cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיירת שקד
מלחמת יום הכיפורים
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה היחידה, תחת פיקודו של סא"ל משה ספקטור, יוצא חטיבת גולני, שבעברו היה מפקד "סיירת גולני". סיירת שקד הייתה בין היחידות שניסו לבלום את יחידות הקומנדו והמודיעין של הצבא המצרי. בימי הלחימה הראשונים ספגה הסיירת אבדות רבות. כוח מן היחידה, בפיקודו של ספקטור, לחם תחת פיקוד חטיבה 14 בקרב החווה הסינית, בצליחת תעלת סואץ ובקרב על מתחם אורחה. כמו כן בין היתר, השתתפו כוחות של הסיירת בניסיונות חילוץ ממעוז בודפשט וממתחם "חמוטל". פלוגה ה' מן היחידה, עליה פיקד אביחי רונצקי, יוצא הצנחנים, סופחה לגדוד שריון. בין היתר הוביל רונצקי את פלוגתו בקרבות בראס סודר כנגד לוחמי קומנדו מצריים שהונחתו באזור.
לאחר שהוכרזה הפסקת האש, בפקודת המטכ"ל כונסו כל יחידות הסיירת לבסיס חיל האוויר המצרי "פאיד" הממוקם ליד העיר סואץ כ-100 ק"מ מקהיר. כל לוחמי הסיירת התארגנו לביצוע פשיטה מוסקת על "ג'אבל עתקה". הפשיטה הוכתרה כהצלחה, ואפשרה לצה"ל נקודת שליטה אסטרטגית ממדרגה ראשונה.
כוח מילואים של היחידה לחם תחת פיקודו של אמציה חן ככוח סיור באוגדת שרון. בסיום הלחימה, התמקמה הסיירת בסמוך לחווה הסינית מול הארמייה השנייה. בין היתר, כדי למנוע תקיפות פתע של יחידות הקומנדו המצרי.
במהלך המלחמה נפצעו רבים בסיירת ונהרגו 32 מלוחמיה.
סיוע להקמת יחידות דומות
סיוע בהקמת סיירת רימון ושיתוף פעולה מבצעי.
סיירת חרוב (יחידה 484)
בעקבות התגברות חדירות ואירועים בבקעת הירדן לקראת סוף שנות ה-60, הוחלט בפיקוד המרכז להקים יחידה שתפעל בגזרה זו במתכונת דומה לזו של סיירת שקד שפעלה בפיקוד הדרום. הגשש הבכיר של סיירת שקד, סאלח אל- הייב עבר לשרת בסיירת חרוב במטרה להכשיר צוותי גששים ולהטמיע ביחידה החדשה את נוהלי העבודה כפי שהיו בסיירת שקד.
סיירת 525
בסוף שנת 1962 ותחילת שנת 1963 חלה התגברות של פעילות מסתננים, פדאיון והברחות בערבה הדרומית. האזור היה רחוק יחסית לשקד וכל ירידה אליו של היחידה הצריכה לפחות שני צוותים למספר ימים. הדבר גרם לפגיעה בפעילות השוטפת של היחידה. על כן הוחלט להקים יחידה נוספת באזור במתכונת דומה לזו של סיירת שקד. הגזרה שלה היה הנגב הדרומי מניצנה במערב דרך פארן במרכז עד אילת.
אמנם חיילי סיירת הדרוזים (גדוד 300, המוכר בשם גדוד חרב) ישבו במספר בסיסים באזור כמו ירוחם, פארן, ניצנה וחצבה, אולם הם התקשו לחסום את פעילות אנשי המודיעין המצריים שנשלחו לנגב לאסוף מודיעין על פעילות צה"ל והקמת בסיסים בנגב לאימונים ולניסויים. למפקד היחידה החדשה מונה קצין צנחנים ותיק בשם סרן אהרון גיל. את הצד המקצועי לסיירת העניק והטמיע הגשש הוותיק סאלח אל הייב שתפקד ביחידה כסגנו של אהרון. הסיירת החלה לעבוד במתכונת דומה לזו של סיירת שקד ופעלה בהצלחה כשנתיים.
בסוף שנת 1964 הוחלט לאחד את שתי הסיירות תחת פיקודו של עמוס ירקוני. בכך הפכה שקד לפלוגה מתוגברת. עמוס למד את אזור הפעילות של 525 והחל להפעיל קו סיורים קבוע שיצא מבסיס משמר הנגב לשבוע סיורים בערבה, מאילת למכתשים, חזרה לאילת דרך המכתשים ומאילת לפארן.
סיירת אגוז
זמן מה לאחר סיום מבצע קדש החליט יצחק רבין, אלוף פיקוד הצפון דאז, להקים יחידת סיור מיוחדת שתורכב ממתנדבים דרוזים המשרתים בצה"ל וממתנדבים יהודים. היחידה נועדה לפעול בעורף האויב במקרה של עימות עם הסורים. רבין חשש מאפשרות של התלקחות בצפון, והחליט להקים יחידה שתוכל לחבור לדרוזים שבהר הדרוזים בסוריה. לאחר אימונים מפרכים התברר שאין בכוונת הסורים ליצור עימות ולוחמי היחידה הפכו ליחידת סיור במתכונת דומה לזו של סיירת שקד. בשלב ראשון כלל צוות ההקמה 8 איש ונקראו חוליה 728. היחידה דמתה לשקד בכך שהחיילים היו מתנדבים דרוזים, בדווים וכמה מפקדים יהודים. היחידה ביצעה סיורים, מארבים וכדומה. לאחר תקרית בינה לבין יחידת מג"ב בה נהרג אחד מאנשי מג"ב, פורקה היחידה.
בשנת 1963 היא הוקמה מחדש. הפעם תחת פיקודו של אחד מוותיקי שקד: שייקה ארז (לימים תא"ל). ארז הביא איתו ליחידה מספר חיילים משקד שסייעו בהתארגנות ראשונית והדריכו במשך כחודשיים את חיילי אגוז בתורת הטשטוש, בגישוש במעקבים ומרדפים.
יחידת שלדג (יח' 5101)
נבחרים מסיירת מטכ"ל ומסיירת שקד הקימו את שלדג בשנת 1974 בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים. יחידת שלדג (יחידה 5101), היא יחידת הקומנדו של צה"ל בחיל האוויר הישראלי. היחידה כפופה למפקדת כוחות האוויר המיוחדים (מכא"ם) בחיל האוויר. בין היתר, היחידה מכונה גם צסק"א (צוות סימון קרקע אוויר).
פירוק היחידה
ב-1974 הוחלט לפרק את היחידה אולם כוח מסוים נשאר באום חשיבה ועסק בפעולות ביטחון שוטף לאורך קו הגבול החדש בסיני. בשנת 1975, עת פיקד עליה אריה רמות-שיפמן ביצעה הסיירת פעילות מבצעית בדרום הר חברון. הסיירת פורקה רשמית ב-1979, אך ב-1981 חזרה שוב לפעילות. בהתבסס על יוצאי היחידה ומפקדיה הוקמה יחידת שלדג שמקימה ומפקדה הראשון היה מוקי בצר, איש סיירת צנחנים, אשר שימש כמפקד מחלקה בסיירת שקד וכמפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל. במקביל, הוקם גדוד החרמ"ש 519, שישב אף הוא באום חשיבה. שם הגדוד הוסב לגדוד "שקד" והוא היה הבסיס להקמתה המחודשת של חטיבת גבעתי אליה הוא משתייך.
מורשת וימי זיכרון
היחידה מקיימת ימי זיכרון מדי שנה בתחילת חודש מאי בחדר זיכרון הנמצא בקומה שנייה במצודת יואב.
במסגרת פעולות המורשת והזיכרון נטעו ותיקי היחידה בשנת 1987 בשיתוף הקרן הקיימת פארק מדרום לאופקים שנקרא פארק סיירת שקד. הפארק משתרע על שטח של 6000 דונם ומשמש כאתר נופש קיט וכן למטרות מחקר לניהול חורש באזור צחיח.
מיקום הפארק בסמוך לגשר הרכבת הבריטי ממלחמת העולם הראשונה אינו מקרי: בסמוך לגשר עבר נתיב תנועה של מסתננים, אנשי מודיעין, מבריחים ופדאיונים שנעו מרצועת עזה לדרום הר חברון ובחזרה. זה היה הנתיב הקצר ביותר שחיבר את עזה עם ירדן עד 1967. חיילי היחידה שכבו לילות רבים בסמוך לגשר במארב, לפעמים לאחר קבלת ידיעות מודיעיניות שהתייחסו לנתיב הזה.
גיירמו דל טורו מציג: חדר הפלאות
גיירמו דל טורו מציג: חדר הפלאות (באנגלית: Guillermo del Toro's Cabinet of Curiosities) היא מיני-סדרת אימה אמריקאית שנוצרה על ידי הקולנוען גיירמו דל טורו עבור "נטפליקס". המיני-סדרה כוללת שמונה סיפורי אימה ייחודיים המאתגרים את סוגת האימה הקלאסית. שניים מהפרקים נכתבו בשיתוף פעולה של דל טורו עצמו, ואילו האחרים נכתבו ובוימו על ידי קולנוענים שונים.
המיני-סדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-25 באוקטובר 2022.
רקע
המיני-סדרה מתוארת כאוסף סיפורי אימה, מתוחכמים ומזעזעים באותה מידה, המסופרים מפיו של דל טורו.
פיתוח
ב-14 במאי 2018, נמסר כי "נטפליקס" הזמינה מהקולנוען גיירמו דל טורו אנתולוגיית סיפורי אימה, שעל הפקתו בפועל יופקו דל טורו, ג'יי מיילס דייל וגארי אונגר. בנוסף, נמסר כי דל טורו ישמש כתסריטאי-שותף לפרקים מרובים ויהיה אמון על בחירה קפדנית של תסריטאי ובמאי האנתולוגיה האחרים בעצמו.
בספטמבר 2021, נמסר מ"הוליווד ריפורטר" כי יוצרת הסרט "באבאדוק", ג'ניפר קנט תכתוב ותביים פרק בכיכובה של אסי דייוויס, שכיכבה בתפקיד ראשי באותו הסרט. עוד נמסר כי האנתולוגיה תכלול שבעה פרקים נוספים, שיבוימו בנפרד על ידי אנה לילי אמירפור, פאנוס קוסמטוס, קתרין הארדוויק, גיירמו נבארו, דייוויד פריור, וינצ'נזו נטלי וקית' תומאס, וייכתבו על ידי רג'ינה קוראדו, לי פיטרסון, היילי זי. בוסטון, מיקה ווטקינס ואהרון סטיוארט-אהן.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו ב-28 ביוני 2021 בטורונטו והסתיימו ב-16 בפברואר 2022.
ביקורות
המיני-סדרה זכתה לביקורות חיוביות מאוד מצד המבקרים. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכתה המיני-סדרה לציון 88%, עם דירוג ממוצע של 7.7/10, על בסיס 26 ביקורות. קונצנזוס האתר כתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכתה המיני-סדרה לציון 74/100 על בסיס 19 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
גבול דרום אפריקה–לסוטו
גבול דרום אפריקה–לסוטו הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין דרום אפריקה ללסוטו. אורך הגבול הוא 909 ק"מ, והוא יוצר לולאה שלמה, שכן לסוטו היא מובלעת המוקפת כולה בדרום אפריקה. הגבול עובר בנהר קלדון, קו פרשת המים של הרי דראקנסברג, הנהר אורנג', הנהר מחלנג וסדרת גבעות המצטרפות למחלנג בחזרה לנהר קלדון.
היסטוריה
אנשי סוטו היוו משטר מובהק בשנות ה-20 של המאה ה-19 תחת הצ'יף הראשי הראשון, מושושואה הראשון. באותה תקופה, שטח סוטו כלל גם את פרובינציית המדינה החופשית בדרום אפריקה. לאחר מספר קרבות בין אנשי סוטו לבין אנשי בואר על שטח מדינת אורנג' החופשית, שטח זה אבד ב-1850 וב-1860. ב-1868, בסוטולנד (כפי שהיה ידוע אז) הפכה למדינת חסות בריטית. למעט תקופת סיפוח מושבת הכף ב-1871–1884, היא נותרה במעמד זה עד שקיבלה את עצמאותה כממלכת לסוטו ב-1966.
הגבול בין בסוטולנד למדינת אורנג' החופשית הוגדר ב-1869, בוועידה באליוואל נורת'. גבול זה אושר, והגבול עם מושבת הכף ומושבת נטאל גם הוא הוגדר, בהודעת הנציב העליון בדרום אפריקה, פיליפ אדמונד וודהאוס , מ-13 במאי 1870, כפי שתוקן בהודעה ממשלתית מס' 74 מ-6 בנובמבר 1871. בהודעה זו, תוארו גבולותיה של "בסוטולנד הבריטית":
קורנטספרויט, נהר סנט ג'ון ונהר טיז מוכרים כיום כנהרות מחלנג, מזימוובו וטלה  בהתאמה. אוליפנטסבן, לנגברג וג'מרברג הם הרים באזור שבין הנהר מחלנג לבין הנהר קלדון.
גאוגרפיה
החל ממונט-או-סורס, הגבול עובר לאורך קו פרשת המים בין אגן הניקוז של הנהר אורנג' (הזורם לאוקיינוס האטלנטי) לבין הנהרות השונים הזורמים מעל דרקנסברג לאוקיינוס ההודי. הוא ממשיך בקו פרשת מים, עד למקור הנהר טלה ליד ההר בן מקדהוי. משם הוא ממשיך דרך הנהר טלה עד למפגש עם הנהר אורנג', ולאחר מכן למפגש בין הנהר אורנג' עם הנהר מחלנג.
ממפגש זה, הגבול עובר דרך הנהר מחלנג עד לנקודה ממערב למוהאל'ס הוק. לאחר מכן, הוא עובר לאורך סדרת גבעות וקטעי קו ישר לכיוון נהר קלדון, מצפון לוופנר. לאחר מכן, הגבול ממשיך דרך הנהר קלדון, ליד בירת לסוטו, מסרו, ולעיירה פיקסבורג שבדרום אפריקה, עד למקור הנהר, שנמצא במגדלור בקאצ'ה'ס נק. מהמגדלור, הגבול ממשיך דרך קו פרשת המים בין הנהר אורנג' ואגני הניקוז של הנהר ואל למונט-או-סורס.
כל עשרת המחוזות של לסוטו נוגעים בגבול, וכך גם שלושה פרובינציות של דרום אפריקה: המדינה החופשית, קוואזולו-נטאל והכף המזרחי.
מעברי גבול
מעברי הגבול הרשמיים מתוארים בטבלה הבאה:
בקעות
שם היישוב
בתחילת דרכו נקרא בשם בוקע. שם זה מציין את המבנה הטופוגרפי של האזור, הבקעה המשתרעת בין הר טמון מדרום-מערב והר כביר מצפון-מזרח, הנקראת הבוקיעה הצפוני. מכיוון שהשטח בבקעה התחתונה מארגמן וצפונה, הוא סלעי ואינו מתאים להתיישבות חקלאית, הוחלט על הקמת היישוב באזור הבוקיעה, כדי להמשיך ולקיים את הרצף התיישבותי שיחצוץ בין היישוב הערבי שממערב ובין קו המים ונהר הירדן.
היסטוריה
היישוב בקעות, עלה ביום ט"ז תמוז תשל"ב, 28 ביוני 1972 כישוב אזרחי המשתייך לתנועת האיחוד החקלאי. הקרקע ליישוב הופקעה מפלסטינים תושבי טובאס ומשרד השיכון הקים ישירות בתי קבע. טקס העלייה על הקרקע התקיים בתחילת יולי 1972. כבר ביולי 1972 אוישו כל מבני הקבע ביישוב ומשרד השיכון החל בבניית שלב נוסף.
לאחר כשנה הצטרפו למושב שבע משפחות נוספות, ובעקבות זאת עזבו חלק מהתושבים המקוריים. תחילה התנהל היישוב כמושב שיתופי ורק בתחילת 1975 הפך למושב עובדים. בשנת 1990 שוב השתנה המושב והוחלט לתת עצמאות כלכלית לחברים ולנהל משקים באופן עצמאי.
ב-2014 מתגוררות ביישוב 78 משפחות, רובם חברי האגודה החקלאית וחלקם תושבים המתגוררים במקום, בהם גם בנים ממשיכים למשפחות היישוב שהחליטו להקים את ביתם בבקעות.
תעסוקה
כמחצית מתושבי בקעות עוסקים בחקלאות, בעיקר גידול ענבי מאכל בשטחים פתוחים ובחיפוי. יתר התושבים עובדים כעצמאים או כשכירים במועצה האזורית ובבתי הספר האזורים והן מחוץ לבקעה, בהייטק ובמשרות שונות.
האגודה לקחה על עצמה את ניהול שטחי הגידול המשותפים ובהם: שלוש מאות דונם כרם; שמונה מאות דונם תמרים; וכן שותפות עם מושב ארגמן של 300 דונם כרמים ו כ- 500 דונם תמרים באזור ביצת ארגמן; כמו כן שותפות של 160 דונם פלפל עם מושב רועי; התרחבות זו חייבה את המושב להקים בית אריזה גדול ומהמתקדמים באזור, הממיין ליישוב את כל התוצרת החקלאית וכן מעניק שירותי מיון ואריזה לחקלאים ולישובים נוספים.
תרבות וקהילה
ביישוב פועלים מעון יום, פעלטון, מועדון חברים בו מציינים את חגי ישראל, מועדון נוער, בריכת שחיה, צרכניה, בית כנסת, מרפאה אזורית וכן מוסך פרטי.
קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
קונרד השני (בגרמנית: .Konrad II; 990 בקירוב – 4 ביוני 1039) ידוע גם בתור קונרד הזקן היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1027–1039. קונרד נוסף על תוארו הרשמי שימש מלך הרומאים מאז 1024, מלך איטליה מאז 1026 ומלך בורגונדיה מאז 1033. קונרד היה בן לאצולת דוכסות לורן ועת ירש אביו החל להגדיל את השפעתו ברחבי נסיכויות, דוכסויות וממלכותיה של האימפריה הרומית הקדושה עד אשר בעת היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נפטר בשנת 1024, מועצת העוצרים מינתה אותו ליורשו הקיסר.
קונרד לא פעל לשינוי, פיתוח או השפעה חדשה ומיוחדת על האימפריה והעדיף לטפח את פועל קודמו בן השושלת האוטונית של שימור מסדר הקיסרות והכנסייה כמו גם את מצבה הרעוע של ממלכת איטליה אשר הייתה במרידות מתמשכות. הוא בחר להשתמש באדמות הכנסייה למען חיזוק כוחו המדיני עם מינוי עצמאי של כמרים ובישופים. עם מותו של רודולף השלישי, דוכס בורגונדיה בשנת 1032, קונרד טען לכתר בורגונדיה חסר היורש.
ביוגרפיה
ייחוסו המשפחתי של קונרד אל הקיסרות הרומית הקדושה, הגיע בעיקר מחתונת אבי סבו לבתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם הזמן יוקרת בית המלוכה השלט על לורן נחלש וקונרד נולד כבר לאצולה הנמוכה.
עלייה לכוח
קונרד לא השיג חינוך מלא בצעירותו אלא את החינוך הנוקשה של אביו, שדרש ממנו את הטוב ביותר. כבר בצעירותו הפך קונרד לאדם אחראי אשר הציג לרבות יוקרה וחוש מפותח לצדק.
בשנת 1016, בעודו בן 26 התחתן קונרד עם גיסלה, הדוכסית האלמנה של סבזיה וצאצאית לשושלתו של קרל הגדול.
קונרד השני היה בתחרות על כס הקיסר מול בן-דודו הנקרא גם בשם קונרד. בהשוואה לבן דודו היה קונרד השני בוגר יותר, ונתפש הוא באותה התקופה כבעל יחסי חוץ טובים וכדמות ראויה לתפוס כיסא מלכות זה. עם זאת לבן דודו צעיר היה שם של מי שיהיה נכון לבצע רפורמות שונות. במהלך תקופה זו הקיסר המכהן, היינריך השני, מצא פרצה בנכונותו הדתית של קונרד ושלח אותו לגלות עקב חשש מגדילת כוחו האישי.
עם מותו של היינריך השני בשנת 1024, קונרד שב למלכותו ובפגישה עם נציגי הנסיכים הבוחרים על גדות נהר הריין הציע עצמו לרשת את כס המלוכה הגרמני. שאלת זהות המחליף הראוי לתואר הקיסר עוררה חרדה רבה, כך על פי ויפו (Wipo) שהיה להיסטוריון חשוב מאותה התקופה. כדי לפתור מחלוקת זו התאספה אספה בין מיינץ לוורמס בה דנו בנושא. באספה היו הנסיכים החילוניים והדתיים כאחד. והיא התקיימה במקום בשם קאמבה (Kamba). בסופו של דבר, האדם שהכריע בדבר הבחירה היה הארכיבישוף אריבו של מיינץ שצידד בעד קונרד השני, הבוגר יותר, לכתר.
קיסר
ב־8 בספטמבר אותה השנה, קונרד הוכתר, בתמיכת ארכיבישוף מיינץ, כמלך הרומאים בקתדרלת מיינץ, ולא באאכן על פי הנהוג, מפני שהאאכן הייתה תחת חסותו של הארכיבישוף היריב - ארכיבישוף קלן. עם זאת, לבסוף החל את דרכו עם הסכמה רחבה של כל המנהיגים הגרמניים הראשיים, כולל ארכיבישוף קלן - שיחד עם ארכיבישוף מיינץ היו שניהם דומיננטיים במיוחד באימפריה - וארכיבישוף קלן אף היה זה שהעניק את הכתר לגיסלה משוואביה, אשתו של קונרד.
בתחילת דרכו הוא ערך מסעות באימפריה כשהוא מתחיל באאכן, ממשיך ללייז' ולניימכן. סביר להניח כי רוב האוכלוסייה בערים בהן ביקר תמכה באופן יחסי בו אך עם זאת טרם היבחרו לא היה אהוד במיוחד בקרב האוכלוסייה הכנסייתית-בישופית.
מלחמות
באותו הזמן החל מרד פנימי של מקורביו של קונרד בלומברדיה. למרות גודלו של המרד לעצמו, ללא תמיכת הכנסייה וללא תמיכתו של מלך צרפת, קונרד הביס במהרה את המרד וירד דרומה אל רומא, שם בעת חג הפסחא של שנת 1027 הוא הוכתר בידי האפיפיור יוחנן התשעה-עשר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כאשר המרד הוקם מחדש בגרמניה, קונרד העניש את מנהיגיו ולא חסך אף לא על בני משפחתו שהנהיגו אותו.
פחות משנה לשלטון קונרד, נפטר ביוני 1025 בולסלאב הראשון, דוכס פולין האמיץ, שליט ממלכת פולין אשר שימשה מדינת חסות לאימפריה הרומית הקדושה, דבר שחסך את הצורך בהתערבות צבאית מצדה של האימפריה. בשנת 1028 עורב קונרד במלחמה עם הממלכה הפולנית של מיישקו השני למברט, יורשו של בולסלאב הראשון עד אשר זה נכנע לקונרד אשר דרש מחדש את האדמות שהפסיד קודמו לפולנים.
מדיניות פנים
רודולף השלישי, דוכס בורגונדיה חסר היורשים הבטיח את כס ממלכתו להיינריך השני, אך רודולף נפטר לבסוף בשנת 1032 לאחר מותו של היינריך השני ועל כן כתר ממלכתו הועבר לקונרד השני אשר נדרש להתמודד נגד שני נסיכים לוחמים עד אשר אלו נשבעו לו אמונים שנתיים אחר כך בציריך.
על אף הקשר הטוב בין האב לבן, היינריך הראה פעמים רבות עצמאות מלאה מאביו כגון הפעם בה יצר הסכם שלום עם אישטוואן הראשון, מלך הונגריה בלי עירובו של אביו והפעם בה נשבע אמונים לדוכס קרינתיה לעולם לא לפעול נגדו, דבר זה אשר יצר ניגוד עניינים בין האב לבן הביא להשבתו של היינריך אל כיסו בהשפלה.
שנים אחרונות
בשנת 1036 הופיע קונרד באיטליה בשנית לדין על עונשו של ידידו לשעבר הארכיבישוף אריברט ממילאנו אשר פעל נגדו במרד של שני נסיכים באיטליה. אריברט אשר ניסה להחליף את שלטונו של קונרד על הכס הקיסרי הושם במאסר, ממנו ברח והחל להרים מרד במילאנו. בעזרת כישורים דיפלומטים קונרד צלח בניתוק אריברט מהסימפטיים אליו בלומברדיה כמו גם מתומכיו בלורן. במצב זה היה יכול קונרד להתקדם בשנת 1038 לדרום איטליה שם חבר עם שני נסיכים תומכים בסלרנו וביחד הם הפילו את מרידתו של הארכיבישוף.
קלאודיה לוש
קלאודיה לוש (בגרמנית: Claudia Losch; נולדה ב-10 בינואר 1960) היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, אלופה אולימפית משנת 1984.
ביוגרפיה
קלאודיה לוש נולדה בהרנה והגיע לשיא הקריירה בשנות ה-80 של המאה ה-20. היא הייתה אלופת גרמניה בהדיפת כדור ברזל בשנים 1982–1990 (תשע פעמים ברציפות).
בשנת 1983 היא הגיע לאליפות העולם באתלטיקה אך סיימה את התחרות במקום השביעי. באליפות אירופה באתלטיקה באולם של שנת 1984 היא הקדימה את היידי קריגר ב-5 ס"מ וסיימה במקום השני. בהמשך של אותה שנה היא ניצחה באולימפיאדת לוס אנג'לס עם תוצאה 20.48 מ' כאשר הקדימה את מיכאלה לוגין מרומניה שהשיגה תוצאה של 20.47 מ'.
קלאודיה לוש המשיכה להצטיין באליפויות אירופה באולם וזכתה בהם ב-3 מדליות זהב ו-2 כסף. בשנת 1990 היא ניצחה עם תוצאה 20.64 מ'. אליפויות אירופה באתלטיקה של שנת 1986 ו-1990 היא סיימה במקום הרביעי.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 קלאודיה לוש השיגה תוצאה של 20.14 וסיימה במקום השלישי. באליפות העולם שנערכה בשנת 1989 היא השיגה תוצאה של 20.45 מ' וזכתה איתה במדליית זהב. אליפות העולם באתלטיקה 1991 הייתה אליפות העולם האחרונה בה היא השתתפה. אליפות זו היא סיימה במקום הרביעי עם תוצאה 19.74 מ'.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית קלאודיה לוש החל לעבוד כרופא עיניים.
מת'יו מורי
מת'יו פונטיין מורי (באנגלית: Matthew Fontaine Maury; 14 בינואר 1806 – 1 בפברואר 1873) היה אוקיינוגרף, קרטוגרף, אסטרונום, גאולוג, היסטוריון, וחייל בצי האמריקאי. מהתומכים הבולטים בתאוריית המעבר הצפון-מערבי.
קורות חיים
מורי נולד בווירג'יניה שבארצות הברית. הוא היה חייל בצי ארצות הברית. לאחר שהקריירה שלו בתחום זה הופסקה בגיל 33 בעקבות פגיעה קשה בברך הימנית, החל ללמוד ניווט והיה הראשון שחקר ביסודיות את זרמי הים ורוחות הים. בשנת 1842 מונה למפקח הראשי של מצפה הכוכבים בצי האמריקני.
מיפוי קרקעית הים
מורי ביצע בדיקות רבות כדי למדוד את העומק של קרקעית הים במקומות שונים. הוא שלשל מספינות המחקר שלו חבלים הקשורים למשקולות אל הקרקעית, מדד את עומק המים, ולאחר מכן פרסם את תוצאות המדידות במפות הבתימטריות (מפות קרקעית האוקיינוס) שלו. התוצאות החלו לשכנע אנשים שניתן להניח כבל טלגרף טראנס-אטלנטי, שיאפשר תקשורת בין היבשות אמריקה הצפונית ואירופה.
המעבר הצפון-מערבי
מאז ומעולם היה מורי מחשובי התומכים בתאוריית המעבר הצפון-מערבי. הוא המציא תאוריה התומכת בקיומו של המעבר הצפון מערבי. התאוריה הסתמכה על כך שבגוף לווייתנים באוקיינוס האטלנטי התגלו צלצלי ספינות מהאוקיינוס השקט ולהפך, וכיוון שהלוייתנים הם יונקים הנושמים באמצעות ריאות וצריכים לעלות לפני המים כדי לנשום, הם אינם יכולים לעלות לפני המים כאשר האזור שופע קרח, מה שמוכיח שללוייתנים יש ככל הנראה מעבר מהיר בין האוקיינוסים. המסלול עוד לא התגלה בשנים אלו, והיה למטרה בקרב מגלי ארצות רבים. הרבה אחרי מותו של מורי, בשנת 1903, רואלד אמונדסן ומשלחתו עברו לראשונה במעבר הצפון-מערבי.
ויוט
וִיוֹט (באנגלית: Wiyot) הם קבוצה אתנית מילידי יבשת אמריקה שחיו בצפון קליפורניה, בסביבת (במחוז המבולדט של ימינו) ובאזורים סמוכים. הם קראו לעצמם במונח "קו'וויל" (Ku'wil) שפירושו בשפתם "העם". במאה ה-21 נותרו מהם כ-450 איש, הרשומים במספר שבטים המוכרים על-ידי הממשל הפדרלי בארצות הברית, כגון שבט ויוט.
היסטוריה
תחום מושבם של הוויוט כלל את אזור הנהר מד, דרך מפרץ המבולדט, ובכלל זה אזור הערים המודרניות ו, ועד לאגן התחתון של נהר איל.
בפנים היבשת, האזור היה מיוער בצפיפות בעצי סקוויה נאה עתיקים. רצועת החוף הייתה חולית ברובה, מורכבת מדיונות וביצות גאות ושפל. הוויוט כללו שלוש קבוצות לפי על ניב וגאוגרפיה (מצפון לדרום):
הוויוט היו בין הילידים האחרונים בקליפורניה שנתקלו במתיישבים ה"לבנים" (ממוצא אירופי). המשלחות הספרדיות ממקסיקו הגיעו צפונה רק עד מפרץ סן פרנסיסקו, וציידי פרווה רוסיים שפלשו לקליפורניה במאה ה-18 לא התעניינו באזור, אשר לא היה בית גידול של לוטרת הים. אורח חייהם של אנשי הוויוט, לאחר מאות שנים רבות של התפתחות מבודדת, הופרע רק על ידי המערב הישן של אמריקה. משלחת מחקר של ג'וזיה גרג שהתה בשנים 1849–1850 במפרץ המבולדט, ולאחר שובם לסן פרנסיסקו נשלחו כמה ספינות ליישב את המפרץ. יורד הים דאגלס אוטינגר ואנשי צוותו היו בשנת 1850 למתיישבים האמריקנים הראשונים שנכנסו למפרץ המבולדט. אחרי כן הואץ קצב ההתיישבות הלבנה באזור.
מבצר פורט המבולדט הוקם ב-30 בינואר 1853 על ידי הצבא הפדרלי, כאזור חיץ בין הילידים לבין מחפשי זהב ומתיישבים. מבין הכורים, החקלאים, החוואים והכורמים שזרמו לקליפורניה בתקופת הבהלה לזהב, רבים התיישבו באזור שהיום הוא העיר יוריקה. היחסים בין הילידים למתיישבים הפכו עוינים, והתאפיינו בפשיטות ובמסעי נקם.
יתרת בני הוויוט רוכזו בפורט המבולדט להגנה עליהם. הניצולים נאספו בעיקר לשמורת אינדיאנים בקליפורניה, אף שהמשיכו להימלט ממנה ולחזור לאזורי מולדתם.
בשנת 1850 חיו באזור זה כ-2,000 אנשי ויוט וקארוק, אך לאחר 1860 נותרו כ-200 בלבד, ובשנת 1910 חיו פחות מ-100 אנשי ויוט טהורי דם בנחלת אבותיהם. ירידה מהירה זו באוכלוסייה התרחשה עקב מחלות, עבדות, דרישת דמי חסות, העברה ממקום למקום (צאצאי הניצולים מתארים זאת כ"צעדות מוות") וטבח.
מאז 1992 מתקיימות מדי שנה אזכרות בכפר טולוואט (Tuluwat), באי המכונה "האי האינדיאני", ומתנהל שם מיזם שיקום תרבותי וסביבתי גדול. לאחרונה הוחזר טקס האזכרה לאי עצמו, ובני השבט הנוכחיים מנסים להחיות אותו.
בשנת 2000 הקימו אנשי ויוט את שמורת האינדיאנים טייבל בלאף (Table Bluff Reservation) בחוף דרום מפרץ המבולדט. רשומים בה כ-350 איש.
מחולה
מְחוֹלָה היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של מושב על קו התפר שבין בקעת הירדן לעמק בית שאן, כ-18 ק"מ דרומית לעיר בית שאן. היישוב שוכן על כביש 90, בין הירדן ממזרח ואזור בקעת בזק ממערב. זהו היישוב הצפוני ביותר במועצה אזורית ערבות הירדן.
היאחזות נח"ל
לאחר מלחמת ששת הימים, באוגוסט-ספטמבר 1967, החלו במטכ"ל צה"ל דיונים על הקמת היאחזויות נח"ל באזורים שנכבשו במלחמה ובהם יהודה ושומרון. הוחלט להתחיל את ההתיישבות ביהודה ושומרון בהיאחזות שתוקם בקרבת הקו הירוק (נחום ברנע הגדיר זאת: גיחה זעירה לדרום הקו הירוק שתמיד ניתן להאבק עליה כתיקון גבול) כהמשך ישיר של יישובי עמק בית שאן.
בסוף דצמבר 1967, לאחר איתור אדמות נפקדים שלא היו בשימוש, הוחלט בדיון אצל ראש הממשלה, לוי אשכול, בהשתתפות שר הביטחון, שר החקלאות ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית על הקמת היאחזות באזור הכפר ברדלה. ההחלטה יצאה להכנה בפיקוד הנח"ל מיד בתחילת ינואר אולם התעכבה למשך חודש כדי לאתר היקף מספיק של אדמות לקיום היאחזות. בני גרעין של בני עקיבא עלו למקום ב-6 בפברואר 1968 ובנות הגרעין הצטרפו אליהם ב-12 בפברואר 1968 והקימו היאחזות בשם נח"ל סוכות.
ב-14 בפברואר 1968, ט"ו בשבט תשכ"ח, חגגו בני הגרעין את העלייה לקרקע במסיבה פנימית ויום זה מצוין על ידי בני עקיבא כיום העלייה על הקרקע. הקמת ההיאחזות בוצעה בלא פרסום וללא קיום טקס פומבי. אפילו כותרת הדיון אצל ראש הממשלה לא ציינה שמדובר בהקמת היאחזות אלא רק ב"עיבוד קרקעות", זאת על מנת למנוע לחצים בתוך ישראל ומחוצה לה כנגד הקמת היאחזויות ביהודה ושומרון. באפריל 1968 פורסמה בירחון במחנה נח"ל כתבה ראשונה על ההיאחזות, אך ללא ציון שמה ומיקומה. באוגוסט 1968 כבר פורסם בעיתונות דבר הקמת ההיאחזות עם ציון שמה ומיקומה ובאוקטובר התקיים טקס העלייה על הקרקע בנוכחות אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי. באותו חודש פורסם לראשונה ראיון במעריב עם החיילים במקום. באותה תקופה עברה ההיאחזות אל מקום הקבע שלה כ-2 קילומטר צפונית לנקודת ההיאחזות הראשונית, בראש גבעה בגובה 170 מטר מעל גובה פני הים.
היאחזות הנח"ל אומצה על ידי קיבוצי בקעת בית שאן, דתיים וחילוניים כאחד, אשר ביום האזרוח העניקו עוגה בצורת חומה ומגדל, וכן על ידי מושב כפר הרא"ה אשר ליווה אותו עד התאזרחותו. כן אומץ המושב על ידי לשכות בני ברית ברמת השרון ותל אביב.
יישוב אזרחי
היאחזות הנח"ל אוזרחה ב-13 בנובמבר 1969, בטקס צנוע. בהיעדר גרעין משפחות שיתיישב במקום, היא אוזרחה על ידי קבוצה קטנה של בוגרי "גרעיני נחשון" א' ו-ב' של הנח"ל שקודם לכן איישו את ההיאחזות כחיילים. בצעדיו הראשונים הוא המשיך להתנהל כקיבוץ והיו בו רק שני זוגות נשואים. התושבים ראו בלידת הילדה הראשונה, תמר, ביוני 1970, סימן ממשי ראשון לכך שהמקום אכן התאזרח. התקשורת עקבה אחר הצעדים הראשונים של היישוב. היא דיווחה על לידת הבת הראשונה, על ברית המילה הראשונה ועל החתונה הראשונה. אלוף פיקוד מרכז, רחבעם זאבי, ליווה מקרוב את היישוב בצעדיו הראשונים.
בסוף שנת 1970, לאחר לפחות שני ניסיונות כושלים, נקדחה במקום באר שאפשרה את הרחבת החקלאות במקום. בשנת 1971 הצטרפה ליישוב קבוצה של בוגרי "גרעין גדיל", שאיישו את ההיאחזות בעת שהיא אוזרחה. בראשית שנות ה-70 קיים המושב חקלאות על פני שטח של 4000 דונם, אשר כללה לרוב גידולי גזרים, מלפפונים ומלונים ליצוא. בנוסף היו במושב לול, מוסך ומפעלי תעשייה, בהם מפעל למכשירים הידראוליים שבשנות ה-80 היה ליצואן מוסמך בתחום המתכת.
בשנת 1978 החליט המושב לבטל את השיתופיות ולהיות מושב עובדים. שליש מן המשפחות המשיכו להתנהל כמושב שיתופי, ובמושב התגוררו זה לצד זה חברי המושב השיתופי וחברי מושב העובדים. בתחילת 1984 עברו חברי המושב השיתופי לשדמות מחולה ואזרחו אותה.
בשנת 2001 הוקם בסמוך למחולה מאחז בשם גבעת סלעית, על שם סלעית שיטרית, בת מחולה שנרצחה בפיגוע ירי חבלני שאירע סמוך ליישוב במהלך האינתיפאדה השנייה. במאחז התגוררו בשנת 2012, 10 משפחות. בשנת 2014 התגוררו במושב יותר ממאה ועשר משפחות והרחבה קהילתית שלב ב'.
בשנת 2016 הוקם כקילומטר צפונית מערבית לגבעת סלעית מאחז נוסף בשם שירת העשבים בו נכון ל-2021 גרות עשר משפחות.
ביום הכיפורים ה'תשפ"ג (אוקטובר 2022) הוצת ביישוב משק חקלאי על ידי מחבלים ערבים מהכפר עין אל-בידה, כחלק מטרור חקלאי, ההצתה הוכרה כפיגוע טרור על רקע לאומני.
מקור השם
מקור השם נח"ל סכות הוא כשם העיר המקראית סֻכּוֹת בעבר הירדן המזרחי, או כשם סֻכּוֹת בצדו המערבי של נהר הירדן, המזוהה כיום עם חרבת א-סכות (במקום בו נמצא היום מוצב 'ברווז' של צה"ל).
מקור השם מחולה הוא כשם העיר המקראית אבל מחולה, שמקומה המשוער מוצע על ידי ארכאולוגים, בין היתר, ב-2 תלים סמוכים ליישוב: תל אל חילו, דרומית למושב ותל אבו צוץ, מזרחית לכביש 90 במקום בו נמצא כיום מוצב 'אגמית' של צה"ל.
היישוב "אבל מחולה" נזכר בתנ"ך שלוש פעמים:
חינוך וקהילה
רוב תושבי המקום מתפרנסים מחקלאות, חינוך, משק ומקצועות חופשיים. עיקר הגידולים הם תבלינים ירוקים טריים, תמרים, הדרים ומעט גידולי שדה. כמו כן במקום לולים ורפתות לגידול עגלים להפקת חלב. באגודה השיתופית של המושב ישנם היום מטעי תמרים, פרדסי הדרים ולולים. סטודיו לעבודות אמנות, סטודיו לאומנות הנפחות בברזל, חנות ומעבדה למחשבים וציוד משרדי.
במושב קיימים בית כנסת, מקווה, שיעורים, תנועת נוער בני עקיבא, צרכנייה, מועדון חברים, מועדון לנוער וחוגים, מועדון לגילאי התיכון, ספרייה, בריכה, מרפאה, תחנת דלק, שירותי משרד, דואר ודף מידע שבועי, גנים, פעוטונים, ועדת חינוך פעילה, ועדת תרבות פעילה מאוד, ועדת קליטה ועוד. בשנת 1984 הקימה ויצו במקום מועדון חברות.
מבחינה מוניציפלית שייך מושב מחולה למועצה אזורית ערבות הירדן. ילדי יישובי צפון בקעת הירדן, הכוללים גם את שדמות מחולה וחמדת, לומדים בבית הספר המשותף "שקד" שבקיבוץ שדה אליהו. חלק מבני המושב לומדים בתלמוד תורה, ישיבה ואולפנה בבית שאן.
שלטון החוק
שלטון החוק הוא עיקרון משטרי ומשפטי, המכפיף את כולם לחוק. המובן הבסיסי של העיקרון הוא שלילי: אין אדם שהוא מעל החוק, לא השליטים, שפעולותיהם כפופות לחוק, ולא השופטים, שפסיקותיהם כפופות לחוק. השלטון במדינה הוא שלטון על ידי החוק ולא על ידי אדם. המובנים הנוספים של עיקרון זה שנויים במחלוקת בין חוקרי הפילוסופיה של המשפט.
עקרון שלטון החוק מצמצם את שיקול הדעת של השלטון, כך שהאזרח מוגן מפני שיקול דעת ויישום שרירותיים. אולם, החוק עצמו עשוי להיות שרירותי לפי חלק מהמובנים, כך שבמדינה בה החוק עצמו שרירותי אך מיושם בלי שרירותיות מתקיים שלטון החוק בחלק ממובניו.
העיקרון דומה ואולי אף זהה לפי מובנים מסוימים לעקרון החוקיות, שכן משמעותו מתן סמכות לרשות מדינית לפעול רק לפי החוק.
העיקרון מיושם במשפט הקונטיננטלי בדמות ה־ ("מדינת הצדק" או "מדינת החוק").
המובן הפורמלי
המובן הבסיסי של שלטון החוק הוא פורמלי – על האזרחים וכן על הממשל לציית לחוק, ואין מישהו שיכול להציב עצמו מעל החוק. קיימת מחלוקת לגבי מוסריות החובה לציית לחוק. כלומר האם מעבר לתוכן החיובי של החוק, יש משמעות בעלת משקל מוסרי לעצם הציות לחוק. במערכת המשפט הישראלית, היטיב לתאר זאת שופט בית המשפט העליון, אלכס שטיין:.
בדיאלוג קריטון עומד סוקרטס על חובתו לציית לחוק, ולהישאר בכלא עד הוצאתו להורג, ונותן לכך מספר צידוקים: חובת הכרת הטוב כלפי החוק, חובה לכבד הסכם בלתי כתוב בינו לבין מדינת אתונה, שהוא יציית לחוקיה, וכן אחריות לכך שהפרת החוק עלולה להוביל לאנרכיה. צידוקים אלה זכו לביקורות רבות, בטענה שהם לא נכונים עובדתית או שהם אינם רצויים.
הצדקה רווחת ומקובלת יותר כיום לחובת הציות לחוק היא של ה.ל.א. הארט, לפיה ההגינות כלפי אלה שמצייתים לחוק ומאפשרים את קיומו יוצרת חובה מוסרית לציית לחוק.
המובן המוסדי
יצחק זמיר טוען שאחד מהמובנים של שלטון החוק הוא המובן המוסדי. הליך קבלת החוק צריך להיות על־ידי מוסד הנבחר בבחירות דמוקרטיות, הקובע כללים גם לשלטון עצמו. המובן המוסדי לא קובע דבר לגבי מוסריות החוק, וחוק לא צודק, עושק או מדכא עשוי להתאים למובן המוסדי של שלטון החוק.
המובן האינסטרומנטלי
לפי יוסף רז, שלטון החוק הוא עיקרון שאינו קשור להליך קבלתו של החוק או לתוכנו, אלא למערכת החוק עצמה. מטרת החוק היא להכווין התנהגות, וככל שהחוק מתאים יותר לעקרון שלטון החוק הוא מצליח למלא ייעוד זה בצורה מיטבית. המאפיינים של חוק שמתאים לעקרון שלטון החוק הם שהוא כללי, יציב באופן יחסי, וכן נמנע מתחולה רטרואקטיבית. מערכת חוק שתואמת את עקרון שלטון החוק נדרשת לאפשר עצמאות לרשות השופטת, כדי להקל עליה להשליט את החוק על הכל. לפי מובן זה שלטון החוק אינו בעל תוכן חיובי או מוסרי כשלעצמו, אלא רק מאפשר לחוק להכווין התנהגות בצורה מיטבית ובמקביל להעניק לאזרחים המצייתים לחוק ודאות, חירות וכבוד. רז מדמה את היחס בין התאמת החוק לעקרון שלטון ליחס בין סכין לחדות שלה. כשם שסכין יכולה לשמש למטרות רעות, כך גם התאמה כזאת. זה לא אומר שהחדות אינה יתרון, שכן חדות הסכין היא תכונה אינהרנטית של סכינים. וסכין טובה, היא בראש ובראשונה סכין חדה. באופן דומה, התאמה לשלטון החוק היא ערך אינהרנטי של חוקים, וכן הערך החשוב ביותר שלהם.
מובן זה, לפי רז, הוא המשמעות הבלעדית של עקרון שלטון החוק. אהרון ברק מתייחס גם הוא למובן זה ומכנה אותו ההיבט ה.
המובן המהותי
לפי המובנים הבסיסיים יותר שלטון החוק מחייב שהדברים יפעלו לפי חוק (המובן הפורמלי), שהחוקים יתקבלו בהליך חוקי (המובן המוסדי) ושהמערכת תפעל בצורה יעילה ומיטבית (המובן האינסטרומנטלי), אך אין שום הגבלה לתוכן של החוקים. הבנה זאת עוררה אי־נוחות בקרב מלומדים רבים שרצו לראות בשלטון החוק עיקרון בעל משמעות מוסרית:
לפי מובן זה, שלטון החוק מבטא ערכים ידועים, הוגנים וחופשיים, המאפיינים דמוקרטיות ליברליות. נקודת המוצא של שלטון החוק במובן המהותי היא שהחוק צריך להגן על הזכויות והאינטרסים של האזרחים. לגישה זאת שותפים משפטנים רבים כמו יצחק זמיר ואהרן ברק.
את המובן המהותי של שלטון החוק מכנה יוסף רז שלטון החוק הטוב. לדעתו מדובר בטעות, כיוון ששלטון החוק הוא עיקרון שרק מאפשר לכלי של מערכת משפט לפעול בצורה טובה יותר. הבלבול בין "שלטון החוק" לבין "שלטון החוק הטוב" מטשטש את היתרונות הגלומים בעיקרון הבסיסי:
ליאון שלף טוען כי המושג "שלטון החוק" עונה רק על המובן הפורמלי של מושג המקור האנגלי "Rule of law", את המושג "מרות המשפט" המדגיש את שלטון החוק המהותי.
מאפייני שלטון החוק
לון פולר מנה שמונה מאפיינים לחוק, שבלעדי כל אחד מהם לא יהיה מוסרי (ובלי חלקם אף בלתי אפשרי) לדרוש ציות לחוק:
בנוסף לכך נדרשת עצמאות הרשות השופטת. למשל, אם הפרט רוצה לתבוע את המדינה, חייבת הרשות השופטת שלא להיות תלויה ברשויות האחרות, כדי שתוכל לבקר את המדינה ללא משוא פנים. עם זאת, חובה על הרשות השופטת לנהוג בצניעות שיפוטית בבואה לפרש את לשון החוק ולפסוק לפיו (שלטון החוק, ולא שלטון השופט).
שלטון החוק במחוקק
השופט משה זילברג טבע את הביטוי "שלטון החוק במחוקק", שמדגיש את הכפיפות של יוצרי החוק בעצמם לחוקים. עיקרון זה מעוגן, לפי זילברג, במעשה התלמודי תנורו של עכנאי: במסגרת מחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים יצאה בת קול והכריזה שהלכה כרבי אליעזר. אמנם, חכמים לא קיבלו הכרעה שמימית זאת, כיוון שההכרעה בשאלות הלכתיות מסורה על פי התורה להכרעת הרוב, ואפילו לאלוהים בעצמו אין סמכות לשנות את הכללים, וכלשונו של רבי יהושע:. מכאן נובע שגם המחוקק בעצמו כפוף להוראות החוק, ואף לפירוש שניתן להם בידי מי שמוסמכים לכך – בית המשפט.
בתרבות
בתרבות הפופולרית מקובל להשתמש במטבע הלשון "שלטון הצחוק" להתבדחות על כשלים במערכת החוק והמשפט בישראל.
בשיח הפוליטי של ישראל מקובל להשתמש במושג שלטון החוק כדי לתאר את מערכת המשפט הישראלית, או כדי לבקר את פעולות היריבים הפוליטיים כאשר היא לכאורה מפרה את החוק.
הערות שוליים
Regnum legis
Dridex
דרידקס (באנגלית: Dridex מוכר גם כ-Bugat ו-Cridex) היא נוזקה הנשלחת אל מוסדות פיננסיים באמצעות הודעות דואר אלקטרוני המכילות קישורים לאתרים מתחזים וקובצי xlsx ו-docx זדוניים. היא הופצה בין היתר על ידי "Necurs botnet".
הנוזקה פותחה על ידי Necurs Dridex במטרה לגנוב נתונים פיננסים מחשבון של הקורבן ובעזרתם לבצע עסקאות במסגרת הונאות אשראי.
הקבצים המצורפים לתכתובת הדואר האלקטרוני מכילים קוד מאקרו זדוני בעזרתו ניתן להריץ ותהליכי מערכת, להוריד את הנוזקה, להתחבר אל שרת שליטה ובקרה (C&C) ולהעביר אליו נתונים.
לאחר ההדבקה הראשונית הנוזקה מפעילה רישום הקשות לזיהוי ורישום המקשים שנלחצו על ידי הקורבן ושולחת אותם אל התוקף.
הנוזקה הדביקה מחשבים ביותר מ-20 מדינות בעולם ובאמצעותה בוצעו הונאות בהיקף של 20 מיליון ליש"ט בבריטניה ו -10 מיליון דולר בארצות הברית.
חיפזון וזהירון
חיפזון וזהירון היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, המבוססת על ספריה של מאיה גוזלי. הסדרה הופצה ב-HOT VOD Young החל משנת 2011, כאשר העונה השביעית והאחרונה עלתה ב-6 ביוני 2018.
עלילה
במרכז הסדרה מככבים חיפזון וזהירון, שני חברים שונים זה מזה. זהירון הוא הזהיר והמחושב מבין השניים, וחברו חיפזון נחפז וממהר. התנהגותם השונה מדגישה את הפזיזות והרשלנות אל מול הזהירות ושיקול הדעת.
במהלך הסדרה נפגשים חיפזון וזהירון עם צ'יקו השוטר, רמזוריקו, טופי, טישו וחברים אחרים, מחברים בין עולם הדמיון והמציאות שבשכונה, ומעניקים חוויה של לימוד בדרך ייחודית ושמחה.
כל פרק בסדרה מסתיים בשיר מקורי בעל מוסר השכל הקשור לנושא שבו עסק הפרק. כמו כן, כל עונה מתמקדת בנושא אחר:
פאקס דאי
פאקס דאי (pax dei, מילולית "שלום אלוהי" או "שלום האל") הוא ביטוי לטיני שנועד לתאר תקופה ואורח מחשבה באירופה של ימי הביניים שנבעו מרצון לרפורמה דתית רוחנית. תנועה של טיהור פנימי בכנסייה הקתולית ובחברה, רצון להיאבק נגד ההשפעות החילוניות בתוך הכנסייה, הטלת סנקציות דתיות על מנת להגביל את האלימות וקריאה לאנשי הדת להתנהג לפי ערכי הנצרות ולא לשאת נשק. תוצאת התנועה הייתה ריבוד חברתי שונה באירופה.
תנועת השלום התחילה בצורה מוגבלת במאה ה-10 כתגובה לאלימות ששררה בחברה המערב אירופאית, התעצמה עם תנועת ההפוגה של אלוהים (treuga dei) ושרדה בצורה כלשהי עד המאה ה-13.
השם "שלום אלוהי" נובע מההתחייבות שנטלו עליהם אנשים תוך שבועה. שבועה בעולם ימי הביניים עירבה את אלוהים ומכאן השם.
רקע
בעיית הביטחון האישי והציבורי התעוררה עם קריסתה של האימפריה הקרולינגית ובתקופת בית קאפה, תקופה בה התבסס הפיאודליזם, נוצר מצב של חוסר שליטה מרכזית וחוסר בסדר ציבורי. צרפת התפצלה למחוזות קטנים רבים תחת שלטון ואסלים פאודליים רבי עוצמה, מצב בו אצילים מקומיים ואבירים נלחמו זה בזה על השליטה. גם פלישות הנורמנים תרמו להתפרקות הממלכה הפרנקית, התהוות שושלות שליטות בחבלי ארץ שהיו בעבר חלק מהממלכה המאוחדת ולהתערערות הביטחון הציבורי.
חוקי ירושת הבן הבכור (פרימוגנטורה) הותירו את הבנים הצעירים של המשפחות האריסטוקרטיות במסע חיפוש אחר אדמות, שהן מקור הכוח העושר והכסף באירופה. מתוך בנים אלו החל להתבסס מעמד האבירים שמילאו את חייהם במלחמות, בתקיפת כפרים ואחוזות של אצילים אחרים ואגב כך בתקיפת מנזרים ואנשי כנסייה. האריסטוקרטיה רצתה לממש את האידיאל האריסטוקרטי של הפגנת עושר ולשם כך הייתה זקוקה לכסף. מאחר שהאריסטוקרטיה לא הייתה יצרנית ואת האחוזות שהם החזיקו הם כבר סחטו ככל האפשר, הדרך להשגת כספים אלו היו שוד וביזה. את השלל נטלו מכל מי שהתאפשר להם, כולל כנסיות ומנזרים ובעיקר מהאיכרים שישבו על נחלות של אצילים אחרים.
היו מבין אנשי הכנסייה כאלו שההתקפות החוזרות ונשנות עליהם ועל רכושם גרמו להם לשאת נשק ולהגן על עצמם. אלו היו בעיקר בני אריסטוקרטיה שכחלק מחינוכם עברו הכשרה בשימוש בנשק וכן חיילים לשעבר שידעו כיצד לאחוז חרב. בין הנזירים החמושים היו כאלו שהתארגנו לקבוצות פעולה חמושות קטנות שנטלו על עצמן הגנה אקטיבית של רכוש הכנסייה ואלו שבחסותה.
ההתחלה כנראה הייתה עממית. תנועת מחאה של הכמרים הכפריים והנזירים בפריפריה שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות. כשהתנועה התחזקה הם הצליחו להשביע אבירים לא לפגוע באנשי כנסייה הנעים בדרכים ולא לפגוע בעבודת האיכרים.
הבישופים הצטרפו מהר כי הבינו שהתנועה מסייעת למעמדם הדתי ושהיא מאפשרת להם להטיל קנסות על מפרי השלום, קנסות שיכנסו לכיסם.
כאשר התמסדה התנועה היא הפכה לתנועת שלום בשם האלוהים ובאמצעות השליטים והבישופים. מלכי צרפת הבטיחו בהכתרתם הבטחה להשכנת השלום. אולם לא היה שלום מלא כפי שרצו העם והכמורה, כלומר ביטחון אישי וביטחון רכוש מלאים, ובמקום זאת הושגה פשרה של שביתת נשק בשם האלוהים, treuga dei, שהוציאה ימים מסוימים ותקופות שנה מסוימות מחוץ לזכות המלחמה של האצולה, במקביל להכרזה על חסינות מתמדת לנזירים ועולי רגל. הסדרי השלום היו תלויים בשליט ובכוחו ובאיזון שאר הכוחות הפוליטיים בטריטוריה ומומשו במערכת המשפט של השלטון המרכזי במקום בקרבות ובנקמת דם או מלחמה על כבוד.
כינוסים קודמים
בזמנים כגון אלה, כאשר תושבי האזור היה סובלים מאי-סדר הנובע מסכסוכים מקומיים, נציגות הדת המקומית הכוללת אבות מנזר ובישופים, הייתה נוהגת לכנס מועצה. שלחו הזמנות לאנשי אצולה מקומיים ולכל נכבדי האזור. הכמורה הייתה מביאה למקום ההתכנסות את כל שרידי הקדושים שהיו זמינים. שרידים אלה יכלו לכלול חתיכות עצם, בקבוקונים המכילים דם, שרידי בגדים שלבשו הקדושים וכל חפץ אחר שהיה במגע פיזי עם קדוש. על מנת להגביר את אפקט הדרמטיות היו אנשי הדת עורמים את כל החפצים הקדושים בערמה אחת. אנשי הדת היו מאיימים כי הקדושים ייפרעו ממי שגרם לחילול שרידי הקודש ומפנים אצבע מאשימה כלפי האצולה. האמונה בכוחם של שרידי הקדושים הייתה חזקה מאוד ולכן היה אפשר להניע את האצולה לפעול בדרך מסוימת או לפחות להבטיח כי יפעלו בדרך זו. במקרים בהם האצילים לא מיהרו לשתף פעולה היו אנשי הדת מסבירים לנשותיהם, אימהותיהן ובנותיהן של האצילים כי סירוב כזה ימיט עליהם צרות בעולם הזה וגיהנום בעולם הבא. נשות האצולה, שהיו לרוב מאמינות יותר, היו משתכנעות על נקלה ומשכנעות את הגברים.
לא כל האצילים ואנשי האריסטוקרטיה היו מגיעים לכינוסים אלו, וגם כאשר הגיעו לא הסכימו כולם להישבע לקיים את בקשות אנשי הדת, וגם כאשר הבטיחו - לא קיימו כולם את הבטחותיהם לכן הצלחת הכינוסים הללו הייתה מוגבלת.
הכינוס הראשון שדן בהגנה על החלשים שבחברה אורגן על ידי הבישוף גי מלה-פואי שנעזר בשניים מאחייניו שהיו רוזנים נחשבים. הוא אסף את כל שדרות העם בראשות האצילים ונכבדי הכנסייה, בשדה פתוח שליד חומות העיר. הביא את שרידי הקדושים שעמדו לרשותו ותוך איום בנידוי השביע את הנוכחים לשמור על השלום ולא לפגוע בחלשים.
מקור אחר טוען כי הכינוס הראשון היה בשארו ב-989 והכינוס השני ב-990 בלה-פואי.
הכינוס בשרו
הכינוס לא גינה את האלימות עצמה ולא ניסה למנוע מאבירים לנקוט באלימות בינם לבין עצמם אלא ניסה להגביל את השימוש באלימות נגד חסרי היכולת להגן על עצמם.
המסמך
הסינוד שנערך בשרו (Synod of Charroux) הוציא מסמך ובו שלושה סעיפים.
נוסח המסמך (תרגום חופשי):
בשם מושיענו ישו הנוצרי, יוני 989. ועל פי דוגמת אבותינו הקדמונים, אני, גומבלדוס, ארכיבישוף בורדו (אקוויטניה השנייה), יחד עם בישופים, אנשי כנסייה, וחילונים משני המגדרים התאספנו בחסדו של אלוהים בסינוד של שרו. אנו שוטחים תחינתנו בפני אלוהים וחסדו, ומבקשים תמיכה. אנחנו, המוכנים להודות בכך שהעובדה שהכנס התעכב הביאה על המחוז שלנו הרגלים רעים, מוציאים בשם האל את הצווים הבאים:
על החתום - הארכיבישוף של בורדו, בישופים מערים שונות כפואטייה, לימוז' (הבישוף של חבל לימוזן), אנגולם, פריגור וחבל לנגדוק.
החידוש שבמסמך
שני חידושים עיקריים במסמך וברוחו:
הרחבות
בכינוסים מאוחרים יותר הורחבו ההגנות שהוגדרו בפאקס דאי. למשל בכינוס של 1033 הורחבה ההגנה גם אל השדרה החברתית החדשה של סוחרים וסחורותיהם.
כל הרעיון של רפורמות קלוני התבסס על ההבנות שהושגו בפאקס דאי. מנזר קלוני כשלעצמו שלט על שטח קטן מאוד אבל נתן חסות למנזרים רבים שהיו מוגנים על פי הסכם זה וההסכמים שאחריו.
בחלוף זמן, המונח פאקס דאי הורחב לסוג של חסות שנותנת הכנסייה. למשל צליינים שיצאו למסעות עלייה לרגל ציפו שלא יתקפו אותם כי הם פועלים בשליחות דתית ולכן נהנים מהשלום האלוהי.
שביתת הנשק של אלוהים
אחרי שהוכח שהרעיון של פאקס דאי הצליח והאלימות כלפי חסרי הישע אכן נבלמה, שאפו אנשי הכנסייה לצמצם עוד יותר את האלימות ולקבוע ימים בהם יהיו כל בני האדם פטורים מאלימות ויוכלו להקדיש עצמם לפעילות דתית. רעיון זה נקרא "שביתת הנשק של אלוהים" או "ההפוגה של אלוהים" (Treuga Dei). ב-1027 התכנס הקונסוליום של אלנה (Elna) שקבע אי-לוחמה בימים שבת-שני וכן בפסחא, חג המולד וחגיהם של קדושים מסוימים. בשנים 1030–1040 ערכה הכנסייה מסע שכנוע במטרה להגביל את הלחימה לימות החול ולהשיג הפסקת הלחימה מיום חמישי ועד יום שני וכן בחגים כולל כל ימי החג של הקדושים השונים. אמנם גם כך נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה. אבל לוחמים מקצועיים לא מצאו לעצמם תעסוקה בכל הזמן שבו אסור להילחם. אחת הדרכים שהוצעו על ידי שליטים ואנשי כנסייה היא המאבק בכופרים. הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחד הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים "פאקס דאי" ו"שביתת הנשק של אלוהים" התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
עונת 2008 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2008 בליגת העל הרוסית בכדורגל הייתה העונה השישית של הפרמייר-ליג הרוסי במתכונתו החדשה והעונה ה-17, מאז 1991.
לראשונה מזה 14 שנה נערכו משחקי כדורגל רשמיים בעיר גרוזני שבצ'צ'ניה. טרק גרוזני הורשתה לארח את משחקי הבית שלה באצטדיון בעיר ולא בעיר פיאטיגורסק, כפי שעשתה מאז פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
לאלופת המדינה הוכתרה רובין קאזאן, שזכתה באליפות הליגה 3 מחזורים לסיום. עונה שנייה ברציפות שבאליפות זכתה קבוצת כדורגל לא מוסקבאית. בנוסף, לראשונה בתולדותיהן הודחו לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק ושיניק ירוסלבל מהליגה הבכירה.
בשל השתתפות נבחרת רוסיה בכדורגל בחצי גמר יורו 2008, האליפות נפתחה ב-14 במרץ 2008 ויצאה לפגרה ב-16 במאי עד ה-2 ביולי ונמשכה עד ה-23 בנובמבר.
הסופר קאפ הרוסי
הטורניר סימן את פתיחת עונת 2008 וזכתה בו זניט סנקט פטרבורג לאחר שגברה על יריבתה בתוצאה 2:1.
סטטיסטיקה
נערכו 240 משחקים, 165 מהם (68.75% מהמשחקים) הסתיימו בניצחון של אחת הקבוצות, מהם ב-94 משחקים (56.97% מהמשחקים) הסתיימו בניצחון הקבוצה המארחת, ב-71 משחקים (43.03% מהמשחקים) ניצחו הקבוצות האורחות. ב-31 משחקים (19.79% מסך הניצחונות) הקבוצה המנצחת הייתה בפיגור ברוב המשחק. 75 משחקים הסתיימו בשוויונות (31.25% מסך המשחקים), מהם 30 הסתיימו בתיקו מאופס נטול שערים (12.5% מסך המשחקים).
הובקעו 578 שערים בסך הכל, ממוצע של 2.41 למשחק. 311 שערים הובקעו על ידי קבוצות מארחות, 267 שערים על ידי הקבוצות האורחות. 50 שערים הובקעו מבעיטת עונשין. בסך הכל נשרקו 69 בעיטות עונשין, 19 שערים לא הובקעו בפנדל.
1,202 כרטיסים צהובים נשלפו לכל אורך העונה (5.01 בממוצע למשחק). מהם 712 נשלפו בשל משחק אגרסיבי, 410 בשל התנהלות לא ספורטיבית, 44 בניסיון לבלום מתקפה של היריבה, 23 נשלפו בעקבות הפרות מינוריות יותר. בנוסף השופטים שלפו 68 כרטיסים אדומים, מהם 48 בעקבות כרטיס צהוב שני, 30 פעמים השחקנים הורחקו בעקבות משחק אלים.
מקור: אתר ליגת העל הרוסית.
מלכי השערים
מקור:  * הובקע בבעיטת עונשין. ** מהם 5 במדי דינמו.
ממוצע צופים
מקור: RFPL.org
וורן זאיר-אמרי
וורן זאיר-אמרי (בצרפתית: Warren Zaïre-Emery; נולד ב-8 במרץ 2006 במונטרוי שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
זאיר-אמרי גדל במחלקות הנוער של אוברוויליה ופריז סן-ז'רמן. ב-6 באוגוסט 2022 ערך זאיר-אמרי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פריז סן-ז'רמן, בניצחון 5-0 על קלרמון פוט במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצרפתית לעונת 2022/2023. ב-25 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 7-2 על מכבי חיפה במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023. ב-1 בפברואר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על מונפלייה במסגרת המחזור ה-21.
רון לשם
רון לשם (נולד ב-20 בדצמבר 1976) הוא סופר, תסריטאי ועיתונאי ישראלי, חתן פרס ספיר לספרות ופרס יצחק שדה לספרות צבאית. כיהן כסמנכ"ל ומנהל התוכניות ב"קשת".
ביוגרפיה
לשם גדל בגבעתיים, בנם של זיוה וגדעון לשם (מנכ"ל מכון מור בדימוס). כנער שימש במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה, שירת בצה"ל בחיל המודיעין ביחידה 8200. בשנים 1998 - 2002 שימש חבר מערכת העיתון "ידיעות אחרונות". כיהן כרכז הכתבים של העיתון ומילא שורה של תפקידי עריכה וכתיבה. במסגרת המגזין "שבעה ימים" ליווה את האינתיפאדה השנייה בסדרת כתבות צבע נוקבות שזכו להד ציבורי נרחב והביאו את צלקות הלחימה מהשטח, דרך עיני גיבורים וקורבנות.
בספטמבר 2002 הצטרף ל"מעריב", שימש סגן העורך הראשי וראש אגף החדשות, וכן ערך את אתר האינטרנט של העיתון.
בטורים שכתב הצביע על כוחו וחובתו של העיתונאי להיאבק על אמת סובייקטיבית ערכית ולנסות להסיט את ההיסטוריה ממסלולה. הוא ניתח את הצלחתן של העיתונאיות שלי יחימוביץ' וכרמלה מנשה במהלך שהביא ליציאת צה"ל מלבנון, וכתב על עצמו "אני הייתי מאלה שטעו, השליטה בדרום לבנון נראתה אז בעיניי כמחיר שמוכרחים לשלם". מאמרים אחרים הקדיש לפערים החברתיים המעמיקים בחברה הישראלית. תחת הכותרת "את מי אנחנו שולחים למות למעננו?", תיאר את התרחקותה המתמשכת של "ישראל הראשונה" מצה"ל, בעוד יחידות השדה בצבא הולכות ונשענות בהדרגה, לדבריו, על עניים וילדי פריפריה, עולים חדשים, ודתיים.
בשנת 2005 יצא לאור, בהוצאת זמורה-ביתן ובעריכתה של נועה מנהיים, ספר הביכורים שלו, "אם יש גן עדן", המגולל את סיפורו של סג"ם (אחר כך סגן) לירז ליברטי, המכונה "ארז", מפקד צוות בפלוגת ההנדסה בחטיבת חי"ר (לאורך הספר נרמז לא פעם שמדובר בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי) המוצב עם צוותו במוצב הבופור בשנה האחרונה לשהות צה"ל בדרום לבנון. הספר, שנכתב דרך עיני דור החיילים של סוף שנות התשעים, בא להכות על חטא, לסגור את החשבון הפתוח, תוך הארה ביקורתית של הסתמיות, האבסורד, והמחיר הקשה מנשוא של הקיבעון. גישה זו עומדת לניתוח ביקורתי במסגרת קורסים אותם הוא מעביר במרכז הבינתחומי הרצליה, בתחומי העריכה העיתונאית.
בין סדרות הדרמה שכתב והיה שותף ליצירתן: "תא גורדין" (2011), "אופוריה" (2012). "תא גורדין" עובדה לגרסה אמריקאית ששודרה ב-NBC בשם "Allegiance", ולגרסה קוריאנית ששודרה ב-KBS תחת השם Spy. גרסת המקור הישראלית הוכתרה על ידי מגזין התרבות של הגארדיאן הבריטי לאחת משש סדרות הדרמה הבינלאומיות הטובות ביותר לשנת 2012.
לשם נטל חלק בעיבוד הגרסה האמריקאית ל"אופוריה", שעלתה לשידור ברשת HBO ביוני 2019. הסדרה חודשה לעונה שנייה.
בשנת 2019 כתב ביחד עם הבמאי ירון זילברמן את התסריט לסרט הקולנוע "ימים נוראים", שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר באותה השנה.
בקיץ 2019 החלו צילומי "הסהר הפורה", סדרה אמריקאית-צרפתית אותה כתב ביחד עם שותפו עמית כהן, עבור גופי השידור הולו וארטה ועוסקת במלחמת האזרחים בסוריה. יחד עם כהן ודניאל אמסל כתב חמש סדרות שונות, ובין היתר כתב במשך כעשור את תסריט הסדרה "שעת נעילה", ששידורה החל באוקטובר 2020 ונחשבת לסדרת הדרמה היקרה ביותר שהופקה לטלוויזיה הישראלית. בנוסף, כתבו השלושה את הסדרה "בוגד" שעלתה בהוט בנובמבר 2022.
בשנת 2023 עלתה ברשת 13 סדרת הדרמה שמיים אדומים שנכתבה בהשראת הספר של דניאל שנער. בנוסף תעלה במשך השנה בקשת 12 סדרת הריגול "הראש" בכיכובם של יהודה לוי יעל אלקנה ואושרי כהן. וילד רע בהוט סיפור חייו של הקומקאי דניאל חן.
לשם נבחר על ידי מגזין "ליברל" לאחד ממאה המשפיעים בישראל לשנת 2019.
ספרו השלישי, "יפים כמו שהיינו", יצא לאור בספטמבר 2019 בהוצאת זמורה ביתן.
בין התפקידים הניהוליים שמילא: סמנכ"ל התוכניות ב"קשת" (2005-2009), מפיק ואיש פיתוח באולפני הסרטים "לג'נדרי" בלוס אנג'לס (2014–2017).
בספטמבר 2013 נישא בבוסטון לבן זוגו, אורן גנור, מנתח ילדים בבית החולים לילדים של בוסטון ומרצה בבית הספר לרפואה של הרווארד, המתמחה בשחזור איברים. השניים הכירו בעת שירותם הצבאי ביחידה 8200, בשנת 1999. בשנת 2022 נולדה לשניים בת.
פנקס שירות
פנקס שירות הוא אוטוביוגרפיה וספר זיכרונות של יצחק רבין שפורסם ב-1979, ושאותו כתב רבין יחד עם העיתונאי דב גולדשטיין. הספר עורר מספר שערוריות בזמנו, בשל השפה הבוטה השגורה בו כלפי דמויות שונות מן הצמרת הפוליטית באותה עת, ובעיקר עקב כינויו של שמעון פרס, מתחרהו של רבין על צמרת המערך, "חתרן בלתי נלאה", כינוי שדבק בזה האחרון. הספר פורסם בשני כרכים.
שגרירות ישראל ביאנגון
שגרירות ישראל ביאנגון היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל למיאנמר. השגרירות, שהוקמה ב-1954, היא השגרירות הישראלית הראשונה בדרום-מזרח אסיה.
פנקס שירות
רקע
הספר נכתב בשנים 1978 - 1979 כאשר רבין היה חבר כנסת באופוזיציה, לאחר הקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה. הספר נכתב בשיתוף עם כתב העיתון מעריב, דב גולדשטיין, ויצא לאור בהוצאת ספרית מעריב. הספר פורסם תחילה באנגלית בשם - The Rabin Memoirs, ואילו פרקים ממנו בעברית פורסמו במהלך אוגוסט 1979 בעיתון מעריב. גולדשטיין מסר בין השאר את טיוטת הספר לכתב לענייני מפלגות של הטלוויזיה הישראלית ניסים משעל, כחלק ממהלך של קידום מכירות. משעל פרסם מידע ממנו, עוד טרם פרסומו, מידע שהביא לסערה תקשורתית. הספר פורסם בעברית בתחילת ספטמבר 1979. ב-10 בספטמבר 1979 ערך רבין מסיבת עיתונאים לרגל השקת הספר, ובה חזר על דברים שפרסם בספר, בין השאר שלא ישמש כשר בממשלה בראשות שמעון פרס.