cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרטין הייז
חייו
הוא השתתף ב-7 משחקים בלבד בסלטיק, ולא הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב. לאחר תקופת השאלה קצרה בווימבלדון הוא הצטרף לסוונסי סיטי ב-1993, וכבר באותה שנה סייע למועדונו החדש להעפיל למשחקי הפלייאוף של הליגה השנייה. שנה אחת לאחר מכן הוא זכה עם סוונסי בפרס הפוטבול ליג. כשעזב את סוונסי הוא הצטרף לקליפטונוויל (כיום בליגת העל של צפון אירלנד), ושיחק שם במשך שנה אחת.
בין 1997 ל-2003 הוא שיחק במועדונים החובבניים דובר אתלטיק, קראולי טאון, רומפורד, פרפליט ובישופ סטרוטפורד; הוא התמנה לתפקיד המאמן של סטרטפורד ב-1999, ונותר בתפקידו עד לסיום חוזהו ב-24 בנובמבר 2008.
ב-24 בפברואר 2009 הוא התמנה לתפקיד המאמן של וינגייט אנד פינצ'לי מהחטיבה הצפונית הראשונה של ליגת איסטמיאן החובבנית.
מרטין הייז הוא אחיו של החלוץ פול הייז, המשחק בסקנת'ורפ יונייטד.
אירו ארניו
אירו ארניו (בפינית: Eero Aarnio; נולד ב-21 ביולי 1932) הוא מעצב פנים פיני שהתפרסם בזכות עיצובי הרהיטים החדשניים שעיצב בשנות ה-60, ובפרט - עיצובי כיסאות הפלסטיק והפיברגלאס שלו.
חייו
ארניו יצר במהלך השנים עיצובים רבים נוספים, ביניהם: "פטריה" - שרפרף שעוצב בשנת 1954 מקנה קלוע, עוצב מחדש כאבטיפוס מפיברגלס בשנות ה-70, ונמצא בייצור מסחרי מסוף שנות ה-90; שולחן בורג (שצורתו כצורת בורג), פוני - צעצוע-כיסא בדמות פוני, כיסא "פורמולה" (1998) בהשראת עיצובן של מכוניות פורמולה.
עיר מקלט
עִיר מִקְלָט היא עיר שאותה מצווה התורה להפריש כמקום מסתור לרוצח בשגגה, נקראת גם עיר המוּעָדָה על שם ששם מתוועדים ומתקבצים הרוצחים בשגגה. השהייה בעיר נועדה לשתי מטרות: הצלת ההורג מפני נקמתו של גואל הדם, ועונש על כך שהרג אדם כתוצאה מחוסר זהירות. מן הטעם השני, הבריחה לעיר מקלט היא חובה, גם כשלא נשקף איום כלשהו על ההורג.
המצוה נמצא בפרשת שפטים אחר המצוה למנות שופטים ושוטרים לשבטי ישראל בכל שעריהם. על פי הפוסקים ומוני המצוות הקמת ערי מקלט בארץ ישראל היא מצוות עשה. העונש של שהיה בעיר המקלט נקרא "גלות".
הקצאת ערי המקלט
ב, מסופר שמשה הבדיל שלוש ערי מקלט בעבר הירדן המזרחי: את בֶּצֶר בנחלת שבט ראובן, את רָאמוֹת בנחלת שבט גד, ואת גּוֹלָן בנחלת שבט מנשה. נוסף לזה, נאמר ב: "ואם ירחיב ה' אלוהיך את גבולך ... ויספת לך עוד שלוש ערים על השלוש האלה". המפרשים חלוקים האם הכוונה היא לסך הכול שש ערי המקלט או שהכוונה היא לתשע ערי מקלט אם יהיה צורך. לא כתוב מי הקצה אותן ומה שמן.
ב, מסופר שישראל הקדישו להיות ערי מקלט את קֶדֶש בהרי נפתלי, את שְׁכֶם בהר אפרים, ואת קִרְיַת אַרְבַּע (חברון) בנחלת שבט יהודה, בנוסף לבֶּצֶר, רָאמוֹת, וגּוֹלָן שבעבר הירדן המזרחי.
אולם, על פי דברי התוספתא, ערים אלו הופרשו - אך לא כולן שימשו מיד בפועל: שכם וקדש לא נכבשו מיד, ותחתיהם שימשו באופן זמני קריית יערים ביהודה וגמלא הצפונית.
יש חובה לסמן את הדרך לערי המקלט בשלטים ברורים על מנת לאפשר את הבריחה המהירה ביותר לעיר המקלט. בכל שנה בט"ו אדר, לקראת סוף החורף, מצווים בית הדין לתקן את הדרכים כדי לאפשר בריחה מהירה לערי המקלט.
הגליית הרוצח
רוצח בשוגג היה מגיע מיד לאחר הרצח אל אחת מערי המקלט. מטרת הבריחה הייתה למנוע מגואל הדם לבוא ולנקום את נקמת קרובו ההרוג. אם גואל הדם הרג את הרוצח מחוץ לערי המקלט, היה הוא פטור מעונש.
על פי התלמוד, כל רוצח בין שוגג ובין מזיד היה גולה אחר הרצח לעיר מקלט עד להתחלת דינו, אז היו מביאים אותו לבית הדין. אם עלה בדין שהרג בשוגג, היו מחזירים אותו לעיר מקלט.
על פי התלמוד, עונש הגלות חל רק על מי שנהג בזהירות סבירה ובכל זאת הרג בן אדם. אדם אשר נהג ברשלנות נקרא "שוגג קרוב למזיד" ואינו יכול למצוא מחסה בעיר המקלט. מצד שני, אדם אשר נקט בכל אמצעי הזהירות ובכל זאת הרג בן אדם פטור מגלות שכן הוא נקרא "אנוס" או שוגג קרוב לאונס, ואם הרגו גואל הדם, הוא חייב מיתה.
התנהלות עיר מקלט
ברוב ערי המקלט התגוררו הלווים ואילו שלוש עשרה ערי הכהנים נמנו כמו כן כערי מקלט. כאשר הרוצח היה מגיע אל העיר, היו זקני העיר חוקרים את אופי הרצח. אם הרצח נעשה במזיד, היו הזקנים מוסרים את הרוצח לידי בית דין על מנת לדונו ולעונשו כראוי לו. לעומת זאת, אם הרצח היה בשוגג, כלשון הכתוב: "בִבְלִי דַעַת הִכָּה אֶת רֵעֵהוּ וְלֹא שׂנֵא הוּא לוֹ מִתְּמוֹל שִׁלְשׁוֹם", היה על הרוצח להתיישב בעיר המקלט עד מותו של הכהן הגדול באותה תקופה, ואסור היה להורגו ואם הרגו גואל הדם בתוך עיר המקלט חייב מיתה כרוצח במזיד. בערי המקלט נקטו באמצעי זהירות רבים על מנת למנוע מהגולים מקרה נוסף של רוצח בשגגה.
לאחר שמת הכהן הגדול, רשאי היה הרוצח לשוב לעירו. לפיכך מסופר בתלמוד שאמותיהם של הכהנים הגדולים, היו מחלקות מיני מזון לשוהים בערי המקלט, שלא יתפללו על מות בניהם. אם הרוצח יצא מעירו לפני תום הזמן, לגואל הדם מותר להורגו ללא משפט.
תהליכי השיפוט ותנאי הכניסה לעיר מקלט
רוצח בשגגה זכאי להגנה ומקום להתחבא בערי המקלט מפני הגואל, אך הרוצח במזיד לא היה זכאי להגנה מפני שרצח בכוונה.
ישנם תהליכים שונים בנוגע לרצח בשגגה ורצח במזיד. רצח במזיד הוא רצח מתכונן כאשר הרוצח מודע למעשיו ובכוונתו לעשות זאת ואילו רצח בשגגה הוא רצח אשר נעשה בטעות, בלי כוונה כתוצאה של חוסר אחראיות. ערי המקלט היו מיועדים לרוצחים בשגגה כדי להתחבא מנוקמי הדם וכעונש על הרצח. לפי התורה, אם רוצחים במזיד היו נכנסים לערי המקלט כדי להתחבא, היו מוציאים אותם למשפט.
לא ידוע לנו כיצד שפטו את הרוצחים, כיצד הזקנים ידעו להבדיל בין רוצח בשגגה לרוצח במזיד. יש להניח שבדקו את דרך הרצח, כלי הרצח ומהם היו היחסים בין הרוצח לבין הנרצח (אהבה/שנאה). בדרך כלל, הסתמכו גם על החלטות המשפחות של הרוצח והנרצח. אם החליטו שהרצח אינו בשגגה, פנו לזקנים שישפטו ויקבעו האם הרוצח רצח במזיד.
תהליכי השיפוט הם חובה. גם אם יש עדים וגם אם יש הסכם בין המשפחות כיוון שאי אפשר לסמוך על דעת הקהל כי הם יכולים לשנות את דעתם על סמך קשרי חברויות או שוחד.
רשימת ערי המקלט
כאמור, כל שלוש עשרה ערי הכהנים וכן ערי הלויים נמנו כערי מקלט.
ערי הכהנים
הערים שנתחלקו לכהנים בגורל משכן שילה;
בתרבויות אחרות
בתרבות רומא העתיקה נקבע אזור על גבעת הקפיטולין בשם אסילום (תרגום מילולי - מקלט). אל מקום זה היה יכול להימלט כל אזרח שהיה צריך למצוא מחסה מפני נקמה או מיצוי דין, בלי חשש שיעצר.
בנצרות הקתולית, מקלט מהרשויות או מנקמה יכול להינתן לכל אדם על אדמת כנסייה או בביתו של בישוף.
חורחה באז'ה איבנייס
ד"ר חורחה באז'ה איבנייס (בספרדית: Jorge Luis Batlle Ibáñez; 25 באוקטובר 1927 – 24 באוקטובר 2016) היה פוליטיקאי אורוגוואי, חבר מפלגת קולורדו, שכיהן כנשיא אורוגוואי בשנים 2000–2005 עד שהוחלף על ידי טאבארה ואסקס. באז'ה היה בנו של לואיס באז'ה בארס , נשיא אורוגוואי בשנים 1947–1951, והיה הנשיא הרביעי ממשפחת באז'ה.
נולד במונטווידאו. בין השנים 1943–1976 היה עיתונאי ומנהל תחנת הרדיו Ariel, ובשנים 1948–1973 היה עורך ועיתונאי בעיתון Acción. ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור במשפט ומדעי החברה על ידי אוניברסיטת הרפובליקה של אורוגוואי.
בתחילת כהונתו הצהיר איבנייס על רצונו להפוך את הסמים לחוקיים במטרה להילחם בסחר הלא חוקי ובהלבנת כספים, אולם רעיון זה ספג ביקורת ממשלות אחרות ומהעיתונות. במהלך כהונתו התמודדה אורוגוואי עם התפרצות של מחלת הפה והטלפיים, אשר פגעה בייצוא הבשר לשווקים הבינלאומיים. לפני סוף כהונתו זכתה אורוגוואי מחדש במעמד של מדינה נקייה ממחלת הפה והטלפיים.
ספר ירמיהו
ספר יִרְמְיָהוּ הוא השני מבין ספרי נביאים אחרונים, והספר ה-11 בתנ"ך. ספר זה עוסק כמעט כולו בנבואות חורבן, ובחלקו מובאים סיפורים מחייו של ירמיהו. תקופת ההתרחשות של הספר היא סוף ימי בית ראשון. ירמיהו הנביא, על פי הכתוב בספר, סבל רבות בשל זעם העם והמלך על נבואותיו והעביר ימים רבים בבית סוהר, אף על פי שהוא עצמו נעצב ביותר בשל נבואותיו והרבה לבקש רחמים על העם. כפי העולה מתוך הספר עצמו, נראה שכתבו ברוך בן נריה הסופר, מפיו של ירמיהו, ונראה כי הוא ערוך מגילות-מגילות. עם זאת, ייתכנו עריכות מאוחרות יותר, עד לתקופת חיתום המקרא.
מבנה הספר
ספר ירמיה בנוי מארבעה חלקים ראשיים:
לשונו וסגנונו של ספר ירמיה
לשונו של ספר ירמיה היא עברית מקראית קלאסית. פסוק אחד בלבד כתוב בשפה הארמית, שהיא ממאפייני הכתיבה המקראית בתקופת שלטון פרס. בספר אין השפעות מהשפות פרסית ויוונית הידועות מספרים אחרים. כמו כן אין קרבה לשונית ללשון חז"ל, אשר מוכרת מספרי מקרא אחרים כקהלת. בספר לשונות המשותפים לשירה ולפרוזה ובין שני אלה יש הבחנה בספר. קיימת גם זיקה לספרות המזמורית ולסגנונו של ספרי דברים ונביאים ראשונים. כותרתו של ספר ירמיה, ארוכה יותר משאר ספרי הנביאים. הספר כולל מידע ביוגרפי על הנביא, אך אין עדות לכך, שהמידע נכון מבחינה היסטורית. סגנונו של ספר ירמיה הוא בסוגות הספרותיות השונות הבאות לידי ביטוי בספר. מצויות בו נבואות תוכחה ונבואות נחמה. פרקים רבים מהספר מנוסחים בנוסח סיפורי ולא כנבואה. הנבואה על החורבן היא עיקרו של ספר ירמיה והיא תמצית פעילותו של ירמיהו בשדה הפוליטי.
יסודות ביוגרפיים בספר ירמיה
בשאר ספרי הנבואה כורך מחבר הספר את פועלו של הנביא בימיו של מלך בו פעל. הקישור לפועלו של הנביא נמצא בדרך כלל בכותרת הספר. לא כך בספר ירמיהו. הפרק האחרון, פרק נ"ב בספר ירמיהו מספר את הסיפור המוזכר בספר מלכים ב' פרק כ"ה. ייתכן כי המחבר המקראי היה מעוניין לקשור את שני הפרקים יחדיו ולענות על השאלה מדוע נעדר שמו של ירמיה מספר מלכים.
חיבור ספר ירמיה
בספרות המחקרית קיימות כמה גישות לעניין חיבורו ועריכתו של ספר ירמיהו. את הגישה המדגישה את אחדותו של הספר הוביל חוקר המקרא יחזקאל קויפמן. לשיטתו לספר ירמיה יש שני מחברים, ירמיהו וברוך בן נריה סופרו. יוצא מן הכלל בספר הוא פרק נ"ב, אשר נכתב במכוון על ידי סופר אחר. חוקרים אחרים שוללים את אחדותו של הספר. לפי גישה זו, הספר חובר על ידי כמה מחברים ומהדורתו האחרונה נתגבשה לאחר מותו של הנביא. יש הסוברים כי החומר הכתוב הוא יצירתו של ברוך בן נריה בו מסופרים תולדותיו של הנביא ירמיה. כמו כן יש הסוברים כי ספר ירמיה סודר בידי תלמידי הנביא ואלה סידרו אותו בסידור המיוחד לו, ולאחר מכן אלה אשר קיבצו את ספרי הנבואה וסידרו את הספר לפי הדגם אחיד, אשר מיוחד גם לספרים אחרים. דעות החוקרים חלוקות אם נבואות הנחמה הן פרי יצירתו של ירמיה או של מחברים אחרים אשר כתבו ברוח מורשתו הרוחנית.
תרגום השבעים לספר ירמיה
התרגום היווני לספר ירמיה, הלא הוא תרגום השבעים שונה באופן מהותי מנוסח המסורה לספר ירמיה. תרגום השבעים לספר ירמיה קצר בששית מנוסח המסורה לספר ירמיה. בנוסף, סידורו של תרגום השבעים לספר ירמיה שונה מסידורו בנוסח המסורה. הוויכוח העיקרי במחקר הוא מה הנוסח העברי המקורי או הקדום של ספר ירמיה: האם נוסח השבעים הוא נוסח קדום, ואילו נוסח המסורה הוסיף על נוסח השבעים הקדום, או שמא נוסח המסורה הוא הנוסח הקדום יותר, ואילו נוסח השבעים קיצר. יש הסוברים כי השוני בתרגום בין שני חלקיו הוא כי החלק הראשון מכיל את הנוסח הראשוני וחלקו השני תורגם ועובד מאוחר יותר. ייתכן כי שני חלקי המגילות אוחדו לספר אחד. לדעת חוקר המקרא אלכסנדר רופא, תרגום השבעים מעיד על עריכה מאוחרת, שנעשתה בספר אך לא מופיעה בנוסח המסורה. לשיטתו מכאן נובע ההבדל בין נוסח המקרא לתרגום השבעים לספר ירמיה. אב הכנסייה אוריגנס, באיגרת אל אפריקנוס עומד על כמה הבדלים בכך שתרגום השבעים מחסיר פרטים מנוסח המסורה, סידורו של תרגום השבעים אחר מנוסח המסורה. לדוגמה, סדר הפסוקים בפרק י' שונה בשני הנוסחים. שינוי מהותי קיים גם בסופו של ספר ירמיה, נבואות על הגויים (פרקים מ"ו-נ"א) נמצאות בסוף הספר ואילו בנוסח תרגום השבעים הן נמצאות באמצעו. סיומות הפרקים כִּי-סָרָה דִבַּרְתָּ אֶל-ה' בפרק כ"ח ובפרק כ"ט כִּי-סָרָה דִבֶּר, עַל-ה', אינן נמצאות בתרגום ולכן יש הסוברים כי התרגום מייצג את מהדורתו העתיקה של הספר ונוסח המסורה הוא מהדורה מעודכנת יותר.
קדם (בית מכירות פומביות)
בית המכירות הפומביות קדם (באנגלית: Kedem Auction House) נוסד בשנת 2008 בירושלים כבית מכירות עבור פרטי יודאיקה וישראליאנה (פריטי ארץ ישראל מהתקופה המודרנית וראשית הציונות). הוא אחד מבתי המכירות הפומביות המובילים בתחומים אלו בישראל ובעולם.
היסטוריה
"קדם" הוקם על ידי מרון אֵרֵן (יליד 1963), חקלאי במקצועו, אבישי גלְער (יליד 1974), רב ומורה ממודיעין עילית וערן רייס (יליד 1966). הבעלים עסקו שנים רבות בספרים ובכתבי יד עבריים ועתיקים ובפריטים הקשורים לתולדות עם ישראל ותרבותו. גלער התמחה בספרי קודש ובכתבי יד רבניים, בעוד ארן התמחה בתרבות יהודית וישראלית בתקופה המודרנית. עם השנים פרש רייס.
בתחילה ישבו משרדי החברה באזור התעשייה בגבעת שאול, והמכירות התבצעו בבית בלגיה שבגבעת רם. ב-2012 התקיימה "מכירת פרטי אומנות ישראליים" במוזיאון נחום גוטמן. מאוחר יותר עבר "קדם" למרכז העיר ירושלים, למרתפו של בניין היכל שלמה. לשם כך הושכר שטח של 250 מ"ר, והמקום שופץ בעלות של קרוב ל־400 אלף שקל. כיום "קדם" כולל משרדים, אולם מכירות, שטח אחסון לכ־300 פריטים וחדר כספות.
מאז הקמתו, התפתח בית המכירות וגדל להיות המוביל בתחומו, והוא מחזיק צוות עובדים ומומחים גדול ומיומן. ל"קדם" אף נציגות בצפון אמריקה. "קדם" מנהל 7 מכירות פומביות בשנה, כאשר האחרונה מוקדשת לקטגוריית "פריטים יקרים ונדירים". במכירות הפומביות הראשונות מחזור המכירות עמד על 60 אלף דולר, ב-2012 עמד מחזור המכירות על 750 אלף דולר. ב-2014 התקיימה מכירת "יקרים ונדירים" באולם בית המלון "לאונרדו פלאזה" בירושלים, והיקף מחירי הפתיחה שלה עמד על מעל מיליון דולר.
"קדם" מקבל להערכה ולמכירה פריטים בודדים ואוספים שלמים בכל התחומים הקשורים ליהדות ולהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל. בין הלקוחות של בית המכירות נמצאים מוסדות ציבוריים בישראל ומחוצה לה, ובהם ספריות לאומיות ואוניברסיטאיות, מוזיאונים ציבוריים ופרטיים וארכיונים, לצד אספנים פרטיים. בין השאר נמנים עם הלקוחות הקבועים של "קדם" מוסדות כמו ספריית הקונגרס האמריקאית, אוניברסיטת ייל והספרייה הבריטית.
ב-2014 עלה שמו של בית המכירות הפומביות "קדם" כמי שירכוש למטרת מכירה את אוסף האמנות של איי.די.בי, המוערך בשווי של מיליוני שקלים.
מקור השם
השם "קדם" נבחר לבית המכירות בשל העובדה ששורש המילה מכיל בתוכו בעת ובעונה אחת משמעות של מקורות ועבר ("קדום"), לצד משמעות של התפתחות ועתיד ("קדימה"). בנוסף הוא פעיל במזרח התיכון, או "קדם" בלשון העתיקה.
פריטים יוצאי דופן
לאורך השנים הגיעו ל"קדם" פריטים יוצאי דופן בנדירותם ובייחודם, דבר שהביא למכירתם במחיר גבוה:
9 בדצמבר
9 בדצמבר הוא היום ה־343 בשנה (344 בשנה מעוברת), בשבוע ה־50 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 22 ימים.
דיאן לאד
רוז דיאן לאדנר (באנגלית: Rose Diane Ladner; נולדה ב-29 בנובמבר 1935) היא שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב, הייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר ולשלושה פרסי אמי.
ביוגרפיה
לאד נולדה במרידיאן שבמיסיסיפי, כבתם של מרי ברנרדט, עקרת בית ושחקנית במקצועה, ופרסטון פול לאדר. לאד גודלה כקתולית. היא קרובת-משפחתו של המחזאי טנסי ויליאמס ומשורר סידני לניר.
בשנת 1960 נישאה לאד לשחקן הקולנוע ברוס דרן, השניים היו נשואים 9 שנים ובמהלכן נולדו לזוג שתי בנות: לורה דרן, שחקנית קולנוע זוכת פרס האוסקר, וילדה שמתה בילדותה. לאד נשואה בפעם השלישית, לרוברט צ'ארלס האנטר.
קריירה קולנועית
בשנת 1981 קיבלה לאד את פרס גלובוס הזהב ביחד עם שחקנית הקולנוע ואלרי ברטינלי, על תפקידה בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
שנה לאחר מכן שיחקה פעם נוספת לצד בתה לורה דרן בדרמה האירוטית "שושנת פרא". בסרט הופיעה לאד בתור אמה של רוז, בחורה משוחררת "מדי" במונחים של שנות ה-30, הנשכרת לעבוד כמשרתת בבית משפחת הילייר, ומנסה לפתות את אבי המשפחה ולאחר מכן גם את בנו. בטקס האוסקר בשנת 1992 נרשמה היסטוריה כשלראשונה אם ובתה (לאד ודרן) היו מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריות שונות - בזמן שלאד הייתה מועמדת לפרס בתפקיד משנה, הייתה לורה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בשנת 2010 קיבלה לאד ביחד עם בתה לורה דרן ובעלה לשעבר ברוס דרן כוכבים על שמם בשדרת הכוכבים של הוליווד.
קובי מימון (איש עסקים)
במשך שנים רבות הייתה מיוחסת למימון השליטה בחברת אקויטל, חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומחזיקה במגוון רב של עסקים בתחום התשתיות והנדל"ן, כדוגמת נצבא (המחזיקה בבעלות על תחנות מרכזיות) ואיירפורט סיטי. מימון היה ידוע כמי שמקפיד לעבוד בחשאיות ככל שניתן. רוב הנכסים הקשורים אליו אינם רשומים ישירות על שמו אלא דרך חברות אחרות (באמצעות שותפו חיים צוף), וחלקן הגדול לא רשום בישראל. בנובמבר 2019, עברה השליטה בקבוצה באופן רשמי למימון, לאחר שהודיע שרכש 50% מ"יחק השקעות", שותפות פרטית השולטת ב"אקויטל".
ביוגרפיה
הוריו של קובי מימון עלו מלוב מעט אחרי קום המדינה והתגוררו במעברת מחנה ישראל (ששכנה בסמוך לשטח שעליו נמצא כיום מתחם איירפורט סיטי שבבעלותו של מימון); משם עברו לפתח תקווה בה גדל. אביו של מימון היה פועל במפעל "קרגל" לקרטון ופעיל בתנועת החרות ואמו הייתה עקרת בית. מימון התגייס לשייטת 13, אך לא סיים את המסלול ועבר לשרת בחיל המודיעין.
העסק הראשון - מכירת תמונות שמן
מימון נמשך לעסקים כבר מגיל צעיר, בשנת 1973 כשהיה בן 16 הפסיק את לימודיו התיכוניים בתיכון "עמל" ויחד עם חברו חיים צוף החל למכור תמונות שמן מבית לבית. התמונות צוירו בידי ציירים סיניים בהונג קונג אך נמכרו בישראל ברמאות בטענה שאלו יצירות ישראליות יקרות שנמכרות בזול כיוון שמקורן בצייר שנקלע למצב כלכלי קשה או מגלריה שפשטה רגל. במשך הזמן החל להעסיק נערים אחרים תחתיו במכירת התמונות גם במהלך שירותו הצבאי המשיך בשיווק התמונות. לאחר השחרור החליט לנסוע להונג קונג כדי לייבא את התמונות בעצמו והחל בהקמת עסק (יחד עם חיים צוף) שיצר את התמונות, ושיווק אותן באמצעות אלפי סוכנים (רובם ישראלים צעירים יוצאי צבא) ברחבי העולם, בעיקר באירופה, בארצות הברית וביפן. המטה של העסק הוקם בהולנד, שם התגורר במשך השנים וקיבל אזרחות הולנדית.
פעילות בשוק האפור
בשנות ה-80 התפתחו עסקי התמונות והכניסו כסף מזומן רב, דבר שאיפשר את כניסתו של מימון לענף ההלוואות בשוק האפור. כך גם התאפשר לו להשתלט על נכסים של חייבים. באותה עת גם הסתבך עם רשויות המס שעצרו אותו ואת צוף בקשר להעלמות מס.
פרשת חברת קווי אשראי
בתחילת שנות ה-90 פעלה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בהצלחה רבה חברת קווי אשראי לישראל, שגייסה מאות מיליוני שקלים ממשקיעים. החברה השקיעה את הכספים שגייסה בכמאה חברות ודיווחה על רווחים גדולים כל שנה. בשנת 1995 התברר שהחברה נקלעה לקשיים והפסידה 66 מיליון שקל מפעילותה בעסקי מימון. בשנת 1997 נמלט מישראל יובל רן, בעל השליטה בחברה. בדיעבד התברר (על פי טענת מפרק החברה) כי יובל רן פעל בשותפות עם קובי מימון וחיים צוף באחת העסקאות, כאשר הוא קנה את אשכול חברות הנפט ישראמקו, נפטא ויואל, ובהמשך מכר אותם לקובי מימון, תמורת 3 מיליון דולר בלבד. ב-2010 שווי החברות היה כמיליארד דולר.
רכישת השליטה בחברת נצבא
בפברואר 2002 רכש מימון באמצעות חברת נפטא מקבוצת יואל את מניות השליטה בחברת נצבא מידי אגד. העסקה נחתמה על פי שווי של כ-170 מיליון דולר לנצבא החזקות, כ-150% מעל מחיר השוק באותה עת.
בספטמבר 2006 השלים מימון את רכישת מלוא השליטה בחברה. כאשר כל המניות הנותרות ב"נצבא התנחלות", שהיו בבעלות חברי אגד, נמכרו לאיירפורט סיטי, חברת בת של נפטא מקבוצת יואל, בתמורה ששיקפה שווי של כ-1.1 מיליארד ש"ח לחברה.
מימון טוען מזה שנים רבות שאינו קשור לשליטה בחברת נצבא. עם זאת, באוגוסט 2017 קבע שופט בית המשפט המחוזי בנימין ארנון כי מימון הוא אכן בעל השליטה בחברה.
חניון כיכר אתרים
במהלך 2021 רכשה נצבא, שבשליטת קובי מימון וחיים צוף, כ-50% מהשליטה על חניון כיכר אתרים.
קשרים פוליטיים
מימון מקורב לשר האוצר לשעבר משה כחלון ולשר הרווחה לשעבר חיים כץ, וכן ליו"ר מפלגת ש"ס לשעבר אלי ישי, מאז רכש את העיתון "יום ליום", ביטאונה של מפלגת ש"ס. מימון רכש את העיתון בשנת 2003, והעביר את מערכת העיתון למטה קבוצת אקויטל שבבעלותו ברחוב גרניט בפתח תקווה.
ב-19 בנובמבר 2010 נפגש מימון עם שר האוצר יובל שטייניץ כדי לדון בהשלכות מסקנות ועדת ששינסקי על המשך פיתוח מאגרי הגז הטבעי שממוקמים מול חופי ישראל.
במאי 2015, עם מינויו של כחלון לשר האוצר, הודיע האחרון שלא יעסוק בענייני משק הגז, עקב קשריו עם מימון.
קשריו עם חיים כץ החלו בשנת 1998, כאשר כץ ייסד את סיעת "עוז" בהסתדרות, שזכתה ב-15.7% מקולות חברי ההסתדרות, ואחר כך התאחדה עם סיעת "עוגנים" בראשות היו"ר עופר עיני. מטה סיעת "עוז" פעל ממטה קבוצת אקויטל ברחוב גרניט 8 בפתח תקווה. כץ מצידו רכש מניות בחברות קבוצת אקויטל. קשרים אלו סיבכו את כץ בשתי פרשות. חשד שגרף רווחים באמצעות שימוש במידע פנים, על פיו רכש כץ מניות בחברת נצבא, טרם פרסום דיווח על מיזוג הפעילות של נצבא ואיירפורט סיטי, וחשד שקידם הצעת חוק שפעלה לטובת קבוצת אקויטל.
משפחתו
מימון היה נשוי לכרמלה וילנסקי מימון במשך כ-25 שנים ולהם שלושה ילדים. במשפט הגירושים שלו העיד לטובתו משה כחלון. מתגורר בתל אביב.
ביולי 2020, העביר מימון את אחזקותיו בקבוצת אקויטל לשלושת בניו: אורי, ניר ודן מימון, השלושה הפכו הנהנים מנאמנות שהקים אביהם בגיברלטר המחזיקה במניות אקויטל ובחברה האם, יחק השקעות.
פירמידת אקויטל
רישום חלקי של מבנה ההחזקות של קובי מימון לפני יישום חוק הריכוזיות, המחייב לצמצם את פירמידות השליטה בבורסה למבנה של עד שתי שכבות של חברות ציבוריות עד לסוף 2019 (בפועל המבנה מורכב יותר מאחר שיש בו החזקות צולבות רבות, לדוגמה: לחברת הבת יואל אחזקה של 8% בחברת האם אקויטל):
פוליגון נדל"ן
חברת פוליגון (בה מכהן מימון כיו"ר) היא החברה הציבורית היחידה שבה מוגדר קובי מימון באופן רשמי כבעל מניות (10%). שותפו גיל הוד מחזיק בכ-35% נוספים. בדצמבר 2017, בנו בן ה-21 של מימון - ניר, מונה לדירקטור בפוליגון. בספטמבר 2021, בעלי מניות המיעוט בחברה פתחו במאבק נגד התנהלות דירקטוריון החברה, ודרשו להחליף את כל חבריו, בהם בניו של מימון - אורי וניר מימון. לטענתם הם פועלים משיקולים זרים שאינם עולים עם טובתה של החברה.
מופע מינסטרל
בדומה למופעי וודוויל אחרים הועלה המופע על ידי להקות נודדות אשר הופיעו באולם ייעודי, שהיה קיים כמעט בכל עיירה בארצות הברית. מופעים מסוימים הועלו על במות קבועות בערים הגדולות.
הדמויות
הצגת המינסטרל התבססה על מספר דגמים, שכללו דמויות סטראוטיפיות של שחורים. בין הדמויות "סמבו" (דמות של עבד טיפש ועצלן ששורשיה נטועים עוד בהצגות של המאה ה-18); דמות הכושי-הגנדרן (דנדי), הערמומי והחנפן, ממוצא עירוני-צפוני (לא עבד ממדינות הדרום); "ביג מאמא", כושית שמנה, אמהית וקולנית, את תפקידה שיחק גבר; "ג'ים קרואו"  (Jim Crow), עבד עליז רוקד ושר; וזוג סאטירי, "טאמבו" ו"בונס" (Tambo and Bones) שחולל מופעי סלפסטיק שבכולם איש ישר ותמים מולך שולל על ידי חברו התעלולן. דמות סטריאוטיפית נוספת הייתה זו של "הדוד הזקן" (Old Uncle), שהיה אוהב, רחום ומגונן, אם כי גם תמים ביותר. מותו, שהיה מרכיב קבוע בעלילה, גרם לאדונו הלבן לכאב ולעצב. שיר נודע בסוגת "האדון המבכה את עבדו הזקן והאהוב" היה Old Uncle Ned. ה"פרימדונה", האשה היפה, יוצגה על ידי דמות בשם Miss Lucy Long (לפי שיר בשם זה) והייתה בהירת-עור יחסית, על הבמה שיחק בתפקיד זה נער. דמות מורכבת במידה מסוימת הייתה דמותו של החייל השחור במלחמת האזרחים. בנוסף להוקרה לגבי פועלו נמתחה עליו ביקורת בשל סברתו המגוחכת כביכול שמדיו הופכים אותו לשווה בין שווים.
דמויות סטראוטיפיות נוספות היו אלה של האינדיאנים ושל הפועלים הסינים שהופיעו בארצות הברית בעת הבהלה לזהב, הם הוצגו כמדברים בשפה לא ברורה (צ'נג צ'אנג צ'ונג) ונוהגים לאכול בשר חתול. בנוסף הופיעו גם לבנים, בעל העבדים הטוב, בעל העבדים האכזר, פועלים אירים-קתולים ועירוניים ממוצא גרמני, שאופיינו על ידי מבטא.
רוב הדמויות היו נלעגות והוצגו או כטיפשים ותמימים או כערמומיים ומרושעים. השחורים הוצגו כתמימים, שמחים בחלקם, חסרי דאגות של ממש, שרים ורוקדים רוב ימיהם. על פניהם הצבועות של השחקנים צויר חיוך תמידי, שהפך לסמל המינסטרל. לראשם חבשו השחקים לרוב כובע צילינדר ועל ידיהם היו כפפות לבנות, מאפיינים אלה של "לבוש החברה הגבוהה", משנלבשו על ידי שחורי-עור יצרו עבור הקהל מראה מגוחך וליצני.
מבנה ההצגה
בחלק הראשון של ההצגה נכנסו כל חברי הלהקה במחול ובשירת שירים פופולריים, לאחר מכן הגיע תור קטע סאטירי של טאמבו ובונס ושיר מאת כוכב הלהקה. בחלק השני (הקרוי  olio), שנוצר כקטע מעבר והתפתח עם הזמן, הופיעו קטעים שונים ומגוונים של שירים, ריקודים, פעלולים ובדיחות. אחד הקטעים המרכזיים בחלק זה של המופע היה נאום קצבי בחרוזים (stump speech), ולרוב מאולתר בחלקו או ברובו, על נושאים שונים. החלק האחרון (ה-afterpiece) היה ההצגה עצמה, שמוקמה במטע בדרום ארצות הברית. ההצגה כללה שירים וריקודים, מופע סלפסטיק בכיכובם של "סמבו" ו"מאמא" ועלילה לפי דגם (חיזור אחר הפרימדונה, בגידה שלה, התעללות של בעל עבדים אכזר, מותו של הזקן הטוב, חזרתו של החייל וכדומה). העבדים הוצגו כטפשים, שמחים ונופלים כל העת למניפולציות של הכושי הגנדרן (שנקרא זיפ קון - Zip Coon או ג'אספר ג'אק Jasper Jack). לעיתים הוצגו דמויות חדשות שהפכו לפופולריות (כגון ג'ים קרואו ו-Gumbo Chaff ב-1830). לעיתים הוצגו קטעי דרמה ואפילו שייקספיר, כאשר ההומור היה נעוץ בעצם העובדה ששחורים מנסים לשחק במחזה אירופאי רציני.
במהלך מלחמת האזרחים הוכנסו תכנים עצובים, שדיברו על האלמנה המחכה לבעלה ועל החייל היוצא אל הלא נודע. השיר Weeping, Sad, and Lonely, שמקורו בהצגת מינסטרל הפך ללהיט.
השפה הייתה עירוב של אנגלית במשלב נמוך עם שיבושים אופייניים יחד עם סלנג של חיי העבדים, שנוצר לפחות בחלקו על ידי המינסטרלים עצמם.
המוזיקה
ב-1830 בווירג'יניה החלו מינסטרלים להשתמש בבנג'ו ככלי אותנטי והשירים קיבלו תפנית קצבית מקורית. להיט מתקופה זו הוא Old Dan Tucker, שסימן מעבר ליצירת להיטים לשירה, שהתווים שלהם שווקו בהצלחה בחוברות. הקהל הלבן האמין שהמוזיקה היא "מוזיקה שחורה", דבר שגרר גם החרמה שלה כשטנית וגסה. השירים נקראו "סרנדות אתיופיות" או Coon Songs ("שירי כושונים").
רק ב-1870 שולבו במינסטרלים שירי ה"ספיריטואלז" (jubilee, or spirituals), שהיו ממקור אותנטי של חיי העבדים. היה בהם שילוב של גוספל עם קריאה ותגובה ובלוז של "שירי העבודה" (Work Songs). השילוב של שירים אלה עם הרגטיים של מופעי הוודוויל הלבנים, יצר את הבסיס הן לג'אז והן לרית'ם אנד בלוז שממנו צמח לבסוף הרוקנרול.
גוויעת הסוגה
עם עליית הפופולריות של הוודוויל שלא היו בו תכנים גזעיים ובמיוחד עם עליית הראינוע והקולנוע שקעה הפופולריות של המינסטרלים. גם ההיכרות עם מוזיקה שחורה לא-מתווכת בעקבות המוזיקאים של ניו אורלינס העמידה בצל את החיקוי שניסו ליצור המינסטרלים.
מורשת
אחד הייצוגים הידועים של גיבור הצגת מינסטרל הוא בסרט המדבר הראשון, זמר הג'אז, שגיבורו הוא יהודי צבוע-פנים בהצגת מינסטרל.
הדמות המצוירת של וולט דיסני, מיקי מאוס, עוצבה בסרט המלודרמר של מיקי כגיבור מופע מינסטרל בהשחרת פנים, משחק את הדוד תום.
אחת מתוכניות הרדיו הראשונות ששודרו בארצות הברית הייתה תוכנית מערכונים בכיכובם של "עמוס ואנדי" (Amos and Andy). עמוס ואנדי הוצגו כשני שחורים שנונים. הפתעת האומה הייתה רבה כאשר התגלה שהשניים היו בעצם לבנים.
האופרה פורגי ובס מאת ג'ורג' גרשווין בנויה בעצם על בסיס תבנית של מופע מינסטרל ובהשתתפות כמה מהדמויות הסטריאוטיפיות שלו, אלא שגרשווין השתמש בתבנית על מנת ליצור תוכן אמנותי והפך את הדמויות, שהיו מוכרות לכל, לאנשים בשר ודם.
השוואות בין הראפ וההיפ-הופ לבין מינסטרל
אלפי סרטוני הראפ המשודרים בערוצים כמו MTV מציגים, בדומה למופע המינסטרל, מציאות מדומה שבה חיים השחורים בגן עדן מוזיקלי, שאין לו דבר וחצי דבר עם מציאות החיים הריאליים.
ביקורת זו מוצאת ביטוי גם בסרטו של ספייק לי משנת 2000, "רייטינג לנצח" (Bamboozled).
חיבורים נוספים
.
קישורים חיצוניים
כל הקישורים
איאד אבו עביד
איאד אבו עביד (בערבית: إياد أبو عبيد; נולד ב-31 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם והמגן בקבוצת הפועל באר שבע מליגת העל ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
אבו עביד נולד בכפר מייסר, ישראל, למשפחה ערבית. שיחק בקבוצות הילדים של מכבי חיפה, הפועל חיפה והפועל חדרה, וכשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של בית"ר טוברוק. לקראת עונת חתם בקבוצת מכבי נתניה, ואת הופעת הבכורה שלו בקריירה ערך ב-12 באוגוסט 2014, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו. ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 להפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד. ב-13 בינואר 2015 כבש את שערו הראשון בקריירה, בהפסד 1–3 למכבי אחי נצרת במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה. ב-14 במרץ 2015 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון החוץ 3–2 מול מ.ס. אשדוד. על אף שכנער שיחק כבלם, בעונתו הראשונה בקריירה שיחק לרוב כמגן ימני, ובסך הכול ערך 31 הופעות במדי מכבי נתניה בכל המסגרות.
ב-24 ביוני 2015 חתם בקבוצת הפועל תל אביב. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב הקבוצה בדרבי מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו. בדקה ה-49 של המשחק כבש את שער הבכורה שלו, שהסתיים בהפסד בתוצאה 1–3. ב-26 בדצמבר 2015 הורחק לראשונה בקריירה, במשחק מול קבוצתו לשעבר מכבי נתניה. בסך הכול בעונה זו פתח בהרכב ב-33 משחקים בכל המסגרות, ושיחק לסירוגין כבלם, מגן ימני ומגן שמאלי.
ב-25 ביוני 2016 חתם לשלוש שנים בקבוצת בקבוצת מכבי חיפה, אשר שילמה עבורו 1.5 מיליון ש"ח להפועל תל אביב. את הופעת הבכורה בליגה ערך בניצחון 0–1 מול הפועל תל אביב. בסך הכל ערך 18 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, שסיימה את העונה במקום השישי בטבלה. ב-8 ביוני 2017 חתם בקבוצת עירוני קריית שמונה, ובעונת 2017/2018 ערך 22 הופעות בליגת העל. בעונת 2018/2019 כבש שני שערים ב-30 הופעות ליגה.
את עונת 2019/2020 החל בקריית שמונה, אך ב-18 בספטמבר 2019 חזר לקדנציה שנייה בהפועל תל אביב, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון, עם אופציה לעונה נוספת. בעונה זו כבש שער אחד בליגה ושער אחד בגביע המדינה. בעונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו פתח בהרכב בהפסד הפועל 1–2 למכבי תל אביב לאחר הארכה.
ב-8 ביוני 2021 חתם בהפועל באר שבע לשלוש שנים.
קריירה בינלאומית
בשנים 2015–2016 שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21. ב-26 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה, במשחק ידידות מול. את שערו היחיד במדי הנבחרת הצעירה כבש ב-7 ביוני 2015, בניצחון 4–0 מול במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות, ובסך הכל ערך שמונה הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-27 באוגוסט 2021 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, לקראת המשך משחקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022 (אופ"א). ב-1 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה בבוגרים של נבחרת ישראל, בניצחון החוץ 4–0 מול, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84.
תארים
הפועל באר שבע
The Body Remembers
The Body Remembers (באנגלית: הגוף זוכר) הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת-יוצרת האמריקאית דבי גיבסון, שיצא לאור ב-20 באוגוסט 2021 על ידי חברת התקליטים שלה סטאר-גירל רקורדס. זהו אלבום האולפן הראשון שלה הכולל שירים מקוריים מאז אלבומה מ-2001,.
רקע
גיבסון הכריזה על יציאת האלבום ב-4 ביוני 2021. בריאיון למגזין בילבורד היא הצהירה, "האלבום הזה מאוד מרגיש כמו Electric Youth משנת 2021, בהרבה מובנים". גיבסון גם אמרה, "מגוון הסגנונות, האופן שבו זה מציג את חיי כרגע – באמת רציתי שזה יבוטא באלבום. המטרה הייתה ליצור אלבום מיוחד, אותנטי, מעוצב היטב ועם זאת עדיין טהור. אני מרגישה נהדר עם העובדה שהצלחנו ליצור את זה. אני מרגישה שעשיתי אלבום שאין אפשרות להטיל בו ספק".
גיבסון הגתה את שם האלבום בעת כתיבת השירים במהלך ההסגר שאירע במגפת הקורונה. "כתבתי גם שירים אופטימיים וגם בלדות, אבל בחרתי ליצור שירים קצביים רק משום שכולם צריכים את שינוי האנרגיה הזה עכשיו. מוזיקת פופ עושה את זה – היא משנה אנרגיה. מכאן מגיע השם – הגוף זוכר את כל רגעי הקרביים הקשורים לשירי הפופ האהובים עליך". השיר "Legendary" נכתב לזכרו של קובי בראיינט. גיבסון תיארה את "One Step Closer" כשיר המזכיר את דואה ליפה וקיילי מינוג. "Strings" מתמקד באהבה עצמית.
חופשה בחיתולים
הסרט יצא לאקרנים ב-1 ביולי 1994 על ידי אולפני המאה ה-20 בארצות הברית, אך הוא הוגדר ככישלון והכניס רק 30 מיליון דולר מול הוצאות הפקה של 48 מיליון דולר. למרות זאת, מאז הוא הפך לסרט פולחן.
תקציר העלילה
בנינגטון אוסטין "בינק" קוטוול הרביעי, בנם התינוק של לארין ובנינגטון אוסטין העשירים, גר באחוזה בפרבר של שיקגו ועמד להופיע בעיתון.
שלושה פושעים מגושמים, אדגר "אדי" מאוזר, נורברט "נורבי" לבלו, וויקטור "ויקו" ריילי, מתחפשים לצלמי תינוקות מהעיתון וחוטפים אותו בדרישה לכופר של 5 מיליון דולר. אולם לאחר החטיפה, הפושעים מתקשים להשתלט על בינק בדירתם. נורבי מנסה להרדים אותו על ידי קריאת ספר הסיפורים האהוב עליו ("בו-בו"), אך נרדם בעצמו משעמום, ומשאיר את בינק ללא השגחה. במבט בספר, בינק מבחין בציפור על הדף ולאחר מכן באחת ליד החלון; הוא עוקב אחריו ומתרחק בהצלחה מהחוטפים שלו. המרדף שלאחר אדי נופל מהבניין לפח אשפה. נורבי וויקו מוציאים אותו והם מתחילים לרדוף אחרי בינק ברחבי העיר.
ה-FBI מגיע לאחוזה, בראשות דייל גריסום, שם הם מנסים למצוא כיווני חקירה יחד עם הוריו של בינק והאומנת שלו ג'ילברטין. בינתיים, בינק, עכשיו בחוץ על הקרקע וזוחל, מוצא חלק נוסף בספרו - האוטובוס הכחול, עליו הוא עולה. הפושעים מבינים שהוא בורח ומתחילים לרדוף אחרי האוטובוס בטנדר שלהם, אך מאמציהם היו לשווא.
הפושעים מנסים לעקוב אחריו, אך ממשיכים להיפצע תוך כדי כך שהוא עושה את דרכו לגן החיות של העיר. הם מוצאים אותו בכלוב הגורילה עם גורילת שפלה מערבית, שמתחברת אליו ואינה פוצעת אותו. הגורילה מאכילה את בינק. הפושעים מנסים להוציא אותו מהכלוב, אך הגורילה מבחינה בהם. הגורילה חובט בידו של ויקו, זורק את נורבי לאוויר באמצעות מגב, וזורק את אדי על הסורגים של כלוב סמוך.
הפושעים תופסים את בינק בפארק של גן החיות, אך מתעמתים עם שני שוטרים פטפטנים שהבחינו שמנוע הטנדר שלהם עדיין פועל. במהלך השיחה, אדי מחביא את בינק מתחת למעיל שלו בחיקו, אבל בינק מגיע למצית הסיגריות שלו, מצית את מפשעתו ומתגנב משם ברגע שהשוטרים נעלמו. ויקו מכבה את האש בדריכה על מפשעתו של אדי.
לאחר מכן הם עוקבים אחרי בינק לאתר בנייה, שם הם מסתבכים עד מוות כשויקו נזרק מהבניין אל חלקה האחורי של משאית זבל, נורבי נופל לתוך בור של מלט רטוב, ואדי נתקע על מנוף. לאחר מכן השמש שוקעת כאשר בינק וצוות הבנייה עוזבים את האתר. לאחר שהצליחו להימלט, הפושעים מוותרים על תפיסת בינק וחוזרים הביתה.
הוריו של בינק מקבלים הודעה על תצפיות שונות שלו בעיר וג'ילברטין מסיק שהוא עוקב אחרי עלילת הספר שאהב, וככל הנראה יפנה לבית אבות. הם מוצאים אותו שם, אבל בדרך הביתה, הוא מתחיל לקרוא "בו-בו" לכיוון דירת הפושעים. הפושעים המתאוששים, כששמעו את בינק קורא לספרו, מבינים שהוא חזר, וכשהסתכלו מבעד לחלון, הם מוצאו את עצמם מוקפים בשוטרי FBI, שהגיעו לעצור אותם, וגם מוצאים את בינק והוריו עומדים מחוץ לבניין.
בחזרה בבית, בינק מוכנס למיטה על ידי הוריו, שדנים בצילום שלו על ידי צלם רגיל בבוקר.
הפקה
חופשה בחיתולים היה אחד הסרטים הראשונים שנוצרו על ידי מחשב וכללו נופים עירוניים תלת-ממדיים, עניין שהיווה אתגר עבור Industrial Light &amp; Magic. אמן הדיגיטל הנרי לאבאונטה אמר: "היינו צריכים ליצור את שיקגו - עבור הצילומים שבהם התינוק מסתכל למטה מהמנוף. אני יצרתי את העיר הזאת".
תגובות וביקורות
האל הינסון, מהוושינגטון פוסט, כתב: "הקצב מהיר ויעיל אבל אף פעם לא מטורף... כמעט הכל בתמונה הוא בדיוק כמו שצריך, כולל הנוכלים שחוטפים את הפעוט גיבור העל ובסופו של דבר חבול ומתחנן בצורה מצחיקה לרחמים. אבל הטוב מכולם הוא הבינקמן עצמו, שפניו הקטנטנות כל כך אקספרסיביות..."
הסרט היה פופולרי בהודו. הבעלים של תיאטרון גדול בקולקטה אמר לרוג'ר אברט ב-1999 שזה הסרט המצליח ביותר בתיאטרון שלו. הוא עובד מחדש בטלוגו בשנת 1995 תחת השם "Sisindri", בהינדית בשם "Ek Phool Teen Kante" בשנת 1997, גרסת הטלוגו עובדה מחדש במלאיאלאם בשנת 1999 תחת השם "ג'יימס בונד".
אייזלר
{{פירושונים| אישים:
אחרים:
הערות שוליים
}}
סאנט אנדראו
סאנט אנדראו (בקטלאנית: Sant Andreu, נהגה [ˈsant ənˈdɾew]) הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה מאז החלוקה מחדש של העיר בשנת 1984. המחוז נקרא גם מחוז מס' 9 ושמו נגזר מעיריית סנט אנדראו דה פאלומאר לשעבר, שהייתה הגדולה באזור וכיום מהווה את עיקר השכונה הנושאת את שמה, וכן חלק מהמחוז השכן נואו באריס.
שטח המחוז 6,530 דונם. (הרובע השלישי בשטחו) והתגוררו בו 142,598 תושבים בשנת 2005. הוא נמצא בחלק הצפוני של העיר, וגובל בנהר בזוס, שתי עיירות סמוכות במטרופולין, סאנט אדריה דה בזוס וסנטה קולומה דה גרמנט, ועוד שלושה ממחוזות ברצלונה: נואו באריס, הורטה גינארדו וסאנט מארטי.
שכונות
מחוז סאנט אנדראו מחולק ל-7 השכונות להלן:
צלאת אל-וויתר
על פי האסכולה החנפית, אל-וויתר היא אומנם אינה תפילת חובה, אך היא קרובה מאוד לחובה. התפילה הזאת שונה מכל התפילות באסלאם, מפני שהיא מתבצעת במספר אי-זוגי של רכעות, כשהמינימום היא רכעה אחת.
האימאם עלי בן אבי טאלב אמר "וויתר היא אינה חובה כתפילות החובה, אך הנביא היה מתפלל את צלאת אל-וויתר ואומר: הוי אנשי הקוראן! התפללו את תפילת אל-וויתר מפני שאללה הוא אחד, והוא אוהב את אל-וויתר". זה מתקשר גם לעובדה שמבחינה מילולית, משמעות המילה "וויתר" היא "אחד" או "אי-זוגי".
ישנם מוסלמים שנוהגים להתפלל עוד תפילות רשות נוספות לאחר תפילת החובה החמישית, ולכן את אל-וויתר הם מתפללים ממש בסוף הלילה, לפני עלות השחר.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
אולימפיאדת מקסיקו סיטי היא האולימפיאדה ה-19 בעת החדשה, שנערכה בין ה-12 באוקטובר ל-27 באוקטובר 1968 במקסיקו סיטי, בירת מקסיקו. הייתה זו האולימפיאדה השלישית שנערכה ביבשת אמריקה, והראשונה באמריקה הלטינית. אולימפיאדה זו היא האולימפיאדה אשר נערכה במיקום הגאוגרפי הגבוה ביותר עד כה. נהוג לומר כי הייתה השפעה של האוויר הדליל יחסית של מקסיקו סיטי על תוצאות התחרויות. עוד קודם לכן, ניכרה השפעת תנאים אלו על ההכנות אשר ערכו לפחות חלק מהאתלטים. אלו, התכוננו מראש במקומות גבוהים כך שיוכלו להסתגל לרמת החמצן הצפויה להם בימי התחרויות. בתחרויות השתתפו 5,530 ספורטאים מ-112 מדינות. בטקס הפתיחה, שנערך באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי, הדליקה את הלפיד האולימפי האתלטית אנריקטה בסיליו. בסיליו הייתה האישה הראשונה שעשתה זאת.
בדומה למשחקים אחרים, גם משחקים אלה הושפעו מאירועים בזירה הבינלאומית. המתעמלת הצ'כוסלובקית ורה צ'סלבסקה הביעה את מחאתה נגד הפלישה הסובייטית לארצה, שאירעה שבועות ספורים קודם לכן, בכך שהרכינה ראשה בעת נגינת המנון ברית המועצות. האתלטים האמריקנים טומי סמית' וג'ון קרלוס הביעו את הזדהותם עם המאבק למען שוויון זכויות לאפרו-אמריקאים בהצדעת הכוח השחור במהלך הטקס בו הוענקו להם מדליות על הישגיהם בריצת 200 מטר. גם המצב הפוליטי בתוך מקסיקו הושפע מהמשחקים. עשרה ימים לפני תחילתם פוזרה הפגנה של סטודנטים במקסיקו סיטי בירי בנשק חם, ועשרות מפגינים נהרגו, במה שנודע כטבח טלטלולקו. חרף תקרית זו, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לקיים את המשחקים כסדרם.
במשחקים אלה נערכו לראשונה בדיקות לגילוי סמים. הספורטאי הראשון שהורחק מהמשחקים כתוצאה מכך הוא השוודי האנס-גונאר ליליינוואל, שנמצא כי צרך אלכוהול לפני תחרויות הקרב חמש מודרני בהן היה אמור להשתתף.
בחירת המארחת
בחירת המארחת התקיימה בכינוס הוועד האולימפי הבינלאומי בבאדן-באדן שבגרמניה המערבית ב-18 באוקטובר 1963. מקסיקו סיטי נבחרה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שקיבלה למעלה ממחצית הקולות.
השתתפות
בין 112 המשלחות שהשתתפו במשחקים היו גם 14 משלחות שהייתה זו להן אולימפיאדה ראשונה. גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית שלחו לראשונה משלחות נפרדות, לאחר שבשלוש האולימפיאדות הקודמות שלחו משלחת אחת. ברבדוס השתתפה לראשונה כמדינה עצמאית, לאחר שבאולימפיאדת רומא (1960) היו הספורטאים מברבדוס חלק מהמשלחת של איי הודו המערבית. כן השתתפו לראשונה איי הבתולה של ארצות הברית, אל סלוודור, גינאה, הונדורס, הונדורס הבריטית (כיום בליז), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה המרכז אפריקאית, כווית, ניקרגואה, סיירה לאון ופרגוואי. סינגפור, ששלחה משלחת עצמאית למשחקים עד 1960, ובאולימפיאדת טוקיו (1964), הייתה חלק מהמשלחת המלזית, שבה ושלחה משלחת נפרדת, לאחר שקיבלה עצמאות ממלזיה. סורינאם שבה למשחקים לאחר שנעדרה מאולימפיאדת טוקיו. בתוך כך, קוריאה הצפונית החרימה את המשחקים, לאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי סירב להשתמש בשמה הרשמי, הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
הישגים ספורטיביים ואירועים בולטים
במהלך המשחקים נערכו תחרויות ב-20 ענפי ספורט: אופניים, איגרוף, אתלטיקה קלה, הוקי שדה, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, חתירה, כדורגל, כדורמים, כדורסל, כדורעף, סיף, קאנו/קיאק, קליעה, קפיצה למים, קרב חמש מודרני, רכיבה, שחייה ושיט.
אף שהג'ודו היה ענף רשמי באולימפיאדת טוקיו, לא נערכו תחרויות בענף זה במשחקים אלה. כן התקיימו תחרויות ראווה בבייסבול, טניס וכדור בסקי.
אתלטיקה
תחרויות האתלטיקה באולימפיאדת מקסיקו התאפיינו בהישגים מרשימים, כולל שיאי עולם, בריצות הקצרות ובקפיצות, לעומת הישגים פחותים בהרבה בריצות הארוכות. ככל הנראה נבע בדבר מגובהה של העיר, ועקב כך, מדלילות האוויר בה. במהלך המשחקים נשברו 15 שיאי עולם ו-11 שיאים אולימפיים.
ג'ים היינס קבע שיא עולם חדש בריצת 100 מטר, 9.95 שניות, והיה הראשון שהשלים את המירוץ בפחות מ-10 שניות. שיאו החזיק מעמד 15 שנים. גם במירוץ המקביל לנשים קבעה ואיומיה טיוס שיא עולם חדש, 11.08 שניות.
הפולנייה אירנה שווינסקה קבעה שיא עולם חדש בריצת 200 מטר, 22.58 שניות. טומי סמית' קבע אף הוא שיא עולם חדש במירוץ זה, 19.83 שניות. שיאו זה היה הפעם הראשונה בה הושלם המירוץ בפחות מ-20 שניות, ואולם סמית' זכור ממשחקים אלה גם מסיבות אחרות בתכלית. בטקס חלוקת המדליות התעוררה סערה, כאשר הוא וזוכה מדליית הארד, ג'ון קרלוס הצדיעו את הצדעת הכוח השחור בזמן נגינת ההמנון האמריקני, כשהם לובשים כפפות וצעיפים שחורים ויחפים מנעליים. זוכה מדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם כשענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם". סמית' הסביר כי הנפת ידו הימנית סימלה את כוחה של אמריקה השחורה, הנפת ידו השמאלית של קרלוס סימלה את אחדותה של אמריקה השחורה (אם כי מאוחר יותר התברר כי קרלוס שכח להביא את זוג הכפפות שלו, ולכן, לפי הצעתו של פיטר נורמן, חלקו בזוג של סמית'), הצעיף סימל את הגאווה השחורה, והיעדרן של נעליים סימל את עוניים של השחורים באמריקה. ראשי הוועד האולימפי הבינלאומי ראו במעשיהם של סמית' וקרלוס הבעת עמדה פוליטית שאין לה מקום במשחקים האולימפיים. נשיא הוועד, אייברי בראנדייג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה מהמשחקים המשלחת האמריקנית כולה. בסופו של דבר, עזבו סמית' וקרלוס את הכפר האולימפי ושבו לארצם.
שיאי עולם נוספים בריצות הקצרות נקבעו על ידי לי אוונס (43.86 שניות בריצת 400 מטר), ראלף דובל (1:44.40 דקות בריצת 800 מטר), וילי דבנפורט (13.33 שניות בריצת 110 מטר משוכות), דייוויד המרי (48.12 שניות בריצת 400 מטר משוכות), נבחרות השליחים האמריקניות ל-100X4 מטרים (גברים: 38.24 שניות; נשים: 42.88 שניות) ו-400X4 מטרים (2:56.16 דקות).
אולימפיאדת מקסיקו סיטי סימנה את ראשית הדומיננטיות של האתלטים המזרח-אפריקאים בריצות הבינוניות והארוכות. הקנייתים קיפצ'וגה קיינו, נפתלי טמו ועמוס ביווט ניצחו בריצת 1500 מטר, ריצת 10000 מטר וריצת 3000 מטר מכשולים, התוניסאי מוחמד גמודי ניצח בריצת 5000 מטר, והאתיופי מאמו וולדה ניצח בריצת המרתון. 10 מתוך 15 המדליות שחולקו בריצות אלה הוענקו לאתלטים אפריקאים.
זורק הדיסקוס האמריקני אל ארטר היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי ארבע פעמים ברציפות. ארטר גם קבע שיא אולימפי חדש, 64.78 מטר. ספורטאי בולט נוסף היה הקופץ לגובה דיק פוסברי. פוסברי, שקבע אף הוא שיא אולימפי חדש (2.24 מ'), עשה זאת בסגנון חדש, כאשר קפץ עם הגב לכיוון הרף. שיטה זו, הקרויה על שמו ("שיטת פוסברי"), אומצה עד מהרה בידי קופצים נוספים, וכיום זו הדרך המקובלת בקפיצה לגובה.
התעמלות
נבחרת ברית המועצות זכתה במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית לנשים, כשהקדימה את נבחרות צ'כוסלובקיה וגרמניה המזרחית. כל המדליות שהוענקו בתחרויות הנשים נחלקו בין מתעמלות משלוש מדינות אלה. הצ'כוסלובקית ורה צ'סלבסקה התחרתה בכל ששת המקצועות, וזכתה ב-4 מדליות זהב ושתי מדליות כסף. צ'סלבסקה ניצלה את הבמה שניתנה לה גם למחאה מינורית נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לשם דיכוי "האביב של פראג" שבועות ספורים קודם לכן. בתחרויות בהן זכתה במדליית כסף, זכו ספורטאיות סובייטיות במדליות הזהב, וצ'סלבסקה הרכינה את ראשה בעת שנוגן המנון ברית המועצות. עם שובה לצ'כוסלובקיה הושעתה מפעילות ספורטיבית.
בין הגברים בלטו הספורטאים היפנים. אקינורי נקיאמה זכה ב-6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, וסוואו קאטו זכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. שניהם היו שותפים לזכייתה של הנבחרת היפנית בתחרות הקבוצתית בפעם השלישית ברציפות. ספורטאי בולט נוסף היה הסובייטי מיכאיל וורונין, שזכה ב-7 מדליות, מהן 2 מדליות זהב.
כדורגל
נבחרת הונגריה זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת בולגריה 1-4. משחק שנערך בשלב רבע הגמר בין נבחרות בולגריה וישראל הסתיים בתיקו 1-1, ועלייתה של בולגריה לחצי הגמר הוכרעה בהגרלה.
עזרי טרזי
עזרי טרזי (נולד ב-12 במרץ 1962 בירושלים) הוא מעצב ישראלי בעל שם בינלאומי, יוצר, אוצר, תאורטיקן ויזם. פרופסור מן המניין, ועומד בראש התוכנית ללימודים מתקדמים בעיצוב תעשייתי, וראש מרכז היזמות והחדשנות t-hub בטכניון. בעבר שימש כפרופסור מן המניין, וכיהן כראש המחלקה לעיצוב תעשייתי וכמייסד התוכנית לתואר שני ב-בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
כדורסל
נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר האולימפי בפעם השביעית ברציפות, לאחר שהביסה במשחק הגמר את נבחרת יוגוסלביה 50-65.
עזרי טרזי
ביוגרפיה
בוגר בצלאל (1990) במחלקה לעיצוב תעשייתי. עבד בחברת בצלאל מחקר ופיתוח, ולאחר מכן הקים את סטודיו טרזי (1996). היה בין מקימי סניף IDEO בישראל, וב-2001 חזר לנהל את סטודיו טרזי.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
סיף
ג'זה קולצ'אר זכה בדתי מדליות זהב בדקר אישי ובדקר קבוצתי
עזרי טרזי
ביוגרפיה
החל ללמד בבצלאל בשנת 1992 בקורסי סטודיו לעיצוב, וב-1994 התקבל כחבר סגל בחצי משרה. ב-1996 התמנה להיות ראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, וכיהן בתפקיד שתי קדנציות מלאות עד שנת 2004. ייסד את תוכנית התואר השני בעיצוב תעשייתי בבצלאל בשנת 2003 (תוכנית החלוץ של בצלאל לתואר שני), וסיים לעמוד בראשה בשנת 2012.
טורית מקלונית
טורית מקלונית (שם מדעי: Turittella bacillum) הוא מין של חילזון ימי. החלזונות ממין זה המאופיינים בקונכייה בורגית גבוהה וצרה, דמוית מגדל ספירלי. לעיתים קצהה קטום ומסתיים ב"סתימה" סידנית. גודלה בינוני, בין 40 ל-120 מילימטר בממוצע. פירוש שם הסוג המדעי הוא "מגדל" או "צריח" ופירוש שם המין הוא "מקל", על שם קונכייתה המגדלית והחלקה.
עזרי טרזי
ביוגרפיה
הקים את תוכנית ההתמחות הפוסט-אקדמית d-Vision עבור קבוצת כתר, במתחם חדשנות של הקבוצה על חוף הים בהרצליה ועמד בראש התוכנית בשבע שנות קיומה החל מ-2005 ועד ל-2012. המרכז יצר עבור קבוצת כתר עשרות מוצרים חדשים ומצליחים, עד למכירתה.
סטודיו טרזי בניהולו העניק שירותי ייעוץ בתחומי עיצוב ואסטרטגיה, ניהול עיצוב, עיצוב תעשייתי ועיצוב ממשקים לחברות הגדולות במשק הישראלי כמו אלקטרה, תדיראן, אמקור, בזק, וטבע. הסטודיו היה שותף להקמתן של חברות הזנק רבות כמו זנית-סולאר, ספראקאפ, מג׳ינק, זוטאקור, וכו׳.
עבודותיו כיוצר בעיצוב הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובחו"ל, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2005), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006). הציג תערוכת יחיד במסגרת אירועי ארט-בזל 2008, ועבודתו נבחרה להשתתף בטריאנלה של מוזיאון קופר יואיט לעיצוב לשנת 2010. חלק מעבודותיו הפכו לאובייקטים של חברות העיצוב המובילות בעולם כמו חברת EDRA האיטלקית. עבודותיו פורסמו במאות כתבות במגזינים ברחבי העולם וצטטו בעשרות ספרי עיצוב.
ב-2013 פרסם את ספרו: Dז - חדשנות דרך חשיבה עיצובית. הספר מפרק את התהליך לשבעה שלבים הלקוחים ממטפורה חקלאית מחריש לקציר ועוסק בחשיבות של חשיבה עיצובית ליצירת מוצרים, שירותים ומערכות חדשים.
משפחה
עזרי נשוי למיכל רונן ולהם בת ובן.
טורית מקלונית
כמו רוב מיני הטורית, חלזונות הטורית המקלונית חיים במפרצים, לגונות וימים רדודים ושקטים. הם מתחפרים בחולות וניזונים מאצות, חוריריות ומרקבובית המצטברת על הקרקע החולית. תחום תפוצתה הטבעי הוא במזרח אסיה אך ניתן למצאה גם במערב האוקיינוס ההודי, בהודו ובמזרח המפרץ הפרסי.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
קפיצה למים
קלאוס דיביאזי זכה במדליית זהב בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
שחייה
בתחרויות השחייה שנערכו במקסיקו סיטי נקבעו ארבעה שיאי עולם ו-19 שיאים אולימפיים. השחיינים האמריקנים הובילו את טבלת המדליות. הם זכו ב-52 מתוך 77 מדליות אפשריות, וניצחו ב-21 מתוך 29 המשחים.
מספר שחיינים ניצחו ביותר ממשחה אחד. האוסטרלי מייקל ונדן קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי (52.2 שניות) ושיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי. האמריקאי מייק ברטון קבע שיאים אולימפיים במשחים ל-400 ול-1500 מטר חופשי. המזרח גרמני רולנד מאתס קבע שיאים אולימפיים במשחים ל-100 ו-200 מטר גב והאמריקאי צ'ארלס היקוקס ניצח בשני המשחים בסגנון מעורב, כאשר במשחה ל-200 מטר אף קבע שיא אולימפי חדש. מארק ספיץ בן ה-18 התחרה אף הוא במשחים. הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר, במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי, והיה שותף לזכייה בשתי מדליות זהב עם נבחרת השליחים.
האמריקנית דבי מאייר ניצחה במשחים ל-200, 400 ו-800 מטר חופשי, ובשלושתם קבעה שיאים אולימפיים. קיי הול קבעה שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב (1:06.2 דקות). קלאודיה קולב ניצחה בשני המשחים בסגנון מעורב, ובשניהם קבעה שיאים אולימפיים.
נבחרות השליחים האמריקניות ניצחו בכל המשחים בהן התחרו, הן הגברים והן הנשים. הגברים קבעו שני שיאי עולם (3:31.7 דקות במשחה ל-100X4 מטר חופשי ו-3:54.9 דקות במשחה ל-100X4 מעורב), והנשים קבעו שני שיאים אולימפיים.
שיט
בין המתחרים בתחרויות השיט היה גם יורש העצר הנורווגי הנסיך האראלד, לימים מלך נורווגיה. הוא סיים במקום ה-11 בדגם 5.5 מטר. שייט נוסף שהשתתף במשחקים, הבלגי ז'ק רוג, היה אלמוני באותה העת, וסיים רק במקום ה-25 בדגם פין. 33 שנים מאוחר יותר נבחר רוג ליושב ראש הוועד האולימפי הבינלאומי.
מדליות
ספורטאים מ-44 מדינות זכו במדליות. עבור 3 מהמדינות הייתה זו זכייה ראשונה: מונגוליה (מדליית כסף ו-3 מדליות ארד, כולן בהיאבקות), אוגנדה (מדליית כסף ומדליית ארד באיגרוף) וקמרון (מדליית כסף באיגרוף). ספורטאים מ-3 מדינות נוספות זכו במדליות זהב ראשונות בתולדות אותן מדינות: קניה (3 מדליות זהב באתלטיקה), תוניסיה (באתלטיקה) וונצואלה (מדליית זהב באיגרוף).
המשלחת המקסיקנית צברה תשע מדליות, שלוש מכל סוג, והיא דורגה במקום ה-15 בטבלת המדליות. זהו ההישג הטוב ביותר בתולדות המשלחת.
המדינות שגרפו את מרב המדליות:
המשלחת הישראלית
31 ספורטאים ישראלים נטלו חלק במשחקים, והם התחרו בארבעה ענפים: אתלטיקה, כדורגל, קליעה ושחייה. נבחרת הכדורגל רשמה את ההישג הגבוה ביותר של המשלחות הישראליות למשחקים האולימפיים עד אז, כשהעפילה לשלב רבע הגמר. המשחק, מול נבחרת בולגריה, הסתיים בתוצאה 1-1, והנבחרת הבולגרית העפילה לשלב חצי הגמר בעקבות הגרלה. ספורטאי ישראלי נוסף שהגיע להישג נאה היה השחיין אברהם מלמד. מלמד העפיל לשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר. הוא סיים במקום החמישי במקצה ובמקום ה-11 הכללי, הישג שיא לשחיין ישראלי עד אז.
אולימפיאדת הנכים 1968
בסמוך לאחר האולימפיאדה, היו אמורים להיערך במקסיקו סיטי גם המשחקים הפאראלימפיים. ב-1966 הודיעה ממשלת מקסיקו כי בשל קשיים טכניים לא תוכל לארח את המשחקים. ישראל התנדבה לקיים את המשחקים במקומה, ואירחה אותם ברמת גן (אף שבאופן רשמי נקראו "אולימפיאדת תל אביב").
אגודת לימודי אמריקה הלטינית
פעילות
מטרתה המוצהרת של האגודה היא: "לטפח דיון אינטלקטואלי אודות, מחקר והוראה של אמריקה הלטינית, הקריביים ואנשיהם ברחבי האמריקות, לקדם את תחומי ההתעניינות של חברי האגודה המגוונים, ולעודד מעורבות אזרחית באמצעות בניית רשתות ודיון ציבורי".
באגודה חברים כ-5,000 איש ומוסדות מדיסציפלינות שונות. מרבית חברי האגודה הם מארצות הברית של אמריקה, וכ-25% מחוצה לה. במסגרת האגודה פועלים החברים גם במחלקות (sections) שונות של תחומי עניין ממוקדים יותר. 28 המחלקות השונות מחולקות לפי מדינות, אזורים ותחומי עניין כגון "גזע ואתניות", "כלכלה ופוליטיקה" או "לימודי קולנוע".
האגודה מקיימת כנס בינלאומי רב משתתפים אחת ל-18 חודשים ובו כ-900 מושבים. האגודה מוציאה לאור את כתב העת Latin American Research Review, מכתבי העת המובילים בתחום לימודי אמריקה הלטינית ומעניקה פרסים שונים על הישגים אקדמאיים.
נועדנו
נועדנו הוא שם אלבומו השלישי של הזמר גלעד שגב, שיצא בשנת 2009.