cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יוון–פורטוגל
היסטוריה
בזמן שפורטוגל נותרה נייטרלית במלחמת העולם השנייה, סבלה יוון מהפלישה האיטלקית ומהכיבוש הגרמני שלאחר מכן עד 1945. מלחמת אזרחים פרצה ביוון, ואחריה דיקטטורה צבאית. פורטוגל הייתה דיקטטורה מאז 1926, עד שמהפכת הציפורנים בשנת 1974 החזירה את המדינה לדמוקרטיה. באותה שנה נפילת הדיקטטורה הצבאית היוונית הביאה לחזרה לדמוקרטיה. שתי המדינות מכוונות כעת מערבה. במהלך הצטרפותם לאיחוד האירופי בשנת 1981 (יוון) ו-1986 (פורטוגל), שתי המדינות מתכנסות יותר ויותר. הם היו בעבר שותפים בנאט"ו, בגלל הכיוון הגאו-פוליטי השונה, כמעט ולא היו ביניהן קשרים ישירים.
איאן מקפירסון
קריירה
עם מינויו של טום ויטאקר לתפקיד המאמן המצב השתנה, והמועדון הצליח לזכות באליפות בעונת 1947/1948, כאשר מקפירסון משתתף ב-29 משחקי ליגה כקיצוני ימני או כקיצוני שמאלי במקום דניס קומפטון הפצוע. הוא התאפיין במשחקו השליו, חוזקו הגופנו ובעיטותיו החזקות, אך מנגד נטה לעיתים ליכולת לא אחידה במשחקים השונים. הוא היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונות נוספות, אך החמיץ את הזכייה בגביע ה-FA ב-1950 כיוון שפרדי קוקס ודניס קומפטון שיחקו בעמדות הקישור הקיצוניות.
יחסי יוון–פורטוגל
היסטוריה
לאחר הסכם ראשון בנושא שיתוף פעולה בתרבות ובמדעים בשנת 1980, הגיע בשנת 1986 הסכם תעופה דו צדדי. בשנת 1999 חתמו שתי המדינות על הסכם מיסוי כפול.
איאן מקפירסון
קריירה
לאחר שעבר את גיל 30 הוא נאלץ להתמודד על מקומו בהרכב עם שחקנים שונים כגון קוקס וארתור מילטון. הוא עזב את ארסנל בקיץ 1951 וחזר לנוטס קאונטי, לאחר שהשתתף ב-163 משחקים והבקיע 21 שערים עבור ארסנל. הוא מעולם לא זומן לסגל של נבחרת אנגליה למרות שהשתתף במשחקים רבים של המועדון (ארסנל) שזכה באליפות. הוא שיחק בנוטס במשך שתי עונות לפני שעבר לברנטפורד, בדפורד טאון החובבני וקיימברידג' יונייטד.
יחסי יוון–פורטוגל
היסטוריה
פורטוגל הייתה אחת המדינות הראשונות שהכניסו את המטבע המשותף, האירו, בשנת 1999, אחריה יוון בשנת 2001. בשתי המדינות האירו הוצג כמזומן ב-1 בינואר 2002.
כחלק ממדינות ה-GIIPS, שתי המדינות נקלעו למשבר כלכלי קשה בעקבות משבר האירו 2010 ובעקבות כך קיבלו סיוע מקרן חילוץ האירו השנויה במחלוקת. שתיהן היו בין מדינות אירופה עם יחס החוב הממשלתי הגבוה ביותר. בעוד פורטוגל הצליחה לעזוב את חבילת ההצלה בשנת 2014, משבר החוב הריבוני היווני נמשך (נכון לשנת 2017).
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון ו-3 קונסוליות בפונשל, פונטה דלגדה ופורטו. מאידך, פורטוגל מחזיקה ביוון שגרירות באתונה ו-3 קונסוליות בקורפו, פיראוס וסלוניקי.
לאה רוס
לאה רוֹס (בגרמנית: Lea Rosh; נולדה כרנאטה אורסולה רוס (Edith Renate Ursula Rosh) ב-1 באוקטובר 1936 בברלין) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה, פובליציסטית ופעילה פוליטית גרמנייה. רוס היא היוזמת והכוח המניע בבניית האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין.
רוס הייתה האישה הראשונה שמונתה לנהל את רשות השידור הגרמנית, ומהנשים הראשונות בעולם שמילאו תפקיד זה. היא פעילה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית מאז 1968 ועד היום. רוס היא דמות שנויה במחלוקת ובעלת השפעה בנוף הפוליטי הגרמני, זכתה בפרסים ציבוריים שונים, ביניהם פרס האחים שול.
לאחר שהושפעה מכתביו ומעמדותיו של ההיסטוריון אברהרד יקל, הנהיגה את המאבק הציבורי הממושך, שהצליח, לבניית האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו, שעלותה נאמדה בכ-25 מיליון אירו, מכספי משלם המיסים הגרמני. הפרויקט לווה במחלוקת ציבורית מהגדולות שידעה גרמניה, כאשר נגד יוזמתה של רוס יצאו הן הימין השמרני והן פאול שפיגל, נשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה. למרות חילוקי הדעות הכבדים, האנדרטה הוקמה. בכך הייתה רוס לאחד מאנשי התקשורת המשפיעים, מבחינה תרבותית וכלכלית, בגרמניה ובעולם המערבי.
היי ארנולד!
היי ארנולד! (באנגלית: !Hey Arnold) היא סדרת אנימציה אמריקאית ששודרה בערוץ ניקלודיאון החל מה-7 באוקטובר 1996 עד ל-8 ביוני 2004. הסדרה שודרה בישראל בערוץ 2, ומאוחר יותר בערוץ ניקלודאון ובערוץ 10. הסדרה סובבת סביב ארנולד, תלמיד כיתה ד' שחי את חיו בעיר הגדולה ומתמודד עם המכשולים שהוא וחבריו פוגשים. בשנת 2002 יצא "היי ארנולד!: הסרט", סרט קולנוע באורך מלא המבוסס על הסדרה. ב-24 בנובמבר 2017 יצא סרט נוסף, בשם "היי ארנולד!: סרט הג'ונגל" בערוץ ניקולודיאן.
תקציר העלילה
ארנולד הוא ילד אמריקאי הידוע בצורת ראשו, הדומה לפוטבול. הוא גר בבית ההארחה של סבו וסבתו יחד עם חברו הטוב ג'רלד וחברתו הלגה. במהלך הסדרה ניתן לראות את הרפתקאותיו בשכונה.
וולבי
מיני הוולבי קטנים מהמינים המכונים קנגורו או וולארו (מהסוג Macropus), והם כוללים את הקטנים שבקנגוריים, מבני הסוג פדמלון. אורכם של המינים הגדולים (מהסוג קנגורו) מגיע ל-45–105 ס"מ וגובהם ל-33–75 ס"מ. הסוג הנכחד פרוטמנודון הגיע לגובה של 2 מטרים ושקל מעל 170 קילוגרם והיה הוולבי הגדול מעולם.
מיני הוולבי חיים באזורי יערות לחים עד למדבריות יבשים, ואף במורדות הרים מושלגים לאורך אוסטרליה, טסמניה, גינאה החדשה וכמה מאיי אינדונזיה. הם בעלי רגליים חזקות בדומה לקנגורו ויכולים לקפץ מהר כדי לברוח מטורפים. ברובם הם פעילי לילה, אם כי כמה מינים פעילים גם ביום. הם אוכלי צמחים המבלים זמן רב ברעייה של עשב. חלק מהמינים הקטנים מגוונים גם בעלים, פירות ואף חרקים.
מקור השם "וולבי" בשפה האבוריג'ינית.
רולינג
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סולם מקביל
במוזיקה, סולמות מקבילים (או סולמות תואמים, התרגום העברי למונח האנגלי Relative Keys על פי האקדמיה ללשון העברית), הם זוגות של סולם מז'ורי וסולם מינורי טבעי בעלי אותם סימני היתק.
למעשה, מדובר במודוס היוני (המז'ור הטבעי) והאאולי (המינור הטבעי) של אותו סולם דיאטוני. לכן, הטוניקה של הסולם המז'ורי היא שני תווים, או שלושה חצאי-טון (טרצה קטנה) מעל הטוניקה של הסולם המינורי התואם לו.
דוגמאות
לדוגמה, דו מז'ור הוא הסולם התואם של לה מינור, ולהפך. שני סולמות אלו מורכבים מתווים טבעיים בלבד ועל כן חסרי סימני היתק. דו (הטוניקה של הסולם המז'ורי) הוא טרצה קטנה מעל לה (הטוניקה של הסולם המינורי).
לדוגמה נוספת, דו מינור הוא הסולם התואם של מי במול מז'ור, ולהפך. שני סולמות אלו מכילים את אותם סימני היתק (שלושה במולים: מי, לה וסי). מי במול הוא טרצה קטנה מעל דו.
להלן המחשה מעל מעגל הקווינטות. האותיות הלטיניות הגדולות במעגל החיצוני מייצגות את הסולמות המז'וריים, והאותיות הקטנות במעגל הפנימי מייצגות את הסולמות המינוריים התואמים להם. שני הסולמות חולקים באותם סימני היתק המצוינים בקצה החיצוני ביותר.
עמימות בתרגום המונחים
ברב השפות הגרמאניות והסלאביות, שם המונח מתאים למונח "סולם מקביל" כפי שגם השתרש בעברית.
בולטת בחריגותה היא השפה האנגלית, שאצלה בדומה לשפות רומאניות המונח לא מורכב מהמושג "מקביל", אלא "יחסי": . לעומת זאת, באנגלית המושג "מקביל" משמש להרכבת המונח  שמשמעותו סולם יחסי.
קרב אל-מנצורה (1973)
קרב אל-מנצורה (בערבית: معركة المنصورة الجوية) הוא כינויו המצרי של אחד הקרבות הגדולים בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר המצרי במלחמת יום הכיפורים. הקרב התרחש ב-14 באוקטובר 1973, שהוא היום התשיעי למלחמה. מטרת חיל האוויר הישראלי הייתה תקיפת שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך לנוכח שיגור מטוסי ירוט מצריים נאלצו המטוסים הישראלים לנהל קרבות אוויר וחלקם לא ביצעו את משימת התקיפה.
רקע
כנף 104 של חיל האוויר המצרי בפיקוד גנרל אחמד עבד אל רחמן כללה שלוש טייסות. טיסות אלה הוצבו בשדות התעופה אל-מנצורה וטנטא שבצפון דלתת הנילוס. הטייסות נחשבו לאיכותיות ביותר וצוידו במטוסי קרב מתקדמים, בין היתר מדגם מיג 21MF וטייסת עצמאית של מטוסי מיראז' 5 שהועברה לרשות מצרים כסיוע מלוב. מבנים מטייסות מיג 21 הללו נשלחו החל מהיום הראשון למלחמה לביצוע משימות ירוט ותקיפה של כוחות קרקע ישראליים. בחיל האוויר הישראלי הוחלט לתקוף שדות תעופה אלה כדי להחזיר לחיל את השליטה המלאה בשמים.
על פי התוכנית יתקפו בו זמנית 48 מטוסי פנטום שלושה יעדים סמוכים: מבנה מטייסת האחת בהובלת מפקד הטייסת איתן בן אליהו עם הנווט עמירם טלמון יתקוף את בסיס אל-מנצורה כתקיפה מקדימה, מבנה מטייסת העטלף בהובלת מפקד הטייסת אליעזר פריגת עם אהרון כץ (נווט) יתקוף את בסיס טנטא, ומבנה מטייסת אבירי הזנב הכתום בהובלת מפקד הטייסת יפתח ספקטור עם הנווט רועי מנוף יתקוף אף הוא את בסיס טנטא. הטייסים הונחו להשתדל שלא לנהל קרבות אוויר ולהתמקד ככל הניתן בהפצצת הבסיסים. המצרים צפו כי חיל האוויר יתקוף את שדה התעופה באל-מנצורה ולכן העמידו מבנים של מטוסי מיג 21 בכוננות להזנקה לירוט לשם הגנה עליו.
מהלך הקרב
בצהרי 14 באוקטובר המריאו 48 מטוסי הפנטום משלוש טייסות וטסו בגובה נמוך מעל לים התיכון בדממת אלחוט, במבנים של שישיות.
בשעה 15:15 נתגלו המטוסים על ידי המצרים ונשלחה התרעה בדבר 20 מטוסים שטסים לכיוון הדלתא. מפקד חיל האוויר המצרי, חוסני מוברק, הורה למפקד הכנף אל רחמן להזניק 16 מטוסי יירוט מדגם מיג 21. מובארק האמין כי המטוסים מהווים פתיון ליירוט (בדומה לתרגילי הסחה במלחמת ההתשה) והורה שלא ליצור מגע עם המטוסים הישראליים אלא אם יגיעו אל מעל לבסיס אל־מנצורה ורק אז לנסות ליירט אותם.
בשעה 15:30 עודכן פיקוד חיל האוויר המצרי כי למעשה נעים לכוון הדלתא המצרית כ־60 מטוסים בשלושה נתיבי התקדמות שונים. מטוסי המיג 21 שהיו כבר באוויר קיבלו פקודה לתקוף את המטוסים הישראלים בשלושת כווני הטיסה. במקביל הוזנקו 16 מטוסי מיג 21 נוספים משדה התעופה מנצורה ושמונה מיג 21 נוספים מבסיס טנטא.
בשעה 15:38 התריעה יחידת המכ"ם האווירי המצרית על 16 מטוסים ישראלים נוספים שמתקרבים בגובה נמוך מאוד כגל תקיפה שני. בתגובה הזניקו המצרים מטוסי יירוט נוספים משדה התעופה אבו חמד. בשלב זה התפתחו קרבות אוויר סוערים והמוניים בהשתתפות עשרות מטוסים מכל צד. חלק ממטוסי המיג הספיקו לנחות לתדלק ולחזור לקרב. חלק קטן ממטוסי חיל האוויר הישראלי הצליח להטיל פצצות על היעדים אולם מרבית המטוסים נאלצו לנהל קרבות אוויר ותמרונים מבלי לבצע את המשימה. הנזק לשדות התעופה לא היה משמעותי אך בהפצצות הושמדו שני מטוסי מיג 21 על הקרקע.
מר זוטרא
מר זוטרא''' היה אמורא בבלי בדור השישי. היה חברם הקרוב של אמימר ושל רב אשי.
קרב אל-מנצורה (1973)
מהלך הקרב
בסך הכל הופלו בכל גלי התקיפה חמישה מיגים מצריים, אחד מהם התרסק במהלך הקרב. הופל מטוס F-4 פנטום ישראלי אחד מטייסת אבירי הזנב הכתום בטעות על ידי מטוס נשר ישראלי מטייסת עוף החול. שני אנשי הצוות צנחו לים וחולצו בשלום על ידי מסוק יסעור שניהל קרב עם כלי שיט מצרי שניסה לשבות את הטייסים.
מר זוטרא
מר זוטרא היה ראש ישיבת פומבדיתא, לפי הספר הקדום "סדר תנאים ואמוראים", לפני רב אחא בריה דרבא. באיגרת רב שרירא גאון (נוסח צרפת) אינו מוזכר כראש ישיבה, אך במקורות מאוחרים יותר מוזכר מר זוטרא כראש ישיבה.
קרב אל-מנצורה (1973)
מהלך הקרב
הקרב כולו נמשך כ־53 דקות, השתתפו בו כ־160 מטוסי קרב משני הצדדים.
מר זוטרא
חבריו
מר זוטרא למד אצל רב פפא ואצל רב פפי. מסר גם הלכות שקיבל בשמם של חכמים מדורות קודמים לו, כרב הונא, רב חסדא ורב ששת.
חבריו היו אמימר ורב אשי. השלושה מוזכרים יחד בלימודם, בסעודות שסעדו יחד וגם בהיותם בחצרו של המלך יזדגרד הראשון.
כן נמצא מר זוטרא נושא ונותן בהלכה עם חכמי דורו, כמרימר, רב יימר בר שלמיא ורבינא.
למר זוטרא היו שני בנים שנמנו אף הם על החכמים, נתן והונא.
קרב אל-מנצורה (1973)
מהלך הקרב
למחרת בוצעה השלמה של המבצע על ידי תקיפת שדה התעופה טנטא בהצלחה, כאשר מטוס פנטום אחד מטייסת העטלף הופל (על ידי טיל SA-3 מצרי), הטייס נפל בשבי והנווט נהרג.
קרב אל-מנצורה בראי המצרים
קרב אל מנצורה תואר בידי המשטר המצרי של חוסני מובארכ כניצחון מוחץ של חיל האוויר המצרי. נוסף על כישלון המשימה הישראלית, המקובל על היסטוריונים צבאיים כעובדתי, טענו המצרים שמטוסיהם הפילו בין 15 ל-18 מטוסים ישראליים במחיר אובדן של שלושה עד שישה מטוסים מצריים. בהתאם לזאת, יום חיל האוויר המצרי שהיה קבוע ב-2 בנובמבר שונה ליום הקרב של אל-מנצורה. נתוני חיל האוויר הישראלי סותרים נתונים אלו וטוענים שחיל האוויר המצרי הפיל בקרב לכל היותר מטוס ישראלי אחד (מטוס ישראלי אחד הופל על ידי טיל קרקע-אוויר מצרי מסוג SA-3 ומטוס שני הופל בטעות על ידי מטוס ישראלי).
צ'ארלס אדוארד סטיוארט
צ'ארלס אדוארד סטיוארט (באנגלית: Charles Edward Stuart; 31 בדצמבר 1720 – 31 בינואר 1788), היה הטוען לכתר של בריטניה ואירלנד, וכונה "הנסיך היפה צ'ארלי" (Bonnie Prince Charlie) בשל יפי תארו.
ביוגרפיה
צ'ארלס היה בנו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, "הטוען לכתר הזקן", שהיה בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה שהודח מכס המלוכה האנגלי בזמן "המהפכה המהוללת" בשנת 1688. אמו הייתה פולנייה בשם מריה קלמנטינה סובייסקה. לאחר מות אביו התכנה צ'ארלס בתואר "המלך צ'ארלס השלישי" ובאנגליה כונה "הטוען לכתר הצעיר".
צ'ארלס נולד ברומא וגודל שם על ברכי האמונה הקתולית, כאשר אביו עשה מאמצים להשיב את כתרה של אנגליה למשפחת סטיוארט. המורה אשר לימד אותו באותה תקופה היה הסופר הסקוטי אנדרו מייקל רמזי.
בשנת 1743 נלחם צ'ארלס בקרב דטינגן, בו נלחמו כוחות צרפתים וגרמנים כנגד כוחות אנגלים בפיקודו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, כחלק מסכסוך אירופי מסובך שכונה "מלחמת הירושה האוסטרית". שנתיים לאחר מכן ניסה לפלוש לאנגליה, בשמו של אביו. ניסיונותיו לעלות על הכס הבריטי היו חלק ממרידות היעקוביטים.
הוא יצא מהעיר נאנט בצרפת, כשהוא נעזר בכוחות צרפתיים, ונחת באיים ההברידיים ב-23 ביולי 1745. כקתולי, צ'ארלס היה בטוח בתמיכת אנשי שבטי הרמה הסקוטית. במהרה אסף מספיק כוחות שאפשרו לו להגיע לאדינבורו, אשר נכנעה לו במהרה. בספטמבר הביס כוחות נאמנים למלך ג'ורג' בקרב בפרסטופנס, ובנובמבר חצה את גבול אנגליה בראש 6,500 חיילים. הוא כבש את דרבי ואת מנצ'סטר, והדרך ללונדון הייתה פתוחה בפניו. אך לא נראה כי יוכל לקבל עזרה ולהמשיך בתנופה, שכן נמלי הים היו בשליטת בית הנובר, והדבר גרם לכך שלא יוכל לקבל סיוע צרפתי, אל מול מתנדבים פרוטסטנטים לטובת בית הנובר שהגיעו מהולנד ומגרמניה. הוא החליט לסגת. בקרב פאלקירק, עוד ניצח כוחות בריטיים, אך במהרה מצא עצמו מכותר ובעימות עם כוחות עודפים בראשות הדוכס מקמברלנד , בנו של המלך ג'ורג'. בקרב קלודן, ב-16 באפריל 1746 הושמדו כוחותיו, והוא נאלץ לנוס על נפשו כשהוא מחופש לאישה.
המלטותו של צ'ארלי הפכה לאגדה. הוא הסתתר בבתים פרטיים, והוברח על ידי המורדת היפהפייה פלורה מקדונלד. במנוסתו, נאמר כי המציא את הליקר דרמבוי, שהוא תערובת של ויסקי סקוטי עם עשבי תיבול. בספטמבר 1746 הגיע לצרפת.
הניסיון הכושל לכבוש את המלוכה באנגליה מתואר בספרו של סיר וולטר סקוט 'וויברלי', שגם ראה בניסיון הזה ביטוי רחב אחרון לשאיפותיהם הפוליטיות ותרבותם של ה'היילנדרס', וכתב את הספר כמין הספד לאנשי סקוטלנד הישנה והאותנטית.
את שארית ימיו בילה כשהוא שיכור והולל. אף על פי שנישא בשנת 1772 לנסיכה לואיז מסטולברג גדרן, הידועה כרוזנת מאלבני, הנישואים היו כושלים ועקרים.
הוא מת ברומא ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן. עם מות אחיו, הנרי בנדיקט סטיוארט, בשנת 1807 הסתיימה התביעה של שושלת סטיוארט לתואר המלך האנגלי.
לנסיך הייתה בת בלתי חוקית בשם שרלוט, מפילגשו Clementina Walkinshaw. צ'ארלס הכיר בה עוד בימי חייו, אך מכיוון שלא נישא לאימה, לא הכירו בה תומכי סטיוארט כטוענת חוקית לכתר. יש האומרים כי מבת זו ישנם עד היום צאצאים החיים בפולין.
חזי ניר
חזי ניר, הוא נגן קרן יער ישראלי. שימש משנת 1994 -2018 כראש סקציית קרנות היער של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
חזי ניר היה תלמידם של מאיר רימון באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב ושל מרי לואיזה נוינאקר בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה. הוא הופיע כסולן עם תזמורות חשובות בישראל ובעולם ומנגן ברסיטלים ובפסטיבלים שונים למוזיקה קאמרית, ביניהן פסטיבל דאבוס בשווייץ. כיום הוא מנגן בתזמורת הקאמרית הישראלית ומלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובהאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
מיסאק מאנושיאן
מיסאק (מישל) מאנושיאן (בארמנית: Միսաք Մանուշյան; 1 בספטמבר 1906 - 21 בפברואר 1944) היה פעיל קומוניסטי ממוצא ארמני בתנועת ההתנגדות הצרפתית בימי מלחמת העולם השנייה.
חייו
מיסאק מישל מאנושיאן נולד באדיאמן באזור ארמני של האימפריה העות'מאנית. אביו נהרג ברצח העם הארמני ואמו נפטרה בעודו צעיר. מאנושיאן ואחיו נקלטו בבית יתומים צרפתי בג'וניה, לבנון, שהייתה אז כלולה בסוריה שתחת מנדט צרפתי, ובשנת 1925 הם עברו לצרפת, תחילה למרסיי ולאחר מכן לפריז. יחד עם כמה ארמנים נוספים יזם מאנושיאן מגזין ספרותי בעל אוריאנטציה שמאלנית עם שאיפות לשימור התרבות הארמנית בצרפת.
מאנושיאן הצטרף ל"קונפדרציה הכללית של העבודה" (Confédération Générale du Travail, בראשי תיבות: CGT) ודרך הצטרפות זו הגיע למפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתקופה בה הוצאה מחוץ לחוק בגלל סירובה לגנות את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
מאנושיאן פעל במסגרת F.T.P. – M.O.I., ארגון מחתרתי שפעל במסגרת הרזיסטאנס, נגד גרמניה הנאצית, בתחומי צרפת, ממרץ 1942 עד נובמבר 1943. מפקדה הראשון של הקבוצה ומייסד הסקציה הפריזאית היה בוריס הולבן (Boris Holban), יהודי יליד בסרביה. הארגון היה מחולק ל-4 קבוצות משנה: אחת של יוצאי רומניה, שנייה של יהודים יוצאי פולין, שלישית של איטלקים והרביעית של מומחי חבלה במסילות רכבת. הולבן פיקד על הקבוצה המחתרתית ממרץ 1942 ועד אוגוסט 1942, כשהוחלף על ידי מיסאק מאנושיאן, כיוון שסירב להגביר את תדירות הפעולות - הוא חשש שהדבר יביא לחשיפתם. המפקד החדש, מיסאק מאנושיאן, הוביל את הקבוצה לפעולות נוספות עד לחשיפתה ולכידת מרבית פעיליה בנובמבר 1943. המחתרת כללה כשלושים פרטיזנים ולידם עוד כארבעים מסייעים, חלקם מוותיקי מלחמת האזרחים של ספרד, רבים מביניהם יהודים. הקבוצה ביצעה 229 פעולות חבלה נגד הגרמנים, הנודעת ביותר הייתה חיסול גנרל האס אס יוליוס ריטר (Julius Ritter), האחראי לשילוחם של מאות אלפי צעירים צרפתים לעבודות כפייה בגרמניה.
לא ידוע מה הביא ישירות ללכידת הקבוצה על ידי הגסטפו, אך בנובמבר 1943 נלכדו 24 חברי הקבוצה, 23 גברים ואשה אחת, גולדה בנצ'יק. בני הקבוצה נשפטו ביום 18 בפברואר 1944, נידונו למוות והוצאו להורג.
שמואל בן-דוד
ביוגרפיה
שמואל בן-דוד נולד בסופיה שבבולגריה בשם שמואל דוידוב. הוא למד בבית הספר אליאנס של כל ישראל חברים בבולגריה ובגימנסיה ממשלתית. את לימודי האמנות החל באקדמיה לאמנות בסופיה, שם היה תלמידו של בוריס שץ.
עם הקמת בית ספר בצלאל עלה בן-דוד לארץ ישראל, בהזמנתו של שץ, והיה אחד מן התלמידים במחזור הראשון של בית הספר. בבית הספר עבד במחלקת השטיחים כתלמיד בכיר ואחר כך כמורה. בשנת 1907 נבחר לראש ועד התלמידים והעובדים של "בצלאל". בשנת 1909 החל ללמד פרספקטיבה ועיטור בבית הספר.
בשנת 1907 נשא לאשה את יהודית בת נחמן קיפֶּר מרוסיה (אחותו של המחנך משה נחשון (קיפר)), לבני הזוג נולדו שלושה ילדים. בשנים 1912–1913 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז. עם שובו מצרפת חזר והמשיך להורות ב"בצלאל" ובמקומות נוספים כגון הגימנסיה העברית רחביה, בבית המדרש למורים העברי ובבית-הספר לבנים בירושלים.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 היה חבר באגודת אמנים עברית ואף היה היו"ר וחבר הוועד של האגודה.
משה תאומים
משה (מושיק) תאומים (נולד ב-1945) הוא פרסומאי ישראלי.
תאומים הוא בעליה של קבוצת התקשורת והפרסום "גיתם" הכוללת את משרד הפרסום "גיתם BBDO", משרד יחסי הציבור "גיתם פורטר-נובלי" ועוד. כמו כן, תאומים כיהן בעבר כחבר דירקטוריון בקבוצת הפועל תל אביב המשחקת בליגת העל.
קורות חיים
משה תאומים נולד בישראל. למד בתיכון חדש. לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון פסיכולוגיה וסוציולוגיה ולתואר שני תקשורת באוניברסיטת ת"א. בתקופת לימודיו היה פעיל בארגוני סטודנטים וערך את עיתון הסטודנטים "דרבן", וכן היה עיתונאי ועורך ב"ידיעות אחרונות".
במשך שנים רבות היה תאומים פעיל בתנועת הצופים. בשנים 1965–1969 הקים וריכז את שבט הצופים בכפר שמריהו. בשנים 1973–1985 שימש כחבר ההנהגה הארצית של התנועה. בין השנים 1969–1973 נשלח מטעם תנועת הצופים לרכז את הפעילות בקרב תנועת הנוער "יהודה הצעיר" בחוף המערבי של ארצות הברית. שם גם למד מנהל עסקים והשלים תואר שני בפסיכולוגיה בארצות הברית.
בשובו לארץ עבד 5 שנים בתחום הפרסום ויחסי ציבור, ובשנת 1977 הקים יחד עם יוחנן גולדברג (דובז'ה) את "גיתם מערכות תדמית". השם "גיתם" מורכב מראשי התבות של שמות מקימי החברה. גיתם הפכה לחברת הפרסום הראשונה בישראל אשר נרכשה על ידי קבוצת תקשורת בינלאומית – Omnicom. כיום מוחזקות 49% ממניות החברה על ידי Omnicom באמצעות BBDO, אחת מחברות הפרסום המובילות בעולם.
ב-1988 היה תאומים שותף של בוריס קרסני בחברת פוליסי אותה הקימו ביחד עם מנחם "ממי" גולן, אולם תאומים נפרד מהשניים לאחר פחות משנה.
במשך כל השנים בהם מכהן תאומים בראש חברת הפרסום וחברת יחסי הציבור מהמובילות בישראל, הוא עוסק גם במתן ייעוץ תדמיתי ותקשורתי לאישים בכירים במשק הישראלי, בזירה הציבורית ובפוליטיקה בארץ וכן לאנשי עסקים מהעולם. בשנים האחרונות הקים תאומים חברה נוספת במסגרת גיתם: Management BBDO Issue (IM) בה הוא מרכז את פעילות הייעוץ שלו.
תאומים ניהל קמפיינים לבחירת ראש ממשלה, לנשיא המדינה, לרבנים הראשיים ויושבי ראש הכנסת. כמו כן, היה יועץ לראשי ממשלה ונשיאים. לפני מספר שנים פרש מניהול קמפיינים פוליטיים אך נשאר מקורבם ויועצם הקרוב של אישי ציבור בתפקידים שונים.
בשנת 1997 רכשה קבוצת אנשי עסקים בראשותו של תאומים את זכויות הניהול של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב והובילה את המועדון מספר שנים. בצד הפעילות במועדון פיתחה הקבוצה בראשות תאומים תוכנית רחבה, שמטרתה שימוש בכדורגל כמכשיר למובילות חברתית והקימה עשרות בתי ספר לכדורגל במקומות חלשים בחברה הישראלית. בבתי ספר אלה מועסקים גם פסיכולוגים ומדריכים חברתיים. במסגרת זאת פועלים ילדים יהודים (שחלקם עולים חדשים) ערבים, דרוזים ועוד. התוכנית מפעילה כיום למעלה מ-20,000 ילדים ובהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, פנימיות לנוער חוסה ועוד. התוכנית זכתה להכרה בינלאומית ולפרסים בפורומים רבים. בשנת 2008 העבירה קבוצת תאומים את זכויות הניהול של המועדון למוני הראל. בשנת 2012 מונה תאומים על ידי חיים רמון לחבר דירקטוריון בהפועל תל אביב.
תאומים חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ובוועד המנהל של מרכז פרס לשלום והוא חבר ויועץ במספר רב של עמותות חברתיות.
במאי 2006 אוניברסיטת תל אביב יחד עם חבריו, חנכה קתדרה לתקשורת על שמו של משה תאומים כהוקרה על תרומתו לשוק התקשורת הישראלי.
משה תאומים מתגורר כיום ברמת השרון, נשוי ואב לשלוש בנות.
ספריית נובל
ספריית נובל (בשוודית: Svenska Akademiens Nobelbibliotek) היא ספרייה ציבורית בשוודיה. הספרייה הוקמה בשנת 1901 מטעם האקדמיה השוודית על מנת להוקיר את הזוכים בפרס נובל לספרות ולאסוף את יצירותיהם.
באוספיה ישנם כ-200,000 פריטים, מלבד השאלות לציבור, היא מספקת השאלות בין ספרייתיות לספריות אחרות במדינות סקנדינביה, במקום מתקיימים גם סיורים מודרכים וסמינרים.
גיבתון גמדי
בישראל חולף וחורף נדיר למדי, אך נראה שחלה עלייה קלה בתצפיות בשנים 2010-2020. נצפה לרוב בין אוקטובר לסוף דצמבר ולעיתים נדירות יותר גם בפברואר-מרץ.
טקסונומיה
המין תואר לראשונה על ידי פטר סימון פאלאס בשנת 1776. הגיבתון הגמדי הוא מין מונוטיפי, ללא תת-מינים שונים באזור התפוצה הפלארקטי הנרחב שלו.
שם הסוג Emberiza הוא מ-Embritz, גיבתון בגרמנית עתיקה. שם המין הספציפי pusilla הוא מלטינית ופירושו "קטן מאוד".
תיאור
זהו גיבתון קטן, אורכו כ-12–14 ס"מ בלבד. חלקיו התחתונים לבנים עם פספוס כהה על החזה וצדדיו. עם פניו הערמוניים ופס השפם הלבן, הוא דומה לנקבת גיבתון סוף קטנה, אך יש לו פסי כיפה שחורים, טבעת עין לבנה וגבול כהה עדין בחלק האחורי של לחייו הערמוניים. הזוויגים דומים.
קריאתו היא מעין "זיק" בולט, והשירה היא "סירו-סיר-סיר-סירו" מתגלגל.
תפוצה ובית גידול
הגיבתון הגמדי מקנן על פני הטייגה של צפון מזרח אירופה וצפון האזור הפלארקטי ועד למזרח הרחוק הרוסי. הוא נודד, חורף באזורים הסאבטרופיים בצפון הודו, בדרום סין ובחלקים הצפוניים של דרום מזרח אסיה. הגיבתונים נשארים באזורי החריפה שלהם זמן רב למדי; דגימות נלקחו ביונאן בסוף מרץ. זהו מזדמן נדיר למערב אירופה. מין זה בעל כושר הסתגלות; בהרי בהוטן למשל, שבהם חורפים מספרים קטנים, הוא נמצא בדרך כלל בבית גידול חקלאי, לרוב ברום של בין 1000 ל-2000 מטר מעל פני הים.
הוא מקנן ביערות מחטניים פתוחים, לעיתים קרובות עם עצי ליבנה או ערבה. ארבע עד שש ביצים מוטלות בקן עצים. התזונה שלו מורכבת בעיקר מזרעים, או מחרקים בהיותו גוזל. מין זה נפוץ ועם אזור תפוצה נרחב, לכן נחשב ללא חשש ברשימה האדומה של IUCN.
חבורת הצב המעופף
חבורת הצב המעופף (ביפנית: ボスコアドベンチャー, באנגלית: Bosco Adventure, "הרפתקאת בוסקו") היא סדרת אנימה יפנית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1986. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בין השנים 1991 -1992 וכיום בערוץ ג'וניור.
הפרק האחרון דובב מחדש בשנת 2011 כאשר הוא נהיה פרק אבוד ולכן עשו ארכיון לשיר הפתיחה המקורי.
את שיר הפתיחה והסיום בגרסה העברית ביצעו מוטי דיכנה ויסמין גמליאל.
עלילה
ארץ המעיינות נכבשת בידי כוחות הרשע של מפלצת בשם סקורפיון לפני ליקוי החמה המלא המתקרב. על הנסיכה ליקי, להצליח לחזור לארץ המעיינות ולשבת על כס המלכות בטרם ליקוי החמה יתרחש - רק כך היא תשחרר כוח עצום אשר יהרוס את הכובשים. על מנת למנוע ממנה לעשות כן, היא נחטפה על ידי רשעים בספינה הנקראת "העקרב". קבוצת חיות מיער בוסקו יוצאות להשיב את ליקי הנסיכה לארץ המעיינות במסע בבלון מעופף בצורת צב. החיות הללו עוזרות לליקי להתגבר על מכשולים שונים. בסופו של דבר ליקי מתיישבת על כס המלכות בזמן ואז קורים חזיונות מופלאים אשר במהלכן המפלצת סקורפיון מושמדת. ליקי משליכה את השרשרת שלה אל צוף הצפרדע. לבסוף ליקי מתאחדת עם המעיינות וכאשר החיות תוהות לאן היא נעלמה היא מספרת להם על כך שהיא התאחדה עם המעיינות אך רוחה ונשמתה נשארים איתם על ידי כך שהם שומרים את השרשרת שלה - השריד האחרון שנשאר ממנה.
צוות המדבבים בהפקת הדיבוב העברי
בגרסה העברית המקורית השתתפו בדיבוב הדמויות:
רק הפרק האחרון של הסדרה דובב מחדש והשתתפו בדיבוב הדמויות:
אבולוציה של השפה
אבולוציה של השפה היא התהליך בו התפתחה יכולת האדם להשתמש בשפה טבעית, כחלק מההתפתחות האבולוציונית של המין האנושי ממינים אחרים שלא היו בעלי יכולת לשונית.
תחום המחקר המדעי החוקר את האבולוציה של השפה נקרא גם בלשנות אבולוציונית. הוא עוסק בסוגיות כמו: התשתית הביולוגית הנחוצה לשם הפקת שפה טבעית (אנושית); אופן התפתחותה של תשתית זו, במקביל לשלבים בהתפתחות האדם שמתארת תאוריית האבולוציה; היתרון האבולוציוני של השפה והתנאים הסביבתיים שעודדו את התפתחותה; זמן היווצרות התנאים הסביבתיים האלה וזמן התחלת הדיבור בשפה; והסיבה לדמיון בין השפות הטבעיות האנושיות.
תחום המחקר הזה חדש יחסית, והוא התפתח כתחום ביניים בין בלשנות לביולוגיה. המחקר נשען על עקרונות מתחום תאוריית האבולוציה בביולוגיה, הבלשנות הגנרטיבית, פלאונטולוגיה ותחומים נוספים כגון סמיוטיקה ואנתרופולוגיה. התאוריות בתחום זה אינן מתיימרות לטעון כי היכולת השפתית מבוססת לגמרי על הקוד הגנטי, אלא על שילוב של תורשה גנטית ותהליכים אבולוציוניים אחרים, למשל אבולוציה חברתית ותרבותית.
האבולוציה של השפה נבדלת מבלשנות היסטורית, העוסקת בהיווצרותן והתפתחותן של שפות אנושיות שונות, ולא בהיווצרות היכולת האנושית להשתמש בשפה.
הנחות וגישות עיקריות
האבולוציה של השפה היא נושא מחקר בין-תחומי. הוא מניח כי השפה היא יכולת קוגניטיבית, שיש לה בסיס פיזיולוגי אשר מקנה יתרון הישרדותי. כיוון שכך, היא התפתחה בהתאם לכללים שמתווה תאוריית האבולוציה על הסתעפויותיה והתפתחויותיה המודרניות.
השאלות שמציב תחום המחקר והאמצעים שבהם הוא משתמש כדי להשיב עליהן מתבססות על מספר הנחות מן התאוריה הנאו-דרוויניסטית בביולוגיה ומן התאוריה הגנרטיבית בבלשנות. חלק מההנחות האלה שנויות במחלוקת בין האסכולות השונות בבלשנות ובפסיכולוגיה, בייחוד אלה שמבוססות על הבלשנות הגנרטיבית, למשל, ההנחה כי כל השפות הטבעיות מצייתות לאותם עקרונות דקדוקיים.
ההיסטוריה וקשיים ראשונים
שאלת מוצא השפה הייתה נושא שעורר התעניינות רבה וספקולציות רבות במשך זמן רב. תאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין, שכללה גם את מוצא האדם, נראתה כיוון מחקר מבטיח גם בנושא זה, אולם מספר בעיות מקשות על המחקר:
קשה להסביר את הפער בין בעלי החיים, בייחוד אלה הקרובים גנטית לאדם כגון שימפנזה ובונובו, שאינם מדברים כלל, לבין בני האדם שכמעט כולם מדברים. פער כזה קיים רק בתכונות מעטות - בדרך כלל המחקר האבולוציוני מצליח להצביע על התפתחות הדרגתית של איבר, התנהגות או יכולת קוגניטיבית. הבעיה נעשית מסובכת עוד יותר, כיוון שקשה להצביע על יתרון ברור של השפה על-פני צורות תקשורת אחרות. אמנם ברור שהשפה משכללת את יכולת התקשורת, אולם בהתחשב במשאבים שהיא צורכת, לא ברור מדוע היא מהווה יתרון עד כדי כך שאין לאדם יכולת להסתדר בלעדיה.
כתוצאה מקשיים אלה, נזנח המחקר בתחום האבולוציה של השפה במשך שנים רבות. התפתחות הבלשנות המודרנית מאז ימי דה סוסיר בסוף המאה ה-19, ועבור בנועם חומסקי באמצע המאה ה-20, סיפקה כיוונים חדשים למחקר, בעיקר משום שיצרה זיקה בין הבלשנות לפסיכולוגיה ולביולוגיה ותיארה את הקשר בין התחומים. תמריץ נוסף לעיסוק בתחום, החל מסוף המאה ה-20, הוא פיתוח שיטות מחקר חדשות המבוססות על מודלים מתחום הסמיוטיקה ותורת המערכות המורכבות (complex systems theory) המאפשרות לנו להבין את האופן שבו מתרחשים תהליכים התפתחותיים בתחום התקשורת והשפה. גם ההתפתחויות בחקר מוצא האדם, למשל גילוי שרידי המין הומו הביליס בשנות ה-60 של המאה ה-20, וההתפתחויות בחקר קופי אדם במהלך המאה ה-20, תרמו רבות להתעניינות המחודשת בתחום האבולוציה של השפה.
הגדרת המונח שפה
העיסוק באבולוציה של השפה מחייב הגדרה מדויקת של המושג "שפה", או ליתר דיוק שפה טבעית. לעניין זה, "שפה טבעית" היא גם "שפה אנושית". יש הטוענים כי לב המחלוקת בנושא האבולוציה של השפה מצוי בתחום זה. "שפה" היא מושג מעורפל בהקשרים רבים. המונח "שפה טבעית", שבו עוסק המחקר באבולוציה של השפה, מתייחס למערכת של סימנים, או "סמלים", שמתקיים ביניהם קשר תחבירי, באופן כזה שהסימנים מצביעים על ישויות בעולם, אבל גם מצביעים זה על זה. לדוגמה: במשפט "דני אמר שהוא רעב" המילה (הסימן) "הוא" מצביעה על המילה "דני", שמצביעה בתורה על ישות בעולם (אדם ששמו דני).
מקובל לומר שהיכולת להשתמש במערכת סימנים כזאת ייחודית לבני אדם, אולם אין לכך הוכחות חד-משמעיות. מערכות סימנים רבות של בעלי חיים נבדקו, ולא נמצאו מתאימות להגדרה זו, אולם ייתכן שיש מערכות סימנים שלא זוהו ולפיכך לא נבדקו. בנוסף, קשה מאוד לזהות שפה אצל בעלי-חיים אם, למשל, הם משתמשים בקולות בתדרים שאינם נשמעים באוזן אנושית. בעיה אחרת היא, שההגדרה הזאת מתארת דגם שהשפות האנושיות סוטות ממנו לעיתים קרובות. למשל, קשה לקבוע על מה מצביע הביטוי "פסח" במשפט: "היום פסח". האם הכוונה לתאריך בלוח השנה, למצב שבו אין אוכלים לחם, למצב שבו מזג האוויר אביבי, או לכל אלה גם יחד. דוגמה מובהקת לבעייתיות זו אפשר למצוא במשפט כגון: "השבת שלי ביום שלישי", שבו הביטוי "שבת" מצביע רק על מאפיין אחד של המושג, או הישות, "שבת", וזה כיום חופש, ולא על מכלול המאפיינים של המושג. בסופו של דבר, השפה משמשת כל הזמן באינטראקציה עם מערכות תקשורת ומערכות קוגניטיביות אחרות, למשל, היכולת ליצור מושג מופשט כגון "שבת", וכן להפריד ולקבץ את מאפייניו השונים חליפות בהתאם לנסיבות הקשורות במשפט עצמו או במצב שבו הוא נאמר. לפיכך, קשה "לשים את האצבע" על המאפיין המייחד שפה טבעית אנושית ממערכות תקשורת אחרות.
תפקיד השפה
שאלה קשורה להגדרת השפה היא הגדרת התפקיד, או הפונקציה, של השפה. ברור שהשפה היא משמשת לתקשורת, אבל הגדרה זו היא כללית מדי מצד אחד, בכך שאינה מבדילה את השפה ממערכות תקשורת אחרות, ולא כללית מספיק, משום שיש לשפה גם שימושים לא-תקשורתיים. לפי הגדרה אפשרית אחרת השפה היא שיטה למיפוי העולם, כלומר מערכת שמאפשרת זיהוי של ישויות בעולם ותיאור הקשרים ביניהן, או ליצירה של ידע ומשמעות כאלה. הגדרה כזאת מעמידה את השפה בשורה אחת עם יכולות קוגניטיביות אחרות כגון ראייה, זיכרון ועוד, ומרחיבה אותה אל מעבר לתחום התקשורת. לפי הגדרה זו, השפה מעניקה יתרון גם לאדם שנמצא לבדו בעולם.
איתור "מבשרים" לשפה אצל בעלי-חיים
כמעט כל האורגניזמים מקיימים סוג מסוים של תקשורת בינם לבין פרטים אחרים במין שלהם ואפילו בינם לבין מינים אחרים. במובן הרחב ביותר ניתן לראות אפילו ביחסים ההדדיים בין צמחים לבין חרקים מאביקים סוג של תקשורת, שיכולה להגיע לעיתים לרמה מפתיעה של שכלול, למשל במקרה של סחלבים המייצרים פרומונים המחקים פרומוני-מין של המאביקים שלהם כדי למשוך אותם. אין ספק שמערכות התקשורת האלה מעבירות מידע, ואף נראה שחלק מהן כוללות מערכות של סימנים מוסכמים. חרקים ארסיים למשל, נוטים להופיע בשילוב הצבעים צבעים של צהוב-שחור או כתום-שחור, וישנם גם חרקים בלתי ארסיים המתחזים לארסיים על ידי שימוש בקוד הצבע הזה.
עם כל זאת, לא כל מערכת תקשורת יכולה להיחשב כ"מבשרת" של השפה האנושית. "מבשרי" השפה האנושית אמורים לכלול לפחות חלק מהמאפיינים הבאים:
תחביר המאפשר ביטויים אינדקסליים הוא המאפיין המובהק של השפה האנושית, ועד כה לא ידוע על קיומו במערכות תקשורת טבעיות אחרות. מאפיין של כללים לצירוף סימנים נמצא, אולי, בתקשורת בין דבורים ושירת החיזור של ציפורי שיר, אולם הוא נדיר למדי במערכות תקשורת טבעיות.
חרקים סוציאליים
נמלים מסוגלות לשתף ביניהן פעולה בפתרון של בעיות, כמו מציאת המסלול הקצר ביותר מהקן אל מקור מזון וחזרה, באמצעות תהליך המבוסס על תקשורת מבוססת פרומונים. יש הרואים בתהליך זה חשיבות רבה להבנת ההתפתחות של יכולות שפתיות משום שמצד אחד הוא פשוט ביותר, אבל מצד שני הוא דומה מאוד לאופן שבו מתרחשים תהליכים קוגניטיביים. דבורים משתמשות בסוג מורכב יותר של תקשורת, המבוססת הן על פרומונים והן על איתותים חזותיים. בהקשר זה מוזכר לעיתים "ריקוד הדבש" שמבצעת דבורה שמצאה מקור מזון כדי לסמן לדבורים האחרות היכן הוא נמצא, אולם ישנם חוקרים הטוענים כי ה"ריקוד" אינו אלא עוד דרך שבה מפיצות הדבורים מסרים כימיים. על המידה שבה מזכירה התקשורת בתוך כוורת הדבורים תהליכים קוגניטיביים, ניתן ללמוד למשל מהעובדה כי אורך הזיכרון של כוורת דבורים גדול מאורך חייה של דבורה פועלת, כלומר הכוורת בכללה שומרת את הידע שהביאה הדבורה, באמצעות העברה מתמדת של מסרים, גם לאחר שהדבורה עצמה מתה.
עניין הרלוונטיות של התקשורת בין חרקים סוציאליים לנושא האבולוציה של השפה שנוי במחלוקת. יש חוקרים הטוענים כי התקשורת בין נמלים או בין דבורים מזכירה יותר מערכות תקשורת בתוך אורגניזם, למשל העברת מידע בין תאים באורגניזם רב-תאי או התקשורת המועברת באמצעות מערכת העצבים, ופחות מערכות תקשורת בין אורגניזמים שלמים ממין מסוים. לפיכך, הם מציעים להתייחס לקן נמלים או לכוורת דבורים כאורגניזם אחד, לפחות לעניין מערכת התקשורת בתוכם. על-פי דעה זו, מערכות התקשורת בקני נמלים או בכוורות דבורים אינן נחשבות ל"מבשרות" של השפה האנושית, אלא יש לחקור אותן בזיקה למערכות תקשורת בתוך אורגניזמים. לעומתם מבססים המצדדים ברלוונטיות התקשורת הזו לנושא על הטענה כי אם שפה היא אכן ייצוג של ידע, אין כל הבדל בין "תקשורת פנימית" ל-"תקשורת חיצונית" מבחינת הבנת האבולוציה של השפה משום שממילא התפתחות זו מתרחשת באינטראקציה בין היצור הבודד לסביבתו והתקשורת החיצונית והפנימית מתפתחות יחדיו (co-evolve).
ציפורי שיר
אחד התחומים שנלמדו היטב במסגרת "האבולוציה של השפה" הוא שירת החיזור אצל ציפורי שיר. לציפורי שיר ממין זכר יש ציוץ מיוחד המשמש לחיזור אחר נקבות. הוא אינו משמש לצורך אחר, ואינו יכול להיחשב שפה, אולם יש לו מאפיינים המזכירים שפה טבעית. הצלילים של שירת החיזור מסודרים על-פי מספר דגמים באופן שמזכיר תחביר. יש דגמים של שירת חיזור שאפשר ליצור באופן מלאכותי, אולם הם אינם נקלטים אצל הציפורים, והם לכאורה "לא-דקדוקיים". כמו כן, שירת החיזור נלמדת מן ההורה הזכר. גוזל של ציפור שיר ממין זכר שנלקח מן הקן בטרם הספיק ללמוד את שירת החיזור, לא יוכל ללמוד אותה בגיל מבוגר, וייכשל בחיזור אחר נקבות. גם לגבי שפה טבעית יש פרק זמן מוגבל בגיל הילדות שמאפשר רכישה טבעית שלה.
קופי אדם
נעשה ניסיון לאתר יכולות לשוניות אצל בעל-חיים הקרובים מבחינה גנטית לאדם. בעלי החיים שנבדקו הם פרימטים כגון שימפנזה, בונובו ("שימפנזה גמדי"), אורנגאוטן וגורילה. אף מין מבין הפרימטים האלה אינו מסוגל להפיק את מגוון הקולות שמסוגל בן אדם להפיק, כיוון שבית הקול שלהם ממוקם גבוה בגרון. עם זאת, נעשה ניסיון לאתר מערכות סימנים אחרות של מחוות ידיים ומחוות גוף שהפרימטים עשויים להשתמש בהן. באופן טבעי לא נצפתה שפה כלשהי בקרב מין כלשהו של הפרימטים. מערכות התקשורת שנצפו אצלם אינן שונות מאלו המשמשות בעלי חיים מפותחים אחרים, והן רפרנציאליות בעיקרן. כלומר, הן כוללות סימנים המצביעים על ישויות בעולם, אבל בלי תחביר ברור ובלי סימנים המצביעים אלה על אלה.
שלב נוסף במחקר היה ניסיון ללמד קופי אדם, בעיקר שימפנזים ובונובו, להשתמש בשפת סימנים או בשפה המבוססת על לקסיגרמות. ניסויים אלה מתבססים על ההשערה שקופי אדם, הדומים מאוד מבחינה גנטית לבני אדם, נמצאים שלב אחד לפני פיתוח שפה מבחינת יכולותיהם הקוגניטיביות ומבנה מוחם. על פי ההשערה, הם אמנם אינם מסוגלים לפתח שפה בכוחות עצמם, אבל הם יכולים לרכוש שפה בהדרכת בני אדם. ניסוי מפורסם מעין זה נעשה במשך כמה שנים, החל מ-1967, ובמסגרתו גידלו זוג החוקרים ביאטריקס ואלן גרדנר (Beatrix and Allen Gardner) גורת שימפנזה (ממין נקבה) שכינו ואשו (Washoe). הזוג גידל את ואשו כאילו הייתה ילדה, ובמסגרת זו דיברו איתה בשפת הסימנים האמריקנית. המסקנות מהניסוי שנויות מאוד במחלוקת.
ניסוי מפורסם אחר נעשה בשנות ה-80 על ידי החוקרת סו סווג' רמבו (Sue Savage-Rumbaugh). במסגרת הניסוי היא ניסתה ללמד בונובו להשתמש בסימנים על-גבי מקלדת באופן שמחקה שימוש בשפה טבעית. הניסוי בבונובו מבוגרים נכשל בדרך-כלל, אולם גור בונובו, המכונה קנזי (Kanzi), ששהה עם אמו בעת שהשתתפה בניסוי, הצליח ללמוד להשתמש במקלדת, ואף הצליח להשיב באמצעותה על שאלות באנגלית. קנזי נחשב לבעל החיים שהגיע לשליטה הטובה ביותר בשפה, אם כי יש עדיין ויכוח על מידת השליטה שלו בשפה, והאם היא מגיעה לרמת השליטה שמפגינים בני אדם. קנזי גם הוכיח שרכישת שפה אצל בונובו, תהא מידת השליטה הסופית בה אשר תהא, מתקיימת רק בגיל צעיר, ממש כמו תהליך רכישת השפה אצל ילדים.
חקר מאובנים
שיטת מחקר אחרת מנסה לעמוד על הזמן ועל הנסיבות שבהם התחילו בני אדם להשתמש בשפה. התיעוד המוקדם ביותר לשפה אנושית הן תעודות כתובות בנות כמה אלפי שנים שנמצאו במצרים ובמסופוטמיה. השפות המוצגות בתעודות האלה הן שפות מורכבות הדומות מבחינת המבנה לשפות המדוברות היום. גם הנושאים שבהם עוסקות התעודות מעידים על פיתוח חברתי וטכנולוגי גבוה יחסית. נראה, אם כן, שהכתב התפתח זמן רב אחרי השפה המדוברת, וכי הוא נוצר בחברות אנושיות מפותחות, כך שאין בתיעוד הזה ערך לבחינת הזמן שבו התחילו בני אדם לדבר, או לבחינת מאפייני השפות הראשונות. העדויות שבאות בחשבון, אם כן, הן עדויות עקיפות, כלומר מאובנים של שלדי בני אדם קדומים, שיכולים להעיד כי לאדם בעל השלד הייתה יכולת דיבור. שני קריטריונים נבחנים בהקשר זה - גודל המוח ומבנה התעלה המוליכה את העצב השולט באיברי הדיבור מן המוח אל חלל הפה. גודל המוח נחשב לקריטריון חשוב יותר, כיוון שייתכן שבני אדם קדומים דיברו באמצעות שפות סימנים או מחוות גוף, עוד בטרם התקיימה היכולת להשתמש באיברי הדיבור לצורך הפקת שפה קולית. ההנחה היא שעיבוד והפקה של שפה דורשים מערכת עצבית מורכבת, שניכרת במוח גדול במיוחד, ובמיוחד ביחס גבוה בין גודל המוח לגודל הגוף. כיוון שהמוח נרקב, ואינו משתמר, נבחנים נפח הגולגולת והסימנים שמשאיר המוח על צדה הפנימי.
היתרון האבולוציוני של השפה
תפוצת הכושר לרכוש שפה בקרב בני אדם, והייחודיות של התכונה הזו, מרמזת על יתרון אבולוציוני שלה, אולם קשה להגדיר את היתרון הזה. העובדה שהשפה האנושית משרתת היטב את התקשורת בין בני אדם, אינה הגדרה מספיקה מכמה סיבות:
פיצוי על אובדן היכולת להשתמש במסרים כימיים
הסבר אפשרי להתפתחות היכולת השפתית הייחודית לבני אדם הוא שהיא הקנתה יתרון הישרדותי לא במובן של התאמה טובה יותר לסביבה אלא במובן של פיצוי על אובדן של יכולות אחרות, למשל על אובדן היכולת לתקשר באמצעות מסרים כימיים. התקשורת באמצעות מסרים כימיים כריחות וכפרומונים היא צורת התקשורת הנחשבת ליעילה ביותר בטבע מבחינת כמות המידע שניתן להעביר באמצעותה ביחס להשקעה ביכולות חושיות וקוגניטיביות. היא גם צורת התקשורת היחידה אצל יצורים חיים מלבד האדם, שמאפשרת העברה של מסרים דחויים, כלומר מסרים שנרשמים בזמן אחד ונקראים בזמן מאוחר יותר. אנו רואים כי אצל מיני בעלי חיים שנעדרים סוג זה של תקשורת, למשל ציפורים או יצורים ימיים, מביא הדבר הן להתפתחות משמעותית ביכולות הקוגניטיביות של הפריט הבודד והן לתופעות של בחינת היכולת הקוגניטיבית כחלק מתהליך הבחירה של בני זוג, כמו הדוגמה של שיר החיזור של הציפורים.
תחרות בין מיני הומינידים
במשך כמעט כל תהליך ההתפתחות של האדם התקיימו זה לצד זה מספר מינים של הומינידים שהתחרו ביניהם. העובדה כי כל המינים הללו היו צריכים להתחרות זה בזה, תחת אותם תנאים של מגבלות התקשורת שכפתה עליהם ההליכה על שתיים, יצר מעין "מרוץ חימוש" של התפתחות קוגניטיבית. בסופו של דבר הובילה ההתפתחות המהירה הזו להתפתחות מוח שהיה משוכלל מספיק כדי לאפשר חשיבה מופשטת כמו זו הנדרשת לצורך השפה האנושית הייחודית. כאמור, איש אינו מתיימר לטעון כי האופן שבו אנו עושים שימוש בשפה התפתח כולו בתהליך אבולוציוני גנטי.
תורת המערכות המורכבות
תוצאה מעניינת העולה מהמחקר בתחום זה היא שבתהליך האבולוציוני ייתכנו מצבים הנראים כאילו הם מפרים את העיקרון של הישרדות התכונות המועילות ביותר. מצב כזה מתרחש כאשר היתרונות והחסרונות של תכונה מסוימת נמצאים במעין שיווי משקל דינמי הגורם לכך שהברירה הטבעית היא ביחס לתכונה עצמה. מה שנוצר הוא תהליך גבול כאוס המביא לכך שהתכונה הבעייתית לכאורה הופכת דווקא לדומיננטית. ייתכן שהמקרה של התפתחות השפה האנושית הוא דוגמה למצב כזה - במהלך ההתפתחות האנושית, שימשה ההתקדמות ביכולת השפתית כדי לפצות על מגבלות ואתגרים שיצרה ההתפתחות הזאת בעצמה. כתוצאה מכך התפתחה היכולת השפתית לכדי משהו שמאפיין מאוד את המין האנושי, אולם מצד שני ממשיך להימצא במצב של שינוי והתפתחות מתמידים.
מיתוסים ורעיונות לגבי מוצא השפה
כבר מהעת העתיקה היכולת הלשונית העסיקה את בני האדם. עם זאת, עיקר עניינם של המיתוסים, הפילוסופים וההוגים לאורך ההיסטוריה הייתה השאלה מדוע קיימות שפות שונות, שאלה שבה עוסקת הבלשנות ההיסטורית, וכן מה הייתה השפה האנושית המקורית, שאלה שלמדע אין כלים לענות עליה. לדוגמה, מגדל בבל התנ״כי עוסק ביצירת השפות השונות, ואילו ההיסטוריון היווני הרודוטוס כתב במאה ה-5 לפנה"ס על ניסוי, שבו מלך מצרים בודד שני תינוקות, שבהיותם בני שנתיים אמרו את המילה "ביקוס", שמשמעותה "לחם" בשפה הפריגית; לפיכך הוסק שהשפה האנושית המקורית הייתה פריגית.
נושא נוסף שעסקו בו מיתוסים והוגים עתיקים היה מקורותיהן של המילים בשפה. כך לדוגמה, בסיפור גן העדן המקראי אלוהים מביא את בעלי החיים אל אדם הראשון, והוא קורא להם בשמות (בראשית, ב' 19–20). אפלטון, בדיאלוג קראטילוס, טוען שהמילים נוצרו מן הטבע, ויש קשר ישיר, טבעי, בין המילים לדברים שמסומנים בהן (ביוונית).
על פי עמדת היהדות השפה הראשונה בעולם היא העברית. שפה זו ניתנה מאלוהים לאדם הראשון ולחווה אשתו. הם העבירו אותה לצאצאיהם ורק בדור הפלגה התפלגו הלשונות. תומכי הרעיון מציינים כראייה את השפה העברית כשפה אשר מילותיה מכילות בתוכן את התכונות המאפיינות את משמעותו של החפץ הנושא את שמה. לדוגמה "כלב" נקרא כך על שם נאמנותו-שכולו לב, וכן, חתול על שם שמחתל את צרכיו. בנוסף, גם האותיות של העברית עצמן נושאות משמעות. לדוגמה, המשמעויות של האות פ"א היא יצירה של חור או פירוק של דבר, כגון "פי הבאר" וכן פה של אדם הנוצר על ידי פירוק השפתיים. האות צד"י – מסמלת כוח (מלשון ציד) יחדיו הן מסמלות פירוק בתוספת כוח, כגון פ, צ, ח – לפרק בכוח פ, צ, ה – לפתוח את הפה נגד התנגדות וכן פ, צ, ל ו- פ, צ, ע, כשיש כפילות של האות, הדבר מסמל הכפלת הכוח, כגון פ, צ, ץ – פירוק לחתיכות קטנות.
העובדה שהטקסטים הקדומים אינם עוסקים במקורות היכולת הלשונית אינה מפתיעה. ההנחה הייתה שבני האדם נוצרו, או נבראו, עם יכולת לשונית. כמו שלא נדרש הסבר מיוחד ליכולת האנושית לראות, או לזוז, לא נדרש הסבר ליכולת לדבר.
הדבר השתנה במאה ה-19, לאחר פרסום והתפתחות תורת האבולוציה והתפיסה שבני האדם הם חלק מעולם החי. אז עלתה לראשונה השאלה, איך התפתחו היכולות הייחודיות לאדם, ובראש ובראשונה היכולת הלשונית. מספר רב של תאוריות הוצעו, אבל התפיסה הכללית הייתה שאין דרך מדעית לבדוק את השאלה, בהיעדר ממצאי מאובנים או יכולת השוואה עם מינים אחרים. ב-1866, החברה הבלשנית של פריז (Société Linguistique de Paris) הודיעה שלא תפרסם יותר מאמרים בנושא, ובכך סתמה את הגולל על המחקר בנושא לתקופה של כ-100 שנה.
רובין ויליאמס
רובין מקלורין ויליאמס (באנגלית: Robin McLaurin Williams; 21 ביולי 1951 - 11 באוגוסט 2014) היה קומיקאי, מדבב ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, 4 פרסי גלובוס הזהב (1 למפעל חיים), 2 פרסי אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
ויליאמס נולד בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית לאב נוצרי-אפיסקופלי ולאם נוצרית-מדעית. הוריו הם רוברט פיצג'רלד ויליאמס - מנהל בכיר בחברת רכב, ולורי מקלורין - דוגמנית עבר. הוא גדל במישיגן וחונך על פי ערכי הכנסייה האפיסקופלית. בהמשך עברה משפחתו לקליפורניה.
בקולנוע
בשנת 1980 הופיע לראשונה בסרט "פופאי" בבימויו של רוברט אלטמן. בשנת 1982 שיחק בשני סרטים: "העולם על פי גארפ" על פי רב המכר של ג'ון אירווינג באותו השם ובסרט "המובטלים" (שלא הצליח בקופות). בשנת 1984 גילם את דמותו של זמר רוסי שמתאהב במהגרת מאיטליה בסרט עטור השבחים "מוסקבה על ההדסון", וזכה למחמאות מהביקורות. בשנת 1986 הופיע בשלושה סרטים: "הזמנים הטובים", "מועדון גן עדן" ו"נצל את היום", אך פרסומו הגדול בקולנוע הגיע אליו בשנת 1987, כשכיכב בסרטו של בארי לוינסון "בוקר טוב, וייטנאם" בדמותו של שדרן הרדיו אדריאן קרונאוור. סרט זה זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" וכן מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. בשנת 1988 שיחק ויליאמס בסרט "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" ובשנת 1989 שוב דרך כוכבו בסרט "ללכת שבי אחריו" שבו גילם מורה נערץ שמחנך תלמידי פנימייה יוקרתית בדרכים לא שגרתיות, על תפקיד זה היה מועמד לפרס אוסקר.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 שיחק בסרטים רבים - ביניהם "איש הקאדילק" "התעוררות", "רצח מן העבר" - שזכו להצלחה בביקורת ובקופות אך גם בסרטים שכשלו בקופות ("מנער את הליצן" לדוגמה). בשנת 1991 שיחק בסרט "פישר קינג" לצד ג'ף ברידג'ס ותפקידו זה עורר הדים רבים ואף זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב כ"שחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" וכן במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר". באותה שנה שיחק בלהיטי קולנוע נוספים כגון "צעצועים" ו"הוק" (בתפקיד פיטר פן). תפקיד בולט נוסף בשנים אלה היה תפקידו בסרטו של כריס קולומבוס "גברת דאוטפייר" מ-1993. בסרט זה מגלם ויליאמס גבר שמתחפש לאומנת בריטית ועל תפקידו בסרט זה זכה בפרס גלובוס הזהב כ"שחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי" בפעם השלישית. ב-1991 זכה בפרס ההומניטרי על שם נורמה זרקי, מטעם ארגון נשים בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1995 זכה ויליאמס להצלחה נוספת בעקבות תפקידו בסרט "ג'ומנג'י" ושנה לאחר מכן גילם את דמותו של ארמנד גולדמן בסרט הרימייק של מייק ניקולס, "כלוב הציפורים". באותה שנה זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "צוות השחקנים הטובים ביותר" עבור חלקו בקאסט של סרט זה. באותה שנה גילם את דמותו של ג'ק פאוול בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "ג'ק", שמגולל את קורותיו של ילד בן 10 שנראה כמבוגר בן 40, וזכה בשבחי המבקרים. בשנת 1997 שיחק בסרטים "פרק את הארי" לצד בילי קריסטל ו"הפרופסור המפוזר" של דיסני, אך תפקידו הבולט באותה שנה היה של הפסיכולוג שון מגוויר בסרטו של גאס ואן סנט "סיפורו של ויל האנטינג", שזיכה אותו בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 1998 שיחק בסרטו של טום שדיאק "פאץ' אדמס", שם גילם את דמותו של הדוקטור האנטר דוהרטי "פאץ'" אדמס - אבי הליצנות הרפואית. סרט זה סימן את סוף תקופת תהילתו הגדולה של ויליאמס בקולנוע. לאחריו שיחק בכמה סרטים שכשלו בביקורת ובקופות, ובהם "יעקב השקרן", "איש המאתיים", "אינסומניה" ועוד. בשנת 2001 שיחק בסרט אינטליגנציה מלאכותית את ד"ר ידע. ויליאמס שב למרכז הבמה בעקבות הופעתו המוצלחת בסרטו של שון לוי "לילה מוטרף במוזיאון" בו גילם את נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט. סרט זה הכניס למעלה מ-250 מיליון דולרים, והוא המכניס מבין הסרטים שבהם השתתף ויליאמס. הצלחתו הובילה ליצירת סדרה ובה שני המשכונים כשהאחרון שבהם יצא לקולנוע כחודש לאחר מותו.
בשנת 2014 יצא הסרט האחרון שאליו הצטלם ויליאמס, "האיש הכי כועס בברוקלין". בראשית 2016 עלה לאקרנים סרטו האחרון, "הכל בהחלט".
בטלוויזיה
אחרי "מורק ומינדי" הנחה ויליאמס ארבע תוכניות של משדר הסאטירה הוותיק "סאטרדיי נייט לייב": ב-1981, ב-1984, ב-1986 וב-1988. הוא שיחק בתפקידי אורח: בסדרות המצליחות "רצח מאדום לשחור", "חברים" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד", וכן בתוכנית המערכונים המאולתרים ה"של מי השורה הזאת בכלל?".
בשנת 2013 ניסה ויליאמס לשוב לטלוויזיה כשחקן ראשי בסדרה "המטורפים" של דייוויד אי קלי, אך הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
דיבוב
הצלחת הסרט "פופאי" משנת 1980 הובילה לשיבוצו של ויליאמס כמדבב ראשי בסדרה שהפיק אלזי סיגר. גם בסרטונים שהופקו דיבב ויליאמס את פופאי לצד שלי דובאל ופול ל. סמית'. ואולם תפקיד הדיבוב הזכור ביותר שלו היה של הג'יני בסרט ההנפשה "אלאדין". במהלך תפקידו אילתר ויליאמס רבות, בין השאר חיקויים של ידוענים כגון ג'ק ניקולסון ואחרים. בשנת 1996 שב ודיבב את ג'יני בהמשכון "אלאדין ומלך הגנבים" ובשנת 2005 דיבב את פנדר, הרובוט האדום והמתפרק, בסרט "רובוטס". בשנת 2006 דיבב את נפוליאון קרוס ב"גיבור של כולם" וכן שלוש דמויות שונות ב"תזיזו ת'רגליים" (ראמון, לאבלייס וקליטוס). בשנת 2011 חזר ויליאמס לדבב את ראמון ואת לאבלייס בסרט ההמשך "תזיזו ת'רגליים 2".
ויליאמס היה בעל יכולות אלתור נרחבות, שאפשרו לו לייצר קומדיה מילולית מהירה כברק, כישרון שבא לידי ביטוי בעיקר בקומדיות כגון "אלאדין" "גברת דאוטפייר" ו"בוקר טוב וייטנאם".
חיים אישיים
בשנת 1978 התחתן עם ואלרי ולרדי, שאותה פגש שנתיים לפני כן כשעבד כברמן בסן פרנסיסקו. לשניים נולד בן, זאקרי "זאק" פים ויליאמס. כעבור עשר שנים התגרש הזוג ורובין נישא למרשה גארסס, שהייתה האומנת של זאקרי. בניגוד לשמועות שנפוצו אז, הצהירה אשתו הראשונה ב-2018 שהרומן בין ויליאמס לגארסס התחיל לאחר שוויליאמס נפרד ממנה. לשניים נולדו שני ילדים, זלדה ריי ויליאמס וקודי אלן ויליאמס. בשנת 2008 יזמה גארסס את גירושיהם ובשלהי 2011, התחתן ויליאמס עם סוזן שניידר, מעצבת גרפית אמריקאית-יהודית, בסנט הלנה שבקליפורניה. הם התגוררו בביתו של ויליאמס בשכונת סי קליף בסן פרנסיסקו.
ויליאמס אובחן כסובל מהפרעה דו-קוטבית, ובראיונות עמו אף סיפר על היסטוריה ארוכה של צריכת סמים ושימוש באלכוהול.
משחק הווידאו "האגדה של זלדה" היה אהוב על בני משפחתו ויליאמס אף קרא לבתו זלדה על שם הדמות שבמשחק. זלדה ויליאמס היא בעצמה שחקנית ומדבבת, בדומה לאביה.
מותו
ב-11 באוגוסט 2014, כשהיה בן 63, נמצא ויליאמס מת בביתו שבקליפורניה. על פי ממצאים ראשוניים הוסק כי הוא התאבד בתלייה. דוח סופי של הנתיחה לאחר המוות פורסם בנובמבר 2014 ואימת את החשדות הראשוניים. הדו"ח ציין גם שוויליאמס סבל מפרנויה מוגברת בתקופה שקדמה למותו. בחינה של רקמות מוחו גילתה שהוא סבל משיטיון עם גופיפי לואי (Dementia with Lewy bodies), אשר ככל הנראה אובחן בשגגה כמחלת פרקינסון זמן קצר לפני מותו. הרופאים חושדים שהדמנציה היוותה גורם מכריע בהידרדרותו הנפשית, שהובילה להתאבדות. גופתו של ויליאמס נשרפה, ואפרה פוזר במפרץ סן פרנסיסקו ב-12 באוגוסט.
בנובמבר 2015 הודיעה משפחתו לתקשורת שוויליאמס אכן סבל מדמנציה.
ויליאמס הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים משלוש מערכות נישואין.
להקת המטאל המצליחה Iron Maiden הקדישה לזכרו את השיר "Tears Of A Clown" באלבומה The Book of Souls, ששוחרר בשנת 2015.
נוהל חבצלת
נוהל "חבצלת" מפרט את כללי הטקס להלוויה ממלכתית בישראל. בגרסתו הנוכחית גובש הנוהל בהחלטת ממשלה המבוססת על החלטה קודמת של ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
הנוהל
האישים שבעת לווייתם מופעל נוהל "חבצלת" הם:
האחריות על ביצוע נוהל "חבצלת" מוטלת על מרכז ההסברה. ביצוע הקבורה מוטל על צה"ל, אך בעת מלחמה או במצב כוננות למלחמה מועברת משימה זו למשטרת ישראל.
בהשאלה
בהשאלה לתחום העיתונאות, "חבצלת" הוא כינוי לאוסף מאמרים וכתבות השמורים במערכות החדשות, לפרסום נקרולוג במקרה של אישיות ממלכתית. "תיקי חבצלת" מוכנים מראש גם עבור אישים מתחומי התרבות והבידור, ונעשה בהם שימוש בלוח המשדרים עם פטירתם.
על בסיס נוהל "חבצלת" ניתן השם "חבצלת פיגועים" לנוהל הבאתו לקבורה של אזרח שנהרג בפיגוע או בפעולה מלחמתית.
רונן חרזי
רונן חרזי (נולד ב-30 במרץ 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ במספר קבוצות ובנבחרת ישראל. שימש גם כמאמן.
קריירה
חרזי נולד ברמת גן, למשפחה שעלתה מתימן. החל את הקריירה בהפועל רמת גן, ובעונת 1988/1989 היה סגן מלך השערים בליגה הארצית (אז הליגה השנייה בישראל) עם 14 שערים, ועלה עם הקבוצה לליגה הבכירה. בעונת 1989/1990 כבש שני שערים בליגה הבכירה, ובסופה ירד עם הקבוצה בחזרה לליגת המשנה, שם שיחק במשך שנתיים נוספות.