cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאון ביט
ההיסטוריה של כתב העת
ב-1939 הגיע מספר המנויים ל-80,000 וכתב העת עבר להוצאה קבועה פעמיים בחודש (בראשון ובחמישה-עשר), הוא יהפוך שוב לירחון ב-1979. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר כתב העת לתקופה חדשה וסוערת. הוא גייס כותבים חדשים, צעירים ונמרצים כראלף גליסון, הרב קין וביל גוטליב. עד אותה עת סיקר המגזין להקות ותזמורות, עידן זה החל לחלוף לטובת הרכבים קטנים יותר. גם החלוקה הסגנונית הברורה שהייתה קיימת עד אז נשברה עם הפצעתו של הבי בופ וכוכבי הסווינג הגדולים של העשורים הקודמים הוכרזו כבלתי רלוונטיים. כתב העת החל לחפש את דרכו במצב המוזיקלי החדש. שתיים מתוך שלוש התזמורות שזכו בסקרי הקוראים של 1949 התפרקו מיד לאחריו, עובדה שהצביעה על המשבר. בשעה שכותביו הוותיקים של דאון ביט תהו "כיצד להחזיר את התזמורות?" ו"כיצד יש לקרוא למה שפעם נקרא ג'אז?" פשטו כותבים צעירים של מגזינים מתחרים על המועדונים החדשים וסיפקו כתבות על המגמות החדשות. תעשיית התקליטים שהחלה לשגשג "גילתה" את הפרסום ב"דאון ביט" וכך זכה כתב העת לתקציבי פרסום, בעיקר של חברות כ-Columbia Records ו-MCA, אשר פרסמו גם הופעות של אמניהן אך מספר המנויים החל יורד והגיע לשפל של 40,000 ב-1953.
בסוף 1952 נכנס ג'ק טרייסי לתפקיד העורך. הוא הכניס את רעיון "היכל התהילה של הג'אז", שינה את צורת הגיליון לגיליון "מגזיני" של 8 וחצי על 11 אינץ' (הקיים עד היום) והחל בהוצאת "ספר השנה של דאון ביט", סדרה שתהפוך לבת 27 ספרים שיצאו מדי שנה ובהם ריכוז ביקורות התקליטים שהתפרסמו במהלך השנה החולפת. ב-1957 שינה את הכיוון הגרפי של המגזין, בהשפעת הניו יורקר וביצע שינוי קטן אך משמעותי בביקורת התקליטים - הכללת שמות כל חברי ההרכב המסוקר וכלי הנגינה שלהם. בנוסף, החל כתב העת, שחיפש דרך לפרוץ לקהל חדש, לפנות מקום לסיקור מוזיקת פופ וב-1956 נשאלה השאלה כיצד להתייחס לאלביס פרסלי. באותה שנה החלה תוכנית ללימודי ג'אז באוניברסיטת נוטרדאם בטקסס, ראשי התוכנית הציעו למגזין לקיים תוכנית ללימודי ג'אז שבה ישולב גם פסטיבל וגם תכנים שיוצעו לסטודנטים מעל דפי המגזין. כך היה באפשרותו של המגזין לא רק לפנות לקהל אלא אף לעצב אותו.
אחת הבעיות עמן התמודד ג'ון מאהר, עורך העיתון מאז 1957 הייתה הצגתם של אמני התקופה על שער המגזין. מיילס דייוויס, אורנט קולמן, ג'ון קולטריין, צ'ארלי מינגוס ואריק דולפי היו כולם כהי-עור והצגת אדם כהה עור על שער מגזין לא הייתה חזון נפרץ בארצות הברית, אף בתקופת שלטונו של ג'ון קנדי. ערמות של גליונות הוחזרו מבעלי דוכנים בערים מסוימות שלא הסכימו להצגת המגזין, עם תמונתו של אדם שחור בדוכניהם ובמערכת התקבלו מאות מכתבי שטנה. כמגזין ג'אז, טען מאהר, אין לו כל ברירה. באותה תקופה המגזין החל לצבור תאוצה מחודשת.
ב-1971 שונתה כותרת המשנה לג'אז-בלוז-רוק והחומר שנכלל במגזין כלל "הכל ממיילס דייוויס לבוב דילן". נכתבו בו כתבות על להקת המי ועל ג'פרסון איירפליין, למשל, הרחוקים מאוד מג'אז. ב-1977 נכנס ג'ק מאהר, בנו של ג'ון מאהר שנפטר בסוף שנות השישים לתפקיד העורך (גם בניו ג'ון וקווין הפכו לחברי מערכת ומו"לים של המגזין) ומינה את קווינסי ג'ונס לעורך מוזיקלי. הוא החליט שאיננו מעוניין להתחרות במגזין הרוק רולינג סטון והחל להתמקד בג'ז המודרני של אז: צ'יק קוריאה, סטנלי קלארק, ג'ורג' בנסון, ז'ן לוק פונטי, רון קרטר, גארי ברטון ועוד.
הביקורת (בשיקגו טריביון, 1989) על "דאון ביט" שסיקר באותו גיליון את לו ריד, קני ג'י, סטיבי וונדר, וינטון מרסליס ודיזי גילספי הייתה שאיננו יודע מה הוא ולאיזה קהל הוא מכוון. התשובה שבאה במאמר מערכת עוקב הייתה שהמגזין רק משקף את מציאות הפיוז'ן (היתוך, מיזוג) בין ג'אז, רוק ובלוז.
היכל התהילה של הג'אז
בגיליון אוגוסט של כל שנה מאז 1952 מפרסם ה"דאון ביט" סקר קוראים לבחירת האמן שייכנס אותה שנה ל"היכל התהילה", זהו אות כבוד בעולם הג'אז וכמוהו כפרס על מפעל חיים. החל משנת 1961 התווסף לסקר הקוראים, סקר בין מאות מבקרים המתפרסם בגיליון דצמבר של אותה שנה.
היכל התהילה עצמו נמצא במועדון הג'אז של אולפני יוניברסל באורלנדו, פלורידה.
רובה אוויר
רובה אוויר הוא רובה שמשתמש בגז דחוס על מנת לירות קליע קטן (לרוב בקוטר של 4.5 מ"מ) בעוצמה דרך קנה מחורק (בעל סלילים). כדורים של רובי אוויר הם לרוב כדורים מעופרת, בעלי מבנה חלול בחלק האחורי, כשחלקם הקדמי שטוח, עגול, או מחודד. צידי הקליע מחורצים. הגז הדחוס הוא לרוב פחמן דו-חמצני או אוויר.
יש להבדיל בין רובי האוויר היורים תחמושת מעופרת, המוגדרים ככלי נשק לכל דבר ומחייבים ברישיון ממשרד הפנים, לבין רובי איירסופט היורים כדורי פלסטיק במהירויות קטנות ומהווים אביזרי ספורט. ירי ברובה אוויר הוא ספורט אולימפי: קליעה במשחקים האולימפיים.
היסטוריה
רובי אוויר פשוטים ניתן למצוא כבר במאה ה-15 אך רק בסוף המאה ה-18 חלה התקדמות בתחום רובי האוויר. ה"ווינדבושס" (רובה הרוח) הוא הרובה המשמעותי ביותר שפותח בתקופה זו על ידי ברתולומאוס גירנדוני (1744 - 1799). הרובה היה באורך 1.2 מטר ושקל 4.5 קילוגרמים, בערך באותו הגודל של רובה המוסקט באותה תקופה. הרובה ירה כדורי עופרת בגודל 13 מילימטר שהוכנסו לתוך מחסנית מתאימה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 השתמשו לראשונה ברובים בתחרויות קליעה למטרה בכמה פאבים בברמינגהאם, אנגליה. הספורט החדש התפתח ובתחילת המאה ה-20 היו כ-4,000 קבוצות של קליעה למטרה עם רובה אוויר ברחבי בריטניה.
מנגנון הפעולה של רובה אוויר
רוב רובי האוויר המשמשים בקליעה למטרה הם רובים שבהם נדחס האוויר ומוחדר הכדור באופן ידני. ישנם גם רובי אוויר עם מחסנית ופעולה חוזרת, אך זה נדיר יותר ברובים, ונפוץ יותר באקדחי אוויר הפועלים על קפסולות של CO2.
שימושים
רובי אוויר משמשים כיום בעיקר למטרות הנאה ומשחק, למשל משחק הפיינטבול שבו המטרה היא לפגוע בכמה שיותר משחקני הקבוצה היריבה באמצעות כדורי צבע הנפלטים מרובי אוויר. קיימות קבוצות רבות של קליעה למטרה עם רובי אוויר ומטווחים רבים מחזיקים כאלה. קליעה עם רובה אוויר היא ספורט אולימפי. אך רבים משתמשים ברובה אוויר כדי לצוד ציפורים וארנבות לשם אימון והנאה, ויש המחזיקים רובים אלו לשם ציד מזיקים למיניהם, כמו סנאי אפור, ארנבות וחולדות.
פרס באפט"א לאפקטים החזותיים הטובים ביותר
פרס באפט"א לאפקטים החזותיים הטובים ביותר (באנגלית: BAFTA Award for Best Special Visual Effects) הוא פרס שנתי המוענק על הישגים בתחומי האפקטים המיוחדים והאפקטים החזותיים.
נבחרת אוסטרליה בכדורסל
נבחרת אוסטרליה בכדורסל  היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אוסטרליה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האוסטרלית.
נבחרת אוסטרליה היא אחת מנבחרות הכדורסל הטובות באוקיאניה ובעולם. לזכותה 19 זכיות באליפות אוקיאניה בכדורסל. במשחקים האולימפיים הישג השיא שלה הוא המקום השלישי באולימפיאדת טוקיו 2020 ובאליפות העולם בכדורסל הישג השיא שלה הוא המקום הרביעי ב-2019. עם ביטולה של אליפות אוקיאניה בכדורסל, החלה אוסטרליה להשתתף באליפויות אסיה בכדורסל בשנת 2017 וזכתה בשני הטורנירים בהם השתתפה.
סגל הנבחרת
סגל נבחרת אוסטרליה בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
פנטלנדיט
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הפנטלנדיט היא Fe,Ni)9S8). הפנטלנדיט יוצר תמיסה מוצקה עם המינרל "קובלט-פנטלנדיט"
הפנטלנדיט מתגבש במערכת האיזומטרית, חבורת סימטריות נקודתית "הקסאוקטהדרלית", וחבורת סימטריות מרחבית Fm3m. הפרמטר של תא היחידה הוא: Åa=9.928.
המבנה המרחבי של הפנטלנדיט מורכב למדי, בתצורת קובייה ממורכזת פנים, כאשר יוני המתכת במרכז של ארבעונים (ארבעה יוני גופרית מקיפים את היון המתכתי במרכז) או תמניונים (שישה יוני גופרית מקיפים את היון המתכתי) במרכז.
על שם המינרל קרויה קבוצת הפנטלנדיט המכילה, פרט לפנטלנדיט, מינרלים נדירים בעלי מבנה דומה ותכונות דומות למדי.
תכונות פיזיקליות
הגבישים נדירים וצורתם משושה עד 10 ס"מ, המינרל מופיע בדרך כלל כמקבצים גרגריים או חסרי צורה משובצים בסולפידים אחרים. לפנטלנדיט אין פצילות, אך יש לו היפרדות אוקטהדרלית ({111}). הקשיות של המינרל נמוכה, 4-3.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.8 גרם לסמ"ק.
יחסי יוון–קוסובו
יחסי יוון-קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין יוון לבין קוסובו (אזור הנתון במחלוקת בין סרביה לבין הרפובליקה של קוסובו, המוכרת על ידי 111 חברי האו"ם). יוון היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שאינה מכירה במדינה, אך היא מחזיקה בה משרד נציבות רשמי שאינו דיפלומטי (שממונה גם על סרביה). עם זאת, יוון מכירה בדרכון קוסובו כדרכון תקף.
פנטלנדיט
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא איזוטרופי. גבישי הפנטלנדיט הם אטומים. צבעם צהוב בגוון ארד, חום אדמדם אם יש בו כסף. הברק של הפנטלנדיט הוא מתכתי.
יחסי יוון–קוסובו
עמדת יוון ביחס להכרזת העצמאות של קוסובו היא נייטרלית.
פנטלנדיט
גילוי ומקור השם
הפנטלנדיט נתגלה ב-1856 על ידי הגאוגרף, וחוקר הטבע האירי ג'וזף ברקלי פנטלנד במכרה הנחושת קרייגנור, אינוורארי (Inveraray), במחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד שבבריטניה. המינרל קרוי על שם המגלה.
שמות נוספים של המינרל:
שימושים
הפנטלנדיט הוא העפרה העיקרית להפקת ניקל.
התהוות
פנטלנדיט הוא מינרל הניקל-סולפיד הנפוץ ביותר בכדור הארץ הנוצר מתמיסות לוהטות שאינן מתערבבות זו בזו של סיליקטים וסולפידים בתנאי החום והלחץ הרגילים של מעטפת כדור הארץ וקרום כדור הארץ.
ניקל – בהיותו יסוד כלקופילי – יעדיף להתחבר עם סולפידים מאשר עם סיליקטים או תחמוצות במרבית ההרכבים הכימיים של מערכות הסלע בכדור הארץ (קיימים יוצאי-דופן אחדים בהרכבים יוצאי-דופן). תכונה זו מגיעה לידי ביטוי רק כשסלע מסוים הותך והוא רווי בגופרית.
בתמיסות מגמטיות שיש בהן מעט גופרית, יכול הניקל להוות תחליף למתכות המעבר בתוך המינרלים הפרומגנזיים (כלומר: כוללים ברזל ומגנזיום). התופעה מתרחשת בדרך כלל באוליבין, אם כי מוכרים סוגים של אמפיבול, ביוטיט, פירוקסן וספינל המכילים ניקל. ניקל (Ni) בדרך כלל נוטה להוות תחליף ל- Fe+2 ו-Mg+2.
לעומת זאת, בתמיסות רוויות בגופרית מתנהג הניקל כיסוד כלקופילי ומתרכז בתמיסות הגופרית. מאחר שמרבית הניקל קיים בסלעים אולטרה-מאפיים, יצירת סולפידים המכילים ניקל במהלך גיבוש מפריט מוגבלת לתמיסות של סלעים מאפיים ואולטרה-מאפיים רוויים בגופרית.
התמיסה הסולפידית, כשהיא בטמפרטורה של 1,000°C או יותר, היא בהרכב המכונה MSS (ראשי תיבות של monosulfide solid solution), תערובת הרכיבים של המינרלים פנטלנדיט, פיריט ופירוטיט, ובדרך-כלל אחוז קטן של כלקופיריט (שם המינרל מכיל הנחושת הוא מקור המונח "כלקופיל"), שכולם במצב אמורפי. רק כאשר טמפרטורת התערובת יורדת מ-550°C (תלוי בהרכב), חלה בתערובת ה-MSS אקסולוציה למרכיביה השונים.
מרכיבים אלה נוצרים בדרך-כלל כסולפיד חסר צורה אפינטי גרנובלסטי בעל גרגרים שווי-גודל, כמסת אם של עפרה או כסולפידים נפרדים בתוך מסת אם של סלע סיליקטי. גושים שלמים של סוליפידים מגמטיים כמעט שאינם נשמרים (למעט במרבץ נורילסק) ולרוב עוברים התמרה. הגבישים של המינרלים הכבדים דוגמת הסולפידים המתכתיים צוללים לתחתית תא המאגמה ומצטברים שם למרבץ עשיר המנוצל לכריית המתכות.
התמרה, בייחוד אם היא לפחות בשלב האמצעי של פאצייס צפחות ירוקות, גורמת לסולפיד המוצק להפוך בחזרה ל-MSS. במהלך עיוות הצורה מתנהג ה-MSS כחומר גמיש: צמיגותו דומה לרוב לזו של משחת שיניים והוא מסוגל לנוע למרחקים גדול בתוך סלע האם ולאורך המבנים המצויים בו. כאשר ההתמרה מסתיימת, חוזרת תערובת ה-MSS למרכיביה הסולפידיים, תוך שהם יורשים תכונות של לווחיות או מעוות גזירה, ובדרך-כלל נוצרים צבירים שווי-גרגיר או כדוריים של גבישי פנטלנדיט פורפירובלסטיים המכונים "קשקשי דגים".
התמרה יכולה גם לשנות את הרכב הסולפיד וה-MSS, ובכך לגרום לשינוי ריכוז הניקל ואת היחס בין ברזל לניקל ובין ניקל לגופרית של הסולפיד. במקרה זה יכול הפנטלנדיט להיות מוחלף במילריט (NiS), ולעיתים רחוקות בהייזלוודיט (Ni3S2). במהלך ההתמרה עשוי להתרחש מטאסומטיזם אגרסיבי, ואז נפוצה תופעה של כניסה ארסן ל-MSS ויצירת ניקלין (NiAs), גרסדורפיט (NiAsS) וארסנידים ניקל-קובלט אחרים.
מקור ותפוצה
הפנטלנדיט מצוי בדרך כלל עם פירוטיט, בסלעים אולטרה-מאפייים וייתכן שנוצר בהם במהלך גיבוש מפריט של מאגמה. כמו כן נמצא פנטלנדיט בקסנוליתים מהמעטפת ובמרבצים תת-ימיים של מעשנות שחורות שנוצרו בהתפרצויות תת-ימיות, ולעיתים נדירות גם במטאוריטים.
פנטלנדיט מצוי בשוליים הנמוכים של מחדרים שכבתיים. הדוגמאות הבולטת לכך הן מתחם בושוולד (Bushveld igneous complex – מתחם געשי המהווה את שוליו של אגן גאולוגי מכוסה שדפנותיו בולטים מעל פני השטח והוא עשיר במחצבים) בדרום אפריקה, מחדר הטרוקטוליט של מפרץ וויזי (Voisey's Bay) בקנדה, מחדר הגברו של מתחם דולות באמריקה הצפונית ומקומות נוספים ברחבי העולם. במקומות אלה מהווה הפנטלנדיט מקור חשוב של עפרת ניקל.
פנטלנדיט הוא גם המינרל העיקרי במרבצי הניקל הקומטיטיים של קמבלדה (Kambalda type komatiitic nickel ore deposits). דוגמאות לכך מצויות בקראטון ילגרן (Yilgarn Craton) באוסטרליה המערבית ומרבצים דומים קיימים בנקומטי (Nkomati) שבנמיביה, ב"חגורת הניקל של תומפסון" (Thompson Nickel Belt) במניטובה בקנדה ובכמה מקומות בברזיל.
פנטלנדיט מצוי גם במרבץ הניקל הענק של נורילסק בסיביר, אבל המינרלים העיקריים באתר הם כלקופיריט ומינרלים המכילים יסודות מקבוצת הפלטינה.
המרבצים באגן סדברי (Sudbury Basin) באונטריו קשורים למכתש פגיעה של מטאוריט. עפרה של פנטלנדיט-פיריט-פירוטיט באתר זה נוצרה כאשר מסה סלעית רבה הותכה עקב הפגיעה, ונוצרו יריעות נרחבות של סלע מותך ספוג בגופרית שיצרו את מרבצי העפרה דמויי היריעות.
הפנטלנדיט מצוי באתרים רבים נוספים ברחבי העולם דוגמת מכרה הנחושת קרייגנור, אינוורארי (Inveraray), מחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד (המקום בו נתגלה לראשונה); אספדלן (Espedalen), בסמוך ללילהאמר בנורווגיה (מקום שהמינרל נתגלה בו קודם, אך תחת שם אחר); אוטוקומפו (Outokumpu) במזרח פינלנד; מחוז רסטנבורג (Rustenburg) טרנסוואל שבדרום אפריקה; אזור הר דון (Mount Dun) בסמוך לנלסון שבניו זילנד; ובמכרה לורד ברסי (Lord Brassey), הייזלווד (Heazlewood) שבטסמניה שבאוסטרליה.
עבד א-רחמן עארף
עבד א-רחמן מוחמד עארף אל-ג'מילי (בערבית - عبد الرحمن محمد عارف الجميلي, בתעתיק עברי מדויק: עבד אלרחמן מחמד עארף אלג'מילי; 1916 - 24 באוגוסט 2007) היה נשיא עיראק וראש ממשלתה.
ביוגרפיה
לאחר מותו של אחיו, עבד א-סלאם עארף, בהתרסקות מטוס, מונה לנשיא השלישי של עיראק, ב-16 באפריל 1966. מינויו של עארף לנשיא נחשב זמני, ונקבע למקסימום של שנה. בממשלה שהוקמה לאחר מינויו לא נכלל שר ההגנה עוקיילי, עמו היה עארף מסוכסך. בסוף יוני סיכל עארף ניסיון הפיכה נגדו, שבוצעה בסיוע מצרים. עארף הנהיג מדיניות פייסנית כלפי כווית והצהיר כי הוא מחויב לעצמאותה. ביוני 1968 התגברה התסיסה בעיראק נגד הממשלה, על רקע המצב הכלכלי. ב-17 ביולי 1968 הודח עארף מתפקידו בהפיכה צבאית. עארף הוגלה ללונדון והתיישב לאחר מכן בטורקיה. הוא שב לעיראק לאחר שסדאם חוסיין תפס את השלטון בשנת 1979. בשנת 2004 עבר להתגורר בממלכת ירדן, בה נפטר.
במשך חודש, מ-10 במאי עד 10 ביוני 1967, כיהן כראש ממשלה.
עארף היה מוסלמי סוני.
יצרים
"יצרים" (באנגלית: Blow-up) הוא סרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני שצולם בלונדון ב-1966. הסרט מספר את סיפורו של צלם בשם תומאס, שבאופן מקרי הופך עד למעשה רצח. הסרט מבוסס על סיפור קצר משנת 1959 מאת הסופר הארגנטינאי חוליו קורטאסר בשם "Las babas del diablo" (הרוק של השטן).
הסרט נחשב לאחד מסרטיו החשובים של אנטוניוני, והשפיע על במאים רבים, לרבות פרנסיס פורד קופולה שיצר בעקבותיו את "השיחה" ובריאן דה פלמה, שיצר סרט בשם "התפוצצות" (Blowout), המשתמש במרכיב עלילתי דומה של סרט הקלטה הקולט באקראי מזימת רצח.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, וכן היה מועמד למספר פרסי אוסקר ופרסי באפט"א.
עלילה
הסרט נפתח בחבורת פנטומימאים הרצים ברחובות לונדון. תומאס (דייוויד המינגס) יוצא מבית מחסה לחסרי בית, בו בילה את הלילה. לבושו מרושל ומזוהם, והוא אינו מגולח. הוא נכנס למכונית מסוג רולס-רויס. בעודו נוסע, הוא נפגש בפנטומימאים המבקשים ממנו כסף. לאחר שהוא ממשיך בדרכו, הוא מגיע לסטודיו לצילום. מתברר שמדובר בצלם אופנה מצליח ביותר. הוא מתגלח, ומחליף את בגדיו לבגדים מהודרים, חליפה שחורה ומכנסיים לבנים. תומאס מצלם את אחת הדוגמניות (ורושקה פון להנדורף) בסצנה ארוכה ונועזת. הדוגמנית מבקשת שימהר כי עליה לנסוע לפריז, והיא מאחרת לטיסה. תומאס יוצא לבקר את השכנים, ביל הצייר (ג'ון קאסל) ורעייתו פטרישיה (שרה מיילס). לאחר מכן הוא מתחיל לצלם דוגמניות נוספות, אך הוא משתעמם. הוא יוצא לחדרו ולשם מגיעות שתי צעירות (ג'יין בירקין וג'יליאן הילס) המבקשות ממנו שיצלם אותן, אך הוא מסרב, ונוסע משם.
הוא מגיע לחנות עתיקות, שם אומר לו המוכר הזקן כי הבעלים של החנות איננו. לאחר מכן הוא נפגש עם הסוכן שלו, רון, מראה לו את התמונות שצילם בבית המחסה, ואומר שבכוונתו להוציא ספר צילומים המבוסס עליהן. משם הוא יוצא לפארק מריון ומתחיל לצלם בסביבה. מצלמתו מתמקדת בזוג אוהבים, אישה צעירה וגבר מבוגר. הוא מתחיל לצלם אותם בלי ידיעתם. כאשר הוא עוזב את המקום, האישה (ונסה רדגרייב) שמה לב אליו, רודפת אחריו ומבקשת ממנו את הפילם. הוא מסרב. לאחר מכן הוא שב לחנות העתיקות, ומשוחח עם בעלת החנות, אישה צעירה, האומרת שבכוונתה למכור את החנות, ולנסוע לנפאל, מכיוון שנפשה קצה בסחר העתיקות. תומאס רוכש ממנה מדחף של מטוס, אך המדחף גדול מכדי להיכנס למכוניתו.
כאשר הוא שב לסטודיו שלו הוא מוצא בו את האישה הצעירה שצילם בפארק. לאחר שיחה ארוכה הוא נותן לה פילם, אך זה אינו הפילם של התמונות מהפארק אלא פילם אחר. פגישתם, שכמעט והפכה למפגש מיני, מופרעת בידי סבל שהביא אל הסטודיו את המדחף שרכש בחנות העתיקות, ולאחר מכן האישה עוזבת את הסטודיו. הוא מפתח את התמונות ומתלהב מהן מאוד, אך משהו חשוד בעיניו. הוא מגדיל את התמונות עוד ועוד ורואה כי מאחורי הזוג המאוהב, בין השיחים, נמצא אדם המכוון אקדח אל הגבר. לאחר שצפה בהגדלות מגיעות הנערות שגירש קודם. השלושה מתפשטים ומשתוללים בסטודיו, ולאחר מכן תומאס נרדם. כשהוא מתעורר הוא מגרש את הצעירות.
כאשר יורד הערב הוא יוצא אל הפארק, ומוצא שם את גופת הגבר. הוא נרתע מקול של ענף נשבר ושב אל הסטודיו שלו. הוא מוצא כי הסטודיו נפרץ, והתמונות נגנבו. נותרה רק תמונה מוגדלת אחת. הוא הולך אל השכנה, ומגלה אותה כשהיא שוכבת עם בעלה הצייר, ובוכה. הוא שב אל הסטודיו, והיא יוצאת בעקבותיו. הוא מנסה לספר לה על הרצח, אך אינו מצליח להבהיר עצמו. הוא מראה לה את ההגדלה שנותרה, אך היא אינה רואה בה דבר.
הוא נוסע ללא מטרה ברחובות לונדון כשנדמה לו שהוא רואה את האישה בקהל ליד מועדון לילה. הוא נכנס בעקבותיה אל המועדון בו מופיעה להקת רוק. הגיטריסט של הלהקה (ג'ף בק) מעוצבן בשל בעיה בהגברה אותה הוא מנסה לפתור שוב ושוב. בתסכולו הוא חובט במגבר באמצעות הגיטרה ושובר אותה. תומאס מנסה למצוא את האישה בין הקהל במועדון, אך לא מצליח. משם הוא יוצא אל הסוכן שלו רון. הוא מוצא אותו במסיבה בה החוגגים מעשנים סמים. יחד עם רון נמצאת ורושקה. תומאס המופתע אומר לה "האם לא נסעת לפריז?" וורושקה עונה "אני נמצאת בפריז". תומאס לא מצליח להסביר לרון את רצונו ועוזב את המסיבה.
למחרת מגיע תומאס אל הפארק, אך הוא אינו מוצא שם את הגופה. להקת הפנטומימאים שפתחה את הסרט נמצאת במגרש טניס, ומשחקת טניס דמיוני, ללא מחבט וללא כדור. תומאס צופה בהם. כאשר הכדור הדמיוני "עף" אל מחוץ לגבולות המגרש, מבקשת אחת הפנטומימאיות מתומאס להביאו. תומאס מתרצה, הולך, ו"משליך" את הכדור הדמיוני אל הפנטומימאית. המצלמה מתרחקת ומראה את תומאס עומד בדשא בפארק, כשהוא קטן והולך, ולבסוף נעלם כליל.
נושאים המועלים בסרט
על אף שהסרט מציג תעלומה, הוא אינו טורח לפתור אותה. שורת הנושאים המעניינים כל סרט אחר העוסק בתעלומת רצח - מי הרוצח, מי הנרצח, מדוע וכיצד בוצע הרצח, אינם מעניינים את אנטוניוני, והוא מותיר אותם פתוחים, בדיוק באופן בו הותיר פתוחה את תעלומת היעלמותה של אנה ב"אוונטורה". עניינו של הסרט הוא שונה.
אנטוניוני עצמו הגדיר את הסרט במילים - "בסרטי האחרים השתדלתי לחקור את היחסים בין אדם לאדם, בעיקר יחסי אהבה. רציתי להציג את שבריריות הרגשות. בסרט הזה הוצגו יחסי האדם והמציאות. יחס האדם אל הסובב אותו. אין כאן סיפורי אהבה אף כי מתוארים יחסים של נשים וגברים. חוויותיו של הגיבור אינן רגשיות או מיניות, הן תולדה של יחסיו עם העולם". ואכן הסרט עוסק ביחס אל המציאות. האם המציאות אכן קיימת, או שאנו יוצרים אותה בדמיוננו? מהו היחס בין הצלם ובין האובייקט המצולם? האם הצלם בורא את האובייקט המצולם, או שלזה יש קיום עצמי גם מחוץ לעדשת המצלמה? מהו היחס בין האובייקט המצולם, ובין תמונתו? מהו היחס בין המציאות לבין ההזיה? הסרט מפתח דיון בשאלות אלו.
מספר סצנות מפתח מהסרט מראות את יחסו של אנטוניוני לשאלות. שאלת היחס בין הצלם לאובייקט הצילום עולה במלוא הכוח בסצנה המפורסמת, בה מצלם תומאס את ורושקה, תוך כדי שהוא מקלל, מעליב, מאיים, מחניף, מלטף, ולבסוף רוכב עליה כשהמצלמה בידו, כשהיא רכונה על גבה. סצנה זו יש לזכור ביחד עם הסצנה החשובה בסרט, הסצנה בת 10 וחצי הדקות בה תומאס מגדיל את התמונות, ומגלה בהן את מזימת הרצח. השאלות העולות כאן הן שאלות של היחס בין הצלם לאובייקט, בין האובייקט המצולם לאובייקט במציאות, וגם בין הצלם למצלמה. לדעת זאב רב נוף, משמעות הסצנה בה מוגדלות התמונות היא כי תומאס תופס את המצלמה כאילו הייתה חלק ממנו, וזעזועו כאשר הוא רואה את הרצח, שקלטה המצלמה, אך הוא נמנע מלקלוט, נובע מכך שהוא רואה כי למצלמה חיים משלה. אחרים רואים בסצנה דרך בה תומאס שולט במציאות, עורך אותה בדומה לעורך קולנועי העורך סרט. אך בסופו של דבר, אין זה ברור כלל האם אכן מראה התמונה מה שראה בה תומאס, או מה שראה בה הצופה. פטרישיה, השכנה, מסתכלת בתמונה ואינה רואה בה דבר. היא מזכירה לה את אחד הציורים האבסטרקטיים של בעלה.
הסצנה הסופית, בה מחזיר תומאס את הכדור הדמיוני לשחקני הטניס, ולאחר מכן המצלמה מתרחקת והולכת והוא קטן והולך עד שהוא נעלם כליל, זכתה אף היא לפרשנויות רבות. סצנת היעלמותו של הגיבור בסוף הסרט היא, במובנים רבים, סצנה "אנטוניונית" טיפוסית. שיש הרואים בה אף את "חתימתו" של האמן היא מזכירה סיומם של סרטים כגון "ליקוי חמה" המסתיים בסקירה של פינת רחוב בה קבעו הגיבורים להיפגש אך אליה לא הגיעו. בהחזרת הכדור לידי השחקנים יש משום השתתפות בהזייתם הקולקטיבית, והכרה בכך שהמציאות אינה תמיד ברורה, והקווים בין המציאות והדמיון הם מעורפלים. הכרה זו מביאה להקטנתו של תומאס (בניגוד לשמו של הסרט - "הגדלה") עד כדי כך שהוא נעלם כליל. המשמעויות הסמליות הן רבות.
הנרי אונגר רואה בסרט דוגמה לקולנוע פילוסופי, ומנמק זאת:
לונדון העליזה
אחת הסיבות להצלחת הסרט, ולסיבה שעודו נצפה ומדובר, היא הדרך בה תיאר אנטוניוני את החיים בלונדון בשנת 1966 בתקופה המכונה "לונדון העליזה" או "לונדון החוגגת".
אנטוניוני הגיע ל"לונדון העליזה" של שנות ה-60 באופן מקרי למדי, כאשר בא לבקר את אהובתו, מוניקה ויטי בצילומי קומדיית הריגול "מודסטי בלייז" שביים ג'וזף לוסי בשנת 1966. לדבריו, בריאיון לזאב רב נוף "התאהבתי באווירה המאושרת, הקלילה, של העיר. נראה שהאנשים בלונדון כבולים פחות בידי משפטים קדומים." אנטוניוני נותר בעיר מספר חודשים, בהם צילם את הסרט, שהיה סרטו הראשון, דובר האנגלית (הוא נעזר בתסריטאי אדוארד בונד לכתיבת הדיאלוג באנגלית). אך לונדון של "יצרים" אינה קלילה ואינה מאושרת. גיבוריו מנוכרים, קודרים, לעיתים בעלי מיניות מפוקפקת, לעיתים בעלי מיניות מתפרצת. איש מהם אינו "מאושר" או "קליל".
מצלמתו של אנטוניוני הצליחה לתעד את לונדון הפסיכדלית בשיאה. מוזיקת הרוק, הצבעים, הלבוש, ואפילו הביטויים האופייניים כגון "Fab" (קיצור ל- "Faboluos", מופלא, ביטוי המזוהה עם התקופה). העיצוב התקופתי נראה כיום מעט מוגזם. לונדון של אנטוניוני היא צבעונית, צבעונית מדי. אנטוניוני צבע את הדשאים במיירון פארק בירוק, ואת תיבות הדואר באדום. הוא צבע בתים ומדרכות "כדי לגרום ללונדון להיראות יותר לונדון". זה היה סרטו השני של אנטוניוני בצבע, אחרי "המדבר האדום", והוא הושפע בפירוש מתרבות ה"פופ". השפעת הפופ, והאווירה הלונדונית של שנות ה-60 יכולים להראות כמוגזמים, וכיום הם מזכירים לצופה את הסרט אוסטין פאוארס אך כאשר צולם הסרט, ולונדון הייתה המוקד התרבותי העולמי, הייתה בהצגת הדברים אמירה רבת עוצמה ומהדהדת.
התרבות שנחשפה הייתה תרבות מנוכרת. הסרט כלל סצינות של עירום בוטה, סצינות שנתפסו לעיתים כאורגיה (אם כי בצפייה מעמיקה, אין דבר מיני בסצינות אלו, וכי היחס של תומאס לנערות, ולדוגמנית ורושקה, הוא של ניכור ואלימות). מאפיין חשוב של תרבות זו היה השימוש בסמים, המוצג באופן מפורש, וישיר מאוד לגבי התקופה. אנטוניוני עצמו התבטא באשר לתרבות הסמים החדשה כי "יש דרכים רבות להתקשרות. יש אנשים הסוברים כי הסמים יאפשרו לאנשים למצוא דרכי קשר חדשות".
נקודות המגע בין סרטו של אנטוניוני לבין המציאות הלונדונית של אותן שנים הן רבות. רבים סבורים כי דמותו של תומאס מבוססת על צלם בשם דייוויד ביילי הופעתה של דוגמנית העל ורושקה בתפקיד עצמה, היא רק אחת מהופעות אורח של ידוענים. המינגס עצמו הפך לידוען ובליין לונדוני לאחר הופעתו בסרט. חברי להקת היארדבירדס מופיעים בתפקיד עצמם, וג'ף בק שובר את הגיטרה שלו בכעס. בין אורחי המועדון המקשיבים לנגינתם מציץ לרגע מייקל פאלין. תיעוד זה של "לונדון העליזה" היה כה רב עוצמה, עד שיש הסבורים, כמבקר רוג'ר איברט, כי הסרט "הזריק את וירוס ה'קוּל' למיליוני נשאים, שחלחלו מאז עד ימינו ליצירות כ'סאות' פארק'".
הסרט שיקף גם נושאים שעמדו על סדר היום באותה התקופה. הניתוח הקליני, לפרטי הפרטים, של תמונה, עד להגדלה מטושטשת, גרעינית, בה נראה אדם המחזיק בידו אקדח, מזכיר את העיסוק בפילם של אברהם זפרודר שתיעד את רצח קנדי שאירע כשלוש שנים לפני צילומי הסרט. הרומן בין הצעירה בגן ובין האדם הסמכותי, המבוגר ממנה במספר שנים, מזכיר את פרשת פרופיומו בה הסתבך סגן שר ההגנה הבריטי, בתחילת שנות השישים, בסחיטה על רקע יחסים עם מספר צעירות.
מיקום הסרט במכלול יצירתו של אנטוניוני
בשנת 1966 היה אנטוניוני בשיא תהילתו הקולנועית. יצירתו פורצת הדרך, "אוונטורה" משנת 1960, הייתה לראשונה בשלושה סרטים הנתפסים לעיתים כטרילוגיה - "הלילה" (1961), ו"ליקוי חמה" (1962), ולאחריהם "המדבר האדום" (1964), סרטו הראשון שצולם בצבע. סרטים אלו נתפסו כסרטים קרים ומנוכרים, אטומים כמעט מרגש, המנתחים באופן אינטלקטואלי, תוך שבירת מבנה הנרטיב העלילתי המוכר, את עולמה של החברה האירופאית הגבוהה. מוניקה ויטי, אהובתו של אנטוניוני, שיחקה בסרטים אלו והעניקה להם מראה ותחושה ייחודיים. סרטים אלו דיברו אל האינטלקט, והיו להצלחה ביקורתית, אך לא להצלחה קופתית רבה. אנטוניוני עצמו הודה כי עד "יצרים" סבל תמיד מהכורח לעבוד בתנאים כספיים קשים.
עם הגיעו של אנטוניוני לבריטניה, בעקבות סרט שצילמה שם ויטי, בשנת 1966, הוא נתפס לתרבות החדשה שראה שם, תרבות הנוער והסמים. הוא שיקף תרבות זו היטב בסרטו. מבחינה נרטיבית, הסרט הוא שבירה מסוימת של המבנה שהיה מזוהה עם אנטוניוני עד אז. יש בו מעין עלילה בלשית המתקדמת לקראת פתרון, אם כי פתרון זה מעולם לא ניתן. הצלחתו הביקורתית והקופתית של הסרט, שהיה סרטו הראשון דובר האנגלית, הביאה אותו לרצון "לביים סרט באמריקה", ואכן, בסופו של דבר מצא עצמו בארצות הברית, בה ביים את הסרט "נקודת זבריצקי", שהיה לכישלון קופתי ובמידת מה ביקורתי. לאחר מכן ביים אנטוניוני עוד את "זהות גנובה" בשנת 1975, ונדחק במידת מה מהעשייה הקולנועית, בין היתר עקב שבץ שעבר בשנות ה-80. "יצרים" היה הצלחתו הכלכלית הגדולה, ואחת מהצלחותיו האמנותיות הגדולות. הוא דיבר לקהלים רחבים יותר מסרטיו הקודמים, אליהם הוא מדבר עוד כיום.
הצלחת הסרט
ואכן, הסרט היה להצלחה קופתית יוצאת דופן. חברת MGM השקיעה בסרט 1.8 מיליון דולר, והסרט הכניס 20 מיליון דולר. הצלחת הסרט הצילה את האולפנים מפשיטת רגל. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, והיה מועמד לפרסים רבים נוספים.
גם היום נתפס הסרט כסרט מופת, אם כמייצג את עשור שנות ה-60 שבו נוצר, את יצירתו של הבמאי שיצר אותו, או באופן כללי, כעומד בשורה אחת עם הטובים שבסרטים.
מאבקי הסרט בצנזורה
הסרט כולל סצינות עירום רבות, ומתאר שימוש בסמים. מבקר הקולנוע איברט כתב כי בראייה מודרנית, מה שבולט בסרט אינו העירום הנשי, אלא דווקא הבוז של תומאס לנשים והאכזריות שהוא נוהג בהן. כיום נראות סצנות הסקס תמימות, ואילו היחס השלילי לנשים בולט, אך בשעתו יצא לסרט שם של סרט נועז, הכולל סצנות מיניות מפורטות. כפי הנראה שמסיבה זו בחרו מפיקי הסרט בישראל להפיצו בשם "יצרים", שאין לו כל קשר לסרט או לשמו במקור. כבר בעת שהסרט הופץ לראשונה נראתה בחירה זו כמגוחכת. רב נוף כתב כי משני השמות שניתנו לסרט בישראל, "יצרים" ו"התפוצצות", מעיד השם הראשון על טעם זול, והשני על בורות.
אך המאבק האמיתי של הסרט בצנזורה, ופריצת הדרך שהשיג, היו בארצות הברית דווקא. בארצות הברית היו האולפנים הגדולים קשורים בקוד הסרטה נוקשה ושמרני שנקרא קוד הייז. הכניסה אל ההסדר הייתה מרצון, ולמעשה, האולפנים הגדולים לא רצו, וגם לא יכלו, לסטות ממנה. "יצרים", שהופק על ידי MGM, יצר בעיה. בשל המוניטין של הסרט ושל הבמאי, ובשל מרכזיותם וכמותם של האלמנטים הנוגדים את קוד הייז בסרט, כעירום ושימוש בסמים, לא ניתן היה לקבל את אישור ועדת הקוד. השמועה אומרת כי האישור לא ניתן בשל כך שבסצנת ה"אורגיה" רואים לרגע קט את שיער הערווה של ג'יין בירקין. חברת MGM החליטה לפעול באופן שיביא להפצת הסרט בגרסתו המקורית בארצות הברית, אך לא יסבך אותה בעימות חזיתי עם הקוד. היא הקימה חברה מיוחדת בשם "פרמייר פילמס" להפצת הסרט, והפיצה אותו במלואו, מבלי שקיבל את אישור ועדת הקוד. צעד זה הוכיח את עצמו מבחינה מסחרית. היה זה למעשה סופו של הקוד. יש הסבורים שהפצת הסרט במלואו באמריקה הובילה לתחייה של הקולנוע האמריקני הנועז והבוגר של שנות ה-70.
המוזיקה בסרט
עיקר הפסקול של הסרט הוקלט בידי הרבי הנקוק. חיבתו של אנטוניוני לג'אז, איפשרה להנקוק לנסות בפעם הראשונה את ידו בהלחנת פסקול. הוא גייס להקלטה כמה מנגני הג'אז המעולים של אותה התקופה, בין היתר הגיטריסט ג'ים הול, הבסיסט רון קרטר, חברו של הנקוק לחמישיית מיילס דייוויס, החצוצרנים ג'ו ניומן ופרדי האברד, הסקסופוניסטים ג'ו הנדרסון ופיל וודס, האורגניסט פול גריפין והמתופף ג'ק דז'ונט. המוזיקה בסרט היא "דיאגטית", ואינה מושמעת כ"מוזיקת רקע" אלא רק כאשר אחד הגיבורים מנגן אותה בתקליט. באופן אופייני ליצירתו של אנטוניוני סצינות שלמות בסרט נותרות שקטות מאוד. כך, למשל, הסצנה העיקרית, שאורכה למעלה מ-10 דקות בה מגלה הגיבור את האקדוחן בהגדלות, שקטה לחלוטין, פרט לצלצול הטלפון המסיים אותה.
פרט לפסקול של הנקוק, ישנם מספר תורמים נוספים לסרט. להקת "ציפורי החצר" מופיעה בסרט, ומנגנת שיר בשם "Stroll On" כאשר הגיבור נוכח בהופעתם. "ציפורי החצר" לא היו הבחירה הראשונה ללהקה המופיעה בסצנה. בתחילה דובר על להקת Tomorrow, עליה המליץ דייוויד המינגס, אך לבסוף נבחרה להקת "ציפורי החצר", הידועה יותר. שני שירים של Tomorrow הופיעו בתקליט של הפסקול, על אף שאינם מנוגנים בסרט. התקליט כולל גם שני שירים מאת להקת הפופ האמריקנית Lovin' Spoonfull, המנוגנים בסרט בסצנת ה"אורגיה" עם ג'יין בירקין וג'יליאן הילס.
השפעה תרבותית
לסרט הייתה השפעה גדולה על הקולנוע שנוצר אחריו, שנובעת, בין היתר, מחשיפתו של הבמאי לדור קולנוענים צעירים בארצות הברית, הודות לכך שהיה זה סרטו הראשון של אנטוניוני באנגלית. שתי השפעות ברורות היו על סרטו של פרנסיס פורד קופולה "השיחה" (1973), בו מנתח אמן הקלטות שיחה שהקליט, ויורד לפרטיה על מנת לחשוף מזימת רצח. כמו התמונה המוגדלת ב"יצרים" כך גם להקלטה ב"השיחה" חיים משלה, והמציאות שהיא יוצרת שונה ומקבילה למציאות. סרט נוסף מסוג זה הוא "התפוצצות" של בריאן דה פלמה (1981), המתייחס לסרטו של אנטוניוני אף בכותרתו (במקור: Blow out), אך בניגוד לקופולה ולאנטוניוני, משתמש דה פאלמה במוטיב העלילתי של מזימה הנחשפת מניתוח הקלטה, לעלילת מתח הוליוודית רגילה. מוטיב זה של ניתוח של תמונה או הקלטה ומציאת האמת הנסתרת בהם, הפך לקלישאה והופיע בסרטים רבים. כך, הקלאסיקה הבוליוודית "Jaane Bhi Do Yaaro" (जाने भी दो यारों) משנת 1983, בה מוצאים זוג צלמים תיעוד לרצח ראש העיר בהגדלת תמונות שצילמו. המקום בו נרצח ראש העיר הוא "פארק אנטוניוני". דוגמה מהזמן האחרון הוא סרטה של הבמאית הצרפתייה הצעירה אלאנט קוויאט "להקשיב לזמן" (Écoute le temps) משנת 2007 בו מפענחת טכנאית הקלטות את רצח אמה בעקבות האזנה להקלטות.
השפעות ישירות פחות, במבנה, באווירה או ברעיונות ניתן למצוא בסרטים רבים נוספים. כך, הקומדיה הסהרורית של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה" (1985) בה מתרוצץ גריפין דאן ברחובות הסוהו בניו יורק (כשם שהמינגס התרוצץ בסוהו של לונדון) ופוגש דמויות המזכירות מאוד את דמויות סרטו של אנטוניוני. סרטו האחרון של סטנלי קיובריק, "עיניים עצומות לרווחה" הוזכר אף הוא כסרט המושפע מ"יצרים".
הסרט היה גם נושא לפרודיות. הקומדיה "מתח גבוה" של מל ברוקס (1977) כוללת התייחסות ל"יצרים", כאשר בשלב מסוים מתגלה רצח באמצעות הגדלת תמונות. הפרודיה הידועה ביותר היא סדרת סרטי אוסטין פאוארס הכוללת מרכיבים רבים מהסרט "יצרים". הדמות הראשית, אוסטין פאוארס (מייק מאיירס), בעלת התשוקה המינית המוגברת, המוסר היחסי והאובססיה לדוגמניות, היא עיוות מוזר של דמותו של תומאס ב"יצרים", וכך גם דמויות המשנה, לרבות דמות הסוכנת הבריטית אותה מגלמת אליזבת הרלי, שנראית בתלבושתה, בתסרוקתה ובאופן דיבורה כאילו יצאה מאולפן הצילום של "יצרים".
פסטיבל קאן
זכה: פרס דקל הזהב (פסטיבל קאן שנת 1967) - מיכלאנג'לו אנטוניוני.
ונסן קנדלה
ונסן קנדלה (צרפתית: Vincent Candela; נולד ב-24 באוקטובר 1973 בבדריו) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת מגן שמאלי. קנדלה שיחק בנבחרת צרפת בכדורגל וזכה איתה בגביע העולמי בשנת 1998 וביורו 2000. קנדלה החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של טולוז בין השנים 1992–1995, אחר כך עבר לקבוצת גנגאן, בה שיחק בשנים 1995–1997 ואחר כך עבר לשחק בקבוצת רומא האיטלקית (בשנים 1997–2005), עמה זכה איתה באליפות בשנת 2001. ב-2005 עבר לזמן קצר לקבוצת בולטון וונדררס ומשם לקבוצת הכדורגל של סיינה. קנדלה סיים את הקריירה בקבוצת מסינה.
תופעת טבע (ארגון)
תופעת טבע – כי הטבע זה הבית הוא ארגון ישראלי לחילוץ ועזרה, המיועד לסייע למי שנתקע בדרך. בין השאר עוסק הארגון גם בשיקום הטבע, חיפוש נעדרים, עזרה לכוחות הביטחון במקרי חרום, ארגון טיולים לאנשים בעלי מוגבלויות, ארגון טיולים לכלל הציבור ופעילויות נוספות הקשורות לערכי הטבע. כל זאת בהתנדבות מלאה.
הארגון הוקם במרץ 2012 על ידי הראל רצון, לאחר שזיהה את הצורך במתן מענה לאנשים שנתקעים בדרכים או בשטח, ונותרים ללא מענה או נאלצים לשלם סכומים ניכרים לצורך חילוצם. המוטיבציה להקמת הארגון הגיע לאחר שהראל רצון, מיסד הארגון, נתקע בעצמו בשטח והרגיש כי גורמים שונים שפנה אליהם לעזרה, מנצלים את מצוקתו ובאים בדרישות כספיות לא סבירות לדעתו. בראשית הוקם הארגון במסגרת של קבוצת חברים חובבי שטח, שעזרו זה לזה. הארגון צמח במהרה ובתוך חצי השנה הראשונה להקמתו הגיע לכ-1,700 מתנדבים. נכון לינואר 2020 מונה הארגון יותר מ-30,000 מתנדבים הפרושים בכל ישראל. אחד מעקרונות היסוד בארגון הוא קבלה של כל אדם ללא תנאי או הבדלי דת/מין/גזע ולאום. כל אשר נדרש מהחברים הוא הרצון לתת לאחר בלא תמורה. בהתאם לזאת, הארגון מהווה חתך של כלל האוכלוסייה וחברים בו אנשים ממגזרים שונים בחברה הישראלית.
בשנת 2018 התאגד הארגון באופן פורמלי במסגרת של עמותה בשם "הטבע זה הבית". עם זאת הארגון ממשיך להיות מזוהה ומוכר בשם "תופעת טבע". בעמותה אין עובדים בשכר.
תחומי פעילות הארגון
הארגון פועל בתחומים הבאים:
חילוצים
פעילות החילוץ בדרך, מהווה אבן יסוד של פעילות הארגון. הארגון מפעיל מוקד מבצעי טלפוני לקבלה של פניות. המוקד פעיל 364 ימים בשנה (כל השנה מלבד יום כיפור), 24 שעות ביממה. המוקד מופעל על ידי מתנדבים, אשר מקבלים את הפניות, ומפנים אותן בהתאם לצורך ל-130 קבוצות whatsapp. המתנדבים החברים בקבוצות נענים לפי יכולתם, לפי למיקומם הגאוגרפי ובהתאם לציוד החילוץ שברשותם.
סוגי החילוצים בהם מטפל הארגון הם:
עזרה לכוחות הביטחון בעיתות חרום
'תופעת טבע' עובדת בשיתוף עם משטרת ישראל ואיחוד הצלה לצורך איתור והצלה של נעדרים. במקרי חרום מסוג זה, מקימה תופעת טבע חפ"ק חירום במקום, ומוציאה מתנדבים רגליים ורכובים לשטח, לצורך סריקה וחיפושים. במקרי חרום כפי שקרה באירוע השיטפונות בנהריה בחורף 2020, מתגייסת תופעת טבע לעזרת כוחות הביטחון בנושא חילוץ ועזרה ככל הנדרש.
פוליפרכון
פוליפרכון (ביוונית: Πολυπέρχων; תאריך הלידה לא ידוע במדויק סביר להניח שנולד בין 390 לפנה"ס ל-380 לפנה"ס - 303 לפנה"ס) היה מצביא מוקדוני נודע, יליד אפירוס. דיאדוך בעצמו, היה דמות משנית במלחמות הדיאדוכים.
חייו
פוליפרכון החל את שירותו הצבאי תחת שלטונו של פיליפוס השני, מלך מוקדון במחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס והמשיך לשרת את בנו, אלכסנדר הגדול שאליו נלווה במסעותיו לכיבוש האימפריה הפרסית. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול בבבל בשנת 323 לפנה"ס עבר ליוון ועזר בדיכוי המרד היווני נגד השלטון המוקדוני. לאחר רציחתו של פרדיקס, העוצר של יורש העצר, אלכסנדר הרביעי, עבר תואר העוצרות לאנטיפטרוס השישי, אך הוא נפטר בשנת 319 לפנה"ס וכך פוליפרכון התמנה לעוצר הממלכה.
חידאתו
לחידאתו חמישה שלבים, מהקל ביותר שמוגדר ככוכב, לרמה הגבוהה ביותר שמסומנת על ידי חמישה כוכבים. כל כוכב מייצג רמה.
פוליפרכון
חייו
עד מהרה הסתכסך עם בנו של אנטיפטרוס, קסנדר, שהיה אחד מסגניו הבכירים של פוליפרכון. מלחמתם הפנימית התפשטה חיש מהר ויתר הדיאדוכים הצטרפו למהומה. פוליפרכון מצא עצמו בברית עם אאומנס נגד קואליציה של קסנדר, אנטיגונוס מונופתלמוס ותלמי הראשון. למרות ההצלחות הראשוניות, ציו הושמד על ידי אנטיגונוס בשנת 318 וקסנדר השתלט על אתונה. פרק זמן קצר לאחר מכן נהדף פוליפרכון ממוקדון בידי קסנדר, וברח למולדתו, אפירוס, שם הצטרף לאמו של אלכסנדר הגדול אולימפיאס, אשתו רוקסנה ובנו הצעיר אלכסנדר הרביעי. החבורה כרתה ברית ואולימפיאס יצאה להחזיר לעצמה את השליטה במוקדון. אך קסנדר הביסה ורצח אותה בשנת 316 לפנה"ס. כתוצאה מהתבוסה נפלו רוקסנה ויורש העצר הצעיר בשבי קסנדרוס.
פוליפרכון נמלט לפלופונסוס, שם עדיין שלט בכמה נקודות אסטרטגיות וכרת ברית חדשה, הפעם עם אנטיגונוס שסר חינו בעיני בעלי בריתו הקודמים. פוליפרכון הצליח להשתלט על רובו של חצי האי הפלופונסי. שטחים אלה נותרו בחזקתו גם אחרי הסכם הפסקת האש משנת 311 ורציחתו של יורש העצר, אלכסנדר הרביעי בידי קסנדר. למרות הברית שהייתה לו עם אנטיגונוס החליט להפנות לו עורף ונטש אותו בשנת 309. פוליפרכון נותר דמות משנית במלחמות הדיאדוכים עד מותו כמה שנים מאוחר יותר.
חידאתו
המשחק הומצא על ידי המתמטיקאי הישראלי ד"ר גיורא בנדק מקבוצת דובי צעצועים ומשחקים. ד"ר בנדק המציא ופיתח משחקים נוספים כמו: Lights-Out, Nim-X ו-I-top.
את המשחק ניתן לשחק גם באתרי משחקים פופולריים כגון shockwave.com. כמו כן המשחק מודפס במספר עיתונים יומיים עתירי תפוצה בעולם כמו ה-Daily Mail. בישראל חידאתו מודפס בעיתון ידיעות אחרונות.
בטאון חיל האוויר
בטאון חיל האוויר הוא כתב עת לנושאי תעופה ישראלי היוצא לאור מדי חודשיים, והוא המגזין הרשמי של חיל האוויר הישראלי.
הביטאון הוא יחידה צבאית של חיל האוויר.
היסטוריה
הבטאון יצא לאור לאחר הצעת אגף המנהלה של חיל האוויר בנושא דפוסי הפעולה של החיל מול אגף כוח האדם והמטה הכללי (המטכ"ל). בהצעה מצויה התייחסות גם לשיתוף הפעולה בין שירות התרבות שלו, שבראשו עמד אז ד"ר אברהם שאנן, לבין שירות התרבות הכללי. אנשי שירות התרבות פנו בקריאה לכל יחידות החיל לבוא וליטול חלק בכתיבת המאמרים לבטאון זה — אולם ללא הצלחה, ולכן נאלצו לכתוב בעצמם את רוב המאמרים. הבטאון הופיע אחת לכמה חודשים, במתכונת של חוברת עבת כרס הכוללת צילומי צבע, דבר שהיה נדיר באותה תקופה, וזכה לתפוצה רבה בין בני הנוער.
בשנת 1977 שונתה מתכונת העבודה של הביטאון, העיתון גדל, הפורמט שונה ותדירותו גדלה לשישה גיליונות בשנה. בעקבות השינוי הדרסטי מספר הגיליון שונה ל-1, כלומר החל מיספור חדש. מאז מופיע על הביטאון מספר הגיליון החדש ובסוגריים מספר הגיליון הראשון מספטמבר 1948. עם התקדמות טכנולוגיות הדפוס הוכנסו יותר ויותר עמודי צבע לעיתון, עד שבתחילת שנות התשעים הפך העיתון צבעוני לחלוטין. הבטאון מודפס על דפי כרומו (נייר צילום) וכולל כתבות על חיל-האוויר, ידיעות חדשותיות על הנעשה בישראל ומחוצה לה בנושאי תעופה, מדור היסטורי, מדור שאלות הקוראים ועוד.
אלפונסו פורד
NBA ו-CBA
פורד, שנבחר בדראפט ה-NBA של 1993 על ידי פילדלפיה 76', שיחק רק 11 משחקים בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA: שישה משחקים במדי סיאטל סופרסוניקס וחמישה במדי פילדלפיה. במהלך שתי העונות הללו (1993/94 ו-1994/95) שיחק פורד גם בליגת ה-CBA בשורות קבוצת טרי-סיטי צ'יינוק, שם באה לידי ביטוי יכולת הקליעה שלו והוא סיים את עונתו הראשונה עם ממוצע של 22.8 נקודות למשחק. הופעותיו זיכו אותו בתואר רוקי השנה בליגה, קנו לו מקום בחמישיית העונה ובהשתתפות במשחק האולסטאר של הליגה. בעונה השנייה קלע בממוצע 24 נקודות למשחק והשתתף שנית במשחק האולסטאר.
בטאון חיל האוויר
היסטוריה
למרות היותו גוף צבאי, הבטאון מתנהל כמשק עצמאי סגור. בשנת 1991, כאשר ביקש הרמטכ"ל הטרי אהוד ברק לסגור את כל הביטאונים הצבאיים, היה בטאון חיל-האוויר אחד משלושת הביטאונים שהמשיכו לצאת לאור (השניים האחרים היו "במחנה" ו"מערכות"), בין השאר בשל העובדה שהחזיק את עצמו כלכלית ולא היה לנטל על תקציב משרד הביטחון. בטאון חיל-האוויר מצליח גם כיום לכסות את עלויות ההפקה היקרות שלו ולהימצא במאזן כלכלי חיובי.
אלפונסו פורד
המעבר לאירופה
לאחר שלא הצליח למצוא את מקומו ב-NBA עבר פורד לנסות את מזלו באירופה, בקבוצת אואסקה הספרדית. למרות שהציג יכולת טובה וסיים את עונת 1995/96 עם 25.1 נקודות בממוצע למשחק לא הצליח למנוע את ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה. לאחר מכן עבר לליגה היוונית, שם סיים כמלך הסלים עם 24.5 נקודות בממוצע למשחק והוביל את קבוצתו פאפאגאו למקום השביעי המכובד.
בטאון חיל האוויר
היסטוריה
יחידת בטאון חיל-האוויר אחראית גם על אתר האינטרנט והרשתות החברתיות של החיל. האתר החל לפעול ב-16 בספטמבר 1998. צוות האינטרנט עובד משתף פעולה עם כתבי הבטאון כדי לעדכן את האתר.
אלפונסו פורד
המעבר לאירופה
לפני פתיחתה של עונת 1997/98 אובחן פורד כחולה לוקמיה, מה שגרם לקבוצתו פאפאגאו להתיר את חוזהו. למרות טיפולים מפרכים שעלו לו בכך שהחמיץ את עונת 1997/98 במלואה, היה נחוש פורד לחזור ולשחק. הוא חתם על חוזה לעונה אחת עם קבוצת ספורטינג אתונה היוונית. פורד, שדרך הכדורסל הצליח להילחם במחלה בצורה מעוררת כבוד, סיים יחד עם קבוצתו במקום ה-11.
פורד חתם לשנתיים בקבוצת פריסטרי, שהייתה גדולה יותר ובעלת ציפיות גבוהות יותר מאשר קבוצותיו הקודמות. הוא הוביל את הקבוצה למקום החמישי עם 22.5 נקודות למשחק, והצליח להשאיר את חותמו במועדון. בגביע קוראץ' הוא קלע 20.7 נקודות למשחק, עד אשר הודחה פריסטרי בשמינית הגמר על ידי אסטודיאנטס מדריד.
הפריצה וההצלחה ביורוליג
עונתו השנייה של פורד בפריסטרי (2000/01) סימנה את הפריצה שלו. פורד, שנבחר לMVP של הליגה היוונית, הוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה. באירופה הצליח פורד לככב במפעל החשוב ביותר באירופה, היורוליג, כשהוא מסיים כקלע המצטיין בטורניר עם 26 נקודות למשחק, כולל משחק שיא בו קלע 41 נקודות נגד טאו ויטוריה בשלב הטופ 16. בסיום אותה עונה נבחר פורד לחמישיית העונה ביורוליג.
בעונת 2001/02 עבר פורד לאולימפיאקוס, שהציעה לו חוזה לעונה אחת בשווי מיליון דולר. פורד הובא על מנת להוביל את המועדון, שלא זכה בשום תואר מאז 1997, ולהחזיר אותו לצמרת הכדורסל היווני. אולימפיאקוס זכתה בגביע היווני, כשפורד מצטיין בחצי הגמר נגד פנאתינייקוס ובגמר נגד מארוסי. ביורוליג שוב סיים פורד כקלע המצטיין עם 24.8 נקודות למשחק, למרות שאולימפיאקוס הודחה בשלב הטופ 16, רחוקה משחק אחד בלבד מהעפלה לשלב הפיינל פור. פורד נבחר הפעם לחמישייה השנייה של היורוליג. בליגה הפסידה אולימפיאקוס בסדרת הגמר לאא"ק אתונה, כשפורד מחמיץ את שני המשחקים המכריעים בעקבות פציעה.
לאחר עונתו באולימפיאקוס קיצצו הקבוצות היוונית בתקציביהן לטובת שיפור המתקנים לקראת אולימפיאדת אתונה, וחוזהו של פורד לא חודש. פורד חתם על חוזה בקבוצת מונטפסקי סיינה האיטלקית. אמנם ממוצע הנקודות שלו ירד ל-17.9 למשחק, אך סיינה העפילה לפיינל פור של היורוליג ופורד נבחר לחמישיית הטורניר, בפעם השנייה. בליגה האיטלקית סיימה סיינה במקום הרביעי.
הסוף
בעונת 2003/04 שיחק פורד בסקאבוליני פזארו האיטלקית, וקלע בממוצע 22.2 נקודות למשחק למרות השלב המתקדם של מחלתו. כתוצאה סיימה פזארו במקום הרביעי (המעניק השתתפות ביורוליג), וסיימה כסגנית מחזיקת הגביע.
בספטמבר 2004, פחות משבועיים לאחר שהכריז על פרישה מהיורוליג, נפטר פורד בממפיס שבטנסי כתוצאה ממחלתו. הנהלת היורוליג החליטה להנציח את זכרו על ידי קריאת פרס הקלע המצטיין על שמו. הראשון לזכות בפרס היה מחליפו של פורד בפזארו, צ'ארלס סמית'.
ניקולא פורפורה
ניקולא פורפורה (באיטלקית: Nicola (Antonio) Porpora; 17 באוגוסט 1686 - 3 במרץ 1768) היה מלחין איטלקי של אופרות בארוק ומורה לזמרה, שתלמידו המפורסם ביותר היה הזמר הסריס פארינלי.
תולדות חייו
פורפורה נולד בנאפולי. הוא סיים את הקונסרבטוריון למוזיקה "פוברי די ג'זו כריסטו" בעיר הולדתו, שם נמצאה האופרה המקומית בשליטתו המלאה של אלסנדרו סקרלטי.
האופרה הראשונה של פורפורה, "אגריפינה", בוצעה בהצלחה בחצר הנאפוליטנית בשנת 1708. השנייה, "ברניקה", בוצעה ברומא. בקריירה ארוכה, צירף לשתי האופרות האלה עוד רבות אחרות, נעזר בתפקידו כמנצח תזמורת ומקהלה בבתי פטרונים מן האצולה, כמו מפקד כוחות הצבא בנאפולי, נסיך הסה-דרמשטאדט או השגריר הפורטוגזי ברומא, שכן חיבור אופרות כשלעצמו לא הספיק לביסוס קריירה בת-קיימא. עם זאת, פרסומו המתמשך נובע בעיקר מכישרונו, שאין דומה לו, להורות זימרה. ב"קונסרבטוריו די סאנט'אונפוריו" וב"פוברי די ג'זו כריסטו" הכשיר את פארינלי, סאלימבני ועוד זמרים צעירים שעשו להם שם בעולם בשנים 1715–1721. ב-1720 - 1721 כתב שתי סרנדות לליבריות של משורר צעיר ומחונן, פייטרו מטאסטאזיו, ראשיתו של שיתוף פעולה ממושך, אם גם קטוע מדי פעם. בשנת 1722 המריצו אותו הצלחותיו האופראיות לפרוש מהתחייבויות ההוראה שלו.
אחרי שנדחתה פנייתו אל חצר קרל השישי בווינה, בשנת 1725, השתקע פורפורה בעיקר בוונציה, שם הלחין ולימד בקביעות בבתי הספר של "לה פייאטה" ו"אינקוראבילי". בשנת 1729 הזמינה אותו חבורת מתנגדי הנדל ללונדון, להקים להקת אופרה שתתחרה בזו של הנדל. הניסיון נכשל ובעונת 1733-34 לא הצליחה אפילו נוכחות תלמידו, פארינלי הגדול, להציל את הלהקה הדרמטית ב"לינקולן'ס אין פילדס","האופרה של האצולה" מפשיטת רגל.
באבו צ'ירי שרפה
באבו צ'ירי שרפה (באנגלית: Babu Chiri Sherpa; 22 ביוני 1965 – 29 באפריל 2001) היה מטפס הרים, מגדולי מטפסי ההימלאיה והאוורסט. נהרג במהלך טיפוס על האוורסט. בקרב שבט השרפה, עליהם הוא נמנה, נחשב באבו צ'ירי לאגדה.
ניקולא פורפורה
תולדות חייו
פרק זמן כמנצח תזמורת החצר של הנסיך הבוחר של סקסוניה, בדרזדן, החל בשנת 1748, הסתיים ביחסים עכורים עם יריבו מוונציה ורומא, מלחין האופרות עתיר ההצלחה, יוהאן אדולף האסה ואשתו, הפרימדונה פאוסטינה. המחלוקת הסתיימה בהסתלקותו של פורפורה ב-1752 מדרזדן ומעברו לווינה, שם נתן שיעורי מוזיקה ליוזף היידן הצעיר, שהתגורר עם פורפורה כמלווה ומילא גם תפקידי חדרן אישי, אבל הודה בהמשך, כי למד מן המאסטרו "את היסודות האמיתיים של הקומפוזיציה". בשנת 1759 חזר פורפורה לנאפולי.
באבו צ'ירי שרפה
ביוגרפיה
באבו צ'ירי נולד בשם השרפה-טיבטי באו צירינג שרפה, בכפר טקסינדו באזור הסולוקומבו דרומית לאוורסט. בגיל 13 החל לעבוד כסבל במשלחות וכבר במשלחת הראשונה שלו טיפס לפסגת המרה פיק ומעבר האמפו לאפצה המסוכן.
ניקולא פורפורה
תולדות חייו
מאז ואילך הייתה הקריירה של פורפורה רצופה תקלות וביש מזל: סגנונו עתיר הקישוטים והסלסולים יצא מן האופנה, האופרה האחרונה שלו, "קאמילה", נכשלה, הקצבה שלו מדרזדן נפסקה והוא התרושש במידה כזו, שהוצאות קבורתו נתרמו מהכנסות קונצרט צדקה. פארינלי וקאפארלי, לעומת זאת, פרשו מעבודתם והתענגו על חיי מותרות ופאר, במידה רבה הודות ליסודות המצוינים שהעניק להם תלמודו של המאסטרו הוותיק.
באבו צ'ירי שרפה
ביוגרפיה
ההר הגבוה הראשון שלפסגתו הגיע היה הקנצ'נג'ונגה (8,598 מ'), ההר השלישי בגובהו בעולם. טיפוס זה התרחש בשנת 1989, כשהשתתף במשלחת סובייטית. בשנת 1990 טיפס את הדאולגירי (8167 מ', השביעי בגובהו בעולם) עם משלחת צרפתית. בשנת 1994 טיפס לפסגת השישפנגמה (8,027 מ') פעמיים תוך שבוע. אל פסגת הצ'ו-אויו (8,201 מ', השישי בגובהו בעולם), הגיע סה"כ שש פעמים.
בסתיו 1998 טיפס לפסגת האמה דאבלם (6,812 מ') שלוש פעמים, בהפסקה של יומיים שלושה בין טיפוס לטיפוס, וזאת לאחר שמספר שבועות לפני כן טיפס את הצ'ו אויו. בנוסף להרים אלה טיפס על הרים רבים מפורסמים פחות.
גרסת כיסוי
גרסת כיסוי או קאבר (באנגלית: Cover version) היא יצירה מחודשת של שיר של אמן אחד על ידי אמן אחר. לעיתים קרובות גרסת הכיסוי דומה למקור, אך מבוצעת בצורה או בסגנון מוזיקלי שונה, ולכן היא מוגדרת כגרסת כיסוי. לעיתים אמן מבצע גרסה שונה לשיר שלו עצמו בסגנון שונה מהגרסה המקורית. וגם גרסה זו נקראת לפעמים גרסת כיסוי.
לעיתים האמנים המבצעים את גרסת הכיסוי נוטים להעניק לשיר נופך אישי, מה שעשוי להפוך את משמעותו מקצה לקצה. דוגמה לכך ניתן למצוא בשיר "בוא" שבוצע במקור על ידי ריטה, ולאחר מכן עברי לידר יצר לו גרסת כיסוי.
השיר "Yesterday" של להקת הביטלס הוא, על פי ספר השיאים של גינס, שיר הפופ שזכה למספר הרב ביותר של גרסאות כיסוי. הבא אחריו במספר גרסאות הכיסוי הוא השיר "הנערה מאיפנמה".
הרכבים ואמנים בראשית דרכם נוטים להתבסס על גרסאות כיסוי עקב רפרטואר מצומצם, לדוגמה: הרולינג סטונז, הינדר וזוהר ארגוב. כמו כן קיימות להקות המתמחות בביצוע גרסאות כיסוי בלבד, למשל נובל ואג.
באבו צ'ירי שרפה
ביוגרפיה
אף על פי שטיפס על הרים רבים, רק על האוורסט באו לכדי ביטוי כשרונותיו וייחודו. אין מטפס שהיה דומיננטי כמוהו על ההר הגבוה בעולם ושבר מספר כה רב של שיאים. בקרב מטפסים רבים ותושבי הסביבה הקרובה להר, רווחת האימרה כי "האוורסט היה מגרש המשחקים הפרטי שלו".
באבו צ'ירי ביטל את הכפיפות המסורתית של אנשי שבט השרפה לראשי המשלחות המערביות והזרות והפך למנהיג המשלחות הנפאלי-שרפה הראשון של מטפסים מערביים. מטפסים זרים ומקומיים, חלקם ידועים ומפורסמים בעולם כולו, היו עולים אליו לרגל לקבל את עצתו. עד לעידן באבו צ'ירי היה נהוג כי מנהיגי המשלחות המערביות והזרות מספקים את הכסף והציוד לטיפוס והם מחליטי ההחלטות, בעוד השרפות מבצעים את עיקר העבודה: מציאת הדרך, פתיחת המסלול, פריסת החבלים הקבועים, הקמת המחנות, פיזור מכלי החמצן, האספקה והליווי למטפסים הזרים, עד לפסגה. בעונת הטיפוס, כל משלחת שרצתה לטפס על ההר עשתה זאת רק לאחר התייעצות עם באבו צ'ירי. על האוורסט טיפס בפעם הראשונה בשנת 1990, עם משלחת צרפתית, מצידו הדרומי.
באבו צ'ירי זכה לכותרות רבות בפעם ראשונה בשנת 1995 כאשר טיפס פעמיים לפסגת האוורסט בפרק זמן של שבועיים; זה היה שיאו הראשון - איש לא עשה זאת לפניו. עד אז היה מטפס שהגיע לפסגה נח על זרי הדפנה לנצח, ואם היה שרפה היה חוזר לטפס רק בשנה שלאחר מכן, אם בכלל.
ב-6 במאי 1999 שהה באבו צ'ירי על פסגת האוורסט 21 שעות לבדו, ללא מכלי חמצן - שיא שטרם נשבר. 20 יום לאחר מכן הגיע שוב לפסגה, בפעם התשיעית.
במאי 2000 שבר שיא נוסף, הפעם במהירות הטיפוס. הוא טיפס ממחנה הבסיס (5,350 מ') לפסגת האוורסט (8,848 מ') ב-16 שעות ו-56 דקות, ללא מכלי חמצן, ועשה זאת ברוחות בעוצמה של 100 קמ"ש. השיא הקודם עמד על 20 שעות ו-24 דקות, עם מכלי חמצן. הייתה זו גם הפעם העשירית שבאבו צ'ירי כבש את פסגת האוורסט. בכך גם השווה את שיא מספר הפעמים של הגעה לפסגה ללא מכלי חמצן שקבע המטפס אנג ריטה.
שיא המהירות חיזק את מעמדו של באבו צ'ירי כגיבור לאומי בנפאל וככוכב-על בקרב קהילת המטפסים בעולם. לדבריו, טיפס כדי לתת לבנותיו (6 במספר) חינוך שהוא עצמו לא זכה לו אף פעם: בכפר בו גדל לא היה בית ספר והוא למד קרוא וכתוב בכוחות עצמו. סיבה נוספת לקריירת הטיפוס המתמשכת, הייתה איסוף כסף למטרת הקמה של בית ספר בכפר הולדתו - מבצע שבו הצליח: בית הספר עדיין פעיל.
באבו ידע היטב שמקצועו כרוך בסכנה וברצון היה פורש, אך כמו לרבים אחרים מבין השרפה, לא היו פתוחות בפניו אפשרויות פרנסה אחרות.
כושרם והסתגלותם לגובה של אנשי השרפה הם מן המפורסמות והפכו לאגדה, אך גם בין השרפות עצמם בלט באבו צ'ירי בכישרונו, במנהיגותו, במרצו הבלתי נלאה ובכושרו הגופני שעלו אפילו על יכולתם הנדירה של אנשי השרפה.
ב-29 באפריל 2001, בשעות אחרי הצהריים, במחנה מס' 2 שבצדו הדרומי (הנפאלי) של ההר, בגובה של כ-6400 מטר, בעת צילום, נפל באבו לתוך בקע בקרח, לעומק של 30 מטרים ונהרג. לווייתו נערכה בקטמנדו והייתה אירוע אבל לאומי.
בקרבת שדה התעופה של קטמנדו הוקמה אנדרטה לזכרו, אחת האנדרטאות היחידות שהוקמו בנפאל לזכר מטפס. באבו צ'ירי היה מועמד לרשימת 17 הנפאלים החשובים בהיסטוריה; במקומו נבחרה, בנסיבות מעוררות מחלוקת, פאסאנג לאמו, האישה הנפאלית הראשונה שהגיעה (ב-1993) לפסגת האוורסט ונהרגה בירידה.
באבו צ'ירי טיפס 10 פעמים לפסגת האוורסט, כולן ללא מכלי חמצן. מהן 4 פעמים מצדו הצפוני, הטיבטי, ו-6 פעמים מצדו הדרומי, הנפאלי.
חברת הטרקים והטיפוס אותה יסד: "נומאד אקספדישנס" (Nomad Expeditions), עדיין קיימת ונקראת היום "מאונטיין טרייבס" (Mountain Tribes).
באבו השאיר אחריו אישה ו-6 בנות.
ניקולא פורפורה
תולדות חייו
פורפורה היה בלשן מעולה, שהרצ'יטטיבים שלו הצטיינו ברהיטותם, איש תרבות וספרות ונודע בשנינות שיחתו. מכלול יצירתו כולל קרוב לחמישים אופרות, אורטוריות, קנטטות סולו בליווי כלי מקלדת, מוטטים וסרנדות ווקאליות. רק קומץ אריות מן האופרות שלו ואי-אילו יצירות קאמריות בסדר אקראי קיימות כיום עלי גבי תקליטים.
דרום-מערב פלורידה
דרום מערב פלורידה הוא אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית הממוקם במערבה של פלורידה, לחוף מפרץ מקסיקו, דרומית לאזור מפרץ טמפה, מערבית לאגם אוקיצ'ובי וצפונית לאזור האוורגליידס. האזור כולל את המחוזות ממאנאטי שבצפון ועד למחוז קולייר שבדרום, לאורך מפרץ מקסיקו, ולעיתים כולל גם את שלושת המחוזות המזרחיים למחוזות אלה. באזור זה מתגוררים כ- 1,500,846 תושבים (מפקד 2000).
המחוז מרובה האוכלוסין ביותר באזור הוא מחוז לי, והעיר הגדולה באזור היא קייפ קורל בה מתגוררים כ-151,389 תושבים (2006).