cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הסורית הראשונה
הרפובליקה הסורית הראשונה, רשמית הרפובליקה הסורית, הוקמה בשנת 1930 כחלק מהמנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, והחליפה את מדינת סוריה. הסכם עצמאות נחתם בשנת 1936 למתן עצמאות לסוריה ולסיום השלטון הצרפתי הרשמי, אך הפרלמנט הצרפתי סירב לקבל את ההסכם. משנת 1940 עד 1941, הרפובליקה הסורית הייתה בשליטת צרפת של וישי, ולאחר פלישת בעלות הברית בשנת 1941 קיבלה בהדרגה את עצמאותה. הכרזת העצמאות התקיימה בשנת 1944, אך רק באוקטובר 1945 הוכרה הרפובליקה הסורית דה יורה על ידי האו"ם; היא הפכה למדינה ריבונית בפועל ב-17 באפריל 1946, עם נסיגת הכוחות הצרפתים. היא הוחלפה על ידי הרפובליקה הסורית השנייה עם קבלת חוקה חדשה ב-5 בספטמבר 1950.
החוקה הסורית הראשונה
פרויקט החוקה החדש נדון על ידי אספה מכוננת שנבחרה באפריל 1928, אך מכיוון שהגוש הלאומי התומך בעצמאות זכה ברוב והתעקש להכניס כמה סעיפים "שלא שמרו על זכות הכוח המנדטורי", האספה התפרקה ב-9 באוגוסט 1928. ב-14 במאי 1930 הוכרזה מדינת סוריה כרפובליקה של סוריה וחוקה סורית חדשה הוכרזה על ידי הנציב העליון הצרפתי, במקביל לחוקה הלבנונית, חוקת סנג'ק אלכסנדרטה, חוקת מדינת העלווים, חוקת מדינת ג'בל א-דרוז. דגל חדש הוזכר גם בחוקה זו:
במהלך דצמבר 1931 וינואר 1932 התקיימו הבחירות הראשונות על פי החוקה החדשה, על פי חוק בחירות הקובע "ייצוג של מיעוטים דתיים" כפי שהוטל על פי סעיף 37 לחוקה. הגוש הלאומי היה במיעוט בלשכת הצירים החדשה עם 16 צירים בלבד מתוך 70, בשל זיוף הצבעות אינטנסיבי של הרשויות הצרפתיות. בין הצירים היו גם שלושה חברי המפלגה הלאומנית הכורדית הסורית Xoybûn (Khoyboun), חליל ביי אבן איברהים פאשה (מחוז אל-ג'זירה), מוסטפא ביי אבן שהין (ג'רבולוס) וחסן אעוני (כורד דאג). בהמשך השנה, מ-30 במרץ עד 6 באפריל, נערכו "בחירות משלימות".
בשנת 1933 ניסתה צרפת לכפות על הסכם העצמאות דעות קדומות לטובת צרפת. היא הבטיחה עצמאות הדרגתית אך שמרה על הרי סוריה תחת שליטה צרפתית. ראש המדינה הסורי באותה תקופה היה שליט בובה צרפתי, מוחמד עלי ביי אל-עביד. בראש ההתנגדות החריפה להסכם זה עמדו הבכירים הלאומנים והפרלמנטרים האשם אל-אתאסי, שקראו לשביתה של 60 יום במחאה. הקואליציה הפוליטית של אתאסי, הגוש הלאומי, גייסה תמיכה עממית מסיבית בקריאתו. מהומות והפגנות השתוללו, והכלכלה נעצרה.
הסכם העצמאות הצרפתי-סורי וסנג'ק אלכסנדרטה
לאחר משא ומתן במרץ עם דמיאן דה מרטל, הנציב העליון הצרפתי בסוריה, נסע האשם אל-אתאסי לפריז, בראש משלחת בכירה של הגוש. הממשלה הצרפתית החדשה בראשות החזית העממית, שהוקמה ביוני 1936 לאחר הבחירות באפריל–מאי, הסכימה להכיר בגוש הלאומי כנציגים הלגיטימיים היחידים של העם הסורי והזמינה את אל-אתאסי למשא ומתן עצמאי. ההסכם שהתקבל קרא להכרה מיידית בעצמאות סוריה כרפובליקה ריבונית, כאשר השחרור המלא יינתן בהדרגה לאורך 25 שנים.
בשנת 1936 נחתמה אמנת העצמאות הצרפתית-סורית, אמנה שלא תאושר על ידי הפרלמנט הצרפתי. עם זאת, ההסכם איפשר לג'בל דרוז, האזור העלווי (הנקרא כיום לטקיה), ואלכסנדרטה להשתלב ברפובליקה הסורית במהלך השנתיים שלאחר מכן. לבנון הגדולה (כיום הרפובליקה הלבנונית) הייתה המדינה היחידה שלא הצטרפה לרפובליקה הסורית. האשם אל-אתאסי, שהיה ראש הממשלה בתקופתו הקצרה של המלך פייסל (1918–1920), היה הנשיא הראשון שנבחר על פי חוקה חדשה שאומצה לאחר חוזה העצמאות.
האמנה הבטיחה התאגדות של האזורים האוטונומיים של הדרוזים והעלווים לתוך סוריה רבתי, אבל לא לבנון, שבה צרפת חתמה על הסכם דומה בחודש נובמבר. ההסכם הבטיח גם צמצום ההתערבות הצרפתית בענייני פנים בסוריה וכן צמצום הכוחות, כוח האדם והבסיסים הצבאיים בסוריה. בתמורה, התחייבה סוריה לתמוך בצרפת בעת מלחמה, כולל השימוש במרחב האווירי שלה, ולאפשר לצרפת להחזיק שני בסיסים צבאיים בשטח סוריה. הוראות פוליטיות, כלכליות ותרבותיות אחרות נכללו אף הם בהסכם.
אתאסי שב לסוריה בניצחון ב-27 בספטמבר 1936 ונבחר לנשיא הרפובליקה בנובמבר.
בספטמבר 1938, צרפת שוב הפרידה את הסנג'ק הסורי של אלכסנדרטה.
האיום המתעורר של אדולף היטלר גרם לפחד להיות מוקפים על ידי גרמניה הנאצית אם צרפת תוותר על מושבותיה במזרח התיכון. שיקול זה, יחד עם נטיות אימפריאליסטיות מתמשכות ברמות מסוימות בממשלת צרפת, הביא את צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה. בנובמבר 1938 הודיעה ממשלת צרפת רשמית על אי-אשרור חוזה 1936. בפברואר 1939 התפטר ג'מיל מרדם מראשות הממשלה, ובכך החלה סדרת משברים ממשלתיים ומהומות רחוב, והנשיא האשם אל-אתאסי התקשה לייצב את השלטון. הצרפתים החלו לפעול נגד ארגונים החשודים בתמיכה בפשיזם, ובעקבות זאת נמלט אנטון סעאדה לדרום אמריקה ושכיב ארסלאן חזר לשווייץ.
ביוני 1939 צורף סנג'ק אלכסנדרטה לטורקיה, ונקרא עתה מדינת האטיי. סוריה לא הכירה בשילוב האטיי בטורקיה והנושא עדיין שנוי במחלוקת עד היום. ביולי 1939, לאחר השלמת מסירת החבל לידי טורקיה, התפטר הנשיא אל-אתאסי. בתגובה לכך, השעו הצרפתים את החוקה וחילקו אותה לחמישה מחוזות, עם ממשלים נפרדים לג'בל א-דרוז, לאטקיה ולחבל אל-ג'זירה.
ערב פרוץ המלחמה הכריזו הצרפתים על משטר חירום ושלחו לדמשק את הגנרל מקסים וייגאן כמפקד "צבא הלבאנט" וזירת הים התיכון, והוא ייצב את השלטון. הוא משל באמצעות "מועצת הדירקטורים" בראשות בהג'י אל-ח'טיב.
מלחמת העולם השנייה ועצמאות
עם נפילת צרפת בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, סוריה הייתה בשליטת ממשלת וישי עד שהבריטים והצרפתים החופשיים פלשו לכבוש את המדינה ביולי 1941. סוריה הכריזה שוב על עצמאותה בשנת 1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית.
ב-27 בספטמבר 1941 הכריזה צרפת, מכוח המנדט, ובמסגרתו, על עצמאותה וריבונותה של המדינה הסורית. בהכרזה נכתב כי "העצמאות והריבונות של סוריה ולבנון לא ישפיעו על המצב המשפטי כפי שהוא נובע מחוק המנדט. אכן, ניתן לשנות מצב זה רק בהסכמת מועצת חבר הלאומים, בהסכמת ממשלת ארצות הברית, החתומה על האמנה הפרנקו-אמריקאית מיום 4 באפריל 1924, ורק לאחר סיום ההסכמים בין ממשלת צרפת לבין ממשלת סוריה ולבנון שאושרו כדין בהתאם לחוקי הרפובליקה הצרפתית.
ביולי 1943 נאלץ דה-גול להסכים לעריכת בחירות בסוריה, שבהו ניצח "הגוש הלאומי". לאחר הבחירות, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה.
לאורך שנת 1944 פעלה ממשלת סוריה כגוף ריבוני, ובין היתר החלה לקשור קשרים בינלאומיים. בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזה עם סוריה, שיבטיח את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת. אולם אל-קוותלי סירב להיכנס למשא ומתן לפני שיפונו כל הכוחות הזרים מאדמת סוריה. בדצמבר 1944 נקט הפרלמנט הסורי צעד אנטי-צרפתי: הוא חוקק חוק שהוריד את מעמד השפה הצרפתית במערך הלימודים של בתי הספר היסודיים, וקבע אותה כשפה זרה שנייה, אחרי האנגלית, בבתי הספר התיכוניים. בינואר 1945 הוכרז על הקמת צבא סורי לאומי. בפברואר החלו שיחות עם צרפת, אולם הן הגיעו למבוי סתום. במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק. ב-29 במאי 1945, צרפת הפציצה את דמשק וניסתה לעצור את מנהיגיה הנבחרים באופן דמוקרטי. בזמן שמטוסים צרפתיים הפציצו את דמשק, ראש הממשלה פאריס אל-חורי השתתף בוועידה המייסדת של האו"ם בסן פרנסיסקו, והציג את טענת סוריה לעצמאות מהמנדט הצרפתי. הקרבות נמשכו עד 31 במאי, וגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי. כמו כן, בניין הפרלמנט בדמשק נהרס. האש הופסקה רק בעקבות איגרת קשה מצ'רצ'יל לדה-גול ולחץ אמריקני.
שתי המדינות התקבלו ל כמדינות עצמאיות. בנט ברומס אמר כי חשוב לציין כי היו כמה חברות מייסדות באו"ם שמעמדן מוטלת בספק בזמן ועידת סן פרנסיסקו וכי ממשלת צרפת עדיין ראתה בסוריה ולבנון כמנדטים. דאנקן הול אמר "לפיכך, ניתן לומר שהמנדט הסורי הופסק ללא כל פעולה רשמית מצד הליגה או ממשיכתה. המנדט הופסק על ידי הצהרת סמכויות החובה, והמדינות החדשות עצמן, על עצמאותן, ואחריו תהליך של הכרה בלתי מותנית באופן חלקי על ידי סמכויות אחרות, שהסתיימה בכניסה רשמית לאו"ם. סעיף 78 לצ'רטר סיים את מעמד ההדרכה לכל מדינה חברה: 'מערכת הנאמנות לא תחול על שטחים שהפכו לחברים באו"ם, היחסים ביניהם יתבססו על כבוד לעקרון השוויון הריבוני'". כך שכאשר האו"ם קם באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרור אמנת האו"ם על ידי חמשת חברי הקבע, מכיוון שסוריה ולבנון הן מדינות מייסדות, המנדט הצרפתי לשתיהן הופסק באופן חוקי בתאריך זה והושגה עצמאות מלאה.
העצמאות הסורית דה יורה הושגה ב-24 באוקטובר 1945.
בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהן מסוריה ומלבנון. המשך הלחץ מצד קבוצות לאומיות סוריות ולחץ בריטי אילץ את הצרפתים לפנות את כוחותיהם האחרונים ב-17 באפריל 1946.
תיקונים חוקתיים
חוקת 1930 תוקנה בשנת 1947.
בשנת 1947 הצטרפה סוריה לקרן המטבע הבינלאומית (IMF) והצמידה את המטבע שלה לדולר האמריקאי על 2.19148 פאונד = דולר אחד, שער שנשמר עד 1961. המטבעות הלבנונים והסורים התפצלו בשנת 1948.
המלחמה הערבית–ישראלית ואחריה
הליגה הערבית נכשלה במלחמת העצמאות נגד ישראל בשנת 1948.
זעים עלה לשלטון בשנת 1949 אך מת מאוחר יותר באותה שנה ואתאסי עלה לשלטון במקומו.
חוקה חדשה נוסחה ואומצה בשנת 1950, המסמנת את תחילת הרפובליקה הסורית השנייה.
סמל אראגון
הסמל מעוצב כמגן מחולק לרבעים שמבוססים על הסמלים ההיסטוריים של מחוזות אראגון. הרבע השמאלי העליון (הקנטון) הוא סמלו של אזור סובררבה (Sobrarbe) והוא מציג שדה זהב שעליו עץ אלון עם שבעה שורשים בצבעים טבעיים. מעל העץ, צלב לטיני אדום. הרבע השני מייצג את אזור הפירנאים עם שדה כחול שבו צלב איניגו אריסטה (Iñigo Arista) כסף. הרבע השלישי מציג את צלב גאורגיוס הקדוש וסביבו ארבעה ראשים כרותים של מורים. סמל זה נקרא צלב אלקורס (Alcoraz) על שם קרב אלקורס שהתרחש במהלך הרקונקיסטה ליד וסקה ובו ניצחו הנוצרים את המורים לאחר שהתפללו לעזרתו של גאורגיוס הקדוש. הסמל משמש גם כסמלה של סרדיניה שהייתה תחת שלטון ממלכת אראגון בימי הביניים (כמו כן, קורסיקה הייתה תחת שלטון אראגון וגם היא מציגה את הראש המורי בדגלה). הרבע הרביעי הוא סמלה ההיסטורי של ממלכת אראגון, והוא מציג ארבעה פסים מאונכים אדומים על שדה זהב. מעל המגן מותקן כתר בעל שמונה פרחי חבצלת ושמונה פרחים מעוטרים בפנינים. בסיס הכתר מקושט בפנינים, אבני אודם וברקת.
הסמל ידוע כבר מאז 1499 ונקבע בחוק כסמל רשמי ב-1978.
אלבר סובול
תולדות חייו
נולד באלג'יר וגדל במחוז ארדש בדרום צרפת. לאחר מות אביו ב-1922 חי עם אמו אצל דודתו בעיר נים. את לימודיו סיים בתיכון לואי הגדול בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס ליחידת ארטילריה. ב-1940 נפצע ושוחרר. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית. תחת הנחייתו של ז'ורז' לפבר כתב את הדיסרטציה שלו על הסנקילוטים של פריז בשנה השנייה למהפכה. לאחר קבלת תואר הדוקטור החל ללמד באוניברסיטת בלז פסקל בקלרמון-פראן. ב-1967, לאחר שנים של מחקר והוראה, קיבל את הקתדרה לחקר המהפכה הצרפתית בסורבון. במשך שנים ערך את כתב העת Annales historiques de la Rèvolution française והיה לחוקר הצרפתי הבולט ביותר בתחום מחקר ההיסטוריה של המהפכה.
גישתו במחקר
גישתו הייתה מרקסיסטית והוא הדגיש את מלחמת המעמדות כבסיס להבנת המהפכה, סיבותיה, התפתחותה ותוצאותיה, זאת על אף שהוא עצמו הגדיר את עצמו כהיסטוריון מהמסורת הקלאסית של אלכסיס דה טוקוויל, ז'אן ז'ורס ולפברה. מחקריו מרובים בפרטים ונתונים מתך חיי היום-יום, ששפכו אור בעיקר על מעמד הסנקילוטים ("המון העם") כמעמד בעל חשיבות וכליבה של המהפכה (בצד, ואף יותר מן הבורגנות). על עמדה זו ספג ביקורת מהיסטוריונים רוויזיוניסטים שטענו שתיאור הסנקילוטים כפרולטריון מוקדם הוא אנכרוניזם ושלסנקילוטים לא הייתה תודעה מעמדית אלא שהיו המון מוסת, בער ונפשע שמניעיו שנאה וקנאה בבני מעמדות האצולה וההון ורצון לנקום בהם ולהחליפם.
כמו כן בולט ניתוחו את שלטון הטרור כנובע מהמאבק המהפכני כנגד כוחות שקמו עליה להחריבה מבפנים ומבחוץ ומתוך ההקשר הכלכלי. גם על גישה זו ספג ביקורת קשה מההיסטוריונים הרוויזיוניסטים, בעיקר פרנסואה פירה.
עונת 1951/1952 בליגה ב'
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה החלה עם 28 קבוצות שהתחרו בבית הצפון ובית הדרום. בתום העונה סיימו הפועל בלפוריה והפועל כפר סבא במקום הראשון והעפילו לליגה א' בעונת 1953/1954.
בית"ר נתניה והפועל זכרון יעקב לא סיימו את העונה וירדו לליגה ג'. הפועל נמל חיפה הוצאה מהליגה בעקבות מהומות שהיו במשחק נגד הכח חיפה.
אצטדיון קירוב
האצטדיון היה אחד מאצטדיוני הכדורגל הגדולים בברית המועצות ושימש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל זניט (1950–1989), דינמו סנקט פטרבורג, לוקומוטיב סנקט פטרבורג ופטרוטרסט. בנוסף שיחקה בו גם הנבחרת הסובייטית.
המשחק הרשמי האחרון באצטדיון נערך ב-17 באוגוסט 2006 ובסוף אותה העונה הוא נהרס. בשנת 2007 החלה בנייתו של אצטדיון חדש על אותה הקרקע עבור זניט וכן לקראת אירוח מונדיאל 2018.
היסטוריה
האצטדיון הוקם בשנת 1950 כשבנייתו החלה עוד בשנת 1932. בעבר הכיל כ-72,000 מקומות ישיבה, אולם לעיתים הצטופפו ביציעים גם כ-110,000 צופים כשהוסיפו טבעת מושבי עץ בחלק העליון של האצטדיון.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1932 על פי פרויקט של האדריכל אלכסנדר ניקולסקי בשיתוף פעולה עם האדריכל קאשין. לאורך שנות ה-30 וה-40 נערכו עבודות ליצירת גבעה מלאכותית על החלק המערבי של האי קרסטובסקי לחופי המפרץ הפיני. עד מהרה, פרוץ מלחמת העולם השנייה והמצור על לנינגרד עצרו את הבנייה, שחודשה רק בתום המלחמה.
ב-30 ביולי 1950 נערך משחק הבכורה באצטדיון בין זניט לנינגרד וקבוצת דינמו לנינגרד, שהסתיים בשוויון 1:1. האצטדיון תוכנן להכיל 100,000 צופים, אך הכיל למעשה כ-70,000 מושבים.
ב-2 במאי וב-9 במאי 1959 נערכו משחקי כדורגל בין ספרטק מוסקבה לצסק"א מוסקבה אשר במהלכם הצטופפו 110,000 צופים, שנחשב לשיא תכולה עבור אצטדיון כדורגל בתולדות הכדורגל בברית המועצות.
לקראת אולימפיאדת מוסקבה (1980) נערך שיפוץ מקיף באצטדיון שבמהלכו כמות המושבים ירדה ל-72,000 צופים. במסגרת טורניר הכדורגל של האולימפיאדה שוחקו באצטדיון 6 משחקים משלב הבתים ומשחק משלב רבע הגמר.
בשנת 1994 נערך באצטדיון טורניר "הרצון הטוב" (Goodwill Games), תחרויות ספורט בינלאומיות של אתלטיקה.
בשנת 2005 הוחלט על הריסת האצטדיון ובניית חדש במקומו.
האצטדיון היה מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל זניט בשנים 1950–1992. עקב שיפוצים שנערכו באצטדיון פטרובסקי אירחה זניט את דינמו מוסקבה באצטדיון במסגרת בליגה הרוסית בשנת 2006, וזאת במקביל להריסת האצטדיון, אשר מנעה שימוש בתכולה המלאה של האצטדיון.
ב-17 באוגוסט 2006 נערך באופן רשמי משחק הכדורגל האחרון כאשר פטרוטרסט סנקט פטרבורג אירחה את ספרטק שצ'לקובסקי שניצחה בתוצאה 3:0.
האצטדיון המבוטן היה מיושן, המושבים בו היו מיושנים, סביבת היציעים, המזנונים והשירותים היו מוזנחים ודרכי הגישה והחנייה הקשו על קהל האוהדים וקבוצות הכדורגל הבכירות בעיר אירחו חלק ממשחקיהן באצטדיון פטרובסקי והוא חדל מלהיות מתוחזק היטב. ביולי 2006 נערך המשחק האחרון של זניט באצטדיון, שאירחה את דינמו מוסקבה. עד דצמבר 2006 הושלמו עבודות הריסת האצטדיון.
בשנת 2017 נחנך אצטדיון חדש על שטח האצטדיון הקודם.
הנשמה בקרבי
הנשמה בקרבי הוא אלבום הבכורה של הזמר החסידי מוטי שטיינמץ, האלבום זכה להצלחה מסחרית גבוהה והגיע למעמד אלבום פלטינה.
את האלבום הפיק יוסי רובין, והוא יצא בשנת ה'תשע"ח (2017) ושווק על ידי חברת התקליטים שנקיס. הלחנים באלבום הם של מוטי אילוביץ, פינקי ובר, משה לאופר, יוסי גרין, יעקב יהודה דסקל בני הרשקוביץ, שמשי ניימן, רולי (ישראל) אזרחי ואלי קליין. ועל העיבודים משה לאופר, נפתלי משה שניצלר, רובי בנט ואחרים. בחלק מהשירים השתתפו המלחינים בדואט עם מוטי.
בפברואר 2017 (אדר ה'תשע"ז) הוציא מוטי את הסינגל-קליפ הנשמה בקרבי מתוך האלבום . בספטמבר 2017 הוציא את הסינגל-קליפ השני מהאלבום בשם זכור ברית.
לחלק מהשירים באלבום בוצעו גרסאות כיסוי על ידי זמרים שונים, בהם: השיר ויהי נועם בוצע כקאבר על ידי מלחין השיר יעקב יהודה דסקל וילד הפלא דודי פולק. כמו כן יצא כקאבר באלבום קומזיץ 3 של לחיים טיש שוב בשירתו של דסקל. השיר בריוועלע יצא בגרסת כיסוי על ידי מלחין השיר מוטי אילוביץ. כמו כן על ידי ילד הפלא אברהם חיים גרין ומקהלת שירה. השיר ואני בוצע כקאבר על ידי אהרלה סמט באלבום לחיים שמחה טיש של יוסף משה כהנא.
תחנת הסגר לבעלי חיים
תחנת הסגר לבעלי חיים היא מכלאה לשמירת בעלי חיים לזמן מוגבל לצורך בדיקה להמצאות מחלות. מדינות רבות מחייבות הכנסת בעלי חיים לתחנת הסגר לזמן של בין 10–30 ימים לצורך מניעת העברת מחלות.
בישראל
עוד בימי המנדט הבריטי התקיימו על גבולות ארץ ישראל עשר תחנות הסגר לבעלי חיים, בין השאר בחצר גשר הישנה וצמח. בשנת 1938 הוקמה תחנת הסגר בנמל תל אביב כדי לאפשר ייבוא בקר דרך הנמל החדש.
לאחר הקמת מדינת ישראל מתקיימות תחנות הסגר אזוריות לבעלי חיים ברחבי ישראל, בין השאר בלוד ובחיפה.
בשנת 2015 יש בישראל שתי תחנות הסגר ממשלתיות לבעלי חיים, ברמלה ובחיפה. כן יש באילות ובצופר תחנות הסגר פרטיות הפועלות מסביבות 2005, הקולטות בקר מיובא דרך נמל אילת, בעיקר מאוסטרליה. תחנת הסגר נוספת פועלת במושב דור. בינואר 2017 קבע בג"ץ כי תחנת ההסגר בעיר רמלה, ששטחה באחריות העיר לוד, תיסגר עד 1/7/2017. החלטה זו הגיעה לאחר שנים רבות של מאבק עיריית רמלה ותושביה.
יוליוס מאז'ק
יוליוס מאז'ק (בצ'כית: Julius Mařák; 29 במרץ 1832 – 8 באוקטובר 1899) היה צייר נוף ומעצב גרפי צ'כי.
ביוגרפיה
אביו היה מבקר ורשם מקרקעין. את שיעורי הציור הראשונים שלו הוא קיבל עוד כשהיה בגימנסיה, אף שהתקשה להחליט בין קריירה אמנותית או מוזיקלית, כי כמה מבני המשפחה היו זמרים ומוזיקאים. ב-1852- 1853, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, אצל מקס האוסהופר, ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, שם מדריכיו היו לאופולד רוטמן ואדוארד שליך.
מ-1855- 1858, הוא נדד ברחבי בוהמיה, חיפש השראה, לבסוף התיישב בווינה. כשהיה שם, הוא למד תחריט, ונתן שיעורי ציור וכן סיפק איורים למספר מגזינים מקומיים. באותה תקופה השפעות אסכולת ברביזון החלו להופיע ביצירתו, אף על פי שמעולם לא היה בצרפת. מאוחר יותר ערך סיור בבלקן ובטירול.
הוא חזר לפראג בשנת 1887 כאשר יוזף הלבקה הציע לו משרת פרופסור לציור נוף באקדמיה. בין תלמידיו היו אוטאקר לבדה, אנטונין סלוויצ'ק, פרנטישק קוואן ואלואיס קלבודה, שהקימו את מה שנודע כבית הספר לנוף מאז'אק.
בשנת 1893, הוא חלה במחלה קשה ונאלץ להסתמך על עזרת תלמידיו כדי להשלים את העבודות שלו.
בין ההזמנות העיקריות שלו היו עיטורים לתיאטרון הלאומי החדש בפראג וציורים עבור גרם המדרגות של המוזיאון הלאומי. הוא גם יצר קבוצת ציורים, עבור הוצאת גופיל וקייזר, המתארים את ארבע העונות. הם הפכו לסדרה של תחריטים פופולריים על ידי אדוארד ווילמן (1820–1877) מקרלסרוהה.
לאנס ברבר
לאנס ברבר (באנגלית: Lance Barber; נולד ב-29 ביוני 1973) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'ורג' קופר בספין אוף שלדון הצעיר.
קריירה
אחרי שנה ב-Barn Theatre, עבר ברבר לשיקגו ועבד בחמש השנים הבאות בלהקת הקומדיה האלתורית של העיר השנייה. לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, שם קיבל את התפקיד הראשון בטלוויזיה בתוכנית On the Spot, תוכנית מערכונים מאולתרים ששודרה במשך חמישה פרקים בלבד ב-The WB.
ברבר מייחס את פריצת הדרך שלו לסדרה של HBO, הקאמבק של ליסה קודרו בה גילם את פאולי ג'י, כותב בטלוויזיה.
חיים אישיים
ברבר מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו אלייזה שעובדת כשפית, והם מגדלים את שני ילדיהם.
22 (שיר של טיילור סוויפט)
22 (מוכר גם כ-Twenty Two) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, כרצועה השישית אלבומה הרביעי, Red. השיר נכתב על ידי סוויפט, יחד עם מפיקיו, מקס מרטין ושלבאק. השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2013, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. מבחינה לירית, השיר מתאר את ההנאות של להיות בן 22. עם הזמן, צמח השיר לתופעה תרבותית המכנה את גיל עשרים ושתיים כאבן דרך.
עם פרסומו, "22" זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי מוזיקה, ששיבחו את הפקת השיר והלחן הקליט. השיר הגיע בשיאו למקום ה-20 בבילבורד הוט 100, והפך לשיר השישי מהאלבום שהגיע ל-20 המובילים במצעד האמריקאי. בנוסף, הגיע השיר למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי, וכן לעשיריות הראשונות במדינות אחרות ברחבי העולם. "22" הוסמך לתואר פלטינה משולשת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי עבור מכירה של מעל 3 מיליון עותקים במדינה. הקליפ הנלווה לשיר צולם במאליבו, קליפורניה. בקליפ מופיעה סוויפט כאשר היא מבלה בבריכה ובחוף הים, ועורכת מסיבת בית עם חבריה. נכון ליוני 2021 הקליפ הגיע למעל ל-580 מיליון צפיות ביוטיוב.
רקע וכתיבה
לאחר שכתבה את אלבום האולפן השלישי שלה, Speak Now, לגמרי לבדה, בחרה סוויפט לשתף פעולה עם כותבי שירים ומפיקים שונים עבור Red. לכן, יצרה סוויפט קשר עם מקס מרטין ושלבאק, שני כותבי שירים ומפיקים שאותם העריצה, כדי לדון בשיתוף פעולה אפשרי. היא הסבירה למגזין בילבורד: "בשבילי, להיות בת 22 הייתה השנה האהובה עליי ביותר. אני אוהבת את העובדה שאף על פי שאתה עדיין לומד, אתה יודע מספיק. אתה עדיין לא יודע כלום, אבל אתה יודע שאתה לא יודע כלום. אתה מבוגר מספיק כדי להתחיל לתכנן את חייך, אבל אתה מספיק צעיר כדי לדעת שיש כל כך הרבה שאלות שלא נענו. זה מביא לתחושה נטולת דאגות שמבוססת על הססנות ופחד, ובאותו הזמן גם קלילות. להיות בת 22 לימד אותי כל כך הרבה".
השיר היה אמור להישלח לרדיו הלהיטים העכשוויים בארצות הברית ב-5 במרץ 2013, אם כי הדבר נדחה לשבוע שלאחר מכן, ב-12 במרץ 2013, וב-31 במרץ 2013 בבריטניה. כמו כן, פורסמה מהדורה מוגבלת של תקליטורים לחנות של סוויפט ב-13 במרץ 2013, באותו יום בו יצא הקליפ. התקליטור נמכר ביחידות, או באמצעות חבילה בלעדית עם חולצה ופריטים מסיבוב ההופעות השלישי של סוויפט, The Red Tour.
כמו כן, זכה השיר בשני פרסי BMI, בטקס שהתקיים בשנת 2015.
הרכב ומילים
"22" הוא שיר פופ, דיסקו, באבלגאם פופ, ודאנס-פופ. שארכו 3 דקות ו-52 שניות. על פי The Boot, השיר הוא "הוא [חלק] חיוני משנות הקאנטרי שלה", אף על פי ש-"הסיבוב השלם של סוויפט ממוזיקת קאנטרי למוזיקת פופ ניכר בשיר זה". השיר כתוב במפתח G מז'ור, בקצב של 104 פעימות לדקה. השירה של סוויפט משתרעת על אוקטבה וחצי, בין G3 ל-D5. השיר נכתב על ידי סוויפט, יחד עם מקס מרטין ושלבאק, שעזרו לה בכתיבה ובהפקת להיטיה הקודמים, "We Are Never Ever Getting Back Together" ו-"I Knew You Were Trouble". המילים מתארות את הכיף בלהיות בת 22.
ביקורת
"22" זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים. בבלוג "Idolator" נכתב כי "'22' היא רצועת פופ רועמת שמתחילה עם גיטרה אקוסטית ומגיעה לביט שמזכיר קצת את השיר "Teenage Dream" של קייטי פרי". ב-דיגיטל ספיי זכה השיר לארבעה מתוך חמישה כוכבים, ונכתב " (בעברית:), מודה סוויפט, לפני שהיא עוברת ל-'תולעת האוזן', "twenty twooo-oo-oo" אשר ייתקע בראשך במשך שעות ארוכות. אולי היא כבר השיגה בתקופת נעוריה יותר ממה שהרוב משיגים בחייהם, אבל עם עוד שיר פופ אחד להוסיף לרפרטואר שלה, נראה שהיא רק התחילה". במגזין הבילבורד נאמר כי זהו "שיר הפופ הכי בוטה בקריירה של סוויפט".
ברולינג סטון, דורג השיר במקום ה-33 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
וידאו קליפ
בקליפ, שקיים בפורמט יחס גובה-רוחב של 4:3, מוצגת סוויפט כאשר היא מבלה בבריכה ובחוף הים, עורכת מסיבת בית עם חבריה, וחוגגת את יום הולדתה ה-22.
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל ל-564 מיליון צפיות. הקליפ צולם במאליבו, קליפורניה.
הופעות חיות
סוויפט ביצעה את השיר לראשונה במהלך הלייב וובצ'אט שלה ב-13 באוגוסט 2012. כמו כן, היא ביצעה את השיר ב-Comic Relief, ב-22 בפברואר 2013 ובהופעה פרטית על ספינה בצרפת.
סוויפט ביצעה את השיר גם בסיבוב ההופעות השלישי שלה, "The Red Tour" וב-19 במאי 2013, בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד.
השיר בוצע גם שלוש פעמים במהלך סיבוב ההופעות החמישי של סוויפט, "Reputation Stadium Tour" - בשיקגו, אילינוי; בפוקסבורו, מסצ'וסטס, ובסידני, אוסטרליה.
הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. ההקלטה החוזרת של סוויפט לשירה "22" משנת 2012, היא הרצועה השישית מאלבום ההקלטה החוזרת השני שלה, ; הקלטה חוזרת של אלבומה Red, משנת 2012. יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. סוויפט כתבה את השיר ביחד עם מקס מרטין ושלבאק. "" כולל את אותן המילים, ההפקה והמכשור של "22" המקורי.
Bergen raises
Bergen raises היא מוסכמה בברידג' של מענה לפתיחה בסדרת מייג'ור עם התאמה של ארבעה קלפים לפחות. המוסכמה פותחה על ידי שחקן הברידג' האמריקאי מרטי ברגן. שימוש במוסכמה זו משנה את המשמעות של הכרזה עם תמיכה של שלושה קלפים בסדרת הפותח.
אופן ההכרזה
לאחר הכרזת פתיחה של 1 או 1.
הכרזת המשיב
הכרזות המשיב מתארות יד עם לפחות ארבעה קלפים בסדרת המייג'ור בה פתח הפותח. ההכרזה מבוססת על חוק סך הלקיחות.
תמיכה בסדרת הפותח בגובה 2 מראה 6–9 נקודות ושלושה קלפים בסדרה. זוהי הכרזה מקובלת גם עבור מי שאינו משתמש במוסכמת Bergen raises.
מוסכמה זו מתארת יד עם התאמה של 4 קלפים בסדרת הפותח וקוצר (קלף יחיד או חוסר) בסדרה המוכרזת.
אחרי 3
הכרזה מזמינה למשחק מלא. משיב עם יד מקסימלית של 8–9 נקודות או קוצר בסדרה אחרת עשוי להיענות להזמנה ולהכריז 4 או 4. הכרזת Signoff. המשיב צריך להכריז Pass. לשחק.
הכרזת Signoff. המשיב צריך להכריז Pass. לשחק.
גרסה אחרת של המוסכמה
הגרסה השנייה של המוסכמה שונה מהגרסה השכיחה במשמעות הכרזת 3 של המשיב. יתר ההכרזות זהות להכרזות בגרסה השכיחה. בגרסה זו עשויות להיות שתי משמעויות להכרזת 3 של המשיב.
המשמעות הראשונה היא המשמעות בגרסה השכיחה, כלומר: מתארת יד עם 7–9 נקודות ולפחות ארבעה קלפים בסדרת המייג'ור שהכריז הפותח.
המשמעות השנייה היא יד עם 10–11 נקודות ותמיכה של שלושה קלפים בסדרת המייג'ור שהכריז הפותח.
הכרזה שנייה של הפותח
פותח עם יד המצדיקה בדיקת אפשרות למשחק מלא מול יד של משיב עם 10–11 נקודות מכריז 3. משיב עם יד של 7–9 נקודות וארבעה קלפים בסדרת הפותח מכריז 3 בסדרת המייג'ור שהוכרזה. זוהי הכרזת sign off, עליה צריך המשיב להכריז Pass. משיב עם יד של 10–11 נקודות ממשיך לתאר את היד שלו באמצעות הכרזה אחרת.
אחרי התערבות יריב בהכרזה
לא משתמשים במוסכמת Bergen raises לאחר הכרזת אוברקול של שחקן יריב. משתמשים בה אחרי הכרזת כפל של יריב. יש המשתמשים במוסכמת Jordan 2NT על מנת להראות יד מזמינה למשחק מלא עם תמיכה של ארבעה קלפים בסדרת הפותח.
ימי צקלג
ימי צִקְלַג הוא רומן ישראלי על רקע מלחמת העצמאות, מאת הסופר ס. יזהר. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת תשי"ח-1958 וזיכה את יזהר בפרס ישראל. נחשב לאחת מיצירות המופת של הספרות הישראלית.
הרומן מתאר שבוע של קרבות בנגב במהלך מלחמת העצמאות סביב מִשלט הקרוי בספר "נקודת גובה 244". ברוח זרם התודעה מתמקד הסיפור בעולמן הנפשי של הדמויות, צעירי הפלמ"ח, הן בזמן הקרבות והן בזמן ההפוגות שביניהם. הסיפור מבוסס על קרב חרבת מחאז של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות, אף שיזהר בכוונה אינו מציין את השם 'חרבת מחאז' בשום שלב בספר. עם זאת, ס. יזהר הקפיד לשחזר במדויק את מהלכי הקרבות, תאריכיהם, בעלי החיים, הצמחייה ואף מיקום הכוכבים בשמים אף ששינה את שמות הדמויות וקיצר את זמן הקרב משמונה ימים לשבעה.
חשיבותו של הקרב בחרבת מחאז הייתה נעוצה בקרבתו אל שדה התעופה "אבק" ששכן ליד קיבוץ רוחמה. השליטה בשדה התעופה מנעה את השתלטות הצבא המצרי על אזור הנגב.
תקציר העלילה
הספר נפתח ביום חמישי, כ"ו באלול, בשעה שתים אחר הצהרים, כאשר יוצאת כיתתו של גידי המ"כ ממשלט העץ על שם עץ האשל הבודד על תל נגילה לכבוש את נ. ג. 244, קבוצת בקתות בראש גבעה, מידי מספר מצומצם של ערבים מקומיים הנמלטים עם מכת האש הראשונה. כיתתו של גידי מתמקמת במשלט תוך עבודות ביצורים עצלות, כאשר מדי פעם נתקלים הלוחמים בירי צלפים לא מדויק. למחרת, ביום שישי אחר הצהריים, מותקפת כיתתו של גידי, המונה ארבעה עשר לוחמים, על ידי כוחות מצריים עדיפים בהרבה, בסיוע ארטילריה וכוחות שריון. בתחילת הקרב נהרג פינילה, ובהמשכו נהרג סמל המחלקה אורי ונפצע לוחם נוסף. עם התעצמות הקרב קמים יעקבסון ואברום ופותחים במנוסה אשר מדביקה את כולם ולא מותירה לגידי המ"כ ברירה אלא להצטרף ולסגת.
המנוסה החפוזה, שבמהלכה נותרת גופתו של אורי מאחור והופקרה חצובת המקלע, מעוררת בלוחמים ייאוש עמוק. לכך מצטרפת אכזבתם מהתנהגותו של מפקד המחלקה, מוטה, שנעלם עם הג'יפ בראשית הקרב בטענה שהלך להשיג עוד תחמושת.
מעתה והלאה ממשיך הסיפור לתאר את הקרבות שבמהלכם עובר המשלט מיד ליד: בשבת בלילה מתארגנים הכוחות הישראליים בסיוע תגבורת וכובשים את המשלט מן המצרים. למחרת, ביום ראשון, נהדפת מתקפת נגד מצרית, אך בהתקפה נוספת למחרת מצליחים המצרים לכבוש את המשלט. באותו יום שבו נסוגים הכוחות הישראליים הם מצליחים להתארגן ולחזור למתקפת נגד מוצלחת, שבסיומה שוב כובשים הישראלים את המשלט. לבסוף, ביום השביעי, מתחולל הקרב המכריע, שבסופו מצליחים הכוחות הגדודיים בסיוע פלוגת שריון ישראלית להדוף סופית את המצרים.
מקרב לקרב נוספות דמויות לעלילה והסיפור שהתמקד בלוחמי כיתתו של גידי, נודד להתמקד בדמויות נוספות שמגיעות עם כוחות התגבור הישראליים.
שם הספר
המשלט הקרוי בסיפור נ. ג. 244 מקבל את השם 'צקלג' על ידי ברזילי, אחד מן הלוחמים וחובב תנ"ך, אשר מזהה את הגבעה כצקלג המקראית של דוד המלך (עמ' 112). במהרה מבין ברזילי שטעה בזיהוי ומנסה לסובב את הגלגל לאחור ולתקן את טעותו, שנפוצה בינתיים בין חבריו (עמ' 163, 290, 740 ועוד), אולם השם הופך לפופולרי יותר ויותר עד שאפילו שרוליק המג"ד מכנה את המקום 'צקלג'.
ניתן לשער שהבחירה של ס. יזהר לקרוא לספר על שם טעות הזיהוי של ברזילי היא אירונית, וייתכן שהיא באה למתוח ביקורת על האופן בו כל גבעה בנגב הופכת לאתר היסטורי מקראי.
דמויות מרכזיות
דמויות נוספות בסיפור: שרוליק המג"ד, צביקו המ"פ, עלי מ"פ השריון, זאביק המ"מ, מוטה המ"מ, יצחקל'ה המ"מ, אורי סמל המחלקה, שייקה הקשר, יאקוש המ"כ, דנוס המ"כ, יודקה המ"כ, אודילה המ"כ, ספי הקמ"ן (המבוסס של דמותו של רפי איתן, קמ"ן הגדוד), צ'יבי, עודד, דוד, אברום, יעקבסון, חיים, יוחאי המקלען, שמוליק הטבח, עובדיה, פינילה, נחום, שאול, פסח, דובי, מיקי, פוצ'ו (שהוא אכן פוצ'ו הסופר), יוסוף, דובי, יובל, אהוד, רחמים, פמפיק ועוד.
סגנון ונושאים
הספר מציג למעשה תמונה קבוצתית של לוחמי דור תש"ח על תשוקותיהם, לבטיהם, חרדותיהם ועוד. חלק גדול מן הספר מוקדש לתיאור המחלוקות האידאולוגיות והפילוסופיות שבין הלוחמים לעצמם. רבים מן הלוחמים מבטאים, מי בקול ומי במחשבותיו הפנימיות, תחושות בלבול וריקנות אידאולוגיים, במיוחד מול החברה המגויסת והאידאולוגית של דור האבות, בוגרי העלייה השנייה. הלוחמים עוסקים רבות במשמעות המלחמה, בקושי ליטול חיים של אדם אחר, אפילו הוא אויב וכן בקושי העתידי לעזוב את שגרת המלחמה הארוכה לטובת חיים אזרחיים ובורגניים. רבים מן הלוחמים חשים סלידה לנוכח חיי הוריהם וההקרבה האישית שלהם ומבקשים למצוא זהות אינדיבידואלית, עצמאית ומאוזנת יותר. נושא נוסף שחוזר על עצמו כמעט בכל המונולוגים והדיאלוגים הוא התשוקה העזה, והאופיינית לבני גילם, כלפי הבנות. כמעט לכל לוחם יש מושא תשוקה נשי, לילך של עמיחי וגידי, תמר של רפי, רינה של צ'יבי, גליה של נחום, שולה של ברזילי ועוד. הלוחמים מותחים ביקורת על הוריהם, מוריהם, האינדוקטרינציה של תנועת העבודה, החובבנות בה מתנהלת המלחמה, הפער בין החזית לעורף ובעיקר מבקרים הלוחמים את עצמם.
דברי הביקורת החריפים הנשמעים ברומן מפי הדמויות וגילויי הפחדנות של מספר דמויות משניות הם שעוררו את חמתם של מבקרים רבים עם יציאתו של הרומן לאור, עשור שנים בלבד לאחר מלחמת העצמאות. המבקרים, בעיקר מן הימין והציבור המסורתי-דתי, האשימו את ס. יזהר בסילוף דמותם של לוחמי תש"ח הגיבורים ובתעמולה אנטי-ישראלית. בקרב הממסד ומבקרי הזרם המרכזי-מפא"יניקי התקבל הספר בחום, ואף זיכה את ס. יזהר בפרס ישראל לשנת 1959. כעבור שנים, עם הוצאתו המחודשת של הספר בשנות השמונים, נתקל הספר בביקורות רבות על האופן שבו הוא דווקא מציג תמונה חיובית מדי של לוחמי תש"ח. המבקרים, בעיקר מן השמאל, האשימו את ס. יזהר בכך שהספר הוא למעשה שיר-הלל ללוחמי תש"ח ולמלחמה, ושיותר משהוא מציג את המלחמה באור שלילי הוא הופך אותה לחוויה האולטימטיבית, המרגשת והמופלאה ביותר, כך שבסופו של דבר – הוא מעודד צעירים לצאת ולהילחם.
הסגנון הספרותי הייחודי של הרומן הוא שהקנה לו את פרסומו והשאיר חותם עמוק על הספרות הישראלית. חוקרים רבים משייכים את הרומן לסגנון הספרותי בן המאה ה-20 של זרם התודעה. הרומן מייחד תשומת לב רבה לעולמן הנפשי של הדמויות, ומחשבותיהן נפרשות על עמודים רבים. אף שישנם חוקרים שטוענים שאין מדובר כאן בזרם התודעה בגלל הסגנון של מחשבות הלוחמים והסינון שעוברות מחשבותיהם, הרי שהמוקד הוא בהחלט התודעה שלהם והאופן שבו הם תופסים את העולם ואת עצמם. לצד המונולוגים של הדמויות, אשר לעיתים קרובות מאופיינים בקיטוע המשפטים, רצף אסוציאטיבי וסגנון לשוני גבוה ועשיר נמצאים גם תיאורי המרחב המדויקים והמורכבים של ס. יזהר, כמו בדוגמה הבאה:
מהדורות
המהדורה המקורית, בהוצאת עם עובד, הייתה רצופה שגיאות העתקה מכתב היד ושגיאות דפוס, ולדברי בנו של יזהר, ישראל סמילנסקי, הסבה ליזהר עוגמת נפש רבה, משום שעל אף שטרח וסימן אלפי תיקונים, סירבה ההוצאה להדפיס מהדורה מתוקנת.
התגובות ליצירה
"ימי צקלג" זכה לתשומת לב רבה של הביקורת והמחקר. לאור היצירות הקודמות של ס. יזהר שיצאו לאור במהלך השנים, וזכו בדרך כלל לביקורות נלהבות, התפתחה ציפייה גדולה לקראת פרסומו של הספר, עליו עבד ס. יזהר שבע שנים תמימות. הביקורות החלו להופיע כשלושה חודשים לאחר צאת הספר והפולמוס שהתפתח סביבו נמשך יותר משנה. הביקורות היו מעורבות, חלקן התלהבו מאוד, בעוד שחלקן תקפו בהתלהבות את היצירה, שכללה שני כרכים, ובהם אלף ארבע מאות שלושים ואחד עמודים, והשתרעה על פני שבעה ימים בלבד.
הנושאים שבהם עסקה בדרך כלל הביקורת היו רבים, וביניהם: דיון בסוגה של היצירה, המבנה העלילתי, האלוזיות המקראיות, היסודות הקומיים, אפיון הדמויות, תיאורי הנוף, מקומו של הזמן בעלילה והשימוש בשפה. אך הנושא העיקרי שמשך את תשומת לבה של הביקורת הוא הטיפול והיחס אל המלחמה ואל דמותו של הדור השני בארץ; בניהם של דור המייסדים ויחסם אל המקום ואל מלחמת העצמאות. לא כולם עסקו בכל הנושאים, אך ניתן לחלק את רובם לשתי קבוצות עיקריות: 1. אלו שעסקו בעיקר באידאולוגיה של הספר, 2. אלו שהתייחסו בעיקר לצד האמנותי של הספר.
המבקרים ה"אידאולוגים"
יוסף אורבך היה בין הראשונים שכתבו ביקורת מקיפה על הספר בשלושה מאמרים שפורסמו ב"על המשמר" באוגוסט 1958 הוא מתרשם שמבנה היצירה מסובך ומפותל, בעיקר בניסיון לשלב ביצירה אחת שתי עלילות בעלות קצב שונה: עלילת המלחמה ועלילת הדור השני. גיבורי היצירה הם בני שכבה חברתית אחת וגיל אחד, גם אם הבולטים שבהם זוכים לתווי דיוקן ברורים. העלילה נשזרת בעזרת מונולוגים נפשיים ממושכים העוסקים במוראות המלחמה ובנערות, ורק לעיתים רחוקות יש תיאור של המקום והמשפחה מהם הם באים. כוונתו של יזהר, לדעת אורבך, הייתה "להעלות עולם מעורער ומזועזע עד היסוד, בו הכל מוטל בספק", והוא עושה זאת במה שאורבך מכנה נטורליזם פסיכולוגי, ולא בהכרח זרם התודעה. הגיבורים, שנמצאים במקום אחד ובזמן אחד אינם זוכים להתפתחות האופי, ומכאן, הוא מגיע למסקנה שזוהי נובלה, שדרכה לצלם את זרם ההוויה בשבר מסוים של הזמן. יזהר לא התכוון לתאר את מלחמת השחרור ואף לא את הדור הצעיר, אלא את השכבה הצעירה ביותר של דור הלוחמים בשלהי המלחמה. זהו, טוען אורבך, ניסיון נועז ורציני לתאר את ניסיונו הנואש של הדור השני להיאחז מחדש בחברה ובמדינה. זוהי יצירה הספוגה כולה ביאוש, אכזבה ופסימיות. יזהר מעמיד ביצירה את זעקת השלום שלו ומציג מולה את מוראות המלחמה. אין זה אפוס של מלחמת השחרור, מדגיש אורבך, ועיקר חולשתה של היצירה היא בחוסר עקביות אידאית, בחשש לחשוף את האמת שבתקופת מלחמת השחרור הייתה עוד רוח אחרת, רוח אידאית, רוח הפלמ"ח.
חיים נגיד מעריך שאורבך, ככותבים אחרים שביקרו את סיפורי המלחמה הקודמים של יזהר, מדבר על המצע האידאי של היצירה העוסקת בטיבו של בני הדור השני, המוצגים כבחורים אובדי דרך ואכולי ספקות. ברוך קורצוויל, מסביר חיים נגיד, יצא כבר במאמר שיצא לאחר פרסום פרק אחד בלבד מהיצירה, "להגן עליו [על הדור השני] מפני ההתקפה הנוראה של השמצה עצמית.
המאמר הנוקב ביותר היה של קורצווייל, שאותו כתב לאחר שהתפרסם הספר בשלמותו. שמו של המאמר, שהתפרסם בשני המשכים, כבר מרמז על תוכנו: "האכזבה הגדולה". במילים בוטות קטל המבקר את היצירה. "שבועות רבים קראתי אלף מאה ארבעים ושלושה עמודים וציפור הנפש עף! אט וקל - נדמה כאילו - רגע אינו אלא צף, צף מפליג בים הדברנות הסנטימנטלית, הניהליסטית, הנרקיסטית, טס גולש, גולש, קפא בתוך חוכמות-בוסר, בתוך פילוסופית סרק של גיל התבגרות שאין לו קץ. בעיניים נוגות הוא הציץ בי כאילו שאל: האם זהו הסיפור הישראלי הגדול לו ציפיתי? כך הם פני אפוס הגבורה של כובשי כנען החדשים?" קורצוויל ציפה לאפוס מספר שהוא רב עמודים, ואפוס חייב להשתרע על פני תקופה ארוכה ולא על פני שבעה ימים בלבד. לדעת קורצווייל, כבר בסיפוריו הראשונים של יזהר בלטו המונולוגים והדיאלוגים שגבלו בהלקאה עצמית פטפטנית עד כדי השתפכות רגשנית. גם לגבי מלחמתו במלחמה, טען קורצווייל, לא חידש יזהר דבר, ועשו זאת טוב לפניו אריך מריה רמרק, אלבר קאמי ואחרים. קורצווייל קובע כי ליזהר הישג אחד טוב בספר: מראה את ריקנותו של הדור הצעיר שאין בו אמונה ומערער את המיתוס ששמו ס. יזהר.
המאמר של קורצווייל הותיר רושם קשה בעיני הקוראים, מתארת ניצה בן-ארי. ראשית, הוא הדגיש לכאורה את חוסר הערכים המוחלט של הגיבורים הצעירים, ושנית, הוא הצביע על חסרון גדול, לדעתו, שקיים ביצירה הגדולה: השיעמום. הוא טען שיזהר מתח את גבולות הסיפור הקצר, שבו דווקא הצטיין, עד "למעשי אונן מילוליים". לדעתה של בן-ארי, לא מעט מחריפותה של הביקורת נבע מתגובתו הנזעמת של יזהר, תשע שנים קודם לכן, על מאמר ביקורת נוקב של קורצוויל, שכתב על ספרו של נתן שחם. ואכן מתחיל קורצוויל את ביקורתו על "ימי צקלג" במילים, שכאילו ממשיכות את הדיאלוג בינו ובין יזהר מקדמת דנא. ההאשמה בשיעמום, מוסיפה בן-ארי, כאילו נתנה לגיטימציה לקוראים שלא עמדו באתגר הלא קל של צליחת שני הכרכים. "קשה לכתוב שיעמום באופן מעניין" התלונן רן יגיל. ביקורתו הקשה של קורצוויל גרמה לכך שפרס ביאליק לא ניתן לס. יזהר באותה שנה, אלא מספר שנים לאחר מכן, לאחר שכבר קיבל את פרס ישראל.
הייתה זו ביקורתו של קורצווייל שהותירה את יזהר "איש גמור", כפי שהוא עצמו הגדיר את מצבו. בנו זאב מתאר את אביו פוסע הלוך ושוב בבית ושותק יום וליל. בראיונות שהעניק מאוחר יותר ליצחק לבני ולזיסי סתוי אמר שהביקורת של קורצווייל מוטטה אותו לגמרי ואף ציין שנאלץ לפנות לעזרה רפואית. כשלושים שנים נמשכה שתיקתו הספרותית של ס. יזהר. הוא המשיך, כל אותן שנים, לכתוב בבמות השונות טקסטים עיוניים, וסיפורים לנוער, אך לא כתב ספרות יפה למבוגרים. רק לאחר שלושה עשורים, בשנות התשעים של המאה ה-20, חזר יזהר ופרסם שישה ספרים בזה אחר זה.
המבקרים ה"אמנותיים"
אך היו גם ביקורות שהתייחסו פחות לאידאולוגיה ולערכים, ויותר להישג האמנותי של הספר. מילא אהל כתב כבר בשנת 1958 על התפעלותו מהספר. קריאת הספר הייתה עבורו חוויה עצומה, על אף חסרונותיו הספורים. "כי הספר בכללו כולו הוא ספר הומניסטי גדול, שנושבת בו האהבה לאדם, במפולש, שתי וערב, ובעצמה שאין כמותה" אפילו כשהיא מועברת בקול דממה דקה, ואולי דווקא אז. אפילו כשהיא מספרת על העליבות, היאוש, התסכול והאימה הנוראה של האדם מול המציאות שנכפתה עליו בכבלי החיים והמוות. מי שלא חש בהומניות העוטפת את כל דפי הספר, ושמהווה את רוחו האמיתית של הספר - לא קרא אותו מימיו. הספר אכן מדבר על ריק, חידלון ואובדן דרך של גיבוריו, אך בכל דפיו מורגשת פעימת הערגה הכואבת לאמונת אמת, לאידיאל גדול וטהור. אהל שותף לחלוטין למה שהוא רואה כהטפותיו של יזהר כנגד מלחמות באופן עקרוני, אך עם זאת, הוא מגנה את ההמלצה של מבקרים מסוימים למנוע מבני הנוער את קריאתו של הספר; הבחורים מתוסכלים, מתלבטים, מחפשים, אך איש אינו עורק, וכולם, גם הרוטנים, חוזרים לצקלג להילחם בה לחיים ולמוות. ה"שוויון" כביכול של עיצוב הדמויות, בו מאשימים את יזהר, איננו לדעתו חיסרון, אלא מכוון, כדי שיוכל הקורא להזדהות עם גוני הגוונים של הטיפוסים השונים, להבין אותם, להיכנס לקליפתם. אהל מדבר על הוואריאציות והניואנסים הדקים של תיאורי הנוף בעת של דממה ובעת סערה. הוא מפנה את תשומת הלב לדרך תיאור המחשבות והרגשות, לריצת המשפטים והמילים, לחללים שנותרים באמצע ושנותר לקורא עצמו למלא אותן. אהל מתפעל מהעברית וכישוריה בספר, ומודה שמעולם לא נתקל בשפה כזו ביצירה כלשהי. הקורא נשאב לתוך האווירה, הקצב והמוזיקה של המילים, כמו בשיר טוב, שאין עליו להבין את כולו. והוא מסכם את דבריו: "שום ביקורת על 'ימי צקלג' לא תבוא במקום 'ימי צקלג'.
את הביקורת היסודית והמעמיקה ביותר על הישגיו האמנותיים של הספר, כתב דן מירון במספר מאמרים. ראשית, הוא השתדל לתת הוכחות וצידוק למבנה העלילתי, לחזרות הרבות, לקטיעות הפתאומיות. שלושת הקרבות שסביבם מתרכז הספר הם הגורם העלילתי המספק ליצירה את יסוד התהליך. לצדו קיימת בספר המחזוריות המתמדת בטבע, ושני הגורמים העלילתיים הללו מטרתם לשחזר את עולמים החייתי של הגיבורים בתחומיו של הרגע. לא הייתה כלל בכוונתו של יזהר לשחזר את מלחמת השחרור בתיאור אפי, "והוא הבליט זאת על ידי מערכת נרחבת של פרודיות על ההירואיזציה שבאפוס, ושל הסתייגויות אירוניות מן הנטייה לזהות את מלחמת השחרור עם ימי יהושע ודוד. "המגמה האמנותית המרכזית הייתה למרוד כנגד הסיפור העלילתי בכללו [...] השימוש במונולוג הפנימי, גודש הווריאציות שבתיאור מקבלים איפוא את צידוקם המלא. אין זה סיפור שנתארך שלא בטובתו, ואף אין חלקיו השונים מנותקים ומפורדים זה מזה".
גבריאל מוקד כתב על היצירה שהיא "אבן דרך מונומנטלית בדרכה של הפרוזה הישראלית הצעירה. נעשה בספר ניסוי ספרותי של שילוב בין המשפטים הקצרים לבין אלו שמשתרעים על פני עמודים שלמים, הזיקה בין המונולוג לדיאלוג, בין הזמן הסובייקטיבי של הרגע למול זה האובייקטיבי של העלילה, עיצוב "זהות והפרד" של הדמויות הפועלות - כל אלו הן סוגיות חשובות בתורת הספרות שס. יזהר מתמודד איתן באומץ. ובין שהוא מצליח בכך, בין אם לאו, הרקע של הספר כולו מעניק משמעות לניסוי החדש הזה. ייתכן שיזהר הושפע מג'ויס ומפרוסט, אך אין הוא מחקה אותם. היצירה שומרת לחלוטין על הרקע המקומי ההיסטורי והגאוגרפי. מעל הכל מתפעל מוקד מהתגלית הסגנונית של היצירה. יזהר, לדעתו התעלה כאן מעל לדפוסים הלשונים של הספרות העברית, וה"התפעמות הסגנונית" תואמת לחלוטין, לדעתו, את החוויה המתוארת.
גם מוקד מתייחס בהתפעלות אל תיאורי הנוף שבספר, המעידים על יכולת אמנותית מופלאה ואל חווית האימה שבקרב, כפי שהיא מתבטאת מדמותו של היחיד. הוא רומז למבקרים אחרים שנרתעו דווקא מהצד הזה של היצירה, שהגישה הלאומית-דתית שלהם פגמה בהערכת היכולת הזו לתאר את האימה, החרדה, לבטי המצפון והתסכול שמתעוררים ביחיד אל מול חוויות המלחמה.
ניצה בן ארי מסכמת את קטע ההתקבלות של "ימי צקלג" במילים אלו: "עשרות שנים היו צריכות לחלוף עד שחוקרים ומבקרים כדן מירון, אבי מעפיל, גידי נבו ועמית עסיס החלו להראות כיצד יש לקרוא את ימי צקלג ולגלות מה יש בו. אבל אז, שלושה חודשים אחרי שהספר יצא לאור באה הביקורת של קורצווייל וחיפשה בספר את ה'אפוס' שלא היה בו".
סאטירה
במערכון 'פלמ"ח' של החמישייה הקאמרית שנכתב בשנות ה-90 ומופיע באוסף הירוק של החמישייה, מלגלגים על דמות הפלמ"חניק המהורהר ועל השימוש של גיבורי הרומן בשפה מליצית.
סדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הקדישה מערכון לספר, בפרק האחד עשר של העונה השנייה. במערכון נראה ס. יזהר זוכה בפרס ישראל על הספר, אך מתברר שאף אחד מהשופטים לא קרא את הספר עב-הכרס. לאחר שיזהר עולה לבמה לקבל את הפרס, מתברר שהוא בעצמו לא זוכר את תוכנו של הספר.
גלקסו סמית' קליין
גלקסו סמית' קליין (שם רשמי באנגלית: GlaxoSmithKline; GSK) היא חברה בריטית לייצור ולשיווק תרופות וחיסונים. נכון ל-2016 הייתה חברת התרופות השישית בגדלה בעולם (אחרי פייזר, נוברטיס, מרק, הופמן לה רוש וסאנופי). מטה החברה נמצא בברנטפורד (Brentford) שבלונדון רבתי. החברה נוצרה בשנת 2000 כתוצאה ממיזוג החברות סמית' קליין ביצ'ם (SmithKline Beecham) וגלקסו וולקם (Glaxo Wellcome). החברה נמנית עם מדד FTSE 100 (מדד 100 המניות המובילות בבורסה לניירות ערך בלונדון) ונמנית עם החמישייה הראשונה של החברות הנסחרות בבורסה מבחינת שווי שוק. החברות המרכיבות את גלקסו סמית' קליין היו חלוצות במחקר ופיתוח תרופות פורצות דרך. בהם פיתוח נגזרות סינתטיות לפניצילין במסגרת חברת ביצ'ם ומעבדות חברת בורוז-ולקם במסגרתן פעלה זוכת פרס נובל לרפואה גרטרוד עליון שפיתחה תרופות לטיפול במלריה, איידס והרפס. בשנת 2012 הואשמה החברה כנושאת באחריות פלילית ואזרחית הנובעת מקידום בלתי חוקי של תרופות מרשם ואי-דיווח נתוני בטיחות מסוימים למנהל המזון והתרופות האמריקאי, במסגרת הסדר טיעון עם מחלקת המשפטים של ארצות הברית שילמה החברה קנס בסך 3 מיליארד דולר, הסכום הגבוה ביותר אותו שילמה חברת תרופות עד אז במסגרת הסדר באשמת הונאה.
גלקסו
חברת גלקסו נוסדה כחברה למסחר כללי ב-1850 בניו זילנד. בשנת 1904 החלה החברה לייצר תחליף חלב אם ובשנת 1920 פיתחה תוסף ויטמין די. ב-1935 נוסדו מעבדות גלקסו בלונדון והחברה הלה לרכוש ולמזג יצרניות של תרופות ותכשירים. בשנת 1978 רכשה גלקסו את מעבדות מאייר בארצות הברית והחלה להוות גורם בשוק תעשיית התרופות הגלובלי. ב-1983 קבעה הזרוע האמריקאית של התאגיד, .Glaxo Inc את מרכזה בפארק המחקר והתעשייה "טריאנגל" בצפון קרולינה.
בורוז וולקם
Burroughs Wellcome & Company נוסדה בלונדון בשנת 1880 על ידי הרוקחים האמריקאים הנרי וולקם (Henry Wellcome) וסילס מ. בורוז (Silas M. Burroughs). בשנת 1902 נוסדו מעבדות המחקר שנועדו לפיתוח תרופות למחלות טרופיות. ב-1920 פתחה החברה מעבדות ומתקני ייצור בארצות הברית, שעברו ב-1971 מניו יורק לצפון קרוליינה. בין היתר עבדו במעבדות אלה זוכי פרס נובל ג'ורג' ה. היצ'ינגס, ג'ון ר. ויין וגרטרוד עליון. בשנת 1936 נוסדה קרן ולקם, במטרה לקדם ולשפר את בריאות בני האדם. בשנת 1995 התמזגה בורוז ולקם לגלקסו וכך נוצרה חברת גלקסו-ולקם.
סמית'-קליין ביצ'ם
בשנת 1843 פיתח הרוקח תומאס ביצ'ם (סבו של המנצח סר תומאס ביצ'ם) גלולות חומר משלשל ששווקו כתרופת פלא לשלל מכאובים תחת השם Beecham's Pills. מפעל לייצור תרופות נוסד בשנת 1859 בלנקשייר והיה לבסיסה של חברת ביצ'ם גרופ. ב-1927 החל ייצור ושיווק קו משקאות האנרגיה Lucozade. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לעסוק בייצור נגזרות סינתטיות של פניצילין ופיתחה את ה-אמפיצילין. בשנת 1972 החלו לייצר במעבדות החברה את האנטיביוטיקה הנפוצה אמוקסיצילין ששווקה החל מ-1981. ב-1973 פותח קו ייצור מוצרי היגיינת הפה "אקווה פרש".
בשנת 1830 פתח ג'ון ק. סמית' בית מרקחת בפילדלפיה, אליו הצטרף ב-1865 מהלון קליין (Mahlon Kline). ב-1875 נוצר התאגיד Smith, Kline & Co למחקר וייצור תרופות. לאחר שהתאחד ב-1891 עם מעבדות ריצ'רד ופרנץ' נקרא Smith Kline & French Laboratories. מוקדי המחקר של החברה היו וטרינריה ופיתוח חיסונים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכה החברה לגלובלית, פתחה מתקני ייצור בקנדה, רכשה מעבדות בבלגיה וחברה מתמחה בתכשירים לבעיות עור.
ב-1982 התמזגה סמית'-קליין עם ביצ'ם (ונקראה SmithKline Beckman) וב-1988 רכשה את מתחרתה הגדולה ביותר, מעבדות קליניקל (Clinical Laboratories) והעבירה את מטה החברה מארצות הברית לבריטניה.
יצירת גלקסו-סמית'-קליין
בשנת 2001 רכשה גלקסו-סמית'-קליין את חברת Block Drug מניו ג'רזי, יצרנית משחת השיניים סנסודיין.
בשנת 2009 חטיבת המשקאות של החברה נמכרה לחברה יפנית "סנטורי".
מוצרים מובילים
בין מוצרי החברה המובילים והנמכרים ביותר בעולם
מחקר ופיתוח
בשנות השמונים פיתחה זוכת פרס נובל לרפואה גרטרוד עליון את התרופות לטיפול במחלת האיידס Zidovudine ו-Pyrimethamine (Daraprim) ואת התרופה אציקלוביר לטיפול בהרפס סימפלקס במסגרת חברת Burroughs-Wellcome.
החברה מפתחת חיסון למלריה בתמיכת קרן ביל ומלינדה גייטס (בשם RTS,S או בשמו המסחרי Mosquirix). ביולי 2014 הודיעה החברה על הצלחת שלב הניסויים השני בפיתוח החיסון, הפועל נגד טפיל הפלסמודיום פלציפרום, האחראי לסוג הקטלני ביותר של מלריה. בשנת 2019 נכנס החיסון לפיילוט במספר מדינות באפריקה, ולאחר שתוצאות הפיילוט הצביעו על הפחתה משמעותית במקרי תמותה ממלריה, אימץ ארגון הבריאות העולמי מדיניות רשמית הקוראת לשימוש בחיסון באזורים בהם מידת ההעברה של המלריה נחשבת לגבוהה או בינונית.
פרשת רוזיגליטזון
רוזיגליטזון (Rosiglitazone, שם מסחרי: אוונדיה; Avandia) הייתה תרופה שיועדה לטיפול בחולי סוכרת מסוג 2, והייתה התרופה הנמכרת ביותר לטיפול בסוכרת. בספטמבר 2010 הטיל ה-FDA מגבלות על השימוש בה, לאחר שנמצא כי היא מגבירה את הסיכון להתקפי לב. העיתון הניו יורק טיימס טען, כי חברת גלקסו סמית' קליין, יצרנית התרופה, הסתירה נתונים על הסכנות הטמונות בשימוש בתרופה במשך כ-11 שנים. הדבר הוביל לתביעת ענק, שבסופה התפשרה החברה בעסקת טיעון ושילמה קנס של 3 מיליארד דולר.
שלמה וינינגר
שלמה וִינִינגֶר (Salomon Wininger; 13 בדצמבר 1877, גורה הומורה, בוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ב' בכסלו תשכ"ט, 23 בנובמבר 1968, רמת גן) היה ביוגרף ואנציקלופדיסט יהודי אוסטרי, מחבר הלקסיקון המונומנטלי בשפה הגרמנית "הביוגרפיה הלאומית היהודית הגדולה" (Große jüdische National-Biographie).
ביוגרפיה
סלומון (שלמה) וינינגר נולד בסוף שנת 1877 בעיירה גוּרָה הוּמוֹרָה בבּוּקוֹבִינָה שבמזרח האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של זְלָאטָה לבית וילפר ושרגא פֶייבּוּש וינינגר. אביו, בנו של צבי הירש שכטר (שעכטער) מלודמיר שבווהלין (בדרום-מערב האימפריה הרוסית, אוקראינה), הוברח מרוסיה לאוסטריה עם חסידי ר' ישראל מרוז'ין שנסעו לרבם בסדיגורה בוקובינה ב-1839, כשהיה בן 12, מחשש שייחטף לשירות בן שנים רבות בצבא הרוסי בעקבות גזרת הקנטוניסטים. הוא אומץ כבן על ידי יהודי בעל אחוזה בדרום בוקובינה וקיבל את שם משפחתו. לאחר מספר שנים שבהן שהה בחצרו של הרב מרוז'ין, ב-1846 התיישב בגורה הומורה, וביחד עם חמש המשפחות היהודיות האחרות בעיירה ייסד בה את הקלויז הראשון.
וינינגר קיבל חינוך יהודי סטנדרטי ב"חדר" ובישיבה בעירו, ולאחר מכן למד בגימנסיה ריאלית בעיר המחוז צ'רנוביץ. עם סיום לימודיו נסע ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה (1895–1897), ובהמשך סיים לימודים בבית ספר גבוה לטלגרף בווינה.
בשנת 1905 נישא לחוה קרן, ובני הזוג היו הורים לארבע בנות. משנת 1908 עבד כפקיד הדואר הקיסרי בצ'רנוביץ. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגורר בווינה, ולאחר מכן שב לצ'רנוביץ (כעת תחת שלטון רומניה) ועבד בה כמנהל מרכזייה. בשנת 1941, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש עם יתר יהודי בוקובינה לטרנסניסטריה. הוא שרד את המלחמה, ובסופה שב לצ'רנוביץ. הוא דחה הצעה לקבלת קתדרה באוניברסיטה, והעדיף לעלות לארץ ישראל. בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו אדית אופשיץ ועדה גלנץ (בנותיו האחרות, אורנה טַלמצקר ואלפרידה קליפֶר, נותרו ברומניה). בארץ התגורר תחילה במעון עולים, עבר לדירת-חדר בשכונת בית מזמיל (קריית היובל) בירושלים, אחר כך עבר לבית אבות של מלב"ן בנתניה, ומסוף שנות ה-50 התגורר עם אשתו בדירה צנועה ברמת גן.
נפטר בסוף שנת 1968, בשנתו ה-91. נטמן בבית הקברות קריית שאול.