cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולקסווגן חיפושית
היסטוריה ופיתוח
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, פנה אדולף היטלר למהנדס פרדיננד פורשה במפרט דרישות ליצור מכונית שתוכל להסיע חמישה אנשים, להגיע למהירות של כ-100 קילומטר לשעה, לצרוך לכל היותר ליטר דלק אחד ל-15 קילומטר ובעיקר לעלות פחות מ-1,000 רייכסמארקים. פורשה הרים את הכפפה, חבר לתעשיין הגרמני ד"ר פריץ נויימאייר וכך נוצרה ה"חיפושית". זוהי גם תחילתה של חברת פולקסווגן, שהוקמה כדי לייצר "מכונית עממית", במסגרת כוח באמצעות שמחה, תוכנית התרבות העממית של הנאצים. המכונית במתכונתה זו יוצרה במליוני יחידות, בגרמניה, ברזיל ומקסיקו, ואפילו בדרום אפריקה וניגריה. היא זכתה למעריצים רבים ואהדה רבה, ונחשבת לאחד מסמלי המאה ה-20. במהלך תקופת השואה התבססה החברה על עבודת כפייה של אסירים יהודים, שהיוו ארבעה מכל חמישה עובדים בה. בזכות קשריו האישיים של פורשה עם צמרת המפלגה הנאצית הוא זכה לאספקה קבועה של עובדי כפייה אלו.
חברות מתחרות אחדות יצרו גם הן מכוניות לפי המפרט המבוקש כגון "טטרה" ו"רוייטר", אך דגמיהן זכו להצלחה מועטה ביותר ואף לא קיבלו את ברכתו של היטלר. במאה ה-21 צצו עדויות שהיה זה מהנדס יהודי בשם שעיצב את החיפושית "המקורית", ופורשה לכל הפחות קיבל מהעיצוב השראה, אם לא העתיק אותו במלואו. נושא זה עדיין נמצא במחלוקת קשה.
פורשה החל לעבוד על תכנון המכונית שסימנה היה v1. היטלר דרש גם מכונית פתוחת גג שסימנה נקבע ל-v2. הסדנה, שמוקמה במוסך של פורשה התקשתה לעמוד בלוח הזמנים ועד 1935 יוצרו שלוש מכוניות מטיפוס v1 בלבד. על העיצוב החיצוני הופקד ארוין קומנדה, ממשרד התכנון ההנדסי של ד"ר פורשה. ב-1936 הושק דגם v3 שהוא הגרסה ששימשה לייצור סדרתי של החיפושית. לדגם זה נבחנו מנועים אחדים ולבסוף הוחלט על התקנת מנוע בוקסר בעל ארבעה צילינדרים, וארבע פעימות. המנוע הותקן מאחור, שלא כמקובל, כדי להפחית את העומס על המתלים והסרנים. הורכבו מתלים נפרדים עצמאיים, סרן אחורי אינטגרלי, וקירור אוויר. לשם ייצור דגם זה נעזר פורשה במפעלי דיימלר בנץ, בהם יוצרו 30 מכוניות שחולקו לבכירי המפלגה הנאצית, שהתבקשו לנהוג בהם ולדווח על חוויותיהם לצורך מקצה שיפורים במכונית.
ב-26 במאי 1936 הוקמו קווי היצור של החיפושית ב-וולפסבורג. עד סוף 1944, עקב צורכי המאמץ המלחמתי שלא אפשרו הקצאת כוח אדם וחומרים לפרויקט, יוצרו פחות מ-1,000 מכוניות. על בסיס דגם החיפושית נבנו מספר כלי רכב צבאיים שיוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה, הכוללים את הדגמים : פולקסווגן שווימווגן, פולקסווגן קומנדורסווגן, פולקסווגן קובלווגן.
עם תום המלחמה הוגבר קצב הייצור. ב-1950 יוצרה המכונית ה-100,000. ב-1953 יוצרה המכונית ה-250,000 וב-1972 יוצרה המכונית ה-15 מיליון. זו הייתה השנה בה הורידה חברת פלקסווגן את קצב הייצור בגרמניה והעתיקה את מרכז הכובד לברזיל ומקסיקו. ב-1974 נסגר פס הייצור בגרמניה ובמקום חיפושית החלו בייצור דגם הגולף.
בלוב שומרים את המכונית מסוג חיפושית, בה נסע מועמר קדאפי בימי המהפכה.
בשנת 1994 הציגה פולקסווגן את החיפושית החדשה ובשנת 1998 החלה במכירתה.
בשנת 2003 נמכרו רק כ-30,000 יחידות מהדגם הישן. ב-30 ביולי 2003 נסגר סופית פס היצור של החיפושית הקלאסית (הישנה) במקסיקו, וזאת לאחר שיוצרו 21,529,464 יחידות של המכונית, שהיא מאבני הדרך בהיסטוריה של תעשיית הרכב העולמית.
כיום נחשבת החיפושית ברוב ארצות העולם המערבי כרכב אספנות. יש המקשטים אותה בצבעים ססגוניים ואף מוסיפים לה קישוטים נוספים ייחודיים.
רבי שמעון בר יוחאי
רבי שמעון בר יוחאי (גם רבי שמעון ובוצינא קדישא (הנר הקדוש), או בן יוֹחַאי; מכונה בקיצור רשב"י) היה תנא בן הדור הרביעי שפעל במאה ה-2, ותלמידו של רבי עקיבא.
הלכות רבות מובאות בשמו במשנה (שנערכה על ידי רבי יהודה הנשיא, שהיה מחשובי תלמידיו), שם הוא מכונה 'רבי שמעון' ללא ציון שם אביו. החיבור המדרשי-הלכתי "ספרי" מיוחס בגמרא לבית מדרשו של רשב"י. כתיבת ספר הזוהר מיוחסת לרשב"י.
תולדות חייו
שנת לידתו אינה ידועה אך ישנם ששיערו כי נולד בין שנת 70 לספירה ל-110 לספירה, היו אף ששיערו כי נולד בחג השבועות או בל"ג בעומר.
בצעירותו נמנה רשב"י עם החכמים שהתקבצו ב'כרם ביבנה'. שאלתו של רשב"י את רבי יהושע ואת רבן גמליאל לגבי מעמדה של תפילת ערבית כתפילת רשות או חובה, חוללה סערה גדולה שבמהלכה הודח באופן זמני רבן גמליאל מנשיאותו בעקבות יחסו לרבי יהושע, והוחלף ברבי אלעזר בן עזריה. רשב"י למד תורה מפי רבי עקיבא, בתחילה בבני ברק העתיקה במשך שלוש עשרה שנה, יחד עם רבי חנינא בן חכינאי, ולאחר מכן אף בבית האסורים, קודם שרבי עקיבא הוצא להורג בידי הרומאים כאחד מעשרת הרוגי מלכות. רשב"י נמנה בין חמשת תלמידיו של רבי עקיבא אותם העמיד לאחר מות מרבית תלמידיו, וכן בין התלמידים שסמך רבי יהודה בן בבא בסתר.
בגמרא מתואר רשב"י כמלומד בנסים. רשב"י מוזכר בין הנאספים באושא בסוף תקופת השמד, אך לא צורף לסנהדרין שבאושא. בתלמוד מסופר כי יצא עם משלחת של חכמי ישראל לרומא, ובהשתדלותו שם בוטל האיסור על שמירת השבת והמילה, לאחר שהוציא שד מבת הקיסר. כן מתוארת השתתפותו בכינוס מצומצם בנושא עיבור השנה.
הסתתרותו במערה
רבי שמעון נמנה עם החוגים שהתנגדו בצורה עזה לשלטון הרומאים בארץ ישראל והטיפו נגד השלמה עם השלטון הזר לאחר מרד בר כוכבא, בשל גזירות אדריאנוס ורציחתו של רבי עקיבא (שהיה גם רבו של בר כוכבא בעת המרד).
על פי המסופר בתלמוד הבבלי, לאחר שהרומאים החלו לשקם את הארץ מהחורבן שלאחר מרד בר כוכבא, ישבו יחד רבי יהודה בר אילעאי, רבי יוסי בן חלפתא ורבי שמעון בן יוחאי, ולצידם רבי יהודה בן גרים (תלמידו של רבי שמעון), דנו במעשי הרומאים ובפיתוח הארץ על ידם, ואמרו:
יהודה בן גרים סיפר על דבריו, ובעקבות זאת נשמעו הדברים לשלטון ור' שמעון נדון למיתה, ונאלץ לרדת למחתרת. על פי המסורת, התחבאו רשב"י ובנו רבי אלעזר 12 שנים במערה הסמוכה לפקיעין, וניזונו מעץ חרוב וממעין מים שנבראו להם בדרך נס. כל אותן 12 שנה היו שניהם לומדים תורה כאשר כל גופם מכוסה חול עד צווארם, ורק בזמן התפילה יצאו מהחול והתלבשו. לאחר 12 שנה הגיע אליהו הנביא למערה והודיע לרשב"י כי קיסר רומא (אנטונינוס פיוס) מת וגזרותיו בוטלו. אז יצאו רשב"י ורבי אלעזר בנו ממקום מחבואם, אך כשראה רשב"י בעולם אנשים מתבטלים מתלמוד תורה ועוסקים בחרישה ובזריעה נתן בהם עיניו ונשרפו. אז יצאה בת קול מן השמים ואמרה "להחריב עולמי יצאתם? חזרו למערתכם!". חזרו רשב"י ואלעזר בנו למערה לעוד 12 חודשים, שבסופם יצאו מהמערה ופגשו אדם המביא לכבוד שבת שני הדסים, וכך ראו כמה חביבות מצוות על ישראל ונתקררה דעתם.
מעשה ההסתתרות במערה מובא בנוסח אחר גם במדרש בראשית רבה,וכן בתלמוד ירושלמי.
רשב"י יצא מהמערה סביב שנת 162 לאחר מות הקיסר אנטונינוס פיוס, כאשר מרקוס אורליוס עלה לשלטון.
אביו
על אביו יוחאי לא ידוע דבר פרט לכך שהיה לכאורה מקורב למלכות הרומאים בתקופת הקיסר אדריאנוס, ובהקשר זה הוזכר (לכאורה) לרעה בתלמוד כשבא רבי שמעון ללמוד תורה מפי רבי עקיבא בבית האסורים ואמר לרבי עקיבא: "אם אין אתה מלמדני אני אומר ליוחי אבא ומוסרך למלכות".
במדרש משנת רבי אליעזר מובא ציטוט של חכם בשם רבי יוחאי: "רבי יוחאי אומר כל המספר לשון הרע כאילו כפר בעיקר שנאמר אשר אמרו ללשונינו נגביר שפתינו אתנו מי אדון לנו", אמנם לא ידוע האם הכוונה לאביו של רבי שמעון. יצוין, שישנם אזכורים מעטים במדרש לחכם בשם רבי יוחי בר יודן.
בהקדמת הזוהר מובא כי בזמן ששהו רבי שמעון ובנו רבי אלעזר במערה, רבי רחומאי אמר לרבי פינחס בן יאיר: "ודאי שמענא דיוחאי חברנא אית ליה מרגלית אבן טבא" (שמעת בודאי שיוחאי חברנו יש לו מרגלית אבן טובה). תואר "חבר" בדרך כלל נקשר לתלמיד חכם, אמנם מהמשך הסיפור מובן שרבי רחומאי לא הזכיר את שמו של רבי שמעון בכוונה תחילה, ודיבר דרך רמז כדי שרבי פנחס ילך וימצא את רבי שמעון ורבי אלעזר, שאמש יצאו מהמערה לחירות.
מכאן והלאה ישנם חכמים שתיארו את יוחאי כגדול בתורה ואף תנא, אך ללא כל מקור היסטורי מספרות חז"ל. רבי נחמן מברסלב בספרו ליקוטי מוהר"ן מכנה את יוחאי כ'תנא' ו'גדול בישראל', את דבריו ביסס על דברי הקדמת הזוהר לעיל. רבי יוסף משאש הביא אגדה על סיפור לידתו של רבי שמעון ומציין שם את יוחאי: "אביו הקדוש יוחאי: הוא היה משבט יהודה, והיה מגדולי הדור ועשיר ונכבד וקרוב למלכות". רבי יוסף חיים מבגדאד, רבי ישראל מקוז'ניץ ורבי אברהם שמואל ריקי טוענים לגדלותו של יוחאי.
מסורת מאוחרת משנת 1839 מציינת את קבורת יוחאי בגוש חלב, איזכור מאותה תקופה (שנת 1893) מציין כי יוחאי ואשתו נקברו "במערב הכפר בתוך גן". בשנת 1958 נבנה ציון בתוך חצר קטנה בגוש חלב המציין את קברם של יוחאי ואשתו, באזור קבורה עתיק. יש לציין כי לפי גירסה אחת במדרש רבי אלעזר בן רבי שמעון היה טמון תחילה בגוש חלב והועתק קברו למירון. בנוסף, ישנה מסורת מהמאה ה-16 על קבורת תלמידי רבי שמעון בר יוחאי בגוש חלב.
אמו ושאר משפחתו
רבי יוסף משאש הביא בהמשך ההגדה ששם אמו הייתה שרה, ככל הנראה כדי לייפות את הסיפור בהשוואתה לשרה המקראית שאף היא הייתה עקרה. על אף שהמחבר כותב כי הדבר 'נשאר בזכרונו ממה שראה בספרים', ובסוף המעשה כתב 'כל זה ראיתי בספר מעשיות כתב יד'.
רבי אביגדור הכהן מבעלי התוספות טען ששם אמו הוא "חמי".
על הפרוכת שעל קבר בנו רבי אלעזר נכתב "בן רבי שמעון ושרה" ומשמעו ששם אשתו של רשב"י היה שרה, אך לא ידוע מה מקורו של רוקם הפרוכת.
רבי שמעון היה חותנו של רבי פינחס בן יאיר (זאת לפי התלמוד; לפי ספר הזוהר לא היה חותנו אלא חתנו).
בנו, רבי אלעזר, היה אף הוא תנא מפורסם. לפי ספר הזוהר רבי אלעזר בנו, התחתן עם בתו של רבי שמעון בן יוסי.
נכדו הוא רבי יוסי בן רבי אלעזר, שהלך בדרך רעה ורבי יהודה הנשיא (תלמידו של סבו וחבירו של אביו) הסמיכו לרבנות ושלח אותו ללמוד תורה מפי רבי שמעון בן יוסי (סבו מצד אימו).
מקום מגוריו
במדרש תנחומא נעשה קישור בין רשב"י לבין מירון כמקום מגוריו במעשה הבקעה שהתמלאה בדינרי זהב, אך אזכור זה חסר במקורות מדרשיים מקבילים למעשה זה, וההערכה היא כי מדובר בתוספת מאוחרת. בית מדרשו של רשב"י מצוין בתקוע (המזוהה עם פקיעין או חורבת שמע הסמוכה למירון), שם לימד תורה למספר תלמידים, ביניהם רבי יהודה הנשיא. מספר מעשים אודות רשב"י קושרים אותו לצידן, אותה ניתן לפרש כצידון או כבית ציידא. במספר מקומות בספר הזוהר מסופר שתלמידים באו לבקר את רשב"י בלוד.
פטירתו, מקום קבורתו והנצחתו
שנת פטירתו אינה ידועה, אך במקורות מאוחרים נטען כי נפטר בשנת 160 (או 163) לספירה. טיעונים אלו לא מסתדרים עם העובדה שרבי שמעון יצא מהמערה כשנה או יותר אחרי מות הקיסר אנטונינוס פיוס בשנת 161 לספירה.
אצל תלמידי האר"י מופיעה לראשונה מסורת המציינת את ל"ג בעומר כיום פטירתו של רשב"י. החיד"א הביא הוכחות מכתב יד מקורי כי מסורת זו מקורה בשיבוש בכתבי תלמידו של האר"י, רבי חיים ויטאל: המילה יום "שמחת" רשב"י, הוחלפה בטעות ליום "שמת".
המסורת קבעה, כאמור, את יום ההילולה כיום פטירתו של הרשב"י, שבו, לפי ספר הזוהר, גילה לתלמידיו את סודות ה"קבלה" טרם הסתלקותו. לשמחת ההילולה הצטרפה הדלקת המדורה כזכר לאש שאפפה, על פי המסורת, את ביתו של רשב"י ביום פטירתו. במאה ה-16 ידוע גם על ייחוס ל"ג בעומר לתאריך הסמכתו של הרשב"י על ידי רבי עקיבא.
בסיפור פטירתו של רבי אלעזר ברבי שמעון, בנו של רשב"י, המובא בגמרא, מתואר כיצד העבירו אותו בני בירי (המזוהה עם ביריה או ברעם) ממקום פטירתו בעכברא, למערה שבה נקבר אביו, בעורמה במהלך ערב יום הכיפורים, וזאת עקב התנגדותם של אנשי עכברא להעברת גופתו של רבי אלעזר, דבר המראה כי מקום קבורת רשב"י הוא באזור הר מירון. בפסיקתא דרב כהנא מובא מעשה דומה, כאשר שם הנוסח הוא כי בני מירון הוליכו את גופתו של רבי אלעזר ברבי שמעון מגוש חלב למערת קבורת אביו, לאחר שרבי שמעון התגלה בחלום לאנשי מירון וביקשם להביא את בנו לקבורה במערת קבורתו.
לאחר פטירתו מתואר במדרש כי רבי יהושע בן לוי מצא את אליהו הנביא יושב בפתח מערת רשב"י, ושם שאלו לגבי זמן ביאת המשיח. במדרש אחר מתואר כיצד עסקו רבי יהושע בן לוי ואליהו הנביא בהלכות שנאמרו בשם רשב"י, ונכנסו למערת קבורתו כדי לשאלו בדבר שנתקשו בו.
האתר המזוהה כיום עם קברו של רשב"י נמצא בהר מירון, מדרום למושב מירון של ימינו. אתר הקבר משך אליו את מקובלי צפת במאה ה-16. העלייה המרכזית לקבר קרויה הילולא דרבי שמעון בר יוחאי והיא נעשית בל"ג בעומר, יום פטירתו על פי המסורת, ובו פוקדים את הציון מאות אלפים מכל רחבי העולם. נהוג להביא ילדים בני שלוש למירון ולספר אותם שם את התספורת הראשונה בחייהם בטקס המכונה חאלקה, כיוון שרבי חיים ויטאל, תלמידו של האר"י, סיפר כי רבו עשה כן לבנו.
הילולת רשב"י הביאה לאימוץ המנהג, בגרסאות שונות, בישראל ובגולה. לדמותו של רשב"י בל"ג בעומר מתייחסים גם כדמות קבלית, וגם כצדיק שמגן, מרפא ומברך ביום זה. דמותו כצדיק שפורש חסות בל"ג בעומר, היוותה השראה לעליות לקבר ולהדלקות לזכר צדיקים רבים אחרים בישראל ובגולה.
גדול תלמוד תורה
בניגוד לדרכו של רבי ישמעאל, פעל רבי שמעון להנהגת לימוד תורה אינטנסיבי, והמליץ על זניחת הפרנסה. דוגמה לוויכוח בין רבי ישמעאל לבין רבי שמעון בנושא תורה ועבודה אפשר למצוא במסכת ברכות:
לעומת זאת, להמון העם הורה לחבב את המלאכה אפילו אם היא בזויה: "גדולה מלאכה שמכבדת את בעליה". בלימוד התורה גרס פשטות, בהירות, היגיון וחיפוש אחר טעמיהן המעשיים של המצוות והתקנות הישנות.
רבי שמעון מוזכר פעמים רבות במשנה ובגמרא בנושאים הלכתיים.
טעמא דקרא
שיטתו של רבי שמעון בהלכה הייתה לדרוש 'טעמא דקרא' (בארמית: טעם המקרא), כלומר לשער את טעמי המצוות ולפעול על סמך המסקנות ההלכתיות העולות מהן גם כשאין להן סמך בכתובים. זאת בניגוד לגישה הרואה במצוות התורה גזרות הכתוב ומתייחסת לטעמי המצוות רק כשהם מפורשים בכתוב או משתמעים מקריאה סבירה שלו. גישתו זו של רשב"י לא התקבלה להלכה. לשיטת רשב"י, כשטעמי המצוות מפורשים בתורה, הם אינם נדרשים לפירוש אותה מצווה אלא יש ללמוד מהם איסור עצמאי ואת המצווה כולה במנותק מהטעם.
הלכות שבת
רשב"י התיר מקרים שונים של מוקצה, התיר 'דבר שאינו מתכוון' ואסר מדרבנן 'מלאכה שאינה צריכה לגופה'. בכל שלושת הדברים, שהם יסודות בהלכות שבת, הלכה כמותו, ולא כרבי יהודה, שחלק עליו בנושאים אלו.
בין אדם לחברו
כאחד מתלמידיו המובהקים של רבי עקיבא (שטבע את האימרה "'ואהבת לרעך כמוך' - זהו כלל גדול בתורה"), גם במשנתו של רשב"י ישנה חשיבות רבה למידותיו של האדם ולמצוות שבין אדם לחברו. לדוגמה:
עם ישראל
סיכת שמן ורד (שהוא שמן יקר המיועד בעיקרו לרפואה, ומיעוט מבוטל (בני מלכים) משתמשים בו לסיכה רגילה) נאסרה בשבת, היות שהדבר נראה כרפואה בשבת, שנאסרה במקום שאין בו פיקוח נפש, בעקבות השימוש הרגיל של שמן זה לרפואה. ר' שמעון התיר את הדבר, בנימוק שכל ישראל בני מלכים הם, ועל כן יש להתייחס אל השמן כשמן המיועד גם לסיכה, ולא כשמן המיועד לרפואה בלבד. דעתו זו של ר' שמעון בסוגיה זו לא נתקבלה להלכה.
דעת רשב"י בפסיקת הלכה במקרי מחלוקת
במסכת עירובין בגמרא מובאים כללים עקרוניים לפסיקת הלכה במחלוקת תנאים. על פי כללים אלו במקרה של מחלוקת בין רשב"י לרבי יהודה או לרבי יוסי, דעתו של רשב"י נדחית מהלכה מול דעתם, בעוד מול רבי מאיר דעתו שקולה ללא הכרעה. עם זאת, כללים אלו אינם מוחלטים ולהם חריגים שונים, ובנוסף אינם מוסכמים על הכל. בנוסף במספר מקומות בגמרא נאמר כי ניתן להסתמך להלכה על שיטתו של רשב"י גם כשהינו דעת מיעוט, במצב בו יש אילוץ חיצוני משמעותי ('כדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק').
הלוך אחר המחשבה
שיטתו של רבי שמעון בר יוחאי מתבססת על מחשבות האדם ("הלוך אחר המחשבה"), או פנימיות הדבר (היפך החיצוניות, הנראית לעין). לכן הוא פוטר הן בדיני שבת, הן בדיני נזיקין, והן בדיני פיגול קרבנות את מי שאינו מתכוון ודן לכף חובה את השלטונות הרומיים מאחר שגם 'מעשיהם הנאים' נעשו מתוך כוונה פסולה. הוא החשיב את המחשבה והפנימיות כדבר העיקרי בחיי האדם, ורבות מדעותיו, פסיקותיו והוראותיו קשורות עם דרך זו.
צדיקים
מימרא המובאת בשם רשב"י במדרש תנחומא גורסת כי אין הקב"ה מייחד שמו על צדיקים אלא לאחר מותם, שמא יחזרו בהם באחרית ימיהם. מימרא אחרת בשמו גורסת כי תלמידיו של חכם המביאים שמועות והלכות בשמו מונעים ממנו שינה בקבר.
דמותו
מיתוס הרשב"י הגלילי, ממנו נגזרת דמותו הקבלית, החל בתקופה הרומית המאוחרת, והתפתח מאז. מיתוס זה היה היסוד לדמותו של רשב"י בספר הזוהר. דמותו הייתה של מייסד ובורא.
שמו של רשב"י התפרסם באופן יוצא דופן בעיקר מספרות הזוהר, בספרות חז"ל רבי שמעון אינו דמות יוצאת דופן ואף לרוב אין ההלכה כמותו. מעמדו אינו זהה לחבריו רבי יוסי, רבי יהודה ורבי מאיר. רבי יוחנן אף הכריע שכל מקום שנחלקו רבי יהודה ורבי מאיר או רבי יהודה ורבי שמעון - הלכה כרבי יהודה. במקום שנחלקו רבי יהודה ורבי יוסי - הלכה כרבי יוסי. כדי להרים את מעמדו של רשב"י היו שתירצו כי לרוב אין הלכה כרשב"י לפי שאין העולם ראוי לכך בזמן הזה, אולם לעתיד לבוא יהיה הלכה כרשב"י.
חכמי דורו ראו בו "מלומד בנסים", ושלחו אותו למשימות קשות למען עם ישראל. בין השאר סופר עליו שבימיו לא נראתה הקשת כלל, כביטוי לכך שהוא הגן על דורו מסכנת מבול. התלמוד הבבלי מביא משמו אמירה, שלפיה היו הוא ובנו הצדיקים ביותר בדורם, המכונים "בני עלייה".
יוחסו לו החיבורים האפוקליפטיים "נסתרות דרבי שמעון בר יוחאי" ו"תפילת רשב"י", חזונות גאולה שנהוג לייחסם לתקופה הערבית הקדומה ולתקופת מסע הצלב השלישי (1191) ונפילת עכו בשנת 1291.
ספר הזוהר, הספר המרכזי של תורת הקבלה, שפורסם לעיני כל בשלהי המאה ה-13, יוחס פעמים רבות לרשב"י. בזוהר מוצג ר' שמעון כראש חבורה של חכמים העוסקת בתורת הנסתר, ורוב הדרשות בספר מובאות בשמו ובשם תלמידיו. לאורך הספר פזורים תיאורים של אירועים שונים בחייו, בהם סיפור בריחתו מן הרומאים והסתתרותו במערה (המופיע גם בתלמוד), וכן תיאור פטירתו מן העולם המפורט בהרחבה באדרא זוטא. במשך השנים נחלקו הדעות (הן בקרב הרבנים והן בקרב החוקרים), לגבי זהותו של המחבר. כיום מקובל כמעט על כל החוקרים שייחוס כתיבת הספר לרשב"י עצמו, הוא שגוי, אך אין במסקנות אלו כדי לנתק בין דמותו של רשב"י לבין ספר הזוהר, שהוא על כל פנים, גיבורו הספרותי.
נוסעים יהודים שונים שביקרו בארץ בימי הביניים ייחסו בתי כנסת חרבים רבים בגליל לרשב"י.
יום ל"ג בעומר התקבל במסורת כיום פטירתו של רשב"י, המכונה בזוהר יום ההילולא של רשב"י, ובו נוהגים ההמונים לפקוד את ציון קברו אשר בהר מירון. גם מנהג הדלקת המדורות בל"ג בעומר נקשר לדמותו של רשב"י ולתיאור פטירתו כפי המופיע בזוהר (באדרא זוטא).
על רבי שמעון בר יוחאי נתחבר הפיוט "בר יוחאי נמשחת אשריך" על ידי שמעון לביא, שהיה ממגורשי ספרד שהתיישב בטריפולי בלוב והפך למנהיגם של יהודי לוב. פיוט זה מושר בקרב העולים לציונו במשך כל ימות השנה ובפרט בל"ג בעומר, והוא מקובל בכל העדות והפלגים. יש מעדות המזרח הנוהגים לזמרו בכל ליל שבת. כמו כן רבי יוסף חיים מבגדאד, ה"בן איש חי", חיבר את הפיוט "ואמרתם כה לחי, רבי שמעון בר יוחאי", ונהוג לאומרו בעיקר אצל החסידים ובני עדות המזרח.
פארסונס גרין
פארסונס גרין (באנגלית: Parsons Green) הוא פארק ציבורי ברובע האמרסמית' ופולהאם שבמערב לונדון.
שטחו של הפארק משולש, ובקצהו הצפוני ביותר נמצאת תחנת הרכבת התחתית פארסונס גרין, הקרויה על שם הפארק.
מדי שנה נערך בפארק יריד המשמש לאיסוף כספים למטרות קהילתיות.
הומוגניות (כימיה)
הומוגניות של תערובת חומרים היא אחידות התערובת. תערובת נחשבת הומוגנית כשבמקרה שמחלקים אותה לשניים תהיה כמות שווה מכל המרכיבים בשני החלקים. הומוגניות היא התכונה ההפוכה להטרוגניות.
הומוגניות תלויה בטווח הגודל שבו מסתכלים. תערובת של חומרים תהיה הומוגנית בחלוקה לשניים, רק כל עוד הגודל של החלקים גדול בהרבה מגודל המרכיבים הבסיסיים בתערובת; מתחת לגודל זה אין משמעות להגדרה של תערובת הומוגנית.
תהליך של הפיכת תערובת להומוגנית קרוי המגון (הומוגניזציה).
שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי (2007–2008)
שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי בשנים 2007 - 2008 הייתה שביתה של איגוד התסריטאים האמריקאי המזרחי (WGAE) והמערבי (WGAW). איגוד זה הוא איגוד מקצועי אשר כולל בתוכו תסריטאי סרטים, טלוויזיה ורדיו בארצות הברית. יותר מ-12,000 תסריטאים השתתפו בשביתה, אשר התחילה ב-5 בנובמבר 2007, והסתיימה ב-2 בפברואר 2008. השביתה השפיעה על סדרות טלוויזיה רבות שפעלו באותה התקופה וגרמה להפסקת שידור פרקים חדשים.
מטרת השביתה הייתה לתקן את מה שנתפס בעיני התסריטאים כעוול היסטורי: השכר הנמוך של התסריטאים ביחס לרווחים של האולפנים הגדולים. השביתה הייתה כנגד התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה (AMPTP), אשר בין החברים בה ניתן למנות את רשת CBS, רשת NBC, חברת MGM, Lionsgate, FOX, חברת וולט דיסני, האחים וורנר, ועוד.
השביתה נמשכה כ-14 שבועות ו-יומיים (בסך הכל 100 ימים). קיימות הערכות שונות לגבי הנזק הכלכלי שנגרם בעקבותיה, הנעות בין 380 מיליון דולר, ל-2.1 מיליארד דולר. שביתת התסריטאים הקודמת התרחשה בשנת 1988, ונמשכה 153 ימים (כ-22 שבועות) והייתה הארוכה בתולדות האיגוד. ההערכות הן כי השביתה עלתה לתעשייה כ-500 מיליון דולר.
הסיבות לשביתה
בכל שלוש שנים איגוד התסריטאים עורך משא ומתן עם ה-AMPTP בנוגע לחוזה העסקה של התסריטאים. ב-2007 הגיע האיגוד למבוי סתום ונערכה הצבעה לפתיחה בשביתה, אשר התחילה למחרת, ביום שני, 5 בנובמבר 2007. בין נושאי המחלוקת העיקריים היו רווחים ממכירת DVD, המעמד המשפטי של תסריטאי אנימציה וריאליטי, ו"המדיה החדשה" (תוכן שמופץ באינטרנט או באמצעים דיגיטליים).
סוגיית ה-DVD
בשנת 1985 איגוד התסריטאים פתח בשביתה כנגד שוק הוידאו הביתי, אשר היה קטן והופץ באמצעות קלטות וידאו, ובהיקף קטן הרבה יותר, בלייזרדיסק. חברות הבידור טענו כי ההעברה באמצעותה קלטות יקרה, וסרטים נמכרו בטווח שבין 40$ - 100$. לכן, האיגוד הסכים לפשרה בה יקבל תסריטאי 0.3% לכל קלטת. כאשר עלות יצור הקלטות ירדה באופן משמעותי ושוק הווידאו הביתי התרחב, התסריטאים הרגישו שעסקה זו לא הטיבה עמם. תקליטורי DVD החלו להיכנס לשוק ובמהירות החליפו את הקלטות היקרות, כך שב-2001 כבר הפך ה-DVD לפורמט הנפוץ בשוק, בעוד הנוסחה הישנה נותרה. האיגוד ביקש להכפיל את ההסכם ל-0.6%.
המדיה החדשה
אחד מנושאי הליבה שהועלו במשא ומתן ונחשב לחשוב מביניהם בעיני רבים מהתסריטאים השובתים היה הסדר נושא "המדיה החדשה", שכללה ערוצי הפצה חדשים לתוכן: הורדת אינטרנט, IPTV, סטרימינג ("הזרמת מדיה"), ו-VOD בכבלים ובלוויין. ניתן לחלק את השירותים המוצעים לשתיים - תוכן שנקנה באמצעים אלקטרונים, לדוגמה iTunes Store ו-Amazon VOD, ותוכן שמוזרם למחשב בזמן אמת (סטרימינג) בחינם, והמודל העסקי המנחה אותו הוא בדרך כלל נתמך על ידי פרסומות. דוגמאות לכך ניתן למצוא באתרים של הרשתות השונות כמו CBS, FOX, NBC, ABC והולו.
מעמדם של הריאליטי והאנימציה
במשך השנים הייתה אי-עקביות בתשובה לשאלה האם וכיצד צריך לחול הסכם האיגוד על קטגוריות שונות של סרטים וטלוויזיה כגון תוכניות ריאליטי ואנימציה והייתה מחלוקת רבה. מפיקים רבים של תוכניות ריאליטי טענו שמאחר ולרוב, אם לא לחלוטין, לתוכניות אלו לא כותבים תסריט, אין תסריטאי. מנגד טען הארגון כי התהליך של יצירת תרחישים מעניינים, לקט ועיבוד חומר הגלם לנרטיב עם אופי ועלילה מהווה תסריט והוא צריך להיות תחת החוזה. בקיץ 2006 עובדים של "הטופ מודל הבאה" ערכו הצבעה על מנת להצטרף לארגון התסריטאים, אך הם פוטרו וההפקה המשיכה בלעדיהם.
רוב תסריטאי האנימציה היו תחת ארגון אחר, ועדיין קיימת מחלוקת באשר לאיזה איגוד צריך לייצגם. האיגוד הציע לכסות את כל תסריטאי האנימציה שלא חברים באיגוד אחר, אך ה-AMPTP לא הסכים להצעות אלו.
צוותי הפקה
בגלל הפסקת ההפקות של כל תוכניות הטלוויזיה המתוסרטות, מאות או אלפי אנשים נותרו מחוסרי עבודה. ה-AMPTP העריך כי סך הפסדי השכר בשביתה של חברי ארגון התסריטאים וצוותי ההפקה עומד על כ-342.8 מיליון דולר.
צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן
צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן (נקרא גם צינור הנפט BTC) הוא צינור נפט המוביל נפט גולמי משדה הנפט אזרי-שירג-גונשלי בים הכספי (במימי אזרבייג'ן), לים התיכון. אורכו של הצינור הוא 1,776 ק"מ, כאשר 440 ק"מ מתוכם באזרבייג'ן, 260 ק"מ בגאורגיה ו-1,076 ק"מ בטורקיה. לאורך הצינור פועלות שמונה תחנות שאיבה. הצינור עובר דרך באקו בירת אזרבייג'ן, טביליסי, בירת גאורגיה וג'ייהאן, עיר נמל בדרום-מזרח חופי הים התיכון של טורקיה. צינור זה הוא השני באורכו בעולם (הארוך ביותר הוא צינור הנפט דרוז'בה, מרוסיה למרכז אירופה) והראשון להעביר נפט מאסיה לאירופה שלא דרך רוסיה. הצינור נחנך בג'ייהאן ב-28 במאי 2006.
תכנון
מתחת לים הכספי שוכנים שדות נפט וגז טבעי מהגדולים בעולם, שעל פי הערכות שונות כוללות נפט בהיקף של 32–220 מיליארד חביות, אבל הפוטנציאל המלא הגלום בהם לא נוצל תחת שלטון ברית המועצות עקב מחסור בהשקעות וטכנולוגיה מודרנית. מצב זה השתנה עם התפרקות ברית המועצות ויסודן של מדינות עצמאיות לחופי הים הכספי, בשנת 1991. חברות הנפט המערביות ניצלו את ההזדמנות והחלו להשקיע בתעשיית הנפט המקומית.
מכיוון שלים הכספי אין מוצא לאוקיינוס, הובלת הנפט מהאזור אל הצרכנים היא משימה קשה. על פי המצב הגאופוליטי המקומי, ישנן שתי מדינות הממוקמות בצורה אידיאלית להובלת הנפט: רוסיה ואיראן. אבל מדינות אלו נחשבות בעולם המערבי כמדינות בלתי מהימנות לפרויקטים ארוכי טווח של הובלת נפט.
בעבר הובל הנפט מהים הכספי לים השחור בצינור נפט מאזרבייג'ן לעיר הנמל הגאורגית סופסה. הקיבולת של צינור זה מוגבלת ל-115,000 חביות ליום, ונקודתו הסופית בים השחור אינה נוחה להובלת נפט, בגלל הצורך של המיכליות לעבור במיצרי הבוספורוס והדרדנלים הרדודים שאינם מאפשרים מעבר של מכליות-על. בשנות ה-90 המאוחרות החלו דיונים בהנחת צינור חדש שיוביל נפט מהים הכספי, ונבחנו האפשרויות להובלת הנפט אל הים התיכון, המפרץ הפרסי, הים הצפוני והים הבלטי. רוסיה התעקשה שהצינור חייב לעבור בטריטוריה רוסית, ולאחר מכן סירבה להשתתף בפרויקט. הסביבה העסקית הרוסית, הבלתי מהימנה, הייתה אף היא בעייתית. צינור ישיר לאורך איראן, מהים הכספי למפרץ הפרסי הייתה האופציה הקצרה ביותר, אבל אירן נחשבה לפרטנר לא רצוי ממספר סיבות: הממשלה התאוקרטית שלה, עסוקה בהתמשכות תוכנית הגרעין שלה, וארצות הברית הטילה סנקציות על המשטר, שהגביל מאוד את ההשקעות המערביות במדינה.
הנתיבים היחידים שנותרו ללא צורך במעבר דרך אירן או רוסיה היו הובלת הנפט בצינור מאזרבייג'ן לחוף הים התיכון בטורקיה, דרך גאורגיה או דרך ארמניה. החלופה הגאורגית נבחרה לבסוף, למרות שהייתה ארוכה יותר, בגלל המתיחות בין ארמניה לאזרבייג'ן סביב השליטה בנגורנו קרבאך והסכסוך האתני רב השנים בין ארמניה וטורקיה, מאז רצח העם הארמני.
ההחלטה להתקדם בהנחת צינור הנפט נתקבלה בפגישת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), באיסטנבול, ב-18 בנובמבר 1999. בתום המפגש פורסמה ההצהרת הכוונות לבנית צינור גז טרנס-כספי מטורקמניסטן לבאקו, צינור שנועד להעביר גז לטורקיה.
הבנייה
בניית צינור ה-BTC הייתה אחת מהפרויקטים ההנדסיים הגדולים של העשור, והגדול ביותר במערב אסיה מאז נפילת ברית המועצות. הצינור נבנה מ-150,000 צינורות נפרדים באורך 12 מטר, ומשקלו הכולל 594,000 טון. בעלות המניות העיקרית בפרויקט הוא חברת BP, המחזיקה בכ-30.1% מהמניות, וחברת הנפט הלאומית של אזרבייג'ן המחזיקה 25% מהמניות. יתר השותפות הן חברות נפט מרחבי העולם.
הבנייה החלה בשנת 2002 וצינור הנפט נחנך באופן רשמי ב-13 ביולי 2006.
מסלול צינור הנפט חוצה את אזרבייג'ן, נמנע מלעבור בארמניה, עובר דרך גאורגיה וחוצה את טורקיה עד לים התיכון. אורך המסלול הוא 1,760 ק"מ. הצינור חוצה מספר רכסי הרים בגבהים של עד 2,830 מטר. הוא חוצה גם כ-3,000 כבישים, מסילות ברזל וקווי שירות, מעל ומתחת לפני האדמה. בנוסף חוצה הצינור כ-1,500 מקורות מים ואף כאלה שרוחבם עולה על 500 מטר (כמו נהר ג'ייהאן שבטורקיה). מבנה הצינור כולל 8 תחנות שאיבה, 2 תחנות פיקוח ו-101 תחנות שסתומי חסימה. קוטרו של צינור הנפט הוא 1,070 מ"מ (42 אינץ') לאורך רוב אורכו, כאשר הקטע הצר ביותר הוא בקוטר 865 מ"מ (34 אינץ') סמוך לג'ייהאן.
תוחלת החיים המשוערת של הצינור היא 40 שנה כאשר הזרימה בצינור היא בקיבולת נורמלית. החל משנת 2009 מתוכננת הקיבולת לגדול למיליון חביות נפט (160,000 קוב) ביום. הקיבולת המקסימלית שלו היא של 10 מיליון חביות ביום (1.6 מיליון קוב) שיזרמו בצינור במהירות של 2 מטר לשנייה. הצינור יספק כ-1% מהביקוש העולמי לנפט.
ההכנסה שתקבל גאורגיה מדמי מעבר צפויה להגיע לכדי 1.5% מסך התוצר הלאומי. אזרבייג'ן צפויה להגדיל את הכנסותיה ב-18% מצינור הנפט. טורקיה צפויה לגבות 200 מיליון דולר כדמי מעבר.
צינור הנפט נפתח רשמית ב-25 במאי 2005, בנוכחות נשיא קזחסטן, נורסולטאן נזרבייב, נשיא אזרבייג'ן, אילחם אלייב, נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי, נשיא טורקיה אחמט נג'דט סזר וכן גם שר האנרגיה של ארצות הברית, סמואל בודמן. במאי 2006 נפט החל לזרום בצינורות. נפט שנשאב מצינור הנפט בבאקו ב-10 במאי 2006 הגיע דרך הצינור לג'ייהאן ב-28 במאי 2006 והועמס מהטרמינל הימי "היידאר אלייב" על המכלית "The British Hawtharne".
תרומת צינור הנפט למדינות שבהן הוא עובר
על פי המצופה, צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן יתרום תרומה משמעותית להתפתחות אספקת הנפט העולמית, עם קיבולת ממוצעת של 50 מיליון טון לשנה. הודות לפרויקט זה, שהשרה יציבות על האווירה והכלכלה, מצפה טורקיה להרוויח כ-300 מיליון דולר מדי שנה. כ-15,000 איש היו מועסקים במהלך בניית הצינור, שעלה מעל ל-3 מיליארד דולר. הפרויקט הציב רגל חשובה למסדרון האנרגיה בין מזרח למערב, כאשר טורקיה היא הנהנית העיקרית מבחינה גאופוליטית. ג'ייהאן תהפוך לשוק נפט בינלאומי חשוב ותקטין את תנועת המכליות בבוספורוס, דבר שיתרום לביטחון גדול יותר של איסטנבול.
גאורגיה אף היא קיבלה בברכה את ההתפתחות. צינור ה-BTC יתרום לא רק לכלכלת גאורגיה, אלא יתמוך גם בעצמאות גאורגיה מהשפעה רוסית. רוסיה עצמה הפכה למתנגדת חריפה של הצינור, והואשמה בניסיונות לחבל בצינור.
עם בניית צינור הנפט אזרבייג'ן הרוויחה קשר ישיר לשוקי האנרגיה הבינלאומיים. גם צינור הגז יבוא בעקבות ה-BTC. ליצוא הנפט והגז, תהיה השפעה חיובית גדולה על כלכלת אזרבייג'ן. הודות לצינורות אלו, מצפה אזרבייג'ן להיות המדינה העשירה ביותר מבין מדינות הקווקז. צינור הנפט יתרום גם כן לעצמאותה הפוליטית והכלכלית של אזרבייג'ן.
תוכניות להרחבה וקישור למקורות אנרגיה אחרים
ממשלת קזחסטן הודיעה כי היא מבקשת לבנות את צינור הנפט הטרנס-קווקזי מהנמל הקזחסטני, אקטאו, לבאקו שבאזרבייג'ן, ולהתחבר לצינור ה-BTC, במטרה להוביל נפט משדה הנפט העיקרי של קזחסטן, כמו גם משדות נפט אחרים באזור, לעבר הים התיכון. למרות זאת, נוכח האופוזיציה לכל צינור נפט מהים הכספי שיעבור דרך רוסיה ואירן, צינור הנפט אינו מעשי. לכן הודיעה קזחסטן על בניית מערכת תובלה קזחית-כספית, בעלות של 1.6 מיליארד דולר, המתוכננת לפעול החל משנת 2010. הפרויקט כולל צינור מאיסקנה לנמל האזרי לחוף הים הכספי, קוריק, טרמינלים בקזחסטן ובאזרבייג'ן, ובניית מכליות דלק.
מתקיימים דיונים על שלוחות נוספות, והן:
פוליטיקה
אף לפני השלמתו, השפיע צינור הנפט על הפוליטיקה העולמית של הגז. דרום הקווקז, נראתה בתחילה כחצר האחורית של רוסיה, והפכה כעת לאזור בעל משמעות אסטרטגית משמעותית ביחס לכוחות המשמעותיים האחרים. ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות הפכו כתוצאה מכך מעורבות מקרוב, יותר מאשר בעבר, בכל הנעשה במדינות שמהן מגיע הנפט. היו כאלה שמתחו ביקורת על מידת המעורבות, בטענה כי זה הוביל לתלות לא בריאה במנהיגים לא-דמוקרטיים. המדינות עצמן מנסות להשתמש במעורבות החיצונית כמשקל נגד לכלכלות רוסיה ואיראן, ודומיננטיות צבאית באזור. בין היתר נטען גם כי כחלק ממדיניות הנפט של ארצות הברית, היא פלשה לעיראק כדי לשמר את הדומיננטיות שלה בסביבה, תמכה בהתקפה הישראלית בלבנון במטרה להכין את הקרקע לצינור המשך, תת-ימי, שמתוכנן להיבנות בין טורקיה לישראל. מצד שני, נטען כי ההתנכלות הרוסית כנגד גאורגיה, המתבטאת בתמיכה בכוחות הבדלניים בגאורגיה (אבחזיה ודרום אוסטיה), השעיית היין הגאורגי ופעולות נוספות נובעות מרצונה לחבל בצינור הנפט שיתחרה בצינור שלה עצמה לאירופה (בין היתר נטען גם על פי החשיפה של העיתון הרוסי קומרסנט, כי קיימת תוכנית רוסית לשדרג את תחנות השירות אותן היא מחזיקה מהתקופה הסובייטית בנמל טרטוס, ונמל לטקיה הסוריים. נמלים אלה הם בעלי חשיבות לסוריה ולרוסיה מאחר שהם ממוקמים מול ג'ייהאן).
תמיכת ארצות הברית בצינור הנפט נתפסת כפעילות אנטי רוסית. המונופול שהיה לרוסיה כמדינת מעבר גרם לעליית מחירים באירופה, והמונופול כספקית שהיה לה באזור מזרח רוסיה יצר לא פעם תלות פוליטית. לכן הפכו האמריקאים מחויבים לרפורמות במשק האנרגיה של נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקאשווילי. לעומת זאת, הגישה האירופאית רואה ברוסיה ספק אמין של אנרגיה.
צינור הנפט השפיע על הפוליטיקה במדינות הקווקז. המתנגדים היו מודאגים שענייני הצינור ינוהלו על ידי פקידים מושחתים, אזרבייג'ן החלה לייסד קרן הון ממלכתית של הנפט (SOFAZ), תוך מנדט מפורש להשתמש ברווחי המשאבים הלאומיים לתועלתם של הדורות הבאים, לחזק את התמיכה של מלווים בינלאומיים חשובים, לשפר את השקיפות והאחריות. בנוסף, אזרבייג'ן למפיקת הנפט הראשונה בעולם שהצטרפה ל-EITI (Extractive Industry Transparency Initiative), בהנהגה בריטית, שזכה לשבחים רבים, כולל מג'ורג' סורוס. אזרבייג'ן כבר הנפיקה את הדו"ח השני של EITI, כשהיא מקדימה את לוח הזמנים.
בגאורגיה, ראש הממשלה הקודם, אדוארד שוורדנדזה, אחד מאדריכלי ויוזמי הפרויקט, ראה את בניין צינור הנפט בשטח הגאורגי כערובה ודאית להתפתחות הכלכלה של גאורגיה וביטחון פוליטי ומקור ליציבות. לנקודת מבט זו, היה שותף גם הנשיא הנוכחי של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי. "כל ההסכמים האסטרטגיים בגאורגיה, במיוחד ההסכם לצינור הנפט מהים הכספי, הם עניין של הישרדות למדינת הגאורגית." הוא אמר לכתבים ב-26 בנובמבר 2003.
דאגות נוספות שהטרידו את מובילי התוכנית הייתה האבטחה של צינור הנפט. הצינור עוקף את גבול ארמניה (אשר אזרבייג'ן טכנית עדיין בסטטוס של מלחמה עם ארמניה בעניין הבדלותם של תושבי הרוב הארמני של אזרבייג'ן, בנגורנו-קרבאך), עובר דרך גאורגיה (שיש לה עצמה שני קונפליקטים של אוכלוסיות בדלניות, בלתי פתורות), ועובר בגבול המחוז הכורדי של טורקיה (שגם לה היסטוריה ארוכה של מאבק גרילה מר בבדלנים). וזה עדיין דורש שמירה כדי למנוע חבלה, למרות שכמעט כל הצינור יהיה תת-קרקעי.
למרות שיש שהאמינו כי צינור הנפט ישנה את התלות של ארצות הברית ומדינות המערב בנפט המזרח תיכוני, זה לא קרה, ולמעשה זה שינה אך מעט. צינור הנפט יספק בסופו של דבר כאחוז אחד בלבד מהביקוש העולמי לנפט בשלב הראשון. עם זאת, צינור הנפט יעזור בגיוון האספקה העולמית של הנפט, ויבטיח אספקה במקרה של כישלון במקום אחר.
איכות הסביבה
בניית צינור הנפט העלתה מספר סוגיות אקולוגיות. מהצד החיובי, אפשר לציין את העובדה כי היא חוסכת כ-350 משלוחי מכליות דלק לשנה, שעוברים בדרכם במיצרי הבוספרוס והדרדנלים הרגישים והגדושים.
צינור הנפט חוצה את קו פרשת המים של הפארק הלאומי של בורג'ומי (אף על פי שלא נכנס לשטח הפארק), אזור מעיין מים מינרליים ויופי טבעי משובח בגאורגיה. זה היה הנושא העיקרי לאופוזיציה העזה של פעילי איכות הסביבה בגאורגיה. גם קבורת הצינור בתוך האדמה הותירה צלקת עמוקה באדמה. "המערכה של באקו-ג'ייהאן" שבסיסה באוקספורד, טענה כי "כסף ציבורי לא צריך להיות מנוצל לסיבסוד בעיות סביבתיות וסוציאליות, שהם לחלוטין האינטרס של הסקטור הפרטי, אלא צריכים להיות מותנים בתרומה חיובית לכלכלה ולהתפתחות הסוציאלית של תושבי האזור." המארגנים נתמכו פרויקט זכויות האדם הכורדי (ארגון זכויות האדם הלא-פרטיזני היחיד, שדואג למצב זכויות האדם באזורי הכורדים), למרות שצינור הנפט לא עובר בשטחי הכורדים. גם תושבי נפת בורג'ומי חוששים להיפגע, היות שהמים המינרליים של הפארק הוא מוצר היצוא העיקרי של הנפה, וכל נזילה של צינור הנפט יהווה קטסטרופה לתעשיית המים המינרליים הבת קיימא. במקרה כזה, זה יהיה קשה עד בלתי אפשר להחזיר את הגלגל לאחור.
מותחי הביקורת על צינור הנפט טוענים כי האזור פעיל מבחינה סייסמית וסובל מרעידות אדמה תדירות. נתיב צינור הנפט עובר בשלוש נקודות רגישות סיסימית, באזרבייג'ן, ארבע בגאורגיה, ושבע בטורקיה. מהנדסי צינור הנפט דאגו למספר פתרונות טכניים כדי להקטין את רגישות הצינור לתזוזות קרקע.
למרות כל זאת, כמעט מחצית מנתיב צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן עובר באותם שטחים של צינור באקו-סופסה, שפעיל משנת 1999, ובעל רקורד בטוח. כאשר בעיות סביבתיות ואחרות היו בלתי נמנעות, טענו תומכיה כי התועלת מהצינור עולה בהרבה וכן כי טכנולוגיה משופרת ומקורות מימון נוספים יאפשרו מיזעור הנזקים.
זכויות האדם
פעילות ארגוני זכויות האדם מתחו ביקורת על הממשלות המערביות על ההתקדמות בתוכניות לבניית צינור הנפט, למרות הדיווחים על מצב זכויות האדם וזכויות האזרח, על פגיעה של משטרו אלייב. סרט דוקומנטרי צ'כי, "מוצא" ("זדרוג'") הדגיש את הפגיעה בזכויות האדם, כמו הפקעת מקרקעין שרירותית של שטחים שבהן עובר הצינור, ומתיחת ביקורת שהובילה את המדינה למעצרים.
צינור הנפט וישראל
מאז יוני 2006 רוכשת בז"ן נפט מאזרבייג'ן המגיע דרך הצינור למפרץ ג'ייהאן בדרום מזרח טורקיה ומשם במכליות לישראל. לפי תוכניות בז"ן יהווה הנפט האזרי בין 10%-5% מהנפט שבתי הזיקוק רוכשים. ישנה כוונה לייבא נפט באותה דרך גם מקזחסטן. משך ההובלה של הנפט מג'ייהאן לחיפה הוא כ-12 שעות, נמוך בהרבה מ-7 ימים שנדרשו להובלה מהים השחור דרך מיצרי הבוספורוס והדרדנלים.
בכינוס בינלאומי בישראל הועלתה האפשרות של שילוב הצינור עם מסדרון התשתיות וקו צינור אילת-אשקלון במסלול ממרכז אסיה למזרח התיכון, וממנו הלאה לשוקי העולם במזרח הרחוק, ובראשן סין.
צינור הנפט בראי הקולנוע
צינור הנפט BTC הוא המטרה המרכזית למזימה בסרט ג'יימס בונד, משנת 1999, "העולם אינו מספיק". אחת הדמויות המרכזיות בסרט היא אלקטרה קינג, היא אחראית לבניית צינור נפט בקווקז, מהים הכספי לחופי טורקיה שבים התיכון. היא נקראת מלכת הצינור. העובדות בסרט נבדלות אך במעט מהמציאות.
בשנת 2005 יצא סרט צרפתי חדש של הבמאית הגאורגית, נינו קירטדזה, בשם "מפלצת המים הזכים של הקווקז" (Un dragon dans les eaux pures du Caucase). על פי הסרט, בכפר קטן בגאורגיה נפוצה השמועה כי מגיעה להתגורר בכפר מפלצת ה-BTC, שתגזול את אדמתם, תיקח את שדות המרעה שלהם, ותפגע במקורות המים שלהם. הסרט מעלה בעזרת העלילה את כל העניינים הקשורים הפוליטיקה העולמית, סכנות בריאותיות, שחיתות ממשלתית, האם יש סכנה שבן לאדן יתקוף את המפלצת, וגם גובה הפיצוי הכספי שיקבלו. זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב לשנת 2005 בתחרות האקדמיה האירופית לקולנוע, ובפרס הגרנד פרי בתחרות Nyon Visions du R'el שבניאון שווצריה.
טופיה פיליפינית
טופיה פיליפינית או חדף עצים פיליפיני (שם מדעי: Urogale everetti) היא מין יונק קטן ממשפחת הטופיים שבסדרת חדפי עצים והיא המין הגדול ביותר בסדרתה. היא יחידה בסוגה ואנדמית לאיי הפיליפינים.
אורכה של הטופיה 17-20 ס"מ, אורך הזנב 11-17 ס"מ ומשקלה 355 גרם. היא בעלת גוף שעיר בצבע זהוב-אפור, זנב שעיר המסתיים בציצות לבנות, עיניים שחורות גדולות ואף, שפתיים ואוזניים ורודות ועירומות משיער. הטופיה שוכנת ביערות הררים באי מינדנאו שבפיליפינים. היא מחפשת טרף על הקרקע ועל העצים ויכולה לנוע במהירות רבה ולקפץ בין ענפים וסלעים. היא אוכלת פירות שונים וגם בשר וניזונה מחרקים, עכבישים, לטאות, עופות קטנים וביצים.
גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע
גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע – הוא ארגון זכויות אדם ישראלי שנוסד בשנת 2005, ומגדיר את מטרתו כ"שמירה על חופש התנועה של אנשים וסחורות, בעיקר לרצועת עזה וממנה, על מנת לאפשר לתושבי השטחים לממש זכויות יסוד נוספות שמימושן תלוי באפשרות לנוע".
עקרונות יסוד ומטרות
הארגון דוגל בתפיסה על פיה חופש תנועה הוא זכות יסוד, שמופיעה בהכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם, והמעוגנת במשפט הבינלאומי ובמשפט הישראלי.
פעילות
הארגון פועל במישור המשפטי והציבורי, לעיתים בשיתוף עם ארגונים ישראליים ופלסטינים, ובהם האגודה לזכויות האזרח, רופאים לזכויות אדם ועדאלה. במישור המשפטי מייצג הארגון אנשים וארגונים מהשטחים, בהתבסס על המשפט הישראלי, על המשפט הבינלאומי בדבר זכויות אדם ועל המשפט ההומניטרי. בנוסף, מגבש הארגון חוות דעת משפטיות על מדיניות ישראל ברצועת עזה, ומעדכן אותן ככל שמדיניות זו משתנה.
הארגון העיד בפני ועדת גולדסטון וועדת טירקל.
במישור הציבורי פועל הארגון להגברת המודעות לזכויות האדם בשטחים ולהרחבתו של שיח ציבורי בנושא. במסגרת פעילותה, עותרת "גישה" לבית המשפט העליון נגד הגבלות אלה, וזאת בניסיון לבטל איסור על לימודיהם של תושבי עזה ביהודה והשומרון, איסור על לימודיהם של סטודנטים פלסטיניים בישראל והגבלות המונעות מסטודנטים בעזה לצאת לחו"ל ללמוד. למאבקה של "גישה" לחופש אקדמי של סטודנטים פלסטינים הצטרפו בין היתר: עמוס עוז, דויד גרוסמן וא.ב. יהושע. פרופ' קנת מן, היועץ המשפטי של "גישה", יזם מכתב עליו חתמו סופרים ידועים ונשיאי אוניברסיטאות בישראל, בו דרשו משר הביטחון לשנות את מדיניות האיסור הגורף על לימודיהם של תושבי עזה במוסדות פלסטינים ביהודה והשומרון. כותבי המכתב ציינו כי "חסימת הגישה להשכלה גבוהה של סטודנטים פלסטינים מעזה, הבוחרים ללמוד ביהודה והשומרון, מטילה צל כבד על תדמיתה של ישראל, כמדינה המכבדת ומקיימת את עקרון החופש האקדמי והזכות לחינוך".
קמפיין נוסף של הארגון משנת 2010 קרא לפרסום המסמכים הנוגעים למדיניות הכנסת סחורות לרצועה. הארגון עתר לבית המשפט בדרישה שמשרד הביטחון יחשוף את רשימות המוצרים המותרים להכנסה לרצועה לאחר הטלת הסגר עליה ביוני 2007. בעקבות המשט לרצועה במאי 2010 פרסם הארגון רשימות של מוצרים שאותם מערכת הביטחון אסרה להכניס לרצועה, שכללו בין השאר ספרי לימוד, כיסאות גלגלים וכוסברה, אותן הרכיב על בסיס מחקר שערך בנושא. בשנת 2011 הוגשה פניה לבג"ץ משרד הביטחון נ' גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע שחייבה את המדינה למסור את המידע המבוקש על ידי הארגון.
בשנת 2012 עתר הארגון עם פלסטיני שנולד בשנת 1982 ברצועת עזה בדרישה שרשויות המדינה לא ירחיקוהו לשם. בדיון התברר כי הוא ריצה שישה מאסרים בבתי כלא בישראל. העתירה נדחתה והעותרים חויבו בהוצאות משפט בסך 3,000 ש"ח.
ב-2021, לאחר מבצע שומר החומות, התריעה העמותה על כך שלחמישית מאוכלוסיית עזה אין גישה למים זורמים, כי ישראל מונעת כניסה של ציוד לשיקום תשתית המים, ועל כך שאלפי עזתים תקועים ברצועה משום שישראל מונעת משלוח דרכונים מראמאללה.
דוחות שפרסמה העמותה
גישה מוציאה לאור דו"חות המנסחים את מעמדם המשפטי העדכני של אירועים שונים.
בינואר 2007 פרסמה "גישה" נייר עמדה בו נטען כי גם לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות ישראל ממשיכה לשלוט ברצועת עזה באמצעות שליטה על הגבולות, המרחב האווירי, המים הטריטוריאליים, מרשם האוכלוסין, מערכת המיסוי, אספקת טובין וביטויים נוספים של שליטה. לפיכך, טוענת העמותה כי מכוח שליטה זו חלים על ישראל חובות כלפי האוכלוסייה האזרחית ברצועה. בנובמבר 2011 פרסם הארגון נייר עמדה נוסף, בו נבחן מה שהארגון מכנה "מדד השליטה" של ישראל ברצועת עזה לאור האירועים שהתרחשו בה בשנים האחרונות.
הארגון פרסם דו"חות גם בנושאים נוספים:
צוות העמותה
המייסדים השותפים של גישה הם עו"ד שרי בשי, מנכ"לית הארגון לשעבר, ופרופ' קנת מן, שממלא גם את תפקיד יו"ר הוועד המנהל של הארגון. מנכ"לית הארגון כיום היא תניה הרי. בוועד המנהל חברים אימאן ג'בור, ישי בלנק, שרי בשי,אייל גרוס ואליאב ליבליך. בנוסף, הארגון מעסיק גם צוות מקצועי, שכולל גם חוקר שטח ברצועת עזה.
תקציב
מחזור הפעילות של עמותת גישה עמד בשנת 2008 על כ-1.9 מיליון שקלים, בשנת 2009 על כ-2.6 מיליון שקלים וב-2010 על כ-2.9 מיליון שקלים.
העמותה נתמכת גם על ידי הקרן החדשה לישראל. בין השנים 2008-2006 העבירה הקרן כ-35,000 דולר לעמותת גישה. בנוסף, משמשת הקרן להעברת תרומות פטורות ממס לעמותה המגיעות מארצות הברית. קרן נוספת התומכת בעמותה היא Open Society Institute (OSI) בראשותו של ג'ורג' סורוס שתרמה לעמותה בין השנים 2007–2010 למעלה ממיליון שקלים.
מטרד לציבור
מטרד לציבור היא עוולה בדיני הנזיקין, אשר נועדה להגן על הציבור מפני פעולות המפריעות לו. בגדר פעולות אלו נכללות פעולות המסכנות את חייו, בטיחותו, בריאותו, רכושו או נוחותו של הציבור, או פעולות הפוגעות באפשרותו של הציבור להשתמש באחת מזכויותיו. העוולה פועלת כנגד ההפרעה בשתי דרכים: מתן אפשרות לפנות אל בית המשפט לשם קבלת צו לסילוק המטרד, ומתן זכות לתביעת פיצויים מהגורם המטריד; הדרך האחרונה פתוחה בפני כל אדם יחיד שסבל נזק בשל התממשות הסכנה בה היה נתון הציבור, או שנגרם לו נזק ייחודי כתוצאה מהפגיעה בזכות הציבורית, ואילו הדרך הראשונה פתוחה גם בפני היועץ המשפטי לממשלה.
מקרים טיפוסיים
מאפיין בולט של עוולת מטרד לציבור הוא הגיוון הרב של המצבים בהם העוולה חלה. המאפיין את המצבים השונים הוא פגיעה באינטרסים הציבוריים עליהם באה העוולה להגן:
בטיחות וחיי הציבור – העמדת אי תנועה בלתי מואר, אחסון חומרי נפץ, החזקת כלב תוקפני.
בריאות הציבור – הטלת אשפה ברשות הרבים, זיהום אוויר, החזקת חיה נגועה.
נוחות הציבור – גרימת ריח או רעש חזק, גרימת רעידות או פיזור אבק רב ממכרה.
פגיעה בזכויות ציבוריות – הפרעה לשיט בנהרות, חסימת הגישה לחוף הים, השתלטות על שטח ציבורי ואף חסימת דרך שהרבים הורגלו ללכת בה.
מיקום גאומטרי בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת מטרד לציבור מצויה בסימן ב' פרק ג' לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968, שכותרתו 'מטרדים'. רב-גוניות המקרים שכונו 'מטרד', הן בחוק ובמשפט והן בשפה הכללית, הקשו על הגדרת המושג, עד שכונה "ג'ונגל בלתי חדיר". עם זאת, אלמנט משותף שהוצע לסיטואציות המכונות מטרד הוא קיומו של מעשה הגורם חוסר-נוחות כלשהי לאדם אחר.
יחד עם עוולת מטרד לציבור נמצאות בסימן 'מטרדים' גם העוולות מטרד ליחיד, הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה. במחקר נטען, כי מטרד ליחיד ומטרד לציבור אינם כלל "זנים של אותו המין" וששמם המשותף הוא תוצאה של התפתחות היסטורית מקרית, ולכן מוטב היה לו העוולות לא היו מכונות שתיהן 'מטרד'. כך, בניגוד לשלוש העוולות הנוספות בפרק, אשר מגינות על האינטרס של היחיד הנוגע להנאה מזכויותיו במקרקעין בלבד, עוולת מטרד לציבור מגנה על האינטרסים של כלל הציבור אשר נוגעים להנאתם מזכויות בתחומים שונים ומגוונים.
התפתחות היסטורית
החל מהמאה ה-12 התפתח במשפט האנגלי עקרון, לפיו פעולות הפוגעות בתחום זכויותיו של המלך מהוות לא רק עבירה פלילית, אלא מצדיקות גם סעד נוסף שיביא להפסקה או לתיקון של הפגיעה. כך, כשנעשה שימוש בשטח שבבעלות המלך או כשנחסמה דרך ראשית, נציג מטעם המלך היה יכול, בנוסף לתביעה הפלילית, להגיש גם תביעה לקבלת סעד שהיה בדרך כלל הפסקה או תיקון של הפגיעה. גם עבור נציג המלך או המדינה הייתה התביעה הנזיקית לקבלת צו כלי עדיף על זה הפלילי, משום שבמקרים אלו הייתה חשיבות רבה יותר להפסקת המטרד והשבת המצב לקדמותו מאשר להענשת האדם בדיעבד. עם השנים פותח עיקרון זה על ידי בתי המשפט, ובמאה ה-14 הוא החל לכלול גם פגיעה בזכויות ציבור שהוגדרו כמוגנות על ידי המלך, כגון, הפרעה לקיומו של שוק או עשן מבור סיד שגרם אי נוחות לעיירה שלמה. מקרה מיוחד של עבירה זו במשפט המקובל הפלילי באנגליה ובוויילס, ידוע בשם אשת מדנים ציבורית (באנגלית: Common scold), המתייחס לאישה כעסנית וסכסכנית, המפרה את שלום הציבור בוויכוחים חוזרים ובסכסוכים עם שכניה. תפנית חשובה התרחשה ב-1536, כאשר בית משפט אנגלי קיבל באופן תקדימי תביעה של יחיד אשר סבל "נזק מיוחד" בשל מטרד לציבור, ופסק לו פיצויים. עם הזמן, העבירה הפלילית שכונתה 'מטרד לציבור' תפחה וכללה מגוון רחב של פעולות שגרמו הפרעה לזכויות הציבור, כאשר הגדרה כוללנית זו הפכה תקפה גם ביחס לעוולה הנזיקית של מטרד לציבור. בהמשך, ובפרט בימי המהפכה התעשייתית, נוספה גם חקיקה ספציפית שהגדירה מפגעים מסוימים, דוגמת בתי בושת או ביצות שהיוו בית גידול ליתושים, כמטרד לציבור. ההגדרה הכללית של מטרד לציבור מהמשפט האנגלי הגיעה עם פקודת הנזיקין אל המשפט הישראלי.
המשפט העברי תואם בגישתו למשפט הישראלי בדיני המטרד לציבור וניתן למצוא לכך דוגמאות רבות בספרות ההלכה.
סקירת הדין
הגדרת העוולה ופירוט הזכאים להגיש תובענה בגינה נמצאים בסעיפים 42 ו-43 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 1em;"> 42. מטרד לציבור מיטרד לציבור הוא מעשה שאינו כדין או מחדל מחובה משפטית, כשהמעשה או המחדל מסכן את החיים, הבטיחות, הבריאות, הרכוש או הנוחות של הציבור, או שהוא מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל.
מרכיבי העוולה
כדי שמעשה יוגדר כמטרד לציבור, עליו למלא אחר המרכיבים השונים שבהגדרת העוולה:
1. מעשה שאינו כדין או מחדל מחובה משפטית
(א) מעשה שאינו כדין
העוולה אינה מעניקה לאינטרסים עליהם היא מגינה 'הגנה מוחלטת' מפני כל איום על הציבור או פגיעה בזכויותיו, ומגבילה את הגנתה רק כלפי מעשים 'שאינם כדין'. היותו של מעשה 'מעשה שאינו כדין' נקבע, בדרך כלל, על ידי בית המשפט לפי מידת הסבירות של המעשה. הסבירות נבחנת על פי קריטריונים כגון: עצמת הסכנה והסתברותה, חשיבות הפעולה לציבור והאלטרנטיבות הקיימות. בפסיקה התקבל כי פגיעה בזכויות הציבור שהיא במהותה קלה או זמנית, ולכן סבירה, לא תיחשב כפגיעה שבגינה ניתן יהיה לקבל סעד. הימצאות מכשול בדרך, למשל, לא תהיה כשלעצמה מטרד לציבור אלא אם ניתן להראות שהמכשול גרם סכנה או אי-נוחות מסוימים (פסק הדין הלפרין נ' ראש העיר ת"א).
אין צורך שמעשה יעמוד בניגוד לחוק חיצוני לפקודת הנזיקין כדי להראות שהוא 'אינו כדין', אולם, אם הוא אכן עומד בניגוד לחוק, ניתן לראות בו 'מעשה שאינו כדין' אף מבלי לבחון את סבירותו ואת מידת האשם שהחברה מייחסת לעושה המעשה בנסיבות שנעשה. כך, למשל, אם חיקוק קובע כי שפיכת שמן לים הוא מעשה שאינו כדין גם ללא אשם, הרי שכל שפיכת שמן תוכל להביא לחבות בשל מטרד לציבור.
(ב) מחדל מחובה משפטית
מושא לתביעה יכול גם להיות גורם שלא יצר בעצמו את הסכנה או המכשול, זאת, כאשר מוטלת על אותו גורם 'חובה משפטית' למנוע את הסכנה. כדי להראות שקיימת 'חובה משפטית' שכזו, יש להצביע על הוראת חיקוק מסוימת (פלילית או מנהלית) המטילה את חובת המניעה על הנתבע.
2. מסכן את הציבור או מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל
(א) מסכן את הציבור
כדי לקיים במרכיב זה, על המעשה לסכן את החיים, הבריאות, הרכוש או הנוחות של הציבור, כאשר מבחינת עצם הסכנה, די בכך שהמעשה יוצר סכנה ואין צורך שהסכנה תתממש לכדי נזק. בנוסף, כדי שהמעשה ייחשב כמעמיד את הציבור בסכנה, על הסכנה לעמוד באחד מהמבחנים:
(ב) מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל
המושג 'זכויות הכלל' כולל זכויות שהן במהותן זכויות שימוש במשאבים הנתונות לציבור הרחב ללא צורך בקניין מיוחד. מכשול הוא כל מעשה שגורם לפגיעה או מכביד על האפשרות לשימוש בזכות של הכלל. הדוגמה הנפוצה ביותר לכך היא פגיעה בזכות המעבר בדרך ציבורית או בזכות הגישה למקומות ציבוריים, דוגמת שפת הים (בלומנשטיין נ' המועצה המקומית בת-ים).
הזכות לתבוע בעוולת מטרד לציבור
הזכות לנהל תביעה משפטית כנגד אדם שעשה מעשה הנחשב למטרד לציבור היא מוגבלת. סעיף 43 לפקודת הנזיקין מגדיר מי יכול להגיש תביעה בגין מטרד לציבור:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 1em;"> 43. תובענה על מטרד לציבור
לא תוגש תובענה על מטרד לציבור אלא -
(1) על ידי היועץ המשפטי לממשלה או בא-כוחו, לשם מתן ציווי; (2) על ידי אדם שסבל על ידי כך נזק-ממון.