cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וישוגרוד
הנצחה
בעקבות חילול בית הקברות היהודי בעיירה ועקירת המצבות ממנו, הוקמה בפתח בית הקברות מצבה ליהודי העיירה, ועליה נכתב: "גם למתים לא נתנו מנוח". את המצבה הקים ארגון יוצאי וישוגרוד בישראל.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הוצבו בעיירה שלטים לסימון אתרים היסטוריים, ובכלל זה שלט המנציח את בית הכנסת המפואר שנחרב בתקופת שואה.
ב-24 במאי 2019 הוצב בחזית המוזיאון המקומי לוח זיכרון המנציח את גירוש היהודים מהעיירה, במעמד שגריר ישראל בפולין.
אמצ'יטקה
אמצ'יטקה הוא אי געשי שאינו יציב מבחינה טקטונית, שנמצא בקבוצת איי ראט שבאיים האלאוטיים בדרום-מערב אלסקה. אורכו כ-68 ק"מ ורוחבו נע בין 3 ל-6 ק"מ. האקלים בו ימי, יש בו סערות רבות, ושמיו מכוסים בדרך-כלל בעננים.
האי היה מיושב במשך יותר מ-2,500 שנים בידי תושבים אלאוטיים, אך החל מ-1832 אין בו יישובים קבועים. האי היה כלול ברכישת אלסקה משנת 1867, וכלול מאז כחלק מארצות הברית. במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס אווירי לכוחות ארצות הברית בקרב על האיים האלאוטיים, המערכה היחידה שהתנהלה במלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית עצמה.
אמצ'יטקה נבחר על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית כאתר לפיצוצים תת-קרקעיים לנשק גרעיני, ושלושה ניסויים כאלה בוצעו בו בין השנים 1965 ל-1971. הראשון, "לונג שוט" (Long Shot), היה פיצוץ בעוצמה של 80 קילוטון שבוצע ב-1965, השני, "מילרואו" (Milrow), בעוצמה של 1 מגהטון ב-1969, והשלישי, "קאניקין" (Cannikin), בעוצמה של קרוב ל-5 מגהטון בוצע ב-1971, והיה הניסוי הגרעיני התת-קרקעי הגדול ביותר שביצעה ארצות הברית אי פעם.
הניסויים עוררו התנגדות עזה, בעיקר מארגונים להגנת הסביבה שחששו ש"קאניקין" יגרום לרעידות אדמה ולגלי צונאמי. ההתנגדות ופעולות המחאה לקראת פיצוץ קאניקין הביאו להקמת ארגון גרינפיס.
אמצ'יטקה כבר אינו משמש כאתר ניסויים, אך עדיין מנוטר לבדיקת דליפות של קרינה גרעינית.
גאוגרפיה
אמצ'יטקה הוא הדרומי מבין קבוצת איי ראט שבשרשרת האיים האלאוטיים. הוא מוקף בים ברינג מצפון וממזרח, ובאוקיינוס השקט מדרום וממערב.
חלקו המזרחי הוא רמה נמוכה עם מספר אגמים קטנים, גבעות מתונות, וצמחיית שיחים, אזוב, וחזזית. מרכז האי הוא הררי, וחלקו המערבי שומם וצמחייתו דלילה. האקלים אוקייני, ערפילי, סחוף רוחות, וב-98 אחוז מימי השנה מכוסה האי בעננים. הטמפרטורות באי מתונות בשל ההשפעה הממזגת של האוקיינוס, אך סופות חזקות ישנן באי לעיתים תכופות. מבחינה גאולוגית, האי הוא געשי ובלתי יציב, ומהווה חלק מהבלוק הקרומי שניתק מהקשת הוולקנית של האיים האלאוטיים.
היסטוריה מוקדמת
ההיסטוריה האנושית באמצ'יטקה התחילה לפני כ-2,500 שנים, וישבו בו בני האלאוטים. שרידים אדם משנת 1000 לספירה התגלו ב-1980.
ב-1741 נראה אמצ'יטקה על ידי ויטוס ברינג, וכונה על-ידו סנט מקאריוס, ב-1790 הוא נראה על ידי בילינגס, ובשנת 1820 ירד לחופו שישמארף.
החל מסוף המאה ה-18 הקימו ציידים וסוחרים רוסים מושבות של קבע באמצ'יטקה ובאיים הסמוכים, תוך ניצול התושבים האלאוטים הילידים. כתוצאה מכך פחתה אוכלוסיית המקומיים, וב-1832 כבר לא נותר באי יישוב של קבע, ובמלחמת העולם השנייה נותר באי רק כפר דייגים רוסי נטוש יחיד. האיים נחקרו בידי משלחות מחקר באזור צפון האוקיינוס השקט ב-1855, ונכללו ברכישת אלסקה, שבה נקנתה אלסקה מידי הרוסים בשנת 1867.
ב-1913, הקצה נשיא ארצות הברית, ויליאם טאפט, את שרשרת האיים האלאוטיים, ובכללם את אמצ'יטקה, לשמורת טבע. התושבים המקומיים באי אטקה חכרו את האי למטרת ציד שועלים ב-1920, והמשיכו בכך עד לפלישה היפנית למערב האלאוטים ב-1942.
מלחמת העולם השנייה
ביוני 1942 כבשו היפנים חלק מהאיים האלאוטים המערביים, ועמדו לכבוש גם את אמצ'יטקה. כדי לסלק את היפנים, החליט המטה הכללי האמריקני לפעול במהירות, ולבנות מספר בסיסי אוויר ושדות תעופה צבאיים ממערב לאומנק, שמהם יוכלו מפציצים אמריקנים לתקוף את כוחות הכיבוש היפנים.
הצבא האמריקני בנה באיים שהיו בשליטתו 14 בסיסי אוויר, ובסיור שערך צבא ארצות הברית באמצ'יטקה בספטמבר 1942, הוחלט שיהיה קשה לבנות מסלולי המראה באי. עם זאת, ב-13 בדצמבר 1942 הוחלט בכל זאת לבנות מסלול המראה באמצ'יטקה, וזאת כדי להקדים את היפנים ולמנוע מהם את כיבוש האי. משלחת סיור נוספת שביקרה באי בין 19-17 בדצמבר המליצה לסלול מסלול המראה קצר בתוך שבועיים-שלושה, ובסיס אווירי ראשי בתוך שלושה עד ארבעה חודשים.
התוכנית החלה להתבצע, וב-12 בינואר 1943 נחתו כוחות אמריקנים באי ללא התנגדות מצד היפנים, פרט להטבעת המשחתת האמריקאית וורדן (DD-352) ועמה 14 חיילים.
למרות מזג האוויר הקשה וההפצצות היפניות, נמשכה בנייתו של שדה התעופה, והוא היה מוכן לפעולה כבר ב-16 בפברואר 1943. הפיקוד האלסקאי היה עתה במרחק של 80 ק"מ בלבד ממטרתו, האי קיסקה. יחד עם שדה התעופה בן שלושת מסלולי ההמראה, נבנו באי גם מספר מבני שירות וכבישים. בשיאו היה אמצ'יטקה מאוכלס בכ-15,000 חיילים.
תוכניות לניסויים גרעיניים
בשנת 1951 החל משרד ההגנה האמריקני לשקול ביצוע של ניסויים גרעיניים באי. מטרת הניסויים באותה עת הייתה לבדוק את ממדי הלוע שעשוי להיווצר כתוצאה מפיצוץ גרעיני. לפיכך, תוכנן פיצוצן של שתי פצצות בעוצמה של 20 קילוטון כל אחת. לאחר שנקדחו כ-34 קידוחי ניסוי, הגיעו המתכננים למסקנה שהאי אינו מתאים למטרה זו, והניסויים הועברו לאתר הניסויים שבמדינת נבדה.
בסוף שנות ה-50, הגיעו מדענים למסקנה שהבנה טובה יותר של האפקטים הסייסמולוגיים של פיצוצים גרעיניים היא הכרחית כדי לזהות ניסויים תת-קרקעיים שבוצעו בידי ברית המועצות. "ניסוי ריינייר" (Rainier), שהיה חלק ממבצע "פלאמבוב" (Plumbbob), שהיה בעוצמה של 1.7 קילוטון, גרם לסיגנלים סייסמיים חזקים, אך אלו נראו דומים למדי לסיגנלים הסייסמיים שנוצרים ברעידת אדמה רגילה. ב-1959, הקים ד"ר ג'יימס קיליאן, עוזר הנשיא למדע וטכנולוגיה, את ה"פאנל לשיפור הסייסמוגרפיה", שמטרותיו היו להביא לשיפור המכשור הסייסמוגרפי ולפריסה גלובלית של תחנות סייסמוגרפיות בעולם, וכן למחקר מעמיק יותר של האפקטים הסייסמיים של פיצוצים גרעיניים. הפרויקט אושר על ידי ממשל הנשיא אייזנהאואר.
במקביל לוועדה לאנרגיה אטומית, שהייתה עצמאית וכפופה ישירות לנשיא ארצות הברית, החל גם משרד ההגנה האמריקני לבחון שוב את אמצ'יטקה כאתר לניסויים גרעיניים תת-קרקעיים.
ניסוי "לונג שוט"
כדי לבצע את הניסוי "לונג שוט" (Long Shot), תפס משרד ההגנה את האי בין השנים 1964 ו-1966, כשהסיוע המדעי, מכשירי המדידה, והפצצות עצמן סופקו על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית. מטרת הניסוי הייתה "להגדיר את ההתנהגות והמאפיינים של הסיגנלים הסייסמיים הנוצרים מפיצוצים גרעיניים, ולבדלם מהסיגנלים הסייסמיים שנוצרים מרעידות אדמה טבעיות".
הפיצוץ התבצע בסופו של דבר ב-29 באוקטובר 1965. פיר הקידוח נכרה בעומק של 714 מטרים, והפיצוץ היה בעוצמה של 80 קילוטון. היה זה הניסוי הראשון שארצות הברית ביצעה באתר מרוחק, והראשון שהתבצע באחריות משרד ההגנה. לא הייתה קריסה של פני השטח, אך הייתה דליפה של טריטיום ושל קריפטון אל פני השטח, דליפות שהוסתרו מהציבור עד 1969.
ניסוי "מילרואו"
אף על פי שהניסויים בוצעו כחלק מ"תוכנית הניסויים לנשק גרעיני", הוגדרה מטרת ניסוי מילרואו (Milrow), כ"ניסוי לבדיקת אי, ולא ניסוי לבדיקת נשק". הייתה זו "יריית כיול" שנועדה להפיק מידע שממנו ניתן יהיה לחזות את כלל ההשפעות של פיצוץ גרעיני חזק על סביבת הניסוי, ובפרט, כדי להגדיר אם ניתן יהיה לבצע באופן בטוח את הניסוי הבא - ניסוי קאניקין. הפיצוץ התבצע ב-2 באוקטובר 1969, פיר הקידוח היה בעומק של 1,220 מטרים, והפיצוץ היה בעוצמה של כ-1.2 מגהטון.
גלי הרעד מהפיצוץ הגיעו לפני השטח בתאוצה של מעל 35 ג'י, ויצרו כיפה ברדיוס של כ-3 ק"מ ובגובה של כ-5 מטר. הפיצוץ גם יצר גלי קצף באוקיינוס הסובב את האי, והרים מהאגמים ומהנחלים שעל פני האי גייזרים של בוץ ומים עד לגובה של כ-15 מטר. בפני השטח נוצרה תופעת קריסה קרקעית, הידועה גם כ"מכתש משוקע", שנוצר כתוצאה מקריסת חומרי הקרקע אל תוך החלל שנוצר בפיצוץ.
מחלוקת וביקורת לקראת ניסוי קאניקין
מספר ימים לאחר ניסוי מילרואו, התארגנה ועדה בשם "אל תיצור גל" ("Don't Make A Wave") בוונקובר שבקנדה, כשעל סדר יומה השאלה האם להתנגד ולהיאבק כנגד ביצוע ניסוי גרעיני נוסף באי, או האם להרחיב את מאמציהם למאבק כולל בכל האיומים כנגד איכות הסביבה. ועדה זו, ופעולות המחאה שארגנה נגד הניסויים, היוו את ראשיתו של ארגון "גרינפיס".
We Must Believe in Magic
We Must Believe in Magic (בעברית: אנחנו חייבים להאמין בקסם) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית קריסטל גייל. האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 1977 והפך לאלבום הנמכר ביותר שלה, כאשר הגיע למקום השני במצעד אלבומי הקאנטרי של בילבורד ולמקום ה-12 במצעד הבילבורד 200 (האלבום הראשון שלה שנכנס למצעד הזה והאלבום היחיד שלה שהגיע בו ל-30 העליונים, עד לשנת 2021). מתוך האלבום יצא הלהיט "Don't It Make My Brown Eyes Blue".
אמצ'יטקה
מחלוקת וביקורת לקראת ניסוי קאניקין
שם הוועדה נקבע בשל הקביעה שקבע בוב האנטר, עיתונאי מוונקובר, שכתב שהניסוי המתוכנן הבא יגרום לרעידות אדמה ולצונאמי. הוועדה לאנרגיה אטומית, מצידה, העריכה את הסיכוי שהניסוי יגרום לרעידת אדמה משמעותית כ"מאוד בלתי סביר", ואת הסיכוי לצונאמי כ"עוד פחות סביר".
We Must Believe in Magic
הצלחה מסחרית
בשנת 1978 קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), את תואר הפלטינה. האלבום נחשב לאלבום הקאנטרי הראשון בביצוע אישה, שקיבל את תואר הפלטינה בארצות הברית. הוא היה גם האלבום הראשון של גייל שנכנס למצעד האלבומים הבריטי, שם הגיע למקום ה-15 וקיבל שם את תואר הכסף, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI).
במצעד האלבומים ההולנדי הגיע האלבום למקום ה-29, שם נשאר במשך שבועיים.
אמצ'יטקה
מחלוקת וביקורת לקראת ניסוי קאניקין
אחרים לא הסכימו לקביעה זו. יושב ראש הוועדה לאיכות הסביבה, ראסל טריין, טען ש"לא ניתן להסיק מתוצאות ניסוי מילרואו מסקנות חותכות לגבי הניסויים הנוספים ..."
ביולי 1971 תבעה קבוצה בשם "הוועדה לאחריות בנושאי גרעין" את הוועדה לאנרגיה אטומית, ובקשה מבית המשפט לעצור את המשך הניסויים. התביעה נדחתה בבית המשפט, ובית המשפט העליון של ארצות הברית, בהרכב של 7 שופטים, דחה צו מניעה בעניין זה ברוב קולות. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון עצמו אישר תקציב בסך 200 מיליון דולר לביצוע הניסוי השלישי, וזאת למרות התנגדות מצד מדינות כמו יפן, פרו ושוודיה. ועדת "אל תיצור גל" חכרה ספינה בכוונה להפליג עמה לחופי האי להפגנת מחאה, וכדי למנוע את ביצוע הניסוי, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים התבטלה פעולתם.
ניסוי "קאניקין"
ניסוי "קניקין" היה מיועד לבדוק את תכנונו ואת יכולתו המבצעית של הטיל האנטי-בליסטי האמריקני ספרטן LIM-49, שהיה בעל ראש נפץ גרעיני רב עוצמה. הטיל תוכנן להפקת כמות גדולה של קרני X, וזאת כדי למזער את תגובת הביקוע הגרעיני ואת ההרס הפיזי שנגרם ממנו, וכדי למנוע מהיריב את נטרול מכ"ם הטיל. הניסוי נועד למדוד את תפוקת הפצצה, את מידת קרינת קרני ה-X, את ספקטרום הקרינה, ולהבטיח תכנון מיטבי לראש הנפץ הגרעיני.
הניסוי התבצע ב-6 בנובמבר 1971 בקרקעית פיר קידוח בעומק של 1,860 מטרים. עוצמתו הייתה מעט פחות מ-5 מגהטון, עוצמה החזקה פי 400 מעוצמת פצצת האטום שהוטלה על הירושימה. ניסוי קאניקין היה הניסוי הגרעיני התת-קרקעי הגדול והחזק ביותר שביצעה ארצות הברית אי פעם. כתוצאה מהפיצוץ התרוממו פני השטח באזור הפיצוץ בכ-6 מטר, וכתוצאה מהשקיעה ומהפגיעה שגרם הפיצוץ נוצר מכתש ברוחב של כ-1.5 ק"מ, שהפך לאגם מים. הפיצוץ גרם לגלי רעד סייסמיים בעוצמה של 7.0 בסולם ריכטר, שגרמו למפולות סלעים ולסדקי אדמה בשטח של כ-3.5 קמ"ר באזור הפיצוץ. אף שלא נגרמו רעידות אדמה קשות או גלי צונאמי, כפי שחששו אנשי איכות הסביבה, עדיין אירעו מספר אירועים טקטוניים במהלך השבועות שלאחר הניסוי, ככל הנראה כתוצאה מפעולת גומלין בין הפיצוץ עצמו והלחצים הטקטוניים הטבעיים שמצויים באזור האי.
משנת 1973
משרד האנרגיה האמריקני החליט לנטוש את האי החל משנת 1973, אך מדענים המשיכו לבקר בו למטרות בדיקה וניטור. ב-2001 ביצע משרד האנרגיה מספר פעולות לטיהור האי מפסולת גרעינית. פירי הקידוח יוצבו ונוקו על ידי ערבוב הבוץ שבהם באדמה בלתי מזוהמת, וכוסו ביריעות פוליאסטר שכוסו באדמה.
היה חשש שסדקים תת-קרקעיים חדשים שעלולים להיווצר, יאפשרו לנשורת רדיואקטיבית לדלוף אל פני השטח ואל מי האוקיינוס. במחקר שהתבצע על ידי ארגון גרינפיס ב-1996, נמצא שאזור ניסוי קאניקין ממשיך לשחרר פלוטוניום ואמריציום אל פני השטח, אך מחקר שהתבצע על ידי אוניברסיטת אלסקה קבע שאין סימנים לדליפה רדיואקטיבית, ובבדיקה שהתבצעה ב-2006 נקבע שכמות הפלוטוניום שנפלטת מהמקום קטנה מאוד, ואינה מהווה סיכון ביולוגי משמעותי לסביבה הטבעית.
משרד האנרגיה האמריקני ממשיך לנטר את האי עד היום, כחלק מתוכנית הטיהור והשיקום של המקום. פעולה זו מתוכננת להימשך עד שנת 2025, כשאז מתוכנן האי להפוך לשמורת טבע שהגישה אליה מבוקרת ומוגבלת.
וילהלם, דוכס אוראך
הרוזן פרידריך וילהלם אלכסנדר פרדיננד מווירטמברג, הדוכס הראשון מאוראך (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Alexander Ferdinand von Urach; 6 ביולי 1810 – 17 ביולי 1869), היה בנו של וילהלם פרידריך פיליפ, דוכס וירטמברג (1761–1830), אחיו הצעיר של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג, מאשתו המורגנטית, הברונית וילהלמינה פון טונדרפלד-רודיס (1777–1822), עמה התחתן בשנת 1800. הוא היה ראש בית אוראך הראשון.
וילהלם שירת כקצין פרשים בצבא ממלכת וירטמברג. הוא גם בחן תותחים עבור צבא וירטמברג, שאת חלקם עדיין ניתן לראות בטירת ליכטנשטיין, אותה בנה מחדש באופן מהותי בשנות ה-40. הוא קיבל השראה מהרומן ההיסטורי הרומנטי "ליכטנשטיין" מאת וילהלם האוף (1826). האוף קיבל בתורו השראה מיצירותיו של וולטר סקוט. הוא קחבל את התואר דוכס אוראך ב-28 במרץ 1867.
וילהלם היה חבר זוטר במשפחת המלוכה של וירטמברג. הוא היה אחיינו של המלך פרידריך (נפטר ב-1816), והיה בן דודו הראשון של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג (שלט בשנים 1816–1864).
חיים ציבוריים
וילהלם גדל בבית הוריו יחד עם אחיו הבכור אלכסנדר, שהתפרסם מאוחר יותר כמשורר, והם שהו במכון "פלנברג'שה הופוויל" בברן. וילהלם חזר לשטוטגרט והועלה לדרגת קפטן בתותחנים הרכובים בגיל 18. ב-1835 הועלה לדרגת מיור, וב-1837 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הארטילריה. ב-1841 הועלה לדרגת גנרל מיור והופקד כאחראי על חטיבת חי"ר.
ניתן לראות אותו בשנת 1847, שישי מימין ב"דיווח למלך וילהלם הראשון", ציור של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויועציו, מאת צייר החצר פרנץ סרף סטירנברנד. הוא מדבר עם נסיך הכתר קרל, והמלך מראיין את הנסיך פרידריך.
בשנת 1848 תרמה וירטמברג חטיבה לכוח המשולב של מדינות דרום גרמניה שצעדו להילחם במלחמת שלזוויג הראשונה. את הדיוויזיה הוביל לוטננט גנרל מוריץ פון מילר; וילהלם קיבל את הפיקוד על בריגדת וירטמברג. לאחר הסכם מאלמו, החטיבה הוצבה באלטונה ולא ראתה שום פעולה אמיתית. רוב החטיבה, כולל וילהלם, הועברה אז לבאדן העליונה, והותירה גדוד בשלזוויג. החטיבה ביצעה עבודות תצפית בבאדן העילית, בעיקר במחוז קונסטנץ, אך לא עסקה בשום לחימה.
הנשק האהוב על הדוכס וילהלם היה הארטילריה. הוא נחשב כמתמטיקאי מצטיין והמציא כמה המצאות, במיוחד בכל הנוגע להרכבת התותחים. הוא ניסה להרגיע את הרתיעה של האקדח על ידי השעיית עגלת האקדח במסגרת ניתנת להזזה. מוחו המאוד פעיל ומשכיל אוניברסלי לא מצא מספיק פעילות בצבא במהלך תקופת השלום הארוכה.
היסטוריון
הוא התעניין מאוד באמנויות ובמדעים, ובפרט בתולדות האמנות ובארכאולוגיה. הוא ערך סיורים לימודיים והקים את ה-"württembergischen Altertumsverein" (חברת וירטמברג להיסטוריה עתיקה) ב-1843 ואת "Verein für vaterländische Naturkunde" (האגודה להיסטוריה טבעית לאומית) ב-1844 והמשיך לתמוך באלה. הוא גם פעל שוב ושוב כנשיא האגודה הכוללת של האגודות הגרמניות להיסטוריה עתיקה. את טעמו לאמנות הראה ב-1840 וב-1841, כאשר בנה את טירת ליכטנשטיין במקום הטירה העתיקה שנהרסה אז לחלוטין שהתפרסמה על ידי הרומן ליכטנשטיין של וילהלם האוף. הוא העביר מספר לא מבוטל של פסלים בסגנון הרנסאנס מה-"Neues Lusthaus" בשטוטגרט לטירת ליכטנשטיין כאשר ה-Lusthaus היה אמור להיהרס ב-1844, כדי לפנות מקום לתיאטרון החצר המלכותית. הוא היה חבר כבוד במספר אגודות מדעיות ובאגודות מלומדים, כמו האקדמיה הבווארית למדעים.
אקדמיה וספרות
בשנת 1845, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהמחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת טיבינגן, כהוקרה על המאמץ המדעי שלו. בין יצירותיו הספרותיות היו "Wegweiser durch sämtliche Malerschulen und Gemäldesammlungen von WW" ("המדריך לכל אסכולות הציור והאמנות של WW") ו-"Graphisch-archäologische Vergleichungen" ("השוואות גרפיות-ארכאולוגיות") וה-"Aufklärende Worte über Wetterprophezeihung von W. W" ("דברי הבהרה על חיזוי מזג האוויר, מאת WW"). שלו "Politische Skizzen über Deutschland und Württemberg aus der Mappe eines Conservativen" ("מערכונים פוליטיים של גרמניה ווירטמברג מתיקיית שמרן") הופיעו בעילום שם ב-1852.
משפחתו
תוצאה בלתי צפויה של נישואים אלה הייתה משבר הירושה של מונקו של 1918.
ערוץ 4
Channel 4 (בתרגום: ערוץ 4) היא רשת שידור ציבורי בריטית לקליטה חופשית, שהחלה את שידוריה ב-2 בנובמבר 1982. היא הוקמה כדי לספק ערוץ טלוויזיה רביעי בבריטניה. באותה תקופה, הערוצים האחרים היחידים היו BBC One ו-BBC Two במימון אגרה, ורשת שידור מסחרית אחת ITV. המטה של הרשת ממוקם בלונדון ובלידס, עם מוקדים נוספים בגלאזגו ובריסטול.
הרשת היא בבעלות ציבורית וממומנת מפרסום; במקור הרשת הייתה חברת בת של "רשות השידור העצמאית" (IBA), והיא נמצאת מאז 1993 בבעלות, ומופעלת על ידי, "תאגיד ערוץ 4" (Channel Four Television Corporation), חברה לתועלת הציבור בבעלות משרד התרבות, המדיה וספורט של ממשלת בריטניה. ב-2010, ערוץ 4 הרחיב את השירות שלו לויילס, שם פועל מאז 1982 ערוץ דומה בשם "S4C", שרוב שידוריו בשפה הולשית.
היסטוריה
לפני הקמת ערוץ 4 ו-S4C, בבריטניה היו שלושה ערוצי טלוויזיה BBC1, BBC2 ו-ITV. חוק השידור 1980 החל בתהליך של הוספת ערוץ רביעי. לאחר כמה חודשים של שידורי ניסיון, הוא החל לשדר ב-2 בנובמבר 1982. הרעיון של ערוץ מסחרי שני בבריטניה היה קיים מאז הקמתה של רשת ITV ב-1954. ואכן, למכשירי טלוויזיה שנמכרו לאורך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 היה לעיתים קרובות כפתור נוסף שכותרתו "ITV 2" או "IBA 2", כהכנה להשקת ערוץ נוסף. לאורך ההיסטוריה של ITV התקיים דיאלוג רב-שנתי בין הממשלה, החברות שהפעילו את רשת ITV וגורמים אחרים, בנוגע לצורת ההרחבה של השידור המסחרי לערוץ נוסף, עד שהוחלט להקים ערוץ מסחרי נוסף אך בבעלות ציבורית. רשת ITV הופקדה על מכירת הפרסומות ששודרו בערוץ 4, ההכנסות מפרסומות בשני הערוצים צורפו לקופה אחת, וערוץ 4 קיבל 13.6% מהסכום הכולל.
עם השקתו, נקבע ברישיון השידור שתפקידו של ערוץ 4 לספק אלטרנטיבה לערוצים הקיימים, עם תוכניות בידור, עלילה ותעודה המנותקת משיקולי רייטינג. בהתאם לתפקידו, הערוץ זכה להערכה רבה הן על ידי קבוצות מיעוטים והן על ידי אנשי אמנות ותרבות על החדשנות הרבה שלו. בתקופה זו תחת המנכ"ל המייסד, ג'רמי אייזקס, הערוץ צבר מוניטין של הפקת תוכניות איכות. עם זאת על חשבון הרייטינג שהיה נמוך לרוב, אייזקס אף נהג לומר שהרייטינג בערוץ לא יעלה על 10% וביום שזה קרה, הוא יתפטר מתפקידו. זאת כאינדיקציה שהוא מגשים את משימתו לשידורי איכות ופנייה לקבוצות מיעוט. הערוץ נחשב לסיפור הצלחה מבחינת שוק הטלוויזיה הבריטי, מאחר שאת התכנים שלו, בהם סדרות וסרטים דוקומנטריים ועלילתיים, רכש ממאות חברות הפקה שהוקמו בידי יוצרים שקודם לכן לא הייתה להם נגישות לטלוויזיה. במהלך תקופה זו החל ערוץ 4 גם לתמוך בהפקת סרטי קולנוע עצמאיים, בתמורה לזכות להקרנה בלעדית שלהם עם סוף דרכם בבתי הקולנוע. עם הסרטים שהערוץ מימן נמנים: "פריז, טקסס" (1984), "מכבסה יפהפייה שלי" (1985), "ריטה, סו ובוב גם הוא" (1987), ו"טובעים במספרים" (1988) בבימוי פיטר גרינוויי.
ב-1993 זכה הערוץ בעצמאות מרשת ITV, כאשר השליטה בתחנה עברה ל-"תאגיד ערוץ 4", ומאז הוא מצליח להתקיים בכוחות עצמו במכירה ישירה של זמן פרסום, ומכירה או רישוי של תוכן. עם זאת חל שינוי בסגנון השידור. במקום לכוון לטעמי מיעוט והפקות איכות, הערוץ החל להתמקד בקצוות המיינסטרים, ובמרכז השוק ההמוני עצמו. הוא החל לשדר תוכניות רכש רבות מארצות הברית בזמן צפיית השיא, הרבה יותר ממה שעשה קודם לכן. בין השאר הוא שידר סדרות אמריקאיות פופולריות דוגמת "חברים" ו"ER".
בתחילת שנות ה-2000, החל ערוץ 4 לשדר פורמטים של ריאליטי דוגמת כמו "האח הגדול" שזכה להצלחה רבה, ורכש את זכויות השידור של אירועי ספורט המוניים כמו משחקי קריקט ומרוצי סוסים. הכיוון החדש הזה הגדיל את הרייטינג וההכנסות. בנוסף, התאגיד השיק מספר ערוצי טלוויזיה חדשים באמצעות חברת בת חדשה, "4Ventures", כולל את: Film4, At the Races, E4 ו-More4. שהיו זמינים למינוי פלטפורמות של טלוויזיה רב ערוצית בכבלים ובלוויין.
בשנת 2003 חוקק חוק תקשורת חדש בבריטניה, חלקית בתגובה לכיוון ה"פופוליסטי" החדש של הערוץ. חוק שהנחה את הערוץ להפגין חדשנות ויצירתיות, לפנות לטעמים ולאינטרסים של חברה מגוונת מבחינה תרבותית, ולכלול תוכניות בעלות אופי חינוכי המציגות מאפיינים ייחודיים.
בשנת 2005 הערוץ החל בשידור דיגיטלי, זמין באוויר בחינם, של הערוצים החדשים שלו (דוגמת E4 ו-Film4), בנוסף לשידור שלהם בפלטפורמות של טלוויזיה רב ערוצית.
ב-10 בדצמבר 2007 השיק ערוץ שידור באיכות HDTV והיה הערוץ הראשון בבריטניה ששידר ב-HD באופן מלא. לערוץ היה אותו לוח שידורים כמו ערוץ 4, והתוכניות ששודרו באיכות של SD שודרו בו באיכות של HD. החל מ-2022 השידור של הערוץ בפלטפורמות של טלוויזיה רב ערוצית הפך זמין ב-HD בלבד.
פעילות בישראל
בין התוכניות והסרטים שהפיק או רכש הערוץ בישראל במשך השנים היו:
תוכן
ערוץ 4 פועל במודל של "publisher-broadcaster", כלומר הוא מזמין ורוכש את כל התוכניות שלו מחברות הפקה עצמאיות חיצוניות. מלבד מהדורת חדשות אחת ביום, בת שעה, הכוללת כתבות וראיונות ארוכים, בניגוד לפרומט מהדורת חדשות של הערוצים האחרים. הוא היה גוף השידור הבריטי הראשון שעשה זאת בקנה מידה משמעותי; שיטה זו היא תניה הכלולה ברישיון השידור שלו. כתוצאה מכך, צצו בבריטניה חברות הפקה עצמאיות רבות, אם כי הזמנה חיצונית ב-BBC וב-ITV (שם הוטלה מכסה של מינימום של 25% מסך התפוקה שצריכה להירכש מחברות עצמאיות חיצוניות, מאז נכנס לתוקף חוק השידורים של 1990) הפכה לנוהג קבוע, כמו גם על התחנות הרבות שהושקו מאוחר יותר. למרות שהיה גוף השידור הבריטי הראשון שהזמין את כל תוכניותיו מצדדים שלישיים, ערוץ 4 היה גוף השידור האחרון שהוציא למיקור חוץ את פעילות ההפצה והשידור שלו (משדרים ותשתית טכנולוגית), לאחר 25 שנים שניהל אותה בעצמו.
ערוץ 4 גם החל במגמה של בעלות על זכויות היוצרים וההפצה של התוכניות ששודרו, באופן הדומה לבעלותם של אולפני הוליווד הגדולים על תוכניות טלוויזיה שהם לא הפיקו ישירות. כך למרות שערוץ 4 אינו מפיק תוכניות, רבים נתפסים כשייכים לו. ערוץ 4 גם היה חלוץ בקונספט של 'stranded programming', שבו שודרו וקודמו יחד תוכניות העוסקות בנושא משותף ברצועת שידור אחת. חלקם לפרק זמן ספציפי; וחלקם באופן קבוע, כגון רצועת "T4" תוכניות המיועדת לבני נוער, בבקרים של סוף השבוע (ובימי חול במהלך חופשות בית הספר); Friday Night Comedy, רצועת שידור של קומדיות בלילות שישי, 4Music רצועת שידור של תוכניות מוזיקה (שהפכה לערוץ נפרד) ו-4Later, אוסף אקלקטי של תוכניות נישה המושדרות באמצע הלילה ולפנות בוקר.
מימון
שינוי במימון התרחש במסגרת חוק השידור 1990, כאשר לתאגיד החדש ניתנה היכולת לממן את עצמו. במקור הסדר זה הותיר "רשת ביטחון", הכנסה מינימלית מובטחת אם ההכנסות יירדו נמוך מדי, מעיין ביטוח ששולם על ידי זכיניות ITV. עם זאת, סובסידיה כזו מעולם לא נדרשה, והפרמיות הללו בוטלו בהדרגה על ידי הממשלה ב-1998. לאחר ניתוק הקשר עם ITV, הסתיים גם הקידום הצולב שהיה בין ITV לערוץ 4.
בשנת 2007 נקלע הערוץ למשבר, לאחר שנים רבות שפעל ברווח ניכר, כאשר ההכנסות מפרסום ירדו לטובת "גוגל", שעקף את ההכנסות של הערוץ מפרסום בבריטניה. עקב קשיי מימון למעבר לשידור דיגיטלי, הערוץ ביקש עזרה ממשלתית והוחלט שהוא יקבל 14 מיליון ליש"ט על פני תקופה של שש שנים. הכסף היה אמור להגיע מאגרת הטלוויזיה, זו הייתה הפעם הראשונה שכסף מאגרת הטלוויזיה בבריטניה היה ניתן לגורם שידור שאינו ה-BBC. עם זאת, התוכנית בוטלה על ידי השר לתרבות, תקשורת וספורט, אנדי ברנהאם.
נכון לשנת 2022, הערוץ פועל מידה רבה כמו רוב התחנות המסחריות המנוהלות באופן פרטי, באמצעות מכירת פרסום, חסות לתוכניות ומכירה של כל תוכן וזכויות מרצ'נדייז שבבעלותו, כגון זכויות שידור מחוץ לבריטניה. לדוגמה, נכון לשנת 2012 הכנסותיה הכוללות היו 925 מיליון ליש"ט כאשר 91 אחוזים נבעו ממכירת פרסום. הערוץ נוהג לערוץ סבסוד צולב בין תוכניות רווחיות לבין תוכניות נישה או תוכניות איכות שאינן מכסות את העלויות. כל הרווחים של הערוץ מושקעים בחזרה ביצירת תוכניות חדשות.
איים אבודים
איים אבודים (באנגלית: The Lost Islands) היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית בת 26 פרקים שהופקה בשנות השבעים ושודרה לראשונה באוסטרליה ב-1 בינואר 1976. הסדרה הייתה הפקה משותפת של הערוץ המסחרי Ten Network עם חברת סרטי פרמאונט.
בישראל שודרה הסדרה בתחילת שנות ה-80 בשעות אחר הצהריים, לאחר מכן בטלוויזיה הלימודית במסגרת הרצועה היומית בשעות הבוקר בחופש הגדול, ולאחר מכן שודרו פרקים ממנה בתוכנית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
עם השנים זכתה הסדרה למעמד של סדרת פולחן בישראל, בעיקר משום שהסדרה שודרה בשידורים חוזרים רבים במשך שנים רבות בשידורי חופשת הקיץ של הטלוויזיה החינוכית, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בסרט הנושא את שם הסדרה.
עלילה
סופת הוריקן כמעט מטביעה בלב ים אונייה שעל סיפונה 40 נערים מרחבי העולם. 35 נערים מצליחים להיחלץ מהאונייה בסירות הצלה, אולם בשל הבהלה חמישה נערים נותרים באונייה. הסערה סוחפת את האונייה אל שני איים לא מוכרים המאוכלסים בצאצאים של אנשים שהגיעו לשם בנסיבות דומות כ-200 שנה קודם לכן.
משה קרליץ
הרב משה קרליץ (1882 לערך - 1941) היה רב ותלמיד חכם בליטא, עורך המאסף התורני "כנסת ישראל". אחיו הצעיר של החזון איש.
תולדותיו
נולד בקוסובה לרב שמריהו יוסף קרליץ. למד בישיבת סלובודקה. נישא לבת הרב פסח פינפר, שהיה רב בפונארי שבפרברי וילנה. לאחר פטירת חותנו ירש אותו ברבנות. כמו כן כיהן כדיין ומו"ץ בווילנה.
בשנת תרפ"ג (1923) הוציא את הספר "אור חדש" המכיל ביאורים, הערות וציוני מראי-מקום לספר שערי תשובה של רבינו יונה גירונדי. בשנת תרפ"ח (1928) יצאה מהדורה של הספר משולב בתוך הספר "שערי תשובה".
בין השנים תר"צ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "כנסת ישראל" ששימש במה לחידושי תורה של גדולי התורה מווילנה ומשאר ערי ליטא. בין המשתתפים: הרב חיים עוזר גרודזנסקי, אחיו החזון איש (בעילום שם), הרב חנוך אייגש בעל המרחשת, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב אהרון קוטלר, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב אריה בינה ועוד.
נספה בשואה.
לרב משה קרליץ היו שני בנים - פסח ושמריהו. פסח קרליץ, שחיבר את הספר "פתח החידוש", מת בחיי אביו, ושמריהו קרליץ נהרג בשואה.
ג'ני תומפסון
ג'ניפר אליזבת "ג'ני" תומפסון-קמפליק (באנגלית: Jennifer Elisabeth "Jenny" Thompson-Cumpelik; נולדה ב-26 בפברואר 1973) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם. זכתה ב-12 מדליות אולימפיות, מתוכן שמונה מזהב, בארבע אולימפיאדות שונות, כולן במשחי שליחות ונכון ל-2009 היא במקום השמיני בין הספורטאים שזכו במספר המדליות האולימפיות הרב ביותר בכל הזמנים. נוסף לכך, היא זכתה ב-13 מדליות באליפויות עולם מהן 7 מדליות זהב.
ביוגרפיה
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 היא זכתה לראשונה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.16 דקות, לפני הגרמניות וההולנדיות.
במבחנים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) שברה תומפסון את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי, כשקבעה תוצאה של 54.48 שניות. השיא הקודם היה שייך לשחיינית קריסטין אוטו ממזרח גרמניה ועמד על 54.73 שניות. תומפסון ציפתה לזכות בחמש מדליות זהב אולימפיות אך לא עמדה במשימתה. היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.84 שניות אחרי השחיינית הסינית ז'אנג יונג ששחתה זמן של 54.64 שניות. כמו כן סיימה תומפסון במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.37 שניות אחרי השחייניות הסיניות. במשחי השליחות היא זכתה בשתי מדליות זהב ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.46 דקות לפני סין וגרמניה, וב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.54 דקות לפני גרמניה וברית המועצות. לנבחרת האמריקאית היו טענות קשות נגד השיטה לבדיקת סמים בצורה אקראית, כך יצא שהמנצחות הסיניות לא נבדקו. תשעה חודשים לאחר המשחקים האולימפיים נתפסו תשעה שחיינים מהנבחרת הסינית בשימוש בסטרואידים ובעקבות כך, הוחלט שכל האלופים האולימפיים והמנצחים חייבים להבדק.
תומפסון המשיכה בקריירה הספורטיבית שלה כשחיינית באוניברסיטת סטנפורד וזכתה עם נבחרת השחייה של האוניברסיטה בארבע אליפויות NCAA. במשך אותה תקופה היא צברה 19 תוארי NCAA.
במבחנים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) היא לא הפגינה כושר טוב, לא השתלבה בנבחרת ארצות הברית בתחום המשחים האישיים, ונאלצה להסתפק בחברות בקבוצת השליחות. היא זכתה בשלוש מדליות זהב: ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.29 דקות לפני סין וגרמניה, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.88 דקות לפני אוסטרליה וסין ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:59.87 דקות לפני גרמניה ואוסטרליה.
באליפות העולם שנערכה בפרת', בשנת 1998 זכתה תומפסון בארבע מדליות זהב במשחים ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.95 שניות וב-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.46 שניות. תומפסון הייתה גם שותפה למדליות הזהב במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.11 דקות לפני גרמניה ואוסטרליה ו-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.93 לפני אוסטרליה ויפן. בנוסף היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.88 דקות אחרי גרמניה (8:01.46 דקות).
תומפסון שיפרה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בשנת 1999 בבריכה האולימפית של סידני כהכנה לאולימפיאדה, כשקבעה תוצאה של 57.88 שניות. השיא של השחיינית האמריקאית מרי טי מאהר 57.93 שניות מ-1981 היה הוותיק ביותר באותה עת והחזיק מעמד 18 שנים. כמו כן במהלך השנים 1997 עד 2000 היא שיפרה את השיא העולמי ב-100 מטר פרפר לבריכות קצרות ארבע פעמים והעמידה אותו על 56.56 שניות. שיאה העולמי של תומפסון במשחה ל-100 מטר פרפר בבריכות ארוכות נשבר על ידי אינגה דה ברוין במאי 2000 ונקבע על 56.69 שניות שיפור מדהים של 1.19 שניות. שיאה העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר בבריכות קצרות נשבר במאית אחת על ידי מרטינה מורבצ'ובה ונקבע על 56.55 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה תומפסון בשלוש מדליות זהב במשחי השליחות ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של שיא עולם חדש 3:36.61 דקות, ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של שיא עולם חדש 3:58.31 דקות וב-4x200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש 7:57.80 דקות. במשחים האישיים היא זכתה במדליית ארד ב-100 מטר חופשי ביחד עם בת ארצה דארה טורס בתוצאה של 54.43 שניות אחרי המנצחת אינגה דה ברוין (53.83 שניות) ותרסה אלסהמר השוודית (54.33 שניות). במשחה 100 מטר פרפר היא סיימה רק במקום החמישי בתוצאה של 58.73 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004), תומפסון בגיל 31 הייתה השחיינית המבוגרת ביותר במשלחת האמריקאית בשחייה. למרות גילה והשתתפותה באולימפיאדה רביעית, היא זכתה בשתי מדליות כסף במשחי השליחות ב-4x100 מטר חופשי וב-4x100 מטר מעורב, בשני המשחים סיימה הנבחרת אחרי האוסטרליות שקבעו שיאי עולם חדשים. במשחה 100 מטר פרפר היא סיימה במקום החמישי בתוצאה של 58.72 שניות.
בשנת 2006 היא קיבלה את התואר ברפואה והחלה לעבוד בבוסטון בבית חולים לנשים בריהם כרופאה מרדימה.
תארים
תומפסון זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנת 1998, וכן שחיינית השנה בארצות הברית בשנים 1993, 1998 ו-1999.
קופה אמריקה 2021
קופה אמריקה 2021 (בפורטוגזית: CONMEBOL Copa América Brasil 2021) הוא הטורניר ה-47 של קופה אמריקה, גביע אליפות אמריקה הדרומית לנבחרות בכדורגל הנערך בברזיל בין 13 ביוני ל-10 ביולי 2021. הטורניר היה אמור להתקיים ב-2020 אך נדחה בשל מגפת הקורונה. בנוסף ל-10 הנבחרות הדרום אמריקאיות המשתתפות באופן קבוע בטורניר, הוזמנו שתי נבחרות נוספות, נבחרות אוסטרליה וקטר, לבסוף שתיהן ביטלו את השתתפותן.
ארבע הנבחרות הראשונות מכל אחד משני הבתים עלו לשלב רבע הגמר, בו שיחקו בהצלבה, כלומר הקבוצה שסיימה במקום הראשון בבית שיחקה מול הקבוצה שסיימה רביעית בבית המקביל, השנייה שיחקה מול השלישית וכן הלאה.
על פי התכנון הטורניר היה אמור להתקיים במקביל בארגנטינה ובקולומביה, אבל שתי המדינות ביטלו את האירוח בגלל התפשטות נגיף הקורונה, לכן החליטה ההתאחדות הדרום אמריקאית שהטורניר יערך בברזיל.
משחק הגמר נערך ב-10 ביולי באצטדיון המרקנה בריו דה ז'ניירו, ובו ניצחה נבחרת ארגנטינה את נבחרת ברזיל בתוצאה 0–1.
נבחרות
(מחזיקת הגביע) (מארחת)
בית א'
ארבע הנבחרות שיסיימו את שלב הבתים בארבעת המקומות הראשונים יעפילו לשלב רבע הגמר, בו ישחקו מול ארבע הנבחרות שיסיימו ראשונות בבית המקביל, בהצלבה.
בית ב'
4 הנבחרות הממוקמות בארבעת המקומות הראשונים בכל בית יעלו לשלב רבע הגמר.
מלכי השערים
4 שערים
3 שערים
2 שערים
מלכי הבישולים
5 בישולים 3 בישולים 2 בישולים
מצטיינים
מצטייני הטורניר:
הארי קולט
הארי קולט (באנגלית: Harry Collett נולד ב־17 בינואר 2003) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
קולט למד בקופרס' קומפני ובבית הספר קובורן לצורך השכלתו התיכונית, והשלים את שנתו האחת עשרה ב-2020.
קריירה
קולט החל את הקריירה שלו כשהופיע כגרסה צעירה של הזמר מייקל בובלה בקליפ לקאבר של בובלה ואידינה מנזל לשיר "Baby, It's Cold Outside".
בשנת 2014 הוא הופיע בפרק של הדרמה הרפואית של "נפגעים". לאחר מכן הוא דיבב את קולה של הדמות הראשית וולי בסדרת הטלוויזיה לילדים Wallykazam! בשתי העונות הראשונות. בשנה שלאחר מכן הופיע קולט בפרק בסדרת הטלוויזיה האמריקנית של קומדיית פנטזיה מוזיקלית Galavant בתור הגרסה הצעירה של הדמות הראשית, לאחר מכן לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה לילדים "The Hive" בתור באזבי.
בשנת 2016, לוהק קולט לתפקיד אורח נוסף בסדרת הטלוויזיה "נפגעים". כחלק מההופעה, קולט צילם פעלול ובו דמותו לכודה במכונית שעולה בלהבות. הוא שיחזר את התפקיד ב-2017 למשך שלושה פרקים, ושוב ב-2019 לתקופה ארוכה יותר. קולט חזר לשחק בסדרה פעמים נוספות בשנת 2021. בשנה שלאחר מכן, קולט שיחזר את התפקיד במשך שלושה פרקים, וזה הסתיים עם מותה של דמותו במהלך ירי בבית הספר. חברו של קולט, השחקן ג'ייסון דור, שיבח את השחקן, כינה אותו "פנטסטי לחלוטין" וקבע כי : "יש לו קריירה נהדרת לפניו". קולט לוהק לסדרה האמריקאית בית הדרקון, סדרת ספין-אוף למשחקי הכס ששודרה לראשונה באוגוסט 2022. הוא מגלם את הנסיך ג'איקריס ואלריון – בנה הבכור של הנסיכה ראינירה טארגאריין (אמה ד'ארסי). את דמותו של ג'איקריס הצעיר מגלם ליאו הארט.
קולט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט בתור הגרסה הצעירה של ריימונד בריגס בסרט "אתל וארנסט", סרט ביוגרפי, שיצא לאקרנים ב-2016. במהלך 2017 הופיע קולט בסרט הקצר " Honor " כילד בן ה-11 לי, והופיע בסרט המלחמה דנקרק משנת 2017, בבימויו של כריסטופר נולאן. בשנה שלאחר מכן, הוא הופיע בסרט "Dead In A Week (Or Your Money Back)". בדצמבר 2017 פורסם על ליהוקו של קולט לסרט הקומדיה ההרפתקאות דוליטל. .
קולט הופיע בתיאטרון בהפקות של בילי אליוט - המחזמר, מטילדה המחזמר ו- "Elf", המחזמר.
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה בית הדרקון.
מסוספונדילוס
מסוספונדילוס (שם מדעי: Massospondylus; משמעות השם: "חוליות ארוכות יותר") הוא סוג של דינוזאור הקרוב לזאורופודים הענקיים שחי בתחילת היורה לפני 183–200 מיליון שנה בדרום אפריקה וגם בלסוטו וזימבבואה. הוא קיבל את שמו ב-1854 מריצ'רד אוון, האיש שגם נתן שם לראשונה לדינוזאורים והוא מראשוני הדינוזאורים שקיבלו שם. מאובנים מארגנטינה, הודו ואריזונה ששוערו כשייכים לסוג התפצלו לסוגים נפרדים.
מאפיינים
דינוזאור זה חי בתור היורה והיה מאבותיהם של הזאורופודים הגדולים, אך הוא היה קטן מהם ודמה במראו לפלטאוזאורוס. הוא הגיע לאורך 4–6 מטר ולמשקל של טון אחד. היה לו ראש קטן וצוואר ארוך ועל בהונותיו היו דרבנות חדים ששימשו להגנה. לא ברור כיצד הוא נע אך ייתכן שיכל להזדקף על שניים כדי להגיע לצמרות העצים.
דינוזאור זה היה בעל מבנה שיניים פשוט יותר משל הזאורופודים וייתכן שלא היה צמחוני אלא גיוון באכילת חיות קטנות או נבלות והיה אוכל-כול. בקיבתו נמצאו גסטרוליתים שסייעו לו לטחון את האוכל בקיבתו. אויבו העיקרי בטבע היה הדרקוונטור (Dracovenator).
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
סין הקדומה
סין הקדומה הוא הכינוי לתקופה בהיסטוריה של סין המתחילה בשנת 2200 לפנה"ס ומסתיימת בשנת 221 לפנה"ס. התקופה באה אחרי תקופת סין המיתולוגית, ולפני תקופת סין הקיסרית.
התגבשות העם הסיני
בתקופה המכונה "סין הקדומה" התגבשה האומה הסינית האן לכדי עם, תוך הליך של הגירה, לחימה, פירוד למאות ישויות קטנות, ואיחוד לממלכות עיקריות ולבסוף לקיסרות. הכתב הסיני הומצא במהלך התקופה על גילגוליו השונים. הדתות הראשיות של האומה הסינית גובשו כפילוסופיות, ומאוחר יותר כדתות. החברה הסינית הפכה למלוכנית פיאודלית. המטבעות הסיניות הפכו מצדפות למטבעות ברונזה.
דרקון מים סיני
דרקון מים סיני או חרדון מים סיני (שם מדעי: Physignathus cocincinus) הוא מין זוחל מהסוג דרקון מים שבמשפחת החרדוניים החי בסין ובדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
דרקון המים הסיני מגיע לאורך של עד מטר אחד ושוקל 250–600 גרם בממוצע. הוא בעל קשקשים קוצניים בולטים בצבע ירוק בהיר, בעל זנב ארוך שמפוספס בשחור בקצהו, רגליים קצרות ורעמת קשקשים צהובים לאורך הגב. הראש גדול עם גולגולת בצורת משולש והוא בעל עיניים צהובות, עין הקודקוד קטנה בין העיניים, לסתות חזקות וסנטר דמוי-זקן, המזכיר את עור הסנטר של האיגואנה. דרקון המים יכול לחיות 10–15 שנים בטבע.
דרקון המים הסיני חי על ענפי העצים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה, בתאילנד, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, בורמה ובסין והוא הופץ כמין פולש להונג קונג. הוא חי לאורך גדות אגמים וביצות ובעת סכנה הוא קופץ למים ושוחה במהירות בעזרת זנבו הרחב. דרקון המים הוא אוכל-כול, הניזון בעיקר מצמחייה אך מגוון בחרקים ופרוקי-רגליים שונים ואף בדגים, לטאות ומכרסמים קטנים שהוא מאתר.
דרקון המים הסיני מגודל כחיית מחמד בתוך אקווריום בבתים רבים.
שלמה אפרים מלונטשיץ
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (1550 - ז' באדר ה'שע"ט, 21 בפברואר 1619), המכונה על שם ספרו הכלי יקר, היה רב, דרשן, ראש ישיבה ואב"ד בעיר פראג במקביל למהר"ל והשל"ה.
תולדות חייו
נולד בלונטשיץ (Łęczyca), שבפולין לרבי אהרן. בתחילה נקרא אפרים בלבד, והשם שלמה נוסף לו רק בהמשך.
בצעירותו למד בישיבת המהרש"ל אותו מכנה מורו ורבו. בהמשך עבר לירוסלב ומשם ללבוב, בשלב זה בחייו היה מהדרשנים היהודים המפורסמים בדורו. בשנת שס"א (1601) קודם ימי הפורים חלה קשות ואז הוסיפו לו את השם שלמה. בשנת ה'שס"ד (1604) נקרא לשאת יחד עם המהר"ל (בשנותיו המאוחרות) את תפקיד ראש הישיבה ורבה של פראג. בשנת ה'שס"ז (1607) פטרוהו ראשי הקהל מהחובה לשפוט בדיני ממונות ובמקום זאת החל לשאת את הדרשות מדי שבוע. בשנת ה'שס"ט (1609) לאחר פטירת המהר"ל כיהן ברבנות פראג לבדו עד שנת ה'שע"ד (1614) שבה החל השל"ה (שגורש מפרנקפורט) לכהן יחד איתו כרב העיר. היה מראשי ועד ארבע ארצות והוא חתום על רוב החלטות שהתקבלו בתקופה זו. באופן חריג מימן הוועד את הדפסת ספרו "כלי יקר".
חיבוריו הרבים עוסקים בענייני מוסר לרוב ולמרות תפקידו בוועד ארבע ארצות נודע כאחד המבקרים החריפים של החברה היהודית בתקופתו. הוא תוקף בספריו ודרשותיו את הרבנים, ראשי הקהל, והעשירים. כמו כן ביקר גם את מנהגי ההוללות בפורים, ואת חוסר הכוונה בתפילה. נודע גם בהתנגדותו ללימוד התלמוד לילדים בגיל צעיר ולשיטת הפלפול. הדבר מתבטא גם בפירושו לתורה, בו הכניס ענייני מוסר.
נפטר בז' באדר ה'שע"ט (1619) מקום קבורתו בבית העלמין העתיק בפראג סמוך למקום קבורת המהר"ל.
תלמידיו
בין תלמידיו נמנים:
ספריו
ספרו המוכר ביותר הוא כלי יקר - פירוש על התורה. ספר זה נכתב לאחר מחלתו ממנה התאושש ונוסף לו השם "שלמה". ספריו הנוספים הם:
הנאום המגומגם
הנאום המגומגם או נאום הגמגום הוא כינוי לנאום שנשא ראש ממשלת ישראל לוי אשכול בליל 28 במאי 1967, כשבוע לפני מלחמת ששת הימים. הנאום שודר בשידור חי ברדיו קול ישראל ועורר סערה רבה בישראל.
הרקע לנאום
בסוף חודש מאי 1967 נמצאה ישראל בעיצומה של תקופה מתוחה מאוד. כוחות צבא מצריים נאספו קרוב לגבול הדרומי של המדינה. מרבית הגברים הכשירים גויסו לשירות מילואים, המשק היה במיתון והחרדה בקרב העם לעצם קיומה של המדינה הייתה גבוהה. הציבור הישראלי דחף ליציאה למלחמה ואשכול התמהמה בהכרעה על כך. בקרב ראשי המטכ"ל הלך וגבר החשש כי מדינות ערב יפתחו ראשונות במתקפה. ב-28 במאי, בשעות אחר הצהריים, נערכה בתל אביב ישיבת הממשלה. מיד לאחריה הגיע ראש הממשלה לוי אשכול לאולפני הרדיו של קול ישראל בתל אביב כדי לשדר בשידור חי נאום לאומה, במטרה לעדכן את אזרחי המדינה בהתרחשויות האחרונות. בשעה שמונה ושלושים בערב הודיע חגי פינסקר על נאומו הצפוי של אשכול.
הנאום
טיוטת הנאום, שנוסח ברובו על ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה יעקב הרצוג, הודפסה במכונת כתיבה והועברה דקות מועטות לפני תחילת השידור לידי ישראל גלילי, שר ההסברה, שהוסיף עליה מספר תיקונים בכתב ידו. על פי התוכנית המקורית היה אשכול אמור להקליט את הנאום מראש בלשכתו ב בתל אביב, אליה נשלחו שדרי הרדיו חגי פינסקר ויגאל לוסין. אשכול היה עסוק בפגישות שונות ולא היה זמן להקליט את הנאום. לכן הוחלט לעבור לאולפני הרדיו של קול ישראל בסמוך, שם יקריא את הנאום בשידור חי. אשכול קרא את הדף הראשון של הנאום אך בדף השני היה תיקון בכתב יד אותו לא הבין ("כמו כן נקבעו קווים להזזת הריכוזים הצבאיים מגבולה" שתוקן בכתב יד ל"כמו כן נקבעו קווים להסגת הריכוזים הצבאיים מגבולה"). אשכול פנה לעוזרו בשאלה, קהל־המאזינים הספיק לשמוע רק מלמול לא מובן. השדרן חגי פינסקר זינק אל המיקרופון וניתק אותו. במקביל סימנו כולם לאשכול, בתנועות־ידיים נמרצות, שימשיך לקרוא את הנאום. פינסקר פתח את המיקרופון ואשכול סיים את הנאום. הצוות באולפן לא חשב שזו הייתה תקלה רצינית אך העיתונות הציגה את האירוע, ביום שלמחרת, כגמגום והססנות של אשכול והדבר נחרט בזיכרון הציבורי.
בתו, עפרה נבו-אשכול הסבירה, שנים רבות לאחר מכן, שאשכול היה לאחר ניתוח קטרקט, ולכן התקשה בקריאת התיקון.
קייסי אפלק
קיילב קייסי אפלק-בולדט (באנגלית: Caleb Casey Affleck-Boldt; נולד ב-12 באוגוסט 1975) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2017 על תפקידו בסרט "מנצ'סטר ליד הים". עוד לפני כן, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב בשנת 2007 על תפקידו בסרט "ההתנקשות בג'סי ג'יימס".
ביוגרפיה
אפלק נולד בעיירת פלמות' שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית, בנם של קריסטין אן "כריס" בולדט ושל טימות'י ביירס אפלק. שם המשפחה "אפלק" הוא סקוטי במקור. יש לו גם שורשים אירים, גרמנים, אנגלים ושווייצרים. סבא רבא רבא שלו מצד אמו של אפלק, היינריך בולדט, היגר מפרוסיה בסוף שנות ה-40. אמו הייתה מורה בבית ספר יסודי, בוגרת מכללת רדקליף ואוניברסיטת הרווארד. אביו עבד באופן לא קבוע כמכונאי רכב, נגר, סוכן הימורים, חשמלאי, ברמן, ושרת באוניברסיטת הרווארד. באמצע שנות ה-60, הוא היה מנהל במה, במאי, סופר ושחקן בחברת התיאטרון של בוסטון.
לאחר שהוריו התגרשו כשהיה בן תשע, אפלק ואחיו הגדול, השחקן בן אפלק, גרו עם אמם וביקרו את אביהם מדי שבוע. הוא למד לדבר ספרדית במהלך שנה שבילה ברחבי מקסיקו עם אמו ואחיו כשהיה בן עשר. כאשר אפלק היה בן ארבע עשרה, אביו עבר לאינדיו, קליפורניה, כדי להיכנס למרכז שיקומי, ולאחר מכן עבד שם כיועץ להתמכרויות. הוא חזר לקשר עם אביו במהלך ביקורים בקליפורניה כנער: "הכרתי אותו, באמת, כי הוא היה מפוכח בפעם הראשונה... האיש שהכרתי לפני זה היה פשוט שונה לחלוטין."
אפלק גדל עם אחיו ואימו בעיר קיימברידג', מסצ'וסטס, שם למד בתיכון קיימברידג' רינדג' ושיחק בהצגות תיאטרון רבות של בית הספר. בגיל שמונה עשרה, אפלק עבר ללוס אנג'לס למשך שנה כדי להמשיך בקריירת משחק, והתגורר שם עם אחיו ועם חבר ילדותם, השחקן מאט דיימון. הוא החליט לעבור לוושינגטון הבירה כדי ללמוד פוליטיקה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. עד מהרה עבר ללמוד פיזיקה, אסטרונומיה ופילוסופיה מערבית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, עם זאת, הוא לא סיים את לימודיו.
קריירת משחק
אפלק החל את קריירת הקולנוע שלו בשנת 1995 בדרמת הפשע של גאס ואן סנט "פיתוי קטלני". ב-1997 השתתף לצד אחיו בשני סרטים: בדרמה הקומית של קווין סמית' "לרדוף אחרי איימי" ובסרט "סיפורו של ויל האנטינג", שאותו כתבו בעצמם מאט דיימון ובן אפלק ואף זכו על עבודתם בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
שנתיים לאחר מכן השתתף אפלק לצד אחיו בסרט נוסף, הדרמה הקומית "200 סיגריות".
באותה שנה השתתף אפלק גם בהמשך לקומדיית הנעורים אמריקן פאי, "אמריקן פאי 2", ובמותחן האימה "הניצולים".
ב-2004 שיחק אפלק בחלק השני בקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 12", בסרט חזר אפלק לגלם את דמותו של וירג'יל מאלוי, אשר נשכר על ידי הצוות ואחראי להסחה בזמן השוד.
בשנת 2007 היה אפלק מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמת הפשע ההיסטורית "ההתנקשות בג'סי ג'יימס". בסרט גילם אפלק את דמותו של רוברט "בוב" פורד, מעריץ נלהב של פורע החוק, השודד והרוצח ג'סי ג'יימס (בראד פיט), שמקדיש את חייו לחלומו לרכוב לצד האליל שלו. לדאבונו של פורד ההיסטוריה תוקיע אותו לעד כ"הפחדן הקטן שהתנקש בחיי ג'סי ג'יימס".
לאחר מכן הופיע אפלק בדרמת המאפיה של אחיו בן "נראתה לאחרונה" ובחלק השלישי בטרילוגיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 13".
בשנת 2016 שיחק את דמותו של לי צ'נדלר בסרט "מנצ'סטר ליד הים", עליו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2019 ביים, כתב והפיק את סרטו הראשון "האור של חיי", שגם שיחק בתפקיד הראשי לצד אליזבת מוס. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-8 בפברואר 2019.
בשנת 2021 שיחק בסרט "אויב בדלת".
חיים אישיים
בשנת 2000 החל לצאת עם השחקנית האמריקאית-יהודייה סאמר פיניקס, לאחר שבין השניים נערכה היכרות על ידי השחקן חואקין פיניקס, אחיה של סאמר וחבר קרוב של אפלק. בני הזוג התארסו בינואר 2004, והתחתנו ב-3 ביוני 2006, בסוואנה, ג'ורג'יה. יש להם שני בנים, אינדיאנה אוגוסט (יליד מאי 2004) ואטיקוס (יליד דצמבר 2007). ב-1 באוגוסט 2017, פניקס הגישה רשמית בקשה לגירושין, והדבר נסגר מאוחר יותר באותה שנה. אפלק אמר שזה היה גירושים ידידותיים ושהם נשארים חברים.
בינואר 2021 החל לצאת עם השחקנית קיילי קוואן, אשר צעירה ממנו ב-22 שנים.
אפלק הוא טבעוני וחבר בארגון זכויות בעלי חיים "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים".
בשנת 2007 החל ליצור סרט סביב גיסו, שהפך לסרט מושמץ ביותר בשם "I'm Still Here" שזכה לדחייה מתעשיית הקולנוע כשיצא בשנת 2010. אמנדה וויט, מפיקה שעבדה תחת אפלק לאורך עשור וגם על הסרט הזה, הגישה תלונה על הטרדות חוזרות ונשנות מצד אפלק. מכתב האישום עולה, כי אפלק הפגין התנהגות בלתי מקצועית ואף איומים פיזיים. מגדלנה גורקה, במאית הצילום של הסרט טענה שהעבודה עם אפלק "הייתה הטראומתית ביותר בקריירה שלה". מגדלנה פרשה מהפרויקט בעקבות ההטרדות מצד אפלק, ושתיהן יחד הגישו נגדו תביעה על סך 2 מיליון דולר. אפלק הכחיש בתוקף את הטענות נגדו ואף איים לתבוע אותן חזרה, אך לבסוף הגיע להסכם פשרה.
הנאום המגומגם
התגובות לנאום
במהלך ישיבת המטכ"ל, שהתקיימה לאחר הנאום המגומגם של אשכול, תקף האלוף אריאל שרון, ראש מחלקת ההדרכה בצה"ל, בצורה חריפה את ראש הממשלה והאשים אותו בהחלשת כוח ההרתעה של צה"ל. הוא אף טען, שהססנותו תעלה בחייהם של אלפי חיילים. בריאיון להיסטוריון הצבאי עמי גלוסקא תיאר שרון, שהיה מתוסכל מהססנות הממשלה ערב המלחמה, דברים שאמר לרמטכ"ל יצחק רבין:
מדבריו החריפים של שרון ניתן ללמוד על הלך הרוח ששרר במטה הכללי באותם ימים וכונה בשם מרד הגנרלים.
במאמר המערכת של "מעריב" נמתחה ביקורת על שאשכול לא מסר את הקראת הודעתו ל"קריין מנוסה אשר ישווה לתוכן גם את הצורה הנאותה".
בעקבות הנאום הופעלו על אשכול לחצים כבדים למנות את משה דיין לתפקיד שר הביטחון. בעקבות הלחצים הקים אשכול ב-1 ביוני 1967 ממשלת ליכוד לאומי תוך צירוף סיעות רפ"י וגח"ל. לממשלה הצטרפו שלושה שרים חדשים: משה דיין בתפקיד שר הביטחון (במקומו של אשכול שהחזיק עד אז באותו תיק) ומנחם בגין ויוסף ספיר כשרים בלי תיק. מינויו של דיין התקבל באהדה בציבור, ובעיקר בצבא שראה בו מנהיג ראוי להובלתו למלחמה.
גם לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים עדיין דבק באשכול הדימוי של "המנהיג ההססן". עדות לכך אפשר לראות בכך שתרומתו הרבה למהלכי המלחמה נעדרת מדפי ההיסטוריה (בתהילת הניצחון זכו בעיקר שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל יצחק רבין) ובכך שעדיין רבים זוכרים את הנאום המגומגם שנשא.
סרט ההקלטה
נאומו ההיסטורי של אשכול הועבר לסרטיית קול ישראל, אולם קטע הגמגום המפורסם נעלם מסרט ההקלטה. מי שאחראי לכך הוא עורך יומן השבוע באותם ימים, דן לאור, שלצורך השמעת הנאום בתוכנית הסיכום השבועית שבעריכתו, ששודרה בשבת שלאחר מכן, הורה לטכנאי הרדיו לנקות את סרט ההקלטה מן הגמגום. על פי עדותו של יגאל לוסין השידור החי לא הוקלט והנאום הוקלט שוב אחרי השידור, עבור מהדורת החדשות של עשר בערב.
ירוק-העד
ירוק-העד הוא כינויו של משחק שחמט מפורסם בין אדולף אנדרסן לבין ז'אן דיפרן. על המשחק הזה נאמר שכל חובב שחמט צריך להכירו בעל פה, ואכן הוא מופיע באנתולוגיות שחמט רבות.
אדולף אנדרסן היה אמן שחמט גרמני, ומן הבולטים שבשחקנים בתקופה הקלאסית של השחמט במאה התשע עשרה. במהלך הקריירה הארוכה שלו נחשב בין השנים 1861–1870 לשחקן הטוב בעולם, למעט בשלוש השנים בהן זרח כוכבו של פול מורפי. ז'אן דיפרן היה שחמטאי יהודי-גרמני שהיה מדורג במקום השישי בעולם בשנים 1855–1856 ואשר התפרסם בעיקר בזכות ספרו Kleines Lehrbuch des Schachspiels שדורות של שחמטאים גדלו עליו.
המשחק מצטיין בסדרת מסעים כפויים, החל במסע ה-20, והקרבות מרהיבות של הצריח והמלכה הלבנים.
לבן: אדולף אנדרסן. שחור: ז'אן דיפרן, המשחק התקיים בברלין בשנת 1852, גמביט אבנס.
ניתוח המשחק
'''1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 רג5 4. ב4 ר:ב4 5. ג3 רא5 (היום נחשב המסע 5...רה7 עדיף) 6. ד4 ה:ד4 7. 0-0 ד3''' (היום נחשבים המסעים פו6 או פזה7 עדיפים, אך ד3 היה פיתוח של דיפרן, והוא נקט בו בכל הזדמנות)
'''8. מהב3 מהו6 9. ה5 מהז6 10. צה1'''
'''פזה7 11. רא3 ב5 (עמדת השחור עדיפה, והוא יכול להגביר את יתרונו על ידי ד5 12. ה:ד6 ג:ד6 13. צה3 0-0) 12. מה:ב5 צב8 13. מהא4 רב6 14. פבד2 רב7 (המסע לא טוב, מטעמי זהירות עדיף להצריח בשלב זה) 15. פה4 מהו5 (זה המסע השלישי של השחור במלכה, בניגוד לעקרון הפתיחה שאומר שאין להניע את אותו כלי פעמיים) 16. ר:ד3 מהח5 17. פו6+ תוכנת המחשב "מציעה" ללבן מסעים סולידיים כגון פז3 או צאד1) ז:ו6 18. ה:ו6 צז8 19. צאד1''' (כאן ממליצה התוכנה רה4. ייתכן כי אנדרסן היה משוכנע שיריבו לא יעמוד בפיתוי ויכה את הפרש, אך מתברר שלשחור עשויה להיות הצלה על ידי המסע רד4 או מהח3; גארי קספרוב בספרו "My Great Predecessors Part I ,2003, Everyman Chess" (עמוד 28) מציע את המסע צז4 לשחור). מה:ו3 לאחר מסע זה ההמשך כפוי.
20'''. צ:ה7 פ:ה7 (20...מד8 21. צ:ד7+ מג8 (אם 21...מה8 22. צה7+ מד8 23. רה2+ וזוכה במלכה, ואם 21...מ:ד7 22. רו5++ מה8 23. רד7+ מד8 24. ר:ג6+) 22. צד8+ מ:ד8 (אם 22...פ:ד8 23. מהד7+ מ:ד7 24. רו5+ מה8 25. רד7 מט אם 22...צ:ד8 23. ז:ו3) 23. רה2+ וזוכה במלכה) 21. מה:ד7+ מ:ד7 (אם 21...מה8 22. ר:ה7 מט) 22. רו5+''' (שח כפול)
'''מה8 (אם 22...מג6 23. רד7 מט) 23. רד7+ מו8 ( אם 23...מד8 24. ו:ה7 מט) 24. ר:ה7''' מט.
כוח סוס
כוח סוס (כ"ס) הוא יחידת הספק לא תקנית. הספק של כוח סוס אחד מוגדר כהספק של הרמת כ-75 ק"ג לגובה מטר אחד בשנייה אחת. דוגמה: מנוע שיש לו הספק של 100 כוחות סוס מסוגל להרים 750 ק"ג לגובה 10 מטר בשנייה אחת. לפי הגדרה זו כוח סוס שווה ערך לכ-736 ואט (כוח סוס מטרי). הגדרה נוספת קיימת היא שכוח סוס הוא שווה ערך ל-746 ואט, שהם 33,000 ליברות-רגל לדקה (כוח סוס אימפריאלי). תומאס סייוורי, מחלוצי המפתחים והממציאים של מנוע הקיטור, היה הראשון שהשווה את ההספק של מנוע לעבודתו של סוס.
כוח סוס איננה יחידת מידה מטרית, והיא איננה חלק ממערכת היחידות הבינלאומית (SI). כוח סוס הוא מושג מיושן, אם כי בהקשרים מסוימים השימוש בו עדיין נרחב. המושג לא מצוי בשימוש בשיח המדעי, הן בשל היעדר הגדרה תקנית ומקובלת, הן בשל חוסר הנוחות הנובעת מהיעדר קשר בינה לבין מערכת ה-SI, והן בשל קיומה של יחידת המידה התקנית ואט. עם זאת, יחידת המידה עדיין נמצאת בשימוש נרחב למטרות מדידת הספק של מנועים בתעשיות הרכב, הרכבות וכלי התעופה וכן להגדרת הספק במזגנים ויחידות קירור.
המונח כוח סוס בלימה (Break Horse-Power או בקיצור BHP) מציין את ההספק הנמסר על ידי המנוע לצרכן (מכונה, גלגלי מכונית, אלטרנטור וכו') ונמדד על ידי דינמומטר.
ג'ודי באקה
ג'ודי פרנסיסקה באקה (בספרדית: Judy Baca; נולדה ב-20 בספטמבר 1946) היא אמנית ופעילה צ'יקנה, ופרופסור ללימודי צ'יקנו וצ'יקנה בפקולטה למדעי החברה ולאמנות עולם בפקולטה לאמנות ואדריכלות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היא מייסדת שותפה ומנהלת אמנותית של המרכז לאמנות חברתית וציבורית (SPARC) בוונציה, קליפורניה, מרכז אמנות קהילתי, והיא ידועה כמנהלת פרויקט ציורי הקיר אשר אחראי ליצירת ציור הקיר הגדול בעולם, "החומה הגדולה של לוס אנג'לס".