cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יי קיי סימונס
ביוגרפיה
בשנת 2016 שיחק בסרט המתח "רואה החשבון" לצידם של בן אפלק ואנה קנדריק. באותה שנה שיחק בסרט המוזיקלי של הבמאי דמיאן שאזל, "לה לה לנד" לצידם של אמה סטון ראיין גוסלינג. ודיבב את דמותו של קאמפה בסרט האנימציה "כלב מי שמנגן". באותה שנה יצא הסרט קונג פו פנדה 3 בו דיבב את קאי, הנבל של הסרט.
בשנת 2017 השתתף בסרט הדרמה "הגיבורים של בוסטון", לצדם של מארק וולברג, מליסה בנויסט וקווין בייקון, שיחק בסרטו הקומי של לורנס שר "ממזרים" ("Father Figures"), לצד אד הלמס, אוון וילסון וגלן קלוז, וכן השתתף בסרט "איש השלג".
בשנת 2018 גילם את הדמות הראשית בסדרה "מקביל". באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "מקום לאהבה". עוד באותה שנה סימונס הופיע בהופעת אורח בסדרה "משפחת סימפסון" בעונה 30 פרק 9 כפסיכולוג (דיבוב).
בשנת 2022 שיחק בתפקיד הראשי לצד סיסי ספייסק בסדרת הדרמה והמד"ב "שמי לילה" ברשת אמזון פריים וידאו; אודות הסדרה על זוג מבוגר שמגלה שער בחצר האחורית שלהם שמוביל לכוכב לכת נטוש.
כרטיס זיכרון
הוא משמש בדרך כלל במכשירים אלקטרוניים קטנים וניידים, ובפרט במצלמות דיגיטליות ונגני מוזיקה דיגיטליים. כרטיסי זיכרון מאופיינים בגודל קטן, וביכולת לאחסן מידע גם ללא מקור כח סדיר וקבוע. קיימים מספר תקנים נפוצים של כרטיסי זיכרון, המיוצרים ברוב המקרים על ידי יותר מיצרן אחד. בפורמט קומפקט פלאש קיימים גם מוצרים מבוססי דיסק קשיח זעיר.
היסטוריה
(PCMCIA PC Cards) היה אחד מכרטיסי הזיכרון הראשונים שיוצרו בצורה מסחרית בשנות ה-90. פורמטים נוספים שהופיעו בשנות ה-90 כוללים קומפקט פלאש וMiniature Card. השימוש בכרטיסי הזיכרון במכשירים ניידים כגון מצלמות, מחשבי כף יד וטלפונים סלולרים הוביל למגמת מזעור מתמשכת. הדור הראשון של כרטיסי הזיכרון שהיה נפוץ בראשית שנות ה-90, פינה את מקומו כמעט כליל לכרטיסים זעירים יותר מסוג Secure Digital (מכונה גם SD) ו-MultiMediaCard. בשנת 2010 הפכו כרטיסי microSD דומיננטיים בטלפונים סלולריים.
במקביל למהפכת המיזעור, הפך הפורמט SD לפורמט העיקרי בשוק כרטיסי הזיכרון.
מחלף אשדוד
מחלף אשדוד הוא אחד המחלפים הגדולים והמורכבים בישראל, הנמצא מזרחית לאשדוד. הוא מאפשר מעבר בין כביש 4, כביש 7, כביש 41, וכביש 42. המחלף המקורי נפתח לתנועה באפריל 1974 כחלק מפתיחת קטע כביש 4 בין אשדוד לראשון לציון. החל משנת 2001 בוצעו במחלף מספר שיפורים והרחבות באופן הדרגתי וכמו כן בוצע שדרוג נוסף שהסתיים בשנת 2009.
מבנה המחלף
המחלף מורכב משלושה חלקים. החלק הדרומי ביותר הוא התפצלות של כביש 42 מתוך כביש 4 לכיוון צפון. החלק הצפוני מזרחי היה צומת בני דרום, ומשמש כמחלף יהלום חלקי בין כביש 42 לכביש 7. החלק הצפון מערבי הוא החלק שבו כביש 4 עובר בגשר מעל כביש 7 שמחובר לכביש 41 שמוביל לנמל אשדוד. בין חלקי המחלף השונים עוברת מסילת רכבת מצפון לדרום, שמתפצלת מצפון למחלף אשדוד במחלף מסילתי למסילת לוד-אשקלון ומסילת תל אביב – פלשת וכן שלוחת נמל אשדוד לכיוון מערב.
בשנת 2007 החלה החברה הלאומית לדרכים בעבודות לשיפור והרחבת המחלף, ביניהן הפרדה מפלסית בין מסילת הרכבת לבין הכבישים העוברים במחלף. ביוני 2009 נפתח לתנועה הגשר בתוואי כביש 7 העובר מעל מסילת הרכבת וכביש 42.
סולומון ביבו
סולומון ביבו (באנגלית: Solomon Bibo; 29 באוגוסט 1853 - 4 במאי 1934) היה איש עסקים יהודי אמריקאי יליד פרוסיה. התפרסם בתור "היהודי שכיהן כראש שבט אינדיאני".
חייו ומשפחתו בפרוסיה
סולומון ביבו נולד ב-1853 בעיירה בראקל שבפרוסיה (כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה) למשפחה יהודית, השישי מבין 11 ילדים. אביו, יצחק ביבו, עבד כמורה וחזן בעיירה.
סבו לוקאס רוזנשטיין, אביה של אימו בלימנכן, עזב את פרוסיה לאמריקה ב-1812 כדי שלא יצטרך להתגייס לצבא. רוזנשטיין התאהב בארץ מגוריו החדשה, אך כעבור שמונה שנים הוא חזר לפרוסיה כדי למצוא לעצמו אישה. למרות רצונו העז לשוב לאמריקה, אשתו מיאנה להיפרד ממשפחתה, והם נשארו בפרוסיה. אך הסב נהג לספר לבני משפחתו סיפורים על ימיו המופלאים באמריקה, ונטע בהם אהבה למקום.
בסביבות 1860 החליט בנו של לוקאס, יוזף רוזנשטיין, דודו של סולומון, להגר לארצות הברית, והוא השתקע בניו מקסיקו, שאז עדיין הייתה טריטוריה תחת שלטון הממשל הפדרלי. יוזף נפטר כעבור חמש שנים ונקבר בניו מקסיקו. לא עבר זמן רב וב-1866 הלכו בדרכו של דודם שניים מנכדיו של לוקאס, סימון ונתן ביבו, אחיו הבוגרים של סולומון. השניים השתקעו בעיר סנטה פה שבניו מקסיקו, שם עבדו בחברת הסחר של משפחת שפיגלברג, משפחה יהודית ממוצא גרמני שנתן ביבו הכיר עוד מצעירותו. כשצברו שני האחים די ניסיון בעסקים, הם עברו לעיירה סבּוייטה (באנגלית Cebolleta), שם הקימו תחנת סחר עם האוכלוסייה האינדיאנית המקומית. ב-1869, בעודו בן 16, עזב סולומון אף הוא לארצות הברית לחבור עם אחיו. לאחר מספר חודשים בחוף המזרחי שבהם למד אנגלית, הוא הצטרף כשותף לעסק של אחיו בניו מקסיקו.
מעורבותו עם האקומה
לאחים ביבו היו יחסים טובים עם האינדיאנים איתם סחרו. סולומון בפרט יצר קשר הדוק עם תושבי הפואבלו (ישוב אינדיאני) של שבט אקומה (באנגלית Acoma Pueblo), שכינו אותו בתואר הכבוד "דון סולומונו". בדצמבר 1882 פתח סולומון תחנת סחר (חנות) על אדמתם של האקומה. הוא התיידד עם בני השבט, למד את שפתם, והכיר את אחת מבנות השבט, קתולית בשם חואנה ואייה (בספרדית Juana Valle), נכדתו של מושל השבט לשעבר. אף על פי שבני השבט לרוב התנגדו לנישואים מחוץ לשבט, באופן נדיר התירו לזוג להינשא, וחתונתם נערכה ב-1 במאי 1885. טקס הכלולות נערך על פי מסורת אינדיאנית תחת השגחתו של כומר קתולי. הזוג נישא שוב ב-30 באוגוסט של אותה שנה על ידי שופט מחוזי, כנראה כדי לבסס את נישואיהם באופן חוקי. אף על פי שהזוג לא נישא על ידי רב, סולומון דבק במסורתו היהודית, ואשתו אימצה נוהגים יהודים אף היא. נישואיו הקנו לביבו מעמד של חבר שווה זכויות בשבט האקומה.
נישואיו של ביבו וכניסתו לשבט האקומה אירעו על רקע סכסוך שנבע מעסקיו של ביבו עם האקומה. ב-1884 שכר ביבו את כל אדמתם של בני השבט לתקופה של שלושים שנה. לטענתו, היה זה כדי להגן על השבט מפני סוחרי קרקעות שזממו לנצלם ומהממשל הפדרלי שאיים להפקיע את אדמותיהם. פדרו סנצ'ז, הסוכן לענייני אינדיאנים (באנגלית Indian agent) האחראי על האקומה, הביע דעה שביבו עצמו ניצל את השבט ושכר את אדמתם במחיר נמוך. סנצ'ז ערך מפגש עם מנהיגי האקומה, ולטענתו הנוכחים בישיבה הודו שההסכם עם ביבו נחתם ללא הסכמתם, למעט מושל השבט, שהודה שהוא הסכים לחוזה, אך הסביר שהוא לא הבין נכון את החוזה שביבו הציע לו, וחשב שהוא דן רק בחלק מאדמת השבט ולתקופה של שלוש שנים, לא שלושים. ביבו מנגד טען שלסנצ'ז לא היה מתרגם בעת שנפגש עם זקני השבט, ושתיאורו של טענותיהם אינו נכון. סנצ'ז וביבו ניהלו מאבק משפטי על תקפות החוזה שנמשך מספר שנים. אנשי השבט מצאו את עצמם בין הפטיש והסדן. מצד אחד, הם חששו לאבד את קשרי המסחר שיצרו עם ביבו, ומצד שני הם פחדו מאיומיו של סנצ'ז שהממשל הפדרלי יענישם אם יקיימו את החוזה. ב-1888, לאחר שסנצ'ז הוחלף בנציג חדש, פסק בית המשפט לזכותו של ביבו. בשיא המאבק נהיה ביבו חבר בשבט על רקע נישואיו. סנצ'ז טען שהנישואים היו פיקטיביים ונועדו לחזק את טענותיו של ביבו לאדמותיהם של האקומה. הסיבה מדוע הסכימו האקומה שלא כמנהגם בעבר לאפשר לביבו להתחתן עם בת שבט אינה ברורה, וייתכן שהם אכן יזמו את הנישואים כדי לסייע לביבו במאבקו המשפטי. עם זאת, סולומון וחואנה היו נאמנים זה לזה, הקימו משפחה, וחיו חיי זוגיות מלאים עד סוף ימיהם.
ב-1885, אותה שנה בה נישא סולומון לחואנה ונהיה לבן שבט, מינתה אותו מועצת חכמי דת לתפקיד מושל השבט, מינוי לתקופה של שנה. תפקיד זה היה מקביל לתואר ראש שבט אצל שבטים אינדיאנים אחרים, ומכאן הכינוי "היהודי שנהיה לראש שבט אינדיאני" שדבק בביבו. ייתכן שהמינוי נועד לחזק את ידו של ביבו במאבקו המשפטי, אך אין עוררין שביבו מילא את תפקידו בנאמנות. בין היתר, ביבו פתח בית ספר ושכר את המורה הראשון שילמד בו. ביבו מונה כמושל עוד שלוש פעמים, וכיהן ארבע שנים סך הכל. ב-1888, לאחר שזוכה בבית-משפט, הסכים הממשל הפדרלי להכיר בו רשמית כמושל השבט.
לאחר היותו מושל
ביבו נשאר פעיל בשבט גם לאחר כהונתו, אך הסתכסך עם בני שבט אחרים על רקע תוכנית הלימודים בבית הספר שהקים. כעבור מספר שנים החליטו ביבו ומשפחתו לעזוב את השבט, כנראה בגלל המריבות להן נקלע וגם בגלל רצונו להקנות לילדיו חינוך יהודי. תחילה עברו לעיר סנטה פה, ומשם עברו לסן פרנסיסקו. בסן פרנסיסקו השתייכה המשפחה לבית הכנסת עמנואל. ידוע שבנם הבכור עלה לתורה כבר מצווה בבית הכנסת אוהבי שלום, ובנם הצעיר קיבל חינוך דתי בבית הכנסת עמנואל. המשפחה פתחה חנות מכולת, אך המשיכה להתפרנס גם מחנויותיו של ביבו שנותרו בניו מקסיקו. עם זאת, הקשר של המשפחה עם שבט האקומה נותק. ב-1920 נידה שבט האקומה את ביבו מאדמתו, ואף סירבו לאפשר לו לחזור לחיק השבט.
ביבו נפטר ב-1934, ונקבר בבית קברות יהודי בעיירה קולמה שבקליפורניה. אשתו, שנפטרה ב-1941, נקברה לידו.
מורשתו
לדעתם של ההיסטוריונים שתיעדו את חייו של סולומון ביבו, השפעתו כמושל מדינת האקומה הייתה זניחה. מפעלו רוכז באזורים נידחים, ולכן להחלטותיו לא הייתה משמעות גדולה על הנעשה בניו מקסיקו. מעבר לכך, כוונותיה של הממשלה הפדרלית כלפי השבטים האינדיאנים באזור אותו סיפחה היו הרות גורל מכדי שאדם אחד היה יכול לשנותם, וספק אם עתידם של האקומה היה נראה שונה תחת מושל אחר. עיקר תהילתו של ביבו נבעה מהעובדה שהוא הצליח להתברג להנהגת שבט אינדיאני שנטה להיות סגור כלפי זרים. בפרט, העובדה שמהגר יהודי אירופאי כמו ביבו הפך למושל של שבט אינדיאני סיפקה דוגמה מיוחדת במינה לאלו שטענו, כפי שסבו של סולומון סיפר לנכדו בזמנו, שבאמריקה אדם יכול לעשות כל מה שרק ירצה.
התאגדות עובדים בישראל
התאגדות העובדים בישראל תפסה מקום ייחודי בהיסטוריה של היישוב העברי - כשהסתדרות העובדים הכללית, הארגון הגדול מבין ארגוני העובדים, לא היווה רק כגורם המייצג עובדים מול מעסיקיהם, כי אם גם כגורם וסקטור משקי מרכזי המניע את הפעילות הכלכלית והחברתית. בשנות ה-80 נחלש מעמדה של ההסתדרות הכללית, עם עליית המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית. בעשור האחרון חלה התעוררות מחודשת בהתארגנות עובדים במסגרת ארגוני העובדים השונים.
ראשית ההתארגנות ביישוב העברי
התארגנות מקצועית בישראל החלה עוד בתקופת העליות הראשונות. חלק ניכר מן האיגודים המקצועיים קמו על בסיס אידאולוגי ערכי, ובייחוד במסגרת תנועת העבודה, שהייתה הזרם הציוני המרכזי ביישוב מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. הצורך בארגונים מקצועיים גבר עקב חסרונם של גופים מוסדיים חזקים ביימי היישוב, כגון ממשלה ושוק סחורות מפותח, אשר יכלו לענות על צרכים דחופים כגון מגורים, מזון ותעסוקה. צורך זה עלה לעיתים על התנגדות ערכית לדפוס זה. מפלגות שונות באותה תקופה, ובעיקר הפועל הצעיר ופועלי ציון, נטו לאגד עובדים במסגרות פוליטיות על בסיס ערכי, וחיזקו את ההתאגדות המקצועית. ההתאגדויות השונות התחרו ביניהן לעיתים על גיוס חברים ועל נאמנות מקצועית ופוליטית, והיוו חלק מהותי מכלל ההתרחשות המדינית באותה תקופה.
כמו במדינות אירופאיות אחרות, גם בישראל אחת ההתארגנויות הראשונות הייתה התאגדות עובדי הדפוס, שניסיונות ראשונים להקמתה היו בירושלים בין 1896 ל-1904. על רקע המשימה הלאומית של תחיית השפה העברית כשפה לאומית, קמה ב-1903 הסתדרות המורים, שהיא האיגוד המקצועי הוותיק בארץ ישראל. ב-1912 הוקמה ההסתדרות הרפואית.
בניגוד להתפתחות האיגודים המקצועיים בעולם המערבי שהופיע על רקע התפתחות התעשייה, ובקרב הפועלים התעשייתיים, החלה ההתארגנות המקצועית בישראל דווקא מתחום החקלאות. עובדה זו נבעה מהדגש הרב שהעניקה התנועה הציונית להתיישבות חקלאית כמשימה לאומית בראש סדר העדיפויות, מהצורך בפיתוח חקלאי מהיר על מנת לספק מזון ותעסוקה לגלי העליות השונים, וכן משום שהחלוצים, שהיוו עיקר הכוח החקלאי היהודי, היו בעלי תודעה פוליטית חזקה שעודדה התארגנות מקצועית. האגודות המקצועיות החקלאיות הראשונות היו בגליל וביהודה בשנים 1917-1913. לאחר ענף החקלאות, הועצמה תנופת ההתאגדות בענפי הסקטור הציבורי המנדטורי. לדוגמה, בשנת 1919, הוביל ייסוד הממשל הצבאי הבריטי להקמת הסתדרות הפקידים הארצית, וכן באותה שנה נוסדה הסתדרות פועלי הרכבת, הדואר והטלגרף.
בשנת 1922 הוקמה הסתדרות הפועל המזרחי, כהסתדרות המאגדת פועלים ציונים-דתיים, וכחלק מתנועת "המזרחי", באותה שנה הוקמה גם הסתדרות פועלי אגודת ישראל כהסתדרות עובדים חרדים, וכחלק מתנועת "אגודת ישראל". בשנת 1934 הוקמה הסתדרות העובדים הלאומית, ארגון עובדים שהוקם מתוך מחלוקת אידאולוגית עם ההסתדרות הכללית ותנועת העבודה, כחלק מהתנועה הרוויזיוניסטית. הסתדרות זו שמה ביקשה לשים דגש על התאגדות לאומית ולא מעמדית, ונטתה להתנגד לשימוש בצעדים ארגוניים כגון שביתות בטענה כי מאבקים בין עובדים למעסיקים מחלישים את האחדות הלאומית.
לאחר הקמת המדינה
בשנת 1957 נחקק חוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז-1957, אשר נתן לארגוני עובדים מעמד לפי חוק, ובכך מיסד אותם. בית הדין הארצי לעבודה פסק כי חוק זה נתן לארגוני עובדים סמכות חקיקה אוטונומית. או במילים אחרות, סמכות לכרות הסכמים קיבוציים שיחייבו גם עובדים אשר אינם חברים בארגון העובדים ומכאן שלא נתנו לארגון את הסכמתם, בדומה לדרך פעולתה של חקיקת משנה. בנוסף לזה, חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958, מאפשר לארגון עובדים לגבות - באמצעות המעסיק - "דמי טיפול ארגוני-מקצועי" מעובדים שאינם חברים בארגון עובדים כלשהו. התוצאה היא שלפי חוקים אלו, ארגוני עובדים מהווים חלק מהממסד הרשמי של המדינה, במובן הזה שהם יכולים לחייב, לזכות, ולמסות עובדים אשר אינם חברים בהם. עובדים אשר לא נתנו הסכמתם לפעולות אלו. ארגוני עובדים נאבקים ביניהם על קבלתה של סמכות זו, בקשר לקבוצות עובדים שונות. מאבקים אלו הוגדרו על ידי בית הדין הארצי לעבודה, תחת המושג המשפטי "יחידת המיקוח". כלומר, יחידת המיקוח היא קבוצת העובדים (שרק חלק מהם חברים בארגון העובדים) שארגון עובדים רשאי לשאת ולתת עבורה, ולכרות בשמה הסכם קיבוצי.
מלבד ארגוני העובדים הכלליים, הוקמו התאגדויות פרופסיונליות (על-בסיס מקצועות) רבות, כדוגמת הסתדרות המורים, ההסתדרות הרפואית, אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים ואגודת העיתונאים. מלבד הגנת החברים, התאגדויות אלו עוסקות בתהליכי הכניסה למקצוע ופיתוח המקצוע, הן מבחינה תוכנית (עיסוק בספרות מקצועית, הכשרה וכו') והן מבחינה מבנית (אתיקה, ביקורת פנימית וכו'). איגודים אלו, שחלקם אף מאגדים מעסיקים, הם מגוונים ביותר, ולחלקם הניכר יחס מבני להסתדרות הכללית: חלקם מהווים חלק ממנה (הסתדרות המהנדסים, איגוד המשפטנים, איגוד העובדים הסוציאליים ועוד), חלקם הצטרפו אליה וחלקם הוקמו במסגרתה ופרשו (כדוגמת ארגון המורים העל-יסודיים). מרבית האיגודים פועלים ברמה ארצית, כלומר כאיגוד משותף לכל העובדים המתאים בישראל. עם יוצאי הדופן המעטים נמנים חברי הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות, המאורגנים בארגונים נפרדים, כל אוניברסיטה וארגון הסגל הבכיר שלה (הארגונים משתפים פעולה בנושאים ארציים, באמצעות המועצה המתאמת של הסגל האקדמי הבכיר).
בשנות ההגמוניה של תנועת העבודה ושלטון מפא"י, הייתה ההסתדרות חלק מרכזי מהמימסד הממלכתי בישראל. בתקופת השיא שלה היו חברים בהסתדרות העובדים הכללית בישראל כמחצית מתושביה הבוגרים של המדינה. ההסתדרות הציעה מלבד שירותי איגוד מקצועי גם שירותי רווחה שונים כשהמשמעותית מביניהם הייתה קופת חולים כללית. הקשר בין ההסתדרות לממשלה, אשר בא לידי ביטוי לעיתים אף בדיכוי מאבקים פנימיים, דוגמת שביתת הימאים בחיפה, הוליד מרמור בקרב שכבות הולכות וגדלות שחשו שהן מופלות בחברה ובשוק העבודה. עם המהפך, אשר סימל את סוף ההגמוניה של תנועת העבודה, איבדה ההסתדרות גם חלק ניכר מהשפעתה וכוחה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. המשבר הכלכלי של שנות ה-80 פגע עמוקות בסקטור ההסתדרותי, וזאת לצד מדיניות ההפרטה והצמצום שהובילה הממשלה אשר פגעו אף הם בכוחה של העבודה המאורגנת בסקטור הציבורי. באותן שנים עברו עובדים רבים מהסכמים קיבוציים המוגנים על ידי האיגוד המקצועי, לחוזים אישיים - שפעמים רבות היו בשכר אטרקטיבי יותר, אך ללא הגנת הארגון. לצד זאת התפתחו בסקטור הפרטי לאורך שנות ה-90 וה-2000 ענפים חדשים, גדולים ועתירי ידע שהוקמו מלכתחילה על בסיס חוזים אישיים ובלא כל עבודה מאורגנת דוגמת ענפי ההיי-טק והסלולר.
התחדשות העבודה המאורגנת בישראל
בתחילת שנות ה-2000 החלו ניסיונות מחודשים של התארגנות עובדים, פעמים רבות על רקע פגיעה בתנאי עבודתם. בין ניסיונות ההתארגנות ניתן למנות את מפעלי תחנות בע"מ (1996), דלק (1998), הורן את ליבוביץ' (2000), חיפה כימיקלים דרום (2003), חברת התחבורה הציבורית בבאר שבע מטרודן (2005). מרבית ניסיונות אלו נחלו כישלון, כשההסתדרות שנחלשה התקשתה להגן עליהן, התקשורת לא נרתמה לטובתן - והמעסיקים פעלו בכוח רב על מנת לחסלן. כך למשל פוטרו מובילי ההתארגנות בחיפה כימיקלים דרום, ואנשי אבטחה שכירים הובאו במטרה לפרק את מחאת העובדים. גם שביתת עובדי מטרודן בדרישה להכרה בהתאגדותם ב-2005 נשברה לבסוף, בסיוע שר התחבורה דאז מאיר שיטרית.
בשנת 2007 הוקם ארגון העובדים כוח לעובדים, השם דגש על דמוקרטיה ישירה ומונה כיום כ-18,000 חברים. ארגון מען - עמותה לסיוע לעובדים שהוקם ב-1998 בתור ארגון מייעץ ומסייע לעובדים הוכר כארגון עובדים 'יציג' היכול לחתום על הסכמים קיבוציים בשנת 2011. בשנת 2009 תיווך יו"ר ההסתדרות דאז עופר עיני על המגעים הקואליציוניים להצטרפות מפלגת העבודה לממשלת נתניהו. חלק מתנאי ההצטרפות היו שורה של 12 תיקוני חקיקה אשר נגעו לזכות ההתארגנות ביניהן איסור פגיעה במובילי התארגנות, הטלת קנס בגין פגיעה בזכות ההתארגנות, חובת ניהול משא ומתן עם ארגון עובדים יציג, החובה לאפשר לנציגי ארגון העובדים כניסה למקום העבודה. בשנת 2010 הורה עיני על הקמתו של האגף להתאגדות עובדים בהסתדרות, שתכליתו הקמתן של ועדי עובדים חדשים במקומות עבודה שטרם היו מאורגנים עד כה. כמו כן - החליט עיני כי במטרה להקל על הקמת ההתאגדויות החדשות עובדים מתארגנים לא יחויבו בתשלום דמי חבר או דמי טיפול - עד להשלמת ההתארגנות בחתימה על הסכם קיבוצי מול המעסיק.
התפוצצות בועת ההיי-טק, לצד משבר הסאב-פריים והרפורמה שהוביל שר התקשורת משה כחלון בענף הסלולר הביאו לכך שרבים מהעובדים בענפי המשק החדשים חשו שביטחונם התעסוקתי נפגע. המחאה החברתית של קיץ 2011, והקריאות בה לשינוי השיטה הנאו-ליברלית ולצדק חברתי היוו גורם נוסף שיצר תסיסה בקרב עובדים רבים ורצון להוביל תהליכי שינוי. ב-2012 פתחו עובדי חברת הסלולר פלאפון במהלך להקמת ועד עובדים, אשר נתקל בהתנגדות חריפה של המעסיק. בעקבות מאבק זה קבע בית הדין הארצי לעבודה את 'פסק דין פלאפון', על פיו בשל יחסי הכוחות בין המעסיק לעובדיו - חל עליו איסור להתבטא באשר להתארגנותם בארגון עובדים, שכן הדבר פוגע בזכותם להתאגד. פלאפון וארגוני המעסיקים ערערו על פסק הדין לבג"ץ, אולם זה שב ואשרר אותו. פסיקה זו הידועה גם כ'הלכת פלאפון', הייתה לנקודה מכרעת שלאחריה החל גל התאגדויות רחב אשר הקיף את כל חברות הסלולר הגדולות, ומאות מקומות עבודה נוספים ממגוון סקטורים - שחלקם מעולם לא היו חלק מהעבודה המאורגנת. בין היתר התארגנו מרבית עובדי חברות הביטוח וחברות כרטיסי האשראי. ב-2014 הוקם גם ועד עובדים ראשון בענף ההיי-טק בחברות ההיי-טק SAP ונס טכנולוגיות. באותה שנה הוקם בהסתדרות איגוד עובדי הסלולר, האינטרנט וההיי-טק.
סקטור עובדים נוסף שהחל להתארגן במסגרת ארגוני העובדים הוא הסקטור החרדי, אשר ייצוגו בקרב העובדים המאורגנים נמוך יחסית. בהסתדרות הוקם אגף חרדי שתכליתו איגוד עובדים במקומות עבודה המזוהים עם המגזר החרדי - וזאת בהתאם לאורח חייהם ולאמונתם. לפיכך נוהגות התאגדויות אלו להוועץ בבתי דין רבניים, טרם פניה לערכאות החילוניות ולבתי הדין לעבודה. ביולי 2016 ניתן פסק הלכה בבד"צ קרליץ בבני ברק, המתיר התאגדות עובדות לשיפור תנאי עבודתן - ובתנאי שההתאגדות לא תביא לפעולות המנוגדות להלכה ולא תפגע בעצמאות החינוך העצמאי החרדי.
בשנת 2016 התיר בית הדין הארצי לעבודה לארגון עובדים, לרשום חברים חדשים באמצעות אתר האינטרנט שלו.
הומובונוס
הומובונוס (נולד בתחילת המאה ה-12 - מת ב-13 בנובמבר 1197) הוא קדוש נוצרי. משמעות שמו בלטינית היא "איש טוב" (homo bonus) הומובונוס היה סוחר מקרמונה שבצפון איטליה, ששמו אומבונו טיצ'ינגו. הוא לא השתייך לדרג הכנסייתי והיה איש נשוי שהאמין שעבודתו ניתנה לו על ידי האל, כך שהוא יוכל לתמוך בעניים. הומובונוס הוא הקדוש המגן של החייטים ויום חגו ב-13 בנובמבר.
הומובונוס ירש הון מאביו (שהיה איש עסקים וחייט מצליח בקרמונה). הוא הקדיש חלק ניכר מהכנסותיו לעזרה לנזקקים והיה ידוע כאיש עסקים ישר.
ג'ובאני בורומאו
ג'ובאני בורומאו (באיטלקית: Giovanni Borromeo; 15 בדצמבר 1898 – 24 באוגוסט 1961) היה רופא איטלקי וחסיד אומות העולם אשר חי ופעל כל חייו ברומא, איטליה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, הציל בורומאו את חייהם של למעלה מ-100 יהודי רומא וביניהם בני משפחת אמאליה (Almagià) המורחבת (Clotilde and Gina Almagià, Luciana Tedesco, Claudio Tedesco, Gabriella Ajo).
בורומאו הוכר כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם" בשנת 2004.
חייו לפני המלחמה
ג'ובאני בורומאו היה בנו של רופא איטלקי מפורסם בשם פייטרו בורומאו. אביו גויס למלחמת העולם הראשונה בזמן שלמד ג'ובאני רפואה באוניברסיטת רומא. על שירותו במלחמה זו קיבל אביו מדליית הברונזה, עיטור גבורה צבאי.
בגיל 22 סיים בורומאו את לימודי הרפואה, ובשנת 1931 הוא מונה למנהל בית החולים "Riumiti di Roma". אולם, נטען כי נמנע מבורומאו לכהן בתפקיד זה משום שלא השתייך למפלגה הפאשיסטית.
ב-2 בדצמבר 1933 נישא ג'ובאני למריה אדליידה מנגני (Maria Adelaide Mangani). נולדו להם שלושה ילדים: ביאטריס (1934), פייטרו (1937), ומריה כריסטינה (1943).
קריירה
בשנת 1934 התמנה ג'ובאני למנהל בית החולים "Fatebenefratelli" שברומא. הוא והכומר מאוריציו ביאלק (Maurizio Bialek) פעלו לשיפוץ בית החולים אשר החל בשנת 1922, והפכו אותו מהוספיס ישן למוסד מודרני ורב תועלת. בית החולים לא היה בשליטת המשטר הפאשיסטי, אלא היה שייך למסדר "הקדוש יוחנן" אשר רכש אותו בשנת 1892 מממלכת איטליה והפך אותו לחלק מרשת בינלאומית של בתי חולים.
בין הצוות הרפואי היו שני רופאים צעירים בעלי תפקיד רופף, ויטוריו עמנואל סאקרדוטי ואדריאנו אוסיציני: הם השאירו את הזיכרונות הידועים ממקור ראשון היחידים מהחיים בבית החולים במהלך המלחמה. סאקרדוטי היה יהודי ואחיינו של פרופסור אלמג'יה, מורו של בורומאו. אוסיציני היה אנטי-פשיסט קתולי שחמק מהכלא כמה פעמים. בשנת 1998 סאקרדוטי העניק ראיון ארוך בקרן השואה ובשנת 2005 כתב אוסיציני ספר זיכרונות בשם אי על הטיבר.
דרך זיכרונותיהם אנו למדים שאחרי שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943, במהלך הכיבוש הנאצי של רומא, הפכו הפטבנפרטלי לכור היתוך של נמלטים, קרביניירי, שוטרים קולוניאליים, עריקים, לוחמי התנגדות, אנטי-פשיסטים, ובסופו של דבר, לאחר השחרור, גם פשיסטים רפובליקניים. גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מציינים כי לאחר העימותים החמושים ב-8 בספטמבר 1943, התארגנה בחשאי קבוצת רופאים בבית החולים כדי להציע סיוע רפואי ללוחמי ההתנגדות. סאקרדוטי מצהיר שמכיוון שהוא היה "בסכנה" בכל מקרה, הוא נשלח לעיתים קרובות ליערות סביב רומא כדי לטפל בפרטיזנים פצועים. מעל הכל מספר סאקרדוטי כי הוא סיפק טיפול, ותרופות כאשר היו זמינות, ליהודים רבים שחיו בגטו הישן, ברחוב שמול בית החולים.
על פי התצהיר של סאקרדוטי בקרן השואה, בפטבנפרטלי היו שני מקרים של סיוע ליהודים. גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מצהירים כי קבוצה קטנה של יהודים אושפזה עם אבחנה של מחלת קוך, שהייתה נפוצה למדי באותם ימים. הרופאים התייחסו באופן פנימי גם לחולי "קוך" הנמלטים באמצעות אות הקוד "K", בהתייחסות למפקד הגרמני ארתור קסלרינג. אוסיציני מייחס את הרעיון של מילת הקוד K לסאקרדוטי. עם זאת, סאקרדוטי זכר את זה כלא יותר מאנקדוטה, וכאשר התבקש לזהות את מקור מילת הקוד, הגיב: "אני לא יודע, זה היה משהו שאנשים אמרו, אולי הבמאי".
זיכרונם של אוסיציני וסאקרדוטי. בנוגע לפרשת העזרה ליהודים שונה מהותית בתאריכים, מספר האנשים ומהלך האירועים. שניהם שונים מספרו של בנו של בורומאו על הצלת היהודים על ידי אביו, שנכתב ב-2007, לפיכך שנים רבות אחרי האחרים. סאקרדוטי ואוסיציני נתנו קרדיט לבורומאו על אנושיותו.
השתתפותו של בורומאו בהתנגדות לא הייתה נושא למחקרים ושמו אינו מופיע בשום תיאור היסטוריוגרפי מרכזי. לדברי אוסיציני, הוא תמיד היה חשדן בברית הקתולית עם המשטר הפשיסטי, ובזמן הכיבוש הגרמני, נטה לכיוון ההתנגדות, למרות שמעולם לא השתתף בה באופן פעיל. לדברי בנו של בורומאו, יחד עם פריור בילאק, בורומאו החזיק מכשיר קשר במרתף בית החולים כדי לשמור על קשרים עם הפרטיזנים, במיוחד עם חברו הקרוב רוברטו לורדי. בראיון שלו, סאקרדוטי טען שבאופן כללי הרופאים בפטבנפרטלי התרחקו מפוליטיקה. הוא הזכיר את בורומאו בשמו רק פעם אחת והגדיר אותו "אדם קתולי מאוד".
לבורומאו היו למעשה קשרים הדוקים לוותיקן. לאחר המלחמה הוא התיידד עם אלצ'ידה דה גספרי, גם הוא אנטי-פשיסט בעל קשרים חזקים בוותיקן, שהיה ראש ממשלה בין 1945 ל-1953. כחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית, הוא הפך ליועץ לבריאות הציבור של עיריית רומא. בורומאו מת בבית החולים פטבנפרטלי באוגוסט 1961.
בית החולים "Fatebenefratelli" שברומא
בית החולים ממוקם על הגדה המערבית של נהר הטיבר ברומא. זהו סוג של אי קטן ומבודד באחד מנהרות רומא, מה שהופך אותו למקום מושלם כדי לבודד מטופלים עם מחלות מידבקות ולהפריד אותם מהאוכלוסייה הכללית, ואכן הייתה לו היסטוריה של מיגור מגיפות. בית החולים נוסד בשנת 1585 וכיום מנהלים אותו מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש. בין הצוות הרפואי היו שני רופאים צעירים ויטוריו אמנואלה סאקרדוטי ואדריאנו אוסיצ'יני. בית החולים ידוע בכך שהעניק מקלט ליהודים בתקופת השואה באמצעות אבחנתם כחולים במחלה פיקטיבית בשם "תסמונת קיי (K)", השם תסמונת קיי הוצע על ידי אוסיצ'יני. במהלך פשיטת החיילים הנאצים על הגטו היהודי ברומא ב-16 באוקטובר 1943, יהודים שהצליחו להימלט מהגטו חיפשו מקלט בבית החולים. ג'ובאני בורומאו קיבל את היהודים הנמלטים והכריז כי מטופלים חדשים אלו אובחנו במחלה מידבקת וסופנית בשם תסמונת קיי. האות "K" נועדה להבחין בין היהודים לבין המטופלים האמיתיים בבית החולים. תסמונת קיי הוצגה כמחלה נוירולוגית כביכול, שתסמיניה כוללים פרכוסים, דמנציה, שיתוק, ובסופו של דבר מוות כתוצאה מחנק.
תסמונת קיי (K)
ויטוריו סאקרדוטי (Vittorio Sacerdoti) היה בן 28 כשהגיעו הנאצים לרומא. באותה העת, עבד בבית החולים על גדות הטיבר, וראה מחלון דירתו ברובע היהודי כיצד חוליות החיפוש עוברות ברחובות ואוספות יהודים, כדי לשלח אותם למחנות הריכוז וההשמדה. כיהודי וכרופא חש סאקרדוטי כי עליו לעשות מעשה אם ברצונו להציל ככל שיותר מבני עמו ובמיוחד את בת דודתו האהובה, לוסיאנה בת ה-10. על כן, הגה תוכנית, שרק שישים שנה לאחר סיום מוראות המלחמה, הסכים לחשוף אותה בפני צוות הצילום של קרן ספילברג, המתעדת סיפורים אישיים מתקופת השואה בטרם ילכו לעולמם אחרוני הניצולים.
לפי המסופר, הגיעו הנאצים לחפש את היהודים בכל מקום שבו שהו, אם בבתי ספר, בגני ילדים ואפילו בבתי חולים. כשהגיעו הקלגסים לבית החלים המקומי והנושן, נמסר להם כי במחלקה מאושפזים יהודים הסובלים מתסמונת קיי (K). הנאצים המפוחדים עזבו בבהלה את המקום ולא שבו אליו עד סוף המלחמה. נאמר להם שתסמונת זו (K Syndrome) היא מחלה חשוכה מרפא ומידבקת במיוחד. די בכך היה כדי לסלק את החיילים הגרמניים, שאפילו לא העזו לבדוק במה מדובר.
תסמונת קיי (K) הומצאה, כמובן, במוחו של סאקרדוטי. משנכנסו הנאצים לגטו היהודי, הציע בורומאו ליהודים למהר לבית החולים שבו עבד כדי להתאשפז. בגיליונות הרפואיים נכתב כי הם סובלים מן התסמונת החמורה, שמתבטאת בעיקר בשיעולים חריפים, הרופאים בבית החולים הנחו את היהודים להעמיד פני חולים ולהשתעל בקול רם, כך שמי שצופה בהם מן הצד יקבל את הרושם כי הם חולים במחלה דמוית שחפת. למרות שתסמיני המחלה היו מעורפלים באופן מכוון, הנאצים נמנעו מחקירת בית החולים ומעריכת חיפושים אחר יהודים בתחומי בית החולים מחשש שיידבקו במחלה "הנאצים היו בטוחים שמדובר בסרטן או שחפת והם ברחו כמו שפנים". האות K נבחרה בשל שם משפחתו של אלברט קסלרינג (Kesserling), המפקד העליון של הכוחות הגרמניים באיטליה. בדרך זו הצליח סאקרדוטי לעזור להציל לכל הפחות 45 יהודים מבני עירו וגם את לוסיאנה הקטנה.
גם לאחר סיום הכיבוש הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה, ג'ובאני וצוות בית החולים נשבעו לא לספר על הסוד של "תסמונת K" מחשש שיום אחד הנאצים יחזרו לשלטון והם שוב יצטרכו להשתמש בתסמונת כסיפור כיסוי. בסופו של דבר, גבורתו של ג'ובאני התגלתה רק לאחר מותו.
ויטוריו סאקרדוטי ואדריאנו אוסיציני
ויטוריו סאקרדוטי היה רופא צעיר שאיבד את תפקידו בבית החולים אנקונה בעקבות חוקי הגזע. דודו מרקו אלמג'יה המליץ עליו לתלמידו לשעבר, ג'ובאני בורומאו. ב-1941, כשהתמודד עם מחסור ברופאים, בורומאו התקשר לסאקרדוטי ונתן לו תפקיד. תוך מספר ימים דווח למשטרה על סאקרדוטי והוא פוטר. שוטר צעיר ריחם עליו והציע שהוא יישאר בבית החולים כסטודנט מתרגל, אשר בהתחשב בכך שבית החולים נמצא מחוץ לתחום השיפוט של איטליה, יהיה נסבל. ככל שחלף הזמן, דרך דוד משפיע אחר, אליו אוטלנגי, קנה סאקרדוטי מסמכים מזויפים ועבד בשם ויטוריו סלביוצ'י. הוא המשיך לעבוד בבית החולים עד לאחר שחרור רומא ב-4 ביוני 1944. בזיכרונותיו, סאקרדוטי ציין שלאחר ה-8 בספטמבר 1943 כמה רופאים בבית החולים הציעו בחשאי ובאופן שגרתי את שירותיהם להתנגדות. הוא לא מזכיר מי היה חלק מהקבוצה אבל מבהיר שככל שתבוסת הציר התקרבה, הכמורה וצוות בית החולים הפגינו יותר ויותר סובלנות למאמץ נגד הגרמנים.
אדריאנו אוסיציני היה פסיכיאטר ואנטי-פשיסט שנכלא מספר פעמים. עם זאת, קשריו ההדוקים עם הוותיקן בסופו של דבר הוציאו אותו מחוץ לכלא. הוא השתייך לתנועת ההתנגדות הקתולית, ולמרות שלא יכול היה לעבוד באופן רשמי, הוא החזיק בסיס חשאי למחצה בפטבנפרטלי כרופא מתנדב. מזיכרונותיו של אוסיציני לא ברור כמה נוכחותו בבית החולים הייתה יציבה, במיוחד משום שלאחר ה-8 בספטמבר התגברה השתתפותו במאבק ההתנגדות ומעמדו הפך יותר דליל. אוסיציני הפך לחלק מה-CNL (הוועדה הלאומית לשחרור) ועבד בממשלת המעבר בראשות פורצ'י פארי. בשנים שלאחר המלחמה הוא נהיה ידוע כפסיכיאטר חדשני ודמות מובילה בשמאל הנוצרי-דמוקרטי.
מקורות בנושא הצלת יהודים
מקורות הנוגעים לסיוע ליהודים בפטבנפרטלי מציגים כמה סתירות. ספרו של פייטרו בורומאו משנת 2007 וספר ההתנצלות החושפני של גורדון תומאס משנת 2012 על שתיקתו של פיוס ה-12 טוענים כי בורומאו תכנן את הצלת היהודים והגה תסמונת לא קיימת (תסמונת K) כדי לשמור עליהם בבטחה במסווה של מטופלים. גרסה זו של הסיפור מציבה את האירועים בשבועות שקדמו לגירוש של 16 באוקטובר.
בניגוד לתזה זו, גם סאקרדוטי וגם אוסיציני מתארכים את האפיזודה הנוגעת ליהודים ל-16 באוקטובר 1943. סאקרדוטי טוען כי 27 יהודים, שהיו מטופלים שלו וידעו שהם יכולים לסמוך עליו, קראו לו לעזרה. לפי התצהיר של סאקרדוטי הוא אישר את קבלתם עם האבחנה של מחלת קוך ובורומאו והפריור "לא התנגדו למעשיו". מטופלים אלה נשארו בבית החולים מספר ימים ולאחר מכן שוחררו. סאקרדוטי האמין שרבים הואשמו ונעצרו לאחר מכן. סאקרדוטי ואוסיציני מעידים כי "K" הייתה רק מילת קוד פנימית לציון כל חולי קוך הנמלטים, לא יהודים בלבד.
העדויות שהובילו את יד ושם להכרה מתיישבות עם גרסה שנייה זו.
במאמרו "16 באוקטובר 1943" אוסיציני מצטט אפיזודה ספציפית ומקשר אותה עם מעשיו של בורומאו: "אני זוכר את זעקתה קורעת הלב של אמא ברחוב רג'ינלה. היא צעקה לבנה הקטן: 'רוץ, יפה של אמא, ברח!'. הקבלה הזו של היהודים כאילו הם היו חולים הלכה וגברה, בעזרתו של הפרופסור האמיץ ג'ובאני בורומאו. על הפעולה הזו הוא קיבל אז הכרה חגיגית ממדינת ישראל".
בתצהיר שלו 10 שנים קודם לכן בקרן השואה, סיפר סאקרדוטי אפיזודה זהה שהיה עד לה כאשר קם עם עלות השחר לסיבובי הבוקר (בית החולים משקיף על הרובע היהודי). סאקרדוטי הגביל את קבלתם של היהודים לאירוע ה-16 באוקטובר ואת עזרתו של בורומאו לבני משפחת אלמג'יה-אג'ו שלמעשה סיפקו את העדויות היחידות של אלה שהיטיבו ממעשיו של בורומאו.
ייתכן שאוסיציני, שגם הצהיר בספר שהוא הסתתר ולא יכל להישאר בבית החולים במהלך הכיבוש, לא היה עד לאירוע ה-16 באוקטובר באופן ישיר אלא ערבב את זיכרונותיו מהתקופה עם סיפור ששמע מסאקרדוטי.
הכרה והנצחה
43 שנים לאחר מותו, ב-13 באוקטובר 2004, הוכר ג'ובאני בורומאו כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם", על סמך עדויותיהם של עשרה ניצולים אשר שרדו את השואה הודות לפועלו של בורומאו בבית החולים. אחד מהם, ויטוריו עמנואלה סאקרדוטי.
בשנת 2007 יצא לאור ספר לזכרו של ג'ובאני בורומאו בשם "הקדוש שהמציא את תסמונת קיי" ("Il santo che ha inventato la sindrome di Kay"), אותו כתב בנו, פייטרו בורומאו. הספר מתאר את רומא בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובפרט את סיפורו של ג'ובאני, לו מייחס פייטרו את ההמצאה המבריקה והנועזת של "תסמונת קיי". לפי פייטרו, אביו סיכן את חייו למען הצלת היהודים ללא היסוס, ובזכותו ניצלו חייהם של יהודים רבים.
בשנת 2014 הפיק וביים אורן יעקבי סרט תיעודי בשם "הסוד האיטלקי שלי: הגיבורים הנשכחים" אשר מגולל את סיפורו של ג'ובאני בורומאו, ומתמקד באופן ספציפי באנקדוטות של "תסמונת קיי". נשיא קרן השואה ג'וזף פרלה הכריז תחילה על הסרט כמחווה לג'ובאני פאלאצ'י. לאחר פרסום הנתונים על עבודתו של פאלאצ'י כשכיר תחת המשטר הפשיסטי, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית והגרמנים, גיבורי הסרט נותרו ג'ובאני בורומאו וג'ינו ברטלי.
ב-21 ביוני 2016 הוכר בית החולים על ידי עמותת "ראול וולנברג" כ"בית חיים". בטקס שהתקיים בית החולים, בו השתתפו גם ילדים שבורומאו ושותפיו הצילו, הונח לוח זיכרון על קיר חצר בית החולים, שבו נכתב "המקום הזה היה לאלומת אור באפילה של השואה. זוהי חובתנו המוסרים לזכור את הגיבורים הגדולים לדורי דורות, להכיר בפועלם ולהעריך אותם".
רעם
רעם הוא הקול שנוצר כאשר ברק מחמם במהירות את האוויר סביבו לטמפרטורה של למעלה מ-27,000 מעלות צלזיוס. האוויר החם מתפשט במהירות, ואז מתכווץ ככל שהוא מתקרר. פעולת ההתרחבות וההתכווצות גורמת להיווצרות גלי קול, ואלה הם מה שאנו מכנים "רעם". ברקים ורעמים נוצרים בענני סופות רעמים, הנקראים קומולונימבוס. המילה "רעם" היא מילה תנ"כית.
ההתפרקויות החשמליות של הברקים גורמות לטמפרטורה גבוהה ביותר, שאת עצמתה אפשר להשוות לזו הקיימת על פני השמש. חום פתאומי וחזק זה גורם לתנודה גדולה מאוד באוויר המקיף אותו. באופן כזה מתהווים גלי קול ויוצרים בום על קולי, המביאים את קולות הרעם האופייניים. הואיל והאור מתפשט במהירות של כ-300,000 ק"מ בשנייה, אנו רואים את זיק הברק באופן מעשי כמעט בזמן ההתפרקות. לעומת זאת, גלי הקול, שנוצרו באותו רגע ממש, מתפשטים הרבה יותר לאט, הואיל ומהירות הקול היא רק כ-340 מטר בשנייה. מהכפלת 340 מטר במספר השניות שעברו בין הופעות הברק לבין שמיעת הרעם, ניתן לדעת את מרחק נקודת ההתפרקות.
הפחד מן הרעם
הפחד מהרעם מכונה אסטרפוביה והוא נפוץ מאוד באוכלוסייה, בעיקר בקרב ילדים קטנים.
הפחד מהרעם בתרבות
כיוון שהאסטרפוביה היא כה שגורה הרעם קיבל סמל של פחד וכח (ת'ור וזאוס). הרעם הוא מוסכמה אומנותית בקולנוע האימה, הוא יוצר מתח והוא מודיע על סכנה. עד כדי כך נפוץ הרעם בסרטי האימה, שהוא גם מוקד מרכזי לפרודיה על סרטי אימה, וכמעט בכל סרט פרודי יהיו סופות רעמים. אך הרעם לא מסמל מתח רק בסרטי אימה, אלא גם ברבים מסרטי הפעולה ובכלל בקולנוע. כמו כן אפשר למצוא את הרעם בתיאטרון ואף במוזיקה. היה נהוג להשתמש בכלים שמדמים את צליל הרעם כדי להגביר את המתח. כיום משתמשים באפקטים קוליים של אורגן חשמלי או סינטיסייזר (סוג של אורגן חשמלי).
אף בתלמוד הבבלי כתוב "לא נבראו רעמים אלא כדי לפשוט עקמימות שבלב", דהיינו שהחרדה של שמיעת הרעם, מובילה את האדם לחזור בתשובה.
לאור זאת נקבע בהלכה היהודית שהשומע רעם יברך ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם ( וב).
ביטויים ומילים הקשורים ברעם
ברוב הביטויים והמילים הקשורים לרעם דווקא מתייחסים אליו בהקשר של כעס וזעם, ולא של אימה. כיוון שהמתח הוא אותו מתח והשדות הסמנטיים דומים הרעם קיבל את שני המובנים.
ינו אדם
ינו אדם (בהונגרית: Ádám Jenő; 12 בדצמבר 1896 – 15 במאי 1982) היה מחנך מוזיקה, מלחין ומנצח הונגרי זוכה פרס קושוט.
ביוגרפיה
ינו אדם היה אחראי לביצועים הראשונים בהונגריה של "טה דאום דטינגן" ואורטוריות אחרות של הנדל, "ילדותו של ישו" מאת ברליוז ודידו ואניאס של פרסל.
כמלחין, נודע אדם בעיקר בשלוש האופרות שלו, Ez a mi földünk (1923), "מאגייאר קאראשוני" (1931) ו"מריה ורוניקה" (1938). שתי האחרונות עלו בביצוע בכורה בבית האופרה של בודפשט (לשעבר בית האופרה המלכותי של הונגריה}. כמו כן היה אדם מנצח המקהלות באקדמיה למוזיקה, מנצח המקהלה בבית האופרה המלכותי ומנצחן של עוד מקהלות רבות במהלך הקריירה שלו.
פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג
פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג (בגרמנית: Philipp Ludwig II. von Hanau-Münzenberg; 18 בנובמבר 1576 - 9 באוגוסט 1612 היה אחד מהרוזנים הבולטים של הנאו בתחילת העת החדשה, מדיניותו חוללה שינויים גורפים.
ביוגרפיה
ב-4 בפברואר 1580 מת אביו, אך הוא הושם תחת אפוטרופסות של הרוזנים יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, לודוויג הראשון, רוזן זיין-ויטגנשטיין, פיליפ הרביעי, רוזן הנאו-ליכטנברג ובנו פיליפ החמישי, רוזן הנאו-ליכנטברג.
אמו האלמנה מגדלנה נישאה בשנית ב-9 בדצמבר 1581 ליוהאן השביעי, רוזן נסאו-זיגן, כתוצאה מכך הצטרפו פיליפ לודוויג השני ואחיו הרוזן אלברכט אל החצר של נסאו-דילנבורג, מרכז התנועה הרפורמית בגרמניה שהיה קשור עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, הרעיונות החדשים שפגש שם השפיעו ביותר על המשך חייו.
במהלך חגיגות חתונה בדילנבורג שנערכה בין ה-23 באוקטובר 1596 ל-3 בנובמבר 1596 נישא פיליפ לודוויג השני לקתרינה בלגיקה, רוזנת נסאו, בתו השלישית של וילם השתקן, ונולדו לו ממנה עשרה ילדים.
האפוטרופסות הסתיימה בשנת 1608 על פי בקשת פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
כשמת פיליפ לודוויג השני בשנת 1612, היה בנו יורש העצר פיליפ מוריץ בן 7 בלבד, וע"פ צוואת אביו מונתה אמו לעוצרת, בשנת 1625 מעל ומעבר לגיל בו היה עליו להתמנות לרוזן, עדיין סירבה אמו להעניק לו את הכתר, רק בשנת 1629 לאחר מאבק משפטי ארוך הצליח פיליפ מוריץ לנשל את אמו ולעלות על כס הרוזנות.
מדיניות
שינוי דת המחוז הביא לו פריחה רבה מצד הפליטים הקלוויניסטים מצרפת והולנד, שעשו את דרכם לעיר הנאו הרחוקה רק חצי יום מפרנקפורט, והתיישבו בה, ב-1597 וב-1604 חתמו הרוזן והפליטים על הסכמים, בהם קיבלו אישור להקים עיר אוטונומית בשם הנאו החדשה, שהוכחה כהצלחה רבה עד לשנות המאה ה-19.
הרוזן ניסה להקים אף אוניברסיטה בהנאו, אך לבסוף היא התפתחה לבית ספר תיכון.
משרד ההגנה (אוקראינה)
משרד ההגנה של אוקראינה (באוקראינית: Міністерство оборони України), הוקם ב-24 בספטמבר 1991, חודש לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה. עם הקמתו, קיבל המשרד את האחריות על כלל כוחות הצבא הסובייטי שבשטחה של אוקראינה.
נשיא אוקראינה (כיום וולודימיר זלנסקי) הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוקראינה.
ב-1994 אוקראינה ויתרה מרצונה על פיתוח נשק גרעיני. המשרד הוציא סכומי כסף משמעותיים על הריסת מתקני הגרעין וביטול כוחות הגרעין, הבסיסים צבאיים וכוח האדם, בהתאם לדרישות ההסכם אודות הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה.
יעדים ומשימות
ברגע שאושרה הקמתו על ידי הראדה העליונה (הפרלמנט האוקראיני), יעדיו העיקריים של המשרד היו מניעת עוינות, בניית הצבא, הדיפת כל סוג של תוקפנות (בפנים הארץ ומחוצה לה). מדיניות הביטחון הלאומי של המדינה התבססה על מדיניות של אי-התערבות, כיבוד הריבונות הלאומית של שכנותיה ודחיית כל שימוש בכוח ככלי של השפעה.
בשל הרגישות הפוליטית, תורת הלחימה הותאמה לזו של אוקראינה ולא הצביעה על איומים ספציפיים ולא התייחסה ל"מדינות, אשר מדיניותם מהווה איום צבאי או מוביל להתערבות בענייניה הפנימיים של אוקראינה, או מחבל בשלמותה הטריטוריאלית והאינטרסים הלאומיים של אוקראינה".
לפיכך, משרד ההגנה אחראי על:
אמנות נוצרית מוקדמת
אמנות נוצרית מוקדמת היא אמנות שהתקיימה בתחומי האימפריה הרומית החל מזמנו של ישו ועד למאה הרביעית לספירה, עת הפכה הדת הנוצרית לדת השלטת באימפריה הביזנטית. תיארוך אחר הוא מראשית הנצרות עד תחילת המאה השישית לספירה, במיוחד אמנות איטליה ומערב אגן הים התיכון. (אמנות נוצרית מוקדמת בחלק המזרחי של האימפריה הרומית נחשבת בדרך כלל לחלק מהאמנות הביזנטית שהחלה במאה הרביעי
1901 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1901.
אמנות נוצרית מוקדמת
מקורות האמנות הנוצרית המוקדמת
תחילתה של אמנות זו נבעה מרצונם של הנוצרים החדשים לבטא ולסמל את דתם הצעירה. בשל רדיפת הדת הנוצרית התקיימה אמנות זו בהסתר בקטקומבות, אולמות ומערות קבורה תת-קרקעיים שנמצאו ברומא, או תוך שימוש במוטיבים פגאניים שקיבלו משמעות נוצרית חדשה. דימויים נוספים נלקחו מהתנ"ך כגון סיפור יונה והלוויתן, אדם וחוה ועוד. דימויים אחרים הם מופשטים, כגון אותיות המרכיבות את שמו של ישו.
מהאמנות הנוצרית המוקדמת נמצאו בעיקר פרסקאות בקטקומבות, סרקופגים מעוטרים בתבליטים כגון סרקופג יוניוס באסוס, פיסול קטן ממדים ואמנות זעירה אחרת.
פולחן בתקופה הנוצרית המוקדמת
בראשיתה של הנצרות התגוררו הנוצרים בארץ ישראל ונהגו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים ולהתפלל את תפילותיהם בבתי הכנסת היהודיים. בתקופה מאוחרת יותר החלו המאמינים להתאסף בבתים פרטיים, או במקומות מחבוא כגון קטקומבות, זאת בשל רדיפתם על ידי הקיסרים הרומים.
לאחר האדיקט של מילן ב-311 פסקה רדיפתם של הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית והם החלו לבנות כנסיות בגלוי. הכנסייה הקדומה ביותר שנתגלתה נמצאה בסוריה ומתוארכת לשנת 232 לספירה. בנוסף נמצאו גם כנסיות עתיקות רבות בארץ ישראל.
חנה מייזל שוחט
חנה מַיְזֶל שוחט (25 בדצמבר 1883, גרודנו, האימפריה הרוסית – 28 במרץ 1972, נהלל) הייתה מחלוצות העלייה השנייה וממייסדות ומנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל. האגרונומית הראשונה בארץ ישראל, ומקימת חוות העלמות.
מייזל למדה לימודים גבוהים בבית הספר לגננות בעיר נידרליץ בשווייץ, לאחר מכן למדה לימודי טבע באוניברסיטה בבזנסון בצרפת ועבדה בתחנת ניסיון לירקות ומטעים. כן השתתפה בקונגרס הציוני ה-7 בשנת 1905. בשנת 1909 סיימה את לימודיה בתואר דוקטור למדעים ועלתה לארץ ישראל. ב-1911 הקימה חוות לימוד חקלאית לנערות בשם "חוות העלמות" בחצר כנרת, שפעלה עד 1917. ב-1912 נישאה לאליעזר שוחט, חבר הפועל הצעיר, ושנה לאחר מכן נשלחה כצירה מטעם מפלגה זו לקונגרס הציוני ה-11. משנת 1920 הייתה חברה בהנהלה העולמית של ויצו. ממייסדי המושב נהלל, בו התגוררה עם בעלה, אליעזר. הקימה וניהלה את בית הספר החקלאי, הנקרא היום בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל.
בית נעוריה ועיצוב אישיותה
מייזל נולדה לרייזל ויצחק, סוחר תבואה ופרוות, בגרודנו, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), כבת הרביעית במשפחה מבין שש בנות וחמישה בנים. הודות לעובדה שמשפחת מייזל הייתה מבוססת, ואיפשרה לימודים אצל מורים פרטיים, ידעו כל בני הבית עברית על בוריה.
הבית נוהל בידי סבתה של חנה, שעמדה בראש המשפחה כאשה חזקה אך גם רכה וחמה. סבה, כפי שמעידה בת אחותה של חנה, רחל שטרן, היה איש קשוח ותקיף שהרבה לנסוע לרגל עסקיו. כשהיה מגיע הביתה מפעם לפעם, היו כולם "מתכווצים בפינה". חנה ככל הנראה ספגה את המודל של נשות המשפחה המשכילות והפעלתניות, וכן את האסרטיביות והנחישות להשיג את רצונה. את הדרך ללימודים בגימנסיה סללה לבנות המשפחה שרה, האחות השלישית. הסבא התנגד לכך שתלמד כיוון שהלימודים התקיימו בשבת, אולם שרה התעקשה ופתחה בשביתת רעב. משהתערבה הסבתא והשפיעה על בעלה, הבטיחה שרה לא לחלל את השבת, ומאז הותרו הלימודים לשאר בנות המשפחה ללא מאבקים.
בבית הספר התיכון נחשפה חנה לרעיון הציוני, שקסם לה ודחף אותה להצטרף כפעילה באגודת "פועלי ציון" בגרודנו. בתקופתה, השכלה בתחום החקלאות לא הייתה נפוצה ואף לא מקובלת אצל הנשים. ואמנם, חנה העזה ובחרה בלימודי חקלאות ולאחר מכן אגרונומיה, מתוך שיקול לרכוש ידע שיתרום על פי השקפתה לעבודה החלוצית. ב-1909 סיימה את לימודיה כדוקטור למדעים, בציון לשבח.
רקע: העלייה השנייה ומקומה של האישה החלוצה
חלוצי העלייה השנייה שהגיעו רובם מזרם הציונית הסוציאליטית דגלו ביצירת פועל עברי, שיהווה תשתית לעם החי בארצו. במטרותיהם הלאומיות ליישוב הארץ והחייאת השפה העברית, הם היו בבחינת התחלה תרבותית ולאומית חדשה, ולא המשכה של העלייה הראשונה.
לצידם של הפועלים שעלו רווקים ברובם, החלה אף עליית נשים. גם הן, כמו הגברים מארצות מזרח אירופה, צמחו במפלגות הפועלים. כך, שאיפתן לעבודת האדמה המביאה להתעלות הפרט הייתה זהה לשאיפתו של הפועל החלוץ. שאיפתה זו של הפועלת מוצאת ביטוי בדבריהן של קבוצת פועלות מחוות כנרת:
בעקבות הרעיונות הסוציאליסטים, רוב הנשים החלוצות בתקופה זו, שאפו לחברה שוויונית, ללא דיכוי כלכלי, חברתי או פוליטי. התאוריה הסוציאליסטית גרסה כי עם ביטול החברה הפטריארכלית ואי השוויון המאפיין את הקפיטליזם, ממילא ייווצר שוויון בין המינים. ואמנם, התנועה הציונית העניקה שוויון זכויות מוחלט לנשים. אף על פי כן, דימוייה של האישה נותר מסורתי והמקום שהוקצה לחלוצה גם בבואה לארץ, היה בבישול, בניקיון, בתפירה ובשאר עבודות משק הבית. לעולם לא לצד הפועל, בחקלאות. כך למשל ביטאה שרה מלכין את תסכולן של הנשים נוכח יחס הפועלים אליהן: "רצינו יחד עם חברינו בדעה לפנים, לעבוד עבודה אחת, אך מהצעד הראשון פגשנו לעג ועלבון."
תפיסה חדשה: הפועלת החקלאית
מייזל הייתה חדורת תחושת שליחות ציונית-חלוצית. היא גרסה כי נשות האיכרים צריכות ללמוד ולדעת חקלאות, כדי שתגענה לארץ עם השכלה ויכולת עשייה פרקטית. כך, תוכל הפועלת החלוצית לעסוק בעבודת השדה לצד הגבר, בנוסף לתפקידה כבעלת משפחה. המוטו שלה היה: "יש לדעת להשתמש במעדר ובמזמרה, לפני שיודעים להשתמש במיקרוסקופ".
עם עלייתה ארצה בשנת 1909, עבדה מייזל ביהודה, ולאחר מכן בחוות סג'רה בגליל, שם קיבלה היא ובחורות נוספות רשות מד"ר אליהו קראוזה מנהל החווה, לעבוד בשדה לצד הבחורים. אולם היא סברה שלא אלו הם הענפים המתאימים לנשים. הכשרתה החקלאית (מייזל הייתה האגרונומית הראשונה בארץ ישראל), יחד עם ההזדהות עם מטרות האישה הפועלת, הביאה אותה להגות פתרון חדש: עבודה בענפי חקלאות מיוחדים, שאינם מצריכים כוח פיזי רב, אולם דורשים ידע חקלאי מעמיק ומיומנות רבה. כעבור זמן ניתן לקבוצת הבחורות בסג'רה לטפח חלקת אדמה בשטח החווה. הירקות והפרחים שהניבה תוך זמן קצר הוכיחו כי ביכלתן לגדל גידולים חקלאיים ולהיות פרודוקטיביות וחיוניות למשק.
אורי מילשטיין מספר עליה בספרו "רחל המשוררת: מעצבת האליטות" חלק ג:
אולם עבור מייזל, ההכשרה החקלאית הייתה מעבר לידע ומיומנות. היא הרגישה שהכשרתה זו תקנה לה גם ביטחון עצמי ויזמה, בעזרתם תוכל להשתתף במפעל ההתיישבות החקלאית, כפי שביטאה זאת:
מייזל הזדהתה עם השקפתו של ארתור רופין, שסבר שיש לטפח את הפועלת לטובת המשק כולו. כמו כן, הזדהתה עם השקפת הפועלות, שראו בעבודה חקלאית בלבד את תיקון נפשן ותיקון עולמן. הסינתזה שהתקבלה משילוב אלה, הייתה שעבודה חקלאית של אישה תביא תועלת למשק האיכר, וסיפוק מאווייה והדגשת חשיבותה כאדם בפני עצמו. בניגוד לפועלות, הדגישה מייזל את הצורך בניהול משק הבית ובניגוד למשרד הארץ-ישראלי הדגישה את עצמאותה של הפועלת, ואי תלותה בגברים.
מייזל סברה שאם הצעירים, העולים החדשים, הם חסרי הכשרה חקלאית, הרי הצעירות לא-כל-שכן. היא הגיעה למסקנה כי אם לימינו של האיכר לא תעמוד איכרה המכירה את עבודות המשק החקלאי, ספק אם המשק החקלאי העברי יחזיק מעמד. לשם כך סברה שיש "להקים חוות-לימוד חקלאית לבנות ישראל". היא ראתה את המציאות של חוסר מסגרת מתאימה לבחורות, ובהמשך להשקפותיה באשר למעמדה החברתי והכלכלי של הפועלת, החלה לתכנן הקמת חוות לימוד לנערות, בה יילמדו ענפי חקלאות מיוחדים: לול, רפת, גן ירק ומשתלה.
חוות העלמות
שנה מאז הגיעה לארץ, החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות. לצורך כך, היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית ולבסוף הקימה את החווה בחצר כנרת.
שלא כחוות כנרת, "חוות העלמות" לא הוקמה כדי לספק עבודה לנשים, אלא לחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית. בראש ובראשונה, ביקשה מייזל לחנך "אשת עבודה פשוטה". מטרתה הייתה "לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות. "רציתי שהנערות תלמדנה גן- ירק, שתילת גינה, עצי פרי ומעט פרחים, מעט עופות ובמידת הצורך אף טיפול בפרה. עליהן ללמוד אף בישול ותפירה".
מלבד החזון החקלאי החלוצי, ביקשה מייזל גם לחנך ולפתח בבנות את הרגש העמוק אל הארץ באמצעות אהבת הטבע, וראיית האזור כקרקע ליצירת בראשית.
בעקבות חילוקי דעות עם מנהל החווה באשר לשכר הפועלות הנמוך, חוסר התכנון החקלאי ואי הסדרים השונים, הגיעה מייזל למסקנה כי יש להעביר את החווה למקום אחר כחווה שתעמוד בפני עצמה. לבסוף, עם עזיבת המנהל את החווה קטן מאוד מספר הפועלים בה, וחלק מהמקום הוחכר לעלמות. בין חוות העלמות לחוות הפועלים הוקם קיר, והחווה הייתה למוסד עצמאי.
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת, ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל. אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד ולמדו זאת תוך כדי עבודה, "איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה". הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת הוכיח כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק. לדבריה, נגזרת משותפותן בעבודה היא היותן לאחר מכן שותפות לחיים. כלומר, חל גם שינוי חברתי בקרב צעירי העלייה השנייה שנטו לדחוק את חיי המשפחה וחייהם הפרטיים בכלל למען התמסרות להגשמת הרעיון החלוצי.
על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עימה מלחמת העולם הראשונה.
ממרחק של שנים רבות העריכה מייזל את ההשפעה הגדולה של החווה על מעמד האישה: "זאת הייתה ההתחלה הנועזת לכל הפעולות שעליהן דיברתן... השפעתה על מקום האישה במשק החקלאי ועל גיוונו הייתה מכרעת.". ההיסטוריון מוקי צור אומר על מייזל כי "כניסתה לתמונה שינתה באופן משמעותי את מצב האישה".
בין מפעל למפעל
לאחר סגירת החווה בכנרת, חסרה לנערות מסגרת שתאפשר להן ללמוד או לעבוד בשכר, ורעיון קורסי הבישול ביקש לענות גם על כך. מבחינתה של מייזל, לא היה כל ניגוד בעבודתן של הפועלות בתפקיד מעין זה לרעיון השוויון. אף הנערות שדעתן לא נחה מרעיון זה, קיבלו זאת כחלק מהמציאות החדשה כשהבינו כי לגישתה של מייזל, עבודות הבית והמטבח אינן באות על חשבון הלימוד והעיסוק בחקלאות.
בית הספר ויצו בנהלל
כאשר הלך והתקדם רעיון הקמת בית הספר החקלאי בנהלל וחסרו מקורות כספיים, נסעה מייזל לקנדה והקימה שם את הדסה קנדה, על מנת לגייס את הכסף הדרוש.
בסקירה לרגל פתיחת בית הספר, אמרה מייזל "התיישבות שאין בה ריח השדה, ואין בה קשר אורגני לאדמה, לא תביא המהפכה המבוקשת...". לדעתה, ניתן היה להגיע לכך רק עם עזרת האישה העובדת המוכנה ומוכשרת לעבודת המשק, ולכן: "יש צורך לייסד מוסדות מיוחדים לחינוך והכשרה חקלאית למען לעזור לאישה להשתחרר מהרגלי העיר והבטלה, ולרכוש ידיעות והרגל בעבודות של משק הבית הכפרי...".
בשנת 1923 הוקם בנהלל בית ספר חקלאי לנערות בשם "בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל". לשם כך הוקצו 500 דונם של הקרן הקיימת במימון תורמים פרטיים ובמימון יורשתה של ארגון הנשים- "ההסתדרות העולמית של נשים ציוניות" (ויצו).
תקופת הלימודים נקבעה לשנה אחת. לבית הספר היה תנאי אחד לקבלה: "שתהיינה בעלות כשרון ורצון לעבודה". צעירות רבות ניסו להתקבל לבית הספר אך נאלצו לחכות זמן רב, שנה-שנתיים ויותר, עד שיתפנה מקום. בקשות רבות נדחו מדי שנה מפאת חוסר מקום בפנימיה, והלחץ להתקבל רק הלך וגבר. עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נקלטו בבית הספר גם צעירות מעליית הנוער. חלה התרחבות בענפי החקלאות, בקבלת עובדים ותלמידות, ובמבני מגורים וכיתות לימוד.
קווי דמותה כמחנכת
מייזל הייתה מעורבת בכל התחומים כשעמדה בראש בית הספר בנהלל, אותו הקימה. היא ריכזה בידיה את הדאגה לצרכים הארגוניים בבית הספר כגון ציוד ולימוד, ומחוצה לו, במערכת היחסים עם בני המושב נהלל.
דאגתה ותחושת אחריותה לכל הייתה מוחלטת ושימשה דוגמה לסובבים אותה. גם בהיותה בחופשת מחלה היא ביקשה: "כתבי נא הכל, התביני שהכל מעניין אותי מאוד מאד... אפשר שאשאר פה שלושה שבועות או חודש... אם לא תכתובנה, אשוב בעוד שבועיים כי לא תהיה לי מנוחה... מה עם הגורן? ההתחילו לדוש? מה עם העלמות החדשות?...".
יפרח חביב, שהיה מדריך-מורה בבית הספר בנהלל, תיאר אישה קטנה עם עוצמה אדירה, מתרוצצת עם מבט חודר, בודקת ורואה הכל. היא התעניינה וידעת כל העת מה עושה כל אחד ומה מצב השדות. היא למשל יכלה לתפוס את אחד העובדים ולומר לו שהיא זוכרת שבשדה כלשהו נותרו כמה חבילות חציר..
כאשר נתבקשה להעסיק בבית הספר עובדת מסוימת, התייחסה לאופייה כאדם דווקא: "האם היא תוכל למצוא את הדרך לנפש התלמידות ותוכל להיות אתן בידידות, אף על פי שתצטרך לדרוש מהן משמעת... האם השפעתה בתור אדם רצויה? האם היא מתאימה להיות מחנכת של חלוצות, זאת אומרת, האם גם בה יש נצנוץ של חלוציות?..."
חייה של מייזל עם בעלה, אליעזר שוחט, היו צנועים ביותר מתוך האידאולוגיה הטוטאלית שלהם באשר לטוהר ציבורי.
אגורקריטוס
אגוֹרָקְרֵיטֹוס (ביוונית:  Ἀγοράκρειτος), פָסַל יווני בן המאה החמישית לפנה"ס, תושב העיר פָרוס. היה תלמידו של פידיאס.
שרידים מפסלו "נמסיס" נמצאו ליד רמנוס, אטיקה.