cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחוב אלנבי
הרחוב בתרבות
הרחוב מוזכר גם בשירים עבריים מודרניים למרות שאופיו השתנה במשך השנים מרחוב ממלכתי לרחוב של חנויות זולות ומועדוני לילה. שירים אלה כוללים לדוגמה את "מתחפר באלנבי" של מוניקה סקס, "אלנבי" של הכובעים, "מלכה" של טיפקס, "אלנבי 79" של הג'ינג'יות, "המאה העשרים" של מיקה קרני (המזכיר גם את מועדון "המנזר") ו"עריסת יהלום" של גבריאל בלחסן.
מועדוני החשפנות ומקומות הבילוי הזולים של הרחוב הם הרקע לרומן "אלנבי" מאת גדי טאוב, שיצא לאור ב-2008 ועובד בשנת 2012 לסדרת דרמת פשע רומנטית בימויו של אסף ברנשטיין תחת אותו שם "אלנבי".
בגרסה העברית הרשמית הראשונה של משחק המונופול, משנות ה-60, היה רחוב אלנבי הרחוב היקר ביותר על הלוח (השני היה רחוב דיזנגוף).
ראוי לאזכור גם הביטוי "מי פנוי באלנבי?" – ציטוט מתוך שיחות אופייניות בקשר בין נהגי מוניות בתל אביב. ביטוי זה הפך למעין מטבע לשון הומוריסטי בהקשרים שונים.
הבית באלנבי 52 מופיע במקום מרכזי בספרה של נאוה מקמל-עתיר, "הנערה במרפסת ממול".
"הבית ברחוב אלנבי" הוא ספר שירים מאת הסופר אבי לויתן.
Here We Go Again Tour
Here We Go Again Tour הוא סיבוב ההופעות השביעי של זמרת הפופ האמריקנית, שר, אשר התקיים בצפון אמריקה, אירופה, אוקיאניה. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-107 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-21 בספטמבר 2018, ונאלץ להיפסק במרץ 2020 בעקבות מגפת הקורונה.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים.
ביטולי מופעים
שר ביטלה את המופע שהיה צריך להתקיים ב-21 במאי 2019, בעקבות מחלה. כמה חודשים לאחר מכן, בעקבות התפרצות נגיף קורונה-ווהאן, הודיעה שר ברשתות החברתיות שלה כי המופע שהייתה צריכה לקיים ב-12 במרץ 2020, באוקלהומה סיטי, ארצות הברית בוטל. לאחר התדרדרות המצב עקב מגפת הקורונה בכל העולם, המופע הגיע לסיומו ולא צפוי תאריך המשך.
רענן כהן
רענן כהן (נולד ב-28 בפברואר 1941) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ושר ממשלות ישראל.
ביוגרפיה
רענן כהן נולד בבגדאד שבעיראק, ועלה ארצה בשנת 1951. לאחר עלייתו ארצה, גדל במעברת קסטינה ולאחר מכן, עבר לאור יהודה.
כהן התחנך בקיבוץ עין חרוד איחוד במסגרת עליית הנוער. משנת 1961 שימש במשך עשר שנים כמדריך הנוער העובד והלומד באור יהודה, יהוד, קריית אונו, גני תקווה ופרדס כץ. בתוך כך, הוציא מספר גרעיני נח"ל מאותם יישובים. בשירותו הצבאי היה קצין תנאי שירות בחטיבת שריון. כהן בוגר אוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית, בעל תואר שני ותואר דוקטור, בהיסטוריה של המזרח התיכון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במיעוטים בישראל.
כהן הוא תושב רמת גן, ובשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר.
קריירה פוליטית
כהן החל את דרכו הפוליטית במפלגת העבודה, וכיהן כמזכיר כללי של בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה. בשנת 1974 החל לכהן כממונה על אגף המיעוטים במפלגה. ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה התמודד בבחירות המקדימות, הוצב במקום ה-37 ברשימת מפלגת העבודה ונבחר לראשונה לכנסת. בשנת 1998 נבחר כמזכ"ל המפלגה.
כהן כיהן כחבר הכנסת בכנסות 12, 13, 14 ו-15. בכנסת ה-13 היה יושב ראש הקואליציה.
בין השנים 1988–2000 היה חבר בוועדות הכנסת הבאות: ועדת הכספים, וועדת החוץ והביטחון ויו"ר ועדת המשנה לכוח אדם בצה"ל, הוועדה לביקורת המדינה ויו"ר הוועדה לצרכנות וועדת הכנסת. כמו כן, היה חבר הוועדה למינוי שופטים.
בשנת 1989, במסגרת וועדת המשנה לכח אדם ולמשאב האנושי בצה"ל, ניהל מאבק לאחר שחשף את תופעת הפטורים מצה"ל, שהגיעו באותה העת לכ-20% מכלל הגברים, בטרם מועד שירותם הצבאי ועוד כ-14% אשר קיבלו פטורים בעת שירותם הצבאי. תוך תפיסה כי שאלת גיוס הנוער לצבא היא בעלת חשיבות לאומית ולה השלכות רבה לצה"ל בפרט ולמדינת ישראל בכלל. כהן ראה בתפיסתו של דוד בן-גוריון כי "צה"ל הוא צבא העם" כערך עליון בהיותו כור היתוך לכלל בניו. בנוסף פעל במשך שנים רבות לחייב את ערבי ישראל בשירות לאומי, כדרך לשלבם בחברה הישראלית. בקיץ 1989 ניהל כהן את ההסדר להצלת קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שנקלעה למשבר כספי והייתה על סף פירוק.
בשנת 1991 כהן מונה כיושב ראש התנועה לקליטת החייל המשוחרר וכן כיושב ראש עמותת ח.מ.ד "חיילים, משוחררים, דיור". במטרה לטפל במצוקת הדיור לזוגות צעירים, ממדי הבעיה היו כה גדולים שרק מעורבות ממשלתית יכלה להתמודד עמה. כהן יזם את פרויקט "דיור לחיילים משוחררים" שנועד לחיילים משוחררים ולחיילי מילואים, ואימץ מודל אשר נתן פתרון מעשי למצוקת הדיור של הדור הצעיר. בסיסו של הפרויקט היה לאפשר רכישת דירה בהנחה משמעותית ובמסגרת זו, נבנתה שכונת "נאות יצחק" בעיר לוד ובה נמכרו מאתיים חמישים דירות ובמחירים שהיו נמוכים בעשרות אחוזים ממחיר השוק באותה העת (70 אלף דולר לדירה). לאות תודה והערכה לתמיכתו הנלהבת של מר יצחק רבין, החליט כהן לקרוא לפרויקט נאות יצחק, במקום נאות חמד. בעקבות הצלחת הפרויקט, ביקשו ראשי ערים נוספות שיוקם בשטחן פרויקט דומה אולם הצלחת הפרויקט הייתה בעוכריו שכן, על פי הוראה של שר האוצר ושר השיכון, נשללה מהעמותה הזכות לפטור ממכרז וכך הופסק הפרויקט.
באוגוסט 2000, מונה לשר העבודה והרווחה. בממשלת האחדות הלאומית בראשות אריאל שרון מונה לשר בלי תיק, וביוני 2001 כשר הממונה על רשות השידור. במסגרת תפקידו כשר הממונה התמודד עם המחלוקת על מינוי מנכ"ל לרשות, במקום אורי פורת שפרש באותה עת. ניר חפץ, היה המועמד המועדף על ראש הממשלה אריאל שרון, אך המינוי עורר התנגדות עקב חוסר הניסיון הטלוויזיוני של חפץ. כהן מצידו ביקש למנות את נחמן שי. לאחר שנה של דיונים מונה לבסוף יוסף בראל למנכ"ל.
חוקים שיזם
במסגרת פעילותו הפרלמנטרית יזם כהן שורה של חוקים, כאשר החשובים ביניהם היו: "חוק קליטת חיילים משוחררים", "חוק לקיצור שירות המילואים" ו"חוק האזרחים הוותיקים":
לאחר הפרישה מהכנסת
כהן פרש מהחיים הפוליטיים במאי 2002, עת מונה ליושב-ראש הדירקטוריון של הבנק לפיתוח התעשייה, אשר היה בבעלות ממשלתית ובאותה העת עמד בפני קריסה. כהן הוביל את הבראת הבנק ואת תהליך ההפרטה שלו.
בסוף שנת 2011 מונה ליושב ראש דירקטוריון חברת "שוק סיטוני לישראל", אשר תפקידה היה להקים שוק סיטונאי חדש במקום זה שפעל בתל אביב עד 2006, בסמוך למחלף מסובים. במטרה להקטין את פערי המחירים בשיווק תוצרת חקלאית מסוג פירות וירקות ולפתור את כשל השוק בתחום.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה
דוקטור דוליטל והכנרית הירוקה (באנגלית: Doctor Dolittle and the Green Canary) הוא ספר מסדרת ספריו של יו לופטינג אודות רופא החיות, דוקטור דוליטל.
תקציר העלילה
הספר מחולק לשלושה חלקים:
טקטיט
טקטיט (מיוונית עתיקה: Tektos, מותך), היא זכוכית טבעית, חומר סיליקטי אשר הותך לאחר פגיעת מטאוריט בפני השטח של כדור הארץ והתמצק שוב לאחר מכן. נוכחות הסיליקטים מקנות לטקטיטים מראה זכוכיתי ולעיתים הם מכונים זכוכית מדבר לובית. הטקטיטים הם סלעים קטנים ונפוצים למדי ולעיתים נמכרים במחיר נמוך מאוד כמטאוריטים, אולם כמות החומר המטאוריטי בהם נמוכה מאד.
אברוצו
אברוצו (ידוע גם בצורה הישנה יותר: אברוצי) הוא מחוז במרכז-דרום איטליה. עד החקיקה בדצמבר 1963 היה המחוז, יחד עם מחוז מוליזה, חלק מהמחוז הגדול אברוצי-אה-מוליזה. המחוז גובל במחוז מארקה בצפון-מערב, לאציו במערב, מוליזה בדרום-מזרח והים האדריאטי במזרח.
המחוז משתרע על פני 10,794 קמ"ר ומתגוררים בו כ-1.3 מיליון תושבים.
בירת המחוז היא העיר לאקווילה.
המחוז מחולק לארבע נפות והן: ל'אקווילה, קייטי, פסקארה וטראמו.
שטח נפת טראמו חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה פרימו" (Abruzzo Ulteriore Primo). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פסקאריה "(Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה".
שטח נפת ל'אקווילה חופף פחות או יותר לשטח של "אברוצו אולטריורה סקונדו" (Abruzzo Ulteriore Secondo). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה" שמשמעו "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה".
רעידות אדמה
ב-6 באפריל 2009 התרחשה במחוז רעידת אדמה חזקה שמרכזה קרוב ללאקווילה, בעוצמה של 6.3 בסולם ריכטר. רעידת האדמה גרמה למותם של מעל 225 איש, ולוותה ברעשי משנה חזקים.
Dressed to Kill Tour
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים.
אובר-דאבינג
אובר-דאבינג (מאנגלית: Overdubbing) היא טכניקת הקלטה המיושמת על ידי מפיקים מוזיקליים וטכנאי קול, ונהוגה במוזיקה הפופולרית מאז שנות ה-60 המוקדמות. מכונה גם "טכניקת העלאות".
תהליך האובר-דאבינג משמש לאיחודן של מספר הקלטות אודיו נפרדות לכדי הקלטה אחידה.
לרוב נוהגים תחילה להקליט את מחלקת הקצב (כלים כגון גיטרה בס ותופים), לאחר מכן להוסיף באובר-דאבינג את תפקידי הסולו של כלים כגון גיטרה ופסנתר ולבסוף להקליט את תפקידי השירה ולאחדם עם שאר ההקלטות בתהליך המיקס.
עוגת תות
עוגת תות היא עוגה המשתמשת בתות שדה כמרכיב עיקרי. ניתן להשתמש בתותים בבלילת העוגה, על גבי העוגה ובציפוי. עוגות תותים מוגשות בדרך כלל קרות.
סקירה כללית
ניתן להכין עוגות תותים עם תותים בבלילה, עם תותים מעליהן, עם תותים או מילוי תותים בין שכבות של עוגת שכבות, ובכל שילוב שלהן.
ניתן גם להשתמש בג'לטין בטעם תות כמרכיב בעוגה, אשר יכול לתת לעוגה צבע ורוד, כאשר הוא מעורבב עם הבלילה.
ניתן להכין עוגת תותים כמנה ללא גלוטן.
חלק מהגרסאות מוגשות מקוררות, וחלקן קפואות כשלאחר מכן, הן מוגשות במצב קפוא חלקית.
גבינת ריקוטה משמשת לעיתים כמרכיב בבלילת העוגה או כתוספת.
עוגת תותים מוכנה לפעמים באמצעות תערובת עוגה מוכנה כבסיס, כמו תערובת עוגה לבנה, שעליה מוסיפים מרכיבים נוספים לבלילה או על גבי העוגה. לפעמים הוא מוכן ומוגש כמנה ביום האהבה.
רמיש
רמיש (בערבית: رميش) הוא כפר בדרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל שבמחוז אל-נבטיה, כשני קילומטרים מגבול הצפון, ליד היישובים הישראליים מתת ונטועה. בכפר כ-7,000 תושבים - נוצרים מרונים.
הכפר נמצא בבקעת הרמיש ומשתרע על גבעות שגובהן נע בין 560 ל-650 מטר מעל פני הים. אקלים הכפר ים תיכוני ובמקום מטעי טבק. בכפר מרפאת עזרה ראשונה של הצלב האדום.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 ביקר בכפר המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב:.
מלחמת לבנון השנייה
במלחמת לבנון השנייה רוב תושבי הכפר עזבו את בתיהם. מחבלי החזבאללה ניצלו את העבודה כי אוכלוסיית הכפר נוצרית וצה"ל נמנע מלתקוף כפרים נוצריים וירו מהכפר רקטות קטיושה לעבר צפת ויישובי הסביבה. מספר פעמים הצליחו צעירים מקומיים למנוע את הירי, בין המחבלים לתושבים התפתחה תגרה שבסופה סולקו המחבלים מהכפר.
כמו כן, במהלך הלחימה נפצעו ארבעה חיילי האו"ם כשפגז של טנק ישראלי פגע בעמדתם סמוך לכפר. הארבעה, אזרחי גאנה פונו לבית החולים של יוניפי"ל בנקורה.
היסטוריה כלכלית של אוסטרליה
ההיסטוריה של כלכלת אוסטרליה המודרנית חוזרת אחורה לשנת 1788, עת החלה התיישבות אירופאית ביבשת, עם הגליית אסירים פוליטיים מבריטניה אליה. לאחר עשרות אלפי שנה של כלכלת ציידים-לקטים של האוכלוסייה הילידית, האבורג'ינים; הביאו איתם המתיישבים הלבנים את הכלכלה האירופאית של המאה ה-18.
כלכלת אוסטרליה מזוהה לעיתים קרובות עם גידולים חקלאיים, כריית מינרלים ומשאבי אנרגיה - הנתפסים כראשונים במעלה בחשיבותם. אף על פי שתיאור זה אינו מדויק למאות ה-20 וה-21, התיאור תואם לחלוטין את בערך מאה השנים הראשונות בהיסטוריה של הכלכלה האוסטרלית.
כמושבת עונשין, הכלכלה החלה אט-אט להתבסס ולהתרחב כשבתחילתה הייתה מרוכזת כולה בידי השלטון הבריטי ונציגיו בדומיניון. בהדרגה המגזר הפרטי צמח, וייצוא הצמר הפך לבסיס העיקרי של הכלכלה. עם גילוי הזהב ב-1851 חל שיפור משמעותי בקצב הצמיחה הכלכלית, והחל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ניצבת אוסטרליה בחזית הכלכלה העולמית לצד מדינות מפותחות אחרות.
אף על פי שגם הכלכלה האוסטרלית הושפעה מהמשבר הכלכלי העולמי ב-2008, אוסטרליה היא מהמדינות המפותחות היחידות בעולם שלא נכנסו למיתון עקב המשבר, והשפעת המשבר עליה הייתה זניחה יחסית. בשנת 2012 סיכמה הכלכלה האוסטרלית למעלה מעשרים שנות צמיחה רצופה של 3.5% בממוצע, והיא מתאפיינת באבטלה נמוכה, אינפלציה מבוקרת, חוב ציבורי נמוך ביותר ומערכת פיננסית חזקה ויציבה.
רקע פוליטי-מדיני
ההתיישבות האירופאית ביבשת אוסטרליה החלה ב-1788, כשאז היא שימשה כמושבת עונשין של האימפריה הבריטית, והוגלו אליה אסירים פוליטיים. ראשיתה של מושבת הכתר הבריטית הייתה בניו סאות' ויילס, כשב-13 במאי 1787 הפליגו מנמל פורטסמות' 11 ספינות שנשאו כ-800 אסירים וכ-600 אנשי צוות. ספינות אלו נסעו לכיוון היבשת האוסטרלית שנחשבה אז כבלתי מיושבת.
האניות הגיעו בהדרגה בין ה-8 בינואר 1788 ל-20 בינואר למפרץ בוטאני. המפרץ הוערך כלא מתאים לעגינה ולהתיישבות ולכן צי האניות המשיך והגיע לפורט ג'קסון ב-26 בינואר תאריך שהפך לחג לאומי - יום אוסטרליה.
השנים הראשונות של המושבה היו קשות: כשליש מן האסירים היו אסירים פוליטיים מהתקוממויות שנערכו שאותה תקופה באירלנד. לא האסירים ולא החיילים שהופקו לשמור עליהם היו בעלי ידע חקלאי נרחב, והם התקשו להתמודד עם העונות האוסטרליות.
טסמניה (שנקראה אז "ארץ ון דימן") יושבה ב-1803 והפכה למושבה נפרדת ב-1825. בריטניה טענה לבעלות על מערב אוסטרליה ב-1829. בין השנים 1836–1863 נוסדו המושבות אוסטרליה הדרומית ב-1836, מושבה ויקטוריה ב-1851 וקווינסלנד ב-1859. הטריטוריה הצפונית הוקמה ב-1863 כחלק מאוסטרליה הדרומית. ניו זילנד הייתה גם היא חלק מ"ניו סאות' ויילס" עד 1840, ואז הפכה למושבה בפני עצמה, ומאוחר יותר נהייתה למדינה עצמאית. בין 1840 ל-1868 ירדה כמות האסירים שהועברו לאוסטרליה. בסך הכול, הועברו לאוסטרליה כ-160,000 אסירים, איש ואישה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 כבר כיהן בכל אחת מקולוניות אלו ממשל אחראי, למעט באוסטרליה המערבית שבה החל לכהן ממשל אחראי רק בסוף אותה מאה. ב-1901 התאגדו הקולוניות תחת פדרציה, ובכך יצרו את "חבר העמים האוסטרלי" - שמה הרשמי של אוסטרליה.
1788–1820
אחד מחשובי ההיסטוריונים של כלכלת אוסטרליה, נ. ג. בוטלין, השתמש במונח "כלכלת ראש גשר" בהתייחסו לעשורים הראשונים של אוסטרליה כמושבה תחת השלטון הבריטי. עיקר ההתיישבות היה אז במפרץ ג'קסון (סידני המודרנית) שבניו סאות' ויילס (החל מ-1788), והחל מ-1804 גם בהובארט שב"ארץ ון דימן" של אז (טסמניה המודרנית).
מושבת העונשין החדשה בקושי שרדה את שנותיה הראשונות ועל רקע היות האימפריה הבריטית עסוקה במלחמה עם צרפת, היא הוזנחה במשך רוב חצי היובל הראשון של קיומה. עם זאת, צעד ראשון וחשוב נעשה עם ייסוד כלכלה מקומית בלתי תלויה כדי לתמוך בנציגי השלטון של מושבת העונשין. מעל לכל, נוסדה חקלאות על בסיס מענקי קרקעות לפקידי ממשל בכירים ולאסירים ששוחררו לאחר ריצוי עונשם. כמו כן, ניתן גם חופש מסוים לאסירים (שעוד לא שוחררו) כדי שיוכלו לספק מגוון של מוצרים ושירותים. הכלכלה אמנם עדיין הייתה תלויה בצורה מובהקת בנציבות הממשלתית כספקית של מוצרים וכסף, אך הזכויות במקרקעין וזכויות העובדים זכו להכרה, ושווקים מקומיים בשני תחומים אלו החלו לפעול.
עד 1808 בכירי "גַיִס ניו סאות' ויילס" (New South Wales Corps) - שהיוו כוח צבאי מיוחד שגויס לשירות הקולוניאלי - היו הנהנים העיקריים מהגישה לקרקעות ולמוצרים מיובאים, ולפיכך הם ניסו נואשות לסרבל את האינטרסים הציבוריים והפרטיים של הכלכלה המקומית. באותה תקופה, שימש הרום כמטבע עובר לסוחר, עקב הפופולריות שלו מחד והמחסור במטבעות מאידך. שתיית הרום פיצתה את המתיישבים הראשונים על חוסר הנוחות ועל תנאי החיים הדלים, אך הדבר הביא להתפשטות תופעות לא רצויות של שכרות. כחלק מהרצון לשבש את הפעילות הכלכלית של המגזר הפרטי הצומח, אסר המושל הבריטי ב-1808, ויליאם בליי, את השימוש ברום כתמורה לסחורות. ההתנגדות לא איחרה לבוא, וב-26 בינואר 1808 צעדו המתנגדים לאיסור, חמושים בכידונים, אל עבר בית הממשל, והשתלטו עליו - מה שנודע בהיסטוריה של אוסטרליה כמרד הרום. בליי הושם במעצר למשך כשנה וג'ורג' ג'ונסטון, מראשי המתנגדים, שלט בקולוניה. רק ב-1810 הושב הסדר על כנו וכוח צבאי שנשלח מבריטניה חיסל את שלטון המורדים בקולוניה. החזרת "גַיִס ניו סאות' ויילס", והחלפתו בכוח צבאי אחר, יחד עם מינויו של המושל החדש, מייג'ור גנרל לכלן מקווארי ב-1810, חיזקו את עצמאותה של הכלכלה המקומית הפרטית, למול הפעילויות והאינטרסים של הממשל הקולוניאלי.
עם זינוק משמעותי במספר המהגרים לאחר 1810, העתיד של ניו סאות' ויילס הפך לבטוח יותר. בדומה לעובדים, לאומנים ולפקידים במושבה - גם לרבים מן האסירים היו את הכישרונות הנדרשים לביסוס ההתיישבות החדשה, ועם שחרורם הם חיזקו משמעותית את ההתיישבות, ובמשך השנים הם ללא ספק שינו את אופי המושבה.
1820–1850
החל משנות העשרים של המאה ה-19 הצמיחה הכלכלית הלכה והתבססה יותר ויותר על ייצוא צמר משובח וסחורות כפריות אחרות לשוק הבריטי ולכלכלות המתועשות של צפון-מערב אירופה. צמיחה זו הופרעה פעמיים על ידי שני משברים משמעותיים, שהתרחשו בשנות ה-40 ובשנות ה-90 של המאה ה-19. צמיחה זו גם הומרצה במספר דרכים עם גילויי הזהב בוויקטוריה ב-1851, אך הדינמיקה הבסיסית לא השתנתה ביסודה.
בפרקי זמן מסוימים, ניצולם של משאבי טבע - דוגמת משאבי טבע בים בשנות ה-40 או זהב ומינרלים אחרים מאוחר יותר - היה גם הוא חשוב. החקלאות, הייצור המקומי ותעשיית הבנייה התרחבו במענה לצרכים המידיים של האוכלוסייה ההולכת וגדלה, שהתרכזה במידה רבה במרכזי הערים הגדולות.
ההזדמנויות לרווחים נאים מגידול מקנה ומכריית מחצבים משכו הון בריטי במידה משמעותית. הגידול וההתרחבות נתמכו בדרך כלל על ידי השקעות ממשלתיות גדולות בתחבורה, בתקשורת ובתשתיות עירוניות, ולכן אף הם היו תלויים במימון הבריטי. עם הגידול בכלכלה נוצר צורך בקליטת הגירה בקנה מידה גדול כדי לספק את הדרישה המתגברת לידיים עובדות, ובמיוחד לאור הפסקת הגליית האסירים למזרח היבשת ב-1840.
עלות ההגירה סובסדה על ידי השלטון הקולוניאלי, ומתיישבים חדשים, שרובם היגרו מהממלכה המאוחדת, הביאו איתם יכולות ומיומנויות שתרמו רבות לצמיחה הכלכלית. כל זה סיפק את היסודות להקמת חברות קולוניאליות פרטיות. בנוסף להבטחת שלטון החוק, הבטחת זכויות במקרקעין, ואחריות לקיום מערכות פוליטיות דמוקרטיות יציבות; שיתפו מוסדות השלטון גם פעולה עם הפעילות הכלכלית ישירות ובכך יצרו את התנאים שבסך הכללי סייעו לצמיחה.
בנוסף לניו סאות' ויילס ולטסמניה (שכזכור, נקראה אז "ארץ ון דמן"), הוקמו בין השנים 1836 - 1863 מושבות נוספות בחלקים אחרים ביבשת: ניו סאות' ויילס חולקה לאוסטרליה הדרומית (1836), למושבה ויקטוריה ב-1851 ולקווינסלנד ב-1859. הטריטוריה הצפונית הוקמה ב-1863 כחלק מאוסטרליה הדרומית. ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית הוקמו כ"מושבות חופשיות" (כלומר, לא כמושבות עונשין), אם כי ויקטוריה הסכימה לקבל אסירים שהועברו אליה מטסמניה. גם מערב אוסטרליה הוקמה כמושבה חופשית, אך בשל מחסור בכח אדם הסכימה לקבל אסירים לשטחה. ניו זילנד הייתה גם היא חלק מ"ניו סאות' ויילס" עד 1840, ואז הפכה למושבה בפני עצמה. בין 1840 ל-1868 ירדה כמות האסירים שהועברו לאוסטרליה. בסך הכול, הועברו לאוסטרליה כ-160,000 אסירים, איש ואישה.
תהליך הצמיחה
תהליך הצמיחה בתקופה הקולוניאלית החל עם שתי התפתחויות קשורות זו בזו: לאחר שנוצר מחסור שנוצר בקרקעות במחוזות העירוניים, הגיב לכך המושל מקווארי, ב-1820, בהרגעת השוק באמצעות הגבלות על התיישבות. רועי הבהמות נאלצו לצאת למרחקים, במאמציהם לחפש שטחי מרעה חדשים, ונדידות וחיפושים אלו נהיו עד מהרה לבלתי נשלטים. התפתחות נוספת הייתה מדיניות השלטונות הבריטיים באותו עשור שעודדה הקמת מפעלים פרטיים באמצעות הקצאת מספר גדול של אסירים עבור מעסיקים פרטיים, וכן בהקלת הגישה לקרקעות.
ב-1831 החלו להיות מיושמים בניו סאות' ויילס "העקרונות של קולוניאליזם שיטתי", שהופצו אז באופן נרחב על ידי אדוארד גיבון וייקפילד. במקום למכור את האדמות, הן ניתנו על פי עקרונות אלה, כמענקים, במטרה לסבסד את ההגירה. עם זאת, נדידת רועי הבהמות הנמשכת לא הושפעה מכך, כשאלה האחרונים ניכסו לעצמם כל פיסת אדמה שיכולים היו למצוא מעבר למכסות וההגבלות הרשמיות על התיישבות.
1850–1890
גילוי הזהב ב-1851 הוביל לגלי בהלה לזהב לחלקים רבים של אוסטרליה, מה ששינה את אופי הכלכלה ביבשת. עובדים רבים עזבו את מקומות עבודתם ונהרו לחפש זהב. ויקטוריה הייתה באותו עשור למרכז כריית הזהב באוסטרליה, כשאוכלוסייתה גדלה בחדות מכ-80,000 ב-1851, לכ-540,000 ב-1861. בשנות החמישים והשישים של אותה מאה האוכלוסייה באוסטרליה כולה שילשה את עצמה, מפחות מ-430,000 ב-1851 ל-1.7 מיליון ב-1871. הצמר המשיך להיות מנוע הצמיחה המרכזי עד לסוף שנות החמישים, כאשר ב-1861 נוסדה הבורסה הראשונה באוסטרליה, במלבורן.
הממשל הקולוניאלי החל ב"אסרטגיית התפתחות" על ידי הנפקת איגרות חוב לשוק הלונדוני למכירת שטחים ציבוריים, ושימוש בכסף לתקצוב התשתיות המתפתחות. תודות לגידול בהכנסות כתוצאה מהבהלה לזהב, מגזרי התעשייה והבנייה הראו זינוק משמעותי בכושר ההשתכרות.
ב-1861 נחנכה במלבורן, לראשונה באוסטרליה, בורסה לניירות ערך. באותה שנה חוקי מקרקעין חדשים הקלו על רוכשים פרטיים לרכוש קרקעות.
בשנים 1875–1880 החל להיות מורגש מחסור באדמות פוריות, כאשר במקביל תעשיית הצמר המשיכה לגדול ולהתרחב לשטחי מרעה נוספים עבור עדרי הכבשים. הדבר הביא למשיכה חוזרת של השקעות בתעשייה על ידי חברות ייעודיות. אף כאשר המחסור גרם לניצול אדמות פחות איכותיות, ההשקעות המשיכו לזרום הן מצד מממנים פרטיים והן מצד השלטון (בדמות תשתיות תחבורה).
בין השנים 1880–1890 הכלכלה התרחבה משמעותית תודות לגידול משמעותי בהשקעות, זאת אף על פי שכדאיותן ירדה כאשר החזרי ההשקעות התכווצו. הסבר אפשרי לכך טמון בזמינות הגדולה יותר של קרנות זרות שהכלכלה אוסטרלית החלה לראות בעשור זה. ההון הרב שזרם ליבשת, הוביל את האוסטרלים להיות בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר לנפש בעולם, במשך העשורים האחרונים של המאה ה-19. הייתה זו בועת נדל"ן בה הבנקים - שהיו כמעט חופשיות ממגבלות רגולטוריות כלשהן - נטלו חלק במימון ובהלוואות. אך בסוף העשור, המשקיעים הזרים, שהבחינו בהבדל שבין הרווחים הגבוהים הצפויים מהשקעותיהם לרווחים שלמעשה התקבלו, הפסיקו את המימון, מחירי הנדל"ן קרסו והכלכלה האוסטרלית נכנסה למשבר חמור החל מ-1890.
1890–1900
החל מתחילת העשור האחרון של המאה ה-19 הכלכלה האוסטרלית חוותה זעזועים קשים.
במובנים מסוימים הייתה הכלכלה האוסטרלית בשנות צמיחתה, הראשונה לאמץ לחיקה את זכויות העובדים ואת האיגודים המקצועיים; אך הדינמיקה הכלכלית בשנות ה-90 של המאה ה-19, שהיו שנות משבר קשות, הייתה כזו שהובילה לאחוזי אבטלה גבוהים ולמחיקת עסקים רבים, והם בתורם הביאו לצמצום שכרם של העובדים על ידי המעסיקים. האיגודים המקצועיים הגיבו בסדרת שביתות, וביניהן השביתות הגדולות בתעשיות הימאות והצמר בשנים 1890, 1891 ו-1894.
החל מה-15 באוגוסט 1890, לאחר שהמשא ומתן על תנאי שכר והזכות להתאגדות נחל כישלון, החלו העובדים לשבות. השביתה התרחבה מהר מאוד וכללה את הימאים, את עובדי הרציף בנמלים ואחרים. במהרה הצטרפו גם כורי הפחם לשביתה, ועד לספטמבר אותה שנה כ-28,500 עובדים שבתו במדינה. השביתה הסתיימה בסוף 1890 ותחילת 1891 עם ניצחון המעסיקים, ושכרם של העובדים בימאות ובתעשיות קשורות קוצץ, לעיתים אף כדי 30 אחוזים.
אך הכלכלה מיאנה להתאושש, והשנים הבאות היו אף הן עתירות שביתות. ב-1891 הייתה זו השביתה בתעשיית הצמר שחוללה שַׁמות בכלכלה. שביתה זו, שהייתה גם היא בבסיס המאבק על הזכות להתאגדות, הסתיימה אף היא כמו קודמתה בקול דממה דקה ובניצחון המעסיקים, לאחר שהעובדים השובתים לא יכלו לפרנס את עצמם והחלו לרעוב ללחם. באותה שנה, 16 מוסדות פיננסיים ובנקים קטנים במלבורן, פשטו את הרגל.
האנשים בשלטון הקולוניאלי, שהיו ברובם ליברלים אותם החשיבו האיגודים המקצועיים כבעלי ברית, הפנו את גבם בחריפות לעובדים, מה שהוביל לסדרת עימותים עקובים מדם. האיגודים, שבעיניהם מעשי הליברלים היו לא פחות מבגידה, הגיבו עם הקמת מפלגות פוליטיות משלהם - היו אלו מבשריה של מפלגת הלייבור האוסטרלית.
קריסת הבנקים הגדולה ב-1983 הייתה אחד השיאים במשבר הכלכלי שפקד את אוסטרליה ערב עצמאותה. הקריסה הייתה תוצאה של משבר הנדל"ן שהביא הרבה מוסדות פיננסיים שבזמן צמיחת בועת הנדל"ן נטלו הלוואות גדולות מהבנקים, לכדי פשיטת רגל. ב-1 במאי הכריזה ממשלת ויקטוריה על חמשת ימי שבתון (bank holiday), בתגובה להיסטריה בענף הבנקאות. עד ל-17 במאי 11 בנקים מסחריים ברחבי אוסטרליה השהו את פעילותם המסחרית.
ב-1894 התרחשה בשנית שביתה גדולה בתעשיית הצמר. עם זאת, הגרוע מכל כבר קרה עד לאותה שנה, והחל מאותה שנה אוסטרליה החלה אט אט לצאת מהמשבר, כאשר אף בוצעו רפורמות רגולטוריות כדי למנוע את הישנותו.
1901–1939: מקבלת העצמאות ועד למלחמת העולם השנייה
ב-1901 נוסדה המדינה האוסטרלית העצמאית, כאשר הושבעה הממשלה הפדרלית הראשונה - ממשלת המפלגה הפרוטקציוניסטית, מפלגה שהתמקדה במדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית. ב-1904 מפלגת הלייבור האוסטרלית כיננה את הממשלה הפדרלית השנייה במדינה, ובכך הייתה לתנועת הלייבור הראשונה בעולם לעלות לשלטון. ב-1907 נחקק חוק המבוסס על הרעיון של שכר מינימום - משכורת מינימלית לעובד בלתי מקצועי של 7 שילינג בריטי.
Libra (אלבום של לאלי)
האלבום ממשיך את רצף אלבומי הפופ של הזמרת, כשלפניו יצאו לאור האלבומים A Bailar בשנת 2014, Soy בשנת 2016 ו-Brava בשנת 2018, תוך שילוב מאפיינים של מוזיקת היפ הופ, טראפ, R&B, רגאטון ואורבני עכשווי. באלבום יש שיתופי פעולה עם קאזו, מאו וריקי, נוריאל ו-CNCO.
את שחרורו של האלבום קדמו ארבעה סינגלים בין החודשים אוקטובר 2019 לאוגוסט 2020: "Laligera", "Como Así", "Lo Que Tengo Yo" ו-"Fascinada". האלבום יצא בערב 12 בנובמבר 2020 כאלבום הפתעה, בדיוק שעה לאחר שהסינגל בהשתתפות קאזו, "Ladrón", יצא כסינגל החמישי שלו. האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הארגנטינאים, וטיפס למקום הראשון בשבוע שלאחר מכן. הוא נכלל שבעה שבועות רצופים בעשירייה הראשונה של המצעד.
Classic Cher
Classic Cher הוא רצף הופעות השני של זמרת הפופ האמריקנית, שר, אשר התקיים בצפון אמריקה, אטלנטיק סיטי, היל אוקסון. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-1008 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-7 בפברואר 2017, וצפוי להסתיים, ב-19 בפברואר 2020.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים.
חוג 77
חוג 77 היה כינויה של קבוצה פוליטית שהורכבה מחברי סגל אקדמי בכיר של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר הצטרפו למפלגת העבודה הישראלית.
בין הפעילים שייסדו את חוג 77 היו ירמיהו יובל, פרופסור חבר וראש המכון לפילוסופיה באוניברסיטה העברית,   זאב שטרנהל, פרופסור חבר וראש החוג למדעי המדינה באוניברסיטה, ד"ר דן הורוביץ וד"ר משה ליסק חברי סגל במחלקה לסוציולוגיה ובמחלקה למדעי המדינה ופרופסור עמנואל סיון, פרופסור במחלקה להיסטוריה, גבי כהן, אמנון סלע וא.ב. יהושע. חלק מחברי הקבוצה נבחרו למוסדות מפלגת העבודה כחברי מרכז וכחברים בוועדה המרכזית של המפלגה.
רשימת שינדלר
רשימת שינדלר (באנגלית: Schindler's List) הוא סרט קולנוע משנת 1993 של הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג, המבוסס על הספר תיבת שינדלר של תומס קנילי, אשר מספר את סיפורו האמיתי של התעשיין הגרמני אוסקר שינדלר, שעסק בתקופת השואה בהצלת חייהם של יהודים רבים ממכונת ההשמדה הנאצית.
חוג 77
בעקבות הצטרפותה של ד"ש לממשלה פרסם החוג תגובה בה נטען כי ד"ש הונתה את ציבור בוחריה.
רשימת שינדלר
שינדלר, שהיה בעליהם של מפעלי תעשייה, שיחד קציני צבא גרמנים על-מנת שיתאפשר לו להעסיק יהודים, על אף סיכון חייו שלו. הוא העסיק במפעלו כ-1,200 יהודים. בשנת 1962 הוגשה בקשה ליד ושם, שיכיר בשינדלר כחסיד אומות העולם, אך ההכרה הגיעה רק בשנת 1993.
חוג 77
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 ניסחו חברי החוג ארבעה מסמכי עקרונות רעיוניים בתחומים פוליטיים מרכזיים:
רשימת שינדלר
הסרט רשימת שינדלר היה מועמד לשנים עשר פרסי אוסקר וזכה בשבעה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג) ופרס התסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן זאיליאן).
עלילה
הסרט מתחיל בסצנה של משפחה יהודית עורכת קידוש של שבת.
פלישת גרמניה לפולין
באותה העת, מגיע אזרח גרמני לקרקוב, אוסקר שינדלר (ליאם ניסן). שינדלר, לפני כן איש עסקים כושל בגרמניה, הגיע לפולין במטרה לנצל את המלחמה ואת הכיבוש כדי לשפר את מצבו הכלכלי (בדומה לאזרחים גרמנים רבים אחרים באותה התקופה). שינדלר במהרה מתחבר עם שלטונות הכיבוש, כחבר במפלגה הנאצית ובהרעפת מתנות ושוחד על מפקדי הצבא והאס אס שכעת מנהלים את דרום פולין.
המפעל של שינדלר
כאשר הוא זוכה בקרבה ובהוקרה של פקידי הממשל הנאצי, רצה שינדלר להשתלט על מפעל ליצור כלי בישול, כלי בית ותעשיית ציפוי אמייל אשר היה בבעלות יהודים. לשינדלר לא היה הכסף הדרוש לקניית המפעל, ובנוסף כישוריו המנהליים כפי שהתבטאו בעברו העסקי הכושל לא התאימו לניהול המפעל. במטרה להשתלט בכל זאת על המפעל יצר שינדלר קשר עם יהודי בשם יצחק שטרן (בן קינגסלי), בעל תפקיד ביודנראט המקומי ובעל קשרים עם הקהילה היהודית העסקית שירדה למחתרת. שינדלר מציע לאנשי העסקים היהודיים עסקה שנוכח מצבם הנואש אינם יכולים לסרב לה. על פי תנאי העסקה היהודים יממנו עבור שינדלר את רכישת המפעל, ובתמורה יקבלו חלק קטן מהסירים והמחבתות שייוצרו בו. העסקה נרקמה מתוך ניצול מצוקת היהודים על ידי שינדלר, בהכירו את קשיי הקיום היומיומי בגטו ואת העובדה שבגטו יכלו היהודים לסחור בחליפין בכלי המטבח ובכך להשיג מזון. כמו כן, ניצל שינדלר את העובדה כי על פי החוק הנאצי שהונהג בפולין הכבושה אסור היה ליהודי לעסוק במסחר או להיות בעל רכוש. דמות שזכתה לשבחים רבים וגם לזעזוע מהאנטישמיות הנאצית, היא הלן (אמבת' דייווידץ), עובדת יהודייה אצל אמון גת (גות) שמתעלל בה פיזית, מכה ומענה אותה, שינדלר מבחין בסבלה ומשוחח אתה, מבין אל ליבה ומנסה לנחם אותה וגורם לה להרגיש טוב, ואף מנשק אותה במצח, לאחר מכן במסיבת יום ההולדת של שינדלר, גת מכה בחוזקה את הלן ומתעלל בה, שינדלר מבין שאם היא תישאר אצל גת היא תמות ושהוא חייב להציל אותה בכול מחיר. שינדלר מנסה להמר על הלן במשחק קלפים, אך גת מסרב, שינדלר מציע לגת 14,800 מרק, גת תחילה מסרב אבל אז משנה את דעתו, מסכים והלן נכנסת לרשימה של שינדלר וניצלת.
הצלת היהודים
בחלוף הזמן, ומשנעשים תנאי הקיום של היהודים לבלתי אנושיים, הופך המפעל לאזור מוגן ובטוח לעובדיו מפני גירוש להשמדה ופרעות שרירותיות. על אף ששינדלר הבחין בקליטת עובדים יהודים לצורך הזה בלבד, העלים עין באי נחת ובכך למעשה תרם להצלת יהודים.
הקצין הנאצי אמון גת (גות) המגולם על-ידי השחקן רייף פינס מגיע לקרקוב כדי לפקח על בנייתו של מחנה פלאשוב. ברגע שהמחנה הושלם, החל חיסול גטו קרקוב. מאות חיילים פשטו על הגטו באופן שרירותי וירו במי אינו משתף פעולה, כולל קשישים או נכים. שינדלר צופה בטבח מגבעה נישאה והוא מושפע עמוקות. הוא בכל זאת מקפיד להתיידד עם גת וליהנות מתמיכת הס"ס. הסרט מראה את מערכת היחסים האמביוולנטית בין שינדלר לגת. באמצעות שוחד, גת מאפשר לשינדלר לבנות תת-מחנה לעובדיו ליד פלאשוב, כך שהוא יכול לשמור על המפעל שלו פועל בצורה חלקה ולהגן עליהם. גת מענה ורוצח אסירים בפלאשוב על בסיס יומיומי, ואף נוהג לירות עליהם ממרפסת ביתו.
בשינדלר החלו להתעורר רגשות חמלה והוא למד להוקיר את עובדיו היהודים והחל לעזור באופן אקטיבי להצלתם. ככל שחלף הזמן, העז שינדלר ליזום קליטת יהודים למפעלו, גם אם לא היה בהם צורך עסקי. באחת הסצנות אף נראה שינדלר מתיז מים על היהודים הנאנקים ברכבות הבקר. בסוף המלחמה נדרש שינדלר להעתיק את מפעלו מערבה נוכח החזית הרוסית המתקרבת ושליחת היהודים בפלאשוב לאושוויץ. הרשויות הנאציות סגרו את תת-המחנה, והיהודים נאלצו לעבור למחנה פלאשוב. על מנת להציל את עובדיו, שיחד שינדלר את גת באמצעות רשימה של העובדים הנחוצים שלא יישלחו להשמדה, עליה שוקדים שינדלר ויצחק שטרן. רשימה זו הייתה בפועל לרשימת הצלה. משנכבש המפעל על ידי בעלות הברית, שוחררו העובדים לחופשי וחייהם ניצלו.
הסרט, שצולם כולו בשחור לבן (מלבד סצנת עריכת הקידוש בפתיחת הסרט ובנוסף הילדה הלבושה במעיל האדום המהווה תפנית משמעותית בסרט, כשבעקבותיה מחליט שינדלר לסייע ליהודים) מסתיים בסצנה אחרונה בצבע: ניצולי שינדלר האמיתיים מניחים אבן על קברו בירושלים כשהם מלווים בשחקני הסרט.
בין השאר משחקים בסרט השחקנים הישראלים רמי הויברגר, שמוליק לוי, מארק איווניר, יהונתן סגל ועזרא דגן בתפקיד הרב של הגטו, שניצל בנס מאקדחו של קצין האס אס אמון גת (גות).
סמל הילדה באדום
בסרט בלטה דמותה של ילדה קטנה במעיל אדום בעת פינוי הגטו, סצנה המפורטת באריכות בספר. המעיל האדום היה הצבע היחיד שנעשה בו שימוש בסרט, שצולם בשחור-לבן (מלבד סצנת הפתיחה וסצנת הסיום). מאוחר יותר, גופת הילדה מזוהה בדרכה למשרפות במעיל האדום שעדיין נותר עליה.
מבקרי הקולנוע ציינו את "הילדה באדום" כסמל התמימות והתקווה, כסמל לדם האדום של העם היהודי וכמייצגת את הילדים היהודיים שנספו בשואה. אחד ההסברים לשימוש הילדה בסרט הוא להראות את שינוי יחסו של שינדלר ליהודים, כשהבחין במעיל האדום על עגלת הגופות. קשה לטעות בהבעת פניו של שינדלר בסרט לנוכח מראה זה.
הביקורת על הסרט
במאי הסרט הואשם בכך שהתחמק מטיפול ממשי בזוועות השואה, והציג תמונה רכה של המציאות האמיתית. נטען כי אנשים רבים שאין להם ידע מוקדם על השואה ויצפו בסרט, עלולים לחשוב שהרבה יותר יהודים ניצלו ממה שקרה באמת. גם גרמני נאצי שהציל יהודים היה בעייתי לטענת המבקרים, כי היה מאוד נדיר ולא ייצג את רוב העם הגרמני. אחת הסצנות הבעייתיות בסרט על פי המבקרים, הייתה כשראו שבמקלחות במחנה פרצו זרמי מים ולא גז רעיל. חלק מהמבקרים טענו גם שהסוף לא התאים לשאר הסרט והיה רגשני מידי.
עם זאת, באופן כללי הסרט זכה לאהדה מצדם של המבקרים, לצד הצלחתו הקופתית הגדולה.
פסקול הסרט
את הפסקול של "רשימת שינדלר" הלחין, ניצח והפיק המוזיקאי ג'ון ויליאמס. הפסקול - שאף זכה בפרס האוסקר - מורכב ברובו ממוזיקה תזמורתית כשכלי הנגינה המוביל הוא כינור, עליו מנגן הכנר יצחק פרלמן. בחלק מהשירים שולבה מקהלה. את הסרט חותם השיר "ירושלים של זהב", אך בעקבות הביקורת על כך שהשיר לא קשור לשואה, שינה ספילברג את שיר הסיום בגרסה שהופצה בישראל ובחלק ממדינות אירופה לשיר "הליכה לקיסריה" ("אלי אלי"), בביצועה של נתנאלה.
על גבי עטיפת האלבום כתב ספילברג מספר מילות הערכה לעבודתו של ויליאמס לסרט זה: "הפתרון שמצא ויליאמס (לפסקול) הוא עדין ופשוט. רוב הסרטים, עליהם עבדנו יחד, דרשו מאיתנו שיתוף פעולה מלא. עובדה זו התקיימה בסרטים כדוגמת "אינדיאנה ג'ונס" או "מלתעות". כל אחד מאיתנו נדרש להתנתק מסגנונו האישי ולהתחיל מחדש. זהו בהחלט אלבום המיועד להאזנה בעיניים עצומות ובלב פתוח".
פרסים
ליאם ניסן היה מועמד לשחקן הטוב ביותר, רייף פיינס היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר, והסרט היה מועמד לפרסים על הסאונד הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר והאיפור הטוב ביותר.
השפעת הסרט
בעקבות ההצלחה הרבה של הסרט, הצליח סטיבן ספילברג לעורר עניין בשואת יהודי אירופה בחוגים שלא ידעו אודותיה או לא התעניינו בה. נוסף על כך, פועלו של שינדלר הצליח לעורר תהודה רבה ולהכרה בו על ידי הציבור בעולם כולו.
בעקבות הסרט הקים ספילברג במימונו את "הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של ניצולי השואה" (שנקראה לאחר מכן "קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך"), אשר עוסקת בתיעוד עדויות מצולמות של ניצולי השואה ברחבי העולם.
מוניקה הרטוויג, בתו של אמון גת סיפרה שקיבלה התמוטטות עצבים בעקבות הצפייה בסרט, תקופה לאחר מכן התקיים מפגש בינה לבין ניצולי שואה בבית מלון בהמבורג שבגרמניה.
סיריל רמפוזה
מטמלה סיריל רמפוזה (באנגלית ובזולו: Matamela Cyril Ramaphosa; נולד ב-17 בנובמבר 1952) הוא פוליטיקאי דרום אפריקאי המכהן כנשיא הקונגרס הלאומי האפריקאי מאז דצמבר 2017 ומ-15 בפברואר 2018 כנשיא דרום אפריקה. הוא נכנס לתפקידו עם התפטרותו של קודמו ג'ייקוב זומה בעקבות הסתבכויות פליליות. בעבר היה פעיל נגד מדיניות האפרטהייד, מנהיג איגודים מקצועיים ואיש עסקים. רמפוזה מכהן בנוסף כסגן נשיא דרום אפריקה מאז שנת 2014. לנשיאות הקונגרס הלאומי האפריקאי נבחר ב-18 בדצמבר 2017, לאחר שניצח את גרושתו של זומה, נקוסזנה דלמיני-זומה.
ביוגרפיה
רמפוזה נולד בסווטו, מקבץ של עיירות שחורים שהוקמו לאורך השנים בשולי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה. הוא השני מבין שלושת ילדיהם של ארמודט וסמואל רמפוזה. הוא נרשם ללימודים גבוהים באוניברסיטת לימפופו ב-1972 והיה מעורב בפוליטיקה עם הצטרפותו לארגון הסטודנטים של דרום אפריקה ולקונגרס השחורים. לאחר שסיים את לימודיו המשפטיים, הצטרף רמפוזה למועצת האיגודים המקצועיים של דרום אפריקה (CUSA) כיועץ במחלקה המשפטית. ב-1982, המועצה ביקשה מרמפוזה לייסד איחוד של עובדי המכרות בדרום אפריקה; איחוד חדש זה הושק באותה שנה ונקרא האיגוד הלאומי של עובדי המכרות בדרום אפריקה. הוא נעצר בלבווה על ידי האפריקאנרים באשמת ארגון או תכנון השתתפות בוועידה בנאמקגאלה, מה שנאסר על ידי הרשות השופטת המקומית.
באוגוסט 1982 החליטה מועצת האיגודים המקצועיים של דרום אפריקה למנות את רמפוזה למזכירה הראשון של האיגוד הלאומי של עובדי המכרות בדרום אפריקה. הוא ארגן את הכנס שהוביל את מערך הקונגרס של מועצת האיגודים המקצועיים. במרץ 1986 היה חלק ממשלחת מועצת האיגודים שפגשה את הקונגרס הלאומי האפריקאי בלוסקה, בירת זמביה.
כשנלסון מנדלה שוחרר ב-1990 עמד בראש הוועדה שקיבלה את פניו. ביוני 1991 נבחר למזכיר הכללי של הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC). לאחר בחירתו כמזכיר הכללי של הקונגרס הלאומי האפריקאי בשנה זו, נתמנה רמפוזה לראש צוות המשא ומתן של הקונגרס על סיום מדיניות האפרטהייד עם ממשלת המפלגה הלאומית. לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בדרום אפריקה שנערכו ב-1994, נבחר לפרלמנט של דרום אפריקה. הוא נבחר ליו"ר האספה החוקתית של הפרלמנט ב-24 במאי 1994 ושיחק תפקיד מרכזי בממשלת האחדות הלאומית.
לאחר שהפסיד לתאבו מבקי בבחירות לנשיאות דרום אפריקה, עזב את החיים הפוליטיים בינואר 1997 ועבר למגזר הפרטי, שם הפך למנהלה של "ניו אפריקה השקעות בע"מ". הוא הגיע למקום הראשון בבחירות 1997 לוועד הפועל הלאומי של הקונגרס הלאומי האפריקאי. ב-2001 נחקר במשטרת דרום אפריקה, יחד עם טוקיו סקסוויל ומתאיוס פוסה, שני אנשי עסקים ידועים אחרים, בחשד לקשירת קשר להדחת הנשיא המכהן מבקי. הוא הוכרז רשמית כמועמד לסגן נשיא דרום אפריקה ב-17 בדצמבר 2012 והתמודד בבחירות עם גיבוי חזק מתומכיו של הנשיא זומה. ב-18 בדצמבר 2012 נבחר לסגן נשיא הקונגרס הלאומי האפריקאי עם 3,018 קולות, בעוד מתאיוס פוסה זכה ל-470 קולות וטוקיו סקסוויל ל-463 קולות.
ב-14 בפברואר 2018 פנה ג'ייקוב זומה אל העם ואמר כי אף על פי שאינו מסכים עם החלטת הקונגרס הלאומי האפריקאי להדיחו, הוא מתפטר מהנשיאות. כתוצאה מכך, מתוקף תפקידו כסגן הנשיא, רמפוזה הפך אוטומטית לנשיא דרום אפריקה בפועל בהתאם לחוקת דרום אפריקה. יממה לאחר מכן, ב-15 בפברואר, נבחר על ידי הפרלמנט של דרום אפריקה לנשיא עד הבחירות לנשיאות שנערכו ב-8 במאי 2019. מפלגתו ניצחה בבחירות והוא הושבע לכהונה מלאה.
ב-2020 פעל ממשלתו של רמפוזה נגד מגפת הקורונה בדרום אפריקה, ובאוקטובר אותה שנה נכנס רמפוזה לבידוד עצמי לאחר שנחשף לחולה קורונה. בדצמבר 2021 אומת כחולה.
ביוני 2021 אישרה ממשלת דרום אפריקה לחברות פרטיות ליצר חשמל באופן פרטי ללא צורך ברישיון עד ל-100 מגה וואט (במקום מגבלת 1 מגה וואט שהייתה עד אז) בניסיון להתמודד עם משבר האנרגיה במדינה. בתקופתו התגבר משבר האנרגיה במדינה וגדלו מספר הפסקות החשמל, ובפברואר 2023 הוכרז על אסון לאומי בשל המשבר.
מונמבסיה
מונמבסיה (ביוונית: Μονεμβασία) היא עיירה עתיקה בלקוניה בפלופונסוס בדרום יוון, ובה מתגוררים כ-4,000 איש.
העיירה שוכנת על סלע ענק בגובה של 300 מטר ובאורך של 1,800 מטר המחובר לחוף בטומבולו (רצועת יבשה צרה ונמוכה) שעליו סלול כביש צר. שם המקום מורכב מהמילים moni "יחיד" ו-emvasi "כניסה", ואכן רק כניסה אחת מובילה אל העיירה הבנויה במורדות הדרומיים של הסלע. המקום מזכיר את סלע גיברלטר ולכן הוא מכונה גיברלטר של המזרח או הסלע.
העיירה נוסדה במאה ה-6 על ידי פליטים שברחו מפני פלישת הסלבים. עד 1471 נשלט האזור בידי האימפריה הביזנטית ולאחר מכן על ידי הוונציאנים והעות'מאנים. ב-1 באוגוסט 1821 נכבש המקום על ידי היוונים במסגרת מלחמת העצמאות היוונית.
בשנים האחרונות התפתח האזור מבחינה תיירותית אם כי בעיירה עצמה מתגוררים פחות ממאה איש. בעיירה בתי אבן עתיקים עם גינות קטנות, רחובות צרים המרוצפים באבנים קטנות, כנסיות רבות, שבהן בולטת כנסיית אגיה סופיה, וכן המבצר הוונציאני שנבנה במאה ה-16.
לאחר רפורמה של שנת 2011 לשטח העיירה סופח כפר אסופוס.
פום אנה
פּוֹם אָנָה (בצרפתית: Pommes Anna - "תפוחי אדמה של אנה") הוא מאכל תפוחי אדמה מהמטבח הצרפתי. המאכל מכיל תפוחי אדמה שנפרסו לפרוסות דקות, נטבלו בחמאה ונאפו בתנור. במהלך האפיה הופכים את המאכל על מנת שיאפה משני צדיו. כלי ייעודי עשוי נחושת המכונה la cocotte à pommes Anna מאפשר הפיכת המאכל מבלי הוצאתו מהתבנית.
המאכל במקורו הכיל רק תפוחי אדמה, חמאה וכן מלח ופלפל שחור, והוגש לרוב לצד בשר צלי.
מקובל לשייך את המאכל לשף אדולף דוגלרה, אשר שימש כשף של קפה אנגלה בפריז - המסעדה הטובה בפריז בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי. על פי המסורת, המאכל נקרא על שם אנה דאמיין או על שם אנה דליון, שנחשבו לנשים היפות בעיר באותה עת.
רוזה דילורו
רוזה לואיזה דילורו (באנגלית: Rosa Luisa DeLauro; נולדה ב-2 במרץ 1943) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת קונטיקט, ברציפות מאז 1991. מחוז הקונגרס אותו היא מייצגת שוכן בלב העיר ניו הייבן, וכולל את רוב פרווריה. ב הייתה החברה הוותיקה ביותר במשלחת קונטיקט לשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. בשנת 2020 נבחרה ליושבת ראש ועדת ההקצבות של בית הנבחרים, ולאחר פרישתה של ניטה לאווי הייתה לאישה השנייה בתפקיד זה.
ביוגרפיה
דילורו נולדה בניו הייבן שבקונטיקט, בתם של לואיזה "לואיז" (לבית קנסטרי), חברה במועצת העירייה של ניו הייבן ותיאודור ג'. "טד" דילורו. אביה וסביה משני הצדדים היגרו לארצות הברית מאיטליה. את לימודיה התיכוניים סיימה ב"אקדמיית גבירתנו מרסי, לורלטון הול" שבמילפורד בקונטיקט. במכללת מרימאונט השוכנת בטריטאון שבמדינת ניו יורק השלימה לימודי תואר ראשון, ואחר כך למדה פוליטיקה בין-לאומית באוניברסיטת קולומביה. כמו כן, לדילורו תואר שני נוסף מבית הספר לכלכלה של לונדון. בטרם השבעתה לקונגרס עבדה דילורו כראשת הסגל ומנהל מטה הבחירות של הסנאטור כריס דוד, הייתה מנכ"לית "רשימת אמילי", ותיאמה את מסע הבחירות של מייקל דוקאקיס לנשיאות ארצות הברית ב-1988 במטרופולין של ניו יורק.
דילורו נמנית עם האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית, והיא אחת ממייסדי השדולה הפרוגרסיבית בקונגרס. דילורו נוהגת לשים פעמיה לסוגיות בענייני בריאות הציבור, לרבות בריאות האישה. בעבר הציגה הצעות חוק שמטרתן לשפר את הטיפול במחלת הסרטן לצד מחקר בריאות האישה. כיו"ר ועדת המשנה להקצבות המממנת את מנהל המזון והתרופות האמריקאי, פעמים תכופות מתחה ביקורת על ה-FDA על שכשל לטענתה בהגנה על הציבור מפני מזון ומוצרים רפואיים לא-בטוחים. ב-2 בפברואר 2008 הביעה תמיכה רשמית במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית. ב-3 באוקטובר אותה שנה תמכה בחוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. ב-17 בדצמבר 2008 דיווח העיתון "וול סטרי ג'ורנל" כי דילורו הייתה מועמדת מובילה למזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של אובמה, אך לבסוף מונתה לתפקיד עמיתתה לבית הנבחרים הילדה סוליס.
היא הייתה ביקורתית כלפי "תיקון סטופאק–פיטס", המגביל את המימון של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית להפלות כתיקון לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. חרף עמדתה הנוקשה של דילורו בעד הפלות, היא תמכה בדייוויד בוניאור בהתמודדותו לתפקיד מצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים מול סטני הוייר ב-1991, וצידדה בו במהלך הבחירות לתפקיד בסיעה הדמוקרטית. דילורו נימקה את תמיכתה בבוניאור, שהיה ידוע בהתנגדותו להפלות, בעבודתם המשותפת במהלך פרשת איראן–קונטראס. באוגוסט 2011 נגרם נזק קיצוני למחוז הקונגרס השלישי כאשר הוריקן איירין פגע בקו החוף של קונטיקט. בתי מגורים רבים נהרסו במזרח הייבן ויישובים אחרים לאורך החוף איבדו גישה לחשמל במשך ימים אחדים. כאשר ההוריקן הטיל את חיתתו על קונטיקט, דילורו נפשה ב שבאיטליה והייתה צפויה לשוב למדינתה חמישה ימים בלבד לאחר שוך הסערה. בעקבות כך נמתחה עליה ביקורת ציבורית נרחבת, ובריאיון עיתונאי דילורו מיאנה להתנצל על אי-נוכחותה בקונטיקט בשעת ההוריקן.
לאחר הכרזתה של ניטה לאווי על פרישתה מהחיים הפוליטיים, התחולל בשלהי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית מאבק בסיעה הדמוקרטית על זהות מחליפתה של לאווי בראשות ועדת ההקצבות של בית הנבחרים. דילורו, מרסי קפטר ודבי וסרמן שולץ התחרו זו בזו על התפקיד היוקרתי. לבסוף נבחרה לתפקיד דילורו, על אף היותה של קפטר ותיקה יותר ממנה, והיא נכנסה לתפקיד זה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
יחסה לישראל
דילורו שייכת לאגף השמאלי במפלגה הדמוקרטית, וביקרה לא פעם את פעולות השלטון הישראלי, אך היא נוטה לפרו-ישראליות.
בחודש יוני 2021, דילורו הודיעה כי תתנגד להצעת חוק (HR 2407) לפיה סיוע אמריקאי צבאי לישראל יותנה בשינוי מדיניות כלפי הפלסטינים, ואמרה כי "אנחנו לא יכולים לתמוך במדיניות שמתעלמת מזכויות הפלסטינים... אני לא מאמינה שהתניית הסיוע הביטחוני שלנו לבעלי בריתנו העיקריים, כמו ישראל, משרתת את הביטחון הלאומי שלנו".
בחודש נובמבר 2021 ביקרה דילורו בישראל יחד עם משלחת חברי קונגרס דמוקרטים נוספים כמו ברברה לי, מארק פוקאן, ונדיר ג'ונס, מלאני סטנסברי, ג'מאל באומן, וג'רמי בן-עמי, מנכ"ל ג'יי סטריט בחסותה אורגן הביקור. המשלחת הגיעה לביקור בן 5 ימים, וביקרה בכנסת וביד ושם, סיירה בעוטף עזה נפגשה עם נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט עם שר החוץ יאיר לפיד, ועם שרות התחבורה והגנת הסביבה מרב מיכאלי ותמר זנדברג (בהתאמה). בנוסף, ביקרה המשלחת בחברון, ונפגשה עם ראש הממשלה הפלסטיני מוחמד אשתייה.
חיים אישיים
דלאורו נשואה לסטן גרינברג, יועץ אסטרטגיה. דלאורו שורדת סרטן השחלות. היא תומכת במחקר ביו-רפואי, כולל מאמצים לפיתוח בדיקת סקר אמינה לסרטן השחלות. היא חברת מועצת כבוד של הארגון הלאומי של נשים איטלקיות אמריקאיות. היא מנהיגה בקבוצת הדמוקרטים הקתולים.
טריאצטון
טריאצטון המכונה גם (triacetone triperoxide, peroxyacetone, אצטון פרוקסיד, TATP, TCAP), הוא על-תחמוצת (peroxide) אורגני, המשמש כחומר נפץ ראשוני.
טריאצטון מופק מתגובה של מי חמצן עם אצטון ב-pH נמוך המשמש כקטליזטור. בתגובה מתקבלים שלושה תוצרים: המונומר שאיננו טבעתי, הדימר שנוסחתו הסטוכיומטרית C6H12O4 והטרימר C9H18O6, אך בתנאים מבוקרים ניתן לקבל כתוצר העיקרי את הטרימר. שלושת התוצרים המתקבלים אינם יציבים. בטמפ' החדר לטרימר יכולת המראה והוא מתגבש מחדש בצורת הדימר שנחשב ליציב פחות בשל המתח הטבעתי הרב שבמולקולה.
הטרימר הוא חומר רגיש ביותר לחום, חיכוך או חשמל סטטי, ולכן הוצא החומר משימושים צבאיים. וכיום נעשה בו שימוש בעיקר בפיגועי טרור ועבור מטרות מחקר.
הסינתזה של טריאצטון לא מצריכה מעבדה כימית מקצועית או ציוד מיוחד וניתן להכינו באמצעים ביתיים משום שהחומרים הדרושים להכנתו זמינים לשימושים ביתי ויכולים להימצא במגוון רחב של חומרים מסחריים. כיום משתמשים בחומר בעיקר ארגוני טרור ולוחמי גרילה, בארץ התגלה החומר לראשונה בשנות ה-80' בכליהם של אנשי אש"ף שחוסלו בניסיון פיגוע בחברון. בשנים האחרונות נמצאו עקבות של החומר במספר פיגועים הבולטים שבהם הם שני הפיגועים שהיו ב-7 וב-21 ביולי 2005 בלונדון. כמו כן נמצאו עקבות החומר בניסיון פיגוע התאבדות שנכשל באצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת אוקלהומה ב-1 באוקטובר 2005, באפודי הנפץ של המחבלים מפיגועי נובמבר 2015 בפריז וכן בניסיון כושל לפוצץ מטוס של American Airlines במהלך טיסה טרנס-אטלנטית, באמצעות נעליים שהכילו בסוליותיהם את חומר הנפץ PETN כאשר TATP היה אמור לשמש כחומר נפץ ראשוני. הטרוריסט ריצ'רד ריד נתפס במטוס לאחר שנכשל להפעיל את המטען בנעליו ונשפט למאסר עולם. ה-TATP הוא חומר הנפץ המיוצר ומשמש את ארגוני הטרור הפלסטיניים בפיגועי ההתאבדות בישראל. כינויו של החומר בפי הפעילים הוא "אום אל-עבד" ו"אם השטן".
מונותליטיזם
מונותליטיזם היא אחת ההשקפות הכריסטולוגיות שהכנסייה הכריזה עליהן כעל מינות.
הדוקטרינה המונותליטית גורסת, שאף-על-פי שלישו היו שתי מהויות, אלוהית ואנושית, היה לו רק רצון אחד. גישה זו פותחה והופצה על ידי בשנת 630 לערך בהוראת הקיסר הרקליוס ופטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון כניסיון לפשר בין הדוקטרינה המונופיזיטית והדיופיזיטית (אורתודוקסית), שכן קרע זה שיסע את האימפריה הביזנטית מבפנים. לדידם של הקיסר ושל סרגיוס, המונופיזיטים יכלו לקבל את שתי המהויות של ישו אם יובטח שרצונו אחד, ואילו הדיופיזיטים יכלו לקבל את אחדות הרצון של ישו לו הובטח להם שמהויותיו שתיים. המונותליטיות הייתה נפוצה ברחבי העולם הנוצרי ואף זכתה לתקופת-מה לתמיכת קיסרי ביזנטיון ואף לתמיכת האפיפיור הונוריוס; עם זאת, היא נדחתה על ידי האפיפיור מרטינוס הראשון בשנת 641 ולבסוף גונתה כמינות בוועידת קונסטנטינופול השלישית בשנת 681, אשר קבעה כי לישו היו שני רצונות נפרדים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד היו בהסכמה מלאה האחד עם השני, דוקטרינה הנקראת גם דיאותליטיזם (דיאו-תליטיות - שני רצונות, לעומת מונו-תליטיות - רצון אחד).
אסנת ברזאני
הרבנית אסנת אדוני ברזאני (מאות 16–17) הייתה למדנית, פוסקת הלכה, פייטנית עמדה בראש ישיבה בכורדיסטן. הייתה ידועה בכינויה התנאית, בדומה לחכמי המשנה.
רקע משפחתי
אסנת נולדה למשפחת ברזאני, משפחת רבנים מקובלים ידועה בצפון כורדיסטן, בסביבות שנת 1590 סבה, הרב נתנאל הלוי (אדוני), עמד בראש קהילת יהודי מוסול, והיה איש קדוש בעיני יהודי כורדיסטן וסביבותיה. מפאת כבוד תורתו הוא כונה "אדוֹניִ", שם שדבק ביורשיו לתפקיד הרבנות. בנו, הרב שמואל ברזאני (אדוני), אביה של אסנת, הוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי כורדיסטן, ומהמחסור במנהיגים רוחניים ובפוסקי הלכה. הוא הקים מספר ישיבות ב, בעקרה, בעמידיה ובמוסול, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים, ושוחטים. הישיבות התקיימו מתרומות של נדבנים יהודיים תושבי האזור. את כל כספי התרומות השקיע בישיבות, והוא ומשפחתו חיו חיי דוחק.
ראשית חייה
מקום הולדתה המדויק של אסנת לא ידוע, אך משוער כי היא נולדה באזור שנמצא כיום תחת המחוז נינוה או דהוכ של עיראק. אביה של אסנת העניק לה חינוך תורני יסודי ומעמיק, לטענתה, משום שלא היו לו בנים שימשיכו את דרכו. במילותיה של ברזאני: לדבריה היא מעולם לא למדה מלאכה כלשהי, אלא עסקה בתורה. הדבר היה חריג מאוד בתקופה בה לרוב נשים לא זכו להשכלה בכלל, ולהשכלה דתית בפרט, ויועדו בעיקר לטיפול בילדים ובמלאכות הבית. היא נישאה לבן דודה, הרב יעקב מזרחי, שהיה התלמיד המצטיין בישיבה והחביב על אביה. אביה של אסנת, שהעריך את כישוריה וחכמתה, התנה את הנישואין בכך שאסנת תמשיך בלימוד התורה ולא תאלץ לעזוב את בית המדרש לטובת הטיפול בבית. כך בלשונה: "השביע את בן זוגי ז"ל לבלתי עשות בי מלאכה, וכן עשה כאשר ציוהו".
כראש ישיבה
שמואל בר נתנאל אדוני ראה ביעקב מזרחי את ממשיך דרכו ואף כתב עליו "שהוא מקומי ויורשי", ואכן, לאחר פטירתו, מונה יעקב מזרחי לראש הישיבה. אסנת, שכבר הייתה בקיאה בנלמד, לימדה בישיבה יחד איתו, ואף במקומו, כשהיה שקוע בלימוד: "מתחילה הרב ז"ל טרוד היה בעיונו ולא היה לו פנאי ללמד התלמידים, כי אני הייתי מלמדת אותם במקומו, עוזרת הייתי כנגדו".
לאחר פטירתו של יעקב מזרחי הפכה באופן מעשי לראש הישיבה. היא הייתה ממונה הן על ההוראה והן על ניהול הישיבה. אסנת העידה על עצמה: "שאני נשארתי מלמדת ומוכחת ודורשת לטבילה ולשבת ולנִדה ולתפילה וכיוצא". ברזאני לא ראתה עצמה מתאימה לעריכת מסעות לאיסוף כספים לישיבתה, אך ניהלה חליפת מכתבים עם נדבני הקהילות היהודיות השונות בכורדיסטן, ופנתה אליהם בבקשה שיתרמו כספים לישיבה שנקלעה לקשיים כלכליים חריפים. על אף היותה אישה הנושאת במשרה גברית, ראו בה בני דורה סמכות רבנית לכל דבר, תלמידת חכמים ופוסקת הלכה.
מהאיגרות שפורסמו על ידי יעקב מאן עולה כי לאחר פטירת ר' יעקב מזרחי, הישיבה נתקלה בקשיים כלכליים. בנוסף - מאותן האיגרות, ומהאיגרות בינה ובן ר' פנחס חרירי עולה כי היה קיים סכסוך בנוגע לספריית בעלה, כאשר ר' יצחק דודה טען כי הספרייה אמורה הייתה לעבור אליו. לעומת איגרות אלו נראה כי דווקא יחסיה עם חוג המקובלים השבתאים בכורדיסטן היו טובים. איגרת שנשלחה אליה מלמדת כי הם נהגו בה בכבוד הראוי. פנחס בן יצחק חרירי, מראשי המקובלים השבתאים בכורדיסטן, אשר אליו שלחה אסנת את בנה ללמוד תורה, פנה אליה בנוסח מליצי ומחורז, וכינה אותה : "גבירתי, יונתי תמתי, אמִתתי ואמונתי, ציצי ותפארתי, אמי רבנתי [...] יהי אלוהיה עמה ויגדיל שמה". הוא אף הוסיף: "שמחתי בניב מליצותיה [של הרבנית אסנת], ועלזתי בנועם שיחתיה, ואזרתי חיל לנגד מילותיה, המתוקים מדבש ונופת צופים". בהמשך, הוא מדווח לה על התנאים הפיזיים של בנה בישיבתו. הדיין מתתיהו בן בנימין זאב אשכנזי כינה אותה בכתביו "אשת חבר הדומה לחבר".
בראשותה של אסנת הישיבה המשיכה להיות בית גידול לתלמידי חכמים, אך נקלעה לקשיים כלכליים, וביתה ורכושה עוקלו. כשתפקיד הרבנות הראשית בבגדאד התפנה, פנתה קהילת יהודי בגדד אל אסנת בבקשה שתשלח אליהם רב מתלמידיה. היא שלחה את בנה, שמואל בן יעקב, שהיה תלמידה החשוב. ילדיה של אסנת בכורדיסטן ובמצרים המשיכו את השושלת הרבנית. משפחת ברזאני־אדוני נשארה משמשת ברבנות בבגדד במשך כמאה וחמישים שנה, עד שנת 1743, ובמוסול עד למאה העשרים.
איגרות
מתוך כתביה של אסנת השתמרו שתי איגרות באופן חלקי. שתי האיגרות מיועדות לנדבנים שתרמו לישיבה. האיגרות מלמדות על שליטתה המופתית בעברית, כמו גם בתנ"ך, בתלמוד, במדרש ובקבלה. האיגרות כתובות עברית רהוטה ומשלבות ציטוטים מן הכתובים ופרפרזות עליהם, כמו גם פיוטים פרי עטה. אסנת כתבה בסגנון הרבני המקובל, בניגוד לאופן בו נשים בנות דורה התנסחו בדרך כלל – בלהג עממי ובאופן יומיומי וענייני.