cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוח אם
לוח אם של מחשב אישי
כיום לוחות האם העיקריים בנויים בצורה כזו שיהיו מתאימים לעבודה ולחיבור למעבדים של אינטל או של AMD, זאת בשל ריבוי תצורות החיבור של המעבדים (כגון: LGA1155 האופייני למעבדי אינטל החדשים, AM2 במעבדי AMD החדשים, 939, 754). החברות העיקריות והידועות לייצור לוחות אם הן: ASUS, Gigabyte, MSI, ASRock ,ABIT. בעבר ייצרה גם אינטל לוחות אם מחשב שולחני.
האופרה הישראלית תל אביב-יפו
האופרה הישראלית תל אביב-יפו נוסדה בשנת 1985 ופועלת בתל אביב, בהעלאת מופעי אופרה, מחול ומוזיקה. בשנים הראשונות להקמתה נשאה את השם האופרה הישראלית החדשה, כדי להבדיל בינה ובין להקת האופרה הישראלית, שפעלה בשנים 1947–1982.
היסטוריה
עד שנת 1982 פעלה בישראל להקת האופרה הישראלית, שהוקמה על ידי זמרת האופרה האמריקאית אדיס דה פיליפ עם קום המדינה. עם השנים, ולאחר מותה של דה פליפ, הוחלט על סגירת האופרה עקב רמה אמנותית נמוכה, מיעוט קהל ומחסור במשאבים. סגירת האופרה הישראלית לוותה במהלך של מנהל המועצה הישראלית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך, אבנר שלו, להקמת גוף אופראי חדש. הוחלט שבתחילת הדרך הגוף החדש ישתף פעולה עם התזמורת הקאמרית הישראלית ותיאטרון הקאמרי.
המנצחת ובמאית האופרה שרה קולדוול, הוזמנה לשמש כיועצת להקמת הגוף החדש. באפריל 1983 חזרה קולדוול לישראל, לאחר שהתבקשה להפיק את האופרה הראשונה של האנסמבל החדש, "טוסקה".
תקציב
ב-19 ביוני 1983, הוכרז רשמית על הקמת האופרה החדשה, מתקציב משרד החינוך וקרן תל אביב יפו לפיתוח, בתמיכתו של שלמה להט, שכיהן באותו זמן כראש עיריית תל אביב-יפו וגם כחבר במועצת האופרה. בשנת 2006 קיבלה האופרה תמיכה נוספת מהמועצה לתרבות ולאמנות בסכום של כ-17 מיליון שקלים.
ניהול האופרה היום נעשה באמצעות עמותת האופרה הישראלית (ע"ר). בשנת 2021 עמד תקציב בית האופרה על כ-63 מיליון שקלים. תמיכת המדינה הגיע ל כ-28 מיליון שקלים, תמיכת עיריית תל אביב יפו עמדה על כ-14 מיליון שקלים. הכנסות עצמאיות ממכירת כרטיסים, השכרות אולם המופעים, תמיכות נוספות ותרומות עמדו על כ-18 מיליון שקלים נוספים.
עלות שכרו של מנכ"ל האופרה עמד על כ-505 אלף שקלים כשכר שנתי. שכר שנתי לסמנכ"ל כ-360 אלף ש"ח, ושכרו השנתי של המנהל הטכני עמד על כ-270 אלף שקלים.
נכון לשנת 2021 העסיקה האופרה 438 עובדים.
מיקום בית האופרה ושמו
בימיה הראשונים של האופרה התארחו המופעים באולם התיאטרון הקאמרי, ובאולמות נוספים. משכן הקבע הראשון של האופרה הישראלית החדשה היה בתיאטרון נגה בשדרות ירושלים ביפו. ב-1994 עברה האופרה לביתה החדש במשכן לאמנויות הבמה בשדרות שאול המלך שבעיר, שתוכנן על-ידי האדריכל יעקב רכטר.
באוקטובר 2016, נקרא בית האופרה על שמו של שלמה להט (צ'יץ') (ראש העירייה השמיני של תל אביב-יפו).
לרגל ציון חגיגות ה-30 להיווסדה הוחלט להשמיט את "החדשה" משם הארגון, ולשנות את שמו ל"האופרה הישראלית תל אביב - יפו". בשם זה מופיעה היום האופרה הישראלית בארץ וברחבי העולם
הפקות
מעונת 1987/88 החל בית האופרה להעלות הפקות מקוריות. הראשונה בהן הייתה דידו ואניאס מאת הנרי פרסל.
דידו ואניאס - אופרה מתקופת הבארוק מאת הנרי פרסל. מנצח: יואב תלמי, במאי: חנן שניר, עיצוב תפאורה: דוד שריר. התזמורת הקאמרית הישראלית, ההפקה הוצגה באולם תיאטרון הקאמרי שברחוב דיזנגוף, והתיאטרון היה שותף להפקה.
הפקות מקור בעברית
מרבית הרפרטואר של האופרה הישראלית בנוי על מיטב האופרות ברפרטואר העולמי. עם זאת, מאז ייסודה ביצעה האופרה מספר הפקות של אופרות ישראליות שהוזמנו במיוחד על ידה.
תזמורת הבית
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון משמשת כתזמורת הבית של האופרה מאז שנת 1989.
אגודת הידידים
אגודת הידידים מלווה את האופרה הישראלית החדשה מתחילת דרכה ותומכת בפעילותה המגוונת. חברי אגודת הידידים נהנים מכרטיסי כניסה להצגות הבכורה של האופרה (כולל תוכניה לכל הפקת אופרה), ומהזמנות למגוון אירועים ופעילויות כגון צפייה בחזרות, מפגשים מיוחדים עם אמני האופרה, קבלות פנים בערבי בכורות, קונצרטים ביתיים ועוד.
בית הספר "מיתר אופרה סטודיו"
בית ספר עיוני/מעשי לטיפוח עתודת זמרי אופרה ישראלים, שסיימו את לימודיהם באקדמיה למוסיקה מוכרת, ונמצאים על סף ראשית הקריירה שלהם. תוכניות הלימוד מבוססות על הרחבת הניסיון והקניית ידע מוזיקלי/דרמטי ברמה האישית, ובעיקר על התנסות בעבודה אופראית כאנסמבל, והופעה בדרך קבע בהפקות האופרה הישראלית. המנהל המוזיקלי של "מיתר אופרה סטודיו" הוא דוד זבה.
קהילה וחינוך
האופרה מקיימת קשר הדוק עם הקהילה במגוון דרכים. מפגשים מותאמים לקבוצות שונות בקהילה במטרה לחשוף אותן לאופרה, העלאת הפקה אופראית בימתית מלאה, שבמרכזה אנשים מהקהילה, סדנאות וסיורים. בנוסף, הועלו מופעי חוץ בפארק הירקון, ללא תשלום, כמו טוסקה בפארק (קיץ 2017), נבוקו בפארק (אוגוסט 2018), אירועים, שמשכו קהל רב, גם כ-100,00 צופים באירוע.
האחים והאחיות
האחים והאחיות היא להקה ישראלית אשר פעלה, בהרכבים שונים, משנת 1971 עד שנת 1983, וחזרה להתקיים בשנת 2002 עד 2010.
שני תחומי הזמר העיקרי איתם מזוהה הלהקה הם שירי ילדים ושירי משוררים עבריים, כגון זאב ז'בוטינסקי, נתן יונתן, נעמי שמר ויהודה עמיחי. עובדה זו הפכה את הלהקה לאחת מהלהקות האהובות על צעירים ומבוגרים כאחד במהלך שנות השבעים ואחריהן, ולבולטת בתחום הזמר העברי. הלהקה הוקמה ונוהלה על ידי גידי קורן, אשר הלחין מספר גדול מלהיטיה.
חברי הלהקה בעבר
לאורך שנות פעילותה, שינתה הלהקה מספר פעמים את הרכבה. הרכב הלהקה המקורי כלל את שפירית אברך (שפי), שולי ארז (כיום בריסקין), שבי קציר, ופלטי יעקבי אליהם הצטרפו איציק כהן ורחל נדב. שנה לאחר מכן פורק ההרכב ולקציר צורפו מוני ארנון, סוזי מילר ונעמי רותם (בוגרת להקת פיקוד צפון).
במהלך שנות השבעים שונה ההרכב פעמים רבות; ורדה שגיא החליפה את רותם (1974), תמי גל החליפה את מילר למשך תקופה (1975), ויקי תבור החליף את קציר (1975), ישראלה קריבושי החליפה את גל, ויצחק צוקר ("צוקי") החליף את תבור (שניהם בשנת 1978). שנה לפני פירוק הלהקה בשנת 1983, התחלף ההרכב עוד פעמיים: אילן טל החליף את ארנון, ומשה דניאל החליף את "צוקי".
למרות שינויי ההרכב הרבים, הוקפד שמספר חברי הלהקה לא יעלה על ארבעה, שני גברים ("אחים") ושתי נשים ("אחיות"), דבר שהוביל לכינוי "להקת אבבא הישראלית".
ההתחלה וההצלחה
הלהקה הוקמה בשנת 1971 על ידי גידי קורן, אז סטודנט לרפואה. השם "האחים והאחיות" הוגה על ידי האמרגן איתן גפני, מתוך השפעה ישירה מהלהקה האמריקאית המצליחה האמהות והאבות (The Mamas & The Papas). תחילה נקראה הלהקה "סטודניק", אך היא לא זכתה להצלחה. לאחר תקופה בה לא זכה ההרכב להצלחה מיוחדת, הוחלפו כל חברי הלהקה פרט לשבי קציר, והלהקה החלה להביא סנוניות רבות של להיטים ראשונים (ביניהם "מעות קטנות"), אותם הפיק שלמה ארצי.
בשנת 1973 הקליטה הלהקה מספר שירים אשר עד היום מוכרים ומזוהים עימה, כמו שירו של זאב ז'בוטינסקי "עיר שלום" אשר הוקלט כחלק מתקליט שיריו ביוזמת מפלגת הליכוד החדשה ושירים של משוררים מוכרים. בין השירים, שיר של לאה גולדברג ("אהבה ראשונה"), שירו של יהודה עמיחי "אלוהים מרחם על ילדי הגן" (שזכה להצלחה גבוהה ועורר הדים בשל הטראומה ממלחמת יום הכיפורים מאותה שנה), וזאת בנוסף לשירים מקוריים של קורן.
בשנת 1974 הצטרפה ללהקה ורדה שגיא ובאותה שנה התקיים המפגש עם המשורר שמזוהה עם הלהקה יותר מכל, נתן יונתן. שיתוף הפעולה בין יונתן ללהקה הביא לתקליט שלם בשנת 1975 אשר מוקדש לשיריו, וביניהם כמה מהשירים המוכרים ביותר של הלהקה: "כמו בלדה" ("אם זר קוצים כואב"), "על ענפי שיטה" המזוהה עם הסולנית ורדה שגיא, "שיר אהבה ישן" ("אניטה וחואן"), "אִם העולם", "חופים" ועוד.
במקביל לעבודת הלהקה בתחום השירה העברית, אשר יועדה בעיקר למבוגרים, החלה הלהקה בהקלטת תקליטים ומופעים לילדים. בשנת 1974 הקליטה יחד עם שלמה ארצי את התקליט "הטיול לארץ התווים" עם שירים שכתב קורן, ולאחר מכן הקליטה עוד שירי ילדים רבים, ביניהם "הרכבת", "שובי דובי", "זלמן יש לו מכנסיים"' ועוד. בנוסף הקליטה הלהקה תקליט לילדים ובו גרסאות בעברית לשירי להקת הביטלס, ביניהם "אובלדי אובלדה".
תחרויות זמר
בדומה ללהקות מצליחות אחרות בשנות השבעים והשמונים בישראל, השתתפה הלהקה במספר תחרויות זמר ידועות, ביניהן פסטיבל הזמר והפזמון של קול ישראל, ופסטיבל שירי ילדים, בו זכו להצלחה עם השיר "שובי דובי", אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל 1976. ב-1977 הגיעו למקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "פתאום נפל עלי אביב". בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 זכו במקום הראשון עם השיר "פזמון חוזר" שכתב והלחין גידי קורן ועיבד אלדד שרים.
הפירוק והאיחוד
בשנת 1982 עזב קורן, אז כבר דוקטור לרפואת ילדים, לקנדה, שם הוא חי עד 2016 כפרופסור לטוקסיקולוגיה. למרות הקושי כתוצאה מעזיבת מקים הלהקה ומנהלה, המשיכה הלהקה להתקיים ואף זכתה להצלחה יחסית, אך בכל זאת הוחלט לפרקה בשנת 1983, וחבריה פנו לקריירות סולו שונות. ארנון השתתף בקדם אירוויזיון 1985 בדואט עם שמשון לוי עם השיר "שוב אני לבד" והוציא את הלהיט "תמונה שבורה", שהפך לשיר הנושא של אלבומו הראשון (1989). במקביל המשיך ארנון לשמש כטכנאי קול בעשרות הקלטות של אלבומים בז'אנר המוזיקה המזרחית במהלך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
סוזי מילר "חזרה" לעבוד בלימוד אנגלית והוציאה אלבום בעברית בשם "בדרך מערבה" (1989). ורדה שגיא העלתה תוכנית יחיד מצליחה בשם "דבר לא נגמר". ישראלה קריבושי הקליטה שירים כגון "אל הים" (1986) והשתתפה בקדם אירוויזיון 1987 עם השיר "ארוביקה" ופנתה מאוחר יותר לעסוק בעיצוב שמלות. שאר חברי ההרכב פנו לכיוונים שונים.
בשנת 2002 התאחדה הלהקה באופן חד פעמי לצורך צילומי סדרת הטלוויזיה של שרה'לה שרון. בתוכנית הופיעו ארנון, שגיא ומילר, לצד תבור אשר הוטס ממקום מגוריו בגרמניה במיוחד לצורך התוכנית.
התוכנית הובילה לתגובות נלהבות, ולקריאות רבות לאיחוד הלהקה, אשר נענתה בשמחה. מכיוון שרוב הגברים חברי הלהקה הידועים לא התגוררו בארץ, צורף חבר חדש (שכונה "האח הצעיר") ללהקה – נמרוד פז, אשר עבד עם ארנון במהלך שנות התשעים בלהקתו של ארנון "מוניטור" והחליף את מקומו של קורן.
הלהקה חזרה להופיע בעיבודים חדשים לשירים הישנים והמוכרים עד שנת 2010. בנוסף לשירים אשר לא הופיעו ברפרטואר הלהקה בעבר: שירי אהוד מנור ועוזי חיטמן, ששניהם נפטרו זמן קצר לאחר שחזרה הלהקה להופיע, שירי סולו של חברי הלהקה (כולל השירים הידועים: תמונה שבורה של ארנון וסוזי סופרייז של שרה אמן (מתוך התוכנית ללימוד אנגלית "Neighbours",שרבים טועים לחשוב עד היום שהוא שייך למילר. שאכן ביצעה אותו בתוכנית קיץ ללימוד אנגלית בשם "Sing A Song", שהייתה מבוססת על פרקי התוכנית "Neighbours") והוא אמנם מזוהה עם מילר, אך הדמות עצמה גולמה במקור על ידי מישהי אחרת) ושירי קאונטרי באנגלית.
הלהקה השתתפה בהוצאת ספרו של נתן יונתן "לחיות בתוך השיר" (Within the Song to Live) ובו תרגומים לשיריו לאנגלית. בדיסק המצורף לספר שרה הלהקה את השירים "אם העולם" ו"כמו בלדה" באנגלית ובשנת 2008 הוציאה אלבום אוסף כפול ובו, בין השאר, גרסאות חדשות לשיריהם, ושיר חדש שהוקלט לאוסף אחרי "פסק זמן" ארוך, "חשבון האהבה", בו שגיא ומילר סולניות. הלהקה התפרקה סופית בשנת 2010.
סגנון מוזיקלי
השנים הרבות בהן פעלה הלהקה, שינוי ההרכבים הרב והעובדה כי פנו לילדים ולמבוגרים כאחד, כל אלה מקשים על ציון סגנון מוזיקלי אחד ללהקה. עם זאת, לאחים ולאחיות צליל ייחודי אשר מתאפיין בעיקר בהרמוניות הקוליות. כל חברי הלהקה שרים ומנגנים, וההרכב המכיל שני קולות גבריים ושני קולות נשיים יוצר קול יחסית ייחודי בזמר העברי.
מבחינת השפעה מוזיקלית, הייתה ידועה אהבת חברי הלהקה למוזיקת קאונטרי, והם דאגו לשלב סגנון זה בשיריהם ובהופעות. כמו כן נחשבה הלהקה כלהקת אמצע הדרך בעיקר בשירי המשוררים שהקליטה, ולייחודית יחסית בתחום שירי הילדים, אשר לרוב לא מאופיינים בהרמוניות קוליות. הכינוי "אבבא הישראלית" לא הולם לרוב את סגנונה המוזיקלי של הלהקה.
מיולניר
במיתולוגיה הנורדית, מיולניר (באיסלנדית: Mjölnir, בנורדית עתיקה: Mjǫllnir) הוא מקבתו של ת'ור, אל מרכזי במיתולוגיה הנורדית אשר קשור לרעמים. מיולניר מיוצג במיתולוגיה הנורדית כאחד מכלי הנשק המפחידים ביותר.
שם
השם מיולניר לרוב מפורש כ"האחד שמוחץ", מגיע מהפועל Mölva שפירושו "למחוץ". מילים נוספות בשפות אירופאיות אשר המשמעות שלה היא מקבת, היא המילה הסלאבית "מולוט" (Molot), והמילה הלטינית "מלאוס" (Malleus).
דעה נגדית משווה את שם המקבת למילה הרוסית "מולנייה" (Mолния) והמילה הולשית "מלט" (Mellt), שתיהן מילים אשר משמעותן היא "ברק". האפשרות השנייה תהפוך את מיולניר לנשקו של אל הברק, ונשק של סערה.
בטקסטים הנורדים העתיקים, מיולניר מזוהה עם המילה "מקבת", מילה אשר בנורדית עתיקה יכולה להתפרש כאבן, סלע או צוק, אשר בסופו של דבר מגיע מהמילה ההינדו־אירופאית "H₂éḱmō" אשר פירושה סלע, או כלי עשוי סלע, הדומה למילה הסנסקריטית "אשמאן" שמשמעותה זהה.
ייצור
באדה הפרוזאית, סנורי סטורלוסון כותב שהמקבת נוצרה בידי האחים הגמדים סינדרי וברוקר. בנוסף הוא דיבר על כך שידיתו הקצרה יחסית של המקבת היא תוצאה של טעות בזמן יצור המקבת.
הפטיש מיולניר היה חלק בלתי נפרד מת'ור ומאופיו המלחמתי. באיקונוגרפיה ובפיסול הטבטוני מוצג הפטיש כמאפיין הבולט ביותר של תור.
שימוש מודרני
מאמינים רבים בנאו-פגאניזם גרמאני עונדים שרשראות עם מיולניר בתור סמל לאמונתם. עיבודים רבים של מיולנרים מיוצרים, נמכרים ומשמשים בידי קבוצות נאו־פגאניות או בידי נאו־פגאנים בודדים. מחלוקת מסוימת התעוררה כאשר מאמינים בארצות הברית ניסו לקבל הכרה ממשלתית במיולניר כסמל דתי. במאי 2013 הכירה ממשלת ארצות הברית במיולניר כסמל דתי.
בקומיקס תור, מיולניר היא נשקו של גיבור-העל ת'ור ומקנה לו כוחות-על כמו תיעול ברקים, תעופה ושליטה במעוף הפטיש. המיולניר מאפשרת רק לאנשים או חייזרים ראויים להרימה.
ביקום הקולנועי של מארוול.
המנון בולגריה
מילה רודינו (בולגרית Мила родино - "מולדת יקרה") הוא ההמנון הלאומי של בולגריה. הוא נכתב והולחן בידי צבטאן טסבטאקוב ראדוסלאבוב כשזה יצא להילחם במלחמת סרביה-בולגריה ב־1885. השיר התקבל כהמנון ב־1964. הבית האחרון מושמט בדרך-כלל באירועים רשמיים.
בין השנים 1886 ל-1944 שימש השיר "המריצה גועש" ("Шуми Марица") כהמנונה הלאומי של בולגריה. לאחר מכן נעשה שימוש בשיר "הריעי, רפובליקה שלנו" ("Републико наша, здравей!") עד 1950, ומ-1950 עד 1964 היה השיר "בולגריה היקרה, ארץ הגיבורים" ("Българио мила, земя на герои") להמנון הלאומי של בולגריה.
מכמורת
מִכְמוֹרֶת הוא מושב בעמק חפר, בסמוך לחוף הים, אשר ממוקם כ-2 ק"מ מדרום לחדרה וכ-6 ק"מ צפונית לנתניה ובסמוך לשפך נחל אלכסנדר לים התיכון. לידו קיים מפרץ ששימש בעבר נמל עתיק, ובית ספר על יסודי רמות ים.
היסטוריה
מכמורת נוסדה ב-1945 על ידי קבוצת חיילים משוחררי הצבא הבריטי כ"מושב עובדים לדיג וחקלאות שיתופית בע"מ". בשל עיסוק המייסדים בדיג ניתן ליישוב השם "מכמורת", שמשמעותו רשת דיג. קבוצת המייסדים מנתה 38 משפחות וגרעין זה הוא שהקים את בית הספר "מבואות ים". בנוסף לתעסוקה בדיג עסקו המתיישבים גם בגידולי שדה ופרדסנות.
במפרץ הקטן של מכמורת התקיים במאה ה-19 מסחר באבטיחים שגודלו בשרון, באזור הכפר קאקון. האבטיחים יוצאו מהנמל שנקרא "מינת אבו זבורה" (הנמל של משפחת זבורה) ללבנון ומצרים על ידי מפרשיות. לאחר מלחמת העולם הראשונה פסק המסחר.
על רקע התמורות במגזר הכפרי, מתלבטים התושבים בנושא הרחבת המושב וניצול השטחים המשותפים. יוזמות תכנוניות רחבות היקף מוצעות מסביב ליישוב ועשויות להשפיע על החיים בו. לאור הפוטנציאל הגדול של היישוב ולאור הבעיות הקיימות החליט ועד היישוב על הזמנת תוכנית אב. הכנת התוכנית הסתיימה ותוכנית מתאר המבוססת על תוכנית האב הוגשה למוסדות התכנון, אך הוקפאה בשל חילוקי דעות בוועד היישוב בנושא היטלי השבחה.
אתרים מרכזיים ואטרקציות
דב ניר, בספר "נופי ישראל" כתב אודות חוף מכמורת והאיים הקטנטנים שלחופיו:
לקס
לַקְס הוא פילה סלמון כבוש. זהו מאכל אופייני למטבח היהודי-אשכנזי ושמו נגזר מיידיש ("לאקס"), וקיים גם בשפות הגרמנית, האיסלנדית, השוודית, הדנית, הנורווגית וכן האנגלית העתיקה. בארצות הברית הוא מוגש לרוב על בייגל עם גבינת שמנת.
גרסה נוספת של לקס היא "גרבד לקס" או "גרבלקס" הסקנדינבי, המוגש כמתאבן.
מחוז עסיר
עסיר (בערבית: منطقة عسير) הוא מחוז בדרום-מערב ערב הסעודית. המחוז משתרע על פני כ-76,700 קמ"ר (דומה לשטחה של צ'כיה) ולפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 מתגוררים בו כ-2.02 מיליון תושבים. המחוז גובל בתימן בדרומו. בירת המחוז היא אבהא והעיר הגדולה ביותר בו היא ח'מיס מושייט.
מבחינה גאוגרפית, עסיר נחשב למחוז גשום ביחס לשאר סעודיה, זאת בזכות גובהו. כמות הגשמים מגיעים ל-300 עד 500 מ"מ בשנה. החקלאות המקומית נחשבת למפותחת במיוחד.
החל משנת 1920, אבן סעוד, מייסד סעודיה, פעל לכיבוש האזור ולסיפוחו למדינה שהקים. הוא שלח לשם כך את אל-אח'ואן, כוח צבאי בדואי. בשנת 1934 נחתם הסכים בין אבן סעוד לתימן אשר הכליל את עסיר לסעודיה. רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-50 האזור מופה על ידי חוקרים מערביים.
בעבר עסיר היה ידוע בשל גידולים חקלאיים רבים ובהם קפה, חיטה, אלפלפה, לבונה ושעורה תרבותית.
דוניה
הסרט הוקרן לראשונה ב-3 באוגוסט 2005 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול שבקנדה, ומאז היה מועמד וזכה במספר פרסים. שפת הסרט היא ערבית ואורכו כ-110 דקות.
תקציר העלילה
הסרט מספר על דוניה, סטודנטית לשירה וריקודי בטן בקהיר שרוצה להיות רקדנית מקצועית. במהלך הליהוק לתחרות הריקודים, דוניה פוגשת את ד"ר בכיר המהולל והמקסים. עם ד"ר בכיר, דוניה תגלה לא רק את העונג של המילים באמצעות שירה, אלא גם את העונג של החושים. עם זאת, היא תצטרך להתעמת עם המסורת, אשר הורסת את היכולת שלה להרגיש הנאה, כדי לשחרר את הגוף שלה לרקוד עם נשמתה.
ועידת מדריד (1991)
ועידת מדריד היא ועידה בינלאומית שנערכה במדריד בירת ספרד בין 30 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1991 במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב.
רקע
רעיון הוועידה הבינלאומית הועלה עוד בתקופת ממשלו של רונלד רייגן על ידי מזכיר המדינה דאז ג'ורג' שולץ, אך נדחה על ידי ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שנקטה בעמדה המסורתית של ישראל הקוראת למשא ומתן ישיר עם מדינות ערב. בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, סבר הממשל האמריקאי כי שיתוף הפעולה שבין ארצות הברית ומדינות ערב, ועמידתה של ישראל מן הצד, ללא תגובה צבאית, בשעה שנורים עליה טילים, על מנת שלא למוטט את הקואליציה, יוצרים אווירה חדשה, שתאפשר את קידומו של המשא ומתן המדיני, וכי השעה כשרה לכינוסה של ועידה בינלאומית לשלום, שתנצל את "חלון ההזדמנויות" שנפתח.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ומזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי. לאחר דיונים בין הממשל האמריקאי לבין ממשלת ישראל הסכים שמיר להשתתף בוועידה בינלאומית במדריד, תוך מספר התניות, שכללו הגבלות על מבנה המשלחת הפלסטינית-ירדנית, שהמשא ומתן העיקרי לא יתנהל בה אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד, וכמובן חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. לקראת כינוס הוועידה מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות בו צוין שהיא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית ואין זו מטרתה להביא את אש"ף לתוך התהליך או לגרום לישראל להיכנס לדו-שיח או משא ומתן עם אש"ף.
הוועידה
את הוועידה כינסו במשותף נשיאי ארצות הברית וברית המועצות, שהזמינו אליה את נציגי ממשלות ישראל, סוריה, ירדן, לבנון ומצרים, וכן את נציגי ארצות הברית, ברית המועצות והאיחוד האירופי. הפלסטינים יוצגו בוועידה כחלק מהמשלחת הירדנית. עובדה זו הייתה למעשה התחכמות דיפלומטית שנועדה לאפשר משא ומתן ישראלי-פלסטיני מבלי שישראל תצטרך לשאת ולתת עם אש"ף. נציגי הפלסטינים בשיחות היו תושבי הגדה המערבית ורצועת עזה, והיו בהם שהיו מזוהים עם אש"ף במובהק, כמו למשל חיידר עבד א-שאפי. בכיר פלסטיני נוסף שהיה שם הוא סאיב עריקאת, שאף הודה בריאיון עם עקיבא אלדר כי הוא היה נציגו של ערפאת:.
המארחים שלחו לוועידה את הדרג הבכיר ביותר: הנשיא ג'ורג' בוש, הנשיא מיכאיל גורבצ'וב וראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס. הצדדים הנצים שלחו לוועידה את דרג שרי החוץ, למעט מדינת ישראל, שיוצגה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר. בחירתו של שמיר להשתתף בוועידה התפרשה על ידי שר החוץ של ישראל, דוד לוי, כהבעת אי אמון בו ועל-כן הוא בחר שלא להשתתף בוועידה. במקומו הופיע סגנו, בנימין נתניהו, שייצג את ישראל בפני כלי התקשורת העולמיים.
הוועידה, אליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, וביו"ר הקואליציה שרה דורון, כללה בעיקר נאומים טקסיים, שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט" וזה הגיב כי נאום הסורי הוא "נאום גבלס"), אך בסופה סוכם כי ייפתחו בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד הפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך; "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה.
בוועידת מדריד הותוו למעשה הערוצים הרשמיים המשמשים בתהליך השלום הישראלי-ערבי עד היום הזה: הערוץ הבילטרלי (דו-צדדי), שבו נושאת ונותנת מדינת ישראל מול כל צד ערבי בנפרד, והערוץ המולטילטרלי (רב-צדדי), שבו נערכים דיונים רבי-משתתפים בעיקר בנושאים בעלי זיקה משותפת כגון פיתוח כלכלי, איכות סביבה, מים וכדומה.
לאחר הוועידה
ועידת מדריד היוותה נקודת מפנה היסטורית ביחסי ישראל–מדינות ערב. הייתה זו הפעם הראשונה בה מדינות ערב (למעט מצרים) הכירו בישראל והסכימו לקיומה. הוועידה הובילה למהלך של שיחות ישירות מול ממשלות ערב, שהיה שאיפתן של כל ממשלות ישראל מאז הקמתה.
השיחות בוושינגטון התקיימו בשלוש משלחות ישראליות נפרדות: משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין מול משלחת ירדנית-פלסטינית; משלחת ישראלית בראשותו של יוסי בן אהרון מול משלחת סורית, ומשלחת ישראלית בראשותם של יוסף הדס ואורי לוברני מול משלחת לבנונית. השיחות בפועל לא הביאו להתקדמות של ממש, אך אנשי הימין בישראל ראו בהן התקדמות בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן פרשו ב-16 בינואר 1992 מפלגות "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר. מפלגת צומת פרשה כבר מספר ימים לפני כן על רקע דחיית חוק הבחירה הישירה. פרישת מפלגות הימין הביאה לנפילת הממשלה.
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים. בשנת 1993 ניהלו נציגים ישראלים מגעים ישירים עם נציגי אש"ף שלא היו תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה – מהלך שביטא הכרה של ישראל באש"ף כמיצג את הפלסטינים וחתימה על הסכמי אוסלו.
במהלך דיוני ועידת מדריד שוחררו יהודי סוריה באפריל 1992, בעקבות לחץ אמריקני על אסד לבצע מחווה כלפי ישראל. כמו כן הוועידה פרצה דרך ביחסים הבינלאומיים של ישראל. מדינות רבות שלא הכירו בישראל, למשל הרפובליקה העממית של סין, כוננו עמה יחסים דיפלומטיים, ומעמדה הבינלאומי של ישראל השתפר בצורה ניכרת.
ועידת מדריד הובילה לשיחות דו-צדדיות ציבוריות עם ירדן, שהגיעו לשיאן בהסכם השלום בין ישראל לירדן משנת 1994. בהסכם התחייבו שתי המדינות להימנע מפעולות מלחמה, להבטיח ששום איום לאלימות כלפי האחר לא ייווצר בטריטוריה שלהן, לעשות מאמץ למנוע מעשי טרור ולפעול ביחד להשגת ביטחון ושיתוף פעולה במזרח התיכון בהחלפת מוכנות צבאית בצעדים בוני אמון.
בינואר 2007 התקיים במדריד מפגש ייצוגי של נציגים מישראל וממדינות ערב, תחת השם "מדריד פלוס 15" או "ועידת מדריד השנייה". במפגש נטלו חלק משתתפים מסוריה, לבנון, מצרים, ירדן, הרשות הפלסטינית, ישראל ומדינות אירופה. המפגש לא היה רשמי: משתתפי המפגש לא ייצגו את ממשלותיהם, ולא נכללו בו דיונים בנוגע למשא ומתן עם ישראל.
יורם כרמלי
יורם כרמלי (נולד ב-1939) הוא אנתרופולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
יורם כרמלי נולד בחיפה. למד צ'לו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים וכן לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית. למד תכנון עירוני וסביבתי בטכניון. סיים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית והורה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה. סיים דוקטורט באנתרופולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL) ב-1985. נושא עבודת הדוקטורט: משפחה וכלכלה בקרקס הבריטי 1975 - 1979.
כרמלי מונה לפרופסור חבר (reader) באוניברסיטת חיפה ב-2003, ושימש כראש המגמה לאנתרופולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. שהה בשבתונים באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ברונל, ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
מחקריו
כרמלי חוקר את משבר המודרניות והפוסט-מודרניות, ההשלכות החברתיות והייצוגים הסמליים השונים שלו. המוקדים התאורטים הם ניתוח של טקס ומשחק כמו גם פרקטיקות גופניות וטכנולוגיות  העוסקות בגוף. תחומי המחקר הם הקרקס הבריטי, ומן הצד השני טכנולוגיות הפריה חדישות, כמו גם ספורט וצריכה בישראל. שיטות המחקר הן אתנוגרפיה כולל תצפית משתתפת, ראיונות עומק וניתוח מסמכים; במספר פרויקטים יישם גם שיטות סטטיסטיות.
מודרניות, מופע, זהות - הקרקס הבריטי
הקרקס הבריטי הוא השדה העיקרי בו חוקר כרמלי ובאמצעותו  הוא בוחן את המודרניות. לצורך זה, ביצע עבודת שדה בקרקס בריטי נודד בשנים 1975 - 1979. במהלך השנים שעברו מאז, ערך ביקורים חוזרים ונשנים בקרקס  הבריטי, וחזר לעבודת מחקר נוספת בשנים 2002 - 2003.
נוודות
מאמריו הראשונים של כרמלי עסקו בניתוח הנוודות של הקרקס של אמצע שנות ה-70. אנשי הקרקס הם נודדים, אבל חשוב יותר מהנודדים עצמם הוא אתוס הקרקס כקרקס נודד והצגתם של הנוודים. ההצגה העצמית של הנודד ככזה שלא שייך לשום מקום ולשום היסטוריה מקומית. המאפיין את הצגת הנוודות הוא האפקט של התנועה המתמדת של הקרקס, (כל החוזים הם קצרי טווח, הקרקס עוזב את המקום מהר גם אם צפוי להיות קהל מחר) והאובייקטיפיקציה העצמית המצויה בלב ההצגה העצמית שלו (ההצגה העצמית עוברת את גבולות הזירה, מקיפה את כל המגעים בין אנשי הקרקס ותושבי המקום, כל מגע הוא הזדמנות להצגת הנווד ולפרסומת עצמית.)
השוליות החברתית ובעיקר האובייקטיפיקציה העצמית יוצרים אצל הקהל אשליה של טוטאליות: על ידי הקרקס שהוא חיצוני להיסטוריה ולמקום נוצרת אשליה בקרב הצופים, של זמן היסטורי, קהילה, וביוגרפיה שהקרקס הוא מחוצה להן. בהופעה שהיא מתרחשת במגע שבין המבצעים והקהל, נוצרת אשליה של טוטאליות, כזו שמשבר המודרנה יוצר את הגעגועים והנוסטלגיה אליה.
דמויות בקרקס
למרות שמבחינה היסטורית שורשיו של הקרקס הנודד ביריד, בעיני אנשי הקרקס מהווה היריד "אחר" בזוי, מקום של הונאה ואחיזת עיניים לעומת  הקרקס שהוא "אמיתי". הקוסם מציג הופעתו (הליכה על חרבות, בליעת אש) בלבוש פקיר ובלבוש אינדיאני ישיש. הקוסם עושה משהו תיאטרלי שעורר התנגדות  רבה. הגמד – הפריק – גם הוא מדמויות היריד. ביריד הוא יצור אזוטרי, מסמן של גבולות האנושי, ואילו בקרקס הוא מופיע עם המוקיונים. כאן הוא מהווה איום: אם הפריק הוא אנושי, האנושי נושא בתוכו את הפריק. מאלף האריות עומד כאדם/תרבות מול חיות/טבע, אך בקרקס הוא גם דומה לחיה – הקרקס יוצר את חיצוניותו על ידי שהוא מפרק ומשווה קטגוריות וניגודים בסיסיים (תרבות טבע) בקוסמולוגיה של הקהל.
החיים בפנים - משפחות
בשנות ה-70 היו הקרקסים באנגליה מאורגנים במשפחות. משפחות היו בעלות קרקסים ואליהן נוספו משפחות של מבצעים. מלבד היותן בסיס לכוח עבודה, המשפחות גם הופיעו ככאלה בזירה והופעת "משפחה" (אפילו כשאיננה  ממש כזאת) הייתה חשובה לקהל, ליצירה של האילוזיה של "קהילה" ו"משפחה" אצל הקהל כמו גם למסרים לאומיים  ולאומניים שהקרקס הביא עמו. ההצגה העצמית של המשפחות השפיעה על הדינמיקה הפנימית ביחסי המשפחה וחיי היום יום  של חבריה.
הגוף האקרובטי בקרקס והספורט
גם הקרקס המודרני וגם הספורט המודרני הופיעו במאה ה-19. כרמלי מראה במחקריו כיצד הם מנוגדים אך עדיין משלימים; שניהם מייצגים  את ההגמוניה של הבורגנות וגם את משבר המודרנה. הגוף הספורטיבי משעתק באופן סמלי את התפיסות הבורגניות של היררכיה, כמותיות, וזמן ליניארי – פרוגרסיבי. לעומת זאת, האקרובטים ב"קרקס המסורתי" כלומר – הקרקס של עידן המודרניות, עוברים חיפצון והוצאה אל מחוץ לזמן וליחסים החברתיים. בעולם המודרני המקוטב והממוסחר, מעורר האקרובט אובייקטיפיקציה מדומה ונוסטלגיה אצל הקהל. הצופים שרואים בקרקס את ה"really, real" חווים למעשה את אשליית ה"really, real" של עצמם.
חיות בקרקס, התאכזרות לבעלי חיים, תקשורת inter-species
על פי כרמלי ההקשר העיקרי של מופעי חיות בקרקס הוא  הרציונליזציה של הטבע, ניצחון התרבות על הטבע, כמו גם החרדות והפחדים שמעוררת  התרבות שהתרחקה מקרקע הטבע עליה היא  הושתתה. כל אלה לדעתו מאפיינים את עידן המודרניות והפוסט-מודרניות. במאמרים המפרשים את מופעי החיות (פילים, אריות) בקרקסים הבריטיים, מנותחים המופעים  הללו כפי שהם מביאים לידי ביטוי  את הדיכוטומיה המערבית של טבע/תרבות, כמו גם את הסחף שלה. אולם, האובייקטיפיקציה והטשטוש של הדיכוטומיה בקרקס כפי  שהציבור רואה אותה, מעוררים גם נוסטלגיה ואשליה של שלמות. (...)
בהקשר זה, עוסקים גם מחקריו של כרמלי העוסקים בעצם האפשרות של תקשורת בין חיה לאדם.
מתודולוגיה
המבנה החברתי הסגור של הקרקס מקשה על חקירתו. קושי נוסף מהווה המבנה של הצגה עצמית מתמדת וטוטאלית שהופכת גם לחלק מהאמונות של הצופים אודות "האמת" הקרקסית וכן גם תפיסת  המציאות של אנשי הקרקס עצמם. בשביל אלה, האחרונים מהווים ההצגה העצמית והאובייקטיפיקציה העצמית תנאי קיומי (ולא רק כלי לפרנסתם). כרמלי מקדיש מאמרים מיוחדים לשאלות של עבודה אתנוגרפית ושל הבעיות האפיסטמולוגיות הכרוכות בחקר הקרקס.
המעבר ממודרניות לפוסט מודרניות
הקרקסים המסורתיים עברו טרנספורמציה יסודית מאז שנות ה-70. עם המעבר מהמודרניות לפוסט מודרניות. השתנה מראה האקרובט כאובייקטיפיקציה של גוף, התמעטה ההנגדה של טבע/תרבות (חיות כמעט ונעלמו מהופעות הקרקס), הנוסטלגיה  לטוטאליות ולאותנטיות אשר הזינה  את הקרקס הנודד הפכה במידה רבה  לבלתי רלוונטית. הקרקס החדש השתלב בהצגות תיאטרון וריקוד, ומצד שני  הפך לנושא ומופע שמשמש במרכזים  קהילתיים ובאינטגרציה של שכבות חברתיות  חלשות. מעמדו הסמלי של הקרקס הוזז מהשוליים למרכז. במהלך 2002 - 2003, ביצע כרמלי התבוננויות  ותיעד חומרים רבים הנוגעים  לתמורות אלה בבריטניה. חומר זה יהיה בסיס לשני פרסומים: האחד אוסף של מאמרים שנכתבו על ידי אנשי אקדמיה ואנשי קרקס, שהוא עוסק בעריכתן. האוסף עוסק בהיסטוריה ובקרקס העכשווי. הפרויקט השני הוא מונוגרפיה שתכלול 25 שנות פרספקטיבה על הקרקס.
היבטים חברתיים ופוליטיים של הספורט
עניינו של כרמלי בספורט הוא בהקשר של ספורט ומודרנה, ובהשוואה של הספורט עם הקרקס (ראו לעיל). בניתוחו את הספורט בשדה הישראלי, חקר כרמלי גם את נגיעתם של מופעי ספורט מודרניים, עם החוקים שלכאורה אינם פוליטיים והם אוניברסליים, לסוגיות של כוח וזהות קולקטיבית, ושילובם בהצגת יריבויות לאומיות, אתניות ומעמדיות. ביציאתו מנקודת מבט זאת, חקר כרמלי יחד עם סטודנטים שלו נבחרת כדורגל פלסטינית שנכנסה לתוך ליגת העל הישראלית והתעמתה עם נבחרות יהודיות בערים שונות בישראל. המפגשים אפשרו לו לחקור זהויות מקומיות ולאומיות בהקשר ייחודי של קונפליקט אינטנסיבי. במחקרים, הוא בחן כיצד מתגבשות ומיוצגות הזהויות היהודית-ישראליות במשחקי כדורגל אל מול הפלסטיני כאחר אולטימטיבי. מאמרי הספורט שלו נוגעים בקודים הבסיסיים של הלאומיות היהודית, אך גם בוואריאציות מקומיות של הזהות היהודית-ישראלית, עם המאפיינים הגאו-פוליטיים המיוחדים אליהם. נותחה גם הרטוריקה הלאומנית של כתבות הספורט בעיתונות העברית והגלישה של "מסגרת המשחק" לתוך החיים האמיתיים.
צריכה
הקונטקסטים הישראליים של צריכה קושרים יחד אלמנטים של מודרניות-פוסט מודרניות. הסצנה הישראלית באה לידי ביטוי בפלורליזם של מגזרים שונים (ביניהם: המעמד הבינוני-יהודי-חילוני, יהודים אולטרה אורתודוקסים, אזרחי ישראל פלסטיניים, ומהגרים רוסים.) עבור המעמד  הבינוני-יהודי-ישראלי, הצריכה היא גם מרקם של "נורמליות", המקיימת מראית עין של שגרת היום יום בתוך חוסר השוויון הכלכלי הגובר והאינטנסיביות של הקונפליקט  הישראלי-פלסטיני. כרמלי, בצוותא עם ד"ר קלמן אפלבאום מאוניברסיטת ויסקונסין, ערכו אסופת מאמרים באנתרופולוגיה של צריכה בישראל בה משתתפים גם כמה מתלמידיו של כרמלי.
פוסט מודרניזם, גוף, זהות: היבטים חברתיים ותרבותיים של טכנולוגיות הולדה
את כל הפרויקטים בתחום זה ערך כרמלי בשיתוף עם רעייתו פרופסור דפנה בירנבוים כרמלי באוניברסיטת חיפה. מחקריהם המשותפים התרכזו בטכנולוגיות ההפריה החוץ גופית וההפריה המלאכותית. יחד עם חוקרים אחרים, סבורים גם הזוג כרמלי שסוגיות הנוגעות לטכנולוגיות רפואה חדשניות מעלות ומייצגות היבטים חדשים הקשורים לגוף בעידן הפוסט מודרני ומתבטאות בפירוק של מושגי הטבע, משפחה, הורות וזהויות מגדריות. בנוסף לכך, מעניינות הדרכים שבהן מהוות הטכנולוגיות החדשות כלי בידי המדינה וקבוצות שונות ביחסי כוח ותהליכים פוליטיים, וכאמצעי לקשור יחדיו את הפרט, הגוף הקולקטיבי, והאומה.
מגדר ומשפחה
כרמלי מראים במחקריהם כיצד הכנסת הטכנולוגיות החדשות הביאה לידי ביטוי אך גם הכניסה תמורות ביחסי מגדר. היא הדגישה מחדש את גבולות יחסי הקרבה והאינטימיות המשפחתית.
משפחה, מעמד, מוביליות
כרמלי מנסה להראות כיצד יישומן של הטכנולוגיות מתקשר גם אל יחסים ודימויים מעמדיים. הבדלים מעמדיים ניכרים בעצם הנגישות לטכנולוגיה, מאידך הטכנולוגיות מאפשרות גם ניעות חברתית או תקווה להזדמנות לניעות מעמדית. באמצעות הבחירה של תורמי זרע מסוימים ולא של אחרים, יכולים מקבלי הזרע להעניק לילדיהם העתידיים את המראה שהם תופסים אותו כנחשק ומגדיל את סיכוייהם בחיים. החוקרים מראים שלמרות הדרישות הגבוהות שלהן מהמשפחה, ישראלים יהודיים מעוניינים באופציות של שדרוג חברתי, אם כי בתוך הגבולות של דמיון סביר ל"משפחה טבעית". ניתן לראות שבתוך גבולות הדמיון "הטבעי" (כלומר, הדמיון במראה לבן הזוג הגברי במשפחה), היהודיים-ישראלים שואפים להולדת צאצאים שיהיו בעלי מראה של האוכלוסייה האשכנזית ההגמונית. וכך משתמשים בטכנולוגיית רבייה על מנת לשעתק הגמוניה בעידן של מסחור הטבע. עם זאת, מציעים כרמלי במחקריהם כי באוכלוסייה הישראלית הנאמנות "למשפחה" יכולה להמשיך ולהתקיים אפילו בעידן של בחירה.
מדינה, "משפחה טבעית" וזהות קולקטיבית
כרמלי מצאו שהשימוש בטכנולוגיות הפריה בישראל מקבל עידוד רב מהמדינה שמשתמשת בהם בעיקר לגבי האוכלוסייה היהודית אך השימוש בהן חוצה את כל הגבולות הסוציו-דמוגרפיים והתרבותיים. בהקשר זה, הם גם מצאו שרעיון "המשפחה הטבעית" מקודם בצורה נמרצת באמצעות חוקי המדינה והפרקטיקות הרפואיות של החוקים הללו. החוקרים רואים בכל אלה שימוש במושג "המשפחה הטבעית" כמגבש זהות שבטית-יהודית (כמו גם אמצעי בידי בעלי המקצוע הרפואיים על מנת לשעתק את כוחם ומעמדם).
מתודולוגיה; מבט כולל על טכנולוגיות הפריה בישראל
במחקרים השתמשו הזוג כרמלי במגוון שיטות מחקר כגון שאלונים, ראיונות, ארכיונים של בתי חולים, וכתבות בעיתונות.
החוקרים ערכו ספר העוסק בנושא טכנולוגיות ההפריה ויישומן בישראל. בספר משתתפים חוקרים שעסקו בנושא בישראל ומחוצה לה.
ניידת משטרה
ניידת משטרה היא כלי תחבורה, לעיתים רבות מכונית, המשמש את המשטרה במגוון פעולות משטרתיות.
ניידת המשטרה משמשת לעיכוב זמני של חשודים עד להגעה לתחנת המשטרה וכן לשינוע שוטרים ברחבי מקום שיפוטם. הרכב מצויד בפנסים מהבהבים וצבוע בצבעים בולטים המבדילים אותו בקלות מרכב פרטי. במקרים כגון מרדף, או אירועים הדורשים הגעה מיידית מופעלות סירנות וניידת משטרה מקבלת קדימות בכבישים.
ניידות המשטרה בישראל
בישראל, משמשות ניידות המשטרה לתפקידים של משטרת ישראל. על ניידות המשטרה בישראל מופיע בצידן הכיתוב "משטרה" בעברית ובאנגלית (Police). לוחית הרישוי של ניידת משטרה ישראלית מתחילה באות "מ" ולאחריה מופיע מספר הרישוי בצבע לבן על רקע אדום.
על ניידות המשטרה מותקן צפירור (הלחם של צפירה + אור (בסלנג: צָ'קָלָקָה)) המפיק אור כחול, או שילוב של אורות כחולים ואדומים. מערכת הכריזה בצפירור מאפשרת לשוטרים בניידת לכרוז.
בעבר, ניידות המשטרה הישראליות היו לבנות, אולם הוחלפו בצבעים כחול-שחור ולבן (כמו הניידות בארצות הברית), לאחר שמחקרים שנעשו הוכיחו כי צבעים אלו נתפסים בעיני הציבור כמרתיעים יותר, אחר כך שולב גם צבע צהוב בעיצוב.
בשנת 2019 הוחלפו כחצי מהניידות (במיוחד באזור המרכז) מטויוטה קורולה לסקודה סופרב.
אברק ארקדייביץ' בארשט
אַבְּרֶק אַרְקָדיֶיבִיץ' בּאַרְְשְט (ברוסית: Абрек Аркадьевич Баршт; 2 בדצמבר 1919 - 21 במרץ 2006) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד טייסת בלהק סיור וכוונון מס' 118 בתוך ארמיית האוויר השנייה של החזית האוקראינית הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים
נולד בכפר זבורייבקה הישנה שבברית המועצות במשפחתו של פקיד. ב-1934 המשפחה עברה לולדיווסטוק ולכן הוא סיים את בית הספר שם. ב-1937 שילב את לימודיו בבית הספר עם האימונים במועדון לתעופה. התגייס לצבא האדום ב-1938 ונשלח ל. במהלך הלימודים בית הספר הועבר לבאטאיסק וגם זכה באליפויות בתי הספר הצבאיים באגרוף במשקל בינוני. ב-1940 לאחר שסיים את בית הספר קיבל דרגת קצונה והמשיך לשרת כמדריך טיסה.
עם תחילת המלחמה נשלח ללהק מילואים ואימן בו טייסים למטוסים החדשים שהגיעו מסוגים מיג-3 והוקר הוריקן. לאחר שביקש רבות להישלח לחזית הגיע לחזית המערבית ב-17 באפריל 1942 וצורף ללהק מס' 179 של מטוסי קרב שטס תחילה על הוקר הוריקנים ובהמשך גם על יאק-1, יאק-7 ב' ויאק-9. באותה השנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית. הלהק היה מצורף להארמייה ה-49 ועסק בתמיכה אווירית לכוחות קרקע, ליווי מפציצים ומטוסי קרב אחרים ניהול סיור וכיוון אש.
מאפריל 1944 הועבר לחזית האוקראינית הראשונה במסגרת להק מס' 118 למרחקים ארוכים של ארמיית האוויר השביעית. עד סוף המלחמה ביצע 369 טיסות מבצעיות. חיסל 4 מטוסי לופטוואפה ונפצע פעמיים. על פועלו בזמן המלחמה ב-10 באפריל 1945 קיבל עיטור "גיבור ברית המועצות", עיטור לנין וכוכב הזהב. את העיטורים קיבל על שיפור כוונון אש התותחים והורדת כמות המטוסים הנדרשים לכך למטוס תקיפה אחד.
לאחר המלחמה המשיך את שירותו. ב-1949 סיים את. בהמשך שירת במחוז הצבאי צמוד קרפטים, נשלח לסין העממית, פיקד על להק של מטוסי מיג-17 במחוז הצבאי של אוקיינוס השקט וכמפקד המחלקה למוכנות צבאית במחלקת מטוסי קרב של מחלקת נ"ט באי סחלין. בהמשך מונה להיות המפקח הבכיר במחלקה האווירית של יחידת נ"מ בלנינגרד.
ב-1965 שוחרר מן הצבא. עבד כמנהל מוכנות אזרחית במפעל גדול בלנינגרד והיה גם מפקד בסיס האימונים של אוניברסיטת מזג האוויר והמים. היה סגן נשיא אגודה לחובבי טייס של רוסיה ומפקד המחלקה הצפון-מערבית של קרן "ניצחון-1945". נפטר ב-21 במרץ 2006 בסנט פטרבורג. נטמן בבית הקבורה "ניקולסקויה" בעיר.
משפחתו
שני בנים: ולדימיר וקונסטנטין. ולדימיר עבד כטייס אזרחי, קונסטנטין מתמחה בחקר יצירותיהם של פיודור דוסטויבסקי ואנדריי פלטונוב.
נבחרת אוקראינה בכדורגל עד גיל 20
נבחרת אוקראינה בכדורגל עד גיל 20 היא אחת מנבחרות הכדורגל הצעירות של אוקראינה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוקראינית ומורכבת מכדורגלנים המחזיקים באזרחות אוקראינית ושגילם מתחת ל-20. הנבחרת משתתפת במשחקי המוקדמות לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, הנערך מדי שנתיים.
הנבחרת שיחקה לראשונה ב-17 ביוני 2001, מול צ'ילה, שבו האוקראינים ניצחו 4:2. הישג השיא של אוקראינה היה זכייה בגביע העולם בפולין 2019.
חופית (יישוב)
חוֹפִית הוא יישוב קהילתי בעמק חפר ליד העיר נתניה, המשתייך למועצה אזורית עמק חפר.
היסטוריה
חופית הוקם בשנת 1953 עבור עובדי ציבור, שנתנו שירותים ליישובים החקלאיים של עמק חפר. המשפחות הראשונות עלו על הקרקע בשנת 1952 ובשנת 1955 הוכר היישוב רשמית כ"חופית". השם ניתן בגלל קרבת היישוב לחוף הים התיכון, וכן על שם הציפור חופית.
היישוב חופית נבנה על חולות נודדים – דיונות, שהשתרעו מצפון למושב כפר ויתקין ועד נחל אלכסנדר.
שטח היישוב כ־350 דונם. מספר התושבים כ-700 נפש.
היישוב נמצא בגבול עמק חפר, על כביש החוף תל אביב-חיפה, בין נתניה וחדרה. סמוך אליו כפר ויתקין.
הנוכל השחור
הנוכל השחור (באנגלית: The Black Crook) מחזה מוזיקלי שעלה לראשונה בברודוויי ב-1866, ונחשב ליצירה הראשונה המתאימה למושג המודרני של מחזמר.
המחזה נכתב על ידי המחזאי האמריקאי צ'ארלס מ. ברס. המוזיקה הייתה בעיקר עיבודים ליצירות מוכרות, עם מספר קטן של שירים שהולחנו במיוחד אליו, בהם "מצעד האמזונות".
המופע עלה בספטמבר 1866 ב"ניבולוס גארדן" בברודוויי בעל 3,200 המושבים, ושבר שיאים עם 474 הופעות למרות אורכו הרב (חמש וחצי שעות). לאחר מכן הוא יצא למסע הופעות במשך מספר שנים, ועלה מחדש בברודוויי ב-1870. הוא הוצג עוד פעמים רבות, בין היתר עם מוזיקה חדשה בתיאטרון אלהמברה בלונדון ובאלבמה. גרסת ראינוע של המחזה הופקה ב-1916.
"הנוכל השחור" נולד, כאשר קבוצה דרמטית ולהקת בלט פריזאית איחדו כוחות בניו יורק. להקת הבלט נשכרה להופיע באקדמיה למוזיקה, אך נתקעה בניו יורק כשבניין האקדמיה נשרף. במקום זאת, הוצעה להם הזדמנות להשתתף במחזה מוזיקלי, המשלב את אומנות הבלט שלהם עם המלודרמה של ברס.
"הנוכל השחור" נחשב לאב טיפוס של המחזמר המודרני, כשהשירים הפופולריים והריקודים היוו חלק בלתי נפרד מהמחזה ובוצעו על ידי השחקנים. באופרות הזמרים הותירו את הריקוד ללהקת הבלט, ואילו במופעי הבורלסקה, מיוזיק הול והוודביל שהיו פופולריים באותו זמן, לא היה כמעט סיפור מאחד אלא רק סדרה של מערכונים. "הנוכל השחור" היווה צעד חדשני בכך, שאת השירים והריקודים ביצעו כל המשתתפים כחלק מהמחזה, ולכן נקרא "הקומדיה המוזיקלית הראשונה".
יחסי גרמניה–פרגוואי
יחסי גרמניה–פרגוואי הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של פרגוואי והרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 באוגוסט 1862, אולם היחסים נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה, וחודשו שוב ב-1 באוקטובר 1952.
גרמניה סייעה לפרגוואי במיוחד לאחר סיום הדיקטטורה בדרך לדמוקרטיה, הן בהתמודדות עם פשעי זכויות האדם שבוצעו במהלך הדיקטטורה והן ברפורמות חוקיות, חלקן מבוססות על המודל הגרמני. דמותה של גרמניה בפרגוואי חיובית במיוחד. מהגרים רבים מגרמניה (נכון לשנת 2018: כ-25,000 איש) תרמו להתפתחות המדינה, ומוכרת מחויבותה של הממשלה הפדרלית לפיתוח ומדיניות תרבות.
קשריה של פרגוואי עם האיחוד האירופי, בפרט באמצעות חברותה באזור הסחר החופשי מרקוסור, צמחו בהתמדה בשנים האחרונות. ספרד וגרמניה הן שותפות חשובות במיוחד בין המדינות החברות באיחוד האירופי. חילופי הסחר עם גרמניה מסתכמים בכ-270 מיליון יורו בשנה. בעיקר מיוצאים מגרמניה חלקי רכב, מכונות ומוצרים כימיים (כ-171 מיליון יורו), ולהפך, בעיקר חומרי גלם, בפרט זרעי שמן ופירות, מיובאים מפרגוואי (כ-99 מיליון יורו). אם לוקחים בחשבון משלוחים של חברות סניף גרמניות בברזיל, ארגנטינה או ארצות הברית לפרגוואי, התוצאה היא חדירת שוק גרמנית הרבה יותר.
פרגוואי היא אחת המדינות העניות בדרום אמריקה עם חוסר איזון סוציו-אקונומי גדול. אף על פי שרמת העוני ירדה בשנים מאז 2003, נעצרה הירידה בשנים האחרונות, ומספרי העוני הם סביב 20-25% (מתוכם העוני הקיצוני כ-5%). גרמניה ממשיכה בשיתוף פעולה עם פרגוואי בפיתוח תוך התמקדות בפיתוח כפרי וניהול משאבים בר קיימא. לאלו מתווספים אמצעים בתחום ההכשרה המקצועית.
מכון התרבות הגרמני-פרגוואי (מרכז גתה) באסונסיון תורם תרומה מוכרת לחיי התרבות של הבירה עם המגוון של קורסי השפה ואירועי התרבות שלה. בשנים האחרונות פרויקטים לשימור התרבות מומנו יותר ויותר על ידי הממשלה הפדרלית הגרמנית.
נציגויות דיפלומטיות
גרמניה מחזיקה בפרגוואי שגרירות באסונסיון ו-3 קונסוליות בסיודד דל אסטה, אנקרנסיון ונאו-חלבשטט. מאידך, פרגוואי מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
ג'ון שרמן קופר
ג'ון שרמן קופר (באנגלית: John Sherman Cooper; 23 באוגוסט 1901 – 21 בפברואר 1991) היה פוליטיקאי, משפטן ודיפלומט אמריקאי ממדינת קנטקי. הוא כיהן שלוש תקופות כהונה לא רצופות וחלקיות בסנאט של ארצות הברית לפני שנבחר לשתי תקופות כהונה מלאות ב-1960 וב-1966. הוא כיהן גם כשגריר ארצות הברית בהודו בשנים 1955–1956 וכשגריר ארצות הברית בגרמניה המזרחית בשנים 1974–1976. קופר היה הרפובליקני הראשון שנבחר בבחירות ישירות ליותר מכהונה אחת בסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי, ובשנים 1960 ו-1966 הוא רשם לזכותו את הניצחון הגדול ביותר כמועמד לסנאט של ארצות הברית מקנטקי, יותר מכל מועמד רפובליקני או דמוקרטי אחר.
ראשית הקריירה הפוליטית של קופר היא כחבר בבית הנבחרים של קנטקי מ-1927 עד 1929. ב-1930 נבחר לשופט המחוזי של מחוז פולאסקי. לאחר שניסה להתמודד למושל קנטקי ללא הועיל ב-1939, התגייס לצבא ארצות הברית ב-1942. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עוטר בכוכב הארד על שארגן מחדש את המערכת המשפטית בבוואריה אחרי יום הניצחון באירופה. בעודו בגרמניה, הוא נבחר לשופט עבור הסבב ה-28 של קנטקי. הוא שב לארצות הברית על מנת לקבל את התפקיד, בו כיהן במשך פחות משנה לפני שהתפטר במטרה להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי מול הסנאטור המכהן האפי צ'נדלר. הוא זכה בבחירות עם 41,823 קולות, מה שהיה אז הניצחון הגדול ביותר בידי רפובליקני למשרה ציבורית בקנטקי.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, הצביע קופר עם רוב מפלגתו רק ב-51% מהמקרים. הוא הובס בבחירות מחדש לסנאט ב-1948, ולאחר מכן מונה בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן כחבר במשלחת האמריקאית לעצרת הכללית של האומות המאוחדות ושימש כעוזר מיוחד למזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, במהלך ייסוד ארגון האמנה הצפון-אטלנטית. קופר נבחר שוב לכהונה חלקית בסנאט ב-1952. דומה היה כי קופר הפופולרי ייבחר מחדש לסנאט ב-1954, עד שהמפלגה הדמוקרטית הציבה מולו את סגן נשיא ארצות הברית לשעבר אלבן ברקלי. קופר הפסיד בבחירות הכלליות לסנאט, והתמנה ב-1955 לשגריר ארצות הברית בהודו על ידי הנשיא דוויט אייזנהאואר. קופר זכה לאמונו של ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ושיפר באופן דרמטי את יחסי ארצות הברית-הודו, ועזר להדוף את שאיפותיה של ברית המועצות להרחבת הקומוניזם באסיה. ברקלי הלך לעולמו ב-1956, ואייזנהאואר רצה שקופר יתמודד למושב הריק שהותיר אחריו ברקלי בסנאט. קופר השתכנע בלא חמדה ונבחר למלא את שארית כהונתו של ברקלי בסנאט.
ב-1960, נבחר קופר בפעם הראשונה לסנאט של ארצות הברית לתקופת כהונה מלאה בת שש שנים. הנשיא הנבחר החדש, ג'ון פיצג'רלד קנדי, עמיתו לשעבר של קופר בסנאט, בחר בו לנהל משלחת סודית לקביעת עובדות והערכות מצב למוסקבה ולניו דלהי. בעקבות רצח קנדי בנובמבר 1963, מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את קופר לוועדת וורן שחקרה את ההתנקשות בנשיא. עד מהרה נהפך קופר למתנגד בולט להחלטתו של ג'ונסון להסלים את המעורבות הצבאית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, ודגל במשא ומתן עם הצפון וייטנאמים. לאחר בחירתו מחדש של קופר לסנאט ב-1966, הוא עבד עם הסנאטור פרנק צ'רץ' הדמוקרטי מאיידהו על סדרה של תיקונים שנועדו לשלול מימונים לפעולות צבאיות מצד ארצות הברית באזור. תיקונים אלה היו ניסיון רציני ראשון של הקונגרס של ארצות הברית לרסן את הסמכות הנשיאותית על פעולות צבאיות במהלך מלחמה מתמשכת. קופר הזדקן והתחרש יותר ויותר כסנאטור, ובחר שלא להתמודד מחדש לסנאט ב-1972. תפקידיו הציבוריים האחרונים היו שגריר ארצות הברית בגרמניה המזרחית בשנים 1974–1976 ונציג חלופי של ארצות הברית באומות המאוחדות ב-1981. קופר הלך לעולמו בוושינגטון הבירה ב-21 בפברואר 1991, ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קורות חייו
ג'ון שרמן קופר נולד ב-23 באוגוסט 1901 בעיר סאמרסט (Somerset) שבקנטקי. הוא היה הילד השני ובנו הראשון מבין שבעת ילדיהם של ג'ון שרמן והלן גרטרוד (לבית טרטר) קופר. משפחת קופר הייתה בולטת בסאמרסט רבתי מאז שהאחים מלאכי ואדוארד קופר היגרו מקרוליינה הדרומית לקנטקי דרך אזור טבע בראשיתי בסביבות 1790, זמן קצר לאחר דניאל בון. הוריו של אביו - בפטיסטים אדוקים - היו פעילים בתנועה נגד העבדות בארצות הברית במהלך המאה התשע-עשרה, וג'ון שרמן קופר הזקן (שכונה "שרמן") נקרא על שמם של יוחנן בן זבדי וויליאם שרמן, גיבור האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית. המשפחה הייתה פעילה מאוד בפוליטיקה המקומית; שישה מאבות אבותיו של קופר, כולל אביו, נבחרו לשופטים המחוזיים של מחוז פולאסקי, ושניים היו שופטים אזוריים. שרמן קופר עסק במספר רב של מיזמים עסקיים מוצלחים והיה ידוע כאיש העשיר ביותר בסאמרסט. בעת הולדתו של ג'ון שרמן קופר, שימש אביו כאספן הכנסות פנימיות במחוז הקונגרס השמיני של קנטקי, משרה שאליה מונה בידי נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
בצעירותו עבד קופר בחלוקת עיתונים במגרשי מסילות הרכבת ובמכרות הפחם של אביו במחוז הרלן. אף על פי ששימש בעבר כמפקח בית הספר המחוזי, דעת אביו של קופר על בתי הספר הציבוריים הייתה שלילית, ועד כיתה ה' למד קופר לימודים פרטיים אצל שכנו. בזמן שאביו נסע לנסיעות עסקים בטקסס, שלחה אותו אמו ללמוד את כיתה ו' בבית הספר הציבורי בסאמרסט, שם למד לאורך כל השנה. בבית הספר התיכון של סאמרסט שיחק גם בנבחרת הכדורסל וגם בנבחרת פוטבול. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף קופר ליחידת אימונים צבאית בלתי-פורמלית בבית הספר התיכון. שניים ממדריכי היחידה בתיכון חילקו את הקבוצה לשתי פלוגות, אך קופר, שקיבל דרגת קפטן, נזכר אחר כך כי "לימדו אותנו לצעוד וזה הכול". בשנתו האחרונה, קופר שימש כנשיא ומשורר כיתתו. ב-1918 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ונבחר לשאת את נאום טקס הסיום.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נרשם קופר ללימודים גבוהים במכללת סנטר בדאנוויל שבקנטקי. כסטודנט במכללת סנטר, קופר התקבל לתוך אחוות ביתא ת'טה פאי. הוא שיחק כמגן אחורי בנבחרת הפוטבול וקיבל אות הצטיינות על פעילותו הספורטיבית. הוא שיחק לצד שחקני פוטבול ידועים אחרים בהם בו מקמילן, מאטי בל ורד רוברטס. חבר אחר בנבחרת, ג'ון בראון האב, יהיה לימים אחד מיריבו הפוליטיים של קופר. מאמן הקבוצה, צ'רלי מוראן, הוביל את הקבוצה והפך אותה לבלתי מנוצחת במשך ארבעה משחקים בעונת הפוטבול של 1918, אשר קוצרה בעקבות התפרצות השפעת הספרדית.
אף כי מכללת סנטר הייתה ידועה כמכללה ראשונה במעלה במדינת קנטקי, אביו של קופר רצה שההשכלה הגבוהה שלו תהא רחבה יותר, ולאחר שנה אחת במכללת סנטר, עבר קופר ללמוד באוניברסיטת ייל שבניו הייבן, קונטיקט. בייל למד בכיתה בצוותא עם סטיורט סימינגטון, שלימים יכהן איתו בסנאט של ארצות הברית ממיזורי. קופר היה פעיל בפעילויות רבות מחוץ לאוניברסיטת ייל, בהן חברות בוועדת נשף הצעירים, במועצת התלמידים, בוועדת יום המכללה, במועדון הדרומי, במועדון האוניברסיטה, ובאחוות בטא ת'טה פאי. חבר באגודה לתארים אתלטיים, קופר שיחק פוטבול וכדורסל, והפך לאדם הראשון בהיסטוריה של ייל להיות הקפטן של נבחרת הכדורסל הן בשנתו הראשונה והן בשנתו האחרונה. בשנתו האחרונה הוא התקבל לאחוות הגולגולת והעצמות, אך הצטער על שלא התקבל לאחווה המכובדת פי בטא קפא. עם סיום לימודיו האקדמיים בייל, הוא נבחר סטודנט הפופולרי ביותר ובעל הסיכויים הרבים ביותר להצליח בחייו הבוגרים.
ב-1923 היה לבוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ייל ומאוחר יותר באותה שנה נרשם לבית הספר הרווארד למשפטים. במהלך חופשת הקיץ של 1924 הוא שב לקנטקי. שם אביו, שגסס מזיהום נפרולוגי, סיפר לו שבקרוב הוא יהא ראש המשפחה, ושרוב המשאבים הכלכליים של המשפחה אבדו בעקבות המיתון הכלכלי הגדול בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. קופר חזר להרווארד לאחר מותו של אביו, אך עד מהרה התברר לו כי אין הוא יכול להמשיך לנהל את ענייני משפחתו וללמוד משפטים באוניברסיטה שבמסצ'וסטס באורח סימולטני. ב-1928 התקבל לבר משפטים ובאותה השנה החל להתמחות בחוק ומשפט בסאמרסט. במהלך 20 השנים שלאחר מכן ימכור קופר את שארית נכסיו של אביו, שילם את החובות המשפחתיים, ומימן לימודים אקדמיים עבור ששת אחיו.
קריירה פוליטית מוקדמת
לאחר שנדחף לפוליטיקה המקומית בידי דודו, השופט רוסקו טרטר, קופר התמודד ללא התנגדות למושב בבית הנבחרים של קנטקי מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1927. כחבר בבית הנבחרים, הוא היה אחד משלושה רפובליקנים בלבד שהתנגדו לניסיונו הכושל של מושל קנטקי הרפוליבקני פלם סמפסון להעניק אופי פוליטי למחלקת הבריאות של קנטקי, והניסיון נכשל בהצבעה בודדה. קופר תמך בתוכניתו של המושל סמפסון לספק ספרי לימוד בחינם לילדי המדינה ונתן את חסותו לחקיקה המונעת משופטים להנפיק צווי מניעה לשביתות, אם כי הצעת החוק האחרונה לא התקבלה בבית הנבחרים.
ב-1929, הכריז קופר על מועמדותו לכס שופט מחוז פולאסקי. יריבו המכהן, היה נשיא בנק סאמרסט ושותפו לשעבר של אביו של קופר. קופר זכה בבחירות והחל את כהונתו הראשונה בת שמונה השנים כשופט המחוזי. במהלך כהונתו בבית המשפט, הוא נדרש על פי החוק לאכוף הודעות פינוי, אך לעיתים תכופות סייע לאלה שפינה מבית מגוריהם למצוא דיור אחר או נתן להם כסף בעצמו, ובכך הרוויח את הכינוי "שופט העניים". לפי דיווחים שונים, קופר היה מדוכא כל כך מהעוני והסבל של בוחריו במהלך השפל הגדול, עד כי הגיע להתמוטטות עצבים ולקח חופשת היעדרות מהשפיטה המחוזית במטרה לפנות זמן לטיפול פסיכיאטרי.
קופר שירת בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קנטקי בשנים 1935–1946. ב-1939 התמודד קופר בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למושלות קנטקי. בעקבות חוק בחירות מקדימות אובליגטורי שנחקק ב-1935, נקבע כי המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל לא ייבחר לתפקידו בידי ועדה ממנה פוליטית, כפי שהיה אופייני למפלגה. בבחירות המקדימות, קופר זכה רק ב-36% מהקולות, והפסיד את המועמדות לקינג סוופה, שופט מחוזי בעיר הבירה לקסינגטון וחבר הקונגרס של ארצות הברית לשעבר.