cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהוד שפרינצק
ביוגרפיה
שפרינצק לימד כפרופסור אורח באוניברסיטה האמריקנית בוושינגטון, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת פרינסטון. הוא שימש כעמית בכיר במכון וודרו וילסון (WWS) לחוקרים בינלאומיים ובמכון השלום האמריקני. מאמריו הפובליציסטיים פורסמו בעיתונים בישראל וכן ב"ניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", ב"הגרדיאן" הבריטי וב"די ולט" הגרמני. היה מיוזמי "כנס הרצליה השנתי למאזן החוסן והביטחון הלאומי של ישראל".
ספרו על עליית הימין הרדיקלי בישראל, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, זכה בפרס מיכאל לנדאו לספר הטוב ביותר על ישראל ועל המזרח התיכון בתחום מדע המדינה ב-1992. ספרו האחרון מ-1998 "וקם איש על אחיו" (בהוצאת Free Press) סקר קיצוניות ואלימות פוליטית במדינת ישראל מאלטלנה ועד רצח רבין. הספר הגיע לגמר בתחרות "מועדון הספרים היהודי" בארצות הברית.
השאיר אחריו רעיה וארבעה ילדים. בנו דוד, הוא פרופסור וסגן דקאן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
אי-לגליזם
שפרינצק טבע בספרו "איש הישר בעיניו: אי לגליזם בחברה הישראלית" (1986) את המושג "אי-לגליזם", המבטא הלכי רוח נפוצים בישראל לפני ואחרי קום המדינה ועד היום. לפי הגדרתו של שפרינצק, אי-לגליזם היא תפיסה שאינה שוללת בהכרח את שלטון החוק והנובע ממנו, אולם היא איננה רואה בו ערך עליון כי אם צורת התנהגות שאפשר גם שלא לנהוג לפיה. אזרח הנוהג כך יאמץ גישה אינסטרומנטלית לחוק.
לטענת שפרינצק, בישראל נוצרה תרבות פוליטית המעודדת שימוש בכוח ואינה שוללת הפרות חוק, הגמשת גבולות החוק והתעלמות מכללים, אם כל אלה נעשים למען מטרות קולקטיביות הנחשבות נעלות. תרבות זו היא פרי של מסורת יהודית ארוכת-שנים המצווה "לסדר את הגויים", שהוצדקה כצורך קיומי בגלות. לדבריו היא התבטאה לפני קום המדינה בהערמה על שלטונות המנדט הבריטי (המתבטאת למשל בקונוטציות החיוביות של המושג "עלייה בלתי לגלית", וכן בפעולות המחתרות). נוסף לה החן ה"צברי"-פלמ"חניקי שהגדיר גנֵבה כ"סחיבה" אם נעשתה בשביל ה"חבר'ה". לטענת שפרינצק, חלחלה תרבות זו גם לאחר קום המדינה, ומקבלת תמיכה גם מגורמים בתוך הממסד הפוליטי. בשל כך מתקבלים אקטים של הפרות חוק ואלימות וכן פעילויות של קבוצות המערערות על עצם הדמוקרטיה בישראל, לעיתים קרובות, בהבנה ובסובלנות כלפיהם.
פוספוליפאז C
פוספוליפאז C ראשי התיבות (PLC) היא קבוצת אנזימים שהם מעוגנים בממברנה ואשר חותכים (מפרקים) פוספוליפידים באתר הקישור לזרחה. PLC הוא אנזים אאוקריוטי תוך תאי בעל חשיבות בתהליך מעבר אותות.
אנזימים אלו מכונים פוספוליפאז C אף על פי ששלוש משפחות שונות של אנזימי פוספוליפאז C התגלו בבקטריה וטריפנסומה.
פוספוליפאז C שונים משתתפים במטבוליזם של phosphatidylinositol bisphosphate (PIP2), ובנתיבי lipid signaling בתצורה תלוית קלציום. PLC מייצג משפחה המכילה שש תת-משפחות סך הכל 13 איופורמים שונים הנבדלים במצב הפעולה שלהם, רגולציה קטליטית, מיקום תאי, קישור ממברנה ופיזור ריקמה. כל האיזופורמים הנ"ל מסוגלים לזרוז ההידרוליזיס של ה-PIP2 לשתי מולקולות שליח שניוני חשובות אשר ממשיכות, לשנות תגובות תאיות כדוגמת, התרבות מהירה, אבחנה, אפיפוטוזה, עיצוב שלד התא, ניקוזתעלות יוניות, תנועה שלפוחית, פעולות אנדוקריניות, וונירוטרנסמיטור.
תפקוד
מולקולות אלו ממשיכות כדי לווסת פעילות inositol triphosphate ו-diacylglycerol. פוספוליפאז C מרכיב מכניזם קטליטי היוצר inositol חלבונית בהמשך הזרם זה חשוב לאותות התא. inositol triphosphate מסיס ועובר בדיפיוזיה דרך הציטופלסמה עד אשר נקשר לרצפטורים המיועדים לו רשתית תוך-פלזמית, חיבור זה מוביל לשחרור סידן והעלאת רמת הסידן בתוך התא.
פליטה ספונטנית
פליטה ספונטנית של פוטון (או פליטה עצמונית של פוטון או פליטה מאליה של פוטון) היא תהליך שבו מערכת פיזיקלית עוברת ממצב בעל אנרגיה גבוהה, למצב בעל אנרגיה נמוכה יותר על ידי פליטה של אור. 'פליטה ספונטנית' נחקרה לראשונה עבור אטומים, שבהם אלקטרון יכול לעבור ממצב קוונטי אחד לאחר על ידי פליטה ספונטנית. דוגמאות אחרות ל'פליטה ספונטנית' הם מעברים אלקטרונים, רוטציונים וויברציוניים במולקולות, וכן דעיכות בתוך גרעיני אטומים הגורמות לקרינת גמא. פליטה ספונטנית של אור היא תופעה בסיסית וחשובה בתהליכים רבים בטבע, ומשמשת כבסיס ליישומים רבים כגון: צג CRT, צג פלזמה, לייזרים, ודיודות אור.
תאוריה
במכניקת הקוונטים, אם מסתכלים על תנועת האלקטרון סביב הגרעין באטום, מקבלים סדרה של מצבים יציבים. פיתוח כזה נקרא פיתוח מסדר ראשון, שכן הוא איננו מתייחס לקשר של האטום לסביבה שלו, ומכאן גם הוא לא מאפשר פליטה ובליעה של פוטונים. כאשר מתחשבים בקשר בין האטום לסביבה, כלומר לשדה האלקטרומגנטי, מתקבלת האפשרות למעבר בין המצבים של האטום על ידי פליטה או בליעה של פוטונים, ובפרט מתקבל התהליך של פליטה ספונטנית. פיתוח כזה נקרא פיתוח מסדר שני, בשביל לעשות אותו צריך להניח שהשדה האלקטרומגנטי עצמו מקוונטט. תאוריה זו נקראת תורת השדות הקוונטית וכאשר מפעילים אותה על השדה האלקטרומגנטי היא נקראת אלקטרודינמיקה קוונטית.
באלקטרודינמיקה קוונטית לשדה האלקטרומגנטי יש מצב יסוד ומצב וואקום שיכולים לבצע אינטראקציה ולהתערבב עם המצב המעורר של האטום. כתוצאה מכך המצב הסטציונרי של האטום כבר לא מצב עצמי של המערכת המוכללת. המערכת כעת יכולה להשתנות כפונקציה של הזמן ולהגיע למצב שבו יש אלקטרון ברמה נמוכה ועוד פוטון בשדה האלקטרומגנטי - כלומר נפלט פוטון.
למרות שיש רק מעבר אלקטרוני אחד - מרמה גבוהה לרמה נמוכה - ישנם הרבה מצבים אפשריים למערכת בסיום התהליך כתוצאה ממצבי הפוטון הרבים בסיום - קיטוב וכיוון - ולכן מספר המצבים האפשריים במרחב הפאזה של השדה האלקטרומגנטי גדול הרבה יותר ממספר המצבים של האטום ומכיוון שצפיפות הסיכוי ממלאת בצורה שווה את כל מרחב הפאזה יש הרבה יותר סיכוי לעבור רמה וליצור פוטון יש מאין לכיוון כל שהוא מאשר להישאר ברמה העליונה.
קצב הפליטה הספונטנית
קצב הפליטה הספונטנית מתואר על ידי כלל הזהב של פרמי. הקצב נשלט על ידי שני פרמטרים: חלק אטומי שמתאר את המבנה הפנימי של מקור האור, והשדה האלקטרומגנטי שמתאר את צפיפות המצבים של השדה האלקטרומגנטי בסביבה (כל הפוטונים האפשריים). החלק האטומי מתאר את רוחב הרמה ויציבותה דבר שמאפשר לחשב את חוזק הרמה. בתווך הומוגני קצב הפליטה הספונטנית ניתן על ידי:
כאשר \omega היא תדירות הפליטה, n הוא מקדם השבירה, \mu_{12} הוא מומנט הדיפול, מקדם הדיאלקטריות של הריק, \hbar הוא קבוע פלאנק ו-c היא מהירות האור. ניתן לראות שקצב הפליטה עולה לפי \omega^3.
פליטה ספונטנית בלייזר
עקרון הפעולה של הלייזר מבוסס על תהליך של פליטה מאולצת המתחיל כתוצאה מתהליכי פליטה ספונטנית. גם כאשר הלייזר פועל, במקביל לפליטה המאולצת, הרי שעדיין קיימת פליטה ספונטנית בחומר המעורר. פליטה זו גורמת להרחבה הומוגנית של תדר הלייזר ונקראת גם "רעש קוונטי". ניתן לתאר את משוואות הלייזר בצורה מופשטת עם הרעש הקוונטי על ידי הוספת משתנה אקראי \ \eta(t). המשוואות המתארות מצב זה נקראות משוואות לנגווין:
כאשר G הוא ההפרש בין מספר האטומים ברמה עליונה למספר האטומים ברמה התחתונה, \alpha הוא כמות הפוטונים שהמהוד מאבד כל מחזור. ו- \tau_{c} הוא זמן המחזור של המהוד. את משוואות אלה ניתן לפתור על ידי שיטת פוקר-פלאנק ולקבל תוצאה הסתברותית לכל זמן.
720-729 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 729 - 720 לפנה"ס
הרצאות על הפילוסופיה של הדת
הרצאות על הפילוסופיה של הדת (בגרמנית: Vorlesungen über die Philosophie der Religion) הוא חיבור המורכב מסיכומי הרצאותיו של גאורג וילהלם פרידריך הגל אודות הדת ובעיקר הדת הנוצרית כמימוש של התפתחות "הרוח המוחלט" (לצד האמנות והפילוסופיה). תוך שימוש בשיטתו הדיאלקטית וההיסטורית, הגל מציע פרשנות מחודשת רדיקלית למשמעות הנצרות. הגישה הננקטת בהרצאות אלו מעוצבת במידה מסוימת בספרו של הגל, "הפנומנולוגיה של הרוח" (1807).
תולדות פרסום החיבור
המהדורה הגרמנית הראשונה יצאה לאור בברלין בשנת 1832, שנה לאחר מותו של הגל, כחלק מסדרת עבודותיו (Werke) שפורסמה לאחר המוות. הספר גובש בידי פיליפ קונרד מארהיינקה, באופן שהיום נחשב לנחפז מדי. מארהיינקה התבסס בעיקר על העתקים של תלמידים מההרצאות שניתנו במפגשים שונים, אם כי הוא הכיל גם חומר שנלקח מהערות וקווי מתאר בכתב ידו של הגל עצמו.
בשנת 1840, שניים מההגליאנים הצעירים, ברונו באואר וקארל מרקס, החלו לעבוד על מהדורה שנייה, שהופיעה תחת שמו של מארהיינקה. בהכנת המהדורה, העורכים הסתמכו בעיקר על כמה מאמרים חשובים שנמצאו בין כתבי היד של הגל, שבהם פותחו רעיונותיו בפירוט רב יותר מאשר בכל הסקיצות ששימשו בעבר, כולל "הרצאות על הוכחות לקיומו של אלוהים", ערך לפני פרסום קרוב למותו. המהדורה כלל גם עותקים טריים ושלמים מאוד של ההרצאות שנעשו על ידי כמה מתלמידיו הקרובים ביותר של הגל.
עם זאת, הספר בצורה שבה יש לנו אותו, נשאר אקלקטי ולא אחיד. שום חלק ממנו, אפילו לא החלק שהוא חיבורו של הגל, לא נועד לפרסום, והאופי הבלתי פורמלי והשיחי של ההרצאות ניכר לעין.
בשנת 1895, גב' ג'יי. ברדון סנדרסון והכומר אבנעזר בראון ספירס פרסמו תרגום אנגלי הראשון בשלושה כרכים כולל העבודה על הוכחות קיומו של אלוהים.
בשנת 1990 פרסמה הוצאת אוניברסיטת אוקספורד מהדורה ביקורתית, המפרידה בין סדרת ההרצאות והצגתן כיחידות עצמאיות על בסיס עריכה מחודשת שלמה של המקורות מאת וולטר יאשקה. תרגום לאנגלית זה הוכן על ידי צוות המורכב מרוברט פ. בראון, פיטר סי הודג'סון וג'יי מייקל סטיוארט, בסיועו של ה"ס האריס. שלושת הכרכים כוללים הקדמות נוספות, הערות ביקורתיות על הטקסט, גרסאות טקסטואליות, טבלאות, ביבליוגרפיה ומילון מונחים.
בשנים 2001–2004 פרסם החוקר המצרי מוגהיד עבדולמונם מוגהיד (Mugahid Abdulmonem Mugahid), תרגום ראשון לערבית של ההרצאות המבוסס על תרגומו של סנדרסון.
בשנים 2014–2015 פרסם אבו יערב אל-מרזוקי תרגום ביקורתי לערבית של ההרצאות בשני כרכים, תחת הכותרת "דיאלקטיקה של דת הנאורות וראשיתה של תפיסה הומאנית ודתית". אבו יארב הסתמך על המהדורה של לאסון עבור תהליך העריכה ועל העותק של סוהרקאמפ ורלג. הוא הוסיף ביקורת נרחבת בדברי ההקדמה והדגיש את חשיבותה של עבודה זו.
החיבור טרם תורגם לעברית. עם זאת, תורגם חיבור מוקדם של הגל, טרום התקופתה השיטתית, "רוח הנצרות וגורלה" בתרגומו של גדי גולדברג שיצא בהוצאת רסלינג.
תוכן
הוא מתייחס גם לפנתיאיזם, ודן בהינדואיזם ובודהיזם, הדת העממית הסינית, דת המצרים העתיקה, דת יוון העתיקה ודת רומא העתיקה. וכן מתייחס לשתי הדתות המונטאיסטיות האחרות, האסלאם והיהדות. הגל דן בהרחבה גם בטיעונים פילוסופיים רבים ושונים לקיומו של אלוהים.
קבלה וביקורת
האנתרופולוג סר ג'יימס ג'ורג' פרייזר כתב בהקדמה למהדורה מחודשת משנת 1910 ל"ענף הזהב", (שפורסם במקור ב-1890) שאמנם מעולם לא חקר את הגל, אך חבריו והפילוסוף מקטאגרט, הציעו שהגל צפה מראש את השקפתו על "הטבע והיחסים ההיסטוריים של קסם ודת". פרייזר ראה בעיני רוחו כי "שנינו סבורים שבהתפתחות המנטלית של האנושות עידן של קסם קדם לעידן של דת, ושההבדל האופייני בין קסם לדת הוא שבעוד שהקסם מכוון לשלוט בטבע באופן ישיר, הדת מכוונת בשליטה בו בעקיפין באמצעות תיווך של יצור או יצורים על-טבעיים רבי עוצמה שאליהם האדם פונה לעזרה והגנה".
בהקדמתו לתרגום הערבי הדגיש אל-מרזוקי את חשיבות קריאת ההרצאות של קוראים מוסלמים "כדי להבין את המשמעות של הסיבה לכך שהגל התעלם מהאסלאם אף על פי שדן כמעט בכל דת אחרת בזמנו". כמו כן, הוא קובע כי קריאת ההרצאות היא חיונית כדי להתגבר בצורה ביקורתית על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי של הקאנט ולהבין לעומק את היחסים בין מרקס להגל.
י"ג בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ג שבט היא פרשת בשלח. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת יתרו.
סן לורנסו
היסטוריה
מועדון סן לורנסו נוסד ב-1 באפריל 1908, על ידי קבוצה של צעירים, בעזרת הכומר "פדרה" לורנסו מצה ונקראת על שם לאורנטיוס מרומא. צבעי המועדון הם הכחול, אשר מסמל את האידיאל, והאדום, המסמל את הלחימה.
משחק הקלאסיקו שלה מתקיים מול קבוצת הורקאן, שמתחילת שנות התשעים שהתה לסירוגין שלוש עשרה שנים בליגה השנייה.
סן לורנסו מייצגת בעיקר את השכונות בואדו, אלמגרו, פומפייה ובחו פלורס, שבבירה בואנוס איירס, אבל בפועל אוהדיה הרבים מפוזרים בכל ארגנטינה וגם מחוצה לה.
בעידן החובבני זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ארגנטינה (1923, 1924, 1927). האליפות הראשונה בעידן המקצועני בה זכה המועדון הייתה ב-1933 (היה זה הטורניר השלישי שהתקיים בעידן המקצועני), ולאחר מכן זכה באחת עשרה אליפויות נוספות (האחרונה שבהן ב-2013). תארים נוספים ברמה הלאומית בהם זכתה הקבוצה הם הגביע הלאומי "קופה דה לה רפובליקה" (1943) והסופר קאפ הארגנטינאי (2016).
עוד זכתה הקבוצה בשלושה גביעים בינלאומיים: בגביע ליברטדורס בעונת 2014 (בגמר היא גברה על נסיונל אסונסיון הפרגוואית), בגביע מרקוסור (2001) ובגביע סודאמריקנה (2002). גביעים אלו מצטרפים לגביעי עבר בינלאומיים בהן זכתה - קופה קמפאונטו ריו דה לה פלאטה (1923) וגביע אלדאו (1927), שהפגישו את אלופות ארגנטינה ואורוגוואי.
המועדון ידוע בזכות מחלקת הנוער שלו ורבים משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרות הצעירות של ארגנטינה בגביעי העולם, במונדיאל הנוער האחרון שנערך בהולנד 2005 שימש פבלו זבאלטה, אז שחקן הקבוצה, כקפטן הנבחרת. פרננדו מסה הצעיר שימש כקפטן הנבחרת עד גיל 17 באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 האחרונה שהתקיימה במרץ 2007 באקוודור.
אוהדי הקבוצה
אוהדי הקבוצה מכונים "קוארווס" (עורבים) בגלל צבע הביגוד השחור של הכמרים. הם ידועים כקנאים ביותר לקבוצתם. בשנת 1999 נעשה ניסיון להפוך את המועדון לחברה פרטית על ידי קבוצה של משקיעים. האוהדים הפגינו והתעמתו עם כוחות המשטרה, והצליחו למנוע את המהלך.
אצטדיון
הקבוצה משחקת באצטדיון פדרו בידגאין המכונה בפי אוהדי הקבוצה ובארגנטינה "נואבו גסומטרו" (גסומטרו החדש). האצטדיון נחנך בשנת 1993 ומכיל 47,964 מקומות.
כדורסל
במועדון מחלקת כדורסל שהשיגה תארים רבים, בעיקר בטורנירים של בואנוס איירס, בין שנות הארבעים ועד לראשית שנות השבעים. המועדון זכה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל בעונות 1958, 2015/16 (כשבשורותיה משחק כדורסלן ה-NBA בעבר ולטר הרמן), 2016/17, 2017/18 ו-2018/19, ובליגת האמריקות של פיב"א בעונות 2018 ו-2019.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית היא ביקורת של פעולות הרשות המבצעת והרשות המחוקקת בידי הרשות השופטת. בית משפט המוסמך לכך עשוי לפסול חוק, חקיקת משנה או פעולה מנהלית אחרת הסותרים נורמה חוקית במדרג גבוה יותר: החלטות מנהליות (כולל חקיקת משנה) יפסלו כאשר הן מנוגדות לחקיקה ראשית, וחוקים יפסלו כאשר הם מנוגדים לחוקה. ביקורת שיפוטית היא מנגנון של איזונים ובלמים כחלק מעיקרון הפרדת הרשויות, בכך שהיא נותנת בידי הרשות השופטת סמכות לפקח על הרשות המבצעת והרשות המחוקקת, לבל יחרגו מהסמכויות המוקנות להן.
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת מתבטאת בפסילתו של חוק, בנימוק שהוא עומד בסתירה לחוקה או לחוק בעל מעמד גבוה מזה של החוק הנפסל. ביקורת שיפוטית מסוג זה מקובלת במדינות רבות, הנבדלות זו מזו בפרמטרים אחדים:
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בארצות הברית
בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שניתן בשנת 1803, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית כי בהתאם לפרק 3 לחוקת ארצות הברית נתונה לו הסמכות לבטל חוק העומד בסתירה לחוקה.
נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, נימק החלטה זו:
פעם שנייה השתמש בית המשפט העליון בסמכות זו רק 54 שנים לאחר מכן, בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שבו בוטל החוק הידוע בשם פשרת מיזורי, שהתקבל בקונגרס האמריקני בשנת 1820 ואשר הגביל את העבדות רק למדינות הדרום. בית המשפט פסק כי חוק זה פוגע בזכות הקניין המוגנת בתיקון החמישי לחוקה, משום שהוא מגביל את זכותו של אדם לרכוש לו עבדים.
פסק דין נודע שבו הפעיל בית המשפט העליון את סמכותו לביקורת שיפוטית הוא פסק דין רו נגד וייד, משנת 1973, שבו נפסק ברוב קולות כי כל חוק האוסר על הפלה מלאכותית סותר את חוקת ארצות הברית בשל הפגיעה בזכות לפרטיות. השופטים בדעת המיעוט בפסק דין זה טענו כי מדובר ב"חקיקה שיפוטית" ובניצול לרעה של כוחו של בית המשפט העליון.
קרב גטיסברג
קרב גטיסברג (באנגלית: Battle of Gettysburg; 1 ביולי - 3 ביולי 1863) היה קרב שהתחולל בסביבת העיר גטיסברג, בדרום פנסילבניה שבארצות הברית, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'ורג' מיד הצליחה להדוף את כל התקפותיה של ארמיית צפון וירג'יניה של צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה בפיקודו של הגנרל רוברט לי, ובכך הגיעה לסיומה הפלישה השנייה והאחרונה של צבא הקונפדרציה לצפון. קרב גטיסברג נחשב לנקודת המפנה ולקרב עם מספר הנפגעים הגדול ביותר במלחמת האזרחים - כ-50,000 חיילים משני הצדדים.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בקנדה
לשופטים בקנדה נתונה סמכות לפסול חוקים מטעמים חוקתיים. עד שנת 1982 הביקורת החוקתית עסקה בעיקר ביחס שבין השלטון המרכזי ליחידות הפדרליות ולא נכללו בה נושאים ערכיים. בשנת 1982 נחקקה בקנדה מגילת זכויות אדם (Charter of Rights and Freedoms), מכוחה הביקורת השיפוטית בקנדה החלה לכלול נושאים ערכיים.
קרב גטיסברג
רקע והכנות לקרב
בסוף חודש אפריל 1863 פלשה שוב ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'וזף הוקר לשטחי הקונפדרציה. ואולם, בתחילת חודש מאי (1 - 3 במאי) הביסה ארמיית צפון וירג'יניה, בפיקוד גנרל רוברט אי. לי את הצבא הצפוני בקרב צ'אנסלורזויל. קרב זה היה אחד מן הניצחונות הגדולים ביותר של רוברט אי. לי, אך במהלכו נהרג אחד ממפקדיו המבריקים ביותר של צבא הדרום, תומאס ג'ונתן ג'קסון.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בקנדה
עם זאת, סעיף 33 למגילה מסמיך את המחוקק הקנדי לחוקק, לתקופה קצובה של עד 5 שנים, הוראת חקיקה שבית המשפט הכריז על בטלותה – פרט להוראות חקיקה שפוגעות בחופש התנועה, בזכויות שפה, בזכות לבחור, בקציבת כהונת בתי הנבחרים ובחובת התכנסותם השנתית. המחוקק מוסמך לחוקק מחדש הוראת חקיקה שפקעה ללא הגבלה, כך שלמעשה תוקפה של הוראת החקיקה הוא בלתי מוגבל ובלבד שהמחוקק יחדש אותה מדי 5 שנים. עד כה נעשה שימוש בסעיף 33 למגילה ארבע פעמים בלבד, שלוש מהן על ידי האספה הלאומית של קוויבק.
קרב גטיסברג
רקע והכנות לקרב
לפלישה לצפון היו עוד יתרונות מבחינת צבא הדרום. העברת הלחימה לשטחי מדינות הצפון הייתה יכולה לתת מנוחת מה לווירג'יניה, שסבלה קשות מהקרבות הרבים שנערכו על אדמתה. חיילי הדרום יכולים היו ליהנות מן היבולים העשירים באדמות הצפון. צבאו הגדול של לי (שמנה 72,000 חיילים) יכול היה להוות איום מוחשי על ערי הצפון החשובות: פילדלפיה, בולטימור ווושינגטון הבירה. לי קיווה שאיום זה יחזק את התנועה שקראה להשגת שלום עם מדינות הדרום.
ב-3 ביוני החל צבאו של לי לנוע צפונה. כדי לייעל את מערכת הפיקוד, חילק הגנרל לי את שני הקורפוסים הגדולים שלו לשלושה קורפוסים חדשים. הקורפוס הראשון נותר תחת פיקודו של לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, והקורפוס השני של גנרל תומאס ג'קסון שנפל בקרב שבועות מעטים לפני כן חולק לשני קורפוסים חדשים: על הראשון פיקד לוטננט גנרל ריצ'רד יוול (Ewell) ועל השני פיקד לוטננט גנרל א. פ. היל. דיוויזיית הפרשים הייתה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג.א.ב. סטיוארט (J.E.B Stuart).
ארמיית הפוטומק של צבא הצפון מנתה 94,000 איש, והייתה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר. בארמייה היו שבעה קורפוסים של חיל רגלים, קורפוס פרשים, ויחידת תותחנים בעתודה. ואולם, זמן קצר לאחר תחילת הפלישה לצפון החליט נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, להחליף את הוקר, בעקבות כישלונו בקרב צ'אנסלורזויל. המפקד החדש של ארמיית הפוטומק היה מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בצרפת
המועצה החוקתית הצרפתית מונה תשעה חברים המתמנים לתקופה של תשע שנים. שלושה מתוכם בידי יו"ר הסנאט, שלושה בידי יו"ר האספה הלאומית ושלושה מתמנים בידי הנשיא אשר ממנה גם את נשיא המועצה. בנוסף, חברים במועצה נשיאים לשעבר שפרשו מהפוליטיקה.
קרב גטיסברג
התנגשויות ראשונות
הקרב הראשון במערכה התחולל ב-9 ביוני. כוחות פרשים של שני הצדדים התנגשו בתחנת ברנדי (Brandy Station), ליד העיירה קולפֶּפֶּר (Culpeper), בווירג'יניה. כוח צפוני בפיקוד מייג'ור גנרל אלפרד פלזנטון הצליח להפתיע כוח דרומי שהיה בפיקוד מייג'ור גנרל סטיוארט. בכוח הצפוני היו שתי דיוויזיות פרשים ובהן כ-9,000 איש, ועוד כ-3,000 חיילי רגלים, לעומת 9,500 פרשים דרומיים. למרות ההפתעה הצליח סטיוארט להדוף בסופו של דבר את המתקפה, והקרב הסתיים ללא הכרעה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הצליחו פרשים מן הצפון להוכיח שהם שווים ברמתם לחיל הפרשים מן הדרום.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בצרפת
זכות עמידה כלפי המועצה החוקתית קיימת לנשיא, לראש הממשלה, ליו"ר בתי הנבחרים ול-60 מחברי בית הנבחרים שמגישים פנייה משותפת.
ניתן להגיש למועצה בקשה לפסילת חוק מטעמים חוקתיים, בתוך 60 הימים שבין מועד החקיקה למועד פרסומה וכניסתה לתוקף. המועצה מוסמכת להורות על בטלות החקיקה ברוב קולות, בתנאי שיתקיים קוורום של שבעה חברים לפחות. במקרה של שוויון קולות, מכריע קולו של נשיא המועצה.
קרב גטיסברג
התנגשויות ראשונות
לי הוציא פקודות נוקשות לחייליו, במטרה למנוע השפעות שליליות על האוכלוסייה האזרחית. הצבא לא החרים ישירות מזון, סוסים ואספקה, והציוד נלקח כביכול תמורת פיצוי בדולר של הקונפדרציה, פיצוי שהיה חסר ערך בעיני התושבים. בכמה עיירות נתבעו התושבים לשלם פיצויים במקום שיוחרמו מהם ציוד ואספקה, תחת איום של הרס העיר. הפעולה השנויה ביותר במחלוקת של צבא הדרום הייתה לכידת 40 גברים אפרו-אמריקאים, ברובם חופשיים, ושליחתם תחת משמר לדרום כדי להחזירם לעבדות.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בצרפת
צרפת, כמו רוב המדינות באירופה, מחויבת לאמנה האירופית לזכויות האדם. לאזרחי צרפת יש זכות לערער על החלטות של ממשלת צרפת וחוקים צרפתיים בבית המשפט האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, ואם המשפט האירופי מצא שהחוק הצרפתי סותר את האמנה האירופית לזכויות, הוא מחייב את הרשויות במדינה לפעול באותו נושא לפי האמנה ולא לפי החוק הצרפתי.
קרב גטיסברג
התנגשויות ראשונות
לקראת סוף יוני החלו חיילי הדרום לחצות את הגבול אל מדינת פנסילבניה, הצפונית למרילנד. ב-26 ביוני השתלטו יחידות מהקורפוס של מייג'ור גנרל אוול על העיירה גטיסברג, והניסו ממנה יחידות של המיליציה של פנסילבניה. ארלי דרש מתושבי העיירה תשלום מס, אך לא אסף אספקה בעלת ערך. חייליו הרסו כמה קרונות רכבת וגשר, וכן מסילת רכבת סמוכה וקווי טלגרף.
ביקורת שיפוטית
ביקורת שיפוטית על הרשות המחוקקת בישראל
ביקורת שיפוטית של חוקי מדינת ישראל נעשית במסגרת מערכת בתי המשפט, בעיקר כשבית המשפט העליון פוסל חוקים או סעיפי חוקים שחוקקה הכנסת כאשר הוא פוסק שהם סותרים חוק יסוד, לרוב את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או את חוק יסוד: חופש העיסוק.
בנוסף לכך, מפעיל בג"ץ על הכנסת ביקורת משלושה סוגים עיקריים, לפי טיב הפעולה המבוקרת - האם מדובר בפעולה מנהלית (כגון מכרזים שמוציאה הכנסת), בפעולה מעין-שיפוטית (כגון החלטה של ועדת האתיקה או הליך הסרת חסינות), או בפעולת החקיקה עצמה. ככלל, נוטה בג"ץ להתערב יותר בפעולות מנהליות ומעין שיפוטיות, ולרסן את התערבותו בהליכי החקיקה. ביקורת על פעולות מנהליות ופעילות מעין-שיפוטית של הכנסת אינה מופנית כלפי חוק כלשהו, אלא כלפי פעילותה של הכנסת עצמה, הנתונה לביקורת כפעילותו של כל גוף ממלכתי. ביקורת על הליכי חקיקה של הכנסת עשויה להביא לביטולו של החוק שבהליכי חקיקתו נפל פגם, אף אם חוק זה אינו עומד בסתירה לחוק יסוד.
קרב גטיסברג
הפשיטה של ג.א.ב. סטוארט
ציר התנועה של לי היה מדרום לצפון, לאורך עמק שננדואה. התנועה לאורך העמק אפשרה לצבאותיו של לי להיות מוסתרים מכוחות הצפון על ידי רכס הרי בלו רידג'. כך עשה לי גם במערכת מרילנד ב-1862. ארמיית הפוטומק של צבא הצפון, בפיקוד ג'ורג' מקללן לא הצליחה להתחקות אחרי תנועותיו של לי, ורק מזל ביש של לי הביא לנפילת העתק של פקודותיו לידי הצפון. המידע סייע למקללן, והוא חצה את ההרים ותקף את לי בקרב אנטיאטם, שהסתיים בנסיגת כוחות הדרום ובסיומה של מערכת מרילנד.
ביקורת שיפוטית
היעדרה של חוקה וההשפעה על הביקורת השיפוטית
הביקורת השיפוטית על החקיקה בישראל אינה מובנת מאליה, ומצויה בבעיה מושגית קשה. בהיעדרה של חוקה, יקשה על הרשות השופטת לקבוע כי דבר חקיקה שנתקבל על ידי המחוקק אינו חוקתי, ומטעם זה פסול. עד לשנת 1992 עיקרן של זכויות האדם בישראל, לא עוגנו בדבר חקיקה בעל אופי נורמטיבי חוקתי ועליון.
קרב גטיסברג
הפשיטה של ג.א.ב. סטוארט
כדי למנוע הפעם מהצפוניים מידע על תנועתו, הורה לי לג.א.ב. סטוארט (J.E.B. Stuart), מפקד חיל הפרשים של ארמיית צפון וירג'יניה, להגן על מעברי ההרים כדי להסוות את תנועתו. ואולם, לבקשת סטוארט, אישר לו לי לצאת בראש שלושה רגימנטים של פרשים לפשיטה סביב האגף הימני, המזרחי, של ארמיית הפוטומק. אלו היו שתיים ממטרותיהן של יחידות הפרשים במלחמת האזרחים: איסוף מודיעין על תנועות האויב, ובמקביל למנוע מהאויב לאסוף ידיעות דומות. בנוסף, הן נועדו להגנת אגפיו של הצבא הרגלי, לפשיטות על קווי האספקה והתקשורת של האויב.
ביקורת שיפוטית
היעדרה של חוקה וההשפעה על הביקורת השיפוטית
בהחלטת הררי משנת 1950 הוחלט כי חוקתה של מדינת ישראל תחוקק פרקים פרקים, בחוקים מיוחדים שייקראו "חוקי יסוד". עד לשנת 1992 נחקקו מספר חוקי יסוד העוסקים בעיקר בהסדרת הסמכויות של רשויות השלטון: הכנסת, בתי המשפט והממשלה. הוצעו מספר הצעות לחוקי יסוד העוסקים בזכויות אדם, אך אלו לא צלחו בשל חוסר הסכמה לגבי הזכויות שייכללו בהם. למעט המקרה הייחודי בבג"ץ ברגמן, לא נפסלה חקיקה ראשית הסותרת חוק יסוד.
קרב גטיסברג
הפשיטה של ג.א.ב. סטוארט
לי וסטוארט קיוו להפתיע את צבא הצפון, ולהטעות אותו כך שלא ינוע צפונה אלא יישאר בעמדותיו. סטוארט תכנן להוביל שלוש חטיבות מן הקורפוס שלו דרך קווי הצפון הדלילים, ולרכוב מזרחה. כך יוכל לפגוע בקווי התקשורת בין ארמיית הפוטומק של הוקר לבין יחידות הפרשים של הצפון, וכן לפגוע בקווי האספקה שלהם. מעבר למטרות אלה, תיצור הפשיטה הסחה שתבלבל את הצפון; ככל שיעמיק סטוארט לחדור לצפון יוכל לפגוע בקווי תקשורת חיוניים, כמו מסילות ברזל. מבקריו של סטוארט טענו מאוחר יותר שלסטוארט היה מניע נוסף: רצונו לשקם את תדמיתו כמפקד פרשים מבריק, שנפגעה בעקבות הקרב הלא מוצלח בתחנת ברנדי.
ביקורת שיפוטית
היעדרה של חוקה וההשפעה על הביקורת השיפוטית
במהלך השנים נכתבו פסקי דין, בהם הובהר שחוקי הכנסת עומדים מעל לסמכות בית המשפט.
קרב גטיסברג
הפשיטה של ג.א.ב. סטוארט
הפשיטה של סטוארט, שנראתה על הנייר כמהלך נועז ורב דמיון הסתברה כמשגה חמור. צבא הצפון לא המתין בעמדותיו כפי שציפה לִי, אלא נע צפונה במקביל לתנועת הארמייה של צפון וירג'יניה. תוכניתו של סטוארט לעבור בקלות דרך קווי הצפון תוך יומיים בלבד הסתבכה והפכה לתנועה איטית בהרבה. סטוארט הצליח לחבור לצבאו של לִי רק במהלך היום השני לקרב, ובכל הימים שלפני כן לא היה ללִי מידע חיוני שיכול היה לשנות את תוצאת הקרב.
ביקורת שיפוטית
היעדרה של חוקה וההשפעה על הביקורת השיפוטית
מאידך בית המשפט העליון מצא את הדרך להגן מעת לעת על זכויות האדם. בפסק הדין בג"ץ קול העם ובפסקי דין אחרים, יצר בית המשפט העליון "מגילת זכויות שיפוטית" שעיגנה את זכויות האדם, והגנה עליהם הגנה מסוימת מפני שרירות לבו של המבצע והמחוקק. עם זאת, "מגילת זכויות שיפוטית זו", לא התיימרה לעמוד מעל לחוקי הכנסת, אלא לפרשם באופן התואם אותה. כן הייתה כפופה התערבותו של בג"ץ בחקיקה, במגבלות שבהן הגביל עצמו בג"ץ בשנים אלו, במיוחד בכל הנוגע לשפיטות ולזכות העמידה. ההגנה הבג"צית על זכויות האדם לא עוגנה מעולם בחוק, אלא הייתה פרי של חקיקה שיפוטית, ושל סמכויות שבג"ץ נטל לעצמו, לנוכח הימנעותו של המחוקק מלעסוק בשאלות אלו.
בג"ץ ברגמן ולאחריו
לראשונה נפסל בישראל חוק לאחר שנמצא נוגד הוראה של חוק יסוד ב-3 ביולי 1969, בפסק דין הקרוי בג"ץ ברגמן. בעתירה זו התבקש בג"ץ לאסור על מימושו של סעיף 6 לחוק הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות בשנת התש"ל (מימון, הגבלת הוצאות וביקורת), התשכ"ט-1969, בנימוק שהסעיף, שהעניק מימון רק למפלגות קיימות ומנע אותו ממפלגות חדשות, ובכך פגע בעקרון השוויון של הבחירות שנקבע ב של חוק יסוד: הכנסת, לא אושר בכנסת ברוב המיוחס שדרש חוק היסוד. בג"ץ, בפסק דינו של השופט משה לנדוי, קיבל עתירה זו, וציין שהכנסת יכולה לבחור באחת משתי דרכים לתיקון המצב: לאשר מחדש את הסעיף ברוב המיוחס הנדרש, או לתקן את חוסר השוויון שבסעיף. בית המשפט הדגיש שמחמת קוצר הזמן, ובהסכמת היועץ המשפטי לממשלה שייצג את הנתבעים, לא נכנס לדיון בשאלת השפיטות, כלומר האם יש בסמכותו לשפוט בשאלת כשרותו המשפטית של דבר חקיקה.
עם זאת, פסק הדין נשען על הוראת השריון המצויה בסעיף 46 לחוק יסוד: הכנסת, ולפיה "הרוב הדרוש לפי חוק זה לשינוי הסעיפים 4, 44 או 45 יהא דרוש להחלטות מליאת הכנסת בכל שלב משלבי החקיקה, למעט הדיון בהצעה לסדר יומה של הכנסת. לעניין סעיף זה "שינוי" - בין מפורש ובין משתמע". הנימוק לפסילתו של החוק לא היה מעמדו הנורמטיבי העדיף של חוק יסוד: הכנסת. פסק הדין נמנע במפורש מלהכריע בשאלה האם כשרותו של חוק היא נושא שפיט בפני בית המשפט: השופט לנדוי הדגיש בפסק הדין כי אין בדברים משום הכרעה בדבר השפיטות של שאלת חוקתיותו של חוק בפני בית המשפט, וכי הוא מניח זאת רק לצורך הכרעה במקרה הנדון, כיוון שהיועץ המשפטי לממשלה החליט לא לנקוט עמדה בנוגע לשאלות אלה.
בעקבות פסק הדין תוקן החוק כך שלא יפר את חוק היסוד.
בג"ץ לאו"ר
דיון נרחב במיוחד נמצא בבג"ץ לאו"ר השופט מנחם אלון ציין כי
באותו פסק דין דן השופט אהרן ברק באריכות באפשרות של ביקורת שיפוטית ללא הסתמכות על חוקה, הוא ציין כי לדעתו:
ברק ציין כי אפשרות זו היא תאורטית בלבד, וכי בארבעים שנות קיומו לא נטל בית המשפט העליון לעצמו סמכות זו, ואין זה ראוי שיעשה זאת ללא הסמכה מפורשת של המחוקק.
העתירה התקבלה ברוב קולות, ונקבע בה שחוק מימון מפלגות (תיקון מס׳ 8), תשמ׳׳ט-1989 נחקק בניגוד להוראותיו של חוק יסוד: הכנסת ולכן על המפלגות להחזיר כספי מימון מפלגות שקיבלו מכוחו.
המהפכה החוקתית
בשנת 1992 קיבלה הכנסת שני חוקי יסוד חדשים, חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק. חוקים אלו כללו "פסקת הגבלה" לפיה אין לפגוע בזכויות המעוגנות בהם, אלא "בחוק, לתכלית ראויה, ומטעמים של טובת הכלל" (חוק יסוד: חופש העיסוק) או "בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש" (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). חוק יסוד: חופש העיסוק אף כלל "הוראת שריון" לפיה אין לשנותו אלא ברוב מוחלט של חברי הכנסת.
כל שופטי ההרכב המורחב סברו כי אכן בסמכותו של בית המשפט לערוך ביקורת שיפוטית על חוק של הכנסת ולפסול אותו אם תוכנו עומד בסתירה לזכות המוגנת בחוקי היסוד החדשים. רוב השופטים קבעו כי לחוקי היסוד מעמד חוקתי ושחקיקה רגילה אינה יכולה לסתור אותם. השופט מישאל חשין התנגד לקביעה שחוקי היסוד הם בעלי מעמד חוקתי, אך סבר שלכנסת יש סמכות להגביל חקיקה של עצמה גם בחוק רגיל ולכן יפסול בית המשפט חקיקה שסותרת את חוקי היסוד החדשים. השופט צבי טל סבר כי "אינני סבור שההכרעה בכל השאלות הללו דרושה לצורך העניין שלפנינו... בשעתו הצטרפתי לחוות-דעתו של חברי, השופט ד' לוין... לעניין מעמדם העליון במידרג הנורמאטיבי של חוקי היסוד, שלאורם נבחנת החקיקה הרגילה של הכנסת - ודייני בכך.". חלק מהדיונים והמחלוקות בין השופטים בפסק הדין היו בגדר אמרות אגב מובהקות, ואף צוינו ככאלה בידי שופטי ההרכב. עם זאת, חלק ניכר מההחלטות החוקתיות שבפסק הדין, ובכללן הקביעה (שהוסכמה על כל השופטים) שבית המשפט רשאי לפסול חוק של הכנסת אם הוא סותר זכות המוגנת בחוק יסוד, התקבלו בפסקי דין מאוחרים יותר כהלכות מחייבות.
תהליך פסילת חקיקה
אף שבדרך כלל עתירה לביטולו של חוק מוגשת לבג"ץ, אין הבחנה בחוק או בפסיקה בין סמכות כזו של בית המשפט העליון לזו של כל בית משפט אחר. בפסק דין הנדלמן של בית משפט השלום בתל אביב, בוטל סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק.
כל חוק נהנה מ"חזקת החוקתיות" לפיה החוק הוא חוקתי, ועל העותר להוכיח פגיעה. לפי הדעה הרווחת, במקרה של פגיעה בזכויות האדם רק אם הצליח בכך העותר, תצטרך המדינה להוכיח שהחוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה. העותר צריך להוכיח שהזכות שנפגעה מוגנת בחוקי-היסוד, ובהקשר זה נמתחה ביקורת על בית המשפט שקרא אל תוך "הזכות לכבוד" זכויות שלא נקבעו במפורש בחוקי-היסוד (ושהצעות חוק שביקשו לעגנן במפורש לא התקבלו), כמו שוויון, חופש ביטוי והזכות לתנאי קיום מינימליים. גם אם הזכות מוגנת, יש מחלוקת בשאלה מה היקף ההגנה: כך למשל יש טענות שבשונה מההגנה שבמשפט המינהלי, ההגנה החוקתית לא מגנה על הביטוי הגזעני במסגרת חופש הביטוי או על הזכות לחיות עם מי שאינו אזרח במסגרת הזכות לחיי משפחה. אנשי שמאל בקרו את בג"ץ שקבע הגנה רחבה לזכויות הקניין, חופש העיסוק וחופש החוזים, אך לא לזכויות החברתיות. ביקורת דומה נשמעה על הפסיקה לפיה המונח "אדם" בחוקי-היסוד כולל גם תאגידים. השאלה האם חוקי-היסוד חלים מחוץ לישראל הוכרעה רק בנוגע לאזרחים ישראלים, שם נפסק שכן.
קרב גטיסברג
הוקר מפוטר; הצבאות נעים צפונה
לי לא היה מוכן עדיין לקרב. ב-29 ביוני היה צבאו פרוש בקשת רחבה מצ'יימברסברג, כ-45 ק"מ מצפון מערב לגטיסברג וקרלייל, כ-50 ק"מ מצפון לגטיסברג, קשת של כ-45 ק"מ, ועד להריסברג ורייטסוויל, על נהר סאסקווהאנה. באותו יום הופתע לִי כאשר הגיע אליו המידע על תנועת כוחות הצפון: מצבו היה מסוכן, שכן צבאו כאמור היה פרוש על שטח נרחב, וחשוף למתקפה של הצפוניים. יחד עם המידע על תנועתה של ארמיית הפוטומק, עודכן לִי גם שהוקר הוחלף במִיד. לי הבין שעליו להיערך מיד לקרב: הוא הורה לכל כוחותיו להתרכז ליד העיירה קאשטאון, כ-15 ק"מ ממערב לגטיסברג.
למחרת, במהלך ריכוז הכוחות, התקדמה אחת החטיבות מהקורפוס של היל, בפיקודו של בריגדיר גנרל (תת-אלוף) ג'ונסטון פטיגרו, לכיוון גטיסברג, כנראה כדי לאסוף אספקה. החטיבה הדרומית נתקלה בפרשים של צבא הצפון בפיקוד בריגדיר גנרל ג'ון ביופורד שהגיעה לעיירה מדרום. פטיגרו נסוג בלי להיכנס למגע. ואולם, מפקדיו של פטיגרו לא האמינו שכוח משמעותי של הצפון נמצא באזור, והניחו שמדובר במיליציה מקומית. לי הנחה את מפקדיו שלא להיכנס לעימות עד שכל הצבא ירוכז, אך מפקד הקורפוס, היל, החליט בכל זאת לשלוח סיור משמעותי אל העיר כדי לבחון את המצב ולעמוד על עוצמתו של האויב. בשעה 5 לפנות בוקר, ביום רביעי 1 ביולי, יצאו שתי חטיבות מן הדיוויזיה של הית' (Heth), מן הקורפוס של היל, אל גטיסברג.
ביקורת שיפוטית
תהליך פסילת חקיקה
אם הוכחה פגיעה, בוחנים את פסקת ההגבלה שכוללת ארבעה תנאים: הפגיעה היא בחוק או מכוחו (תנאי הרלוונטי לחקיקת משנה והחלטות מינהליות); היא הולמת את ערכי מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית; היא לתכלית ראויה; והיא במידה שאינה עולה על הנדרש (מבחן החופף את מבחן המידתיות המינהלי). אחת הביקורות על הביקורת השיפוטית על חקיקה היא ששני המבחנים האחרונים הם ערכיים ולא ראוי שייושמו על ידי שופטים.
בפסק הדין בנק המזרחי קיבלו מרבית השופטים את עמדתו של הנשיא ברק לפיה מבחן המידתיות כולל שלושה מבחני משנה: המבחן השלישי היה שנוי במחלוקת בקרב השופטים. הנשיא בדימוס שמגר סבר כי יש להשתמש רק בשני המבחנים הראשונים, וכי אין זה מתפקידו של בית המשפט לדון בשאלת האיזון הראוי בין התכלית לפגיעה. קבלתו של מבחן זה העניקה לבית המשפט שיקול דעת רחב בשאלה הערכית של האיזון בין התועלת לבין הפגיעה.
אם החוק לא עבר את מבחני המידתיות, מכריז בית המשפט על החוק (או על חלקו) כבלתי חוקתי. בית המשפט יכול לבטל אותו לאלתר, או להשהות את בטלותו כדי לאפשר למחוקק לתקנו.
קרב גטיסברג
הקרב מצפון מערב לעיירה
ביופורד העריך שהדרומיים יתקפו את גטיסברג ממערב בשעות הבוקר, ולפיכך נערך להגנה על שלושה רכסים ממערב לעיירה: רכס הֶר (Herr), רכס מקפרסון ורכס הסמינר (Seminary Ridge). אלו היו עמדות נוחות להגנה על ידי פרשים מפני כוחות רגליים עדיפים, וביופורד התכוון להרוויח זמן עד להגעתם של כוחות הרגלים של האיחוד, שיתבססו בגבעות מדרום לעיר: גבעת בית הקברות (Cemetery Hill), רכס בית הקברות (Cemetery Ridge) וגבעת קאלפ (Culp's Hill). אם לא יצליח ביופורד לעכב את הדרומיים ואלו ישתלטו על הגבעות שמדרום לעיירה, יקשה על צבאו של מיד לעקור אותם משם.
שינות
שִׁינוֹת או שיני חומה (מן המילה שן; אנגלית: Battlements) הן עמדות ירי הבנויות על חומות או גגות צריחים ומגדלים, ואשר יוצרות תבנית זיגזג של ריבועי אבן המשמשים מסתור לקשתים בעוד המרווחים בין שיני האבן מאפשרים ירי כנגד האויב. לעיתים נבנו אל תוך השינות חרכי ירי שאיפשרו ירי ללא צורך בחשיפת גופו של היורה.
ביקורת שיפוטית
ביטול חוקים בשל סתירה לחוקי יסוד
במקרה נוסף ביטל שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק, בפסק דין הנדלמן. בעקבות פסק הדין נחקק חוק הסדרת העיסוק בייצוג על ידי יועצי מס, התשס"ה-2005.
מקרה מיוחד היה סעיף שהופיע מדי שנה, מאז 1982, בחוקי התקציב השנתיים, והעניק קצבת הבטחת הכנסה לאברכים - בזמן שחוק הבטחת הכנסה שלל אותה מהם, מסטודנטים ומשאר קבוצות שלמדו במוסדות שנקבעו בחוק. בית המשפט מצא שחוק התקציב הוא חוק מיוחד שכפוף לחוק אחר - חוק יסודות התקציב. בית המשפט פסק שחוק יסודות התקציב קובע שתמיכה במוסדות צריכה להיות שוויונית, וחוק התקציב מתקצב למעשה ישיבות, וישיבות בלבד, באופן לא שוויוני. בית המשפט לא פסל את הסעיף, אך פסק שלא ייכלל בחוק התקציב הבא. בתגובה לפסק הדין החליטה הממשלה להעניק מלגות לימוד לאברכים, והחלטה זו נפסלה אף היא על ידי בית המשפט.
בנוסף לחוקים אלו, בארבעה מקרים פסק בג"ץ שנפגע עקרון השוויון בבחירות שבסעיף 4 לחוק-יסוד: הכנסת, שלא ברוב הדרוש לכך, והורה לרשות המבצעת להימנע מלפעול לפי התיקונים כל עוד לא יתקבלו ברוב הדרוש.
ביטול חוקים בשל פגמים בהליך החקיקה
בהערת אגב במסגרת פסק הדין בעניין מיעארי נדונה לראשונה האפשרות שבית המשפט יפסול חוק, אף אם תוכנו אינו מעלה שאלות חוקתיות, במקרה שבו הליך החקיקה מנוגד לדין. בבג"ץ נמרודי ציין בית המשפט מקרים אפשריים שבהם הדבר ייתכן: אי קיום הוראות תקנון הכנסת בדבר אישור החוק בשלוש קריאות, איו קיומו של דיון בוועדה מוועדות הכנסת, אם לא היה רוב לאישור החוק, או אם נפל בהליך החקיקה פגם אחר היורד לשורשו של עניין.
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל הוגשה עתירה נגד ביצועה של רפורמה שנעשתה בענף החקלאות במסגרת חוק ההסדרים של 2003. בעתירה נטען, בין היתר, כי יש לפסול את החוק, מאחר שנפלו פגמים בהליך החקיקה. בפסק הדין, פסק בג"ץ כי פרשנות הביטוי "פגם היורד לשורשו של עניין" בהקשר זה תיבחן בהתייחס ל"עוצמת הפגיעה שפגם זה פוגע בערכים מהותיים של משטרנו החוקתי או בערכים הבסיסיים של משטרנו החוקתי המונחים ביסוד הליך החקיקה". זאת, על מנת להבטיח את "האיפוק והריסון המתחייבים בביקורת על הליכי החקיקה". בפסק הדין צוינה רשימה לא סגורה של מקרים שייחשבו ל"פגם היורד לשורשו של עניין" שיצדיק התערבות שיפוטית: פגיעה בעקרון הכרעת הרוב, בעקרון השוויון הפורמלי (לפיו לכל חבר כנסת קול אחד), בעקרון הפומביות ובעקרון ההשתתפות (לפיו כל חבר כנסת זכאי להשתתף בהצבעה). בית המשפט קבע כי גם אם ימצא כי נפל פגם היורד לשורשו של עניין לפי המבחנים שקבע, יהיה עליו להתחשב במכלול נסיבות המקרה, בהתאם למודל הבטלות היחסית, ולכן אין הכרח שהתוצאה הסופית תהיה ביטול החוק.
בשנת 2017 נפסל לראשונה חוק בשל פגם בהליך החקיקה: מס ריבוי דירות, שהוטל במסגרת פרק י"ב לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז-2016, בוטל בבג"ץ מס ריבוי דירות, בנימוק שבהליך החקיקה נפל פגם יסודי.
ביקורת שיפוטית על התנהלות הכנסת
כאשר בהליך החקיקה נמצא "פגם היורד לשורשו של עניין", עלול בית המשפט לפסול חוק, אף אם תוכנו אינו מעלה שאלות חוקתיות (ראו לעיל בפרק "ביטול חוקים בשל פגמים בהליך החקיקה"), אך בדרך כלל ביקורת שיפוטית על התנהלותה של הכנסת אינה מופנית כלפי חוק כלשהו, אלא כלפי פעילותה של הכנסת עצמה, הנתונה לביקורת כפעילותו של כל גוף ממלכתי. פעמים רבות העותר בעתירות מסוג זה הוא חבר הכנסת, שאינו מרוצה מההתנהלות של יושב ראש הכנסת או של אחת מוועדות הכנסת. במספר פסקי דין של בג"ץ כתבו השופטים שהוא נמנע מלהתערב בעניין שהוא "פנים פרלמנטרי", והוא עושה זאת רק במקרים קיצוניים. כך למשל בשנת 1982 בפסק דינו של השופט אהרן ברק בעתירה (שנדחתה) של חבר הכנסת יוסי שריד נגד יושב ראש הכנסת מנחם סבידור:
בשנת 1985 הגיש ח"כ מאיר כהנא עתירה נגד יו"ר הכנסת שלמה הלל וסגניו, על שהחליטו למנוע ממנו להניח על שולחן הכנסת שתי הצעות חוק פרטיות שלו, בנימוק שההצעות כוללות דברי גזענות, שיש בהם עלבון ופגיעה בערכים שעליהם מושתתת מדינת ישראל. בג"ץ קיבל את העתירה בנימוק שהחלטה של יו"ר הכנסת "יש בה פגיעה עמוקה במרקם החיים הפרלמנטריים, והיא פוגעת באופן מהותי ביסודות המבנה של משטרנו החוקתי. ... היא פוגעת באחד מתפקידיה העיקריים של הכנסת, החקיקה. היא שוללת באופן מהותי את כוחו של חבר-כנסת מלפעול באופן מלא באחת המסגרות העיקריות, שהתקנון (בנוסחו הנוכחי) מעמיד לרשותו". בעקבות פסק הדין שונה תקנון הכנסת, ונוסף בו סעיף שלפיו יו"ר הכנסת והסגנים לא יאשרו הצעת חוק גזענית במהותה או שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי. לאחר שינוי התקנון מנעו שוב יו"ר הכנסת וסגניו מח"כ כהנא להניח על שולחן הכנסת הצעות חוק אחדות שלו. כהנא עתר שוב לבג"ץ, אך הפעם נדחתה עתירתו, בנימוק שהפעם יו״ר הכנסת וסגניו פעלו במסגרת סמכותם בהחליטם שלא להניח הצעותיו של העותר על שולחן הכנסת.
ביוני 1991 נדחתה עתירה של ח"כ יעקב שמאי נגד יושב ראש הכנסת דב שילנסקי ונגד ועדת הכנסת, בדרישה להסיר מסדר היום של הכנסת דיון שלא נקבע במועד הנדרש בתקנון הכנסת. בדצמבר של אותה שנה קיבל בג"ץ עתירה של ח"כ אברהם פורז ושבח וייס נגד היו"ר שילנסקי, ונתן צו לפיו על שילנסקי, להעלות להצבעה במליאה את התיקון לחוק יסוד: משק המדינה. ביולי 1992 קיבל בג"ץ את עתירתם של חברי כנסת אחדים מהאופוזיציה נגד היו"ר שילנסקי ואחרים, והורה על ביטול החלטה של ועדת הכספים להגדלת גובהה של "יחידת מימון" כהגדרתה בחוק מימון מפלגות.
הביקורת על הביקורת השיפוטית
לדעת מבקרי הביקורת השיפוטית, תפיסתו של בית המשפט העליון כי ביכולתו להכריז על בטלותו של חוק שחוקקה הכנסת, מערערת על עיקרון עליונות המחוקק ומפרה את האיזון בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת במדינת ישראל, משום שהוגבר כוחה של הרשות השופטת מעבר לרצוי. שכבר בפס"ד בנק המזרחי ניסה אהרן ברק בעצמו להרגיע את החוששים, וכלל בדבריו את ההצהרה הבאה:
לעומתו סבר נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי ש"המהפכה החוקתית לא הייתה ולא נבראה" וכי זה עיוות של כוונת המחוקק. בראין ל"הלשכה" בינואר 1995 נימק לנדוי ואמר
לין עצמו חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לעניין ושלל עמדה זו בתוקף. לשיטתו יש בכך "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת". בשנת 1999 בראיון, לין אמר שהוא התנגד להקמת בית משפט לחוקה, מפני ש"אין כל ביטחון שגוף כזה יוכל לקבל את המעמד הציבורי ולזכות באמון הציבור, כפי שזוכה לו בית המשפט העליון". כמו כן אמר כי המצב במסגרתו מתפתחת הביקורת החוקתית בהדרגה, על ידי בית המשפט העליון, הוא המצב הרצוי ביותר.
בהמשך, העמיק משה לנדוי את ביקורתו על הביקורת השיפוטית, ואף טען בראיון ל"הארץ" בשנת 2000 כי אהרן ברק לא משלים עם המקום הראוי שצריך להיות לבית המשפט בין רשויות המשטר בישראל. לטענת לנדוי, ברק לא מנסה להשליט משפט, אלא רוצה להשליט ערכים מוסריים מסוימים הנראים לו כנכונים. וזאת בעיני לנדוי "כעין דיקטטורה שיפוטית". לנדוי התנגד נחרצות לכך שלבית המשפט תהיה זכות פיקוח על הרשות המחוקקת בנושאי זכויות האזרח. אחד מההסברים שנותן לנדוי לדבריו, הוא שלעמדתו בית המשפט "אינו מסוגל ואיננו מוסמך לענות" על שאלות בנושאים הללו, והמצב הזה מסוכן הן למדינה והן לבית המשפט (וראו בהקשר זה עריצות המיעוט וגם עריצות המיעוט (en)). להבדיל, לנדוי סבור שבית המשפט העליון צריך לפקח על החלקים בחוקה שדנים במערכת השלטונית וביחסים בין הרשויות. כך, הדגים, אין כיום שום מניעה מהכנסת להחליט על הארכת כהונתה; היה והכנסת תחליט על כך בחקיקה, חקיקה כזו לתפיסתו חייבת להיות נתונה לביקורת בית המשפט. בשנת 2008 צוטטו חלק מדברי לנדוי על ידי שר המשפטים המכהן דניאל פרידמן מעל דוכן הכנסת.
היו גם אחרים שמתחו ביקורת על גישתו של ברק. רות גביזון, מן הבולטות במבקרי גישתו כתבה:
חוקר התקשורת אורן סופר מתמצת את הביקורת על הביקורת השיפוטית במדינה בטענות אלו:
הצעות לשינוי מודל הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת
במהלך השנים הוצעו מספר הצעות כתגובה לביקורת השיפוטית שנקט בית המשפט ביחס לחוקי הכנסת. אף אחד מהצעות אלה לא התקדם מעבר לשלבי חקיקה ראשוניים. בפתרונות המוצעים: המצדדים בפסקת ההתגברות מדגישים שהיא תאפשר ליצור דיאלוג בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת בשאלות חוקתיות תוך מתן זכות המילה האחרונה לרשות המחוקקת כנציגת הציבור, לצד הבטחת דיון רציני ומורכב בסוגיות אלו. השוללים אותה מדגישים שהשימוש העיקרי בפסקת התגברות הוא לחקיקת חוקים שלגביהם פסק בית המשפט שהם פוגעים בזכויות אדם באופן בלתי מידתי, ובכך עלולה פסקת ההתגברות לגרום לפגיעה חמורה בזכויות אדם ובפרט בזכויות המיעוט, תוך שלילת זכותם של הנפגעים מחוקים אלה לעתור נגד החוקים. הסכמה עקרונית ומסויגת לפסקת התגברות הובעה גם מצידם של מובילי המהפכה החוקתית, ובראשם אהרן ברק ואוריאל לין, אך לרוב בסייגים שונים: למשל, דרישה שהדבר יעשה במסגרת חקיקת חוק יסוד: החקיקה לצד הסדרת מעמדם של חוקי היסוד ומעמד הביקורת השיפוטית, וכן התניה לגבי שאלת הרוב הדרוש למימוש ההתגברות: ברק הסכים לפסקה שתדרוש רוב של 70 חברי כנסת לפחות, השרים פרידמן ושקד תמכו ברוב של 61, והשר נאמן תמך ברוב של 65.
עתירה לבג"ץ
המסגרת העיקרית בישראל לביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת היא דיון בבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ), הנערך בעקבות עתירה המוגשת כנגד מעשה או מחדל של רשות מרשויות המדינה (הממשלה, משרדי הממשלה, פקידי ציבור וכדומה), שלדעת העותר עומדים בסתירה לעקרונות הצדק או לחוקי המדינה.
הביקורת על הרשות המבצעת קיימת עוד מראשית ימיה של המדינה, והיא כפופה לכללים שנקראים "משפט מנהלי". בישראל, כללים אלו פותחו על ידי בית המשפט עם השנים, כמורשת מהמשפט הבריטי. בין ההצדקות לקיומה של ביקורת זו: עם זאת, הרשות המבצעת היא זו שמפעילה שיקול דעת מקצועי בתחומים שונים (רפואה, כלכלה, ביטחון וכדומה) ולא בית המשפט. לכן בית המשפט לא רואה את עצמו כערכאת ערעור על הרשות המנהלית, והמשפט המנהלי מתיר לרשות לטעות וגם לקבל החלטה אחרת מזו שבית המשפט היה מקבל לוּ היה במקומה. התערבות בית המשפט תהיה בעיקר בעילות הבאות:
כאשר ההחלטה העומדת לביקורת היא החלטה של דרג רם מעלה, כמו הממשלה, פיתח בג"ץ גם כלים מתחום המשפט החוקתי כדי לפקח על הרשות המבצעת. כלי אחד הוא "כלל ההסדרים הראשוניים" שקובע שיש הסדרים שהם כה מהותיים, שהממשלה לא רשאית להסדירם אלא רק הכנסת (למשל דחיית שירות גורפת לתלמידי ישיבות). לאחר חקיקת חוקי-היסוד של זכויות האדם והמהפכה החוקתית, עשה בג"ץ גם שימוש בחוקי-היסוד אלו כדי להפעיל ביקורת חוקתית על הרשות המבצעת, ועסק גם בתחימת סמכותה השיורית והרחבה של הממשלה הקבועה בחוק-יסוד: הממשלה.
הפעלת ביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת אמורה להיעשות בריסון. כדי למנוע שטף עתירות וקבלתן, נקבעו מספרים כללים לריסון הביקורת השיפוטית: ראשית, "חזקת תקינות המינהל", המקימה הנחה שהמעשה המינהלי תקין, והנטל הוא על העותר להוכיח שיש פגם בשיקול הדעת או הפגיעה הלא סבירה בזכותו. שנית, נקבעו מבחני סף שאם העותר לא עמד בהם, ניתן למחוק את העתירה בלי לדון בה לגופה. מבחנים כאלה הם למשל חובת מיצוי הליכים וניקיון כפיים. שני מבחנים ידועים שבג"ץ צמצם את השימוש בהם ובכך "פתח שעריו", דבר השנוי במחלוקת, הם מבחן זכות העמידה והשפיטות. זכות העמידה נוגעת לשאלה מי רשאי לעתור לבג"ץ, ובעבר נדרש העותר להוכיח שההחלטה פגעה בו באופן אישי. כיום יכול אדם לעתור גם אם ההחלטה פוגעת בציבור שלם ואף בציבור כולו, וגם אם היא לא פוגעת בו כלל אבל היא פוגעת בתקינות המינהל. עילת השפיטות מונעת מבג"ץ לעסוק בנושא "לא שפיט", ובעבר דובר למשל בנושאי חוץ וביטחון. עם הזמן נפסק שהכל שפיט מבחינה נורמטיבית, הגם שמבחינה מוסדית יש נושאים שראוי להשאיר להכרעת הממשלה. השימוש ב"אי-שפיטות מוסדית" כעילת סף הוא מצומצם, ונעשה בו למשל שימוש בנושאים שלא מעוררים פגיעה בזכויות אדם והם פוליטיים במהותם.
כלי ריסון נוסף הוא הסעד שנותן בג"ץ, אם הוא מצא שההחלטה לא עומדת בכללי המשפט המנהלי או החוקתי. לפי הגישה הקיימת כיום, שאמצה את כלל הבטלות היחסית, בג"ץ מוסמך לקבוע שההחלטה הייתה בטלה מרגע נתינתה; שהיא בטלה ממתן פסק הדין ואילך אך עמדה בתוקפה עד למתן פסק הדין; או שהיא תתבטל תוך זמן שנקבע בפסק הדין, ועד אז תעמוד בתוקפה. בכך יכול בג"ץ להכשיר החלטות גם אם מצא שניתנו בניגוד לדין.
כגוף המפעיל ביקורת שיפוטית על פעולתה של הממשלה, מעורר לעיתים בג"ץ ביקורת חריפה בחוגים פוליטיים ומשפטיים, המבקשים להגבילו. במיוחד מסויגים רבים מהמגבלות שמטיל בג"ץ, שדלתותיו פתוחות גם בפני עותרים פלסטינים, על פעולתה של מערכת הביטחון. ביטוי קיצוני לכך בא בדבריו של ראש הממשלה, יצחק רבין, שהביע תקווה שהרשות הפלסטינית תילחם בטרור "בלי בג"ץ ובלי בצלם". פסיקה שבה מצדד בג"ץ בחוק במקרה של סתירה בינו ובין ההלכה מעוררת את ביקורתם של חוגים דתיים. סוגיה נוספת, העולה ביחס לביקורת שיפוטית על הרשות המבצעת, היא סוגיית השפיטות. בג"ץ נוטה לפרשנות מרחיבה בסוגיה זו, ואילו שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן, נמנה עם המעדיפים פרשנות מצמצמת.
בית המשפט העליון מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בתי משפט נמוכים ממנו בהירארכיה של מערכת המשפט. בית המשפט העליון אינו מהווה ערכאת ערעור על החלטות של בתי דין שמחוץ להירארכיה זו, כגון בית הדין לעבודה או בית הדין הרבני. עם זאת, ניתן לעתור לבג"ץ כנגד החלטות של בתי דין אלה, כאשר נופל בהן לכאורה "פגם מהותי", ההופך אותן לבלתי סבירות ביותר. פעמים רבות דוחה בג"ץ עתירות כאלה המוגשות בפניו, בנימוק שאינו מהווה ערכאת ערעור, אך במקרים המעטים יחסית שבהם דן בג"ץ לגופן של עתירות כאלה, קורה לעיתים שהוא הופך על פיה את החלטת בית הדין. בין נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק התקיימה מחלוקת משפטית בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבג"ץ. גולדברג, כקודמו בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו. ברק, לעומתו, התיר עתירות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה.
שינות
השימוש בשינות ידוע עוד בעת העתיקה ובביצורים מצריים ואשוריים השתמשו בשינות כדרך קבע ואלמנט זה מופיע ברוב הביצורים מאז. החל מתקופת הרנסאנס שימשו שינות גם, ולעיתים בעיקר כאלמנט אדריכלי דקורטיבי, תחילה על הביצורים עצמם ולאחר מכן במנותק לחלוטין, על גגות בתים.
ביקורת שיפוטית
מנגנונים נוספים של ביקורת שיפוטית
עד לאחרונה הוגשו עתירות רבות לבג"ץ, שהיווה ערכאה ראשונה לדיון בעתירות אלה, והדבר הטיל עומס רב על שופטי בית המשפט העליון. משום כך הוקמו בתי משפט לעניינים מנהליים, הפועלים במסגרת בתי המשפט המחוזיים. בתי המשפט לעניינים מנהליים עוסקים בחלק מהעניינים שטופלו בעבר בבג"ץ. הדבר מקל על העומס בבית המשפט העליון.
בחוקים שונים נקבעו מנגנונים לביקורת שיפוטית על החלטות מנהליות שהתקבלו בהתאם לחוקים אלה. דוגמאות:
ביקורת על חקיקת משנה
אף שמבחינות מסוימות חקיקת משנה נושאת אופי של חוק, הרי להלכה היא מעשה של הרשות המבצעת: את חקיקת המשנה מתקינים שר או פקיד ממשלתי שהוסמכו לכך (אך פעמים רבות יש לאשרה בוועדה מוועדות הכנסת). לפיכך חקיקת משנה ניתנת לביטול על ידי בית המשפט כאשר נמצא בה פגם. פגמים עיקריים המאפשרים ביטולה של חקיקת משנה הם:
מלאכתם של השופטים במקרה זה אינה פשוטה, כפי שהבחין הנס קלינגהופר:
הוסיף בעניין זה אהרן ברק:
ביקורת שיפוטית על חוקה
ככלל, בית המשפט שואב את סמכותו לפסילת חקיקה ראשית מכוחה של החוקה או חוקי היסוד, שהם המסמך המכונן העליון לכל גופי השלטון. לכן העמדה המקובלת אצל משפטנים רבים היא כי לא ניתן לבצע ביקורת שיפוטית כלפי חוק היסוד עצמם. עם זאת, בחוקות מסוימות ישנם סעיפים המוגדרים כנצחיים, כך ששינוי שלהם חשוף לכאורה לביקורת שיפוטית. כמו כן, קיימות דוקטרינות המאפשרות להחיל ביקורת שיפוטית מסוימת על תיקונים חוקתיים, כגון תיקון חוקה שאינו חוקתי (או ייחוס מעמד עליון לעקרונות היסוד של השיטה), שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בחוות דעת שמסר בית המשפט העליון בגרמניה ביום 6 בספטמבר 1953, התומך בביקורת זו, צוין:
בתי משפט עסקו גם בכללי משפט חוקתיים. כך קבע בית המשפט העליון בקפריסין כי פרשנות של מתקן החוקה הפועל בתום-לב, מחייבת לפרש הוראה חוקתית כאילו אינה חלה באופן רטרואקטיבי. בצ'ילה ביטל בית המשפט החוקתי רפורמה, תוך שהוא קובע כי תיקון חוקתי זמני של הוראה חוקתית חיונית מהווה פעולה לא-לגיטימית חמורה; ואילו בית המשפט האירופי לזכויות אדם קבע כי תיקון חוקתי חד-פעמי ופרסונלי לחוקה הטורקית, שהסיר חסינות של חברי פרלמנט, מהווה "שימוש לרעה" בהליך התיקון החוקתי.
שימוש לרעה בסמכות המכוננת
בשנת 1992 כתב השופט אהרון ברק שכדי לזהות בין חוק רגיל לבין חוק יסוד שנהנה ממעמד נורמטיבי גבוה ניתן להשתמש במבחן צורני, כלומר שבשם נכתב שזהו חוק יסוד, במבחן מהותי שבוחן אם תוכן החוק הוא חוקתי, או מבחן שמשלב את התוכן והצורה יחד. ברק ציין שיש להעדיף את המבחן הצורני בלבד:.