cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאסארזה
תאורה
מספר הדוברים בשפת הסאסארזה מגיע ל-120,000 וזאת מתוך אוכלוסייה של 175,000 תושבים המתגוררים בחוף הצפון-מערבי של האי. קהילות גדולות המדברות בשפה זו קיימות בערים: סאסארי, פורטו טורס, סורסו ו-סטינטיקו. בשטח המזרחי יותר של האזור, בו יש בו השפעה לשפה הגלורסית, מוכרים ניב קסטלנסי (castellanesi) הנהוג בערים: קאסטלסרדו (Castelsardo), טארגו (Tergu) וסדיני (Sedini).
מקור השפה
השפה נוצרה בסביבה מסחרית עירונית בתקופת קיומו של שלטון עצמאי בסרדיניה המאה ה-13 והמאה ה-14, כאשר בראש המערכת השלטונית עמדו שופטים (Giudicati). המרכיבים המקובלים לשפה: הפונטיקה, התחביר והאוצר המילים, נוצרו מהשפעה של השפות של העמים עימם באו התושבים בקשרי מסחר: קורסיקה, פיזה (טוסקנה) וג'נובה. השפעה פחותה הייתה גם לשפות : הספרדית והקטלאנית.
בשפת הסאסארזה נכתבו יצירות סִפְרוּת בעבר ובהווה ונערכים באופן שוטף אירועים תרבותיים, חברתיים ומופעי תיאטרון.
דוגמה למשפט מהצהרת זכויות האדם והאזרח מצוטט מהשפה הסאסארזית, לעומת איטלקית ועברית:
באיטלקית: Tutti l'òmmini nàscini lìbbari e uguari in digniddai e diritti.
בסאסארזית : Eddi so dutaddi di rasgioni e di cussènzia e dèbini agì l'uni cun l'althri cun ippìritu di fraterniddai.
בעברית: כל בני האדם נולדו חופשיים, שווים בכבודם ובזכויותיהם.
השימוש בשפה
בדיקה של התפשטות השימוש בשפות המקומיות ובשפה הסאסארזית מעלה:
ראו גם
שפות סרדיניות אחרות:
פיג'ו 3008
פיג'ו 3008 (באנגלית: Peugeot 3008) היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי פיג'ו משנת 2009. היא הוצגה בשנת 2008 והגיעה לישראל בשנת 2010.
דור ראשון (2009–2016)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2009–2016. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-156 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 202 קילומטרים לשעה.
גרסה ההיברידית
בשנת 2010 הציגה פיג'ו גרסה ההיברידית בעלת מערכת הנעה ההיברידית הכוללת מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-163 כוחות סוס, עם מנוע חשמלי המספק כ-27 כוחות סוס, שני המנועים יחד מספקים כ-200 כוחות סוס. תיבת הילוכים רובוטית בעלת שישה הילוכים.
דור שני (2016–הווה)
בשנת 2016 הציגה פיג'ו את הדור השני ל-3008. הדור השני כולל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-165 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 206 קילומטרים לשעה.
גרסה ההיברידית
בשנת 2018 הציגה פיג'ו גרסה ההיברידית הכוללת מערכת הנעה ההיברידית הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-180 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה, עם מנוע חשמלי המספק כ-110 כוחות סוס, המנוע מספק טווח נסיעה חשמלי של 50 קילומטרים. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 225 קילומטרים לשעה. קיימת גם חבילת ביצועים בשם GT שמספקת כ-300 כוחות סוס.
מתיחת פנים שנת 2020
בשנת 2020 עברה ה-3008 מתיחת פנים לשנת הדגם 2021. מתיחת הפנים כוללת עיצוב מודרני וספורטיבי אך מערכות ההנעה נשארו כמו מלפני מתיחת הפנים.
מכירות בישראל
נתוני מכירות בישראל על פי נתוני קארזון:
אונג סן סו צ'י
אָאוּנְג סַאן סוּ צִ'י (בבורמזית: အောင်ဆန်းစုကြည်; נולדה ב-19 ביוני 1945 ביאנגון (ראנגון), מיאנמר) היא פוליטיקאית בורמזית, שכיהנה החל מאפריל 2016 עד פברואר 2021 כיועצת מדינה של מיאנמר (תפקיד דומה לזה של ראש ממשלה שנוצר עבורה) ויושבת ראש של מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה, עד שנעצרה במהלך ההפיכה הצבאית במיאנמר 2021. היא נחשבה לאורך שנות מאבקה באופוזיציה לאחת הפעילות הבולטות בעולם למען קידום הדמוקרטיה וזכויות אדם. בשנת 1990 ניצחה מפלגתה בבחירות הכלליות, אך הכת הצבאית אשר שלטה אז סירבה לוותר על השלטון. בשנת 1991 זכתה בפרס נובל לשלום על פעילותה לקידום הדמוקרטיה בבורמה תוך דבקות בדרך של התנגדות לא אלימה לפי דוגמתם של מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג ולפי עקרונות בודהיסטים מהם הושפעה עמוקות.
היא כיהנה החל ממרץ 2016 גם בתפקידים של שרת החוץ של מיאנמר ושרה לענייני משרד הנשיא.
ב־2018 קבע צוות בדיקה מטעם מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם כי ממשלתה של סו צ'י תרמה לביצוע מעשי הזוועות והטבח בבני הרוהינגיה. כתוצאה, נשללו ממנה מספר פרסים שהוענקו לה במהלך שנות המאסר וההתנגדות שלה, ביניהם פרס זכויות האדם של הארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שהאשים אותה ב"בגידה מבישה" וכן הפרס על שם אלי ויזל מטעם מוזיאון השואה האמריקאי.
שם
במיאנמר אין שימוש בשמות משפחה, ושמה הפרטי כולל את שם אביה אונג-סן, של סבתה מצד אביה, סו, ושמה של אימה צ'י. כתואר כבוד קוראים בתרבות הבורמזית לצעיר/צעירה "אח/ות" ולמבוגר "דוד" (או) או "דודה" (דאו) ולכן היא מכונה "דאו סו צ'י".
קורות חייה
סו צ'י היא בתם הצעירה של הגנרל אונג סן ושל קין-צ'י, שהייתה שגרירת בורמה בהודו ונפאל. אביה עמד בראש המאבק למען עצמאות בורמה וניהל את המשא ומתן מול הבריטים ועם השבטים הצפוניים על הקמת האיחוד של בורמה, אך נרצח בידי יריבים פוליטיים מבית בשנת 1947, שנה לפני קבלת העצמאות. סו צ'י הצעירה עברה עם אמה השגרירה לניו דלהי, ובשנת 1964 השלימה את לימודיה בקולג' "ליידי סרי-ראם" אשר בבירה ההודית. מיד לאחר מכן עקרה לבדה לבריטניה, ובשנת 1969 קיבלה מטעם אוניברסיטת אוקספורד תואר שני (MA) בפילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה. היא עברה לניו יורק, שם עבדה כשלוש שנים עבור האו"ם בתקופה בה בן ארצה, או תאנט, שימש כמזכירו הכללי של הארגון.
בשנת 1971 נישאה לד"ר מייקל אריס, מומחה לענייני טיבט מאוניברסיטת אוקספורד. לזוג נולדו שני ילדים: אלכסנדר (בשנת 1972) וקים (בשנת 1977). בני הזוג התגוררו באוקספורד, אם כי סו צ'י שהתה לפרקים, לעיתים עם בעלה, ביפן, הודו ובהוטן. במקביל עבדה כחוקרת לתואר שני בנושא ספרות בורמזית באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1988 הוזעקה סו צ'י לבורמה כדי שתוכל לסעוד את אמה אשר מצבה הידרדר בעקבות אירוע מוחי חריף. באותם ימים סערו בבורמה הרוחות נוכח המדיניות הכלכלית הכושלת מבית מדרשו של הגנרל הבכיר נה וין. נה וין שלט בבורמה ביד ברזל מאז חולל בשנת 1962 הפיכה צבאית והדיח את ראש הממשלה, או נו, אשר נבחר בבחירות דמוקרטיות.
בגין הלחץ הציבורי התפטר נה וין ב-23 ביולי 1988, אך הפגנות הענק בדרישה לדמוקרטיזציה לא שככו. הדיקטטור הפורש הבהיר בנאום ההתפטרות כי לא ישלים עם המשך המחאה וכי "הצבא לא יירה עוד כדי להזהיר כי אם במטרה לפגוע". בהתחייבות זו הוא עמד, וכוחות הביטחון אכן דיכאו את ההפגנות באכזריות יוצאת דופן תוך רצח של אלפי מפגינים, בהם נזירים בודהיסטים.
ב-26 באוגוסט 1988 נשאה סו צ'י נאום מכונן למרגלות פגודת שוודגון - האתר הבודהיסטי המקודש ביותר בבורמה. "כבתו של אבי איני יכולה להיוותר אדישה אל מול פני המציאות" אמרה סו צ'י לקהל של מאות אלפים, ואולי אף מיליון, בני אדם. בנאומה הציבורי הראשון קראה לקיים במהירות בחירות דמוקרטיות רב-מפלגתיות והפצירה בצבא לחדול ממעשי האלימות הקשים כלפי אזרחים. רהוטה, כריזמטית ובעלת ייחוס משפחתי מפואר, הפכה סו צ'י, אז בת 43, באחת למנהיגה הבלתי-מעורערת של האופוזיציה.
אך לכת הצבאית - אשר כינתה עצמה "מועצת המדינה לשלום ולפיתוח", SLORC בקיצור - לא הייתה כל כוונה לוותר על השלטון עם הסתלקותו של נה וין. הגנרלים אף החליטו בשנת 1989 כי סו צ'י תושם במאסר בית במעונה, בשדרות האוניברסיטה ביאנגון. באותה שנה הכריז עליה ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כאסירת מצפון. בשנת 1990 הסכימה הכת לערוך בחירות, ומפלגתה של סו צ'י, הליגה הלאומית למען דמוקרטיה, ניצחה ב-392 מבין 492 מחוזות הבחירה. מועצת המדינה אשר נדהמה מגודל התבוסה בקלפיות העדיפה להתעלם מתוצאות הבחירות וסירבה לאפשר לעם לממש את רצונו.
מדינות המערב גינו בתקיפות את ראשי הכת הצבאית, וסו צ'י עצמה, כדוברת הרהוטה ביותר של המאבק הבורמזי, זכתה בשלל פרסים בינלאומיים שביקשו להביע תמיכה במאבק למען דמוקרטיה בבורמה. עם פרסים אלו נמנים פרס סחרוב לחופש המחשבה אותו קיבלה בשנת 1990, ופרס נובל לשלום אותו קיבלה שנה לאחר מכן. במסגרת נימוקי הזכייה הגדירה ועדת הנובל את סו צ'י כ"אחת מהדוגמאות הייחודיות ביותר אשר נראו באסיה בעשורים האחרונים בהקשר של הפגנת אומץ לב אזרחי".
ארצות הברית העניקה לסו צ'י את שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר שלה: מדליית החירות הנשיאותית אשר הוענקה לה על ידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 2000, ומדליית הזהב של הקונגרס אשר הוענקה לה בשנת 2008.
למרות תשומת הלב הבינלאומית שוחררה סו צ'י ממעצר הבית רק בשנת 1995. לאורך השנים עשו השלטונות כל אשר לאל ידם כדי שסו צ'י תיאות לעזוב את בורמה, אך היא סירבה משום שידעה שחזרתה לא תותר. בשנת 1997 חלה בעלה של סו צ'י, מייקל אריס, בסרטן. סו צ'י לא עזבה את ארצה אפילו כאשר כל ניסיונותיו של אריס לקבל אשרת כניסה לבורמה כדי שיוכל להיפרד מרעייתו עלו בתוהו. אריס נפטר בבריטניה כעבור שנתיים.
בספטמבר 2000 היא הושמה שוב במעצר בית, אך ב-6 במאי 2002, לאחר משא ומתן בניהולה של בריטניה, שוחררה. בסוף מאי 2003 היא נעצרה שוב. לאחר תקופת מאסר וניתוח שעברה בספטמבר, היא הושמה שוב במעצר בית ביאנגון. ב-13 בנובמבר 2010 שוחררה ממעצר הבית. שחרורה נחשב לאבן דרך בנתיב הדמוקרטיזציה בבורמה, ומשקף את רצונו של נשיא בורמה של אז, (גנרל בדימוס) תיין סיין, לשתף פעולה עם סו צ'י.
במהלך התקופות שבהן הושמה במעצר בית אמרה סו צ'י כי הקפידה לשמור על אורח חיים פעיל אשר כלל מדיטציה יומית וקריאת ספרים רבים. כמו כן היא הרבתה להאזין לרדיו, בעיקר ל-BBC, שם גם שמעה על הכוונה להעניק לה את פרס נובל לשלום. בשלל ראיונות שבה והדגישה כי מבחינתה מעצר הבית לא היה עונש כבד וכי התנאים היו נוחים לאין ערוך בהשוואה לחבריה למאבק אשר נכלאו בבתי הכלא הידועים לשמצה של בורמה.
בחירות הביניים בשנת 2012
באפריל 2012 החליטה סו צ'י כי מפלגתה, הליגה הלאומית למען דמוקרטיה, תיטול חלק בבחירות ביניים שנקבעו לאותו חודש. תוצאות הבחירות היו הוכחה נוספת לפופולריות האישית של סו צ'י בקרב בני עמה; מפלגתה זכתה ב-43 מושבים מתוך 44 מחוזות הבחירה בהם התמודדו נציגי המפלגה (בפרלמנט הבורמזי, על שני בתיו, יש 664 מושבים). סו צ'י, אשר הגדירה את הבחירות כ"חופשיות למדי", נבחרה כחברת פרלמנט מטעם מחוז חקלאי עני למדי. אף על פי שסו צ'י עמדה בראש מפלגת אופוזיציה קטנה יחסית, היא מונתה באוגוסט בידי יו"ר הבית התחתון של הפרלמנט לעמוד בראש ועדה פרלמנטרית לפיקוח על שלטון החוק.
חודש לאחר מכן יצאה למסע באירופה. נאום קבלת פרס נובל באוסלו, 21 שנים לאחר שהוענק לה, ריגש רבים. אל דבלין הגיעה עם תומך ותיק, סולן U2 בונו. בבירת אירלנד קיבלה את עיטור החופש של דבלין (עיטור שהוענק גם לג'ון קנדי, לנלסון מנדלה ולברק אובמה). בפורום אקדמי בבריטניה הדגישה כי שמירה על שלטון החוק היא הדרך היחידה להבטיח את זכויות האדם בבורמה, בדגש על זכויות המיעוטים הלאומיים ובני הרוהינגיה, מיעוט מוסלמי שסובל מרדיפה חמורה במיוחד.
ב-21 ביוני 2012 נפגשו סו צ'י וראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, בדאונינג 10, פגישה אשר הזכירה את פגישתו המפורסמת של אביה, בשנת 1947, עם ראש ממשלת בריטניה דאז, קלמנט אטלי, כדי לגבש את החוקה של בורמה העצמאית. היא אף נשאה נאום באולם וסטמינסטר בפני שני בתי הפרלמנט, ובכך הפכה לאישה השנייה, אחרי המלכה אליזבת השנייה, שזכתה לכבוד זה. בנאומה קראה למדינות העולם בכלל, ולבריטניה בפרט, להתייחס לבורמה כשווה בין שווים ולסייע ככל יכולתן לכינון מוסדות. היא אף הזהירה כי אם תוחמץ ההזדמנות הנוכחית לכונן בבורמה דמוקרטיה יציבה, ייתכן שזו תשוב רק בעוד כמה עשורים.
בספטמבר 2012 יצאה סו צ'י למסע בן שבועיים בארצות הברית שבמהלכו נפגשה בבית הלבן עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה וכן עם מזכירת המדינה וידידתה הילרי קלינטון וכן עם ראשי הקונגרס משתי המפלגות. במהלך ביקורה הכריזה ארצות הברית על הסרה של חלק גדול מהסנקציות אשר הטילה על מיאנמר; סו צ'י תמכה במהלך. היא התקבלה בחום רב הן בוושינגטון הבירה, והן במפגשיה עם הקהילה הבורמזית בארצות הברית.
בנובמבר ביקרה בהודו, וציינה כי אף על פי שההנהגה ההודית בחרה בעבר להתקרב לכת הצבאית, ולא תמכה די במאבק למען הדמוקרטיה, אין בלבה כעס משום שהיא יודעת שממשלות באות והולכות אך היחסים החמים בין העמים חשובים יותר. באותו חודש הגיע הנשיא אובמה לביקור ראשון של נשיא אמריקני מכהן בבורמה מאז ומעולם, ואף נפגש עם סו צ'י במעונה, שם הודתה לו על תמיכת ארצות הברית לאורך השנים.
הבחירות בנובמבר 2015. יועצת מדינה עם סמכויות של ראש ממשלה
בבחירות הכלליות אשר נערכו בנובמבר 2015 זכתה מפלגתה של סו צ'י ברוב גדול של 80 אחוז מקולות הבוחרים. היא קיבלה 255 מושבים בבית הנבחרים ו-135 מושבים בבית הלאומים. אונג סן סו צ'י עצמה נבחרה שוב בבית הנבחרים. הנשיא תיין סיין כבר ציין כי לא יתנגד לבחירתה של סו צ'י לנשיאה אם ירצה זאת העם. אך בחוקה הבורמזית נכתב כי לא ייבחר לנשיא מי שבני משפחתו הקרובה הם נתינים זרים (ילדיה של סו צ'י אינם אזרחי בורמה, אחיה אמריקני ובעלה היה בריטי). כל שינוי בחוקה מחייב רוב של לפחות 75% מחברי הפרלמנט, אך הואיל ו-25% מהמושבים בכל גוף נבחר בבורמה משוריינים לנציגי הצבא, ברור כי כל תמורה מחייבת הסכמה או לפחות אי התנגדות של הגנרלים. סו צ'י עצמה בטוחה ביכולתה לנהל דיאלוג ולשכנע את הצבא להסכים לתיקונים ברוח הדמוקרטיה בחוקה, לבד מסעיף בדבר מינוי נשיא היא מתנגדת לסמכות שמקנה החוקה למפקד הצבא ליטול את מושכות השלטון אם יחוש כי המדינה בסכנה. עוד לפני הבחירות הבהירה אונג סן סו צ'י שאפילו אם תיחסם בפניה הדרך לנשיאות אם תזכה בבחירות היא תנהל את הממשלה בכל ממשל שבהנהגת מפלגתה. ב-30 במרץ 2016 התמנתה לשר לענייני משרד הנשיא, שרת החוץ, שרת החינוך ושרת האנרגיה בממשלה שקמה בראשות הנשיא החדש טין צ'ו. כעבור זמן קצר נשארה רק בתפקידי שרה למשרד הנשיא ושרת החוץ, תפקידים אותם היא ממלאת עד היום. הנשיא טין צ'ו מינה אותה ליועצת מדינה, תפקיד השקול כנגד תפקיד ראש הממשלה. בית הלאומים אישר יצירת התפקיד ב-1 באפריל 2016 ובית הנבחרים אישר אותו ב-5 באפריל 2016. למחרת היא נכנסה לתפקיד.
היא פעלה לכך שארגון האומות המאוחדות הכריז על יום המודעות לאזור הטרופי.
סוגיית בני רוהינגיה ושינויים בשלטון
אחרי פעולות אלימות של ארגון גרילה של בני רוהינגיה נגד אנשי ביטחון ומתקניהם בשנת 2016 עבר הצבא הבורמזי לפעולות תגמול שהתלוו במדיניות יד קשה נגד אוכלוסייה זו. בשנת 2017 600,000 בני רוהיניגיה נאלצו להימלט לבנגלדש השכנה. אונג סן סו קיו הואשמה כי לא הרימה קול נגד מעשי הצבא וברחבי העולם הועלו נגד הנהגת מיאנמר האשמות כבדות בטיהור אתני ו"רצח עם". בנסיבות אלה כמה מפרסיה ואותות ההוקרה שאונג סן סו קיו זכתה בהם בעבר - כמו פרס אלי ויזל, המדליה מטעם אוניברסיטת אוקספורד ואזרחות הכבוד של קנדה נלקחו ממנה בחזרה. במרץ 2018 עקב תנועת מחאה עממית, התפטר הנשיא טין קיו במפתיע, מסיבות בריאות. יורשו בתפקיד, וין מינט, הוא פעיל ותיק של הליגה הלאומית למען הדמוקרטיה, אולם המדיניות של הממשל הבורמזי בסוגיית בני רוהיניגה לא השתנתה.
ב-31 בינואר 2021 נעצרה אונג סן סו צ'י בידי צבא מיאנמר, שהכריז על תוצאות הבחירות הכלליות בנובמבר 2020 כמזויפות. היא הועמדה לדין ונדונה לארבע שנות מאסר. בינואר 2022 נדונה לארבע שנות מאסר נוספות.
פ. ג'. וודהאוס
תולדות חייו
ווּדהאוס, שכונה על ידי רוב בני משפחתו וחבריו בשם "פלאם" (קיצור של פלהאם), נולד להנרי ארנסט וודהאוס (1845–1929), ששימש כשופט בריטי בהונג קונג, ולאימו אלינור (לבית דיין) וודהאוס (1861–1941). וודהאוס, השלישי מבין ארבעה בנים, נולד ב-15 באוקטובר 1881 בעיר גילדפורד שבאנגליה בעת שאימו הגיעה לביקור מהונג קונג, והוטבל שם בכנסיית סנט ניקולס. כשהיה בן 3 נשלח על ידי הוריו, שנותרו בהונג-קונג, לבריטניה. בבריטניה גודל בתחילה בהשגחתם של אומנת ושל קרובי משפחה, ובגיל מאוחר יותר נשלח ללמוד במספר פנימיות.
בתחילה למד וודהאוס בבית הספר לבנים "שאלט" (כיום הלמארסט) שבקרוידון, בין השנים 1886–1889, יחד עם שני אחיו - ריצ'רד בן הזקונים ופבריל הבכור. ב-1889 הובחן פבריל כסובל מחולשה בחזה ושלושת האחים נשלחו ללמוד ב"אליזבת' קולג'" שבגרנזי, על מנת שאוויר הים יועיל לפבריל. וודהאוס נותר במקום עד 1891, אז היה עליו לעבור למכינה לקולג'. בראשונה למד ב"מאלוור האוס" שבעיירה קירסני הסמוכה לעיר דובר, שהתמחתה בהכשרת נערים לכניסה לקולג' הימי המלכותי בריטניה שבדרטמות'. וודהאוס בילה במאלוור האוס שנתיים לא מאושרות עד ששכנע את אביו להעבירו לדליץ' קולג', שם למד אחיו הגדול ארמין.
הוא היה הומוריסטן אנגלי שכתב ספרים ומחזות ידועים. למרות האופי האנגלי של כתיבתו הוא גדל כילד בהונג קונג עד גיל שלוש, ואת רוב חייו כבוגר עשה בארצות הברית, שם גם כתב את רוב יצירותיו. את השכלתו הספרותית עשה בקולג' דארוויץ'. סגנון כתיבתו השפיע רבות על יוצרי חבורת מונטי פייתון וכן על הסופר וההומוריסט הנודע דאגלס אדמס.
במלחמת העולם השנייה נשבה בצרפת בידי הגרמנים, ואף שידר ברדיו ברלין סיפורים משעשעים מהמאסר, דבר שגרם לאי נחת רבה בדעת הקהל הבריטית, ורק שנים אחר כך נסלחו לו מעשיו אלה.
על יצירתו
ההומור של וודהאוס קליל, והדמויות שלו עסוקות לרוב בבעיות רומנטיות ובסוגיות ברומו של עולם כמו איזה מקטורן ללבוש לארוחת ערב. וודהאוס ייחס את ההומור שלו להשקפת עולמו: "אם אתה לוקח את החיים די בקלות אתה לוקח את הצד ההומוריסטי של הדברים. כנראה נולדתי ככה.
הוא כתב נובלות, סיפורים קצרים, מחזות ומאמרים. בין הדמויות הידועות שלו היו: הדוד פרד, מר מולינר, ובמיוחד ברטראם ווסטר ומשרתו האישי ג'יבס. וודהאוס היה כותב פורה וכתב למעלה מ-96 ספרים בין השנים 1902 ל-1975. נהוג לחלק את יצירותיו ל"סדרות", העוסקות בדמויות קבועות.
הסדרות הידועות שכתב:
תרגומים לעברית
בישראל ניתן גם להשיג עותק מתורגם של עיבוד קולנועי ליצירתו פיקדילי ג'ים.
אמנת הווא (1883)
אמנת הווא (אנגלית: Treaty of Huế 1883) שהושגה ב־25 באוגוסט 1883 בין צרפת לווייטנאם, הכירה בחסות צרפתית על אזורי אנאם וטונקין. האמנה הוכתבה על ידי הדיפלומט הצרפתי פרנסואה-ז'ולס הארמנד. מאחר שהאמנה נחשבה לחמורה מדי בחוגים הדיפלומטיים בצרפת, היא מעולם לא אושרה בפריז, והוחלפה ב -6 ביוני 1884 עם אמנה מקלה יותר -'אמנת הפרוטקטורט', שהייתה הבסיס לשלטון הצרפתי בווייטנאם במשך שבעים שנה.
רקע כללי
האמנה הוכתבה לווייטנאמים בעקבות הניצחון הצרפתי בקרב ת'ון אן (20 באוגוסט 1883) על ידי ז'ולס הארמנד, הנציב הכללי הצרפתי של טונקין. זמן קצר לאחר הקרב, שר החוץ הווייטנאמי נגואין ואן תונג, מלווה במונסיניור גספאר, הבישוף הצרפתי של הווא, סיכמו על שביתת נשק של 48 שעות עם הצרפתים. נגואין הסכים לפינוי שתים-עשרה העמדות שהגנו על הנהר, להשמיד את תחמושת ולהסיר את המחסומים שיצרו. לאחר מכן הפליג הרמנד במעלה הנהר. בהווא הציג הארמנד אולטימטום קשה בפני החצר הקיסרית הווייטנאמי והשתמש במונחים שלא השאירו שום מקום לפשרה. לקיסר הווייטנאמי ולשריו לא הייתה שום הזדמנות לדון בתנאי ההסכם או להתמקח על סעיפים אישיים. עליהם היה לקבל את האמנה במלואה, או ש״הנקמה הנוראה של צרפת תנקום בהם:
״אם נרצה נוכל להרוס את שורשי השושלת שלך ולתפוס בעצמנו את הממלכה כולה... אתה יודע היטב שלא תציג שום קושי לצבא שלנו. לרגע קיוויתם למצוא עזרה מאימפריה גדולה על הגבולות שלכם, שהופיעה בהזדמנויות אחדות כמחווה אליכם... אתה לגמרי נתון לחסדינו. יש לנו הכוח לתפוס ולהשמיד את עיר הבירה שלך ולהרעיב את כולם למוות. הדבר תלוי בך - לבחור בין מלחמה לשלום. אנחנו לא רוצים לכבוש אותך, אבל אתה חייב לקבל את חסותנו. עבור העם שלך, זוהי ערובה של שלום ושגשוג. עבור הממשלה שלך והחצר המלכותית שלך, זהו הסיכוי היחיד להישרדות. אנו נותנים לך ארבעים ושמונה שעות לקבל או לדחות את הדברים במלואם... אנו מאמינים כי אין בהם שום דבר שיבייש אותך, ואם הם יתבצעו בכנות על ידי שני הצדדים, הם יביאו אושר לעם של אנעם. אבל אם אתה דוחה אותם, אתה יכול לצפות לחוש את הסבל הנורא של שקוליך המוטעים. האסון הגרוע ביותר שאתה מסוגל לדמיין יהיה קצר בהרבה ממה שיקרה לך. האימפריה של אנאם, שושלת המלוכה שלה, נסיכיה והחצר המלכותית שלה יכחדו.. שמה של וייטנאם יימחק מההיסטוריה.״
הקיסר הווייטנאמי נכנע מיד וב־25 באוגוסט 1883 חתמו הצדדים הווייטנאמים והצרפתים על חוזה שתנאיו הוכתבו על ידי הארמנד.
מאפייני האמנה
חוזה הווא נתן לצרפת את כל מה שרצתה בווייטנאם. הווייטנאמים הכירו בלגיטימיות של הכיבוש הצרפתי של אזור קוצ'ינצ'ינה, קיבלו חסות צרפתית לאזורי אנאם וטונקין והבטיחו להחזיר את כוחותיהם מטונקין. וייטנאם, בית המלוכה שלה והחצר המלכותית שלה שרדו, אבל תחת חסות צרפתית. צרפת קיבלה את הזכות להציב מפקד צבאי שיתגורר בהווא, ויהיה תחת אחריות הנציב הצרפתי האזרחי בטונקין ויוכל לדרוש פגישות אישיות עם המלך הווייטנאמי. תנאי זה היה ויתור שהווייטנאמים מעולם לא היו מוכנים לעשות. כדי להבטיח שלא יהיו שום נסיגה מצד הווייטנאמים, השתלט חיל מצב צרפתי קבוע על "מבצר ת'ון" ועל שרשרת ההרים של דאו נגאנג בגבול שבין אנאם לטונקין (סעיף 3). שטחים גדולים וייטנאמים הועברו מאנאם לקוצ'נצינה ולטונקין. הצרפתים ביטלו את חובות המדינה (סעיף 26), אך דרשו בתמורה את המחוז הדרומי של בינה ת'ון, שסופח למושבה הצרפתית של קוצ'ינצ'ינה (סעיף 2). באותו זמן הועברו המחוזות הצפוניים של נגיי אן, ת'אן הואה וחא טאנה וצורפו לטונקין, שם הם היו נתונים תחת פיקוח צרפתי ישיר. בתמורה התחייבו הצרפתים לסלק ארגון שודדי הים - ״הדגלים השחורים״ מטונקין ולהבטיח את חופש המסחר על הנהר האדום (סעיף 23). אלה לא היו ״ויתורים״ צרפתיים, כי הם התכוונו לעשות את שניהם בכל מקרה.
תיקון האמנה
ההסכם שכתב הארמנד מעולם לא אושר בצרפת. אחד ההיבטים הבעייתיים ביותר שלו, בעיני פריז, היה שהוא כפה ויתורים טריטוריאליים משמעותיים על וייטנאם. הוראות אלה שיקפו את השקפתו האישית של הרמנד כי צרפת צריכה לשאוף לכבוש של כל וייטנאם. זאת לא הייתה עמדתו של משרד החוץ הצרפתי, שהאמין כי צרפת תהיה בטוחה יותר עם תנהג בשלטון עקיף בווייטנאם, באמצעות פרוטקטוראט. משרד החוץ הצרפתי ניסח גרסה מתונה יותר של האמנה, שתיקנה חלק מהסעיפים הקשים יותר של אמנת הארמנד.
בהתעלמות מהסתייגויות משרד החוץ, ניסו השלטונות הצרפתיים בטונקין לאכוף את אמנת הארמנד בסתיו 1883, אך ללא הצלחה. הווייטנאמים שילמו רק מס שפתיים לסעיפי האמנה. הנסיך הוואנג קאם ויאם המשיך להחזיק את בסון טאי עם צבא וייטנאמי גדול, בניגוד לסעיף 4 של האמנה, והרשויות האזרחיות שיתפו פעולה עם הצרפתים רק שלא הייתה להם ברירה. בית המלוכה בהווא רק שינה את עמדתו הסרבנית לאחר שאדמירל קורבה גרם לתבוסה קשה למפקד שודדי הים ליו יונג-פו בסון טאי בדצמבר 1883. בהאמינו כי התנגדות נוספת היא חסרת תועלת, הורה הקיסר בהווא לרשויות האזרחיות בטונקין לשתף פעולה עם הצרפתים.
בינואר 1884 ביקר הדיפלומט הצרפתי ארתור טריקו בהווא כדי לקבל את אישור החוזה ממשלת וייטנאם. בהיותו מודע לכך שהניצחון בסון טאי הציב את הצרפתים בעמדה חזקה, רמז טריקו שכמה מהסעיפים הבעייתיים יותר של אמנת הרמנד עשויים להשתנות אם הווייטנאמים יפגינו את כנותם. ב־1 בינואר 1884 הכריזה ממשלת וייטנאם על דבקותה המלאה באמנת הארמנד.
אמנת הרמנד הוחלפה בסופו של דבר על ידי חוזה חדש של הווא, שנחתם ב -6 ביוני 1884. הסכם 1884 נחתם בעקבות חתימת הסכם טינטסין בין צרפת לסין ב -11 במאי 1884, שבו סין ויתרה במפורש על זיקתה ההיסטורית לווייטנאם. ההסכם נחתם עם צרפת על ידי ז'ול פאנוטר, השר הצרפתי החדש לסין.
ONE
באתר יש תקצירי וידאו של ליגת העל בכדורגל, הליגה הלאומית בכדורגל, גביע המדינה בכדורגל, ליגת העל בכדורסל, גביע המדינה בכדורסל, היורוליג, הליגה הספרדית, הליגה האיטלקית, ליגת התיכונים, ליגת המכללות ועוד. ב-ONE מספר כותבי טורים כגון: אייל ברקוביץ', חיים רביבו, אלון חזן, צביקה שרף ועוד.
היסטוריה
אתר ONE הוקם על ידי אודי מילנר וגיל מנקין, בשיאה של בועת הדוט-קום בשנת 1998, האתר הוקם במטרה לגבות ולסקר את התוכנית של יורם ארבל, "הדקה ה-91", ששודרה אז בערוץ 2, ועסקה בסיכום מחזור ליגת העל. השניים פנו לארבל וביקשו להקים עבורו (בחינם) את אתר האינטרנט לתוכנית, על ידי חברת האינטרנט שלהם "סיטינט". מילנר היה אז בן 25, ומנקין היה בן 22. שם האתר היה תחילה "הדקה ה-91". לאחר ירידת התוכנית מהמרקע, ארבל עצמו נכנס לשותפות עימם והשקיע כמה עשרות אלפי דולרים בתמורה למניות באתר, שהושק תחת השם החדש "ONE". השם נבחר משם שהוא היה קליט ופשוט והיה פנוי ברישום שמות האתרים עם סיומת ישראלית.
במאי 2000, רכשה חברת ההפקות וזכיינית ערוץ 2 "טלעד" כ-40% ממניות חברת האינטרנט "סיטינט" בעלת האתר, תמורת מיליון דולר, על פי שווי חברה של כ-3 מיליון דולר. לאחר רכישה מילנר ומנקין החזיקו כל אחד כ-25% מהמניות ויורם ארבל כ-9%. חברת טלעד הודיעה כי "עסקת רכישת חברת סיטינט תהווה פלטפורמה התחלתית לפעילות בתחום האינטרנט והמסחר האלקטרוני, המשלימה את פעילותה כחברה בתחום התוכן". חברת "סיטינט" הייתה אמורה גם להקים עבור טלעד אתרים נוספים שאינם קשורים לספורט.
לאחר התפוצצת בועת הדוט-קום, במהלך שנת 2001, אתרי אינטרנט רבים בתחום הספורט בישראל נסגרו והאתר הפך למוביל בישראל. באותה שנה הצטרפה אופירה אסייג לאתר ככתבת מבזקים, ועד מהרה הפכה לרכזת הכתבים ומנהלת התוכן של האתר.
באפריל 2002, היה "ONE" אחד אתרי התוכן הראשונים בישראל שהפעיל חומת תשלום. האתר השיק מגזין מקוון בשם BIG ONE, בשיתוף עם חברת "נטוויז'ן", באתר חדש, אליו ניתן היה להגיע בקישור מהאתר הראשי, דרך הכתובת big.one.co.il, והיה מיועד למנויים משלמים בלבד. האתר כלל תחקירים, פרשנויות, טורים אישיים ורכילות מקהילת הספורט, והגישה אליו הייתה תמורת 2.99 דולר לחודש או מנוי שנתי תמורת 29.99 דולר. האתר בתשלום לא הצליח לגייס כמות משמעותית של מנויים, ונסגר לאחר מספר שנים. עיקר ההכנסות האתר בתקופה זו היו מפרסום, שהיווה כ-50% מסך ההכנסות, מקור הכנסה נוסף היה מכירת תכנים לאתרים אחרים ולחברות הסלולר. לחברות הסלולר נמכר בעיקר שירות של עדכונים שוטפים בזמן אמת וכותרות המתעדכנות כל דקה, בשירות סלולרי קולי ובהודעות כתובות באמצעות SMS.
עבור מונדיאל 2002 הקימה ONE בהצלחה רבה אתר שעסק במונדיאל בלבד, בחסות חברת בזק בינלאומי, בשיתוף פעולה עם סוכנות הידיעות רויטרס, שסיפקה את התכנים מ-150 הכתבים והצלמים שלה שסקרו את המונדיאל.
בתחילת 2004 נכנס האתר לראשונה להפקות טלוויזיה. שהפיק את סרטה של אופירה אסייג, "ההחמצה הגדולה", על שחקן הכדורגל שהורשע בפלילים פליקס חלפון.
באוגוסט 2005, לאחר ההפסד של חברת "טלעד" במכרז החדש של ערוץ 2, היא מימשה את אחזקותיה בחברת "סיטינט", שמכרה את המניות שלה לחברת ההשקעות קיידן-מדיה-גרופ.
באפריל 2006 חנך האתר, במגדלי בסר ליד קניון איילון, אולפנים להפקת תוכניות טלוויזיה ותכני וידאו לסלולר ולאינטרנט. האולפן פעל לראשונה במהלך תחרות הפיינל-פור של היורוליג בכדורסל.
ביולי 2007, רכשה קבוצת ידיעות אחרונות כחצי מהבעלות על האתר, והפכה לבעלת השליטה בו. באותה תקופה גם החל האתר לסבול מתחרות צמודה יותר של אתר ערוץ הספורט, לאחר שעבר שדרוג ומשך מספר דומה של גולשים.
מדורי האתר
מדורים קיימים:
מדורים בעבר:
ערוץ הטלוויזיה
בינואר 2011 עלה לאוויר "ערוץ ONE". שידורי הערוץ באפיק 50 ב-HOT וב-yes. בנוסף, הועלה גם ערוץ "ONE HD" המשדר ב-HD ב-HOT, באוגוסט 2015 הועלה ערוץ ה-HD גם ב-yes. בערוץ משודרים תוכניות ספורט ואקטואליה, ותוכניות מגזין מהעולם. הערוץ משדר משחקים ממגוון ליגות בשידורים ישירים, אירועי ספורט ומסיבות עיתונאים שונות. בינואר 2016 עלה הערוץ לשידור בסלקום tv ב-HD, וב-29 באפריל 2018 עלה הערוץ לשידור בפרטנר TV ב-HD.
יהודה ליב אבידע
יהודה ליב אבידע (זלוטניק) (8 בינואר 1887, י"ב בטבת ה'תרמ"ז, פלוצק, האימפריה הרוסית – 22 בספטמבר 1962, כ"ג באלול ה'תשכ"ב, ירושלים, ישראל) היה רב, ביבליוגרף, אתנוגרף ופולקלוריסט, פעיל ציוני ומראשי תנועת המזרחי בפולין ובקנדה, משורר, סופר ומחזאי ואיש חינוך יהודי-פולני.
ביוגרפיה
אבידע נולד בשם יהודה ליב זלוטניק בפלוצק שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) בי"ב בטבת ה'תרמ"ז. למד וחונך אצל אחיו, הרב יונה מרדכי בזקרוצ'ים ובפלוצק. בשנת ה'תרס"ח נשא לאישה את שרה. ב-1910 יצא ללמוד בישיבת וולוז'ין, אך בשל מחלה חדל את לימודיו בישיבה וב-1911 נבחר לתפקיד רב בעיר גומבין. במלחמת העולם הראשונה הוחזק כבן ערובה לנאמנות קהילתו אל מול הצבא הרוסי שחשש מריגול יהודי.
בשנת 1920 עזב את פולין ועבר לאמריקה הצפונית. הוא התיישב בקנדה וגר במונטריאול עד שנת 1936, אז עבר ליוהנסבורג בדרום אפריקה.
ב-1949 עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם מונה לנשיא המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בינואר 1950 עברת את שמו לאבידע. בבחירות לכנסת החמישית הוצב במקום ה-114 ברשימת המפד"ל.
נפטר ב-22 בספטמבר 1962, כ"ג באלול ה'תשכ"ב בירושלים ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים. בנו הוא מרדכי אבידע, שדרן קול ישראל ואיש משרד החוץ.
על שמו רחוב במרכז ירושלים, סמוך לבית המוסדות הלאומיים.
יחסו לציונות
קיימת מחלוקת לגבי יחסו של אבידע לציונות, הטוענים כי היה ציוני טוענים שאת פעילותו הציונית החל בשנת 1917, כאשר כינס אספה של תנועת המזרחי בוורשה. הוא כיהן כמזכיר הכללי של התנועה בפולין, וכשעבר לקנדה נבחר לנשיא תנועת המזרחי בקנדה. בתקופתו בקנדה שימש גם כמנהל קק"ל בקנדה ולאחר מכן כיו"ר ההסתדרות הציונית בקנדה. ב-1936 נבחר להיות מנהל החינוך העברי בדרום אפריקה ולשם כך עבר להתגורר ביוהנסבורג.
אבידע שימש כציר בקונגרסים הציוניים העולמיים ה-12 (1921), ה-16 (1929), ה-17 (1931) וה-19 (1935).
ארגן את המגבית הראשונה בעולם למען קק"ל, ובשליחותה ביקר בדרום אפריקה, בארגנטינה ובאוסטרליה.
כתיבה
אבידע כתב באנגלית, ביידיש ובעברית. כתביו נחלקו למספר תחומים, בהם חקר מדעי של נושאים כמו פולקלור, טקסטים עתיקים, תופעות בחברה ועוד; כתיבת עלונים וטקסטים פרו-ציוניים; כתיבת שירה, מחזות ופרוזה.
מצוקי מילר
מצוקי מילר (באנגלית: Miller Bluffs) הוא קו מצוקים תלול באנטארקטיקה, הפונה לכיוון מזרח. המצוקים משתרעים לכיוון מערב - צפון מערב ממצוק פורוס שבשפך קרחון ניוקאמר, לאורך המורדות הצפון מזרחיים של רמות גרומשין בצפון רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובה המצוקים 1,610 מטרים מעל פני הים.
גילוי המצוק
קצהו הצפוני של המצוק צולם על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך הטיסה הטרנס-אנטארקטית שלו ב-23 בנובמבר 1935.
המצוק מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר, שבוצעו על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית בשנת 1959.
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המצוק נקרא על שם ג'ורג' פ. מילר (George P. Miller), יושב הראש של ועדת המדע והחלל של בית הנבחרים של ארצות הברית, אשר תמיכתו בחקר אנטארקטיקה איפשרה את המחקר ביבשת בין השנים 1958–1972.
אקווטוריה המערבית
אקווטוריה המערבית (באנגלית: Western Equatoria State) היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטחו היה כ-79,319 קמ"ר, גודל האוכלוסייה בו היה 619,029 נפש (נכון ל-2008) ובירתו הייתה יאמביו. המחוז היה מחולק לנפות ובראש כל אחת שלט נציב הכפוף לנשיא דרום סודאן, סאלווה קיר מאיארדיט.
היסטוריה
בשנות ה-80 של המאה ה-19, שלט באזור המלך גבודוואה (King Gbudwe).
בשנות אמצע המאה ה-20, לאחר הכרזת העצמאות של סודאן ב-1956, מספר אנשים מאזור הדרום פעלו במספר תנועות לשחרור דרום סודאן, כמו אניאניה (Anyanya) ותנועת השחרור העממי הסודני (Sudan People's Liberation Army/Movement) בהנהגת ג'ון גראנג.
מאבק
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, צבא ההתנגדות של האל תחת פיקודו של ג'וזף קוני העביר את בסיסו מאוגנדה לגבול בין דרום סודאן לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ופעילות הצבא נעשית באזור אקווטוריה המערבית. לפני הסכם השלום שנחתם בשנת 2005, צבא ההתנגדות של האל השתמש באזור כבסיס לפעולות נגד ממשלת אוגנדה בראשות יוורי מוסווני.
בשנת 2009, קהילות מקומיות יצרו יחידה צבאית להגנה עצמית, שנקראת "ילדי הקשת", ומשתמשת בכלי לחימה כמו: חץ וקשת וחניתות כדי להיאבק בצבא ההתנגדות של האל.
חלוקה לנפות
מחוז אקווטוריה המערבית מחולק לעשר נפות:
כלכלה ודמוגרפיה
כלכלת אקווטוריה המערבית נשענת בעיקר על חקלאות ועץ המצוי בשפע ובאיכות גבוהה באזור זה.
רוב רובה של אוכלוסיית אקווטוריה המערבית משתייכת לשבט האזנדה (Azande), השבט השלישי בגודלו בדרום סודאן.
שחמט זוגות
שחמט זוגות (Bughouse, מכונה בישראל גם שחמט שוודי או זוגיות) הוא וריאציית שחמט שמשוחקת על ידי ארבעה שחקנים שמחולקים לשני זוגות, כאשר אחד מכל זוג משחק מול שחקן מהזוג היריב, כך שאחד בלבנים ואחד בשחורים. ברגע שאחד מהשחקנים מכה כלי יריב, הוא מעביר את הכלי לחברו שיכול בתורו להשתיל את הכלי במקום להזיז את אחד הכלים שעל הלוח. המשחק דומה לשחמט השתלות (שבו משחקים רק שני שחקנים).
חוקים
שחמט זוגות משוחק על ידי ארבעה שחקנים: שניים בכל זוג, אשר כל אחד מהם יושב מול יריבו. שני בני הזוג משחקים כל אחד מהם בצבע אחר. המשחק דורש שני לוחות ושתי מערכות כלים, וכן שני שעוני שחמט (נהוג לקצוב 5 או 10 דקות כדי לקבל משחק מהיר, אך לעיתים מקציבים גם 15, 30 או 60 דקות).
כאשר יש רק לוח אחד, יש הנוהגים לשחק כאשר כל אחד מהשחקנים על חצי לוח (ואז המלכות משמשות כמלכים) אך אופן משחק זה מוריד דרסטית את מספר האפשרויות.
שני המשחקים מנוהלים בנפרד. כל לוח מתנהל בקצב שלו, ואין הכרח שתהיה התאמה בקצב המסעים בין הלוחות (בשל כך חשוב במיוחד להשתמש בשעון שחמט כדי למנוע "משיכת זמן" והקפאת המשחק מצד הזוג המפסיד) חוקי השחמט הרגילים תקפים גם כאן, למעט החוקים הבאים:
ניצחון
מטרת המשחק, כמו בשחמט רגיל, היא הנחתת מט על מלך היריב. המט תקף רק אם ליריב אין דרך להשתחרר ממנו כולל השתלת כלים. ברגע שהונחת מט באחד הלוחות, שני בני הזוג ניצחו והמשחק נגמר. גם אם אחד מהשחקנים נכנע או שנגמר לו הזמן שניהם מפסידים, ואם הוסכם תיקו באחד הלוחות הוא תקף לכולם. מצב נוסף של תיקו (נדיר) הוא כאשר בשני הלוחות הונחת מט בו זמנית על ידי אנשים מזוגות שונים.
התייעצות
קיימים חוקים שונים לגבי התייעצויות בין בני הזוג: יש שאומרים שמותר לייעץ לשותף על מהלך ויש שלא, אך הכל מסכימים שמותר לבקש כלי. אין להתערב פיזית בלוח השני בשום מצב.
אסטרטגיה
בשל היכולת להשתיל כלים משחק זה הוא דינמי, חריף והפכפך במיוחד. גם שחקן שנמצא בחיסרון משמעותי בחומר יכול לנצח או לאזן את המצב באמצעות קבלת פיצוי חומרי מבן-זוגו וביצוע סדרת השתלות.
משחק על זמן
השימוש בשעון שחמט וקציבת זמן חיוניים למשחק, מאחר שאחת האסטרטגיות של שחקן שנמצא בנחיתות מבחינת חומר או מצב היא "משיכת זמן" ואף הקפאת המשחק, עד שייקבל פיצוי חומרי מבן-זוגו (כלי או כלים שיוכל להשתיל ולשנות באמצעותו את מאזן הכוחות על הלוח), או במקרה דרסטי יותר, עד שבן-זוגו ינצח את יריבו בלוח המקביל. העונש על נקיטה באסטרטגיה זו היא אובדן זמן על השעון שעלול להביא להפסד על זמן (כאשר הזמן בשעון של אחד השחקנים נגמר).
אחת הדרכים לנצח בשחמט זוגות היא באמצעות ניצחון בזמן, כאשר הזמן אוזל לאחד השחקנים היריבים. כאשר שחקן נמצא במצב שבו ספיגת מט במסע הבא הוא בלתי נמנע (כולל על ידי השתלה) הוא יעדיף להפסיק לשחק ויקווה שיריבו ינצח לפני שייגמר לו הזמן (בכך למעשה בן-זוגו משחק גם נגד השעון). במקרה כזה אומרים שהשחקן "עצור". ייתכן מצב שבו שני השחקנים "עצורים": אם מדובר בבני אותו זוג הם מפסידים, אך אם מדובר במצב בו שחקן אחד מכל זוג עצור, מנצח הזוג שנשאר לו יותר זמן על השעון. אם משחקים ללא שעון שחמט המשחק למעשה קופא ללא הגבלה ואפשר להסכים על תיקו.
רישום המסעים
רישום המסעים מתבצע כרגיל, כאשר השתלה מסומנת ב"@". נהוג לסמן את אחד הזוגות ב-A ואת השני ב-B ואז 1A., לדוגמה, מציין את המהלך הראשון של הלבן בקבוצה A. יש שתי דרכים לרשום את שני המשחקים: אחת לרשום את המסעים ששוחקו לפי הסדר. החיסרון הוא שקשה לעקוב אחרי המהלכים של משחק אחד. אפשר גם לרשום את שני המשחקים בנפרד, תוך ציון סדר הדברים.
גרהרד ארטל
גרהרד ארטל (גרמנית: Gerhard Ertl; נולד ב-10 באוקטובר 1936 בשטוטגרט) הוא כימאי פיזיקלי גרמני, פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה פיזיקלית במכון פריץ האבר, אגודת מקס פלאנק בברלין, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2007, "על מחקריו בתחום התהליכים הכימיים על משטחים מוצקים".
השכלה
בין 1955 ל-1957 למד באוניברסיטה הטכנית של שטוטגרט; המשיך לאוניברסיטת פריז (1957–1958) ואוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (1958–1959). קיבל תואר מוסמך בפיזיקה מהאוניברסיטה הטכנית בשטוטגרט ב-1961, ותואר דוקטור ב-1965, מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן.
קריירה אקדמית
לאחר השלמת תואר הדוקטור, היה לעוזר ולמרצה באוניברסיטה הטכנית, בין השנים 1965 ל-1968. בין 1968 ל-1973 היה פרופסור ומנהל באוניברסיטה הטכנית בהנובר. משם המשיך למשרת פרופסור במכון לכימיה פיזיקלית, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן (1973–1986). במהלך שנות ה-70 וה-80, עבד כמרצה אורח (כ-Visiting Professor) במכון הטכנולוגי של קליפורניה, באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטה החופשית של ברלין ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין. באותה שנה מונה כמנהל במכון פריץ האבר, אחד ממכוני אגודת מקס פלאנק והחזיק בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-2004. ב-1996 מונה לפרופסור באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
מחקר
ארטל נודע בזכות גילוי מנגנוני התגובה ברמה המולקולרית, של הסינתזה הקטליטית של אמוניה על גבי ברזל (תהליך האבר-בוש), והחמצון הקטליטי של פחמן חד-חמצני על גבי פלדיום (תהליך המתרחש בממיר קטליטי). במהלך המחקר גילה את התופעה החשובה של תגובות מחזוריות על משטחי פלטינה; בעזרת מיקרוסקופיה פוטואלקטרונית הצליח לצלם בפעם הראשונה את השינויים המחזוריים במבנה פני השטח והכיסוי שלהם במהלך התגובות.
זכה בפרס וולף בכימיה ב-1998 יחד עם גאבור א. סומורג'אי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, "על תרומותיהם הניכרות לתחום מדע פני השטח באופן כללי, ובפרט על גילוי המנגנונים הבסיסיים של תגובות קטליטיות הטרוגניות על משטח גביש יחיד."
בשנת 2007 זכה בפרס נובל לכימיה, "על מחקריו בתחום התהליכים הכימיים על משטחים מוצקים".
יחסי פינלנד–קנדה
יחסי פינלנד–קנדה הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין רפובליקת פינלנד לקנדה. נכון לשנת 2017, מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין פינלנד וקנדה.
לפני מלחמת העולם השנייה
ב-23 בינואר 1923, פתחו פינלנד וקנדה קונסוליות אחת אצל השנייה. במהלך שנות ה-20, עלה מספר המהגרים הפינים אל תוך קנדה. עלייה זו התרחשה הודות לחוקי הגבלת ההגירה, שנחקקו בארצות הברית, שכנתה של קנדה. בנוסף, שיתוף פעולה תרבותי בין שתי המדינות פרח בעשור זה. עם זאת, ב-1931 נחקקו גם בקנדה חוקים כנגד הגירה ומספר המהגרים הפינים בה קטן.
מלחמת העולם השנייה
ב-30 בנובמבר 1939 פרצה מלחמת החורף, בה תקפה ברית המועצות את שכנתה פינלנד. הציבור הקנדי תמך בחום בפינים, שנאבקו על עצמאות מדינתם הקטנה כנגד אויב כביר ממדים. 250 פינים שחיו בקנדה התנדבו לצבא פינלנד במהלך המלחמה. יתרה מזאת, ב-9 במרץ 1940 מסרה קנדה לפינלנד שהיא מתכוונת לשלוח 2,000 חיילים לעזרתה. אולם, הפסקת האש שסיימה את המלחמה נכנסה לתוקף ב-13 במרץ 1940, יום לאחר חתימת הסכם מוסקבה, הסכם השלום בין ברית המועצות לפינלנד.
ב-7 בדצמבר 1941, הכריזה קנדה מלחמה על פינלנד. קנדה, אז דומיניון בריטי, הלכה בעקבותיה של הממלכה המאוחדת, שהכריזה מלחמה על פינלנד יום קודם לכן. הכרזת המלחמה נבעה מכך, שפינלנד לחמה במלחמת ההמשך כנגד בעלת בריתה של הממלכה המאוחדת, ברית המועצות. הכרזת המלחמה אינה קשורה למתקפה היפנית על פרל הארבור שאירעה באותו יום. לאחר שנודע על המתקפה, הכריזה קנדה מלחמה על האימפריה היפנית.
מסחר
הייצוא המרכזי של קנדה לפינלנד הם דלק מינרלי, שמן מזוקק, מכונות, תרופות וכלי רכב. לפני המשבר הכלכלי העולמי של 2008, היקף ייצוא הסחורות מקנדה לפינלנד עלה במהירות: מ-474 מיליון דולר בשנת 2006 למיליארד דולר בשנת 2008. לאחר המשבר הכלכלי, ירד היקף הייצוא בין קנדה לפינלנד. בשנת 2010 הייצוא הקנדי לפינלנד עמד על 401 מיליון דולר. ב-2012 התאושש מעט הנתון ועמד על 423 מיליון דולר.
כמו כן, לחברות קנדיות יש נוכחות גדולה במכרות בצפון פינלנד. כמעט שליש מכל המכרות בפינלנד ורוב המכרות בלפלנד הם בבעלות קנדית.
ספורט
המשחק הוקי קרח אהוד הן בקנדה והן בפינלנד, עקב סמיכותן לאזור הארקטי הקפוא בצפון חצי הכדור הצפוני. פינלנד וקנדה התחרו זו נגד זו על המקום הראשון באליפות העולם בהוקי קרח שלוש פעמים: ב-1994, ב-2007 וב-2016. בשלוש הפעמים הביסה קנדה את פינלנד.
קישורים חיצוניים
History of Finland-Canada Relations, משרד החוץ הפיני
בר (מונטנגרו)
בר (במונטנגרית: Bar/Бар, באיטלקית: Antivari, באלבנית: Tivar) היא עיר נמל בדרום מונטנגרו. נכון לשנת 2011 מונה אוכלוסיית העיר 17,727 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין מונה כ-42,000 תושבים. היא נוסדה בסביבות המאה ה-6 לספירה. העיר שוכנת על חוף הים האדריאטי בדרום-מערב מונטנגרו, במחוז בר ומשמשת גם כבירת המחוז.
במונטנגרו, העיר ידועה בשם "בר" (Бар), איטלקית ויוונית היא נקראת "אנטיברי" (או "אנטיוארי"), שפירושו מול העיר האיטלקית בארי, השוכנת ממערב לה, על חופו הנגדי של הים האדריאטי.
היסטוריה
העיר העתיקה נקראת סטארי בר, היא אחד האתרים הארכאולוגים המבוצרים הגדולים בעולם, העיר ממוקמת מעל הר רומיה הסמוך. בעיר העתיקה נשתמרה במצב טוב אמת מים שנבנתה במהלך המאה ה-16.
בשנים 1443–1571 הייתה העיר בשליטת הרפובליקה של ונציה. בתקופה זאת הייתה העיר יעד לתקיפות פיראטים ועל כן היא כעזבה את החוף ונכנסה פנימה למרחק מה מהחוף. בשנת 1571 העיר באה במצור של הטורקים ונכנעה לאחר שהובטח לה תנאי כניעה הוגנים. אולם בניגוד למוסכם הייתה העיר לטבח וביזה.
בשנת 1862 לאחר מרד של המונטנגרים הסכימה האימפריה העות'מאנית להעניק למונטנגרו זכות לייבוא חופשי של מוצרים שאינם משמשים ללחימה דרך החוף שליד העיר.
בשנת 1904 תוארה העיר כשוכנת כ-3 מיל מהחוף נחבאת בין שתי פסגות הרים ומוקפת בכרמי זיתים. העיר תוארה כעיר רפאים, שבה צמחית פרא צומחת בתוך חלקים נכבדים של העיר שעדיין היו הרוסים כתוצאה מהמלחמה בשנת 1878. בתיה היו מפוזרים ואוכלוסייתה מועטה. בעיר התגוררו מוסלמים שכינו את עצמם טורקים, אורתודקסים שראו בעצמם מונטנגרים וכ-600 קתולים שקראו לעצמם אלבנים ובעיר היה להם מושב ארכיבישוף.
באפריל 1909, במסגרת הסכם להשגת הכרתה של מונטנגרו בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ויתרה אוסטרו-הונגריה על זכויותיה בעיר.
ב-7 באפריל 1944 הופגזה העיר מהים על ידי בעלות הברית. ב-15 באפריל 1979 נפגעה העיר העתיקה מרעידת אדמה קשה, שפגעה במבנים רבים.
מידע כללי
מבחינה תחבורתית, העיר היא שער הים של מונטנגרו, בר מייצגת שילוב של מסורת למודרניות. היא מרכז כלכלי חשוב ודינמי בתוך מונטנגרו, עיר של מסורת תרבותית והיסטוריה עשירה. חלק מן ההישגים הגבוהים ביותר של התרבות של מונטנגרו מקורו בעיר. המסמכים הכתובים הכי עתיקים והעבודה החשובה ביותר של ספרות והיסטוריית ימי הבניים של מונטנגרו נמצאים בעיר.
העיר שימשה גם כמקום מושבו של המוסד הדתי העתיק ביותר של מונטנגרו (הארכיבישוף של בר). אחד מעצי הזית העתיקים ביותר בעולם גדל בעיר, "עץ הזית העתיק של מירוביקה", שגילו יותר מ-2000 שנה.
כלכלה
סמליה הכלכליים של העיר הם: הנמל, קו הרכבת בלגרד-בר ו"מנהרת סוזינה".
בשנת 1976, נפתח קו הרכבת בלגרד-בר, והפך את הים האדריאטי נגיש לתיירים, הקו גם יצר כיוונים חדשים ליבוא/יצוא מנמל בר. קו הרכבת, ביחד עם הנמל, יצרו פעילות כלכלית מסיבית בעיר לאורך כל השנה, בניגוד לערי חוף אחרות במונטנגרו, אשר רובן מסתמכות על התיירות בעונת הקיץ.
תעשיית המזון "פרימורקה" פועלת בעיר במשך יותר מ-50 שנה והיא מייצרת שמן זית, מיץ רימונים ידוע. ישנם 95,000 עצי זית, כ -80,000 עצי הדר (לימון, תפוז, מנדרינה אשכולית) בקרבת האזור העירוני.
מרכז התרבויות סובטרופיקל, שנוסד בשנת 1937, הוא המוסד המדעי הוותיק ביותר במונטנגרו. נערכים שם מחקרים בתחום תרבויות סובטרופיות והגנת הסביבה.
הנמל
הנמל של בר נבנה בשנת 1906. הנמל ניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1979 ושוקם בעזרת הלוואה של 50 מיליון דולר מהבנק העולמי.
הנמל תופס חלק חשוב בכלכלת העיר. משתרע על רצועת חוף של כ-3 ק"מ, מעסיק 500 עובדים ומסוגל לשנע 5 מיליון טון של מוצרים שונים בשנה. נמל בר הוא נקודת כניסה לכמויות גדולות של טובין מיובאים לתוך מונטנגרו, ולכן חברות סחר רבות ממקמות את המשרדים שלהן בעיר.
תחבורה
בר מחוברת היטב עם שאר חלקי המדינה, כמו גם עם שאר אזורי החוף. "מנהרת סוזינה", שהושלמה בשנת 2006, קיצרה את ההתחברות עם הכביש לבירה פודגוריצה ב-50 ק"מ. העיר מחוברת לשאר ערי החוף בעזרת הכביש המהיר האדריאטי (מוטו-וואי) מאולצין עד הרצג נובי, ובהמשך לקרואטיה.
תחנת הרכבת של בר, היא התחנה הסופית בקו "בלגרד-בר". נמל התעופה של פודגוריצה נמצא במרחק של 40 ק"מ מהעיר. ויש ממנו טיסות סדירות ליעדים כמו בלגרד, בודפשט, ציריך, פרנקפורט, ליובליאנה, פריז, רומא ווינה.
אוכלוסייה
מחוז בר, כולל את העיר סוטומורה ועיירות יותר קטנות לאורך החוף. במפקד של שנת 2011 מנתה האוכלוסייה של מחוז בר 42,068. ובעיר בר 17,727 תושבים.
ספורט
בעיר קיימת קבוצת כדורסל, מורנר בר, המשחקת בליגה הבכירה ובעבר השתתפה בליגה הבלקנית
הערות שוליים
תמונות מהעיר
פישון
פִּישׁוֹן הוא נהר מקראי המוזכר בספר בראשית.
על פי המסופר בספר בראשית, הושקה גן העדן על ידי נהר שהתפצל לארבעה נהרות:
בעוד שהפרת והחידקל הם נהרות שמיקומם ידוע כיום, ושמתמזגים לנהר אחד בעיראק, אין הסכמה על זהותם של הגיחון והפישון.
סברות לגבי מיקומו
מיקום הפישון שנוי במחלוקת. יוסף בן מתתיהו זיהה אותו עם הגנגס שבהודו, אך לא ברור לאיזה "הודו" הכוונה משום שבתקופתו היה בלבול בין הודו לאתיופיה. רש"י זיהה את הפישון עם הנילוס.
אחת ההשערות היא כי הפישון הוא אחד מיובלי נילוס העטברה-תכזה שבעת העתיקה נקרא בשם "נילוס" או הנילוס הכחול. אלדד הדני מהמאה ה-9 זיהה את הפישון עם אחד מהנהרות שהוזכרו, בנימין מטודלה בן המאה ה-12 זיהה גם הוא את הנהר עם אחד מהנהרות הללו וסביר שהוא התכוון לעטברה. השערה זו היא חלק מהשערה כללית המזהה את הפישון והגיחון עם יובלי הנילוס, הם העטברה-תכזה והנילוס הכחול, ולא בהכרח בסדר זה.
חוקרים אחרים מזהים אותו עם נהרות באזור מסופוטמיה הצפונית (עיראק, איראן וטורקיה של ימינו), ובהם הנהר אראס - הגדול בנהרות הקווקז; או עם הספיד רוד, נהר הנשפך אל הים הכספי (על פי זיהויו של החוקר דייוויד רול).
אזכורים תרבותיים
במפות ביאטוס (מפות עולם (מפה מונדי) מסוג אורביס טרארום) המבוססות על המפה אשר צוירה על ידי הנזיר הספרדי ביאטוס מליאבנה בהתבסס על כתבים של הקדוש הנוצרי איזידור מסביליה, כתביו של הגאוגרף תלמי ועל התנ"ך. החל הנוהג לצייר את גן העדן בראש המפה (כאשר כיוון מזרח היה בראש המפה, ותחת גן העדן מוקמה יבשת אסיה) ולמקם את ארבעת הנהרות היוצאים ממנה ביבשת אסיה בהתאמה, דבר אשר מיקם את כל ארבעת הנהרות באזור עיראק של ימינו.
הערות שוליים
Garten Eden
אירופה
אֵירוֹפָּה היא יבשת מבחינה היסטורית ותרבותית ותת-יבשת מבחינה גאוגרפית. היא נמצאת בחלקה המערבי ביותר של יבשת העל אירואסיה, שבחצי הכדור הצפוני. בצפונה אירופה גובלת באוקיינוס הקרח הצפוני; במערבה - באוקיינוס האטלנטי; במזרחה – בהרי אורל ובים הכספי; ובדרומה – בים התיכון ובים השחור. כ-50 מדינות מרכיבות את אירופה: רוסיה היא הגדולה ביותר, הן מבחינת השטח והן מבחינת האוכלוסייה, ואילו קריית הוותיקן היא הקטנה ביותר. אירופה משתרעת על כ-10,180,000 קמ"ר, והיא היבשת השישית בגודלה בעולם (מקדימה את אוקיאניה בלבד). עם זאת, היא אחת היבשות המאוכלסות בעולם (שלישית, אחרי אסיה ואפריקה). כ-11% מאוכלוסיית העולם מתגורר ביבשת זו, 892,000,000 נפשות (לשנת 2017).
באירופה נולדה תרבות המערב – שממלאת תפקידים דומיננטיים בעניינים גלובליים החל מהמאה ה-16, במיוחד מראשית הקולוניאליזם. בין המאה ה-16 למאה ה-20, מדינות אירופאיות שלטו לסירוגין באמריקה, רוב אפריקה, אוקיאניה וכן בחלקים גדולים של אסיה. שתי מלחמות העולם התמקדו בעיקר באירופה, ותרמו רבות לירידת הדומיננטיות של מדינות אירופה המערבית בעניינים דיפלומטיים באמצע המאה ה-20. במהלך המלחמה הקרה, אירופה חולקה לאורך מסך הברזל של נאט"ו במערב וברית ורשה במזרח. האינטגרציה האירופית הובילה להיווצרותה של מועצת אירופה והאיחוד האירופי במערב אירופה, ששתיהן התרחבו בהדרגה מזרחה עם מהפכת סתיו העמים ונפילת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90.
אירופה דלה, באופן יחסי, במשאבי טבע. מבחינה היסטורית רוב חלק ניכר משטחה היה מכוסה ביערות והיא הייתה משופעת בעצים ובאבנים טובים לבנייה. בנוסף יש בה מרבצי ברזל ופחם ומעט נפט. משאבי טבע אחרים נמצאים בכמויות קטנות יחסית. גם שטחי אדמה חקלאית טובה מצומצמים באופן יחסי. עובדה זו, יחד עם אקלים קריר בצפונה ובמזרחה של היבשת הקשו על חקלאות מפותחת באזורים אלה. עם זאת, אירופה פתוחה לשיט ימי דרך האוקיינוס האטלנטי ושני ימים פנימיים גדולים - הים התיכון שמקשר בינה לבין אסיה ואפריקה והים הבלטי. שני הימים שימשו למסחר פורה ובהמשך נפתחו נתיבי שיט באוקיינוס שהובילו לתגליות גאוגרפיות חשובות.
אירופה היא גם המקום שבו קיבל המדע את דחיפתו הגדולה ביותר. אמנם, עד העת החדשה אסיה הייתה מתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית, אך פיתוחים מדעים חשובים הזניקו את אירופה קדימה. הפריצה הטכנולוגית החשובה החלה עוד לפני תקופת הרנסאנס. הפיתוח הטכנולוגי קיבל תאוצה נוספת עם תחילת הרנסאנס ופרץ קדימה בעת החדשה. מאז ועד היום אירופה וממשיכי דרכה הרעיוניים במערב הם השולטים בכיפה הטכנולוגית והמדעית. הפיתוח המדעי והטכנולוגי אפשר לאירופה להתעשר הרבה יותר מאשר לשכניה המידיים באפריקה ובאסיה ואפשר את מסע התגליות הענף שהביא בתורו את הקולוניאליזם והאימפריאליזם האירופאי.
מוחמד בזום
מוחמד בזום (בצרפתית: Mohamed Bazoum; נולד ב-1 בינואר 1960) הוא פוליטיקאי ניז'רי, אשר כיהן בתפקיד נשיא ניז'ר מאז 2 באפריל 2021 ועד הדחתו בהפיכה הצבאית ב-26 ביולי 2023.
אירופה
מקור השם
המקור לשם הגאוגרפי אירופה – מיוונית Εὐρώπη – הוא גלגול של המילה השמית (ביתר דיוק פיניקית) "ערוב" (ערוב השמש – שקיעת השמש, המערב, במעתק b שמית הועתקה ל־π (p) יוונית) – שבאה לידי ביטוי גם בתיאור הגאוגרפי האשורי erēbu או erēb šamši כשם ל"(ארץ) ערוב השמש", ו־aṣū (יציאה, מוצא השמש – המקור לשם אסיה) למזרח, וכן בערבית "אל־ע'רב" ו"אל־מע'רב" הם מונחים גאוגרפיים לארץ מערבית. במיתולוגיה היוונית, הנסיכה הפיניקית אירופה שנחטפה על־ידי זאוס מארצה לכרתים הפכה לאפונים ליבשת. "ערובה" היא, אפוא, צורה נקבית (שכן בין ניבי הכנענית השונים, ביניהם עברית ופיניקית, מילים רבות מחליפות את מינן הדקדוקי) למילה המסמלת את ארצות המערב, בעוד קדמוס (המוכר והמשמעותי מבין אחי אירופה) מסמל את ה"קדם", המזרח. על מטבעות מגורטינה ומפאיסטוס  שבכרתים נמצאה דמותה של אירופה יושבת על עץ ערבה – משחק מילים המהווה עדות נוספת לקשרים האטימולוגיים בין "אירופה" לשורש השמי ע־ר־ב.
מוחמד בזום
טרם התמנה לנשיא, כיהן כנשיא המפלגה הניז'רית לדמוקרטיה וסוציאליזם. הוא כיהן גם כשר החוץ בין השנים 1995–1996 ובין השנים 2011–2015. הוא היה שר המדינה בין השנים 2015–2016, והיה שר המדינה לענייני פנים בין 2016 לקיץ 2020, אז התפטר מתפקידו והתמקד במערכת הבחירות לנשיאות ניז'ר. בזום ניצח בסיבוב השני בבחירות לנשיאות עם 55.67% מהקולות נגד הנשיא לשעבר מוחאמן אוסמנה. בזום הוא נשיאה הראשון של ניז'ר שמוצאו משבטי הנוודים הערבים במזרח המדינה.
אירופה
גבולותיה של אירופה
גאוגרפית, אירופה היא חלק מיבשת העל הידועה בשם אירואסיה. הגבול בין אירופה ואסיה מוגדר על ידי שרשרת הרי אורל ברוסיה. הגבול הדרום-מזרחי בין היבשות איננו מוגדר מבחינה אוניברסלית. אפשר שנהרות האורל והאמבה מהווים גבול, הממשיך בים הכספי, נהרות קומה ומניץ' או הרי הקווקז, ועד הים השחור; מצרי הבוספורוס, ים מרמרה ומצרי הדרדנלים הם סוף קו הגבול האסייתי. הים התיכון בדרום מפריד בין אירופה ובין אסיה ואפריקה, אך למרות זאת, מלטה הסמוכה לאפריקה וקפריסין הסמוכה לאסיה נחשבות לחלק מאירופה. הגבול המערבי הוא האוקיינוס האטלנטי אולם איסלנד, השוכנת הרחק, בדרך לאמריקה, נחשבת לחלק מאירופה. ישנו דיון מתמשך באשר לשאלה היכן נמצאת נקודת המרכז הגאוגרפי של אירופה.
מוחמד בזום
בזום למד פילוסופיה באוניברסיטת שייח אנטה דיופ בדקר, בירת סנגל. עם סיום לימודיו שב לניז'ר ועבד כמורה בבית ספר. הוא היה פעיל באיגוד עובדים ובשנות ה-90 חבר למהמדואו איסופו להקמת המפלגה הניז'רית לדמוקרטיה וסוציאליזם, בראשה הוא עומד.
אירופה
גבולותיה של אירופה
בשל ההפרדה של אירופה מאסיה, על אף הרצף הטריטוריאלי ביניהן, נוצרו מספר מדינות המתחלקות בין שתי היבשות: רוסיה, קזחסטן, אזרבייג'ן, טורקיה וגאורגיה. כמו כן נחשבות גם קפריסין וארמניה לטרנס-יבשתיות, אף על פי שמיקומן הגאוגרפי הוא באסיה, מסיבות היסטוריות ותרבותיות הן משויכות גם לאירופה.
מוחמד בזום
בדצמבר 2022, מוחמד בזום מונה לנשיא הנוכחי של האיחוד הכלכלי והמוניטרי של מערב אפריקה (UEMOA), במהלך הפסגה הרגילה ה-23 של ראשי המדינות והממשלות של הארגון באבידג'אן.
אירופה
גבולותיה של אירופה
בפועל, גבולותיה של אירופה משורטטים לעיתים על פי שיקולים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים. בשל כך קיימות מספר "אירופות" שאינן תמיד זהות בגודלן, אשר כוללות או שומטות מדינות אחדות בהתאם לפירושים שונים של המונח "אירופה".
מוחמד בזום
ביולי 2023 הודח מתפקיד נשיא ניז'ר לאחר הפיכה צבאית.
אירופה
גבולותיה של אירופה
כמעט כל מדינות אירופה הן חברות במועצת אירופה, מלבד בלארוס, קזחסטן, קריית הוותיקן ורוסיה.
הרעיון של "יבשת אירופית" איננו אוניברסלי. גאוגרפים שאינם אירופים מזכירים יבשת אירואסיאתית, או "תת-יבשת" אירופית, בהינתן העובדה ש"אירופה" איננה מוקפת ים ושבכל מקרה קל יותר להגדירה כיחידה תרבותית ולא כאזור גאוגרפי. בעבר, רעיונות כגון "אדמות הנצרות" ("Christendom") נתפסו כחשובים הרבה יותר מתיחום גאוגרפי גרידא.