cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט לינדזי (מושל אלבמה)
פעילותו נגד הקו קלוקס קלאן
בתחומים אחרים יכול היה לינדזי לרשום לעצמו הישגים, שהבולט מבניהם היה ירידה בפעילות הקו קלוקס קלאן. הניצחון הנרחב של הדמוקרטים באלבמה חיסל את כמה מהסיבות לפעילות טרור. הבדיקה הכלל ארצית בנוגע לקלאן והאיום בחקירה פדרלית נגדו יכלו גם הם להיות ההסבר לצמצום האלימות מצד הארגון. מדיניותו של לינדזי כלפי הקלאן הייתה מורכבת: לעיתים קרובות הוא ניסה לבלום את האלימות ביישובים בהם הייתה שליטה של הקלאן באמצעות עידוד פקידי ממשל רפובליקנים להתפטר, ואז הוא מינה דמוקרטים שהתקבלו בצורה טובה יותר על ידי האוכלוסייה הלבנה. כך היה לינדזי מחויב פחות לשלטון החוק מאשר לחיסול כוחה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה. ועדיין, הוא גינה בפומבי את לקיחת החוק לידיים, והכרזות אלו תרמו לשקיעת פעילותו של הקלאן.
בחירות 1872
כמה מהמצביעים הדמוקרטים שיבחו את הריסון התקציבי של לינדזי, אך קיצוצים במימון למערכת החינוך שהובילו לסגירת בתי ספר הכשילו סופית את התמיכה במושל. בעיות אלו, שנבעו מהקשיים הפיננסיים, נוצרו כתוצאה משערוריית הרכבות. בחוגי המפלגה הדמוקרטית, ספג לינדזי התנגדות על רקע סוגיית הרכבות. המבקר הקולני ביותר שלו היה רוברט מקי מהעיתון Selma Argus, שבמאמרי המערכת שלו הוא טען שלינדזי הפנה כספי חינוך ל"מהמרי הוול סטריט ולספקולנטים הזרים". בוועידה המדינתית של הדמוקרטים של 1872, זכתה הודעתו של לינדזי שלא יתמודד לתקופת כהונה שנייה למחיאות כפיים, ורק התערבותו הזמנית של יושב הראש מנעה שריקות בוז כלפיו. מועמד המפלגה, תומאס ה. הרנדון ממוביל, לשעבר תומך הפרישה, התמודד ללא הצלחה. יריבו בבחירות הכללית, דייוויד לואיס, זכה בניצחון ברור, כאשר שמונה מחוזות בצפון אלבמה, שהצביעו בעבר לדמוקרטים, נתנו את קולותיהם לרפובליקנים. כך ריפה לינדזי את ידי מפלגתו וסלל את הדרך לתחייתה המחודשת של המפלגה הרפובליקנית, שבאופן אירוני קיבלה דחיפה כתוצאה משקיעת האלימות שבעבר הובילה לעלייתם של המועמדים הדמוקרטים.
שנותיו האחרונות
חודשיים לאחר תום כהונתו כמושל, לקה לינדזי בשיתוק. הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בהיקף מוגבל, אך התעלם מהנעשה בפוליטיקה מעבר להתגוננויות מזדמנות על תקופת ממשלו בעיתונות. עד למותו הוא נותר מוגבל.
רוברט לינדזי נפטר בטסקמביה ב-13 בפברואר 1902. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחת וינסטון שבעיר.
ג'וליה פיליפס
ג'וליה פיליפס (באנגלית: Julia Phillips; 4 באפריל 1944 – 1 בינואר 2002) הייתה מחברת ומפיקה אמריקאית. פיליפס מוכרת בתור האישה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. יחד עם בעלה, מייקל פיליפס, היא הפיקה סרטים רבים במהלך שנות ה-70 וזכתה להערכה רבה. בנוסף, היא כתבה ספר זיכרונות על חייה כמפיקה הוליוודית, You'll Never Eat Lunch in This Town Again - שהפך לרב מכר.
קורות חייה
פיליפס נולדה בתור ג'וליה מילר למשפחה יהודית ופולנית בעיר ניו יורק. לאמא שלה קרו טניה ולאביה קראו אדולף מילר. אביה עבד בתור מהנדס כימי בפרויקט מנהטן ואילו אמא שלה הייתה סופרת, שהתמכרה לסמים. היא גדלה בברוקלין, בגרייט נק. ​​ב-1965 קיבלה תואר ראשון במדע המדינה, ממכללת מאונט הוליוק, וב-1966 נישאה למייקל פיליפס. (מייקל פיליפס היה מפיק סרטים וטלוויזיה בהוליווד מאז 1971). לאחר הלימודים, היא עבדה כעורכת מדור ספרים ב-Ladies' Home Journal ולאחר מכן כעורכת תסריטים בסרטי פרמאונט. ב־1971, היא ובעלה החליטו לעבור לקליפורניה בשל רצון להפיק את הסרט Steelyard Blues עם ג'יין פונדה ודונלד סאתרלנד, שיצא לאקרנים ב-1973. ג׳וליה בדומה לאמא שלה גם כן הייתה מכורה לסמים, בעיקר לקוקאין. תופעות הלוואי של התמכרות לקוקאין גרמו לפיטוריה ממפגשים מהסוג השלישי, במהלך הפוסט-פרודקשן. תקופות של שימוש בסמים ובזבוזים גבו ממנה מחיר כבד, כפי שניתן לראות כי הספר המוכר שלה - ״You'll Never Eat Lunch in This Town Again״. סיפר על חוויותיה בהוליווד ותרבות הסמים שהייתה בהוליווד, תרבות שג׳וליה נהגה להיות חלק ממנה.
הצלחות בעולם הקולנוע
ב-1972, פיליפס יחד עם בעלה, מייקל פיליפס והמפיק טוני ביל הזמינו את דייוויד ס. וורד לכתוב את התסריט של העוקץ, תמורת 3,500 דולר. שנה לאחר מכן, ב-1973, העוקץ זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר והפך את פיליפס לאישה הראשונה שזוכה באוסקר כמפיקה. (פרס שאותו חלקו טוני ביל ומייקל פיליפס). לאחר הצלחתו של "העוקץ", שאותו הפיקה, פיליפס סגרה את שנות ה-70 עם הצלחות רבות. "נהג מונית", עטור השבחים של מרטין סקורסזה ב-1976, שהיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר. ״המחץ״ של ספילברג ב-1977, "מפגשים קרובים מהסוג השלישי", סרטה הגדול השלישי, שגם כן הופק יחד עם בעלה. הסרטים של פיליפס שגשגו במשך 25 שנים ולאחר הצלחתו של ״העוקץ״, הוא הוכנס להיכל התהילה של גילדת המפיקים של אמריקה והעניק לכל אחד ממפיקיו פרס דפנה זהב. ביוני, 2007 הסרט - ״נהג מונית״, דורג במקום ה-52 בתור הסרט הקולנועי הטוב ביותר בכל הזמנים, על ידי המכון האמריקאי לקולנוע. הצלחה בפרסום.
בשנת 1991 פרסמה פיליפס את ״You'll Never Eat Lunch in This Town Again״ על חוויותיה בהוליווד. הספר עמד בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. ספר ההמשך שלה "נהיגה תחת השפע", יצא לאור בשנת 1995. ספר זה עסק בעיקר, כיצד הצלחת ספרה הראשון שינתה את חייה. למרות הצלחותיה הרבות, פיליפס ידועה עד היום בעיקר בזכות ספר הזיכרונות הזועם שלה, מ-1990, "You'll Never Eat Lunch in This Town Again", שהשפד עמיתים לשעבר כמו גולדי הון וסטיבן שפילברג שהיו גם הם מפיקים ושחקנים יהודיים.
מוות
פיליפס נפטרה מסרטן ב-1 בינואר 2002. היא הותירה אחריה את בתה קייט פיליפס (מנישואיה הראשונים למייקל פיליפס) ואת אחיה מתיו מילר. נקברה בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק.
ריקודים סלוניים
ריקודים סלוניים הם אוסף של ריקודי זוגות, המבוססים על סגנונות ריקוד מכול רחבי העולם, שאומצו חברתית ותרבותית בתרבות המערבית, ומהווים תחום תחרותי. הריקודים סלוניים החלו כריקודים עממיים. בשנים האחרונות, עם התפתחות תוכניות המציאות, זכה תחום הריקודים הסלוניים לחשיפה שהביאה לפופולריות עצומה. בין תוכניות אלה בולטת התוכנית "רוקדים עם כוכבים".
הריקודים הסלוניים שרואים בהופעות שונים לחלוטין מן הריקודים הסלוניים בתחרויות. בהופעות לא חלות שום הגבלות תנועתיות על הזוג. מטרת ההופעה היא לבדר את הקהל, לרגש אותו ולעניין אותו וכל תנועה היא בעלת סיפור. לעומת זאת בתחרויות יש חוקים ברורים ונוקשים בכל ריקוד וריקוד אשר חלים על הזוג. העמידה בחוקים זהו אחד הקריטריונים לפיהם הזוג נשפט, אך גם אז הם מנסים להעביר לקהל ולשופטים את הרגשות הכי שונים- לכל ריקוד סיפור מישלו וכך הריקוד ניראה חיי, והקהל הצופה בתחרות מרגיש שהוא נמצא בתוך סיפור זה.
סגנונות
קיימים עשרה ריקודים בסיסים בתחום הריקודים הסלוניים אשר מתחלקים לשני סגנונות של חמישה ריקודים. כאשר לכל קבוצה סגנון ואופי שונים.
ריקודי סטאנדארט או ריקודים אירופיים
הריקודים בקטגוריה זו מקורם באירופה. הזוג חייב להיות במגע מתמיד לאורך כל הריקוד, אסור להם לעזוב ידיים, את המסגרת המוחזקת מתחילת הריקוד ועד סופו. הגבר לובש חליפת טוקסידו והאישה מעין שמלת ערב בה משולבת יצירתיות רבה.
ואלס אנגלי (Slow Waltz) - קצב של שלושה רבעים איטי.
טנגו (Tango) - ריקוד ארגנטינאי במקור. הגיע מלאטינו אמריקאיים לפני שריקודים סלוניים ניהיו תחרותיים רשמית והתפתחו בעולם. הוא היה במקום הפסודובלה בלאטין.
סלוופוקס/פוקסטרוט (Slow Foxtrot) - אחד הריקודים המורכבים והקשים בתחום הריקודים הסלוניים כיוון הוא מצריך רמה גבוהה של שליטה על הגוף.
ואלס וינאי (Viennese Waltz) - קצב של שלושה רבעים מהיר. מאופיין בהרבה סיבובים מהירים על הרחבה.
קוויקסטפ (Quickstep) - בתרגום לעברית "צעד מהיר". כמו שהוא נשמע, זהו ריקוד מהיר ואף קופצני.
ריקודים לטינו-אמריקאים
הריקודים בקטגוריה הזאת הם מאמריקה ומהמדינות הלטיניות. כאן הלבוש הוא שונה. לגברים יש חופש בלבוש שלהם יחסית לריקודים האירופאים, והנשים לרוב לובשות שמלות קצרות. לכל ריקוד אופי, סגנון וקצב משלו. הריקודים הלטינים מספרים סיפורי אהבה בין שני בני הזוג, לעומת הריקודים האירופאים שנחשבים ליותר רציניים.
צ'ה צ'ה צ'ה (Cha cha) - ריקוד קובני במקור. ריקוד חזק אך באותו זמן מנסים להראות את האהבה בין בני הזוג. רגליים תמיד חזקות ומחדדים כל תנועה. מצב של שתי רגליים כפופות לא קיים בצ'ה צ'ה צ'ה. גם בריקוד הזה הבת זוג משחקת עם הבן זוג. אך הבן זוג לרוב שולט בה ולא נותן לה לברוח כל כך מהר.
סמבה (Samba) - במקור ריקוד ברזילאי. מהווה חלק אינטגרלי מן הקרנבל בברזיל. רוקדים בקצב שלושה רבעים, רבע שלם בתנועות הבסיס. ריקוד שמח וקיצ'י המאופיין בתנועת הבאונס. ריקוד זה אינו נרקד עם ברכיים ישרות.
רומבה (Rumba) - ריקוד שמקורו בקובה, נחשב לריקוד האהבה. בעל קצב איטי יחסית לשאר הריקודים הלטינים. בת הזוג מסמלת מאהבת חושנית שלא תמיד תתן לבן זוגה לקחת אותה. היא משחקת איתו; ובן הזוג מנסה להשיג לעצמו דייט. מצב של שתי רגליים כפופות לא קיים ברומבה.
ג'ייב (Jive) - כולל בתוכו תנועות של טוויסט וסווינג, ריקוד קופצני ושמח. בת הזוג מתגרה בבן הזוג שלה והוא חייב לרדוף אחריה. הריקוד יוצר משחק בין שני אוהבים.
ריקודים סלוניים בעולם
קיימות שתי התאחדויות מרכזיות שלכל אחת מהן תחרויות נפרדות (ברוב המקרים). ההתאחדות המרכזית היא WDSF. התאחדות זו מתאפיינת באופי ספורטיבי למדי. התאחדות מרכזית נוספת, שהתפתחה מתוך WDSF (בעקבות סכסוך) היא WDC. התאחדות זו מאופיינת באופי יותר אומנתי.
רמות בעולם הסלוניים התחרותי
בריקודים הסלוניים התחרותיים כל זוג משתייך לרמה מסוימת. הקטגוריה תלויה ברמה שלו ובמספר הנקודות אשר השיג בפנקס הרקדן שלו.
הרמות מתחלקות כך:
ישראל חכמישווילי
ישראל חכמישווילי (1866–1944) היה איש ציבור ירושלמי, יהודי-גאורגי, סוחר אמיד ובנקאי, וגואל אדמות רבות בירושלים ומחוצה לה.
ביוגרפיה
נולד באחלציחה שבגאורגיה ב-29 במרץ 1866 (י"ג בניסן ה'תרכ"ו) ללאה בת יוסף גורל (גורלשווילי) ולרב יעקב חכמישווילי, שהיה מחלוצי העלייה הראשונים של יהדות גאורגיה לארץ ישראל, בן למשפחת רבנים (מכאן הכינוי "חכמישווילי" - "בן החכם").
כשבגר החל לעסוק במסחר ובחלפנות כספים, ובהמשך עבר לעסוק בבנקאות.
בחודש יולי 1909 (אב ה'תרס"ט) פרסם חוברת בשם "שכונה חדשה" בה פרסם כי רכש שטח בירושלים, שמתוכו יקציב 25,000 מטרים לייסוד שכונה למחוסרי אמצעים בירושלים.
כנתין רוסיה, וכנאמן הרכוש של המנזר הרוסי והיווני בירושלים, במלחמת העולם הראשונה סייע ליהודים רבים שנרדפו על ידי השלטון הטורקי. בתקופה זו נערכו בביתו חיפושים, ונמצאו בו תעודות המקשרות אותו לתנועה הציונית. תחילה הוחלט לגרשו מהארץ, אולם לבסוף נדחה הגירוש בשל מצבו הבריאותי.
ייסד מכספו את התלמוד תורה וישיבת "שארית ישראל", ובית כנסת בעיר העתיקה בירושלים לעדת הגורג'ים. בתלמוד תורה, שניהל בעצמו, קבע שילמדו עברית כשפה ראשית, בעוד בתי ספר אחרים המשיכו ללמד באמצעות שפות אחרות.
במשך שנים רבות עסק בגאולת אדמות בירושלים שמחוץ לחומות, וגאל שטחים נרחבים, ונמנה עם מייסדי שכונות חדשות בעיר, בהן רחביה וסביבתה. במיוחד היה בקשר תמידי עם גואלי האדמות יהושע חנקין, ארתור רופין ויעקב טהון מחברת הכשרת היישוב, והקרן הקיימת לישראל.
מטרתו העיקרית הייתה יישוב החלק הדרומי-מערבי של ירושלים, בדרך המובילה לחברון, וכסוחר אמיד, על חלק מהקרקעות שרכש בלב ירושלים בנה בניינים ששימשו כמרכזי המסחר הראשיים של העיר, והעניקו עבודה לתושבים רבים.
גם מחוץ לירושלים רכש שטחי אדמה ושטחים חקלאיים רבים במושבות עבריות, והודות לפעילותו, הוצעה לו משרת ציר בקונגרסים הציוניים על ידי מנחם אוסישקין.
ב-5 באפריל 1944 נפצע מרכב שנסע ברחוב יפו בירושלים, והלך לעולמו למחרת, ב-6 באפריל (י"ג בניסן ה'תש"ד). בלווייה נכח קהל רב, והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בתו ויקטוריה וידה נישאה לגבריאל ולירו, בנו של חיים ולירו. במשך חייה מילאה תפקידים שונים, והייתה פעילה בויצו. אחיו היה הבנקאי יוסף חכמי.
ההופכים את עורפם לאומלאס
"ההופכים את עורפם לאומלאס" הוא סיפור משנת 1973 מאת אורסולה ק. לה גווין. הסיפור מסווג כסיפור קצר, אך הוא תיאורי ונטול עלילה - המספרת מתארת את פסטיבל הקיץ בעיר האוטופית אומלאס - בה האושר והעושר של תושביה תלויים באומללות של ילדה אחת יחידה.
"ההופכים את עורפם לאומלאס" היה מועמד לפרס לוקוס לסיפורת קצרה ב-1974, וזכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר באותה שנה.
פרסום
הסיפור פורסם לראשונה באנתולוגיית New Dimensions בעריכת רוברט סילברברג, באוקטובר 1973. הוא פורסם מחדש באוסף הסיפורים של לה גווין The Wind's Twelve Quarters ב-1975, ומאז נכלל באנתולוגיות רבות נוספות. הוא גם יצא לאור בהוצאה עצמאית בתור ספר קצר לנוער, בעל 31 עמודים, ב-1993.
הסיפור תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם בשנת 2009.
תקציר
המספרת אומרת לקוראים שהיא לא יכולה לספק את פרטי הפרטים של העיר - ומזמינה את הקוראים לתאר את החדווה האישית שלהם, ומרמזת אפילו לכך שניתן לכלול אורגיות בדימוי המנטלי הזה.
כל מה שקשור באומלאס הוא כל כך מלא בחן ויופי, שהמספרת מחליטה שכנראה אין הקוראים מאמינים לה שזהו מקום אמיתי, ולכן היא משתפת את הפרט האחרון על העיר: הזוועה האחת שלה. כל השלווה וההוד וההדר של אומלאס תלויים בכך שילדה (במקור Child, המין של הקורבן אינו ידוע) אחת מסכנה תישמר בתנאים של טינופת, חושך, ואומללות.
כשתושבי אומלאס מגיעים לגיל שמותר להם לדעת את העובדה הזאת, בהתחלה הם, ברובם, חווים תחושות של הלם וגועל. אך עם הזמן הם משלימים עם אי-הצדק האחד הזה, שמבטיח לכל השאר את אושרם. אבל אחרים, מעטים, צעירים וזקנים, עוזבים את העיר, ואין איש יודע לאן. הסיפור מסתיים ב"המקום אליו פניהם מועדות הוא מקום שנתקשה להעלותו בדמיוננו, עוד יותר מאשר את עיר האושר הזאת. איני יכולה לתאר אותו כלל וכלל. אפשר שאין הוא קיים. אבל דומה שהם יודעים לאן הם הולכים, ההופכים את עורפם לאומלאס."
סירת דרקון
סירת דרקון היא סוג של כלי שיט שנוצר לראשונה בסין לפני יותר מאלפיים שנה.
בית הכנסת היכל יהודה
בית הכנסת היכל יהודה, הידוע גם כבית הכנסת רקנאטי או הקונכייה, הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מנחם בן סרוק 13 בתל אביב, בסמוך למגדל המאה ובשטחו של הכפר ההיסטורי סומייל. הוא מזוהה עם קהילת יהודי סלוניקי בעיר.
סירת דרקון
תחרות "סירת דרקון" מבוססת על סירת דרקון. הספורט מבוסס על סירה דמוית קאנו מאורך, עליה 22 אנשי צוות - 20 חותרים, הגאי ומתופף.
בית הכנסת היכל יהודה
הקמה
בין הוגי הרעיון להקמת בית תפילה לשארית הפליטה של יהדות סלוניקי שעלו לישראל לאחר השואה, היה יו"ר ועד הקהילה בארץ, איש העסקים אברהם שמואל רקנאטי, שהיה בעבר סגן ראש העיר סלוניקי. לאחר כמה עשורים בהם התפללו אנשי הקהילה בתל אביב במספר בתי כנסת, בהם "שמחה הדר קודש", ובית הכנסת "ר' שלמה אבן גבירול", הקצתה עיריית תל אביב לוועד הקהילה את המתחם ברחוב בן סרוק.
ב-1975 התקיים טקס הנחת אבן הפינה במעמד ראש העיר שלמה להט. רקנאטי השיג מימון ותרומות לבניית בית הכנסת, בעיקר מבני וממשפחתו של משה קרסו. המבנה נחנך בשנת 1979, זמן קצר לאחר מותם של אברהם שמואל רקנאטי ושל אדריכל המבנה יצחק טולדנו (אדריכל נוסף היה אהרון חיים רוסו). בית הכנסת נקרא על שם אחיו וגיסתו של רקנאטי, יהודה ליאון רקנאטי ורעייתו מטילדה.
סירת דרקון
המפתח העיקרי לחתירה טובה בסירת דרקון הוא חתירה אחידה, הקשבה ושיתוף פעולה. רק צוות שחותר ביחד, בקצב זהה וסינרגיה טובה, יצליח לפתח מהירות ולנצח.
בית הכנסת היכל יהודה
הקמה
בבית הכנסת כ-600 מושבים, מהם 200 בעזרת הנשים. הוא מעוצב בסגנון ייחודי, הנראה כצדפה, ומסמל צדפים מחופיה של סלוניקי. הבחירה בצדף נעשתה כיוון שהוא העצם היחיד בטבע שכל צלעותיו מתכנסות למקום אחד, כאשר בבית הכנסת הצלעות מתכנסות אל עבר ארון הקודש. החזית הצפונית של המבנה עשויה מבטון חשוף, שהגה ועיצב הצייר יחזקאל קמחי, ובשיטה מיוחדת שפיתח שילב בתבליט פסוקים וסמלים יהודים דוגמת המנורה ומגן דוד. בחלונות הותקנו ויטראז'ים צבעוניים המתארים את השבת ואת חגי ישראל.
בבית הכנסת מתקיימת כיום פעילות קבועה של תפילות, הרצאות, חוגים ושיעורים. התפילות הן בנוסח הספרדים, וקהל המתפללים כולל בנוסף למתפללים יוצאי סלוניקי גם יהודים ספרדים מקהילות אחרות ואף מעט אשכנזים. בית הכנסת היה פעיל בהוצאת מחזורים בנוסח יהודי סלוניקי וכן בהוצאת האלבום המוזיקלי מחזור סלוניקי.
סירת דרקון
בישראל
בישראל פועלים שישה מועדוני דרקון מרכזים ובהם 13 קבוצות. מועדון חותרי דגניה ב' הוא מהוותיקים ומהגדולים בישראל. בשנת 2012 נוצר קשר עם הקהילה היהודית בקנדה במסגרת פעילות של שותפות 2000, ובעקבות כך נפתח מועדון בישראל והושגו הסירות והציוד הנדרש לכך.
בהמשך הצטרפו מועדונים נוספים. מעת לעת נערכות תחרויות בכנרת, בחיפה, בעכו ובירקון.
אחת הקבוצות שהשתלבו בענף כוללת תלמידים ותלמידות מסמינר אוהלו. אלופי ישראל בחתירה בסירת דרקון הם קבוצת אוהלו דולפינס, קבוצה מעורבת הכוללת נשים וגברים. קבוצה זו פועלת בחוף משלה, חוף דולפינס בעכו (בין בית הספר לקציני ים לחוף ארגמן).
אלופות ישראל בחתירה בסירות דרקון למרחק 500 מטר הן קבוצת לביאות ורודות ישראל המורכבת מחותרות מחלימות מסרטן השד.
מספר מועדונים מישראל השתתפו בתחרויות באיטליה ובקפריסין.
ניקולא לואי דה לאקאי
ניקולא לואי דה לאקאי (צרפתית: Nicolas Louis de Lacaille; 15 במרץ 1713 - 21 במרץ 1762), אסטרונום צרפתי שחקר את שמי הדרום, מדד באופן מדויק את היקף כדור הארץ וערך טבלת ליקויי שמש וירח ל-1,800 שנים.
ביוגרפיה
ניקולא לואי דה לאקאי נולד ב-1713 ברומיני שבאזור הארדנים. הוא התייתם מאביו בגיל צעיר, אך במימונו של דוכס בורבון, לואי אנרי, הוא למד תאולוגיה בקולג' של ליזיו (Lisieux) והוסמך ככומר קתולי. לאחר הסמכתו הוא בחר להתמקד במדעים ותחת חסותו של האסטרונום ז'אק קאסיני (בנו של האסטרונום ג'ובאני דומניקו קאסיני) החל לעסוק בגאוגרפיה ובאסטרונומיה. ב-1739 הוא מדד מחדש באמצעות טריאנגולציה את אורכה של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז, על מנת לחשב את רדיוס כדור הארץ ואת היקפו. בכך הוא חזר על מבצעו של ז'אן פיקאר מ-1670 תוך השגת דיוק רב יותר. לציון ההישג של שניהם הוקמה בז'וביזי-סור-אורז' (Juvisy-sur-Orge) פירמידת הנצחה.
עם חזרתו לצרפת ב-1754 הוא זכה להתענינות ציבורית רבה שגרמה לו ללחץ רב, הוא הסתגר בקולג', שם חלה בשיגדון ומת ב-1762. על שמו נקרא מכתש לאקאי על הירח ואסטרואיד 9135 שהתגלה ב-1960.
משינה ורמני
אנדריי מקרביץ' כותב את הרוב המכריע של המילים לשירים והוא נחשב למנהיג הקבוע של הלהקה. מלחיני המוזיקה הם אנדריי מקרביץ', אלכסנדר קוטיקוב, יבגני מרגוליס, פיוטר פודגורודצקי ואנדריי דרז'בין. ככלל, ב"משינה ורמני" המחברים עצמם שרים את שיריהם, כך שבלהקה יש בדרך כלל בין שניים לארבעה זמרים בכל פעם.
היסטוריה
אלבום הבכורה של הלהקה, שנקראה אז "TimeMachines", הוקלט בשנת 1969 ונשא את אותו השם. הוא כלל 11 שירים באנגלית, שדמו ליצירות הביטלס. האלבום הוקלט בבית: במרכז החדר ניצב הסולן מקרביץ' עם מכשיר הקלטה סלילים עם פונקציית הקלטה ומיקרופון; המוזיקאים מוקמו סביב המכשיר בחדר. חברי הלהקה חילקו את הסליל עם השירים המוקלטים בקרב חברים ומכרים. האלבום לא יצא לאור, אך הלהקה מבצעת מדי פעם שיר מ-"TimeMachines" בשם "This Happened to Me".
עד 1973 עברה הלהקה שינויים משמעותיים, והשם השתנה בהדרגה ל"משינה ורמני", אך הנגנים נאלצו להמתין זמן רב להצלחה ולהכרה הציבורית. בשנת 1973 יצא האוסף "מלודיה", שם הופיעה הלהקה עם אחד משיריה.
בשנים 1973–1975 הלהקה כמעט לא הופיעה. חבריה שרו לעיתים קרובות בתמורה ללינה וארוחות, ולא פעם נאלצו לחפש מקום חדש לחזרות. בתקופה זו מנהיג הלהקה גורש מהאוניברסיטה. ואז הוצע ללהקה לנגן כמה שירים בסרט "אפוניה", שעבורם קיבלו שכר הוגן. עם זאת, בגרסה הסופית של הסרט נותר רק שיר אחד, "אתה או אני", אך שמם הופיע בקרדיטים.
בשנת 1974 הקליטה משינה ורמני את השיר "מי אשם", שנכתב על ידי אלכסיי רומנוב. השיר נתפס על ידי המבקרים כדיסידנטי, אם כי לטענת המחבר לא הייתה בשיר משמעות נסתרת או פוליטית.
בשנת 1976 הופיעה הלהקה בפסטיבל המוזיקה של שירי נוער טאלין, ועד מהרה הושרו שיריהם בכל רחבי ברית המועצות. אבל שנתיים לאחר מכן, לאחר שהופיעו בפסטיבל מוזיקה מפורסם, נחשבה פתאום הלהקה לא אמינה פוליטית, וחבריה הושעו מהופעות נוספות. מאז הפכו הופעות הלהקה לבלתי חוקיות, אך לדברי קוואגו פרנסו יפה את חבריה. עם זאת, אנדרי מקרביץ' תמיד ביקש להביא את הקבוצה לבמה הגדולה, מה שגרם לעימות נוסף עם סרגיי קוואגואה.
בהמשך עבודת המוזיקאים ספגה ביקורת חריפה על ידי גורמים רשמיים בברית המועצות, אך להפתעת כולם הגנו המעריצים על זכותה של "משינה ורמני" להופיע: 250 אלף מכתבי תמיכה של מעריצים הגיעו למערכת "קומסומולסקאיה פרבדה".
עם קריסת ברית המועצות נחלש משמעותית הלחץ הפוליטי על הנגנים. הם הופיעו בחופשיות במקומות מטרופוליניים, הוציאו אלבומים חדשים, וכבר לא חששו מהצנזורה הפוליטית. בשנת 1986 התקיים המופע הראשון של הלהקה בחוץ לארץ, בפסטיבל מוזיקה ביפן.
בשנת 1986 יצא האלבום הרשמי הראשון של משינה ורמני. כפי שצוין באתר של הלהקה, החומר לאלבום נאסף מפונוגרמות של קונצרטים, והנגנים עצמם לא לקחו חלק בהקלטה. אבל אפילו כך, פרסום האלבום "ודוברי צ'אס" היה צעד גדול קדימה עבור הלהקה.
ג'ראלדין פאראר
שנים ראשונות, לימודים וקריירה אופראית
פאראר נולדה במלרוז, מסצ'וסטס, בתם של סידני פאראר והנרייטה ברנס. היא למדה פיתוח קול ושירה בבוסטון, ניו יורק ופריז ובברלין אצל זמרת הסופרן המהוללת לילי להמן, על פי המלצתה של ליליאן נורדיקה. היא חוללה סנסציה בברלין כשהופיעה שם לראשונה בשנת 1901, בתפקיד מרגריט ב"פאוסט" של גונו ובהמשך בתפקידים הראשיים ב"מיניון" של אמברואז תומא ו"מאנון לסקו" של פוצ'יני וכז'ולייט ב"רומיאו וז'ולייט" של גונו. בין מעריציה בברלין היה נסיך הכתר הגרמני וילהלם, אתו, על פי הסברה, ניהלה פרשת אהבים החל ב-1903.
אחרי הופעה באופרה של מונטה קרלו שרה לראשונה במטרופוליטן אופרה, ב"רומיאו וז'ולייט", בשנת 1906. היא שרה בהפקה הראשונה במטרופוליטן של "מאדאם באטרפליי" בשנת 1907, ונשארה בסגל המטרופוליטן עד לפרישתה. במשך שנותיה שם שרה 29 תפקידים בקרוב ל-500 הצגות אופרה. ג'ראלדין פאראר הייתה פופולרית עד מאוד ויצרה לה עדת מעריצים נכבדה, בעיקר מקרב מבקרות אופרה ניו-יורקיות צעירות, שנודעו בשם "ג'רי-פלאפרס" פאראר שרה בתפקידים הראשיים בהופעות הבכורה של "אמיקה" מאת מסקאני (מונטה קרלו, 1905), "האחות אנג'ליקה" של פוצ'יני (ניו יורק, 1918) ומאדאם סאן-ז'ן של ג'ורדאנו (ניו יורק, 1915) וכן כ"רועת האווזים" ב"ילדי המלך" של הומפרדינק (ניו יורק, 1910).
ג'ראלדין פאראר נודעה, במיטב הסגנון של דיוה אופראית, בטבעה חם המזג והעצמאי ללא פשרות. היא הרבתה להקליט לחברת "המכונה המדברת" של ויקטור והופיעה לעיתים קרובות בהבלטה במודעות הפרסומת של חברת התקליטים הזו.
מודל עסקי
מודל עסקי מתאר את האופן בו חברה מסחרית מניבה הכנסות ורווחים ומייצרת ערך לעסק, המודל העסקי מתאר תהליך בו נמכר מוצר או מוענק שירות תמורת תשלום, תהליך זה הוא "מנגנון יצירת ההכנסות" והאסטרטגיה העסקית על פיה פועל העסק, והוא לב ליבו של הרעיון העסקי.
ג'ראלדין פאראר
שנים ראשונות, לימודים וקריירה אופראית
ג'ראלדין פאראר הופיעה גם בסרטים אילמים, שצולמו בין עונות האופרה. פאראר כיכבה ביותר מתריסר סרטים בין השנים 1915 ל-1920, בין השאר בעיבוד של ססיל ב. דה-מיל לכרמן. תפקידה המעולה ביותר על המסך היה אולי ז'אן ד'ארק בסרט "ז'אן האישה" משנת 1917.
פאראר ניהלה רומן בן שבע שנים עם ארטורו טוסקניני. האולטימטום שהציגה לפניו, להתגרש מאשתו ולשאת אותה לאישה, הביא להתפטרותו של טוסקניני ממשרת המנצח הראשי של המטרופוליטן אופרה בשנת 1915. הוא חזר לאיטליה. פאראר הייתה בקשרי ידידות קרובה עם הטנור אנריקו קארוזו. היו השערות לגבי רומן גם ביניהם, אך ללא ראיות של ממש.
מודל עסקי
מודלים עסקיים מסורתיים
כמודלים עסקיים מסורתיים ניתן לציין את:
מודלים עסקיים חדשניים
החל מהמאה ה-20 התפתחו מודלים עסקיים מורכבים יותר מאלו המסורתיים, הידוע שבהם הוא מודל "סכין הגילוח והתערים" של ג'ילט, על פיו נמכר מוצר (סכין גילוח) במחיר עלות, והרווח נוצר ממכירה של מוצר משלים (תערים). דוגמאות בולטות נוספות:
רוקה רוקה עלי
רוקה רוקה עלי (באנגלית: Rucka Rucka Ali; נולד ב-27 בינואר 1987) הוא שם במה של ראפר, קומיקאי, כותב שירים, איש רדיו, יוטיובר, ופרודיסט ישראלי-אמריקאי הידוע בעיקר בזכות פרודיות פוליטיות מסוגת קומדיה שחורה שהוא מפרסם באתר יוטיוב. חלק ניכר מהתכנים שלו נוגעים לסטריאוטיפים אתניים וגזעיים. נכון ליוני 2021, צבר עלי 346 מיליון צפיות ו-1.43 מיליון מנויים ביוטיוב. עלי הוציא שמונה אלבומי אולפן עצמאיים, מתוכם ארבעה נכנסו למצעד אלבומי הקומדיה של בילבורד.
ג'ראלדין פאראר
שנים ראשונות, לימודים וקריירה אופראית
האוטוביוגרפיה שלה, Such Sweet Compulsion, שיצאה לאור בשנת 1938, נכתבה לסירוגין בפרקים, שחלקם במילים שלה וחלקם במילים של אמה, המתארת בסגנון נמלץ את הישגי בתה.
רוקה רוקה עלי
ראשית חיים
עלי נמנע מלחשוף את זהותו אך ידוע שנולד בירושלים, ב-27 בינואר 1987 למשפחה חרדית. כמו כן הצהיר עלי בעבר כי התרחק מאורח הדתי כשהתבגר.
ג'ראלדין פאראר
שנים ראשונות, לימודים וקריירה אופראית
ג'ראלדין פאראר מתה ברוג'פילד, קונטיקט מהתקף לב בשנת 1967, בת 85, ונקברה בבית הקברות קנסיקו בוואלהאלה, ניו יורק.
רוקה רוקה עלי
קריירה
עלי הוציא שמונה אלבומים בסך הכל, ארבעה מתוכם הופיעו במצעד אלבומי הקומדיה המובילים של בילבורד: I'm Black, You're White & These Are Clearly Parodies שהגיע למקום השישי, Probably Racist הגיעה למקום ה-11 , Rucka's World הגיע למקום ה-8 , ו-Black Man of Steal הגיע למקום ה-7. במהלך התקופה שבין ה-31 ביולי 2010, ועד 7 באוגוסט 2010, החזיק עלי ב-5 מתוך 10 המקומות הראשונים במצעד הרצועות הדיגיטליות של בילבורד בקטגוריית הקומדיה.
מחלוקות
ביוני 2010 ננזפו שלושה תלמידים בריטים לאחר שהציגו את הקליפ שלו לשיר "Ima Korean" בכיתה במסגרת שיעור על המסורות המוזיקליות של מדינות שונות. תלמיד ממוצא דרום קוריאני שהיה היחיד בכיתה ממוצא מזרח-אסיאתי נעלב מאד ועוזרת ההוראה טענה בכלי התקשורת כי השיר הוא "ככל הנראה גזעני" (במקור: "Probably racist"). עלי בחר בתגובה להשתמש בציטוט זה של עוזרת ההוראה ככותרת של אלבומו הבא, שנקרא Probably Racist.
ב-24 ביולי 2013 הוציא עלי ביוטיוב את השיר "Zayn Did 9/11" (פרודיה על השיר "Come & Get It" של סלינה גומז) ששם ללעג את חבר וואן דיירקשן, זיין מאליק. בשיר הפרודיה הוצג זיין מאליק כמי שביצע את פיגועי 11 בספטמבר בעוד עטיפת הסינגל כללה צללית של מאליק על רקע מגדלי התאומים של מרכז הסחר העולמי בעת שהותקפו. השיר, יחד עם קליפ נלווה שיצא לאור מספר ימים לאחר מכן, הכעיסו את מעריצי וואן דיירקשן וגורמים נוספים. היומון ההודי ביזנס סטנדרד כינה את השיר "פוגעני" ו"התקפה גזענית" על מאליק.
חיים אישיים
בראיון לדייב רובין ב"דוח רובין" הצהיר עלי כי הוא אובייקטיביסט.
בסוף הקליפ לשיר הפרודיה שלו "החיים נגמרו" (פרודיה על "קרוב יותר"), שיצא באוקטובר 2016, הודה עלי כי ניסה להתאבד בקיץ 2006. הוא ציין כי מותו היה מונע את הצלחת הקריירה המוזיקלית שלו שהגיעה לאחר מכן, וביקש לשלוח לאחרים "מסר של תקווה".
ג'קי מיטשל
וירן ביאטריס ג'קי מיטשל גילברט (באנגלית: Virne Beatrice "Jackie" Mitchell Gilbert; 29 באוגוסט 1913 – 7 בינואר 1987), הידועה בשם ג'קי מיטשל, הייתה שחקנית הבייסבול השנייה ששיחקה בליגת הבייסבול המקצועי. היא הייתה מגישה בקבוצת 'צ'טנוגה לוקאוטס' בליגת המשנה, והשתתפה במשחק ידידות נגד הניו יורק יאנקיז בו היא פסלה את בייב רות' ואת לו גריג.
ביוגרפיה
ג'קי מיטשל נולדה ב-29 באוגוסט 1913 בעיר צ'טנוגה במדינת טנסי. מגיל צעיר אביה לקח אותה למשחקי בייסבול, ולימד אותה את חוקי המשחק. השכן שלה דייזי ונס, שחקן בליגת הבייסבול וחבר היכל התהילה הלאומי של הבייסבול, לימד אותה כיצד להגיש. בגיל 17 הצטרפה לקבוצת הנשים בעיר מגוריה 'צ'טנוגה אנגלטס' והשתתפה במחנה אימונים מעורב באטלנטה. ב-25 באפריל 1935 החתים אותה מנהל קבוצת 'צ'טנוגה לוקאוטס', ג'ו אנג'ל. אנג'ל ניסה למשוך קהל בדרכים שונות, לדוגמה באחד ממשחקי פתיחת העונה השחקנים נכנסו רכובים על פילים, הוא מכר שחקן תמורת תרנגול הודו, וכך גם הצירוף של מיטשל לליגת הגברים. הצירוף נעשה מספר ימים לפני משחק ראווה נגד הניו יורק יאנקיז. ב-2 באפריל 1931 היא השתתפה במשחק הראווה, והייתה לאשה השנייה ששיחקה בליגת הבייסבול המקצועי.
המשחק נגד ניו יורק יאנקיז
משחק הידידות בין הניו יורק יאנקיז ל'צ'טנוגה לוקאוטס' היה אמור להתקיים ב-1 באפריל 1931, אך נדחה ביום בעקבות גשמים. ג'ו אנג'ל תכנן שמיטשל תעלה להגיש כל פעם שבייב רות' עולה לחבוט, אך בעקבות פציעה ביד שהקשתה עליה להגיש, הוחלט שהיא תעלה לשחק בפעם הראשונה שבייב רות' יעלה ותמשיך לשחק ככל שתוכל. קלייד ברפוט פתח כמגיש של קבוצת 'צ'טנוגה לוקאוטס', אך כאשר בייב רות' עלה לחבוט הוא הוחלף על ידי מיטשל. מיטשל הצליחה לפסול את בייב לאחר שלוש הכשלות (Strikes). בתגובה הוא צעק על השופט וזרק את המחבט. אחריו עלה להגיש לו גריג וגם אותו מיטשל פסלה. היא הגישה מול חובט נוסף אבל עקב הכאבים ביד בקשה שיחליפו אותה. זה היה הישג אדיר מכיוון שפסלה שניים מהשחקנים הטובים בכל הזמנים. לאחר המשחק בייב רות' אמר:
המשחק הסתיים בתוצאה 4–14 לטובת היאנקיז.
המשך הקריירה
מספר ימים לאחר המשחק, מנהל הליגה ביטל את החוזה שלה, בטענה שנשים לא יכולות להשתתף כי המשחק דורש יותר מידי מאמץ. עם זאת מיטשל המשיכה לשחק בקבוצת "בית דייוויד" - קבוצת ראווה ששחקניה היו בעלי זקן ושיער ארוך, והמציאו טריקים שונים על מנת להלהיב את הקהל.
היא פרשה ב-1937 בגיל 23, וסרבה לחזור גם כשנפתחה הליגה המקצועית לנשים בשנת 1943.
בשנת 1952 הוכרז באופן רשמי שנשים לא יכולות להצטרף לליגת הבייסבול המקצועי, איסור שנמשך עד 1992, אז הצטרפה קארי שולר לשיקגו וייט סוקס.
מיטשל נפטרה בשנת 1987, כשהיא בת 73. ב-2017 עלה בניו ג'רזי מחזה זמר המספר את סיפורה.
רוואז צ'חיידזה
רוואז צ'חיידזה (בגאורגית: რევაზ ჩხეიძე; 8 בדצמבר 1926 – 3 במאי 2015) היה במאי קולנוע, סופר ושחקן גאורגי מוערך.
ביוגרפיה
צ'חיידזה נולד בעיר כותאיסי שבגאורגיה. למד יחד עם חברו תנגיז אבולדזה קולנוע ב-VGIK - המוסד ללימודי אמנות הקולנוע (סינמטוגרפיה) במוסקבה. הם סיימו את לימודיהם ב-1952 וסרט הדיפלומה שלהם היה על מלחין גאורגי בשם דימיטרי ארקישווילי.
יצירתו
יצירתו החשובה ביותר הוא הסרט "ჯარისკაცის მამა", אשר נקרא בעברית "אבא של חייל", משנת 1964.
מבין הסרטים שביים:
דאבל (משחק קלפים)
דאבל הוא משחק קלפים מבית חברת פוקסמיינד.
דאבל
בתחילת כל סבב הופכים שני קלפים מהערימה המרכזית. השחקן שאומר את שם הסמל המשותף לשני הקלפים זוכה בסיבוב ובקלפים. מטרת המשחק היא לזכות בכמה שיותר סבבים בתום המשחק.
הבאר
מטרת המשחק: להיפטר מכל הקלפים.
העולם (שבועון)
"העולם" היה שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית מאז העשור הראשון להקמתה. שבועון "העולם" היה הגרסה העברית לאחיו הבכור, העיתון המקביל בשפה הגרמנית "די ולט" (בגרמנית: "העולם").
היסטוריה
השבועון יצא לאור לראשונה בשנת 1907 וחדל להופיע בשנת 1950 (עם הפסקות אחדות במשך השנים). ליוזמה להופעתו תרמה העובדה שמזכירה הכללי של ההסתדרות הציונית היה נחום סוקולוב, שבמקצועו ובניסיונו היה עורך ועיתונאי עברי פעיל.
תחילה נערך והודפס העיתון במערב אירופה (בעיר קלן התגורר נשיא התנועה דוד וולפסון, יורשו של הרצל, ולאחר עריכה הודפס העיתון בברלין) ועורכו העיקרי בפועל היה א. חרמוני. אולם כבר בסוף שנת הופעתו השנייה (סוף 1908) הועברה המערכת לווילנה שבמזרח אירופה, מקום מושבם של רוב קוראיו העבריים. העורך החדש היה אלתר דרויאנוב. בשנת 1912 עברה המערכת לעיר אודסה, שם יצא השבועון לאור עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז חדל העיתון להופיע. רק בשנת 1919 חודשה הופעתו, והפעם בלונדון, מקום מושבה החדש של ההנהלה הציונית. העורך החדש היה אברהם אידלסון (עד לשנת 1921). בשנת 1923 עבר "העולם" לעריכתם של חיים גרינברג, ד"ר שמואל פרלמן ומשה קליינמן, שהפך לעורכו העיקרי של השבועון עד לפטירתו בשנת 1948. רק בשנת 1936 הגיעה עריכתו של השבועון הציוני הרשמי לארץ ישראל, והמערכת התמקמה בירושלים, ביחד עם משרדי ההנהלה הציונית.
טימאה טוט
טימאה טוט אטיאס (נולדה ב-5 בפברואר 1968) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. השתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992) במדי נבחרת ישראל.
ביוגרפיה
טוט נולדה בטימישוארה שברומניה. היא עברה לבוקרשט והתאמנה בקבוצת דינמו בוקרשט. באליפות רומניה שנערכה בשנת 1987 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.6 דקות ובהמשך ייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987) שם ניצחה את גמר ב'. היא עלתה לישראל בשנת 1989, והצטרפה לקבוצת השחייה של מכבי ראשון לציון בהדרכתה של שוש בילדרמן. בהמשך היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל, בהדרכתו של נח רם.
תוך פחות משנה, הפכה טוט לשחיינית המובילה בישראל ושיפרה שיאים ישראלים רבים בסגנון חופשי, פרפר, גב ומעורב אישי.
1990
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 זכתה טוט בשתי מדליות זהב וקבעה שלושה שיאים ישראליים. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.96 דקות, שיפור לשיאה הוותיק של הדר רובינשטיין (1:04.83 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.01 דקות, שיפור לשיאה של רובינשטיין (2:19.55 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי כראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי כשקבעה תוצאה של 1:00.72 דקות, שיפור לשיא של רויטל וילנאי (1:00.74 דקות). במשחה זה הנבחרת סיימה במקום השמיני בתוצאה של 4:15.26 דקות.
1991
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-14 שנערכו בווינגייט בחודש מאי 1991, קבעה טוט במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:26.49 דקות, שיפור לשיא של רוית אלון (2:26.63 דקות). באותה שנה היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 29.77 שניות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-30 שניות.
אליפות העולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991, סיימה טוט במקום ה-30 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.85 דקות, במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.43 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-200 מטר פרפר מבתוצאה של 2:20.83 דקות.
בתחרות שחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדצמבר 1991 קבעה טוט במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 4:58.16 דקות.
1992
בתחרות גביע חיפה הבינלאומי בשחייה שנערכה בפברואר 1992 (ביום הולדתה) שיפרה טוט פעמיים את השיא הישראלי במשחה ל-200 מטר גב והעמידה אותו לבסוף על 2:22.36 דקות, שיפור לשיא של הדס פדה. בנוסף, היא ניצחה במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.01 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות האומות שנערכה בווינה, אוסטריה היא קבעה במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:16.63 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש מאי אותה שנה והיוותה תחרות אחרונה לקביעת המינימום האולימפי, קבעה טוט את המינימום האולימפי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:16.89 דקות. נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:06.79 דקות, שיפור לשיא של הדס פדה (1:07.18 דקות).
אולימפיאדת ברצלונה
באולימפיאדת ברצלונה שנערכה בשנת 1992 סיימה טוט במקום ה-20 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:16.84 דקות ובמקום ה-29 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:03.18 דקות.
חייה האישיים
כיום, טוט מלמדת במסגרת אקדמית בטכניון, חינוך גופני - שחייה לסטודנטים וכן מאמנת שחייה בקבוצת מכבי חיפה.
חדר (פירושונים)
{{פירושונים|
ש. אנ-סקי
תולדות חייו ויצירתו
הוא בחר בשם משפחה על שם אמו, חנה (אנה), כדי להנציח את שמה. בתחילה ביקש לבחור בסיומת הרוסית "אננסקי" – אבל הואיל והיה כבר עיתונאי יהודי בפטרבורג בשם דומה, אנינסקי, בחר שלמה זינוול בשם אנ-סקי.
בשנת 1894 יצא לפריז, בה שהה עד שנת 1900. שימש כמזכירו של הפילוסוף-המהפכן הרוסי פיוטר לאברוב. בשנת 1905 חזר לרוסיה, נטש את כתיבתו הרוסית והחל לכתוב ביידיש. פרסם שירים ופזמונים, ובהם גם המנונה של תנועת "הבונד", "די שבֿועה" ("השבועה"; ). כמה ממחזותיו תורגמו לעברית, ובהם "הדיבוק" – במקור "בין שני עולמות" – שתורגם בידי חיים נחמן ביאליק. בשנות מלחמת העולם הראשונה התמסר לסיוע והצלה של קהילות יהודיות שנפגעו ונהרסו במלחמה. ש. אנ-סקי היה מחלוצי המאספים והמלקטים של סיפורי העם, הניגונים והשירים היהודיים ברוסיה. בין השנים 1912–1914 עמד בראש משלחת מחקר במימון הברון גינצבורג יחד עם המלחין יואל אנגל. חברי המשלחת היו תלמידי "האקדמיה היהודית" בפטרבורג, בהם שמואל שרירא, מגלה אגדת "הדיבוק" ועוזרו הקרוב של אנ-סקי (ע"פ יומנו של שרירא), שלמה יודובין, אברהם רכטמן, יצחק גור אריה ועוד. רבים מסיפוריו ושיריו של אנ-סקי מבוססים על סיפורי העם, שירי הילדים, האגדות העממיות ומעשי הנפלאות של חסידים שליקטה המשלחת.
בשנת 1918 נמלט ש. אנ-סקי מרוסיה ומהמהפכה, עבר לווילנה, ומשם המשיך לפולין, לוורשה, שבה שהה עד מותו בשנת 1920. בשנת 1920 יצאה מהדורה מפוארת ביידיש של כל כתביו, שמנתה 15 כרכים. אנ-סקי פרסם כ-25 כרכי סיפורים, שירים ומחזות ביידיש וברוסית. לעברית תורגמו עד היום רק מקצת מיצירותיו.
קאטאקאנה
אותיות
כתב הקאטאקאנה כולל 48 אותיות, אך ביפנית מודרנית משתמשים ב-46 בלבד (ヰ (ווי) ו-ヱ (ווֶ) יצאו מכלל שימוש). לכל אות בקאטאקאנה יש אות מקבילה בהיראגאנה. בטבלה להלן מופיעים סימני הקאטאקאנה והקריאה שלהם בעברית (לצפייה דרוש גופן הכולל את הסימנים היפניים). סימנים שאינם עוד בשימוש מופיעים ב אדום.
קישורים חיצוניים
Kana (skriftsystem)
גב (פירושונים)
{{פירושונים|
האיים הדודקאנסיים
האיים הדוֹדֶקָאנֶסִיִים או הדודקאנסים (ביוונית: Δωδεκάνησα, נהגה "דודקאנסה"; בטורקית: Oniki Ada; פירוש המילה בשתי השפות "תריסר האיים", באיטלקית: Dodecaneso, נהגה "דודקאנֶזוֹ"), היא קבוצה של חמישה עשר איים גדולים, ו-151 איים קטנים יותר, בים הקארפאתי, שבים האגאי, סמוך לחופה הדרום-מערבי של טורקיה. האיים הם חלק משטחה הטריטוריאלי של יוון, אך הם בעלי היסטוריה עשירה, ובעבר נשלטו על ידי מעצמות אזוריות שונות, ובהן טורקיה, איטליה ואף גרמניה הנאצית בימי מלחמת העולם השנייה. גם האיים הקטנים ביותר יכולים להתגאות בכנסיות ביזנטיות מפוארות, ובטירות מימי הביניים.
גאוגרפיה ותחבורה
מרודוס, בירת הדודקאנסים, ישנה תחבורה ימית סדירה לאיים האחרים, וכן לנמלים ביוון עצמה, וכן קווים ימיים בינלאומיים סדירים, ואף מעבורות קבועות לקפריסין, למצרים, לטורקיה ולישראל. ברודוס ובקוס ישנם נמלי תעופה המפעילים אף קווים בינלאומיים, ומחברים את האיים ליעדים שונים, בעיקר ביבשת אירופה, הרואה באיים אלו יעד תיירותי מועדף.
כלכלת האיים נשענה בעבר על גידולים חקלאיים אופייניים לאזור כגון זיתים חיטה וטבק, וכן על דיג, אך בשנות האלפיים החליף ענף התיירות המשגשג עיסוקים אלה, כבסיס העיקרי לכלכלת האיים.
החי והצומח
בקבוצת איים זו מצויים איים סלעיים קטנים ולא מיושבים בעלי צומח וחי אנדמיים, וחלקם בסכנת הכחדה. האיים משמשים כתחנות מנוחה לעופות נודדים ומקום לקינון לעופות ים ודורסים, הייחודיים לאזור. באמנת "נטורה 2000" של האיחוד האירופי נקבעו כ-200 אתרים וכ-1000 זנים לשימור. ברשימת "GR 4210011 Vrachonisia Egeou" נכללים איים אלה:
פרהיסטוריה והתקופה הארכאית
האיים הדודקאנסיים היו מאוכלסים החל מן התקופה הפרהיסטורית. בשנת 1600 לפנה"ס, בערך, נוצר קשר בין האיים ובין התרבות המינואית שבכרתים, וישנן עדויות להשפעה מינואית חזקה. בעקבות נפילת התרבות המינואית נשלטו האיים על ידי האכאים (בערך משנת 1400 לפנה"ס), ולאחריהם על ידי הדורים (משנת 1100 לפנה"ס). בתקופה הדורית החלו האיים לשגשג כישות עצמאית, ופיתחו כלכלה ותרבות עצמאיים במהלך המאות הבאות. עם תחילת התקופה הארכאית בהיסטוריה היוונית, מ-1000 לפנה"ס, החלו האיים רודוס וקוס להתבלט כאיים העיקריים בשרשרת האיים, ובמאה השישית לפנה"ס הקימו הדורים שלוש ערים מרכזיות ברודוס - לינדוס, קמירוס ויאליסוס. ערים אלו, ביחד עם האי קוס והערים קנידוס והליוקרנסוס  באסיה הקטנה, היוו את עיקרה של האימפריה הדורית.
התקופה הקלאסית
ההיסטוריה של האיים קיבלה תפנית חשובה בסביבות 499 לפנה"ס כאשר אירעו המלחמות הפרסיות, במהלכן נכבשו האיים על ידי הפרסים לתקופה קצרה. בעקבות תבוסת הפרסים על ידי האתונאים ב-478 לפנה"ס, הצטרפו האיים אל הליגה האטית-דלית שבשליטת אתונה. כאשר פרצה המלחמה הפלופונסית ב-431 לפנה"ס, שמרו האיים על עמדה נייטרלית, על אף שנותרו חברים בליגה.
כאשר הסתיימה המלחמה הפלופונסית ב-404 לפנה"ס היו האיים מנותקים למעשה מהעימותים העיקריים בים האגאי, ועברו תקופה של שקט יחסי ושגשוג. בשנת 408 לפנה"ס התאחדו שלוש הערים ברודוס ליצירת מדינה אחת, שבנתה את בירתה בקצה האי, וקראה לה "רודוס". רודוס המאוחדת שלטה באזור במהלך אלף השנים הבאות. איים אחרים בדודקאנסים פיתחו אף הם מרכזים תרבותיים וכלכליים. במיוחד התבלט האי קוס ששימש כמרכז ללימודי רפואה מיסודו של היפוקרטס.
המלחמה הפלופונסית החלישה את התרבות היוונית עד כדי כך, שיכולתה להתנגד לפולשים מבחוץ נחלשה. ב-357 לפנה"ס נכבשו האיים על ידי מאוסולוס מהליוקרנסוס ולאחר מכן ב-340 לפנה"ס נכבשו שוב על ידי הפרסים. תקופה נוספת זו של כיבוש פרסי הייתה קצרת ימים כתקופה הראשונה, ולאחריה, בשנת 332 לפנה"ס, כבש את האיים אלכסנדר הגדול.
לאחר מות אלכסנדר חולקו האיים בין יורשיו הדיאדוכים. האיים יצרו קשרים מסחריים חזקים עם מצרים התלמיית, וביחד יצרו את "הברית הרודו-מצרית" ששלטה בנתיבי המסחר בים האגאי במאה ה-3 לפנה"ס. בהנהגת רודוס התפתחו האיים לכוח ימי, מסחרי ותרבותי מרכזי. מטבעות מרודוס היו למטבע מקובל בשוקי העולם, והאסכולות לפילוסופיה, לספרות ולרטוריקה שפרחו באי, זכו לתהילה. הקולוסוס מרודוס, אחד משבעת פלאי תבל, שבנייתו הסתיימה ב-280 לפנה"ס, היה סמל לעוצמה והעושר בה זכו הדודקאנסים בתקופה זו.
ימי הביניים
כאשר התפצלה האימפריה הרומית בשנת 395, נותרו האיים בשליטת החלק המזרחי שהתפתח במרוצת השנים לאימפריה הביזנטית, שהושפעה מן התרבות היוונית. האיים נותרו חלק מן האימפריה הביזנטית במשך אלף השנים הבאות, על אף שסבלו מפלישות רבות של כוחות חיצוניים. בתקופה זו החלו האיים לפתח מחדש ישות עצמאית, והמושג "דודקאנסה" עלה לראשונה כתיאור לישות זו במהלך המאה ה-8. שרידים רבים מהתקופה הביזנטית נותרו באיים עד ימינו, ובמיוחד מאות כנסיות במצבים שונים של שימור.
במהלך מסע הצלב הרביעי, במאה ה-13 פלשו האיטלקים לחלקים מהדודקאנסים, שהיו בתקופה זו תחת שליטת האימפריה של ניקיאה, מדינת בת של האימפריה הביזנטית. משפחות אצילים מג'נובה ומונציה שלטו בחלקים מהאיים לתקופות קצרות, בעוד שנזירים ממסדר בזיליוס מקיסריה שלטו בפטמוס ובלרוס. לבסוף, במהלך המאה ה-14 הגיע סוף לשלטון הביזנטי באיים, כאשר רודוס נכבשה על ידי האבירים ההוספיטלרים בשנת 1309, ויתר האיים עברו בהדרגה לשליטתם במשך העשורים הבאים. האבירים הפכו את רודוס למעוזם, והפכו את בירתה לעיר גדולה הנשלטת על ידי מצודה חזקה. מצודות וביצורים רבים פזורים באיים הדודקאנסיים כזכר לתקופה זו.
הביצורים הוכיחו את יעילותם בהדיפת פלישת הסולטאן של מצרים ב-1444 והסולטאן הטורקי מהמט השני ב-1480. לבסוף נפלה מצודת רודוס בידי צבאו של סולימאן המפואר ב-1522, והאיים האחרים נכבשו באותה שנה. האבירים שנותרו בחיים לאחר הפלישה נמלטו לאי מלטה.
התקופה העות'מאנית
כיבוש האיים על ידי סולימאן המפואר הביא לתקופה בת כמה מאות שנים של שלטון האימפריה העות'מאנית באיים. האוכלוסייה שילמה מס מיוחד בתמורה למעמד אוטונומי מסוים. הגנרלים העות'מאנים לא הורשו להתערב בענייניהם האזרחיים, או להתייחס אליהם שלא כראוי. ערובות אלו, בשילוב עם מקומם האסטרטגי של האיים בצומת חשוב לספנות בים התיכון, אפשרו לאיים לשגשג. על אף שרגשותיה של האוכלוסייה היוונית ברובה (רק ברודוס ובקוס קמו קהילות טורקיות) נטו לטובת יוון במאבקה לעצמאות ב-1822, אנשי האיים לא הצטרפו למלחמת העצמאות היוונית, והמשיכו במעמדם המיוחד כקהילה של סוחרים יוונים, הנהנית מאוטונומיה בתוך האימפריה העות'מאנית. המאה ה-19 הייתה תקופה של שגשוג, וניתן להבחין בסימנים לכך בבתי האחוזה הגדולים שנבנו על האיים, ועומדים אף בימינו.
שלטון איטלקי
לאחר פרוץ מלחמת איטליה-טורקיה ב-1912, שנגעה ללוב השכנה, הכריזו האיים על עצמאותם מן השלטון העות'מאני, והכריזו על המדינה העצמאית של הדודקאנסים. מדינה זו לא שרדה זמן רב, ובמאי 1912 נכבשו האיים כמעט מיד על ידי איטליה שחשקה באיים, במיוחד ברודוס המבוצר, על מנת לשלוט בנתיב הימי שבין טורקיה ולוב. האיטלקים כבשו את כל האיים הדודקאנסיים, פרט לקסטלוריזו, שנכבש על ידי צרפת.
לאחר סיום המלחמה, על פי אמנת לוזאן הראשונה, שמרה איטליה על שלטונה באיים. באוגוסט 1915 הכריזה איטליה מלחמה על מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה ובהן האימפריה העות'מאנית. האיים הפכו לבסיס ימי חשוב לבריטניה ולצרפת, ובין היתר שימשו כבסיס חשוב במאמץ הבריטי הכושל בקרב גליפולי. כמה מהאיים הקטנים יותר נשלטו על ידי בריטניה וצרפת, אם כי רודוס נותרה בשליטת איטליה.
לאחר המלחמה הגיעו שר החוץ האיטלקי תומאסו טיטוני וראש ממשלת יוון אלפתריוס וניזלוס להסכם, שנחתם ב-29 ביולי 1919, שקרא להעברת האיים הקטנים יותר לרשות יוון, אך להשארת רודוס בידי האיטלקים, עד להעברת קפריסין מידי הבריטים ליוונים. ביוני 1920 טענו היוונים שהאיטלקים הבטיחו להם שימסרו להם את רודוס תוך שנה, באם ימנעו מלסייע לאלבנים במצור על ולורה. באוגוסט 1920 הודיעו האיטלקים שלא ימסרו את האיים, מכיוון שלא קיבלו את השטחים בדרום מערב אנטוליה, ובכללם את העיר אנטליה, שהובטחו להם. בעקבות זאת, איימו היוונים שלא יחתמו על הסכם סוור. לבסוף הושגה פשרה על פיה נקבע שאיטליה תישאר ברודוס רק 15 שנה. התבוסה היוונית במלחמת יוון–טורקיה וייסודה של טורקיה המודרנית, הביאו לכך שאיטליה נסוגה מההסכם. במאי 1923, לאחר עליית בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, הודיעה איטליה על סיפוח רודוס וקסטלוריזו, ועשרת האיים האחרים נותרו למשא ומתן עם יוון. הסכם לוזאן, שנחתם ביולי 1923, כלל ויתור טורקי על האיים הדודקאנסים לאיטליה.
מוסוליני יצא בתוכנית של כפייה של תרבות איטליה, וקיווה להפוך את רודוס למרכז להתפשטות הטריטוריאלית והתרבותית של איטליה באימפריה הים תיכונית אותה ראה בעיני רוחו. אף על פי שרוב תושבי האיים דיברו יוונית, ומיעוט של כ-10,000 איש דיבר טורקית, ומיעוט נוסף, יהודי האי, דיברו לאדינו, נדרשו בתי הספר ללמד באיטלקית, והכנסייה היוונית נדרשה לנהל את התפילות באיטלקית. צעדים אלו הביאו להגירה רבה של דוברי יוונית מהאיים, והגירה קטנת ממדים של איטלקים אל האיים. על אף שיטות הדיכוי בהן נקטה, הביאה התוכנית האיטלקית למודרניזציה של האיים, ולהכחדת מחלת המלריה שפגעה בתושבי האי מאז ומעולם. בתי חולים, מובילי מים, מפעלי כוח וקווי חשמל נבנו והוצבו. הונהג מרשם מקרקעין מודרני באיים, וטירות עתיקות עברו שיפוץ, על אף שסגנון הבנייה הכוחני הפשיסטי היה חריג לעומת הבנייה המסורתית באי. לאחר סיום התקופה האיטלקית נהרסו מבנים רבים שנבנו בסגנון זה, וחריג הוא הכפר לאקי בלרוס המשמש דוגמה לסגנון הבנייה שהביא מוסוליני לאיים. בשנת 1937 מונה דה וויקי למושל האיים והוא הגביר את הכפייה של התרבות האיטלקית על התושבים.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה איטליה למדינות הציר והשתמשה בדודקאנסים כבסיס ימי לפלישתה לכרתים ב-1940 ולבסיס אווירי להפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב. לאחר חתימת כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נשלח כוח של בעלות הברית על מנת לנסות ולסייע לאיטלקים להחזיק באיים. האיים הפכו לשדה קרב בין בעלות הברית ובין גרמניה הנאצית שפלשה אליהם בכוח גדול. מערכת הדודקאנסים והקרב על לרוס, שהיה האירוע המרכזי בה, הסתיימו בתבוסת האיטלקים ובעלות הברית, ובניצחון הגרמנים, ובכיבוש האיים בנובמבר 1943 על ידי גרמניה הנאצית. על אף שסולקו מיוון עוד ב-1944, החזיקו הגרמנים באיים עד סוף המלחמה ב-1945. בתקופה זו הושמדה הקהילה היהודית באיים כמעט לחלוטין. 1,700 יהודי רודוס ו-120 יהודי קוס נשלחו לאתונה ומשם לאושוויץ. רק כ-150 מהם שרדו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן הציל 42 יהודים בעלי דרכונים טורקיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה הפכו האיים לפרוטקטורט ימי בריטי, וכמעט מיד הורשו לנהל את ענייניהם האזרחיים. הדבר הביא לאיחוד בלתי פורמלי עם יוון, על אף שהאיים היו בריבונות שונה ותחת משטר צבאי. על אף התנגדותה של טורקיה, שחשקה אף היא באיים, הביא הסכם השלום בין בעלות הברית ואיטליה שנחתם בפריז ב-10 בפברואר 1947 לשובם של האיים לריבונות יוון, לאחר שבע מאות שנים תחת ריבונות זרה. זכר יחיד כמעט לתקופת הניתוק הוא שמירת קוד נפרד - SV5, בתחנות רדיו חובבים.
רודוס והדודקאנס הם יעד טיולים מועדף עבור תיירים. העיר העתיקה ברודוס עברה שיפוץ, מתפקדת כקהילה חיה בין החומות מימי הביניים, וזוכה למבקרים רבים מרחבי העולם.
הפארקים הלאומיים של קנדה
הפארקים הלאומיים של קנדה (באנגלית: Canada's National Parks) הם פארקים לאומיים, אתרים, שמורות טבע, פארקים עירוניים לאומיים ואזורי טבע בבעלות ממשלת קנדה, המוגנים מכוח חוק הפארקים הלאומיים של קנדה. האתרים מנוהלים במטרה להגן על אזורי הטבע למען הדורות הבאים, ולחנך למען הגנת הסביבה, באמצעות נופש ופנאי. האתרים מנוהלים על ידי רשות הפארקים של קנדה - רשות ממשלתית השייכת למשרד להגנת הסביבה של קנדה.
היסטוריה
הפארק הלאומי הראשון של קנדה הוכרז בשנת 1885, באמצעות דבר המלך במועצה במטרה להגן על שטח של 26 קמ"ר סביב האתר ההיסטורי הלאומי קייב אנד בייסין. בהשראתו של הפארק הלאומי ילוסטון, בארצות הברית נחקק בשנת 1887 חוק פארקי הרי הרוקי, שהקים את פארק הרי הרוקי (כיום הפארק הלאומי באנף). פארק לאומי זה הפך לפופולרי ביותר, ומשרד הפנים הקנדי החל לשקול הקמת פארקים לאומיים נוספים לאורך מסילת הרכבת הקנדית פסיפית (הפארק הלאומי יוהו); ולאורך מסילת הרכבת גראנד טראנק פסיפיק (הפארק הלאומי ג'ספר). חוק פארקי הרי הרוקי בוטל בשנת 1911 והוחלף בחוק שמורות הטבע והפארקים של הדומיניון, אשר הקים את רשות הפארקים הלאומית הראשונה בעולם, במטרה שזו תנהל את הפארקים. בשנת 1922, הוקם הפארק הלאומי ווד באפלו, שנועד להגן גם על האומות הראשונות שפעלו בשיטחו (בדומה לשמורות האינדיאנים בארצות הברית). בשנת 1972 הגדירה רשות הפארקים של קנדה את שמורות הפארק הלאומי; אדמות המנוהלות על ידי הסוכנות שנועדו להפוך לגנים לאומיים בהמתנה להסדר זכויות על אדמות האומות הראשונות והסכמים להמשך השימוש המסורתי באדמות.
נכון לשנת 2019, ישנם 38 פארקים לאומיים, 10 שמורות פארקים לאומיים (אתרים המוגנים במטרה להפוך בעתיד לפארקים) ופארק עירוני לאומי המשתרעים על שטח כולל של 328,198 קמ"ר (שהם 3.3% משטחה הכולל של קנדה) ומייצגים 30 מתוך 39 אזורי הטבע בקנדה.
ישנו לפחות פארק לאומי אחד בכל אחד מהפרובינציות והטריטוריות של קנדה.
הרגיטאי
הרגיטאי הוא שם משפחה הנגזר משמו של מחוז הרגיטה (Judeţul Harghita) שבמרכז רומניה.
הפארקים הלאומיים של קנדה
הפארקים הלאומיים ושמורות הפארקים הלאומיים
שמורות הפארק הלאומי מסומנות על ידי "(שמורה)" ליד שם הפארק. הפארקים העירוניים הלאומיים מסומנים על ידי "(עירוני)" ליד שם הפארק.
שמורות טבע ימיות לאומיות
שמורות טבע ימיות לאומיות (באנגלית: The National Marine Conservation Areas, בראשי תיבות: NMCAs) היא תוכנית שהוקמה בשנת 2002 במטרה לשמור על מערכות אקולוגיות ימיות המייצגות את 29 האזורים הימיים של קנדה. להלן 29 האזורים הימיים של קנדה: {{טורים
נג'יפ פאזיל קיסקורק
אֲהְמֶט נַגִ'יפּ פַאזִיל קִיסַקוּרֶק (בטורקית: Ahmet Necip Fazıl Kısakürek, 1983 – 1904) היה משורר, נובליסט, מחזאי ופעיל אנטישמי טורקי. הוא מוכר גם בראשי התיבות NFK. הוא ייסד אידאולוגיה סונית קיצונית השואפת להחזיר את גדולת האימפריה העות'מאנית ולייסד חליפות סונית במזרח התיכון. נשיא טורקיה, ארדואן פרסם כי הוא, וגישתו האנטישמית היוו עבורו "מקור השראה".
הפארקים הלאומיים של קנדה
הימות הגדולות
}} הערה: # שמורת טבע ימית לאומית קיימת * שמורת טבע ימית לאומית מוצעת
אתר מורשת לאומי
אתרי מורשת לאומיים היא תוכנית שהוקמה בשנת 1978 במטרה להגן על מאפייני טבע ספציפיים הנחשבים "יוצאים מן הכלל, יוצאי דופן, ייחודיים או נדירים למדינה זו. מאפיינים טבעיים אלה יהיו בדרך כלל ישויות מבודדות ובעלי עניין מדעי."
נג'יפ פאזיל קיסקורק
אנטישמיות
להצדקת האידאולוגיה האנטישמית שלו, קיסקורק התייחס ליהודים בתור הגורם המשחית המוטמע בתרבות המערבית ותיאר אותם כ"מקור המרקסיזם והקפיטליזם". לטענתו היהודים אחראיים למלחמות הפנים מוסלמיות ולנפילת האימפריה העות'מאנית. כתביו כוללים תרגום של הפרוטוקולים של זקני ציון ומהללים את הנרי פורד על סדרתו האנטישמית "היהודי הבינלאומי".
המיליציה הסונית "חזית הפושטים האסלאמיים של המזרח הגדול", שהוקמה במטרה להגשים את האידאולוגיה "בּוּיוּק דוֹגוּ" ("Büyük Doğu", תרגום "המזרח הגדול") של נג'יפ פאזיל, שואפת להקמת ח'ליפות סונית במזרח התיכון והיא עוינת במוצהר את הנוצרים, השיעים, האלווים והיהודים. הארגון, הרואה בו "מייסד רוחני", ביצע בין השנים 1990–1994 כ-90 פיגועים.
אכיפת מכס והגירה (ארצות הברית)
אכיפת מכס והגירה של ארצות הברית (באנגלית: U.S. Immigration and Customs Enforcement, בראשי תיבות: ICE) היא סוכנות אכיפת חוק פדרלית תחת המחלקה לביטחון המולדת, האחראית בעיקר על הגירה ואכיפת מכס. בנוסף יש לה תפקיד בהתמודדות עם פשע רב לאומי. מטרת הסוכנות היא להגן על אמריקה מפני פשע חוצה גבולות והגירה בלתי חוקית המאיימות על הביטחון הלאומי וביטחון הציבור.
פעילות
משימה זו מבוצעת באמצעות אכיפה של יותר מ-400 חוקים פדרליים ומתמקדת באכיפת הגירה, מניעת טרור ובמאבק בתנועה בלתי חוקית של אנשים וסחורות. ל-ICE שני מרכיבים עיקריים: חקירות ביטחון פנים (HSI) ופעולות אכיפה והסרה (ERO).
אלדו סמברל
אלפרדו סנצ'ז ברל (בספרדית: Alfredo Sánchez Brell; 23 בפברואר 1937 – 10 ביולי 2010) היה שחקן, במאי ומפיק קולנוע ספרדי שהופיע ביותר מ-150 סרטים בין השנים 1961 ל-2003. סמברל הוא אחד השחקנים האיטלקים הבולטים במערבונים.