cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סולם ריכטר
דוגמה להמחשה
לצורך המחשה, ניתן להסביר את שיטת המדידה בעזרת האיור שמשמאל. הסקאלה השמאלית באיור מסמנת את הפרשי הזמנים בין הגעת גלי ה-P לתחנה הסייסמוגרפית, להגעת גלי ה- S לתחנה. המשמעות של הפרש זמנים זה היא כאמור מרחק התחנה ממוקד הרעידה. על כן לאורך הסקאלה הזו יש גם את סימון הפרשי הזמנים, וגם את משמעות המרחק של כל הפרש. הסקאלה הימנית היא גודל המשרעת המקסימלית (במילימטרים) של הסייסמוגרמה שנקלטה בתחנה (גודל המשרעת מבטא את כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד כפונקציה של המרחק ממנו). הסייסמוגרמה בראש האיור מציגה גודל מקסימלי של 23 מ"מ והפרש זמנים בין הגעת גלי P לגלי S של 24 שניות. נסמן על הסקאלה הימנית את הערך של 23 מ"מ, ועל הסקאלה השמאלית את הערך של 24 שניות ונחבר את שתיהן ב-ישר. הנקודה בה יחתוך הישר את הסקאלה שקבע ריכטר (במרכז האיור) יהיה הגודל בסולם ריכטר, ובמקרה שלנו, 5 בסולם ריכטר. בכל תחנה בכדור הארץ שתקלוט את הרעידה באופן תקין, תתקבל אותה מגניטודה: זאת מכיוון שאם התחנה קרובה למוקד, גודל המשרעת המקסימלית יהיה גדול מאוד, אך הפרש הזמנים בין גלי P לגלי S יהיה קטן מאוד. אם התחנה רחוקה, גודל המשרעת יהיה קטן, אך הפרש הזמנים יהיה גדול, ובכל מקרה הישר יחתוך את הסקאלה של ריכטר באותה נקודה.
מההלכה למעשה
המגניטודה הגדולה ביותר שנמדדה אי פעם הייתה בסדרת רעידות אדמה במגניטודה 9.5 בצ'ילה בשנת 1960. רעידה זו גרמה לצונאמי בגובה 11.5 מטרים שחצה את כל האוקיינוס השקט והכה כמעט את כל איי האוקיינוס השקט ואת אוסטרליה, והגיע עד מזרח יפן. הטבלה הבאה מציגה את תיאור הנזק האפשרי של רעידות אדמה לפי סולם ריכטר באתרים נבחרים ובעיקר בקרבת האפיצנטר, כולל תדירות טיפוסית (על בסיס נתונים מרחבי העולם ):
קיימות משוואות היפוך לחישוב כמות האנרגיה שהשתחררה במוקד רעידת אדמה בגודל נתון לפי סולם ריכטר וכדלקמן: (1) כאשר E היא כמות האנרגיה (ביחידות ארג) שהשתחררה במוקד ו- M הוא גודל רעידת האדמה בסולם ריכטר; (2)  כאשר כאן E היא כמות האנרגיה ביחידות של ג'אול.
תורת האוטומטים
אוטומט סופי הוא מכונה מופשטת בתורת החישוביות במדעי המחשב, שהיא בעלת זיכרון מוגבל ומגדירה שפה פורמלית רגולרית.
סיווג
קיימים שני סוגים של אוטומטים סופיים – אוטומט סופי דטרמיניסטי (DFA – Deterministic Finite Automaton) ואוטומט סופי לא דטרמיניסטי (NFA – Nondeterministic Finite Automaton).
אוטומט סופי אי־דטרמיניסטי דומה לאוטומט הדטרמיניסטי, אלא שפונקציית המעברים מוגדרת באופן שונה. באוטומט האי-דטרמיניסטי, עבור כל מצב q ואות \sigma עשויים להיות מספר כלשהו (גם 0) של מצבים אליהם יכול האוטומט לעבור כאשר הוא נמצא במצב q והאות שהוא קורא מן הקלט היא \sigma. במודלים מסוימים, פונקציית המעברים מאפשרת מעברים בין מצבים מסוימים ללא קריאת אף אות מן הקלט (מעברי-\epsilon). כתוצאה מכך, עשויות להיות מספר ריצות שונות של האוטומט על מילת קלט מסוימת. מבחינה פורמלית, מילה תתקבל אם ורק אם קיימת ריצה של האוטומט שמסתיימת במצב מקבל כלשהו, גם אם קיימת ריצה אחרת שמסתיימת במצב שאינו מקבל, או כזו ש"נתקעת" משום שהגיעה למצב שממנו אין אף מעבר אפשרי עבור האות שנקראת מן הקלט.
לפי ההגדרה, כל אוטומט סופי דטרמיניסטי הוא בפרט גם אוטומט סופי אי-דטרמיניסטי. בכיוון ההפוך, ניתן להוכיח כי כל אוטומט סופי אי־דטרמיניסטי שקול לאוטומט סופי דטרמיניסטי. כלומר, היעדר הדטרמיניזם אינו מוסיף לכוחו החישובי של האוטומט הסופי (בשונה מאשר במודל של אוטומט מחסנית, לדוגמה).
שפות המתקבלות על ידי אוטומט סופי נקראות שפות רגולריות ונוצרות על ידי דקדוקים רגולריים וביטויים רגולריים.
אוטומטי- \omega
קיימים מודלים שונים שמגדירים קבלה של מילים אינסופיות. למשל, באוטומט בוקי (Büchi) תנאי הקבלה מגדיר קבוצת מצבים מקבלים, ומילה מתקבלת אם ורק אם היא מבקרת במצב מקבל אינסוף פעמים. באוטומט רבין תנאי הקבלה מורכב מזוגות של קבוצות כאשר ריצה היא מקבלת אם קיים זוג  שעבורו קבוצת המצבים S שבהם מבקרת הריצה אינסוף פעמים מקיימת
ו- , כלומר הריצה מבקרת אינסוף פעמים במצב מ-G_i ומבקרת רק מספר סופי של פעמים בכל מצבי B_i. מלבד שני מודלים אלו קיימים מודלים רבים נוספים אשר מגדירים את אופן קבלת המילים על ידי האוטומט.
דין ראסק
דייוויד דין ראסק (באנגלית: David Dean Rusk; 9 בפברואר 1909 – 20 בדצמבר 1994) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 1961–1969, תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
בצעירותו
ראסק נולד במחוז צ'ירוקי שבג'ורג'יה וגדל באטלנטה, שם למד בבתי ספר ציבוריים. לאחר סיום לימודיו ב-1925 עבד אצל עורך דין במשך שנתיים על מנת לממן את לימודי התואר הראשון במכללת דוידסון בצפון קרוליינה, אותם סיים ב-1931. לאחר שסיים את התואר הראשון, נסע ללמוד בקולג' סנט ג'ון של אוניברסיטת אוקספורד באמצעות מלגת רודז. לאחר ששב לארצות הברית עסק בהוראה במכללה לנשים בקליפורניה, בשנים 1934–1940. במקביל למד באוניברסיטת ברקלי וסיים שם את בית הספר למשפטים ב-1940. ב-1937 נישא לוירג'יניה פויסי. לזוג נולדו שלושה ילדים.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין מטה בבורמה. בסוף המלחמה השתחרר בדרגת קולונל, כשבידו אות לגיון ההצטיינות (Legion of Merit) עם עלי אלון (המציינים שהעיטור הוענק לו ביותר מהזדמנות אחת).
קריירה פוליטית
עם שובו מהמלחמה עבד ראסק תקופה קצרה במשרד המלחמה (מחלקת ההגנה של ימינו). בפברואר 1945 הצטרף למחלקת המדינה ועבד במשרד לענייני האו"ם. באותה שנה הוא היה זה שהציע את חלוקת קוריאה לשניים, על קו הרוחב 38. ב-1949 התמנה לסגן מזכיר המדינה וב-1950 ליועץ מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק. במסגרת זו היה לו תפקיד מרכזי בהחלטה האמריקאית להיכנס למלחמת קוריאה. אולם הוא היה גם דיפלומט זהיר ותמיד ביקש להשיג תמיכה בינלאומית רחבה לפעולה צבאית.
ב-1950 הצטרף לחבר הנאמנים של קרן רוקפלר. ב-1952 עזב את מחלקת המדינה והתמנה לנשיא הקרן, תפקיד בו עשה במשך שמונה שנות השלטון הרפובליקני.
מזכיר המדינה
ב-12 בדצמבר 1960 הכריז הנשיא הנבחר קנדי על החלטתו למנות את ראסק למזכיר המדינה. בינואר 1961 נכנס לתפקיד.
ראסק נודע כמזכיר מדינה ניצי, שהאמין בשימוש בכח צבאי כדי להילחם בקומוניזם. נטייתו הראשונה בפרוץ משבר הטילים בקובה הייתה מתקפה צבאית, אך הוא שינה את דעתו אחר כך והעדיף אמצעים דיפלומטיים.
יותר מכל מזוהה ראסק, יחד עם הנשיא ג'ונסון ושר ההגנה רוברט מקנמארה, עם מלחמת וייטנאם. ראסק תמך במעורבות האמריקאית במלחמה והגן עליה בפומבי. מלבד ווייטנאם, הרבה לעסוק גם בסיוע למדינות מתפתחות ופעל לפתרון המשבר ברפובליקה הדומיניקנית. נוסף על האש שמשך ממתנגדי המלחמה, הצליח להכעיס גם את תומכי ישראל, כשהאשים אותה בהתקפה מכוונת על ספינת ביון אמריקנית במה שנודע כתקרית ליברטי בימי מלחמת ששת הימים.
ג'ונסון החליט שלא לרוץ לכהונה נוספת ב-1968. כהונתו של ראסק כמזכיר המדינה באה אל קיצה יחד עם זו של הנשיא, בינואר 1969. רק קורדל הול עמד בראש מחלקת המדינה במשך תקופה ארוכה יותר ממנו. ביומו האחרון בתפקיד העניק לו ג'ונסון את מדליית החרות הנשיאותית.
לאחר הפרישה
ראסק פרש מן החיים הפוליטיים ופנה לאקדמיה. בין השנים 1970–1984 לימד משפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'יה שבאתונה.
דיולה פישר
דיולה פישר (בהונגרית: Fischer Gyula; שארקרסטור, מחוז פייר, 15 במרץ 1861 – בודפשט, 25 בפברואר 1944) היה הרב הראשי של העיר גיור, לימים רב בפראג ובבודפשט, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
דיולה פישר נולד כבנם של שלמה פישר ושל שרולטה דויטש. בין השנים 1877–1886 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1885 באוניברסיטת בודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1887. באותה השנה נבחר לרב בעיר גיור ולאחר מכן לרב הראשי של העיר, משם עבר לפראג בשנת 1898, ואחר כך ב-1905 לקהילה היהודית של פשט, משנת 1920 היה הרב הראשי של העיר. עבודתו כרועה הרוחני של הקהילה התאפיינה בחריצות שקטה ודרשותיו בבית הכנסת חתרו לפשטות אצילית. הוא היה חבר בוועדת ההנהלה של בית המדרש לרבנים (פרנץ יוזף) בבודפשט משנת 1905, היה יו"ר ועדת תוכניות הלימוד של בית המדרש ומרצה בקורסים המתקדמים שלו. משנת 1918 לימד את השפה הגרמנית ואת ספרות המדרש (לפני כן גם את ספרות התנ"ך וביאוריו). הוא היה הנשיא מטעם הקהילה היהודית של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית, חבר במועצת הנשיאות של "הפדרציה היהודית-הונגרית הפרו ארץ ישראלית". הוא תרגם יצירות רבות של ספרות יוונית-יהודית להונגרית. מותו נגרם על ידי דלקת ריאות וסוכרת. אשתו הייתה אוטיליה וינר.
כתביו
מאמריו התפרסמו בכתבי עת יהודיים רבים ב:
לובוב יגורובה
לובוב ניקולייבנה יגורובה (ברוסית: Любовь Николаевна Егорова; 8 באוגוסט 1880 – 18 באוגוסט 1972) הייתה בלרינה רוסיה, שרקדה עם הבלט האימפריאלי ועם בלט רוס.
לימודים וקריירה
לובוב יגורובנה נולדה בסנקט פטרבורג. היא למדה בלט בבית הספר של התיאטרון האימפריאלי בסנקט פטרבורג אצל יקטרינה ואזם, אנריקו צ'יקטי ואנה יוהנסן. אחרי סיום לימודיה ב-1898, התחילה לעבוד כרקדנית להקה בבלט האימפריאלי בתיאטרון מריאינסקי והייתה לבלרינה בשנת 1914. הופעתה בתפקיד מירטה בז'יזל עוררה את תשומת לבו של סרגיי דיאגילב שנתן לה, ב-1918, את תפקיד הנסיכה פלורין ביפהפייה הנרדמת, שאותו רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי. בהמשך רקדה עוד תפקידים עם הבלט רוס.
הוראה
הופעת הפרידה של יגורובה ב-1917 בתיאטרון מריאינסקי הייתה באגם הברבורים. גם לאחר מכן המשיכה לרקוד, ובשנת 1921 יצרה את תפקיד אורורה בהפקת "הנסיכה הנמה" של דיאגילב בלונדון. אחרי שפרשה מן הבמה, עמדה בראש בית הספר של בלט רוס בפריז ולימדה משנת 1923 עד 1968. ב-1937 ייסדה את הלהקה הצעירה (Ballets de la Jeunesse). ב-1964 קיבלה את אות אבירת מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
בין תלמידיה הנודעים סרז' ליפאר, אנטון דולין, איבון מונסיי וזלדה פיצג'רלד, שתיארה את לימודיה אצל "מאדאם" ב-1925, ברומן שלה "שמור לי את הוולס". בין תלמידותיה היו גם לוצ'יה ג'ויס, בתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס ודיאנה גולד, שנישאה בהמשך לכנר יהודי מנוחין.
חיים אישיים
בנובמבר 1917 נישאה יגורובה לנסיך ניקיטה סרגייביץ' טרובצקוי (1863–1877), שאביו היה מנהל מוזיאון ארמיטאז'. היא התרוששה מהונה בגלל ניהול כושל ומתה בבית מחסה בפריז ב-1972.
אמט קלי
אמט לאו קלי (אנגלית: Emmett Leo Kelly; 9 בדצמבר 1898 - 28 במרץ 1979) היה אמן קרקס אמריקאי. את פרסומו קיבל קלי כשיצר את דמות הליצן המפורסמת, "וילי העייף", שהתבססה על דמות הנווד (Hobo) של תקופת השפל הגדול.
חייו
אמט קלי נולד ב-1898 בעיירה הקטנה סדאן אשר במדינת קנזס. בשנת 1917, עקר קלי לעיר קנזס שבמיזורי ובאמתחתו חלומות להפוך לקריקטוריסט מקצועי. לאחר שמילא מספר משרות קטנות, המציא את "וילי העייף", כאשר צייר עבור חברת פרסום סרטים. במילותיו שלו, הדמות מלאת העצב: "תמיד קיבלה את הקצה הקצר של המקל, אך לעולם לא איבדה תקווה והמשיכה לנסות".
קלי עזב משרה זו ועבד במספר קרקסים, כאומן טרפז וכליצן. בשנת 1923, כשעבד בקרקסו של ג'ון רובינסון, פגש את אשתו לעתיד, אווה מור - אומנית טרפז בעצמה. כדי לייחד את עצמו, החל להופיע כ"ווילי" בשנת 1931. במופע, היה רודף "וילי" אחר אור הזרקורים החמקמק באמצעות מטאטא ישן, או ניסה ללא הועיל לפצח אגוזים באמצעות פטיש כבד. לעיתים, היה פשוט נועץ מבט באחד הצופים בשעה שנגס בעלה כרוב. קטעי ההופעה שלו היו הצלחה מסחררת והפופולריות שלו גדלה.
לפני מלחמת העולם השנייה, החל קלי להציג את המופע שלו באנגליה. בין הצופים היו וינסטון צ'רצ'יל ומספר אריסטוקרטים בעלי תארים. במהלך המלחמה, הייתה לו הזדמנות פז, להציג על במות ברודוויי ולערך סיבובי הופעות במועדוני הלילה במדינה.
משנת 1942 ועד 1956, היה קלי אחד מכוכבי האטרקציות של "המופע הגדול ביותר עלי אדמות" בהנהלת האחים רינגלינג, פי. טי. ברנום וג'יימס אנטוני ביילי. בשנת 1944, עלה באש אוהל הקרקס בהרטפורד, קונטיקט - טרגדיה שגבתה את מחיר חייהם של 167 בני אדם. צלם עיתונות תפס את הליצן בעל חליפת השק והאף האדום, מחיש דלי מים למקום. עדי ראייה מספרים כי זו הייתה אחת הפעמים היחידות בה נראה קלי בוכה. דיוקן מפורסם אחר של "וילי", פורסם בעיתון לייף בשנת 1947 והדמות האומללה, נשארה נושא פופולרי אצל ציירים חובבים.
בנוסף לעבודתו בקרקס, כיכב קלי גם בפרסומות ובתוכניות טלוויזיה רבות. בשנת 1952, הופיע קלי בסרטו זוכה האוסקר של ססיל ב. דה-מיל, ההצגה הגדולה בתבל. ב-1956, שימש קלי כקמע של קבוצת הבייסבול, ברוקלין דודג'רס.
אמט קלי נפטר ב-28 במרץ 1979, בגיל 80 כתוצאה מהתקף לב בביתו שבפלורידה.
דמותו
אמט קלי, האדם שמאחורי "וילי העייף", תואר כאדם מתבודד ורציני אשר הקדיש עצמו לשיפור דמות הנווד הבלתי נשכחת שלו. רוב הליצנים הם יצורים עליזים, המשמחים את הקהל באמצעות התלבושות הססגוניות והחיוכים הענקיים. אולם, אמט קלי שבה את הקהל באמצעות דמות הנווד העצוב. "וילי העייף" לבש חליפה מהוהה והיה בעל זיפי זקן ומבע פנים עצוב שצויר על פניו; הוא הפך ל'אחד מיוצרי הצחוק המובילים בעולם' באמצעות תעלוליו הריקים. לא רק ששעשע את מבקרי הקרקס, אלא גם הופיע בתחומי בידור אחרים, הגיע לקהל גדול יותר וכך הפך, לליצן המפורסם ביותר במאה העשרים.
מורשת
בנו של קלי, אמט קלי ג'וניור, יצר גם הוא דמות המזכירה את "וילי העצוב" - דבר הגרם לניכור שנמשך שנים בין השניים. קלי ג'וניור טען שדמותו שלו "פחות עצובה" מדמותו של אביו, אבל הדמיון הגדול בין שתי הדמויות נראה בבירור.
בעיר הולדתו בקנזס, נמצא 'מוזיאון אמט קלי' המציג מוצרים הקשורים לליצן. בעיירת ילדותו, יוסטון, מיזורי, הוקם פארק הקרוי על שמו של הליצן ובו מתקיים כל שנה פסטיבל, המושך ליצנים רבים מכל העולם, כולל נכדו של קלי, ג'ואי.
קלי חבר ב'היכל התהילה הבינלאומי של הליצנים' החל משנת 1989 ומשנת 1994, הוא חבר גם ב'היכל התהילה הבינלאומי של הקרקס'.
רוח קטבטית
רוח קָטָבַּטִית (מיוונית: κατὰ - "מטה" βαίνω - "ללכת") היא רוח הנושבת כלפי מטה במורדות הרים כתוצאה מהפרש לחצים הנוצר מתנאים טופוגרפיים.
היווצרות
הטמפרטורה באטמוספירה במצב רגיל יורדת ככל שעולים בגובה, עקב הירידה בלחץ עם הגובה והריחוק מהקרקע, שמתחממת משמעותית יותר מאשר האטמוספירה. השכבה הנמוכה של האטמוספירה, הטרופוספירה מתערבלת ונוצרים בה מפלי טמפרטורה שונים, כלומר ירידה בטמפרטורה עם הגובה. שינוי טופוגרפי מקומי משפיע על מאזן הלחצים, וכפועל יוצא - הרוחות. ביום, ההר מתחמם מקרינת השמש, וכתוצאה מכך גם האוויר הצמוד אליו. עם זאת, באותו הגובה, בריחוק קל מההר האוויר קר יותר, על פי מפל הטמפרטורה, ללא האילוץ הטופוגרפי. האוויר החמים שלמורדות ההר דליל יותר מהאוויר הקריר - ולכן נוצר גרדיאנט לחץ, אשר קובע את עוצמת הרוח. האוויר הדליל והחמים עולה מעלה לכיוון הפסגה - זוהי הרוח האנאבטית, והיא חמימה.
הרוחות הקטבטיות הן המצב ההפוך, שמתרחש בשעות הלילה. הקרקע מתקררת מהר יותר ביחס לאוויר, וכך גם האוויר שמעליה. כאשר יש אילוץ טופוגרפי כגון הר, האוויר שעליו קר ודחוס יותר מהאוויר שלצידו, ולכן ישנן רוחות קרירות במורד. כשהרוח נושבת בנקיקים היא מתחזקת, בשל עקרון ברנולי, כשם שנהר המגיע לחלק צר יותר זורם מהר יותר ובעוצמה רבה יותר (תופעה הנקראת "תיעול"). לרוב, הרוח הקטבטית אינה חזקה, ומגיעה עד ל-18 קמ"ש בלבד. אף על פי כן, בתנאים מסוימים, הרוח הקטבטית עשויה להגיע לעוצמה הרסנית מאוד של אף יותר מ-185 קמ"ש. רוח כזו עשויה לגרום לעקירת עצים, לנזק ולאובדן בנפש.
דוגמאות
לרוחות הקטבטיות יש שמות שונים בעולם. הרוח ידועה כ"בורה" בסלובניה ובקרואטיה. ברוסיה, אזור של לחץ אוויר גבוה יוצר רוחות קטבטיות אשר מגיעות עד הים האדריאטי, רוחות אלה עשויות להגיע עד למהירות של 220 קמ"ש.
כמו כן, הרוחות הקטבטיות נפוצות גם בצרפת. שם, הרוחות יורדות מן רצועות ההרים אל מקומות נמוכים יותר ומביאות איתן גל קור. גם בתקופות בהן הטמפרטורה נוחה יחסית, באביב ובסתיו, הרוחות שמגיעות מההרים הקפואים כל ימות השנה גורמות לקרה אשר מהוות איום על יבול חקלאי. בקיץ, הרוחות גורמות להתפשטות מהירה של שריפות הקשות לכיבוי.
התופעה מוכרת גם בישראל, במיוחד רוחות צפוניות הנושבות בבקעת הירדן ובאילת המגיעות ל-80 קמ"ש. כמו כן, רוחות אלו נושבות גם במפרץ חיפה - תופעת התיעול. הרוחות מגיעות כתוצאה מתיעול מכיוון עמק יזרעאל, הגליל התחתון והכרמל. רוחות אלו עשויות להגיע ל-90 קמ"ש.
זכויות להט"ב בקובה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקובה מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית ברחבי קובה מאז 1979. בעקבות תוצאות משאל העם של קוד המשפחה הקובני 2022 שכללו רוב של 66.85% מצביעים בעד העברתו, נישואים חד-מיניים, איחוד אזרחי בין בני אותו המין, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף וחורג) וגישה לפונדקאות אלטרואיסטית הוכשרו בקרב אזרחי להט"ב במדינה.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20, חברי קהילת הלהט"ב היו נדחקים לשוליים של החברה הקובנית באופן רחב על בסיס הטרונורמטיביות, תפקידים מגדריים מסורתיים וקריטריונים נוקשים לגבי מוסר שתאמו את ערכי הנצרות הקתולית של המתיישבים הקולוניאליסטים מרחבי האימפריה הספרדית שהחלו להתיישב בקובה לראשונה מאז 1511. המהפכה הקובנית שהתרחשה בשנות ה-50 של המאה ה-20 שבמהלכה הודח שליט קובה פולחנסיו בטיסטה ובמקומו תפס את השלטון פידל קסטרו, הציגה משטר מרקסיסטי נוקשה. בעקבות זאת, אלה שלא התאימו לתבנית של המבנה החברתי הנורמטיבי נחשבו כמנודים או כבורגנים בעוד שאנטיפתיה כלפי אזרחי להט"ב הייתה גבוהה. היחס הציבורי כלפי להט"ב קובנים החל להיות בעל קבלה חברתית גבוהה יותר מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז, קמפיינים חינוכיים בסוגיות להט"ב נערכים על ידי המרכז הלאומי הקובני לחינוך מיני שנוסד בשנת 1989 בראשות מריאלה קסטרו, בתו של נשיא קובה לשעבר והמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של קובה, ראול קסטרו, שידועה כפעילת זכויות להט"ב בולטת. מצעדי גאווה בהוואנה מתקיימים מדי שנה בחודש מאי, במקביל לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, ביפוביה וטרנספוביה ב-17 במאי, עם נוכחות מפגינים שגדלה מדי שנה. ב-2022, קובה הפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שציינה את חודש היסטוריית הלהט"ב.
בשנת 2018, האספה הלאומית של כוח העם, בית המחוקקים החד-ביתי של קובה, הצביעה בעד הכשרת נישואים חד-מיניים, עם משאל עם לשינוי חוקת המדינה שהתקיים ב-24 בפברואר 2019 אבל לא כלל לבסוף התייחסות להכשרתם של נישואים חד-מיניים. במאי 2019 הודיעה הממשלה כי איגוד המשפטנים של קובה עובד על קוד משפחתי חדש, שיכלול בתוכנו הכשרה של נישואים חד-מיניים. ב-7 בספטמבר 2021, הממשלה הודיעה כי הקוד המשפחתי החדש יובא לאישור האספה הלאומית ולאחר מכן למשאל עם. משאל העם עבר באפריל 2022 ונכנס לתוקף בספטמבר 2022. מאז העברת משאל העם החוקתי בשנת 2019, איסור על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית מעוגן בחוקת קובה.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין בני 16 שנים ומעלה הפכה לחוקית בקובה מאז 1979. גיל ההסכמה (16) הוגדר כשווה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד.
קוד ההגנה החברתי, שאפיין "שיטות הומוסקסואליות" כ-"איום חברתי" והטיל אמצעים פלילים נגד מי שהורשעו על רקע התוכן שלו, בוטל ב-1979 על ידי חוק העונשין החדש של קובה. הקוד לא הפליל פעילות הומוסקסואלית כשלעצמה. עם זאת, סעיף 359(1) לקוד הפליל את מי שביצעו "הצגה פומבית של מצבם ההומוסקסואלי" או שהטרידו או שידלו אחרים ב-"בקשות הומוסקסואליות". האיסור על "הצגה פומבית של מצב הומוסקסואלי" בוטלה ב-1987 וסעיף ההפללה על הטרדה או שידול עם "בקשות הומוסקסואליות" תוקן ב-1997 כך שיתייחס לבקשות "מיניות" ללא קשר לנטייה מינית.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
עד שנת 2019, סעיף 36 בחוקה הקובנית הכיל שפה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד ובכך, אסרה דה יורה על הכרה בנישואים חד-מיניים. הסעיף שונה במשאל העם החוקתי שהתקיים בפברואר 2019. מאז, החוקה החלה לקבוע נישואים באומרה: "נישואים הם מוסד חברתי ומשפטי... הם מבוססים על רצון חופשי ושוויון זכויות, חובות וכשירות משפטית של בני הזוג". מסע פרסום ציבורי גדול של ארגונים למען זכויות להט"ב החל בסוף 2017 לתיקון החוקה על מנת להכשיר נישואים חד-מיניים בקובה. ביולי 2018 אישרה האספה הלאומית טיוטת חוקה חדשה שהכירה בנישואים חד-מיניים בסעיף 68. הנשיא מיגל דיאס-קאנל הביע את תמיכתו בהכשרת נישואים חד-מיניים בחוקה החדשה. עם זאת, על רקע לחץ של תגובות שליליות מכנסיות אוונגליסטיות שהתנגדו להכשרתם של נישואים חד-מיניים, האספה הלאומית משכה את הסעיף מטיוטת החוקה החדשה ב-18 בדצמבר 2018. כתוצאה מהסרת הסעיף, נישואים חד-מיניים אינם היו אסורים ואינם הוסדרו בחוקה החדשה. אילו הסעיף היה נשאר בטיוטה, הוא היה צריך לעבור למשאל עם בפברואר 2019.   באותה תקופה, כלי תקשורת קובנים דיברו על "מהפכה בתוך מהפכה" וציינו "כמה מהר השתנה הנוף הפוליטי והחברתי" בקובה כלפי חקיקת זכויות להט"ב.
האספה הלאומית ופעילת זכויות הלהט"ב מריאלה קסטרו הצהירו לאחר מכן כי נישואים חד-מיניים יהפכו לחוקיים באמצעות תיקון לקוד המשפחה במקום זאת. במרץ 2019, הממשלה החלה בהתייעצויות ציבוריות על הכשרתם של נישואים חד-מיניים בקוד המשפחתי החדש. לבסוף, משאל עם על הקוד המשפחתי החדש המוצע, שכלל הכשרת נישואים חד מיניים, איחודים אזרחיים בין זוגות מאותו המין, אימוץ על ידי זוגות חד מיניים וגישה לפונדקאות אלטרואיסטית, נערך בספטמבר 2022 והתקבל עם רוב של 66.85% מצביעים בעד. הקוד החדש נחתם על ידי הנשיא דיאז-קאנל ב-26 בספטמבר 2022, ונכנס לתוקף ביום למחרת, לאחר שפורסם בעיתון הרשמי של הממשלה.
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בקובה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז 2022. הליכי הפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות מוכרים מאז 2022 גם כן.
הגנה מפני אפליה
אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית אסורה על פי חוק מאז 2013. עם זאת, איסור אפליית להט"ב בנושאים אחרים כגון: מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה, דברי שטנה, אפליה עקיפה, חינוך, דיור והתאמות ציבוריות - אינה נכללת במפורש בחוק. הפעילה מריאלה קסטרו, מנהלת המרכז הלאומי הקובני לחינוך מיני, קראה לאורך השנים לאסור אפליה בתעסוקה על רקע זהות מגדרית, מעמד HIV ולקות ללא הצלחה.
ביולי 2018, זוג הומוסקסואלים, בריאן קנלס ואריאן אברו, סולקו מבר בבירה הוואנה לאחר שצילמו סלפי של עצמם מתנשקים. עובד בבר קרא להם לעזוב באומרו: "הבר לא מתעניין בציבור להט"ב. אנחנו לא רוצים את המוניטין הזה". האירוע הוביל לביקורות שליליות רבות, בעוד יומיים בלבד לאחר התקרית, העיתון הרשמי של ממשלת קובה פרסם צו שציין כי כל עסק פרטי שימצא כמפלה לקוחות על סמך מגדרם או נטייתם המינית, עלול להיקנס ב-1,000 פסוס קובנים ולהיסגר.
חוקת קובה, שתוקנה במשאל העם בפברואר 2019, החלה לאסור לראשונה על אפליה על נטייה מינית וזהות מגדרית, בסעיף 42 כדלקמן:"'כל האנשים שווים בפני החוק, זוכים לאותה הגנה ויחס מהרשויות, ונהנים מאותן זכויות, חירויות והזדמנויות, ללא כל אפליה מטעמי מין, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, גיל, מוצא אתני, צבע עור, אמונה דתית, מוגבלות, מוצא לאומי או טריטוריאלי או כל מצב או נסיבות אישיות אחרות המרמזות על הבחנה הפוגעת בכבוד האדם'."
זהות מגדרית
בשנת 1979, משרד בריאות הציבור (MIN-SAP) הקים את הוועדה הרב-תחומית לתשומת לב לטרנסקסואלים על מנת לספק שירותי בריאות מיוחדים ושירותים חברתיים לאזרחים טרנסקסואלים קובנים. מריאלה קסטרו תיארה את הוועדה באומרה: "מומחים בטיפול באנשים טרנסקסואלים, שאימצו פרוצדורות אבחנתיות וטיפוליות מאושרות באופן בינלאומי, ששולבו כשירותים המוצעים ללא תשלום על ידי מערכת הבריאות הציבורית הלאומית, יחד עם קורסים להכשרת מטפלים".
מאז יוני 2008, טרנסג'נדרים קובנים רשאים לשנות את מגדרם החוקי ולעבור ניתוח להתאמה מגדרית בחינם במסגרת "החלטה 126" שהתקבלה באותה שנה. ההחלטה מכירה בביצוע של ניתוח להתאמה מגדרית וכוללת כ-11 מאמרים שהתוו את הדרכים שבהן התכוונה ממשלת קובה לשפר את יחסה אל טרנסג'נדרים קובנים. סעיף להחלטה 5 קובע במפורש כי על המדינה "לספק שירותי בריאות מקיפים לכלל האזרחים הטרנסקסואלים".
חוק מרשם המעמד האזרחי
בעבר, נדרש שמינו של אדם במסמכיו הרשמיים ישקף את מין איברי המין שלו. בכך, עבור שינוי מגדר חוקי טרנסג'נדרים נדרשו לעבור הליך של ניתוח להתאמה מגדרית. במשך השנים המרכז הלאומי הקובני לחינוך מיני (CENESEX) דחף לביטול הדרישה. מאז 2013, טרנסג'נדרים קובנים החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם במסמכי זהות רשמיים ללא דרישה של העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
שירות צבאי
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים המהפכניים של קובה.
תרומת דם
אנשים שמעוניינים לתרום דם בקובה מחויבים להיות במצב בריאותי תקין, דופק סדיר וללא זיהום ויראלי בשבעת הימים האחרונים לפני התרומה. לפיכך, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) אינם נאסרים במפורש או בעלי הגבלות לתרום את דמם בשונה מתורמים הטרוסקסואלים.
תנאי מחיה
לדברי האיגוד הבין-לאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס ומקורות אחרים, אחד מארגוני זכויות האזרח של הומוסקסואלים ולסביות בקובה שהוקמו לאורך השנים, "האגודה הקובנית להומואים ולסביות" (בספרדית: Asociación Cubana de Gays y Lesbianas), הוקם ב-1994 על ידי 18 פעילים מקומיים אך לבסוף נאלץ להיסגר על ידי הרשויות וחבריו נעצרו ב-1997.
מאז 2008, המרכז הלאומי הקובני לחינוך מיני מממן ציוני אירועי גאווה שונים. ב-2013, שבוע של מופעי דראג, צעדות ואירועי חברה ותרבות בהוואנה הגיע לשיאו עם ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה ב-17 במאי. מאז, נערכים אירועי גאווה שונים מדי שנה. במאי 2019 המרכז ביטל בפתאומיות את ארגון מצעד הגאווה ה-12 בעיר הבירה. הארגון, בראשות מריאלה קסטרו, הגיב למעשה באומרו כי "המתיחות הבינלאומית והאזורית פירושה שיש לבטל את המצעד" ללא הסבר נוסף. פעילי זכויות להט"ב גינו את הביטול וארגנו מצעד משלהם לצד שימוש מקוון במדיה החברתית.
בשנת 2015, פרויקט הלהט"ב הקובני "גם אנחנו אוהבים" (בספרדית: Nosotros también amamos) שפעל להכשרתם של נישואים חד-מיניים בקובה, מומן על ידי ארגוני זכויות אדם קובנים שונים בהם: "Corriente Martiana", "Fundación Cubana por los Derechos LGBTI" ו-"SHUI TUIX".
גלבר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גשר צנברי (נהר הירדן)
גשר צנברי (גשר צינברי, גשר אם הקשתות, גשר אום אל קנטיר, גשר צמח) היה גשר שנבנה עוד לפני המאה ה-10 במוצא נהר הירדן מהכנרת. הגשר היה בן 10 קשתות ושירת את העוברים בין מישור החוף לעבר הירדן. בתקופת המאבק בין הצלבנים למוסלמים על ארץ ישראל (תקופת מסעי הצלב) היה הגשר בלב קרבות שהתנהלו בין 2 הצבאות. הגשר נהרס בתחילת המאה ה-19 ושרידו נהרסו בתחילת המאה ה-20.
רקע
מאז ומעולם נעו אנשים בין מישור החוף במערב לעבר הירדן במזרח. באוכלוסייה זו נכללו סוחרים, תיירים, צבאות ואחרים. כל האנשים האלו נאלצו לעבור, בדרכם, את נהר הירדן כשחלקם עברו אותו מצפון לכנרת וחלקם מדרומה. הולכי הרגל יכלו לעבור במעברות הירדן שם היו פני הנהר רדודים אבל עגלות וונושאי משאות נאלצו לעשות את דרכם על פני גשרים. במקטע בין המוצא הדרומי של הכנרת לנהריים נבנו, לאורך התקופות השונות, כ-10 גשרים מסוגים שונים. אחד הגשרים המוקדמים שנבנו היה גשר צנברי.
ההיסטוריה של הגשר
גשר צנברי, שנקרא על שם העיר שהוקמה בתל בית ירח, הוקם כ-900 מטר מדרום למוצא הירדן מהכנרת ומדרום לנקודת האיחוד של 2 השלוחות של הירדן.
אין מידע מתי הוקם הגשר אך יש עדויות שהיה קיים כבר במאה ה-10 וזאת מתוך רשומות של הקיסר הביזנטי יוהאן צימיסקס הראשון שכבש את הגשר ב-975 בשלהי המאבק בין האימפריה הביזנטית למוסלמים.
לאחר הקמת ממלכת ירושלים בארץ ישראל, במהלך המאה ה-11, התחוללו באזור דרום ים כנרת קרבות בין הצלבנים, ששלטו בשטח ממערב לירדן, לבין כוחות מוסלמיים שהגיעו ממזרח והתייצבו מול הצלבנים. בין השאר נערכו במקום קרבות בשנים 1133, 1158 ו-1187 כשבכל הקרבות הללו חצו הצבאות את הירדן על הגשר והשתתפו בהם מצביאים כמו בלדווין השלישי, סלאח א-דין ואחרים.
חוקרי ארץ ישראל אחרים הזכירו את הגשר וביניהם אבן פצל-אללה (במאה ה-14), קלקשנדי (במאה ה-15) ותומס פולר שתיאר במפות בספרו מ-1650 גשר רב קשתות במוצא הירדן.
חוקרים מעריכים שהגשר שרד עד סוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19 ואז נהרס. נוסעים במאה ה-19 בארץ ישראל ציינו את קיום הריסותיו בערוץ הנהר:
בתקופת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ניסו הטורקים להרכיב גשר עץ על בסיס האומנות של הגשר המקורי אולם הגשר לא היה יציב וננטש.
בסקר שערך החוקר הפיני אאפלי סאריסלו ב-1927 הוא צילם את שרידי הגשר וזה כנראה הצילום האחרון של הגשר.
ב-1930, במסגרת הקמת תחנת הכוח בנהריים, העמיקו והרחיבו בוני התחנה את ערוץ נהר הירדן וסילקו את שרידי הגשר מערוץ הנהר. השארית היחידה של הגשר קיימת על גדתו המערבית של הירדן. במפות החדשות של מדינת ישראל הגשר לא מופיע יותר.
גשר אום סיד
עקב הצורך בגשר על הירדן הוקם מדרום לגשר צנברי גשר אבן נוסף בשם "גשר א-סיד". גם גשר זה נהרס לחלוטין.
עמוס ירקוני
עמוס ירקוני (במקור: עבד אלמג'יד ח'דר אלמזאריב; בערבית: عبدالمجيد خضر المزاريب, בתעתיק מדויק: עבד אלמג'יד ח'צ'ר אלמזאריב; 1 ביוני 1920 – 7 בפברואר 1991) היה קצין בדואי בצה"ל בדרגת סגן-אלוף. בתפקידיו האחרונים כיהן כמפקד סיירת שקד ומושל מרכז סיני. קיבל את עיטור המופת ושלושה צל"שים.
ביוגרפיה
נולד בשם עבד אלמג׳יד ח׳דר אלמזאריב בכפר נאעורה, בתקופת המנדט, בן לשבט הבדואי אלמזאריב השוכן באזור נהלל והגלבוע. בשנת 1936 הצטרף לכנופיות שהציתו את צינור הנפט כירכוכ-חיפה. בגלל סכסוך פנימי נמלט ל"קבוצת שמרון" שהורכבה מבני נהלל, וקשר קשרים עם "ההגנה" דרך משה דיין.
בשנת 1947 עבד כפועל פשוט בבתי הזיקוק. כאשר נודע לו על הטבח שערכו פורעים ערבים בפועלים יהודים, רץ לביתן החשמלאים, הזהיר אותם וייעץ להם להימלט לפני בוא ההמון הפורע. בכך הציל שישה חשמלאים מצוות בתי הזיקוק.
במאי 1948 התגייס לצה"ל, והחליף את שמו לעמוס ירקוני. לדבריו, היו מספר סיבות להחלפת השם: השם היה קל יותר להיגוי בפי חבריו לנשק, שרובם היו יהודים, וסיבות ביטחוניות. השם "ירקוני" נגזר משם המשפחה המקורי שלו בערבית: ח'דר שפרושו בעברית, ירוק. חברו הקרוב היה הקצין איתן ירקוני שהביע הסכמה לשימוש בשמו.
בצה"ל שירת ב"חיל המיעוטים" ונודע כגשש וכסייר מעולה. הוא נפצע פעמיים במהלך שירותו בהתקלויות, איבד את ידו השמאלית ונפגע ברגלו. בשנת 1953 עבר קורס קצינים. ב-1955 הציע לו קצין הקשר למיעוטים בצה"ל, חיים לבקוב, להקים את יחידות הגששים בסיירות המובחרות, בהמשך השתלב בפיקוד של יחידת המיעוטים ואחר-כך בסיירת שקד, שפעלה כיחידה עצמאית קטנה מאוד של פיקוד דרום לאיתור, בלימת ותפיסת חוליות מסתננים, מרגלים, אנשי מודיעין ופדאיונים מגבולות מצרים וירדן.
לזכותו של ירקוני נזקף פיתוח ויישום השיטה, איתה הצליחה יחידה קטנה יחסית לשמור על הגבולות הארוכים של פיקוד דרום. במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטור המופת וציון לשבח. בחורף 1959 במהלך מרדף אחר חוליית מחבלים שהסתתרו בתוך שיחייה עבותה בביצות חממה שמצפון לאשקלון, נפתחה עליו לפתע אש מטווח קצר וצרור שפגע בידו השמאלית גרם לקטיעתה. למרות זאת המשיך לפקד על היחידה ולהפעיל רובה כאשר הניח את הקנה על הפרוטזה שלו.
אם בשנים הראשונות של היחידה נאספו אליה מיחידות שונות לא בצורה מסודרת, הרי משנת 1961 ואילך, החל ירקוני לגייס מחזורים שעברו ראשית טירונות בחטיבת הצנחנים. לאחר סיום תפקידו כמפקד סיירת שקד, מונה למושל מרכז סיני. ירקוני השתחרר מצה"ל בשנת 1969 בדרגת סגן-אלוף.
בשנת תשמ"ה הוענק לו פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
עמוס ירקוני הלך לעולמו בשנת 1991, ונקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, ג'ורג'ט, שישה ילדים ונכדים.
הנצחה
בסיס משמר הנגב המשמש את גדוד התובלה "אבירי הדרום" ואת גדוד הסיור של חטיבת גבעתי קרוי על שמו. עיריית באר שבע קראה רחוב על שמו בשכונה ו' בעיר.
ותיקי סיירת שקד מתאספים מדי שנה ב-7 בפברואר ליד קברו ומזכירים את שבחיו ובעיקר את ערך אהבת המולדת ובניית האמון האישי בין פקודיו.
הבלוודרה על פפינגסטברג
הבלוודרה על פפינגסטברג (בגרמנית: Belvedere auf dem Pfingstberg) היא ארמון מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. המבנה שייך למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. הטירה ממוקמת על פפינגסטברג, הנקודה הגבוהה ביותר (76 מטרים) בחלק של פוטסדאם ממערב לנהר האפל. היא נבנתה תחת פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בגלל הנוף היפה הנשקף ממנה, והיא רק חלק מפרויקט בנייה מקיף בהרבה. מכלול המגדלים התאומים, המבוסס על דגמי הרנסאנס האיטלקי, התבצע בשני שלבי בנייה, הראשון בין השנים 1847 עד 1852 והשני אחריו לאחר הפסקה ארוכה בשנים 1860–1863. בהתבסס על סקיצות של המלך הכין האדריכל לודוויג פרזיוס רישומים, וחוזה הבנייה הוענק לפרידריך אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse). אדריכל הנוף פטר יוזף לנה לקח על עצמו את תכנון מתקני החוץ.
היסטוריה
הרצון להקים בלוודרה התחדש עם עלייתו לשלטון של פרידריך וילהלם הרביעי, המכונה "הרומנטיקן על כס המלוכה" (Romantiker auf dem Thron). מאז 1817 היה האזור שייך לבית המלוכה שרכש אותו. באותה שנה שונה גם שם הגבעה מיודנברג לפפינגסטברג (Pfingstberg, "הר חג השבועות").
פרידריך וילהלם הרביעי שהיה אמן מחונן עשה רישומים משלו, אותם שינה שוב ושוב. וילות איטלקיות מתקופת הרנסאנס שימשו מודל. בית הקזינו ב בקפררולה (Caprarola) מצפון לרומא, שנבנה בסביבות שנת 1585, ואשר המלך ביקר בו כשהיה בן 33 בטיולו הראשון באיטליה, היה המודל הסופי. המלך העתיק את המתחם כמעט לחלוטין, והוסיף ברקע מגדל כפול גדול. רק המגדלים הגיעו לבסוף לביצוע. האדריכלים פרזיוס, שטילר והסה היו אחראים על עריכת תוכניות הבנייה וביצוע הבנייה.
שלב הבנייה הראשון התארך במשך השנים 1847 עד 1852. המתחם שנבנה עד אז היה בעל תוכנית קומה כמעט מרובעת. חזית המגדלים הכפולים בגובה 25 מטר, גרמי המדרגות המנוגדים והאכסדראות בצד סוגרים על חצר פנימית גדולה עם מאגר מים. מאגר המים מוזן מבית המשאבות של המחלבה בגן החדש ומשמש כמיכל מוגבה למערכת המים בגן החדש שמתחת.
מסיבות כלכליות, הבנייה הנוספת הופסקה בשנת 1852 לטובת ארמון האורנז'רי, שהחלה בשנת 1851. פרויקט פפינגסטברג היה אמור להתחדש לאחר סיום בניית ארמון האורנז'רי. כמה אירועי שבץ, מסירת השלטון כתוצאה מכך לאחיו וילהלם הראשון בשנת 1858, ולבסוף מותו של פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1861 היו הסיבות לכך שאזורים גדולים נותרו בשלב התכנון ולא הושלמו בעתיד. וילהלם הראשון ששלט עכשיו הנחה את פרידריך אוגוסט שטילר להשלים את הבניין עם אולם כניסה ושני קירות האגפים. בשנת 1863 הסתיימה העבודה על הקטע.
בין היתר לא יושמו, הקמת הקזינו בן שתי הקומות הסמוך לאזור הכניסה של ימינו, גרם מדרגות כפול מעוצב בצורת פרסה המוליך מטה ממרפסת הקזינו, שבאמצעו הייתה אמורה לבעבע מזרקה, ושביל רחב שיורד משם. באמצע השביל היה אמור להיות גרם מדרגות שדרכו זורמים המים מהמזרקה ובקצהו התחתון אמורים היו להיבנות באגפיו שני ביתנים. ציור בצבע מים של האדריכל פרדיננד פון ארנים משנת 1856 משחזר תכנון זה.
אם הפרויקט היה מתבצע על פי תכנון זה, היה צריך להרוס את מקדש פומונה מתחת לבלוודרה, הבניין הראשון בתכנון של קארל פרידריך שינקל שנבנה בשנת 1800. המקדש מחפה על התוכניות הלא גמורות בהקשר לגנים שתכנן לנה.
גם פטר יוזף לנה נאלץ להסתגל לתנאים החדשים ולבצע שינויים בתכנון הגנים המקורי שלו. שני המבנים, הבלוודרה ומקדש פומונה, היו אמורים להיות מחוברים כעת מבחינת ארכיטקטורת הגן, אך לא קשורים ויזואלית. האזור החיצוני סביב טירת הצפייה, שנבנתה בצורה קטנה בהרבה, הושלם באמצעות ארקדה חצי עגולה. מאחוריה, האזור סביב מקדש פומונה נפתח במורד העמק. המדשאה העגולה הגדולה במרכז הייתה מעוצבת בפאר עם פרחים.
הבלוודרה אחרי 1945
נזקי הרטיבות, שנראו כבר לאחר השלמת המבנה, דרשו תחזוקה מבנית מתמדת, שכבר לא בוצעה בתקופת מלחמת העולם השנייה. ההידרדרות הסופית של הבניין החלה כאשר אנשי צבא סובייטים עברו להתגורר ברובע הווילות בין פפינגסטברג לגן החדש בשנות החמישים של המאה ה-20. כשנבנתה חומת ברלין בשנת 1961 נחסמה הגישה לצפייה מהבלוודרה מכיוון שניתן היה לראות ממנה את מתקני הגבול ואת מערב ברלין.
בשנת 1987 התכנסה קבוצה של צעירים מפוטסדאם ושמה לעצמה למטרה לשחרר את הבניין ההרוס ושגדלה עליה צמחיית פרא מ"תרדמתו", ולהשיב את הנוף שמסביב לפפינגסטברג. תחת מטריית הם הקימו את "Arbeitsgemeinschaft Pfingstberg" (קבוצת העבודה של פפינגסטברג) בשנת 1988.
באמצעות הקצאת כספים ותרומות נדיבות מצד נותני חסות וקרנות פרטיות, בפרט באמצעות תרומות של מיליונים מקרן הרמן רמסטמה (Hermann Reemtsma Stiftung) ומהבעלים של חברת הזמנות בדואר, ד"ר ורנר אוטו, ניתן היה לשקם את הבלוודרה. מכלול המבנים של פפינגסטברג מנוהל על ידי, ונוסף לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1999. תערוכת קבע על ההיסטוריה של הבלוודרה שוכנת בקומת הקרקע מתחת לאולם הצפוני.
2012
נולדו
יולי
27 ביולי - דביר ודעי
סנה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בומונט
בומונט (באנגלית: Beaumont) היא עיר במזרח טקסס שבארצות הברית, הממוקמת כ-137 ק"מ ממזרח ליוסטון. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-116,000 תושבים.
Poison (שיר של אליס קופר)
Poison (מאנגלית: רעל) הוא שיר מאת זמר הרוק הכבד האמריקאי אליס קופר. השיר, שנכתב בעיקרו בידי קופר עצמו, יצא לאור ב-7 ביולי 1989 כסינגל מאלבומו השמונה-עשר של קופר, "Trash". השיר הפך במהרה לאחד משיריו המוצלחים והמפורסמים ביותר של קופר.
בומונט
מבחינה פוליטית, העיר מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים. כארבעה נציגים נבחרים על ידי מחוזות בחירה, וכשלושה נציגים (ובהם ראש העיר) נבחרים על ידי כלל התושבים.
Poison (שיר של אליס קופר)
מילות השיר
מילות השיר עוסקות באהבה שנתפסת בידי הדובר כמסוכנת, תוך שימוש בדימויים רבים ובמטפורות, לדוגמה בבית הפותח של השיר:
בומונט
מבין התושבים הידועים שהתגוררו בעיר, ניתן למנות את רוברט קריפן, ג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, בייב דידריקסון וקנדריק פרקינס.
Poison (שיר של אליס קופר)
מילות השיר
לשיר פזמון החוזר מספר פעמים. בפזמון מתאר הדובר בשיר את תשוקתו אל מושא השיר ואת הסכנות הכרוכות בתשוקה זו:
בומונט
היסטוריה
בשנת 1824 הוקמה חווה על הנהר שבסמוך לעיר. בשנת 1835 הוקמה עיירה של ממש, אשר הוכרזה כעיר בשנת 1838. בשנים אלו הפעילות העסקית סבבה סביב נדל"ן, סחר וייצור עצים. בשנת 1892 החלה לפעול תעשיית אורז משגשגת מאוד בעיר, אשר פועלת עד היום. בשנת 1901 התגלה שדה נפט בסמוך לעיר, אשר הזניק את כלכלת העיר ואת מספר תושביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו בעיר מספר מפעלים לייצור ספינות עבור צי ארצות הברית. באותן השנים, שמי בומונט שירתו את אימוני צועדי חיל האוויר של ארצות הברית.בתקופה זו המתיחות הגזעית עלתה על גדותיה עד כדי מהומות של ממש שגרמו למספר הרוגים.
בשנת 2005 העיר נפגעה בעקבות הוריקן ריטה, ובשנת 2017 הוריקן הארווי פגע אף הוא בעיר.
כון
כּוּן הייתה אחת מערי הדדעזר בן רחוב, מלך ארם צובה, יחד עם טבחת, שמהן לקח דוד נחושת רבה מאוד. שלמה בנו, לאחר מכן, בנה מנחושת זאת את ים הנחושת. דוד כבש את העיר לאחר שכבש את העיר חילם. העיר מוזכרת בדברי הימים. בשמואל ב פרק ח, העיר קרויה בֵּרֹתַי.
ויליאם פוקסוול אולברייט סובר כי העיר כון מוזכרת בכתבי המארות, בתור העיר כני וכן ברשימת הערים בסוריה של רעמסס השלישי, בתור Cunna או Conna.
במקורות רומיים-ביזנטיים נכתב שהעיר נמצאת בדרך בין חומץ להליופוליס, אך על פי חפירות שנעשו באזור, התגלו רק מכרות ברזל ולא מכרות נחושת, מה שהביא מספר חוקרים למסקנה שנחושת היא שם כללי לכל המתכות. לעומתם, חוקרים אחרים סבורים כי העיר הייתה עיר אוצרות, שאליה הביאו נחושת ממקומות אחרים ולאו דווקא כרו אותה בעיר.
ברותה
העיר קרויה גם ברותה. בספר יחזקאל נכתב מיקומה הגאוגרפי של ברותה: ליד חמת וסִבְרַיִם, בין גבול דמשק ובין גבול חמת. מיקומה המדויק של העיר כיום אינו ידוע, אך ידוע שהיא בבקעת הלבנון. מקובל לזהות את העיר ברותה עם העיר בריתאן, הממוקמת לרגלי הר חרמון, דרומית לעיר בעלבכ. לעומת זאת, קרל אליגר הציע לזהות את העיר עם אל-ענטר או עם הכפר חוארין או עם מהין.
בנימין נבון
ביוגרפיה
נבון נולד בצ'רנוביץ שבממלכת רומניה. במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו. היה חבר בתנועת הנוער של בית"ר. ב-1945 עלה לארץ ישראל, למד בבית הספר הריאלי בחיפה ושירת כקצין בצה"ל. סיים תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
ב-1962 החל את שירותו במשרד החוץ. שימש סגן הקונסול בניו יורק וכנספח כלכלי בשגרירות ישראל באיראן, ב-1974 מונה לדובר משרד החוץ, ב-1976 מונה לציר לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון, וב-1978 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס. ב-1986 מונה למפקח הכללי של משרד החוץ. ב-1989 מונה לשגריר ישראל במערב גרמניה ושירת בתפקיד במהלך האיחוד עם גרמניה המזרחית ועד 1993.
סקאלה לוגריתמית
סקאלה לוגריתמית היא דרך נוחה להצגת נתונים מספריים, המשתרעים על-פני טווח רחב מאוד של ערכים, שעל כן קיים קושי להציגם בצורתם הרגילה, בפרט בהצגה גרפית, אך גם בהצגה מספרית. בסקאלה לוגריתמית מוצג הלוגריתם של הנתון (לפי בסיס מסוים).
בסקאלה לוגריתמית בבסיס עשר, טווח המספרים בין 0 ל־10 יבטא טווח מספרים שבין 1 ל־ 10 מיליארד, כאשר כל יחידה היא מכפלה בעשר של היחידה הקודמת. וכך רעידת אדמה במגניטודה 6 בסולם מגניטודה לפי מומנט תהיה חזקה פי 10 מרעידת אדמה בעוצמה 5. ואילו רעידת אדמה בעוצמה 5.5 תהיה חזקה פי 3.162 לערך (\sqrt{10}) מרעידה בעוצמה 5.
דוגמאות
ניסיון להציג את עלייתו של מדד המחירים לצרכן בישראל בעשור 1975-1985, שבו עלו המחירים פי 4,000 בערך, מגלה שאם נשתמש בסקאלה רגילה, ונציג בגרף את המדד בתחילת התקופה בקו שגובהו מילימטר אחד, יגיע גובהו של הקו שבסוף התקופה לארבעה מטרים. קשה להציג גרף כזה על דף נייר. מעבר לגרף בסקאלה לוגריתמית יביא לכך שאם המדד בתחילת התקופה מיוצג בקו שגובהו מילימטר אחד, הרי הקו בסוף התקופה מצריך קו שגובהו פחות מחמישה סנטימטר, כך שאין כל קושי להציג גרף זה.
הדבר בולט עוד יותר ברעידת אדמה, מכיוון שעוצמתה של רעידת האדמה החזקה ביותר שנמדדה (9.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט) גדולה פי 1,600,000,000 מזו של הרעידה החלשה ביותר שניתן למדוד. הצגה של רעידה מסוימת כרעידה בעוצמה של 10,345,080 בסולם כלשהו הייתה חסרת משמעות ולכן משתמשים בסקאלה לוגרתמית.
השימוש בסקאלה לוגריתמית עלול להרתיע, משום שנדרשת מיומנות מסוימת כדי להבין את המידע המוצג באמצעותה. גרף ישר בסקאלה לוגריתמית, למשל, פירושו גידול של הנתונים בטור גאומטרי. עם זאת מידע מסוגים שונים מסופק בסקאלה לוגריתמית, מבלי שרוב הציבור יהיה מודע לכך.
ביטוי פיזיולוגי
על פי חוק ובר-פכנר התלות בין התפיסה לגירוי היא לוגריתמית, כלומר: אם הגירוי משתנה בטור גאומטרי, תשתנה התפיסה שלו בטור חשבוני. הניסוי של ובר עסק בגירוי של משקל המוחזק ביד אך החוק נכון גם עבור גירויים אחרים, כגון בהירות או תדירות צליל. כתוצאה מהתלות הלוגריתמית נוח להציג גירויים כאלו על ידי סקאלה לוגריתמית.
תיק תפילין
תיק לטלית ותפילין הוא תיק המשמש לאחסון התפילין והטלית.
היסטוריה
התיק בדרך כלל עשוי מבד (ובפרט קטיפה), התיק היה קיים כבר בראשית קיום מצוות הנחת תפילין לצורך האחסון. במשנה נאמר ש"מצילין (משריפה בשבת) תיק הספר עם הספר תיק תפילין עם התפילין".
נוהג מוכר הוא להוסיף תיק מפלסטיק מעל תיק הבד.
בקהילות מסוימות נהגו שלקראת החתונה נותנת הכלה לחתן תיק לתפילין, עליו רקום שמו או ראשי התיבות של שמו.
תפידנית
מרכז "תפילין בית אל" המציאו את "תפידנית" (הלחם של מידנית ותפילין): צינור פלסטיק שסגור בקצה אחד שבתוכו מונחים התפילין בתוך בתי התפילין. לעיתים קרובות רקום על תיק התפילין זיהוי בעל התיק, לצורך אחסון הטלית יש שקית בד שמתחברת לתפידנית ברוכסן.
התפידנית יועדה במקור לצנחנים בצה"ל.
הלכות
ע"פ ההלכה, צריך להניח קודם תפילין של יד, ורק לאחר מכן תפילין של ראש (משום ש"מעלין בקודש ואין מורידין", וקדושת תפילין של ראש גדולה משל יד). כלל נוסף בהלכה הוא ש"אין מעבירין על המצוות", שאם הזדמנו לאדם שתי מצוות הוא צריך לקיים קודם את המצווה הראשונה שהזדמנה לפניו. ע"פ כלל זה אם אדם מוציא מתיק התפילין את תפילין של ראש לפני תפילין של יד, הוא לכאורה היה צריך לקיים את המצווה שהזדמנה לו ראשונה ולהניח קודם את של ראש (כדי לא להעביר על המצוות), וזאת בניגוד לכלל ש"מעלין בקודש ואין מורידין". כדי להימנע ממצב כזה, נהוג לסדר את התפילין בתוך התיק שלהן בצורה שתפילין של יד יהיו זמינים לפני תפילין של ראש.
מסיבה זו כאשר משתמשים ב"תפידנית", מכניסים אליה קודם את תפילין של ראש ורק לאחריהם את תפילין של יד, כך שיש גישה רק אל תפילין של יד. לדעת השולחן ערוך אין חשש בכך, אך לדעת המגן אברהם, והמשנה ברורה, יש להימנע מהנחת תפילין של יד על גבי תפילין של ראש שקדושתם גדולה יותר. לכן יש פוסקים שמורים לשאת את התפידנית במצב מאוזן, ובכך אין פגיעה בתפילין של ראש.
דרגת הקדושה של נרתיק התפילין נתונה במחלוקת, יש אומרים שהוא תשמיש קדושה ויש אומרים שהוא מוגדר כתשמיש של תשמיש, לפיכך יש אומרים שאסור להכניס סידור או פריטים אחרים לתוך תיק התפילין, אלא אם כן התנו מראש שיהיה אפשר להכניס דברים לתיק.
סבואנו
סֶבּוּאַנוֹ (Cebuano), הנקראת גם ביסאיה (Bisaya) או ביניסאיה (Binisaya, Visayan באנגלית), היא שפה אוסטרונזית המדוברת במרכז ובדרום הפיליפינים על ידי כ-20 מיליון איש. השפה מדוברת כשפת אם באזור מרכז וצפון איי ויסאיאס, על ידי הקבוצה האתנית הוויסאיאנית, והיא השפה השנייה המדוברת ביותר במדינה לאחר טאגלוג. השפה משמשת כלינגואה פרנקה במרכז איי ויסאיאיס ובמינדנאו. שמה של השפה ניתן לה על שם הדיאלקט המרכזי שלה, המדובר באי סבו.
מגפת הקורונה באסטוניה
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה באסטוניה, התפשטה אל המדינה בסוף פברואר 2020.
התפשטות המגפה
ב-27 בפברואר הודיעה אסטוניה על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. מדובר בגבר בן 34 אזרח איראן, שהגיע למדינה באוטובוס מריגה, שבלטביה לטאלין וקרא בעצמו לאמבולנס. הוא המריא מאיראן וטס דרך טורקיה לריגה.
ב-13 במרץ הודיע ראש ממשלת אסטוניה, יורי רטס על מצב חירום לאומי בכל רחבי המדינה עקב התפשטות הנגיף עד 1 במאי. עקב כך, כל האירועים הציבוריים בוטלו כולל אירועי ספורט ותרבות, כל בתי הספר והאוניברסיטאות נסגרו, בקרת הגבולות שוחזרה לקיום בדיקות רפואיות בכל מעבר ונקודת הכניסה. מכירת כרטיסי נוסעים למעבורת הקרוזים על קו טאלין-סטוקהולם נעצרה.
סבואנו
לאחר עצמאות הפיליפינים בשנת 1946, נבחרה טאגלוג לשפה הרשמית במדינה, והיא מכונה "השפה הפיליפינית". סבואנו איבדה מיוקרתה והפכה לשפה השנייה המדוברת ביותר במדינה.
מגפת הקורונה באסטוניה
התפשטות המגפה
ב-14 במרץ הודיעה אסטוניה כי הכניסה לאיים היומאה, סארמאה, מוהו, וורמסי, קיהנו ורוהנו נסגרת מלבד הכניסה לתושבי האיים.
בנוסף על כך, הודיעה אסטוניה עקב ההכרזה על מצב חירום לאומי על סגירת כל מוסדות הפנאי ביניהם אולמי ספורט, חדרי כושר, בריכות, מעונות יום, סאונות, חדרי משחקים לילדים, מרכזי מים וכל המוסדות המציעים פנאי לאזרחים ולתושבים.
ב-15 במרץ הודיעה אסטוניה כי היא אוסרת כניסת אזרחים זרים לשטחה החל מ-17 במרץ במטרה לבלום את התפשטות הנגיף.
באותן יום, השהתה חברת הספנות האסטונית, טאלינק את שירותי הקרוזים שלה בקו טאלין-סטוקהולם.
ב-17 במרץ הודיעה לטביה כי היא סוגרת את גבולותיה המשותפים עם אסטוניה.
בנוסף על כך, חברת התעופה הלטבית, אייר בלטיק החלה להשהות את כל הטיסות בקו לנמל התעופה טאלין.
ב-24 במרץ הודיעה ועדת החירום הממשלתית כי היא החליטה שעל אזרחים ותושבים לשמור על מרחק של לפחות 2 מטר אחד מהשני בכל המקומות הציבוריים, ואסורות התקהלויות של יותר משני אנשים במקום ציבורי.
ב-25 במרץ הודיעה אסטוניה על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהדבקה בנגיף הקורונה. הקורבן, היא אישה בת 83 שסבלה ממחלות כרוניות ואושפזה בבית החולים המרכזי במערב טאלין.
ב-27 במרץ הודיעה ועדת החירום הממשלתית כל הטלת הטלת חוקי הבידוד על האיים מוהו וסארמאה: רוב החנויות נסגרו והוטלו מגבלות על התנועה.
אליעזר מילרוד
אליעזר מילרוד (כ"ח בכסלו ה'תרנ"ז, דצמבר 1896 - ח באלול ה'תשכ"ב, 7 בספטמבר 1962) היה מחלוצי העלייה השלישית, חבר "קבוצת הר כנרת" וממייסדי כפר ביל"ו, ראש העירייה הנבחר הראשון במגדל אשקלון (1951 – 1953) וראש המועצה המקומית הממונה הראשון בדימונה (1956–1959).
ביוגרפיה
נולד בשפטיבקה לישראל והניה. היה פעיל בוועד הקהילה היהודית בעירו, והצטרף לפעילות ציונית ב"צעירי ציון" וב"קבוצת שפטיבקה" שפעלה במסגרת תנועת "החלוץ". בפרוץ פרעות פטליורה ארגן את קבוצתו להגה על העיר מפני הפורעים. הקבוצה עלתה לארץ ישראל ב-1920 בעקבות מאורעות תל חי, והצטרפה ל"קבוצת הר כנרת", שם היה כנראה בעל תפקיד ניהולי, ובחנוכה ה'תרפ"א היה ציר מטעמה לכנס הייסוד של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל שהתקיים בחיפה. משם עבר לרחובות, שם היה חבר במועצת פועלי רחובות, והיה מנהל "חבורת הדרום" שהתארגנה ברחובות וייסדה את כפר ביל"ו, שם ניהל משק חקלאי. הוא נבחר לוועד הכפר. היה חבר מפא"י והשתתף בכינוסיה. לאחר מלחמת העצמאות ניהל את האפוטרופוס הממונה על נכסי נפקדים באזור מגדל אשקלון. בשנת 1950, עם כינונה של עירייה במגדל אשקלון נבחר כחבר במועצת העיר. ב־1951, לקראת הבחירות לראשות העירייה, נבחר לעמוד בראש רשימת מפא"י. בבחירות, שהתקיימו ב-12 ביוני, הרשימה זכתה במירב הקולות, ומועצת העיר בחרה בו לעמוד בראשות העיר. לאחר הבחירות הוגש ערעור על תוצאות הבחירות בטענה כי הן אינן חוקיות, בין השאר משום שמילרוד לא גר באשקלון אלא בכפר ביל"ו. בית המשפט פסל את הבחירות, אך מבלי להתייחס לחוקיות מועמדותו של מילרוד. בשל המצב שנוצר, מינה אותו שר הפנים משה שפירא לראש עיר זמני עד שיתקיימו בחירות חוזרות בעיר. ב-20 באוגוסט התקיימו שוב בחירות, ומפא"י זכתה שוב במירב הקולות והוא נבחר שוב לתפקיד, חרף הביקורת על כך שאינו מתגורר בה, ולכן עבר להתגורר בדירה בשכונת אפרידר בעיר. התנגד לקיומה של המועצה המקומית אשקלון, שכללה את אפרידר וסביבתה בנפרד מעיריית מגדל אשקלון, ופעל לאיחודן . עם כינונה של עירייה מאוחדת ב-1955, התמנה יחזקאל זונאבנד, שכיהן עד אז כראש מועצת אשקלון, לראש העירייה המאוחדת, ומילרוד פרש שב לכפר ביל"ו
בשנת 1956 נשלח על ידי משרד הפנים והסוכנות היהודית למשמש כראש המועצה המקומית הממונה בדימונה, עד -1959. המשיך לנהל תחום הביטחון בעיריית דימונה עד יום מותו.
נפטר לאחר מחלה ב-7 בספטמבר 1962 נקבר בבית הקברות ברחובות.
על שמו רחובות באשקלון ובדימונה.
חיים אישיים
היה נשוי לחווה לבית סומואטיצקי, שאותה הכיר בקבוצת הר כנרת, ואב לשניים.
ריצ'רדסון (טקסס)
ריצ'רדסון (באנגלית: Richardson) היא עיר בטקסס שבארצות הברית המהווה למעשה פרבר של דאלאס. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-121,000 תושבים.
מבחינה פוליטית, ריצ'רדסון מנוהלת על ידי מועצה בת שישה חברים הנבחרים על ידי כלל תושבי העיר.
היסטוריה
מתיישבים החלו להגיע לאזור ריצ'רדסון בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית הוקמה בסמוך להתיישבות קו מסילת רכבת שהאיצה את פיתוח העיירה אשר הוכרזה כעיר בשנת 1873. בשנת 1910 מספר התושבים עמד על כ-600 נפש. מספר זה הכפיל את עצמו עד שנת 1950. בשנים שלאחר מכן החלה צמיחה משמעותית כתוצאה משיפור התחבורה האזורית.
טופולב Tu-104
בנייתו
חברת איירופלוט הוציאה דרישה בתחילת שנות החמישים למטוס נוסעים מודרני בעל כושר נשיאה גדול יותר וביצועים טובים יותר מאשר כלי הטיס שהיו ברשותה. הדרישה נענתה על ידי משרד התכנון טופולב, אשר סיפק תכנון שהתבסס על המפציץ האסטרטגי טופולב Tu-16. הכנפיים, המנועים ומשטחי הזנב של המטוס זהים לאלו של המפציץ. גוף המטוס הורחב והפך למדוחס (לצורך הובלת נוסעים) ויכול היה להכיל 50 נוסעים. טיסתו הראשונה של המטוס הראשון מייצור סדרתי נערכה ב-6 בנובמבר 1955 במפעל בחרקוב.
200 מטוסים מדגם זה נבנו עד הפסקת הייצור בשנת 1960. המטוס היה חלק מצי מטוסי הנוסעים של חברת איירופלוט עד שנת 1981. חברת התעופה הצ'כית הלאומית רכשה כמה מטוסים מדגם Tu-104A בעלי כושר נשיאה של 81 נוסעים.
לאחר הוצאתו משירות מסחרי הועברו כמה מטוסים לצבא הסובייטי ושימשו לתובלת אנשי צבא ולאימון קוסמונאוטים בתנאי חוסר משקל.
מה עשה לנו הזמן
מה עשה לנו הזמן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן מאירי. השיר יצא לאור ב-1 בספטמבר 2019, כסינגל השני מתוך אלבום עתידי, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מורן דוד, שכתבה והלחינה קודם לכן את השיר "לך עם האמת שלך" של מאירי, הולחן על ידי מורן ומאי דוד והופק על ידי מתן דרור. השיר, לדברי מאקו, עוסק ב"געגועים לדברים הפשוטים של פעם; לפני המהפכה הטכנולוגית של השנים האחרונות".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של מאירי ב-1 בספטמבר 2019, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו. נכון ליולי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-2 מיליון.
הצלחה
השיר, בדומה ל"לך עם האמת שלך", הצליח להגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט. גם בסטרימינג זכה השיר להצלחה, תוך שדורג בשיאו במקום ה-54 במצעד שירי הספוטיפיי, והצליח לצבור שם למעלה מ-950 אלף השמעות.
אן מארי פוטמו
אן מארי פוטמו (בפינית: Anne-Marie Pohtamo; נולדה ב-15 באוגוסט 1955) היא שחקנית ודוגמנית פינית.
ביוגרפיה
פוטמו נולדה בהלסינקי. ב-1975 היא הוכתרה כמיס פינלנד וכמיס תבל. לאחר זכייתה, מספר ארגוני נשים קראו לה לוותר על תוארה, בטענה שתחרויות יופי פוגעות בזכויות האישה ובשם השוויון בין המינים.
ב-1978 פוטמו שיחקה בסרט המתח "חבר לא ידוע" (Tuntematon ystävä) לצד קייט או'מרה, וב-1981 היא שיחקה בסרט האימה "איש הזאב" לצד אלברט פיני.
חיים פרטיים
ב-1978 פורסם שהחלה לנהל מערכת יחסים עם הקומיקאי דייוויד ברנר. ברנר שהיה באותו זמן בזוגיות עם הזמרת הישראלית עדנה לב, עזב את לב למענה. פוטמו נשואה לארטו היטאנן ולה ארבעה ילדים וביניהם המוזיקאי ג'ס היטאנן.