cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבית הלבן
השיפוץ של טרומן
לאורך שנות ה-30 וה-40 נבנו עליית הגג בקומה הרביעית (במהלך כהונתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט), והמרפסת בקומה השנייה מעל למרפסת הדרומית (במהלך כהונתו של הארי טרומן, ועל כן נקראת "מרפסת טרומן"). עם זאת, במהלך עשורים אלו ניכרה תחזוקה גרועה של המבנה, שהביאה לפגיעה בלבנים, באבן החול ובשלד העץ עליו נבנה הבית. בשנת 1948 עמד המבנה בסכנה חמורה של התמוטטות, והנשיא טרומן הורה על שיקום הבית, ובינתיים עבר לבית ההארחה הרשמי שמעבר לרחוב, הבלייר האוס, שם התגורר בשנים 1949–1951 (בחלק מהזמן התגורר ב"בית הלבן" בעיר קי וסט שבמדינת פלורידה). אגפו המזרחי ואגפו המערבי של הבית הלבן נותרו פעילים במהלך השיפוץ, והנשיא טרומן נע מדי יום בינם לבין הבלייר האוס.
עבודת השיפוץ בוצעה על ידי חברה שבראשה עמד הקבלן ג'ון מקשיין מפילדלפיה. במהלך השיפוץ הוצא הריהוט, פורקו כל הקירות הפנימיים, נבנה שלד פנימי חזק מפלדה, ולבסוף נבנו מחדש כל החדרים המקוריים. בוצעו מספר שינויים בתוכנית הקומות, החשוב שבהם היה הסבת גרם המדרגות המרכזי לאולם הכניסה, ולא לאולם בצורת צלב. הותקן מיזוג אוויר מרכזי, ונבנו שני מרתפים תת-קרקעיים נוספים, שיצרו מקום נוסף לחדרי עבודה ומחסנים, וכן היוו מקלט מפני הפצצה של הבית הלבן. משפחת טרומן שבה אל הבית הלבן ב-27 במרץ 1952.
האגף המערבי
האגף המערבי (באנגלית: West Wing) כולל את משרדו של הנשיא, החדר הסגלגל, ואת משרדי צוותו הפוליטי.
האגף המזרחי
האגף המזרחי, שמכיל משרדים נוספים, הוסף לבית הלבן בשנת 1942.
פרשת ראה
פָּרָשַׁת רְאֵה היא פרשת השבוע הרביעית בספר דברים. בפרשה זו ממשיך משה לדבר עם ישראל ולהזהיר אותם לשמור את התורה, בפרשה זו משה בעיצומו של הנאום השני והארוך בחומש דברים. בתחילת הפרשה משה אומר לעם שלפניהם שתי דרכים האחת קיום מצוות וברכה והאחרת קללה עם עזיבת המצוות. משה מצווה את העם שכאשר יכנסו לארץ יקיימו את מעמד הר גריזים והר עיבל ומצוות נוספות שיקיימו בארץ ישראל. בפרשת ראה יש ריכוז של מצוות רבות.
לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. את פרשת ראה קוראים בין כ"ה באב לל' באב.
נושאים בפרשה
הפרשה עוסקת בפירוט המצוות שיחייבו את עם ישראל אחרי הכניסה לארץ. אחרי פתיחה קצרה על האפשרות שניתנה לעם ישראל לבחור בין ברכה (קיום המצוות) וקללה (אי קיומן), מתחילה התורה בסקירת המצוות, סקירה שתימשך גם בפרשות הבאות:
מבנה הפרשה
בפרשת ראה יש 126 פסוקים, אשר מאוגדים ב-5 פרשיות פתוחות ועוד 15 סתומות. הפרשה מכילה 4 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה באמצע סדר ומסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק לפי החלוקה לפרקים.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת ראה יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
הפטרה
ההפטרה המקורית של פרשת ראה, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("הנה ימים באים") עד. ההפטרה היא נבואת פורענות של ירמיהו לנביאי השקר, והיא נבחרה כהפטרה בשל הדמיון לפרשת השבוע העוסקת בעונשו של נביא שקר. הפטרה זו מתועדת במשנה תורה לרמב"ם.
בראש חודש ובערב ראש חודש
כאשר פרשת ראה נקראת בא' דראש חודש אלול היוצא בשבת וביום ראשון, נחלקו הראשונים אם הפטרת ראש חודש דוחה את הפטרות "שבע דנחמתא". האשכנזים מפטירים "השמים כסאי" במקום "ענייה סוערה", והספרדים מפטירים "ענייה סוערה". כאשר פרשת ראה נקראת בערב ראש חודש אלול (שחל בימים ראשון ושני), גם רוב האשכנזים מודים שהפטרת "מחר חודש" לא דוחה את הפטרות "שבע דנחמתא", וקוראים "עניה סוערה" כבכל שנה. אמנם, לפי מנהג פפד"מ, קוראים הפטרת מחר חודש במקום "ענייה סוערה". בשנים אלו נהוג להשלים את הפטרת "עניה סוערה" יחד עם הפטרת פרשת כי תצא ("רני עקרה"), הנמצאת ברצף אחד איתה בספר ישעיהו.
פיל הודי
פיל הודי (שם מדעי: Elephas Maximus Indicus) הוא תת-מין במין פיל אסייתי ממשפחת הפיליים. הפיל ההודי הוא תת-המין השני ב גודלו של הפיל האסייתי ומשקלו של פיל הודי זכר כחמישה טון. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוערך מספר הפרטים בטבע ב-35,000.
מאפיינים
גובהו של פיל הודי כ-3.5 מטרים ומשקלו כחמישה טון. נקבת הפיל ההודי חסרת חטים או בעלת חטים קצרים. צבע הפיל ההודי הוא בין חום לאפור. לפיל ההודי אצבע אחת בקצה החדק, בניגוד לפיל האפריקני שלו יש שתי אצבעות בקצה החדק. הפיל ההודי שונה מקרובו האפריקני גם באוזניו הקטנות משמעותית, במצחו הכדורי, במספר אצבעות רגליו, במספר צלעותיו ובמיוחד באופיו המאפשר לרתום אותו לעבודה בשימוש האדם. הוא משתמש באופן שונה בשילוב חדקו ורגליו, ותוקף באופן שונה. משך היריון הפילות ההודיות הוא 22 חודשים. משקל הגור הנולד מגיע ל-90 ק"ג.
צבי בן-צבי (פרמקולוג)
צבי בן-צבי (3 ביולי 1940 - 4 באוגוסט 2017) היה פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מייסד ומנהל בית הספר לרוקחות באוניברסיטה. היה שותף לגילוי החומר הפעיל בקנאביס, ה-THC, עסק במחקר ולימד למעלה משלושים שנה בבית הספר לרפואה, ניהל את המחלקה לפרמקולוגיה קלינית בשנות ה-90 וזכה ב"אות המופת" מטעם ארגון הרוקחות בישראל לשנת 2012.
רוויה (צבע)
רוויה היא מושג בקולורימטריה המתאר אינטנסיביות של צבע מסוים. במובן טכני יותר, רוויה היא הגירוי הצבעוני היחסי של בהירות הצבע.
צבי בן-צבי (פרמקולוג)
קורות חיים
צבי בן-צבי נולד וגדל בחיפה למשפחת עולים מבולגריה. אביו, שעבד בנמל חיפה, עלה לישראל בשנת 1932 כחבר במשלחת בולגריה למכביה הראשונה.
בין השנים 1958 ל-1963 למד בן-צבי רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, כעתודאי. עם סיום לימודיו שירת בצה"ל כרוקח בבית המרקחת הצבאי בבית החולים רמב"ם. בשנת 1966 נישא לדליה והחל את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופ' רפאל משולם. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקשר בין מבנה ופעילות ה-THC - המרכיב הפסיכואקטיבי העיקרי בצמח הקנאביס.
ב-1972 נסע לארצות הברית לפוסט-דוקטורט במסצ'וסטס ובצפון קרוליינה וחזר בשנת 1975 כחבר סגל במחלקה לפרמקולוגיה קלינית, ולימד פרמקולוגיה בבית-הספר לרפואה שנפתח באוניברסיטת בן-גוריון.
בנובמבר 2001 ייסד וניהל את בית הספר לרוקחות באוניברסיטת בן-גוריון.
חייו האישיים
בן-צבי התגורר בעומר, היה נשוי, אב לשלושה בנים. הוא נפטר ב-2017, בגיל 77.
רוויה (צבע)
גירוי צבעוני גבוה הוא חד ועשיר, בעוד שגירוי צבעוני נמוך יותר נראה בצורה מעומעמת, הקרובה לאפור. ללא צבעוניות כלל הצבע הוא באופן "טבעי" אפור.
שקלול ערכי הרוויה יחד עם ערכי הגוון נותנות את הגדרת הצבעוניות.
שקלול הצבעוניות עם הבהיקות נותנות את הגדרת הצבע. מכאן שעם שלוש התכונות: רוויה, בהירות וגוון, ניתן להתאים כל צבע.
בצילום, רוויית הצבע נקראת Saturation. הרבה מצלמות דיגיטליות מאפשרות לצלם לקבוע באיזה רוויית צבע לצלם את התמונה (נמוכה, רגילה או גבוהה) ולעיתים אף ברוויית צבע אפסית - גוני שחור ולבן. תוכנות גרפיקה וצילום כמו פוטושופ מאפשרות לשלוט ברוויית הצבע של כל או חלקים מהתמונה. באמצעות משחק ברוויית צבע אפשר להשיג אפקטים אמנותיים כגון הפרדת נושא מהרקע.
שיכרון (צמח)
שיכרון (שם מדעי: Hyoscyamus) הוא סוג של צמח ממשפחת הסולניים, הכולל כ-20 מינים שרובם פזורים באזורים הממוזגים, מרכז יבשת אסיה, האזור הים-תיכוני ויבשת אירופה.
במינים השונים ניתן למצוא עשבים או שיחים בעלי עלים גזורים או משוננים. פרחי השיכרון מתקבצים לתפרחת והם בעלי צבעים משתנים (לפי המינים). עלי הכותרת הם דמויי משפך, בולטים ומרושתים. זהו פרח לא סימטרי. האבקנים קבועים בצינור הכותרת ולרוב בולטים מתוכה. גביע הפרח גדל עם הפרי. הפרי הוא הֶלקט.
המינים השונים מכילים אלקלואידים בכמויות משתנות, ולפיכך השיכרון הוא צמח רעיל. בכמויות מזעריות ניתן להפיק ממיני השיכרון השונים משככי כאבים. עוד בתקופות קדומות היה הצמח ידוע.
תכונותיו הרפואיות תוארו על ידי פליניוס הזקן. בנוסף, הבדואים נהגו לעשן את עלי הצמח להקלה בכאבי שיניים.
מינים
בארץ ישראל צומחים חמישה מיני שכרון:
ניקוסיה
ניקוסיה (ביוונית: Λευκωσία "לפקוסיה", בטורקית: Lefkoşa "לפקושה") היא עיר באי קפריסין, המחולקת בין הרפובליקה של קפריסין לבין צפון קפריסין המוכרת על ידי טורקיה בלבד. שני חלקי העיר משמשים כערי בירה לשתי הישויות (על החלק הצפוני-טורקי ראו: לפקושה). בחלק היווני של העיר 239,277 תושבים (נכון לשנת 2011) ובחלק הטורקי 71,078 תושבים (נכון לשנת 2006). סה"כ מספר התושבים בעיר כולה 310,355.
מיקומה של העיר
ניקוסיה ממוקמת על גדת נהר פדיאוס במרכז האי קפריסין. העיר מחולקת בין קפריסין הטורקית לבין קפריסין היוונית. במרכז העיר יש אזור חיץ שבו מחזיקים כוחות האו"ם. באפריל 2003 נפתחה נקודת מעבר בין שני חלקי העיר, דרך אזור החיץ.
כלכלה
ניקוסיה היא המרכז הפיננסי של קפריסין. מטות רוב הבנקים במדינה יושבים בעיר כמו גם סניפים של "ארבעת הגדולים" – ארבעת משרדי ראיית החשבון הגדולים בעולם: דלויט טוש טומטצו, פרייסווטרהאוס קופרס, ארנסט אנד יאנג ו-KPMG.
בנוסף, העיר משמשת מרכז לייצור בדים, עורות, קדרות, מוצרי פלסטיקה ומוצרי נחושת.
תחבורה
ניקוסיה מקושרת לערים מרכזיות אחרות בקפריסין באמצעות רשת כבישים מודרנית. A1 מחבר את ניקוסיה עם העיר לימסול בדרום וממשיך דרך כביש A6 לפאפוס. כביש A2 מחבר את ניקוסיה עם דרום מזרח לרנקה וממשיך דרך כביש A3 לעיירת הנופש איה נאפה. כביש A9 מחבר את ניקוסיה לכפרים שממערב העיר וכן להרי טרודוס. את העיר משרתים 2 נמלי התעופה הבינלאומיים: נמל התעופה הבין-לאומי לרנקה (52 ק"מ מהעיר), ונמל התעופה הבין-לאומי פאפוס (142 ק"מ).
תחבורה ציבורית בתוך העיר מוגשת כיום על ידי שירות אוטובוסים חדש ואמין. שירותי האוטובוס בניקוסיה מנוהלים על ידי OSEL. בחלק הצפוני, החברה של LETTAŞ מספקת את השירות הזה.
חברות מוניות רבות פועלות בניקוסיה. התעריפים מוסדרים על פי חוק ונהגי מוניות מחויבים להשתמש במונה.
בשנת 2010, כחלק מתוכנית הניידות המשולבת בניקוסיה, נערכה בדיקת היתכנות עבור רשת חשמלית מוצעת בחסות משרד התקשורת והעבודות הקפריסאי. הבדיקה השוותה בין שני תרחישים, עם או בלי תפעול של חשמלית במונחים של פליטות מזהמים.
בשנת 2011 הציגה עיריית ניקוסיה את מיזם האופניים השיתופיים, אשר מכסה את אזור ניקוסיה רבתי. התוכנית מנוהלת על ידי חברת האופניים הבין עירוניים של ניקוסיה (DEPL).
כיום אין רשת רכבות בקפריסין, אולם תוכניות להקמת רכבת בינעירונית נמצאים בתהליך.
העת העתיקה
בעבר נקראה ניקוסיה "לדרה" או "לדריאה". במאה ה־8 לפנה"ס הייתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני שלל צור. בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם אונסגוסו (אונסגורס, שם יווני) מלך לדרה, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
בתקופה ההלניסטית, גדלה לדרה והפכה למרכז מנהלי, על חשבון השכנה מדרום אידליון שהלכה והידלדלה.
ימי הביניים
ב-1191, במהלך מסע הצלב השלישי, כבש ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה את קפריסין, ומכרו למסדר אבירי היכל שלמה. אלה מכרו אותו בתורם לגי דה ליזיניאן, מלכה המודח של ממלכת ירושלים, ב-1192. אחיו של ליזיניאן אמלריך השני, מלך ירושלים הוכתר למלך קפריסין, וקבע את בירתו בעיר. בשנת 1489 הפכה העיר למושבה של הרפובליקה של ונציה, ובתקופה זו קמו ביצוריה של העיר.
העת החדשה
ב-1570 הטילו העות'מאנים מצור על העיר, וכ-20,000 מתושביה מצאו בו את מותם. שנה לאחר מכן נכבשה העיר על ידי העות'מאנים, ואלה החזיקו בה עד שהאימפריה הבריטית כבשה את האי ב-1878. העיר שימשה כבירת הקולוניה הבריטית החדשה, והחלה מתפתחת מחוץ לחומות.
בשנת 1960 זכתה קפריסין בעצמאותה. שלוש שנים לאחר מכן הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי לערוך 13 תיקונים בחוקת המדינה, והדבר הביא לפריצת קרבות בין היוונים והטורקים באי. תהליך הקיטוב באי הלך והעמיק והאוכלוסייה הטורקית, שהיוותה כחמישית מכלל התושבים, החלה מתרכזת במובלעות. תהליך זה לא פסח על העיר. ב-1974 חלה שוב הסלמה ביחסי שתי הקהילות עקב חששם של הטורקים מסיפוח קפריסין ליוון. בתגובה פלש צבא טורקיה לצפונה של קפריסין, ובין היתר, השתלט גם על חלקה הצפוני של ניקוסיה. האי והעיר חולקו, וב-1975 הוקם הקו הירוק, חיץ פיזי בין שני החלקים. בשנת 2003 נעשו מאמצים בתיווך האו"ם לאחד את האי קפריסין ואת העיר, אולם הם הסתיימו בלי תוצאות. עם זאת, עקב הפשרת היחסים בין הטורקים ליוונים, נפתחו כמה נקודות מעבר לאורך אזור החיץ המחלק את האי, ובהן נקודת מעבר גם בעיר. ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת על הקו הירוק ברחוב לדרה שבעיר. רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וננטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה התאפשרה לאחר הפשרה נוספת ביחסים בין היוונים לטורקים בקפריסין ולוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
השכלה
בעיר ממוקמים רוב מוסדות הלימוד הקפריסאיים, ביניהם אוניברסיטת קפריסין, אוניברסיטת ניקוסיה ועוד שלוש אוניברסיטאות פרטיות.
כדורגל
העיר ניקוסיה היא אחת הערים בהן יושבים חלק ממועדוני הצמרת של הכדורגל בחלק היווני של האי הקפריסאי. בניקוסיה אלו אפואל, אומוניה, אולימפיאקוס, לאקאטמיה וטראסט.
תחום רחב סרט
תחום רחב סרט (אנגלית: Ultra Wide Band, UWB) הוא טכנולוגיית שידור מידע בתחום תדרי הרדיו (RF) המתפרשת על פני רוחב סרט גדול שאמור לחלוק את אותו הספקטרום עם משתמשים נוספים. הוועדה הפדרלית לתקשורת של ארצות הברית (Federal Communications Commission - FCC), אישרה את השימוש בו בתחומים של 3.1-10.6 ג'יגה-הרץ. כך ניתן לאפשר שימוש נוסף בתחומי הרדיו המוגבלים ובאותו זמן לאפשר גם קצב מידע גבוה עבור רשתות פרטיות (Wireless Personal Area Network -WPAN), תקשורת אלחוטית בטווחים קצרים של עד 10 מטרים (SRW- Short Range Wireless), וכן אפליקציות לטווח ארוך וקצב מידע נמוך כגון מכ"מים ומערכות דימות. למעלה מ-50 מכשירים ושימושים הוגדרו על ידי ה–FCC ב-UWB, רובם מכ"מים, מערכות דימות ומיקום.
סקירה
עד לא מזמן מקובל היה להתייחס ל-UWB כאל פולס רדיו, אולם הוא הוגדר על ידי ה-FCC במונחים של שידור מאנטנה הפולטת אות ברוחב פס שהוא הנמוך נמוך מבין 1.5 ג’יגה הרץ או 25 אחוז מרוחב הפס החלקי בתחום.
שיעור החזרות (repetition) של הפולס יכול להיות נמוך או גבוה מאוד. מכ"מים מבוססי פולס ומערכות דימות נוטים להשתמש בשיעור חזרות נמוך, ככלל בטווח של 1 עד 10 מגה-פולסים בשנייה. מנגד, מערכות תקשורת מעדיפות שיעורי החזרות גבוהים, בדרך כלל בטווח של 1 עד 2 ג'יגה פולסים בשנייה, וכך מאפשרות ביסוס מערכות תקשורת לטווח קצר של ג'יגה ביט לשנייה. כל פולס מבוסס UWB תופס את כל תחום רוחב הפס, ובכך "מרוויחים" חסינות רבה מפני דעיכה ועיוותים (multipath-fadings), המהווים גורם בעייתי במערכות בעלות גל נושא (carrier-based systems).
צפיפות הספק: הגבלת ה-FCC עבור צפיפות ההספק הספקטראלית הנפלטת בתחום נמוכה משמעותית מזו של חלקים מסוימים בספקטרום. בשל עוצמת פליטה נמוכה יחסית, מערכות UWB נוטות להיות קצרות טווח. אולם, בשל העובדה שמשך הפולסים המשודרים ב-UWB קצר מאוד, ניתן לשלוח מידע בקצבים גבוהים מאוד, וכך, קצב שידור מוחלף בטווח על ידי כיול מספר פולסים לכל ביט מידע.
השוואה למערכות גל-נושא: הבדל משמעותי נוסף בין שידורים רגילים לבין אלו של ה-UWB, הוא ששידורים רגילים (מבוססי גל נושא) משדרים אינפורמציה על ידי שינוי ההספק, התדר או המופע בתדרים המתאימים למערכת, ואילו שידורי ה-UWB מבוצעים על ידי יצירת פולס אנרגיה בזמנים קבועים ומוגדרים בעלי טווח תדרים רחב.
שימושים
שימושים אפשריים לפי הצהרת ה-FCC (מ-22 באפריל 2002):
1. מערכות דימות (Imaging systems) חייבות לפי התקן לפעול מתחת ל-960 מגה הרץ או בתחום שבין 3.1 ל-10.6 ג’יגה הרץ. מערכות כאלו יפעלו רק בקרבת האדמה למטרות של גילוי ויצירת תמונה של חפצים קבורים. האנרגיה של המערכות הנ"ל יהיו מכוונות ישירות כלפי האדמה לשם כך. השימוש במערכות מסוג זה מוגבל אך ורק לגורמי אכיפת חוק, מערך הכבאות וההצלה, לשם מחקרים מדעיים ולחברות כריה ובינוי מסחריות. חייבות לפעול מתחת ל-960 מגה הרץ או בתחום שבין 3.1 ל-10.6 ג’יגה הרץ. מעוצבות לשם איתור של חפצים המוכלים בתוך 'קיר', כדוגמת מבני בטון, גשרים וקירות מכרות. השימוש במערכות מסוג זה מוגבל אך ורק לגורמי אכיפת חוק, מערך הכבאות וההצלה, למחקרים מדעיים ולחברות כרייה ובינוי מסחריות. חייבות לפעול מתחת ל-960 מגה הרץ או בתחום שבין 1.99 ל-10.6 ג’יגה הרץ. המערכות נועדות לשמש באיתור מיקום או תנועה של אנשים או חפצים אשר הנמצאים בצדו האחר של מבנה דוגמת קיר. השימוש במערכות מסוג זה מותר רק לגורמי אכיפת חוק ולמערך הכבאות וההצלה. מערכות שכאלו יפעלו כ'גדר הגנה' על ידי יצירת שדה RF תוחם, ובכך לאתר חדירה של אדם או חפץ כלשהו לתוך השדה. השימוש יוגבל לגורמי אכיפת חוק, מערך הכבאות וההצלה לשימושים ציבוריים ותעשייתיים. חייבות לפעול בתחום שבין 3.1 ל-10.6 ג’יגה הרץ. מערכות דימות רפואית יכולות לשמש לצורך התבוננות לתוך גוף אדם או חיה. השימוש רק במסגרת רפואית מפקחת.
2. מערכות מכ"ם לרכב (Vehicular Radar systems): משמשות כמכ"מים ניידים ופועלות בתחום שבין 22 ל-29 ג’יגה הרץ בעזרת אנטנות כיווניות על כלי רכב. המערכות מסוגלות לאתר מיקום ותנועה של חפצים באזור כלי הרכב, מאפשרות מניעת התנגשותם ברכב, וכן תורמות לפעילות משופרת של כריות אוויר.
3. מערכות תקשורת ומדידה (Communication and Measurement systems): משמשות למגוון רחב של מכשירי UWB, בהם רשתות ביתיות ומשרדיות מהירות ביותר וכן אמצעי למדידת אחסון בהתאם להגבלות התדר וההספק. פועלות בתחום שבין 3.1 ל-10.6 ג’יגה הרץ.
שימושים לתקשורת אלחוטית
שידור אלחוטי בטכנולוגית UWB מבוסס על יצירת סדרה של פולסים קצרים ומדויקים מאוד שנמשכים פחות מ-1ns, המשודרים במרווחים לא קבועים אך ידועים מראש. אלו מסמלים רצף של סיביות מידע, היוצרים רוחב פס גדול מאוד (ככל שהפולסים קצרים יותר כך רוחב הפס גדול יותר), פולסים אלו מועברים בקצב העברת נתונים בין 110Mbps - 480Mbps. קבועי זמן אלו דורשים מהמשדר ומהמקלט להיות תואמים אחד לשני ברמת דיוק גבוהה מאוד (אחד חלקי טריליוני שניות).
טכנולוגיה זו יכולה לחיות עם טכנולוגיות RF אחרות, וזאת לאחר הגבלות עוצמה שיושמו על ידי FCC על פני פס אולטרה-רחב, וזאת כדי ל"התחבא" מתחת לשידורי תדרים צרי פס קיימים אחרים כמו Wi-Fi, GSM ו–Bluetooth. השילוב של פרצי RF ופס רחב, מקשה מאוד (עד בלתי אפשרי) לקבוע מהו מרכז התדר, זהו גם אחד היתרונות בטכנולוגיה זו בכך שהוא מספק הגנה ברמה גבוהה. העוצמה הנמוכה מגבילה את טווח הקליטה למטרים ספורים, אבל האופי האקראי-לכאורה של הפולסים מאפשר למספר רב של משדרים לפעול בסמיכות מקום וכמעט מבלי להפריע זה לזה, אותות UWB יופיעו במקלטים שאינם UWB כרעש. בערך שש מערכות UWB יכולות לפעול ברדיוס של 10 מטר במקביל, עם הפרעה זניחה בין אחת לשנייה. ההתקנים אחרים הקיימים בתחום האלחוטי לטווח קצר לא מתאימים או לא מסוגלים לספק פתרון יעיל עבור ניהול רשתות או מנגנון ניתוב מידע המיועד למרחקים קצרים, במהירות גבוהה ובתקשורת בין התקנים רבים בו זמנית. אי יכולת זאת נובעת בשל פונקציונליות ה- (PHY (Physical layer) / MAC (Medium Access Control) הקיימת, המבוססת על טכנולוגיית הרדיו צרת הפס בשיטת הגל הנושא.
ניתן להשוות את טכנולוגיית ה–UWB לטכנולוגיה אלחוטית אחרת למרחקים קצרים הפועלת ב-WPAN כמו ה–Bluetooth, הפועל להבדיל מה–UWB בפס צר של תדרים ובעל קצב שידור נמוך יחסי. באמצעות טכנולוגית Bluetooth ניתן תאורטית להגיע עד 720 קילו-סיביות לשנייה בלבד.
פיתוח טכנולוגיה חדשה זו, חייב שיתוף פעולה מוצלח בין כל הנוגעים בעניין כדי לקבל היתר (רגולציה) לתחום, וליצור סטנדרטים חדשים בשכבה הפיזית או בפונקציונליות ה-MAC עבור מערכות אלו. קיימות חברות רבות המיישמות את טכנולוגיית UWB, עבור יישומים חדשניים שהטכנולוגיה מהווה עבורם פריצת דרך. כמו כן קיימים יישומים בשימוש צבא ארצות הברית.
יישומים מסחריים ראשונים ל–UWB ככל הנראה צפויים להיות בתחום רשתות מולטימדיה, כגון: הפצת וידאו ברשת ביתית אלחוטית, חיבור אלחוטי של אבזרים מהירים (כמו דיסקים קשיחים ומקרנים), כבלים דיגיטליים, טלוויזיות לוויין, מצלמות, נגני MP3, שימוש באינטרנט עם רוחב פס ההולך וגדל. דוגמאות יישום: בניית אולפן טלוויזיה משוכלל, עם חצי תריסר מצלמות, ללא כבלים. הורדת פס DVD משרת וידאו אלחוטי תוך שתיים-שלוש דקות. שידור של 20 עד 100 ערוצי וידאו ספרתי ממשדר אחד - ללא צורך בכבלים. עריכת ועידות וידאו אלחוטיות עם עשרות משתתפים באמצעים זולים. גבוי דיסקים או העברת קובצי תמונה בעלי נפחי מידע גדולים.
והיה העקוב למישור
והיה העקוב למישור היא נובלה שכתב ש"י עגנון במהלך שהותו הראשונה בארץ ישראל, תוך ארבעה ימים, לדבריו. עם פרסומה בשנת 1912 זכה לאהדה רבה מצד קוראים, מבקרים וסופרים עמיתים.
הסיפור עוקב אחר הזוג חשוך הבנים מנשה חיים וקריינדיל טשארני, ומשרטט טרגדיה יהודית, שבה בסופו של דבר אושרה של הרעיה תלוי באובדנו של בעלה.
בהקדמה לסיפור כתב עגנון "מעשה באדם אחד ושמו מנשה חיים מיושבי ק"ק בוצץ יע"א שירד מנכסיו והעניות ר"ל העבירתו על דעת קונו והטיל פגם בישראל והיה נזוף ורדוף ומטולטל ולא קיפח חיי אחרים וזכה לשם ולשארית כמבואר בפנים הספר באריכות ועליו ועל כיוצא בו הכתוב אומר ואז ירצו את עונם ופירש"י ז"ל וכפרו על עוונם ביסוריהם."
מבנה
הסיפור בנוי מארבעה פרקים ואפילוג. שני הפרקים הראשונים ארוכים יחסית, ותוכנם מכסה תקופה של כ-15 שנה, ואילו שני הפרקים הבאים קצרים יותר, ותוכנם מתאר התרחשויות לאורך שנה אחת.
תקציר העלילה
פרק א: עלילת הסיפור מתמקדת בקורותיהם של שני בני זוג המתגוררים בעיירה בוצץ (הלא היא בוצ'אץ', עיר הולדתו של עגנון, שבמהדורות הראשונות של הנובלה נקראה "שיבוש"), מנשה חיים הכהן ורעייתו קריינדיל טשארני, המתפרנסים מחנות מכולת שבבעלותם. הזוג חי באושר, ומלבד ילדים דבר לא חסר להם. בתחילת הסיפור מזלם הכלכלי בוגד בהם, ויריבות כלכלית גורמת להם לאבד את החנות ואת כל רכושם. בעקבות האובדן נאלץ מנשה חיים (במצוות אשתו) לצאת ולפשוט יד בערים אחרות כדי לאסוף כסף למחייתם.
פרק ב: מנשה חיים יוצא לנדודיו, ומהר מאוד לומד את המלאכה ואף נהנה מהשיטוטים ומחברת הקבצנים. לאחר תקופה מסוימת הוא מצליח לאסוף סכום כסף משמעותי, ומחליט לשוב לביתו. לאחר הפצרות של קבצן עמית מסכים מנשה חיים למכור לו את "אוצרו", כתב ההמלצה שכתב לו רב העיר כדי לעודד יהודים לתת לו צדקה. את הסכום שברשותו מחליט מנשה חיים להשקיע בסחורה אותה ימכור בעירו. בפונדק שליד היריד משתכר מנשה חיים ונרדם. בבוקר הוא מגלה שאבד לו תרמילו ובו התפילין שלו וכל כספו. הוא אינו אומר נואש, אוסף מעט כסף, ויוצא בדרכו חזרה לבוצץ.
פרק ג: מזלו של הקבצן שקנה את מכתב ההמלצה של מנשה חיים אינו מאיר לו פנים, והמכתב לא מסייע לו רבות. עד מהרה הקבצן גווע ומת בבית מדרש באחת העיירות שבהן נדד. הקהל המזועזע ממותו של אדם מחולשה ורעב עורך לו לוויה גדולה, ומשמתגלה מכתב ההמלצה נשלחת הידיעה לקהילתם של מנשה חיים וקריינדיל טשארני על מותו של מנשה חיים. לאחר התלבטות הלכתית מחליט רב העיירה להתיר את קריינדיל טשארני מעגינותה ומתיר לה להינשא שנית, כאלמנה. לאחר תקופת המתנה בת שלושה חודשים (כמתחייב על-פי ההלכה) נישאת האישה מחדש, ועד מהרה נולד לה ולבעלה החדש בן בכור.
פרק ד: מנשה חיים חוזר לעיירה, אך איש אינו מזהה אותו. משהוא מגלה שהוכרז כמת ושקריינדיל טשארני נישאה ואף ילדה בן עולמו חרב עליו. הוא מחליט לא לגלות דבר כדי שהילד לא יוכרז כממזר וכדי שקריינדיל טשארני תוכל להישאר עם בעלה החדש. עד סוף חייו הוא מבלה בבית הקברות (למרות היותו כהן), ואת סודו אינו מגלה לאיש פרט לשומר במקום. לאחר מותו מעביר השומר את המצבה מעל קברו של הקבצן שזוהה בטעות ומניחה על קברו האמיתי של מנשה חיים.
שלושת סיפורי הביניים
במהלך העלילה משולבים שלושה סיפורים עצמאיים, "מעשה בתוך מעשה", כדברי עגנון. הסיפורים מפורטים ועשירים בפרטים, והנה תמציתם: אצל עגנון "מעשה בתוך מעשה" אינו מקרי. מצבו של הקבצן משקף את סיפורו של מנשה חיים: אין הכר בין הגביר והקבצן בבית המרחץ, והגביר משיא עצה זדונית לקבצן שמביאתו למצבו האומלל: "וצעק בקולי קולות תיפח רוחו של אותו אדם שרימני אתמול במרחץ, ור' ענזיל וביתו ישחקו עד בלי די". כך מנשה חיים, בפיתוי הקבצן מכר את מכתב ההמלצה - וחי בטרוף הדעת כאשר כישלונו היא השמחה הגדולה בעירו.
שם הסיפור
השאלה האם העקוב הופך למישור בסופו של דבר נדונה על ידי מבקרי הסיפור. הדעה הרווחת יותר היא שכן. מעשה הגבורה וההקרבה העצמית של מנשה חיים בסוף הסיפור, אף על פי שגם הוא מבוסס על שקר, נתפס על ידי המספר כבחירה מוסרית ראויה, וישרה בדרכה.
התיקון של הפיכת העקוב למישור יכול גם להיות מיוחס לחיי הסבל של מנשה חיים, שמכפרים על חטאיו הראשונים. כך העקוב הנפשי הופך ליושר.
שמות הגיבורים
כמקובל אצל עגנון, השמות אינם מקריים אלא טומנים בחובם משמעויות על דרך מדרש השם. כך, מנשה חיים הוא זה שנשכח (נשה מהזיכרון) עוד בחייו ואילו קריינדיל טשארני (בעברית: עטרה שחורה) היא אישה שהחיים המרו לה וחספסו את סגנונה.
מוטיב השיבה המאוחרת
בסיפור עושה עגנון שימוש עלילתי מרכזי במוטיב השיבה המאוחרת, שעיקרו חזרה של גיבור למקום הולדתו אחרי שחי הרחק ממנו תקופה ארוכה. שיבה זו באה לתקן עוול או שיבוש שחל בחייו, אך החזרה למקומו מגיעה מאוחר מדי, והמעוות כבר לא יוכל לתקון. ב"והיה העקוב למישור" חוזר מנשה חיים לביתו, אך במקום לשוב ולהתאחד עם אשתו הוא מגלה שהיא חשבה שמת, נישאה לאחר ואף ילדה ילד. מנשה חיים מבין שאין לו תקנה ופורש למעשה מהחיים.
מוטיב השיבה המאוחרת הוא מוטיב חוזר ביצירותיו של עגנון, דוגמה מובהקת לכך היא היצירה "פרנהיים".
היסוד הדתי: עמדתו הדתית של המספר
עמדתו הדתית של המספר שנויה במחלוקת. מחד, אין ספק שהמספר הוא איש דתי וירא שמים. שפתו רצופה פסוקים ואלוזיות מקראיות וחז"ליות, ומעשיהן של הדמויות מתפרשים באופן דתי ורוחני. מאידך, המספר אינו נמנע מביקורת חריפה על ההשגחה העליונה, ובעיקר מסיים את הסיפור בפתרון הלכתי מאוד בעייתי. כדי שבנה של קריינדיל טשארני לא יוכרז כממזר בוחר מנשה חיים לא לגלות שהוא חי. בכך הוא גורם לאשתו לחיות חיי חטא, ומונע מהציבור מידע חיוני על ייחוסו של הילד, שמבחינה הלכתית אסור לו להתחתן כל ימיו.
מבקרים אחדים, למשל ברוך קורצווייל ויוסף שה לבן, רואים בשפה הדתית חלק מהריאליה של חיי הגיבורים, ולאו דווקא עמדה רוחנית של המספר. התיקון האומלל של מנשה חיים, על קשייו ההלכתיים, נתפס כהתרסה כלפי האל שהכזיב, זאת לאור הציפיות ממנו להשגחה עולמית הגונה ולנס שיפתור את בעיותיהם של יראיו. בסופו של דבר, הכרעתו של מנשה חיים היא מוסרית ולא דתית, וכך יש לראותה.
כנגדם ישנם מבקרים, ואהרון אורינובסקי בראשם, הרואים בנובלה סיפור דתי לכל דבר. המניעים הדתיים והפנייה אל האל אינם שוליים בעיניהם, וגם ההכרעות כולן נטועות בעולם ההלכה. אפילו בחירתו של מנשה חיים שלא להתגלות אינה נטולת יסוד דתי (בחירתו בהמתנה למותו בבית הקברות מוציאה אותו למעשה מהחיים ומ"חובת הדיווח"). בעצם, טוענים אלה, אפילו התקלה הגדולה של נישואיה השניים של קריינדיל טשארני נובעת מהעובדה שהרב שהתיר אותה מעגינותה הקל יתר על המידה וסמך על סימן קלוש ללא גופה מזוהה. לו הקפיד הרב והחמיר, הטרגדיה הגדולה הייתה נמנעת.
עגנון חיזק את היסוד הדתי בסיפור לאורך השנים. פרטים אחדים בסיפור שונו והפכו לבעלי משמעות דתית בגרסאות מאוחרות של הנובלה. כך למשל, בגרסה המקורית קריינדיל טשארני התבקשה לספור את ימי גלותו של בעלה בעזרת פרימת פיסת בד, ובגרסה הסופית פיסת הבד הומרה בספר תהלים ובקריאת מזמורים מתוכו. גם הכרעתו ההלכתית של הרב להתיר את קריינדיל טשארני תוארה בגרסה המקורית באופן כללי, ושופצה בידי עגנון לדיון הלכתי מנומק ועתיר מקורות.
מקורו של הסיפור
כמו בסיפורים רבים של עגנון, גם היסוד העלילתי של הסיפור הזה אינו תוצר רוחו של עגנון. החוקר אברהם יערי איתר את מקור הסיפור: הסיפור "דער יורד" שיצא לאור ביידיש בשנת 1855 בוורשה על ידי משכיל וילנאי יהודי בשם אייזיק מאיר דיק. עיקרי עלילת "והיה העקוב למישור" מופיעים כבר בסיפורו של דיק: גלות עקב אסון, כתב ההמלצה, הקבצן שמת והזיהוי המוטעה, השיבה המאוחרת והאישה הנישאת לאחר. בגרסה עברית הופיע הסיפור בשני ליקוטים, "מעשה הקדושים" שיצא לאור בלמברג ב-1895, ו"שמן הטוב", שיצא לאור ב-1905. חוקר עגנון, דן לאור, העריך כי "מן הסתם היה הסיפור מוכר לעגנון מאחד הליקוטים הללו ואולי אפילו מן המקור ביידיש".
חרף זאת לא מדובר בפלגיאט, מלבושו של הסיפור כולו יצירה מקורית של עגנון. בניית הדמויות, חייהן, השמות והעיצוב הספרותי כולם שלו, וכך גם סיפורי הביניים. פעמים רבות עגנון משתמש בבסיס עלילה מוכן וכותב אותו בצורתו הייחודית. דוגמה מובהקת לכך היא עלילת "סיפור פשוט". לדברי עגנון (בשיחה עם ילדיו) שכתוב עלילות מוכרות אפשר לו להתרכז במבנה החיצוני של היצירה, היינו צורתה וסגנון הכתיבה, וברבדים הסמויים אותם העמיק.
סיפור הביניים השלישי
באופן דומה לקורות העלילה המרכזית, גם סיפור הביניים אודות ר' ענזיל גביר מופיע אצל סופר נוסף. הפעם מדובר בפרסום מאוחר יותר, כבלדה מחורזת בשם "ר' הנזיל גביר והקבצן" שכתב שמשון מלצר ופרסם בספרו "אור זרוע". מבקרי ספרות סברו שמלצר עשה כמעשה עגנון, לקח סיפור קצר, פיתח אותו, והפכו לבלדה. לדברי מלצר עצמו הוא לא הכיר את הסיפור העגנוני, ודומה ששמע את הסיפור בילדותו, כמעשייה עממית נפוצה. לדבריו, סופרים רבים לוקחים מעשיות עם ומעבדים אותן, איש כסגנונו. דוגמה מוכרת שנקט בה היא הסיפור אודות הנער ששרק בבית הכנסת במקום להתפלל, סיפור שמופיע בכתבי י"ל פרץ ושלום אש. כשנודע למלצר על כך שהסיפור מופיע בספרו של עגנון הקדיש מהדורה של ספרו לעגנון. עם זאת הצהיר מלצר שלוּ ידע על ספרו של עגנון לא היה מפרסם את הסיפור בעצמו.
ריאליה
עלילת הסיפור מתרחשת בבוצ'אץ', עיירת הולדתו של עגנון שבגליציה המזרחית ובעיירות שסביבה. רמזים היסטוריים אחדים מאפשרים למקם את זמנו (הבדיוני) של הסיפור באמצע המאה ה-19 (1848-1864 לערך). בסך הכל התיאורים מתאימים לאורח החיים היהודי באותה תקופה באזור המדובר.
שמה של העיירה בנוסח הראשון היה "שבוש", כינוי גנאי שטבע עגנון לעיירה. לאחר השואה וחורבן הקהילה היהודית בעיר, הכניס עגנון את שמה האמיתי בסיפורים שבהם היא נזכרת, כדי לכבד את העיירה ואת אנשיה.
תולדות הנובלה
את הנובלה כתב עגנון בנווה צדק בסוף שנת 1911, בעבודה אינטנסיבית שנמשכה ארבעה ימים. הנובלה פורסמה לראשונה בכתב העת "הפועל הצעיר", בתשעה המשכים שפורסמו בתקופה ינואר-מאי 1912. לאחר מכן הוציא לאור יוסף חיים ברנר את הנובלה בצורת ספר בן 64 עמודים. בשנת 1919 נדפסה הנובלה כספר שיצא לאור בהוצאת Jüdischer Verlag בברלין. שנה קודם ראה אור, באותה הוצאה, תרגום לגרמנית של הסיפור, מעשה ידי מקס שטראוס.
במסגרת כל כתבי ש"י עגנון נכלל הסיפור בכרך "אלו ואלו".
אף על פי שהסיפור הוא מהמוקדמים שכתב עגנון, הרי שצורתו המוכרת כיום היא תוצאה של עריכות ושינויי סגנון משמעותיים שהכניס עגנון לסיפור לאחר פרסומו הראשון, במהדורות השונות של הנובלה השתנו פרטים רבים, ולעיתים אותו פרט אף השתנה מספר פעמים. רבים מהשינויים מחזקים את האופי הדתי של הסיפור: לבטיו של הרב בפרק השלישי הועמקו, החפץ שנותן מנשה חיים לאשתו כדי לסמן את משך הזמן שעובר מאז צאתו לנדודיו הוחלף מפיסת בד לספר תהילים, שם האל הומר "מאלוהים" ל"אלוקים", ועוד. לצד אלה שיפץ עגנון חלקים אחרים בנובלה: פרטי סיפורי הביניים, דיאלוגים אחדים, ועוד.
הרפתקאותיו הרבות של פו הדב (מתקן שעשועים)
הרפתקאותיו הרבות של פו הדב (באנגלית: The Many Adventures of Winnie the Pooh) הוא מתקן אפל המצוי בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני: דיסנילנד שבקליפורניה, ממלכת הקסם שבדיסניוורלד (פלורידה), דיסנילנד שבטוקיו ודיסנילנד שבהונג קונג. בטוקיו נקראת האטרקציה "ציד הדבש של פו" (Pooh's Hunny Hunt).
המתקן שבדיסנילנד החליף את ג'מבורי דובי הכפר בעוד שבממלכת הקסם החליף המתקן את המסע הפרוע של מר קרפד. מספר המבקרים במתקן בדיסנילנד מועט ביותר, בשל מיקומו בפינה הצפון מערבית של הפארק, והיותו של המתקן חבוי במקצת למבקרים. המתקן שבטוקיו פופולרי ביותר בשל מיקומו במרכז ארץ הפנטזיה, והמבקרים בו עומדים בתור במשך שעות.
המתקן מבוסס על הסרט הרפתקאותיו הרבות של פו הדב.
אני, רובוט
אני, רובוט/אנוכי הרובוט (באנגלית: I, Robot) הוא ספר מאת אייזק אסימוב שיצא לאור לראשונה בהוצאת ג'ינום בשנת 1950. הספר מכיל אוסף של תשעה סיפורים קצרים, הקשורים ביניהם בסיפור מסגרת אחד. הסיפורים הופיעו לראשונה במגזינים האמריקניים Super science stories ,וAstounding science fiction, בין השנים 1940–1950. כל הסיפורים עוסקים ברובוטים בעלי מוח פוזיטרוני, הכפופים לחוקי הרובוטיקה של אסימוב - החוקים המונעים מהם לפגוע בבני אדם או בעצמם. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "מסדה" בשנת 1970, בשם אנוכי הרובוט, בתרגומו של יאיר שמעוני. בשנת 2004 יצא הספר בהוצאת כתר, בתרגומו של אורי בלסם, תחת השם "אני, רובוט". הסיפורים בספר קשורים לסדרת הרובוטים של אסימוב.
הסיפורים מגוללים את השקפתו של אסימוב בדבר הרובוטים. אסימוב רואה את הרובוטים בראש ובראשונה ככלי שמיועד לשיפור איכות חייהם של בני האדם, והוא מנסה להתמודד עם הסכנות שעלולות לצוץ משימוש בכלי זה. בניגוד לסיפורים דוגמת "פרנקנשטיין" שבהם הגולם קם על יוצרו, הרובוטים של אסימוב, גם כאשר אינם מתפקדים כיאות בשל התכנון הלקוי שלהם, אינם מנסים להשמיד את יוצריהם. רוב הסיפורים סובבים סביב שלושת חוקי הרובוטיקה, הפרשנויות השונות שהרובוטים יכולים לתת להן, הקונפליקטים שאליהם הם נקלעים בניסיון לציית לשלושתם וההתפתחות המתמידה שעוברים הרובוטים. בין היתר מתוארים בספר רובוט המשמש כאומנת, רובוט קורא מחשבות ורובוט דתי.
פרקי הספר
הספר כולל הקדמה ו-9 סיפורים:
Need U (100%)
Need U (100%) הוא סינגל של המוזיקאי הבריטי, דיוק דומונט, בשיתוף פעולה עם הזמרת הבריטית, KABBA. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים Blasé Boys Club, מיניסטרי אוף סאונד וספינין' רקורדס, ב-14 בינואר 2013. השיר נכתב על ידי KABBA, דיוק דומונט ו-MNEK, והופק על ידי דיוק דומונט וטומי פורסט. השיר היה מועמד לפרס הגראמי לשנת 2014 להקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
הגרדיאן דירג את "Need U (100%)" במקום ה-13 ברשימת שירי 2013, ואילו פיצ'פורק דירג את השיר במקום ה-94 ברשימת שירי 2013.
קספר ויינברגר
קספר וילארד ויינברגר (באנגלית: Caspar Willard Weinberger; 18 באוגוסט 1917 – 28 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אמריקאי, רפובליקני, שכיהן כמזכיר ההגנה במשך שבע השנים הראשונות של ממשל רונלד רייגן. ויינברגר נודע בעיקר כמי שהיה אחראי על יוזמת ההגנה האסטרטגית ובשל מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס.
שנותיו הראשונות
ויינברגר נולד ב-18 באוגוסט 1917 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, לאביו, הרמן ויינברגר, שהיה ממוצא צ'כי יהודי, ולאמו קריס האמפסון נוצרייה אפיסקופלית. הוא קיבל תואר ראשון בשנת 1938 ותואר במשפטים בשנת 1941, שניהם מאוניברסיטת הרווארד. בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר סיום לימודיו, הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי בשנת 1941, קודם בתפקידו, ושירת בדיוויזיה ה-41 באוקיינוס השקט. בסוף המלחמה הוא היה סרן במטה המודיעין של דאגלס מקארתור, מי שלימים היה למושלה הצבאי של יפן.
בשנת 1945 פרש ויינברגר מהצבא, ובין שנה זו לשנת 1947 הוא עבד כעוזר משפטי (מתמחה) בבית משפט פדרלי. לאחר מכן הצטרף למשרד עורכי דין בסן פרנסיסקו.
קריירה פוליטית
בשנת 1952, נבחר ווינברגר לבית המחוקקים של קליפורניה מטעם מפלגת הרפובליקנים, ונבחר מחדש גם ב-1954 ו-1956. בשנת 1958, הוא התמודד למשרת התובע הכללי של קליפורניה אך הפסיד, ולאחר מכן המשיך להיות פעיל בפוליטיקה ונהיה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של קליפורניה בשנת 1962.
בשנת 1967 מינה אותו מושל קליפורניה רונלד רייגן לוועדה לארגון של הממשל בקליפורניה, ובתחילת 1968 הוא קודם לתפקיד האחראי הפיננסי הכללי על קליפורניה. בשנת 1970, עבר ויינברגר לוושינגטון ונעשה לראש ועדת הסחר הפדרלית. לאחר מכן, הוא כיהן תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון כסגן (בין 1970 ל-1972) וכמנהל (בין 1972 ל-1973) של משרד הניהול והתקציב וכן כמזכיר הבריאות החינוך והרווחה של ארצות הברית בין השנים 1973 ל-1975. בחמש השנים הבאות, עד 1980, שנת היבחרו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, היה ויינברגר סגן הנשיא והיועץ הראשי של תאגיד בכטל, חברה שעסקה בהנדסה.
לאחר היבחרו של רייגן בשנת 1980, ויינברגר היה שותף לדעתו כי ברית המועצות הקומוניסטית מהווה איום ממשי על ארצות הברית והעולם המערבי בכלל, ושארצות הברית צריכה להיות מוגנת ובטוחה מכל צרה שלא תבוא. ויינברגר תמך בפנטגון בתוכניתו של הנשיא רייגן להגדלת כוחו, תקציבו ועוצמתו של מחלקת ההגנה של ארצות הברית. כוננות, עמידה על המשמר והתקדמות טכנולוגית נעשו הסיסמאות של מחלקת ההגנה. בשנותיו בפנטגון, תמך ויינברגר רבות בהצעות לשיפור כוחה הצבאי והביטחוני של ארצות הברית.
החל משנת 1983 קידם ויינברגר פרויקטים רבים לשיפור מאגר הנשק הגרעיני של ארצות הברית כנגד התחזקותה של ברית המועצות במלחמה הקרה, דבר שעלה בשילוש חובה הלאומי של ארצות הברית. ויינברגר גם היה אחד התומכים הבולטים ביותר ביוזמת ההגנה האסטרטגית, הידועה גם בכינוי מלחמת הכוכבים.
בשנת 1985 היה ויינברגר אחד הגורמים העיקריים לעונש הכבד שהוטל על ג'ונתן פולארד. בשנה זו, נתפס ג'ונתן פולארד באשמת ריגול לטובת ישראל והועמד לדין. הוא הסכים לעסקת טיעון, הודה והרשע בריגול עבור מדינה ידידותית ללא כוונה לגרום נזק לארצות הברית, והתביעה ביקשה להטיל עליו עשרים שנות מאסר. מספר ימים לפני גזר הדין, העביר ויינברגר מזכר בן 46 עמודים לידיו של השופט. במזכר החסוי פורטו הנזקים שגרם, כביכול, פולארד לביטחון הלאומי של ארצות הברית, והובעה דרישה להחמיר בעונשו. בעקבות המזכר, בית המשפט, שאינו מחויב לעסקת הטיעון, גזר על פולארד מאסר עולם עם המלצה שלא לשחררו לעולם. על אשתו אן נגזרו חמש שנות מאסר.
אף על פי שויינברגר טען מאוחר יותר כי התנגד עקרונית לעסקה, הוא היה שותף בשנת 1987 בעסקת המכירה של טילי נ"ט על ידי ארצות הברית לאיראן בשלטון האייטולות, בתיווך ישראלי, פרשה הידועה כפרשת איראן-קונטראס. בשנה זו, בעקבות גילוי הפרשה וגירעונות גדולים במחלקות שהיה אחראי עליהם ויינברגר - בעיקר ביטחון והגנה, ובעקבות לחץ הולך וגדל, הוא הכריז על התפטרותו מתפקידו כמזכיר הגנה ב-23 בנובמבר 1987. נימוקו של ויינברגר לפרישה הייתה "בעיות בריאות". עם סיום תפקידו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית, וב-1988 הוכתר כאביר במסדר האימפריה הבריטית בזכות פועלו לשיתוף פעולה צבאי בין ארצות הברית-בריטניה, בייחוד בזמן מלחמת פוקלנד.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו, ויינברגר הועמד לדין במתן עדות שקר והסתרת פרטים מהקונגרס בעניין פרשת מכירת הנשק; אך לבסוף, ב-24 בדצמבר 1992, בערב חג המולד, העניק לו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש חנינה נשיאותית.
ויינברגר כיהן בתפקיד מזכיר ההגנה שש שנים ועשרה חודשים, יותר מכל מזכיר אחר עד היום. לאחר שקספר ויינברגר עזב את וושינגטון והתפטר, הוא הצטרף לתאגיד פורבס (Forbes Inc) בשנת 1989, כמוציא לאור של מגזין פורבס, מגזין העוסק בעיקר בנושאי כלכלה ועסקים, ונעשה ליושב ראש המגזין בשנת 1993. במשך עשור, הוא כתב לעיתים קרבות מאמרים בנושאי ביטחון והגנה. בשנת 1996, פרסם ויינברגר ספר על עתידו של הצבא האמריקאי לאחר סיום המלחמה הקרה ופתיחת עידן חדש. הספר עורר כעס רב כלפי ויינברגר בקרב עמיתיו במחלקת ההגנה תחת שלטון רונלד רייגן.
מותו
בשנותיו האחרונות חי ויינברגר על אי הר המדבר שבמדינת מיין. ב-28 במרץ 2006, מת ויינברגר כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, והוא בן 88.
בעקבות מותו אמר נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש:
יהדות השרירים
יהדות השרירים (בגרמנית: Muskeljudentum) היא מושג שטבע מקס נורדאו בנאומו בקונגרס הציוני השני שהתקיים בבזל ב-28 באוגוסט 1898. בנאומו דיבר נורדאו על הצורך בעיצובו של יהודי מסוג חדש, בעל עוצמה נפשית וגופנית, שבכוחו להגשים את יעדי הציונות. מקבילתו הנוצרית והמוקדמת יותר של המושג היא "נצרות השרירים" – תנועה זו צמחה באמצע המאה ה־19 ודגלה בנצרות "בריאה וגברית" ובמודל של צעירים נוצרים המפתחים אופי חזק בשַלבם לימודים ופעילות גופנית.
המושג מתייחס לטיפוח של תכונות נפשיות וגופניות, כגון חוזק וחוסן גופני, זריזות ומשמעת, הנחוצות לתחייתו הלאומית של העם. תכונותיו של יהודי השרירים הם הפכו הגמור, האנטיתיזה, של היהודי הגלותי, במיוחד במזרח אירופה, כפי שהוצג בספרות האנטישמית ובספרות תנועת ההשכלה. כמו כן, יהודי השרירים הוא הפכו של היהודי הרבני או המשכיל, איש הרוח והאינטלקטואל; אשר הוצג כמי שעסוק כל ימיו ברכינה על ספרים ובעיסוק בנושאים אזוטריים, ולכן כוחו דל ושריריו חלשים.
המאמר של נורדאו
נורדאו פרסם את קריאתו לפיתוח יהדות השרירים ביוני 1900, במאמרו בגיליון השני של כתב העת Die Jüdische Turnzeitung. הוא טען בעד המיתוס של בר כוכבא כ"התגלמות ההיסטורית האחרונה של יהדות למודת קרב ואוחזת בנשק", וכינה אותו "גיבור שסירב לדעת תבוסה". יהודי השרירים, הם בין השאר לוחמים ללא חת. נורדאו סבר כי היהודים בזמנו עדיין לא הגיעו לרצוי מבחינה גופנית; אך נמצאו במצב טוב יותר מבני הדורות הקודמים, לפחות מבחינה מנטלית (גם משום שהיהודים שעסקו בפעילות גופנית בעירום מלא כמקובל באגודות ספורט באותה תקופה, לא ניסו להסתיר את עובדת היותם יהודים, ואת העובדה שעברו ברית מילה). בשנת 1902 כתב נורדאו פרק שני ל"יהדות השרירים", בשם "מהי חשיבותה של ההתעמלות בשבילנו, היהודים?".
עמדתו של נורדאו הצטיינה בניסוח חד ובהיר של נושא שהעסיק רבים מבני דורו. דעות דומות לעמדתו זו של נורדאו הושמעו על ידי הוגים ויוצרים ציונים, ובוטאו ביצירתם. כך למשל, ביצירתם של המשוררים חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי, ביצירותיהם של המדינאים בנימין זאב הרצל וזאב ז'בוטינסקי, בכתביו של נחום סוקולוב ובדבריו בעל פה ובכתב של דוד בן-גוריון.
קרול האניש
קרול האניש (באנגלית: Carol Hanisch; נולדה בשנת 1942) היא פמיניסטית רדיקלית אמריקאית ואחת החברות החשובות בקבוצת "נשים רדיקליות" והגרביים האדומים" (Restockings) שפעלו בעבר בניו יורק. היא ידועה בעיקר בזכות הטבעת הביטוי האישי הוא פוליטי במאמר הנושא את אותו שם, אותו כתבה בשנת 1969. האניש גם הובילה את מחאת מיס אמריקה בשנת 1968 בארצות הברית והייתה אחת מארבע הנשים שתלו את דגל השחרור לנשים מעל המרפסת ליד תחרות מיס אמריקה.
ראשית חייה
האניש נולדה וגדלה בחווה קטנה באיווה הכפרית, ועבדה ככתבת לפני שעברה לדה מוין והצטרפה למשרדי הדלתא במיסיסיפי בשנת 1965. בתפקיד זה פגשה את מייסדי קרן החינוך של ועידת הדרום (SCEF), אן ברדן ובן זוגה קרל בראדן, ששכרו אותה לנהל את משרד SCEF בניו יורק.
אקטיביזם וכתיבה פמיניסטיים
בתחילת 1968 האניש פתחה את משרדי ה-SCEF לישיבות השבועיות של קבוצת נשים רדיקליות בניו יורק, והמקום שימש בסיס לפעילות התנועה עד לפיזורה בתחילת שנות ה-70.
האניש ייסדה את כתב העת "Meeting Ground online" בשותפות עם קתי סקרברו בשנת 1977. מטרתו המוצהרת של כתב העת הייתה "מקום לרעיונות מפוצצים - תאוריה, אסטרטגיה וטקטיקות לתנועת שחרור האישה ולתנועה הרדיקלית הכללית של גברים ונשים עובדים."
בשנת 2013 האניש, בשיתוף עם סקארברו, טי-גרייס אטקינסון וקתי סרחילד יזמו את מניפסט "השיח האסור: השתקת ביקורת פמיניסטית על 'מגדר'", אותו תארו כ"הצהרה גלויה של 48 פמיניסטיות רדיקליות משבע מדינות". באוגוסט 2014 מישל גולדברג מ"הניו יורקר" תיארה את המניפסט כמביע את "הזעקה שלהן מפני איומים והתקפות, חלקן פיזיות, על אנשים וארגונים שמעזים לאתגר את התפיסה המגדרית האופנתית כיום."
נופי עולם
נופי עולם (מגרמנית: Weltlandschaft) היא סוג של קומפוזיציה בציור המערבי, המציג נוף פנורמי דמיוני הנשקף מנקודת מבט מוגבהת הכוללת הרים ועמקים, מים ומבנים. הנושא של כל ציור הוא בדרך כלל נרטיב מקראי או היסטורי, והדמויות המרכיבות את היסוד העלילתי הזה מתגמדות בסביבתם. סגנון ״הנוף העולמי״ הופיע לראשונה בציור של הצייר ההולנדי יואכים פטיניר (בערך 1480–1524), שציוריו המעטים שנותרו הם בסגנון הזה. הם בדרך כלל מראים נושאים דתיים, אך גם הוזמנו על ידי פטרונים חילוניים. "אלה היו נופים דמיוניים של ההיבטים המושכים והמרהיבים ביותר בגאוגרפיה האירופית, שהורכבו לשמחת מטייל הכורסה העשיר", והעניקו "מראה אידיאלי של העולם שצויר במבט רצוף אחד." כמו הציור שלו על ״חציית נהר סטיקס״, שמבוסס על המיתולוגיה היוונית.
את סוג הקומפוזיציה הזאת, אימצו מספר אמנים הולנדים נוספים, הידוע ביותר פיטר ברויגל האב. התפתחות מקבילה הייתה של אלברכט אלטדורפר בן זמנו של פטיניר ואמנים אחרים מהאסכולה של הדנובה. אומנם קומפוזיציות מהסוג הרחב הזה המשיכו להיות נפוצים גם במאה ה -18 ואילך, אך המונח משמש בדרך כלל רק לתיאור יצירות מארצות השפלה וגרמניה שהופקו במאה ה -16. המונח הגרמני Weltlandschaft נקבע לראשונה על ידי אברהרד פרייהר פון בודנהאוזן בשנת 1905 תוך התייחסות לג'רארד דייוויד, ולאחר מכן בשנת 1918 יוחס ליצירתו של פטיניר על ידי לודוויג פון בלדאס, שהוגדר כתיאור של "כל מה שנראה יפה לעין: "הים והאדמה, הרים ושפלות, יערות ושדות, הטירה והבקתות ".
הולנד
הטיפול ברקע של הנוף בציור של הולנד בתור הזהב של הציור, נערץ מאוד באיטליה, ומומחים פלמיים הועסקו בכמה סדנאות איטלקיות, כולל זו של טיציאן. הרקע לרבים מהציורים המוקדמים של אלברכט דירר יוחסו למספר אמנים איטלקים. פטיניר, "שהושפע על ידי הסגנון האיטלקי, החל כבר בשנות ה-1510 להרחיב את הרקע בציוריו מכל פרופורציה" באופן ש"הפך את ההיררכיה הרגילה של הנושא לעומת הרקע ". עד 1520 שמו הפך לנודע כמומחה בנושאים אלה. כשדירר ביקר אותו באנטוורפן הוא תיאר אותו ביומנו "כטוב בציירי הנופים."
הציורים קטנים יחסית ומשתמשים בפורמט אופקי. הדבר הפך לסטנדרט בציורי נופים באמנות, עד שעכשיו נקרא הפורמט האופקי בכינוי "נוף" בהקשרים אחרים (צילום ורישום) באותה העת הפורמט האופקי היה חידוש לא מבוטל, שכן "כמעט תמיד הציורים היו בפורמט אנכי לפני 1520" ו"ציורי הנופים של פטיניר היו בין הציורים האופקיים הראשונים מכל סוג שהוא ". בדרך כלל הוא השתמש בשלושה צבעי בסיס כדי לעצב את הקומפוזיציות, עם חזית חומה, אזור אמצעי כחול-ירוק וכחול מרחוק. קו האופק גבוה יחסית במישור התמונות. פטיניר (והארי מט דה בלס) הגיעו מדיננט (בבלגיה), שם, "הנוף לא שטוח כמו בהולנד״, אלא לאורך נהר המייז ישנם מצוקי סלעים דרמטיים לאורך גדות הנהר. אלה מצוירים לעיתים קרובות בציוריו, והגיעו למאפיין משותף של יצירות של אמנים אחרים.
עם מאפיינים אנכיים נוספים, גם כאשר הם מצוירים בחלקים הנמוכים של התמונה, הם משיבים את שלמות ״המראה של מישור" כמאפיין הנוף הראשי. שני ההיסטוריונים - קנת קלארק וסיימון שאמה רואים בקומפוזיציות אלה "שרידים אחרונים של נופים סמליים" ומייחסים אותם לייצוגים של הרים מימי הביניים. הסגנון קשור לרקע הנוף של הירונימוס בוש, אם כי ביצירותיו העיקריות הנופים מתפקדים כתפאורה לדמויות שלו שאינן מתייחסות למגוון האלמנטים בנוף. אבל יצירות קטנות יותר שלו כמו ״ג'רום הקדוש בתפילה״ כבר מרמזות על הסגנון החדש. בהרבה מובנים הציורים שומרים על אותם אלמנטים כמו קודמיהם מהמאה ה -15 של אותם נושאים אך מראים, במונחים מודרניים, מבט רחב של הנוף ולא ממוקד.
מרבית היסטוריוני האמנות רואים את נושא ״הדמות״ כממשיך להיות חשוב ביצירותיהם של פטיניר וציירים הדומים לו, ולא רק הנופים. רובם משלבים נושאים שבהם נוף רחב הוא רלוונטי. בין הפופולריים ביותר היו ״הבריחה למצרים״, והציור המחודש של המאה ה -15 בהולנד, ונושאים המראים נזירים כמו הקדושים ג'רום ואנתוני שהעולם ממנו הגיעו משתרע מתחתם.
בנוסף לחיבור סגנון ציור ״נופי העולם״, עם עידן הגילויים הגאוגרפיים, תפקידה של אנטוורפן היה כמרכז פורח הן של סחר עולמי והן של קרטוגרפיה. כן משתקף בציורים תפיסת תושבי העיר העשירים את דמות הכפר והנוף הטבעי. חוקרי היסטורית האמנות התייחסו אל הציורים כמטאפורות דתיות לחיים.
המצאתו של פטיניר פותחה על ידי הארי מט דה בלש (1510 - 1560), שהיה ככל הנראה אחיינו. הוא לקח את הסגנון החדש והפיץ אותה צפונה לאלפים. אמנים אחרים היו לוקאס גאסל, וקורנליס מאסיס.
מאסיס היה בנו של קוונטין מאסיס, חברו של פטיניר, שהוסיף את הדמויות לפחות לנוף אחד של פטיניר ״פיתוי של סנט אנתוני״, ואשר השתמש בסגנון הנופי בכמה מיצירותיו שלו, כמו ״מדונה וילד״ (1513) בפוזנן. פטיניר השאיר את הדמויות הגדולות ביצירותיו. נראה שהיה לו גם בית מלאכה גדול או מעגל של חסידים באנטוורפן. הסגנון אומץ והפך לטבעי יותר בנופיו של פיטר ברויגל האב, שנסע לאיטליה דרך האלפים. בשובו לאנטוורפן התבקש בשנות 1550, על ידי המו"ל היירונימוס קוק להכין ציורים לסדרת תחריטים, הנופים הגדולים, כדי לענות על הביקוש באותה העת לתמונות נוף. כמה מציוריו הקודמים, כמו הנוף בציור ה״בריחה למצרים״ ( 1563) עונים בסגנונם למוסכמות שקבע פטיניר. אך הנוף שלו ב״נפילת איקרוס״ (הידוע משני עותקים) היה אמנם בסגנון פטיניר אבל הדמות הגדולה ביותר הייתה דמות ז'אנרית ולא חלק מהנושא העלילתי כביכול.
אסכולת הדנובה
אסכולת הדנובה הייתה קבוצה של אמנים גרמנים ואוסטרים שהיו גם הם חלוצי ציורי נוף, והראשונים שציירו באופן קבוע נופים כשלעצמם ללא דמויות. נופיהם מתהדרים ביערות הדנובה העליונה, ואת מקומה של דמות חזיתית תופס לעיתים קרובות עץ בודד, נוסחה שהמציא אלברכט אלטדורפר, האמן המשמעותי ביותר בקבוצה, ומשמש, בעיקר בציורים והדפסים, מאת וולף הובר ואוגוסטין הירשפוגל. עבודות חדשניות אחרות הראו תצוגות מקרוב של יער צפוף כמעט ללא נוף מרוחק או אפילו ללא שמיים. אך רבים מנופיהם הם פנורמיים בגרסה של הסגנון ההולנדי, אם כי הנהר המתפתל מחוץ לטווח הראייה מחליף בדרך כלל את הים התופס את האופק ביצירות הולנדיות רבות. סביר להניח שלפחות בשנת 1531 ראה אלטדורפר ציור של פטיניר, שהיה באוגסבורג בשנת 1517. הנופים המצוירים של אלטדורפר הם בדרך כלל אנכיים, ולו רק משום שהציור הוזמן לחלל אנכי. זהו מקרה קיצוני מבין כל הנופים העולמיים הגדולים, הציור ״הקרב של אלכסנדר באיסוס״ (1529). ציור יוצא דופן זה מציג את הנוף ממבט אווירי עד מעבר לים התיכון, עם המון דמויות קטנות הנלחמות בקרב גדול בחזית. המקום נמצא בטורקיה המודרנית, והנוף משתרע מעבר לאי קפריסין עד לחופי מצרים וחצי האי סיני והים האדום. הציור במקור היווה חלק אחד ממספר ציורים היסטוריים באותה פורמט.
השפעה על ציורי הנוף
הגישה ההולנדית והדנובית לציור נוף השפיעה מאוד על אמנים מאוחרים יותר. דורות מאוחרים יותר של אמנים פלמיים כמו יאן ברויגל האב, אנטון מירו, לוקאס ואן פאלקנבורך המשיכו לייצר גרסאות מנריסטיות מאוחרות בנוסחה המלאה, כפי שפותחה על ידי פיטר ברויל האב, לפני שנות 1590. ואן קונינקסלו העמיד את העצים כמו וילונות מצדדי הנוף, כדי להגביל ולחסל את המבט המרוחק. הייתה זאת קומפוזיציה חלוצית בהתפתחות הפלמית של נופי היער הצפופים של אסכולת הדנובה. רובנס למד בשנות ה-1590 עם קרוב משפחתו טוביאס ורהאכט, אמן שמרני במיוחד שהמשיך להשתמש בסגנונות נוף עולמיים שמקורם בפיטר ברויל האב אף על פי שרובנס הביא במהירות את השפעתו, בכמה מנופיו המאוחרים, כמו ״איכרים יוצאים לשוק בקיץ״ (בערך 1618), "המסורת של 'נוף העולם הישן' חיה בפשטות".
היבטים של הנוסחה הספציפית של הנוף העולמי, אם כי כבר לא ממשתמשים בדרך כלל באותו מונח, ממשיכים להופיע שוב בגרסאות שונות עד המאה ה -19. בציור תור הזהב ההולנדי, שציירו את ציוריהם וההדפסים האידיוסינקרטיים של הרקולס סגרס (בערך 1589 - 1638), נדירים כמו ציורי פטינר, היו נופים פנורמיים רחבים, לעיתים קרובות עם הרים. לעומת זאת, פיליפ דה קונינק (1619–1688) השתמש בנוף המוגבה הפנורמי, וכלל לעיתים קרובות מים, אך הראה נוף של שטחים חקלאיים שטוחים או גגות עיר עם אופק נמוך.
הצייר האיטלקי ניקולו דה לה אבטה חלק מאסכולה של פונטנבלו, הכניס את הנוף העולמי הפלמי לאמנות צרפתית ביצירות כמו ״אורפיאוס ואורודיצה״ (לונדון) ו״הפרוספרין״ בלובר, שניהם ציורים גדולים. בציור הבארוק או הציור הקלאסי הצרפתי אמנים רבים, כולל קלוד לוריין וגם ניקולה פוסן, ציירו נושאים "נוף עם ...", ועבור קלוד נופים פנורמיים רחבים עם אלמנטים מעורבים של הרים, מים ודמויות קטנות היוו את עיקר יצירתו, אם כי אצל שניהם נקודת המבט והאופק בדרך כלל נמוכים בהרבה מאשר ביצירות של המאה ה -16. קלוד בתורו הפך לבעל השפעה עצומה, ועד תחילת המאה ה -19 המשיך סגנונו בכך שחיקו את שמותיו לציור "נוף עם". ציורים אלה זכו למקום גבוה יותר בהיררכיה של ז'אנרים, וכתוצאה מכך למחיר גבוה יותר, מאשר נוף טהור גרידא.
עם תחילת התקופה הרומנטית בראשית המאה ה-19המצב השתנה, אך נופים פנורמיים המשיכו לככב במאה ה -19, ואמנים כמו אלה באסכולת נהר ההדסון, אדוארד ליר וציירי נוף רוסיים לקחו את סגנון הקומפוזיציה לנופים חדשים ברחבי העולם ביצירות כמו ״לב של האנדים״ (1859), אם כי לעיתים קרובות לא כללו אנשים ובניינים. אלה עדיין מופיעים בציורים הדתיים האפוקליפטיים הגדולים של האנגלי ג'ון מרטין (צייר), שלרוב הם פשוטו כמשמעו "נופי סוף העולם", ומחזירים את תולדות הז'אנר למקורותיו עם בוש.
דויטשה פלשתינה בנק
דויטשה פלשתינה בנק (Deutsche Palästina-Bank) היה בנק זר שפעל בארץ ישראל בין 1897 עד מאי 1921.
רקע
כתוצאה מהסכמי הקפיטולציות שנחתמו עם האימפריה העות'מאנית, הורחבה ההתיישבות של נתיני המעצמות בארץ ישראל ובכללם גרמנים. בתחילה היו אלו אנשי מיסיון, אך אחר כך גם סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים. לשיאה הגיעה התיישבות הגרמנים עם בוא הטמפלרים לארץ ישראל. בירושלים נפתח ב-1851 בנק על ידי מלוויל ברגהיים, יליד פרוסיה. ברגהיים היה מסיונר, רוקח וגם, יחדיו עם בניו, שלח את ידו בסחר של שטרות והמחאות. לאחר מותו הבנק פשט את הרגל. בנק נוסף נפתח עם שליחותו של כריסטיאן פרידריך שפיטלר, איש המיסיון על שם סנט כרישונה בירושלים, ב-1856. יוהנס פרוטיגר, בנקאי שווייצרי, הגיע לירושלים על מנת להתמנות לסגן מנהל הבנק בשם המיסיון. לאחר מכן הקים את "בנק פרוטיגר" שהיה קרוי בפי כל "הבנק הגרמני". עם מחלתו של פרוטיגר בא הקץ גם על בנק זה.
הקמת הבנק
התפתחות הכלכלה הגרמנית בארץ ישראל דרשה הקמת בנק חדש. משרד החוץ הגרמני תמך בהקמה ונפתחה שלוחה של "החברה הגרמנית לארץ ישראל ולמזרח התיכון", שמאוחר יותר נוסד ממנה דויטשה פלשתינה בנק. הבנק הוקם עם הון של 450,000 מארק גרמני, ופתח סניפים בירושלים (נפתח ב-1897), ביפו (נפתח ב-1899) ובחיפה (נפתח ב-1904), ונציגויות בדמשק, ביירות, טריפולי (לבנון), אלכסנדריה שכם ועזה.
אחרי הקמת אוצר התיישבות היהודים חיפש הרצל לרכוש בנק על מנת לממש את תוכניתו הכלכלית. הוא פנה לבעלי בנק דויטשה פלשתינה על מנת לקנותו. התוכנית לא יצאה לפועל ובסופו של דבר נוסדה אפ"ק.
ב-1914 נרכש על ידי הבנק הגרמני המזרחי (Deutsche Orient Bank). הבנק נסגר בארץ ישראל עם תחילת המנדט הבריטי בטענת "רכוש אויב"}, אך המשיך לפעול בגרמניה תחת הבנק שרכש אותו.