cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים לייטון
נבחרת סקוטלנד
לייטון שב להיות השוער הראשון של הנבחרת בשנים אלו, ואף זומן לסגל של קרייג בראון ליורו 1996, אך יכולת אישית וקבוצתית נפלאה של שוער המשנה אנדי גוראם זיכו אותו בחולצת ההרכב, ולייטון לא שותף במהלך הטורניר. הוא שב להיות השוער הבכיר של בראון במונדיאל 1998, בו שיחק בכל שלושה המשחקים של סקוטלנד עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
משחקו האחרון של לייטון במדי הנבחרת היה ארבעה חודשים לאחר המונדיאל, ב-10 באוקטובר 1998, 16 שנים לאחר הופעת הבכורה שלו, בניצחון 3-2 על במסגרת מוקדמות יורו 2000.
לייטון רשם בסך הכל 91 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, והוא שני רק לקני דלגליש בטבלת מלך ההופעות של נבחרת סקוטלנד.
לאחר הפרישה
לקראת עונת, עם פרישתו ממשחק, החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת אברדין, בה החל את הקריירה ובמדיה פרש. הוא שימש בתפקיד זה עד לאוגוסט 2009, וסיים את תפקידו עקב חילוף המאמנים בקבוצה.
בפברואר 2010 החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת האנטלי מהליגות הנמוכות בסקוטלנד. עשרה חודשים אחר כך, בדצמבר 2010, התמנה מאמנו לשעבר של לייטון בנבחרת סקוטלנד, קרייג בראון, לתפקיד מאמנה של אברדין. צעדו הראשון היה השבתו של שוער העבר לתפקיד מאמן השוערים של הקבוצה. חודש אחר כך, במקביל לעבודתו בקבוצה, החל לשמש כמאמן השוערים של נבחרת סקוטלנד הצעירה.
לייטון עדיין משמש כמאמן שוערי הנבחרת הצעירה, אך סיים את תפקידו באברדין בסיום עונת.
מועדונים
{|
המשרד הראשי לביטחון הרייך
המשרד הראשי לביטחון הרייך (בגרמנית: Reichssicherheitshauptamt, בראשי תיבות RSHA, רסה"א) היה ארגון שהוקם בגרמניה הנאצית על ידי היינריך הימלר במסגרת האס אס באמצעות מיזוג של ה-SD (שירות הביטחון) ומשטרת הביטחון, שכללה את הגסטפו (המשטרה החשאית) והקריפ"ו (משטרת הפלילים, Kriminalpolizei). מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה להילחם בכל "אויבי הרייך", בגבולות גרמניה ומחוצה להם. המושג "אויבי הרייך" כלל קומוניסטים, בונים חופשיים, יהודים, צוענים ועוד. בכך הוא תיאם בין גופים שונים בעלי סמכויות רחבות וניתב את מאמציהם לטובת מימוש האידאולוגיה הנאצית.
המשרד הראשי לביטחון הרייך הוקם ב-22 בספטמבר 1939 במסגרת ארגון האס אס בתריסר גופים עקב ההתרחבות המתמדת שלו. הוא ריכז את כל הפעילות המשטרתית והמודיעינית בגרמניה ומחוצה לה. כל גוף כונה "משרד" (Amt) ובראשו עמד קצין בכיר ביותר באס אס. בראשו מונה ריינהרד היידריך, שעמד בראש הארגון עד לחיסולו במאי 1942. הוא הוחלף זמנית על ידי שטרקנבאך עד שנכנס לתפקיד ארנסט קלטנברונר, שעמד בראש הארגון עד לסופה של מלחמת העולם השנייה, והוצא להורג במשפטי נירנברג. הוא הגדיל רבות את משרד הגסטפו. ב-1944, בעקבות ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר, פורק ה"אבווהר" (המודיעין הצבאי של הוורמאכט) מכיוון שנחשד (בצדק) כשותף לניסיון. כדי למלא את חסרונו הורחב משרד מודיעין החוץ באופן ניכר.
המשרד הראשי חולק לשבעה משרדים:
המחלקה השביעית של המשרד הייתה אחראית בין היתר גם על איסוף ספריות וארכיונים ברחבי באירופה. מטרתם הייתה לחקור את אויביהם האידאולוגיים של המשטר הנאצי. לשם כך נדרש חומר טקסטואלי המעיד על "פשעיהם" של האויב ומסמכים המזהים אותם. אחת הספריות הראשונות שהוחרמו הייתה זו של תנועת הבונים החופשיים בברלין. אנשי המשרד הראשי השתמשו בבניין התנועה כדי לאחסן את גם את יתר הספרים שהחרימו, ביניהם גם ספרים מספריות יהודיות רבות.
אלפרד קראוס
קריירה מוקדמת
אלפרד קראוס נולד ב-29 בספטמבר 1862 לאביו דוקטור פרנץ קראוס שהיה רופא בצבא האוסטרו-הונגרי ולאשתו מריה רוזליה, בזאדאר שהשתייכה לאימפריה האוסטרית. ב-1881 התגייס קראוס לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1910 מונה למפקד האקדמיה הצבאית בווינה, וב-1913 הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
מלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה קראוס למפקד הדיוויזיה ה-29 שלחמה במערכה על סרביה, ובספטמבר 1914 מונה למפקד קורפוס מאולתר שפעל תחת הארמייה החמישית בפיקוד ליבוריוס פון פרנק, וב-6 בספטמבר בלם מתקפה סרבית על הכוחות האוסטרו-הונגרים. ב-23 בדצמבר מונה לראש המטה של הארכידוכס אויגן שפיקד על כל הכוחות בבלקן.
ב-27 במאי הועבר קראוס יחד עם הארכידוכס אויגן לאיטליה, שם תכנן ביוני 1916 את מתקפת טרנטינו שבתחילה נחלה הצלחה גדולה, אך לבסוף נבלמה ללא הישגים. במרץ 1917 מונה קראוס למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה השביעית בקרפטים בפיקוד הרמן קבש, וב-1 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בספטמבר 1917 הועבר קראוס לחזית האיטלקית, ופעל תחת פיקוד הארמייה ה-14 הגרמנית בקרב קפורטו.
ב-16 במאי 1918 מונה קראוס למפקד ארמיית המזרח שהוקמה על בסיס הארמייה השנייה שפורקה, ולמושל השטחים הכבושים באוקראינה. לאחר שביתת הנשק פרש קראוס מהצבא ב-1 בדצמבר 1918 ושב לביתו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה כתב קראוס כמה ספרי תאוריה צבאית. ב-1920 מונה לנשיא האיגוד הלאומי של הקצינים הגרמניים בווינה. לאחר האנשלוס ניתנה לקראוס רשות ללבוש את מדי הוורמאכט עם דרגת גנרל חיל הרגלים, והוא מונה לציר ברייכסטאג מטעם אוסטריה.
קראוס הלך לעולמו בבאד גויזרן ב-29 בספטמבר 1938 והוא בן 76 שנים.
ישראל גוריון
ישראל גוריון (גורשטיין; נולד ב-2 בנובמבר 1935 בירושלים) הוא זמר, מוזיקאי, שחקן, קומיקאי, במאי, צייר, פנטומימאי, מלחין ורקדן ישראלי. אחד האמנים הרב-גוניים ביותר שפועלים בישראל, ושנותיו על הבמה מתפרשות על פני יותר משישה עשורים. בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה
גוריון נולד וגדל בירושלים להורים חילונים-אנשי תנועת העבודה, אך את לימודיו עשה בבית הספר תחכמוני בירושלים, שהיה בית ספר דתי. גם שותפו לעתיד בני אמדורסקי למד באותו בית ספר, אך היה זה בכיתה בוגרת יותר ממנו בכארבע שנים והם לא הכירו כלל זה את זה באותה העת.
כישרון השירה שלו התגלה במקרה, כאשר אחד מחבריו לכיתה "זייף" בעת שיעור זמרה. גוריון לא הצליח להתאפק והחל לצחוק, קיבל סטירה מהמורה לזמרה ונדרש להראות אם הוא יודע לשיר טוב יותר מהזייפן, הוא הדהים בעקבות זאת, הן את המורה לזמרה והן את עצמו בטיב שירתו.
לאחר תחכמוני המשיך גוריון בלימודיו בבית הספר הטכני של חיל האוויר ואחר כך שירת בצה"ל כטכנאי מטוסים בחיל האוויר בבסיס חצרים.
הדודאים
בשנת 1957 נפגשו גוריון ובני אמדורסקי, שהיה אז נהג משאית, במסיבה בירושלים והחלו לשיר יחד בליווי גיטרה של גוריון. אז התגלה שילוב הקולות המיוחד ביניהם והם נשארו בקשר. גוריון החליט אחר כך לעבור לתל אביב וללמוד פנטומימה בהדרכת ג'וקי ארקין וסמי מולכו.
בערבים הופיע גוריון למחייתו במועדון התיאטרון כמופע חימום לרביעיית המועדון, וליווה את אריק לביא בגיטרה וקול שני. לביא הציע לו להקים צמד, אך גוריון ביקש לשתף את אמדורסקי כשלישייה, אך לביא לא רצה. כשאמדורסקי בא לבקר את גוריון בתל אביב, לביא ראה אותם שרים ביחד וסידר להם הופעה במועדון התיאטרון. לאחר כמה שבועות של חזרות הם עלו על בימת המועדון כצמד הדודאים בשירים שהפכו ללהיטים כמו "ערב של שושנים" ו"נד אילן". מאז במשך 35 שנה גוריון ואמדורסקי פעלו כצמד, עד פטירתו של אמדורסקי בשנת 1994.
השניים השתתפו תוך כדי פעילותם כ"דודאים" גם בהרכבים אחרים. כך, ישראל גוריון היה חלק מהגלגול השני של שלישיית גשר הירקון (יחד עם אמדורסקי ואריק איינשטיין). הצירוף "הטוב הרע והנערה" כלל את "הדודאים" ואת הזמרת ג'וזי כץ. הרכב זה העלה מופע מצליח של שירי קברט כשגוריון ואמדורסקי מגלים כישרון משחק בלתי מבוטל שלצידו יכולות תנועה ומימיקה מרשימות.
בשנת 1973 הצטרפו "הדודאים" לצמד הנשי "סוזן ופראן" לאלבום פולק "קשת בענן", בו חידשו שירי עם אנגלים ואמריקאים שתורגמו לעברית על ידי תרצה אתר ודן אלמגור. האלבום לווה במסע הופעות ברחבי הארץ. בשנת 1985 שיתפו הדודאים פעולה עם צמד הפרברים והוציאו אלבום משותף (הדודאים והפרברים).
המשך קריירת המוזיקה
לאחר שנפטר חברו לצמד, בני אמדורסקי, הצטרף גוריון לחנן יובל ולצמד הפרברים, לרביעייה בשם "החברים של בני", שהוציאה אלבום באותו השם ב-1996 והופיעה לסירוגין מאז.
ב-2001 יצא דיסק עם שירי אלבום הסולו הראשון שלו מ-1966 ושירים נוספים כ"בונוס" מתוכנית גלי צה"ל "אולפן מס' 1" שהוקלטה ב-1975 וממופע נוסטלגיה שנערך באולם "ענב" בתל אביב ב-2000.
ב-2002 חבר ישראל גוריון לזמר סמיר שוקרי, וביחד הוציאו אלבום משיריה של המשוררת נעמי שמר. האלבום כלל שיר חדש אחד שבפזמון שלו מופיעים כמה שמות של שירים שכתבה שמר. לאלבום צורף גם מכתב שכתבה המשוררת.
בקיץ 2003 העלה את המופע "'דודאים' עד 'גשר הירקון'", שכלל שירים משני ההרכבים בשילוב קטעי קישור וסיפורים.
ב-2005 הפתיע גוריון כשהוציא סינגל בשם "בשקט כזה". הסינגל, אותו הלחין למילותיה של אשתו מיקי, הוא שיר הנושא לאלבומו של גוריון, שיצא בספטמבר. את הסינגל, כמו גם את האלבום המלא, הפיק ועיבד דניאל סלומון. לצד 11 שירים שכתבו הזוג מיקי וישראל גוריון, נכלל באלבום גם שיר של לורקה, אותו תרגמה מספרדית רנה ליטוין.
ב-2009 חבר גוריון לאסף אמדורסקי והשניים החלו להופיע עם שירי הדודאים. בשנת 2013 יצא האלבום שרים הדודאים ובו 18 שירים שהקליטו השניים, ברובם שירי הדודאים וכן שיר אחד חדש שכתב והלחין גוריון "בואי, בואי כלה". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב. בעקבות הצלחת האלבום, הקליטו השניים אלבום המשך שיצא ב-2018 והתארחו בו מוזיקאים נוספים כמו יהודה פוליקר, יהודית רביץ ושלומי שבן.
בטלוויזיה
ישראל גוריון השתתף בתוכניות טלוויזיה רבות, בעיקר אלו המיועדות לילדים. הוא גם לקח חלק בסדרת תשדירי זהירות בדרכים במסגרת ערוץ 1 ב-1976.
בשנים 1976–1981 השתתף בתוכנית "מה פתאום" בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 1980–1984 השתתף בתוכנית "3, 4, 5 וחצי" בטלוויזיה הישראלית.
דיבב את כרובי בגרסה הראשונה של "רחוב סומסום", ובנוסף ביצע מספר שירים בתוכנית, והשתתף בתפקיד עצמו בעונה הראשונה, ובעונה השנייה עם שותפו לצמד הדודאים בני אמדורסקי.
בין השנים 1989–1990 השתתף בתוכנית "סמוך עלי".
ב-1991 הופיע בקלטת הרביעית של סדרת קלטות הילדים "שירים קטנים", יחד עם ג'וליאן שגרן ועירית ענבי.
ב-1992 השתתף בתפקיד אורח בתוכנית הילדים "מסיבת גן".
ב-2006 השתתף בקומדיה החינוכית "בלי גרביים". באותה שנה השתתף גוריון בקלטת הילדים "אותיות מצחיקות" שביים זיו כנרי, כתבה והלחינה דתיה בן דור, ולצידם של מיכל ברנד וליאור דטאוקר.
ב-2016 הופיע בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10.
ב-2018 הופיע בסדרה "המנצח" ב-yes.
פנטומימה
גופו הגמיש של גוריון מאפשר לו ביצועים מרשימים בקטעי פנטומימה. הוא הושפע מהפנטומימאי הנודע מרסל מרסו שאליו חבר למופע בחו"ל.
בתיאטרון
גוריון השתתף במספר הצגות במסגרת התיאטרון הקאמרי, בין היתר עם חברו, בני אמדורסקי, בסוף שנת 1962, בהצגה "פונדק הרוחות" של נתן אלתרמן, שבה ביצעו קטע זמרה עם השחקנית חנה מרון.
ב-1970 השתתף גוריון במופע "עולמו של ז'אק ברל". באותו מופע ביצע את השיר אותו תרגם מצרפתית "הנה הבאתי לך בוטנים". באותה שנה השתתף גם בתיאטרון הקאמרי במחזהו של חנוך לוין "מלכת אמבטיה", בו שר מספר שירים בולטים ובהם: "אנשי בסדר", "הגטו שלי" ו"אבי היקר".
ב"הבימה" השתתף בהצגות: "ביקור הגברת הזקנה", "היום המטורף או נישואי פיגארו", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "יושע עגל", "יתוש בראש" ו"תמול שלשום".
ב-1976 השתתף בהצגה "פופר - קומדיה עם פזמונים", שכתב וביים חנוך לוין, בתיאטרון חיפה.
ב-1979 השתתף בהצגה "הוצאה להורג - אופרטה אכזרית", שכתב וביים חנוך לוין, ב"קאמרי".
גוריון עסק גם בבימוי, בעיקר במסגרת הצגות לילדים.
ב-1986 ביים את המחזה בתיאטרון לילדים ולנוער את הצגת הילדים "נחמן", על סיפור ילדותו של חיים נחמן ביאליק, מאת עוזי בן כנען.
ב-1989 ביים את המחזה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי. השתתף בתוכנית שירי זימה בשם "עומד לי על קצה הלשון". ב-2004 השתתף בהצגה "שלמה המלך והדבורה", במסגרת תיאטרון חולון בחג הסוכות.
ב-2001 ביים בקאמרי את "קברט לוין", מופע הורכב ממבחר מערכוניו של חנוך לוין.
הצגת הילדים בבימויו "הברווזון המכוער", של תיאטרון אורנה פורת בשיתוף הסטודיו למשחק ניסן נתיב, זכתה בחמישה פרסי הבמה לילדים ולנוער מטעם אסיטז' – המרכז הישראלי לתיאטרוני ילדים לשנת 2011/12, בהם פרס הבמאי לגוריון ופרס הצגת השנה לילדים.
בנוסף ביים גוריון את הצגות הילדים "פים פם פה", "דיג דיג דוג ו"במבוני אין כמוני" בהפקת מילשטיין הפקות, אותו כתבה מיכל חזון והלחינה נורית הירש.
בקולנוע
גוריון שיחק במספר סרטי קולנוע וביניהם: "דליה והמלחים", "חור בלבנה", "נס בעיירה", "שוד הטלפונים הגדול", "שלום, תפילת הדרך", "הצילו את המציל", "כפויים במחלוקת", "טעות במספר", "גרין", "אויבת יקרה שלי" ו"הדודה מארגנטינה". הוא שיחק גם בתפקיד ראשי בסרט ביוגרפי על דוד בן-גוריון. בשנת 1995 דיבב את דמותו של ג'ימיני הצרצר בסרט הקלאסי של אולפני דיסני ״פינוקיו״ ושר את שיר הנושא של הסרט שנקרא "אם תביעו משאלה".
פרסומות
בשנת 2006 השתתף גוריון כפרזנטור בפרסומת לתוסף המזון "מגה גלופלקס", יחד עם חנה לסלאו ויאיר קרני.
מופעים נוספים
ב-1979 גוריון הנחה את פסטיבל שירי ילדים יחד עם עזרא דגן ודורין כספי, ואף התחרה בו עם השיר "נחום תקום" שזכה במקום השישי.
ב-1983 הששתף גוריון בפסטיגל והתחרה בו עם השיר "מחבואים" שזכה במקום התשיעי.
גוריון מרבה להופיע במופעי יחיד שבהם הוא משלב את כישוריו הרבים: שופע הומור, עורך חיקויים ומנגן על סקסופון. הוא מלווה את עצמו בדרך כלל בגיטרה כמו במופע "צמד הדודאים".
מופע שערך ושמהווה מעין סיכום ביניים שלו הוא "מהדודאים עד גשר הירקון".
בחגיגות הזמר העברי בחולון נערך לישראל גוריון מופע מחווה בהשתתפותו, לרגל ציון 50 שנותיו על הבמה. במופע לקחו חלק "הפרברים", חנן יובל ועוד אמנים אשר הביעו את הוקרתם למי שנחשב במובנים רבים אחד ויחיד.
החל מסוף 2009 מופיע גוריון עם בנו של שותפו לצמד הדודאים - המוזיקאי אסף אמדורסקי. השניים מעלים שירים מהרפרטואר של צמד הדודאים בעיבודים הנאמנים למקור.
ב-2015 כיכב גוריון במופע "ימים של קולנוע" לצד חני נחמיאס, מאיר סויסה ואילן שס וגם בקברט הסאטירי "רואים ת'סוף" שכתבו ב. מיכאל ואפרים סידון וביים מוטי קירשנבאום בתיאטרון צוותא.
חיים אישיים
גוריון נשוי מ-1972 למיקי, ולהם שני בנים. מתגורר בתל אביב.
צמחי עובר
מקובל להניח שצמחים אלה התפתחו מאצות ירוקיות בגלל המשותף ביניהם: הפיגמנטים הפוטוסינתטיים הם כלורופיל a וכלורופיל b, חומר התשמורת העיקרי הוא עמילן, דופן התא מכיל תאית.
מאובנים ראשונים של צמחי העובר מתוארכים לאמצע עידן האורדוביק (לפני כ-470 מיליון שנה). מאובנים אלה כוללים פריטים מיקרוסקופים בלבד, כגון נבגים ושאריות של חומר צמחי.
המיון המדעי של מערכת הצמחים
להלן המיון השלם, המלא והמעודכן לשנת 2004:
הצופים הערבים האורתודוקסים
הארגון חבר בהתאחדות הצופים והצופות בישראל, בתנועת הצופים הערבים והדרוזים, ובארגון הצופים האורתודוקסים העולמי (הדסמוס).
מוסדות הארגון הנבחרים דמוקרטית הם: האספה הכללית (המועצה), הוועד הפועל, ההנהלה, והוועדות המקצועיות: ועדת חינוך, ועדת ספורט ועוד.
הארגון נוסד בשנת 1968.
טבע וארץ
טבע וארץ היה כתב עת לטבע ולידיעת הארץ, שראה אור בשנים 1959–1994 ושימש רוב שנותיו כביטאון החברה להגנת הטבע.
הופעתו החלה בינואר 1959 כמיזוג תוכניהם של "השדה לנוער" ושל "הטבע והארץ" שקדמו לו בהוצאת "ספריית השדה" של המרכז החקלאי. "טבע וארץ" עסק במכלול נושאים מתחום מדעי הטבע, החקלאות וידיעת הארץ. הפקתו נעשתה בתחילה בשיתוף המרכז לתרבות ולחינוך ותנועת החוגים לידיעת הארץ של הסתדרות העובדים הכללית והאגף לחינוך חקלאי במשרד החינוך. עורכו הראשון היה נחמן תרדיון, וחברי המערכת הראשונים היו שמואל אביצור, אהרן שולוב, אליעזר שמאלי וחיים בן-עמרם.
בדצמבר 1966 נעשה כתב-העת ל"במת החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע". חברי החברה להגנת הטבע היו מנויים על "טבע וארץ", שהופק כדו-ירחון, כנגד דמי החברוּת השנתיים. המערכת הורחבה, נוספו לה עזריה אלון, אורי דביר, אמוץ זהבי, אברהם יפה, אדיר שפירא ואפרים תלמי. ב-1968 התמנה מיכה לבנה לעורך. בשנת 1972 יצא "טבע וארץ" מחזקת "הוצאת השדה" של המרכז החקלאי והופק על ידי החברה להגנת הטבע כביטאונהּ. עורכיו הבאים היו אברהם ארבל, יעקב שורר, בני גבירצמן ויעקב חיימוביץ. מ-1985 ועד לסגירתו ב-1994 היה ספי בן-יוסף עורך "טבע וארץ". ב-1994 אוחדו "טבע וארץ" ו"ארץ היעל" לכתב-עת אחד – "ארץ וטבע".
המאמרים ב"טבע וארץ" עסקו במגוון הרחב ביותר של נושאי ידיעת הארץ. התחומים העיקריים היו אלה של החי והצומח ושל בתי גידולם. הודגשו נושאי שמירת הטבע, אקולוגיה ואיכות הסביבה. בצד אלה הוקדש מקום נרחב לתולדות הארץ – לתיאורים של חפירות ארכאולוגיות ואתרים היסטוריים למיניהם וכן לתגליות חדשות בגאוגרפיה היסטורית. גליונות "טבע וארץ" הכילו עלוני מידע של פעילויות החברה להגנת הטבע ומדורים שהוקדשו לסקירת ספרים חדשים בנושאי ארץ-ישראל, למסלולי טיולים, ל"טבע בעיני המצלמה" ולחדשות הטבע בארץ ובעולם.
הכותבים, שנענו ברצון לשתף את הציבור בתגליותיהם ובידע שצברו, נמנו עם אנשי האקדמיה – שמואל אביצור, אלישע אפרת, אבינועם דנין, אבי שמידע, לב פישלזון, יורם יום-טוב, יוסי לשם, מיכאל קוסטא, אהוד נצר, זאב משל, דוד אוסישקין, רם גופנא, גדעון פרסטר, רפי פרוינד, עקיבא פלכסר, עמנואל מזור, צבי רון, דב ניר ורבים אחרים. מהם שכתבו ל"טבע וארץ" עוד בראשית דרכם במדע. חלק מהכותבים היו אנשי שטח מובהקים, בהם זאב וילנאי, עזריה אלון, צבי אילן, מנשה הראל, יהודה זיו, עוזי פז, גיורא אילני, מיכה לבנה, יגאל סלע ועוד רבים וטובים.
מטריינית אמזונית
מאפיינים
מטריינית אמזונית היא אחת מציפורי השיר הגדולות בעולם והגדולה ביותר באמריקה הדרומית. הזכר שוקל 480-571 גרם ואורכו 48-55 ס"מ. לעומתו הנקבות קטנות יותר, אורכם 41-44 ס"מ ומשקלם עד 380 גרם.
הזכר הגדול הוא יצור שחור בעל כרבולת ענקית והיא משמשת אותו למשיכת הנקבות. כמו כן הצוואר הוא בעל דלדול כמו של תרנגול הודו. לעומתו הנקבה הקטנה היא בצבעים חומים דמויים והיא הדואגת לקן ולגוזלים בלי עזרתו של הזכר. גודל הכרבולת מכביד מעט על הזכרים והם לא נוטים לעוף מחשש שיהיו לטרף קל לעופות דורסים מהירים. עם זאת הוא עף לעיתים רבות מעל נהרות עד לצד השני.
הם מאוימים מעט מהרס יערות הגשם אך כרגע מצבם הוא "ללא חשש".
רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923)
רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (ביפנית: Kantō daishinsai ,関東大震災) הייתה רעידת אדמה חזקה שפקדה את מישור קאנטו שבאי הונשו, יפן, ביום שבת, 1 בספטמבר 1923 בשעה 11:58:44. ממקורות שונים עולה שהרעידה נמשכה בין ארבע לעשר דקות.
רעידת האדמה הייתה בעוצמה 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ומקורה הייתה מתחת לאי אושימה שבמפרץ סגאמי, השוכן דרומית למחוז קנאגאווה. הסיבה לרעידה הייתה זעזוע בגבול הסגירה בין לוח אוחוצק והלוח הפיליפיני, העובר במפרץ סגאמי.
רעידת האדמה
רעידת האדמה זעזעה את טוקיו, את עיר הנמל יוקוהמה, ואת המחוזות האזור, צ'יבה, קנאגאווה ושיזואוקה, והסבה נזק כבד בכל אזור קאנטו. בשל עוצמתה הרבה של הרעידה, זז פסל הבודהה הענק במקדש קוטוקו-אין שבקמקורה, שמשקלו 121 טון, יותר מחצי מטר ממקומו.
הרוגים ונזקים
מכיוון שרעידת האדמה ארעה לקראת שעת הצהריים, אנשים רבים עסקו באותה עת בבישול אוכל, ורבים נספו בשריפות שפרצו בעקבות זאת. חלק מהשריפות הפכו לסופות אש שכילו חלקים גדולים מהערים. אובדן החיים הגדול ביותר התרחש כשסופת אש הציתה מחסני מדים צבאיים בטוקיו, בהם חיפשו כ-38,000 אנשים מקלט לאחר הרעידה. בזמן רעידת האדמה, נשבה סופת טייפון באזור קאנטו, והרוחות העזות ליבו את האש, וגרמו להתפשטותה לאזורים נוספים. השריפות אף הרסו את תשתית המים של העיר, דבר שהקשה מאוד על מאמצי הכיבוי, שנמשכו עד 3 בספטמבר. מרבית מההרוגים ברעידת האדמה מתו כתוצאה מהשריפות. מפולות אדמה שהתרחשו במחוז קנאגאווה בעקבות רעידת האדמה קברו כפרים שלמים או סחפו אותם, וגרמו למותם של 800 בני אדם. מפולת בוץ אחת סחפה כפר שלם, רכבת נוסעים ותחנת רכבת לתוך הים.
רעידת האדמה גם גרמה לגל צונאמי בגובה 10 מטרים שפגע במפרץ סגאמי בתוך דקות. הגל הרס כ-570,000 בתים, והציף את כל האזורים הסמוכים לים.
מספר ההרוגים אינו ידוע בוודאות, אך ההערכות נעות בין 142,000-120,000 הרוגים מרעידת האדמה, מהשריפות ומהצונאמי.
האראלד השני, מלך דנמרק
האראלד השני (בדנית: Harald II; 989–1018) היה מלך דנמרק מ-1014 ועד מותו. הוא היה בנם הבכור של סוון הראשון ושל אשתו גונהילד והיה עוצר הממלכה כאשר אביו נלחם באתלרד השני, מלך אנגליה. הוא ירש את הכתר הדני ב-1014 והחזיק אותו כאשר אחיו, קנוט הגדול כבש את אנגליה. לאחר מותו ב-1018 ירש אותו אחיו על כס המלכות הדני. מעט מאוד ידוע אודותיו.
רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923)
אלימות לאחר הרעידה
לאחר הרעידה הודיעה ממשלת יפן על ממשל צבאי, והורתה לכל יחידות המשטרה לשמור על הסדר הציבורי. במקביל, החלו להתפשט שמועות שקוריאנים מנצלים את המצב, מציתים שריפות נוספות ובוזזים בתים. הרגשות האנטי-קוראנים התגברו נוכח פעילותה של תנועת העצמאות הקוריאנית, תנועה למען שחרור קוריאה מהסיפוח היפני שהתנקשה בבכירים יפנים והייתה מעורבת בפעילות אנטי-יפנית. ברחבי טוקיו ויוקוהמה החל המון לטבוח בקוריאנים. ממשלת יפן דיווחה שבשבוע הראשון של חודש ספטמבר נרצחו 231 בני אדם, אך מקורות אחרים מעריכים שהמספר האמיתי הוא בין 6,000 ל-10,000 קורבנות. קבוצות אזרחים הקימו מחסומי דרכים שעצרו אנשים, ובחנו באמצעות שיבולת את מוצאם, כאשר אנשים ממוצא קוריאני הוכו, נעצרו או נרצחו, כל זאת בשיתוף פעולה עם הרשויות. גם אנשים שלא היו ממוצא קוריאני אך היו שונים מהיפנים, כגון סינים, אוקינאווים ואפילו יפנים מאזורים אחרים ביפן, הותקפו ואף נרצחו.
בתגובה, פרסה ממשלת יפן את הצבא היפני הקיסרי ברחבי המדינה, וזאת כדי להגן על התושבים הקוריאנים. כמו כן, פרסם הצבא עלונים שהפריכו את השמועות והזהירו את התושבים מפני פעולות לא חוקיות, אך לרוב פעולות אלה נפסקו רק כשהצבא פעל כנגד אותן קבוצות תוקפניות. במקביל, השתמשה ממשלת יפן וההנהגה הצבאית בהתקוממות ובפרעות שהתרחשו במדינה כדי לרסן מתנגדים למשטר הקיים, ולעצור אותם באשמת ניצול המצב כדי להפיל את הממשלה ואת הקיסר. מנהיגים סוציאליסטים, אנרכיסטים וקומוניסטים נעצרו ונרצחו על ידי המשטרה והצבא.
זיכרון הרעידה
יפנים רבים פירשו את רעידת האדמה כעונש משמיים על כך שהעם היפני התדרדר לסגנון חיים מערבי שכלל אנוכיות, חוסר מוסר וחומרנות. הם ראו ברעידה הזדמנות לבנות מחדש את עיר הבירה, ובכך לבנות מחדש את מערכת הערכים היפנית.
בשנת 1960 נקבע 1 בספטמבר כיום מניעת אסון כדי לזכור את קורבנות רעידת האדמה ואת חשיבות ההתכוננות אליה. בבתי הספר ברחבי המדינה עומדים תלמידים דקת דומייה, ונערכים תרגילי חירום לפינוי בעת רעידת אדמה.
ג'ינגיס חאן
ג'ינגיס חאן (במונגולית: צ'ינגיס חאן, ; 1162 – 18 באוגוסט 1227) היה מגדולי המצביאים בהיסטוריה, מייסדה ושליטה הראשון של האימפריה המונגולית ונחשב לאבי האומה המונגולית. את האימפריה שהקים הרחיבו בניו עד שהפכה לגדולה בהיסטוריה מבחינת שטח יבשתי רציף.
ילדותו וחייו
ג'ינגיס חאן נולד, על פי ההערכות, בשנת 1162 בשם טמוג'ין, ב למרגלות הר בורחאן חלדון בצפון-מזרח מונגוליה המודרנית.
אביו, היה ראש בית אב קטן בשם בוריג'ין, שחי סמוך למקורות נהר האונון, ועסק בעיקר בצייד. לפי "ההיסטוריה הסודית של המונגולים", חטף יסוגיי את הואלון, אמו של טמוג'ין, בת שבט המרקידים, והפך אותה לאשתו השנייה, זאת משום שלא הייתה לו אפשרות לשלם נדוניה מספיקה עבור כלה, אשר לפי מנהגי הערבוֹת הייתה תנאי לנישואין.
ילדותו של טמוג'ין התאפיינה בחשיפה לאכזריות שהייתה נהוגה בסביבת המחיה שלו. אביו מת בשל הרעלה של בני שבט טטארי יריב, כנקמה על הריגתו של בן שבט בעבר על ידי יסוגיי.
לאחר מות אביו, השבט של משפחתו של טמוג'ין לא מצא תועלת רבה בלסחוב את שתי האלמנות ואת שבעת ילדיו של יסוגיי, ונטש את טמוג'ין ואת משפחתו.
רצח אחיו בגטר
בשנים הבאות חיו טמוג'ין ומשפחתו כנוודים חסרי כל והתקיימו בעיקר מפירות ומחיות קטנות שצדו. בתקופה הזו, על פי האגדה, תפס טמוג'ין דג קטן ואחיו החורג בגטר חטף אותו ממנו. לאחר שאימו הואלון צידדה בבגטר, הוא ואחיו הצעיר קאסאר איתרו והרגו אותו באמצעות חץ. על פי גרסאות אחרות של האגדה הרג טמוג'ין את אחיו הגדול למחצה בגטר לאחר מות אביו, כדי למנוע ממנו לבעול את אמו של טמוג'ין. בגטר, שהיה הבכור לאביו מאשתו הראשונה, היה זכאי על פי המנהג המונגולי לרשת את אביו, וכן לבעול את כל נשותיו שאינן אימו הביולוגית ולפי גרסה אחרת, הרג טמוג'ין את אחיו לאחר שתפס אותו אוכל בע"ח שצד, מבלי לחלוק בו עם יתר המשפחה.
אירוסיו עם בורטה
עוד בימיו האחרונים של אביו, התארס טמוג'ין עם בּוֹרטֶה, ולאחר בריחתו מהשבי התחתן עמה והוא כבן 16. בשלב זה הפך טמוג'ין למנהיג התא המשפחתי הקטן שלו, והגיע למצב קיום יציב יחסית. עם זאת, בשלב זה נחטפה בורטה בידי שבט המרקידים, אותו שבט ממנו נחטפה אימו, אותו שבט אריסטוקרטי ובעל עוצמה ממוצא טוראני (טורקי). בתמיכתם של אנשיו, וכן של מנהיג שבט החריידים טוגרול חאן ושל ג'אמוקה, ידיד ילדות של טמוג'ין (שבעתיד יהפך ליריבו הגדול ולטוען החלופי להנהגת השבטים המונגוליים המאוחדים), שוחררה בורטה. זמן קצר לאחר ששוחררה, ילדה בורטה את בנה הראשון, ג'וצ'י. דבר זה העלה שאלות על אודות זהות האב. תעלומה זו עתידה לרדוף את טמוג'ין שנים ארוכות ולהוביל לסכסוך בין בניו. אולם, טמוג'ין התייחס לג'וצ'י כאילו היה בנו הביולוגי הוודאי, ללא כל אפליה אל מול בניו האחרים.
חברותו ויריבותו עם ג'אמוקה
במהלך השנים, הודות לגאונותו הטקטית ולכושר הנהגתו, הלך כוחו הצבאי של טמוג'ין וגדל. בתקופה זו הפך ג'אמוקה, חבר ילדותו של טמוג'ין ליריבו, עקב שאיפתם הסותרת של שניהם להנהיג את השבטים המונגולים. בניגוד לג'אמוקה, צאצא של שבטי הערבות המיוחסים והאריסטוקרטים, אשר זכו מזה שנים רבות במעמד נכבד בין השבטים, מוצאו של טמוג'ין היה צנוע ביותר. עובדה זו נוצלה על ידי טמוג'ין כדי ליצור מוקד כוח חדש, אשר בניגוד לקשרי הדם וקשרי המשפחה שאפיינו את האליטות המונגוליות עד אז - התבסס על כישורים אישיים בקרב, וכן על נאמנות אישית לטמוג'ין עצמו.
במשך השנים נמשכו רבים מיושבי הערבות ללכת אחרי טמוג'ין, עד שבשנת 1204 נערך הקרב הגדול בערבה בין מחנות טמוג'ין וג'אמוקה, קרב שלושה עשר הצדדים. אף שג'אמוקה הצליח לנוס בטרם נפילתו בשבי, ניצחונו של טמוג'ין בקרב הוביל לראשונה לאיחוד מרבית שבטי המונגולים תחת שלטונו. בשנת 1205 הוסגר ג'אמוקה לידי טמוג'ין על ידי כמה מאנשיו, ואלה בתגובה נהרגו על ידי טמוג'ין באשמת בגידה במנהיגם.
איחוד השבטים המונגוליים וכיבושי האימפריה
ג'אמוקה, חברו-יריבו הוותיק של טמוג'ין, חוסל על ידי טמוג'ין בשבירת גבו – המתה מכובדת במסורת המונגולית. בהמשך ליכד טמוג'ין את שבטי המונגולים ובאסיפה כללית (קורילטאי) בשנת 1206, בסמוך להר המקודש בורחאן חלדון, הכריז בפניהם על ניצחונו ועל איחוד כל השבטים המונגוליים תחת שלטונו. בעקבות ניצחונו והשתלטותו על מונגוליה כולה, החלו אנשיו לכנותו "ג'ינגיס חאן" (במונגולית: גדול השליטים; השליט העולמי).
הקמתה של האימפריה המונגולית
ג'ינגיס חאן ליכד את שבטי המונגולים סביב חוקה שנקראה יאסה. עיקריה היו נאמנות עיוורת לחאן, ואיסור על מריבות בין שבטים. גם ענייני אישות זכו למענה בחוקה – על נואפים הוטל עונש מוות.
חשיבותו הצבאית
ג'ינגיס חאן נחשב לאבי תורת הלחימה המודרנית מהיותו זה שפיתח את תורת האסטרטגיה הצבאית במהלך מלחמותיו; הוא הקים יחידות עילית מובחרות בצבאו, וכן היה הראשון שיסד חיל רפואה ייעודי בצבא המונגולי שליווה את הלוחמים. הוא קידם קצינים על בסיס יכולתם וכישוריהם האישיים, ולא על בסיס ירושתם וייחוסם המשפחתי, כמקובל באותו זמן.
הצלחותיו של ג'ינגיס חאן ושל יורשיו התבססו על תמרון והפחדה. למעשה, הנקודה אליה כיוון ג'ינגיס חאן את התקפותיו האסטרטגיות הייתה לא יותר מאשר הדימוי הפסיכולוגי של כוחותיו בתודעתה של אוכלוסיית היריב. על ידי יישום שיטתי וקפדני של אסטרטגיה זו, כלומר אופרטיבה מגובה בלוחמה פסיכולוגית, הצליחו ג'ינגיס חאן וצאצאיו לכבוש שטחים נרחבים ביותר באירואסיה.
אבני הבניין של הצבא והאסטרטגיה של ג'ינגיס חאן היו הקשתים ועדרים עצומים של סוסים מונגוליים, שהיו באופן יחסי גבוהים וחסונים, ביחס של חמישה סוסים לכל לוחם, היה הצבא המונגולי נייד ביותר (עדרי הסוסים סיפקו גם את הבסיס הלוגיסטי לאספקת מזון, בעוד שאת כל המצרכים האחרים הדרושים לחייל במסעו בזזו המונגולים מסביבתם). הצבא המונגולי היה ידוע במהירותו, בניידותו ובכך שהיה נחשב צבא ״קל״. אחד הדברים שתרמו לכך היה מגני הגוף שלבשו הלוחמים אשר היו עשויים מבד משי צפוף שהיווה מגן בלתי חדיר לחצים. זאת בניגוד למגני גוף ממתכת כבדה שהאטה וסירבלה את יכולת התנועה של החיילים. בהשוואה לצבא המונגולי, נחשבו כל הצבאות האחרים כבדים - וכתוצאה מכך, היו המונגולים בעלי כושר-ניידות עדיף בהרבה. באמצעות ריכוז מאמץ, תמרון, הפתעת האויב והתקפה בלתי-פוסקת, הובסו צבאותיהם של סין, פרס, ארצות ערב וארצות אירופה תחת לחץ עד שבירתם, ואז נרדפו עד שהושמדו כליל.
ג'ינגיס חאן ולוחמיו נודעים באכזריותם עד היום; הם היו לוחמים פראיים שנעו במהירות רבה מעיר לעיר וזרעו הרס ואימה בכל מקום שעברו בו, כשהם רכובים על סוסים קטנים וחזקים. בעת המצור שהטיל על בייג'ינג הודיע כי אם תיכּנע לו העיר – יותיר את אנשיה בחיים, ואם תילחם בו – יהרוג את כל אנשיה. עם זאת, לאחר שכבש את ג'ונְגדוּ (בייג'ינג של ימינו), בירת שושלת ג'ין, ולאחר שהמושל שלה - "ח'אן הזהב" וכל החצר שלו ברחו דרומה (פעולה הנחשבת בגידה במונגולים), נכנס החאן עם לוחמיו ושרף את כל העיר על אנשיה. מבקרים שהגיעו למקום לאחר מכן סיפרו כי רחובות העיר היו חלקלקים עדיין כתוצאה משומן הגופות המדממות המוטלות בכל מקום. החאן שב וחזר על ההכרזה הזו בכל עיר שצר עליה. כך למשל הזהיר, לפי כתבים פרסיים, את הערים העתיקות בוכרה וסמרקנד: "חייהם של כל הנכנעים יינצלו. כל מי שבמקום להיכנע ייאבק ויזרע מחלוקת – יושמד".
קשרי החוץ
ג'ינגיס חאן, ששאף לפתח את ערוצי המסחר של מונגוליה, קשר בתחילה קשרי ידידות עם שושלת ח'ווארזם-שאה, ששלטה בפרס, ושאף לכונן עמה קשרי מסחר ענפים. לשם כך אף הקים לאורך דרך המשי הארוכה בין מונגוליה לפרס תחנות ביניים, ובהן יכלו סוחרים שיצאו ממונגוליה לנוח, להתרענן וליהָנות מהגנה מפני שודדי דרכים; כן ניתנה להם אפשרות להחליף את סוסיהם. אולם בעקבות מעשי התגרות מצד הפרסים, שחשו מאוימים מהאימפריה המונגולית המתפתחת, ובעקבות רציחת השגריר המונגולי בפרס, פתח החאן במלחמה חסרת רחמים כנגד האימפריה הח'ווארזמית. בעיר הפרסית נישאפור ציווה להקים פירמידה ענקית המורכבת מראשי תושבי העיר, על מנת להרתיע ערים אחרות.
החברה המונגולית
בעקבות פרסום "ההיסטוריה החשאית של המונגולים" בשנות השמונים, חיבור מהמאה ה-13 על חיי ג'ינגיס חאן, ההיסטוריונים מעריכים מחדש את טבעם של החברה והשלטון המונגוליים. לפי ספרים חדשים, האימפריה שלו נתנה לאזרחים חופש דת, אסרה על סחר עבדים, הרחיבה את הכלכלה העולמית והנהיגה כמה מושגים בינלאומיים חדשים, ובהם חסינות דיפלומטית. האימפריה הרחבה של ג'ינגיס חאן גם שיפרה את הקשרים בין מזרח למערב, ואלה הורחבו עוד יותר על ידי נכדו, קובלאי חאן. חוקרים, ובהם ג'ק ודרפורד, מתארים את ההשפעה המונגולית על אירופה כאחד מהגורמים העיקריים לעידן הרנסאנס באירופה.
חוקרים באוניברסיטת ג'ינגיס חאן באולן-בטור אומרים שלקראת סוף חייו ניסה החאן להפוך את האימפריה שלו למדינה אזרחית, על בסיס ספר החוקים "יאסה", שנתן זכויות שוות ומוגדרות לכל האזרחים, ובפרט לנשים.
מותו
ככל הנראה מת ג'ינגיס חאן מוות טבעי ב-18 באוגוסט 1227. לאחר מותו התחלקה הקיסרות האדירה שלו, שהשתרעה מסין במזרח עד נהר דנייפר במערב, בין ארבעה מבניו. בתחילה הם הרחיבו אותה, אך תחת שלטונם הקיסרות לא האריכה ימים. נכדו קובלאי חאן היה קיסר סין אותו ביקר מרקו פולו; שושלת של צאצאיו שלטה בהודו במאות ה-16 וה-17.
בשיאה הייתה האימפריה המונגולית גדולה בשטחה הן מהאימפריה המוקדונית הן מהאימפריה הרומית. בשנת 1260 פלשו המונגולים לארץ ישראל, שהייתה אז בשליטת האימפריה הממלוכית, אך הממלוכים ומצביאם קוטוז הביסו אותם בקרב עין ג'אלות.
חשיפת דמותו במחקר
המונגולים לא נהגו להעלות דברים על הכתב, והכרוניקה המקיפה היחידה של תקופתו, "ההיסטוריה החשאית של המונגולים" (חיבור על חיי ג'ינגיס חאן מהמאה ה-13) נחשבה אבודה זה מאות שנים. אפילו כאשר נתגלתה מחדש על ידי דיפלומט רוסי בסין, בתחילת המאה ה-19, הוטל פיקוח מחמיר על הפצתה. לאור זאת, נכונה הטענה שמרבית הידיעות על ג'ינגיס חאן הגיעו מקורות העמים שכבש.
מאז 1982 הולכת ומתגלה דמותו באור חדש. באותה שנה פרסם פרנסיס וודמן קליווס את הגרסה המוסמכת המודרנית הראשונה של "ההיסטוריה החשאית של המונגולים". כמה פרטים שהתגלו באחרונה, למשל הידיעה שג'ינגיס חאן פחד מכלבים, מאירים אותו באור אנושי יותר.
ג'ינגיס חאן בתרבות הפופולרית
דמותו של ג'ינגיס חאן שימשה סופרים רבים, והופיעה בסרטי קולנוע, בסדרות טלוויזיה, ברומנים ובמשחקי מחשב.
רשימה חלקית:
ערסאל
ערסאל (בערבית: عرسال) היא עיירה במזרח לבנון, באזור בעלבכ של מחוז בעלבכ-אלהרמל. היא נמצאת בקרבת הגבול הסורי, כ-124 קילומטרים צפונית לביירות ורוב תושביה הם מוסלמים סוניים.
ערסאל ממוקמת על מורדות הרי הלבנון. היא ידועה בזכות תעשיית השטיחים בעבודת יד המקומית. אזור זה הוא מהבודדים בלבנון בו קיימים מקורות מים טובים. על פי הנאמר בעלוני משרד התיירות של לבנון משמעות השם ערסאל בארמית היא "כס המלכות של אלוהים". בעלונים אלו מתועדים מסטבות ספורות בכפר, מונומנטים היסטוריים רבים בגבעות הסמוכות ומבצר עתיק מתקופה לא ידועה בוואדי אל טון הסמוכה.
עין קועאב
מעין עין קועאב (עין קעוב) ממוקם בהרים הסמוכים לכביש הראשי מערסאל ללבווא (בערבית: اللبوة). כ-80 מטרים מעל קרקעית מעיין הוואדי נמצאים מחסי אבן של התרבות הנאטופית אליהם ניתן להגיע באמצעות טיפוס במעלה הרכס התלול. כלי עבודה ונשק מאבני צור נאספו מהאתר בשנת 1970 על ידי ברוס שורדר.
מלחמת האזרחים הסורית
ב-17 בספטמבר 2012 ירו מטוסי תקיפה סוריים שלושה טילים 500 מטרים מעל הגבול הישר לתוך טריטוריית לבנון ליד ערסאל. נטען כי המטוסים רדפו אחר מורדים שהיו בקרבת מקום. בעקבות המתקפה הנשיא הלבנוני מישל סלימאן הקים ועדת חקירה לבדיקת האירוע, ובה בעת דווח כי שלא בפומבי, הוא האשים את סוריה בתקרית.
ב-22 בספטמבר 2012 תקפה קבוצה חמושה של חברי הצבא הסורי החופשי מוצב גבול ליד ערסאל. דווח כי הייתה זו הפלישה השנייה בתקופה של שבוע ימים. יחידות צבא לבנון רדפו אחר התוקפים אשר נעצרו ומאוחר יותר שוחררו בעקבות לחץ מצד גורמים מקומיים. מישל סלימאן שיבח את פעולות צבא לבנון על כך שהן משקפות את גישתה של לבנון "להיוותר נייטרלית בנוגע לסכסוכים של אחרים". הוא קרא לתושבי הגבול "לעמוד לצדו של צבאם (צבא לבנון) ולסייע לחייליו". סוריה חזרה וקראה להחרפת הסנקציות נגד המורדים אשר לטענתה הסתתרו בעיירות גבול לבנון.
אלף וארבע מאות ילדי פליטים ממלחמת האזרחים בסוריה נעקרו מבתיהם והועברו לעיירת ערסאל בה בתי הספר היו מוכנים לקלוט מאה תלמידים בלבד. מצב זה שיקף את המשבר שהלך והחריף ואיים לשתק את מערכת ההשכלה של מחוז אל-בקאע (שאז ערסאל הייתה חלק ממנו).
ב-2 בפברואר 2013 היה צבא לבנון קורבן למארב חמוש בעיירה במהלך חיפושיו אחר חאלאד הומאיאד (Khaled Homayed) במטרה להביאו למעצר. שני קציני צבא נהרגו ומספר חיילים נפצעו. סביר להניח כי הומאיאד היה מעורב בפעילות פתח אל-אסלאם אשר אחראי על ביצוע פיגועים קטלניים רבים נגד צבא לבנון כמו גם על תקרית חטיפת שבעת האסטוניים ב-2011. הומאיאד גם היה פעיל בצבא הסורי החופשי. תושבי ערסאל סירבו לשתף פעולה ולגלות את זהותם של התוקפים האחראים על המארב.
באוגוסט 2014 החלו המדינה האסלאמית (דאעש) ושותפיהם בפלישה במלוא ההיקף במהלכה תקפו את כוחות צבא לבנון במשך חמישה ימים, עד אשר נהדפו חזרה לסוריה.
פנלופת ספיקס
פנלופת ספיקס (שם מדעי: Penelope jacquacu) היא מין של עוף ג'ונגל גדול מסדרת התרנגולאים השייך למשפחה דרום אמריקאית שנקראת הוקיים ולסוג פנלופה.
מאפיינים
הפנלופה מזכירה במראה תרנגול הודו קטן ושוכן עצים, שייכת למשפחה אחרת. צבעה חום-שחור ובעל גרון אדום-עז המצוי רק אצל הזכרים. כמו מינים רבים של תרנגולאים הזכר אינו מטפל בביצים ומשאיר את זה לנקבה החומה ומוסווית הרבה יותר.
פנלופה זו קרויה ע"ש החוקר הגרמני יוהאן פון שפיקס (1781 – 1826) שגילה חיות רבות ביערות דרום אמריקה.
ממדים: אורכה 66-75 ס"מ. המשקל מגיע ל-1.5-1.7 ק"ג.
הוקו גדול
הוקו גדול (שם מדעי: Crax rubra) הוא מין של תרנגולאי דרום אמריקני בעל נוצות שחורות. הוא המין הגדול ביותר במשפחת ההוקיים ומבין העופות הגדולים ביותר בדרום אמריקה.
פנלופת ספיקס
מאפיינים
תפוצה: הפנלופה חיה בעיקר ביערות שפילה בבוליביה, קולומביה, ברזיל, ונצואלה, אקוודור, גויאנה ופרו.
הוקו גדול
תיאור
ההוקו הוא עוף גדול ומרשים שאורכו 78-100 ס"מ ומשקלו 3.1-4.8 ק"ג. הוא המין הגדול ביותר במשפחתו.
הזכר בעל נוצות שחורות במרבית גופו למעט המקור הקטן והצהוב ועל ראשו ציצות נוצות שחורות פרועות מעט, במיוחד מעל עיניו. תחתית הגוף לבנה וכמו אצל רוב התרנגולאים ההוקו הזכר גדול מהנקבה. צבעי הנקבה הם תערובת של חום, אפור ושחור. לשני המינים זנב ארוך. הם מסוגלים לעוף אך מבלים את מרבית זמנם בהליכה על קרקע היער.
אקולוגיה
ההוקו חי בטבע ביערות דרום ומרכז אמריקה ממקסיקו לאורך אמריקה המרכזית ועד לאקוודור וקולומביה וכן באיים הקאריביים. זהו עוף שוכן קרקע הניזון בעיקר מפירות שונים כמו התאנה. לעיתים הוא יגוון גם ביצורים קטנים עיקר חרקים שימצא בין העלים.
פנלופת ספיקס
מאפיינים
מזון: היא אוכלת כל הניזונה בעיקר מפירות שונים, זרעים וחרקים קטנים. הפנלופות מפיצות עיקריות של עצים רבים ביער הגשם.
הוקו גדול
אקולוגיה
הם אוכלים בחבורות ונשמרים מטורפים גדולים כמו היגואר, הטאירה או האנקונדה. בעת סכנה הם רצים במהירות לבין סבכי היער ונעלמים. הם יכולים גם לעוף אבל משתמשים בזה כאמצעי אחרון.
פנלופת ספיקס
מאפיינים
איומים: הם עלולות להיטרף על ידי הטורפים הגדולים כמו היגואר והפומה. כמו כן הם נדבקות במחלות ומשמשות קורבן לתולעי מעיים. גם האדם צד אותם אך לעת עתה היא אינה בסכנת הכחדה.
הוקו גדול
אקולוגיה
ההוקו נמצא במצב שימור פגיע עקב פגיעה ביערות בהם הוא חי.
תנר אדמוני
תנר אדמוני (שם מדעי: Furnarius rufus) היא מין של ציפור שיר ממשפחת התנריים החיה באמריקה הדרומית. התנר היא הציפור הלאומית של ארגנטינה, והיא מפורסמת בזכות הקינים החזקים והייחודיים שהיא בונה מבוץ.
ציפור זאת חיה באזורי ערבות עצים, סוואנות כרי עשב, ובאזורים מיושבי אדם. היא נפוצה בדרום מזרח ברזיל, צפון ארגנטינה, בוליביה, פרגוואי ואורוגוואי
אורכו של התנר 18–20 ס"מ, משקלו 30–50 גרם, כאשר כמו רוב מיני ציפורי השיר, הזכרים גדולים יותר מהנקבות. המקור בנוי לתפיסת חרקים והוא מלקט אותם מתוך העשבים יחד עם פיסות מזון קטנות.
התנרים בונים קנים מיוחדים שעשויים מבוץ שמתייבש בשמש הארגנטינאית עד שהוא מתקשה הופך לבלתי חדיר. התנר בונה גם קיר בתוך הקן הבוצי שימנע מחיות טורפות קטנות להיכנס פנימה וכן מעופות גדולים מעט יותר להשתלט על הקן.
טורפים אפשריים אלה כוללים עיטים, חתולים, לטאות ונחשים והגוזלים עלולים להיאכל על ידי נחשים, עכברים, טוקניים, חמוסים וחוטמנים. הקן מגונן הן על התנרים הבוגרים והן על גוזלים מהטורפים.
לתנר זה 5 תת-מינים:
אדולף שטראוס
אדולף שטראוס (בגרמנית: Adolf Strauß; 6 בספטמבר 1879 – 20 במרץ 1973) היה גנרל בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שטראוס נולד ב-6 בספטמבר 1879 בשרמקה, ובשנת 1898 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-137 (אלזס התחתית ה-2). בשנת 1901 הוא הועבר לגדוד הרכבות ה-15, בשנת 1904 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-71 (תורינגיה ה-3), ובשנת 1905 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-162 (ליבק). במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בחזית המערבית, ובסיום המלחמה היה מפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-99 (הריין העילי ה-2) בדיוויזיה ה-30. על לחימתו הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטראוס מפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה הרביעית, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, ועל פעולותיו הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה שטראוס למפקד הארמייה התשיעית, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, וב-19 ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
שטראוס פיקד על הארמייה התשיעית גם במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה. ב-16 בינואר 1942 פרש שטראוס מתפקידו בעקבות מחלה. לאחר החלמתו היה שטראוס בעתודת המילואים, ולא פיקד על כוח לוחם. לקראת סוף המלחמה פיקד שטראוס על האזור המבוצר המזרחי, ובסיום המלחמה נפל בשבי הבריטי שם שהה עד מאי 1948.
Demi Lovato: Live in Concert
Demi Lovato: Live in Concert (ידוע גם כ: Demi Lovato Summer Tour 2009) הוא סיבוב ההופעות השני שקיימה הזמרת האמריקאית דמי לובאטו. הסיבוב החל ב-21 ביוני 2009 וסווג כסיבוב קידום מכירות, אשר נועד לקדם את אלבום האולפן השני שלה "Here We Go Again" שיצא לאור באותו היום. מסע ההופעות נדד בצפון אמריקה ודרום אמריקה ונמשך קרוב לשנה עד ל-28 במאי 2010, אם כי כלל שתי הפסקות ארוכות של כחודשיים וכחמישה חודשים. לאחר הסיבוב היא המשיכה לקדם את האלבום כשחברה למסע ההופעות ההופעות של האחים ג'ונאס Jonas Brothers World Tour 2009. היא הצטרפה אליהם פעם נוספת במסע ההופעות הבא שלהם Jonas Brothers World Tour 2010, הפעם עם חבריה לסרט "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון", זאת על מנת לקדם הן את פסקול הסרט והן את אלבומה שלה.
אדולף שטראוס
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
שטראוס מת בליבק ב-20 במרץ 1973, והוא בן 93 שנים.
Demi Lovato: Live in Concert
רקע
סיבוב ההופעות בארצות הברית החל ב-21 ביוני, תאריך יציאתו של אלבום האולפן השני שלה "Here We Go Again" אותו היא כאמור קידמה במסגרת ההופעות, ונמשך עד 1 בנובמבר 2009. מכירת הכרטיסים לחברי המועדון הרשמי בלבד, המשלמים דמי חבר כדי לקבל הטבות מסוג זה, החלה ב-21 באפריל. הופעות החימום כללו את מתמודד אמריקן איידול דייוויד ארצ'ולטה, שלמעט שתי ההופעות שהתקיימו בירידים בתאריכים ה-9 וה-10 באוגוסט הוא נכח בכלל ההופעות, ואת זמרת הפופ ג'ורדן פרואיט ולהקת הבנות KSM שהופיעו בתאריכים נבחרים. התאריכים המקוריים של שלוש ההופעות האחרונות בסיבוב בוטלו עקב צריכה יתרה של סמים מצד לובאטו לפני העלייה אל הבמה, ולבסוף נוצר פער של חודש עד לכאשר תוזמנו למועדים החדשים באוקטובר 2009 ונובמבר 2009. יתר על כן שלוש הופעות אחרות בוטלו לגמרי, מה שהוריד את מספר ההופעות המקורי שעמד על 47 הופעות ל-44 הופעות בסך הכל. הסיבוב זכה בתואר סיבוב ההופעות של הקיץ במסגרת פרסי בחירת הנוער לשנת 2009.
סיבוב ההופעות בדרום אמריקה יצא לדרך לאחר פגרה של חמישה חודשים ב-23 במאי 2010 ונמשך כשבוע עד 28 במאי. מכירת הכרטיסים להופעות בברזיל החלה ב-30 במרץ 2010 והייתה פתוחה לחברי המועדון הרשמי בלבד, וב-1 באפריל הייתה המכירה זמינה לציבור הרחב. על פי דיווחים באתר הארנה Via Funchal שאירחה את ההופעה בסאו פאולו, כל 6,100 הכרטיסים שהיו זמינים נמכרו עד 5 במאי, אולם מסיבות בטיחותיות הוחלט לצמצם את מספר האנשים לכדי 5,285, מה שלא מנע מהכרטיסים לאזול מחדש. להופעה השנייה בריו דה ז'ניירו נמכרו או נשמרו יותר ממחצית הכרטיסים עד 10 באפריל (2,400 כרטיסים מתוך 4,700), כשלבסוף נשארו מספר כרטיסים בקופות. בקולומביה מכירת הכרטיסים החלה ב-9 באפריל והגיעה לתפוסה של 80%, ויום לאחר מכן החלה המכירה בצ'ילה שהגיעה לתפוסה מלאה למעט שני כרטיסים בודדים.
הופעות חימום
הופעות החימום כללו את האמנים דייוויד ארצ'ולטה, להקת הבנות KSM והזמרת ג'ורדין פרואיט המשתייכים לז'אנר הפופ. בחלק ניכר מן ההופעות הופיעו רק חלק מן האמנים.
ההופעה המרכזית והדרן
ההופעה נמשכה בין 45 דקות לכ-50 דקות (בקיץ וסתיו 2009) ועד לכשעה (בדרום אמריקה) במהלכן לובאטו, חברי הלהקה שלה וזמרות רקע שרו וניגנו יחד, כמו גם לובאטו לא החליפה תלבושות או ירדה מהבמה במשך כל זמן ההופעה. ההופעה החלה כאשר חברי הלהקה ניגנו ג'אם פתיחה, במהלכו לובאטו עלתה מתחתית הבמה. את החלק האחרון בשיר הראשון La La Land היא שרה תוך כדי נגינה על פסנתר. היא ליוותה עצמה עם פסנתר בפעם השנייה בשיר Trainwreck. בשיר שלאחריו Catch Me היא ניגנה על גיטרה אקוסטית, וכשהופיעה עם השירים Stop the World ו-Two Worlds Collide היא ניגנה עליה בשנית. במסגרת הסיבוב היא בנוסף ביצעה גרסת כיסוי לשיר של ארתה פרנקלין A Natural Woman , ובסוף ההופעה קיימה הדרן עם שני סינגלים מאלבום הבכורה שלה. שירים מספר 2, 11 ו-15 ברשימת השירים של קיץ 2009 לא נכללו בזו של סתיו 2009.
קטעים מיוחדים
במסגרת סיבוב ההופעות בארצות הברית, שני השירים Quiet ו-Got Dynamite נכללו בהופעה הראשונה בלבד, כאשר את הראשון מביניהם ביצעה לובאטו לצד נגינה על גיטרה חשמלית. השיר This Is Me התווסף לרשימת השירים של סיבוב ההופעות החל מ-1 ביולי, ובמהלכו לובאטו בחרה ילד או ילדה מהקהל שיעלו אל הבמה וישירו ביחד איתה. במסגרת סיבוב ההופעות בדרום אמריקה היא שרה את הגרסה הספרדית של השיר Lo Que Soy בהופעות שהתקיימו בצ'ילה ובקולומביה. השיר Can't Back Down נכלל ברשימת השירים של ההופעה בריו דה ז'ניירו בלבד, כמו גם גרסת הכיסוי לשיר של ארתה פרנקלין נכללה רק בשתי הופעות בדרום אמריקה, באלו של ריו ושל קולומביה.
תאריכי הופעות
הערות: † במסגרת היריד של מדינת ויסקונסין †† במסגרת היריד של מדינת אינדיאנה
אלכס מקליש
אלכסנדר "אלכס" מקליש (באנגלית: Alexander "Alex" McLeish; נולד ב-21 בינואר 1959 בגלאזגו) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן.
ככדורגלן היה שותף מקליש לשנות השיא של קבוצת אברדין, במדיה ערך קרוב ל-500 הופעות ליגה, ועימה זכה בין היתר בשלוש אליפויות סקוטלנד ובגביע אירופה למחזיקות גביע. בנוסף, רשם מקליש 77 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, אותה ייצג בשלושה טורנירי מונדיאל.
מקליש שימש כמאמן בסקוטלנד, אנגליה ובלגיה, ואף אימן בקדנציה הקודמת את נבחרת סקוטלנד במשך כעשרה חודשים.
קריירת משחק
מקליש החל את הקריירה בקבוצת הנוער המקומית גלאזגו יונייטד. בשנת 1976, כשהיה בן 17, הגיע עם קבוצתו לגמר טורניר גביע מקומי, אליו הגיעה משלחת מקבוצת אברדין, כולל המאמן דאז, אלי מקלאוד. יום לאחר המשחק, חתם מקליש באופן רשמי בקבוצה. מקליש בילה את מרבית הזמן בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת המילואים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה רשם בעונת, תחת המאמן בילי מקניל, ב-2 בינואר 1978 מול דנדי יונייטד. הייתה זו הופעה יחידה עבורו באותו עונה.
בעונת החל לאמן באברדין המצליח במאמניה בכל הזמנים, אלכס פרגוסון. תחתיו החל מקליש לקבל תפקיד משמעותי יותר בקבוצה, וכבר באותה עונה רשם 19 הופעות ליגה. הוא התברג כשחקן הרכב עונה אחר כך, רשם 35 הופעות וסייע לקבוצתו באליפות סקוטלנד בפעם השנייה בתולדותיה. בעונת תרם מקליש גם לחלק ההתקפי. הוא כבש חמישה שערי ליגה, והגיע לשיאו בגמר הגביע הסקוטי, בו פגשה אברדין את גלאזגו ריינג'רס. הייתה זו ההופעה ה-200 של מקליש במדי אברדין, ובמצב של 1:0 לריינג'רס כבש מקליש את שער השוויון, בדרך לניצחון קבוצתו 4:1 בהארכה ולזכייה בגביע.
בזכות הזכייה, השתתפה אברדין בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת. מקליש תרם שער אחד בטורניר, במשחק הגומלין של שלב רבע הגמר מול באיירן מינכן, והיה בהרכב קבוצתו שהפתיעה במשחק הגמר את ריאל מדריד עם ניצחון 2:1 בהארכה, וזכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בתואר אירופי. במקביל, זכתה אברדין בגביע סקוטי שני ברציפות באותה עונה. מקליש פתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה אברדין פעם נוספת את ריינג'רס בהארכה, בתוצאה 1:0.
מספר חודשים לאחר תחילת עונת, עבר פרגוסון לתפקיד המאמן במנצ'סטר יונייטד. הוא ניסה להחתים בקבוצה את מקליש מספר פעמים, אך העסקה לא יצאה לפועל. גם תחת צוותי האימון שהגיעו אחרי פרגוסון, נשארה אברדין בתמונת הצמרת, אך לא שבה לזכות באליפויות נוספות. בעונת זכה מקליש בפעם האחרונה עם אברדין בתואר, כשהקבוצה ניצחה בגמר הגביע הסקוטי את סלטיק בדו-קרב בעיטות עונשין. החל מעונת, שימש מקליש כקפטן הקבוצה, עד לעזיבתו בסיום עונת. הוא צבר 493 הופעות ליגה במדי אברדין, ו-693 הופעות בכל המסגרות, שממקמות אותו במקום השני בטבלת מלך ההופעות במועדון בכל הזמנים. בסך הכל הוא זכה ב-12 תארים במדי אברדין.
נבחרת סקוטלנד
מקליש רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד תחת המאמן ג'וק סטיין ב-26 במרץ 1980, בניצחון 4:1 על במסגרת מוקדמות יורו 1980.
בשנתיים שלאחר הופעת הבכורה שלו, רשם מקליש חמש הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, בהן שני ניצחונות על, וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר מהמקום הראשון בבית המוקדמות. הוא זומן על ידי סטיין לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1982 בספרד. סקוטלנד הודחה לאחר שלב הבתים, בו שותף מקליש רק פעם אחת – כמחליף במשחק השני בו הפסידה סקוטלנד 4:1 ל.
ב-10 בספטמבר 1985 היה שותף מקליש למשחק חוץ בקארדיף מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986. סקוטלנד הייתה חייבת להשיג שוויון על מנת להבטיח את מקומה בפלייאוף ההעפלה לטורניר, בעוד ויילס הייתה חייבת ניצחון. מקליש פתח בהרכב נבחרתו שנקלעה לפיגור בדקה ה-13, אך הגיבה בדקה ה-81 עם שער שוויון בפנדל. המאמן ג'וק סטיין, שהיה תחת לחץ רב להעלות את נבחרתו למונדיאל, נפטר לאחר המשחק כתוצאה מהתקף לב. מאמנו של מקליש באברדין, אלכס פרגוסון, מונה כמאמן הנבחרת באופן זמני עד לאחר המונדיאל.
לאחר שצלחה את שלב הפלייאוף, פרגוסון זימן את מקליש לסגל הנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 1986 במקסיקו. מקליש פתח במשחק הבכורה של סקוטלנד בטורניר, שהסתיים בהפסד 1:0 ל, במה שהייתה הופעתו היחידה בטורניר, ממנו הודחה סקוטלנד בסיום שלב הבתים.
ב-2 בדצמבר 1987 פגשה סקוטלנד את במסגרת מוקדמות יורו 1988. הייתה זו ההופעה ה-50 של מקליש בנבחרת, ולכבוד ההישג הוא זכה לעלות עם סרט הקפטן למשחק, שהסתיים בשוויון 0:0.
לאחר הטורניר פחתו משמעותית ההזדמנויות של מקליש במדי הנבחרת. הוא שותף בשלושה משחקים בלבד בטורניר מוקדמות יורו 1992, ולא זומן לסגל הסופי לאליפות אירופה הראשונה בהיסטוריה של הנבחרת. הופעתו האחרונה במדים הלאומיים של סקוטלנד הייתה ב-17 בפברואר 1993. בסך הכל רשם מקליש 77 הופעות בינלאומיות, בהן לא הצליח לכבוש. הוא ממוקם במקום השלישי בטבלת ההופעות בנבחרת בכל הזמנים.
קריירת אימון
מקליש החל את קריירת האימון עם עזיבתו את אברדין, כשמונה לתפקיד מאמן-שחקן בקבוצת מאת'רוול לקראת עונת. בעונתו הראשונה על הקווים, במהלכה רשם גם שתי הופעות כשחקן, הוביל את הקבוצה לסגנות ליגת העל הסקוטית, 15 נקודות מתחת לגלאזגו ריינג'רס. עונה אחר כך פרש רשמית ממשחק לאחר הופעה אחת בליגה, אך לא הצליח לשחזר את היכולת מהעונה החולפת וקבוצתו נקלעה למאבקי תחתית.
בפברואר 1998, לאחר שנתיים נוספות של מאבקי תחתית, עזב מקליש את מאת'רוול והתמנה לתפקיד המאמן בקבוצת היברניאן. למרות שהצליח לשפר במעט את יכולתה של הקבוצה, לא הצליח מקליש להשאיר את הקבוצה בליגה. אמנם, מקליש החזיר את היברניאן לליגה הבכירה לאחר עונה אחת בליגת המשנה. לאחר עונה אחת שהסתיימה במרכז הטבלה, הוביל מקליש את היברניאן ב- לעונה מוצלחת, שהסתיימה במקום השלישי בטבלה ובהעפלה לגמר הגביע הסקוטי.
בדצמבר 2001, מספר חודשים לאחר פתיחת עונת, החליף מקליש את דיק אדבוקאט בתפקיד מאמן קבוצת גלאזגו ריינג'רס. מקליש זכה להצלחה כבר עם כניסתו לתפקיד. הוא הוביל את ריינג'רס לזכייה בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטית כבר בעונתו הראשונה, ועונה אחר כך השלים זכייה בטרבל המקומי, כששמר על תוארי העונה הקודמת והוסיף זכייה באליפות סקוטלנד.
בעונת רשמה ריינג'רס שורה של החתמות מאכזבות, ובעקבות התדרדרות במצבה הכלכלי גם איבדה את תואר האליפות לסלטיק. מקליש זכה לביקורת על יכולתה של הקבוצה, שסיימה את העונה עם 17 נקודות פחות מיריבתה ואף רשמה רצף של שבעה הפסדים במשחקי הדרבי של גלאזגו. מקליש וקבוצתו הצליחו להתגבר על הביקורות, ולזכות באופן דרמטי באליפות עונה אחר כך.
בעונת, אליה הגיעה ריינג'רס כאלופה המכהנת, היא נקלעה לרצף שלילי של עשרה משחקים ללא ניצחון. אמנם המשחק העשירי מביניהם, שוויון 1:1 עם אינטר מילאנו בשלב הבתים של ליגת האלופות, שלח את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלבי הנוקאאוט של הטורניר. הריצה של ריינג'רס באירופה נעצרה בשלב שמינית הגמר, שם הודחה על ידי ויאריאל הספרדית, ההישג הטוב ביותר של קבוצה סקוטית מאז 1993 והפעם הראשונה שקבוצה סקוטית צולחת שלב בתים באירופה, אך בליגה הקבוצה הצליחה לסיים במקום השלישי בלבד. בעקבות חוסר היציבות ביכולתה של הקבוצה, הודיעה הנהלת הקבוצה ב-9 בפברואר 2006 כי מקליש יסיים את תפקידו בסיום העונה. לאחר שעזב את ריינג'רס, הצהיר מקליש כי לא יאמן שוב קבוצה סקוטית, מאחר שהרגיש כי השיג את כל מה שיכול היה בכדורגל הסקוטי.
ב-29 בינואר 2007, התמנה מקליש לתפקיד מאמן נבחרת סקוטלנד, במהלך טורניר מוקדמות יורו 2008. ההישג המשמעותי ביותר שלו כמאמן הנבחרת היה ניצחון חוץ 1:0 על, שזכה לשבחים רבים מצד התקשורת המקומית ואף העלה זמנית את נבחרתו לראש הבית. מקליש אמנם הוביל את נבחרתו להצלחה יחסית בטורניר המוקדמות, אך ההתמודדות הקשה בבית מול צרפת ו הכריעו את סקוטלנד בסופו של דבר, והיא סיימה במקום השלישי בבית, לאחר הפסד במשחק האחרון והמכריע מול איטליה ב-17 בנובמבר 2007.