cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לימונדה
לימונדה עם עלי נענע זכתה לכינוי לימונענע. כינוי זה נולד כאשר פוגל-לוין, חברה לפרסום על דפנות אוטובוסים, החליטה לעורר עניין בשירותיה בקמפיין למוצר שלא היה קיים. הקמפיין זכה להצלחה ועורר דרישה למוצר, דבר שהוביל מספר חברות משקאות לאמץ את המשקה ולייצרו.
באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר משקה הספרייט כלימונדה.
לימונדה מוזכרת בציטוט מפורסם מפי דייל קרנגי: "אם החיים מחלקים לך לימונים - הכן מהם לימונדה", שמשמעותו - גורל האדם בידיו וביכולתו לשפר את נסיבות החיים.
בישראל, המשקה נמכר על ידי החברות: פרימור, פריגת, יפאורה-תבורי (תחת המותג "תפוזינה") ועוד.
בטבלה להלן מוצגים ערכים תזונתיים של לימונדה. כל הכמויות הן ב-100 גרם של משקה.
ג'ים הנסון
ג'יימס מורי "ג'ים" הנסון (באנגלית: James Maury "Jim" Henson; 24 בספטמבר 1936 – 16 במאי 1990) היה בובנאי, תסריטאי, במאי, מפיק טלוויזיה ומקימה של חברת ג'ים הנסון וקרן ג'ים הנסון. הנסון היה איש תיאטרון הבובות הידוע והמפורסם ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה, בין היתר בזכות תוכניותיו "החבובות", "רחוב סומסום", "סיפורי עמים" ו"פראגל רוק" וסרט הקולנוע "המבוך".
תחילת דרכו
הנסון נולד בגרינוויל, מיסיסיפי שבארצות הברית. בשנת 1936 עבר הנסון עם משפחתו להיטסוויל, מרילנד, בקרבת וושינגטון.
בשנת 1945, בעודו תלמיד בית ספר יסודי, החל לעבוד בתחנת הטלוויזיה המקומית. הנסון ייצר בובות עבור תוכנית ששודרה בשבת בבוקר ויועדה לילדים. לתוכנית קראו "סם וחברים". בתוכנית זו הופיע לראשונה קרמיט הצפרדע, בובה שהפכה בהמשך לסימן ההיכר של הנסון.
עבודות מאוחרות יותר
הצלחת התוכנית "סם וחברים" הובילה את השתתפות הבובות שהנסון ייצר בתוכניות טלוויזיה נוספות כגון "The Tonight Show" ו"Hollywood Squares".
בשנת 1963 נשא הנסון לאישה את ג'ין, גם היא מפעילת בובות, והם עברו לעיר ניו יורק, שם הקימו את החברה "Muppets, Inc".
בין השנים 1964–1968 החל הנסון להפיק סרטים קצרים.
בשנת 1968 החל חואן גנז קוני להפיק את רחוב סומסום, כאשר חלק מכל פרק הוקצה לזמן בו יופיעו בובות צבעוניות מתוצרתו של הנסון. בין בובות אלה הופיעו:
שנות ה-70 של המאה ה-20
בשנת 1976 החל הנסון בהפקת החבובות, בה הופיע קרמיט הצפרדע כמנחה, ועמו גונזו, פוזי הדוב ומיס פיגי.
הסרטים
מופע החבובות הופיע במספר עונות, ולאחריו נעשו סרטים עם אותן הדמויות:
סרטים נוספים שהפיק הנסון:
כמו כן הנסון עיצב את הדמות של יודה בסרטי "מלחמת הכוכבים" - דמות אותה דיבב פרנק אוז.
תוכניות נוספות אותם יצר הנסון:
בשנת 1982 הקים הנסון את קרן ג'ים הנסון לעידוד את אומנות תיאטרון הבובות בארצות הברית.
הנסון נפטר מדלקת ריאות ב-16 במאי 1990, בגיל 53, כ-9 ימים בלבד לפני הקרנת הבכורה של הסרט האחרון בהפקתו, המכשפות.
השפעתו
והמשיכו לצאת גם סדרות כמו:
הוועד הערבי העליון
הוועד הערבי העליון (בערבית: اللجنة العليا العربية) היה הגוף הפוליטי העליון שהנהיג את הקהילה הערבית בארץ ישראל המנדטורית משנת 1936 ועד מלחמת העצמאות (לרבות בתקופת המלחמה).
רקע
בשנת 1935 הגיעו הגירת היהודים לארץ ישראל ורכישות הקרקע שלהם לשיא. ערביי ארץ ישראל חששו שתהליך זה עלול להפוך אותם למיעוט בארץ. באמצע אוקטובר אותה שנה נתגלתה הברחת נשק יהודי בחביות מלט בנמל יפו. השלטונות הבריטיים לא הצליחו לגלות את זהות המבריחים והערבים הפלסטינים האמינו כי הנשק מיועד לארגונים צבאיים יהודיים. בלחץ ציבורי כבד, החלו המפלגות הערביות להגיש מחאות לממשלה. מפלגת "ועידת הנוער" קראה לשיתוף פעולה, ונציגי כל המפלגות, למעט מפלגת אל-איסתקלאל, הכריזו על שביתה כללית ב-26 באוקטובר 1935. בתזכיר שהגישו לממשלה, הדגישו המפלגות כי היהודים צוברים נשק ומתאמנים בו ומתכוננים למלחמה. הן תבעו מהממשלה לחפש נשק לא-חוקי אצל היהודים ולאסוף בחזרה את הנשק שנתנה בעבר ליישובים היהודיים. הצלחת השביתה על ידי פעולה משותפת של המפלגות הייתה הבסיס להקמת הוועד הערבי העליון. "ועדת נציגי המפלגות" (שכונתה "קואליציית המפלגות") המשיכה לתכנן פעולות נוספות, עדיין מתונות, אולם בנובמבר נהרגו עז א-דין אל-קסאם ושלושה מחבריו על ידי כוחות ביטחון הבריטיים. אירוע זה ליכד את הקואליציה ובעקבות ההלל לקסאם בעיתונות כגיבור לאומי, היה הציבור הערבי נתון באווירה של מתח. ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש המפלגות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו את הפסקתה המידית של הגירת היהודים, איסור על העברת קרקע ערבית ליהודים, ו"כינון ממשלה דמוקרטית" בהתאם לברית חבר הלאומים, תוך הגשמת הסעיף בכתב המנדט המחייב את הממשלה "לפתח מוסדות ממשל עצמי". יחד עם זאת, הודגש בתזכיר כי הערבים אינם מכירים במנדט עצמו.
ראשית הוועדות הלאומיות
בראשיתו של המרד הערבי הגדול הוקמו בערים השובתות ועדות לאומיות, שתפקידן היה לפקח על השביתה ולהדריך את הציבור במהלכה. היוזמה הראשונה לשביתה הייתה ב-20 באפריל 1936 ביפו ושם גם התארגנה ועדת השביתה הראשונה. אולם באותו היום קמה בשכם "ועדה לאומית", והיא זו שהייתה אחראית לקריאה הפומבית הראשונה לשביתה כללית. חבריה פנו למנהיג מפלגת אל-איסתקלאל בחיפה ולמחרת קמה גם שם "ועדה לאומית". ב-23 באפריל היו כבר ברוב הערים הערביות "ועדות לאומיות" שהנהיגו את תנועת השביתה. ההתפשטות המהירה של השביתה ברחבי הארץ ומהירות הקמת הוועדות הלאומיות מצביעות על כך שהתשתית הארגונית הונחה עוד קודם לכן. מבין שש המפלגות הערביות הפלסטיניות, הראשונים שקראו לציבור להצטרף לתנועת השביתה היו אנשי איסתקלאל. לאחר מכן הצטרפה גם המפלגה הערבית הפלסטינית ("החוסיינים") לקריאה. הנשאשיבים התנגדו בתחילה לשביתה, אולם כעבור יומיים נכנעו ללחץ הציבורי והסכימו לקיומה, מה שפתח את הדרך לקיומה של חזית מאוחדת של המפלגות שתנהל את המאבק הלאומי.
הקמת הוועד הערבי העליון
הוועד הערבי העליון הוקם בתאריך 25 באפריל 1936, בעקבות לחץ עממי שהופעל על ההנהגה הערבית המסורתית. באותו יום הגיעו לירושלים משלחות ממקומות שונים בארץ כדי לדון בצעדים הבאים במאבק. המשלחת החיפנית, שחבריה היו אנשי איסתקלאל, הציעה לכנס את הוועדות הלאומיות לוועידה ארצית, שבה תיבחר ועדה לאומית עליונה. אולם מנהיגי המפלגות האחרות דחו את הרעיון והחליטו להקים ועדה עליונה ללא בחירות. לוועד הזה מינו עצמם ראשי שש המפלגות: ג'מאל אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית), עווני עבד אל-האדי (מזכיר הוועד, מפלגת אל-איסתקלאל), ראע'ב נשאשיבי (מפלגת ההגנה הלאומית), חוסיין אל-ח'אלידי (מפלגת הרפורמה), עבד אל-לטיף צלאח (מפלגת הגוש הלאומי) ויעקוב אל-ע'וסיין (מפלגת ועידת הנוער). עליהם נוספו חג' אמין אל-חוסייני (המפלגה הערבית הפלסטינית) כיושב ראש (באותה תקופה היה המופתי של ירושלים ועמד בראש המועצה המוסלמית העליונה), אחמד חלמי פשה כ"בלתי מפלגתי" (אולם מזוהה עם "איסתקלאל"), אלפרד רוק (יווני-קתולי, המפלגה הערבית הפלסטינית) ויעקוב פראג' (יווני-אורתודוקסי, מפלגת ההגנה). אחמד חלמי עבד אל-האדי (איסתקלאל) מונה לגזבר.
ההצהרה המייסדת של הוועד התייחס לתנועה הלאומית הפלסטינית כאל "תנועת הג'יהאד הלאומי הקדוש". פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הכרזה על המשך השביתה הכללית (שביתה של הפועלים הערבים נועדה לפגוע במשק היהודי שהיה תלוי בהם) עד שבריטניה תשנה את מדיניותה ותפסיק את ההגירה היהודית.
הדרישות היסודיות של הוועד הערבי העליון מממשלת המנדט התבססו על אלו שהוצגו בנובמבר 1935:
מאז הקמתו נחשב הוועד הערבי העליון לרשות העליונה של התנועה הלאומית הפלסטינית. ה"וועדות הלאומיות" המקומיות קיבלו ממנו הדרכה לפעולותיהן, ומנגד, סיפקו לו מידע על הנעשה בשטח והציעו את הצעותיהן להמשך המאבק. אך לא תמיד קיבלו את מרותו ולפעמים פעלו על פי שיקוליהן.
ניהול המרד
לאחר שלא הצליח להגיע להסכמה לגבי שאלת אי-תשלום מיסים לממשלה, החליט הוועד הערבי העליון להיוועץ בוועדות הלאומיות ונציגיהן זומנו למפגש עם הוועד ב-7 במאי. למפגש בירושלים הגיעו 150 נציגים, שהחליטו להמשיך בשביתה ולקרוא לעם להפסיק לשלם מיסים החל ב-15 במאי, אלא אם תופסק ההגירה היהודית, ולהכריז חרם כלכלי על היהודים. ב-7 ביוני עצרה הממשלה את מזכיר הוועד, עוני עבד אל-האדי וכעבור שבועיים גם את יורשו בתפקיד, עזת דראוזה. בשל שיתוק המסחר, המלאכה והתחבורה, לקחו על עצמן הוועדות הלאומיות את הטיפול באספקת המזון וקיומם הכלכלי של השכבות הנמוכות בערים, שלא היה ביכולתן להתקיים במשך תקופה ארוכה ללא הכנסה. הן הקימו במרכזים העירוניים ועדות אספקה, שדאגו לספק לנצרכים מזון בסיסי ממחסנים מרכזיים שהוקמו לשם כך. הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות אספו תרומות בכל רחבי הארץ. העשירים נקראו לתרום מכספם, ועדות נשים התרימו מדלת אל דלת וכדי לאסוף תרומות גם מהשכבות העניות, הוכרז שחובתו של כל אדם לתרום לפחות גרוש אחד. לחץ ואיומים הופעלו על מי שסירב לשלם, מה שהביא לעזיבת עשירים רבים את הארץ. הוועד שלח להם מכתבי נזיפה אולם הם פחדו מהאיומים שהושמעו נגדם וחששו לחזור.
הוועד העליון דאג לכך שכל ועדה לאומית תמנה ממלאי-מקום להמשך המאבק למקרה שבעלי התפקידים יאסרו, וכך יכלו הוועדות הלאומיות להמשיך את פעולתן גם לאחר שהבריטים הגלו כ-60 מנהיגים למקומות שונים בארץ. הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות נשאו בעיקר הנטל הכספי לצורכי מזון, נשק, תחמושת ובגדים לחבורות המורדים הקבועות.
הוועד הערבי העליון לא היה המטה הראשי של המרד. הייתה לו סמכות מועטה על המורדים, אך שני הגורמים נהגו להתייעץ זה בזה. בהיותו גוף חוקי, היה חייב להסתייג מאלימות וכאשר לחץ עליו הנציב העליון, אף פרסם גינויים על מעשי רצח קשים. ב-14 ביולי 1936, לאחר שהצבא הרס את ביתו של חסן סלאמה בקולה, מחה הוועד על "המעשה התוקפני של הרס ללא הצדקה". מתחילת המאורעות חתר הוועד הערבי העליון להרחיב את המהומות על פני אזורים רבים בארץ ויצירת משטר דמים ולהטיל את מרותו על כל המחנה הערבי.
כתוצאה מההתנגדות הגוברת באוכלוסייה הערבית ואזהרת השלטונות הבריטיים כי יוכרז מצב צבאי בארץ אם לא תיפסקנה המהומות, חיפשו המנהיגים הפלסטינים דרך נסיגה בכבוד. גם התרומות שקיבל הוועד הערבי העליון התמעטו ולא היה באפשרותו להמשיך לתמוך בשובתים. הנציב העליון ווקופ נפגש עם שלושת ראשי הוועד, אמין אל-חוסייני, ראע'ב אל-נשאשיבי ועוני עבד אל-האדי, והזהיר אותם לגבי משמעות החלת המשטר הצבאי. אלה השיבו כי יסכימו לקרוא להפסקת השביתה והפרות הסדר, אם יתבקשו כך על ידי המלכים הערבים - ראזי, אבן סעוד, יחיא ועבדאללה. ראשי הוועד אף הציעו שבריטניה היא זו שתבקש מהמלכים לקרוא לוועד לסיים את השביתה, אולם בקשתם נדחתה. הוועד החל במשא ומתן עם מלכי ערב על נוסח טיוטה ל"קול-קורא" שיפורסם על ידם, תוך עדכון ממשלת בריטניה בתוכן הטיוטות. המשא-ומתן ארך כחודש שלם וב-10 באוקטובר פורסם בארץ ישראל ה"קול-קורא" של המלכים הערבים ובאותו יום פרסם הוועד הערבי העליון קריאה לעם להפסיק את השביתה והמהומות. אולם המורדים ככל הנראה לא שוכנעו להניח את נשקם, ולכן שלח אליהם הוועד הערבי העליון פנייה סודית, בה קרא להם להפסיק את כל מעשי האלימות ונימק את קריאתו בהצהרה שקרית, "שממשלת בריטניה החלה להגשים את הבטחותיה ולבצע את ההסכמים שהושגו". רוב החבורות התפזרו.
החל מכינונו הנהיג הוועד את המרד עד שהפסיק לבסוף את השביתה ב-12 באוקטובר 1936 בעקבות הקשחת המדיניות הבריטית והסכמה לשגר לארץ ועדת חקירה, וקשיים כלכליים בהם נתקל הציבור הערבי עקב השביתה. במהלך המרד זכה הוועד לסיוע של ועדים ל"הצלת פלסטין" שקמו במדינות השכנות וכן לסיוע של המדינות עצמן. לאחר תום השביתה, פרסמו עובדי נמל יפו הערבים הצהרה בה תקפו את ממשלת המנדט על כך שאשרה את הקמת המזח אך גם ביקרו את ההנהגה הערבית ושאלו: "מהן ההכנות שנעשו בידי המנהיגים הנעלים, אשר תבעו מאתנו להתמיד בשביתה עד הסוף כדי להביא עלינו את העונש החמור הזה?". מאז תום השביתה, הפעיל הוועד הערבי העליון לחץ מתמיד על הממשלה לבטל את הרישיון להפעלת המזח בתל אביב (שהפך מאוחר יותר לנמל תל אביב), אולם נכשל בכך ונאלץ להסתפק בקריאה לסוחרים הערבים להשתמש בנמל יפו בלבד ולהחרים את נמל חיפה כדי לפצות את נמל יפו על ההפסדים שנגרמו לו. הוועד החליט להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים גם אחרי תום השביתה.
ועדת פיל
בתחילת נובמבר הגיעה לארץ ישראל ועדת פיל, שגבתה עדויות ברחבי הארץ. לאחר הפסקת השביתה והאלימות, החלה הוועדה באמצע נובמבר את עבודתה. הוועד הערבי העליון כבר מינה וועדה מיוחדת, שתכין את עדויות הערבים לוועדת פיל, אולם דרש בתוקף את השעיית העלייה היהודית בזמן עבודתה, וב-4 בנובמבר החליט שיחרים את הוועדה "אם לא תושעה הגירת היהודים". שר המושבות הסכים לצמצם מאוד את מכסת רישיונות ההגירה, אולם הוועד הערבי מימש את איומו והחרים את ועדת החקירה. אולם לאחר שנשמעו קולות הקוראים לבטל את החלטת ההחרמה, וכן בלחץ המלכים הערבים, החליט הוועד הערבי העליון ב-6 בינואר 1937 לחזור בו מהחלטתו ולהופיע בפני הוועדה. סמוך לעזיבתה את הארץ, החליט אמין אל-חוסייני להופיע בפניה. הוא תבע עצמאות וגינה את המדיניות הבריטית המסייעת לטענתו ליהודים לכבוש את הארץ ולפגוע בקודשי האסלאם.
לאחר הגשת מסקנות ועדת פיל דחה אותם הוועד במסגרת ועידת בלודאן ב-8 בספטמבר 1937. רק עם פרסום הדו"ח של הוועדה, התחזקו ראשי הוועד הערבי העליון בהכרתם, כי לא יהיה מנוס מחידוש ההתקוממות. ב-26 בספטמבר נרצח בנצרת המושל בפועל של מחוז הגליל מטעם הנציב העליון, לואיס אנדרוס שנחשב אוהד לציונות. בעקבות הרצח נקטו הבריטים יד קשה כנגד הערבים.
ב-1 באוקטובר 1937 פזרה הממשלה את הוועד הערבי העליון והכריזה עליו כגוף בלתי חוקי. הוצאו פקודות מאסר נגד חבריו ומנהיגים נוספים. אחדים נאסרו וחמישה הוגלו לאיי סיישל, ובהם: ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי ואחמד חילמי עבד אל-באקי. אמין אל-חוסייני, הצליח להימלט ללבנון.
ועדת וודהד (1938) וועידת השולחן העגול (1939)
בינואר 1938 פורסם מינויה של ועדת חקירה לחלוקת ארץ ישראל. ב-11 בינואר הצהיר הוועד הערבי העליון בתגובה, כי הוא נותר בעמדתו המוקיעה את החלוקה בכל צורה שהיא. ועדת וודהד הורכבה במרץ, ולפני הגעתה לארץ ישראל, קרא הוועד ב-24 באפריל (ממקומו בלבנון) לפלסטינים לא לקיים עמה שום קשר.
ב-7 בנובמבר 1938 פרסמה ממשלת בריטניה את דוח ועדת וודהד ומסרה שבכוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית (ועידת השולחן העגול ב-1939), שישתתפו בה גם נציגים ממדינות ערב. הממשלה סירבה להזמין את המנהיגים הפלסטינים שהיו אחראים ל"מסע הרצח והאלימות", אולם ב-15 בנובמבר הודיע הוועד הערבי העליון שהוא המייצג הבלעדי של הערבים הפלסטינים ובריטניה נסוגה מעמדתה זו. הוועד גם דרש בהודעתו שהוועידה תהיה בריטית-ערבית בלבד, ללא ייצוג ליהודים, משום ש"העם הערבי אינו מכיר ביהודים כצד לבעייתו ולא יישא-וייתן עמם על גורלו".
גולי סיישל שוחררו בדצמבר 1938 והם הגיעו לקהיר, בה התקיימו שיחות על עתיד ארץ ישראל באפריל 1939.
הוועד בין המרד הערבי למלחמת העצמאות 1939–1947
הגליית ראשי הוועד והרציחות ההמוניות של "משתפי פעולה" הביא לפילוג בו ולמעשה לשיתוקו הכמעט מוחלט. יעקוב ע'וסיין חזר לארץ ישראל ב-1940, ועווני עבד אל-האדי וחוסיין ח'אלידי חזרו ב-1942. אמין אל-חוסייני וג'מאל אל-חוסייני עברו בשנת 1939/40 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם יוזמי ומארגני מרד רשיד עאלי. לאחר כישלון המרד, ברח אמין אל-חוסייני לגרמניה ושהה בתחום מדינות הציר עד לסוף מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן ישב בצרפת וביוני 1946 ברח למצרים. ג'מאל אל-חוסייני ניסה גם הוא להגיע לגרמניה, אך נאסר בדרכו על ידי הבריטים והושם במעצר ברודזיה.
ב-1944 נעשה ניסיון להקים ועד חדש על מנת שייצג את ערביי פלסטין בליגה הערבית, הבריטים, מדינות ערב והליגה הערבית היו כולם מעוניינים בחידוש הוועד הערבי העליון כגוף מייצג. הליגה שיגרה לארץ כמה אישים למטרת תיווך ושכנוע, אולם הם נכשלו אל מול התנגדות החוסיינים, ובלעדיהם לא רצו להקים את הוועד. בנובמבר 1945 הגיעה לארץ משלחת של הליגה הערבית בראשות ג'מיל מרדם, ציר סורי במצרים ויושב ראש מועצת הליגה. לצד תפקידיה הרשמיים של המשלחת, תפקידה הבלתי רשמי היה להקים ועד ערבי עליון. המשלחת הצליחה לשכנע את החוסיינים להשתתף בוועד על ידי הבטחה שג'מאל אל-חוסייני ישוחרר ויוחזר לארץ ישראל. ב-20 בנובמבר הוקם הוועד מחדש והשתתף בדיוני הליגה כמשקיף. הוועד הוקם ללא יושב ראש והנשיאות שלו נשארה פנויה לחג' אמין אל-חוסייני. הרכבו היה ברובו מחוג החוסיינים: נראה היה ששאלת הנציגות העליונה של ערביי פלסטין נפתרה בעזרת התערבותה הישירה של הליגה הערבית, אולם כעבור זמן קצר מאוד נתברר שהשאלה עדיין לא נפתרה. הכוחות ה"צעירים" והמשכילים, הבלתי-מפלגתיים, ארגוני הפועלים והקומוניסטים לא שותפו בוועד העליון ולא הכירו בו. הם דרשו בחירות דמוקרטיות לוועד חדש ואף כמה מחברי הוועד עצמם לא השתתפו בישיבותיו (ח'אלידי, נשאשיבי, עלמי וסלאח). חלקם התעלמו ממנו ואחרים אף תקפו אותו בגלוי. מלבד זאת, מאחר שהמפעלים האופרטיביים היחידים של הפלסטינים - משרדי התעמולה ו"המפעל הקונסטרוקטיבי" ו"קופת האומה" (שמטרתם "הצלת קרקעות"), לא היו כפופים לוועד, נותר הוועד גוף של מכריזי הכרזות בלבד, ללא סמכות וכוח ביצוע בשאלות רבות.
בסוף ינואר 1946 הותר לג'מאל אל-חוסייני לשוב לארץ ישראל, ומיד עם שובו לקח לידיו את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון. בחודש מרץ נתפרק הוועד בגלל סכסוכים בין המנהיגים וחוסר פעולה. ג'מאל אל-חוסייני מינה באותו חודש ועד עליון חדש, ורצה להרחיב אותו: לצרף לו שני נציגים של כל אחת מחמש המפלגות המסורתיות (שכבר לא היו קיימות למעשה) שמחוץ למפלגה החוסיינית, שבעה נציגים "חוסייניים" ו-12 "נייטרליים" (שכמעט כולם מקורבים לחוגים החוסייניים). אלא שמנהיגי חמש המפלגות האחרות לא נענו להזמנה והודיעו כי אינם מכירים בוועד החדש, ומאוחר יותר הקימו ועד נגדי בשם "החזית הערבית העליונה" (אל-ג'בהה אל-ערביה אל-עליא), המורכב מנציגי חמש המפלגות. בכך הביא מסע ההשתלטות של החוסיינים לחידוש החזיתות המקובלות של החוסיינים ומולם אופוזיציה. שאלת המוסד המייצג נפתרה לבסוף בחודש יוני, כאשר מינתה הליגה הערבית מגבוה ועד עליון לערביי פלסטין: חג' אמין אל-חוסייני (נשיא שאין מזכירים את שמו בגלוי. רשמית: "מקום הנשיאות פנוי"), ג'מאל אל-חוסייני (ממלא מקום הנשיא), ד"ר חוסיין אל-חאלידי (מזכיר), אחמד חלמי ואמיל אל-ע'ורי (חברים). בכך סמכה הליגה את ידיה על המנהיגות של החוסיינים. הגוף החדש הוקם עתה בשם "המוסד הערבי העליון" (אל-היאה אל-ערביה אל-עליא), והוא הוכפף ל"ועדת פלסטין" של המזכירות הכללית של הליגה הערבית, לשם פיקוח על תוכניות הסיוע עבור ערביי ארץ ישראל. בתחילת מאי 1946 החליט הוועד הערבי העליון על הקמת "בית האוצר הערבי" (בית אל-מאל אל-ערבי) כמוסד הפיננסי המרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, שנועד לרכז את גביית הכספים מהציבור הפלסטיני ואת התרומות מארצות ערב, ולממן את פעילות המוסדות הלאומיים של הפלסטינים. באפריל 1947, לאחר מסע לחצים שכלל הטלת חרם על "קופת האומה", הושלמה השתלטות הוועד עליה. באותו הזמן החל לפעול "בית האוצר הערבי", אולם הצלחתו בגיוס כספים מערביי ארץ ישראל הייתה זעומה.
בינואר 1947 צירף אמין אל-חוסייני אל הוועד שמונה חברים נוספים, ללא התיעצות עם מזכירות הליגה הערבית או עם חברי הוועד שאינם נמנים עם "החוסיינים". הרכב הוועד החדש איחד את מרבית הפלגים של ערביי ארץ ישראל והצליח לצבור כוח משמעותי, לייסד סניפים ולהשיג כספים. באותו חודש הוזמן הוועד על ידי ממשלת בריטניה לוועידה בלונדון על בעיית ארץ ישראל. לקראת ועידת לונדון בינואר 1947, התעקש הוועד הערבי העליון על השתתפותו של אמין אל-חוסייני, אולם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, לא רצה בהשתתפותו, מחשש שהופעתו תעורר זעם בעולם ושהדבר יגרום לסוכנות היהודית לא להגיע לשיחות. בווין ביקש משליטי מדינות ערב שיניאו את חוסייני מכוונתו להגיע, והוועד הערבי העליון הסכים לכך. בתמורה לאי הגעתו, שוחררו 25 עצורים ערבים, ובווין הבטיח שהממשלה לא תתמוך בחלוקה והסכים לכך שהמשלחת הערבית לא תשב פנים אל פנים עם המשלחת היהודית.
במאי 1947 הוחלט באו"ם כי הוועד הערבי העליון ייצג את ערביי ארץ ישראל כלפי האו"ם.
הוועד הערבי העליון במלחמת העצמאות 1947–1948
מלחמת העצמאות פרצה לאחר שהוועד הערבי העליון החליט לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה, כדבריו של חבר הוועד, ג'מאל אל חוסייני: "פלסטין תתמלא באש ובדם [אם היהודים יקבלו חלק ממנה]" ב-24 בנובמבר 1947 וכן דחה אותה רשמית ביום החלטת האו"ם. יומיים לאחר ההחלטה, הכריז הוועד על שביתה כללית בת שלושה ימים.
מתחילת המאורעות ועד להכרזה על הקמת מדינת ישראל וההצטרפות הרשמית של מדינות ערב למערכה (נובמבר 47' עד מאי 48'), נחשב הוועד הערבי העליון במידה רבה לגוף השלטוני הראשי המייצג את ערביי ארץ ישראל, ומוביל המאבק כנגד היישוב היהודי. כוחו של הוועד התבטא בתקופה זו בין השאר בהקמתן של תנועות נוער פלסטיניות, אשר התבססו על מודל סמי-צבאי, הכולל לבישת מדים. בין ארגונים אלו היו הנג'אדה ואל-פותווה, אשר נשאו בחלק נכבד של הלחימה בתקופה זו. כמו כן, פעל לשם ארגון מספר וועדות פנימיות למען ארגונה של ההגנה הערבית. לוועד הערבי העליון היה מסונף "ארגון נשות פלסטין". מתיאל מוע'נם, נוצרייה ילידת לבנון שהתגוררה בירושלים ועמדה בראשו, אמרה בראיון ב-10 בינואר 1948: "מרגע שהוכרזה 'מלחמת קודש' אין שום סיכוי [למדינה היהודית] לשרוד. הסוף יהיה שכל היהודים ייטבחו". עז א-דין שוא, נציג הוועד בלונדון, אמר לדיפלומט אמריקני ב-21 בינואר 1948 שהערבים עומדים "להטיל את היהודים בפלסטין אל הים".
הוועד הערבי העליון התנגד בתוקף ליוזמות שלום ולהסכמי שלום מקומיים בין יישובים ערבים ויהודיים או בערים המעורבות. ב-6 בפברואר 1948 הכריז הוועד הערבי העליון שלעולם לא יכיר בחוקיות החלוקה או בסמכותו של האו"ם ליישם אותה. ב-7 בפברואר דחתה הליגה הערבית את דרישת הוועד הערבי העליון להקמת ממשלה פלסטינית זמנית במקביל לפינוי הבריטי, ולמסירת השלטון באזורים המפונים לידי "ועדות לאומיות". כמו כן, הליגה לא אישרה מינוי נציג של הוועד ליד המפקדה הכללית של צבאות הפלישה לארץ ישראל. ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה הצהיר כי הוועד הערבי העליון החליט שאף ערבי פלסטיני לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
בתוך "המוסד הערבי העליון" (שמו החדש של הוועד הערבי העליון) היו מתחים שהביאו להתפטרות שניים מחבריו, ונערכו ויכוחים סביב החזרה לארץ ישראל, שהביאו לביקורת קשה שנמתחה על המוסד בקרב הציבור הפלסטיני. מספר חודשים לפני הפינוי הבריטי (במאי 1948), בכינוס מנהיגים פלסטינים בדמשק, הציע ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי "להציל את כבוד המוסד הערבי העליון" על ידי חזרת כל חבריו לירושלים. אולם חבריו לא קיבלו את ההצעה והעדיפו להישאר בקהיר, שהייתה מרכז הפעילות הבינערבית.
במהלך מרץ 1948 דחה הוועד הצעה לכוח שלום של האו"ם וב-10–11 במאי קרא לכל האליטה שברחה למדינות השכנות לשוב לקראת סיום המנדט. חרף זאת, סמכותו של המוסד הערבי העליון לא הוכרה על ידי כלל הלוחמים מהצד הערבי. במשך כל תקופת פעילותו של צבא ההצלה כדוגמה, אשר התמקד באזור הצפוני של הארץ, התקיים במקרה הטוב תיאום רופף בין צבא ההצלה לוועד הערבי העליון, ובמרבית המקרים ניתוק מוחלט, לא מעט בשל יריבות אישית בין המופתי לבין מנהיג צבא ההצלה, פאוזי קאוקג'י.
חמישה ימים לפני פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, כבר הודיע עבדאללה הראשון, מלך ירדן כי הוועד הערבי העליון אינו רשאי לדבר בשם הפלסטינים. זמן קצר לאחר הפינוי הבריטי ופלישת צבאות ערב, התעלם אמין אל-חוסייני מהחלטות הליגה הערבית והורה ממקום מושבו בקהיר לוועדים הלאומיים להחזיר את הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל המנדטורי לתפקידיהם הקודמים. כמו כן, מינה "המוסד הערבי העליון" (שמשרדו היה בירושלים והיה נתון למרותו של אל-חוסייני) מנהלי מחלקות במקומם של המנהלים הבריטים ופרסם הודעה על מצב חירום בכל הארץ. בתגובה על כך, שלח עבדאללה איגרת לאל-חוסייני, בה תבע ממנו לא לפרסם "הודעות הגורמות לבלבול".
חלקה השני של המלחמה (מאי 48 – יולי 1949), התאפיין בירידה מהירה בכוחו ובסמכותו של הוועד כמנהיגם של ערביי ארץ ישראל, ולמעברה של הנהגת המאבק ביישוב היהודי לידי מדינות ערב. באופן כללי ניתן להצביע על שני גורמים עיקריים לתהליך. הגורם הראשון הוא ריסוק כוחם הצבאי של ערביי הארץ למול כוחו ההולך וגובר של היישוב היהודי, במיוחד החל מחודש אפריל 1948. הגורם השני הוא כניסתן של מדינות ערב למערכה, וכתוצאה מכך דחיקת המוסד מתפקידו כמנהיג הרשמי של המערכה כנגד היישוב היהודי. עם כניסת מדינות ערב למערכה, וחרף הכרתה הרשמית של הליגה הערבית בארגון כמייצגה של האוכלוסייה הערבית הארץ-ישראלית, התעלמו מדינות ערב במידה רבה מעצם קיומו של הוועד, ופעלו כל אחת במסגרת האינטרסים שלה. עם נפילת לוד ורמלה לידי כוחות צה"ל נחלש מאוד כוחו של הוועד והוא הגיע למצב של תלות מוחלטת במדינות ערב ובעיקר במצרים.
במהלך המלחמה ובעיקר בחודשים אפריל-אוגוסט, קרא הוועד לתושבים הערביים להתפנות זמנית מבתיהם, על מנת שלא להפריע לצבאות הפולשים. קריאות אלו גרמו למשל לעזיבתם של ערביי חיפה למרות ניסיונות ההנהגה היהודית במקום להשאירם. באופן כללי, מרבית הגרסאות מתארות את הוועד הערבי העליון כגוף, שאף אם לא תמך מפורשות בפינוי אזרחים מאזורי הלחימה, כפי שטענו לימים חבריו, הרי שלא יצא בפומבי כנגדו, לפחות בחלקה הראשון של המלחמה. עובדה זו עתידה לשמש בעתיד גורם משמעותי לביקורת על פעולותיו של הוועד, ושל המופתי כמנהיגו. ב-2 באוקטובר 1948, הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת... נרמז בבירור כי אותם ערבים שיישארו בחיפה ויקבלו את חסות היהודים ייחשבו כבוגדים". ב-3 באפריל 1949, נאמר בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין: "אין לשכוח שהוועד הערבי העליון עודד את בריחת הפליטים מבתיהם ביפו, חיפה וירושלים". העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חג' אמין אל-חוסייני...ומצד הוועד הערבי העליון... הם ראו בגל הראשון של תבוסות הערבים תופעה חולפת בלבד. יברחו ערביי ארץ ישראל אל הארצות השכנות. דבר זה יסייע לעורר את יתר העמים הערביים למאמץ מוגבר, וכאשר תהלום הפלישה הערבית יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם ולקבל פיצוי מרכושם של היהודים שייזרקו לים". הוועד הערבי העליון לעומת זאת, בתזכיר אל מדינות הליגה הערבית ב-1952, האשים אותן בעידוד היציאה: "אחדים מן המנהיגים הערביים ומווזיריהם בבירות הערביות...הכריזו שהם מקדמים בברכה את הגירתם של ערביי פלסטין לארצות הערביות עד אשר יושיעו את פלסטין. רבים מערביי פלסטין הלכו שולל אחר הכרזותיהם... טבעי היה הדבר שאותם מערביי פלסטין שראו הכרח לעצמם לעזוב את ארצם יתורו להם מפלט בארצות ערביות... ויישארו במקומות קרובים מעין אלה כדי לקיים את המגע עם מולדתם למען יקל עליהם לשוב אליה כאשר תכשר השעה לכך, לפי ההבטחות של רבים מן האחראיים בארצות הערביות".
לאחר מלחמת העצמאות
ב-22 בספטמבר 1948 הכריז הוועד בעזה על הקמת ממשלת כל פלסטין, שלכאורה המשיכה להתקיים עד 1959 אולם הייתה חסרת השפעה לאחר שגורשה מעזה בסוף 1948 לקהיר. ההחלטה המשמעותית האחרונה של הוועד הייתה ב-9 בנובמבר 1959 להתחדשות המאבק הפלסטיני החלטה אשר היוותה את אחד הגורמים להקמת אש"ף. החל מאמצע 1958 החלו המצרים ללחוץ על שרידי הוועד לעזוב את מצרים, כתוצאה מכך הפסיק הוועד לפעול כמעט לחלוטין והגיע למצב בו הפעילות המשמעותית היחידה שלו הייתה פעילות שליחו באו"ם שגם היא הופסקה בתחילת 1962. באוגוסט 1959 העביר אמין אל-חוסייני את משרדי "המוסד הערבי העליון" לסוק אל-ע'רב בביירות, לבנון.
באוגוסט 1960 הודיע ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, על הענקת 250 אלף דינר כתשלום שנתי לוועד הערבי העליון. בעקבות ביקור אמין אל-חוסייני בבגדאד ביולי 1961, נפתח בעיר משרד הוועד הערבי העליון בראשות זיאד אל־ח׳טיב. קאסם העניק למופתי סיוע כספי, שאפשר לו לנהל מנגנון הסברה, ובכלל זה להוציא לאור ביטאון של הוועד הערבי העליון, "פלסטין". במאי 1962 העניק קאסם לוועד הערבי העליון 350 אלף דינר מתקציב המדינה. לאחר הפלת משטרו של קאסם בפברואר 1963, הוקפאה פעילותו של הוועד הערבי העליון בעיראק, משרדו נסגר והתמיכה הכספית בו הופסקה. הוועד ישב רשמית בלבנון. פירוקו הרשמי של הוועד היה רק לאחר הקמת אש"ף ביוני 1964. אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון סירבו להשתתף בכינוס הוועידה שלו בירושלים המזרחית. הוועד הודיע: "הכינוס אינו חוקי מכיוון שאינו מייצג את העם הפלסטיני ומטרותיו".
השפעתו של הוועד
במהלך שנות קיומו של הוועד הוא נחשב להנהגה הראשית של הערבים תושבי המנדט. למרות זאת היו לו מתנגדים רבים, הן מהקומוניסטים והן מאופוזיציה בראשות הנאששיבים. הוועד למעשה המשיך את השליטה של משפחת חוסייני בעמדת כוח על התושבים הערביים וככזה התייחסו אליו. החל מ-1937 ניסו הבריטים לפגוע במעמדו והצליחו בכך במידה רבה, בעיקר על ידי גירוש ראשיו. הוועד התאושש עם תחילת מלחמת העצמאות אולם דעך עם פלישת צבאות ערב ולא התאושש עוד.
במהלך השנים שבהן הוועד היה חזק הוא התעמת עם יריביו והאשים רבים מהם בשיתוף פעולה עם היהודים. אף על פי שהקשר בין הוועד לבין רציחות שאירעו על רקע זה אינו גלוי, כנראה היה לו חלק בהן.
מכיוון שהוועד נחשב לאחראי חלקית לנכבה, הרי הגופים הפלסטיניים שהוקמו אחריו השתדלו להתעלם מקיומו ולדבר על המנהיגות הכושלת שלו במהלך הנכבה. בנוסף, העובדה כי הוועד לא היה ארגון לאומי מקומי אלא ערבי תרמה לדעיכת ההתייחסות אליו במהלך השנים.
סילה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ויקטור גריניאר
פרנסואה אוגוסט ויקטור גריניאר (בצרפתית: François Auguste Victor Grignard; 6 במאי 1871 בשרבור - 13 בדצמבר 1935 בליון) היה כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1912 (לצד פול סבטייה), "על גילוי תרכובת גריניאר" ו"תגובת גריניאר", אשר שתיהן חשובות ביצירת קשרי פחמן-פחמן.
חייו
גריניאר, בנו של יצרן מפרשים, למד מתמטיקה בליון, המשיך ללימודי כימיה, וקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת ננסי ב-1910. במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בתחום החדש של לוחמה כימית, ועבד על יצור פוסגן וגילוי גז חרדל. מולו, בצד הגרמני, פעל הכימאי פריץ הבר, שמאוחר יותר (בשנת 1918) זכה גם הוא בפרס נובל לכימיה.
גריניאר ידוע במיוחד בשל שיטתו החדשה ליצירת קשרי פחמן-פחמן (תגובת סיפוח) בסינתזה אורגנית (הפרסום המקורי: V. Grignard, Compt. Rend. Vol. 130, p. 1322 1900). הסינתזה מתבצעת בשני שלבים:
גרהרד קרצ'מר
גרהרד הרברט קרצ'מר (בגרמנית: Gerhard Herbert Kretschmar; 20 בפברואר 1939 – 25 ביולי 1939) היה ילד גרמני שנולד עם מוגבלויות קשות. לאחר קבלת עתירה מהורי הילד, הפיהרר הגרמני אדולף היטלר אישר לאחד מרופאיו האישיים שלו-עצמו, קרל ברנדט, להרדים את הילד. רצח קרצ'מר סימן את תחילתה של "תוכנית המתת החסד", תוכנית T4, בגרמניה הנאצית, שהביאה לרצח 200,000-150,000 אנשים עם מוגבלות נפשית או פיזית.
חיסיון על פרטים אישיים
זהותו של קרצ'מר הייתה ידועה להיסטוריונים רפואיים גרמנים. ההיסטוריון הגרמני אודו בנזנהפר (Benzenhöfer) טען שלא ניתן לחשוף את שמו של הילד בגלל חוקי הפרטיות של גרמניה הנוגעים לתיעוד רפואי. אולם בשנת 2007 פרסם ההיסטוריון אולף שמידט בביוגרפיה שכתב על קרל ברנדט את שם הילד, שמות הוריו, מקום הולדתו ותאריכי לידתו ומותו. שמידט כתב: "אף על פי שגישה זו [של בנזנהפר ואחרים] מובנת ומגלה רגישות לרגשותיהם של ההורים וקרוביו של הילד, היא מתעלמת מהילד עצמו ומסבלו האינדיבידואלי ... אם נקרא לילד 'ילד K', נהפוך את הילד ותולדותיו למקרה רפואי אנונימי, ונציב את התביעה המוצדקת של ההורים לאנונימיות, מעל אישיותו וסבלו של קורבן 'המתת החסד' הראשון." שמידט לא חשף אם הוריו של הילד עדיין חיים.
חייו
קרצ'מר נולד בפומסן, כפר דרומית-מזרחית ללייפציג, לריכרד קרצ'מר, עובד משק, ואשתו לינה. שמידט תיאר אותם כ"נאצים נלהבים". גרהרד נולד עיוור, ללא רגליים או עם רגל אחת בלבד, ועם זרוע אחת. (התיעוד הרפואי המקורי אבד, ודיווחים ממקור משני הם מגוונים בנושא.) גרהרד גם היה היה נתון לפרכוסים. ברנדט העיד מאוחר יותר כי הילד היה גם "אידיוט", אם כי לא נמסר כיצד נתון זה נקבע.
ריכרד קרצ'מר לקח את גרהרד, שזה עתה נולד, לד"ר ורנר קאטל (Catel), רופא ילדים במרפאת הילדים של אוניברסיטת לייפציג, וביקש "להרדים את בנו". קאטל אמר שזה יהיה לא חוקי. קרצ'מר כתב להיטלר וביקש שיחקור את המקרה ויבטל את החוק שמנע מ"המפלצת הזו" (כפי שתיאר את ילדו) להיהרג. כרגיל בעתירות אלה, עתירה זו הופנתה למזכירות הפרטית של היטלר (ה-Kanzlei des Führers), בראשות פיליפ בוהלר. שם ראה את העתירה הנס הפלמן (Hefelman), ראש מחלקה IIb, שעסקה בעתירות. הפלמן ובוהלר הראו את העתירה להיטלר, כשהם מודעים לכך שהיטלר הביע לעיתים קרובות תמיכה ב"רצח מתוך רחמים" של אנשים עם מוגבלויות קשות.
השפעת המקרה
היסטוריונים כינו את המקרה הזה "בלון ניסוי משפטי", מקרה שנבחר במכוון כדי לבדוק ולהפעיל את תוכנית המתת החסד שהוכנה במשך חודשים. לאחר רציחתו של גרהרד קרצ'מר בוצעו מיד פעולות נוספות בכיוון זה, כפי שקרה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. באוקטובר, היטלר סיפק אישור בכתב לברנדט ובוהלר להתחיל ברישום שיטתי של ילדים עם מוגבלויות קשות, ולהרכיב פאנל של רופאים שיחליטו אם יש לרצוח את הילדים הללו. האישור תוארך בדיעבד ל-1 בספטמבר. הרישום החל ב-18 באוגוסט, שלושה שבועות בלבד לאחר מותו של גרהרד קרצ'מר.
אנטוני ואן לוונהוק
אנטוני ואן לֵוֶונהוּק (24 באוקטובר 1632 – 26 באוגוסט 1723) היה סוחר ומדען הולנדי, נודע כאדם הראשון בהיסטוריה שראה חיידקים.
קורות חיים
סוחרי הבדים נהגו באותה תקופה להשתמש בזכוכית מגדלת כדי לבחון את איכות האריג אשר רכשו. לוונהוק לא הסתפק בעדשות פשוטות קנויות והחל ללטש עדשות משלו. בהמשך, החל בייצור מיקרוסקופים והסתכל על יצורים זעירים. לוונהוק שכלל את מיקרוסקופ האור ובעזרתו היה מהראשונים שהבחינו בתאים והראשון שתיעדם, לצד רוברט הוק באנגליה. בסביבות שנת 1672, שוכנע על ידי רגנייר דה גראף להעלות את תיאורי הדברים שראה על הכתב ודה גראף גם קישר בינו לבין החברה המלכותית. מאז ניהל לוונהוק תכתובת ענפה עם החברה המלכותית עד מותו, שכללה מעל שלוש מאות מכתבים מלוונהוק לחברה המלכותית, בה תיאר לוונהוק את ממצאיו. החברה המלכותית סיפקה ללוונהוק תמיכה ועידוד להמשיך בעבודתו וכן הדריכה אותו לגבי כיוונים שכדאי לחקור.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
משחקי הכס (באנגלית: Game of Thrones) היא סדרת פנטזיה טלוויזיונית אמריקאית מצליחה, אשר נוצרה על ידי צמד המפיקים האמריקאים-יהודיים דייוויד בניוף וד. ב. וייס עבור רשת HBO האמריקאית. הסדרה מבוססת על "שיר של אש ושל קרח" – סדרת ספרי פנטזיה אפית מאת הסופר האמריקאי ג'ורג' ר. ר. מרטין. עלילת הסדרה מתרחשת בעולם בדיוני ברוח ימי הביניים. קרויה על שם הכרך הראשון של סדרת הספרים, "משחקי הכס".
העלילה מתרחשת בשתי יבשות, וֶסטֶרוֹז ואֶסוׂס, הממוקמות בעולם בדיוני. הסיפור מתחיל בתום קיץ ארוך במיוחד, ומתפצל למספר קווי עלילה. הראשון עוקב אחרי המלחמה בין בתי האצולה של שבע ממלכות המרכיבות את וסטרוז הנאבקות על הכס לאחר מות המלך ששלט בכל היבשת והממלכות האלה היו חלק מהממלכה הגדולה שלו. השני מגולל את איום החורף הקרב ואת שובן של מפלצות אגדיות מהצפון הרחוק והקפוא. קו נוסף עוסק בניסיונה של היורשת האחרונה לשושלת המלוכה הקודמת של וסטרוז לחזור לממלכה ולהשיב את הכתר. באמצעות דמויות ראשיות מורכבות שמניעיהן סבוכים, הסדרה בוחנת סוגיות של מעמד חברתי, דת, מלחמה, חטא ועונש ומיניות. "משחקי הכס" היא סדרה עתירת תקציב ותרמה מאוד לפופולריות של סוגת הפנטזיה. עד כה עובדו חמישה מספרי הסדרה "שיר של אש ושל קרח" ("משחקי הכס", "עימות המלכים", "סופת החרבות", "משתה לעורבים" ו"ריקוד עם דרקונים") מכיוון ששני הספרים החותמים את הסדרה טרם יצאו, שלוש העונות האחרונות אינן מבוססות על הספרים ומרטין אינו שותף לכתיבתן. בשל כך ההבדלים בין סדרת הספרים לסדרת הטלוויזיה, גדלו.
הסדרה הייתה מועמדת לפרסים רבים, בהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר, וכן פרס הוגו ופרס סטורן, וזכתה ארבע פעמים בפרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר (2015, 2016, 2018, 2019). הביקורות השליליות על הסדרה התמקדו בסצנות העירום והמין הרבות ובאלימות הקשה המופיעה בה. בעונות האחרונות שאינן מתבססות על הספרים של מרטין נוספו גם ביקורות על התסריט.
בישראל, הסדרה החלה את שידוריה במקביל לשידור המקורי, הסדרה שודרה בלעדיות בערוץ yes Edge ו-yes Oh (ובערוץ הייעודי של yes "ערוץ משחקי הכס" שעלה מדי שנה לקראת עונה חדשה). בשנת 2016 החלה חברת הכבלים HOT לשדר את הסדרה. החל משנת 2017 הסדרה משודרת גם בסלקום tv. באתר rotten tomatoes נקבע הציון 85% מהקהל, ו-89% מהמבקרים.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר עלילותיהן של מספר משפחות אצולה הטוענות לכתר ושליטה בשבע הממלכות הדמיוניות של יבשת וסטרוז (Westeros). העלילה עוסקת במאבקיהן הפוליטיים והאלימים של משפחות האצולה הללו, על כס המלוכה. עם תחילתה של הסדרה, מסתמנים שני קווי עלילה נוספים, אחד המתרחש באזור הקרוי "הצפון הקפוא" ועוסק באיום החורף הקרב ובשובן של מפלצות אגדיות בשם "המהלכים הלבנים" ומלכם "מלך הלילה" שכוחם גובר ככל שמתקרב החורף. קו עלילה נוסף מתרחש ביבשת המזרחית לווסטרוז הנקראת אסוס (Essos) ועוסק בניסיונה של היורשת האחרונה לשושלת המלוכה הקודמת של וסטרוז לחזור לממלכה ולהשיב את הכתר.
באמצעות דמויות ראשיות מורכבות שמניעיהן סבוכים, הסדרה בוחנת סוגיות של מעמד חברתי, דת, מלחמה, חטא ועונש, ומיניות. הן בסדרה הטלוויזיונית והן בספרים המקוריים עליהן מבוססת הסדרה, הדמויות והשתלשלות העלילה נגזרים ממגוון תקופות בהיסטוריה של אירופה. לדוגמה, השראה ליריבות בין משפחות סטארק ולאניסטר, שאובה ממלחמות השושנים (1455–1485), בין הבתים לנקסטר ויורק. וסטרוז, על טירותיה, מבניה וטורנירי האבירים מבוססת על מערב אירופה בימי הביניים.
פיתוח
HBO התחילה לפתח את הסדרה עוד ב-2007, לאחר שרכשה את הזכויות לכך. לאחר רכישת זכויות היוצרים היא שכרה את שירותיהם של דייוויד בניוף וד. ב. וייס שהתחילו לעבוד על כל פרק ופרק בנפרד עם ייעוצו של סופר הסדרה ג'ורג' ר. ר. מרטין. העונה הראשונה תוכננה להקיף את הספר הראשון בסדרת הספרים. תקציב העונה הראשונה בסדרה מוערך בכ-50–60 מיליון דולר ומושווה לזה של הסדרה "רומא". סדרת הספרים ידועה בכך שהיא כוללת אלימות ברוטאלית, ומיניות בוטה, תכונות המאפיינות את מרבית הפקות רשת HBO.
אתרי צילום
צילומי העונה הראשונה שהחלו ב-26 ביולי 2010 התבצעו באולפן צילום בבלפסט שבצפון אירלנד. בצפון אירלנד היו גם צילומי חוץ. בין האתרים ניתן למנות את הרי מורן (ואיז דות'ראק), טירת וורד (וינטרפל), מאשיירמורנה (טירת שחור). בטירת דון בסקוטלנד נערכו צילומי הפרק הראשון. תחילה, חשבו המפיקים לצלם את הסדרה כולה בסקוטלנד, אולם בחרו בצפון אירלנד בשל שטח צילומים אפשרי גדול יותר. עבור המקומות ה"דרומיים" יותר בווסטרוז, נערכו צילומים במלטה (כאשר בפרק הראשון נערכו צילומים גם במרוקו), ובמיוחד בעיר מדינה (מעלה מלך), מבצר מנואל (הספט של באלור) ומקומות נוספים באי.
בעונה השלישית, נערכו צילומים שנית במרוקו, ובמיוחד באסואירה, מרקש (אסוס). בעונה השלישית, ההפקה החזיקה שלושה צוותי צילום (אשר נקראו "דרקון", "עורב" ו"זאב") אשר צילמו במקביל, 257 שחקנים ו-703 אנשי צוות הפקה.
בעונה הרביעית, נערכו הצילומים שוב בדוברובניק שבקרואטיה, באיסלנד ובצפון אירלנד. הצילומים החלו ב-8 ביולי 2013 והושלמו בנובמבר אותה שנה.
בעונה החמישית והשישית, נערכו הצילומים בספרד, קרואטיה, איסלנד ובצפון אירלנד. צילומי העונה החמישית החלו בקיץ 2014 והושלמו בחורף אותה שנה, כך גם לגבי העונה השישית, צילומיה החלו בקיץ 2015 והושלמו בסוף דצמבר 2015. האתר גסטלוגאצ'ה, בצפון ספרד, שימש כאתר צילום של "דרגונסטון" בעונה השביעית. את הטירה הוסיפו באופן דיגיטלי.
פסקול
פסקול הסדרה הולחן על ידי המלחין ראמין דג'אוודי בשיתוף אמנית הכינור לינדסי סטירלינג. נעימת הפתיחה של הסדרה זכתה לגרסאות כיסוי רבות ואף לפרודיות, בהן בישראל בעונה העשירית של התוכנית "ארץ נהדרת".
צפייה פיראטית
בזמן שהועלו לשידור עונות חדשות של הסדרה, הם היו נגישים רק באמצעות רשת HBO ולא באמצעות שירותי וידאו מצד שלישי, ובמדינות רבות הסדרה כלל לא הייתה נגישה לשידור, לכן הדחייה בנגישות תרמה להתפתחות הפיראטיות סביב הסדרה והנגשתה להורדות פיראטיות. אתר שיתוף הקבצים TorrentFreak העריך כי הסדרה הייתה לסדרת הטלוויזיה הפופולרית ביותר בכמות ההורדות לשנת 2012, כשהפרק הראשון הורד באופן לא חוקי 4,280,000 פעמים, דרך שרתי BitTorrent במהלך 2012, בכמות המשתווה למספר הצופים בסדרה. הסדרה זכתה לפופולריות רבה בהורדות פיראטיות באוסטרליה שבה היה פער של כשישה חודשים בין השידור המקורי בארצות הברית לבין שידורו באוסטרליה, מה שהוביל את השגריר האמריקאי באוסטרליה, ג'ף בליץ', להוציא הצהרה פומבית המגנה את הפיראטיות האוסטרלית של הסדרה ב-2013. העותק הראשון של בכורת העונה השלישית היה במקביל לקובץ ששותף הכי הרבה בתולדות רשת שיתוף הקבצים BitTorrent, עם למעלה מ-160,000 שיתופים ועם למעלה ממיליון הורדות.
איטליה בימי הביניים
שלהי העת העתיקה, המלחמות הגותיות והכיבושים הלומברדים
במאה ה-5 לספירה הויזוגותים פלשו לאיטליה, ורומא נבזזה על ידי אלאריק הראשון בשנת 410. הקיסר האחרון של הקיסרות הרומית המערבית, רומולוס אוגוסטולוס, הודח בשנת 476 על ידי הגנרל הגרמאני אודואקר. הוא שלט באיטליה במשך 17 שנים, לכאורה תחת מרותו של קיסר האימפריה הביזנטית זנון, אך למעשה היה עצמאי לחלוטין. בתקופת שלטונו נלחם אודואקר נגד הוונדלים, ששלטו בסיציליה ונגד שבטים גרמאנים אחרים שפלשו לחצי האי האיטלקי.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
צפייה פיראטית
ב-2013 במאי הסדרה דייוויד פטרארקה ציין כי ההורדות הלא חוקיות לא פגעו ברווחי הסדרה, אך הבהיר כי הוא מתנגד להורדות הלא חוקיות של עבודות בעלות זכויות יוצרים. מנגד, רשת HBO הכריזה ב-2013 כי בכוונתה ליצור תוכן שיהיה נגיש יותר לעולם בהפרש של שבועות מהבכורה האמריקאית, זאת לרבות שירות דיגיטלי לצפייה ישירה מטעם HBO, שכרגע עודנו נגיש בתחומי ארצות הברית בלבד. במרץ 2015, הרשת השיקה את שירות HBO NOW המספק תוכן דיגיטלי מבית HBO.
באפריל 2015 הודלפו חמישה מפרקי הסדרה לאתרי ההורדות והצפייה הפיראטית עוד לפני שהעונה שודרה בטלוויזיה. ב-21 באפריל הודיעה חברת HBO על החרפת המאבק נגד ההורדות הפרטיות, המלווה בשליחת מכתבי אזהרה למורידים באופן לא חוקי במיוחד למשתמשי bittorrent. אך עם זאת, ההורדות הפיראטיות של הפרקים שהודלפו לא פגעו בחברה, שנהנתה מרייטינג של יותר מ-8 מיליון צופים בפרק הראשון של העונה החמישית.
איטליה בימי הביניים
שלהי העת העתיקה, המלחמות הגותיות והכיבושים הלומברדים
בשנת 489, הקיסר זנון החליט לגרש את האוסטרוגותים, אשר התיישבו בדנובה, ושלח אותם לאיטליה. ב-25 בפברואר 493, תיאודוריך הגדול ניצח את אודואקר והפך למלך של האוסטרוגותים. המיעוט הגותי, בעיקר מזרם האריאניות, הרכיב שלטון אריסטוקרטי של בעלי אדמות, אך ההשפעתו על המדינה נשאר מינימלי. האוכלוסייה הלטינית נותרה כפופה לחוק הרומאי, והמשיכה ליהנות מחופש הדת שנתן אודואקר. שלטונו של תיאודוריך נחשב לתקופת התאוששות לאיטליה. תשתיות תוקנו, גבולות הורחבו, והכלכלה טופלה בצרה טובה. התרבות הלטינית שגשגה בפעם האחרונה בזכות בואתיוס, שר שירותי הממשל בתקופת תיאודוריך. הממלכה האיטלקית חזרה להיות המעצמה הפוליטית החזקה ביותר בים התיכון. אך למרות ההצלחה של תיאודוריך יורשיו לא השתוו אליו. הקיסרות הרומית המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול, פלשה לאיטליה במהלך המאה ה-6, והגנרלים בליסאריוס ונרסס תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כבשו את הממלכה האוסטוגרותית לאחר 17 שנים של לחימה שהסתיימה בשנת 552 לספירה. הלחימה שנודעה כמלחמות הגותיות, הרסה את חיי העיירות ששרדו את פלישת הברברים. חיי העיירה לא נעלמו, אך העיירות בימי הביניים היו קטנות יותר ופרימיטיביות בהשוואה לתקופה הרומאית. מלחמות, רעב ומגפות השפיעו באופן דרמטי על הדמוגרפיה באיטליה. הנסיגה של הצבא הביזנטי מאיטליה איפשרה לשבט גרמאני אחר, הלומברדים, לפלוש לאיטליה. ההתנגדות הביזנטית התרכזה בעיקר באזורי החוף, אך הלומברדים הצליחו להביסם וכבשו את רובו של חצי האי, והקימו ממלכה המחולקת לכמה דוכסויות שבירתה פביה. דרום איטליה, למעט האזורים פוליה, קלבריה וסיציליה, נכבשו על ידי שתי דוכסויות חצי-עצמאיות, ספולטו ובנוונטו.
עלייתה של הכנסייה הקתולית (המאה ה-4 עד המאה ה-8)
לכנסייה ובייחוד לבישוף של רומא, (לאחר מכן קיבל את התואר אפיפיור) היה תפקיד חשוב בפוליטיקה של רומא מאז ימי קונסטנטינוס, שניסה להכניסה לממשל האימפריאלי.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
צפייה פיראטית
באוגוסט 2017, הודלפו שוב פרקים מן הסדרה. הודלפו פרקים 4 ו-6 של העונה השביעית לפני מועד שידור הפרקים. בעקבות ההדלפות הרבות, HBO הודיעו כי לעונה השמינית יצולמו סיומים שונים, כך שהצופים לא יוכלו לדעת מראש איך תסתיים הסדרה.
איטליה בימי הביניים
עלייתה של הכנסייה הקתולית (המאה ה-4 עד המאה ה-8)
במצב הפוליטי הלא יציב שלאחר נפילת האימפריה המערבית, הכנסייה הפכה למוסד היציב היחיד ולמקום הלימוד ורכישת הידע היחיד. אפילו הברברים נאלצו לסמוך על הכמרים כדי לנהל נכון את כיבושם. יתר על כן, מסדרי הנזירים הקתולים כמו הבנדיקטינס היו בעלי תפקיד חשוב בחיי הכלכלה של התקופה, ובשימור התרבות הקלאסית.
לאחר פלישת הלומברדים, האפיפיורים (גרגוריוס הראשון, פטרוס, ומרקוס) היו כפופים לקיסרים של האימפריה המזרחית, אך לעיתים קרובות קיבלו מעט מאוד עזרה מקונסטנטינופול, ונאלצו למלא לבדם תפקידים כגון חילוק אוכל לנזקקים, והגנה על רומא מפני הפשיטות הלומברדיות. כתוצאה מכך האפיפיורים החלו לבנות לעצמם מדינה עצמאית בתוך איטליה.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
עתיד
במאי 2017 דווח כי HBO הזמינה סדרת המשך; ד. ב. ווייס ודייוויד בניוף אמרו שהם לא יהיו מעורבים בפרויקט. ג'. ר. ר. מרטין אמר שהסדרה לא תהווה ספין-אוף אלא תתרחש באותו עולם ללא קשר לדמויות ואירועים מהסדרה והוא רמז כי ייתכן שהסדרה לא תתרחש בווסטרוז. בספטמבר 2018, קייסי בלויס מבכירי HBO אמרה כי הם שוקלים מספר סדרות;
איטליה בימי הביניים
התמוטטות הנציבות הביזנטית באיטליה
בסוף המאה ה-8 האפיפיורות שאפו לעצמאות, ומצאו דרך להשיג את מטרתם בעזרת חבירה לשושלת הקרולינגית של הפרנקים; הקרולינגים היו צריכים מישהו שיתן לגיטימציה לניסיון הפיכה נגד השושלת המרובינגית החלשה, והאפיפיורות הייתה זקוקה לכוח צבאי שיגן מפני הלומברדים.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
עתיד
בינואר 2021, דווח ש-HBO מפתחת סדרת הקדם על פי הנובלה של מרטין "Tales of Dunk and Egg". בנוסף, דווח שסדרת הנפשה נמצאת בפיתוח עבור HBO Max.
איטליה בימי הביניים
התמוטטות הנציבות הביזנטית באיטליה
באמצע המאה ה-8 הלומברדים כבשו את רוונה, וביטלו את הנציבות הבינזטית (האקסרכיה) בעיר. בכך בעצם הסתיימה נוכחות ביזנטית במרכז איטליה (אף על פי שמספר קטן של ערי חוף ואזורים מסוימים בדרום איטליה נשארו תחת שליטת הביזנטים עד המאה ה-11). האפיפיורות שעמדה בפני פלישה נוספת של הלומברדים, פנתה אל הפרנקים לעזרה. בשנת 756 צבא פרנקי הביס את הלומברדים ונתן לאפיפיורות סמכות על כל מרכז איטליה, ובכך יצר למעשה את מדינת האפיפיור. למרות זאת, שאר איטליה נשארה תחת שלטון לומברדי או ביזנטי.
האימפריה הרומית הקדושה (המאה ה-9–10)
בשנת 774, לאחר בקשה של האפיפיורות, הפרנקים פלשו לאיטליה וסיפחו את שטחי הלומברדים. בתמורה קיבל המלך הפרנקי קרל הגדול את תמיכתה של האפיפיורות. ב-25 בדצמבר 800, הוכתר קרל הגדול על ידי האפיפיור לאו השלישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועורר בכך ויכוח מר על שמה של רומא. ב-812 הביזנטים הסכימו להכיר בקיומן של שתי אימפריות רומאיות, בתמורה להבטחה שהשטחים הביזנטים באיטליה יישארו תחת שליטתה של האימפריה הביזנטית.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
Bloodmoon
ביוני 2018, HBO הזמינה פרק פיילוט לסדרת הקדם. שתתרחש 10,000 שנים לפני אירועי "משחקי הכס". ס. ג'. קלארקסון הוכרזה כמי שתביים ותפיק בפועל את פרק הפיילוט, עם נעמי ווטס בתפקיד הדמות הנשית הראשית. לוהקו שחקנים נוספים, אך באוקטובר 2019, פורסם ש-HBO החליטה שלא להמשיך עם הסדרה.
איטליה בימי הביניים
האימפריה הרומית הקדושה (המאה ה-9–10)
תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, האימפריה החדשה החלה להתפורר תחת שליטתם של יורשיו החלשים. האיזון שנוצר בתקופתו של קרל הגדול נהרס. בנוסף, עלייתם של כוחות זרים כמו הסרצנים והרפובליקות העצמאיות בדרום איטליה תרמו להחלשת כוחה של האימפריה. בשנת 806 קרל הגדול הודיע על חלוקת האימפריה: האזורים תחת שליטת הלומברדים-פרנקים, ביחד עם בוואריה ואלמניה, נמסרו לשליטת בנו השני, פפין, מלך איטליה.
משחקי הכס (סדרת טלוויזיה)
בית הדרקון
בספטמבר 2019, דווח ב-Deadline Hollywood ש-HBO הזמינה סדרת הקדם אחרת על בית טרגריאן. הסדרה נקראת "בית הדרקון" והוזמנה באוקטובר 2019. הסדרה מתוכננת לכלול 10 פרקים בעונתה הראשונה. בינואר 2020, HBO הודיעה כי הסדרה תשודר בשנת 2022. הליהוק לסדרה החל ביולי 2020. באוקטובר 2020, פורסם כי פדי קונסידין לוהק לגלם את ויסריס טרגריין הראשון. בדצמבר 2020, אוליביה קוק לוהקה לגלם את אליסנט, אמה ד'ארסי כראנירה טרגריין, מאט סמית' כדאמון. במרץ 2022 הוכרז שעונתה הראשונה תחל ב-21 באוגוסט 2022.
איטליה בימי הביניים
האימפריה הרומית הקדושה (המאה ה-9–10)
לאחר שבנו של קרל הגדול לואי החסיד מת ב-840, חוזה ורדן משנת 843 חילק את האימפריה בין שלושת בניו של לואי החסיד, ולותאר הראשון, הפך לקיסר פרנקיה התיכונה ובה צפון איטליה שהפכה לממלכת איטליה. בשנת 855, על ערש דווי, חילק לותאר הראשון את ממלכתו בין בניו בשנית. הוא הוריש את ממלכת איטליה ואת רומא לבנו הבכור לודוויג. לאחר 887, ממלכת איטליה הידרדרה לתקופה של חוסר יציבות שלטוני, כששליטים רבים טענו במקביל לבעלות על התואר מלך איטליה.
איטליה המשיכה להתמודד מול צרות מבחוץ גם במחצית הראשונה של המאה ה-9. ב-827, שושלת האע'לבים המוסלמית כבשה את סיציליה; ב-846, ערבים מוסלמים פלשו לרומא, ובזזו את בזיליקת פטרוס הקדוש. בתגובה לפלישה, האפיפיור לאו הרביעי התחיל בבנייתה של חומה סביב קריית הוותיקן ב-847, אשר הושלמה לאחר שש שנים. בשלהי המאה ה-9, הביזנטים והפרנקים פתחו בהתקפה משולבת נגד הערבים בדרום איטליה, ובסופה של המערכה הביזנטים כבשו חלקים מדרום איטליה.
תום ימי הביניים (המאות ה-11–14)
במקביל, כבשו הנורמנים את האזורים לומברדיים והביזנטיים בדרום איטליה, וסיימו את נוכחותם בת שש המאות. גם ערי המדינה העצמאיות באזור הוכנעו. באותה מאה סיימו הנורמנים גם את השלטון המוסלמי בסיציליה. השלטון הנורמני באזור שהיה פעם שטח ביזנטי הרגיז באופן טבעי את קונסטנטינופול, שבשנת 1155 ניסתה בפעם האחרונה תחת הקיסר מנואל קומננוס להחזיר את שליטתה בדרום איטליה. אולם הניסיון נכשל. שלא כמו הכיבוש הנורמני של אנגליה (1066), שהתרחש במהלך כמה שנים לאחר קרב מכריע אחד, כיבוש דרום איטליה היה תוצר של עשרות שנים וקרבות רבים, מעטים המכריעים. שטחים רבים נכבשו באופן עצמאי, ורק אחר כך אוחדו כולם למדינה אחת, ממלכת סיציליה. בהשוואה לכיבוש אנגליה, היא הייתה לא מתוכננת ולא מאורגנת, אך קבועה באותה מידה.
במאה ה-12 הערים האיטלקיות ששכנו באימפריה הרומית הקדושה פתחו במאמץ מוצלח לזכות באוטונומיה מהאימפריה (ראו הליגה הלומברדית); כך צפון איטליה הפכה למורכבת מערי מדינה כמעט עצמאיות או עצמאיות עד המאה ה-19. המרידות מומנו על ידי האימפריה הביזנטית, שקיוותה לגרש את העמים הגרמנים מאיטליה; חסות זו הייתה, כמו הפלישה לדרום, חלק ממאמץ ביזנטי מהמאה ה-12 להשיב את השפעתה בכל חצי האי מימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון. באותה תקופה, התפתחו פלגים פוליטיים שכונו גואלפים וגיבלינים. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה. לאחר ששושלת הוהנשטאופן באה לקיצה, קטנה עד מאוד התערבותם של הקיסרים הגרמנים בענייני איטליה.
לאחר פלישת הפרנקים, דוכסות בנוונטו הפכה לעצמאית כמעט ושרדה עד המאה ה-12 אף שהייתה מפוצלת לאחר 849. בשנת 1077, נכבשה על ידי הנורמנים במשך ארבע שנים לפני שנמסרה לאפיפיור. השלטון באי סיצליה, שהתפצל והתפזר בין שלושה אמירים, נפל לידי הכובש הנורמני (ויקינגי) רוג'ר גיסקאר ׁׁ(אחיו של רובר גיסקאר אשר כרת ברית עם האפיפיור), שהקים באזור את רוזנות סיציליה.