cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורקיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
באולימפיאדת ברצלונה (1992) עלו הישגי הספורטאים הטורקים ל-6 מדליות, שתיים מכל סוג. סולימנוגלו שמר על תוארו מסיאול, ובמדליית הזהב השנייה זכה המתאבק אקיף פירים. שני מתאבקים נוספים, חאקה בשאר וקנאן שימשק זכו במדליות כסף, ועלי קיאלי זכה במדליית ארד. הג'ודוקא היליה שניורט זכתה במדליית ארד, והייתה לספורטאית הטורקייה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, שהייתה גם הראשונה בענף הג'ודו.
גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הטורקים ב-6 מדליות. נעים סולימנוגלו קיבע את מעמדו כאחד ממרימי המשקולות הגדולים בכל הזמנים, כשזכה במדליית זהב שלישית ברציפות, הפעם בקטגוריית המשקל של עד 64 ק"ג. מרים משקולות נוסף, חליל מוטלו החל בהשגת רצף דומה, כשזכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 56 ק"ג. המתאבקים זכו בשלוש מדליות: חמזה ירליקאיה ומהמוט דמיר זכו במדליות זהב, ואקיף פירים איבד את תוארו, אך זכה במדליית ארד. במדליה השישית, מדליית כסף, זכה המתאגרף מאליק ביילרוגלו.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הטורקים בחמש מדליות. מוטלו וירליקאיה שמרו על תואריהם, ובמדליית זהב שלישית זכה הג'ודוקא חוסיין אוזקאן. חמידה ביקצ'ין זכתה במדליה ראשונה בטאקוונדו (מדליית ארד), ובמדליה החמישית, אף היא מדליית ארד, זכה המתאבק אדם ברקט.
באולימפיאדת אתונה (2004) זינקו הישגי הספורטאים הטורקים ל-11 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. הענף הבולט ביותר היה הרמת משקולות, בו הושגו כל מדליות הזהב. חליל מוטלו זכה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, הישג אליו הגיעו לאורך ההיסטוריה רק ארבעה מרימי משקולות (בהם סולימנוגלו). טאנר סאיר זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 77 ק"ג, ונורג'ן טיילאן הייתה לטורקייה הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג. מרים משקולות נוסף, סדאט ארטוץ', זכה במדליית ארד. רייהאן ארבאג'ולו סיים במקום הרביעי, אך בשנת 2013 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול את מדליית הארד של הרוסי אולג פרפצ'נוב, ומדליית הארד שלו הוענקה לאראבג'ולו. המתאבקים הטורקים זכו ב-3 מדליות: שרף ארוגלו זכה במדליית כסף, ומהמט אזאל ואיידין פולאטג'י זכו במדליות ארד. המתאגרף אטאגין ילצ'נקאיה ולוחם הטאקוונדו בהרי טנרקולו זכו במדליות כסף, ואשרף אפאק זכה במדליית ארד ביידוי פטיש, והיה לאתלט הטורקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית מזה 56 שנים. ספורטאים טורקים נוספים שבלטו באתונה כללו את מרים המשקולות איילין דסדלן שסיים במקום הרביעי, מרים המשקולות הקאן יילמאז שסיים במקום השישי, המתאבק עומר ג'ובוקג'י שסיים במקום השביעי, האתלטית ילידת אתיופיה אלוואן אביילגסה (מקום שמיני בריצת 1500 מטר), המתאבק שרף טופנק שסיים במקום השמיני, והמתאגרף איחסאן יילדירים טרחן שהגיע לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטורקים ב-5 מדליות, אך רק המתאבק רמזאן שאהין זכה במדליית זהב. מתאבק נוסף, נזמי אבלוג'ה זכה במדליית ארד. שני לוחמי טאקוונדו טורקים זכו במדליות: עזיזה טנרקולו זכתה במדליית כסף וסרווט טאזגיל זכה במדליית ארד. אלוואן אביילגסה זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר אך אלו נשללו ממנה עקב הרשעה באימרוץ. מרימת המשקולות סיבל אזקאן זכתה במדליית כסף, אך היא נשללה ממנה ב-2016 בעקבות הרשעה באמרוץ. המתאגרף יאקופ קיליץ' זכה במדליית ארד. שני ספורטאים נוספים שבלטו בבייג'ינג היו האתלטים ילידי אתיופיה אלמיטו בקלה וסלים בייראק: בקלה סיימה במקום השביעי בריצת 5000 מטר, ובייראק סיים במקום ה-11 בריצת 10000 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) ירדו הישגי המשלחת הטורקית ל-3 מדליות. אסלה צ'אקיר אלפטקין זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, וסגניתה הייתה גאמזה בולוט, אך בשתי המדליות נשללו בשל הרשעה באמרוץ. נווין יאנט סיימה במקום החמישי בריצת 100 מטר משוכות, אילהאם טנוי אזבילן סיים במקום השמיני בריצת 1500 מטר, פולט קמבוי ארקן ססים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר וטארק לאנגאט אקטה סיים במקום התשיעי בריצת 3000 מטר מכשולים. לוחם הטאקוונדו סרווט טאזגיל שיפר את הישגו מבייג'ינג וזכה במדליית זהב, נור טטר זכתה במדליית כסף ובאהרי טאנרקולו סיים במקום החמישי. המתאבק רזה קייאלפ זכה במדליית ארד, ורמזאן שאהין ואבראהים בולוקבאשה סיימו במקום החמישי. נבחרת הנשים בכדורסל העפילה לשלב רבע הגמר והודחה בידי נבחרת רוסיה. ספורטאים טורקים נוספים שבלטו בלונדון כללו את מרימי המשקולות סיבל שימשק (מקום רביעי), הורשיט אטאק ונורדן קרגז (מקום חמישי) ומטה בינאי (מקום שישי) ואת המתאגרפים פרחאת פהליוואן ואדם קלצ'ה שהודחו ברבע הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הטורקים בשמונה מדליות, וענף ההיאבקות שב ותפס את הבכורה, עם חמש מהן. טאהה אקגיל זכה במדליית הזהב היחידה, סלים ישר ורזה קייאאלפ זכו במדליות כסף, וסונר דמירטאש וג'נק אילדם זכו במדליות ארד. בתחרויות הנשים סיימה בוסה טוסון במקום השביעי, והאפיזה שאהין ויסמין אדר סיימו במקום השמיני. מרים המשקולות דניאר איסמאילוב זכה במדליית כסף, ולוחמת הטאקוונדו נור טטאר זכתה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה. סרווט טאזגיל איבד את תוארו מלונדון, וסיים במקום השביעי. במדליה השמינית, מדליית ארד, זכה האתלט יליד קובה יסמני קופיו, בריצת 400 מטר משוכות. האתלטית ילידת קניה יסמין ג'אן סיימה במקום השישי בריצת 5000 מטר ובמקום השביעי בריצת 10000 מטר, ואתלט מאוזרח נוסף, רמיל גולייב מאזרבייג'ן, סיים במקום השמיני בריצת 200 מטר. הג'ודאית קאירה סאייט סיימה במקום החמישי, המתאגרף בטוהאן גזגץ' הודח בשלב רבע הגמר ונבחרת הנשים בכדורסל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ספרד, וסיימה במקום השישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מוקדמות מונדיאל 2022 - אמריקה הצפונית
מוקדמות מונדיאל 2022 של CONCACAF נערכו בין 24 במרץ 2021 ל-30 במרץ 2022, ובו התחרו 34 נבחרות נבחרות אמריקה הצפונית, אמריקה התיכונה והקריביים, החברות בקונפדרציית הכדורגל של אמריקה הצפונית (CONCACAF), על 3 מקומות במונדיאל ועל מקום אחד בפלייאוף הבין־יבשתי.
פורמט
ב־10 ביולי 2019, CONCACAF הודיעו על שינוי פורמט משחקי העלייה ממוקדמות מונדיאל 2018:
ב-27 ביולי 2020 הודיעה CONCACAF על שינוי הפורמט בשנית כדי להקטין את כמות המשחקים בעקבות ביטול המשחקים הבינלאומיים ב-2020 בגלל מגפת הקורונה :
משתתפות
כל 35 החברות בפיפ"א מקונפדרציית CONCACAF זכאיות להשתתף במוקדמות. דירוג הקבוצות התבסס על דירוג פיפ"א מיולי 2020. סנט לוסיה פרשה לפני תחילת הטורניר והפחיתה את מספר המשתתפות ל-34.
בית ה
סנט לוסיה פרשה לפני ששיחקה משחק אחד
סיבוב שני
בסיבוב השני שיחקו שש הנבחרות שסיימו במקום הראשון ראש בראש בשיטת בית-חוץ. המשחקים נקבעו מראש.
סיבוב שלישי
בפורמט החדש של מוקדמות המונדיאל של CONCACAF, הורחב השלב הסופי והמכריע לשמונה נבחרות וארבעה־עשר משחקים לכל נבחרת. חמש הנבחרות המדורגות ביותר העפילו לסיבוב השלישי והצטרפו לשלושת המנצחות בשלב השני. הגרלת לוח הזמנים של השלב השלישי התקיימה ב-19 באוגוסט 2020 במטה פיפ"א בציריך.
טבלת הבית
מבית זה העפילו קנדה, מקסיקו וארצות הברית ישירות למונדיאל וקוסטה ריקה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי.
K.T.S.E.
(ראשי תיבות: Keep That Same Energy; בעברית: שמור על אותה האנרגיה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית טייאנה טיילור. האלבום יצא לאור ב-22 ביוני 2018 על ידי חברות התקליטים GOOD Music ודאף ג'אם.
האלבום הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200.
פסק דין אבו מסאעד נגד נציב המים
בע"א 9535/06 עבדאללה אבו מסאעד ואח' נ' נציב המים ואח' הכיר בית המשפט העליון בזכות למים כזכות חוקתית במשפט הישראלי, ממנה נובעת חובת המדינה להבטיח שלכל תושב מדינת ישראל תהיה גישה למים באופן שמאפשר קיום מינימלי בכבוד. בית המשפט אישר את עמדת המדינה שלא לחבר חיבורים פרטיים למים אלא במקרים מיוחדים ומטעמים הומניטריים, בשל העובדה שהבדואים מתגוררים ביישובים בלתי מוסדרים על ידי דיני התכנון והבנייה.
הזכות למים במשפט הישראלי
אין אזכור מפורש של הזכות למים במשפט הישראלי, אך במקרים אחדים המחוקק הישראלי אמר את דעתו בדבר החובה העקרונית לספק מים והזכות לקבלם. כך למשל, סעיף 3 לחוק המים קובע: " כל אדם זכאי לקבל מים ולהשתמש בהם בכפוף להוראות חוק זה". סעיף 5 לחוק המים קובע כי ישנה חובה לספק לכל אדם מים, אך במקרה שהספקת המים גורמת להמלחה או לדלדול של מקור המים אז פוקעת זכותו לקבל מים ממקור זה. סעיף 6 לחוק המים קובע, שהזכות למים צמודה לאחת המטרות המנויות בסעיף עצמו וכל שימוש שחורג מאחת המטרות המנויות גורר הפקעת הזכות למים. בהסתמך על סעיף 6 לחוק המים בית המשפט בפרשת בן עמי הטייס, כי הזכות קשורה קשר בל יינתק למקום הצריכה ולמטרת הצריכה, וכי כשיש שינוי במטרת הצריכה באותו מקום, הדבר יביא לקיצו של הרישיון למים, וכל המעוניין לחדש את הרישיון עליו לבקש מנציב המים זכות מחודשת למים. עם זאת, בפסק הדין נציב המים נגד פרלמוטר נקבע כי הזכות למים אינה חייבת להיווצר על פי דין אלא היא יכולה להיווצר בדרכים אחרות. מאז המהפכה החוקתית בית המשפט לא קבע הלכה פסוקה בנושא הזכות למים, אך מקובל לצאת מתוך הנחה כי בדומה לזכויות אחרות שקיבלו מעמד חוקתי בעקבות חקיקת חוקי היסוד, נמצאת הזכות למים באותה מדרגה שבה נמצאות זכויות האדם הטבעיות.
על הזכות למים כזכות אדם אומר יובל יועז: "בהינתן כי הזכות למים כוללת גם את הזכות לקבל כמות כלשהי של מים, וגם את הזכות לאיכות מי השתייה, עולה כי המחוקק הישראלי נתן דעתו הן על הכמות והן על האיכות, אולם מעולם לא עלה על דעתו לקשור שני פרמטרים אלה לסוגיית זכויות האדם".
אספקת מים לכפרים בלתי מוכרים
על פני מאות קילומטרים בנגב פזורים עשרות כפרים בדואים,ומאז שנות השבעים של המאה הקודמת מדינת ישראל הכירה בשבעה כפרים מהם, שריכזו בתוכם כמחצית מהאוכלוסייה הבדואית. לאורך השנים נעשו ניסיונות להסדיר את התיישבותם של הבדואים בישובי הקבע שהקימה המדינה: רהט, לקייה, חורה, תל שבע, ערוער, שגב שלום וכסייפה אך ניסיונות אלה לא פתרו את בעיית ההתיישבות הבלתי חוקית של הבדואים בנגב. כך נשארו קרוב ל-90,000 נפשות מחוץ לישובי הקבע, וללא תשתיות בסיסיות. אחת הבעיות עמן מתמודדים תושבי הפזורה הבדואית היא המחסור במים. כיוון שתושבי הפזורה הבדאית מתגוררים בבתים שנבנו בניגוד לחוק, המדינה סירבה לחבר את בתיהם לרשת המים הארצית. ומטעמים הומניטריים סיפקה המדינה בהתאם להחלטת ועדת השרים משנת 2000 שני מנגנוני אספקה חלופיים: בג"ץ קבע שקבוצות המונות עשר משפחות לפחות תגשנה בקשות אינדווידואליות ונקודתיות לוועדת המים. ועדה זו מוסמכת להמליץ לרשות המים לגבי חיבור פרטי למים.
העובדות בבסיס פסק הדין
על ההחלטה של מנהל המים הגישו נציגי המשפחות ערעור לבית הדין למים, מכוח חוק המים. בנימוק כי נפלו פגמים בהחלטת הרשות, מאחר שהמנהל לא הפעיל שיקול דעת עצמאי בקבלו את ההחלטה, ובכך שהמנהל פעל משיקולים זרים הפוגעים בזכויות יסוד של הבדואים לקיום בכבוד, וכן להפליה מול שכניהם מחוות הבודדים שלהם אושרה ההתחברות למתקני התשתיות השונות.
על החלטת בית הדין למים הגישו המערערים ערעור מכוח סעיף 146 לחוק המים לבית המשפט העליון בשבתו כבית דין לערעורים נגד נציב המים ומינהל מקרקעי ישראל.
טענות המערערים (נציגי המשפחות)
בערעורם לבית המשפט העליון, פרסו נציגי המשפחות מהכפרים הבדואים הלא מוכרים את טענותיהם בפני בית המשפט. המשפחות טענו שמנהל רשות המים קיבל את המלצת ועדת המים ללא הפעלת שיקול דעת עצמאי. ושדחיית בקשותיהם לחיבור פרטי למים מטרתה להפעיל לחץ עליהם על מנת שיעברו לישובי קבע כחלק מהמדיניות הכללית של הממשלה. עוד טענו המשפחות, כי בית הדין קשר שלא בצדק בין סוגיית החיבור לבין פתרונות האכלוס שהוצעו להם, והנושא של הסדרת ההתיישבות אינו אמור להוות שיקול בחיבור בתיהם למים. בנוסף לכך הם טענו, שלא ניתן משקל ראוי מצד מנהל רשות המים לזכות החוקתית למים, הנגזרת מזכויות היסוד הניתנות להם, הזכות לחיים, לכבוד, לבריאות ולשוויון. ושהחלטת מנהל המים מנוגדת להתחייבות בינלאומית של ישראל, מאחר שישראל הצטרפה לאמנה בדבר זכויות חברתיות, כלכליות ותרבותיות משנת 1966, והזכות למים מוכרת במסגרת האמנה. עוד טענו נציגי המשפחות שהחלטת המנהל מהווה הפרה של ההתחייבות של ישראל על פי האמנה בדבר זכויות הילד משנת 1989, ביחס לילדי המערערים. טענה נוספת שהעלו המשפחות על כך שטעה בית המשפט בדחייתן של טענות המערערים על הפלייה בינם לבין שכניהם בחוות הבודדים. לבסוף טענו שבית הדין פירש בצורה מוטעית את הסעיף 157א לחוק התכנון והבנייה.
הכרעת בית המשפט
בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים אזרחיים, קיבל בפה אחד את ערעורם של חלק מנציגי המשפחות. בית המשפט קבע, כי החלת מדיניות התכנון הממשלתית על מידת הנגישות של תושבי הכפרים הבדואים הבלתי-מוכרים למקורות מים כרוכה אמנם בפגיעה בזכותם למים, אולם זוהי פגיעה חוקית בעצם היותה מבוססת על מניע של מציאת פתרון לבעיית ההתיישבות הבלתי-חוקית בדרום, על ידי מתן תמריץ לתושבים לעבור למרכזי אוכלוסין חוקיים שהועמדו לרשותם על ידי המדינה.
השופטת אילה פרוקצ'יה
השופטת אילה פרוקצ'יה קבעה שהזכות למים היא בעלת אופי חוקתי. לכן על ההחלטה של מנהל הרשות לעמוד בדרישות של בפסקת ההגבלה.המדיניות שבה נוקטות רשויות התכנון הממשלתיות אכן פוגעות בזכויות בסיסיות כמו הזכות למים, אך היא נועדו לשם תכלית ראויה, והיא עידוד מעבר של הבדואים לישובי קבע שבהם המדינה מספקת את השירותים הבסיסיים. עם זאת, למרות היותם של המערערים מתגוררים ביישובים בלתי חוקיים שמבחינה עקרונית יש הצדקה להימנעות מקבלת בקשותיהם לחיבור פרטי למים, הרי המדינה חייבת להבטיח נגישות סבירה של אותן קבוצות למקורות מים, ולהבטיח שאין נסיבות הומניטריות מיוחדות המצדיקות היתר פרטני לחיבור למים. המדינה לא סיפקה נתונים המעידים על עמידתה בתנאים אלה לגבי חלק מהמערערים. נוכח זאת היא החזירה את העניין לבדיקה נוספת של ועדת המים ומנהל הרשות. הזכות למים כלולה באמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. היא אמנם לא נכללה בפירוש באמנה, אך היא הוזכרה בהערה פרשנית מס' 15. בנוסף להיותה של הזכות למים נכללת בגדריהן של הזכות לתנאי קיום נאותים, ושל הזכות לבריאות בסטנדרטים נאותים.
השופטת עדנה ארבל
השופטת עדנה ארבל הסכימה עם עמדותיה של השופטת פרוקצ'יה, והדגישה את הצורך בעמידתה של הפגיעה בזכות יסוד בפסקת ההגבלה גם כאשר מדובר בפולשים או מפירי חוק. בנוסף מציעה השופט ארבל לתת משקל לאי חוקיות ההתיישבות כאשר נדרשת בחינת המידיות וסבירות המענה שניתן להגשמתה של הזכות למים.
השופט יוסף אלון
השופט יוסף אלון הצטרף לפסק דינה של השופטת פרוקצ'יה, והדגיש את ש"בקביעת המבחן למידת נגישותו של האדם למקורות המים, ניתן להתחשב בעובדת היותו תושב בהתיישבות בלתי חוקית כשיקול רלוונטי". לדבריו של השופט אלון זה היה המבחן שעמד בבסיסו של פסק הדין שניתן בבית הדין לענייני מים.
שימוש בפסק הדין בפסיקה מאוחרת
פסקי הדין הבאים עוסקים בסכסוכים משפטיים בין נציבות המים לבין משפחות בדואיות שמבקשות לחבר את בתיהם בכפרים הבלתי מוכרים בנגב לרשת המים הארצית.
פלטפורמת ביקוש
ההחלטה איזו פרסומת תוצג למשתמש באתרים שבהם מוצגות הפרסומות מתקבלת בבורסות הפרסום, על פי רוב בזמן אמת, בתהליך של בידינג בזמן אמת (Real Time Bidding). באמצעות פלטפורמות ביקוש יכולים המפרסמים לנהל את הצעותיהם במכרזים אלה, כלומר לקבוע את המחיר שהם מוכנים לשלם על חשיפות או על אינטראקציה מסוגים אחרים על הפרסומות, וכן לפרט את הפרמטרים שלפיהם יוצג הפרסום, הנוגעים בדרך כלל למשתמשים ולהתנהגותם, כדי למקד את הפרסום בקהל היעד הרצוי.
פלטפורמות הביקוש מקנות למפרסמים גישה לאפשרויות פרסום רבות שעליהן הם יכולים להתמודד, וכן למידע על החשיפה לפרסום בפועל ועל ביצועיו, מידע היכול להיות בסיס לאופטימיזציה של הפרמטרים כדי להשיג אפקטיביות משופרת של הפרסום.
רנוואלונה השלישית
רנוואלונה השלישית או לפי ההיגוי המלגשי - רוונואלו השלישית (במלגשית:Ranavalona fahatelo,, 22 בנובמבר 1861 - 23 במאי 1917) הייתה מלכת מדגסקר (ממלכת אימרינה), השליטה הריבונית האחרונה של האי, בין 30 ביולי 1883 ל-28 בפברואר 1897. שלטונה התאפיין במאמצים נואשים למנוע את המזימות הקולוניאליות של צרפת בנוגע למולדתה. בצעירותה, כנסיכה, נמצאה ראויה לרשת את המלכה רנוואלונה השנייה. בדומה למלכות הקודמות, התחתנה בנישואים פוליטיים עם גבר בן לאליטת הובה, ראינילאיאריווני, שבתור ראש ממשלה היה אחראי על הניהול השוטף של הממלכה ועל מדיניות החוץ שלה. כדי לנטרל את השפעת צרפת, ניסתה המלכה רנוואלונה השלישית לחזק את הסחר והיחסים הדיפלומטיים עם מעצמות אחרות, אולם מתקפות צרפתיות על ערי הנמל ועל עיר הבירה אנטננריבו הביאו בשנת 1895 לכיבוש הארמון המלכותי על ידי הצרפתים ושמו קץ לריבונות ואחר כך אף לאוטונומיה של המדינה בת המאה.
רנוואלונה וחצרה הורשו תחילה להישאר בתפקידים סמליים, אבל פריצת תנועת ההתנגדות העממית - ההתקוממות מנאלאמבה וחשיפת מזימות אנטי-צרפתיות בחצר המלכה גרמו בשנת 1897 להגלייתה באי ראוניון. בעלה, ראינילאיאריווני, מת באותה שנה. בהמשך הועברה רנוואלונה לווילה בעיר אלג'יר, יחד עם כמה מבני משפחתה. לה, לבני משפחתה ולמשרתים שליוו אותה, הוענקו קצבאות והובטחה להם רמת חיים נאותה, לרבות מסעות מזדמנים לפריז לשם קניות וטיולים. עם זאת, על רנוואלונה נאסר לצמיתות לשוב למדגסקר, על אף בקשותיה החוזרות. בשנת 1917 היא נפטרה בגלל תסחיף בווילה שלה באלג'יר בגיל 55. גופתה נקברה באלג'יר אך כעבור 21 שנה הועברה באונייה למדגסקר, והונחה בתוך קבר המלכה רסוהרינה במתחם הארמון רובה באנטננריבו.
ראשית חייה
רנוואלונה השלישית נולדה ב-22 בנובמבר 1861 בכפר אמפריבה, במחוז מנג'קאזפי, קרוב לאנטננריבו, בשם "הנסיכה רזפינדראהטי" (Razafindrahety ). הוריה היו אנדריאנצימיאנטרה ואשתו ודודניתו, הנסיכה רקטאקה. היא הייתה אחיינית המלכה רוונאלונה השנייה ונינה של המלך אנדריאנמפואינימרינה, מה שהפך אותה ליורשת פוטנציאלית של כתר מדגסקר. בילדותה אחת השפחות ששירתה את המשפחה הופקדה על הטיפול בה.
בהגיעה לגיל בית הספר נלקחה הנסיכה תחת חסות דודתה, המלכה רוונאלונה השנייה שדאגה שתתחנך אצל מורה פרטי ברוח הקונגרגציונליסטית הקלוויניסטית שהתשייכה לחברה המיסיונרית מלונדון LMS. הצטיירה כילדה חרוצה וסקרנית שאהבה ללמוד ולקרוא, כולל לימוד את כתבי הקודש הנוצריים, ויצרה קשרים לבביים עם מוריה. המשיכה במסגרת בית הספר הקונגרגציה של אמבטונאקאנגה, בית הספר התיכון לבנות ובית הספר המרכזי לבנות של החברה המיסיונרית של לונדון והצטיינה בלימודיה.
בבגרותה
בצעירותה הנסיכה רזפינדראהטי נישאה לאציל ("אנדריאנה") בשם רטרימו (רטרימואריבוני). אולם בעלה נפטר כעבור שנים מעטות, ב-8 במאי 1883, כשהיה בן 22 בלבד והנסיכה הפכה לאלמנה צעירה. לפי שמועות בעלה הורעל מסיבות פוליטיות בידיעת ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. במדינה הונהגה החל משנת 1863 מונרכיה חוקתית בעקבות "המהפכה האריסטוקרטית" שניזומה על ידי אחיו הגדול של ראינילאיאריבוני, ראש הממשלה ראיניבונינאהיטריוני. מאז ואילך התחלק השלטון בין מונרך שנבחר מקרב האצולה ("אנדריאנה") לראש ממשלה שאינו אציל ("הובה"). הסדר כזה חוזק על ידי נישואים פוליטיים בין ראש הממשלה למלכה השלטת שנבחרה במכוון על ידו. חושדים שראינילאיאריבוני ביקש להרעיל במזיד את רטרימו כדי שאלמנתו, הנסיכה רזפינדראהטי, היורשת הצפויה של הכתר, תוכל להתפנות כדי להתחתן עם ראש הממשלה ולעלות על כס המלכות.
התחלת שלטונה
אחרי מות המלכה רנוואלונה השנייה ב-13 ביולי 1883 התחילו ההכנות להכתרת יורשתה, רנוואלונה השלישית. מיד עם הכתרתה עברה המלכה החדשה, לפי המסורת, ל"צרהפאטרה" בית מעץ במתחם ארמון המלוכה, רובה, באנטננריבו.
טקס ההכתרה התחולל ברובע מהממאסינה של עיר הבירה ביום הולדתה ה-22 ב-22 בנובמבר 1883 לפי המנהג, בשטקס ההכתרה נכחו אנשי צבא. רנוואלונה השלישית צירפה לטקס מיוזמתה עוד חמש מאות נערים וארבע מאות נערות, מתלמידי בתי הספר העילית שלעיר הבירה. הנערות היו לבושות בלבן והנערים לבשו מדי חיילים וביצעו תרגילי סדר עם חרבות. המלכה הצעירה לבשה שמלת משי לבנה עם שובל אדום מקושט בזהב ותחרה העיתונות האמריקאית תיארה את המלכה במילים אלה:"היא קצת מעל הגובה הממוצע ויש לה תווי פנים עדינים, צבע פניה קצת יותר כהים מזה של נתיניה. נראית די ביישנית ומנהלת היטב את הטקסים החגיגיים של החצר".
בדומה לקודמותיה התחתנה רנוואלונה בנישואים פוליטיים עם ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. תפקידה היה במידה רבה טקסי, כאשר את ההחלטות המדיניות החשובות החליט ראש הממשלה המבוגר והמנוסה ממנה בהרבה. רנוואלונה נקראה תכופות לנאום נאומים רשמיים ("קבארי") בפני העם וחנכה בניינים ציבוריים חדשים כמו בית החולים באיסובינאדנריאנה ובית הספר לבנות באמבודין'אנדוהאלו. לאורך שנות שלטונה מילאה דודתה, רמיסינדראזנה, תפקיד של יועצת סתרים. אדם אחר קרוב למלכה היה אחותה הגדולה, רסנדראנורו, שהתגוררה בארמון רובה יחד עם בנה רקטומנה ובתה רזפינאנדריאמאניטרה. עיתונאי אמריקאי שביקר בארמון דיווח שהמלכה אהבה להזניק עפיפיונים לשחק משחק החברה שנקרא "לוטו" בחברת מקורביה ווגבירות החצר. היא נהנתה גם לתפור ולסרוג ונהגה לעיתים קרובות לבצע עבודות מסוג זה גם בישיבות הממשלה. היא הייתה חובבת בגדים איכותיים והייתה המלכה המלגשית היחידה שייבאה את רוב תלבושותיה יותר מפריז מאשר מלונדון. רנוואלונה הזמינה את הקוסם הצרפתי מריוס קאזנב להופיע בחצרה. נפוצו שמועות שביניהם התפתח קשר רומנטי ושהקוסם היה סוכן של שרותי הביון הצרפתי וקידם את האינטרסים של צרפת בחצר המלגשית.
המלחמות בין מדגסקר לצרפת
החל מתחילת המאה ה-19 בין בריטניה לצרפת נוצרה תחרות לגבי ההשפעה במדגסקר. שלוש שנים לפני הכתרת רוואנולונה השלישית עלה המתח בין מדגסקר לצרפת שהעצימה את מתקפותיה בחדשים שקדמו להכתרה. בפברואר 1883 הפגיזו הצרפתים את החוף הצפון-מערבי, במאי הם כבשו את מאהאז'אנגה וביוני הפגיזו וכבשו את טומאסינה עם טמטב. ממש בעת ההכתרה בקיץ 1883 תקפו הצרפתים גם את החוף הצפוני. זמן קצר אחרי הסיבוב האחרון של העימותים, החליט ראש הממשלה ראינילאיאיובוני להשכיר את שירותיו של הלוטננט קולונל דיגבי וילובי, הרפתקן בריטי שרכש ניסיון בקרבות במלחמה נגד בני זולו בדרום אפריקה, על מנת לפקח על המאמץ הצבאי ולאמן את צבא המלכה נגד פלישה צרפתית עתידית שנחשבה לוודאית. בתקופה זו התנהל בין מדגסקר לצרפת משא ומתן שנכשל כאשר שני הצדדים לא יכלו להסכים בנקודות המרכזיות. אחרי שנתיים של מבוי סתום בדצמבר 1885 הגישה צרפת אולטימטום לאנטננריבו עם דרישה לויתורים לצרפת בחוף הצפוני-מזרחי של האי, השכנת חסות צרפת על נחלתם של בני סקאלאווה, הכרה בדרישות הרכוש הצרפתיים ופיצוי בשווי 1,500,000 פרנק. מדגסקר נענתה לדרישות הצרפתיות ובינואר 1886 הסכם השלום אושרר על ידי רנוואלונה וראינילאיאריבוני וכעבור חדשיים על ידי נציגיה של ממשלת צרפת. טרם האשרור ביקשו המלכה וראש הממשלה הבהרות לגבי כמה סעיפים בהסכם הראשי שבהם נטען ש" "יחסי החוץ" יימצאו בשליטת הנציב הצרפתי והתיחסו ל"התיישבויות" במפרץ דייגו סוארז. השר פטרימוניו והאדמירל מיו סיפקו הסבר שפורט בנספח של ההסכם ושהשביע את רצונם את מנהיגי מדגסקר. הם השתכנעו שההסכם יתן ערבות מספקת לריבנות האומה המלגשית ולכן ניתן לאשר אותו לחתום עליו. עם זאת, ההסכם הרשמי פורסם בפריז ללא הנספח או כל איזכור שלו. כשמאוחר יותר פורסם הנספח בלונדון, צרפת שללה לו כל תוקף  חוקי. על אף התנגדות הממשלה המלגשית צרפת הכריזה על האי כ"בן חסות" ("פרוטקטורט") אף על פי שהמונח לא צויין בהסכם. בזירה הבינלאומית התגובות היו מגוונות, צבועות במידה רבה על ידי האינטרסים הלאומיים. בריטניה לא רצתה להגן על ריבונות מדגסקר  מחשש שהצרפתים יוכלו להתנקם בהם ויסרבו להכיר בפרוקטורטים בריטים לח פרוטקטורטים בריטים.כל מעורבות רשמית בריטית נדונה  עם הנציב הצרפתי אבל  הכרזות מסוג זה לא הוכרו רשמית על ידי רנוואלונה וחצרה. ארצות הברית וגרמניה, מצד שני, המשיכו לנהל דו שיח עם ממשלת המלכה בתור הסמכות החוקית במדגסקר. הפער כפה פירוש מחודש של אחד מסעיפי ההסכם, דהיינו, סוגיית סמירת סמכות המלכה בענייני פנים. ב-1886 ניסתה המלכה להשיג את תמיכת ארצות הברית בשמירת הריבונות של מדגסקר. היא שלחה לנשיא האמריקאי גרובר קליבלנד מתנות שכללובגדי אקוטופהנה ממשי, סיכה משנהב וסל ארוג. אף על פי שארצות הברית לא הייתה מסוגלת או לא חפצה להתערב בדרכים צבאית או דיפלומטית למען שמירת עצמאות מדגסקר. ב-12 בדצמבר 1878 חתמה רנוואלונה על הסכם שהבטיח לצרפת זכויות נוספות
אותות הוקרה
(על מטבע כתוב:RANAVALOMANJAKA / MPANJAKA NY MADAGASCAR)
סנג'אי גופטה
סנג'אי גופטה (אנגלית: Sanjay Gupta; נולד ב-23 באוקטובר 1969) הוא נוירוכירורג, מרצה לרפואה באוניברסיטת אמורי והכתב הרפואי הראשי של רשת CNN.
ביוגרפיה
נולד וגדל בעיר נובי במישיגן, פרבר של דטרויט. הוריו הגיעו למישיגן מהודו, ועבדו כמהנדסים במפעל של פורד. גופטה קיבל תואר ראשון במדעים ביו-רפואיים באוניברסיטת מישיגן באן ארבור ותואר MD ברפואה מאוניברסיטת מישיגן בשנת 1993. הוא סיים התמחות בנוירוכירורגיה בשנת 2000.
על עבודתו בסיקור הוריקן קתרינה בשנת 2006 זכה בפרס אמי.
ספרים
בשנת 2007 פרסם את ספרו "צעירים לנצח"; הוא ספר מדע פופולרי העוסק בשאלה כיצד ניתן להאט את ההזדקנות ולהאריך את משך החיים הבריאים. ב-2008 הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מטר.
בשנת 2009 פרסם את ספרו השני "לרמות את המוות", גם הוא תורגם לעברית על ידי אמיר מרמור בהוצאת ידיעות ספרים; הספר מתאר אנשים שהצליחו "לרמות" את המוות ושרדו בניגוד לכל היגיון.
בשנת 2012 פרסם את ספרו השלישי "Monday Mornings" תחת חברת הוצאת גרנד סנטרל, העוקב אחר חייהם של חמישה מנתחים בבית החולים הכללי מסצ'וסטס כשהם פורצים את גבולות היכולות שלהם ומתעמתים עם הכשלים האישיים והמקצועיים שלהם. בשנת 2015 הספר עובד לסדרת טלוויזיה באותו שם ברשת TNT. דייוויד אי קלי הוא היוצר, גופטה שימש כמפיק בפועל של הסדרה לצד קלי. היא בוטלה לאחר עונה אחת.
גרג גוטפלד
גרגורי ג'ון "גרג" גוטפלד (באנגלית: Gregory John "Greg" Gutfeld; נולד ב-12 בספטמבר 1964) הוא מנחה טלוויזיה, מחבר, עורך מגזין ובלוגר אמריקאי.
ביוגרפיה
גוטפלד נשוי לאלנה מווסה ומתגורר בניו יורק. מגדיר עצמו כאתאיסט אגנוסטי וליברטריאן.
בעניין היהודים
בעניין היהודים (בלטינית: Sicut judaeis) הייתה בולה אפיפיורית שהתוותה את עמדתה הרשמית של האפיפיורות ביחס ליהודים בימי הביניים ולאחריהם. הבולה הוכרזה בשנת 1120 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני, ונועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון (כ-5,000 יהודים נטבחו בתקופה זו). הבולה אושררה מחדש על ידי אפיפיורים רבים עד המאה ה-15.
בין היתר, אסרה הבולה על נוצרים להכריח יהודים להתנצר, לפגוע בהם, לקחת את רכושם, להפריע לחגיגות החגים שלהם, לפגוע בבתי הקברות שלהם ולנדות ולהחרים אותם.
הבולה משנת 1120 לא הייתה הביטוי האפיפיורי הראשון נגד ההתעללות ביהודים. בשנת 1065, למשל, האפיפיור אלכסנדר השני כתב לבראנז'ה, השליט החילוני של נרבון בימי ביניים ולבישוף העיר, ושיבח אותם על שמנעו את הטבח ביהודים במחוז שלהם, והזכיר להם שאלוהים לא מאשר שפיכת דם. גם בשנת 1065 נזף אלכסנדר בלנדולף ה-6 מבנוונטו "שאין להמיר את היהודים בכח."
תמצית הבולה
"אין על [היהודים] לסבול שום דעות קדומות. אנו מתוך הצניעות והאדיקות הנוצרית והשמירה על עקבות הזיכרון המאושר שלנו, שהניחו בפנינו קודמינו, האפיפיורים הרומיים קליקסטוס, אאוגניוס, אלכסנדר, קלמנט, מודים על עתירתם ומעניקים לה את הגנת הבאקלר שלנו. אנו מצווים ששום נוצרי לא יכפה עליהם להיטבל, בין אם בחוסר נכונות או סרבנות, או על ידי אלימות. אך, ברגע שאחד מהם בוחר מרצונו ולמען האמונה, להימלט אל הנוצרים, ברגע שהבחירה שלו הפכה לברורה, עליו להתקבל כנוצרי ללא קטרוג. שכן, הנטבל לא מרצון איננו מאמין באמת כפי הנדרש על-מנת להיטבל כראוי כנוצרי.
בנוסף, אל לנוצרי להניח [שביכולתו]... לפגוע בהם, או לגזול רכושם באלימות, או לשנות מנהגיהם הטובים, בכל מקומות מושבם. מעבר לכך, בחגיגותיהם אל לאיש לטרדם בשום אופן, לא באלות ובאבנים, ואסור לנסות לדרוש או לסחוט מהם שירותים שהם לא חייבים לו, פרט לאלה [לשירותים] שהם כבר רגילים לבצע מפעמים עברו. ... אנחנו מצווים... כי אין להשחית או לצמצם בתי קברות יהודים, גם לא להוציא גופות מקברים לאחר שנקברו במטרה להרוויח כסף. כל המפר צו זה... יענש בנידוי, אלא אם כן יכפר על מעשיו מידה כנגד מידה."
השאם אבן עבד אל-מלכ
השאם אבן עבד אל-מלכ (נכתב גם הישאם; בערבית: هشام بن عبد الملك; 6 בפברואר 691–743), היה הח'ליפה העשירי בשושלת בית אומיה. השאם, שירש את הח'ליפות מאחיו יזיד השני, עלה לשלטון בשנת 724 ומלך עד מותו בשנת 743.
חייו
השאם קיבל מאחיו ממלכה עתירת בעיות, אך הוא היטיב לטפל בהן, ובכך איפשר את הגעתה של הממלכה האסלאמית המאוחדת לשיאה. בימיו התפשטה הממלכה עד לחופי האוקיינוס האטלנטי והרי הפירינאים במערב, ונהר אינדוס וגבולה של סין במזרח. יחד עם זאת, בימי השאם הסתיימה תקופת השגשוג של שושלת בית אומיה.
השאם היה הרביעי מבניו של עבד אל-מלכ שעלה לשלטון, וזכה מצד ההיסטוריונים הערבים להכרה כאחד מהמדינאים הגדולים בשושלת האומיית.
פלטפורמת היצע
פלטפורמת היצע (Supply Side Platform, SSP) היא פלטפורמה טכנולוגית המאפשרת למו"לים של תוכן דיגיטלי לנהל את היצע הזדמנויות החשיפה שהם מוכנים להציע על מנת לנצל אותו באופן אופטימלי ולהפיק הכנסות מן התוכן שהם מספקים.
פלטפורמות היצע מקנות ללקוחותיהן דרך יעילה להגיע לפרסום ממקורות שונים כדי לנצל באופן אופטימלי את אפשרויות החשיפה שהם מציעים למפרסמים. יעילותן מושגת הודות לדרגה גבוהה של אוטומציה. פלטפורמות ההיצע גם מציעות מידע ותובנות בנוגע לקהלים ולערוצי הכנסה שונים מפרסום, ומאפשרות התאמה של הפרסום לקהלים מוגדרים על פי פרמטרים שונים. על פי רוב נבחרות בהן הפרסומות שבסופו של דבר מוצגות למשתמשים בתהליכי בידינג בזמן אמת (RTB) דרך בורסות הפרסום (ad exchanges) שאליהן מקשרות פלטפורמות ההיצע את המו"לים. המפרסמים, מצידם, מתקשרים עם בורסות הפרסום באמצעות פלטפורמות ביקוש (DSP).
האישה החדשה
האישה החדשה (באנגלית: The New Woman) הייתה אידיאל פמיניסטי שצץ בסוף המאה ה-19 והייתה לו השפעה עמוקה על הפמיניזם במאה העשרים. בשנת 1894, הסופרת האירית שרה גרנד השתמשה במונח "אישה חדשה" במאמר כדי להתייחס לנשים עצמאיות המבקשות שינוי קיצוני, ובהמשך הסופרת האנגלית קואידה (מריה לואיזה רמה) השתמשה במונח ככותרת למאמר המשך. המונח הפך לפופולרי עוד יותר על ידי הסופר הבריטי -אמריקאי הנרי ג'יימס, שהשתמש בו כדי לתאר את הגידול במספר הנשים בקריירות מצליחות, שהיו משכילות ועצמאיות באירופה ובארצות הברית. העצמאות הייתה כרוכה גם בשינויים גופניים בפעילות ובלבוש, שכן פעילויות כמו רכיבה על אופניים הרחיבו את יכולתן של נשים להשתלב בעולם פעיל ורחב יותר.
האישה החדשה דחפה את הגבולות שקבעה חברה שנשלטה על ידי גברים, במיוחד כפי שבוטאה במחזותיו של הנריק איבסן הנורווגי (1828–1906).
שינוי תפקידים חברתיים
הסופר הנרי ג'יימס היה בין הסופרים שהפיץ את המונח "אישה חדשה", דמות שהייתה מיוצגת בגיבורות הרומנים שלו - בהן הדמות המרכזית של הרומן "דייזי מילר" (בהמשכים 1878), ו"איזבל ארצ'ר " ברומן בהמשכים 1880). לדברי ההיסטוריונית רות בורדין, המונח "אישה חדשה" נועד על ידי הנרי ג'יימס, לאפיין נשים אמריקאיות שחיות באירופה: נשים בעלות אמצעים ורגישות, שלמרות או אולי בגלל עושרן, הפגינו עצמאות והיו רגילות לפעול בכוחות עצמן. המונח "אישה חדשה" תמיד התייחס לנשים שהיה להן שליטה בחייהן בתחומי האישיות, החברה או הכלכלה.
השכלה תיכונית ומקצועית
בשנת 1870, נשים מקצועיות היו רק 6.4% מכוח העבודה הלא-חקלאי של ארצות הברית; עד שנת 1910 עלה הנתון ל-10%, ואז ל-13.3% בשנת 1920. נשים נוספות זכו ללמוד באוניברסיטה או במכללה. חלקן השלימו השכלה מקצועית והפכו לעורכות דין, רופאות, עיתונאיות ופרופסוריות, לעיתים קרובות במכללות יוקרתיות לנשים כמו: שבע האחיות, ברנרד, ברין רדקליף, סמית, וסאר וולסלי. האישה החדשה בארצות הברית השתתפה בתחילת המאה העשרים בחינוך העל-תיכוני במספרים גדולים יותר.
מיניות וציפיות חברתיות
אוטונומיה הייתה יעד רדיקלי לנשים בסוף המאה ה-19. נשים היו תמיד תלויות מבחינה משפטית וכלכלית בבעליהן, בקרובי משפחה גברים או במוסדות חברתיים. הופעתם של הזדמנויות חינוך וקריירה לנשים בסוף המאה ה-19, כמו גם זכויות משפטיות חדשות ברכוש (אם כי טרם קיבלו זכות הצבעה), גרמו לכך שהן נכנסו לעמדה חדשה של חופש ובחירה בכל הנוגע לזוגיות ומין.
ברומנים של הנרי ג'יימס היה ברור כי ככל שגיבורותיו החופשיות מנסות לממש את האוטונומיה האינטלקטואלית והמינית שלהם, הן שילמו בסופו של דבר מחיר עבור בחירותיהם.
חלק מהמעריצות של תנועת האישה החדשה העזו לעסוק במערכות יחסים לסביות דרך הרשתות שלהן בקבוצות נשים. עבור חלקן "אהבה של נשים אחרות הפכה לדרך לברוח ממה שראו כהסתברות לשליטה גברית הגלומה במערכת יחסים הטרוסקסואלית". עבור אחרות העצמאות הכלכלית פירושה שהן לא מאפשרות את האחריות לאפוטרופוס, בגלל בחירותיהן המיניות והן ניצלו את החופש החדש הזה.
הבדלי מעמדות
האישה החדשה הייתה תוצאה של שינוי הולך וגובר של חינוך ותעסוקה לנשים שהשתייכו לשכבות הגבוהות המיוחסות בחברה. החינוך האוניברסיטאי עצמו עדיין היה תחום סגור למדי המיועד לגברים עשירים בראשית המאה העשרים, ופחות מעשרה אחוזים מהאנשים בארצות הברית היו בעלי השכלה גבוהה.
הנשים שנכנסו לאוניברסיטאות השתייכו בדרך כלל למעמד הבינוני הלבן. כתוצאה מכך, מעמד הפועלים, אפרו-אמריקאיים, והמהגרים הושארו לרוב במירוץ להשגת מודל פמיניסטי חדש זה. סופרות נשים המשתייכות לקהילות אלה הוסיפו לרוב ביקורת על האופן בו חירותן הקשורה למגדרן באה על חשבון גזען, אתניותן או מעמדן. אף על פי שהם הודו וכיבדו את עצמאותה של האישה החדשה, הם לא יכלו להתעלם מהעובדה לפיה את הסטנדרטים של אישה חדשה יכולות להשיג בעיקר נשים מהמעמד הביניים הלבן.
ספרות
סופרים וסופרות שעסקו בנושא באותה תקופה כללו: אוליב שריינר, אנני סופי קורי, שרה גרנד, מונה קהיר, ג'ורג' אגרטון, אלה ד'ארסי ואלה הפוורת' דיקסון. ראוי להזכיר גם את "מאדאם בובארי" של פלובר (1856), שמתעד את חיפושה הנחרץ של אישה אחר עצמאות ומימוש עצמי באמצעות ניסויים מיניים.
אומנות
אמניות הפכו לחלק מאנשי המקצוע, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר" בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה "המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמנים "מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי רישום תמונות של האייקון והן באמצעות אימוץ אורח חיים חדש". בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האמנים, שכרו המו"לים נשים כדי ליצור איורים המתארים את העולם בראייה של אישה.
ציירות ומאיירות מצליחות כללו את רוזה בונר, אנה קלומפק, ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, אליזבת שיפן גרין, ויולט אוקלי קורנליה בארנס. במהלך המאה ה-19 היה מספר לא מבוטל של נשים שהפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, שהיו נדירות לפני אותה תקופה, למעט כמה כמו אנג'ליקה קאופמן (1741–1807), לואיז אבמה ולואיז אליזבת 'ויג'ה לה ברון (1755–1842). האמניות החדשות יצרו יצירות בפרספקטיבה שונה מהגברים, וייצגו את הנשיות בתיאורים פרחוניים של פסיביות, קישוטים וטוהר מיני. איתגרו את המושגים המוגבלים של נשיות, ויצרו ז'אנר של ציורים פרחוניים שבהם "האמנית הציבה אישה אחת או יותר בסביבת גן פרחים, צבע, מרקם וצורה כדי לגרום לנשים להיראות כמו פרחים ככל האפשר".
הגישה לא שימשה לציור דיוקנאות. צורת הייצוג הנשי לא הוכרה ברובה על ידי חוקרי האמנות האמריקאים והחברה השמרנית, והתעלמה כתגובה ל"האישה החדשה" המתפתחת החל בסוף המאה ה-19.
אנה לאה מריט (1844–1930) יצרה ציורי פרחים-נשיים; מציינת סמליות פרחונית-נשית המופעלת על ידי אמנים גברים כמו צ'ארלס קורטני קורן ורוברט ריד. אנה מריט אמרה כי היא ראתה "פרחים כ"נשים נהדרות".
אמה למפרט קופר (1855–1920) הייתה אחת האמניות המשכילות שהפכו לציירות נוף ודמויות מצליחה לאחר שהחלה כמאיירת ספרי ילדים וציירת מיניאטורות וציורי פרחים. קופר הבינה את הקושי בביצוע המעבר לצייר מצליח, במיוחד ציורי נוף ודמויות, והזהירה אמניות מהקושי ביצירת קריירה מצליחה ביצירות כאלה, אך הצליחה לעשות זאת בעצמה לאחר שהפכה להצלחה ברוצ'סטר, ניו יורק ולמדה באירופה.
אופוזיציה
בתחילת שנות ה-1890 הביעו נשים קתוליות ממעמד הביניים רצון ללמוד במוסד להשכלה גבוהה. מנהיגים קתוליים הביעו את דאגתם כשנשים למדו בבתי ספר "פרוטסטנטיים" אלה, כפי שתיארה אותם הכנסייה, שעלולות לאיים על אמונת הנשים הקתולית.
הכנסייה ראתה באישה החדשה איום על האישה המסורתית ועל הסדר החברתי. הכנסייה ציטטה נשים קתוליות שמרניות, כדי לבקר את "האישה החדשה". על ידי ציטוטן של אותן נשים טענה הכנסייה כי היא, ולא תנועת האישה החדשה, הציעה לנשים את ההזדמנויות הטובות ביותר. אחרים העבירו ביקורת על "האישה החדשה" ועל חירותה המינית המרומזת ועל רצונה להשתתף בנושאים שהיו שמורים לגברים.
תנועת "האישה החדשה", מהווה את הגל הראשון של פמיניזם, שהתפתח בעיקר במאה ה-20.
ארצות נוספות
דמויות ספרותיות מהטקסטים המערביים, כמו "בית הבובות" של הנריק איבסן (1879), הפכו לדוגמאות של נשים חדשות ודמויות מהפכניות באותה עת בקרב אינטלקטואלים עירוניים סיניים. דמויות אלה היו משכילות ועצמאיות. נורה, גיבורת בית הבובות, עוזבת את נישואיה הפטריארכליים. הרצאה חשובה, "מה קורה אחרי שנורה עוזבת את הבית", הועברה באוניברסיטה בבייג'ינג בשנת 1923.
הופעתה של תנועת התרבות החדשה בתחילת המאה העשרים בסין גינתה את "המסורת הקונפוציאנית", שהקריבה את הפרט לקונפורמיות ולתפיסות נוקשות של כניעה, נאמנות וצניעות נשית.
בגרמניה, לאחר שנשים קיבלו את זכות הבחירה ונבחרו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפכה ה- Neue Frau לחלק חשוב בתרבות הפופולרית הגרמנית, המייצג שיח חדש על מיניות, רבייה וחברה עירונית. האישה החדשה הגרמנית הוצגה על ידי סופרים כמו אלזה הרמן (So ist die neue Frau, 1929) ואירמגרד קון (Das kunstseidene Mädchen, 1932). נשים עובדות, ומשוחררות מינית אלה, לבשו בגדים אנדרוגניים, קיצצו את שיערן ונראו לרוב כגברים.
בקוריאה בשנות העשרים של המאה העשרים קמה תנועת האישה החדשה בקרב נשים קוריאניות משכילות שהפגינו נגד המסורת הפטריארכלית הקונפוציאנית. בתקופה של אימפריאליזם יפני, הנצרות נתפסה כתנופה ללאומנות קוריאנית והייתה מעורבת באירועים כמו התנועה הראשונה לעצמאות במארס 1919. לפיכך, בניגוד למקומות מערביים, הנצרות זירזה את האידיאלים של פמיניזם מערבי וחינוך נשים, במיוחד באמצעות אוניברסיטת אווה וומן.
לתנועת האישה החדשה רואים לעיתים קרובות קשר למגזין הקוריאני New Women, שנוסד בשנת 1920 על ידי קים איריפ.
גם ביפן התפשט רעיון ה"אישה החדשה", שנתפסה תחילה כאישה מופקרת, רדודה - ההפך מהאישה היפנית הכנועה המסורתית. עם זאת Hiratsuka Raichō, מייסדת ועורכת כתב העת Seitō, אמרה: "אני אישה חדשה. כנשים חדשות, תמיד התעקשנו שנשים הן גם בני אדם. קבענו כי לנשים יש זכות לבטא את עצמן כיחידות ולכבד אותן כפרטים." במאמר שלה, "דרכה של האישה החדשה", שפורסם ב-Seit issue בגיליון ינואר 1913, איטו נואו (Itō Noe) הכריזה על מחויבותה ללכת בדרכה של אישה חדשה והפצירה באחרים לעשות זאת למרות התגובה החברתית."
יאיר חצרוני
יאיר חצרוני (נולד בשנת 1971) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כראש את"ל במשטרת ישראל.
חצרוני שירת כלוחם וקצין ביחידת המסתערבים (ימ"ס) עזה בין השנים 1993–1997.
עם סיום שירותו המשיך בתפקידי פיקוד וליבה במחוז תל אביב, בהם: מודיעין-בילוש (1997–2000), מפקד יס"מ מרחב איילון (2000–2005) ולאחר מכן כקצין אג"מ מרחב ציון שבמחוז ירושלים (2009–2011), מפקד תחנת רחובות שבמחוז מרכז (2012–2014), מפקד תחנת לב תל אביב שבמחוז תל אביב (2014–2017), מפקד מרחב שומרון שבמחוז ש"י (2017–2019).
בשנת 2019 קודם יאיר חצרוני לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב הנגב במשטרת ישראל.
ב-2021 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
ב-2023 קודם לדרגת ניצב ומונה לתפקיד ראש את"ל.
גן מבני
באופרון הלקטוז, גנים אלו מקושרים עם סינתזת אנזימים אשר נחוצים עבור המטבוליזם של לקטוז. באופרון הלקטוז ישנם שלושה גנים מבניים:
הגוניס
הַגּוּנִיס (באנגלית: The Goonies) הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ריצ'רד דונר. התסריט נכתב על ידי כריס קולומבוס על פי סיפור מאת סטיבן ספילברג, המפיק של הסרט. בסרט מככבים שון אוסטין, ג'וש ברולין, ג'ף כהן, קורי פלדמן, קרי גרין, מרתה פלימפטון, ג'ונתן קה קואן, אן רמזי וג'ו פנטוליאנו.
תקציר העלילה
כשהם עומדים בפני עיקול בתיהם בשכונת "מחוזות גון" בעיירה אסטוריה באורגון, על מנת להרחיב את השטח של הקאנטרי קלאב המקומי, קבוצת נערים צעירים המכנים את עצמם "הגוניס" נאספים לסוף שבוע אחרון ביחד. החבורה כוללת את מייק וולש האופטימיסט (שון אסטין), אחיו הגדול בראנד (ג'וש ברולין), דאטה הממציא (ג'ונתן קה קואן), קלארק "פה" הפטפטן (קורי פלדמן) ולורנס "צ'אנק" השמן והמגושם (ג'ף כהן). כשהחבורה מחטטת אחר חפצים מעניינים בעליית הגג של משפחת וולש, הם נתקלים במטבע דובלון ספרדי משנת 1632 ובמפת אוצר ישנה שאמורה להוביל לאוצרו של שודד הים האגדי וילי שתום העין, אותו מכנה מייקי "הגוני המקורי" ושאוצרו אמור להימצא בקרבת העיירה. הילדים מתחמקים מבראנד, שאמור לשמור עליהם, ונוסעים באופניים למסעדה נטושה בחוף הים בהתאם למה שמסומן במפה. בראנד מגיע בעקבותיהם כשאליו מצטרפות המעודדת אנדי (קארי גרין) בה הוא מאוהב וחברתה הקרובה סטף (מרתה פלימפטון). הקבוצה מגלה כי המסעדה משמשת כמקום מחבוא של משפחת הפשע פרטאלי: האחים פרנסיס (ג'ו פנטוליאנו), ג'ייק (רוברט דייוי) ואימם (אן רמזי). הגוניס מצליחים למצוא מעבר לתעלה תת-קרקעית במרתף ונכנסים אליה, אבל צ'אנק נתפס על ידי משפחת פרטאלי ונכלא ביחד עם אחיהם המעוות והחזק סלות' (ג'ון מטוזאק). בני המשפחה מאיימים עליו עד שהוא חושף בפניהם לאן נעלמו שאר הגוניס והם פותחים במרדף אחריהם. צ'אנק נשאר מאחור עם סלות' אבל מתיידד עימו, ולאחר שסלות' משחרר אותו הוא קורא למשטרה והשניים עוקבים אחרי בני המשפחה האחרים.
הגוניס מצליחים להימלט ממספר מלכודות שוילי שתום העין הניח לפני מאות שנים בתעלות ומצליחים לברוח מבני משפחת פרטאלי. הם מגיעים לנקרה גדולה ובה הם מגלים את הספינה הנטושה של וילי שתום העין, "התופת". חברי הקבוצה מגלים את האוצר החבוי בתוך הספינה וממלאים את כיסיהם במטבעות ויהלומים, אך מייק מזהיר אותם לבל ייקחו את המטבעות המונחים על סט מאזניים המונח בחדר האוצר כהוקרה לוילי. כשהם מתכוננים לצאת מהספינה בני משפחת פרטאלי מפתיעים אותם ולוקחים מהם את השלל, ולאחר מכן מאלצים אותם ללכת על הכבש ולצלול למים ולטבוע כשצ'אנק וסלות' מופיעים ומתקיפים את בני המשפחה ומאפשרים לגוניס לברוח. בני המשפחה הולכים לחדר האוצר ומתחילים להעמיס את השלל, כולל את המטבעות על המאזניים של וילי- לקיחת המטבעות מהמאזניים מפעילה מלכודת נוספת וגורמת לנקרה להתחיל להתמוטט, ובעזרתו של סלות' הגוניס מצליחים להימלט בזמן.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך בעיקר חיוביות, ולציון 63% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 41 ביקורות, אף על פי שכיום נחשב לסרט קאלט.
איחוד
ב-27 באפריל 2020 פרסם השחקן ג'וש גד בעמודו ביוטיוב איחוד של שחקני ומפיקי הסרט באמצעות פלטפורמת ZOOM כחלק מתוכניתו החדשה Reunited Apart ("מאוחדים מחדש בנפרד") ומתוך מאמץ לגיוס כספים עקב משבר מגפת הקורונה. כל שחקני הסרט השתתפו, והוא הוקדש לזכרם של השחקנים אשר נפטרו. בנוסף לשחקנים, השתתפו גם במאי הסרט ריצ'רד דונר, המפיק סטיבן ספילברג והכותב כריס קולומבוס, עם הופעת אורח של המוזיקאית סינדי לאופר.
עיבוד לטלוויזיה
ב-19 בדצמבר 2021 נמסר על פיתוח סדרת טלוויזיה שתהיה מעין ריבוט לסרט, על ידי ערוץ הזרמת המדיה "דיסני פלוס". על פי הפרסום, הסדרה תעסוק במורה ותלמידים המשחזרים תמונה-אחר-תמונה את הסרט המקורי של ריצ'רד דונר.
יוסף ברויאר
הרב לוי יוסף ברויאר (ה'תרמ"ב, 1882 - ג' באייר ה'תש"ם, 19 באפריל 1980) היה רב וראש ישיבה גרמני-אמריקאי. נכדו של רש"ר הירש וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בפאפה שבהונגריה לציפורה (סופי) בתו של רש"ר הירש ולרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט, מייסד וראש הישיבה בה. נישא לריקה (רבקה) אייזנמן.
לאחר פטירת אביו, זכה אחר ברבנות הקהילה והרב ברויאר התמנה לעמוד בראשות הישיבה שהקים אביו. הוא הוסמך לרבנות על ידי אביו וגם על ידי הרב קאפל רייך. הוא נהג להעביר בישיבתו שני שיעורים בתלמוד מדי יום, בשתי מסכתות שונות. שיעור בן שעתיים בשעות הבוקר ושיעור בן שעה בערב. גם כשהחלו ישיבות ברחבי גרמניה להיסגר לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 המשיכה ישיבתו להתרחב, לאחר תקופה שעשתה בפיומה (אז באיטליה הפאשיסטית), ואף פתחה מחלקה לצעירים, היא התקיימה עד ליל הבדולח.
עם סגירת הישיבה היגר לארצות הברית עם משפחתו והקים בוושינגטון הייטס, מנהטן, ניו יורק, את קהל עדת ישורון ואת "ישיבת רבי שמשון רפאל הירש". הוא סבר כי שיטת תורה עם דרך ארץ של סבו, תקפה בכל מקום בו נפגשים יהודים חרדים עם המודרנה ולא קיימת הוראה מפורשת אחרת של רבני המקום הוותיקים. בהתאם להבנתו את תורת סבו, התנגד לציונות ולמדינת ישראל.
נפטר בגיל 98 ביום שבת ג' באייר ה'תש"ם, 19 באפריל 1980.
בנו מארק היה מחנך יהודי אורתודוקסי בצרפת ואחרי המלחמה בניו יורק, הוא נפטר בשנת 2002.
מתלמידיו: יצחק שמשון לנגה, מהדיר ספרות הראשונים; פיליפ פלדהיים, מייסד הוצאת פלדהיים; הרב הלל ברוקנטל, רבו הראשון של קיבוץ חפץ חיים.
מקס מינגלה
מקס ג'ורג'ו צ'ואה מינגלה (באנגלית: Max Giorgio Choa Minghella; ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ובמאי קולנוע בריטי. התפרסם בסרטים "אגורא", "הרשת החברתית", ו-"משחקי שלטון".
ביוגרפיה
מינגלה נולד בפרוור המפסטד, לונדון שבאנגליה. הוריו הם הבמאי הבריטי זוכה פרס האוסקר אנתוני מינגלה והכוריאוגרפית הסינית קרוליין צ'ואה. אביו, נולד בעיירת החוף רייד שבאי וייט למשפחה ממוצא איטלקי ואילו אימו ילידת הונג קונג. מינגלה בילה את מרבית ילדותו על סטי הצילומים של אביו. יש לו שורשים יהודים מסבו מצד אימו.
למד בבית ספר היסודי הקתולי "סנט אנטוני" ובקולג' המקומי של המפסטד. לאחר מכן נסע לניו יורק כדי ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קולומביה אותם סיים ב-2009. בתור סטודנט עבד מינגלה על סרטים רק בחופשות הקיץ שלו.
קריירה
מינגלה נשר מלימודיו בבית ספר פרטי כדי ללמוד משחק ב"תיאטרון הנוער הלאומי" שבלונדון. בשנת 2005, הופיע מינגלה לראשונה בדרמה "לגעת במילים" בתור אהרון, נער ממשפחה יהודית-אמריקאית לא מתפקדת. לאחר שזכה לביקורות טובות על משחקו, הוא שיחק במותחן הפוליטי "סוריאנה" בתור רובי בנו של סוכן ה־CIA בוב בארנס (ג'ורג' קלוני). הבמאי טרי זוויגוף שביקר בסט הצילומים של הסרט לגעת במילים גילה עניין במינגלה וליהק אותו ב-2006 לתפקיד הראשי בקומדיה "בית ספר לאומנות" בתור הסטודנט השאפתן ג'רום. ב-2007 שיחק בדרמה העצמאית "אלוויס ואנאבל" בתור מנהל חדר המתים צעיר אליו מובאת מלכת היופי הצעירה אנאבל (בלייק לייוולי). בשנת 2008, שיחק בקומדיה "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים". ב-2009 הופיע באפוס ההיסטורי של אלחנדרו אמנבר "אגורא" וגילם את דאבוס עבדה הנאמן של הפילוסופית היוונייה היפאטיה. העובדה שמינגלה גדל באותו הפרוור עם כוכבת הסרט השחקנית זוכת פרס האוסקר רייצ'ל וייס עזרה מאוד לכימיה ביניהם בסרט.
ב-2010 התפרסם בדרמה המצליחה של דייוויד פינצ'ר על המצאת רשת הפייסבוק "הרשת החברתית". בסרט הוא גילם את דיויה נרנדרה השותף העסקי של מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג) ושל התאומים קמרון וטיילר וינקלווס (ארמי האמר) להקמת אתר "קשרי הרווארד". בשנת 2011, שיחק בסרטים "שעת האופל", "משחקי השלטון" ו"10 שנים". ב-2013, שיחק בסרט "לדפוק התמחות" לצד וינס ווהן ואוון וילסון. באותה שנה הופיע במספר פרקים בסדרה "מינדי". ב-2014, הופיע בסרטים "עבודה מסוכנת", "אודות אלכס" ו"קרניים" לצד דניאל רדקליף.
בימוי
בשנת 2018 ביים וכתב את הדרמה המוזיקלית "רק רוצה לשיר" בכיכובה של אל פנינג.
חיים אישיים
בין השנים 2010 - 2014, יצא מינגלה עם השחקנית האמריקאית קייט מארה.
ארמי האמר
ארמנד דאגלס "ארמי" האמר (באנגלית: Armand Douglas "Armie" Hammer; נולד ב-28 באוגוסט 1986) הוא שחקן אמריקאי, בנו של איש העסקים מייקל ארמנד האמר ונינו של איל הנפט היהודי ארמנד האמר. בנעוריו למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. את קריירת המשחק שלו החל בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה. תפקידו הראשי הראשון היה כבילי גרהאם בסרט "בילי: השנים הראשונות" משנת 2008, והוא זכה להכרה רחבה כאשר שיחק תפקיד כפול בדמויות התאומים קמרון וטיילר וינקלווס  בסרט הביוגרפי של הבמאי דייוויד פינצ'ר, "הרשת החברתית" (2010), תפקיד עליו קיבל את פרס איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו לשחקן המשנה הטוב ביותר.
האמר גילם את קלייד טולסון בסרט הביוגרפי "ג'יי אדגר" (2011), ואת הדמות הראשית ב"הפרש הבודד" (2013), ובשנת 2015 כיכב בתפקיד איליה קוריאקין  בסרט הפעולה "שם קוד מ.ל.א.ך". בשנת 2017 הוא כיכב בדרמת הלהט"ב הרומנטית של לוקה גואדנינו  "קרא לי בשמך", עליה קיבל מועמדויות לפרסי גלובוס הזהב ואינדפנדנט ספיריט בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. שנה לאחר מכן גילם את עורך הדין מרטין ד' גינסברג בסרט הביוגרפי "המין החזק" והשתתף ב"מלון מומבאי", ובאותה שנה (2018) שיחק בברודוויי בהצגה בשם "גברים לבנים סטרייטים". לצד תפקידיו כשחקן, דיבב דמויות בסדרות הטלוויזיה "משפחת סימפסון" ו"אבא אמריקאי" (2012), ובסרט ההנפשה "מכוניות 3" (2017).
ב-3 בפברואר 2021 פתחה משטרת לוס אנג'לס בחקירת טענת אונס שהפנתה נגדו אישה שזוהתה בשם 'אפי אנג'לובה'. זאת, בהמשך להאשמות שהתפרסמו בינואר 2021 מצד נשים שהיו בקשר איתו, וראשיתן בפרסום צילומי מסך של מסרונים שיוחסו לו. ההאשמות כללו התעללות מינית ורגשית, וכן נטייה פטישיסטית לקניבליזם, ופרקטיקות BDSM ללא הסכמה. האמר הכחיש את הטענות, אך פרש בעקבותיהן ממספר הפקות עתידיות אליהן לוהק. כמו כן, סוכני השחקנים ויחסי הציבור שלו הודיעו על ניתוק קשרי העבודה איתו.
ילדותו ומשפחתו
ארמנד דאגלס האמר נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית. אמו, דרו אן (לבית מובלי), הייתה בעבר פקידת הלוואות בכירה בבנק, ואביו, מייקל ארמנד האמר, הוא הבעלים של מספר חברות עסקים, כולל הוצאת קנודלר וארמנד האמר הפקות (חברת הפקות סרטים/ טלוויזיה). להאמר ישנו בנוסף אח צעיר ממנו בשם ויקטור.
האמר תיאר את הרקע שלו כ"חצי יהודי", אף על פי שרק הסבא-רבא מצד אביו היה יהודי – טייקון הנפט והפילנתרופ, ארמנד האמר, שהוריו היגרו לארצות הברית מהאימפריה הרוסית.
2005–2015: עשייה מוקדמת ופריצת דרך
קריירת המשחק המקצועית של האמר החלה בהופעות אורח קטנות בסדרות הטלוויזיה "משפחה בהפרעה" (פרק 14, עונה 2), "ורוניקה מארס" (פרק 3, עונה 3), "אחת שיודעת" (4 פרקים מתוך עונה 2), "מלאך המוות" (5 פרקים מתוך עונה 2), ו"עקרות בית נואשות" (פרק 8, עונה 4). ההופעות הראשונות שלו בתעשיית הקולנוע החלו עם תפקיד קטן בסרט הדרמה המשפחתית "פליקה" (2006), ולאחר מכן במותחן הפסיכולוגי "בלק-אאוט", בו כיכב בשנת 2008 לצידם של אמבר טמלין ואיידן גילן. תפקיד הבכורה הראשי שלו הגיע לראשונה עם הצגתו בתור הכומר האוונגליסט בילי גרהאם בסרט "בילי: השנים המוקדמות" שיצא באוקטובר 2008. הסרט זיכה את האמר במועמדות מטעם ארגון " ל"פרס האמונה והערכים" בקטגוריית "פרס החסד למשחק" המוענק על ההופעה היותר מעוררת השראה בסרט קולנוע או טלוויזיה. הארגון מבקר סרטים מנקודת מבט נוצרית, והפרס מוענק בעבור הופעות מעוררות השראה המציגות את חסד האל ואהבתו לבני אנוש.
בשנת 2007 נבחר האמר על ידי הבמאי ג'ורג מילר לככב בסרט גיבורי העל "ליגת הצדק: בן-תמותה", בתפקיד באטמן. הסרט בוטל בסופו של דבר עקב שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי (2007–2008), וכן בשל השהיית המשא והמתן בסוגיית התקציב עם ממשלת אוסטרליה. בשנת 2009 גילם האמר את דמותו של הריסון ברגרון בסרט הקצר "2081", על פי סיפור קצר באותו שם מאת הסופר האמריקאי קורט וונגוט. בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל. פריצת הדרך המשמעותית של האמר הייתה בשנת 2010, בסרטו של דייוויד פינצ'ר "הרשת החברתית", העוסק בהקמת פייסבוק. בסרט הוא שיחק תפקיד כפול של התאומים קמרון וטיילר וינקלווס. כהכנה לסרט, האמר נדרש ללמוד לחתור משני צידי סירה כדי לגלם את התאומים, שהם אלופי חתירה. ובנוסף, הוא עבר מחנה אימונים של 10 חודשים בגילום תאומים, במטרה לתרגל את התנועות והאידיולקטים העדינים שהווינקלבוסים פיתחו במשך שני עשורים של שוויון גנטי". סרט זה זיכה את האמר בתשבחות רבות, בהן דבריו של ריצ'רד קורליס ממגזין "טיים", שציין כי גילומו של האמר את התאומים בסרט היה "טרומפ-לויל עדין להפליא של אפקטים מיוחדים". על תפקידו בסרט זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו לשנת 2010 בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
תפקידו הבא היה בסרטו של קלינט איסטווד משנת 2011, "ג'יי אדגר", בו גילם את קלייד טולסון, המנהל המשותף הראשון של לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית, ה-FBI. הדרמה הביוגרפית, שנכתבה על ידי דסטין לאנס בלאק, התמקדה בקריירה הרחבה של ג'יי אדגר הובר, אותו גילם לאונרדו דיקפריו. הסרט זכה לשבחים רבים: דייוויד דנבי מהעיתון "הניו יורקר" הגדיר את הופעתו של האמר "מקסימה", וטוד מקארתי מהעיתון "הוליווד ריפורטר" תיאר אותה כ-"מעולה". מקארתי שיבח במיוחד את הכימיה בין דיקפריו להאמר, בתיאור היחסים הרומנטיים המופיעים לעיתים קרובות בין דמויותיהם, וציין כי "הדרך בה מתנהלים הגוונים והדחפים ההומוארוטיים, היא אחת מהדברים הטובים ביותר בסרט. הדינמיקה הרגשית, בהתחשב בכל הגורמים החברתיים והפוליטיים שמשחקים, נראית אמינה לחלוטין, ודיקפריו והאמר מצטיינים חילופי רמיזות, רצון סמוי, האשמות והבנה הדדית". השניים מועמדים לפרסי גילדת שחקני המסך על תפקידיהם בסרט זה.