cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Thiomargarita namibiensis
Thiomargarita namibiensis הוא נקד גראם שלילי מחטיבת הפרוטאובקטריה. החיידק התגלה בשנת 1999 במשקעי האוקיינוס של המדף היבשתי בנמיביה ומכאן שמו. זהו החיידק הגדול ביותר שהתגלה אי פעם. בדרך כלל ברוחב של 0.1 מ"מ עד 0.3 מ"מ, אך יכול להגיע עד לרוחב של 0.75 מ"מ. החיידק גדול וניתן להבחין בו בעין ללא צורך במכשיר כלשהו.
מקור שמה ביוונית (Thio הוא גופרית) ובלטינית וספרדית (Margarita היא מרגלית). השם מתייחס לשרשראות החיידק שנראה כמו מחרוזת פנינים דקה, בשל גרגרי גופרית מיקרוסקופיים בחיידק. השם Namibiensis מציין שמקורו בחופי נמיביה. זהו המין היחידי המוכר בסוג Thiomargarita.
המין התגלה על ידי היידה נ. שולץ (Heide N. Schulz), בקרקעית הים של ואלוויס ביי בנמיביה. בשנת 2005, התגלה חיידק דומה במפרץ מקסיקו, שבניגוד לחיידק הנמיבי, המופיע בשרשראות, מופיע בבודדים או בצמדים. לפני גילוי זה החיידק הגדול ביותר הידוע היה Epulopiscium fishelsoni.
הגודל של החיידק הוא בדרך כלל חיסרון עבורו. החיידק משיג את המזון שלו בתהליכי דיפוזיה פשוטים דרך קרום התא שלו. בחיידק גדול מתקבל יחס קטן יותר בין שטח קרום התא לנפח התא כך ששיעור ספיגת התזונה יהיה ברמת הסף ולכן חיידקים גדולים עלולים לגווע ברעב בקלות. ב-Thiomargarita namibiensis התא החיידקי מאוד דק וממוקם בעצם בהיקף ובמרכזו נמצאת חלולית ענקית.
Hope for Haiti Now
Hope for Haiti Now (בעברית: תקווה בשביל האיטי) הוא אלבום הופעה שהוקלט על ידי אמנים שונים, עבור סיוע לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי, שארעה באותה השנה. כל הכספים אשר נאספו בחסות אלבום ההופעה, והסינגלים שיצאו ממנו, נתרמו עבור הצלב האדום, ועמותתו של וייקליף ז'אן, "Yele Haiti foundatio".
כל 19 ההופעות שנכללו באלבום ההופעה, התקיימו בשידור מיוחד שהתקיים למען האיטי, "Hope for Haiti Now".
עם יציאתו נכנס אלבום ההופעה אל המקום ה-1 במצעד האלבומים הבריטי, וה-1 במצעד הבילבורד 200.
לודוויגסבורג
לודוויגסבורג (בגרמנית: Ludwigsburg) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה. העיר נמצאת כ-12 קילומטר צפונית לשטוטגרט, לחופי נהר הנקאר. העיר היא הגדולה והמרכזית במחוז בעל שם זהה.
היסטוריה
העיר הוקמה על ידי אברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג, שהחל בשנת 1704 בבניית ארמון לודוויגסבורג ובשנת 1709 ואילך בבניית העיר בסמוך לו. הדוכס משך מתיישבים חדשים לעיר על ידי הבטחת שטחים למתיישבים, חומרי בניה בחינם, ואף חופש העיסוק וחופש דת. העיר הפכה לעיר באופן רשמי בשנת 1718 והפכה לבירת המדינה במקום שטוטגרט. בשנת 1733, כשמת אברהרד לודוויג, מנתה העיר כ-6,000 תושבים.
לאחר מותו של אברהרד לודוויג, עבר השלטון לידיו של קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, שהחזיר את הבירה לשטוטגרט. דבר זה הוביל לירידה דרסטית במספר תושבי העיר בתוך זמן קצר.
יהודי לודוויגסבורג
בעיר הוקם בית כנסת לראשונה בשנת 1884. בית הכנסת נהרס במהלך ליל הבדולח.
סרט התעמולה הנאצי "היהודי זיס", המבוסס על יוזף זיסקינד אופנהיימר, איש כספים יהודי תושב העיר, צולם במקום.
בשנת 2008 הותקנו בעיר אבני נגף לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
ראו גם
קהילת יהודי באדן-וירטמברג
גיוס ציוד (ישראל)
בישראל, מוקנית לשר הביטחון סמכות לגייס ציוד פרטי של אזרחים לשירות צה"ל, וכן לעשות כן לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור. בעבר נעשה הגיוס מכוח תקנות שעת חירום (תקנות שעת חירום (רישום ציוד וגיוסו), התשי"ז-1956), ובשנת 1987 הוא הוסדר בחוק רישום ציוד וגיוסו לצבא-הגנה לישראל, התשמ"ז-1987. עד שנת 2008 הייתה תלויה הסמכות לגייס ציוד בקיומו של מצב חירום, ואולם באותה שנה נותקה הזיקה בין השניים. על הפעלת מערך הגיוס מופקד המרכז לגיוס אמצעים וריתוק משקי באט"ל (מרכז לאו"ם).
בניגוד לגיוס אזרחים, אין חובת גיוס כללית לציוד, והצבא מגייסו לפי צרכיו. ככלל, מדובר בציוד שעלות רכישתו והחזקתו בידי צה"ל דרך קבע גבוהה, והוא נדרש בעיקר בעתות חירום. החוק מאפשר לצה"ל לגייס כלי רכב, ציוד הנדסי, מתקני חשמל, קשר, רפואה, ומטאורולוגיה, מחשבים, מכונות, מנועים, ואף בתי מלאכה, מוסכים, מעבדות ומחסנים. עד 2008 ניתן היה לגייס בדרך זו גם בעלי חיים.
על החלטה לרשום ציוד כציוד בר גיוס, רשאי בעל הציוד להגיש ערר. משעה שנרשם, רשאי הצבא לגייסו לשם בדיקה, תרגול, אימון או בנסיבות חירום - לשם שימוש מלא בו. כן רשאי שר הביטחון לאסור את הוצאתו של הציוד לחוץ לארץ. לפי החוק, על הצבא לשלם לבעל הציוד דמי שימוש בעבור הציוד, וכן פיצויים במקרה שנגרם לו נזק. על גובה דמי השימוש או הפיצויים ניתן להגיש ערר בפני ועדה המורכבת משמאים שמינה שר הביטחון.
נוסף על הסמכות לגייס ציוד לשירות הצבא, מוקנית לשר הביטחון הסמכות לגייס את הציוד גם לשם אספקת שירותים חיוניים לציבור או טיפול באירוע חירום אזרחי. במקרה כזה, מוקנות סמכויותיו לשרים אחרים: לעניין כלי תחבורה - לשר התחבורה, לעניין ציוד הנדסי - לשר הבינוי והשיכון, לעניין ציוד לייצור חשמל - לשר התשתיות הלאומיות ולעניין ציוד הנדרש במקרה של אירוע אסון המוני - לשר לביטחון הפנים. כל הוראות החוק החלות על גיוס ציוד לצה"ל חלות גם על גיוס ציוד במקרים אלה.
גיוס ציוד בתרבות הפופולרית
המערכון "המכונית המגויסת" של הגשש החיוור עוסק באדם שבא לאסוף את מכוניתו, לאחר שגויסה לצה"ל, ומגלה כי נגרמו לה נזקים כבדים. במערכון נטבעו מטבעות לשון כגון "סע לשלום, המפתחות בפנים" ו"היה מנוע?".
Birdland (מועדון ג'אז)
שם המועדון
המועדון הוקם על ידי מוריס ואירווינג לוי, כאשר המוזיקאי שהיה בראש היוזמה, ולאחר מכן שימש כמוביל האמנותי של המועדון היה סקסופוניסט האלט צ'ארלי פארקר. בעלי המקום בחרו את השם על פי כינויו של פארקר - Bird, שנודע בשם הזה בשל סגנון החיים החופשי שבחר לעצמו מגיל צעיר.
על שלט הניאון שבכניסה למועדון היה כתוב "בירדלנד פינת הג'אז של העולם". נושא השם נמשך גם בפנים - המועדון היה מעוצב בצורה של כלוב ענק.
השם "בירדלנד" מופיע באינספור אזכורים, החל מהאלבום של שליחי הג'אז "לילה בבירדלנד" דרך אלבומים נוספים של ג'ון קולטריין, קני דורהם ועוד, ועד אזכורים בשירים של הלהקה U2. ההתייחסות המפורסמת ביותר היא בסטנדרט של ג'ורג' שירינג "Lullaby of Birdland" (שיר ערש בבירדלנד) אשר הפך אחד מהסטנדרטים המפורסמים והמנוגנים ביותר בג'אז. ללהקת Weather Report קטע בשם Birdland באלבום Heavy weather מ-1977, שהוא הקטע המוצלח ביותר מבחינה מסחרית של הלהקה. הקטע בוצע בגרסת כיסוי על ידי מנהטן טרנספר ב-1979, וזכה לפרס גראמי.
המועדון המקורי
למועדון היה מקום חשוב בפיתוח סוגות הבי בופ וההארד בופ. כאמור רבים הקליטו שם, כולל ארט בלייקי עם שליחי הג'אז בתחילת דרכו של ההרכב (1954). בין המופיעים הקבועים של המועדון, מלבד פארקר, אפשר למנות את דיזי גילספי, ת'לוניוס מונק, באד פאוול, מיילס דייוויס, סטן גץ, לסטר יאנג ורבים אחרים.
ההקמה מחדש
ה"בירדלנד" אשר קיים כיום הוקם לראשונה בברודוויי, בשנת 1986, אך עבר לרחוב 44. במקום ניגנו מוזיקאים מובילים מעולם הג'אז העכשווי, וכן מתחומים משיקים. בין הנגנים ניתן למנות את: לי קוניץ, מייקל ברקר, פט מתיני, דיאנה קראל, דייב הולנד, רג'ינה קרטר וכן טיטו פואנטה. ראוי לציין שתזמורת הג'אז של הפסנתרנית טושיקו אקיושי הופיעה שם בפעם האחרונה על במה. אקיושי ניגנה גם במועדון המקורי, כמה עשורים מוקדם יותר.
אנרי הרביעי, מלך צרפת
אנרי הרביעי (בצרפתית: Henri IV de France; 13 בדצמבר 1553 – 14 במאי 1610) היה מלך צרפת בין השנים 1589–1610, ראשון המלכים משושלת בורבון. לפני הכתרתו למלך צרפת הוא היה אנרי השלישי, מלך נווארה בין השנים 1572–1610.
כהוגנוט, היה אנרי מעורב במלחמות הדת בצרפת לפני שהעפיל לכס המלוכה. כדי לשלוט במדינה, המיר את דתו לאחר הכתרתו והפך לקתולי. בשנת 1598 הוא פרסם את האדיקט של נאנט שהבטיח חופש דתי לפרוטסטנטים והביא לסופה של מלחמות הדת בצרפת. הוא היה אחד המלכים הפופולריים ביותר של צרפת, וגילה דאגה רבה לרווחת נתיניו וכן סובלנות דתית רחבה ובלתי אופיינית לתקופתו. הוא נרצח בידי מתנקש קתולי קנאי.
אנרי קיבל את הכינוי אנרי הגדול (Henri le Grand), ולפעמים הוא כונה אנרי המלך הטוב (le bon roi Henri), או המאהב (האביר) הירוק (le Vert galant) רמז לרדיפת השמלות שלו. סגנון אנרי הרביעי באדריכלות קרוי על שמו, היות שהוא היה פטרון של תחום זה, כמו גם של אמנויות אחרות.
ילדותו
אנרי נולד ב-13 בדצמבר 1553 בפו, והיה בנם של אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום, ושל ז'אן השלישית, מלכת נווארה (פלך בצפון ספרד, למרגלות הפירנאים). הוא נולד בפאו שבדרום-מערב צרפת. אימו הייתה פרוטסטנטית, ואף הכריזה על הקלוויניזם כעל דתה הרשמית של נווארה; אנרי עצמו חונך על-ידה כהוגנוט.
נישואיו הראשונים וטבח ליל ברתולומאוס הקדוש
ב-18 באוגוסט 1572 נישא אנרי למרגריט דה ולואה (המלכה מרגו), בתה של קטרינה דה מדיצ'י, ואחותו של מלך צרפת שארל התשיעי.
נישואי אנרי למרגריט, בת למשפחת המלוכה הקתולית, היו למעשה חלק מניסיון לשכך את מלחמות הדת בצרפת. שישה ימים בלבד לאחר נישואיו החל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נטבחו הוגנוטים רבים בידי הקתולים, ואנרי מלך נווארה נאלץ להישבע אמונים לדת הקתולית על מנת להציל את חייו.
באותה שנה, לאחר מות אימו, הפך אנרי למלך אנרי השלישי, מלך נווארה.
אנרי ומרגריט התגוררו בנפרד בחצר המלכות בפריז ולא היו להם ילדים. לעומת זאת היו להם פרשיות אהבים רבות מחוץ לנישואים.
העלייה למלוכה
לאחר מותו של שארל התשיעי ב-1574, ירש אחיו אנרי השלישי את המלוכה. אחיהם הצעיר פרנסואה, דוכס אנז'ו קשר עם אנרי מלך נווארה קשר שמטרתו הייתה לתפוס את השלטון. הקשר התגלה והם הושמו במעצר. ב-1576 נמלט אנרי באישון לילה ושב לממלכת נווארה, שם חזר לאמונתו הפרוטסטנטית.
פרנסואה דוכס אנז'ו מת ב-1584, והחוק הצרפתי באותה עת מנע מנשים את זכות ירושת השלטון. לפיכך, היות שאנרי מנווארה היה צאצא של לואי התשיעי, לאנרי השלישי לא הייתה ברירה אלא להכיר באנרי מנווארה כיורש העצר החוקי. אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, והאפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר. זאת ועוד, ב-1585, על פי דרישתו של אנרי הראשון, דוכס גיז שהיה מנהיג הליגה הקתולית נאלץ אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הכפירה הפרוטסטנטית הפכה לבלתי חוקית. עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון, דוכס גיז, והביס אותם בקרב קוטרה (23 באוקטובר 1587).
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו לפליפה השני, מלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת. אנרי הראשון, דוכס גיז, נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז. ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שדוכס גיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו בבלואה. משהגיע דוכס גיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך (23 בדצמבר 1588).
המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מינה אותו ליורשו ושניהם עלו על פריז בראש צבא הוגנוטי. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך הפך אנרי מלך נווארה למלך צרפת מבחינה רשמית, אולם הליגה הקתולית של צרפת (עם תמיכה מבחוץ, בעיקר ממלך ספרד) הייתה חזקה דיה כדי להכריח אותו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 הוא ניצח את צבא הליגה הקתולית בקרב ארק, שהתחולל ליד חופי התעלה. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה. בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית. ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי, שבו המלך אנרי הביס שוב את צבא הליגה הקתולית. אולם, למרות ניצחונותיו אלה לא הצליח לכבוש את פריז.
בעידודה של פילגשו ואהבתו הגדולה, גבריאל ד'אסטרה, הוא הכריז ב-25 ביולי 1593 כי Paris vaut bien une messe ("פריז מצדיקה אפילו מיסה [קתולית]"), והתכחש לפרוטסטנטיות. כניסתו לחיק הכנסייה הקתולית הבטיחה לו את תמיכתם של מרבית נתיניו, והוא הוכתר כמלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594. עם זאת, ב-1598 הכריז על האדיקט של נאנט, שהעניק זכויות מוגבלות להוגנוטים.
משפחתו
נישואיו הראשונים של אנרי לא היו מאושרים, והזוג נותר ללא ילדים. השניים נפרדו למעשה עוד בטרם עלה אנרי על כס המלכות.
לאחר שהוכתר למלך, הסבירו לו יועציו את חשיבותם של ילדים, כדי למנוע מלחמות ירושה. אנרי עצמו העדיף לקבל ביטול של נישואיו הראשונים, כדי שיוכל לשאת לאשה את גבריאל ד'אסטרה, שכבר ילדה לו שלושה ילדים. יועציו התנגדו בחריפות לרעיון, אולם הבעיה נפתרה באופן בלתי-צפוי עם מותה של גבריאל באפריל 1599, לאחר שילדה ולד מת בטרם סוף ההריון.
ב-17 בדצמבר 1600 הוא נישא למארי דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
שנות מלכותו
אנרי הרביעי התגלה במהלך שלטונו כאיש בעל חזון ואומץ. במקום לצאת למלחמה יקרה כדי לדכא אצילים יריבים, הוא פשוט שילם להם להשקיטם. כמלך, הוא אימץ מדיניות ונקט בפרויקטים שונים שנועדו לשפר את חייהם של כל נתיניו; הוא היה לאחד המלכים האהודים ביותר בימי צרפת.
יחד עם יד ימינו, הדוכס מקסימיליאן דה בתון (Maximilien de Béthune, duc de Sully), ייצב אנרי את כלכלת המדינה, קידם את החקלאות, ייבש ביצות ליצירת אדמות פוריות, החל בפרויקטים ציבוריים רבים, ועודד את החינוך (למשל, בהקמת הקולג' המלכותי בלה-פלשה). יחדיו, הם הגנו על היערות מהמשך השמדתם, בנו מערכת חדשה של כבישים ראשיים, בנו גשרים ותעלות ועודדו הקמת בתי חרושת.
אנרי חידש את מעמדה של פריז כעיר גדולה עם בניית הפון נף ("הגשר החדש", שהוא כיום הגשר העתיק ביותר בפריז), שחיבר בין הגדה השמאלית לימנית של נהר הסן. הוא גם בנה רובע חדש בעיר והוסיף אגף ענק ללובר (שהיה אז ארמון המלכות). כחובב אמנות, הוא הזמין מאות אמנים ואומנים לגור ולעבוד בקומות התחתונות של המבנה; מסורת זו נמשכה כמאתיים שנה, עד שהקיסר נפוליאון ביטלה.
חזונו של אנרי הרביעי נמשך אל מחוץ לגבולות צרפת, והוא מימן את מסעותיו של סמואל דה שמפליין לצפון אמריקה; מסעות אלה הובילו לייסוד הקולוניה הצרפתית בקנדה, שכונתה צרפת החדשה.
רציחתו
אנרי הרביעי נרצח ב-14 במאי 1610 על ידי קנאי דתי קתולי בשם פרנסואה רוויאק. בעקבות חזיונות שחווה, הגיע רוויאק בשנה שלפני הרצח שלוש פעמים לפריז על מנת לפגוש את המלך ולשכנע אותו להמיר את ההוגנוטים לקתוליות. אחרי שנכשל הגיע לפריז פעם נוספת. הוא ארב למלך וכשמרכבתו עצרה באחד מרחובות העיר, הוא טיפס עליה ודקר אותו למוות.
אנרי הרביעי נטמן בבזיליקת סן-דני. אלמנתו, מארי דה מדיצ'י, שימשה כעוצרת עבור בנם בן התשע, לואי השלושה עשר, עד לשנת 1617.
מורשת ואזכורים בתרבות
הסופר היינריך מאן כתב על אנרי הרביעי את הרומנים "נעורי המלך אנרי הרביעי" (1935) ו"סופו של אנרי הרביעי" (1938). ב-2010 עובדו הרומנים לסרט הקולנוע "אנרי הרביעי", בבימויו של ג'ו באייר.
תקופת עלייתו לשלטון תוארה ברומן ההיסטורי "המלכה מרגו", שכתב אלכסנדר דיומא. הספר עובד לקולנוע בכמה גרסאות.
בעוד שכל צרפת חוגגת את סופה של המלוכה ביום הבסטיליה, בעיר הולדתו של אנרי הרביעי, פאו, חוגגים לזכר תקופת שלטונו.
יחסי בליז–שווייץ
יחסי בליז–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בליז לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין בליז כוננו ב-1988. שווייץ הכירה בעצמאות בליז עוד ב-1981. שווייץ פתחה קונסוליה רשמית בבליז סיטי בשנת 1996. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך אינם נרחבים וקרובים".
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 31 שווייצרים חיו בבליז. הסחר שבין המדינות הוא סחר יחסית קטן. הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 8.9 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 8.3 מיליון פרנקים ייצוא שווייצרי לבליז ו-600,000 פרנקים ייבוא שווייצרי מבליז.
תגובה אלדולית
תגובה אלדולית (או דחיסה אלדולית) היא תגובה כימית בין שני קרבונילים המתרחשת בסביבה בסיסית או חומצית ומובילה ליצירת בטא-הידרוקסי-קטון, או "אלדול". בסביבה בסיסית, התגובה מתרחשת לאחר יצירת אניון אנולט, כתוצאה מיציאת פרוטון מפחמן אלפא לקרבוניל. האנולט מבצע התקפה נוקלאופילית על קרבוניל במולקולה אחרת ובכך מוביל לפתיחת הקשר הקרבונילי לכהל וליצירת קשר פחמן-פחמן. בסביבה חומצית מתקיים שיווי משקל אנול-קטון, והאנול הוא שתוקף את הפחמן הקרבונילי במולקולה שנייה, לאחר שהקרבוניל עבר פרוטונציה.
התגובה האלדולית עשויה להמשיך ולהוביל ליציאת מים ולאלימינציה של הכהל ליצירת קשר כפול. על כן נחשבת תגובה זו לתגובת דחיסה.
התגובה התגלתה לראשונה על ידי אלכסנדר בורודין ב-1872.
המבנה של האלדול, תוצר התגובה, שכיח בחומרי טבע רבים, כולל רבים המשמשים כתרופות. על כן חשיבותה של תגובה זו בסינתזה כימית היא רבה.
אגם בורגס
אגם בורגס הוא אגם טבעי הנמצא ממערב לבורגס, ונשפך לים השחור בתחומי העיר. אגם בורגס הוא האגם הטבעי הגדול ביותר בבולגריה, בעל שטח של 27.6 קמ"ר. מימי האגם הם מים מליחים, בעלי מליחות של 4%-11%. באגם קיימת פאונה מגוונת, ונמנים בה 23 מיני דגים, 60 מיני חסרי חוליות, ו-254 מיני ציפורים.
בעבר, האגם שימש כמרכז חשוב לתעשיית הדיג, אך בעקבות הקמת המפעלים הפטרוכימיים בעיר והזיהום שהם גורמים לאגם, ירדה קרנו של האגם בתחום זה, ובכלל, הדגה נפגעה. עם זאת, בשנים האחרונות חלה ירידה ברמות הזיהום, ומיני דגים שהייתה סברה כי נכחדו מן האגם, נצפים בו שוב.
שרופשייר
שרופשייר (באנגלית: Shropshire) הוא מחוז הממוקם באזור מערב המידלנדס שבמערב אנגליה. עיר הבירה של המחוז היא שרוסברי (96,071 תושבים) והעיר הגדולה ביותר היא טלפורד (162,300 תושבים).
גאוגרפיה
המחוז הוקם בשנת 2009 כרשות יוניטרית (רשות מקומית), אשר כוללת את רוב השטחים ההיסטוריים של המחוז. רוב התעשייה ואוכלוסיית המחוז נמצאים בחמש ערים מרכזיות; שרוסברי, טלפורד, אוסווסטרי, ברידנורת' ולודלאו. מבחינה גאוגרפית המחוז מחולק לשני חלקים עיקריים; צפון שרופשייר שמאופיין בשטחים פתוחים ושטוחים כאשר רוב ריכוזי האוכלוסייה נמצאים באזור זה, מצד שני דרום שרופשייר מאופיין באזור הררי וכפרי יותר.
המחוז נחצה ממזרח למערב על ידי הכביש המהיר ה-M54 שהופך במרכז המחוז לכביש ה-A5, כביש זה נמצא על דרך רומית עתיקה אשר חיברה את לונדון (במרבל ארץ') לצפון ויילס. נהר הסוון זורם גם הוא ממערב לדרום-מזרח המחוז. לאורך גבולות המחוז נמצאים (עם כיוון השעון); צ'שייר מצפון, סטפורדשייר ממזרח, וורצ'סתרשייר מדרום-מזרח, הרפורדשייר מדרום, פוויס (ויילס) ממערב ורקסהאם (ויילס) מצפון-מערב.
הפארק הלאומי גליישר ביי
הפארק והשמורה הלאומיים גליישר ביי (אנגלית: Glacier Bay National Park and Preserve, מילולית "מפרץ הקרחון"), השוכנים מערבית לג'ונו, הוקמו ב-1980 מתוקף חוק שהתקבל באלסקה. קודם לכן, ב-25 בפברואר 1925, האזור שמסביב למפרץ גליישר הוכרז כמונומנט לאומי של ארצות הברית. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית בינלאומית ב-1986, וכאתר מורשת עולמית ב-1992, כחלק מהאתר הכולל גם את שמורת הפארק הלאומית קלואן ופארק טאטשנשיני-אלסק שבקנדה, והפארק והשמורה הלאומיים ראנגל-סנט אליאס השוכנים גם כן באלסקה. הפארק משתרע על פני שטח של 13,287 קמ"ר. רוב אדמות הפארק (10,784 קמ"ר) הוכרזו כאזור טבע בראשיתי.
אין דרכים המובילות אל גליישר ביי, והאפשרות הפשוטה ביותר להגיע אליו היא באמצעות טיסה. בתקופות מסוימות בקיץ ניתן להשתמש במעבורת המגיעה אל היישוב הקטן גוסטאבוס או אל המזח בברטלט קוב.
הקרחונים היורדים מההרים מכוסי השלגים נכנסים לתוך המפרץ, ויוצרים נופי קרח מרשימים. אחד מהקרחונים המפורסמים ביותר במאה השנים האחרונות הוא קרחון מיור, שבשיאו הגיע לרוחב של שלושה קילומטרים וגובה של 80 מטרים, אך גודלו הולך ומצטמצם. הקרחונים הידועים מלבד קרחון מיור הם קרחון מרג'רי וקרחון למפלו, ובסך הכל יש תשעה קרחונים הקשורים למי הגאות והשפל, כאשר ארבעה מתוכם מאבדים חלקים שהופכים לקרחונים ימיים המגיעים אל המפרץ.
הפאונה של האזור כוללת מינים אחדים של עופות ושל יונקים. הפלורה כוללת בעיקר יערות אשוחית וסוככיים, יערות נשירים, וכן צמחייה אופיינית לטונדרה אלפינית.
גאולוגיה וגאוגרפיה
הטופוגרפיה המוקצנת של אזור גליישר ביי עוצבה על ידי כוחות חזקים, הנובעים בעיקר ממיקומו של האזור משני צדדיו של קו הגבול בין שני לוחות טקטוניים הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הפסיפי. במשך 100 מיליון שנים יבשת אמריקה הצפונית נדדה באלכסון לתוך הלוח הפסיפי, בקצב של מספר סנטימטרים בכל שנה. ברוב המקרים במהלך ההתנגשות הלוח הפסיפי נחת אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי, אך מדי פעם נשברו ממנו פיסות יבשה שהצטברו בשולי הלוח הצפון-אמריקאי. פיסות אלו נקראות פיסות קרום (Terranes), וארבע מהן הצטברו בעיקר בתבנית צפון-מערב דרום-מזרח ויצרו את אזור גליישר ביי. כיוון שתנועת הלוחות נמשכת מתרחשות רעידות אדמה תכופות. כאשר שני הלוחות נדחקו זה כנגד זה הלחץ העצום גרם לחלק מהסלעים להתרומם וליצור את רכסי ההרים, ואילו סלעים אחרים נדחקים כלפי מטה ומותכים, ולאחר מכם הם זרמו דרך הקרקע המחוררת ויצרו את גליישר ביי.
אחד מהרכסים שנוצרו בתהליך זה הוא רכס פיירווד'ר (Mount Fairweather), המהווה את חלקו המערבי של הפארק. גובהן של חלק מפסגות הרכס הוא מעל 10,000 רגל, והנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר פיירווד'ר שגובהה 4,700 מטרים. לכן, רכס זה הוא רכס החוף הגבוה ביותר בכדור הארץ.
האוויר הלח המגיע ממפרץ אלסקה מתנגש בפסגות הללו, וכאשר הוא מתרומם מעל להרים הוא מתקרר. כיוון שהאוויר הקר הוא פחות לח בהשוואה לאוויר החם הלחות יורדת בצורה של שלג וגשם. השלגים הללו הצטברו על פסגות ההרים במשך כשבעה מיליון שנים ובסופו של דבר הפכו לקרח קרחוני. כאשר האקלים התקרר הקרחונים היו מחליקים מההרים ו"פולשים" אל אזורי השפלה. בשיאו של עידן הקרח האחרון, לפני כ-20,000 שנים, היה אזור גליישר ביי כולו מכוסה בקרח, למעט האזורים הגבוהים ביותר.
הקרחונים הנמצאים כיום בגליישר ביי הם השרידים של מגמת גידול קרחונים כללית המכונה "עידן הקרח הקטן", שהחלה לפני כ-4,000 שנים. מגמה זו הייתה קטנה בהרבה בהשוואה לגידול הקרחונים בפליסטוקן, שכונה "". עידן הקרח הקטן הגיע לשיאו בערך ב-1750, כאשר החל תהליך ההמסה. התקדמות או נסיגת שולי הקרחון משקפת מספר גורמים: קצב ירידת השלג, טופוגרפיה, ומגמות אקלים. נסיגת הקרחונים נמשכת בצד המזרחי ובצד הדרום-מערבי של המפרץ, אך בצד המערבי חלק מהקרחונים ממשיכים לגדול.
אקלים
האקלים בגליישר ביי הוא אקלים ימי, המושפע במידה רבה מזרמי האוקיינוס. בגובה פני הים עונת החורף היא מתונה וקרירה, ועונת הקיץ לחה. הטמפרטורה בקיץ היא בין 10 ל-5°C, ואילו בחורף הטמפרטורה הממוצעת בשעות הלילה היא בין 2- ל-5°C. כמות המשקעים הממוצעת לשנה היורדת בברטלט קוב היא כ-180 ס"מ. החודשים היבשים ביותר בשנה הם אפריל עד יוני, ואילו ספטמבר עד אוקטובר הם בדרך כלל הגשומים ביותר. לעומת זאת, תנאי מזג האוויר במעלה ההרים הם יותר קשים, ומאופיינים בטמפרטורה נמוכה יותר ומשקעים בצורת שלג. לאורך כל השנה יש סכנת היפותרמיה (תת-חום של גוף האדם) באזורים הללו.
היסטוריה
אוניית הוד מלכותה דיסקברי, בפיקודו של הקפטן ג'ורג' ונקובר, עגנה בפורט אלת'ורפ וממנה יצאה משלחת הסקר של לוטננט ג'וזף וידבי. במפות המדויקות למדי שהוכנו על ידי המשלחת ניתן לראות את קו החוף הכמעט רציף הסמוך לאזור שבו נמצא גליישר ביי. הקרחון הגדול שבאותה תקופה מילא את המפרץ היה גם בתהליך נסיגה מהירה, והיה המקור לקשיי הניידות של משלחת וידבי. לאחר עשרות שנים הפעילות הקרחונית הגיעה לשיא, ולשון הקרחון בלטה אל מחוץ למפרץ הקרח לכיוון האי למסורייר.
וידבי לא היה האדם הראשון שהגיע לאזור גליישר ביי. בתיעודים שהוא הותיר אחריו יש אזכור לאינדיאנים ששטו בסירות קאנו מהאזור שבו נמצאת כיום פורט קארולוס, ופגשו את הסירות שלו למטרות מסחר. המשלחת גילתה עדויות לכך שהאזור היה מיושב עד לתקופה של 300 שנים לפני הגעתם, וכאשר הפעילות הקרחונית הגיעה לשיא התושבים נאלצו לנדוד למקום אחר.
בני אדם התגוררו באזור מפרץ גראונדהוג הסמוך לגליישר ביי במשך כ-9,000 שנים עד להגעת המשלחת, אך לא ברור כמה זמן גליישר ביי עצמו היה מיושב. על סמך אתר ארכאולוגי שהתגלה באי ברנוף נטען כי התגוררה בו אוכלוסיית בני אדם עם תרבות חוף צפון-מערבי במשך 3,000 שנים לכל הפחות.
תושבי האזור המשיכו את פעילויותיהם גם כאשר גליישר ביי עצמו היה מכוסה בקרח. האתר העתיק ביותר בפארק הלאומי נמצא במפרץ דאנדאס, וגילו מוערך בכ-800 שנים. האינדיאנים היו באזור מפרץ ליטויה, השוכן בחוף החיצוני של הפארק, על מנת לקבל את ז'אן-פרנסואה לה פרוז בשנת 1786. רצף של רעידות אדמה, שהאחרונה שבהן התרחשה ב-1959, גרם להרס רב בקו החוף של מפרץ ליטויה, אך למרות זאת נותר יער קטן שבו משתמרות עדויות ארכאולוגיות לדרך חייהם של התושבים המקומיים.
ב-1879 ביקר ג'ון מיור לראשונה בגליישר ביי במסגרת מסעות המחקר שלו. מיור היה הראשון בשורה של מדענים ואנשי רוח שביקרו בפארק והפכו אותו למקום מוכר ולאתר תיירות ידוע בעשרים השנים האחרונות של המאה ה-19. מיור התעניין במיוחד בתחום חקר הקרחונים, והאמין שעמק יוסמיטי נחצב על ידי קרח לפני זמן רב. אחת מהסיבות שהניעו אותו להגיע לאלסקה הייתה לצפות בקרחונים בפעולה, כדי שיוכל לבסס את התאוריה שלו. ב-1899 ביקר מיור בגליישר ביי בפעם האחרונה, וזאת כחלק מהמשלחת של איש הרכבות אדוארד הרימן.
בספטמבר 1899 התרחשה בגליישר ביי רעידת אדמה חזקה שגרמה לסדקים בקרחון מיור, והביאה לקיצה של תקופת התיירות והמחקר באזור. גושי קרח גדולים שצפו במים מנעו במשך עשר שנים את התקרבות הספינות לקרחון, וחברות אניות הקיטור הסירו את גליישר ביי מתוכניות המסע שלהם. במהלך העשורים הבאים גליישר ביי היה בבעלותם של מספר מדענים, יזמים הרפתקנים, ציידים של כלבי ים, דייגים וכדומה.
בנוסף ליחידים שפעלו באזור היה גם תאגיד אחד שעסק בהכנת שימורי סלמון, שהיה מבוסס על כוח עבודה מקומי וזר, ושגשג בין 1900 ל-1931. התאגיד נסגר בעקבות ירידת המחירים והצריכה שנגרמו כתוצאה מהשפל הגדול. בתחילת שנות ה-40 פורקו רוב המבנים הקשורים לתאגיד, כיוון שהקרקע שעליה הם נבנו נכללה בשטחו של המונומנט הלאומי שהוקם.
ויליאם קופר, אחד מהמדענים שפעלו באזור, הצליח לשכנע את החברה האקולוגית של אמריקה לפעול למען שימורו של האזור. המאמצים הצליחו ב-1925 כאשר הנשיא קלווין קולידג' חתם על החוק להקמת המונומנט הלאומי גליישר ביי, שגודלו היה כמחצית משטח הפארק והשמורה הנוכחיים. נימוקי ההכרזה כללו את הערכים הטבעיים של האזור: הקרחונים, היערות המתפתחים, אפשרויות המחקר המדעי, חשיבות היסטורית ונגישות.
המשמעות העיקרית של הקמת המונומנט הייתה האיסור על צורה כלשהי של פעילות מסחרית, שהוביל לעימותים שונים. לאחר ההכרזה הוטל איסור על כרייה, אך הוא בוטל ב-1936 על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. מבצעי כרייה ספורים נערכו עד לכניסתו לתוקף של חוק הכרייה בפארקים ב-1976.
העימותים סביב הפעילויות השונות בגליישר ביי התעצמו לאחר הרחבת גבולותיו ב-1939. הגדלת השטח בוצעה בעיקר בשל הצורך שהתעורר להגן ולשמר בתי גידול נוספים, ובכך גליישר ביי הפך ליחידה המנהלית הגדולה ביותר במערכת הפארקים הלאומיים - מעמד שהוא איבד לטובת ראנגל-סנט אליאס. אולם, שטחו של הפארק גדול יותר מכל אחד מהפארקים הנמצאים מחוץ לגבולות אלסקה.
הדיג היה מותר לאחר הרחבת שטחו של המונומנט, אך לא היה לכך בסיס חוקי. בשנת 1974 נאסר באופן סופי ציד כלבי הים באזור. בשטח שהתווסף נכללו גם מספר חוות שועלים שהוקמו בעשרים השנים הראשונות של המאה ה-20. הניסיונות לפתור את הבעיות השונות שהתעוררו הושהו כיוון שאלסקה הפכה למעורבת במלחמת העולם השנייה, לאחר שב-1941 נבנו באזור שדה תעופה ומתקנים צבאיים נוספים.
שדה התעופה הצבאי הפך לאזרחי לאחר המלחמה, והיה אחד מהגורמים העיקריים בתוכניות הפיתוח של שירות הפארקים. לאור בקשות רבות מצד התושבים המקומיים, והתמיכה שהתקבלה מארגוני השימור הלאומיים, הוחלט שלא לכלול בשטחו של המונומנט למעלה מ-14,000 אקרים של אדמה הכוללים גם את נמל התעופה.
בשנת 1956 הכריז קונרד וירת' (מנהל שירות הפארקים) על משימה 66, שהייתה תוכנית לתכנון ופיתוח הפארקים הלאומיים שתסתיים בשנת היובל להקמת שירות הפארקים. גליישר ביי זכה לתוספות תקציב במסגרת התוכנית, ובתקציב זה נבנו אכסניה שנפתחה כמתוכנן ב-1966, מזח, מגורי עובדים, בניין להנהלת הפארק ומתקנים נוספים בעיירה ברטלט קוב.
סוגיית הכרזתו של גליישר ביי כפארק לאומי נדונה במשך שנים רבות. בעקבות חקיקתו של חוק שימור הקרקעות הלאומיות באלסקה בשנת 1980 גליישר ביי הפך לפארק לאומי באופן רשמי, וגבולותיו הורחבו לאזור נהר אלסק ודריי ביי (המפרץ היבש) שבכיוון צפון-מערב. ארגון האומות המאוחדות הכריז על הקמתה של השמורה הביוספרית גליישר ביי-אי האדמירליות ב-1986. גליישר ביי הפך ב-1992 לאתר מורשת עולמית, ביחד עם הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס הסמוך אליו והפארק והשמורה הלאומיים קלואן שבקנדה.
פלורה
גליישר ביי הוא אתר שממנו ניתן ללמוד כיצד צמחייה משגשגת מחדש לאחר נסיגת קרחונים. בקרבת פתח המפרץ גדלים יערות אשוחית וסוככיים עשירים. תחילת תהליך הנסיגה של הקרח מהאדמות הללו הייתה לפני כ-300 שנים. ככל שנעים לכיוון פנים הפארק מגיעים לאזורים שבהם הקרח הפשיר לפני פחות מ-300 שנים. יערות האשוחית והסוככיים מתחלפים ביערות נשירים של אלמון והצפצפה Aegiros, המתחלפים בשיחים באזור הטונדרה, כאשר בקרבת הקרחונים עצמם כבר אין צמחייה. הצמחייה הבוגרת של אזור גליישר ביי מתחלקת לשמונה קבוצות:
פאונה
אזורי האוקיינוס והקרקע בגליישר ביי נמצאים בסמיכות רבה, וחמישית משטחו של הפארק היא המים שבאוקיינוס, והמרחק המרבי מהחוף הוא כ-50 קילומטרים. בעלי החיים בפארק תלויים במים הימיים או בסביבת החוף העשירה מבחינה ביולוגית. בעלי החיים בגליישר ביי מתחלקים לארבע קבוצות.
יונקים ימיים ויבשתיים
בעונת הקיץ הלווייתנאים חוזרים למפרץ ממקומות השהייה החורפיים שלהם באזור הוואי, על מנת לאכול את הדגים הקטנים הרבים השורצים באזור. לווייתן מינקי וקטלן, ביחד עם פוקנת המפרץ ופוקנת דאל, ניזונים גם כן מהמים שבקרבת החוף. אריות ים שטלר מתאספים על האיים הסלעיים על מנת להזדווג או לנוח. אלפי פרטים של פוקת המפרץ מתרבים ומטפלים בצאצאיהם על הקרח הצף שבמפרץ ג'ונס הופקינס, וכן על השוניות הסלעיות שבאיי בירדסלי. לוטרת הים מאכלסת במהירות את אזור גליישר ביי, כמו גם בקרוס סאונד שבארכיפלג אלכסנדר ובמיצר הקרח.
בעלי חיים נפוצים נוספים הם הלוטרה הקנדית, דלק, חורפן אמריקאי וסמור, ואילו הגרגרן נדיר יותר ונצפה לעיתים רחוקות בלבד. הדלתה של הנהר אלסק היא בית גידול עבור השונר, ארנבת השלג והבונה, שהגיעו אל אזור החוף לאחר שנעו לאורך נתיב הנהר.
עופות
העופות הימיים מנצלים את עיקר שהותם בגליישר ביי לחיפוש אחר מזון במים של האוקיינוס, והם מתקרבים לחוף כדי לנוח או להתרבות. אלפי פרטים מקננים על הצוקים והחופים הסלעיים שבתוך המפרץ, או בחוף החיצוני של הפארק. אווזים וברווזיים מנצלים את זרועות המפרץ כמקלט. אוכלוסיית העיטם לבן-ראש מקננת על עצי צפצפה גבוהים או על הצוקים שלאורך החוף.
דגים
לפי שירות הפארקים הלאומיים מאגרי המים השונים בגליישר ביי הם בית גידול עבור כ-200 מינים של דגים. מינים רבים תועדו, כולל חמישה מינים של Oncorhynchus (סוג במשפחת הסלמוניים), אך מינים אחרים טרם תועדו. דגים רבים קשורים למים העמוקים, וחלקם מזוהים עם תעשיית הדיג.
נחילי הדגים הקטנים במים הפתוחים כוללים בעיקר את הטרוטנית (Mallotus villosus), דגים ממשפחת הצלופחוליים, מליחים וזהבונים צעירים. לווייתן גדול-סנפיר אחד מסוגל לאכול עד כדי טון אחד של הדגים הללו בכל אחד מימות הקיץ. עופות ויונקים ימיים אחרים מתרכזים בעיקר במקומות שבהם נמצאים פרטים רבים של הדגים הללו, המהווים חוליה חשובה במארג המזון הימי כיוון שהם מעבירים את האנרגיה בין יצרנים ראשוניים ושניוניים, כגון פלנקטון, אל הטורפים העיליים כגון תוכיי ים ולווייתנאים.
השוליים של אזור גליישר ביי הם בית גידול עבור שני מינים בלבד של דגים שאינם קשורים למים מלוחים – Prosopium cylindraceum ליד היינס והדג הטורף זאב נהרות צפוני (Esox lucius). מרבית הדגים במים המתוקים הם סלמון וטרוטה, השוהים במים מלוחים לאורך חלק ממחזור החיים שלהם, כך שתפוצתם לא מוגבלת כמו דגים שיכולים להתקיים אך ורק במים מתוקים. רוב הנחלים והנהרות באזור, כולל אלו הנתונים להשפעה ישירה של הקרחונים, הם בית גידול לדגי סלמון משריצים ומתפתחים. במים הימיים של האזור עוברים יותר דגי סלמון מאשר בנחלים ובנהרות, אך למרות זאת לחלק מהנהרות, כגון סיטוק ואלסק, יש חשיבות רבה בהתפתחות דגי הסלמון.
תיירות
גליישר ביי הוא אזור מתוייר מאוד, וחביב על אוהבי טבע רבים, המגיעים אליו למרות הקושי היחסי שבהגעה למקום. הפיורדים המרכזיים בו מותרים לשייט עבור כל כלי השייט, ואכן ניתן לצפות באוניות נוסעים גדולות המגיעות אליו עמוסות תיירים.
האזורים הצפוניים יותר והצרים יותר אסורים לשייט בכלים מנועיים, וניתן להגיע אליהם רק בשייט בקייקים. בנוסף, משיקולי שמירת הטבע, ניתנים אישורי כניסה רק לכ-800 מטיילים חותרי קייקים בעונה, וזאת על מנת שלא להעמיס על הטבע בבני אדם רבים אשר עשויים להפריע לבעלי החיים באזור.
בנוסף, קיים במקום אורחן המארח חובבי טבע רבים. הללו לרוב מגיעים לתקופה של כמה ימים עד שבועות ולרוב מטיילים בשולי השמורה, חוקרים ומצלמים את הטבע הבראשיתי שהשמורה מציעה.
סגור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ח'נפר
ח'נפר (ערבית خنفر - "כנפר") היא עיר במחוז אביאן שבדרום מערב תימן. העיר נמצאת מצפון לבירת המחוז זנגיבאר.
העיר נודעה בשל עלי בן אלפדל אלג'דני אלח'נפרי, אשר היה אחד מהאנשים אשר הפיצו את ערכי הכת הקרמטית בתימן.
GBIF
GBIF (בעברית: מתקן המידע העולמי למגוון הביולוגי, באנגלית: Global Biodiversity Information Facility) הוא ארגון בין-לאומי המתמקד ביצירת נתונים מדעיים על המגוון הביולוגי הזמין דרך האינטרנט באמצעות שירותי אינטרנט.
הנתונים ניתנים על ידי מוסדות רבים מרחבי העולם; ארכיטקטורת המידע של GBIF הופכת נתונים אלה לזמינים וניתנים לחיפוש באמצעות פורטל יחיד. הנתונים הזמינים באמצעות פורטל GBIF הם בעיקר נתוני הפצה על צמחים, בעלי חיים, פטריות ומיקרובים עבור העולם, ונתונים שמות מדעיים לכל יצור חי.
מטרת הארגון
מטרת GBIF היא לאפשר גישה חופשית ופתוחה לנתוני המגוון הביולוגי ברחבי העולם כדי לתמוך בפיתוח בר-קיימא. לארגון יש סדרי עדיפויות, בדגש על קידום השתתפות ועבודה באמצעות שותפים, כוללים גיוס מידע על המגוון הביולוגי, פיתוח פרוטוקולים ותקנים על מנת להבטיח שלמות מדעית ותפעוליות הדדית, בניית אתרים מעוצבים שונים המאפשרים קישור בין סוגי נתונים מגוונים ממקורות שונים וכדומה.
אווסה
אווסה (באמהרית: አዋሳ) היא עיר הבירה של מדינת סידאמה, וכן של מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום ששוכנת על חופי אגם אווסה באתיופיה. בעבר הייתה עיר הבירה של מחוז סידאמו.
בשנת 2005 אוכלוסיית העיר מנתה 119,623 תושבים, מתוך אוכלוסייה שמנתה 515,898 נפש בנפה שבו ממוקמת העיר.
העיר ממוקמת על הדרך שבין אדיס אבבה לניירובי שבקניה. מצוי בה שוק מקומי והתעשייה העיקרית של תושביה היא דיג.
תגובת דחיסה
תגובת דחיסה או קוֹנדֶנסָציה, היא תגובה כימית בה נוצר קשר כימי חדש תוך פליטה של מולקולה קטנה. על פי רוב, התגובה היא בין שתי מולקולות נפרדות, והמולקולה הקטנה היא מים (במקרה זה התגובה נקראת גם תגובת עיבוי), אמוניה או חומצה כלורית. תגובות הדחיסה נפוצות בטבע, למשל בעת יצירת קשר פפטידי, בעת יצירת טריגליצריד מגליצרול ומשלוש חומצות שומן, בעת צירוף סוכר פשוט לפחמימה או באסטריפיקציה של כהל וחומצה קרבוקסילית.
איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים
איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים הוא ארגון מרקסיסטי שהוקם בסנקט פטרבורג שברוסיה בסתיו 1895, על ידי ולדימיר אוליאנוב (לנין), יולי מרטוב, גלב קרז'יז'אנובסקי ואחרים. הארגון איחד עשרים חוגים מהפכניים שעסקו בפעילות מרקסיסטית עיונית, והונהג בעיקר בידי לנין ומרטוב. מטרת הקמתו הייתה יצירת תסיסה בקרב הפועלים בסנקט פטרבורג, ושוגרו עלונים לבתי החרושת במטרה להחדיר בהם את האידאולוגיה הסוציאליסטית.
בדצמבר 1895 נעצרו על ידי האוכרנה שישה מחברי הארגון, ובהם לנין. בזמן שהמתין בכלא המשיך לנין להדריך את פעילותו של הארגון באמצעות תכתובות. ב-1896 נעצרו גם מרטוב ומספר חברים נוספים. אף על פי כן, הארגון הצליח להביא לשביתה של פועלי טקסטיל במאי 1896, שהתפשטה למפעלים נוספים ברחבי רוסיה ונמשכה שלושה שבועות. הייתה זו השביתה הגדולה ביותר בתולדות רוסיה עד אז.
לאחר הגלייתו של לנין, הפך הזרם האקונומיסטי לדומיננטי בארגון. בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 התפשט "איחוד המאבק", שפעילותו הייתה בלתי-חוקית, לאזורים נוספים באימפריה הרוסית, לפינלנד ולסטוקהולם. בין היתר סייע יילמאר ברנטין, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, לארגן את התחבורה לארצות אלו.
בסתיו 1900 התמזג הארגון לתוך "ארגון הפועלים של סנקט פטרבורג".
1948 בישראל
שנת 1948 בישראל, שנת עצמאותה של המדינה, הייתה מאופיינת בניסיונות לייצב את המערכת הפוליטית (ולבטל את פלגי המחתרות השונים לטובת הקמתו של צה"ל) ובניסיונות להתמודד עם איום מבחוץ: התקיפות מצד צבאות ערב והפלסטינים בשטחים שהוקצו למדינת ישראל במסגרת מלחמת העצמאות. במקביל, התמודדה ישראל עם גל עלייה משמעותי.
הקמת מוסדות פוליטיים
מספר מוסדות פוליטיים חשובים הוקמו בשנת 1948. המוסד הראשון שמוקם, עוד טרם הכרזת העצמאות, הוא מנהלת העם (11 באפריל), שתפקידו לנהל את ענייני היישוב טרם הכרזת המדינה; ובייחוד לנוכח הצורך במוסד-על שיתאם את ההגנה על המדינה שבדרך במלחמת העצמאות ומועצת העם, בית נבחרים.
עם הקמת מדינת ישראל, מוקמים גופים חדשים וגופים שהיו עד כה בידי הבריטים עוברים לידי מדינת ישראל. בין היתר:
בקיץ 1948 מקים מנחם בגין את תנועת החרות ומתאחדות המפלגות הקומוניסטיות היהודיות והערביות בישראל בחיפה ליצירת המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
מלחמת העצמאות והקמת צה"ל
אחד המהלכים הבולטים ביותר הוא הקמת צה"ל והניסיון לסכל את פעילותן של מחתרות שלא במסגרתו. עוד טרם קום המדינה, ב-28 בפברואר הוקמו חטיבת גולני וחטיבת כרמלי בעקבות פיצולה של חטיבת לבנוני של ההגנה. ב-12 במרץ מוקם חיל התותחנים. השירות הימי (שיהפוך לחיל הים) מוקם אף הוא במרץ 1948.
בהמשך התארגנותו של צה"ל מוקם גם חיל הקשר (אוקטובר); עיתון במחנה (ספטמבר, בעריכת משה שמיר); את הרבנות הצבאית (בהנהגת שלמה גורן)
טרם הכרזת המדינה
בחורף 48–1947 התחולל בשטחי המנדט הבריטי מאבק בין המתיישבים היהודיים, אלה הערבים, והשלטון הבריטי. במסגרת זו, בולטים קרב ג' בשבט (14 בינואר), שבו סוכל ניסיון ערבי לכבוש את גוש עציון), ונפילת הל"ה יום לאחר מכן. בירושלים בולט פיצוץ מכונית תופת בפיגוע ברחוב בן-יהודה אשר גרם למותם של 54 איש ולפציעתם של 130 נוספים. תקיפה נוספת במרץ, נגד בניין הסוכנות היהודית בעיר, מביא למותם של 12 איש. בצפון (2 במרץ), פועלת ההגנה נגד רכבת העמק.
באביב אותה שנה חצה צבא ההצלה הערבי בפיקודו של פאוזי קאוקג'י את הירדן במטרה לתקוף את היישוב היהודי. מספר קרבות בולטים בתקופה זו, בין היתר ההתקפה על שיירת יחיעם (בה נהרגו 47 לוחמים); מבצע השמד של גבעתי; מבצע נחשון להעברת סיוע לירושלים הנצורה וכיבוש הקסטל; מבצע אברהם שפתח את הדרך המובילה אל יישובי הנגב (18 אפריל); כיבוש חיפה ויפו באפריל; מבצע מטאטא במאי. היישוב היהודי ספג גם מספר התקפות קשות על הציבור האזרחי, הבולטת שבהן התקיפה על שיירת הדסה, שהובילה עובדי אוניברסיטה ובית חולים להר הצופים הנצור, בה נהרגו 79 יהודים; וההתקפה על שיירת נבי דניאל במרץ.
במקביל לקרבות, התרחשו ניסיונות למנוע הסלמה נוספת באמצעות מגעים דיפלומטיים, אך אלה לא צלחו. ב-12 במאי נועד עבדאללה הראשון, מלך ירדן עם גולדה מאיר, אך פגישתם לא הניבה הפסקת אש.
לאחר הכרזת המדינה במאי
יפו נכבשה סופית (על ידי ארגון האצ"ל) ותל אביב הותקפה (18 במאי) על ידי מפציצים מצרים. כיבוש לטרון במסגרת מבצע בן נון ב', לעומת זאת, אינו מצליח להשיג את יעדיו וגם ג'נין נכבשת לפרק זמן מוגבל (במסגרת מבצע יצחק). במאי מתחיל מבצע בלק, המביא לישראל תחמושת מצ'כוסלובקיה.
בצפון, מובס חיל השריון הסורי בידי מגיני דגניה א' ודגניה ב' (20 במאי) ונכבשת טנטורה במסגרת מבצע נמל על ידי חטיבת אלכסנדרוני. במסגרת מבצע יפתח נהדפים צבאות סוריה ולבנון מן הגליל העליון המזרחי ובמסגרת מבצע ארז נכבשים שטחים באזור עמק יזרעאל. גם בצפון סופגים יישובים יהודיים מפלות קשות, ביניהן הרס משמר הירדן בידי הצבא הסורי.
בדרום, מצליחים המצרים לכבוש מספר נקודות ולאיים על יישובי הדרום המרוחקים, עד שהם נהדפים בגשר עד הלום, כ-35 ק"מ דרומית לתל אביב. חברי קיבוץ יד מרדכי נסוגים ממנו ב-24 במאי, וכוחות מצרים משתלטים עליו לתקופה של כחצי שנה; קיבוץ ניצנים נופל בידי המצרים ב-7 ביוני; כפר דרום מפונה במהלך יולי. זירת הדרום מספקת מספר קרבות קשים, במבצע פלשת, ובייחוד הקרב על גבעה 69.
ב-11 ביוני נכנסת לתוקף ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות. באותו יום נהרג האלוף דוד מרכוס מאש צה"ל ליד הכפר אבו גוש. ב-30 ביוני הבריטים מסיימים לפנות את המובלעת שהחזיקו באזור חיפה, שכללה בין היתר את רמת דוד ונמל חיפה, דבר שהקל על פעילות צה"ל באזור ובפרט על חיל הים, שעד כה נאלץ לפעול בנמל בחשאי.
לאחר תום ההפוגה מתחדשים הקרבות בתחילת יולי. בצפון נכבשים שטחים רבים במסגרת מבצע דקל. במרכז, נכבשת העיר לוד במסגרת מבצע דני וישראל מכריזה על ירושלים המערבית כחלק משטחה. ב-26 ביולי משלימים הבריטים את פינוי המובלעת האחרונה שהחזיקו בארץ ישראל, באזור רפיח. בין הנופלים באוגוסט גם הטייסת זהרה לביטוב. באוקטובר מתחיל מבצע יואב בניסיון להדוף את המצרים מן הנגב המערבי ובאותו חודש כובשת חטיבת הנגב את באר שבע. בסוף אוקטובר יוצא מבצע חירם להדיפת הכוחות העוינים מן הגליל העליון. בנובמבר ודצמבר צה"ל פועל במסגרת מבצע לוט ומבצע חורב לכיבוש הנגב (אם כי במסגרת האחרון נכשל הניסיון לכבוש את כיס פלוג'ה).
הפלישה היבשתית של הצבא המצרי לוותה בהפצצות מהאוויר על יישובים אזרחיים. הפצצת תל אביב ממאי ועד יולי 1948, וגרמו ליותר מ-150 הרוגים, רובם, כ-130, אזרחים. הפצצת ראשון לציון, ב-3 ביוני, גרמה ל-25 הרוגים.
הפלסטינים רואים בשנת 1948 שנת הנכבה. בשנה זו, בין היתר, התחוללו (9 באפריל) קרב דיר יאסין, בו נהרגו ילדים ונשים רבים; וכפרים פלסטינים רבים ננטשו על ידי תושביהם במסגרת הקרבות (בין היתר, במסגרת מבצע מטאטא בצפון הארץ). ב-31 באוקטובר נדרשו תושבי הכפרים איקרית ובירעם לפנותם, (ר' עקורי איקרית ובירעם). בין הנוטשים רבים מבני האליטה הפלסטינית, והוועד הערבי העליון קרא להם לשווא לשוב לארץ ולהילחם למען הקמת מדינה עצמאית.
פרשת אלטלנה, פירוק האצ"ל וההתמודדות עם ארגוני ימין
חרף ההסכם שהושג בין האצ"ל לבין הממשלה הזמנית ב-1 ביוני, יוצאת לדרכה אונייה עמוסה בתחמושת לאנשי האצ"ל מצרפת כ-10 ימים לאחר מכן. האונייה לא מגיעה ליעדה: היא הוטבעה ב-22 ביוני מול חופי תל אביב. מעבר למחלוקת על שפיכות הדמים בהטבעת האונייה, התקיימו מספר אירועים אחרים בהם פעלו ארגוני המחתרת עצמאית - בייחוד ההתנקשות (17 בספטמבר) בשליח האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט שביצע הלח"י (הארגון שנטל אחריות על הרצח קרא לעצמו "חזית המולדת"), ובן-גוריון נדרש לפעול נגד ארגונים צבאיים לא-ממלכתיים ולאסור על קיומם בהכריזו עליהם כארגוני טרור. ב-21 בספטמבר הושלם פירוק האצ"ל וסיפוחו לצה"ל.
פרשיות פוליטיות
מעבר לפרשת אלטלנה וההחלטה לפרק את הפלמ"ח, חוותה המדינה הצעירה מספר שערוריות אחרות. הבולטת שבהן היא הוצאתו להורג (30 ביוני, לאחר משפט שדה) של המהנדס מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה. רק לאחר מכן התברר כי היה חף מפשע. בפרשה אחרת נעצר ידיד קרוב של אבא חושי, ג'ול אמסטר, בתואנה שהיה מעורב בריגול לטובת הבריטים. אמסטר שוחרר, אך התברר כי בחקירתו עונה, בין היתר על מנת שיעיד כי חושי ריגל לטובת הבריטים.
בפברואר, קודם לקום המדינה, הוציא הלח"י להורג את הנערה חיה זיידנברג ללא משפט, משום שניהלה רומן עם ערבי. הפרשיה עוררה שערורייה בעיתונות העברית.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1948)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1948)
פיטר סימפסון (כדורגלן אנגלי)
פיטר פרדריק סימפסון (אנגלית: Peter Frederick Simpson; נולד ב-13 בינואר 1945 בגורלסטון, נורפוק) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה
סימפסון הצטרף לסגל המקצועי של ארסנל ב-1960, וחתם על חוזה של שחקן מתלמד באוקטובר 1961. הוא חתם על חוזה של מקצוען במאי 1962. בתחילת הקריירה שלו ככדורגלן הוא שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק הליגה נגד צ'לסי ב-14 במרץ 1964, שהסתיים בהפסד 2 - 4 של ארסנל.
בשלוש עונותיו הראשונות בסגל הבוגר הוא השתתף ב-22 משחקים בלבד. אולם, עם מינויו של ברטי מיי לתפקיד המאמן לפני תחילת עונת 1966/1967 הוא קודם להרכב הראשון, ונשאר בו עד סוף העשור. הוא החל את הקריירה כשהוא משחק בכל עמדה במגרש, אך כאשר הפך לשחקן הרכב קבוע הוא עבר לשחק בעמדת הקשר המרכזי, בדרך כלל לצידו של פרנק מקלינטוק.
למרות הקריירה הארוכה שלו בצמרת הליגה הוא מעולם לא שיחק במדי הנבחרת, למרות שבעונת 1969/1970 הוא זומן מספר פעמים על ידי סר אלף ראמזי. הוא המשיך לשחק בארסנל בשנים חסרות התואר שלאחר הדאבל, ובכל עונה השתתף ביותר מ-35 משחקים. בעונת 1975/1976 הוא כבר היה בן 30, ושיחק רק תשעה משחקים. בעונה שלאחר מכן הוא שיחק ב-25 משחקים, אך בעונה שלאחריה שוב מיעט לשחק. הוא עזב את ארסנל ב-1978 לאחר ששיחק ב-468 משחקים, בהם הבקיע 15 שערים.
הוא שיחק תקופה קצרה בארצות הברית, ולאחר מכן חזר לאנגליה ושיחק במועדון החובבני הנדון, לפני שפרש.
אילנית (סוג)
אילנית (שם מדעי: Hyla) היא סוג של דו-חיים חסר זנב ממשפחת האילניתיים. האילניות חיות באזורים הלחים והחמימים של אירופה, אסיה ואפריקה וגם באמריקה.
בני סוג זה הם יצורים קטנים בעלי הסוואה טובה ועורם לח וירקרק עם עיניים צהובות גדולות וכיסי גרון בולטים. הם חיים במים וגם על העצים, אך מטילי ביצים במים.
כמו רוב בני משפחתם הם מטפסים ומקפצים טובים והם פעילים בימים. הם ניזונים מחרקים ומרכיכות שהם צדים עם לשונם.
פרנצ'סקו אריצו
פרנצ'סקו אריצו (באיטלקית: Francesco Erizzo; 18 בפברואר 1566 - 3 בינואר 1646) היה הדוכס ה-98 של ונציה. אריצו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-10 באפריל 1631 ועד פטירתו.
קורות חיים
פרנצ'סקו אריצו נולד בוונציה למשפחת אריצו - משפחת אצולה אמידה (אך לא עשירה). אריצו כיהן במספר משרות ציבוריות ובהן שגריר לה סרניסימה בחצר פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובחצר האפיפיור אורבנוס השמיני, וכן כפרוודיטורה.
אריצו לא נשא אישה.
אריצו נבחר לתפקיד הדוג'ה ב-10 באפריל 1631, עת השתוללה בוונציה המגפה השחורה האיטלקית, אשר גרמה למותם של כשליש מאוכלוסיית העיר (כ-45,000 נפטרים), ואף את קודמו לתפקיד - הדוג'ה ניקולו קונטאריני.
אריצו נבחר ברוב של 40 קולות למול 1 (היחיד שהתנגד לבחירתו היה רנייר זן, יריבו של הדוג'ה ג'ובאני קורנארו הראשון).
בשל המגפה לא לוותה בחירתו של אריצו בפסטיבלים כמקובל. המגפה הסתיימה ב-1631 ואריצו לקח על עצמו את נדרו של קודמו - קונטאריני להקים כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו, על מנת שהמגפה תיפסק. עם סיום המגפה, הורה אריצו על בניית הכנסייה, שנקראה סנטה מריה דלה סאלוטה, וכן הורה על חג שיחגג ב-21 בנובמבר ויקרא "חג המדונה של הבריאות" (Festa della Madonna della Salute) במסגרתו תערך תהלוכה של נכבדי העיר מבזיליקת סן מרקו לעבר הכנסייה שברובע דורסודורו לאות תודה על ההצלה מהמגפה. מסורת זו נמשכת עד ימינו.
שנות ה-30 של המאה ה-17 היו תקופה של שלווה בוונציה, ובשנת 1637 נפתח התיאטרו סן קאסיאנו - בית האופרה הראשון של העיר. בשנת 1640 נפתח בית אופרה נוסף - התיאטרו סן מויזה. שנות השלום נפסקו עם פרוץ מלחמות קאסטרו - בין דוכסות פרמה למדינת האפיפיור. ונציה כרתה ברית עם פרמה ולחמה לצידה כנגד מדינת האפיפיור על השליטה בעיר קאסטרו. הסכם השלום נחתם בשנת 1644 לאחר ניצחונן של ונציה ופרמה.
בספטמבר 1644 אבירי מלטה תקפו ספינה טורקית ובה עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה. האבירים ביקשו מקלט בהרקליון (שאז נקראה קאנדיה) בכרתים, שהייתה אז בשליטת ונציה. בתגובה, הסולטאן העות'מאני איברהים הראשון האשים את ונציה ותקף את כרתים. אריצו פנה לסנאט של ונציה וביקש כי ימנו אותו למפקד הצבא. הסנאט הסכים על אף התנגדותו של ג'ובאני פזארו (לימים הדוג'ה). אריצו אסף צי גדול במטרה לתקוף את הטורקים, אולם נפטר חודש לאחר מינויו, ב-3 בינואר 1646, בהיותו בן 79.
Analog Science Fiction and Fact
Analog Science Fiction and Fact הוא כתב עת למדע בדיוני באנגלית היוצא לאור בארצות הברית החל מ-1930.
במקור, היה שמו Astounding Stories of Super-Science, והגיליון הראשון שלו יצא לאור בינואר 1930. לאחר שהמו"ל הראשון פשט את הרגל, נמכר כתב העת ל-Street & Smith בשנת 1933, ובמהרה הפך למוביל בתחומו. בין השאר פורסם בו "The Legion of Space" של ג'ק ויליאמסון ו-"Twilight" של ג'ון קמבל שהפך ב-1937 לעורך כתב העת.
עם השנים, בעקבות התחרות הגוברת וכן נטייתו של קמבל לפרסום פסאודו-מדע וקשר לתורתו של ל. רון האברד (מייסד הסיינטולוגיה), ירד קרנו של כתב העת. אולם הוא נשאר משמעותי בתחומו. ב-1960 שונה שמו של כתב העת לשמו הנוכחי. קמבל נשאר העורך עד למותו בשנת 1971.
כיום העורך הוא טרבור קואקרי (Quachri).
פרס Astounding ליוצר החדש המצטיין
חברת Dell Publishing (בבעלות רנדום האוס) מעניקה מדי שנה פרס ליוצר חדש מצטיין במסגרת הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני. הפרס בעבר היה על שמו של המו"ל הוותיק של כתב העת, ג'ון קמבל. בעקבות ביקורת נוקבת על קמבל שהשמיעה זוכת הפרס לשנת 2019, ג'נט אינג על דמותו של קמבל שונה שם הפרס לפרס Astounding, על שם כתב העת.
תגובת התמרה
תגובת התמרה היא תגובה כימית בה קבוצה כלשהי הנמצאת על גבי המולקולה מוחלפת בקבוצה אחרת. ישנם ארבעה סוגים עיקריים של תגובות התמרה: התמרה רדיקלית, התמרה נוקלאופילית מסדר ראשון, התמרה נוקלאופילית מסדר שני והתמרה אלקטרופילית.
התמרה רדיקלית
תגובת התמרה רדיקלית כוללת רדיקלים. דוגמה לכך היא תגובת הונסדיקר.
צדוק כהן
קורות חיים
נולד ב-1838 במומנהיים שבחבל אלזס הצפונית בצרפת למשפחה יהודית אדוקה. אביו היה אדם פשוט שעסק ברוכלות, אמו הייתה צאצאית לשושלת ארוכה של רבנים: סבה, הרב יעקב מאיר, היה חבר הסנהדרין של פריז שהוקם על ידי נפוליאון, ושימש כרב הראשי של שטרסבורג וחבל הריין התחתון. מגיל 11 נשלח ללמוד אצל הרב איזק בר מבישהיים, לאחר מכן ביישוב ברימאט אצל הרב סלומון לוי, שהכין אותו למבחני הכניסה לבית המדרש לרבנים במץ.
כהן למד בישיבה בשטרסבורג, היה תלמידו של הרב משה בלוך מאוּטנהיים המכונה "החכם מאוטנהיים" מחבר ספר "ישמח משה על מסכת חולין" (ירושלים תשנ"ח) ומאוחר יותר, החל משנת 1856 למד בבית המדרש לרבנים במץ. בשנת 1859 עבר עם בית המדרש לרבנים למושבו החדש בפריז. יחד עם איזידור לב הצטיין כראשון בלימודים במחזורו.
ב-1862 הוסמך לרבנות, והחל לשמש כמנהל התלמוד תורה של המכון. ארבע שנים מאוחר יותר, הפך לסגנו של הרב הראשי של פריז, לזר איזידור (Lazare Isidore). עם פרישתו של הרב איזידור, קפצו רבים על תפקיד הרב הראשי, אולם הרב כָּהן נבחר, בעיקר בשל ההתפעלות הרבה שעורר החיבור שכתב: "L'Esclavage selon la Bible et le Talmud" ("העבדות בתנ"ך ובתלמוד") ב-1867.
בשנים 1870–1871 עמד הרב צדוק כהן מול מאורעות המלחמה בין פרוסיה ובין צרפת וניתוק חבל הולדתו, אלזס, משאר צרפת, בעקבות כיבושו על ידי פרוסיה.
פעילותו הציבורית ופרשת דרייפוס
עד שנת 1880 ייצג אדולף כרמיה את יהודי צרפת בתחומים רבים, ולאחר מותו ראו רבים ברב כַּהן את ממשיכו. באותה שנה הוא הקים את "החברה ללימודים יהודיים" (Société des Études Juives), שבראשה עמד, ואשר ביטאונה 'Revue des Études Juives' משמש עד היום כמקור מחקר חשוב ללימודי יהדות צרפת. החברה ללימודים יהודיים נחשבת כור מחצבתה של "היהדות הצרפתית" (franco-judaïsme).
בשנים 1881–1882 החלה הגירה גדולה של יהודים ממזרח אירופה, וחלקם הגיע לצרפת. הרב כַּהן נרתם לקליטת המהגרים, אולם נאלץ להתמודד עם ארגוני הצדקה היהודיים בצרפת, שביקשו לצמצם את מספרם. כאשר עלה על הפרק רעיון יישוב יהודים במושבות בארגנטינה, תמך בכך הרב כַּהן, ואף הסמיך את הברון הירש להוציא את התוכנית לפועל.ב-1882 סייע הרב כהן לרב שמואל מוהליבר להיפגש עם הברון רוטשילד. בעקבות פגישה זו הוקמה המושבה מזכרת בתיה והחל שיתוף הפעולה של הברון עם היישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1889, בגיל 50, נבחר הרב כַּהן לשמש כרבה של צרפת כולה, תפקיד שבמסגרתו תרגם עם רבנים נוספים את התנ"ך לצרפתית, והיה שותף לכתיבתה של אנציקלופדיה יהודית. רבות מדרשותיו הועלו על הכתב ופורסמו בכמה קבצים.