cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אישטוון טוט
מציל יהודים
במאי 1944 החלו שלטונות הכיבוש הנאצי בהונגריה במשלוחי ההשמדה של היהודים לאושוויץ. טוט חבר לגזה קרטס, חברו לקבוצת פרנצווארוש משנות העשרים, ומאמן כדורגל הונגרי באיטליה, כמוהו, שחזר גם הוא לשרת במילואים בצבא הונגריה. יחדיו הם הקימו, כנראה בסיוע ה-OSS האמריקאי ארגון חשאי בשם Dallam ("מנגינה" בהונגרית), להצלת היהודים וכן פרטיזנים הונגרים שעמדו בסכנת תפיסה. הם הפכו לגורם מקשר בין לוחמי גרילה מרחבי העולם שהגיעו להילחם נגד הנאצים.
טוט הפך את ביתו למטה קטן להנפקת מסמכים ולעיתים אף הסתיר חברים יהודים בביתו. הוא הציל ספורטאים ואמנים שהשתמשו בכוחם כדי להילחם בשינוי שעבר על הונגריה. שניים מהאנשים שהיה מעורב בהצלתם הפכו לאחר המלחמה לשחקני קולנוע ותיאטרון מפורסמים: קלמן לאטאבר, אחד הכוכבים הקומיים הגדולים בקולנוע ההונגרי, שאימו הייתה יהודיה והילדה גובי, שלאחר המלחמה הפכה לגברת הראשונה של התיאטרון ההונגרי ואחד הסמלים של התרבות ההונגרית המודרנית.
בתחילת 1945 נתפסו טוט וקרטש על ידי הנאצים, עקב הלשנה. ב-6 בפברואר 1945, שבועות בודדים לפני שחרור בודפשט על ידי הסובייטים, הם הוצאו להורג עם עוד חמישה מחבריהם, על ידי אנשי צלב החץ, בבית הסוהר בו הוחזקו.
לאחר המוות
לאחר המלחמה הוצאו גופותיהם של טוט וקרטש מקברן בבית הסוהר ובפברואר 1946 הם נקברו כגיבורים בבית הקברות קרפסי (בהונגרית: Fiumei Úti Sírkert) בבודפשט. מעריכים שקרטש וטוט הצילו בפעילותם לפחות עשרות, אם לא מאות יהודים. קרטש זכה באות "חסיד אומות העולם".
ביולי 2018, כאשר קבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב פגשה את קבוצת הכדורגל פרנצווארוש, קיימו שתי הקבוצות, בשיתוף עם הקונגרס היהודי העולמי, טקס זיכרון לטוט. במסגרת הטקס המשותף עלו כל שחקני שתי הקבוצות, הישראלית וההונגרית, לבושים בחולצה ועליה הכיתוב "הגיבור שלנו", ומתחת לשורה זו שמו ותמונתו.
בפברואר 2021 נערך טקס לזכרו של "פוטיה" בבית הכנסת היהודי בבודפשט ושמו נחקק שם בסלע. באירוע נכחו שגריר ישראל יעקב הדס, אחד מסגניו של ויקטור אורבן ראש ממשלת הונגריה וכן ניניו של אישטוון טוט. נשיא פרנצווארוש גאבור קובאטוב, שנכח גם הוא בטקס, אמר כי "ערכיו של 'פוטיה' הם הערכים שלנו והשורשים שנטע נשארו במועדון עד לימינו אנו. פרנצווארוש תמיד הייתה גאה בכך שגיבור גדול כזה צמח אצלנו".
ביולי 2021 הגישה פרנצווארוש בקשה ליד ושם להכיר בטוט כחסיד אומות העולם.
פאגוס (יחידה מנהלית)
פאגוס (בלטינית: Pagus ברבים פאגי Pagi, מילולית "הארץ", בגרמנית: Gau (גאו) ובאנגלית: Shire (שייר)) הייתה יחידת מנהלית גאלו-רומית קטנה מאשר קיויטאס (civitas ברבים civitates).
קיי לונג
קיי לונג היא דראג קווין, טרנסג'נדרית, מעצבת אופנה ובדרנית ישראלית.
פאגוס (יחידה מנהלית)
באיים הבריטיים היה ה"שייר" (Shire) המונח המקובל לפאגוס. יחידה מנהלית זו הייתה לעיתים שוות ערך לנחלתו של רוזן (רוזנות) ולעיתים חפפה יחידה שלטונית קודמת בשם "פאטריה", שהיוותה מחוז בעל היסטוריה משותפת, שבו יש לתושבים הרגלים ומושגים זהים וכל אדם מכיר את השווים לו מבחינה משפטית.
קיי לונג
ביוגרפיה
לונג החלה להופיע ב-1998 במועדון הפורום בבאר שבע ולהתפרסם בעיתונות המקומית. ב-2000, במסגרת פעילותה במועדון, עיצבה קיי לונג את משאית המיצג של המועדון עבור "מצעד האהבה" בתל אביב, אשר נשאה את דמותה. מפיק האירועים שמעון שירזי, אשר גם ליין ה-FFF שבבעלותו השתתף במצעד, הזמין את קיי להופיע בהפקה. קיפרמן העתיק את מקום מגוריו לתל אביב בשנת 1999. בין מופעיה ניתן למנות את "The Divas Show" בו ביצעה לצד אנינה נושה, שירי זמרות בולטות. בנוסף, היא הופיעה באמסטרדם, איסטנבול, פריז, קנדה, לונדון, ברצלונה, ברלין וערים נוספות. לונג לוקחת חלק פעיל בייצוג ישראל בהופעות בבירות העולם כפרפורמרית המובילה של ה"TEL AVIV GAY VIBE"
בנובמבר 2011 השתתפה לונג בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
בשנת 2014 השתתפה לונג בתפקיד "אימפריה" במחזמר "דבר מצחיק קרה" של תיאטרון הקאמרי בכיכובם של שלמה בראבא, איתי טיראן ועירית קפלן.
BTR-152
ה-BTR-152 (מרוסית: Бронетранспортер-152, 'ברונטרנספורטר': מתורגם כרכב ממוגן 152) הוא נגמ"ש לא אמפיבי בעל הנעת 6X6 שיוצר בברית המועצות בין השנים 1950–1962 על ידי חברת הרכב זיל והתבסס על משאית הזיל-151 ובשלב מאוחר יותר על משאית הזיל-157.
פיתוח
בזמן מלחמת העולם השנייה סבלה ברית המועצות קושי טקטי ניכר כאשר לא שולבו נגמ"שים בעלי יכולת הנעה ומיגון לכוחות חי"ר יחד עם כוחות שריון בדומה לדוקטרינות של שאר צבאות התקופה.
ה-BTR-152 היה הכלי הראשון שהתקבל בצבא האדום אך לא היה ללא בעיות משלו, הכלי אומנם התבסס על משאית הזיל 151 המוצלחת אך הוספו לו 5 טון משקל במיגון הכלי מה שהגביל את הניידות והעבירות של הכלי, בנוסף היעדר גג מעל תא הלוחמים הקטין את מיגון הלוחמים בכלי. לאורך שנות שירות ה-BTR-152 בוצעו בו שיפורים שהקיצוני ביותר היה דגם ה-BTR-152V שהתבסס על משאית הזיל 157 המשופרת.
שירות קרבי
נגמ"ש ה-BTR-152 שירת בצבא ברית המועצות החל מ-1950 עד שנות ה-70 המוקדמות, אז החליפו נגמ"ש ה-BTR-60 סופית בתפקיד נגמ"ש חי"ר (תהליך שהחל כבר ב-1959 אם כניסת ה-BTR-60 לשירות), אולם דגמיו השונים המשיכו לשרת עד שנות ה-90.
הנגמ"ש נמכר בעסקאות נשק למדינות רבות בעולם בעיקרן מדינות באפריקה, אסיה והמזרח התיכון, בנוסף למדינות הגוש הסובייטי. ה-BTR-152 שימש את צבא ברית המועצות בכל הפעולות הצבאיות שלו בתקופת שירותו ביניהם הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (1968) והמרד ההונגרי (1956). מלבד העימותים של ברית המועצות, ה-BTR-152 שירת בעימותים שונים ברחבי העולם, ביניהם מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה בשירות צבאות ערב.
במהלך מלחמות ישראל, נפלו כ-1,000 כלים שלל בידי צה"ל ושירתו במספר נמוך את כוחות הביטחון בעיקר במשטרת ישראל וככלי נ"מ בעל מיתקון TCM-20, כמו גם מספר כלים שניתנו לכוחות צד"ל במהלך שהות צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
סולידריות (גרינלנד)
סולידריות (בגרינלנדית: Atassut, תרגום מילולי: "קורת גג", מתורגם גם כ-"תחושה של קהילה") היא מפלגה שמרנית ליברלית יוניוניסטית גרינלנדית ושותפה של מפלגת ונסטרה הדנית.
במקור היא הייתה אחת המפלגות הגדולות והמשפיעות בגרינלנד, והיא ירדה בעקביות מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בבחירות הכלליות בגרינלנד 2014, היא זכתה רק ב-2 מושבים בפרלמנט של גרינלנד, אך בהמשך שניהם עזבו למפלגת סיומוט.
יחסי אירלנד–לוב
יחסי אירלנד-לוב הם היחסים הדו-צדדיים שבין אירלנד ללוב אשר החלו בשנת 1977.
תחת שלטון קדאפי
תחת שלטונו של מועמר קדאפי (1969–2011) היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים עקב תמיכתו של קדאפי בצבא האירי הרפובליקני (IRA). חלק מתמיכתו של קדאפי לכוחות אלו נבע מרצון לנקום על מבצע קניון אל דוראדו בשנת 1986. בסוף 1987 עצרו הרשויות הצרפתיות את ה-"MV Eksund", ספינת סוחר שהעבירה משלוח לובי של נשק במשקל 150 טון ל-IRA. בשיא הסכסוך בצפון אירלנד שלוש ספינות איריות יירטו ספינה הנושאת נשק מלוב ל-IRA. בשנים 1984–1987 שלחה לוב ל-IRA כ-1,000 רובי AK-47 ושש טונות של סמטקס, לצד כלי נשק אחרים. משלוח זה הבטיח עד המשכו של הסכסוך עד סיומו בשנת 1998. בשנת 1976 קדאפי הכריז בפומבי על תמיכתו ב-IRA, כנקמה נגד הבריטים. לאחר הפיגועים בנמלי התעופה של וינה ורומא בדצמבר 1985, שבהם נהרגו 19 ונפצעו 140, קדאפי ציין כי ימשיך לתמוך ב-IRA כל עוד מדינות אירופה יתנגדו לשלטונו. שר החוץ של לוב כינה גם את מעשי הטבח "מעשי גבורה".
סכסוך סיאצ'ן
סכסוך סיאצ'ן (Siachen conflict, מכונה לעיתים מלחמת סיאצ'ן) הוא סכסוך צבאי בין הודו לפקיסטן על אזור קרחון סיאצ'ן שבחבל קשמיר.
הסכסוך הסתיים כעבור 19 שנה, בהסכם הפסקת אש שנכנס לתוקף בשנת 2003. שני הצדדים ממשיכים להחזיק כוחות באזור, בגבהים של מעל 6,000 מטרים, והאזור נחשב לשדה המערכה הגבוה בעולם. התנאים הקשים בשל ההרים הגבוהים ומזג האוויר הקשה באזור גרמו לאורך השנים למותם של חיילים רבים משני הצדדים, רובם במפולות שלגים. מרבית החיילים שנהרגו בקרחון סיאצ'ן (לפי חלק ההערכות עד 97% מהחיילים שנהרגו) נפגעו כתוצאה מפגעי מזג האוויר.
רקע
קו הגבול בין הודו לפקיסטן באזור קרחון סיאצ'ן מעולם לא הוגדר באופן ברור. בהסכם קראצ'י משנת 1949, לאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, נקבע קו הפסקת האש עד נקודה NJ9842, למרגלות קרחון סיאצ'ן. לאחר מלחמת הודו-פקיסטן השלישית, בהסכם סימלה בשנת 1972, הפך קו הפסקת האש לקו השליטה, וגם בו לא הוגדר הגבול צפונית לנקודה NJ9842. אנשי האו"ם הניחו שני הצדדים אינם מעוניינים בקרחון בשל היותו אזור מרוחק ובעל תנאי מזג אוויר קשים, ולכן לא צפויים עימותים אודות השליטה באזור.
לאורך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נשלחו משלחות חקר מטעם הודו ופקיסטן לאזור קרחון סיאצ'ן.
שינוי קו הגבול
בשנת 1968 נדרשה סוכנות המיפוי הצבאית של ארצות הברית (כיום חלק מהסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי) לסוגיית סימון קו הגבול באזור. מסיבות שאינן ברורות לגמרי הוחלט בסוכנות להמשיך את הגבול בין הודו ופקסיטן מנקודה NJ9842 בקו ישר לכיוון צפון-מזרח, עד למעבר קארקוראם (בגבול הודו-סין), באופן שהותיר את קרחון סיאצ'ן בשטח פקיסטן. אף כי ההחלטה האמריקאית נשמרה בסודיות, קו הגבול החדש הופיע במפות רשמיות של ארצות הברית ובהמשך גם במפות של פקיסטן. בהודו נחשב הקו החדש כטעות ולא יוחסה לכך חשיבות רבה.
החל משנות ה-70, בעקבות השינוי בקו הגבול, החלה ממשלת פקיסטן לחלק אישורי טיפוס למשלחות לאזור הקרחון, כחלק מטענותיה לבעלות על האזור.
בשנת 1977 גילה הקולונל ההודי נרינדר קומאר (Narendra Kumar) את השינוי במפות הרשמיות. באותה שנה יצא קומאר בראש משלחת הודית שכללה 70 אנשים לאזור הקרחון. המשלחת טיפסה לכמה פסגות באזור ותמונות מהמסע התפרסמו בהודו בצורה נרחבת.
מבצע מגדוט
הידיעות על המשלחת ההודית לאזור סיאצ'ן הגיעו לפקיסטן, שתבעה בעלות על האזור בהתאם לקו הגבול החדש, כפי ששורטט במפות רשמיות של ארצות הברית. ב-1983 החל צבא פקיסטן לתכנן מהלך צבאי במסגרתו ישלחו חיילים לאזור ויאבטחו מספר מעברים בקרחון.
ידיעות על התכנון הפקיסטני הגיעו להודו, וצבא הודו החל לתכנן מבצע משלו. חיילים הודים נשלחו לאנטארקטיקה כדי להתרגל לתנאים השוררים בקרחון סיאצ'ן. ב-13 באפריל 1984 יצאו כוחות מצבא הודו למבצע מגדוט (על שם הפואמה "שליח העננים", Meghadūta, של המשורר ההודי קאלידאסה), ארבעה ימים לפני המבצע הפקיסטני לאותו אזור, שתוכנן ל-17 באפריל. הכוחות ההודים נשלחו לקרחון במטרה להקדים את הכוחות הפקיסטנים. מטוסי תובלה ומסוקים מחיל האוויר ההודי סייעו בהעברת כוחות ואספקה לאזור. הכוחות ההודים תפסו באותו היום את מעבר ההרים בילפונד לה (Bilafond La) ובהמשך תפסו מעבר נוסף (Sia La) ואת הפסגות ברכס סלטורו (Saltoro Ridge), ממערב לקרחון סיאצ'ן. משהגיעו הכוחות הפקיסטנים להרים ב-25 באפריל כבר היו הכוחות ההודים מחופרים עם כ-300 חיילים בפסגות ובמעברים החשובים באזור. בקרבות שהתפתחו לא הצליחו הכוחות הפקיסטנים לדחוק את ההודים ונאלצו להיערך במורדות המערביים של רכס סלטורו.
בעקבות המבצע תפסה הודו שטח של כ-2,550 קמ"ר. שני הצדדים נאחזו בעמדותיהם והחלו לבנות מוצבי קבע.
המשך השהות בקרחון סיאצ'ן
בעקבות מבצע מגדוט המשיך צבא הודו להחזיק ביתרון טקטי על כוחות צבא פקיסטן, כשהוא מחזיק במרבית הפסגות ומעברי ההרים החשובים ממערב לקרחון סיאצ'ן. שני הצבאות המשיכו להחזיק כוחות על הקרחון, על אף התנאים הקשים.
גם בשנים הבאות אירעו מספר אירועי לחימה בניסיון לתפוס פסגות שונות באזור וכן ניסיונות תקיפה של עמדות צבאיות. בשל תנאי האקלים והשטח הקשים נהדפו מרבית ההתקפות ולאורך השנים לא היו שינויים משמעותיים בקו החזית. כל אחד מהצדדים החזיק בקרחון כ-3,000 חיילים. בתנאים הקשים איבדו הצדדים יותר חיילים עקב פגעי מזג האוויר מאשר בלחימה. בשנת 2003 חתמו הודו ופקיסטן על הסכם הפסקת אש. למרות הפסקת האש המשיכו שני הצדדים להחזיק כוחות צבאיים לאורך קו המגע בקרחון. למרות מספר תקריות בין הצבאות נשמר השקט היחסי באזור. מדי שנה נהרגים חיילים הודים ופקיסטנים כתוצאה ממפולות שלגים. מפולת השלגים הקטלנית ביותר באזור אירעה באפריל 2012, אז נהרגו 129 חיילים פקיסטנים ו-11 אזרחים כתוצאה ממפולת שלגים.
מאיר לנדא
רבי מאיר סג"ל לנדא (כ"ב בשבט ה'תר"ע, 1910 – כ"ג בטבת ה'תשמ"ט, 1988) היה אב בית דין דראהביטש ומראשי כולל גליציה בארץ ישראל.
ביוגרפיה
רבי מאיר סג"ל לנדא נולד בכ"ב שבט ה'תר"ע בעיר סאנוק שבגליציה המערבית לאביו רבי מרדכי זיסקינד מגזע בית סטרעליסק - סטריא, ולאמו אסתר מרים בת רבי אפרים פרענקיל אב בית דין סאנוק בן רבי יהודה ליבוש פרענקל אב בית דין סאנוק, נקרא על שם זקינו - אבי אביו רבי מאיר מסטרעליסק.
בשנת ה'תר"פ (1920) עבר עם הוריו לעיר רישא, שם נעשה לתלמיד מובהק לדודו זקינו רבי אליהו מזאלין ולרבי צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב, וכן נתקרב לרבי חנה מקאלושיץ, ולרבי מאיר שפירא מלובלין.
בשנת ה'תרפ"ט נתמנה לכהן בעיר דראהביטש, לצד רבי יעקב אביגדור אב בית דין דרוהוביץ, שם הנהיג את עדתו ואף הקים ישיבה לצעירים.
בימי השואה נשלח עם כל בני קהילתו ומשפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נהרגו אשתו ושני ילדיו, בנס ניצל ובעזרת יהודים הוחבא משך ימי המלחמה במקומות מסתור.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשא לאשה את שרה בת רבי ישראל דים מסאנוק, בשנת תש"ו עבר לאנטוורפן שם איחד את שתי הקהילות 'שומרי הדת' ו'מחזיקי הדת' לקהילה אחת אשר נקראה בשם 'הקהילות המאוחדות', ובראשם עמד יחד עם רבי חיים יעקב רוטנברג, ופעל רבות לביסוס היהדות והחזרת עטרה ליושנה, באותם ימים כתב תשובות להתיר עגונות רבות אשר נותרו לאחר המלחמה, בשנת תשט"ו עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר תל אביב שם הקים את בית מדרשו ברחוב מרמורק, לצד זה הקים ישיבה בשם 'עין הקורא' לצעירים.
בפעילויות הציבוריות עמד בראשות כולל רבי מאיר בעל הנס - חיבת ירושלים לעדת גליציה, כמו כן עמד בנשיאות ישיבת "חידושי הרי"ם" בתל אביב, היה ממייסדי ארגון "יד לאחים", וממקימי התלמוד תורה 'סיני' בתל אביב.
נפטר ביום שבת כ"ג טבת ה'תשמ"ט, הלווייתו התקיימה ביום ראשון כ"ד טבת בתל אביב וירושלים ונטמן בהר הזיתים.
משפחתו
לאחר שאיבד את כל בני משפחתו בשואה, נותרה לפליטה אחותו היחידה מלכה מחלה אשר נישאה להרב משה הגר.
בניו:
בנותיו:
תלמידיו
בין תלמידיו נמנים:
מקש Insert
מקש ה-Insert (לפעמים נקרא גם Ins) הוא מקש במקלדות מחשב המשמש למעבר בין מצבי עריכת טקסט שונים במחשבים אישיים (PC) או במעבדי תמלילים:
המצבים אינם גלובליים בכל המחשב ואפילו לא ליישום אחד, אלא הם מקומיים לתיבת הטקסט שבו נלחץ מקש ה-Insert.
סקירה כללית
בסביבות המחשוב מבוסס הטקסט הישנות, כשהסמן היה נמצא במצב שכתוב, הסמן היה מיוצג במין בלוק שסימן את התו עליו הוא נמצא. במצב הכנסה, הסמן מסומן בסרגל אנכי שנפוץ מאוד ביישומים המודרניים, או בקו תחתון מתחת לתו עליו הסמן נמצא.
מצב שכתוב מכונה גם מצב תסריט, ולפעמים מכונה גם כמצב אוברסטרייק, שהוא מונח בטיפוגרפיה.
בחלק מהמקלדות מקש הInsert נעדר ומקש ה-Delete ממלא את מקומו בגודל כפול.
שימוש ביישומים
יישומי מעבדי תמלילים מודרניים משתמשים במצב הכנסה כברירת מחדל, אבל אפשר לעבור למצב כתיבה על ידי הקשה על מקש ה-Insert. יישומים מסוימים מסמנים במצב שכתוב את הסמן כעבה, בניגוד לסמן הצר הסטנדרטי. אחרים משתמשים בסמן הצר עבור שני המצבים, ומציינים עם את מצב השכתוב עם המילה "OVR" בשורת המצב.
כשמקש ה-Insert נלחץ יחד עם מקש ה-Ctrl או מקש ה-Shift, יכול גם להעתיק או להדביק בWindows. האפשרות הזאת הגיעה מסטנדרט ה-Resource Access Control Facility של IBM.
קוראי מסך משתמשים במקש ה-Insert בקיצורי המקשים לקריאת טקסט או לפתיחת תפריט ההגדרות של קורא המסך.
Deutz AG
דויטץ אה-גה (בגרמנית: Deutz AG) היא חברה גרמנית, הפועלת בעיר קלן, המייצרת מנועי בעירה פנימית.
היסטוריה
חברת דויטץ נוסדה בשנת 1864 בשם: N. A. Otto & Cie, על ידי ניקולאוס אוטו, ממציא מנוע בעירה פנימית ארבע פעימות. בשנים הראשונות, אוטו ושותפו אויגן לנגן התמקדו רק בייצור של מנועים נייחים שאינם מיועדים לכלי רכב. באמצע 1870, הוצע להעביר את המנהל הטכני בחברה, גוטליב דיימלר, למפעל בסנקט פטרבורג, זאת כדי להפחית השפעתו לאחר שהיה להוט לייצר מנועים לכלי רכב פרטיים. דיימלר התפטר, יחד עימו עזב את החברה אף וילהלם מייבאך. דויטץ ייצרה גם מכונות חקלאיות כגון קומביינים וטרקטורים, כמו גם כלי רכב מסחריים כגון משאיות ואוטובוסים.
אנשים מפורסמים שעבדו בדויטץ כוללים את אויגן לנגן, גוטליב דיימלר, וילהלם מייבאך, פרוספר ל'אורנג', רוברט בוש ואטורה בוגאטי.
מ-1892 עד 1970 החברה בנתה מספר רב של דגמי קטרים בהספק מ-4 ועד 2000 כ.ס., עד 1927 נבנו קטרים רק עם המנוע בנזין ומ-1927 לרוב עם מנוע דיזל.
כלי רכב מסחריים המצוידים במנועי דויטץ היו פופולריים בין שנות ה-60 ושנות ה-80 של המאה ה-20 ונמכרו תחת המותג Magirus Deutz.
נכון לתחילת המאה ה-21 דויטץ ייצרה בעיר קלן מנועי דיזל עם קירור נוזלי וקירור אוויר. מנועי דיזל גדולים יותר יוצרו במפעל החברה במנהיים. לדויטץ מפעלי ייצור מנועים גם במדינות אחרות, כולל ספרד, ומיזם משותף לייצור מנועים בסין. דויטץ מתמחה בייצור מנועים ימיים המונעים בדלק נוזלי או בגז. (כולל גז המופק ממטמנה). ב-1995 דויטץ מכרה את תחום ייצור מכונות חקלאיות בחברה – Deutz-Fahr – לחברה האיטלקית SAME, ושמה של זו שונה ל-SAME Deutz-Fahr.
מנועי דויטץ
דויטץ מייצרת מנועים של 4 עד 500 קילו ואט, המקוררים באוויר, שמן או מים עם תוחלת חיים של 20,000 עד 30,000 שעות עבודה עד הצורך בשיפוץ כללי. מנועי החברה מצויים בכל רחבי תבל. מנועי דויטץ עם קירור אוויר ידועים בכך שאינם קופאים ואינם רותחים בטמפרטורות סביבה קיצוניות. תפוקתם זהה למנועים אחרים, אולם גודלם קטן יותר כיוון שאין הם מכילים רדיאטור. בשנת 2007 נמכרה חטיבת "דויטץ מערכות כוח" לקרן השקעות פרטיות בשם 3i, ודויטץ התרכזה בייצור מנועים קומפקטיים ללקוחות קצה. בשנת 2012 מכרה חברת SAME את החזקותיה בדויטץ לחברת וולוו. לאחר העסקה וולוו היא בעלת יותר מ-25% מחברת דויטץ והיא בעל המניות הגדול בחברה. חברה SAME Deutz-Fahr ממשיכה להחזיק 8.4% מחברת דויטץ.
ג'ייקוב ראמזי
ג'ייקוב מת'יו ראמזי (באנגלית: Jacob Matthew Ramsey; נולד ב-28 במאי 2001) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר באסטון וילה ובנבחרת אנגליה הצעירה.
קריירה
ראמזי הצטרף לאקדמיית הנוער של אסטון וילה בגיל 6. ב-15 בינואר 2019 חתם ראמזי על חוזה מקצועי עם המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2–0 לווסט ברומיץ' אלביון ב-19 בפברואר 2019.
ב-31 בינואר 2020, הושאל ראמזי לדונקסטר רוברס עד לתום העונה. באותו היום הוא גם חתם על חוזה חדש לשלוש שנים וחצי באסטון וילה. ב-4 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בדונקסטר, בניצחון 0–3 על טרנמיר רוברס, בו כבש את שני השערים הראשונים שלו בקבוצה.
ב-9 בפברואר 2021 חתם ראמזי על חוזה חדש לארבע שנים וחצי באסטון וילה. ב-22 באוקטובר 2021, כבש ראמזי את שערו הראשון עבור אסטון וילה בפרמייר ליג, בהפסד 1–3 לארסנל. בסך הכל סיים את העונה עם שישה שערי ליגה ב-34 הופעות.
קריירה בינלאומית
ראמזי ייצג את אנגליה U18, U19, ומייצג את אנגליה U20 ונבחרת אנגליה עד גיל 21 בה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 באוקטובר 2021, בתיקו 2-2 נגד סלובניה. ב-25 במרץ כבש ראמזי את שערו הראשון עבור הנבחרת בניצחון 4–1 על אנדורה.
חיים אישיים
ראמזי נולד בברמינגהאם להורים ממוצא ג'מייקני. אחיו הצעירים שניהם גם הם משחקים באסטון וילה, ארון משחק גם בנבחרת אנגליה עד גיל 23 וקול נמצא בקבוצת האקדמיה. אביו מארק היה מתאגרף מקצועי.
Songs from the Road (אלבום של לאונרד כהן)
Songs from the Road (בעברית: "שירים מהדרך") הוא אלבום הופעה של הזמר והמשורר הקנדי לאונרד כהן שיצא לאור ב-14 בספטמבר 2010 (בישראל יצא האלבום ב-1 בספטמבר, לפני כל שאר העולם, עקב הרצון להפיץ אותו עוד לפני ראש השנה).
האלבום למעשה מסכם את סיבוב ההופעות של כהן באותן שנים ברחבי העולם, וכל שיר בו הוקלט במהלך הופעה שונה. השיר הפותח של האלבום, "Lover, Lover, Lover", הוקלט בהופעתו של כהן באצטדיון רמת גן, ב - 24 בספטמבר 2009.
ננה
{{פירושונים|מיתולוגיה אישים
תרבות ואמנות
שפות
תל שושן
תל שושן, המוכר גם כתל זן המזרחי, הוא תל הממוקם בעמק בית שאן הצפונית, כ-2 קילומטר מצפון לקיבוץ נווה אור, וכחצי קילומטר מדרום מזרח לתל זן. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, שיצאה לאור במהדורתה הראשונה בשנת 1880, התל מצוין בשם "תל אבו אל גמל" (Tell Abu el Jemel).
תל שושן הוא אחד ממספר רב של תלים הסמוכים לנתיבו של נחל תבור בכלל, ולשפכו לנהר הירדן בפרט (תלים כגון תל שמט, תל זן ותל כיתן). עובדה זאת מעידה, לפי נחמיה צורי, על חשיבותו של נחל תבור כנתיב תעבורה בימי קדם.
במהלך סיור שנערך באתר מטעם נציגי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ב-1922, נמצאו שרידי דרך סלולה, אתר קבורה ערבי, וחרסים מהתקופה הרומית ומהתקופה הערבית על קודקוד התל ועל קצה שלוחתו המזרחית.
Here Come the Aliens
Here Come the Aliens (בעברית: הנה באים החייזרים) הוא אלבום האולפן הארבעה עשר של הזמרת-יוצרת הבריטית קים ויילד. האלבום יצא לאור ב-18 במרץ 2018, על ידי חברת התקליטים ווילד-פלאוור רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Pop Don't Stop", "", "" ו-"Amoureux des Reves".
האלבום הגיע למקום ה-21 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע, הפקה והוצאה
האלבום הופק על ידי ריקי ויילד, אשר לקח חלק בכתיבת והפקת שירי האלבום עצמו. קים ויילד הוציאה את אלבום האולפן הארבעה עשר שלה ב-16 במרץ 2018, ארבע שנים לאחר צאת אלבומה הקודם. לטענת ויילד, נושא האלבום נוצר על ידה, כשראתה עב"ם בחצר האחורית שלה בהרטפורדשייר, בשנת 2009. אלבום זה היה לאלבום הראשון שלה אשר הצליח להיכנס אל מאה המקומות הראשונים במצעד האלבומים הבריטי.
בנוסף לכך, זכה האלבום להצלחה נאה באירופה, כאשר הגיע אל המקום ה-10 בשווייץ, ה-11 בגרמניה, ה-34 באוסטריה, ה-48 בבלגיה, ה-68 בצרפת וה-74 בהולנד. כדי לקדם את האלבום, הופיעה ויילד בבריטניה באפריל 2018 ובהמשך בשאר אירופה. האלבום זכה לביקורות מעורבות הנוטות לחיוביות, תוך שמבקרי המוזיקה טענו שהאלבום עוצמתי מאוד, וברגעים מסוימים עוצמתי מדי. פרק זמן מסוים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
מצוק שופן (אנטארקטיקה)
מצוק שופן או רכס שופן (באנגלית:Chopin Ridge) הוא מצוק באי המלך ג'ורג', באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
כיוונו של המצוק צפון - דרום, והוא ממוקם בין ליונז ראמפ, לבין ראש לואו.
היסטוריה
המצוק נקרא על שמו של המלחין הפולני פרדריק שופן.
פסטיבל סופוט
פסטיבל סופוט (בפולנית: Sopot Festival) הוא פסטיבל מוזיקה בינלאומי הנערך בסופוט, שבפולין.
היסטוריה
פסטיבל סופוט נערך לראשונה ב-1961, שלושת הפסטיבלים הראשונים נערכו במספנה של גדנסק ולאחר מכן הועבר הפסטיבל ל-"Opera Leśna", אמפיתיאטרון בסופוט.
בין 1977–1980 הוחלף הפסטיבל בתחרות ה-"Intervision Song Contest", הגרסה של האירוויזיון של המדינות הסובייטיות.
בין 1994–2004 הפסטיבל שודר ואורגן על ידי הטלוויזיה הפולנית, לאחר מכן החל להיות משודר בתחנת הטלוויזיה המסחרית "TVN", זאת בעקבות ירידה בפופולריות של הפסטיבל שהחלה בשנות השמונים.
ב-2010 ו-2011 לא נערך הפסטיבל עקב שיפוצים שהתקיימו באמפיתיאטרון בעיר.
מלבד מדינות אירופה השתתפו בפסטיבל נציגים ממדינות נוספות, כמו ארצות הברית, לבנון, תוניס, קובה, קנדה ומונגוליה.
ישראל השתתפה בו בין השנים 1962 (שנה מאז היווסדו) - 1965 ובין 1989–1991.
הוא מהווה כאחד מפסטיבלי המוזיקה הגדולים באירופה.
יחסי איסלנד–פולין
יחסי איסלנד–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לפולין. שתי המדינות חברות באזור הכלכלי האירופי, בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
קיימות טיסות ישירות בין איסלנד לפולין המופעלות על ידי ויז אייר.
היסטוריה
הקשר הראשון הידוע בין איסלנד לפולין החל בשנת 1613 כאשר הנזיר הצ'כי דניאל סטרייץ-וטרוס ביקר באיסלנד ובילה זמן לא מבוטל באי. בשנת 1638 הוא הוציא ספר בפולנית בשם Islandia, álbo Krotkie opisanie Wyspy Islandiy (פורסם בלשנו שבפולין) על מסעותיו באי במאה ה-19 הגיע הסופר הפולני אדמונד חויצקי לאיסלנד כמזכיר הקיסר הצרפתי העתידי נפוליאון השלישי. בשנת 1857 פרסם חויצקי ספר בצרפתית בשם Voyage dans les mers du nord à bord de la corvette la Reine Hortense המתאר את מסעותיו וניסיונו באיסלנד.
בשנת 1924 חתמו איסלנד ופולין על הסכם מסחר. ביולי 1945, לפני סיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, איסלנד הכירה בממשלת האחדות הלאומית הפולנית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו רשמית בינואר 1946. בשנת 1956 פתחה פולין קונסוליה ברייקיאוויק שנשארה פתוחה עד 1981.
בשנת 2008 פתחה פולין מחדש את הקונסוליה הכללית ברייקיאוויק. מאוחר יותר שודרגה הקונסוליה הפולנית לשגרירות.
ביקורים מדיניים
בשנת 1999 ערך נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון ביקור רשמי בפולין והיה לראש המדינה האיסלנדי הראשון שביקר במדינה. במאי 2000 נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ביקר באיסלנד. במרץ 2020 נשיא איסלנד גודני יוהאנסון ערך ביקור רשמי בפולין יחד עם אשתו.
הגירה
בשנות ה-60 החלו מהגרים פולנים להגיע לאיסלנד על מנת לעבוד במספנות ברחבי האי. בשנות ה-80 איסלנד הייתה זקוקה לכוח עבודה, ולכן החלה לגייס עובדים פולנים. באמצע שנות האלפיים מנתה הקהילה הפולנית יותר מ-20,000 איש. לאחר המשבר הפיננסי בשנת 2008 הקהילה הפולנית ירדה בחצי, אך כיום (2021) הפולנים הם האוכלוסייה הזרה הגדולה ביותר באיסלנד, והם מהווים 3% מהתושבים.
סחר
שתי המדינות פועלות בשוק האירופי האחיד כאשר איסלנד משויכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי ופולין היא חברה מלאה באיחוד האירופי.
מלקולם פרייזר
ג'ון מלקולם פרייזר (באנגלית: John Malcolm Fraser; 21 במאי 1930 - 20 במרץ 2015) היה מדינאי אוסטרלי ממוצא יהודי, שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה ה-22. הוא עלה לשלטון ב-1975 בעקבות פיטוריו של גוף ויטלם שהיה לפניו ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור האוסטרלית, מהלך שבו הוא שיחק תפקיד מפתח. לאחר שלוש מערכות בחירות שהתקיימו במהלך תקופת כהונתו, הוא הובס בבחירות של 1983 על ידי בוב הוק וסיים את הקריירה הפוליטית שלו כשהוא מתנכר למפלגתו.
ראשית חייו
ג'ון מלקולם פרייזר נולד בפרבר טורק של העיר מלבורן, ויקטוריה למשפחה בעלת היסטוריה של מעורבות בפוליטיקה ובענף גידול בעלי החיים. סבו, סיימון פרייזר האב, היגר ב-1853 מנובה סקוטיה ונעשה סוחר מצליח במקנה וכן חבר אספת הנבחרים של ויקטוריה והשתתף באספות שהתקיימו לקראת איחוד אוסטרליה והיה חבר בסנאט האוסטרלי. דודו, סיימון פרייזר הבן, בלט כספורטאי שייצג את אוסטרלאסיה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בענף החתירה, וכן שיחק פוטבול אוסטרלי בליגת הפוטבול של ויקטוריה.
אביו של מלקולם פרייזר, ג'ון נביל פרייזר, למד בקולג' טריניטי של אוניברסיטת מלבורן ובמשך השנים היה בעל עדרים בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס. אמו של פרייזר, אונה וולף, הייתה ממוצא יהודי מצד אביה.
פרייזר גדל בחוות של המשפחה והתחנך בבתי ספר בטורק ובמלבורן וב-1952 השלים תואר בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה במודלן קולג' באוקספורד. אחד מחבריו לספסל הלימודים באוקספורד היה לימים ראש ממשלת קנדה, ג'ון טרנר. בשל לימודיו באוקספורד, בין השאר, הוא החל לדבר בגרסת האנגלית האוסטרלית של המבטא הידוע כ-Received Pronunciation (ההגייה המקובלת).
ב-1956 נישא פרייזר לתמרה "תמי" בגס. הזוג הביא לעולם ארבעה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית
פרייזר התמודד בבחירות הכלליות של 1954 מטעם המפלגה הליברלית במחוז הבחירה של ואנון במערב ויקטוריה והפסיד לנציג מפלגת הלייבור, דון מקלאוד, בהפרש של 17 קולות. אף על פי כן, חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה הפכה את המחוז למעוז ליברלי ומקלאוד פרש לפני הבחירות שהתקיימו שנה לאחר מכן. פרייזר זכה בבחירות עם רוב של יותר מ-5000 קולות. בגיל 25 הוא היה חבר הפרלמנט האוסטרלי הצעיר ביותר. הוא המשיך לייצג את מחוז ואנון עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-1983.
דרכו למנהיגות המפלגה
זמן רב המתין פרייזר עד אשר מונה לתפקיד שר. בסופו של דבר הוא קיבל את תפקיד שר הצבא בממשלתו של הרולד הולט ב-1966 ובמסגרת תפקידו זה היה אחראי על מעורבותה השנויה במחלוקת של אוסטרליה במלחמת וייטנאם. בממשלתו של ג'ון גורטון הוא שימש כשר החינוך והמדע וב-1969 הוא מונה להיות שר ההגנה, תפקיד מאתגר שהיה כרוך בהמשך המעורבות האוסטרלית בווייטנאם ובהתמודדות עם ההפגנות נגדה.
במרץ 1971 התפטר פרייזר בפתאומיות במחאה על מה שהוא הגדיר ההתערבות של גורטון בתחומי האחריות שלו כשר. מהלך זה הוביל לנפילתה של ממשלת גורטון ולהחלפתו בויליאם מקמהון. גורטון לא סלח מעולם לפרייזר על חלקו בנפילתו ועד ליום מותו ב-2002 הוא לא היה מסוגל לשהות עם פרייזר באותו חדר.
בממשלתו של מקמהון היה פרייזר שר החינוך והמדע. עם תבוסתה של המפלגה הליברלית בבחירות הכלליות של 1972 על ידי מפלגת הלייבור בהנהגתו של גוף ויטלם, הוא היה שר העבודה בממשלת הצללים בראשותו של בילי סנדן.
חלקו בהדחתו של ויטלם
לאחר שקואליציית האנטי לייבור בהנהגתו של סנדן נחלה מפלה בבחירות של 1974 קרא פרייזר תיגר על מנהיגותו, אך ללא הצלחה. יחד עם זאת, כשסנדן עדיין לא הצליח להשיג יתרון על ויטלם, התמודד מולו פרייזר שוב במרץ 1975 בבחירות על תפקיד מנהיג המפלגה והפעם הצליח.
מאוחר יותר באותה שנה, על רקע שורה של שערוריות שזעזעו את ממשלת ויטלם, החליט פרייזר לנצל את הרוב של קואליציית האנטי-לייבור בסנאט כדי לעכב את אישור חוק התקציב מתוך מטרה להקדים את הבחירות. לאחר כמה חודשים של מבוי סתום, התערב המושל הכללי, סר ג'ון קר וב-11 בנובמבר הדיח את ויטלם. פרייזר הושבע כממלא מקומו, בתנאי שיעביר את חוק התקציב ושיתקיימו בחירות חדשות לשני בתי הפרלמנט.
ראש ממשלה
למרות שזמן רב היה פרייזר מזוהה עם האגף הימני של המפלגה הליברלית, הוא לא ביצע תוכניות שמרניות רדיקליות כפי שצפו אויביו הפוליטיים וכפי שכמה מחסידיו רצו שהוא יבצע. המדיניות המתונה יחסית של פרייזר גרמה לאכזבה לשר האוצר שלו, ג'ון הווארד ולשרים נוספים מהאסכולה הפרו-תאצ'ריסטית, שהיו תומכים נלהבים של כלכלת שוק. לביצועים הכלכליים של פרייזר הזיקה העלייה באבטלה, שהגיעה לנתוני שיא בתקופת שלטונו ונבעה בין השאר מהשפעות משבר האנרגיה העולמי של 1973.
בתחום מדיניות החוץ היה פרייזר פעיל במיוחד. הוא תמך במערכה של חבר העמים הבריטי לביטול האפרטהייד בדרום אפריקה וסירב לאשר למטוס שהטיס את נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה לתדלק בתחומי אוסטרליה בדרכה למשחק השנוי במחלוקת בניו זילנד ב-1981. יחד עם זאת, ב-1977 הותר לנבחרת סקי המים של דרום אפריקה לעבור דרך אוסטרליה בדרכה לניו זילנד ודבר האישור הוסתר מהתקשורת במשך שנים.
פרייזר התנגד לשלטון המיעוט הלבן ברודזיה. במהלך ועידת חבר העמים הבריטי ב-1979 שכנע פרייזר, יחד עם עמיתו הניגרי את ראש ממשלת בריטניה החדשה, מרגרט תאצ'ר, לעכב את ההכרה בהסדר הפנימי בממשלת רודזיה-זימבבואה, הסדר שקודם לכן הבטיחה תאצ'ר להכיר בו. בסופו של דבר, התקיימה ועידה בלונדון ובעקבותיה נבחר ב-1980 רוברט מוגאבה כנשיא זימבבואה העצמאית. פקיד בכיר לשעבר במשרד החוץ האוסטרלי העיד שפרייזר היה "האדריכל הראשי" בתהליך לעלייתו לשלטון של מוגאבה. על כך העידו גם נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה ונשיא זמביה, קנת קאונדה.
פרייזר גם הפתיע את מבקריו במדיניות ההגירה שלו. על פי מסמך ממשלתי מ-1977 אימצה ממשלת פרייזר מדיניות רשמית של "מחויבות הומניטרית ליישובם מחדש של פליטים". פרייזר הרחיב את היקף ההגירה מארצות אסייה והתיר לפליטים נוספים להיכנס לאוסטרליה.
פרייזר תמך ברב-תרבותיות והקים במימון ממשלתי רשת טלוויזיה ורדיו רב-לשונית (SBS) למרות שהתחנות הראשונות של רשת זו הוקמו כבר בתקופת שלטונו של ויטלם. למרות תמיכתו ברשת SBS, הטילה ממשלת פרייזר קיצוצים חריפים בתקציב רשת השידור הלאומית, ABC, שבאו על רקע ביקורת חוזרת ונשנית מצד הקואליציה על הסיקור הלא הוגן בעל הנטייה השמאלנית כביכול של הרשת.
פרייזר גם יזם חקיקה שאפשרה לאבוריג'ינים בטריטוריה הצפונית לקבל שליטה על האדמות שלהם, אך לא כפה חוקים דומים על ממשלותיהן השמרניות של המדינות.
שקיעה
בבחירות של 1980 הצטמצם הרוב של הקואליציה ביותר מחצי. כמו כן איבדה הקואליציה את השליטה בסנאט. ב-1982 התחולל מיתון כלכלי חד ושערוריות מס של דמויות בולטות במפלגה הליברלית הטרידו את הממשלה. שר המסחר והתעשייה הפופולרי, אנדרו פיקוק, התפטר מהממשלה והתמודד בבחירות על מנהיגות המפלגה מול פרייזר. למרות שפרייזר ניצח, אירועים אלו החלישו אותו מבחינה פוליטית.
בראשית 1982 היה ברור שמנהיג האיגודים המקצועיים הפופולרי, בוב הוק, יחליף את היידן כמנהיג מפלגת הלייבור. פרייזר היה מודע היטב למאבק בין היידן והוק ותכנן להכריז על בחירות בזק באותה שנה, אך המציאות הכתה אותו בפניו. ב-3 בפברואר 1983, הכריז פרייזר על הקדמת הבחירות ל-5 במרץ. הוא חש עצמו חזק בזכות הגברת כוחה של הקואליציה בעקבות בחירות ביניים שהתקיימו אז. פרייזר גם האמין שהוא יוכל לנצח את הלייבור לפני שהוק יבחר להיות מנהיג המפלגה. למרות זאת, פרייזר איחר את המועד. מבלי שהוא ידע זאת, היידן התפטר ופינה את מקומו להוק. בבחירות נחלה הקואליציה תבוסה קשה ואיבדה 24 מושבים בפרלמנט, התבוסה הקשה ביותר של ממשלת ימין מאז איחוד אוסטרליה. עד היום פרייזר הוא ראש הממשלה האחרון שנבחר מטעם מחוז בחירה כפרי.
מיד לאחר התבוסה בבחירות התפטר פרייזר מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברלית ופרש מהחיים הפוליטיים חודשיים לאחר מכן. במהלך 13 השנים שבהן בילו הליברלים על ספסלי האופוזיציה עד 1996, הם נטו להסביר את בעיותיהם ב"הזדמנויות המוחמצות" של תקופת פרייזר. פרייזר התרחק מפעילות במפלגה והתפטר ממנה ב-2009.
פרישה
לאחר פרישתו היה פרייזר פעיל בשורה של גופים בינלאומיים מטעם האו"ם וחבר העמים הבריטי שעסקו בפעולות סיוע וצדקה.
שערוריית ממפיס
ב-14 באוקטובר 1986, התגלה פרייזר, אז יושב ראש ועדה לחקר האפרטהייד בדרום אפריקה, באולם הכניסה של מלון מוזנח בממפיס, ארצות הברית, כשהוא לא לובש דבר מלבד מגבת. המלון היה ידוע כמקום פעילות של זונות וסוחרי סמים. למרות שנפוצו שמועות על כך שראש הממשלה לשעבר בילה עם זונה, הצהירה אשתו של פרייזר שהוא לא זכר את האירועים שהובילו אותו לסיטואציה וככל הנראה הוא היה קורבן למתיחה שביצעו חבריו לוועדה.
ההתרחקות מהמפלגה הליברלית
ב-1993 הוצעה מועמדותו של פרייזר לתפקיד נשיא המפלגה הליברלית, אך ברגע האחרון בוטלה ההצעה עקב הביקורת שמתח פרייזר על מנהיג המפלגה, ג'ון יוסון, על ההפסד של המפלגה בבחירות מוקדם יותר באותה שנה.
החל מ-1996 מתח פרייזר ביקורת על מדיניות החוץ של ממשלת ג'ון הווארד, במיוחד בנוגע ליישור הקו של הווארד עם ממשל בוש, שלדעתו של פרייזר הזיקה ליחסיה של אוסטרליה עם מדינות אסיה. הוא התנגד למדיניותו של הווארד בנוגע לפליטים, תמך במערכה להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה ותקף תופעות של חוסר יושרה בפוליטיקה האוסטרלית, בשיתוף עם ראשי הממשלה לשעבר, גוף ויטלם ובוב הוק שאיתם מצא שפה משותפת בנושאים אלה.
ב-2006 שיגר פרייזר מתקפה נוקבת על ממשלתו הליברלית של הווארד על רקע המדיניות שלה בנושאי הפליטים, המלחמה בטרור וזכויות האדם. כמו כן הוא אמר ש"אם אוסטרליה תמשיך ללכת בעקבות המדיניות האמריקנית, היא עלולה למצוא את עצמה שקועה במלחמת עיראק למשך שנים רבות והפחד מהאסלאם בחברה האוסטרלית יעקר רק לאחר זמן רב".
ביולי 2007 שיגר פרייזר מכתב תמיכה בקבוצת פעולה לשינוי המדיניות בעיראק ולהוצאת הכוחות משם. במכתבו זה ציין פרייזר: "דבר אחד עלינו לומר לאמריקאים, בצורה הפשוטה ביותר, שאם ארצות הברית לא מוכנה להיות מעורבת במהלכים דיפלומטיים בנוגע לעיראק ובנוגע לשאלות אחרות הנוגעות למזרח התיכון, כוחותינו ייסוגו משם עד לחג המולד".
לאחר התבוסה של ממשלת הווארד בבחירות של 2007, טען פרייזר שהווארד ניגש אליו לאחר ישיבת ממשלה במאי 1977 שעסקה בפליטים מווייטנאם ואמר: "אנו לא מעוניינים שיגיעו יותר מדי מאנשים אלה. אנו עושים זאת רק למען הרושם החיצוני, נכון?" הטענות הועלו על ידי פרייזר בראיון שנערך לרגל חשיפתם של המסמכים מאותה התקופה. הווארד, באמצעות דוברו, סירב להגיב.
בדצמבר 2009, זמן קצר לאחר בחירתו של טוני אבוט כמנהיג המפלגה הליברלית, פרש פרייזר מהמפלגה, באומרו כי "המפלגה היא כבר לא ליברלית, אלא שמרנית".
בדצמבר 2011 מתח פרייזר ביקורת חריפה על החלטתה של ממשלת אוסטרליה (בתמיכת המפלגה הליברלית שישבה באופוזיציה), להתיר יצוא אורניום להודו, בניגוד למדיניות ממשלתו של פרייזר שלא לייצא אורניום למדינות שלא חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ב-2012 מתח פרייזר ביקורת על הצבתם של כוחות אמריקנים באוסטרליה. בסוף 2012 כתב פרייזר הקדמה לכתב עת משפטי ובה ביקר באופן גלוי את מצב זכויות האדם באוסטרליה ובעולם המערבי כולו: "זוהי מחשבה מפוכחת שבתקופה האחרונה, זכויות שהושגו במאבק של מאות שנים, נשחקו בבריטניה ובמקומות אחרים. באוסטרליה קיימים חוקים המאפשרים מעצר סודי של חפים מפשע. כוחן של סוכנויות המודיעין עלה. במקרים רבים הצדק שהיה מנת חלקנו בעבר נשקל כיום בפחות כובד ראש".
ב-2014, בריאיון לרשת הטלוויזיה Russia Today, פסל פרייזר את הגישה של האמריקניזם ואת מדיניות החוץ של ארצות הברית.
מותו
מלקולם פרייזר מת ב-20 במרץ 2015 לאחר מחלה קצרה.
הלנה יקובס
הלנה יקובס (בגרמנית: Helene Jacobs [heˈleː.nə ˈja.kɔps]; 25 בפברואר 1906, שניידמול (Schneidemühl; כיום פילה, פולין – 13 באוגוסט 1993, ברלין) הייתה חברה בכנסיית הווידוי ואחת המתנגדות הגרמניות לנאציזם.
קורות חיים
יקובס הייתה מזכירתו של עורך פטנטים יהודי ומשנת 1934 ואילך חברה בכנסייה המוודה. היא הצטרפה לקבוצה שבמרכזה עורך הדין פרנץ קאופמן, קבוצה שמ-1940 ואילך הסתירה יהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים ועזרה להם להימלט מגרמניה. יקובס הסתירה כמה יהודים בביתה מתוך מוטיבציה נוצרית-סוציאליסטית, עד שהוסגרה בשנת 1943, הורשעה ונדונה למאסר של שנתיים וחצי.
יקובס הייתה חברה בחברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי מאז הקמתה של החברה בשנת 1949 והוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. היא נפטרה בשנת 1993 ונקברה בוולדפרידהוף דהלם, שם הוקמה אנדרטה לזכרה בשנת 2004.
לוחית זיכרון
תרגום הכתובת על לוחית הזיכרון ברחוב בונר 2 ברובע קונסטלר-קולוני וילמרסדורף:
סמיון אלטמן
סמיון יוסיפוביץ' אלטמן (באוקראינית: Семен Йосипович Альтман; נולד ב-21 באפריל 1946 בצ'והוייב) הוא מאמן כדורגל אוקראיני-יהודי. בעבר היה כדורגלן ששיחק בעמדת שוער.
קריירת משחק
אלטמן החל את הקריירה שלו בקבוצת קולחוזניק רובנו מהליגה הסובייטית השנייה. לאחר עונה אחת עבר לקבוצת ווהלין לוצק. בשנת 1966 עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מלהליגה הבכירה. הוא שיחק בשורותיה במשך 6 שנים, אך רק בשנתו האחרונה בקבוצה היה לשוער ראשון של הקבוצה (עד אז היה למעשה שוער מחליף). בשנת 1972 עזב את צ'רנומורץ, שיחק עוד שנתיים בקבוצות מהליגה השנייה ובשנת 1975 פרש ממשחק פעיל.
אלטמן למד חינוך גופני במכון הפדגוגי באודסה (במקביל לקריירת השחקן שלו).
קריירת אימון
בשנים 1976 - 1982 אימן אלטמן ילדים ונוער בביתה ספר לכדורגל של המועדון צ'רנומורץ אודסה. בשנת 1982 הצטרף לצוות המאמנים של הקבוצה הבוגרת של המועדון. בשנת 1988 עבר למוסקבה, שם אימן את דינמו מוסקבה. בסוף 1991, עם התפרקות ברית המועצות, שב לאוקראינה, חזרה לצ'רנומורץ. בשנים 1996 עד 1999 אימן את קבוצת זימברו קישינב. בהנהגתו זכתה זימברו בשתי אליפויות ובשני גביעי מולדובה.
מ-2003 עד 2007 היה אלטמן המאמן הראשי של צ'רנומורץ אודסה. במקביל לאימון הקבוצה היה גם יועצו של מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה בהכנותיה למונדיאל 2006. בשנת 2010 הצטרף אלטמן לצוות אימון של נבחרת אוקראינה. בשנים 2011 - 2012 אימן את קבוצת טאבריה סימפרופול. לאחר מכן פרש למעשה מאימון קבוצות.
בשנת 2019 מונה באופן מפתיע, לממלא מקום המאמן הראשי של נבחרת מולדובה, לאחר פיטורי המאמן הראשי הקודם. מילא את התפקיד במשך 3 חודשים. בשנים 2021 - 2022 היה עוזרו של מאמן קבוצת בלקני מהליגה האוקראינית השנייה.
הדס בן ארויה
ביוגרפיה
נולדה וגדלה באשקלון. בת זקונים להוריה ולה שתי אחיות. אביה מהנדס ואמהּ מורה למתמטיקה ושופטת ברידג'. לסבהּ היו בתי קולנוע בדימונה והוא העסיק, בין היתר, את האחים לאון ומשה אדרי.
סיימה את לימודיה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיה עבדה בחברת סטארט-אפ שהפכה סרטונים שצולמו בסמארטפון, לסרטון שאותו ניתן לשתף במדיה החברתית. בן ארויה הייתה האחראית על תחום הקולנוע ולאחר מכן מונתה גם לאחראית המוזיקה, וניהלה עובדים במספר מדינות.
ב-2013 ביימה את הסרט הקצר "סקס-דול" בכיכובם של ג'וי ריגר ועודד לאופולד. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סצ'ואן והוקרן בפסטיבלים רבים בעולם.
ב-2016 ביימה, כתבה ושיחקה בסרט הגמר שלה "אנשים שהם לא אני". הסרט שהורחב לסרט באורך מלא, היה לסרט הסטודנטים הישראלי הראשון שהוקרן בפסטיבל לוקרנו, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל "מר דל פלטה" בארגנטינה. מבקר הקולנוע האמריקאי, ג'ונתן רוזנבאום, בחר אותו לסרט הביכורים הטוב ביותר של 2016.
בשנת 2018 גילמה את דמותה של עדי בסרט גאולה.
בשנת 2019 זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בגין גילום דמותה של בילי בסרט קצפת ודובדבנים. באותה השנה גם השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה האחיות המוצלחות שלי.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרטה מישהו יאהב מישהו, והוקרן בבכורה בפסטיבל ברלין. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ואלישבע וייל זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט.
בשנת 2022 החלה הפקת הסדרה ״קורדרוי״ שכתבה ומביימת בן ארויה, ועלתה לשידור בחודש מרץ 2023 ב-HOT. הסדרה עוסקת בהשפעה של תנועת metoo# על עולם מערכות היחסים ולוהקו אליה צחי הלוי, יפתח קליין, אדם גבאי, אריק ברמן, דר זוזובסקי, ניבר מדר ודני רופ.
מריה דולמביאנקה
מריה דולמביאנקה (פולנית: Maria Dulębianka; 21 באוקטובר 1861 – 7 במרץ 1919) הייתה אמנית ופעילה חברתית פולנית.
ביוגרפיה
מריה דולמביאנקה נולדה ב־21 באוקטובר 1861 בקרקוב, באימפריה האוסטרית, למריה מוויצ'ולקובסי והנריק דולבנה. משפחתה הייתה בעלת אדמות שהוחכרו. היא למדה בבית הספר מלישבסקה בקרקוב ולקחה שיעורים פרטיים באמנות מיאן מטייקו עד שנת 1872. לא הצליחה להתקבל לאקדמיה לאמנויות בקרקוב מכיוון שהייתה אישה, והמשיכה בלימודיה בבית הספר לאמנויות בווינה. שם למדה אצל ליאופולד הורוביץ.
לאחר שנתיים היא עברה תחילה לוורשה, שם התאמנה אצל וויצ'ך גרסון, ולאחר מכן בשנת 1884 לפריז כדי להתאמן באקדמיה ז'וליאן. בפריז למדה אצל ויליאם-אדולף בוגרו, קרולוס-דוראן, ז'אן ז'אק הנר וטוני רוברט-פלורי עד 1886. רוב ציוריה של דולמביאנקה היו דיוקנאות או סצנות של נשים וילדים. לאחר שהציגה לראשונה בקרקוב, השתתפה בתצוגות בוורשה ובהמשך בפריז.
בשנת 1887 שבה דולמביאנקה לוורשה בכוונה לפתוח בית ספר לאמנות לנשים. היא תמכה בבחירת נשים, ודגלה בקבלת נשים לאקדמיה לאמנויות בקרקוב כבר בשנת 1885. בשנת 1889 הכירה את מריה קונופניצקה, אם לשמונה ילדים וסופרת, שהתגוררה באופן עצמאי ונפרדה מבעלה, ירוסלב קונופניצקי. דולמביאנקה הייתה אז כמעט בת 30, וקונופניצקה הייתה מבוגרת ב -19 שנים. השתיים לא נפרדו, ומרגע פגישתן הפכה קונופניצקה לנושא העיקרי בציוריה של דולמביאנקה. אופי היחסים שלהן לא מוסכם סופית על ידי אנשי אקדמיה, בין השאר משום שלאחר מותן נשרפו מכתביהן על ידי בני המשפחה, אך גם משום שהן היו צנזוריות, מודעות שעשויים לקרוא את התכתובות שלהן, ולעיתים נדירות כתבו על ענייני משפחה אפילו בעבודותיה שפורסמו, נראה כי היו להן גם מערכות יחסים אחרות עם נשים שהיו לסביות ידועות, אם כי המונח לא היה בשימוש באותה עת.
לקונופניצקה הייתה השפעה חזקה על דולמביאנקה, שהשתתפה יותר ויותר בפרויקטים של רווחה חברתית ובאקטיביזם למען זכויות נשים. בשנת 1890 עזבו בנות הזוג את ורשה והחלו לנסוע. הן ביקרו בגרמניה, באיטליה, בצרפת ובאתרי בריאות באוסטריה ובאזורים הצ'כיים של אוסטריה-הונגריה, ולעיתים נדירות חזרו לפולין. הן נסעו באופניים ודולמביאנקה משכה תשומת לב בלבושה: היא התנערה מלבוש הנשים המסורתי, במקום זאת הייתה לבושה במכנסיים או חצאית ארוכה וישרה, חולצות ועניבות, ונעליים עם עקב שטוח. היא גם קיצרה את שערה והרכיבה תמיד משקפי מונוקל או פינס-נז.
בכל מקום בו התגוררו דאג קונופניצקה כי לדולנביאנקה יהיה סטודיו שיאפשר לה להמשיך לצייר. היא הציגה בתערוכות והשתתפה באירועים בדרזדן, קייב, לונדון, לבוב, מינכן, פריז ופראג. בשנת 1900, בתערוכת פריז, זכו שני ציוריה - "על תשובה", "גורל היתום" - בפרסי הצטיינות. ציור שלישי "סטודיו לבנות" נרכש, כשהוא עדיין מוצג, על ידי המוזיאון הלאומי בקרקוב.
בשנת 1897 הצטרפה דולמביאנקה למרכז האמנציפציה בלבוב ולחצה בהצלחה על מועצת העיר להקים בית ספר תיכון לנשים, שיאפשר לבנות להגיע להשכלה גבוהה. היא פרסמה מאמרים בנושאי נשים בכתב עת פמיניסטי ועבדה כעורכת עבור "גלוס קובייט" (קול נשים) וקורייר לבובסקי (שליח לבוב). בשנת 1901 העבירה דולמביאנקה הרצאה בזקופנה בנושא: "מדוע תנועת הנשים מתפתחת כל כך לאט?". בשנה שלאחר מכן היא נשאה הרצאה על פעילות אמנותית של נשים ובשנת 1903 פרסמה את המאמר "אודות יצירתיות נשים" בגלוס קובייט.
בשנת 1902 חגגו 25 שנות קריירה של קונופניצקה כסופרת, מחווה כבוד הגבוה ביותר שהיה ניתן להעניק באותה תקופה, היא קיבלה בית בסארנובייץ כמתנה לאומית. משנת 1903 היא ודולמביאנקה בילו את האביב והקיץ בבית האחוזה, אך המשיכו לנסוע בשאר ימות השנה.
דולמביאנקה החל בקמפיין למען נשים להשגת זכות הבחירה בגליציה בשנת 1907. היא הדגישה את היעדרן של זכויות פוליטיות לנשים בפילהרמונית ורשה, והסבירה כי לנשים יש רק ייפוי כוח, אך אין להן זכויות אקטיביות אמיתיות. בשנה שלאחר מכן היא עשתה קמפיין כמועמדת המפלגה האגררית לפרלמנט בגליציה. בתמיכת ועדת הבחירות העממית ומועדון החינוך לנשים פרוגרסיביות, היא פתחה את הקמפיין שלה בנאום לפני הבחירות על אידיאל השוויון. החוברת שלה "העמדה הפוליטית של האישה", מתחה ביקורת על המפלגות הפוליטיות על התעלמות מנשים והסתבכות לגחמות דעת הקהל, והעלתה תמיכה באג'נדות מעמדיות ולאומניות. אף על פי שקיבלה 511 קולות ממצביעים גברים, שמה נמחק מרשימת ההצבעה מכיוון שנשים לא היו זכאיות לכהן בפרלמנט וקולות תומכיה בוטלו.
בשנת 1909 נאמה דולמביאנקה בשם ה"סטרוניקטו ג'וטרה" ("מפלגת המחר"), והתוותה פלטפורמה שדרשה שוויון חברתי, עצמאות פולין ושיתוף פעולה של פולנים ואוקראינים. כאשר בריאותה של קונופניצקה החלה להידרדר בשנת 1910, עברו בנות הזוג לצמיתות ללבוב, שם יכלו לקבל עבורה טיפול בסנטוריום קיסיילקי.
קונופניצקה, בת הלוויה של דולמביאנקה במשך שני עשורים, נפטרה ב־8 באוקטובר 1910 ודולמביאנקה ארגן הלוויה בה השתתפו אלפי אבלים.
בשנת 1911 היא הקימה את ועדת הבחירות לנשים שתלחץ על שילוב נשים במועצת העיר לבוב.
בהמשך עבודתה לאבטחת זכויות ולסיוע לעניים, הקימה דולמביאנקה את "איגוד זכויות האישה", את "ליגת הגברים להגנת זכויות נשים" ועוד ארגונים. הובילה את ועדת העבודה האזרחית, הקימה מטבחים לעניים, משתלות ילדים ומועדון לילדי רחוב וליתומים.
בשנת 1918, כאשר קיבלה פולין מחדש את עצמאותה, לבסוף ניתנה לנשים זכות הצבעה. דולמביאנקה כיהנה כציר לוועדת הממשלה הזמנית ונבחרה ליו"ר ליגת הנשים. עם פרוץ מלחמת פולין-אוקראינה בנובמבר היא הצטרפה לצלב האדום הפולני, ארגנה את שירות הבריאות הפולני והשתתפה בהגנת לבוב.
בתחילה עבדה כאחות, אך ויתרה על התפקיד כדי לשמש כשליח. היא ארגנה מאמצי סיוע לחיילים פולנים שנכלאו במחנות שבויים באוקראינה. בביקור במחנה שבויים, היא חלתה בטיפוס וחזרה ללבוב.
דולמביאנקה נפטרה ב-7 במרץ 1919 בלבוב ונקברה בקבר של קונופניצקה בבית העלמין בליצ'קיב. ההלוויה הפכה לאירוע פטריוטי, שמשך אליו פעילי תנועת נשים ואמהות חד הוריות, ועוד אנשים שעזרה להם. מאוחר יותר נקברו שרידיה של דולמביאנקה מחדש בקבר נפרד.
מורשתה
דולמביאנקה, כמו נשים פעילות רבות, נעלמה מספרי ההיסטוריה עד לתחיית הפמיניזם בשנות התשעים. היא זכתה להכרה בזכות עבודתה החלוצית בנושא זכויות נשים, בעזרתה בקבלת נשים לאקדמיה לאמנויות, ובהקמת בית הספר התיכון הראשון לנשים בלבוב. הקמפיין ההיסטורי שלה בשנת 1908 זכור כאבן דרך במאבק למען זכות הבחירה לנשים בפולין.
בשנת 2018 יצא סרט, סילאצקי מאת מרתה דזידו ופיוטר ליבובסקי. זה תיאר את מאבקן של נשים פולניות להשגת שוויון זכויות ואת דולמביאנקה שיחקה מריה סוורין.
אזור התעשייה שח"ק
פארק תעשיות שח"ק, נקרא לעיתים גם "אזור התעשייה שח"ק" הוא פארק תעשייה אשר ממוקם באזור הצפוני של תחום השיפוט של המועצה האזורית שומרון. פארק התעשייה צמוד להתנחלויות הישראליות שקד, חיננית ולשאר יישובי גוש שקד, ובנוסף קרוב ליישוב קציר (ומי עמי), ומכאן ראשי התיבות המרכיבים את ראשי התיבות של שם הפארק (שח"ק) - שקד, חיננית, קציר. האזור ממוקם בסמוך לגדר ההפרדה ביהודה ושומרון. באזור התעשייה עובדים ישראלים ופלסטינים ביחד והוא משמש את תושבי צפון השומרון, חלק מיישובי הכוכבים ואת העיר חריש.
שטח הפארק משתרע על כ-8,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם מייעודים למטרות תעשייה, בנוסף לכך המפעלים בפארק נהנים מהטבות של מפעל שפועל באזור פיתוח א' (מפעלים באזור פיתוח א' זכאים לקבל פטור ממס חברות לשנתיים ומענק של כ-24% על רכוש קבע).
נכון ל-2018 בפארק מועסקים כ-950 עובדים.
היסטוריה
הפארק הוקם ב-1998 ומתמקד בטיפוח יוזמות ידידותיות לסביבה.
ביוני 2001 אושר הקמת מפעל של חברת תעשיות בית אל, חברת זו עוסקת בעיקר בפיתוח מערכות טיהור אוויר.
בשנת 2010, חברת טירק פתחה את מפעל מיחזור הצמיגים הראשון בישראל בפארק והמפעל מטפל מדי יום בכ-35,000 טון של צמיגים משומשים, מפעל למיחזור צמיגים הוקם בהשקעה של כ-60 מיליון שקל.
בנובמבר 2018 פורסם כי קיימת תוכנית להרחבת אזור התעשייה, על פי התוכנו שטחו של הפארק יגדל ב-25%, משרד הכלכלה והתעשייה מימן הקמת מכון טיהור שפכים במקום והעמיד לדבר סכום של כ-3.5 מיליון שקלים
שנה לאחר מכן כחלק מביקורו הנרחב ביהודה ביקר השר להגנת הסביבה, זאב אלקין באזור התעשייה ובמפעלים החדשים שהוקמו בו.
יחסי ברזיל–לבנון
יחסי ברזיל–לבנון הם היחסים הדו-צדדיים בין ברזיל ולבנון.
סקירה כללית
כיום חיים בברזיל בערך 7–10 מיליון אזרחים ממוצא לבנוני. שתי המדינות חברות בארגון G77 ובאומות המאוחדות. בשנת 1877 ביקר הקיסר הברזילאי פדרו השני בביירות, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. המהגרים הלבנונים הראשונים שהגיעו לברזיל היו בשנת 1882, כשרובם נוצרים מרונים מהר הלבנון. בשנת 1920 פתחה ברזיל קונסוליה בביירות על מנת להקל על ההגירה העות'מאנית (לבנונית) לברזיל. עד 1914 היגרו לברזיל מעל 60,000 לבנונים. באוקטובר 1945 קיבלה לבנון את עצמאותה מצרפת ובנובמבר 1945 הכירה ברזיל בלבנון וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים.
מאז 2011 ברזיל שולחת כוחות ליוניפי"ל ומחזיקה כיום 1,288 חיילים ושליחים במדינה.
הסכמים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים הדדיים, ובהם מזכר הבנות בנושא התייעצויות פוליטיות; הסכם על ויתור ויזה לאזרחים המחזיקים בדרכונים דיפלומטיים והסכם להארכת תוקף תיירות וויזת עסקים בדרכונים רגילים.
סחר
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין ברזיל ולבנון בכ-298 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ברזיל ללבנון כלל: בשר, קפה, סוכר, מטוסים ומכוניות. הייצוא העיקרי של לבנון לברזיל כלל דשן ועופרת. לבנון היא שותפת הסחר ה-77 בגודלה של ברזיל בעולם.
ברטלט
ראו גם
}}
גלינסטאן
גלינסטאן (Galinstan) הוא שם מסחרי לתערובת אוטקטית המורכבת מגליום, אינדיום ובדיל. ביחס משקלי של 68.5% גליום, 21.5% אינדיום ו10.0% בדיל. בהרכב זה טמפרטורת ההתכה 19°C-. כסגסוגת מתכתית נוזלית בטמפרטורת החדר גלינסטאן משמש כתחליף לכספית במדחום וכתחליף לסגסוגת הראקטיבית נתרן-אשלגן.
השם הוא הלחם של שלושת המרכיבים gallium, indium, stannum (בלטינית בדיל - Stannum).
יחסי אלבניה–צ'כיה
יחסי אלבניה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין אלבניה לצ'כיה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 ביולי 1922. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בשתי המדינות משטרים קומוניסטיים. שתי המדינות היו חברות בברית ורשה, אולם בשנת 1968 פרשה אלבניה מהברית בשל יריבותה עם ברית המועצות.
שתי המדינות חברות ב-OSCE ובנאט"ו. כמו כן אלבניה היא מועמדת להצטרפות ל וצ'כיה היא חברה באיחוד האירופי.
פסיפס (אלבום)
פסיפס הוא אלבומו ה-12 (כולל האוסף "ירח מלא") של הזמר הישראלי אביב גפן, אשר יצא לאור ב-27 במרץ 2012.
הפקה
מהאלבום יצאו חמישה סינגלים: "ריק בבית", "קוצים", "בובות", "נוסטלגיה" ו"טיפות". השיר "נוסטלגיה" בוצע בדואט עם שרון ליפשיץ, שחזרה להקליט לאחר שנים רבות בהן לא הקליטה שירים. כל הסינגלים זכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים בארץ והושמעו רבות. קוצים הגיע בתשע"א למקום ה-27 במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-20 במצעד השנתי של גלגלצ. "נוסטלגיה" כבש את המצעדים השבועיים ושהה 17 שבועות במצעד של רשת ג', מתוכם 4 שבועות במקום הראשון. בתשע"ב הגיע השיר למקום ה-31 במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-26 במצעד השנתי של גלגלצ. "טיפות" הצליח באותו מידה במצעדים השבועיים בגלגלצ וברשת ג', ובסוף תשע"ב הגיע למקום ה-20 במצעד השנתי של גלגלצ ובעוד מצעדים אחרים. זאת הייתה השנה המוצלחת ביותר של גפן במצעדים מאז שנת תשס"ו ואלבומו "עם הזמן".
כחל צהוב-מקור
כחל צהוב-מקור או כחל רחב-מקור (שם מדעי: Eurystomus glaucurus) הוא מין של עוף ממשפחת הכחליים החי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה ובאי מדגסקר למעט בשטחי אקלים צחיח.