cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טגואן פיליפנסיס
זהו סנאי החי בחבורות כאשר יש אוכל רב אך בעתות רעב התוקפנות שלהם גוברת והם יתקפו מסיגי גבול. הסנאים מתרבים בחודש יוני אז הנקבה יולדת ולד בודד, אשר נולד עירום משיער ובעל ראש גדול יחסית.
פוקימון אדום וכחול
עלילה
השחקן מגלם את דמותו של רד (Red - אדום, אולם שמו ניתן לשינוי לכל שם שהשחקן יבחר), מאמן פוקימונים צעיר מהעיירה פאלט שבמחוז קאנטו. רד גדל בשכנות למאמן שחצן ויהיר בשם בלו (Blue - כחול, גם שמו ניתן לשינוי לכל שם שהשחקן יבחר). בלו הוא נכדו של פרופסור אוק שמעבדתו גם היא בעיירה פאלט. בתחילת המשחק הפרופסור מבקש מרד ובלו להגיע למעבדה שלו ומבקש מהם, בעזרת מכשיר שהוא המציא בשם 'הפוקידע', לתפוס את כל הפוקימונים במחוז במטרה שהפוקידע יתעד את המידע עליהם. עבור המשימה, פרופסור אוק נותן לשניים לבחור את הפוקימון הראשון, איתו הם יחקרו את המחוז:
צ'רמנדר - פוקימון האש.
סקווירטל - פוקימון המים.
בלבזאור - פוקימון העשב.
לאחר שרד בוחר את הפוקימון שלו, בלו ייבחר את הפוקימון עם הסוג החזק לעומת מה שרד בחר (לדוגמה, אם רד בחר בצ'רמנדר שהוא פוקימון אש, בלו ייקח סקווירטל שהוא פוקימון מים).
רד מחליט להתחרות במכוני הפוקימון במחוז, להרוויח שמונה תגי מכון ולהתחרות בליגת הפוקימונים, ובכך להפוך למאסטר פוקימון.
רד שם פעמיו לכיוון העיר פיוטר, מנצח את מנהיג מכון האבן ברוק ומקבל ממנו תג. לאחר מכן, רד מתקדם לכיוון מערת הירח ופוגש בצוות רוקט - ארגון מרושע המנסה לגננוב פוקימונים ממאמנים במטרה להפוך לחזקים ביותר. רד מנצח אותם ומגיע לעיר סרוליאן, שם הוא מנצח את מנהיגת מכון המים מיסטי ומקבל ממנה תג. מעל העיר סרוליאן, רד מגיע לבית של אדם בשם ביל, האחד שהמציא את המערכת הממוחשבת לשמירת פוקימונים שרד תפס ומסייע לו במחקרו. ביל בתמורה מעניק לרד כרטיס לשיט תענוגות בעיר ורמיליון.
רד מגיע לעיר ורמיליון ונכנס לספינה, שם הוא נלחם נגד בלו ומקבל מקפטן הספינה את מהלך ה-HM (מתקפות מיוחדות שפוקימונים לומדים ויכולים להשתמש בהם מחוץ לשדה הקרב) חיתוך (Cut), בעזרתה הפוקימונים של רד יכולים לחתוך עצים שחוסמים לרד את הדרך. רד משתמש במהלך כדי לחתוך את העץ שחוסם את הגישה למכון העיר ובו הוא מנצח את לוטנט סרג', מנהיג מכון החשמל, ומקבל ממנו תג.
רד ממשיך במסעו ומגיע לעיירה לבנדר, היכן שמגדל הרוחות, שהוא בית קברות לפוקימונים, נמצא. בהגיעו לעיר סלדון, רד מגלה שהבסיס של צוות רוקט ממוקם מתחת לקזינו בעיר ויוצא לעצור אותם. בבסיס הסודי, רד פוגש לראשונה את ג'ובאני, מנהיג צוות רוקט. רד מנצח את ג'ובאני בקרב ומקבל ממנו משקפת מיוחדת, בעזרתה הוא יכול לראות את הרוחות במגדל הרוחות בעיר לבנדר. באותו הזמן, רד מנצח את אריקה, מנהיגת מכון העשב בעיר ומקבל ממנה תג. רד חוזר לעיירה לבנדר ובעזרת המשקפת שקיבל מג'ובאני הוא מצליח לראות את פוקימוני הרוח החיים במגדל. רד מגלה שצוות רוקט נמצא גם הוא במגדל וחטף קיובון, שהגיע למגדל במטרה להתאחד עם רוחה של אמו, מרוואק, שנהרגה על ידי צוות רוקט. רד מנצח את צוות רוקט ומחלץ את קיובון ואיש בשם מר פוג'י, שבתמורה מעניק לרד חליל מיוחד. בעזרת החליל, רד מסוגל להעיר פוקימון בשם סנורלאקס משנתו לאחר שזה חסם את הדרך לעיר הבאה. רד ממשיך לכיוון העיר פושיה, שם הוא מנצח את קוגה, מנהיג מכון הרעל בעיר ומקבל ממנו תג. בעיר פושיה ממוקם אזור הספארי, בו מאמנים מקבלים 30 כדורי ספארי ויכולים לתפוס שם פוקימונים ייחודיים. רד נכנס לאזור הספארי, מקבל מאחד המנהלים את המתקפה גלישה (Surf), המסייעת לו לחצות נהרות וימים במחוז וכן מוצא שן זהב אבודה, אותה הוא מחזיר לאחד התושבים בעיר ומקבל ממנו את המתקפה חוזק (Strength), איתה הפוקימונים של רד מסוגלים להזיז אובייקטים גדולים.
רד ממשיך בדרכו לעיר ספרון, שם הוא מגלה שמכון העיר חסום על ידי צוות רוקט, שהשתלט על העיר ועל בניין של חברת טכנולוגיה בשם סליף כּו (Sliph Co). רד מציל את יושבי הבניין מצוות רוקט ונלחם בג'ובאני בשנית. מסתבר שהחברה מייצרת פוכדור בשם כדור המאסטר שמסוגל ללכוד פוקימונים בלי שהם יברחו וג'ובאני רוצה את הכדור הזה. רד מנצח אותו וצוות רוקט נסוג מהעיר. רד נלחם נגד סברינה, מנהיגת מכון העל חושי ומקבל ממנה תג.
רד חוצה בגלישה את הים בקאנטו ומגיע לאי סינבר, היכן שמכון האש ממוקם. אך המכון נעול וכדי להיכנס אליו, על רד להיכנס לאחוזת הפוקימונים - מבנה ישן והרוס שממוקם על האי - במטרה למצוא מפתח סודי שפותח את המכון. רד מצליח למצוא את המפתח באחוזה ובדרך לומד על פוקימון מלאכותי שנוצר באחוזה, אך ברח ממנה והרס את המבנה. רד מצליח להיכנס למכון העיר ומנצח את בליין, מנהיג מכון האש ומקבל ממנו תג.
רד מבין שהמכון השמיני והאחרון הוא מכון האדמה בעיר ורידיאן, הממוקמת מעל העיר פאלט, אך המכון סגור זמן רב ומנהיגו נעדר. רד מגלה שמנהיג המכון חזר ונכנס כדי לנצח אותו. רד מגלה שמנהיג מכון האדמה הוא לא אחר מאשר ג'ובאני בכבודו ובעצמו ורד מצליח לנצח אותו בקרב ולקבל ממנו תג. ג'ובאני, שהתרגש מהלהט והחוזק שרד הציג בקרב, מחליט לפרק את צוות רוקט ולהקדיש את זמנו לאימון פוקימונים במטרה להתחזק ולהפוך למאמן טוב יותר.
רד שם פעמיו לליגת הפוקימונים, עובר את דרך הניצחון (מערה שמובילה לליגה) ונלחם נגד הרביעייה המובילה:
לורליי - חברת הרביעייה המובילה שמתמחה בפוקימונים מסוג קרח.
ברונו - חבר הרביעייה המובילה שמתמחה בפוקימונים מסוג לחימה.
אגאתה - חברת הרביעייה המובילה שמתמחה בפוקימונים מסוג רוח.
לאנס - חבר הרביעייה המובילה שמתמחה בפוקימונים מסוג דרקון.
לאחר שרד מנצח את לאנס, הוא מבשר לו שמישהו כבר הקדים אותו והוכתר כאלוף הליגה. רד מגיע להתעמת עם האלוף ומגלה שזהו בלו, שהגיע לליגה וניצח את רביעיית האליט לפניו. רד מנצח את בלו בקרב והופך לאלוף קאנטו.
לאחר סיום המשחק
לאחר שהשחקן סיים את המשחק הראשי הוא יכול להמשיך לשחק ולסיים משימות שונות:
- לתפוס את שלושת הציפורים האגדיות: מולטרס - ציפור האש (ממוקם בדרך הניצחון), זאפדוס - ציפור החשמל (ממוקם בתחנת הכוח מאחורי העיר סרוליאן) וארטיקונו - ציפור הקרח (ממוקם באיי סיפום).
- לתפוס את מיוטו - הפוקימון המלאכותי שנוצר באחוזה באי סינבר בעזרת ה-D.N.A של פוקימון אגדי בשם מיו. מיוטו חי במערה מעל העיר סרוליאן, אליה השחקן יכול להיכנס רק לאחר שהפך לאלוף הליגה.
- לתפוס את הפוקימון המיתי מיו (היה חלק מאירוע של חברת נינטנדו, כיום ניתן לתפוס אותו רק בעזרת צ'יטים או לקבל אותו בהחלפה משחקן אחר).
- לתפוס את כל 151 הפוקימונים במחוז ולהשלים את הפוקידע.
פיתוח
את המשחקים תכנן ופיתח סטושי טג'ירי בין השנים 1991–1995 עבור חברת נינטנדו. בשנת 1995 הוציאה נינטנדו לשוק את משחק התפקידים פוקימון כמשחק וידאו עבור קונסולת המשחקים הניידת גיים בוי. המשחקים כללו גרפיקה שהייתה חדשנית לאותן שנים בקונסולות ניידות, והצליחו מאוד בשנים 1995 עד 1999. הם כללו את הדור הראשון (151 הפוקימונים הראשונים שהומצאו). המשחקים יצאו ביפנית ותורגמו לאחר מכן לשפה האנגלית ולשפות אירופאיות אחרות.
בעקבות ההצלחה של פוקימון אדום וירוק, הופצו בשנת 1996 ביפן גרסה נוספת של המשחק שנקראה פוקימון כחול שכללה בעיקר שיפורים גרפיים. עלילת המשחק, ההרפתקאות, הגרפיקה והאזורים השונים וכן הפוקימונים במשחקים אלו היו זהים לאלה של פוקימון אדום וירוק. המנוע של פוקימון כחול היפני שימש לגרסאות של פוקימון אדום וכחול מחוץ ליפן, והחלו להימכר בארצות הברית משנת 1998, ובאירופה החל משנת 1999. פוקימון כחול האמריקאי/אירופאי הוא גרסה של פוקימון ירוק היפני שרצה מעל המנוע של פוקימון כחול היפני, בעוד שלפוקימון כחול היפני אין גרסה 'מקבילה' מחוץ ליפן.
משחקיות
המשחקים מבוססים על איסוף חרקים, תחביב שהיה לסטושי טג'ירי כילד. במשחקים השחקן משחק מאמן פוקימונים, היכול לתפוס פוקימונים, לאמן אותם, ולהילחם איתם בקרבות נגד פוקימונים אחרים, כאשר כל קרב מחזק את הפוקימון ומעלה אותו רמות. מטרת השחקן היא להביס את מנהיגי מכון, שהם קבוצה של שמונה מאמנים המתמחים בסוג אחד של פוקימונים, וברביעיית האליט, שהם קבוצה של מאמני הפוקימונים הטובים בעולם, ולתפוס את כל הפוקימונים. הפוקימונים ההתחלתיים הםצ'רמנדר, סקווירטל ובלבאזור.
פוקימון צהוב
בספטמבר 1998 פורסם עוד משחק, פוקימון צהוב, שנוסף לסדרת המשחקים של פוקימון, המבוסס על עלילת האנימה. הגרפיקה של המשחק הייתה דומה לגרפיקה של המשחקים הקודמים, כאשר השינוי המשמעותי היה, שבדומה לאנימה הגיבור מתחיל עם פיקאצ'ו שעוקב אחרי השחקן, ואין באפשרותו להכניס אותו לפוכדור ולפתח אותו.
המשחק תורגם לשפות רבות, ונמכר בצפון אמריקה ב-1999 ובאירופה בשנת 2000.
דיסקוגרפיה של מדיסון ביר
הזמרת האמריקאית מדיסון ביר הוציאה לאור אלבום אולפן אחד, מיני-אלבום אחד, 17 סינגלים (כולל שלושה כאמנית אורחת) וסינגל שיווקי אחד. אלבום הבכורה שלה, Life Support, יצא בפברואר 2021.
עיר ההנפשה של מיקי
עיר ההנפשה של מיקי (באנגלית: Mickey's Toontown) היא אחת מה"ארצות" (או ה"אזורים") בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני: דיסנילנד שבקליפורניה, ממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה ודיסנילנד שבטוקיו.
בדיסנילנד
עיר ההנפשה של מיקי נפתחה בדיסנילנד ב-24 בינואר 1972 בהתבסס על העיר המונפשת בסרט מי הפליל את רוג'ר רביט. בעיר מספר מתקנים שנושאם דמויות הנפשה של וולט דיסני כגון ה"בית" של מיקי מאוס ומיני מאוס.
מתקנים
ברחבי העיר ישנם מתקנים רבים שנועדו להפעלת המבקרים, למשל, קופסאות שמשמעיות רעשים, דלתות שאפשר לפתוח ולסגור וחבית TNT שניתן לכאורה לפוצץ.
דיסנילנד טוקיו
עיר ההנפשה נפתחה בדיסנילנד טוקיו ב-15 באפריל 1996. העיר זהה במתקניה ובצורת בנייניה לעיר בדיסנילנד, אך הפוכה בכיווניה.
ממלכת הקסם
בממלכת הקסם נפתחה "ארץ" זו תחילה בשם "ארץ יום ההולדת של מיקי" (באנגלית: Mickey's Birthdayland) ב-18 ביוני 1988. ב-26 במאי 1990 שונה שמה ל"ארץ הכוכבים של מיקי" (Mickey's Starland ) וב-1996 קיבלה את שמה הנוכחי. "עלילת הארץ" היא שבעיר נמצאים בתי הנופש של תושבי העיר המתגוררים בקליפורניה.
Living Proof (שיר)
Living Proof (באנגלית: הוכחה חיה) הוא שיר של הזמרת הקובנית-אמריקאית קמילה קביו מתוך אלבום האולפן השני שלה, Romance, בו הוא מופיע כרצועה השנייה. השיר יצא כסינגל החמישי של האלבום ב-15 בנובמבר 2019, יחד עם ההזמנה מראש של האלבום.
רקע כללי
קביו נתנה טיזר של השיר לראשונה בפברואר 2019. בהמשך הודיעה על יציאת השיר לאור ב-13 בנובמבר 2019. קביו הצהירה כי השיר הוא אחד האהובים עליה מהאלבום, וסיפרה כי זו הייתה "דרך ההתמודדות שלה כרומנטית חסרת תקנה".
כתיבת השיר
השיר הוא שיר פופ שאורכו 3 דקות ו-14 שניות. השיר נפתח עם מחיאות כפיים וגיטרה קבועה. קביו משתמשת בדימויים דתיים כדי לתאר את מערכת היחסים שלה עם אהובה, בנוסף לפלסט בו קביו משתמשת בפזמון. פתיחת השיר מכילה סימפול להקלטה של אנדי ג'ונס, המכילה שירת ילדים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בבימויו של אלן פרגוסון יצא לאור ב-24 בנובמבר 2019, אותו היום בו הופיעה בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית. הווידאו היה בהשראת ציורו של ג'ון אוורט מיליי, אופליה, המתאר את הדמות השייקספירית הבדיונית שצפה בבריכה מכוסה בפרחים. לאורך כל הווידאו היא נראית רוקדת עם קבוצת רקדנים ושוכבת במיטה מכוסה בעלי כותרת. נכון ליולי 2020 יש לווידאו מעל ל-19.7 מיליון צפיות ו-470 אלף לייקים ביוטיוב.
נינה ארסינו
נינה ארסינו (באנגלית: Nina Arsenault; נולדה ב-20 בינואר 1974) היא אמנית פרפורמנס, זמרת, פובליציסטית, שחקנית ופעילה לזכויות נשים טרנסג'נדריות ממוצא קנדי. באמצע שנות ה-20 לחייה היא החלה תהליך התאמה מגדרית, ונכון להיום עברה יותר מ-60 ניתוחים פלסטיים הכוללים ניתוחי אף, השתלות חזה, מתיחת פנים, הצרת צלעות, השתלת סיליקון בחלקים שונים בגופה כמו הפנים והישבן, ניתוחים שונים בשפתיים, ועוד. לארסינו 2 תארים מתקדמים בלימודי תיאטרון ודרמטולוגיה.
קורות חייה
ארסינו גדלה בבימסוויל שבאונטריו. טרם המעבר המגדרי שלה היא עבדה כמורה באוניברסיטת יורק שם לימדה משחק. היא החלה להזדהות כאישה טרנסג'נדרית באוגוסט 1996, ותהליך השינוי המגדרי שלה החל בשנת 1998. עד לשנת 2007 היא עברה ניתוחים בשווי של למעלה מ-150,000 דולר, אותם מימנה באמצעות עבודת מין.
קריירה כאמנית
בשנת 2009 הציגה לראשונה את המחזה האוטוביוגרפי שלה "יומני הסיליקון" (The Silicone Diaries). כל אחד מפרקי המחזה מתייחס לתקופה אחרת בחייה, החל מפגישתה הראשונה כילדה בת 5 עם ייצוגים נשיים, דרך עבודת המין שלה במועדונים של טרנסג'נדריות, ועד לניתוחים ולשינויים הגופניים שעשתה. כל אחד מפרקי המחזה מלווה בתמונות וסרטונים המתעדים את הניתוחים שעברה באותה תקופה.
בשנת 2012 הציגה בגלריה בטורונטו את המיצג "נרקיסיזם ירפא את החולים – או – בכל פעם שריסקת אותי בניתי את עצמי מחדש" (Narcissism will Heal the Sick – OR – For Every Time You Shattered Me I Made Myself Again), במסגרתה הוצבו במרכז הגלריה אופני כושר עליהם ארסינו רכבה והצליפה בעצמה, כשהיא ערומה וצבועה בצבעי אדמה. מסביבה פוזרו תמונות של השינויים הגופניים השונים שעברה, ועל קירות הגלריה הוקרנו קטעים מניתוחים שהיא עברה ומתהליכי ההחלמה שלה מהם.
באותה שנה קיימה גם את המיצג "40 יום + 40 לילה: עבודה לקראת חוויה רוחנית" (40 Days + 40 Nights: Working Towards a Spiritual Experience) במסגרת פסטיבל פרפורמנס בטורונטו. במהלך המיצג ארסינו שהתה במשך ארבעים יום ולילה בחלל של חנות שרוקנה באחד מרחובות העיר, וביצעה ריטואלים קבועים שונים במטרה להגיע לחוויה רוחנית. בין השאר, הריטואלים כללו רכיבה בעירום על אופני כושר תוך הצלפה עצמית, ומדיטציות של שעתיים כאשר היא מחזיקה נר בוער, או שמה אותו על ראשה ונותנת לשעווה לטפטף על הקרקפת שלה. במשך חמישה ימים היא גם חיה בחושך מוחלט. ב-11 הימים האחרונים היא פתחה את החנות לקהל, ועוברי אורח ומבקרים יכלו להיכנס בכל שעות היום ולצפות בפעילותה.
ארסינו עבדה על צילומים ווידאו ארטים עם אמנים שונים, כמו ברוס לה ברוס, ג'ון גריסון, איסטב קנטור ואחרים. עבודות אלה הוצגו בקנדה וברחבי העולם בפסטיבלי סרטים, כמו גם במוזיאון הקנדי לאמנות עכשווית ואוניברסיטת ניו יורק.
חייה ועבודתה של ארסינו היוו נושא לספר Trans(per)forming Nina Arsenault - An Unreasonable Body of Work שערכה ג'ודית רודקוף והתפרסם באפריל 2012.
פעילותה
ארסינו כתבה 36 טורים העוסקים בנושאים טרנסג'נדריים למגזין הלהט"בי הקנדי Fab, הטור האחרון שכתבה פורסם בתחילת שנת 2007.
ארסינו פעלה לקידום זכויות אנשים טרנסג'נדרים, והעבירה הרצאות בנושא במשטרת טורונטו, כמו גם במספר בתי חולים ומוסדות אחרים בעיר.
ביולי 2013 עוררה ארסינו סערה כאשר טסה עם לקסי סנפינו, פעילה טרנסג'נדרית נוספת, בטיסה של חברת התעופה ווסט ג'ט. אחת הדיילות פנתה אליהן בלשון זכר במופגן וקראה להן גברים, בתגובה הן הסירו את חולצותיהן והתהלכו במטוס חשופות חזה בטענה שלפי החוק הקנדי מותר לזכרים ללכת בחזה חשוף, ומכיוון שמתייחסים אליהן כגברים, מותר להן לחשוף את חזן. בעקבות המקרה נכנסו השתיים לרשימה השחורה של החברה והורחקו מטיסותיה.
גאומטריית נהגי המוניות
גאומטריית נהגי המוניות הוא כינוי למרחב מטרי, שבו מודדים את המרחקים על-פי אילוצי הנסיעה של נהג מונית, במקום ב"מעוף הציפור".
מקור שמה של גאומטריית נהגי המוניות (הידועה גם בשם "גאומטריית מנהטן") בתנועתו של נהג הנוסע בעיר הבנויה כולה מגושי בניינים מלבניים (כמנהטן), שכל כבישיה מאונכים ומקבילים אלה לאלה. מאחר שלא יוכל לעבור דרך הבניינים, יאלץ הנהג לנסוע תמיד בכיוון צפון-דרום או מזרח-מערב. לכן, אורך המסלול אותו יעבור נהג כזה יהיה שווה בדיוק לסכום המרחקים אותם עבר בנסיעה מערבה והמרחקים אותם עבר בנסיעה צפונה. האנלוגיה למנהטן מטעה במקצת, משום שבמנהטן הנהג יכול להגיע רק לנקודות מסוימות – אלה הנמצאות על הכביש. בגאומטריית נהגי המוניות ניתן להגיע לכל נקודה במישור, וההגבלה היחידה היא שהתנועה היא במקביל לאחד משני הצירים.
מטריקת מנהטן
ההבדל הבסיסי בין גאומטריית נהגי המוניות לגאומטריה האוקלידית הוא בהגדרת המרחק בין שתי נקודות.
בגאומטריה אוקלידית, מסלול זה הוא של הקו הישר המחבר ביניהן, שאורכו, לפי משפט פיתגורס:
בגאומטריית נהגי המוניות, "התנועה" נעשית רק במקביל לאחד משני הצירים – על מנת לעבור מנקודה אחת לאחרת, יש לנוע מרחק מסוים ימינה (במקביל לציר ה-x) ומרחק מסוים מעלה (במקביל לציר ה-y), כך שהמסלול שנבחר כקצר ביותר בגאומטריה האוקלידית (אלכסון) אינו חוקי כאן.
לכן, המרחק בין שתי הנקודות יהיה:
(האיבר המחובר מימין מייצג את התנועה במקביל לציר ה-y, וזה משמאל את התנועה במקביל לציר ה-x).
במתמטיקה מקובלת הכללה למושג המרחק, הקרויה מטריקה: זוהי פונקציה m, המקבלת שתי נקודות ומחזירה את המרחק ביניהן, ומקיימת מספר תכונות:
מהגדרתה של מטריקת מנהטן ניתן לראות, שהמרחק בין שתי נקודות תלוי בכיוון של מערכת הצירים שבה הן נמצאות, אך אינו תלוי בהזזה של מערכת הצירים או בהחלפתה בתמונת ראי שלה.
צלעות ומעגלים בגאומטריית נהגי המוניות
בכל גאומטריה (מטרית) אפשר להגדיר את המעגל כמקום הגאומטרי של הנקודות שמרחקן מנקודה מסוימת שווה לגודל נתון (רדיוס המעגל). המעגל בגאומטריית נהגי המוניות הוא ריבוע (נקודות אדומות בתרשים) שמרחקן קבוע מן המרכז (נקודה כחולה). אם נצופף את הריבועים עוד ועוד נקבל מעגל ריבועי השואף לרציפות (תרשים תחתון).
בגאומטריה אוקלידית אורכה של צלע הריבוע הוא r*sqrt{2} (היתר במשולש ישר-זווית שאורך שני ניצביו r), ובגאומטרית נהגי מוניות אורך הצלע הוא r*2 (עקב האילוץ ללכת לאורך הרשת).
שחמט
תנועתו של הצריח בשחמט מתבצעת במאונך ובמאוזן בלבד, ולכן, מרחקו מכל משבצת בלוח נמדד כבגאומטריית נהגי המוניות. בדומה, גם תנועתו של הרץ (בסריג המשבצות מצבע נתון) מתבצעת גם היא בשני כיוונים המאונכים זה לזה.
מרחק המינג
הוא 2. (המקומות בהן נבדלות שתי המחרוזות מסומנים בכחול)
מרחק זה נמדד כבגאומטריית נהגי המוניות במרחב (אוסף כל הסדרות הבינאריות מאורך n).
סביבת פון נוימן
במודל אוטומט תאי, הגודל של סביבת פון נוימן נמדד באמצעות מטריקת מנהטן.
גילה אוריאל
גילה אוּריאל (אולגה שטָם) (כ"ה בטבת תרע"ד, 23 בינואר 1914, קרקוב – כ"ב בטבת תשס"ז, 12 בינואר 2007, תל אביב) הייתה מנהלנית, מתרגמת, עורכת, סופרת ומשוררת ישראלית. מזכירת ראש עיריית תל אביב ומנהלת לשכתו (1932–1953) ומייסדת ומנהלת המחלקה לייעול והדרכה בעירייה (1954–1973). מייסדת ומנהלת הקורסים של המכון למינהל ציבורי בתל אביב. פרסמה ספרות עזר במינהל ציבורי, ערכה ותרגמה אנתולוגיות משירה וספרות העולם וכתבה יצירות מקוריות.
בסרביה
בֵּסָרַבְּיָה (ברומנית: Basarabia; באוקראינית: Бесарабія) הוא חבל ארץ היסטורי במזרח אירופה, שהיה לסירוגין תחת שלטון רומני, עות'מאני רוסי, ואף פולני-ליטאי. כיום, חבל ארץ זה נכלל ברובו הגדול בשטחה של רפובליקת מולדובה, ומקצתו בשטח אוקראינה. רוב יהודי החבל נספו בשואה.
גילה אוריאל
ביוגרפיה
אוריאל נולדה בינואר 1914 במשפחה ציונית בעיר קרקוב שבגליציה (כעבור מספר שנים בפולין) בשם אולגה קרנגל, בתם של סופיה ואוסקר. בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל עם אמהּ. אמה נישאה לאליעזר שטם, שאימץ אותה לבתו, והיא אימצה את שם משפחתו. סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. בהמשך למדה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. משנת 1932 ועד 1936 שימשה כמזכירתו האישית של ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ומ-1936 עד 1953 שימשה כמנהלת לשכתו של ראש העיר ישראל רוקח.
בסרביה
מקור השם
בסרביה נקראה על שם השליט הרומני בסאראב הראשון (Basarab I),מייסד בית בסאראב, ששלטונו סימן את שחרורה של "ארץ רומניה" (ולאכיה), ההיסטוריון הרומני ולשעבר ראש ממשלת רומניה ניקולה יורגה קבע כי מקור המשפחה מן השבטים המקומיים שהיגרו לסרביה באזור המאה ה8, "Rab" מצוין הסיומת נפוצה בשפות הטורקיות. מעול האימפריה ההונגרית. השם ניתן תחילה ל"ארץ רומניה", האזור שבין הרי הקרפטים, הדנובה, הים השחור והקו המחבר את התמזגות הנהרות טרוטוש וסירט אל שפך הנהר דנייפר, אזור עליו השתלטו בתום מלחמתם נגד הטטרים, בין השנים 1328 – 1342. מקור השם היווה נושא לעניין ומחלקות בקרב ההיסטוריונים וההצעות שהתקבל הושפעו מהשקפת העולם של מפלגות השלטון. הדעה הרווחת כיום היא שמקור השם הוא בשפה הקומנית (טטרית) ומשמעותו "האב השליט". Basar = "לשלוט", -aba = אבא (כמו בעברית).
גילה אוריאל
ביוגרפיה
משנת 1946 ארגנה וניהלה את הקורסים למינהל ציבורי בתל אביב מיסודו של המכון למִינהל ציבורי בירושלים שהקים אדווין סמואל ב-1945. הקורסים התנהלו במשרדי העירייה, ואוריאל שימשה המדריכה הראשית של המכון. בראשית שנות ה-50 עִברתה את שמה ל"גילה אוריאל", לזכר אחיה הצעיר ובן-דודה, שנהרגו במלחמת העולם השנייה (בשורות הצבא הבריטי והפלמ"ח, בהתאמה). בשנת 1953 זכתה במלגה מטעם האו"ם ונסעה להשתלמות במינהל ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון ובוויילס.
בראשית שנת 1954 יזמה, ייסדה וניהלה את המחלקה לייעול והדרכה בעיריית תל אביב. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מנהלת מחלקה בעיריית תל אביב, וכיהנה כמנהלת המחלקה במשך שני עשורים, עד פרישתה ב-1973. במסגרת זו שימשה בתפקידים נוספים, בהם יו"ר הוועדה לבטיחות וגהות ומרכזת המועצה הציבורית לשיפור העיר תל אביב. לאחר פרישתה מעבודתה בעירייה, בתום 40 שנה, כיהנה בשנים 1974–1975 כיועצת עיריית תל אביב לשיפור השירות לציבור.
בסרביה
מחוזות וערים
כאשר חבל בסרביה השתייך לממלכת רומניה, הוא היה מחולק ל-9 מחוזות.
גילה אוריאל
ביוגרפיה
לצד עבודתה בעיריית תל אביב, כיהנה בתפקידים שונים בארגון המנהל הציבורי בארץ. הייתה חברת הוועדה המייעצת להדרכת הרשויות המקומיות שליד משרד הפנים. הוסיפה לפעול במסגרת המכון למִינהל ציבורי, הייתה עורכת-משנה של כתב העת שלו, "המינהל (רבעון לבעיות האדמיניסטרטור הצבורי)", וחברת המערכת של כתב העת שנולד ממיזוגו עם "נתיבי ארגון", "נתיבי ארגון ומינהל"; עורכת-משנה של "לִקוטים", כתב עת על מנהל ושלטון מקומי שיצא מטעם המנהלה בעיריית תל אביב; וחברת מערכת של הרבעון למינהל מקומי, לתכנון ולאיכות הסביבה "עיר ואזור", שהופיע בשנות ה-70 מטעם משרד הפנים. הרצתה במסגרות שונות בנושא המנהל הציבורי והשלטון המקומי.
פרסמה ספרי עזר באדמיניסטרציה, בהם "מינהל משרדי" (1959) ו-"ניהול ערים: ספר-עזר לסגל הרשות המקומית" (תשמ"ד 1983). כן ליקטה וערכה את הקובץ "זוטות מוניציפליות: לקט מהווי הרשות המקומית בארץ ובעולם" (תשמ"ז 1987).
בסרביה
מחוזות וערים
המחוזות שכיום נמצאים בשטחי רפובליקת מולדובה
גילה אוריאל
ביוגרפיה
לצד פועלה באדמיניסטרציה, מילדותה עסקה בכתיבה ספרותית, שלחה ידה בתרגום ספרות יפה, שירה וסיפורת. עסקה בקריאה אמנותית במסגרות שונות, בראשית שנות ה-50 ערכה והגישה בקול ישראל (ובהמשך ב-BBC בלונדון) תוכניות על השירה העולמית. את החומר ששודר ערכה לכדי האנתולוגיה "פנינים משירת העולם" (תל אביב תשי"ג) (כשם התוכנית), שזכתה לביקורות אוהדות. לאחר מכן המשיכה לתרגם מגרמנית ומאנגלית: מבחר מסיפורי אוסקר ויילד (תשי"ד), מבחר משירי היינריך היינה, שהיה אהוב עליה במיוחד (תשט"ו 1954), הרומנים "נאות דשא" ו"הזקן המופלא" לנוויל שוט, "לילה בליסבון" לאריך מריה רמרק ו"אהבה היא רק מילה" ליוהנס מריו זימל, ו"נכתב על הים" לוויקי באום. ערכה ותרגמה אנתולוגיות נוספות מספרות העולם: מבחר שירי העמים "נופים דובבים" (1972), "זיוה" (תשל"ט 1979) – לקט סיפורים ושירים לבני הנעורים בתרגום מאנגלית, צרפתית, גרמנית ופולנית, ולקט משירת העולם בשם "עולמו של המשורר" (1992). עם עדנה מיטווך-מלר ערכה את אנתולוגיית המשוררות "בת-קול: עולמה של משוררת" (1995) ואת קובץ שירי הילדים "טל ילדות" (2002), וביחד איתה ועם רינה לווינזון את "ימי פעמונים: שירי חגיגה וזיכרון" (תשס"ג 2002). בנוסף ערכה קבצים על מאיר דיזנגוף, קובץ שירים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הלקט "תל אביב והגמנסיה" למלאת 80 לגימנסיה הרצליה, וכן קובץ על דודהּ, המלחין והמחנך יצחק אדל.
בסרביה
מחוזות וערים
קישינב, העיר החשובה ביותר בבסרביה, היא כיום בירת רפובליקת מולדובה.
גילה אוריאל
ביוגרפיה
פרסמה שירים, מאמרים ותרגומים בעיתונים ובכתבי העת בארץ.
הייתה חברת אגודת הסופרים העברים ואקו"ם. בשנת 1996 יזמה וייסדה את קרן האישה היוצרת בספרות שליד ויצו תל אביב, וכן ספרייה לספרות נשים. בשנת 1998 ייסדה בתל אביב ביחד עם ידידתה המשוררת עדנה מיטווך-מלר את הוצאת "בת קול" לספרות יפה.
בסרביה
דמוגרפיה
לפי הסטטיסטיקה הרוסית הרשמית, ב-1897 היו בבסרביה 1,935,412 תושבים, מתוכם 47.6% רומנים (920,919), 19% אוקראינים, 11% יהודים, 8% רוסים והיתר בולגרים, סרבים, צ'כים, גרמנים, טורקים, טטרים, פולנים ומיעוטים נוספים.
גילה אוריאל
ביוגרפיה
ב-1953 זכה שירה "Spring for Two" ('אביב לשניים') במקום ראשון בתחרות פיוט בלונדון. השיר זכה ללחן. ב-1999 הוענק לה מענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. זמן קצר לפני פטירתה זכתה בתואר "יקירת קסת הזהב" מטעם אגודת הסופרים העברים.
בסרביה
דמוגרפיה
לפי מפקד רומני, ב-1930 היו בבסרביה 2,864,662 תושבים, מתוכם 56.23% רומנים, 12.28% רוסים (כולל ליפובנים), 10.97% אוקראינים, 7.15% יהודים, והיתר בולגרים, גגאוזים, גרמנים ומיעוטים אחרים (פולנים, ארמנים, אלבנים, יוונים וצוענים).
גילה אוריאל
ביוגרפיה
גילה אוריאל נפטרה בינואר 2007, סמוך ליום הולדתה ה-93. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק לצד אמה סופיה.
בסרביה
היסטוריה
ב-1812, בתום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), נחתם בבוקרשט הסכם שלום בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית. במסגרת הסכם זה, האימפריה העות'מאנית העבירה לאימפריה הרוסית את שטחי נסיכות מולדובה שבין נהר הפרוט לנהר הדנייפר, את הראיה הטורקית חוטין ואת בסרביה ההיסטורית (המכונה בטורקית בוצ'אק). האימפריה הרוסית החילה את השם בסרביה על כל האזור המועבר.
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הכריזה בסרביה, ב-24 בינואר 1918 על עצמאותה וב-27 במרץ 1918 החליטה המועצה הארצית על האיחוד עם רומניה.
גילה אוריאל
קישורים חיצוניים
מתרגומיה:
בסרביה
היסטוריה
באוקטובר 1920, בהסכם פריז, הכירו מדינות ההסכמה (פרט ליפן) באיחוד שבין רומניה ובין בסרביה. ברית המועצות, שלא לקחה חלק בהסכם זה, מעולם לא הכירה באיחוד. לפני מלחמת העולם השנייה ואחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות הציגה לרומניה אולטימטום בו תבעה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נאלצה לציית ולצאת והחבלים סופחו לברית המועצות ב-1940. מעשה זה שימש כעילה עיקרית לברית שכרתה רומניה עם גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות במטרה להחזיר לעצמה את החבלים האלה. במהלך מלחמת העולם השנייה כבש צבא רומניה יחד עם הוורמכט את החבלים האלה, אך נאלץ לסגת מהם לאחר שינוי מגמת המלחמה וניצחונו של הצבא האדום.
בין השנים 1940–1941 ולאחר מכן, עם כיבושה מחדש על ידי הצבא הסובייטי ב-1944, נהפך רוב שטחה של בסרביה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית (Republica Sovietică Socialistă Moldovenească). בה בעת, שטחים ממנה בצפון ובדרום נמסרו לאוקראינה. עם התמוטטות ברית המועצות הכריזה רפובליקת מולדובה על עצמאותה ב-1991.
יהודי בסרביה
בשנת 1889 חיו בבסרביה 180,918 יהודים, כתשיעית מתוך סך כל האוכלוסייה. האוכלוסייה היהודית גדלה בהתמדה, ובשנת 1897 כבר היו 225,637 יהודים מתוך 1,936,392 תושבי החבל (גידול קטן גם בערך היחסי). בשנת 1920 מנתה האוכלוסייה היהודית 267,000 נפש ובשנת 1930 הגיע מספרם ל-270,000 נפש.
רוב יהודי בסרביה חיו בערים הגדולות בקהילות מפוארות כגון קהילות קישינב, בעלץ ואדינץ. בשנת 1903, בזמן פרעות קישינב, קהילת יהודי קישינב, בירתה של בסרביה, היוו 46% מתוך כלל אוכלוסיית העיר, דהיינו כ-50,000 נפשות.
יהודי בסרביה בשואה
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, חיו בבסרביה כ-300,000 יהודים. לאחר נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביוני 1940, הואשמו היהודים בגילוי אהדה ושיתוף פעולה עם ברית המועצות הקומוניסטית ועם הצבא האדום. ברומניה אף הוטחו האשמות קולקטיביות כי היהודים גילו עוינות כלפי החיילים הרומנים הנסוגים, ירקו עליהם, השפילו אותם ופגעו בהם.
ב-1941 עם כיבושה מחדש של בסרביה בידי הרומנים, בברית עם הגרמנים, התקבלה בידי השלטונות הפשיסטיים הרומנים החלטה "לנקום" ביהודים. עוד ערב הפלישה לבסרביה הוציא מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה סודית, בעלת שם הצופן "טיהור השטח". הפקודה כללה שלושה סעיפים: 1. חיסול פיזי של כל היהודים בכפרים במקום. 2. מעצר היהודים החיים בערים וריכוזם בגטאות. 3. מעצר כל החשודים כקומוניסטים וכמי ששירתו את הסובייטים בשנת השלטון הסובייטי בבסרביה והוצאת חלק מהם להורג לאחר שיימצאו אשמים.
ברצח היהודים השתתפו יחידות הז'נדרמריה שקיבלו את הפקודה ערב פרוץ המלחמה. יחידות הצבא נצטוו אף הם לעזור לאנשי הצבא שעסקו בפועל בהוצאות להורג. הוקמה יחידה בפיקודו של סגן ראש-הממשלה מיכאי אנטונסקו, אשר נקראה "השדרה המיוחדת". ביחידה היו כ-160 אנשים, וגם הם השתתפו ברצח יהודים, תוך שיתוף פעולה עם היחידות הגרמניות המקבילות. כל הגורמים האלה ביחד עם הצבא הגרמני והאיינזצגרופה D רצחו בחודשים יולי-אוגוסט כ 160 - 150 אלף יהודים. את רוב הרציחות עשו הרומנים. רוב היהודים בכפרים נרצחו.
ב־15 בספטמבר 1941, ציווה יון אנטונסקו לגרש את כל יהודי בסרביה לז'בוקריץ' שבמחוז טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה, מעבר לנהר דנייסטר). לפי אומדן רשמי, נרצחו כ-25,000 יהודים בדרך לגירוש ועשרות אלפים נזרקו לקבר אחים מאולתר ביער קוסאוץ במרכז בסרביה, שדרכו עברו השיירות לעבר נקודת המעבר. עשרות אלפים נוספים הוטבעו בנהר הדנייסטר במעבר לטרנסניסטריה.
ב־1942 בעיצומה של המלחמה נערך מפקד בשטחי בסרביה, בו נמצאו 227 יהודים בלבד. למעשה בסרביה הייתה, בהתאם לתוכניות, "נקייה" מיהודים. לפי הערכתו של ההיסטוריון אביגדור שחן, בערך 282,000 מיהודי בסרביה נרצחו בשואה. בזמן שחרור טרנסניסטריה נמנו בה 13,980 יוצאי בסרביה שהצליחו להימלט.
היהודים לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לבסרביה כמה עשרות אלפי יהודים מתוך אלה שהצליחו לברוח מפני הנאצים מזרחה אל עומק ברית המועצות וכן מתוך ניצולי טרנסניסטריה. לקראת סוף שנת 1993 הוערך מספר היהודים ברפובליקה של מולדובה בכ־15,000 נפש. באותה השנה 2,173 יהודים עלו לישראל.
בעיר הבירה קישינב, פועל בית הכנסת המרכזי לצד מוסדות חינוך וחסד, לרווחת הקהילה היהודית במולדובה בהנהגת שליח חב"ד, הרב יוסף יצחק אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, כמו כן, במרכז העיר קישינב פועל מרכז תרבות יהודי קדם שממומן על ידי ארגון הג'וינט וכולל בית כנסת ברשות הרב דניאל שמשון.
פטריק גודפרי
פטריק לינדזי ארצ'יבלד גודפרי (באנגלית: Patrick Lindesay Archibald Godfrey; נולד ב-13 בפברואר 1933) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
גודפרי נולד בשכונת פינסבורי שבלונדון, לכומר פרדריק גודפרי וללויס מרי גלדיס (לבית טרנר).
ב-1956 הצטרף גודפרי ל-Radio Drama Company אחרי שזכה בפרס Carlton Hobbs Bursary. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1972 בסרט "מיס ג'ולי". בשנים שאחר כך הופיע בסרטי קולנוע בריטיים בהם "זיכרונות אהבה מפירנצה", "שארית היום", "חשיבותה של רצינות", "הרוזן ממונטה כריסטו", "Dimensions", ו"עלובי החיים". גודפרי גילם את דמותו של לאונרדו דה וינצ'י בסיפור סינדרלה "עכשיו ולתמיד" בכיכובם של דרו ברימור ודוגריי סקוט. בטלוויזיה שיחק גודפרי בסדרות כגון "דוקטור הו" ו"המפקח מורס".
תמיר כהן
תמיר כהן (נולד ב-4 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומאמן כדורגל ישראלי.
בנו של כדורגלן העבר אבי כהן.
קריירה
כהן גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ועם קבוצת הנוער של המועדון זכה בדאבל בעונת. את הופעת הבכורה בליגת העל ערך בנובמבר 2002, כשנכנס כמחליף בניצחון על בני יהודה תל אביב. בעונת זכה עם מכבי תל אביב באליפות המדינה, ובעונת  הופיע במדיה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
בינואר 2007 עבר כהן למכבי נתניה, לאחר שלא הצליח למצוא את מקומו במכבי תל אביב בתחילת עונת. תחילה נראה היה כי כהן הוא עוד שחקן מבטיח שלא מצליח לממש את הפוטנציאל הטמון בו בשל הירידה הגדולה ביכולתו, אך עם מעברו לנתניה השתפרה יכולתו ובשל כך זכה לזימון לנבחרת ישראל ולהצעות מקבוצות זרות.
ב-23 בדצמבר 2007 חתם כהן בקבוצת בולטון וונדררס מהפרמייר ליג באנגליה. בעונתו הראשונה במועדון הופיע בעשרה משחקים (בשלושה מתוכם עלה בהרכב), בהם כבש שער בודד ב-2 במרץ 2008. בעונת, עד תקופת חג המולד, לא שותף באף משחק. בינואר 2009 דורג כהן על ידי העיתון האנגלי הדיילי מירור במקום החמישי ברשימת ההעברות הגרועות ביותר שנעשו בליגה האנגלית בחלון ההעברות של ינואר.
את עונת פתח כהן עם שלושה שערים בחמישה משחקים, שבזכותם הוא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו. ב-24 באפריל 2011 כבש את שער הניצחון מול ארסנל בדקה ה-90, הוריד את חולצתו וחשף מתחתיה חולצה נוספת עם תמונה של אביו, אבי כהן, שנהרג בתאונה 4 חודשים קודם לכן. עם סיום עונת הודיעה בולטון כי חוזהו של כהן לא יחודש.
באוגוסט 2011 חזר כהן לישראל וחתם כהן בקבוצת מכבי חיפה על חוזה לשלוש שנים תמורת 300 אלף אירו לעונה. הופעת הבכורה של כהן במדי הקבוצה הייתה ב-17 באוגוסט 2011, בסיבוב הפלייאוף של ליגת האלופות, במשחק נגד ראסינג גנק הבלגית באצטדיון רמת גן. ביוני 2013 שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת חתם כהן בהפועל רעננה, העולה החדשה לליגת העל, ומונה לקפטן הקבוצה. לאחר עונה אחת, בה כבש שלושה שערים ב-21 הופעות בליגה, שוחרר כהן מהמועדון, לא שיחק כלל בעונה שלאחר מכן ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
לכהן 8 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה בהפסד הנבחרת לקפריסין באפריל 2003. ב-13 באוקטובר 2007 ערך כהן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת מול נבחרת קרואטיה.
לאחר הפרישה
בשנת 2018 מונה לעוזר מאמן שני בהפועל רעננה.
גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו
גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו (בסינית: 港珠澳大橋, פיניין: Gǎng zhū ào dàqiáo) או בקיצור HZMB, היא מערכת תחבורתית באורך של כ-55 קילומטרים, הכוללת שלושה גשרים, מנהרה תת-ימית וארבעה איים מלאכותיים, ומחברת בין ערי המדינה הונג קונג ומקאו, וכמו כן העיר ג'והאי שבסין.
זהו למעשה הגשר הארוך ביותר בעולם נכון לשנת 2019 אשר נמצא מעל מאגר מים כלשהו (ים או אגם). על פי התכנון, הגשר אמור להחזיק לפחות 120 שנים, ועלה סכום אדיר של כ-127 מיליארד יואן, או 18.8 מיליארד דולר אמריקאי.
העבודה על הגשר החלה בדצמבר 2009, ותוכנן להפתח לציבור בסוף 2016. לאחר מספר עיכובים, הגשר נחנך בפברואר 2018 על ידי נשיא סין שי ג'ינפינג ובכירי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית.
תכנון ובנייה
בשנות ה-80, הציע המהנדס ההונג-קונגי גורדון וו (Gordon Wu) מחברת Hopewell Holdings קונספט של בניית גשר-מנהרה בין הונג קונג, מקאו וסין. הוא לקח את הרעיון מגשר-המנהרה של מפרץ צ'ספיק בארצות הברית, אשר מחבר בין חצי האי דלמרבה (השייך למדינות מרילנד ודלאוור) עם מדינת וירג'יניה. וו הציע את הקונספט לבכירים סיניים ב-1988, אך בשל אירועי כיכר טיין-אן-מן כשנה לאחר מכן, שגרמו לאי-יציבות ולנפילה במחירי המניות בבורסה ההונג קונגית, תוכניות הגשר נגנזו.
לאחר שבריטניה החזירה את הונג קונג לידי סין ב-1997 כחלק מאזור מנהלי מיוחד, חזרה הממשלה הסינית להתעניין בפרויקט. בו בזמן, העיתונות בהונג-קונג החלה לבקר את התהליך, בשל נזקים אפשריים לסביבה, זיהום אוויר ופקקי תנועה שיגרמו כתוצאה מהקמת הגשר. בדצמבר 2001 העבירה המועצה המחוקקת של הונג קונג פקודה בה יש להתחיל ולפתח מרכז לוגיסטי, כהכנה לבניית הגשר. בשנת 2003 התגבש צוות משלושת הצדדים כדי לפתור בעיות הנדסיות, שאלות של ביקורת גבולות ומימון הפרויקט, שהיה צפוי לעלות סכומים אדירים.
באוגוסט 2008, ממשלת סין, ממשלת מחוז גואנגדונג, וממשלות הונג קונג ומקאו הסכימו לממן 42 אחוזים מהפרויקט, כך ששאר 58 האחוזים ילוו מידי בנק סין. במרץ 2009, מספר חודשים לפני תחילת הבינייה, הוסכם על חלוקה שונה, של כ-%22 מול %78. העבודות החלו בצד הסיני (בעיר ג'והאי על יד מקאו) בדצמבר 2009 לאחר טקס בנוכחות לי קצ'יאנג. העבודות בצד של הונג קונג החלו שנתיים לאחר מכן, בדצמבר 2011, לאחר שנפתרו הבעיות הסביבתיות שהגשר היה יכול לגרום. החלק האחרון של הגשר נבנה ביוני 2016, ואילו החלק האחרון של המנהרה התת-ימית נבנה ביולי 2016. לאחר תיקונים שונים, הגשר נחנך ב-16 בפברואר 2018. לפי תיעוד הרשויות השונות, כ-19 עובדים נהרגו במהלך העבודות, אך ככל הנראה המספר גבוה בהרבה.
חלקי הגשר
הגשר נע בגובה של 280–460 מטר. המנהרה התת-ימית שנבנתה בין שני האיים המלאכותיים, מאפשרת לספינות לעבור מעליה לעבר סין ובחזרה לים סין הדרומי. האורך הכולל של הקטע הוא של 12 ק"מ, ונמצא במזרח מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר הונג קונג. עבודות בוצעו על ידי מחלקת התחבורה של הונג-קונג.
הקטע כולל גשר באורך 9.4 ק"מ, מנהרה באורך קילומטר אחד וכביש מהיר המחבר לנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג. האורך הכולל של הקטע הוא של 13.4 ק"מ, ונמצא במערב מפרץ נהר הפנינה ומתחבר לעיר ג'והאי בסין, הקרובה למקאו. העבודות החלו ביצירת אי מלאכותי בגבול הימי של מקאו וג'והאי.
אתגר כיוון התנועה
בניית הגשר לוותה באתגר של כיוון תנועה, מאחר שבהונג קונג ובמקאו נוהגים בצד שמאל של הכביש, ואילו בסין נוהגים בצד ימין.
הממשלה הסינית החליטה שהנהיגה על הגשר תהיה בצד ימין, ולפיכך הורתה על בניית שני מחלפים למעבר נהיגה בצד שמאל לצד ימין, ולהפך.
תעבורה
אוטובוס שאטלים: מערך האוטובוסים עובד 7\24, כאשר בשעות העומס יוצא אוטובוס כל חמש דקות. הגישה לתחנות מהן יוצאים השאטלים היא בעזרת מוניות, רכבת תחתית או עשרות קווי האוטובוסים השונים בהונג קונג, מקאו וג'והאי.
ביקורת ומחלוקות
איחורים וחריגות מהתקציב:
כתוצאה מסחף שהיה עלול לערער על היסודות, הוחלט על דחייה בבניית האיים המלאכותיים. היה חשש שחלקים מהמנהרה התת-ימית זזו באופן משמעותי (תזוזה של עד 20 מטרים), דבר שיכול לגרום להתמוטטותה.
בחלק ההונג קונגי של הפרויקט, יצא דוח על העבודות, שציין כי עשרה עובדים מתו ובערך ארבע מאות נפצעו במהלך הבניה. באפריל 2017 מספר מפלגות קטנות מהמועצה המחוקקת של הונג קונג, דרשו מהממשלה לקחת צעדים בתחום.
לעומת זאת, בצד הסיני מידע על הרוגים ופצועים נמצא תחת מחסה חשאיות, ולא הותר לפרסום. לפי הערכותיו של חבר המועצה המחוקקת של הונג קונג, פרננדו צ'אנג, מספר ההרוגים בצד הסיני יכול להגיע עד למאה איש, ושזהו גשר של "דם ודמעות".
בדיקות ביטחון מזויפות:
ב-2017, עצרה "הנציבות העצמאית נגד שחיתות" כ-21 עובדים מחברת Jacobs China Limited, על זיוף תוצאות בבדיקות של הבטון ממנו בונים את הגשר, ובכך לגרום לסיכון השימוש הציבורי בגשר. חלקם הגדול של העובדים נשלח לכלא.
הגנה על האיים המלאכותיים:
באפריל 2018, עלו שאלות בנוגע לשוברי הגלים שאמורים להגן על האיים המלאכותיים. לאחר שצילומים נלקחו מקוודקופטר, היה נראה שחלק משוברי הגלים התפרקו ונשטפו על ידי הגלים, ושהדבר נבע מתכנון לקוי.
ירידה במספר הדולפינים:
גדנסק
גְדַנְסְק (בפולנית: Gdańsk, ; בגרמנית: Danzig, ; בקשובית: Gduńsk; ביידיש: דאַנציג) היא עיר הנמל החשובה בפולין, והעיר השישית בגודלה במדינה. בירת פרובינציית פומרניה. בעבר נקראה בשמה הגרמני, "דנציג".
גדנסק שוכנת לחוף מפרץ בדרום הים הבלטי, ומהווה צלע במשולש הערים "טרוימיאסטו" לצד עיירת הנופש סופוט והעיר גדיניה. אוכלוסיות גדנסק רבתי מעל מיליון תושבים. בגדנסק גופא כ-460,000 תושבים. גדנסק נמצאת בשפך נהר הויסלה, דבר המעניק לה יתרון משמעותי כמרכז סחר ימי ונהרי.
לאורך ההיסטוריה שלה הייתה גדנסק עיר מסחר. בימי הביניים היא הייתה עיר הנזה, והיום היא מרכז מסחרי חשוב. במספנות גדנסק נולדה תנועת סולידריות בהנהגת לך ואלנסה, אשר מילאה תפקיד חשוב בהתמוטטות השלטון הקומוניסטי באירופה בסוף שנות השמונים.
היסטוריה
על פי ממצאים ארכאולוגיים הוקם מבצר גדנסק בידי מיישקו הראשון מלך פולין בשנות ה-80 של המאה העשירית. בשנת 997 נטבלו תושבי גדנסק לנצרות בידי הקדוש אדלברט מפראג, שנשלח על ידי מלך פולין בולסלאב האמיץ. לאחר מכן נשלטה העיר בידי דוכסי פומרניה. הדוכס שְוְויֶנְטוֹפֶּלְק השני העניק לעיר כתב זכויות בסביבות שנת 1235. במאה ה-14 עברה העיר לשליטת האבירים הטבטונים. ב-1343 הוחל בבניית בזיליקת מריה הקדושה (St. Marienkirche) על מקומה של כנסיית עץ שהוקמה כבר ב-1243, בזיליקה זו הייתה עד 1945 הכנסייה הלותרנית הגדולה בעולם, וכיום זו כנסייה קתולית. ב-1361 הצטרפה העיר לברית ערי הנזה. העיר המשיכה להתפתח ולשגשג, בעיקר הודות למעמדה החופשי ולכתבי-זכויות מצד מלכי פולין ופרוסיה שאפשרו לה לסחור באופן חופשי עם מדינות אלה.
המאות ה-16 וה-17 היוו "תור זהב" בתולדות העיר, אז התיישבו בה פולנים, יהודים, קאשובים, הולנדים וסקנדינבים. כתוצאה מכך התפתחה בעיר זהות רב-תרבותית ייחודית.
במאה השמונה-עשרה סבלה העיר מהאטה כלכלית בעקבות המלחמות שהביאו לחלוקתה של פולין. העיר (שנקראה אז בשמה הגרמני "דנציג") סופחה ב-1793 לממלכת פרוסיה. בשנת 1807 העיר נכבשה על ידי כחות של נפולאון והוקמה "רפובליקת דנציג". בשנת 1813 חיל מצב הצרפתי בפיקוד ז'אן ראפ נכנע והעיר חזרה לשליטת פרוסיה ונשארה תחת שלטונה עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
מ-1945 ואילך
בתום מלחמת העולם השנייה גורשה האוכלוסייה הגרמנית ברובה הגדול, ובמקומה יושבו בעיר פולנים, בעיקר פליטים ממחוזות במזרח פולין שעברו לשליטת ברית המועצות. מרכז העיר העתיק שוקם בשנות החמישים והשישים, והעיר הפכה למרכז תעשייתי חשוב בפולין הקומוניסטית הודות לנמל והמספנות.
בספטמבר 1980 הוקמה במספנות על שם לנין שבגדנסק תנועת סולידריות, אשר סימנה את תחילת היסדקות הקו הנוקשה של המפלגה הקומוניסטית בפולין.
הקהילה היהודית
סוחרים יהודים פעלו בעיר החל מהמאה ה-15, אולם בתחילה נאסרה התיישבות יהודית בתחומי העיר עצמה, ובתקופת שלטונה של ממלכת פולין הוטלו הגבלות על מגורי יהודים בחלקים שונים בעיר ועל עיסוקיהם, הגבלות שהוסרו רק ב-1814.
בתקופת העיר החופשית דנציג, שבין המלחמות, מנתה הקהילה היהודית למעלה מ-10,000 נפש. הנציבים מטעם חבר הלאומים ניסו להגן על מעמדם של היהודים גם לאחר השתלטות הנאצים על הסנאט של העיר, אך מסוף 1937 הידרדר מצבם של היהודים במהירות והם היו נתונים לפוגרומים, לביזה ולאפליה חוקית בהתאם לחוקי נירנברג. מרבית היהודים עזבו, ועד פרוץ המלחמה ירד מספרם ל-1,600. בפברואר-מרץ 1941 גורשו כמעט כל היהודים שנותרו בעיר.
קהילה זעירה הוקמה בעיר לאחר המלחמה, וב-2016 נמנו בה כ-90 חברים.
נבחרת ונצואלה בכדורסל
נבחרת הגברים של ונצואלה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ונצואלה ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של ונצואלה.
הישג השיא של הנבחרת הוא זכייתה באליפות אמריקה בכדורסל בשנת 2015 לאחר שניצחה במשחק הגמר 71-76 את ארגנטינה. ונצואלה השתתפה פעמיים במשחקים האולימפיים והישג השיא שלה הוא המקום העשירי בשנת 2016. הנבחרת התמודדה 4 פעמים באליפות העולם בכדורסל והישג השיא שלה במסגרת זו הוא המקום ה-11 בשנת 1990.
1705 ברוסיה
שנת 1705 ברוסיה היא השנה ה-23 לשלטונו של פיוטר הראשון והתשיעית לשלטונו הבלעדי.
הצטלבות (נצרות)
הצטלבות היא מנהג נוצרי המתבצע על ידי יצירת סימן צלב בחזית גוף המצטלב, באמצעות היד הקמוצה. לעיתים מתלווה להצטלבות גם דקלום הנוסח של השילוש הקדוש ("בשם האב, הבן ורוח הקודש").
נוצרים נוהגים להצטלב לעיתים קרובות, כשהם מתחילים תפילה וכשהם מסיימים אותה, כשמתחילים לקרוא ספר קודש וכשמסיימים את הקריאה, כשמשכימים בבוקר וכשהולכים לישון בערב, כשמתיישבים לאכול וכשקמים מהארוחה, בראשיתו של מעשה (נסיעה, פרויקט כלשהו ועוד) ובסיומו, כשמטרידה אותם דאגה או מחשבה רעה או כשמקבלים בשורה רעה.
ההצטלבות מיועדת לזמן את הגנת האל כנגד מזיקים ואסונות. על פי אמונות נוצריות מסוימות, סמל הצלב יעיל לגירוש שדים החוששים מפניו.
בזרמים נוצרים שונים יש הבדלים בדרך ביצוע ההצטלבות: שתי אצבעות מול הבוהן או שלוש אצבעות מול הבוהן, האם את הקו המאוזן מסמנים מימין לשמאל או משמאל לימין. הבדלים אלה הם סממן מובהק לזרם הנוצרי שאליו משתייך המצטלב.
נומה קאליו
נומה קאליו (באסטונית: Nõmme Kalju FC) הוא מועדון כדורגל אסטוני מקצועי ממחוז נומה של העיר טאלין, אסטוניה.
המועדון שנוסד בשנת 1923 והוקם מחדש בשנת 1997, מתחרה בליגת העל האסטונית ובאמתחתו שתי אליפויות (מהשנים 2012 ו-2018) וגביע אחד מעונת 2014/2015.
ב21 ביוני 2016 הדיחה נומה את מכבי חיפה ממוקדמות הליגה האירופית עם 1-1 בסיכום שני המשחקים וניצחה בדו-קרב פנדלים 5-4
פיורד אליס
פיורד אליס (באנגלית: Ellis Fjord) הוא פיורד צר וארוך, בחוף אינגריד כריסטנסן, בארץ הנסיכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
אורג הכף
אורג הכף (שם מדעי: Ploceus capensis) הוא מין מהסוג אורג שבמשפחת האורגיים המצוי רק בדרום אפריקה ומכאן שמו.
מאפיינים
אורכו 17 ס"מ והוא בעל נוצות בצהוב-זית כהה עם מקור דמוי חרוט וארוך. הראש כתום עם גרון כתום כהה והכנפיים ירקרקות-צהובות. הנקבות דומות לזכרים אך צבען בהיר יותר וצבע בטנן לבן.
פיורד אליס
גילוי ומיפוי האזור
אזור גבעות וסטפולד, ובהן הפיורד, מופו באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן (1937–1936).
הקרטוגרפים הנורווגיים חשבו שמדובר במפרץ ובשריד של אגם שבעבר נשפך אליו.
אורג הכף
מאפיינים
האורג הוא עוף המצוי בדרומה של אפריקה בערבות עשב, שיחייה, גדות נהר וחורש דרום אפריקני מסוג Fynbos והוא אנדמי לדרום אפריקה. הוא מקנן בחבורות גדולות בין העצים על ענפי עצים כמו ערבה, אקליפטוס ולעיתים דקלים וכן בין דגניים גבוהים.
האורג מבצע קשר מסובך העשוי מעשבים על ענף, מפתח זה ייתלה הקן בעל החלק המוארך עד למטה. הזכר משתמש במקורו הארוך כדי להשחיל את העשבים אחד בשני עד שייווצר קן גדול בו יכולים להיכנס יצורים עד לגודל האורג והכניסה אליו מלמעלה תהיה קשה. הם חיים יחד במושבות ותוקפים אוכלי ביצים פוטנציאלים כמו עורבים, סנאים או נחשי ביצים. כמו כן הקינים בעלי פתחים קטנים המונעים מטפילי קנים כמו קוקיית דידריק להיכנס לתוכו.
אלו ציפורים רעשניות הניזונות בעיקר מזרעים, עלים קטנים, דגנים וחרקים על פני הקרקע ובאוויר.
פיורד אליס
גילוי ומיפוי האזור
ג'ון רוסקו (John Roscoe), אשר מיפה את האזור בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קפיצה לגובה, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947, הבין כי המפרץ והאגם הצר והארוך מחוברים, והם למעשה פיורד.
הראשונים שהגיעו אל הפיורד היו אנשי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בפיקודו של פיליפ לו, ב-31 בינואר 1955.
מקור השם
הקרטוגרפים הנורווגיים, כאמור, חשבו שמדובר במפרץ ובאגם הנשפך אליו, וקראו למפרץ "מולוויק" (בנורווגית: "Mulvik" - מפרץ החוטם) ולאגם קראו "לאנגוואטנט" (בנוורגית: "Langevatnet" - האגם הארוך).
בעקבות גילויו של רוסקו, שונה שם האתר.
רוסקו נתן לאתר את שמו הנוכחי.
הפיורד נקרא על שמו של אדווין אי. אליס (Edwin E. Ellis), שהיה צלם אוויר במהלך מבצע קפיצה לגובה, וצילם את האזור בו נמצא הפיורד.
לקריאה נוספת
• J Grey, J Laybourn-Parry, RJG Leakey, and A McMinn, Temporal patterns of protozooplankton abundance and their food in Ellis Fjord, Princess Elizabeth Land, Eastern Antarctica, stuar. Coast. Shelf Sci.], vol. 45, no. 1, pp. 17-25, Jul 1997
• McMinn A, Heijnisj H, Harle K, McOrist G., Late-Holocene climatic change recorded in sediment cores from Ellis Fjord, eastern Antarctica, The Holocene. 2001;11(3):291-300. https://doi.org/10.1191/095968301671577682
• McMinn, A., Gibson, J., Hodgson, D. et al., Nutrient limitation in Ellis Fjord, eastern Antarctica, Polar Biol 15, 269–276 (1995). https://doi.org/10.1007/BF00239847
• Kirkwood, J.M., Burton, H.R., Macrobenthic species assemblages in Ellis Fjord, Vestfold Hills, Antarctica, Mar. Biol. 97, 445–457 (1988). https://doi.org/10.1007/BF00397776
• McMinn, Andrew; Heijnisj, Henk; Harle, Kate; McOrist, Gordon;, Late-Holocene climatic change recorded in sediment cores from Ellis Fjord, eastern Antarctica 2001, Holocene ISSN 0959-6836
• Gibson, J. (1999), The role of ice in determining mixing intensity in Ellis Fjord, Vestfold Hills, East Antarctica, Antarctic Science, 11(4), 419-426. https://doi.org/10.1017/S095410209900053X
• Australian Antarctic Division, Locations of samples from Organic Lake, Deep Lake and Ellis Fjord in the Vestfold Hills, Antarctica, Dataset
רולאן מאזר
רולאן מאזר (בצרפתית: Roland Mazère; נולד ב-1946) הוא שף צרפתי והבעלים של מסעדת "לה סנטנר" השוכנת בפריגור, צרפת.
ביוגרפיה
רולאן מאזר התייתם מאביו בהיותו ילד ואמו התחתנה עם המורה של הכפר והמשיכה לנהל את בית המלון המשפחתי. למד בפנימייה עם אחותו ז'נבייב ובכל חופשה, מאז היה בן 14, עבד במטבח המסעדה. הוא הצטרף לעסק המשפחתי בגיל 24, ממנו התפתח מלון רלה א שאטו והמסעדה הנוכחית. ב-1973 זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום, אחרי קבלתו למד אצל האחים טרואגרו ואצל פול האברלן באוברז' דה ל'איל. ב-1981 זכה בכוכב השני במישלן.
מסעדת "לה סנטנר" (Le Centenaire) שוכנת בכפר לז אזי-דה-טאיאק. פירוש שמה הוא "מאה" והסיבה לכך היא מכיוון שנפתחה ב-1964, מאה שנה אחרי שהתגלו האתרים הפרהיסטוריים הראשונים בפריגור, סמוך ללז אזי.
מאזר מנהל את המסעדה והמלון ביחד עם אחותו ז'נבייב ועם בעלה, אלן שולי. במלון 20 חדרים ו-4 דירות. המסעדה פתוחה שמונה חודשים בשנה. מטבחו של מאזר קליל, הוא מחדש את המטבח הפריגורי המסורתי ומוסיף לו אלמנטים אותם הוא רוקח מהמטבח העולמי ומשתמש במוצרים מקומיים ובנוסף להם גם במוצרים זרים.
לה סנטנר מחזיקה כיום (2010) בשני כוכבים במישלן וב-17 נקודות בגו מיו.
בריאר (סדרת ספרים)
סדרת בריאר (באנגלית: Vorkosigan Saga) היא סדרת נובלות וסיפורים קצרים, השייכים לסוגה של מדע בדיוני ומתרחשת ביקום דמיוני. הסדרה עוסקת במשפחת וורקסיגן ומספרת את ההרפתקאות הרבות והשונות של בני המשפחה. בני המשפחה ממלאים תפקידים מרכזיים בניהול כוכב לכת בריאר, שעל שמו קרויה הסדרה בעברית. הסדרה נכתבה על ידי הסופרת האמריקאית לויס מקמסטר בוז'ולד. הספר הראשון "רסיסים של כבוד" פורסם ב-1986 והספר האחרון "Gentleman Jole and the Red Queen" פורסם באוקטובר 2015.
הסדרה עוסקת בתככים ובמזימות המתרחשים בממשל כוכבי ובין כוכבי כאשר במרכז ניתן למצוא תמיד אחד מבני משפחת וורקסיגן המושך בחוטים ומשפיע בדרך כלשהי על התוצאות הסופיות. הסופרת כותבת את העלילה בצורה מעניינת ובשפה קולחת תוך שימוש במונחים מעולם הפיזיקה ובהמצאת שמות להמצאות טכנולוגיות שונות. הסדרה מתאפיינת בדמויות ססגוניות ומורכבות המושכות את הקורא אל תוך הסיפור עצמו. הסדרה זכתה בפרסים שונים ביניהם פרס הוגו היוקרתי עבור הסדרה הטובה ביותר.
נכון לשנת 2019, תורגמו לעברית שישה ספרים מהסדרה.
רקע כללי
כוכב לכת בריאר שבסדרה הוא מושבה אנושית שיושבה לפני כ-600 שנה לפני האירועים המופיעים בספר "רסיסים של כבוד". האנושות הגיעה אל בריאר דרך חור תולעת הקיים במערכת השמש של כוכב בריאר, אך לצערם של המתיישבים, חור התולעת קרס זמן קצר לאחר יישוב הכוכב, והם נותקו משאר המושבות ביקום. רק כעבור כ-500 שנים, התגלה חור תולעת חדש שקישר אותם לשאר היקום. כתוצאה מתגלית זו, כוכב לכת בריאר נכבש על ידי מושבה אנושית אחרת בשם סטיגנדה, שמבחינה טכנולוגית הייתה מתקדמת יותר. כתוצאה מהבידוד, תושבי בריאר התדרדרו טכנולוגית והם איבדו את היכולת לטוס בחלל. רק לאחר 50 שנים של כיבוש, הצליחו הבריארים לגרש את הסטיגנדים, וכך רכשו מחדש את היכולות לטוס במרחבי היקום.
במהלך הבידוד, תושבי בריאר סיגלו לעצמם סגנון ממשל ייחודי, כל הלוחמים, קיבלו מעמד של אצולה, כאשר הקיסר הוא בעצם ראש המטה הכללי של הצבא. תושבי בריאר פוחדים מאוד ממוטציות, מאחר שקיימים מקומות עוינים ומלאים בקרינה רעילה בכוכב הלכת כלפי בני אדם, ולכן, על מנת להבטיח את הישרדות המין האנושי בבריאר, נוצר מנהג לנטוש או להרוג תינוקות שהראו סימנים למוטציה. לאחר שבריאר נכבשה על ידי סטיגנדה, החלו לנטוש את המנהג הזה, ואחרי כמעט 100 שנים ניתן היה להיתקל במנהג זה רק בכפרים מרוחקים רק לעיתים רחוקות מאוד, הודות לענישה מוסדרת של הממשל הבריארי. עם זאת, פחד זה מושרש בתרבות הבריארית, כך שלמרות ההתקדמות הטכנולוגית, כאשר בריארים נפגשים עם מוטציות או עם כל מה ששונה מהם, הם נרתעים אינסטינקטיבית ומביעים זלזול, פחד וחשש ברמות שונות.
לורד ארל וורקסיגן ממלא בסדרה את תפקיד העוצר הקיסרי עבור הקיסר גרגורי וורבה. ביחד עם אשתו, קפטן קורדיליה נייסמית ממושבת בטא המתקדמת, הם מסייעים לקיסר הילד להתמודד עם מזימות ותככים שונים הזוממים להפילו מהשלטון ולבצע הפיכה. בהמשך הסדרה, נולד לארל וקורדיליה בן, העונה לשם מיילס וורקסיגן, ומהספר השלישי בסדרה, הוא מופיע לרוב כדמות הראשית. כאשר מיילס היה עוד עובר, אמו, קורדיליה נחשפה לגז עצבים, שפגע במיילס עוד ברחם, כתוצאה מכך, מיילס סבל מפגיעות מערכתיות רבות, הוא הועבר מרחם אמו לרחם מלאכותי ושהה שם שנה נוספת תוך כדי תיקון פגמים קשים כתוצאה מהפגיעה של הרעל. כאשר נולד בסופו של דבר, מיילס נאלץ לעבור אינספור ניתוחים על מנת לחזק את מבנה השלד שלו כדי שיוכל לעמוד. כתוצאה מכך, הוא נראה מעוות וגובהו עומד על פחות ממטר וחצי. למרות הפגיעות הפיזיות הקשות שמהם סבל, מוחו של מיילס נשאר חד, הוא נחשב כגאון, אבל בגלל המראה החיצוני שלו, התייחסו אליו בבריאר כאל מוטציה.
סדר כרונולוגי פנימי
הכרונולוגיה הפנימית של הסאגה אינה תואמת את הסדר שבו נכתבו הספרים. בוז'לוד הצהירה בבלוג שלה כי היא בדרך כלל בעד קריאת הספרים בסדר כרונולוגי פנימי. פרטי כרונולוגיה מפורטים יותר ניתן למצוא ב-Vorkosigan Companion.
סדר הקריאה המומלץ לסאגת בריאר היא: