cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית–יפן
שנות השמונים: עלייתם של הבזים
שלב חדש איכותי של שיתוף פעולה בין יפן וארצות הברית בענייני העולם הגיע בסוף 1982 עם בחירתו של ראש הממשלה יסוהירו נקסונה. פקידי ממשל של רונלד רייגן עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם עמיתיהם היפנים כדי לפתח מערכת יחסים אישית בין שני המנהיגים על בסיס תפיסת הביטחון המשותפת והבינלאומית שלהם. הנשיא רייגן וראש הממשלה נהנו ממערכת יחסים קרובה במיוחד. נקאסון הרגיע את מנהיגי ארצות-הברית על נחישותה של יפן נגד האיום הסובייטי, מדיניות מתואמת היטב עם ארצות-הברית לעבר נקודות צרות אסיאתיות כמו חצי האי הקוריאני ודרום-מזרח אסיה, ועבדה בשיתוף פעולה עם ארצות הברית בפיתוח המדיניות הסינית. ממשלת יפן קידמה בברכה את עליית כוחות ארצות הברית ביפן ובמערב האוקיינוס השקט, המשיכה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF, ומיקמה את יפן בחוזקה בצד ארצות הברית כנגד האיום של התרחבות בינלאומית סובייטית. יפן המשיכה לשתף פעולה באופן הדוק עם מדיניות ארצות הברית באזורים אלה בעקבות כהונתו של נקסונה, אם כי שערוריית ההנהגה הפוליטית ביפן בשלהי שנות השמונים הקשתה על הנשיא החדש, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, להקים את אותו סוג של קשרים אישיים הדוקים שסימנו את שנות רייגן.
דוגמה ספציפית לשיתוף הפעולה ההדוק של יפן עם ארצות הברית כללה את תגובתה המהירה לקריאת ארצות הברית לתמיכה גדולה יותר של המדינות המארחות ביפן בעקבות ההתכנסות המהירה של המטבעות היפניים-אמריקאים באמצע שנות השמונים. ההתאמה המטבעית הביאה לעלייה מהירה של עלויות ארצות הברית ביפן, אשר ממשלת יפן, על פי בקשת ארצות הברית, הייתה מוכנה לקזז. קבוצה נוספת של דוגמאות ניתנה על ידי נכונותה של יפן להיענות לבקשות ארצות הברית לסיוע זר למדינות בעלות חשיבות אסטרטגית למערב. במהלך שנות השמונים הביעו פקידים אמריקנים הערכה ל"סיוע האסטרטגי" של יפן למדינות כמו פקיסטן, טורקיה, מצרים וג'מייקה. הצהרותיו של ראש הממשלה טושיקי קאיפו על תמיכתן במזרח אירופה ובמדינות המזרח התיכון התאימו לדפוס של נכונותה של יפן להתחלק באחריות גדולה יותר ליציבות העולם. דוגמה נוספת לשיתופיות בין ארצות הברית ליפן היא שיתוף פעולה בתחום האנרגיה. ב - 1983, קבוצת עבודה אמריקאית-יפנית, בראשותו של ויליאם פלין מרטין, הפיקה את הצהרת רייגן-נקסון המשותפת לשיתוף פעולה ביפן-ארצות הברית בנושא אנרגיה. מקרים אחרים של יחסי אנרגיה מוצגים באמצעות הסכם שיתוף הפעולה הגרעיני בין ארצות הברית ליפן משנת 1987, שהיה הסכם בדבר שלום השימוש באנרגיה גרעינית עדותו של ויליאם פלין מרטין, סגן שר האנרגיה האמריקני, תיאר את עיקרי ההסכם הגרעיני, יחד עם היתרונות לשתי המדינות.
למרות תלונות של כמה עסקים יפנים ודיפלומטים, הממשלה היפנית נותרה בהסכמה בסיסית עם מדיניות ארצות הברית כלפי סין ואינדוצ'ינה. הממשלה נרתעה ממאמצי הסיוע הנרחבים, עד שהמצב בסין ובאינדוצ'ינה נתפס כיותר תואם לאינטרסים של יפן ושל ארצות הברית. מובן שהיו גם מקרים של שיתוף פעולה יפני מוגבל. תגובתה של יפן להחלטת ארצות הברית לסייע בהגנה על מיכליות במפרץ הפרסי במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980-1988) הייתה כפופה לביקורות מעורבות. כמה פקידים אמריקנים הדגישו את הצד החיובי, וציינו כי יפן אינה מסוגלת לשלוח כוחות צבאיים מסיבות חוקתיות, אך היא נתגמלה על ידי תמיכה בבניית מערכת ניווט במפרץ הפרסי, תוך מתן תמיכה גדולה יותר לאומה המארחת לכוחות ארצות הברית ביפן, ומתן הלוואות לעומאן ולירדן. סירובה של יפן להצטרף אפילו למאמץ גורף במכרות במפרץ הפרסי היה אינדיקציה לכמה מאנשי ארצות הברית בחוסר נכונותה של טוקיו לשתף פעולה עם ארצות הברית בתחומי רגישות למנהיגים ביפן בביתם או בחו"ל.
התחום המרכזי של שיתוף הפעולה עם ארצות הברית בשנות השמונים היה ההתנגדות היפנית למאמצים חוזרים ונשנים של ארצות הברית להביא את יפן לפתוח את השוק שלה יותר לסחורות זרות ולשנות פרקטיקות כלכליות אחרות שנראו כמעוותות את האינטרסים הכלכליים של ארצות הברית. ממשלת יפן הייתה רגישה ללחצים פוליטיים ממגמות ציבוריות חשובות, שייפגעו מפתיחות רבה יותר. כדי להתמודד עם הלחצים הפנימיים, תוך כדי ניסיון להימנע מפריצת דרך עם ארצות-הברית, ניהלה ממשלת יפן משא-ומתן ממושך. טקטיקה זו קנתה זמן לירידה בתעשיות כדי לבנות מחדש את עצמן ותעשיות חדשות כדי להתחזק.
תלות גוברת והולכת מלווה בנסיבות משתנות במידה ניכרת בבית ובחו"ל, שנראו באופן נרחב כשיצרו משבר ביחסי יפן-ארצות הברית בסוף שנות השמונים. פקידי הממשל בארצות הברית המשיכו להדגיש את ההיבטים החיוביים של היחסים, אך הזהירו כי יש צורך ב"מסגרת רעיונית חדשה". הוול סטריט ג'ורנל פרסם שורה של דוחות ארוכים המתעדים שינויים ביחסים בסוף שנות ה-80, ובוחנים את הוויכוח הרב ביפן ובארצות הברית בנוגע לשאלה האם מערכת יחסים קרובה הייתה אפשרית או מתאימה בשנות ה-90. סקירה רשמית של הדעה העממית והתקשורתית, שפורסמה ב-1990 על ידי ועדת וושינגטון המבוססת על יחסי ארצות הברית-יפן למאה העשרים ואחת, עסקה בשמירה על יחסים קרובים בין יפן לארצות הברית. הוא הזהיר מפני "אורתודוקסיה חדשה" של "חשדנות, ביקורת והצדקה עצמית רבה", שלדבריו מסכנת את מרקם היחסים בין יפן לארצות הברית.
הכוח הכלכלי היחסי של יפן וארצות הברית עבר שינוי גורף, במיוחד בשנות השמונים. שינוי זה היה הרבה מעבר להשלכות הגירעון המסחרי של ארצות הברית עם יפן, שנשאר בין 40 ל-48 מיליארד דולר בשנה מאז אמצע שנות השמונים. הגירעון המסחרי והגרעון התקציבי של ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 הובילו לסדרה של החלטות באמצע העשור, שהביאו לשינוי משמעותי בערכם של המטבעות היפנים וארצות הברית. המטבע היפני החזק העניק ליפן את היכולת לרכוש יותר סחורות של ארצות הברית ולהשקיע השקעות חשובות בארצות הברית. בשלהי שנות השמונים הייתה יפן הנושה הבינלאומית העיקרית.
ההשקעה הגוברת של יפן בארצות הברית (יפן הייתה המשקיעה השנייה בגודלה אחרי בריטניה) הובילה לתלונות של כמה מחוזות אמריקאים. יתרה מזאת, התעשייה היפנית נראתה מוצבת היטב כדי לנצל את כוחה הכלכלי להשקיע במוצרים עתירי הטכנולוגיה, שבהם היצרנים בארצות הברית עדיין היו מנהיגים. יכולתה של ארצות הברית להתחרות בנסיבות אלה נתפסה על ידי יפנים ואמריקנים רבים, שנגרמה על ידי חוב אישי כבד, ממשלתי ועסקי, ושיעור חיסכון נמוך.
בסוף שנות השמונים, פרידת הגוש הסובייטי במזרח אירופה והתעצמותם הגוברת של מנהיגים סובייטים בעלי קשיים פוליטיים וכלכליים פנימיים כבדים אילצו את ממשלות יפן וארצות הברית להעריך מחדש את הברית המתמשכת שלהם נגד האיום הסובייטי. פקידי שתי המדינות נטו לאפיין את הברית הביטחונית כמעין הקשרים של היחסים, שעדיפותם תהיה על סכסוכים כלכליים ואחרים. כמה פקידים ופרשנים ביפן וארצות הברית המשיכו להדגיש את הסכנות המשותפות לאינטרסים של יפן וארצות הברית שנוצרו על ידי המשך הנוכחות הצבאית הסובייטית החזקה באסיה. הם הדגישו כי עד שמוסקבה תמשיך בעקבות התמתנותה באירופה, עם שחרור משמעותי והקטנת כוחותיה הממוקמים נגד ארצות הברית ויפן באוקיינוס השקט, נדרשו וושינגטון וטוקיו להישאר מוכנות וערניות צבאית.
עם זאת, גוברות ההטבות הנוספות של קשרי ביטחון קרובים ביפן וארצות הברית. הברית נתפסה כגורמת להרתיע כוחות פוטנציאליים אחרים במזרח אסיה, ובראשם הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית). כמה פקידים בארצות הברית ציינו כי הברית סייעה לשמור על הכוח הצבאי הפוטנציאלי של יפן לבדוק ובפיקוח של ארצות הברית..
המאה ה-21: ברית חזקה יותר
בסוף שנות ה-90 ומעבר ליחסי ארצות הברית-יפן שופרו והתחזקו. הסיבה העיקרית לחיכוכים ביחסים, סכסוכי הסחר, נעשתה פחות בעייתית, שכן סין גירשה את יפן כאיום הכלכלי הגדול ביותר שנתפס לארצות הברית. בינתיים, בתקופה שלאחר המלחמה הקרה סבלה הברית הביטחונית מחוסר איום מוגדר, הופעתה של קוריאה הצפונית כמדינה סוררת תוקפנית והרחבתה הכלכלית והצבאית של סין סיפקו מטרה לחזק את היחסים. בעוד שמדיניות החוץ של ממשל בוש גרמה ללחץ על חלק מהיחסים הבין-לאומיים של ארצות הברית, הברית עם יפן התחזקה, כפי שמעיד על פריסת הכוחות היפנים לעיראק והפיתוח משותף של מערכות הגנה נגד טילים.. הרעיון כי יפן הופכת ל"בריטניה של האוקיינוס השקט", או לבעלת הברית המרכזית של ארצות הברית באזור, מוזכרת לעיתים קרובות במחקרים בינלאומיים, אך המידה שבה זה נכון היא עדיין נושא של דיון אקדמי.
בשנת 2009, המפלגה הדמוקרטית של יפן נכנסה לשלטון עם מנדט הקורא לשינויים בתוכנית ההתכנסות הביטחונית שאושרה לאחרונה ופתח סקירה כיצד הושג ההסכם, בטענה כי ארצות הברית הכתיבה את תנאי ההסכם, אך המזכיר האמריקני רוברט גייטס אמר כי הקונגרס האמריקני לא מוכן לשלם עבור כל שינוי. כמה פקידים אמריקאים חששו שהממשלה בראשות המפלגה הדמוקרטית של יפן עשויה אולי לשקול שינוי מדיניות מארצות הברית ומדיניות חוץ עצמאית יותר..
ב-19 בספטמבר 2013, ישבה קרוליין קנדי בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית והשיבה לשאלות של שני סנטורים רפובליקנים ודמוקרטים ביחס למינויה כשגרירת ארצות הברית ביפן. קנדי הסבירה כי המיקוד שלה יהיה קשרים צבאיים, סחר, חילופי סטודנטים אם היא תאושר לתפקיד.
נפח המסחר
היבוא של יפן מארצות הברית כלל הן חומרי גלם והן מוצרים שיוצרו בה. המוצרים החקלאיים של ארצות הברית היו היבוא המוביל בשנת 1990 (8.5 מיליארד דולר כפי שנמדד בנתוני הייצוא של ארצות הברית), המורכבים מבשר (1.5 מיליארד דולר), דגים (1.8 מיליון דולר), גרגרים (2.4 מיליארד דולר) ופולי סויה (8.8 מיליארד דולר). ייבוא הסחורות היה בעיקר בקטגוריה של מכונות וציוד תחבורה ולא מוצרי צריכה. ב-1990 ייבאה יפן מארצות הברית מוצרים בסך 11.1 מיליארד דולר, מתוכם מחשבים ומחשבים (3.9 מיליארד דולר) היוו את המרכיב הגדול ביותר. בקטגוריה של ציוד הובלה ייבאה יפן 3.3 מיליארד דולר מטוסים וחלקים (מכוניות וחלקים היוו רק 1.8 מיליארד דולר).
היצוא של יפן לארצות הברית היה כמעט כולו מוצרים שנוצרו בה. כלי רכב היוו ללא ספק את הקטגוריה הגדולה ביותר, בהיקף של 21.5 מיליארד דולר בשנת 1990. חלקי הרכב היוו עוד 10.7 מיליארד דולר. פריטים מרכזיים אחרים היו מכונות למשרד (כולל מחשבים), שהסתכמו ב-8.6 מיליארד דולר ב-1990, ציוד תקשורת (4.1 מיליארד דולר) ומכונות לייצור חשמל (451 מיליון דולר).
השקעה ישירה
כמו במקומות אחרים, ההשקעה הישירה של יפן בארצות הברית התרחבה במהירות והיא מימד חדש חשוב ביחסים בין המדינות. סך כל ההשקעות המצטברות מסוג זה הגיע ל-8.7 מיליארד דולר ב-1980. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. נתוני ארצות הברית זיהו את יפן כמשקיעה השנייה בגודלה בארצות הברית; היו לה כמחצית מערך ההשקעות של בריטניה, אבל יותר מאלו של הולנד, קנדה או מערב גרמניה. רוב ההשקעות של יפן בארצות הברית בסוף שנות ה-80 היה במגזר המסחרי, המהווה את הבסיס להפצה ולמכירה של היצוא היפני לארצות הברית. ההפצה הסיטונאית והקמעונאית היוו 32.2% מכלל ההשקעות היפניות בארצות הברית ב-1990, בעוד התעשייה היוו 20.6%. הנדל"ן הפך להשקעה פופולרית בשנות ה-80, כאשר ההשקעות המצטברות עלו ל-15.2 מיליארד דולר ב-1988.
אנרגיה
ארצות הברית ויפן מוצאות את עצמן במצבים שונים ביסודן בתחום האנרגיה. שיתוף הפעולה באנרגיה עבר מסכסוך (אמברגו הנפט היפני היה הגורם שהפעיל את התקפת פרל הארבור) לשיתוף פעולה עם שני הסכמים משמעותיים שנחתמו במהלך שנות השמונים: הסכם שיתוף הפעולה בין רייגן-נקסון לאנרגיה ושיתוף פעולה גרעיני בין ארצות הברית ליפן של 1987 (המאפשר ליפנים לעבד מחדש דלקים גרעיניים).
שיתוף פעולה נוסף שאירע במהלך רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) כאשר חיילי ארצות הברית הגיעו לסייע לנפגעי אזור האסון. בשנת 2013 אפשרה מחלקת האנרגיה לייצא גז טבעי אמריקאי ליפן.
יחסים צבאיים
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי משנת 1952 סיפק את הבסיס הראשוני ליחסי הביטחון של המדינה עם ארצות הברית. האמנה הוחלפה ב-1960 על ידי אמנת שיתוף הפעולה והביטחון ההדדי, הקובעת כי שתי המדינות ישמרו ויפתחו את יכולתן להתנגד למתקפה מזוינת משותפת, וכי כל אחת מהן מכירה בכך שתקיפה מזוינת על אחת מהן בשטחים שינהלו ביפן תהיה נחשב מסוכן לבטחו של האחר. הדרישות המוסכמות לאמנה קובעות כי יש להתייעץ עם ממשלת יפן לפני שינויים משמעותיים בפריסת הכוח של ארצות הברית ביפן או לשימוש בבסיסים יפניים לפעולות לחימה, למעט בהגנה על יפן עצמה. עם זאת, יפן חשה הקלה על ידי האיסור החוקתי שלה להשתתף בפעולות צבאיות חיצוניות מכל התחייבות להגן על ארצות הברית אם הותקפה מחוץ לשטחים היפנים. בשנת 1990 הביעה ממשלת יפן את כוונתה להמשיך ולהסתמך על הסדרי האמנה כדי להבטיח את הביטחון הלאומי.
הפרוטוקול המוסכם לפי סעיף 6 לאמנת 1960 מכילות הסכם של מעמד כוחות על הצבת כוחות ארצות הברית ביפן, עם פרטים על מתן מתקנים ואזורים לשימושם ועל ניהול אזרחים יפנים המועסקים במתקנים.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי של 1952 כלל בתחילה תוכנית סיוע צבאי, שסיפקה לרכישת כספים, מטריאליים ושירותים לשלטון של המדינה. על אף שיפן לא קיבלה עוד סיוע מארצות הברית עד שנות ה-60, ההסכם המשיך לשמש בסיס להסכמי רכש ורישוי, המבטיחים יכולת פעולה הדדית בין הנשק של שני העמים ולשחרור נתונים מסווגים ליפן, כולל בינה בינלאומית, דוחות ומידע טכני מסווג. נכון לשנת 2014 היו בארצות הברית 50,000 חיילים ביפן, המפקדה של הצי השביעי של ארצות הברית ויותר מ-10,000 נחתים. בחודש מאי 2014 נודע כי ארצות הברית שלחה שני מטוסי קרב לא חמושים של "גלובל הוק" ליפן, מתוך ציפייה שהם יעסקו במשימות מעקב על סין וקוריאה הצפונית.
איי ריוקיו (אוקינאווה)
אוקינאווה הוא האתר של בסיסי צבא אמריקניים גדולים שגרמו לבעיות, שכן היפנים והאוקינואנים מחו על נוכחותם במשך עשרות שנים. במשא ומתן חשאי שהחל ב-1969 ביקשה וושינגטון שימוש בלתי-מוגבל בבסיסיה לפעולות לחימה קונבנציונליות בקוריאה, טאיוואן ודרום וייטנאם, וכן אישור לכניסות חירום וזכויות מעבר של נשק גרעיני. עם זאת, סנטימנט אנטי-גרעיני היה חזק ביפן והממשלה רצתה שארצות הברית תסיר את כל הנשק הגרעיני מאוקינאווה. בסופו של דבר הסכימו ארצות הברית ויפן לשמור על בסיסים שיאפשרו את המשך יכולות ההרתעה האמריקניות במזרח אסיה. ב-1972 הורחבו איי ריוקיו, כולל אוקינאווה, לשליטה יפנית והורחבו הוראות אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לכסותם. ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להציב כוחות על האיים הללו.
היחסים הצבאיים השתפרו לאחר אמצע שנות השבעים. בשנת 1960 הוקמה ועדת הייעוץ הביטחוני, עם נציגים משתי הארצות, תחת אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לדון ולתאם את ענייני הביטחון של שתי המדינות. בשנת 1976 הכינה ועדת משנה של גוף זה את ההנחיות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית שאושרו על ידי הוועדה כולה ב-1978 ומאוחר יותר אושרו על ידי המועצה לביטחון לאומי והקבינט. ההנחיות אושרו, והחלו פעולות בתכנון ביטחוני משותף, בתגובה להתקפה מזוינת על יפן, ושיתוף פעולה על מצבים באסיה ובאוקיינוס השקט, שעלולים להשפיע על ביטחונה של יפן.
סכסוך שגרם למתיחות בשנת 1996 בנוגע לבסיס עם 18,000 נחתים אמריקנים, נפתר באופן זמני בסוף 2013. הושג הסכם על מנת להזיז את חיל האוויר לאזור מאוכלס בצפיפות של אוקינאווה.
המודיעין הלאומי
יכולת האיסוף המודיעינית המוגבלת של יפן ואנשי כוח האדם מתמקדים בסין ובקוריאה הצפונית, שכן האומה מתבססת בעיקר על הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי.
היסטוריוגרפיה
בנוסף לכך, מכיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמה עולמית, היסטוריונים דיפלומטיים מתחילים להתמקד ביחסים בין יפן לאמריקה כדי להבין מדוע יפן תקפה את ארצות הברית ב-1941. דבר זה הוביל את ההיסטוריונים הדיפלומטיים להתחיל לנטוש את הגישה האירופית-מרכזית הקודמת לטובת גישה גלובלית יותר. סימני הזמנים המשתנים היו עלייתם של היסטוריונים דיפלומטיים כגון ההיסטוריון היפני צ'יהירו הוסויה, ההיסטוריון הבריטי איאן ניש והיסטוריון האמריקני אקירה איריה, שהייתה הפעם הראשונה שמומחים אסיאתיים נהפכו להיסטוריונים דיפלומטיים. לקהל הקוראים היפנים יש ביקוש לספרים על ההיסטוריה האמריקאית והסוציאטית.
גורמיטי (סדרת טלוויזיה, 2008)
גורמיטי או גורמיטי - שובם של אדוניי הטבע (באיטלקית: Gormiti - Il ritorno dei Signori della Natura) היא סדרת טלוויזיה איטלקית מסוגות המדע בדיוני, פנטזיה, פעולה וקומדיה, שיצאה בשנת 2008 על ידי ג'וצ'י פרציוזי ואולפני זודיאק ילדים  כחלק מהזיכיון "גורמיטי", כאשר היא הראשונה מבין שלוש סדרות בעלות אותן שם.
הסדרה שודרה בישראל עם דיבוב לעברית בערוץ הילדים בין השנים 2010 - 2011 ובשידורים חוזרים.
מלון ספקטור
מלון ספֶּקטור היה המלון הראשון בעיר תל אביב, ובמשך זמן מה הבניין הגדול ביותר בעיר.
היסטוריה
הבניין הוקם ברחוב נחלת בנימין 18 בתל אביב בשנת 1921 על ידי אלקנה ספקטור (רזניק), איש העלייה השנייה (עלה מרוסיה ב-1904), אשר הקים בשכונת מנשייה ביפו את "אכסניית ספקטור", שאליה הגיעו אנשי מפלגת פועלי ציון מיד עם הגיעם ארצה (לעומת אנשי מפלגת הפועל הצעיר, שהתארחו באכסניית חיים ברוך הסמוכה).
עם השלמת הבניין עבר ספקטור להתגורר בו, אך ב-1921 בעקבות מאורעות תרפ"א לא שימש כמלון אלא כבית חולים (בית חולים הדסה בתל אביב, שעבר לרחוב בלפור רק בשנת 1929). בחודש מאי טופלו במבנה 150 פצועים ובוצעו בו 43 ניתוחים.
המלון הושכר להדסה תמורת 1,020 לירות ארץ-ישראליות לשנה. מועצת עיריית תל אביב הבטיחה תמיכה של 500 לירות לשנה למטרה זו, וכ-700 לירות מכל הסכום הוצאו לתיקונים ושיפוצים. הותקנו בו 75 מיטות ובאוגוסט 1921, פחות משלושה חודשים לאחר הפרעות, התחיל המוסד לפעול. היו בו מחלקה פנימית, כירורגית, ילדים ועיניים.
בשנת 1929, עם מעבר בית החולים למשכנו ברחוב בלפור הוקם בבניין מפעל נקניקים וחנות המפעל של "נקניקיות אס" על ידי שלמה אס, חלוץ תעשיית הבשר המעובד בארץ ישראל.
מקס לאונס
מקס ניקו לאונס (בהולנדית: Max Nico Léons; 24 בנובמבר 1921, רוטרדם - 2 בנובמבר 2019, אמסטרדם) היה לוחם התנגדות יהודי-הולנדי בתקופת השואה.
דאדלי הרשבאך
דאדלי רובט הרשבאך (באנגלית: Dudley Robert Herschbach; נולד ב-18 ביולי 1932) הוא כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1986 ביחד עם ג'ון פולני ויואן לי, "על תרומתם בעניין הדינמיקה של תהליכים כימיים אלמנטריים". בחייו פרסם הרשבאך למעלה מ-400 מאמרים בכימיה ובפיזיקה; גם מזווית תאורטית וגם מזווית מעשית.
מקס לאונס
ביוגרפיה
לאונס נולד למשפחה יהודית ליברלית. לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה הנאצית ועם הקמת היודסה ראד, היודנרט בהולנד, הוא סירב לעבוד בה ב-1942. זמן קצר לאחר מכן קיבלה המשפחה הוראה להתייצב לגירוש לפולין. לאונס היה משוכנע שהגירוש הוא למוות, וב-12 ביולי 1942 המליץ להוריו להתחבא.
דאדלי הרשבאך
ביוגרפיה
דאדלי הרשבאך נולד ב-18 ביולי 1932 בסן חוזה שבקליפורניה כבכור מבין שישה אחים. בשנים 1954–1955 סיים הרשבאך תואר ראשון ושני במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1958 סיים דוקטורט בפיזיקה כימית באוניברסיטת הרווארד. כשנה לאחר מכן הצטרף הרשבך לסגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1961 הפך לפרופסור חבר. כשנתיים לאחר מכן חזר הרשבאך להרווארד.
מקס לאונס
ביוגרפיה
בתחילת 1943, לאחר נדודים, הגיע לאונס לכפר הפרוטסטנטי ניולנדה, שהשתייך לזרם הרפורמציה ההולנדית (Dutch Reformed Church). בשם הבדוי ניקו (שמו האמצעי) השתלב באוכלוסייה המקומית והצטרף לתנועת ההתנגדות לנאצים בהולנד. הוא עבד עם בנו של הכומר ארנולד דאווס (שפעל גם הוא במסתור). הוא חיפש כתובות באזור עבור מסתתרים חדשים, אירח שם מסתתרים ושמר קשרים כדי לאפשר המשך הסתרתם. לאונס ודאווס, האחד בזהות בדויה והשני במסתור, ניהלו חלק בארגון של יוהנס פוסט (Johannes Post), לוחם התנגדות הולנדי. הם הצילו את חייהם של מאות יהודים, בעיקר ילדים.
באביב 1944 ירד לאונס למחתרת. זמן קצר לאחר מכן נעצר יוהנס פוסט והוצא להורג. בסתיו נעצר דאווס ועונה בשבי.
לאחר המלחמה
לאחר השחרור, לאונס התאחד עם הוריו, אחיו ואחותו. כל המשפחה שרדה את המלחמה במסתור. לאחר מספר שנים הקים לאונס סוכנות ביטוח.
הוקרה
ב-4 במאי 2011, לאונס והמלכה ביאטריקס הניחו זר ב  לרגל יום הזיכרון הלאומי.
מקס לאונס נפטר בשנת 2019 בגיל 97.
דאדלי הרשבאך
ביוגרפיה
הרשבאך חבר באקדמיה הלאומית למדעים. בשנת 1991 קיבל את המדליה הלאומית למדעים. בנוסף על כך, הוא חבר בביטאון מדעני האטום.
שקמה ברסלר
שקמה ברסלר־שוורצמן (נולדה ב-10 ביולי 1980) היא פיזיקאית ישראלית, חוקרת במכון ויצמן למדע, המשתתפת במחקר מאיץ החלקיקים בשווייץ. היא פעילה חברתית, מיוזמי מחאת הדגלים השחורים וממובילות המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ספורט
בצעירותה שיחקה ברסלר כדורסל בקבוצת הפועל גליל עליון ובנבחרת הצעירה של ישראל. היא שירתה בצה"ל כספורטאית מצטיינת בבסיס חימוש במושב בית הלל. לאחר שירותה הצבאי, עברה לשחק בקבוצת הפועל חיפה. היא פרשה מכדורסל לאחר שנפצעה.
אקדמיה
ברסלר סיימה בהצטיינות תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בטכניון. היא מוסמכת הטכניון בפיזיקה משנת 2006, ושם גם סיימה לימודי דוקטורט בשנת 2011 בהנחיית פרופסור שלומית טרם.
שנה לאחר סיום הדוקטורט הצטרפה לסגל מכון ויצמן למדע, וב-2013 הקימה בו קבוצת מחקר במחלקה לפיזיקת חלקיקים ואסטרופיזיקה. הקבוצה משתתפת במחקר במאיץ החלקיקים CERN שבשווייץ. תחומי עיסוקה של הקבוצה הם פיתוח גלאים לניסוי ATLAS המורכב מגלאים רבים, ופענוח הנתונים הנאספים מאטלס במטרה למצוא תופעות חלקיקיות שאינן מוסברות על ידי המודל הסטנדרטי, למשל איתור של דעיכת בוזון היגס לשני לפטונים מסוגים שונים, דבר שאינו אפשרי על פי המודל הסטנדרטי.
בשנת 2016 זכתה בפרס המחקר על-שם סר צ'ארלס קלור. בשנת 2023 פרסמה מאמר כחוקרת ראשית, עם לוּקה מוֹלֶרי, על מכשיר מדידת קרינה שפיתחו על בסיס התנהגות גזים.
מחאת הדגלים השחורים
במרץ 2020 יזמה והובילה ברסלר, לצד שני אחיה, ירדן ואייל, ושני חברי משפחה נוספים, את "מחאת הדגלים השחורים". בעקבות הבחירות לכנסת ה-23 וסירובו של יושב ראש הכנסת היוצאת, יולי אדלשטיין, לפנות את מקומו ליושב ראש חדש, הם יזמו שיירות מחאה לכנסת. אירועים אלו התרחשו במקביל לפרוץ מגפת הקורונה והאיסור על התקהלות המונית, מציאות שהשפיעה על אופי המחאה. בהמשך התקיימו גם הפגנות בסמוך לבתי חברי הכנסת ממפלגת חוסן לישראל בראשותו של בני גנץ, בדרישה להתנגדות תקיפה יותר לצעדים של מפלגת הליכוד.
מאז התפשטה מחאה זו ברחבי הארץ והיא ידועה בשם "מחאת הדגלים השחורים". הדגל השחור בשמה של המחאה מסמל סכנה לציבור, בבחינת אזהרה על הסכנה הניצבת לציבור במציאות הקיימת.
בשנת 2020 הופיעה ברסלר ברשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל של מגזין דה-מארקר וברשימת חמישים הנשים המשפיעות בישראל של מגזין פורבס. גם בשנת 2021 הופיעה ברשימת 50 הנשים המשפיעות של המגזין וכן ברשימת הנשים המשפיעות של העיתון גלובס.
המחאה נגד השינויים במערכת המשפט בישראל
החל מסוף שנת 2022 תפסה ברסלר מקום מרכזי במחאה נגד השינויים במערכת המשפט בישראל כחלק מ"הדגלים השחורים", הנחתה את ההפגנות בתל אביב ונאמה באופן תדיר גם בהפגנות בירושלים. בהפגנה שהתקיימה ב-23 במרץ 2023 מול שערי מפעל "רפאל", סמוך לקריית ביאליק, עצרה משטרת ישראל את ברסלר, בחשד שעודדה אנשים לחסום את כביש 4. היא שוחררה כעבור שעה, בתנאי ריחוק ממקום ההפגנה ל-5 ימים.
ב-18 ביולי יזמה ביחד עם מובילי מחאה נוספים (משה רדמן, רן הר נבו ועמי דרור) מסע רגלי המוני מרחוב קפלן בתל אביב לירושלים כאקט מחאה נגד כוונותיה של הקואליציה לאשר בקריאה שנייה ושלישית את החוק לצמצום עילת הסבירות.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
ישיבת בית מאיר
בית מאיר היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית השוכנת בבני ברק.
הישיבה הוקמה בשנת תשי"ח (1957) על ידי הרב זלמן רוטברג. לצדו כיהן במשך כעשרים שנה הרב ראובן פיין. לאחר פטירת הרב רוטברג התמנה תחתיו בנו הרב צבי רוטברג. הישיבה ידועה באוצר הספרים שלה.
הרב יונתן שרגא דומב כיהן במשך כארבעים שנה כמשגיח הישיבה, עד לעזיבתו באלול תשע"ח.
מאפייני הישיבה
בין הר"מים בישיבה: הרב דניאל גינזבורג, הרב זאב שפירא (שניהם חתני הרב זלמן רוטברג) הרב טוביה רוטברג הרב שמחה רוטברג והרב כהנוביץ.  ראש הקיבוץ הוא הרב שלמה אהרן ברמן. ראש הכולל הוא הרב אליעזר מרקוביץ (בנו של הרב צבי מרקוביץ וחתנו של הרב זלמן רוטברג).
בישיבה הגדולה כמאתיים בחורים מישראל. ומחו"ל בעיקר ממקסיקו ומדרום אמריקה
ספריית הישיבה
"אוצר הספרים" של הישיבה הוא מהגדולים בספריות הישיבות בישראל והאוסף התורני הגדול ביותר הפתוח לעיון הציבור הרחב בעיר בני ברק. לאחר פטירתו של הרב שלמה שמשון קרליץ (גיסו של הרב זלמן רוטברג) תרמו בני משפחתו את אוסף הספרים שלו לספרייה, חדר האוסף נקרא "עטרת שלמה" על שמו.
אלכסנדר ברדה
הרב אלכסנדר לייב (סאשה) בֹּרֹדָה (נולד בו' בתמוז תשכ"ח, 2 ביולי 1968) הוא נשיא פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, מייסד מוזיאון היהדות והסובלנות, חבר הלשכה הציבורית של רוסיה, וחבר המועצה הציבורית שתחת משרד ההגנה הרוסי. חתן התואר "בונה הכבוד של מוסקבה" על תרומתו בהנדסת הרכבת התחתית של מוסקבה, ואות כבוד מהנשיא פוטין על תרומתו לחברה כרב.
קורות חיים
נולד במוסקבה ולמד בניית תחבורה במכללה. שירת בחיל התעופה של הצי הסובייטי הימי. למד הנדסת מכרות במכון הפוליטכני במוסקבה, ונטל חלק עיקרי בבניית ותכנון שלוש תחנות ברכבת התחתית של מוסקבה, ב-2008 קיבל על כך מראש העיר יורי לוז'קוב את התואר "בונה הכבוד של מוסקבה".
ב-4 במרץ 2022, בראיון לסוכנות הידיעות אינטרפקס הוא הביע תמיהה על כך שהנאו-נאציזם תוקף את עצמו באופן פעיל במדינה כמו אוקראינה והצהיר: "קשה להבין שבאוקראינה, שם יש היא קהילה יהודית גדולה למדי ומשגשגת במידה רבה, ישנה האדרה מקבילה של פושעים האחראים למותם של אבותיהם של אותם יהודים". הוא תקף את החלטתו של הרב הראשי של מוסקבה, פנחס גולדשמידט, לעזוב את רוסיה וטען כי אף אחד לא לחץ עליו לתמוך במלחמה באוקראינה. דבריו זכו לביקורת מצד רבנים יהודים באוקראינה, בהם רבה של אוקראינה, הרב משה ראובן אסמן, שאמר כי תמיכה בפלישה היא תמיכה ברצח יהודים.
רפאל טרוחיו
רפאל לֶאוֹנִידָס טְרוּחִיוֹ מולינה (בספרדית: Rafael Leonidas Trujillo Molina; 24 באוקטובר 1891 - 30 במאי 1961) היה שליט הרפובליקה הדומיניקנית, שהפך לסמל לדיקטטורה אלימה, הצוברת הון עתק ממשאבי העם והמדינה.
ראשית דרכו
רפאל טרוחיו נולד ב-24 באוקטובר 1891 בעיר סן קריסטובל שברפובליקה הדומיניקנית. בשנת 1918 הצטרף למשמר הלאומי שנוסד על ידי השלטונות האמריקניים (ששלטו ברפובליקה הדומיניקנית בשנים 1916-1924). טרוחיו התקדם במהירות במסגרת זו, ובשנת 1924, כשהאמריקים עזבו את המדינה, מונה לראש המשמר הלאומי.
עלייתו לשלטון
בשנת 1930 התמודד טרוחיו בבחירות לנשיאות הרפובליקה, ובהשפעת הכוחות שסרו למרותו הטה לטובתו את תוצאות הבחירות ונבחר לנשיא. מיד עם עלותו לשלטון יסד כוח משטרה שעסק בעינויים ורצח של מתנגדיו הפוליטיים. טרוחיו ביסס את שלטון היחיד שלו והיה לעריץ אכזרי ומושחת, ששלט במדינה 31 שנה, ובכוח שלטונו צבר הון עתק. הוא שלט ברפובליקה הדומיניקנית בתפקיד הנשיא בשנים 1930–1938 ו-1942–1952, ובאופן לא פורמלי בין שתי תקופות אלה ולאחריהן, עד למותו.
לאחר שסופת הוריקן הרסה חלק ניכר מהבירה סנטו דומינגו, החל טרוחיו בפעולות שיקום ומודרניזציה של העיר, תוך שהוא מסב את שמה ל- Ciudad Trujillo (קריית טרוחיו). כחלק מפולחן האישיות שהנהיג, שינה את שם ההר הגבוה במדינה ל"פסגת טרוחיו", והציב את פסליו ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח טרוחיו להשיג את תמיכת ארצות הברית בשלטונו, בהציגו את עצמו ככוח המוביל במאבק נגד הקומוניזם בדרום אמריקה.
ההתנקשות בחייו
בשנת 1959, עם נפילת משטרו של פולחנסיו בטיסטה ועליית פידל קסטרו לשלטון במדינה השוכנת באי הסמוך קובה, החליט נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר כי משטרו של טרוחיו, השנוא על העם ברפובליקה הדומיניקנית, עלול להתמוטט אף הוא ולהיות מוחלף בשלטון מהפכני פרו קומוניסטי. הנשיא הורה לסוכנות הביון המרכזית לפעול להחלפת טרוחיו במנהיג אהוד יותר על העם. הסוכנות החליטה לסלק את טרוחיו באמצעות חיסולו והקימה בוונצואלה מחנה אימונים של גולים מהרפובליקה הדומיניקנית, שנועד לצאת לפעולה כדי לחסל את טרוחיו, אך דווקא אנשיו של טרוחיו הם שביצעו את ההתנקשות על רקע מאבקי כוח פנימיים בשלטון.
ב-30 במאי 1961, בנוסעו במכוניתו בדרך צדדית מחוץ לבירת המדינה, הותקפה המכונית באש מקלעים של קבוצת מתנקשים מאנשי צבאו של טרוחיו, והוא נהרג. בטרם הצליחה סוכנות הביון המרכזית להשליט נשיא חדש שיהיה תחת חסותה, הצליח בנו של הנרצח, רמפיס טרוחיו לתפוס את השלטון במדינה למשך פרק זמן קצר, עד שבנובמבר 1961 נחת כוח של המארינס האמריקאי בחוף המדינה וטרוחיו הבן ותומכיו עזבו את המדינה.
תחילה נקבר טרוחיו בבית הקברות פר לשז בפריז. אולם, לאחר כשש שנים הועבר ארונו לבית הקברות מינגורוביו שמצפון למדריד.
יחסו ליהודים
בועידת אוויאן, שנתכנסה, ב-1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית, הכריז טרוחיו על הסכמתו לקלוט 100,000 פליטים יהודים. טרוחיו, שנודע בשלטון היחיד שלו והיה לעריץ אכזרי ומושחת, רצה לשנות את תדמיתו בעולם. בין מטרותיו בהסכמתו לקבל את היהודים עמד הרצון להתקרב לארצות הברית ולקבל סיוע כלכלי. טרוחיו, שהיה גזען, ביקש להגדיל את האוכלוסייה הלבנה באי על חשבון האוכלוסייה השחורה. לכן הציב תנאי אחד, שבין הפליטים יהיו רק גברים צעירים ורווקים שיוכלו להתחתן עם המולאטיות המקומיות ויבהירו את הגזע הדומיניקני. קרוב ל־‭100‬ אלף יהודים קיבלו ויזות, אבל הבירוקרטיה עבדה לאט, ומתוך 100,000 הפליטים, רק ‭5,000‬ איש נותרו חופשיים לעשות את המסע הארוך, ורק ‭2,000‬ מהם הגיעו בסופו של דבר לרפובליקה הדומיניקנית.
טרוחיו דרש שהיהודים ישלמו עבור הקרקעות שהעמיד לרשותם, שהיו "רכושו הפרטי", ויהדות ארצות הברית נחלצה לעזרה וגייסה את מיליון הדולרים שנדרשו תמורת האדמות באמצעות ארגון הג'וינט. טרוחיו גם מינה את נציג הארגון כחבר פרלמנט. כ-600 פליטים מאוסטריה וגרמניה נשלחו לסוסואה, וייסדו במקום כפר יהודי קטן. החלו לעסוק בחקלאות, כל מתיישב קיבל כ-300 דונם. לשיווק מוצרי החלב והבשר שלהם הקימו קואפרטיב בשם "תוצרת סוסואה" (Productos Sosúa), אך נאלצו לתת לטרוחיו כ-25% ממניותיו. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים יהודים נוספים משאנגחאי, בשנים שלאחר מכן עברו רוב בני הקהילה לארצות הברית. בשנת 1956 נותרו בעיירה כ-180 יהודים.
ספרות אודותיו
הסופר הפרואני הנודע מריו ורגס יוסה עסק בדמותו של טרוחיו בספרו "חגיגת התיש" (יצא בעברית בהוצאת כתר, 2004). הספר מציג את טרוחיו כדיקטטור מושחת וצמא דם, ואת המתנקשים בו כפועלים ממניעים נעלים של אהבת החופש.
ליקאת עלי ח'אן
ליקאת עלי ח'אן (באורדו: لِیاقت علی خان; 1 באוקטובר 1895 – 16 באוקטובר 1951) היה אחד מ"האבות המייסדים" של פקיסטן, נודע בכינויים "מנהיג האומה" או "שהיד האומה" (באורדו: شہِیدِ مِلّت), מדינאי, עורך דין ואיש מחשבה מדינית, שהיה לראשון שכיהן כראש ממשלת פקיסטן. במקביל הוא היה הראשון שהחזיק בתפקידים כמו שר החוץ ושר הגנה והשר לענייני מחוזות הגבול מתחילת כהונתו ב-1947 ועד להרצחו ב-1951. הועלו חשדות בנוגע למעורבותם של מוחמד זאהיר שאה, המלך האחרון של אפגניסטן ושל ממשלת ארצות הברית ברציחתו, טענה שאושרה בעקבות פרסומם של מסמכים מסווגים של מחלקת המדינה של ארצות הברית. קודם לכהונתו בממשלת פקיסטן הוא שימש לזמן קצר כשר האוצר בממשלת המעבר של הודו הבריטית בהנהגתו של מושל הודו האחרון, לואי מאונטבאטן.
ח'אן נולד כבן למשפחת אצולה מוסלמית בעיר קרנל שבמחוז פנג'אב שבהודו הבריטית (כיום בהודו). הוא למד באוניברסיטה המוסלמית של אליגר (כיום בהודו) ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. כאדם בעל השכלה רחבה הוא היה לאיש הדמוקרטיה האסלאמית שקידם את הפרלמנטריזם בראג' הבריטי. לאחר שהוזמן להיות חבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי הוא העדיף את הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה רב ההשפעה שדרש את הפסקת מעשי הקיפוח של ממשלת בריטניה כלפי אוכלוסיית המוסלמים בהודו. הוא המשיך בדרכו בתנועות למען עצמאותן של הודו ופקיסטן במקביל לכהונתו כשר האוצר בממשלת המעבר של ממשלת בריטניה בהודו, קודם לקבלת העצמאות וחלוקת הודו. ח'אן סייע לג'ינה בכל המהלכים להקמתה של פקיסטן כמדינה נפרדת עבור המוסלמים בהודו.
שמו הטוב של ח'אן הבטיח עבורו את מינויו לתפקיד ראש ממשלת פקיסטן הראשון. מדיניות החוץ שלו נטתה לכוון ארצות הברית והמערב, אף על פי שהוא שאף שפקיסטן תהיה חלק מהמדינות הבלתי-מזדהות. תוך שממשלתו חווה אי-שקט פוליטי פנימי, היא שרדה ניסיון הפיכה של אנשי שמאל וקומוניסטים. אף על פי כן, השפעתו גברה לאחר מותו של ג'ינה והוא היה זה שהוביל את קבלת ההחלטה שהמשטר בפקיסטן יהיה לא על בסיס דפוס הדמוקרטיה האירופאית, אלא על בסיס הדמוקרטיה האסלאמית. ליקאת עלי ח'אן נרצח ב-1951 בעצרת בחירות בעיר רוואלפינדי על ידי רוצח שכיר בשם סעיד בברק.
ראשית חייו
ליקאת עלי ח'אן נולד למשפחה מיוחסת שהשתייכה לקבוצה האתנית המוסלמית ג'אט בעיר קרנל שבמחוז פנג'אב שבראג' הבריטי (כיום בתחומי מדינת הריאנה שהודו). מוצא המשפחה תואר כפנג'אבי, אך היא אימצה את שפת האורדו כשפתה וזו הייתה שפת האם שלו. על פי אחד הסיפורים אודות מוצא המשפחה הם היו צאצאים של מלך איראני קדום בשם נאושירוואן שהתיישב בסמאנה שבפנג'אב וכך הם כינו את עצמם לעיתים בשם "מנדאל נאושירוואני".
אביו של ליקואת עלי ח'אן, נוואב רוסתם עלי ח'אן, היה דמות שזכתה לכבוד רב מחוגי הממשל הבריטי. משפחת עלי ח'אן הייתה אחת ממשפחות אצולת הקרקע היחידות שנחלותיה (300 כפרים) השתרעו הן בשטחה של פנג'אב והן בשטח אוטר פרדש.
משפחתו של ח'אן רחשה כבוד רב לפילוסוף והוגה הדעות המוסלמי, סיד אחמד חאן ושאיפתו של אביו הייתה שבנו יתחנך במערכת החינוך הבריטית. לפיכך הוא נשלח ב-1913 להתחנך באוניברסיטה המוסלמית של אליגר (כיום בהודו), שם הוא קיבל ב-1918 תואר ראשון במשפטים ובמדע המדינה. באותה שנה הוא נשא לאישה את בת דודו, ג'הנגירה בגום. ב-1919 מת אביו ובאותה שנה הוא זכה במלגה של ממשלת בריטניה ויצא ללימודים בקולג' אקסטר של אוניברסיטת אוקספורד. ב-1921 הוא סיים שם לימודי תואר שני במשפטים. בעת לימודיו הוא היה משתתף פעיל באגודת סטודנטים הודים-מוסלמים באוניברסיטה. לאחר לימודיו הוא התקבל לאינר טמפל בלונדון. ב-1922 הוא הוסמך כעורך דין.
דצמבר השחור
דצמבר השחור הוא כינוי לחודש דצמבר 1957, בו נהרגו לפחות שישה אנשים ונפצעו שלושה נוספים מתקיפות כרישים בחופי פרובינציית קוואזולו-נטאל שבאיחוד דרום אפריקה.
ליקאת עלי ח'אן
פעילות פוליטית בהודו הבריטית
ח'אן שב להודו ב-1923 והשתלב בפוליטיקה הלאומית כשהוא נחוש להיאבק במה שהוא ראה כחוסר הצדק והיחס הגרוע של ממשלת הודו הבריטית כלפי המוסלמים. משנתו הפוליטית הדגישה את הלאומיות ההודית המאוחדת. הנהגת מפלגת הקונגרס פנתה לח'אן כדי שיהיה חבר במפלגה, אך לאחר שנכח בפגישות עם ג'ווהרלל נהרו השתנו בהדרגה שאיפותיו. הוא הודיע לאנשי מפלגת הקונגרס כי הוא בחר שלא להימנות עליהם וב-1923 הצטרף אל הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה. במאי 1924 כינס ג'ינה כינוס שנתי בלאהור, שם נדונו המטרות, התוכניות והחזון של המפלגה וח'אן השתתף בכינוס זה.
מחוקק מטעם הפרובינציות המאוחדות
בבחירות הכלליות שנערכו בהודו ב-1926 התמודד ח'אן בתחילה מטעם מחוז הבחירה של מוצפרנגאר. הוא נבחר פה אחד וללא מתחרים. לאחר שהושבע, החלה הקריירה הפוליטית שלו לנסוק והוא ייצג את הפרובינציות המאוחדות (כיום שטחי מדינות אוטר פרדש ואוטראקהאנד). ב-1932 הוא נבחר פה אחד כסגן יושב ראש המועצה המחוקקת של הפרובינציה.
דצמבר השחור
הסיבות לתקיפות
דבר נוסף שתרם לבלבול היה היעדר המחקר והידע המקצועי למניעת תקיפות כרישים באותן שנים.
ליקאת עלי ח'אן
מחוקק מטעם הפרובינציות המאוחדות
באותה תקופה הוא הגביר את התמיכה בו בקרב האוכלוסיות המוסלמיות, ולעיתים קרובות הוא העלה על סדר היום של הפרובינציה את הבעיות ואת האתגרים שבפניהם ניצבו המוסלמים. הוא שיתף פעולה עם סר זיאאודין אחמד וארגן את קהילות הסטודנטים המוסלמים לארגון סטודנטים מאוחד, שדגל בזכויות למדינה מוסלמית. גישה זו לזכויות המוסלמים הביאה אותו להתפרסם בקנה מידה ארצי ולכבוד שרחשו לו גם האוכלוסיות ההינדיות כאשר הוא לחם גם למען זכויותיהם. הוא המשיך לכהן במועצה המחוקקת של הפרובינציות המאוחדות עד 1940, כאשר הוא נבחר למועצה המחוקקת הארצית של הודו. הוא השתתף באופן פעיל בפעילות המועצה והיה חבר מאוד משפיע בה.
דצמבר השחור
התקיפות
התקיפה המתועדת הראשונה אירעה ב-18 בדצמבר 1957, בו כריש תקף את רוברט ורלי, גולש גוף בן 16, וקטע את רגלו השמאלית מהברך ומטה.
יומיים לאחר מכן תקף כריש את אלן גרין, נער בן 15 ששהה במים, וגרם למותו בשל פציעות מרובות.
ליקאת עלי ח'אן
ההצטרפות לליגה המוסלמית
ח'אן התבלט כאחד החברים בעלי ההשפעה של הליגה המוסלמית והיה אחת מדמויות המפתח במשלחתה בוועידה הלאומית שהתקיימה בקולקטה. קודם לכן, הקימה ממשלת בריטניה את "ועדת סיימון" שהמליצה על רפורמות חוקתיות וטריטוריאליות. הוועדה, שעל חבריה נמנו שבעה חברים של הפרלמנט הבריטי, בראשותו של סר ג'ון סיימון, קיימה פגישות קצרות עם מנהיגי מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית. היא הציעה את הנהגתה של מערכת של דיארכיה לשליטה במחוזות הודו הבריטית, אך הצעה זו נתקלה בביקורת נוקבת והרתיעה את הציבור ההודי. מוטילאל נהרו הגיש דוח עם הצעות נגד. ב-1928 החליטו ח'אן וג'ינה לדון בדוח נהרו. ב-1930 הם השתתפו בוועידת השולחן העגול הראשונה, אך זו נחלה כישלון וג'ינה יצא לבריטניה. בדצמבר 1932 נשא ח'אן לאישה את אשתו השנייה, רענה, שהייתה כלכלנית ומדינאית, אישיות בפני עצמה ופעילה בולטת בתנועה לעצמאות פקיסטן.
ח'אן האמין בכל ליבו באחדות הקהילות ההינדית והמוסלמית ופעל למען מטרה זו ללא לאות. בנאום שנשא בוועידה בשנת 1932 הוא הביע את דעתו ש"למוסלמים יש תרבות נבדלת משל עצמם ושיש להם את הזכות לשמר אותה". הוא גם אמר: "בימים אלה של קהילתיות בארץ זו, אנו נהיה עדים בקרוב להודו הינדית-מוסלמית מאוחדת, הדואגת לשמר את המורשת העשירה המקשרת את שתי התרבויות הגדולות שלנו. כולנו מאמינים ביעוד החשוב של המולדת המשותפת שלנו...".
דצמבר השחור
התקיפות
התקיפה המתועדת האחרונה באותו גל תקיפות הייתה ב-5 באפריל 1958, בה תקף כריש את פיי ג'ונס בסטר בעת ששכשכה את רגליה במים בעומק הברכיים, וגרם למותה.
ליקאת עלי ח'אן
ההצטרפות לליגה המוסלמית
זמן קצר לאחר מכן יצאו ח'אן ורעייתו לאנגליה, אך הם לא ניתקו את קשריהם עם הליגה המוסלמית. עם עזיבתו, התפרק האגף הפרלמנטרי של הליגה המוסלמית ומוסלמים רבים הצטרפו למפלגה הדמוקרטית, שהוקמה ב-1930 על ידי ח'אן עצמו, או למפלגת הקונגרס. בשהותו באנגליה חקר ח'אן בדקדקנות את דרכי הארגון של מפלגות פוליטיות ועד מהרה הוא שב להודו יחד עם ג'ינה.
דצמבר השחור
התקיפות
בכל התקיפות לא זוהה מין הכריש התוקף, מלבד מקרה אחד שבו זוהה הכריש כעַמְלֵץ לָבָן.
ליקאת עלי ח'אן
ההצטרפות לליגה המוסלמית
ב-1930 דחק ג'נה בראש ממשלת בריטניה, רמזי מקדונלד ובמושל הודו, הלורד ארווין, לכנס את ועידת השולחן העגול בהודו. על אף ציפיותיו של ג'ינה, הייתה הוועידה כישלון מוחלט וג'ינה פרש מהפוליטיקה הלאומית והתיישב באופן קבוע בלונדון, שם עסק בעריכת דין. באותה תקופה הצטרפו ח'אן ורעייתו לג'ינה, שם עסק ח'אן בפעילות משפטית ורעייתו למדה כלכלה בקולג' מקומי. הזוג ח'אן בילה חלק ניכר מזמנו בשכנועו של ג'ינה לשוב להודו כדי לאחד מחדש את הליגה המוסלמית. באותה תקופה טבע צאודהרי רחמת עלי את המונח "פקיסטן" בקונטרס המפורסם שלו, "עכשיו או לעולם לא, האם נחיה או נעלם לתמיד?".
תנועת פקיסטן
עם שובו של מוחמד עלי ג'ינה להודו, הוא החל לארגן מחדש את הליגה המוסלמית. ב-1936 התכנסה הישיבה השנתית של הליגה בבומביי. בישיבה פתוחה שהתקיימה ב-12 באפריל העביר ג'ינה החלטה לבחירתו של ח'אן כמזכיר כללי של כבוד של הליגה. ההחלטה התקבלה פה אחד וח'אן החזיק בתפקיד עד לקבלת העצמאות ב-1947. ב-1940 נבחר ח'אן כסגן מנהיג הסיעה הפרלמנטרית של הליגה. ג'ינה לא היה יכול לקחת חלק פעיל בדיוני האספה המחוקקת בשל פעילותו הפוליטית הרבה והיה זה ח'אן שמילא את מקומו. במקביל לתפקידיו אלו שימש ח'אן כיושב ראש הוועד הפועל של הליגה, כיושב ראש הוועדה הפרלמנטרית המרכזית וכמנהל העיתון DAWN (כיום העיתון הוותיק ביותר בשפה האנגלית בפקיסטן).
דצמבר השחור
תגובות
תקיפות הכרישים גרמו לבריחת תיירים מאזור דרבן, מה שגרם לפגיעה הרסנית בכלכלה המקומית. הרשויות המקומיות ניסו לנקוט בצעדים מעשיים כדי להגן על השחיינים והגולשים מהכרישים. הם בנו מחסומים מעצים ורשתות, אך אלו נופצו על ידי הגלים. פריגטות מהצי הדרום-אפריקאי הטילו פצצות עומק שהרגו מספר כרישים, אך כרישים נוספים נמשכו לאזור כדי לאכול את הדגים הנוספים שנהרגו מהפצצות.
ליקאת עלי ח'אן
תנועת פקיסטן
ב-1940 התקבלה על ידי הליגה המוסלמית "החלטת לאהור", שקראה להפרדה מדינית של האזורים בהודו הבריטית בהם קיים רוב מוסלמי. באותה שנה נערכו בחירות לאספה המחוקקת המרכזית, בהן התמודד ח'אן במחוז הבחירה של בריאלי. הוא נבחר מבלי שהתמודדו מול מתחרים. בישיבה של הליגה המוסלמית שהתקיימה במדראס ב-12 באפריל 1941 הודיע ג'ינה לחברי המפלגה שהמטרה הסופית שלהם היא הקמת פקיסטן. באותה פגישה העביר ח'אן החלטה להטמיע את עקרונות החלטת לאהור במטרותיה של הליגה המוסלמית.
בשנים 1945 – 1946 התקיימו שוב בחירות בהודו וח'אן נבחר לאספה המחוקקת מטעם מחוז הבחירה של מירוט בפרובינציות המאוחדות. הוא גם נבחר כיושב הראש של המועצה הפרלמנטרית המרכזית של הליגה. הליגה המוסלמית זכתה ב-87% של המושבים באספה המחוקקת שהוקצו למוסלמים. הוא סייע לג'ינה בדיונים הסופיים עם הממשלה ועם חברי מפלגת הקונגרס לקראת קבלת העצמאות והוחלט על הקמת ממשלה זמנית שתכלול נציגים ממפלגת הקונגרס, מהליגה המוסלמית וממנהיגי המיעוטים. כאשר התבקשה הליגה המוסלמית לשלוח חמישה מועמדים לייצג אותה בממשלה הזמנית, התבקש ח'אן להנהיג את קבוצת הנציגים הללו. ח'אן עצמו שימש כשר האוצר בממשלה וארבעת החברים האחרים היו אבראהים אסמאעיל צ'ונדריגר, גזנפאר עלי ח'אן, עבדור ראב נישטאר וג'וגנדרה נאת מנדאל. בנקודת זמן זו הגיעו ממשלת בריטניה ומפלגת הקונגרס להסכמה על מימוש הרעיון של הקמת פקיסטן כמדינה נפרדת, שהוקמה ב-14 באוגוסט 1947.
מדיניות כלכלית וחינוכית
ח'אן נקט ביוזמות לפיתוח התשתית החינוכית, המדעית והטכנולוגית של פקיסטן. ב-1947], במקביל להזמנתו לפקיסטן של ראפי מוחמד צ'אודהרי על ידי ג'ינה, הזמין ח'אן את סלימוזמן סידיקוי, העניק לו אזרחות וב-1950 מינה אותו לתפקיד היועץ המדעי הממשלתי הראשון. באותה תקופה הזמין ח'אן גם את רזיאודין סידיקוי וביקש ממנו לתכנן ולהקים את מכוני המחקר החינוכי במדינה. הוא ביקש מזיאודין אחמד להתוות את המדיניות החינוכית, שהוגשה למשרדו בנובמבר 1947 והמתווה לייסוד מערכת החינוך אומץ עד מהרה על ידי ממשלתו של ח'אן. ממשלתו של ח'אן אישרה את הקמתה של אוניברסיטת סינד. התפתחות התשתיות המדעיות התנהלה לאיטה בעת כהונתו כראש הממשלה, אך הוא המשיך להזמין מדענים מוסלמים מהודו לעבור לפקיסטן בהאמינו שהדבר חיוני להתפתחותה העתידית של המדינה.
ב-1947 הציעו ח'אן ושר האוצר שלו, מאליק ע'ולאם, את רעיון "תוכניות החומש" באמצעות ביסוס כלכלת המדינה על השקעות ויסודות קפיטליסטיים. ההתמקדות הראשונית שלו במערכת כלכלה מתוכננת קרסה עד מהרה, בין השאר בשל היותה בלתי מאורגנת. צעדי המדיניות הכלכלית של ח'אן החלה עד מהרה להיות תלויה בסיוע חוץ מארצות הברית. על אף התכנון למדיניות כלכלית עצמאית, התמקדה המדיניות הכלכלית של ח'אן בתוכנית הסיוע האמריקאית. מנגד, התמקד נהרו בסוציאליזם והוביל את הודו לחברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. אירוע חשוב בתקופת כהונתו של ח'אן כראש הממשלה היה הקמתו של הבנק הלאומי של פקיסטן בנובמבר 1949 והקמתו של המפעל להדפסת המטבע בקראצ'י. שלא כמו עמיתו ההודי, ג'ווהרלל נהרו, התווה ח'אן את כלכלת פקיסטן ככלכלה מתוכננת, אך בעלת מאפיינים של שוק חופשי, ללא השפעה ממשלתית.
חקיקה
בימיו הראשונים בתפקיד אימץ ח'אן את חוק ממשלת הודו משנת 1935 (Government of India Act,1935) כדי למשול בפקיסטן, אף על פי שהמחוקקים המשיכו בתהליך של ניסוח חוק חדש. לבסוף, ב-1949, לאחר מותו של ג'ינה, האיץ ח'אן את חזונו למסד מערכת חוק אסלאמית במדינה, והציג את "החלטת היעדים" (Objectives Resolution), שהייתה מתווה ראשוני לחוקה, באספה המכוננת של פקיסטן. האספה אישרה את ההחלטה ב-12 במרץ 1949, אך זו ספגה ביקורת מצד שר המשפטים של ח'אן, ג'וגנדרה נאת' מנדל, שהתנגד לה. ביקורת נרחבת הוטחה בהחלטה גם מצדו של חבר האספה אייז אמיר. ח'אן עצמו תיאר את החוק כ"מגנה כרטה" של ההיסטוריה החוקתית של פקיסטן. הוא קרא לחוק "ההזדמנות החשובה ביותר בחייה של מדינה זו, זהה בחשיבותה, אולי רק להשגת העצמאות". תחת מנהיגותו ניסח צוות של מחוקקים את הדוח הראשון של הוועדה לעקרונות הבסיסיים של החוק והחל בניסוח הדוח השני.
המלחמה נגד הודו
זמן קצר לאחר בחירת הממשלה הראשונה, פרצה מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה על רקע הסכסוך על קשמיר. המפקד הבריטי של צבא פקיסטן, הגנרל סר פרנק מסרווי סירב לשגר את יחידות הצבא ובמקומו מונה הגנרל דאגלס גרייסי ובהוראתו של ח'אן נשלחו יחידות הצבא להתערב במשבר. בסוגיית קשמיר שיקפה מדיניותם של ח'אן ושל ג'ינה את "הברית של פקיסטן עם ארצות הברית ועם הממלכה המאוחדת" כנגד "האימפריאליזם ההודי" ו"ההתפשטות הסובייטית". אף על פי כן, ההיסטוריונים חשפו שאי ההסכמות של ח'אן עם ג'ינה התעוררו בנוגע לסוגיית קשמיר. האסטרטגיה של ג'ינה לשחרר את קשמיר התבססה על כוח צבאי. הוא שאף "להרוג שתי ציפורים במכה אחת", כלומר להכות בהודו על ידי השגת השליטה בקשמיר ולמצוא פתרון לבעיה על ידי התערבות של המעצמות הזרות ופעולה צבאית.
ח'אן מצדו העדיף "מדיניות דיפלומטית קשוחה יותר ופעילות צבאית מתונה יותר" הוא שאף לקיום דיאלוג עם עמיתו ההודי והסכים לפתור את סוגיית קשמיר בדרכי שלום בתיווך האו"ם. ב-1 בינואר 1949 הוכרזה הפסקת אש והוחלט שיערך משאל עם בחסות האו"ם. גישתו הדיפלומטית של ח'אן נתקלה בעוינות מצד גורמים בכוחות המזוינים של פקיסטן ומצדם של חוגים סוציאליסטים וקומוניסטים, בעיקר דרגי קצונת הביניים שמאוחר יותר הובילו הפיכה צבאית כנגד הממשלה.
היחסים עם ארצות הברית וברית המועצות
ב-1949 הזמין שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין את ח'אן לביקור רשמי. לאחר שנודע הדבר לאמריקאים, הזמינו גם הם את ח'אן. במאי 1950 קיים ח'אן ביקור רשמי בארצות הברית לאחר ששוכנע לנתק את הקשרים עם ברית המועצות והתווה את כוונה של מדיניות החוץ הפקיסטנית כלפי המערב. הביקור חיזק את יחסי שתי המדינות והפך אותם לקרובים יותר. על פי מקורות רבים התמקדה מדיניות החוץ של ח'אן בזיקה לארגון המדינות הבלתי מזדהות ובמסעו לארצות הברית הוא הבהיר שמדיניותה של פקיסטן היא נייטרלית. בהיות פקיסטן מדינה צעירה עם בעיות כלכליות, ביקש ח'אן מארצות הברית סיוע כלכלי ותמיכה מוסרית כדי שפקיסטן תוכל לעמוד על רגליה. ארצות הברית קיבלה את בקשתו בשמחה והמשיכה לסייע לפקיסטן במשך השנים, אך לאחר שארצות הברית בקשה מח'אן לשגר שתי דיוויזיות לסייע לארצות הברית בפעולותיה במלחמת קוריאה, התדרדרו היחסים. ח'אן רצה לשגר את הכוחות אך ביקש מארצות הברית שתבטיח לו את תמיכתה בסוגיית קשמיר, בקשה שסורבה על ידי האמריקאים. בתגובה החליט ח'אן שלא לשגר את הכוחות, סימן ברור לזיקתה הבלתי-מזדהה של פקיסטן. ארצות הברית החלה לנקוט במדיניות אובייקטיבית כלפי פקיסטן ומאידך הייתה הודו מבחינתה לציר המרכזי לשמירת היציבות בדרום אסיה. בקיץ 1951 התדרדרו יחסי ארצות הברית-פקיסטן עוד יותר כאשר ביקר נהרו בארצות הברית והפעיל לחץ ליציאת הכוחות הפקיסטניים מקשמיר.
החלטתו של ח'אן לאפשר צעדי מדיניות תקיפים יותר כלפי הודו גרמו לדאגה בארצות הברית לפרוץ מלחמה נוספת. בפגישה רשמית שלו עם מפקד הצבא, הגנרל איוב ח'אן, דחף ליקאת עלי ח'אן לפעולה אגרסיבית. בעקבות משבר אבדאן החלו האמריקאים ללחוץ על ח'אן לשכנע את איראן להעביר את השליטה על שדות הנפט שלה אליהם, דרישה שח'אן סירב לה. ארצות הברית איימה להפסיק את התמיכה הכלכלית לפקיסטן ולבטל את ההסכם הסודי עם הודו על קשמיר. לאחר ששמע את הדברים הללו משגריר ארצות הברית, אברה וורן, הפך מצב רוחו לתוקפני יותר ועל פי המדווח הוא אמר: "פקיסטן סיפחה את מחצית שטחה של קשמיר ללא תמיכת האמריקאים והיא מסוגלת להשיג את השליטה על החצי השני". בנוסף, דרש ח'אן שארצות הברית תפנה את בסיסיה הצבאיים מפקיסטן. צעדים אלו של ח'אן היו "פצצה" מבחינת ממשלו של הנשיא הארי טרומן. ב-1950 ביקש טרומן מח'אן להקים בסיס של ה-CIA כדי שיוכל לפקוח עין על ברית המועצות, בקשה שח'אן היסס מלהיענות לה ומאוחר יותר סירב לה, ובכך גרם לארצות הברית להכין תוכניות להפיל אותו מהשלטון אחת ולתמיד. במסמכים שפורסמו על כך צוין גם שארצות הברית שכרה רוצחים פשטונים, תוך הבטחה להקמת מדינה פשטונית עצמאית ב-1952.
בשלב זה החל ח'אן להדק את קשריו עם ברית המועצות סין, פולין ואיראן, אז בהנהגתו של מוחמד מוסאדק. הוא שיגר הזמנות לסטלין ולמנהיג פולין, ולדיסלב גומולקה לביקורים בפקיסטן. ביקורים אלו לא יצאו לפועל, שכן, זמן קצר לאחר מכן נרצח ח'אן וסטלין מת. ב-1948 כוננה פקיסטן את יחסיה עם ברית המועצות וזמן קצר לאחר מכן הוכרז על הסכם בין שתי המדינות. ב-1950 כוננו היחסים עם סין ופקיסטן הייתה למדינה המוסלמית הראשונה שהכירה בה, צעד שגרם לדאגה בארצות הברית.
מאבקי שליטה
לאחר סיום מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה ב-1947 והסכסוך בנוגע לבלוצ'יסטן, הייתה יכולתו של ח'אן לנהל את המדינה מוטלת בספק ושאלות כבדות משקל הועלו על ידי הקומוניסטים והסוציאליסטים. בשנים 1947 – 1948 היו יחסיו עם ג'ינה מתוחים מאוד והקצונה הבכירה בצבא וג'ינה עצמו מתחו ביקורת על ממשלתו של ח'אן. בערוב ימיו הבין ג'ינה שח'אן הוא ראש ממשלה חלש, יומרני ובלתי נאמן לו ולחזון שלו.
ג'ינה מת בנובמבר 1948 בעת שהושבעה ממשלה חדשה. ח'אן התמודד עם בעיית המיעוטים הדתיים בסוף 1949 ובראשית 1950 ומשקיפים חששו שהודו ופקיסטן עומדות על סף המלחמה השנייה ביניהן כשעוד לא מלאו שלוש שנים לעצמאותן. באותה עת נפגש ח'אן עם נהרו וחתם איתו על הסכם שהיווה מאמץ לשיפור היחסים ולהפחתת המתחים בין שתי המדינות ולהגנה על המיעוטים הדתיים משני צדי הגבול.
במותו של ג'ינה, לא נטל ח'אן על עצמו את תפקיד המושל הכללי של פקיסטן ותחת זאת מינה לתפקיד את חוואג'ה נזימודין, מדינאי בנגלי ממזרח פקיסטן. בתפקידי נשיא הליגה המוסלמית ויושב ראש האספה המכוננת ירש הוא עצמו את ג'ינה. אף על פי שח'אן היה מחוקק מנוסה ועורך דין במקצועו, הוא חסר את שיעור הקומה הפוליטי של ג'ינה.
מחלוקות צצו גם ביחסיו עם הכוחות המזוינים של פקיסטן והקצונה התנגדה לגישתו הדיפלומטית כלפי הודו. קיומה של אופוזיציה חזקה נחשף עם ניסיון ההפיכה הצבאית בהובלתם של ראש המטה הכללי, מייג'ור גנרל אכבר ח'אן ושל המנהיג הקומוניסטי פאיז אחמד פאיז. במהלך תקופה כהונתו זירז ח'אן את הצעדים לטובת הפיכתה של פקיסטן למדינה אסלאמית, דמוקרטית ופדרלית וכינון חוקה מתאימה. המחלוקות שהתגלעו בנוגע לכך היו על הדרכים למימוש מטרה זו.
בעיה נוספת הייתה בנוגע לחולשתה של הליגה המוסלמית כמפלגה פוליטית, המבנה הארגוני שלה ובסיס התמיכה בה. פעילויותיה היו נגועות בפלגנות, מחויבות נמוכה לפתרון בעיות ציבוריות, שחיתות וחוסר יכולת להתוות תוכניות חברתיות וכלכליות. במזרח פקיסטן, גרם חוסר תשומת הלב של ח'אן לפיתוחה של האומה הבנגלית להתייחסות שלילית כלפיו וכלפי מפלגתו, שהאידאולוגיה שלה בנושא זה הייתה מעורפלת. בסיס התמיכה הפוליטית בו היה הן חלש והן צר ובשני חלקיה של פקיסטן היה מקור הכוח העיקרי בידיהן של משפחות בעלות עוצמה פוליטית ארוכת שנים.
ניסיון ההפיכה הצבאית
יחסיו של ח'אן עם גנרל סר דאגלס גרייסי התדרדרו ועקב כך פרש זה האחרון מתפקידו. בינואר 1951 אישר ח'אן את מינויו של הגנרל איוב ח'אן כמפקד העליון הראשון של צבא פקיסטן שלא היה בריטי. במהלך אותה תקופה צברו הסוציאליסטים בסיס תמיכה רחב. לפיכך, תוכננה מזימה בברכתם של הסוציאליסטים להפיל את ממשלתו של ח'אן. בעיתונות דווח על מעורבותם של מייג'ור גנרל אכבר ח'אן ושל המנהיג הסוציאליסטי פאיז אחמד פאיז כמנהיגי ניסיון ההפיכה. המשטרה הצבאית ביצעה מעצרים נרחבים בחוגי הצבא ויותר מ-14 קצינים הואשמו בלקיחת חלק בה. ניסיון הפיכה זה נודע בכינוי "מזימת רוואלפינדי" והיה הראשון בשורה ארוכה של הפיכות צבאיות וניסיונות להפיכות צבאיות בהיסטוריה של פקיסטן. הקושרים שנעצרו נשפטו בבתי משפט בדלתיים סגורות ונדונו לעונשי מאסר ארוכים.
רציחתו
עם מותו הוענק לח'אן תואר הכבוד "שהיד האומה" (באורדו: شہِیدِ مِلّت). הוא נטמן במאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה בקראצ'י. שמו של הפארק העירוני בו בוצע הרצח שונה ל"ליקאת באג" (גני ליקאת). באותו מקום נרצחה ב-2007 מי שכיהנה לימים כראשת ממשלת פקיסטן, בנזיר בהוטו.
מורשתו
ליקאת עלי ח'אן הוא ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה השנייה באורכה מכל ראשי ממשלת פקיסטן. רק תקופת כהונתו של יוסוף רזא גילאני שכיהן בין השנים 2008 – 2012 ארוכה ב-23 ימים בלבד מזה של ח'אן. מורשתו צמחה כמי שהיה "המרטיר של הדמוקרטיה" של המדינה הצעירה. רבים בפקיסטן ראו בו כאדם שהקריב את חייו כדי לשמר את המערכת הממשל הפרלמנטרי. לאחר מותו נותרה אשתו כדמות משפיעה בשירות החוץ הפקיסטני וכיהנה גם כמושלת מחוז סינד בשנות ה-70. רצח ח'אן נותר תעלומה בלתי פתורה ועד היום לא התברר למי היה הרוצח קשור. בפי תומכיו מכונה ח'אן בכינויים "מנהיג האומה" או "שהיד האומה". רציחתו הייתה הרצח הפוליטי הראשון של מנהיג אזרחי בפקיסטן והוא זכור בחיבה רבה על ידי פקיסטנים רבים. במאמר המערכת שנכתב בעיתון "דיילי ג'נג" עם מותו נאמר ש"שמו ימשיך להאיר לעולם את האופק של פקיסטן"
בפקיסטן נחשב ח'אן ל"יד ימינו" של מוחמד עלי ג'ינה ויורשו המיועד. תפקידו במילוי החלל הריק שנוצר עם מותו של ג'ינה נתפס כמכריע בהתמודדות של המדינה בבעיות קריטיות בשנותיה הראשונות ובנקיטת צעדים לטובת אחדותה.
מעשיו של ח'אן זכו לביקורת על החלטתו לדחות את הזמנתה של ברית המועצות לקיים אצלה ביקור רשמי ותחת זאת לקיים ביקור בארצות הברית. צעד זה נתפס כעלבון כלפי מוסקבה שלימים היו לו השלכות ארוכות טווח, כולל הסיוע שהגישה ברית המועצות הודו, בעיקר בעת מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971, מלחמה שהובילה להיפרדותה של בנגלדש מפקיסטן.
יש הטוענים שח'אן שאף שפקיסטן תישאר נייטרלית בתקופת המלחמה הקרה, כפי שהוא הכריז שלושה ימים בלבד לאחר קבלת העצמאות. איש השירות הציבורי לשעבר, שהיד מ. אמין, טען שהסובייטים עצמם לא הצליחו לתאם תאריך נוח לביקור, ואף במהלך ביקורו בארצות הברית, הוא הכריז על כוונתו לערוך ביקור בברית המועצות. הוא גם מציין שסירוב להזמנה לביקור במדינה זרה כמעט ואינו גורם לניכור לטווח ארוך.
דצמבר השחור
תגובות
כתוצאה מהתקיפות, הוקם בשנת 1962 ארגון "מועצת הכרישים של קוואזולו נטאל", שיצר מחסומים שונים ורשתות ב-38 מקומות לאורך 320 קילומטרים של חוף בקוואזולו נטאל, כדי להגן על הרוחצים והגולשים מפני תקיפות כרישים אפשריות.