לאינדיבידואל.
שיטיון וסקולרי
שיטיון וסקולרי (באנגלית: vascular dementia) הוא ירידה קוגניטיבית מתקדמת המתרחשת לאורך זמן כתוצאה מזרימת דם לא מספקת למוח. הדבר עשוי להשפיע על זיכרון, תפקוד, יכולות מרחביות, שפה וקשב. דמנציה וסקולרית מהווה כ-16% ממקרי הדמנציה, והיא הסיבה השנייה בשכיחותה לאחר אלצהיימר.
סימנים וסימפטומים
אבחנה בין תסמונות הדמנציה השונות עלולה להיות מאתגרת בשל המאפיינים הקליניים החופפים והפתולוגיה הבסיסית הדומה ובייחוד שמחלת האלצהיימר מתרחשת לעיתים קרובות יחד עם דמנציה וסקולרית.
הסימנים והתסמינים הם קוגניטיביים, מוטוריים, התנהגותיים, ועבור חלק ניכר מהמטופלים גם רגשיים. שינויים אלו מתרחשים בדרך כלל על פני תקופה של כ5–10 שנים. הסימנים בדרך כלל זהים לשאר מחלות הדמנציה אך כוללים בעיקר ירידה קוגניטיבית ופגיעה חמורה בזיכרון אשר עלולים לפגוע בפעילויות היומיומיות. לפעמים עם נוכחות של סימנים נוירולוגיים מוקדים, ועדויות למאפיינים התואמים עם מחלות כלי דם במוח בהדמיית המוח ( CT או MRI). כמו כן, קיימים סימנים נוירולוגיים שקשורים לפגיעה באזורים מסוימים במוח וניתן להבחין בהם, חלק מהסימנים הם שיתוק חלקי, היפוקניזה, רפלקס בבינסקי, אטקסיה, שיתוק פסאודובולברי, כמו גם בעיות הליכה וקשיי בבליעה. לאנשים יש ליקויים חלקים במונחים של בדיקות קוגניטיביות. הם נוטים להיות בעלי זכירה חופשית טובה יותר ופחות פריצות להיזכרות בהשוואה לחולים עם מחלת אלצהיימר. ככל שהמטופלים מושפעים קשה יותר מהמצב או בחולים שנפגעו באזור ורניקה או באזור ברוקה עשויות להופיע בעיות ספציפיות בדיבור כמו אפזיה.
במחלת כלי דם קטנים, האונות הקדמיות מושפעות לעיתים קרובות. כתוצאה מכך, חולים עם דמנציה וסקולרית נוטים לתפקוד ירוד יותר לעומת מחלת האלצהיימר כאשר מדובר במשימות הקשורות באונה המצחית כגון שטף מילולי, ועלולים להופיע עם בעיות באונה המצחית: אדישות, אבוליה (חוסר רצון או יוזמה), בעיות קשב, התמצאות, ובריחת שתן. חולי עשויים גם להופיע עם האטה כללית של יכולת העיבוד, קושי בשינוי משימות ופגיעה בחשיבה מופשטת. אדישות בשלב מוקדם של המחלה מרמזת יותר על דמנציה וסקולרית.
הדרך להבדיל בין דמנציה וסקולרית להפרעות גנטיות נדירות הגורמות לנגעים בכלי הדם במוח היא על ידי דפוסי הצגה אחרים. ככלל, הן נוטות להתרחש בשלב מוקדם יותר בחיים ויש להם מהלך אגרסיבי יותר. בנוסף, הפרעות זיהומיות, כגון עגבת, עלולות לגרום לנזק עורקי, שבץ מוחי ודלקת חיידקית במוח.
גורמים
דמנציה וסקולרית עשויה להיגרם על ידי אוטמים איסכמיים או דימומיים שמשפיעים על אזורים מרובים במוח, כולל החלק הקדמי שמוזן על ידי העורק המוחי, האונות הקודקודיות או באזור פיתול החגורה המוחי. קיימים מקרים נדירים בהם אוטמים בהיפוקמפוס או בתלמוס הם הגורם לדמנציה. היסטוריה של שבץ מוחי מעלה את הסיכון לפתח דמנציה בכ-70%, ושבץ מוחי טרי מגדיל את הסיכון בכ-120%. נגעים בכלי דם במוח יכולים להיות גם תוצאה של מחלה מפושטת של כלי הדם במוח, כגון מחלת כלי דם קטנים.
כמו כן, דמנציה וסקולרית הופכת לנפוצה יותר עם הגיל, מופיעה בעיקר בגילאי ה60 ל-75. גברים מושפעים יותר מנשים.
אבחנה
לאבחון דמנציה וסקולרית ניתן להשתמש במספר קריטריונים אבחוניים ספציפיים, הכוללים את המדריך האבחוני והסטטיסטי של הפרעות נפשיות, קריטריונים של המהדורה הרביעית, הסיווג הבינלאומי של מחלות, הקריטריונים של המהדורה העשירית (ICD-10), קריטריוני המכון הלאומי להפרעות נוירולוגיות ושבץ מוחי, קריטריונים של NINDS-AIREN הקריטריונים של מרכז האבחון והטיפול באלצהיימר, וציון האיסכמי של Hachinski (אחרי ולדימיר האצ'ינסקי ).
הבדיקות המומלצות לליקוי קוגניטיבי כוללות: בדיקות דם (לאנמיה, מחסור בוויטמין, זיהום וכדומה), צילום חזה, א.ק.ג והדמיית עצבים, רצוי לבצע סריקה עם רגישות תפקודית או מטבולית מעבר ל-CT פשוט או MRI. כאשר זמין ככלי אבחון, ניתן להשתמש בהדמיה ממוחשבת של פליטת פוטון בודדת ) וטומוגרפיה של פליטת פוזיטרונים כדי לאשר אבחנה של דמנציה רב-אוטמת בשילוב עם הערכות הכוללות בדיקת מצב נפשי. אצל אדם שכבר סובל מדמנציה, נראה כי טמוגרפיה של פליטת פוזיטורנים עדיפה באבחנה בין דמנציה למחלת אלצהיימר, בהשוואה לבדיקות הנפשיות הרגילות וניתוח ההיסטוריה הרפואית..
בדיקות דם הסקר כוללות בדרך כלל ספירת דם מלאה, בדיקות תפקודי כבד, בדיקות תפקודי בלוטת התריס, פרופיל שומנים, קצב שקיעת אריתרוציטים, חלבון תגובתי C, סרולוגיה של עגבת, רמת סידן בסרום, גלוקוז בצום, אוריאה, אלקטרוליטים, ויטמין B-12 ופולאט. בחולים נבחרים, ניתן לבצע סרולוגיה של HIV ובדיקות מסוימות של נוגדנים עצמיים.
דמנציה מעורבת מאובחנת כאשר לאנשים יש עדויות למחלת אלצהיימר ולמחלות כלי דם במוח, בין אם מבחינה קלינית או בהתבסס על ראיות הדמיה עצבית של נגעים איסכמיים.
פתולוגיה
בדיקה גסה של המוח עלולה לחשוף נגעים בולטים ונזק בכלי הדם. ניתן לראות דרך מיקרוסקופיים הצטברות של חומרים שונים, כגון - משקעי שומנים ודם קרוש שהצטבר בגוף. החומר הלבן הוא המושפע ביותר ממצב זה, עם ניוון ניכר (אובדן רקמות), בנוסף להסתיידות של העורקים. מיקרו-אוטמים עשויים להיות נוכחים גם בחומר האפור (קליפת המח), לפעמים במספרים גדולים. אף על פי שאתרומה - מצב בו מתרחשת הצטברות לא תקינה ובלתי הפיכה של חומר בשכבה הפנימית של דופן העורק - של העורקים המוחיים העיקריים, אופיינית בדמנציה וסקולרית, מי שנפגעים בעיקר אלו דווקא כלי דם וארטריולים-כלי דם קטנים יותר.
מניעה
גילוי מוקדם ואבחון מדויק חשובים, שכן דמנציה וסקולרית ניתנת למניעה, לפחות באופן חלקי. שינויים א-סכמתיים במוח הם בלתי הפיכים, אך בכל זאת חולה בדמנציה וסקולרית יכול להפגין תקופות של יציבות או אפילו שיפור קל. מכיוון ששבץ הוא חלק מהותי מתופעותיה של דמנציה וסקולרית, המטרה העיקרית היא למנוע התקף שבץ חדש. ניסיון זה נעשה באמצעות הפחתת גורמי הסיכון לשבץ, כגון לחץ דם גבוה, רמות גבוהות של שומנים בדם, פרפור פרוזדורים או סוכרת. מטא-אנליזות מצאו שתרופות ליתר לחץ דם יעילות במניעת דמנציה לפני שבץ, מה שאומר שצריך להתחיל טיפול בלחץ דם גבוה בשלב מוקדם. תרופות אלו כוללות מעכבי אנזים הממיר אנגיוטנסין, משתנים, חוסמי תעלות סידן, מעכבי עצבים סימפתיים, אנטגוניסטין לקולטן אנגיוטנסין II או אנטגוניסטים אדרנרגיים. רמות גבוהות של שומנים, כולל HDL, נמצאו כמגבירות את הסיכון לדמנציה וסקולרית. עם זאת, שש סקירות גדולות לאחרונה הראו שטיפול בתרופות סטטינים לא היה יעיל בטיפול או במניעה של דמנציה זו. אספירין היא תרופה שמיועדת בדרך כלל למניעת שבץ והתקפי לב; לכן, היא ניתנת לעיתים קרובות לחולים עם דמנציה. עם זאת, יעילות האספירין בהאטת התקדמות דמנציה, או בשיפור קוגניציה לא נתמכה על ידי מחקרים. הפסקת עישון ותזונה ים תיכונית לא נמצאו כמסייעות לחולים עם ליקוי קוגניטיבי; פעילות גופנית הייתה באופן עקבי השיטה היעילה ביותר למניעת ירידה קוגניטיבית בקרב חולים אלו.
טיפול
נכון לעכשיו, אין תרופות שאושרו במיוחד למניעה או לטיפול בדמנציה וסקולרית. השימוש בתרופות לטיפול בדמנציה של אלצהיימר, כגון מעכבי כולינסטראז וממנטין, הראה שיפור קל בקוגניציה ובדמנציה הוסקולרית. מחקרים מרובים מצאו יתרון קטן בטיפול ב-דמנציה וסקולרית בממנטין, אנטגוניסט לקולטן N-methyl-D-aspartate לא תחרותי; מעכבי כולין אסטראז גלנטמין, דונפזיל, ריבסטיגמין ; מחקרים הראו שתמצית של גינקו בילובה. משפרת את הקוגניציה, הפעילויות היומיומיות ואיכות החיים בטיפול בדמנציה וסקולרית, ונראתה יעילה ללא קשר לחומרת התסמינים.
בסובלים ממחלת צליאק או רגישות לגלוטן, דיאטה קפדנית ללא גלוטן עשויה להקל על תסמינים של פגיעה קוגניטיבית קלה. יש להתחיל בדיאטה מסוג זה בהקדם האפשרי. למרות זאת, אין ראיות לכך שתזונה נטולת גלוטן מועילה נגד דמנציה מתקדמת. אנשים ללא תסמינים הקשורים במערכת העיכול נוטים פחות לקבל אבחון וטיפול מוקדם.
ניהול כללי של דמנציה כולל הפניה לשירותים קהילתיים, סיוע בשיפוט וקבלת החלטות בנוגע לנושאים משפטיים ואתיים (כגון נהיגה, יכולת, הנחיות מקדימות). תסמינים התנהגותיים ורגשיים ראויים להתייחסות מיוחדת בקרב קבוצת חולים זו. בעיות אלו נוטות להתנגד לטיפול פסיכו-תרופתי קונבנציונלי, ולעיתים קרובות מובילות לאשפוז החולה בבית חולים תחת טיפול קבוע.
פרוגנוזה
מחקרים רבים נערכו כדי לקבוע את שיעור ההישרדות הממוצע של חולים עם דמנציה. המחקרים היו לרוב קטנים ומצומצמים, מה שגרם לתוצאות סותרות בקשר בין התמותה לסוג הדמנציה ולמין החולה. מחקר גדול מאוד שנערך בהולנד בשנת 2015 מצא כי התמותה לשנה הייתה גבוהה פי שלושה עד ארבעה בחולים לאחר הפניה ראשונה למרפאת יום לדמנציה, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית. אם החולה אושפז בשל דמנציה, התמותה הייתה אפילו גבוהה יותר מאשר בחולים שאושפזו בשל מחלות לב וכלי דם. לדמנציה וסקולרית נמצאה שיעורי הישרדות דומים או אף גרועים יותר בהשוואה למחלת אלצהיימר;  מחקר שוודי גדול מאוד משנת 2014 מצא כי הפרוגנוזה של חולי דמנציה וסקולרית הייתה גרועה יותר עבור חולים ממין גברי ובחולים מבוגרים יותר.
בניגוד למחלת האלצהיימר, שמחלישה את החולה, וגורמת לו להיכנע לזיהומים חיידקיים כמו דלקת ריאות, דמנציה וסקולרית יכולה להיות גורם ישיר למוות, עקב אפשרות של הפרעה קטלנית באספקת הדם של המוח.
אפידמיולוגיה
מטה-אנליזה עדכנית זיהתה 36 מחקרים על שבץ מוחי נפוץ (1.9 מיליון משתתפים) ו-12 מחקרים על אירוע מוחי (1.3 מיליון משתתפים). עבור שבץ נפוץ, יחס הסיכון המצטבר לדמנציה מצירוף כלל הסיבות היה 1.69 (95% רווח סמך: 1.49-1.92; P < .00001; I 2 = 87%). עבור שבץ מוחי, יחס הסיכון המצטבר היה 2.18 (95% רווח סמך: 1.90-2.50; P < .00001; I 2 = 88%). מאפייני המחקר שנבדקו לא שינו את הקשרים הללו, למעט מין, שהסביר 50.2% מההטרוגניות בין המחקרים לשבץ נפוץ. תוצאות אלו מאשרות ששבץ מוחי הוא גורם סיכון חזק, עצמאי אשר עלול להוביל לדמנציה מכל הסיבות המפורטות.
רבקה ש"ץ אופנהיימר
רבקה ש"ץ אופנהיימר (בלועזית: Rivka Schatz Uffenheimer; ט"ו באייר תרפ"ז, 17 במאי 1927, בפולין – י"ט באדר א' תשנ"ב, 22 בפברואר 1992, בירושלים) הייתה חוקרת קבלה, חסידות, משיחיות ושבתאות, מחברת הספר "החסידות כמיסטיקה" ומהדירת הספר "מגיד דבריו ליעקב", למגיד ממזריטש.
חייה
רבקה ש"ץ אופנהיימר, בת אברהם, נולדה בשנת 1927, בפולין, גדלה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, ועלתה לישראל בשנת 1935. היא החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בתחילת שנות החמישים, שם הייתה תלמידתו של גרשם שלום וראתה בו את מורהּ המובהק. במקביל ללימודיה שימשה במהלך שנות החמישים גם עוזרת ההוראה של שלום והחלה ללמד, בין היתר, על השבתאות, ראשית הקבלה והזוהר. בשנת תשט"ו ערכה את ספרו של שלום, הכולל את סדרת ההרצאות שהעביר באותה השנה על השבתאות. מספר שנים אחר כך היא ערכה שתי סדרות הרצאות נוספות שלו - על ראשית הקבלה וספר הבהיר (בשנת תשכ"ב) ועל הקבלה בפרובאנס, חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור (בשנת תשכ"ג).
בנוסף להוראה באוניברסיטה העברית, לימדה בשנות השישים חוג שבועי שהתכנס בביתו של שמואל הוגו ברגמן, ובין משתתפיו היו: פרופ' בנימין אופנהיימר (מי שהיה בעלה וכן חוקר מקרא באוניברסיטת תל אביב), האב יוחנן ויינהובן, אברהם כרמל, הצייר יהודה בקון, יהודה הנגבי ואהוד בן עזר.
בשנת 1970 הוענק לה פרס קוגל. בתחילת שנות ה-90 היא ניהלה את "פרויקט ספר הזוהר" באוניברסיטה העברית. מטרת הפרויקט היתה להוציא לאור מהדורה ביקורתית של ספר הזוהר ב-43 כרכים. לאחר מותה הפרויקט התפרק.
ש"ץ אופנהיימר נפטרה בשנת 1992 ממחלה קשה. היא הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים. לאחר מותה הועבר אוסף הספרים שלה, שכלל גם תצלומי כתבי יד בקבלה, בחסידות ושל הרב קוק, לספרייה הלאומית וצורף לספריית גרשם שלום.
פועלה המחקרי
פרסומיה הראשונים היו בתחום חקר השבתאות. בשנת תשט"ו ערכה כאמור את הרצאותיו של שלום על "פרשת השבתאות". שנה מאוחר יותר (בשנת תשט"ז) היא פרסמה ביקורת מקיפה על המהדורה המדעית של ישעיה תשבי ל"ספר ציצת נובל צבי", ושנה אחר כך (בשנת תשי"ז) פרסמה בעיתון הארץ ביקורת על ספרו של גרשם שלום "שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו". פרסומיה הנוספים בתחום התבססו על עבודת המוסמך שלה משנת 1958: "מבוא לכתב היד השבתאי, הפרוש על פרשת לך לך של בן כת המומרים".
עם זאת, החל משנת תש"ך התמקדו מחקריה בעיקר בתחום חקר החסידות. בסדרת מאמרים שהופיעו בכתב העת מולד, היא דנה באספקטים שונים של החסידות על פי תורותיהם של ר' אלימלך מליזנסק, שניאור זלמן מלאדי והרב מרדכי יוסף מאיזביצא. בהמשך פרסמה מחקרים נוספים על החסידות, וכן כתבה את הערכים על "החסידות" ו"הבעל שם טוב" באנציקלופדיה בריטניקה.
גם את עבודת הדוקטור, שכתבה בהנחיית פרופ' גרשם שלום, בחרה לעשות בתחום זה. נושא העבודה היה: "יסודות קויאטיסטיים במחשבה החסידית במאה השמונה-עשרה" והיא עוּבּדה מאוחר יותר לספר "החסידות כמיסטיקה", הנחשב למחקר יסוד בתחום. הספר זכה לשתי מהדורות נוספות ותורגם לאנגלית. בנוסף, ההדירה ש"ץ אופנהיימר את הספר "מגיד דבריו ליעקב" לדב בער ממזריטש, והוא היה לספר החסידי הראשון שזכה לההדרה ולפירוש מפורט, המבוסס על קריאה צמודה של הטקסט.
היא לא היססה לחלוק על חוקריה הגדולים של החסידות, ועשתה זאת אף עוד בטרם הגישה את עבודת הדוקטור. חלק מהביקורת נבע מסירובה לקבל קביעות כוללניות על החסידות ולפיכך הקפידה לבסס כל טענה שלה לאחר בירור קפדני במקורות החסידות. באותו עניין כתבה:
בשנת 1960 פרסמה מאמר ביקורת על ספרו של מרטין בובר על החסידות, The origin and meaning of Hasidism ומאמר נוסף על משנתו בחקר החסידות, שם חלקה על דרכי החקירה שנקט בובר בקשר לחסידות, על שאלת מהותה של החסידות וכן על פרשנות המושג "העבודה בגשמיות". מאמרה הנ"ל על משנתו של בובר בחסידות - שתורגם מאוחר יותר גם לגרמנית ולאנגלית - זכה לתשובה מבובר עצמו וכן ממורהּ גרשם שלום. הדרך שהתוותה ש"ץ אופנהיימר במחקריה על החסידות היא־היא שהתקבלה בסופו של דבר בעולם האקדמי. עם זאת ישנם חוקרים, כגון פרופ' רון מרגולין מאוניברסיטת תל אביב, הסבורים כי הביקורת של ש"ץ אופנהיימר על בובר לא הייתה מוצדקת, ובמחלוקת בין השניים מצדדים דווקא בבובר.
גם הנחותיו של שלום בקשר לחסידות - כאילו לא הייתה החסידות זרם שיצר רעיונות חדשים ביהדות אלא היוותה המשך של זרם המיסטיקה הקודם - זכו לביקורת מצדה. היא אומנם ראתה בחסידות תנועת המשך, אך בניגוד לשלום סברה כי מדובר גם בתנועה מקורית, בעלת רעיונות מהפכניים, אשר הוסוו ונוסחו בלשון קבלית מסורתית.
בנוסף ובמקביל למחקרה על תנועת החסידות, עסקה גם במחקר של תורת הרב קוק, פרסמה מספר מאמרים בנושא, ואף ביקשה לפרסם מחדש חלק מכתביו. פרופ' אליאור סבורה כי העניין שמצאה ש"ץ אופנהיימר בכתבי הרב קוק, נבע בין היתר מהשילוב של הפילוסופיה, הקבלה והחסידות המצוי בהם, המשמעות העמוקה לדברים שכתב, יחד עם דרכו הייחודית של הרב בהתמודדות עם השאלות האקטואליות בנות זמנו. עם זאת סבורה אליאור כי התעניינותה של ש"ץ אופנהיימר בתורת הרב ודרכו לא הייתה אקדמית גרידא, אלא מדובר היה גם בהרגשת הזדהות וקרבה רעיונית שחשה ש"ץ אופנהיימר כלפי תורת הרב ודרכו. במשך מספר שנים למדה בקביעות יחד עם הרב צבי יהודה קוק, בנו של הרב קוק, שאף התיר לה לצלם כתבי יד שלא פורסמו של אביו. בתקופה מאוחרת יותר היו כתבים אלו מקור להוצאה של כתבי הרב קוק שטרם התפרסמו, כנגד דעתם של מחזיקי הכתבים המקוריים שהעדיפו להסתירם.
בהקשר זה שאלת זהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית העסיקה את ש"ץ אופנהיימר רבות והיא לא היססה להביע דעתה בפומבי בנושא. היא הזדהתה עם הציונות המעשית, חתמה בשנות השבעים, יחד עם כ-150 אנשי ציבור ורוח על גילוי דעת הקורא להקים את קריית חברון היהודית, וראתה בתנועת גוש אמונים תנועה התיישבותית ציונית חשובה.
ש"ץ אופנהיימר גם עסקה בנוסח של ספר הזהר. היא הקיימה את פרויקט "מפעל הזהר" במטרה להוציא לאור מהדורה ביקורתית של ספר הזהר. לשם כך היא ותלמידותיה אספו מאות צילומים של כתבי יד של ספר הזהר. עקב פטירתה הפרויקט לא הגיע לסיום, וצילומי כתבי היד הוספו לספריית גרשם שלום בספרייה הלאומית.
אחד ממאמריה הידועים עוסק ברב ישכר שלמה טייכטל, אשר עד לשואה החזיק בדעות אנטי ציוניות, אך כתוצאה מאימי השואה שינה דעתו והפך לציוני נלהב, ובדומה לרב קוק ייחס לתנועה הציונית משמעות דתית עמוקה. טייכטל לא הצליח להימלט מידי הנאצים ונרצח באושוויץ או בדרך לשם. ספרו של טייכטל "אם הבנים שמחה", שנכתב בעקבות השינוי שחל בו, הצליח לשרוד ועותקים מספר ממנו מצאו דרכם לישראל. מאמרה של ש"ץ אופנהיימר עוסק בתיאור האיש ודעותיו, כפי שהם באים לידי ביטוי בדברים שכתב בספר זה. ש"ץ אופנהיימר מתארת במאמר את השינוי שחל בטייכטל, את הבסיס הרעיוני וההלכתי לדעותיו החדשות ואת מאבקו לשכנוע המחנה החרדי לתמיכה במפעל הציוני. לאחר שיצא המאמר לאור, הוא עורר הדים במקומות רבים. בהמשך, הוא יצא במהדורה נוספת, מורחבת, שכללה בין היתר שינוי של חלק משם המאמר (טייכטל מכונה במהדורה החדשה "רב חרדי" ולא "רב חסידי"), וכן "אחרית הדבר" המתארת חלק מהתגובות למאמר, ובנוסף תורגם לאנגלית.
תחום נוסף שחקרה היה המשיחיות ביהדות, בעיקר בקרב היהודים האנוסים, כגון שלמה מולכו, אברהם מיכאל קרדוזו ומנשה בן ישראל. בנוסף לכך, ובאותו עניין, חקרה גם את תורותיהם של המהר"ל והרמח"ל וכן פרסמה מאמרים כלליים על המשיחיות. בנוסף, כתבה את הערך על יצחק לוריא (האר"י) באנציקלופדיה בריטניקה ומאמרים נוספים על הקבלה. חלק ממאמריה בנושא המשיחיות יצאו לאור לאחר מותה בקובץ המחקרים "הרעיון המשיחי מאז גירוש ספרד".
כמו כן, פרסמה ש"ץ אופנהיימר מאמרים על חוקרים ואישים חשובים, חייהם או פועלם. בין היתר פרסמה מספר מאמרים על מורהּ גרשם שלום, על שמואל הוגו ברגמן, זלמן שזר, הלל צייטלין, אפרים גוטליב, רפאל מאהלר, וכן על ישראל אלדד.
דניאל יאמר
דניאל יאמר (בגרמנית: Daniel Jammer; נולד ב-11 באוגוסט 1966 בפרנקפורט) הוא איש עסקים יהודי, ישראלי-גרמני, המתגורר בהרצליה, והוא המנהל, המייסד והבעלים של ניישן-אי (Nation-E), חברת ICT המפתחת מערכות אנרגיה ותקשורת המבוססות על סוללות ליתיום מתקדמות.
ב-2004 רכש יאמר את הבעלות על מועדון הכדורגל הסלובקי, סנץ. הוא החזיק במועדון עד שנת 2007. הוא היה מועמד גם לרכישת מועדוני כדורגל נוספים, כדוגמת סלובן ברטיסלאבה מסלובקיה ואיינטרכט פרנקפורט מגרמניה.
בשנת 2006 עלה עם משפחתו לישראל ורכש את הבעלות על מועדון הכדורגל הישראלי מכבי נתניה. יאמר, שהשקיע במהלך שנותיו כבעלי הקבוצה כ-80 מיליון ש"ח, הביא שחקני רכש רבים למכבי נתניה. תחתיו היא הפכה לקבוצת צמרת בכדורגל הישראלי, נאבקה במשך שנתיים על אליפות ליגת העל הישראלית וסיימה פעמיים במקום השני בליגה, וכן העפילה לראשונה בתולדותיה למוקדמות גביע אופ"א. בעקבות כך נחשב יאמר למי שהחזיר את הקבוצה לימיה הגדולים. בפברואר 2010 הודיע כי יעזוב את הקבוצה בסיום עונת הכדורגל.
מלבד החזקת מכבי נתניה הפעיל יאמר מספר פרויקטים נוספים בישראל, כדוגמת עריכת אימונים לילדים ממוצא אתיופי, ושותף בעסקי מספר חברות.
יאמר נשוי ואב לשני ילדים.
קנטוריון
קנטוריון (מלטינית: centurio) או שר-מאה הייתה דרגה צבאית בצבא הרומאי.