cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שארל-ארתור גונז
פרשת דרייפוס
לכל אורך פרשת דרייפוס, היה גונז מראשי הלוחמים למען האשמתו של אלפרד דרייפוס בריגול, והוא נחשב לאחד האשמים העיקריים בפרשה. כאשר ז'ורז' פיקאר הוכיח לו שדרייפוס חף מפשע והציג בפניו את הראיות לכך שהאשם האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי, גונז, בעצה אחת עם בואדפר ושר המלחמה ביו הורה לפיקאר להתעלם מהממצאים. פיקאר זעם, והטריד את השלושה שוב ושוב בדרישה לפתוח בחקירה כנגד אסטרהאזי. לפי עדותו של פיקאר ב-15 בספטמבר יצא גונז מגדרו וצעק: "וכי מה אכפת לך אם היהודי הזה יישאר באי השדים?" פיקאר נדהם והשיב: "אבל הרי הוא חף מפשע?!" גונז השיב ש"אין זה חשוב" והוסיף: "אם לא תאמר מאומה, איש לא ידע". פיקאר יצא מהפגישה המום וזועם והצהיר כי הוא אינו מתכוון לקחת עמו את הסוד אל הקבר. לימים הכחיש גונז את תוכן השיחה, אך לא את רוחה.
פיקאר הורחק מצרפת והוצב בתפקיד נידח וחסר חשיבות בתוניסיה. גונז, בואדפר וביו יחד עם אובר-ז'וזף אנרי וארמאן די פאטי דה קלאם חברו יחד כדי להבטיח שדרייפוס יישאר באי השדים והחקירה כנגד אסטרהאזי לא תתחדש. הם לא היססו לזייף לשם כך מסמכים ולנקוט בצעדים פליליים אחרים, ולפיכך נודעו בכינוי "הקנוניה". במאמרו המפורסם "אני מאשים...!" האשים אמיל זולא את גונז "בשותפות לפשע... מתוך קנאות קלריקלית". גונז העיד מאוחר יותר במשפט שנערך כנגד זולא, וכן במשפט החוזר שנערך לדרייפוס.
אחריתו
עם חשיפת ממדיה האמתיים של השערורייה, הורחק גונז בהדרגה מתפקידיו. ב-1903 הוא הוצב בכוחות המילואים. הוא נפטר ב-18 בדצמבר 1917.
כמעט מפורסמת (סרט)
כמעט מפורסמת הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוי מרקו כרמל הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת מיכל בכר. הסרט הוקרן לראשונה ב-22 ביוני 2017.
תקציר העלילה
לשיר כרמי בת ה-16 יש חברה אחת טובה בשם רוני, ציונים גבוהים ופרפרים בבטן בכל פעם שהיא רואה את עומרי גבע, החבר של מלכת השכבה. היא חושבת ש"חוכמה" איננה תכונה שעשויה למשוך מישהו ובטח לא עוזרת לה להיות מקובלת. לעומת זאת, לאחיה תומר בן ה-18 יש מראה של דוגמן, חברה אהובה בשם מאיה וכישרון מוזיקלי, שבזכותו הפתיע את משפחתו בהודעה כי התקבל לתוכנית המוזיקה הפופולרית, "דה-וואן". במהירות המוכרת לנו מן המציאות הופכת שיר להיות "אחות של תומר המפורסם", מה שהופך אותה למקובלת ואפילו לכמעט מפורסמת בעצמה. אך לכל זה יש מחיר. שיר מאבדת את זהותה, בוגדת בחברתה היחידה והופכת להיות מישהי שאינה דומה לעצמה. במקביל, ההתקדמות של תומר בתוכנית לעבר הגמר והיותו נתון ללחצים עצומים מכל הכיוונים, גורמים לו לאבד את תמימותו. שיר ורוני רבות, מאיה נפרדת מתומר ומתכננת לטוס לחו"ל לבדה. בסוף הסרט רותם זוכה בתחרות, שיר ורוני משלימות, ומאיה חוזרת לתומר.
הפקה
בפברואר 2016 החלו הליהוקים לסרט, עומר דרור ועמית פרקש לוהקו במהלך החודש, ובמרץ הצטרפו ניב סולטן ונועה קירל שזהו תפקיד המשחק הראשון שלה. צילומי הסרט תוזמנו להמשך אותה שנה.
הלגיון הראשון מינרוויה
הלגיון הראשון מינרוויה (בלטינית: Legio I Minervia) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 82 בידי הקיסר דומיטיאנוס. השם "מינרוויה", מעיד על כך שהלגיון הוקדש לאלה מינרווה. הלגיון הוצב באזור גרמניה של ימינו, ופורק או הושמד בתאריך לא ידוע.
היסטוריה
הלגיון הוקם בשנת 82, בידי הקיסר דומיטיאנוס. הקיסר הציב את הלגיון בעיר בון, באזור גרמניה של ימינו, משום שבאותה שנה תכנן לצאת למסע מלחמה גדול נגד השבטים הגרמאניים. ייתכן גם שזו הסיבה לכך שבאותה שנה הועבר הלגיון העשרים רפקס מהעיר בון אל מוגונטיקום. שמו המלה של הלגיון היה ככל הנראה "הלגיון הראשון פלביה מינרוויה". פלביה על שם דומיטיאנוס ששמו הפרטי היה פלביוס, ומינרוויה על שם האלה מינרווה שהייתה האלה החביבה על בני משפחתו של דומיטיאנוס. על פי מטבעות מאותה תקופה ניתן ללמוד כי סמל הלגיון היה ככל הנראה מזל גדי שסימל את מינרווה.
בשנת 89, התמרד מושל גרמניה עילית לוקיוס אנטוניוס סטורנינוס התמרד. הלגיונות בגרמניה תחתית הוזעקו במהירות כדי להביס אותו. הכוח כלל את הלגיון הראשון מינרוויה, וכן את הלגיון השישי ויקטריקס, הלגיון העשירי גמינה והלגיון העשרים ושתיים פרימגיניה. הם הביסו את סטורנינוס בקרבת מוגונטיקום, וכאות תודה העניק דומיטיאנוס לכל אחד מהלגיונות את התואר "פיא פידליס דומיטיאנה" (Pia Fidelis Domitiana) שמשמעותו "נאמן, ונאמן לדומיטיאנוס". בשנת 96 מת דומיטיאנוס, ועל כן הוסרו מהלגיון התוארים "פלביה" ו"דומיטיאנה", והלגיון נקרא מעתה: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס".
הלגיון הראשון מינרוויה לקח חלק במסעות המלחמה של הקיסר טראיאנוס בדאקיה בין השנים 101-106. חלקו של הלגיון במסעות אלו הונצח בין היתר בעמוד טראיאנוס, שבו נראה גם סמל הלגיון. למשך תקופה מסוימת היה הלגיון תחת פיקודו של הקיסר לעתיד אדריאנוס. לאחר כניעת דאקיה, הוחזר הלגיון לגרמניה. פעילות הלגיון בשנים שלאחר מכן מעורפלת מעט, בעמוד מרקוס אורליוס מצוין שהוא לקח חלק במסעות המלחמה של מרקוס אורליוס נגד המרקומנים (בין השנים: 165-175 ו-178-180). כמו כן תת-יחידות של הלגיון לקחו חלק בקמפיין של מושל גאליה בלגיקה דידיוס יוליאנוס נגד שבט הכאוקים בשנת 173.
בשנת 193 פרצה מלחמת אזרחים בין ספטימיוס סוורוס לקלאודיוס אלבינוס. הלגיון הראשון מינרוויה צידד בספטימיוס סוורוס, צעד אמיץ שכן אלביניוס של על האי הבריטי שהיה קרוב בהרבה אל גרמניה מאשר הפרובינקיות שעליהן משל ספטימיוס סוורוס. המלחמה הסתיימה בניצחונו של סוורוס שמן הסתם תגמל היטב את התומכים בו אם כי לא ידוע כיצד. בתאריך לא ברור בין השנים 221 ו-222, הוסף ללגיון השם "אנטוניניאנה". שני קיסרים בני אותה תקופה נשאו את השם "אנטונינוס", קרקלה ואלאגבאלוס. האפשרות השנייה נראית סבירה יותר, כיוון שלאחר מותו של אלאגבאלוס הלגיון אינו נזכר יותר בשם "אנטוניניאנה". על מזבח הקדשה משנת 231 מכונה הלגיון: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס אלכסנדרינה סוורינה" מה שמוכיח שהקיסר אלכסנדר סוורוס היה חייב טובה ללגיון מסיבה לא ברורה.
גבול לאוס–קמבודיה
גבול לאוס–קמבודיה הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין לאוס לקמבודיה. אורך הגבול הוא 555 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם תאילנד ומסתיים במשולש הגבולות עם וייטנאם.
תיאור
הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם תאילנד בפסגת הרי דאנגקרק. לאחר מכן, הגבול פונה דרום-מזרחה, מגיע לנהר טונלה רפו ובעקבותיו מזרחה עד לנהר מקונג. בנהר, הוא פונה דרום-מזרחה, דרך הארכיפלג סי פאן דון, ואז פונה לכיוון צפון. לאחר מכן, הגבול פונה מזרחה, ומגיע דרך נהר קונג. לאחר מכן, הגבול ממשיך מזרחה אל עבר משולש הגבולות עם וייטנאם בהרי אנאמיט.
היסטוריה
משנות ה-60 של המאה ה-19, צרפת החלה לבסס נוכחות באזור, בתחילה בקמבודיה המודרנית ובווייטנאם, ולאחר מכן בהודו-סין הצרפתית, שנוצרה ב-1887. לאוס נוספה אז למושבה ב-1893, בעקבות מלחמת סיאם–צרפת. ב-1905, הועברו אזורי סטונג טרנג ורטנאקירי  לקמבודיה, על בסיס השתייכותם ההיסטורית לממלכת חמר, יחד עם שטח קטן שהגיע לווייטנאם. ההערכה הייתה כי השלטונות הצרפתיים השתמשו, לאחר מכן, בגבול ההיסטורי של סטונג טרנג כגבול לאוס–קמבודיה, אף על פי שהיה בשלב זה רק קו מנהלי פנימי שעובר באזור מרוחק, לא היה צורך דחוף להגדירו בפירוט.
לאוס וקמבודיה קיבלו עצמאות ב-1954, ושימש כגבול המפריד בין שתי מדינות ריבונויות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, אזור הגבול היה לא יציב עקב הסכסוכים השונים שהיו בהודו-סין. בנוסף, היו מתחים בנוגע לטענות מצד לאוס לגבי אזור סטונג טרנג, כאשר קמבודיה ניהלה תעמולה חמרית באזור בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20. כתוצאה מכך, לא התרחש שום תיחום והיחסין בין שתי המדינות הוקפאו, והתדרדרו עוד יותר בזמן שלטון הקמר רוז' בקמבודיה. ב-2000, שתי המדינות הודיעו כי יתחילו לסמן את הגבול. בעוד שעבודה רבה נעשתה, נכון לסוף 2019, עדיין יש חלקים מהגבול שהם עדיין לא הוגדרו.
פול מייקל סטפני
פול מייקל סטפני (באנגלית: Paul Michael Stephani; 8 בספטמבר 1944 – 12 ביוני 1998) היה רוצח סדרתי אמריקאי. הוא היה ידוע גם בתור הרוצח הבכיין ("Weepy-Voiced Killer") בשל סדרת שיחות טלפון שעשה למשטרה בהן דיווח בעילום שם תוך בכי על פשעיו. סטפני רצח שלוש נשים במטרופולין מיניאפוליס-סנט פול.
רקע
סטפני היה בן הצעיר מבין עשרה ילדים ממשפחה קתולית. אמו נישאה בשנית כשהיה בן שלוש ואביו החורג היה ידוע כגבר המכה את ילדיו החורגים שלעיתים זורק אותם במורד המדרגות. סטפני היה נשוי לבוורלי לידר תקופה ולשניים היו בת אך הם התגרשו זמן קצר לאחר שנישאו.
רציחות
ב-31 בדצמבר 1980, ערב השנה האזרחית החדשה סטפני הכה קשות את קארן פואטק בת בסיינט פול. סטפני גרם לפואטק זעזוע מוח, שברים בגולגולת ונזק מוחי קשה. ב-3 לפנות בוקר התקשר סטפני תוך בכי מר ובקול גבוה, דיווח על הפשע והפנה את המשטרה למקומה של פואטק, מה שהציל את חייה.
הקורבן הבא שלו הייתה קימרלי קומפטון שהייתה סטודנטית בת 18 מוויסקונסין, אותה רצח ב-3 ביוני 1981 במיניאפוליס. לאחר שרצח אותה, הוא התקשר למשטרה "לעזאזל, בבקשה תמצאו אותי, הרגע דקרתי מישהי עם דוקרן קרח, אני לא יכול לעצור את עצמי, אני ממשיך לרצוח אנשים". יומיים לאחר מכן, התקשר סטפני למשטרה בבכי והסביר כי הוא מצטער שהוא רצח את קומפטון והבטיח להסגיר את עצמו, אך בסופו של דבר לא עשה זאת. יום למחרת, התקשר בשלישית למשטרה, לה הסביר כי חלק מהדיווחים בעיתונאים עליו ועל מעשיו אינם מדויקים. ב-11 ביוני התקשר פעם נוספת למשטרה ובקול מיבב, ספק קוהרנטי, הוא אמר: "אני מצטער על מה שעשיתי לקומפטון".
ב-21 באוגוסט 1982 נסע סטפני עם עובדת מין בת 19 בשם דניס ויליאמס באזור מיניאפוליס. ויליאמס הרגישה שמשהו לא בסדר בסטפני לאחר שהחל לנסוע באזור פרבריים חשוכים במקום להחזיר אותה ישירות למקום ממנו הוא אסף אותה. לאחר שהגיעו לכביש ללא מוצא, סטפני דקר את ויליאמס כ-15 פעמים בעזרת מברג. במהלך התקיפה, הצליחה ויליאמס להכות את סטפני באמצעות בקבוק זכוכית וגרמה לו לפצעים בראש ובפנים. בשלב מסוים, צרחותיה של ויליאמס משכו את תשומת ליבו של אדם שהתגורר בקרבת מקום. לאחר שהגיע לאזור המכונית של סטפני, נאבק האחרון עם האדם, שהכה אותו מספר פעמים ופצע אותו בראש. סטפני ברח לביתו ולאחר כמה שעות נסע לבית חולים לטיפול בפצעיו. בבית החולים נעצר סטפני על ידי המשטרה.
מספר חודשים לאחר מעצרו, הורשע סטפני בניסיון הרצח של ויליאמס ובאחת הרציחות ונגזר עליו מאסר של 40 שנים. במהלך משפטו של סטפני בתיק הרצח של סימונס, גרושתו של סטפני, אחותו ואישה איתה התגורר באותה תקופה העידו כי הם האמינו ש"הרוצח הבכיין" הוא סטפני.
במהלך שהותו בכלא, ב-1997, אובחן סטפני כחולה בסרטן העור ורופאים העריכו כי נותר לו פחות משנה לחיות. לאחר בשורה זו, החליט סטפני להודות ברציחתן של קומפטון, סימסונס וגרינינג. בסך הכל לאורך השנים, הוא הודה בניסיון הרצח שביצע ב-1980, ברציחת קומפטון ביוני 1981, ברציחת גרינינג ב-1982, ברציחת סימסונס ב-1982 ובניסיון הרצח של ויליאמס. הוא מת בכלא בשנת 1998 מסרטן העור.
רמקו אוונפול
רמקו אוונפול (באנגלית: Remco Evenepoel; נולד ב-25 בינואר 2000) הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת דקונינק קוויק-סטפ. הוא אלוף העולם במרוץ הכביש לשנת 2022 ואלוף העולם נגד השעון לשנת 2023.
כבר מגיל צעיר נחשב אוונפול לאחד מהרוכבים הטובים בעולם. כבר כשהיה בן 19 ניצח את אליפות אירופה במרוץ נגד השעון וזכה במדליית כסף באליפות העולם במרוץ נגד השעון במקצה העלית גברים. הוא ניצח פעמיים במרוץ הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז' (2022 ו-2023) וניצח שלוש פעמים במרוץ קלאסיקה סן סבסטיאן (2019, 2022 ו-2023). במרוצי הג'וניורס (עד גיל 19) שלט אוונפול וניצח את אליפות העולם ואליפות אירופה בכביש ובנגד השעון בשנת 2018.
ביוגרפיה
אוונפול הוא הבן של פטריק אוונפול, שהוא בעצמו רוכב אופניים לשעבר. הוא החל כשחקן כדורגל בנוער של אנדרלכט, אך עבר לאופניים בהמשך.
כחובבן
אוונפול התחיל את דרכו כרוכב במרוצים של עד גיל 19. ב-2018, הוא ניצח במרוץ הקורנה–בריסל–קורנה עד גיל 19, את מרוץ גוידו רייברוק, את מרוץ גנט–וייפלחם עד גיל 19, ואת אליפות בלגיה עד גיל 19 נגד שעון. הוא ניצח את מרוץ הקורס דה לה פאייה בצ'כיה, תוך כדי שהוא מנצח את הקטע השני (שהיה נגד שעון), ואת הקטע הרביעי, אוונפול גם ניצח את קטגוריית המאיצים והמטפסים. אוונפול ניצח את מרוץ הטרופי סנטר מורביהאן, הוא ניצח את הקטע הראשון במרוץ זה וגם את קטגוריית המאיצים. אוונפול ניצח את אליפות בלגיה עד גיל 19 במקצה הכביש, ובמרוץ הגנרל פאטון בלוקסמבורג, ניצח את שני הקטעים היחידים במרוץ וגם את קטגוריית המאיצים והמטפסים, וגם את המרוץ כולו. הוא זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 19 במקצה נגד השעון, וגם במקצה הכביש. במרוץ האובל - טימיסטר - סטאבלוט, אוונפול ניצח את הקטע השלישי והאחרון במרוץ, וניצח בעקבות כך את הדירוג הכללי, את דירוג המאיצים ואת דירוג המטפסים. במרוץ הג'ירו דלה לוניגיאנה, אוונפול ניצח את החלק הראשון של הקטע הראשון, ואת הקטע האחרון. הוא ניצח בדירוג המאיצים, המטפסים, ואת הדירוג הכללי במרוץ זה. הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 19, כשהוא מקדים ב-1:25 דקות את מריוס מיירהופר, שזכה במדליית הכסף. במקצה נגד השעון, זכה אוונפול במדליית הזהב כשהוא מקדים את לוק פלאפ האוסטרלי ב-1:24 דקות.
קוויק סטפ (2019–היום)
היכולת של אוונפול במרוצים השונים והשליטה שלו במרוצי עד גיל 19 השונים, הביאה את קבוצת דקונינק קוויק-סטפ הבלגית לצרף אותו לשורותיה. הוא פתח את העונה בוואלטה של סאן חואן, הוא סיים שלישי בקטע נגד השעון, סיים תשיעי כללי אך ניצח את קטגוריית הצעירים. הוא סיים רביעי בטור של טורקיה, וניצח את הטור של בלגיה ואת קטגוריית המאיצים, לאחר ששמר על הפער שפתח אחרי שניצח את הקטע השני. הוא סיים שלישי באליפות בלגיה בנגד שעון, וניצח את הקטע השלישי של מרוץ אדריאטיקה איוניקה, לאחר בריחת יחיד. רגע שיאו של אוונפול בעונה הגיע באוגוסט, כאשר ניצח את המרוץ היוקרתי קלאסיקה סן סבסטיאן, בגיל 19 בלבד. לאחר מכן, ניצח גם את אליפות אירופה נגד שעון לאחר שהקדים את קספר אסגרן ואדוארדו אפיני. בסוף העונה התחרה באליפות העולם לבוגרים והעיד על עצמו שהוא נמצא בכושר הכי טוב עד כה בעונה, אך לבסוף זכה במדליית הכסף, לאחר שהגיע אחרי רוהאן דניס, זוכה מדליית הזהב. אוונפול בתואר "איש השנה בספורט" של בלגיה (2019) ובכך הפך לרוכב השלישי ב שזוכה בתואר, אחרי פיליפ ז'ילבר (2010, 2011) וגרג ואן אוורמאט (2016).
ב-2020, ניצח אוונפול את הוואלטה אה סאן חואן וגם את הקטע השלישי במרוץ. לאחר מכן, אוונפול ניצח את הקטע השני בוולטה או אלגארבה, כשהוא מקדים את מקסימיליאן שכמן ואת דן מרטין, אוונפול השלים ניצחון גם בקטע ה-4 והאחרון במרוץ, כשהוא מקדים את אלוף העולם של 2019, רוהאן דניס ואת שטפן קינג, בכך השלים אוונפול ניצחון במרוץ כולו. בהמשך העונה, לאחר תום פגרת הקורונה, חזר אוונפול להתחרות בוואלטה אה בורגוס בספרד. אוונפול הראה את הכישרון שלו העליות והראה שהוא יכול להתמודד גם מטפסים ברמה גבוהה כאשר ניצח את הקטע השלישי ההררי, כשהוא מקדים את ג'ורג' בנט ב-18 שניות ואת מיקל לנדה ב-32 שניות. בקטע החמישי והאחרון סיים שלישי, 11 שניות אחרי איוואן סוסה המנצח ו-2 שניות מלנדה שסיים שני, בעקבות כך ניצח אוונפול את המרוץ כולו. לאחר מכן עבר להתחרות ב וניצח את הקטע הרביעי לאחר בריחת יחיד שהתחילה יותר מ-52 ק"מ לסיום, שבסופה הקדים את יאקוב פוגלסן ב-1:48 דקות ואת סיימון ייטס ב-2:22 דקות, כשהוא חצה את קו הסיום, הניף אוונפול כמחווה את המספר 75 שהיה של בן קבוצתו, פאביו יאקובסן, שהתרסק בצורה קשה בקטע הראשון לאחר תקרית עם דילן חרונבייחן והיה שרוי בקומה יומיים. בסופו של דבר שמר אוונפול על הובלתו במרוץ עד לסיומו וניצח אותו, מה שהפך את המרוץ למרוץ הקטעים בדרג הוורלד טור הראשון שאוונפול ניצח, וקבע עבורו רצף של ארבעה מרוצי קטעים שניצח ברציפות. לג'ירו די לומברדיה, המוניומנט הראשון בקריירה שלו, הגיע אוונפול כאחד הפייבוריטים לאור הצלחותיו הרבות בעונה. במהלך הירידה מהמורו די סונרמו, התנגש אוונפול בגשר שלא סומן על המסלול ועף כמה מטרים למטה, לתוך העצים באזור. אוונפול סבל משבר באגן ובעקבות כך נאלץ להחמיץ את הג'ירו ד'איטליה, בו תוכנן להוביל את קבוצתו, לאחר שגמר את העונה.
פוברטי פוינט
פוברטי פוינט (Poverty Point) הוא אתר ארכאולוגי המורכב ממספר תלים פרהיסטוריים. האתר נמצא על גדת נהר מאקון, כ-25 קילומטר מנתיבו הנוכחי של נהר המיסיסיפי, בצפון-מזרח מדינת לואיזיאנה בארצות הברית. התלים נבנו בין השנים 1650 ו-700 לפנה"ס בתקופה הארכאית באמריקה הצפונית, בידי קבוצה של ילידים אמריקאיים מתרבות המכונה כעת "תרבות פוברטי פוינט" (Poverty point culture). תרבותם של בני הקבוצה התפרסה עד כ-1,600 קילומטר דרומה לאורך דלתת המיסיסיפי.
ג'יימי וינסנט
ג'יימי רוי וינסנט (באנגלית: Jamie Roy Vincent; 18 ביוני 1975 – 16 בינואר 2022) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
וינסנט שיחק בקבוצות קריסטל פאלאס, בורנמות', האדרספילד טאון, פורטסמות', וולסול, דרבי קאונטי, מילוול, יאוביל טאון, סווינדון טאון, וולסול, אלדרשוט טאון ודידקוט טאון.
מותו
ב-16 בינואר 2022 מת וינסנט, בגיל 46.
דיון לואיס
דיון לואיס (באנגלית: Dion Lewis; נולד ב-27 בספטמבר 1990) הוא שחקן פוטבול אמריקאי ששיחק בעמדת הרץ אחורי בליגת ה-NFL.
ביוגרפיה
לואיס נולד באולבני שבניו יורק בנם של לירוי ולינדה. לאחר לימודי התיכון למד במשך שנתיים באקדמיית בלייר שבניו ג'רזי והצטיין בנבחרת הפוטבול שלה ובנבחרת האתלטיקה.
ב-2009 החל ללמוד תקשורת באוניברסיטת פיטסבורג. בעונתו הראשונה בנבחרת הפוטבול של פיטסבורג השיג 1,799 יארדים ו-17 טאצ'דאונים בריצה, הוא זכה בתואר שחקן ההתקפה של העונה ושחקן השנה הראשונה של העונה בליגת ביג איסט, והיה הראשון להשיג תואר כפול זה מאז מייקל ויק. בעונתו השנייה השיג 1,061 יארד ו-13 טאצ'דאונים בריצה. לאחר שתי עונות החליט לפרוש מהלימודים ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NFL.
לואיס נבחר בסיבוב החמישי של דראפט ה-NFL על ידי פילדלפיה איגלס. הוא שימש רץ מחליף בשתי עונותיו הראשונות בליגה ולא בלט. באפריל 2013 עבר לקליבלנד בראונס אך החמיץ את כל העונה עקב שבר בעצם השוקית. באוגוסט 2014 שוחרר מקליבלנד. הוא צורף לאינדיאנפוליס קולטס אך לא נכלל בהרכב הקבוצה ושוחרר לאחר שבוע.
בדצמבר 2014 חתם בניו אינגלנד פטריוטס על חוזה עתידי לקראת העונה הבאה. הוא נכלל בהרכב הקבוצה לעונת 2015, ושימש הרץ הפותח במחזור הראשון לאור השעייתו של לגארט בלאנט. לואיס הצטיין במשחק עם 69 יארד בריצה ו-51 יארד בתפיסה. הוא המשיך ביכולת טובה גם במחזורים הבאים, והיה אופציית מסירה מועדפת לקוורטרבק טום בריידי. הצטיינותו הביאה להארכת חוזהו בפטריוטס לשנתיים נוספות. במחזור השמיני נפצע וקרע את רצועת ה-ACL בברכו והושבת למשך שאר העונה. בעונת 2016 שב לשחק רק במחזור העשירי לאחר התאוששות מניתוח ושיקום של מספר חודשים. במשחק הפלייאוף הראשון של הקבוצה מול יוסטון טקסאנס היה לשחקן הראשון בתולדות הליגה שהשיג באותו משחק טאצ'דאונים בריצה, תפיסה ובהחזרת בעיטה. יחד עם הקבוצה זכה בסופרבול LI. בכל 17 המשחקים (עונה סדירה ופלייאוף) בהם שותף לואיס בעונות 2015 ו-2016 ניצחה הקבוצה.
בעונת 2017 היה לרץ הבולט של הקבוצה וסיים את העונה עם 896 יארד בריצה, 214 בתפיסה ותשעה טאצ'דאונים סך הכל. הוא סייע לניו אינגלנד לסיים עם המאזן הטוב בליגה, ולהעפיל לסופרבול LII בו הפסידה לפילדלפיה איגלס.
סטטיסטיקה בולטת
עונה סדירה:
ללואיס עוד טאצ'דאון אחד בהחזרת בעיטה בעונת 2017.
פלייאוף:
ללואיס עוד טאצ'דאון אחד בהחזרת בעיטה בפלייאוף של עונת 2016.
אנטיוכוס השלושה עשר
אנטיוכוס השלושה-עשר פילדלפוס אסיאטיקוס ("אסייתי", ביוונית: Ἀντίοχος Φιλάδελφος Ἀσιατικός; ? – 64 לפנה"ס) היה מאחרוני השליטים של הממלכה הסלאוקית.
אסיאטיקוס היה בנם של אנטיוכוס העשירי (איוסבס) והנסיכה המצרית קלאופטרה סלנה. קלאופטרה שימשה כעוצרת עבור הנער לאחר מות אביו (בשנה לא ודאית בין 90 ל-83 לפנה"ס). בשנת 83 לפנה"ס נכבשה ממלכת סוריה בידי טיגרנס הראשון (מלך ארמניה) ואסיאטיקוס ואימו איבדו את כוחם.
בשנת 75 לפנה"ס נסעה קלאופטרה, יחד עם אסיאטיקוס ואחיו, לרומא כדי לשכנע את הסנאט הרומאי להכיר בהם כמלכי מצרים וסוריה. הסנאט אומנם הכיר בזכויותיו של אסיאטיקוס על סוריה, אולם לא העניק עזרה ממשית במימושם. אסיאטיקוס שהה כשנתיים ברומא לפני שחזר למזרח והשתקע באסיה הקטנה. לאחר שטיגרנס הובס בידי הגנרל הרומי פומפיוס, הצליח אסיאטיקוס להשתלט על הממלכה והוא הוכר על ידי הרומאים כמלך-נתין בסוריה (69 לפנה"ס). על שום שהייתו זמן רב בקיליקיה שבאסיה הקטנה עד שחזר לסוריה, קיבל את התואר "אסייתי".
תקופת מלכותו של אסיאטיקוס לא נמשכה זמן רב והוא סבל ממרידות באנטיוכיה וממלחמות קשות עם השבטים הנבטים והערבים בגבולותיו. בשנת 65 לפנה"ס הוא נשבה על ידי שמשי-גרם השליט הערבי של חמץ. הלה שחרר אותו בתחילת 64 לפנה"ס והוא חזר לכס המלכות לזמן מה, אולם באותה שנה פומפיוס הפך את סוריה לפרובינקיה רומית ואפשר לשמשי-גרם לשבות את אסיאטיקוס בשנית ולהרגו.
ניתן לומר כי מותו של אנטיוכוס השלושה-עשר סיים את שושלת בית סלאוקוס, למרות שבמשך זמן קצר שלט אחריו פיליפוס השני פילורומאיוס, בנו של פיליפוס הראשון.
אוניברסיטה לאומית
אוניברסיטה לאומית הוא מונח המתאר אוניברסיטה שהוקמה וממומנת על ידי המדינה, אך בד-בבד אין למדינה שליטה ישירה בנעשה באוניברסיטה.
אוניברסיטאות לאומיות לרוב משויכות עם התרבות והשאיפות הפוליטיות של הלאום. לדוגמה, האוניברסיטה הלאומית של אירלנד בתקופת מדינת אירלנד החופשית אספה מידע רב על התרבות והשפה האירית. בארגנטינה, האוניברסיטאות הלאומיות נוסדו לאחר מהפכת האוניברסיטאות, בשנת 1918, שמטרתה הייתה ליצור מערכת חינוך עצמאית ללא התערבות הממשלה.
פאבל נדבד
פאבל נדבד (נולד ב-30 באוגוסט 1972) הוא כדורגלן עבר צ'כי. הוא מזוהה בעיקר עם יובנטוס ונחשב לאחד הקשרים הטובים בעולם בתקופתו, זוכה כדור הזהב לשנת 2003. נדבד פרש ממשחק ב-2009 לאחר 19 עונות בכדורגל מקצועני. נבחר לשחקן הטוב ביותר בתולדות ליגת העל הצ'כית. לזכותו 91 הופעות ו-18 שערים במדי נבחרת צ'כיה איתה הגיעה לגמר יורו 1996.
קריירה
נדבד שיחק בדוקלה פראג, ספרטה פראג ולאציו, איתה זכה באליפות אחת, ובשנת 2001 הצטרף ליובנטוס תמורת סכום של כ-41 מיליון יורו. בשנת 2003 העפיל נדבד עם יובנטוס לגמר ליגת האלופות נגד מילאן, אך נעדר מהמשחק עקב צבירת כרטיסים צהובים, לאחר שקיבל כרטיס צהוב במשחק חצי הגמר מול ריאל מדריד. בסוף אותה שנה הוא זכה בתואר כדור הזהב. בעונות ו- הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות איטליה רצופות. אף על פי שיובנטוס הורדה לסרייה ב' בסוף עונת 2005/2006 עקב פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי, נדבד נשאר בקבוצה והיה גורם מרכזי בחזרתה לסרייה א' כבר בעונת. בעונה שלאחר מכן סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בליגה. בכל שנותיו ביובנטוס זכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות איטליה.
אנקסיגנה
אנקסיגנה (שם מדעי: Annakacygna) הוא סוג נכחד של ברבור גדול שהתקיים במשך המיוקן שלפני 11.5 מיליון שנה ביפן.
פאבל נדבד
קריירה
נדבד שיחק בנבחרת צ'כיה החל משנת 1994, ושיחק עמה ביורו 1996, יורו 2000, יורו 2004 ומונדיאל 2006. לקראת סוף הקריירה הבינלאומית שלו שימש כקפטן הנבחרת. בחצי גמר יורו 2004, נגד נבחרת יוון, נדבד נפצע כתוצאה מתיקול של שחקן יווני והוחלף. פציעה זו הובילה אותו לפרישה מהנבחרת הלאומית בספטמבר 2004. כבר בשנת 2005 חזר נדבד לנבחרת, והעפיל איתה למונדיאל 2006, שהיה המונדיאל הראשון שלו ואף הראשון של צ'כיה מאז פירוק צ'כוסלובקיה. בתום המונדיאל פרש נדבד מהנבחרת, ובסך הכל הבקיע 18 שערים ב-91 משחקים במדי הנבחרת.
אנקסיגנה
המאובנים שלו התגלו בתצורות האראיצ'י (Haraichi Formation) בשנת 2000. הממצאים שלו כללו שלד כמעט שלם, אשר מצוי כיום במוזיאון הטבע של גונמה החל מ-2005. סוג זה תואר ב-2022 בידי החוקרים Matsuoka ו-Hasegawa כשמשמעות שמו היא: "הברבור של אנקה " - העיר בגונמה שבהונשו, בה התגלה. בסוג נכללים שני מינים, שניהם תוארו ב-2022: Annakacygna hajimei, שנקרא על שם החוקר המגלה שלו: "Hajime Nakajima" ו-Annakacygna yoshiiensis, שנקרא על שם העיירה "Yoshii".
פאבל נדבד
קריירה
ב-31 במאי 2009 הודיע נדבד על פרישתו מכדורגל. נדבד נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
אנקסיגנה
לפי הממצאים שהתגלו ממנו, היה זה קרוב של הברבור שחור והברבור המצוי, כשהוא היה דומה להם בגודל ואולי גם במראה. הוא נראה קרוב גם לסוג ברבור אחר, ה-Megalodytes מאמריקה הצפונית. עם זאת הוא נחשב בעיקר לקרובם של הברבורים המוגרים ושל ברבור קוסקורובה, בעל מבנה אגן מייצב דומה וכמותם היה בעל מקור בולבוסי שהיה בנוי לאוכל פלנקטון מסונן מפני המים. בניגוד להם היו לו כפות רגליים קצרות יותר כשל צוללנאים וטבלנאים אגן ירכיים כבד יותר שהותאם לצלילה.
ברבור זה בשונה מקרוביו התקיים דווקא בסביבה ימית בעיקרה, על פי ממצאיו. אלה כללו מספר דגים, טורפים ימיים כמו האלודסמוס ולווייתנאים.
אטאלנטה (כדורגל)
אטאלנטה ברגמסקה קלצ'ו (באיטלקית: Atalanta Bergamasca Calcio) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר ברגמו שבצפון איטליה, המשחק בסרייה א'. צבעי המועדון הם שחור וכחול.
היסטוריה
מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1907 על ידי מהגרים שווייצרים ובתחילת דרכו שונה שם הקבוצה מספר פעמים. שם הקבוצה ייחודי שכן נהוג שהקבוצה נקראת על שם העיר ממנה היא מגיעה, אך אטאלנטה נקראת על שם דמותה של אטאלנטה מהמיתולוגיה היוונית. סמל הקבוצה עוצב אף הוא לפי אותה דמות.
אטאלנטה הצטרפה לליגה האיטלקית ב-1929, ובשנת 1937 העפילה לראשונה לסרייה א', אך ירדה לאחר עונה אחת בלבד. בשנת 1940 חזרה אטאלנטה לליגה הבכירה ושיחקה בה במשך 19 שנים רצופות. אחרי עונה בודדת בליגת המשנה שבה אטאלנטה לסריה א', ושוב הצליחה להישאר בה לאורך זמן, עד לשנת 1973, משם התנדנדה הקבוצה בין שתי הליגות הבכירות. ההישג הבולט ביותר של הקבוצה הוא הזכייה בגביע האיטלקי ב-1963. הישגים נוספים של אטאלנטה היו בשנת 1988, אז הצליחה הקבוצה להעפיל עד לחצי גמר גביע המחזיקות, ורבע גמר גביע אופ"א בעונת 1991. בין השחקנים המפורסמים ביותר ששיחקו באטאלנטה ניתן למצוא את פיליפו אינזאגי (בעונת ) וכריסטיאן ויירי (בעונת ).
בעונת 2011/2012 חזרה אטאלנטה לליגה הבכירה ומאז משחקת בה ברציפות.
בעונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום השלישי בסרייה א' והעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה.
עידן גספריני
בעונת 2019/20 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות לאחר שסיימה שלישית בעונה הקודמת, במהלך עונה זו העפילה עד לרבע גמר ליגת האלופות, בו הודחה על ידי פריז סן-ז'רמן כשהיא מפסידה בתוצאה 1–2 לאחר שהובילה 1–0 עד לדקה ה-90. בסריה א', סיימה הקבוצה את אותה העונה, עונת 2019/2020, במקום השלישי כשהיא כובשת הכי הרבה שערים בליגה, תשעים ושמונה שערים. כמו כן, הבטיחה עונה נוספת בליגת האלופות.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה אטאלנטה שוב במקום השלישי והבטיחה את מקומה שנה שלישית ברציפות וגם העפילה לגמר הגביע בו הפסידה ליובנטוס.
סגל הקבוצה
נכון ל-18 בינואר 2023
(קפטן)
(קפטן שני)
דניס נילסן
דניס אנדרו נילסן (באנגלית: Dennis Andrew Nilsen; 23 בנובמבר 1945 – 12 במאי 2018) היה רוצח סדרתי ונקרופיל סקוטי אשר רצח לפחות שנים עשר נערים וגברים צעירים בין השנים 1978–1983 בלונדון. לאחר שהורשע בבית המשפט אולד ביילי בשישה סעיפי רצח ושני סעיפי ניסיון לרצח, נידון למאסר עולם ב-4 בנובמבר 1983 בהמלצה כי עונשו לא יפחת מ-25 שנים, ובדצמבר 1994 בוטלה זכאותו לשחרור מוקדם ונקבע כי לא ייצא לחופשי לעולם.
כל רציחותיו של נילסן התבצעו בשתי כתובות מגורים בצפון לונדון בהן חי. תחילה היה מפתה את קורבנותיו להגיע לביתו ולאחר מכן היה חונק או מטביע אותם למוות. בתום הרצח היה רוחץ בטקסיות את הגופות ומלביש אותן. הוא נהג לשמור אותן לאורך תקופות זמן ממושכות בטרם החל בביתורן והשמדת שאריותיהן על ידי שריפתן במדורות בגינתו, או הורדתן באסלה.
נילסן נודע בכינוי הרוצח ממוסוול היל, שכן ביצע את מרבית רציחותיו המאוחרות באזור זה שבצפון לונדון. הוא נפטר בבית החולים יורק ב-12 במאי 2018 כתוצאה מתסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי, אשר התרחשו במהלך ניתוח שעבר לתיקון קרע באבי העורקים.
ילדות
דניס נילסן נולד ב-23 בנובמבר 1945, בפרייזרבור, אברדינשייר, הבן השני מבין שלושת ילדיהם של אליזבת דותי וייט ואולב מגנוס מוקסהיים (שם המשפחה נילסן אומץ בידיהם) ; אביו היה חייל נורווגי אשר הגיע לסקוטלנד כחלק מהמחתרת הנורווגית אשר נמלטה ממדינתם לאחר כיבושה בידי גרמניה הנאצית. כעבור תקופה קצרה נישא לאליזבת במאי 1942, ויחד עברו השניים לגור בבית הוריה. לאחר לידתה של בתם, אחותו הצעירה של נילסן, הגיעה אליזבת למסקנה כי התחתנה במהירות וללא כל מחשבה, והזוג התגרש ב-1948.
נילסן היה ילד שקט אך הרפתקני. מאוחר יותר בחייו תיאר את שלב זה של ילדותו כתקופה של נחת ושלווה, ואת סבו כגיבור נהדר ואישיות מגינה. בכל פעם שסבו של נילסן יצא לים, שם עבד למחייתו כדייג, הרגיש נילסן, לדבריו, שחייו הפכו לריקים עד לשובו הביתה.
לאחר מותו של סבו באוקטובר 1951 החל נילסן להסתגר והפך לשקט ומופנם, והיה נוהג לעמוד בנמל בתכיפות ולבהות בספינות החולפות.
באחד מטיוליו בחוף הים ב-1954 או ב-1955 שקע נילסן תחת המים ונסחף אל תוך הים. תחילה נבהל ונכנס לפאניקה, בעודו מנופף בידיו וצורח, אולם לאחר שנאבק לנשום אוויר "שלא היה בנמצא", לדבריו, החל לפתע לדמיין כי סבו עומד להגיע ולהצילו. לבסוף ניצל על ידי צעיר אחר אשר משך אותו חזרה לחוף. לאחר התקרית עזבה אמו את בית הוריה לדירה חדשה יחד עם כל ילדיה, וכעבור זמן מה התחתנה עם בנאי בשם אנדרו סקוט, ממנו הרתה וילדה ארבעה ילדים נוספים. המשפחה כולה עברה לכפר סטריטשן ב-1955.
בראשית גיל ההתבגרות סבר נילסן כי הוא הומוסקסואל, דבר שגרם לו לחוש בושה רבה. מפני שרבים מהילדים אליהם חשב שהוא נמשך היו בעלי תווי פנים אשר דמו לאלו של אחותו הקטנה, סילביה, ניסה נילסן במקרה אחד למשש את גופה ולגעת בו, מתוך מחשבה שסטייתו המינית כלפי גברים היא לא יותר מהתגשמות החיבה שחש כלפיה. הוא האמין כי התקרית בה נגע באחותו היוותה הוכחה לכך שהלכה למעשה היה ביסקסואל.
נילסן לא הפגין מאמצים כלשהם ליצירת מגע מיני עם נערים בני גילו, אף על פי שבזיכרונותיו תיאר תקרית בה נער מבוגר ממנו נגע בו, תחושה שלא עוררה בו רגשי אי-נעימות. בפעם אחרת, ליטף גם את גופו של אחיו הגדול בזמן שישן. כתוצאה מכך החל אחיו לחשוד בסטיותיו ולגנות אותו מול חבריהם, ולעיתים פנה אליו בשם "תרנגולת", ביטוי שמשמעותו נקבה בדיאלקט הסקוטי.
בגיל ארבע עשרה הצטרף לכוח הצוערים של הצבא הבריטי, דרך בה ראה הזדמנות לברוח מחייו הכפריים.
שירות צבאי
נילסן סיים את חוק לימודיו ב-1961 ובמשך תקופה קצרה עבד במפעל לייצור מזון שימורים. לאחר שלושה שבועות במפעל הודיע לאמו על כוונתו להתגייס לצבא, שם רצה לעבוד כטבח. הוא עבר את מבחני הקבלה בהצלחה וקיבל התראה רשמית על גיוסו העתידי בספטמבר 1961 עבור שירות באורך תשע שנים.
נילסן גויס לחיל ההסעדה הצבאי במחנה אלדרשוט, המפשייר, והתחיל את אימוניו. במהלך שהותו באלדרשוט החלו דחפיו המיניים להתעורר, אולם הוא שמר על סטיותיו בסוד, ומעולם לא התקלח בנוכחותם של חבריו לפלוגה מחשש לגירוי וקבלת זיקפה.
לאחר שעבר את בחינות ההסעדה היסודיות שלו ב-1964, סופח נילסן לגדוד הרובאים המלכותי הראשון באוסנבריק, גרמניה המערבית, שם שירת בדרגת טוראי. באותה העת החל לשתות לשוכרה לעיתים קרובות, ותיאר את עצמו ואת עמיתיו כ"חבורה חרוצה אך שתיינית". חבריו סיפרו כי שתה כדי להתגבר על ביישנותו. במקרה אחד, השתכר נילסן יחד עם צעיר גרמני עד שאיבד את הכרתו. כאשר התעורר, מצא את עצמו שוכב על רצפת דירתו של הצעיר. לא התקיים כל מגע מיני בין השניים, אולם התקרית עוררה לראשונה במחשבתו פנטזיות מיניות בהן דמיין את בן זוגו משותק לחלוטין, וכעבור זמן מה אף חסר הכרה או מת.
כעבור שנתיים באוסנבריק שב נילסן לאלדרשוט, שם עבר את בחינות ההסעדה הסופיות שלו, בטרם נשלח לשרת כטבח בנורווגיה. מאוחר יותר סופח לבית הכלא אל מנסורה בקולוניית עדן שבפדרציית דרום ערב (כיום תימן). מקום זה היה המסוכן ביותר בו שירת במסגרת שירותו הצבאי. בתקופת זו גילה נילסן, שקיבל חדר לעצמו, כי כאשר הציב את המראה בחדרו בתנוחה מסוימת, הביא הדבר ליצירת האשליה בה ראשו נמצא מחוץ לטווח הראייה, והדבר כולו נראה כאילו קיים יחסי מין עם גבר אחר. שיטה זו יצרה בעבורו את המעמד המושלם בו הצליח למעשה לפצל את אישיותו, כך שהיה גם השולט וגם הנשלט. בסופו של דבר החל מנהגו לערב פרטים אירוטיים נוספים, ועירב את חוויית סף המוות שעבר כשנחטף בידי נהג המונית הערבי, את גופות חבריו למחלקה שראה בעדן, וכן ציור שמן מהמאה ה-19 הקרוי רפסודת המדוזה, שתיאר, בין השאר, אדם מבוגר המחזיק בגופתו הרפויה של צעיר עירום, בעודו יושב לצד גופת צעיר אחר. בדמיונו של נילסן, גופת הצעיר הייתה מקבילה לחייל שהכיר אשר נהרג בקרב, והאדם המבוגר היה איש מלוכלך ואפור שיער, השוטף את הגופה ומקיים עמה יחסי מין.
לאחר שסיים את תקופת שירותו הקצובה בעדן, שב לבריטניה והוצב בגדוד הרגלים של ארגיל וסאת'רלנד במחנה סיטון, פלימות', דבון. בתום שהותו שם, הועבר יחד עם שאר הגדוד לקפריסין ב-1969. כעבור מספר חודשים הועבר הגדוד לברלין המערבית, שם חווה נילסן את ניסיונו המיני הראשון בחייו עם בנות המין השני, אצל אישה שעסקה בזנות. מאוחר יותר התרברב על כך בפני חבריו, אולם כעבור שנים רבות סיפר שהמפגש לא תאם את ציפיותיו הגבוהות, והיה בעל אפקט מדכא.
בתום תקופת שירות נוספת באינוורנס, נבחר נילסן לשמש כטבח בעבור חיל המשמר של בית המלוכה הבריטי. בינואר 1971 עבר לשרת בגדוד חדש באיי שטלנד, ובאוקטובר 1972 סיים את אחת עשרה שנות שירותו הצבאי בדרגת רב-טוראי.
בשלושת החודשים הבאים שב נילסן חזרה לבית משפחתו. במהלך תקופה זו העלתה אמו יותר מפעם אחת את דאגותיה בנוגע לכך שטרם מצא בת זוג, והביעה את רצונה לראותו מתחתן ומקים משפחה. במקרה אחד הצטרף נילסן לאחיו ואשתו אשר צפו בסרט דוקומנטרי שעסק בהומוסקסואליות יחד עם זוג נוסף. כל המשתתפים הביעו את תחושות הגועל שחשו כלפי הנושא, למעט נילסן, אשר הגן על זכויות הגאים. בתום ויכוח קל, הודיע אולב ג'וניור לאמם שאחיו הוא הומוסקסואל. נילסן לעולם לא דיבר עמו שוב, ושמר על קשר לא סדיר עם שאר בני משפחתו באמצעות מכתבים. הוא החליט להצטרף למשטרת המטרופולין של לונדון, ובדצמבר עבר ללונדון כדי להתחיל קורס שיטור.
מעבר ללונדון
עם סיום אימוניו המשטרתיים באפריל 1973 הוצב נילסן בוילסדן שבצפון לונדון. באותה שנה החל לבלות בפאבים של הומוסקסואלים ולקיים מין מזדמן עם גברים שונים. מפגשים אלו נראו בעיניו כהרסניים לנשמתו, קיומי מגע בהם רק השאיל את גופו לאנשים אחרים בחיפוש ריקני אחר שלווה פנימית, וזאת, לדעתו, מתוך רצון למצוא זוגיות אמיתית. לאחר מערכת יחסים נוספת שהתפרקה, הגיע למסקנה שחייו האישיים לא התאימו לעבודתו, ובחודש דצמבר הודיע על התפטרותו. באותה העת נפטר אביו הביולוגי והוריש לכל אחד משלושת ילדיו כאלף לירות שטרלינג.
בחודשים הבאים עבד נילסן לסירוגין בתור שומר והחל לחפש אחר מקום עבודה יציב ובטוח יותר, עד שלבסוף מצא משרה בשירות האזרחי. תחילה הוצב במרכז לחיפוש עבודות, שם תפקידו העיקרי היה למצוא תעסוקה למובטלים חסרי הכשרה. כעבור חמש שנים מונה לממלא מקום המנכ"ל, ולאחר שלוש שנים נוספות מונה באופן רשמי למנכ"ל בפועל, והועבר למקום עבודה חדש בקנטיש טאון , בו נותר עד למעצרו.
נילסן הכיר את דייוויד גליטשן בן ה-20 בנובמבר 1975 לאחר שהותקף בידי שני גברים מחוץ לפאב. כאשר נחלץ לעזרתו ולקח אותו לביתו בדרך טיינמות' 80 בקריקלווד, בילו השניים את הערב בשתייה לשוכרה; גליטשן עבר ללונדון מוסטון, סאמרסט, והיה הומוסקסואל מובטל אשר התגורר במלון. בבוקר למחרת, החליטו שניהם לעבור לגור יחדיו בדירה גדולה יותר, ונילסן גמר אומר בדעתו להשתמש בירושתו של אביו על מנת לעשות זאת. כעבור מספר ימים השכירו דירת קרקע פנויה בשדרות מלרוז 195, אולם בטרם עברו פנימה הגיע נילסן לעסקה עם בעל המקום כי יקבל חזקה בלעדית על הגינה שבחזית הבניין.
הדירה הייתה אמורה להיות מרוהטת, אך משעברו להתגורר בה באופן רשמי מצאו אותה ריקה לחלוטין, ובשל כך נאלצו לשפץ אותה במהלך החודשים הבאים ולרכוש רהיטים. מרבית העבודה נעשתה בידי גליטשן, שכן נילסן החל להרגיש מנוצל בהיותו היחיד אשר עובד לפרנסתם, וזאת עקב חוסר הרצון של שותפו למצוא עבודה. מאוחר יותר טען נילסן שנמשך מינית אל גליטשן, אך השניים כמעט ולא באו במגע מיני.
תחילה חש נילסן שבע רצון ממערכת היחסים, אולם לאחר שנה בה התגוררו בביתם החדש החלה זוגיותם להתדרדר. הם עברו לישון במיטות נפרדות, וכל אחד הביא לביתם גברים אחרים. גליטשן טען כי נילסן מעולם לא נהג באלימות כלפיו, אך היה נוטה לקלל, והשניים נהגו להתווכח באופן תדיר. לאחר ויכוח קולני במאי 1977 דרש נילסן מגליטשן שיעזוב את ביתם.
עד סוף שנת 1978 ניהל נילסן לפחות שלוש מערכות יחסים כושלות ועבר לחיות בבדידות. הוא החל להרגיש כי אינו אדם אשר ניתן לחיות לצדו. לאורך אותה שנה הקדיש את מרבית זמנו לעבודתו, ובערביו הפנויים היה נוהג לשתות כמויות גדולות של אלכוהול ולהקשיב למוזיקה.
הרציחות
בין השנים 1978–1983 רצח נילסן לפחות שנים עשר נערים וגברים צעירים, וניסה לרצוח שבעה נוספים, אף על פי שבמהלך חקירתו הראשונה הודה בסך הכל בשישה עשר מקרי רצח. מרבית קורבנותיו היו מחוסרי בית הומוסקסואלים אשר פגש בפאבים ותחנות אוטובוס, ובמקרה אחד מחוץ לביתו. כל הרציחות התרחשו בשתי הדירות בהן התגורר לאורך השנים הללו לאחר שפותו קורבנותיו לבוא עמו לביתו בהבטחות לאוכל ומחסה.
משנכנסו הקורבנות לביתו נהג נילסן לתת להם אוכל ושתייה בטרם חנק אותם למוות. אילו היו מאבדים את הכרתם כתוצאה מהחנק, היה מטביע אותם באמבטיה, בכיור או בדלי מים, לפני שהתחיל בטקס ארוטי בו שטף והלביש את גופותיהם. הוא שמר את הגופות בביתו לאורך מספר שבועות או חודשים לפני שביתר אותן לחתיכות קטנות ונפטר מהן. את שאריות הקורבנות שרצח בין השנים 1978–1981 שרף במדורה בגינתו, ואת שאריותיהם של אלו שנרצחו בין השנים 1982–1983 הוריד באסלה בביתו. בטרם ביתר את הגופות הסיר את איבריהן הפנימיים והשליכם בסמוך לגדר ביתו או בגלאדסטון פארק.
נילסן הודה כי במספר מקרים נהג לאונן בזמן שהסתכל על גופותיהם העירומות של קורבנותיו, וקיים יחסי מין עם שישה מהם בסך הכל, אולם התעקש על כך שבאף אחד מהמקרים מעולם לא חדר אליהם.
שדרות מלרוז 195
במבט לאחור על סדרת הרציחות שערך, אמר נילסן בנוגע למותו של הולמס "יצרתי חלומות שהובילו למוות.. זה הפשע שלי", והוסיף שהוא "התחיל ללכת במורד שדרת המוות, ואני קיבלתי חבר מסוג חדש".
מאוחר יותר באותה שנה ניסה נילסן לרצוח סטודנט מהונג קונג בשם אנדרו הו. השניים נפגשו בפאב בסנט מרטין ליין ונילסן פיתה את הצעיר לבוא עמו לדירתו בהבטחה ליחסי מין. משהגיעו לביתו ניסה לחנוק אותו, אולם הו הצליח לברוח ודיווח על שאירע למשטרה. בהמשך זומן נילסן לחקירה, אך שוחרר לאחר שהחליט הצעיר שלא להגיש נגדו תלונה.
כעבור חודשיים הכיר נילסן סטודנט קנדי בשם קנת אוקנדן אשר הגיע ללונדון כדי לבקר את קרוביו. השניים נפגשו בזמן ששתו יחד בפאב ברובע וסט אנד. לאחר שסיפר לו אוקנדן כי הוא סטודנט, ביקש נילסן להראות לו מספר מקומות תיירותיים בעיר, הצעה לה הסכים. בתום הבילוי הזמין אותו לבוא עמו לביתו כדי לאכול ולשתות. בדרכם עצרו בחנות משקאות וקנו וויסקי, רום ובירה, כאשר אוקנדן התעקש שיחלקו בחשבון. בעדותו לא הצליח נילסן להיזכר ברגע המדויק בו חנק אותו למוות, אולם ציין כי עשה זאת באמצעות חוט האוזניות בהן השתמש אוקנדן כדי להאזין למוזיקה. לאחר מכן גרר אותו לאורך הסלון בעזרת אותו החוט, ולבסוף מזג לעצמו כוס רום והאזין למוזיקה בעזרת האוזניות אשר שימשו ככלי הרצח.
קורבנו השלישי היה מרטין דאפי בן ה-16, אותו רצח נילסן ב-17 במאי 1980. דאפי היה סטודנט להסעדה שהגיע מבריקנהד, מרזיסייד, לאחר שנתפס בידי המשטרה על גבי רכבת ללא כרטיס בידו, והמשיך במסעו ללונדון באמצעות טרמפים ללא ידיעת הוריו. במהלך ארבעה ימים ישן דאפי במקומות מזדמנים לאורך תחנת הרכבת ביוסטון עד שנתקל בו נילסן כאשר חזר מכנס איגוד עובדים בסאותפורט. דאפי היה מותש ורעב, ונענה בשמחה להזמנתו של נילסן לבוא לביתו עבור ארוחה חמה ומיטה ללילה. לאחר שנרדם קשר נילסן חבל מסביב לצווארו והתיישב על חזהו, מחזק בו זמנית את אחיזתו וחונק אותו בכוח רב עד שאיבד את הכרתו. לאחר מכן גרר אותו למטבח והטביע אותו בכיור בטרם החל לשטוף את גופתו, אותה תיאר כ"צעירה ביותר שאי פעם ראה".
לאחר מותו של דאפי החל נילסן להגביר את תדירות רציחותיו. עד סוף אותה שנה רצח חמישה קורבנות וניסה לרצוח אדם נוסף; רק אחד מביניהם זוהה בוודאות, ויליאם סאת'רלנד בן ה-26. זיכרונותיו של נילסן בנוגע לזהות השאר לוטים בערפל, אם כי בעדותו ידע לתאר בדיוק רב כיצד כל אחד מהם נרצח ולאורך כמה זמן שמר את גופתו לפני שהחל בביתורה. לדבריו, הזיז אחד הקורבנות את רגליו בצורת דיווש אופניים בזמן שחנק אותו, והיעדרותו ממקום עבודתו בין התאריכים ה-11 ל-18 בנובמבר נגרמה ככל הנראה בשל הרצח המסוים הזה. במקרה אחר ניסה להנשים קורבן לא מזוהה אחר אותו חנק למוות, בטרם קרס על ברכיו ופרץ בבכי, ומאוחר יותר בהה בהשתקפותו במראה וירק עליה. במקרה נוסף, נשכב נילסן במיטתו לצד אחד הקורבנות והאזין ליצירה המוזיקלית פנפארה עבור האדם הפשוט מאת אהרן קופלנד, בטרם החל לבכות.
מלאי הגופות שהצטבר תחת רצפת דירתו החל למשוך חרקים ולפלוט ריח רע, במיוחד בחודשי הקיץ. במקרים בהם הוציא את הגופות לסיפוק סטיותיו, הבחין נילסן כי היו אכולות רימות ומכוסות בגלמים. הוא שם דאודורנט תחת קורות הרצפה וריסס אותה בקוטלי חרקים פעמיים ביום, אולם לא הצליח להפיג את ריח הריקבון ואת נוכחות הזבובים.
לקראת סוף השנה החל להוציא את הגופות ולבתר אותן בהדרגה. הוא נפטר מהשאריות באמצעות שריפתן במדורות שהקים בגינתו, וכדי להסתיר את ריח הבשר החרוך הניח צמיגים ישנים בתוך האש. במקרה אחד עמדו שלושה מילדי השכונה מחוץ לגינתו וצפו בנעשה; בזיכרונותיו כתב נילסן כי היה זה הולם אילו היו רוקדים שלושתם מסביב למדורת ההלוויה. כאשר שככה האש היה נילסן בודק את האפר בחיפוש אחר עצמות או שאריות מפלילות אחרות. במקרה אחד, כאשר נתקל בגולגולת שלמה, ריסק אותה בעזרת מגרפה.
קורבן לא מזוהה נוסף, אותו תיאר נילסן כצעיר סקוטי כחול עיניים בן 18, אשר פגש ב-4 בינואר 1981 בפאב האריה הזהוב שבסוהו, פותה לבוא לדירתו לתחרות שתייה. לאחר ששתו השניים מספר משקאות, חנק אותו נילסן עם עניבה והניח את גופתו תחת קורות הרצפה. מעסיקיו ציינו כי ב-12 בינואר דיווח על מחלה ולא הגיע לעבודתו, אולם היעדרותו קושרה ככל הנראה לביתור גופת הצעיר וגופת קורבן לא מזוהה נוסף אשר נרצח כחודש לפני כן. עד חודש אפריל, רצח נילסן עוד שני קורבנות שמעולם לא זוהו; אחד מהם תואר על ידיו כגלוח ראש אנגלי אשר פגש בכיכר לסטר, והשני כצעיר מבלפסט בתחילת שנות ה-20 לחייו, גובהו מטר ושבעים וחמישה סנטימטרים, אותו רצח בסביבות חודש פברואר. בהתייחסו לראשון מבין שני הקורבנות הללו אמר נילסן כי, "סופו של היום, סופו של המשקה, סופו של אדם. קורות הרצפה שבות למקומן, השטיח נפרס מחדש, ואני חוזר לעבודתי ברחוב דנמרק"; כעבור חודש הסיר את איבריהם הפנימיים של חלק מהגופות, והשליכם בפח הזבל שמאחורי ביתו.
הקורבן האחרון שנרצח בדירתו בשדרות מלרוז היה מלקולם ברלו בן ה-23, אותו מצא זרוק מחוץ לביתו ב-17 בספטמבר 1981. כאשר נחלץ לעזרתו, סיפר לו הצעיר שהתרופה שלקח עבור מחלת האפילפסיה ממנה סבל גרמה לרגליו לקרוס. בתגובה אמר לו נילסן כי עליו להיות בבית החולים, ולאחר שתמך בו לכיוון ביתו, הזמין בעבורו אמבולנס. למחרת שב ברלו מבית החולים לביתו של נילסן במטרה להודות לו. לאחר שנכנס, אכל ארוחה ושתה מספר משקאות רום וקולה, נרדם על הספה. נילסן חנק אותו למוות בזמן שישן ולמחרת בבוקר תחב את גופתו תחת קורות הרצפה. במהלך אותה שנה החליט בעל הבית של נילסן לשפץ את הדירה בשדרות מלרוז וביקש ממנו לעזוב את המקום. תחילה סירב לכך בתוקף, אולם לאחר שהציע לו סכום כספי בסך אלף לירות שטרלינג, הסכים נילסן לבקשתו ועבר לדירת סטודיו ברחוב גני קראנלי 23. ביומו האחרון במקום בנה מדורה בה שרף את שאריות הגופות המבותרות שנותרו בידיו והיו שייכות לחמשת קורבנותיו האחרונים.
לארי מק'מרטרי
לארי מק'מרטרי (באנגלית: Larry Jeff McMurtry; 3 ביוני 1936 – 25 במרץ 2021) היה סופר ותסריטאי קולנוע אמריקאי. בספריו תיאר מק'מרטרי את אזורי הספר של ארצות הברית בשלהי המאה ה-19 ואת החיים בטקסס של ימינו. בין יצירותיו – "תנאים של חיבה" (1975) ו"יונה בודדה" (1985) עליו זכה בפרס פוליצר. מק'מרטרי עסק גם ביצירה קולנועית וטלוויזיונית. הרומן "יונה בודדה" עובד לטלוויזיה למיני-סדרה וזכה במספר פרסי אמי. "תנאים של חיבה" ו"הר ברוקבק", שמק'מרטרי השתתף בכתיבת התסריט שלו, עובדו שניהם לסרטים וזכו בפרסי אוסקר.
דניס נילסן
גני קראנלי 23
בית מגוריו החדש ברחוב גני קראנלי 23 היה מעין דירת סטודיו עליונה או עליית גג, ובשל כך איבד נילסן את גינתו בה היה יכול להקים מדורות ולהיפטר בקלות יחסית מהגופות שהצטברו תחת רצפתו. בחודשיים הראשונים למעברו לא פגע באף אחד מהגברים שפיתה לבוא עמו לביתו, אף על פי שבמקרה אחד ניסה לחנוק למוות סטודנט בן 19 בשם פול נובס , אך עצר את עצמו בזמן.
לארי מק'מרטרי
ביוגרפיה
מק'מרטרי נולד בארצ'ר סיטי, טקסס לרות הייזל (לבית מק'לוור) וויליאם ג'פרסון מק'מרטרי שהיה חוואי. מק'מרטרי גדל בחווה מחוץ לארצ'ר סיטי, העיר ששימשה מאוחר יותר כהשראה לעיר "תאליה" שהופיעה בכמה מיצירותיו. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת צפון טקסס ותואר שני מאוניברסיטת רייס.
דניס נילסן
גני קראנלי 23
נילסן פגש את ג'ון האולט בן ה-23 בחודש מרץ 1982 בזמן שבילה בפאב סמוך לכיכר לסטר, ושכנע אותו לבוא לביתו באומרו כי יוכלו להמשיך לשתות שם בנחת. עם הגעתם צפו השניים בסרט ושתו לשוכרה בטרם הלך האולט לחדר השינה ונרדם. כעבור שעה ניסה נילסן להעירו, אך משנכשל התיישב לשתות רום על קצה המיטה והחליט להורגו. בין השניים התקיים מאבק ממושך בו ניסה האולט לחנוק בחזרה את תוקפו, אך לבסוף הצליח נילסן להכניעו עד לאובדן הכרה ושב לסלון. לדבריו רעד במשך מספר דקות "מפאת הלחץ הרב" שהיה כרוך במאבקם, בו היה בטוח שיפסיד. בעשר הדקות הבאות ניסה לחנוק את האולט שלוש פעמים נוספות לאחר שהבחין כי חזר לנשום, בטרם גמר אומר בדעתו להטביע אותו באמבטיה. לאחר המקרה נשא נילסן את סימני אצבעותיו של קורבנו על צווארו במשך שבוע.
לארי מק'מרטרי
ביוגרפיה
בשנת 1990 כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "מונטנה" שביים וויליאם גראהם לרשת הטלוויזיה TNT, וכיכבו בו בין היתר ג'ינה רולנדס ומייקל מדסן.
דניס נילסן
גני קראנלי 23
כעבור חודשיים פגש את קארל סטוטור בן ה-21, צעיר הומוסקסואל אשר נהג לפקוד את פאב המצנפת השחורה בקמדן טאון. השניים החלו לשוחח וסטוטור סיפר לו כי יצא זה עתה ממערכת יחסים כושלת והיה שרוי בדיכאון. נילסן הזמין אותו לדירתו בהצעה לשתות לשוכרה יחדיו והבטיח לו כי אין בכוונתו לקיים עמו יחסי מין. לאחר הגעתם שתה לשוכרה ונרדם על שק שינה שפרס בעבורו נילסן; מאוחר יותר התעורר כדי למצוא את תוקפו חונק אותו בחוזקה ולוחש, "אל תזוז".
לארי מק'מרטרי
חייו האישיים
בנו של מק'מרטרי, ג'יימס מק'מרטרי, הוא כותב, זמר וגיטריסט. אשתו הקודמת היא מרצה לאנגלית וחיברה אף היא מספר ספרים. באפריל 2011 נישא מק'מרטרי בשנית לנורמה פיי קיזי, אלמנתו של הסופר קן קיזי.
דניס נילסן
גני קראנלי 23
במשפטו של נילסן העיד סטוטור כי תחילה חשב שניסה לפתוח את רוכסן שק השינה, אך במהרה איבד את הכרתו. מאוחר יותר שמע רעש מעומעם של מים זורמים לפני שהבין כי היה שקוע בהם ושנילסן ניסה להטביע אותו. לאחר שהצליח להרים את ראשו מחוץ למים למשך מספר שניות, התנשף בכבדות ואמר, "לא עוד, בבקשה! לא עוד!", לפני שדחף נילסן את ראשו חזרה פנימה. הוא הושיב את סטוטור על כיסא סמוך אליו, בטוח שכבר אינו בין החיים, ולפתע הבחין בכלבתו, בליפ, מלקקת את פני גופתו, והבין כי סטוטור עודנו נאבק על חייו. הוא החל לשפשף את גפיו וחזהו בכדי להגביר את פעילות מחזור הדם, כיסה את גופו בשמיכות והניח אותו במיטתו. כאשר שב להכרתו חיבק אותו נילסן בחוזקה, והסביר לו כי כמעט חנק את עצמו למוות לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה, בטרם הצליח לבצע בו החייאה. במהלך היומיים הבאים שב סטוטור להכרתו לסירוגין, וכאשר אזר מספיק כוח בכדי לשאול את נילסן בנוגע לזיכרונותיו המטושטשים בהם ניסה להטביעו, הסביר לו כי לאחר שנתפס ברוכסן שק השינה ונחנק, הניח אותו בתוך אמבטיית מים קרים כדי להוציאו ממצב ההלם אליו נכנס. כאשר התאושש לקח נילס את הצעיר אל תחנת הרכבת הקרובה והביע תקווה שייפגשו שוב בטרם איחל לו בהצלחה ועזב.
שלושה חודשים לאחר קידומו של נילסן למשרת המנכ"ל בפועל בחודש יוני 1982, פגש את גרהאם אלן בן ה-27 כאשר חיפש מונית בשדרות שאפטסברי. אלן נענה להצעתו של נילסן להתלוות אליו לארוחה בדירתו. בדומה למספר מקרים אחרים, העיד נילסן כי לא הצליח להיזכר ברגע המדויק בו חנק את אלן, אולם סיפר כי התקרב אליו בכוונה לרצוח אותו כאשר ישב לתומו ואכל חביתה . הוא שמר את גופתו באמבטיה לאורך שלושה ימים בטרם החל לבתר אותה על רצפת המטבח, וב-9 באוקטובר לקח יום מחלה ונעדר מעבודתו ככל הנראה לשם כך.
קורבנו האחרון של נילסן היה סטיבן סינקלייר בן ה-20 אשר נרצח ב-26 בינואר 1983. סינקלייר נראה לאחרונה בחברתו של נילסן על ידי עמיתיו בזמן שהלכו השניים לכיוון תחנת הרכבת התחתית. כאשר הגיעו לדירתו נרדם סינקלייר כתוצאה מהשפעת הסמים והאלכוהול שצרך, בזמן שנילסן ישב לצידו והאזין לאופרת הרוק טומי. הוא התקרב אליו, כרע ברך לצידו ואמר לעצמו, "הו, סטיבן, הנה זה קורה לי שוב", לפני שחנק אותו בעזרת עניבה וחבל. לאחר שהבחין בתחבושות לחץ שעטה על ידו, הסיר אותן וגילה מספר חתכים עמוקים שהעידו כי סינקלייר ניסה להתאבד לאחרונה.
במסגרת הטקס הרגיל שנהג לערוך לאחר כל רצח, שטף נילסן את גופתו של סינקלייר, פידר אותה באבקת טלק, והניח אותה על מיטתו עם שלוש מראות המוצבות סביבה, בטרם נשכב לצדה בעצמו. כעבור מספר שעות סובב את ראשו של סינקלייר לכיוונו ונישק אותו במצחו באומרו, "לילה טוב, סטיבן", ונרדם ; בדומה לקורבנותיו האולט ואלן, בותרה גופתו של סינקלייר במהרה, ושאריותיה נעטפו ביריעות פלסטיק אותן אחסן נילסן בארון הבגדים, במספר מגירות ובתיבת התה שלו. השקים שהכילו את שאריותיו של סינקלייר נקשרו בעזרת תחבושות הלחץ שנמצאו על ידו. הוא ניסה להיפטר מהבשר, האיברים הפנימיים והעצמות הקטנות של שלושת קורבנותיו האחרונים על ידי הורדתם באסלה. מאוחר יותר ניסה לפעול בשיטה בה השתמש קודם לכן בביתו הראשון, אשר כללה את הכנסת הראשים, הידיים והרגליים לתוך סיר מלא במים רותחים, בניסיון להוריד מהם את הבשר.
נילסן שלח מכתב לסוכן ביתו ב-4 בפברואר 1983 בו התלונן על סתימות חוזרות ונשנות בבניין בו התגורר, וכתב כי המצב הפך לבלתי נסבל הן עבורו והן עבור שאר דיירי המקום. למחרת סירב להכניס לביתו מכר שהגיע לבקרו, ככל הנראה מפני שעדיין היה טרוד בביתור גופתו של סינקלייר על רצפת מטבחו.
מעצר
שרשרת הרציחות של נילסן התגלתה לראשונה בידי מייקל קטרן, שרברב שעבד בחברת והגיב לקריאת שירות אשר הגיעה אליו מידי נילסן ושאר דיירי הבניין ב-8 בפברואר 1983. כאשר פתח את הצנרת גילה קטרן סתימה שנגרמה בשל חומר דמוי בשר ומספר עצמות קטנות שלא הצליח לזהות את מקורן, ודיווח על כך לממונה עליו, גארי ווילר. מאחר שקטרן נענה לקריאה לעת ערב, הסכימו השניים כי יחזרו לבדוק את מצב הצנרת למחרת בבוקר. בטרם עזב את הבניין שוחח עם נילסן ודייר נוסף בשם ג'ים אלקוק בנוגע למקור הסתימה. כאשר אמר להם עד כמה דמה החומר הגושי לבשר אנושי, אמר לו נילסן "נראה כי מישהו הוריד באסלה חתיכות של קנטקי פרייד צ'יקן".
למחרת חזר קטרן יחד עם ווילר בשעה 07:30 בבוקר וגילה כי הסתימה בצנרת נעלמה, דבר אשר עורר את חשדם. הם מצאו ארבע עצמות נוספות בתוך צנרת אחרת שהובילה לדירת הגג, אשר הזכירו להם אצבעות אנושיות. הם התקשרו במהרה למשטרה אשר פתחה בבדיקה מעמיקה יותר ומצאה עצמות וחתיכות בשר נוספות. ממצאים אלו נלקחו לחדר המתים בהורנסי, שם אישר הפתולוג דייוויד בוואן כי הגיעו ממקור אנושי, ואף הצביע על כך שחתיכה מסוימת הגיעה מצווארו של אדם ונשאה סימני חניקה.
כאשר למדו השוטרים מפי שאר הדיירים כי הדירה העליונה ממנה הגיעו העצמות וחתיכות הבשר לצנרת הייתה שייכת לנילסן, החליטו פקד פיטר ג'יי ושני עמיתים נוספים להמתין בכניסה לבניין עד שיחזור ממקום עבודתו. כאשר הגיע למפתן דלתו, בירכו אותו לשלום והסבירו כי באו לבדוק את מקור הסתימה בצנרת. נילסן תהה לגבי התעניינותה של המשטרה בסתימות ושאל האם שני עמיתיו של ג'יי היו פקחי תברואה. ג'יי השיב כי שניהם היו שוטרים וביקש לעלות לדירתו על מנת לבדוק את העניין לעומק.
שלושת השוטרים עלו בעקבות נילסן לדירתו ומיד הבחינו בריח הריקבון החזק. נילסן שאל בשנית מדוע התעניינו בסתימות הצנרת, ונענה כי הן נגרמו כתוצאה מחסימה של שאריות אנושיות. בתגובה הביע הלם ובלבול, ואמר, "אוי ואבוי, כמה נורא!"; ג'יי התקרב אליו והשיב, "אל תשחק איתנו, איפה שאר הגופה?"; נילסן השיב ברוגע כי השאריות שנותרו נמצאו בשתי שקיות פלסטיק בארון הבגדים. השוטרים לא פתחו את הארון אלא שאלו אותו האם היו חלקי גופות במקומות אחרים בבית. בתגובה אמר להם נילסן "זה סיפור ארוך שנמשך כבר הרבה זמן. אני אספר לכם הכל, אני רוצה להוריד את זה ממני. אבל לא כאן, בתחנת המשטרה"; נילסן נעצר בחשד לרצח ונלקח לתחנת המשטרה. במהלך נסיעתם נשאל האם השאריות בדירתו היו שייכות לאדם אחד או שניים, ובעודו בוהה מחוץ לחלון השיב, "חמישה עשר או שישה עשר, מאז 1978".
באותו הערב ליווה הפקד הבכיר צ'יימברס את פקד ג'יי והפתולוג בוואן חזרה לגני קראנלי בכדי לקחת את שקיות הפלסטיק שהכילו את שאריות הגופות אל חדר המתים. אחד השקים הכיל שני פלגי גוף עליונים (קרי גוף חסר ראש וגפיים) ושקית קניות מלאה באיברים פנימיים. השק השני הכיל גולגולת אנושית חסרת בשר או עור, ראש כרות, ופלג גוף עם זרועות אך ללא כפות ידיים. בדיקת שני הראשים שהתגלו העלתה כי הם הושרו במים רותחים.
הודאה
בחקירה המשטרתית שנערכה ב-10 בפברואר הודה נילסן בהימצאותם של חלקי גופות נוספים בתיבת התה שבסלון ביתו, וכן באחת המגירות שבחדר השירותים. חלקים אלו היו שייכים לשלושה קורבנות שמתו כתוצאה מחניקה, ככל הנראה בעזרת עניבה. בשמו של אחד מהם לא הצליח להיזכר, קורבן אחר הכיר רק בשם "ג'ון השומר" , ואת השלישי זיהה כסטיבן סינקלייר. כמו כן מסר כי מאז דצמבר 1978 רצח שנים עשר או שלושה עשר גברים במקום מגוריו הקודם בשדרות מלרוז 195. בנוסף לכך הודה כי ניסה לרצוח שבעה אנשים אחרים אשר הצליחו להימלט, למעט מקרה אחד בו קורבנו היה על סף המוות לאחר שנחנק בחוזקה, בטרם ביצע בו החייאה והרשה לו לעזוב את ביתו.
בחיפוש נוסף בביתו שנערך באותו יום נמצאה שקית בחדר השירותים שהכילה את פלג גופו התחתון של קורבן מסוים, בנוסף לשתי רגליים, גולגולת, חלק גוף נוסף ועצמות שונות. במקביל לחיפוש התלווה נילסן אל חוקרי המשטרה שנסעו למקום מגוריו הקודם בשדרות מלרוז, שם הצביע על שלושת המקומות בהם הקים את המדורות בהן שרף את שאריות קורבנותיו.