cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקנות הקהילה
תקנות הנהגה אזרחית
בנפרד מבית-הדין הקהילתי פועלת גם הנהגה אזרחית המורכבת מאנשים שאינם בהכרח תלמידי-חכמים. רבנו תם אינו מחלק בין הגדרתם הבסיסית של בית-הדין הקהילתי להנהגה האזרחית שלה, אך שיטת הרמב"ם היא שניתן לדמות את היחס בין בית-הדין הקהילתי למנהיגיה האזרחיים, ליחס שבין רשות מקומית לבית משפט. כוחה של הרשות המקומית נובע מבחירתה של הציבור בה, והיותה שליחת הציבור לנהל את ענייניו. לעומת זאת כוחו של בית המשפט נובע מן הצדק האבסולוטי שהוא מנסה להשיג, ואינו נשען על רצונם או בחירתם של האזרחים. מדובר בשתי סמכויות נפרדות, וגם בהלכה מקור הסמכות של בית-הדין שונה מזה של מנהיגיה האזרחיים של הקהילה.
זהות ההנהגה האזרחית
במשנה ובתלמוד, כינויים של המנהיגים האזרחיים של הקהילה הוא פרנסי העיר או טובי העיר. בספרות הבתר-תלמודית והשו"ת הם נקראים בשמות נוספים, נפוצים פחות, כמו "ראשי הקהל", "נאמני הקהל", "זקני הקהל" ואחרים. מנהיגים אלה אחראים על הפן הגשמי של חיי היום-יום הקהילתיים, הדברין בהם אין נגיעה ישירה להלכה הפסוקה. הרשב"א מגדיר את תפקידם של מנהיגים אלה כתפקידו של אפוטרופוס. לאחר שהציבור בוחר בהנהגה האזרחית כוחה כה גדול, עד כדי כך שאפילו אם התכנסו כל הקהל מחדש והחליטו לבטל תקנה ספציפית שתיקנו - אינם יכולים.
על הצורך במינוי מנהיגים מסוג זה על מנת לתקן תקנות קהילתיות, כותב ספר החינוך במסגרת החיוב למנות שופטים ושוטרים:
תוקף הלכתי-היסטורי
עיקרון זה של הכפפת המיעוט לרצון הרוב אינו טריוויאלי נכון לימי הביניים, וחוקרים עסקו במקור כניסתו והשפעתו על חיי הקהילות היהודיות:יצחק בער טען כי הקהילה היהודית - כסביבתה הגויית - כלל לא נהגה ללכת על פי עקרון הרוב, ותמיד נדרשה הכרעת פה-אחד. לדבריו היהודים "פירשו לעצמם מושגים פוליטיים שהיו רווחים באוויר" עוד לפני שכניהם הנוצרים, וזאת בהשפעת המשפט הרומי שחדר לאירופה רק במאה ה-13. לדבריו עקרון הרוב כלל לא היה מוכר בקהילה היהודית עד המאה ה-13.
סולובייצ'יק חלוק עליו, וסבור כי אם כדברי בער, מדובר במהפכה פוליטית מהשקטות בהיסטוריה; אנשים שהורגלו לקבל זכות וטו בכל הצבעה נשללו את הזכות הזו - ושתקו; לדבריו ספרי השו"ת מאותה תקופה 'שקטים' יחסית, והיה עליהם להתמלא בטענות המתנגדים למהפכת הרוב עליה דיבר בער. גם הקלות בה עברה מהפכה הנוגעת לסדרי שלטון כה בסיסיים אינה אופיינית לקהילה הימי-ביניימית הממוצעת. סולובייצ'יק סבור כי משחר ההיסטוריה היהודית נפוץ עקרון הרוב, והוא מתבטא במקומות רבים: החל מהפסוק וכלה במושגים תלמודיים ובתר-תלמודיים כמו "ביטול ברוב", "הליכה אחר הרוב" ו"רובו ככולו".
מונחים אלה אכן משקפים כי עקרון הרוב היה מוכר במשפט העברי הקאנוני, אך לכאורה אינם משקפים את יישומו בתקנות הקהילה שעדיין לא היו קאנוניות. סולובייצ'יק משתמש בכמה מתשובות הראשונים כדי להוכיח את העיקרון כי רוב בתקנת הקהילות - גם עצם סמכות התיקון שלהן - מתבסס על השוואה לבית-דין. כלומר, עיקרון כוח הקהל לתקן תקנות הוא היסק ישיר מכוחו של בית-דין. במידה וכך הם פני הדברים עקרון הרוב בהכרעת הקהילה מתבקש מאליו; כמו שבבית-דין מתקבלת הכרעה על פי רוב הדיינים, כך גם בתקנות ציבוריות-קהילתיות, שכן כוחן מבוסס על כוחו של בית-דין.
שיטת הרמב"ם
שיטת הרמב"ם בספרו משנה תורה מורכבת, ולפיה מתקיימת חלוקה בין שני סוגי סמכויות: בית-הדין הקהילתי וההנהגה האזרחית. בהלכות מכירה מתייחס הרמב"ם ל"בני העיר" - כלשונו, ושם הוא כותב: מדברים אלה מסיקים רבי אליהו מזרחי ורבי מאיר שמחה הכהן כי הרמב"ם סבור כי אין ביכולת הרוב לכפות את דעתו על המיעוט. לעומת זאת בהלכות סנהדרין הוא כותב:  והוא כלל אינו מזכיר את העובדה כי אינם יכולים להעניש אדם שלא קיבל את התקנות ומדובר בכפייה מוחלטת.לאור סתירה זו סביר כי מדובר בשני תחומי סמכות שונים, האחד הוא סמכותם של בני העיר לתקן תקנות כי הם הרוב, והאחר הוא סמכותו של בית-הדין להתקין תקנות כי הוא מהווה סמכות הלכתית.
שיטת רבנו תם
שיטת הרמב"ם המחלקת בין סמכות בית-הדין להנהגה האזרחית לא בהכרח מקובלת על שאר הראשונים, אולם פסק ההלכה שלו כי יש ללכת אחר הרוב מוסכם על רובם - למעט רבנו תם המביע עמדה יחידאית בנידון. בניגוד לרוב הראשונים, רבנו תם חלוק על עצם הנחת היסוד כי רוב יכול לכפות את עצמו על המיעוט. תקנות קהילתיות ניתנות ליישום, לדברי רבנו תם, רק כאשר קיימת הסכמה פה-אחד מצד כל בני הקהילה. לדעתו, קביעת החוקים צריכה להיות בצורה של WIN-WIN לכל אחד מבעלי האינטרסים. עם זאת, מהמשך דבריו של רבנו תם עולה כי הוא אינו שולל לחלוטין את סמכותה של ההנהגה האזרחית בקהילה; בתשובתו מתמודד רבנו תם עם קושי מהתוספתא הקובעת ש"כופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית הכנסת" - קביעה שלכאורה סותרת את דעתו, הוא מפרש זאת באופן הבא: כלומר: בדיעבד, לאחר שמתקבלת הסכמה פה-אחד לתקנה, ניתן לאכוף את משמעת התקנה על כולם - כולל מיעוט ששינה את דעתו ומתנגד.
ייתכן שניתן להסיק מאמירה זו, שבני-עיר שקיבלו על עצמם סמכות של מנהיגים כלשהם באופן כללי, הם הופכים להיות מחויבים לתקנותיהם מכאן והלאה. וייתכן שרבנו תם חולק רק במצב בו התכנסו בני הקהילה וקיבלו החלטה בניגוד לדעת מיעוט, בשונה מתקנות קהילתיות מוסדרות, בהן בני העיר קיבלו על עצמם הנהגה אזרחית מסודרת.
=== מקומו של המיעוט === למרות ההכרעה ההלכתית כי רוב הציבור יכול לכפות את דעתו על המיעוט, בתשובת הרשב"א שמובאת בבית יוסף נכתב כי מיעוט שמוחה בעד הרוב מלתקן תקנה - מחאתו תקפה, ויש לכבדה. דבר זה עומד בסתירה לגישתו של הרשב"א עצמו שכתב במקום אחר:
רבי בצלאל אשכנזי מתרץ סתירה זו, ומחלק בין שני סוגי תקנות: תקנות שנועדו ליצור גדרים וסייגים למניעת דברים שאינם רצויים - ניתנות לכפייה על ידי הרוב על המיעוט, לעומת זאת תקנות שיוצרות סדרי חיים חדשים או הנוגעות לניהול ענייני הקהילה - אינן ניתנות לכפייה. תיתכן אפשרות נוספת להסביר את הסתירה בדברי הרשב"א, לפיה קיימת חלוקה בין תקנות של בית-הדין הקהילתי לבין תקנות ההנהגה האזרחית של הקהילה.
מדאורייתא או מדרבנן
כוחה המעשי ותוקפה של תקנת הקהל בא לידי ביטוי ביחס רציני של הראשונים אליה. אמירה קיצונית באשר לכך אומר רבי ישראל איסרלן: רבי מרדכי בן הלל כתב בשם רש"י:  התנסחויות אלה מעידות כי מדובר תוקפן של תקנות הקהילה הוא מדאורייתא. דבר זה ייתכן על בסיס הכלל שהובא בשם חלק מהראשונים כמקור לתקנות הקהילה - הפקר בית דין הפקר, שכן כלל זה נלמד מהפסוק  או
באופן דומה אך פחות חד-משמעי כותב הרשב"א: "...והריהו קיים כדין התורה." ובדומה לו כותב גם רבי שמעון בן צמח: "מנהגן של קהילות תורה היא, וכל כיוצא בזה מנהג מבטל הלכה."
בהתאם לגישה זו נפסק בשולחן ערוך: אך הגר"א בביאורו לשולחן ערוך מקשה כיצד ייתכן כי שבועה כנגד תקנות קהילתיות בטלה אוטומטית, בעוד מי שנשבע כנגד תקנת חכמים השבועה אינה בטלה ויש להתיר את השבועה לפני המעבר עליה?!
השוואתו של הגר"א בין תקנות הקהילה לתקנת חכמים היא בלתי נמנעת. לכאורה אין זה ייתכן כי מקורן של תקנות הקהילה יהא מדאורייתא, בעוד מקורן של תקנות חכמים, שלעיתים מדובר אף בסנהדרין, לא יזכו למקור דומה. יתרה על כך, אותו מקור עצמו המסמיך את תקנות הקהל להיות מדאורייתא, הוא שיסמיך את תקנות חכמים להיות אף הן מדאורייתא. לא ייתכן כי יגרע כוחם של בית הדין הגדול, מרכז המנהיגות של כל עם ישראל, מכוחו של בית דין או הנהגה קהילתית.
האפשרויות העולות לחילוק במקרה זה הן שלוש:
כשיטת הגר"א שמתייחס לתקנות הקהל (או לפחות לחלקן) כמחייבות מדרבנן, נראית גם דעתו של רבי יוסף טוב עלם שכתב:
ההשוואה לבית דין
בספרות הראשונים נערכת השוואה בין כוחו של הקהל לתקן תקנות לתוקפה של תקנת בית-דין ("הפקר בית-דין הפקר", "בית-דין מכין ועונשין שלא מן התורה") ולתוקף סמכותו של מלך. נראה כי עיקרון מרכזי זה הוא שעומד ביסודה של תקנת הקהל, ההשוואה לכוחם של בית-דין ולכוח שלטונו של מלך - הסמכות המנהיגותית שהוכרה על ידי התורה:. ניסוח נועז יותר קובע כי דינמיקת התוקף עובדת בכיוון הפוך; כוחו של בית-הדין לתקן תקנות המחייבות את הקהילה, נובע מכוחו של הקהל לקבל על עצמו תקנות. ההשוואה לבית דין עמוקה, עד כדי כך שהרב אברהם ישעיהו קרליץ פוסק כי בעת התקנת התקנה מוכרחים לנכוח לפחות 3 אנשים - כבית-דין. הרשב"א גם מבצע השוואה כזו, וכותב: ובמקום אחר הוא כותב:
מטרתה של הקבלה זו מובנת; היא נועדה להבהיר את מקור סמכותו של הקהל לתקן תקנות ולכפות את היחיד להישמע להן. סביר כי השוואה זו היא אנלוגיה פשוטה: כשם שבמצב בו מתקיימת היררכיית שלטון לאומית, הסנהדרין - הערכאה המשפטית הגבוהה ביותר - היא בעלת סמכויות ניהול ותיקון נרחבות, כך גם במצב בו השלטון הוא קהילתי בלבד, בית הדין המקומי - הערכאה הגבוהה בקהילה - הופך לבעל סמכויות תיקון נרחבות.
את השתלשלות מקור הסמכות מסכם רבי צמח בן שלמה דוראן באחת מתשובותיו ההלכתיות, ובסופה מוסיף תנאי מהותי באשר לצורך בגיבוי סמכותי מ"אדם חשוב" לתיקון: בדבריו בפס"ד עמד השופט אלון על כך שהכלל "בית דין מכין ועונשין שלא מן התורה" תקף במקום שאין גוף מחוקק, אז צריך הגוף השופט למלא את החלל, אך כאשר ישנו גוף מחוקק עליו לתקן תקנות או לחוקק חוקים, ועל פיהם יעניש וייקבע בית הדין.
חרם הקהילות
במסגרת סמכותם של ראשי הקהילה לתקן תקנות, ביכולתם להטיל חרם על העובר עליהן, חרם מהסוג שמכונה "חרמי ציבור" או "חרמי קהל". חרם זה אינו מוחל מיידית ובאופן אוטומטי על מיפר התקנות, ויש להכריז עליו בציבור כמוחרם, אך למרות הקלה זו בהשוואה לחרם רגיל, לדעת הרא"ש והריב"ש חרם זה חמור, והעובר עליו פסול להעיד ושבועתו אינה אמינה. הראבי"ה חלוק עליהם - אך לא מסיבה מהותית. לדעתו במציאות היום-יומית לא ניתן לנהוג כך, מכיוון שרוב האנשים עוברים באופן זה או אחר על חרמי הקהילות, ואם כן פסלנו את רובם המוחלט של האנשים.
מקור הלכתי
יהושע בן נון הוא הראשון שמוזכר בתנ"ך כמטיל חרם על מפירי תקנתו:, אולם לא ברור אם גזר מדעת עצמו או בנבואה. חרם נוסף מוזכר בספר שופטים בפרשת פילגש בגבעה: . דוגמה המופיעה בספר שמואל, היא זו שאומר שאול המלך:.
הרמב"ן משתמש בפסוק כדי לטעון שהעובר על חרם הקהילה מחויב מיתה, אך הוא כותב שזה "שמא", ומסייג זאת מיידית.
דליטה מוחמד דליטה
דְלֵיטָה מוחמד דְלֵיטָה (בערבית: دليطة محمد دليطة; נולד ב-12 במרץ 1958) הוא ראש ממשלת ג'יבוטי לשעבר אשר כיהן בשנים 2001-2013.
בשנת 2014 דיליטה מונה לשליח המיוחד של האיחוד האפריקני ללוב.
חיים כסאר (בן שמואל)
הרב חיים כסאר (תרס"ה, 1905 בערך - כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי שבתימן ומחבר פירוש "שם טוב" על הרמב"ם.
בתימן
נולד בצנעא לשמואל כסאר ולסעדה ממשפחת טייבי. בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עד'אקה שם למד לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי עד היותו כבן עשרים. בבית עדאקה התיידד עם הרב ישראל עוזרי נכדו וממלא מקומו של הרב דוד מזעקי. כשנה לאחר פטירת רבו הרב מזעקי, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. בהיותו כבן 25 נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית כסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח. לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה. לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר.
למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים. בתחילת שנת ה'תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה, החל לשמש כראש הישיבה שם.
בארץ ישראל
עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים. התפרנס כסופר בבית הדין בירושלים. בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור.
הרב כסאר החשיב את שיטת הלימוד התימנית. הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים.
השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית. הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה. פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם. פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא":. הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ.
הרב כסאר הלך לעולמו בשנת 1997. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
לקריאה נוספת
ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמוד 277–278
אנתסאר עאמר
אנתסאר עאמר (בערבית: انتصار عامر; נולדה ב־3 בדצמבר 1956) היא הגברת הראשונה של מצרים, מאז שבעלה, עבד אל-פתאח א-סיסי הושבע לנשיא השישי של מצרים ביוני 2014.
ביוגרפיה
עאמר קיבלה את תעודת הבגרות שלה מבית הספר התיכון אל עבסיה בשנת 1977. היא קיבלה תואר BCom בחשבונאות מאוניברסיטת עין שמס.
עאמר התחתנה עם בן דודה, עבד אל-פתאח א-סיסי ב-1977 לאחר שהוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית. יש להם שלושה בנים ובת אחת: מחמוד, מוסטפא, חסן ואיה. עמאר נוהגת לעטות על עצמה את כיסוי הראש המוסלמי המסורתי, החיג'אב.
עאמר הפכה לגברת הראשונה של מצרים עם מינוי בעלה לנשיא מצרים לאחר המהפכה ביוני 2013 בו הודח הנשיא מוחמד מורסי לאחר ההפיכה נעראז סיסי ניצח בבחירות לנשיאות שהתקיימו שנה לאחר מכן ניצח א-סיסי והוא נשבע לתפקידו ב-8 ביוני 2014.
טענות לשחיתות
קבלן צבאי מצרי, מוחמד עלי, טען כי עאמר הייתה חלק מפרשת "שחיתות משתוללת" בה היו מעורבים גורמי צבא וקרוביו של סיסי. הפגנות רחוב התקיימו בתגובה לטענות של עלי בנוגע לעאמר וא-סיסי.
סורת א-טלאק
סורת א-טלאק (בערבית: سورة الطلاق‎, "גירושין או גיטין") היא הסורה מספר 65 בקוראן המונה 12 פסוקים.
תוכן הסורה
א-טאלאק הוא לא רק שמה של סורה זו, אלא גם כותרת הנושא שלה, מכיוון שהיא מכילה מצוות אודות תהליך הגירושין.
עבדאללה אבן מסעוד תיאר אותה כ"סורה קצרה יותר מסורת א-נסאא".
הסורה מגדירה גם את פרק הזמן למשך תקופת העידה (תקופת המעבר של אישה אשר התאלמנה או אשר התגרשה), שצריכה להיות שלוש תקופות וסת. לנערות שטרם ילדו ולנשים לאחר גיל המעבר - שלושה חודשים. במקרה של הריון, לאחר הלידה של הילד.
לאחר התייחסות לנושא הגירושין, ומספר נושאים משפחתיים נוספים, בשבעת הפסוקים הראשונים הסורה קוראת בתוקף לאנשים לקיים את חוקיו והדרכתו של אלוהים, ומזכירה את גורלם של אנשים שלא היו צייתנים, כמו הכופרים והסוררים שנענשו בגלל חטאם.
הפסוק ה-11 מתאר את הגישה הנדרשת מהמאמינים האמיתיים שהיא אמונה בשליח ובשפע הנובע ממנו.
לבסוף, כוחו של אלוהים וחוכמתו מודגשים בסיום הסורה.
מבצע צריף משמר
מבצע צריף משמר היה מבצע חקירה בן שנתיים של לשכת החקירות הפדרלית (FBI) בנושא שחיתות בגופי אכיפת החוק של פוארטו ריקו. המבצע הגיע לסיומו ב-6 באוקטובר 2010, עם סדרת פשיטות לפני עלות השחר שהובילה למעל 130 מעצרים של אנשי משטרת פוארטו ריקו ומחלקת הכלא והשיקום של פוארטו ריקו, כמו גם אנשים אחרים.
המבצע החל בשעה 3 בבוקר, כאשר 65 צוותים טקטיים, כולל SWAT וצוות חילוץ בני ערובה (HRT), התפשטו ברחבי האי בסדרה של מעצרים חשאיים. במבצע השתתפו מגוון אנשי FBI - צוות משא ומתן למשברים, אנשי צוות איסוף ראיות, כלבנים ו-80 אנשי רפואה ואחיות, מנתח טראומה ואף וטרינר.
כתבי האישום שהוכרזו ב-6 באוקטובר כללו:
השוטרים הנאשמים ספגו עונש מרבי של 15 שנות מאסר.
אמונת עתיך
כתב העת 'אמונת עתיך' נקרא על שם הפסוק, ועל פי דרשת ריש לקיש "אמונת עתיך" זהו סדר זרעים "שמאמין בחי העולמים וזורע".
כתב העת שם לו למטרה לברר וללבן את הנושא הרחב של מצוות התלויות בארץ. המאמרים שמתפרסמים בו הם מאמרים תורניים ומדעיים, הן במבחינת תוכן הכתיבה והן מבחינת צורת הכתיבה.
מלבד מאמרים תורניים מובאות בחוברות גם סקירות מקצועיות מאנשי מדע ומאגרונומים.
צורה חדשה
החל מגיליון 95 (ניסן תשע"ב, 2012) החוברת מהווה במה למחקר תורני המשלב תורה ומדע בתחומים רבים, כמו פוריות, כשרות, משפט, וטכנולוגיה, ממכונים שחרתו על דגלם שילוב של תורה ומדע, ויישום של ההלכה במציאות המודרנית, נוסף על מכון התורה והארץ הוותיק. בין מכונים אלה: מכון פועה, מכון כת"ר, מכון צומת, כושרות, מכון משפטי ארץ, מכון המקדש, מכון שלזינגר, חותם, הליכות עם ישראל, משפט לעם, מרכז תורה ומדינה.
ענת מלכין-עלמאני
ענת מלכין-עלמאני היא כנרת ילידת ישראל, אשר היגרה לארצות הברית.
קורות חיים
החלה ללמוד נגינה בכינור בגיל 5, אצל אביה, אייזיק מלכין. אותה שנה היגרה משפחתה לארצות הברית ובגיל 6 כבר החלה להופיע בנגינת סולו עם תזמורות אמריקאיות. בגיל 10 יצאה לסיבוב הופעות בינלאומי ראשון, עם תזמורות סימפוניות בנורווגיה, מקסיקו וקליפורניה.
בגיל 16 הופיעה לראשונה בקרנגי הול בניו יורק, בקונצרט בניצוח אלכסנדר שניידר. בהמשך הופיעה בקונצרטים וברסיטלים ברחבי העולם, בהולנד, ישראל, צרפת, קוריאה הדרומית, בריטניה וארצות הברית.
ענת הייתה תלמידתו של ג'וזף גינגולד והיא בוגרת בית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק. יש לה תואר מוסמך בהצטיינות מקונסרבטוריון מאסטריכט בהולנד. כיום היא נמנית עם סגל המורים לכינור בבית הספר מנהטן למוזיקה ו-The Academy of Music Festival בניו יורק.
ענת מופיעה גם עם אחותה, הכנרת ברכה מלכין, ב"מלכין דואו", שזכה בתחרויות רבות והופיע בישראל, איטליה וארצות הברית. היא מנגנת מוזיקה קאמרית בהרכבים שונים.
בתקופת לימודיה בג'וליארד, בגיל 19, עברה ענת תאונת דרכים קשה, שבה נפגעו כף ידה השמאלית ושכמה הימנית. במשך שמונה שנים עברה 12 ניתוחים וטיפולי פיזיותרפיה מרובים לתיקון הנזק.
יחסי מאוריטניה–ניז'ר
יחסי מאוריטניה–ניז'ר הם היחסים שבין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה לרפובליקה של ניז'ר.
היסטוריה
ב-10 באוגוסט 2013 חתמו ממשלות מאוריטניה וניז'ר על הסכם הגנה צבאית.
שרי החוץ של שתי המדינות שיבחו בצורה הדדית את שתי הממשלות על פעולותיהן נגד פעילי טרור בחבל הסאהל, ואמרו כי צריך לחזק את הקשר בין המדינות בשל המטרות המשותפות שלהן. שר החוץ של מאוריטניה הוסיף כי "מאוריטניה וניז'ר הן שתי מדינות המאוחדות על ידי מרקם חזק של יחסים היסטוריים, תרבותיים, סוציולוגיים, גאוגרפיים וביטחוניים".
נציגות דיפלומטית
למאוריטניה יש קונסוליה כללית בניאמיי, בירת ניז'ר, אך לניז'ר אין נציגות דיפלומטית במאוריטניה, והיחסים בין שתי המדינות מצומצמים מאוד.
עלומים (סדרת טלוויזיה)
עלומים היא סדרת דרמה ישראלית, של תאגיד השידור כאן 11 שנוצרה על ידי גיא סידיס, בוימה על ידי תאופיק אבו ואיל ונכתבה על ידי גיא סידיס על בסיס חוויותיו עם נוער בסיכון לאורך 15 שנים יחד עם, נירית ירון, תאופיק אבו ואיל ושירה פורת. הסדרה עלתה לשידור ב-4 באוקטובר 2021 בערוץ כאן 11 ובדיגיטל. עם שידור הפרק האחרון של העונה הראשונה, ב-1 בנובמבר 2021, נודע כי הוזמנה עונה שנייה לסדרה.
תקציר העלילה
הסדרה מציגה את סיפורם של חבורת נערים בבית הספר התיכון "אלוני שמש" לנוער בסיכון בבית שמש, המתדרדרים לפשע. אבנר (יניב ביטון), חוקר בתחנת המשטרה המקומית, חושד בוואסה (יניב אלמנך), תלמיד בבית הספר השואף להיות מוזיקאי, באונס נערה. הנערה מסרבת להתלונן במשטרה אך וואסה בכל זאת נעצר. בנוסף הנער אושר (אמיר טסלר), מבקש לשפר את סיכוייו הנמוכים להתגייס לצה"ל בתמיכתם של מורתו נעמי (שני כהן), אשתו של אבנר ויניב (יהודה לוי), המרצה עבודות שירות בבית הספר. עתידו של אושר מושפע גם מחברו הטוב מנחם (אופק פסח), שלא מניח לו להתקדם בחייו. וואסה מתאבד במעצר, ומותו מערער את כל התלמידים ואת המורים. אושר מכיר את אגם - נערה שמתגוררת מחוץ לבית שמש. מנחם מקנא בקשר הנרקם בין אושר ליניב, ובמערכת היחסים של אושר ואגם. אושר מכה את מנחם עם כדור באולינג, ומנחם בתגובה משפיל את אושר בכך שהוא מכריח אותו לבצע אקט מיני בבובה, ומחייב אותו למכור עבורו מנות סם מסוג קריסטל, אותו קיבל מחוסאם. בין אבנר לנעמי חלה התרחקות על רקע מותו של וואסה. יניב נותן לאושר לישון אצלו ומגלה שהוא מוכר סמים עבור מנחם. ינון מתקרב לדת. נעמי שומעת ממורה אחרת שהיא ראתה את וואסה ומנחם בבית הספר בליל האונס. אושר לא עובר את הוועדה, ונתפס במסיבה עם מנות קריסטל. הוא מאשים את חוסאם, בזמן שהאחרון מאיים על מנחם שאם המשטרה תבוא לעצור אותו הוא יהרוג אותו. אבנר בא לעצור את חוסאם, בזמן שמנחם בא להרוג אותו.
המשפחה של מנחם מגרשת אותו מהבית. ינון חושף בפני מנחם שהוא יודע על המערכת יחסים שלו עם וואסה, ומסרב לתת לו לישון אצלו מתוך פחד שמנחם יפגע באחים הקטנים שלו. חוסאם משתחרר, ובטוח שמנחם הלשין עליו ולכן מתכנן לרצוח אותו. מנחם מתחיל לישון בגג של בית הספר.
אושר מקבל מיניב שעון יד, ומנחם מקנא ושובר את השעון. בתגובה, יניב מראה לאבנר סרטונים של מנחם מוכר סמים בשטח בית הספר ומעלה אותם במקביל לרשת. מנחם הרדוף מכל כיוון מאבד כל צלם אנוש שנשאר בו. במסתור, הוא מאיים על אושר שירצח את חוסאם, ושהוא מתכוון אחר כך להוריד את כול מי שמבחינתו פגע בו: את אבנר, יניב, אחיו, אביו - ואת ינון. אגם נפרדת מאושר ומכנה אותו עבריין. אבנר מאיים על אושר שישתף פעולה ויגיד לו איפה מנחם. יניב מנסה בכוח לשכנע את אושר לגור איתו בתל אביב. כל אלו מערערים את אושר והוא מחליט לרצוח את מנחם בזמן שהוא נועל את נעליו של חוסאם כדי להפלילו.
פרסים ומועמדויות
הסדרה הייתה צפויה להתחרות בפסטיבל הסדרות הבינלאומי של קאן שנערך בשנת 2021. הסדרה התחרתה מול 9 סדרות נוספות ב-7 הקטגוריות הבאות: הסדרה הטובה ביותר, השחקנים הטובים ביותר, פרס מיוחד לפרשנות, המוזיקה הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר, פרס חבר השופטים הצעיר ובחירת הקהל לסדרה הטובה ביותר.
אריה אלבני
אריה אלבני הוא פסל רומאי בדמות אריה המתוארך למאה ה-1. הפסל ירוק, עשוי מבזלת, עם גולת שיש צהובה מתחת כפתו הקדמית השמאלית של האריה. הפסל נמצא ב"אוסף אלבני" (על שם האוצר אלסנדרו אלבני), שבאגף דנון (the Denon Wing) שבמוזיאון הלובר בפריז, צרפת.
ייתכן שאריה אלבני הוא שחזור של פסל ארד עתיק יותר, ככל הנראה מתקופת יוון העתיקה.
פרנטה וטייכר
פֶרַנטֶה וטייכר (אנגלית: Ferrante & Teicher) היו צמד פסנתרנים אמריקאים שהתפרסמו מתחילת שנות ה-50 עד סוף שנות ה-80 בביצועים של קטעי מוזיקה קלאסית קלה, סרטים ומחזות.
ארתור פרנטה (Arthur Ferrante; 7 בספטמבר 1921 - 19 בספטמבר 2009) ולואיס טייכר (Louis Teicher; 24 באוגוסט 1924 - 3 באוגוסט 2008) נפגשו בראשונה כילדי פלא בבית הספר ג'וליארד. כבר בעת לימודיהם שם החלו להופיע כצמד פסנתרנים. ב-1960 חתמו חוזה עם יונייטד ארטיסטס והחלו לנגן עיבודים מוצלחים שלהם עם ובלי ליווי תזמורתי. הביצוע שלהם לנעימת הסרט "אקסודוס" הפך ללהיט, וכן הביצועים למוזיקה מהסרטים "הדירה", "קאובוי של חצות", "סיפור הפרברים" ועוד.
כן ביצעו והקליטו יצירות של ג'ורג' גרשווין, קול פורטר, ריצ'רד רוג'רס, ג'רום קרן ועוד. הם ניגנו בפסנתרי כנף ארוכים וצמודים כשהם יושבים זה מול זה, ובנגינתם הרבו בביצועי גליסנדו.
במשך ארבעים שנה הם הקליטו 140 אלבומים מתוכם 23 אלבומי זהב ופלטינה, מכרו 90 מיליון תקליטים והופיעו ב-5200 קונצרטים עד שפרשו ב-1989. בהופעותיהם הם הוסיפו גימיקים שונים כגון ניגון פיציקטו במיתרי הפסנתרים.
מסטינו נפוליטנו
מסטינו נפוליטנו הוא שמו של גזע כלבים.
היסטוריה של הגזע
אלכסנדר מוקדון קיבל במתנה שני כלבים, שתאורם תואם כמעט לחלוטין את המסטינו. כלבים אלה התלוו למסעות הכיבוש של היוונים ושמרו על בתיהם. עם עליית האימפריה הרומית אומצו על ידי הרומאים ככלבי מלחמה ולקרבות זירה (נגד כלבים, שוורים, אריות ואף בני אדם). במסעותיהם של הלגיונות הרומאים התפשט הגזע לשאר אירופה, התערבב עם גזעים מקומיים והותאם לתנאי האזור. עם נפילת האימפריה הרומית הפך לכלבם של פשוטי העם. במאה ה-18 הפך לכלב השמירה והתקיפה של המאפיה הנפוליטנית ("הקאמורה"), והיא שהעניקה לכלב את שמו.
מבנה כללי
למסטינו פרווה קצרה וצבעה יכול להיות: שחור, אפור או חום, לעיתים עם נקודות לבנות בחזה או בקצות האצבעות.
נשיא הסנהדרין
נְשִׂיא הסַנְהֶדְרִין היה אישיות מרכזית שישבה בראש הסנהדרין הגדולה, כשלצידו מכהן אב בית דין. כינוי נוסף לנשיא הסנהדרין היה ראש ישיבה, כאשר חברי הסנהדרין ישבו בעת הדיונים, והוא שימש כראש להם (רמב"ם, משנה תורה סנהדרין א, ג). רוב נשיאי הסנהדרין הידועים לנו על סמך מגוון מקורות הם מתקופת התנאים; אולם, כדוגמה הרמב"ם בהקדמתו לספרו משנה תורה מביא רשימה של נשיאי סנהדרין שונים. למן הלל הזקן, תפקיד הנשיא עבר בירושה בשושלתו.
מסטינו נפוליטנו
בתרבות
בסדרת סרטי הארי פוטר מגולם פנג, כלב הציד של רובאוס האגריד על ידי כלב מסטינו נפוליטנו.
נשיא הסנהדרין
רקע היסטורי
25 השנים שלאחר חורבן הבית השני היו השנים שבהן התארגנה ההנהגה המרכזית החדשה, ששימשה גם מעין תשתית למבנה הלאומי-רוחני של העם היהודי בארצו ובתפוצות הגולה. זה כלל בית דין גדול - הסנהדרין, ובית מדרש גדול, שהוקמו ותפקדו בהצלחה בזכות פעולותיהם של שני אישים מרכזיים: רבן יוחנן בן זכאי ורבן גמליאל.
מכיוון שעם חורבנו של בית המקדש איבדה הכהונה את מקור הכוח הייחודי שלה, הופיעו בארץ ישראל ובבבל מנהיגים של שתי קהילות היהודים הגדולות; הנשיאים בארץ ישראל וראשי הגולה בבבל. את סמכותם ומעמדם הם שאבו מהיותם נצר לבית דוד. עם זאת, טוען ישעיהו גפני הם עובדים בזיקה מפורשת לשלטון הזר - הרומי בארץ ישראל והממלכה הססאנית שבבבל התלמודית. לדעתו, אין הוכחה חותכת לכך שתחילתם של התפקידים הנישאים הללו החלה בתקופת הבית. ייתכן בהחלט, שכדרך מוסדות מתהווים חדשים הם מנסים ליצור סביב מעמדם אווירה של עתיקות יומין.
השאלה, שרבים מתחבטים בה היא מאימתי החל שלטון הנשיאות בארץ ישראל. במשנה מוזכרים הנשיאים והזוגות מספר פעמים. אך מועלית ההשערה שמכיוון שהמשנה נערכה בתקופתו של רבי יהודה הנשיא, ייתכן שהמושגים לגבי התפקידים הבכירים בציבור נלקחו מהתפקידים של התקופה המאוחרת.
לפי רבי יצחק אייזיק הלוי, בתחילה היה בראש הסנהדרין רק אב בית דין, והכהן הגדול שימש כמייצג הסנהדרין כלפי העם והשלטונות, אך בזמנו של הכהן הגדול חוניו השני העביר תלמי השלישי מלך מצרים חלק מסמכויותיו של הכהן הגדול לאחיינו יוסף בן טוביה החוכר. מכיוון שהוא הוביל מדיניות של התייוונות, הסנהדרין הגיעה למסקנה שהוא לא ראוי להחליף את הכהן הגדול בסמכויותיו בסנהדרין ובחרו מתוכם נשיא, ולכן מאז הונהגה הסנהדרין על ידי נשיא ואב בית דין במשותף.
המידע על הנשיאים בתקופת המשנה רב יותר מזה שניתן על הנשיאים בתקופת התלמוד. שלושה בלטו מאוד בין נשיאי המשנה: רבן גמליאל דיבנה, (85 - 114), רבן שמעון בן גמליאל (150 - 180 לערך), רבי יהודה הנשיא (180 - 220). רבן יוחנן בן זכאי, לו מיוחס אחד התפקידים הראשיים בבניינה המחודש של הקהילה היהודית לאחר החורבן - לא קיבל את תואר הנשיא, משום שלא היה שייך לשושלת בית דוד. משערים שהוא תפקד כנשיא כל עוד רבן גמליאל נעדר מהמקום עקב מעורבותו במרד הגדול.
התואר "רבן" ניתן רק לנשיאים. מכך, מסיק אלון, שגם רבן יוחנן בן זכאי היה נשיא או לפחות עשה עבודה של נשיא. גם התקנות שהוציא מאפיינות נשיא, אך ייתכן שלא כל גופי העם הכירו בו, למשל הכהנים. הסיבה שבן זכאי כיהן כנשיא תקופה קצרה לדעתו, היא משום שרבן גמליאל היה נרדף על ידי שלטונות רומי. זו הסיבה כנראה לבסיס האגדה שמספרת על בקשתו של רבן יוחנן בן זכאי מאספסיינוס את שושלת דרבן גמליאל, משמע שישחרר את האחרון ממעצר. ומכיוון שריב"ז היה רודף שלום ורבן גמליאל היה לוחם מטבעו, זו הסיבה שבן השושלת דחק את רגליו של רבן יוחנן בן זכאי מיבנה, והאחרון הלך והקים לעצמו ישיבה בברור חיל.
בידיהם של הנשיאים מדור יבנה ואילך היו הכוח והסמכות שהגיעו לידי שיאם בתקופתו של רבי יהודה הנשיא. הם ייצגו את העם בפני השלטון הרומי וקיבלו ממנו את סמכותם. העם ראה בנשיא את מנהיגו המדיני והרוחני כאחד. רק לאחר ימיו של רבי ועד תום תקופת הנשיאות, גבר, בשלבים מתמשכים, המעמד הפוליטי על זה ההלכתי.
עם תום תקופת התלמוד והתנצרותה של האימפריה הרומית הגיע לסופו גם מעמד הנשיאות בארץ ישראל.
תפקידיו
הרמב"ם עוסק בתפקידו של נשיא הסנהדרין:
דברי הרמב"ם בעצם מבהירים את חשיבותו המעמדית, והכבוד שחלקו לנשיא הסנהדרין; הוא יושב בראש כולם, ועל פי מיקומו מדורגת רמת החשיבות.
הלוח העברי
מלבד תפקידו הלאומי והייצוגי היו לנשיא גם סמכויות הלכתיות נרחבות. ראשית, היה הנשיא אחראי על קביעת הלוח העברי בארץ ישראל ובגולה. עדויות רבות מופיעות במשנה ובתלמוד על קביעתו הנחרצת של הנשיא את תאריך קידוש החודש.
זהו רק אחד הסיפורים שמעידים על נוהל העדויות אצל הנשיא לקידוש החודש מצד אחד, ועל פסיקתו הקובעת מצד שני. וידוע הסיפור על המחלוקת שבין רבן גמליאל לרבי יהושע לגבי קידוש החודש; רבן גמליאל חייב את רבי יהושע לבוא אליו בתאריך שעל פי חשבונו שלו (של רבי יהושע) חל להיות ביום הכיפורים במקלו ובמעותיו. כל זאת כדי להוכיח לקהילה שדעתו של הנשיא בנושא זה היא הקובעת. לכשביצע רבי יהושע את הוראת רבו קידם אותו הנשיא בברכה: "בוא בשלום רבי ותלמידי רבי בחכמה ותלמידי שקבלת את דברי"
כמה תפקידים הצריכו את מעמדו וסמכותו של נשיא הסנהדרין. כך בזמן עיבור השנה נצרך שנשיא הסנהדרין יהיה שותף להחלטה; בעת דיון בשלושה דיינים הנשיא צריך להסכים לעיבור, ובעת דיון בשבעה דיינים הנשיא חייב להיות חלק מהדנים (רמב"ם, קידוש החודש, ד, י). בדברים אלו מודגשת הנייטרליות של הנשיא, לעומת המלך והכהן הגדול שאינם חלק מהדיון בעיבור השנה. דוגמה נוספת לצורך ייחודי בנשיא הסנהדרין הוא ביחס לקרבן העלם דבר של ציבור, קרבן זה אשר הסנהדרין מתחייבים להביא בעת הוראה לא נכונה (בהגבלות מסוימות); חיוב כזה לקרבן קיים רק כאשר נשיא הסנהדרין היה שותף להחלטה, כפי שכותב הרמב"ם:
דברים אלו מצביעים על משמעותו של הנשיא, ועל ההשקפה המסורתית יהודית והחיזיון שבו הביטה בתפקיד זה. להשקפתה נשיא הסנהדרין מבטא את הנייטרליות (לעומת המלך או הכהן הגדול); בנוסף הנשיא הוא בעל הידע, כשנוכחותו מקטינה את הסיכוי לטעות; לדברים אלו יש לצרף את היצוגיות שיש בו, ואת יכולתו להכריע בדברים כלליים הנוגעים לכלל האוכלוסייה, דבר המתבטא בנוכחותו או הסכמתו המחויבים בעת עיבור השנה.
הסמכה ומינוי
חכמים נתנו חשיבות גדולה לדרגות שונות של למדנות והכישורים הדרושים למלא תפקידי דיינות והטלת קנסות. לנסמך היה תואר רבי (בניגוד לנשיא, שתוארו: רבן) ורק הוא היה רשאי לשבת בסנהדרין. אין פלא שיוחסה חשיבות גדולה לתפקיד ההסמכה. בתקופתו של רבי יהודה הנשיא לא נמנו לצדו אב בית דין ונציג החכמים, כנהוג אצל שאר הנשיאים, ונראה שעקב הדומיננטיות שלו, הייתה הסמכות מופקדת בידיו בלבד. המינוי, מסביר גדליהו אלון, הנחיל סמכויות נרחבות לחכמים בתחום ההלכתי, המשפטי, המעמדי והאישי-כלכלי. התזכורות הרבות שיש במקורות לעניין המינוי מעידות על חשיבותו ומשמעותו בעיניהם של חכמים.
תפקיד ייצוגי
מול השלטונות הרומיים ניצב הנשיא כנציג וראש כל היהודים באימפריה. הוא מינה שליחים שפיקחו על קהילות ישראל בתפוצות. שליחים אלה עסקו גם בגביית מס אפוסטולי (מילולית:מס השליחים) מיהודי הגולה עבור מימון מוסד הנשיאות בארץ ישראל. המס נגבה בחסות רומית ולפי חוק האימפריה, כך שחייב בדין את יהודי הגולה. דבר שהביא למתח מתמיד בין הגולה לנשיא.
בין נשיא לחכמים
גילויים של מתיחות הקיימת בין מעמד החכמים למעמד הנשיאות מוצאים מדי פעם ביטויים במקורות. ניתן להסביר את המתיחות הזו בעובדה הבאה: מעמדו של הנשיא נקנה בחסד ולא בזכות – הוא קיבל את תוארו בירושה. זכות אבות איננה מבטיחה שהאדם אכן ראוי לתפקידו הנישא. חכמים, לעומת זאת, זכו למעמדם המכובד בסנהדרין רק בזכות כישוריהם: בקיאותם, למדנותם וחריפותם בתחום ההלכתי. לא תמיד הם היו מוכנים לקבל את גזר דינו של הנשיא, שקיבל את מינויו שלו בזכות אבות מצד אחד, וברשותו של השלטון הזר, מצד שני.
ידועים העימותים החריפים של רבן גמליאל עם רבי יהושע, אשר נאלץ ללכת עם מקלו ומעותיו ביום הכיפורים, שחל להיות על פי חשבונו – רק משום שהעז לחלוק על קביעתו של רבן גמליאל בנושא קידוש החודש. אך רבן גמליאל הרחיק לכת בסיפור הסוגיה של תפילת ערבית – רשות או חובה? לאחר שנודע לנשיא שרבי יהושע חולק עליו
הנשיא התנהג עם אחד מגדולי החכמים של דורו כבתלמיד בית רבו שסרח, והתלמוד מבהיר בגלוי שנקעה נפשם של חכמים מיחס מתנשא זה של נשיאם, והם מיהרו להענישו; הם הדיחו את רבן גמליאל מכהונתו לתקופת מה ומינו את רבי אלעזר בן עזריה. עם תום התקופה החזירוהו.
גורלו של בנו, רבן שמעון בן גמליאל, שפר עליו; המרד שהכריזו עליו שניים מחכמי הדור: רבי מאיר ורבי נתן – נכשל. יתרה מכך: ה"מענישים" הפכו לנענשים.
שני המשנים לנשיא נעלבים מתקנות הכבוד החדשות ומתכננים להדיחו באמצעות בקיאותם היתירה על פניו במסכת עוקצים, ולתפוס את מקומו. בסופו של דבר, נחשפה מזימתם של שני החכמים ורשב"ג מגרש אותם מבית המדרש. בשני הקטעים ניתן להתרשם מגילויי השררה של הנשיאים; רשב"ג דורש נוהלים ברורים של גילויי כבוד מעבר לאלו שמקבלים החכמים ואילו רבן גמליאל איננו מאפשר מחלוקת על דעותיו ומשפיל את הנציג הבולט של החכמים. מאידך, גם החכמים מפעילים את כוחם והשפעתם כדי להעניש את מנהיגם.
גם בימי כהונתו של רבי יהודה הנשיא היו מספר גילויים במקורות על מתיחות מסוימת בין רבי לבין חכמים, אך הדברים לא הגיעו לידי מרד גלוי; רבי יהודה הנשיא ריכז בידו את כל הסמכויות ושימש כנשיא ואב בית דין כאחד. גדולתו המעמדית ובקיאותו ההלכתית עמדו לו כנגד כל ביקורת, ולו גם הקטנה ביותר. ועל כך אמרה הגמרא: "מימות משה ועד רבי לא מצינו תורה וגדולה במקום אחד"
כיום
צמצום סמכויות הנשיא ב-415 וביטול תפקיד הנשיא על ידי הרומאים לאחר מותו של רבן גמליאל השישי ב-425 הוביל לביטול הסנהדרין, וממילא לביטול תפקיד הנשיא בצורתו הקלאסית; אולם השאיפות לחידוש הסנהדרין, עוררו אף התייחסויות להקמת מוסד הנשיאות, וחידוש תפקיד נשיא הסנהדרין. הרב עדין אבן ישראל נשא בתואר נשיא 'הסנהדרין החדשה' שהקים ארגון "השיבה שופטינו" בין שנת 2005 לפרישתו מיוזמה זו בשנת 2008.
עוצבת אדירים
עוצבת אדירים (חטיבת האש 7338) היא חטיבת אש במילואים הכפופה לעוצבת הגליל.
היסטוריה
עם הקמת עוצבת הגליל בעקבות מבצע ליטני הוקמה מפקדת הסיוע של האוגדה בפיקודו של שמואל רשף. האגד השתתף במלחמת לבנון הראשונה ובמלחמת לבנון השנייה.
ב-19 באוקטובר 1988 במהלך פעילות מבצעית בלבנון נהרגו 5 לוחמים של העוצבה לאחר שמכונית תופת התפוצצה בסמוך לשיירת כלי רכב צבאיים לאחר שעברו את "שער פטמה".
במלחמת לבנון השנייה, לחם האגד בכלל הגזרה.
במבצע צוק איתן השתתף גדוד בז מהעוצבה.
בשנת 2021 הוסבה החטיבה מאגד ארטילרי לחטיבת אש.
Violent Revolution
Violent Revolution (מאנגלית - מהפכה אלימה) הוא אלבום של להקת הת'ראש מטאל הגרמנית קריאייטור. האלבום יצא לאור ב-21 בספטמבר 2001. Violent Revolution מהווה חזרה של הלהקה לסגנון הת'ראש מטאל האופייני לה לאחר כמעט עשור ב"התנסות" שהתחילה באלבום Renewal ובדיקת סגנון הדת' מטאל המלודי.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי להקת קריאייטור.
גולם (מיסטיקה)
בפולקלור, גולם הוא גוש של חומר בדמות אדם שיודעי תורת הנסתר הפיחו בו רוח חיים על ידי אמירת שמות קדושים ועל ידי כתיבת המילה "אמת" על מצחו. כותבי המאה ה-18 קראו ל"אדם" כזה בשם "גולם". אגדה יהודית מספרת כי את הגולם היו יוצרים בשעה קשה לעם ישראל, לאחר שרבנים היו שומעים קול ממרום הקורא את זעקתם של היהודים. אחת הגרסאות ליצירת הגולם, היה על ידי כך שהיו כותבים את השם המפורש על פיסת נייר ומניחים אותה בפיו של גוש החומר ואחר כך היו רושמים את המילה "אמת" על מצחו. כאשר היה צורך להפסיק את פעולת הגולם, נמחקה האות א' וכך הוא נותר "מת". בספרות היהודית מצויים מעט מאוד טקסטים אותנטיים על גלמים. על פי המסורת הקיימת הגלמים אינם בעלי יכולת דיבור.
סיווג
על פי פרופ' משה אידל בתרבות האירופאית מופיעים שלשה טיפוסי גולם:
בני יעקב
הספר של"ה מצדד באפשרות שהשבטים (בני יעקב) בראו נקבה על ידי צירוף אותיות מספר יצירה.
רבא
בתלמוד מסכת סנהדרין סה ב, מסופר: (מתורגם)
בסיפור זה נברא הגולם מעפר (אדמה).
על פי הכתוב לא ניתן לדעת האם הגולם היה חסר יכולת דיבור, או שהיה בעל יכולת כזו אבל לא רצה להשיב, או, כפי שכתב ליבס במאמר "גלם בגימטריא חכמה", כן השיב אבל לא בנימוס.
רבי חנינא ורב אושעיא
צדיקים היו יכולים ליצור לעצמם גם גולם בצורת בעל חיים, מסופר כי רבי חנינא ורבי אושעיא ישבו ערב שבת ולמדו בספר יצירה. כאשר חשו רעב, בראו לעצמם עגל ואכלו אותו.
המלה "כל" מתארת שמעשה זה נעשה כל ערב שבת. לפי ליבס, מעשה זה נועד לאפשר להם להמשיך ללמוד בספר היצירה מבלי להיות מוטרדים בהשגת אוכל.
שמעון הקוסם
הספר פסאודו קלמנס מרחיב על שמעון הקוסם ומעשיו. בספר ב' פרק 15 מתואר ששמעון ברא ילד מהאוויר ולאחר שצייר את דמותו השיב אותו לאוויר.
חננאל בן אמיתי
במגילת אחימעץ (1054) מסופר על רבי חננאל בן אמיתי, בן המאה התשיעית מהעיר אוריה בדרום איטליה, שהֶחֱיָה מת בכוח קלף, ובכוח הקלף השיבוֹ למתים:.
שלמה אבן גבירול
רבי יוסף שלמה דלמדיגו, בספרו "מצרף לחכמה" משנת 1629, סיפר: "וכן אמרו על ר״ש בן נבירול שברא אשה והייתה משרתת לו, וכאשר הלשינוהו למלכות הראה להם שלא הייתה בריאה והחזירה לקדמותה לחתיכות וחוליות עץ שמהם נבנית. וכדומים הרבה שמועות בפי הכל ובפרט בארץ אשכנז”." במקורות אחרים מסופר שיצר לעצמו שפחה על ידי ספר יצירה.
אבן עזרא
בפירוש המיוחס (ככל הנראה בטעות) לרב סעדיה גאון על ספר יצירה מסופר:
שמואל החסיד
אגדה מסוימת מספרת על רבי שמואל החסיד שייצר לעצמו גולם שליווה אותו בנסיעותיו ושימש אותו.
אביגדור קרא
רבי ידידיה טיאה וייל סיפר על גולם שנברא על ידי רבי אביגדור קרא.
המהר"ל
אגדת הגולם המפורסמת ביותר היא אגדת הגולם מפראג, אגדה זו מספרת על גולם שרבי יהודה ליווא, המהר"ל מפראג, הפיח בו רוח חיים, בתקופת עלילות הדם המפורסמות. על פי אגדה זו, הגולם קבור בעליית הגג של בית הכנסת אלטנוי בפראג. המסורת מקובלת כיום בפראג, והמדרגות המובילות לעליית הגג סגורות על מנעול ובריח. אך מקובל על החוקרים כי אגדת הגולם היא המצאה מאוחרת, ודעות החוקרים חלוקות בדבר תיארוך האגדה: גרשום שלום סבר שהיא התפרסמה רק בראשית מאה ה-19, ולכל המוקדם בין השנים 1740 - 1730. היו שחשבו שקיימת אפשרות שהסיפור היה קיים בעל פה לפני כן, ואולם אין דרך לדעת כמה שנים לפני כן. בין השאר הועלתה ההשערה שייתכן שהאיש שיצר אותו בעל פה היה שמש בית הכנסת של פראג בימי רבנותו של הרב יחזקאל לנדא (המחצית השנייה של המאה ה-18), שסיפר לרב לנדא שבעליית בית הכנסת יש גופה של גולם שאותו יצר המהר"ל. עד כמה שידוע היום סיפור המהר"ל והגולם קיים בדפוס לא לפני שנות השלושים של המאה ה-19, וההופעה הידועה הראשונה שלו היא ברומן "שפינוזה" של ברטולד אוארבך מ-1837. החוקר אלי אשד מעריך שהסיפור אף לא היה קיים בעל פה לפני שנת 1837, כאשר יצר אותו הסופר היהודי-הגרמני ברטולד אוארבך, כאגדה ספרותית מומצאת לחלוטין בספרו "שפינוזה". הסיפור התפשט במהירות, מקורו האמיתי נשכח לחלוטין, והוא הפך לסיפור-עם יהודי.
רבי אליהו בעל שם
אגדות נוספות על יצירת גולם מיוחסות לרבי אליהו בעל שם מחלם. בשו"ת "חכם צבי" לרבי צבי הירש אשכנזי, נכדו של רבי אליהו בעל שם, מופיעה שאלה הלכתית הדנה בדבר אפשרות צירופו של הגולם למניין לתפילה. בנו, רבי יעקב עמדין מספר:
הגר"א
הגר"א סיפר לתלמידו רבי חיים מוולוז'ין, שרצה לעשות גולם, אך נמנע מכך כתוצאה מתמונה שראה. רבי חיים מוולוז'ין סיפר על כך בהקדמה לספרו של הגר"א "ספרא דצניעותא" (1818).
הפירוש של הגר"א לספר היצירה נחשב לפירוש המוסמך והמפורט ביותר הקיים, כפי שמראה העובדה, שזהו הפירוש היחיד לספר היצירה שעליו גופו קיימים כמה וכמה פירושים על הפירוש. דבר שיכול לאשש שעניין זה העסיק את הגר"א במציאות ולא רק באגדה. לפי הספר "קול התור" המיוחס בידי אחדים לתלמיד של הגר"א אך נראה שנכתב בסוף המאה ה-19 או בראשית המאה העשרים הגאון ניסה ליצור את הגולם על מנת להילחם בכוחות הרשע בשערי ירושלים. בספרו של גורדון, המחבר מספר שבילדותו בעיר וילנה ככל הנראה בראשית המאה העשרים שמע סיפורים ששרידי הגולם של הגאון נמצאים בעליית הגג בבית הכנסת של הגר"א בווילנה. גורדון מספר שאביו אליהו גורדון, שהיה רב בבית הכנסת אישר לו את קיומה של מסורת זאת שאותה הגדיר כ"עתיקה". כך שהיא הייתה מן הסתם קיימת מזה עשרות של שנים לפחות. יש מקום לשער שהמסורת הזאת על הגולם של הגאון מווילנה הייתה מקור ההשראה למסורת הספרותית המאוחרת על הגולם של המהר"ל מפראג, שהמחקר מראה שלא הייתה ידועה לפני שנות השלושים של המאה ה-19.
בתרבות ימינו
בשנות השישים של המאה ה-20 פותח מחשב במכון ויצמן למדע, והשם שניתן לו (ולשני הבאים אחריו) היה "גולם", על שמו של הגולם המיתולוגי.
הדים וגרסאות שונות לאגדת הגולם קיימים ברחבי תרבות הפופ של המאה ה-20. בין השאר אחד מפרקי הסדרה תיקים באפלה עסק בגולם שנוצר על ידי אלמנה יהודייה לאחר שבעלה נרצח בידי אנטישמים.
אחד מספרי סדרת עולם הדיסק, Feet of Clay, של הסופר טרי פראצ'ט עוסק בגלמים בעלי מודעות עצמית שמנסים לשחרר את עצמם.
הסופר והמשורר הארגנטינאי חורחה לואיס בורחס כתב את השיר "הגולם", שבו הוא מתאר את המהר"ל ואת הגולם שלו.
במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים "גולם" הוא סוג של כמפלצת שנוצרה על ידי מכשף רב עוצמה.
בשנת 2006 דמות זו שימשה בפרק מספר 43 של העונה ה-30 של הסדרה היפנית "סופר סנטאי", "גאוגאו סנטאי באוקנג'ר".
ספרה של שהרה בלאו, "יצר לב האדמה", שיצא לאור בתחילת 2007, עוסק באישה שיצרה לעצמה גולם דמוי גבר.
בסרט ממזרים חסרי כבוד, הדמות של השחקן והבמאי היהודי אלי רות' - דוני דונוביץ' - נחשדת כגולם על ידי חיילי הוורמאכט והדבר מביא את היטלר לכדי רוגז רב.
סדרת הספרים "הסודות של ניקולס פלאמל בן האלמוות" נותנת דגש על יצירת גלמים בידי אלכימאים. שם מתואר גולם בתור יצור שלחש שנמצא עליו היכן שהוא מחיה אותו. כבר בפרק הראשון בספר הראשון הרע הראשי בספר, האלכימאי דוקטור ג'ון די, יצר שלושה גלמים מאדמה ובוץ במטרה לגנוב את ספר המסורה ואת פרנל אשתו של ניקולס פלאמל מהחנות של ניקולס (שם מסופר בדרך אגב על הגולם מפראג). בספר השני מתואר כי השותף של ג'ון די, אלכימאי בשם ניקולו מקיאבלי, יצר "טולפה" שהוא יצור הנברא מכוח הדמיון בלבד כדי לחסל את ניקולס התאומים וסקתך. סקתך חושבת שם לרגע שזה גולם.
בשנת 2013 דמות זו שומשה בפרק מספר 13 של העונה ה-8 של הסדרה על טבעי (סדרת טלוויזיה).
ספר מפתיע של הסופרת האמריקאית הלן וקר, טווה עלילה סביב גולם שנוצר על ידי מקובל יהודי שרלטן. הגולם והג'יני (The Golem and the Jinni) יצא לאור על ידי הוצאת משכל (ידיעות ספרים), בשנת 2013. מאנגלית: שרון פרמינגר.
בסדרת כישור הזמן של הסופר רוברט ג'ורדן, מופיע הגולם - דמות לא אנושית שנוצרה באופן מלאכותי. לאותו גולם כוח על אנושי וזריזות עילאית, וכלי נשק לא יכולים לפגוע בו. בסדרת הטלוויזיה גרים, הגולם משמש כעלילת הפרק הרביעי בעונה הרביעית.
לקריאה נוספת
- 1315
קאיה גרבר
קאיה ג'ורדן גרבר (באנגלית: Kaia Jordan Gerber; נולדה ב-3 בספטמבר 2001) היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית ממוצא יהודי. בתה של דוגמנית-העל סינדי קרופורד.
ביוגרפיה
גרבר נולדה בקליפורניה שבארצות הברית, לאב יהודי ולאם נוצרייה. הוריה הם סינדי קרופורד, דוגמנית-על שנודעת בזכות הצלחתה בשנות ה-80 וה-90, ורנדי גרבר, דוגמן עבר שהפך לאיש עסקים. אחיה הבכור הוא פרסלי גרבר, אף הוא דוגמן. משפחתם חוגגת חג מולד וקוראת לזה גם "כריסמוכה", אך יחד עם זאת חוגגים גם את פסח וליל הסדר, ואת יום כיפור. למדה באופן מקוון בבית הספר התיכון מליבו.
קריירה
כשהייתה בת 10, הצטלמה לראשונה לקו הילדים "יאנג ורסאצ'ה" מבית המותג "ורסצ'ה".
היא שיחקה לראשונה בגיל 15 בסרט הטלוויזיה "Sister Cities", לצד אלפרד מולינה ומישל טרכטנברג.
גרבר דיגמנה לכתבי עת מצליחים רבים: "ווג", "Teen Vogue", ו"פופ מגזין".
ב-2017, היא הפכה לדוגמנית מסלול לראשונה לתצוגת הקולקצייה של "קלווין קליין" של ראף סימונס. מאז היא דיגמנה גם על מסלולים של בתי האופנה של "מארק ג'ייקובס", "ברברי", "אלכסנדר וונג", "Coach", "פראדה", שאנל", "פנדי", "Moschino", ו"ורסצ'ה", לצד אמה, סינדי קרופורד, בשבוע האופנה אביב 2018.
בפברואר 2018, גרבר כיכבה לראשונה על שער המגזין "Vogue Paris".
בנוסף באביב 2018, השתתפה בקמפיינים של "ורסצ'ה", "קלווין קליין", "מארק ג'ייקובס", "סן-לורן", ו"אומגה".
ב-2018 היא הובילה את הקמפיין של "מארק ג'ייקובס" לבשמי דייזי (לצד הדוגמנית הישראלית סופי מצ'טנר). בנוסף באותה שנה, שיתפה פעולה עם מעצב-העל קרל לגרפלד ליצירת "KarlxKaia", קולקציה ראשונה משלה על שמם.
טרכט (מיתולוגיה)
טרכט הוא שד המוזכר בספרי שאלות ותשובות של רבי מאיר מלובלין (המאה ה-16) וכן אצל רבי חיים יוסף דוד אזולאי (המאה ה-18), העושה קישור מרומז בין מקרה שהובא לפניו לבין המקרא שהובא בפני רבי מאיר מלובלין. מהטקסטים לא ברור מה מקורו של השד.
קאיה גרבר
קריירה
גרבר זכתה בפרס "דוגמנית השנה" בטקס פרסי האופנה הבריטי לשנת 2018.
טרכט (מיתולוגיה)
דמות השד
אחת ההגדרות של שד, עוד מן העת העתיקה, היא "שוכני עולם הביניים", עולם בין עולמות. פילוסופים הגדירו את השדים בתור האצלה של דמות טהורה ובעלת כוח אשר מעשיה מקרינים על היצורים שבעולם מתחתיה בהשפעה מהדהדת. בנצרות המוקדמת סברו שהשדים הם למעשה מלאכים שכשלו, חטאו וירדו ממעמדם. בעולם הדתי וכן בעולם הכישוף ניסו להתמודד עם השדים בדרכים שונות. אנשי דת ניסו להתמודד אתם על ידי התגוננות מפני השפעתם, ואנשי כישוף ניסו להסב את כוחם של השדים למען מטרותיהם האישיות. יש שהגדירו את השדים ועולם השדים ככל מה שרע ומפחיד את האנושות.
מסורות שונות מתייחסות להיווצרותם של השדים: לפי המשנה, מסכת אבות פרק ה משנה ו, המזיקים נוצרו בערב שבת בין השמשות, כדמות ללא גוף ובשל כך הם מחפשים גוף כדי להיטפל אליו ולהשתמש בגופו. לפי מסורת אחרת, השדים נוצרו לאחר הריגתו של הבל כאשר אדם פרש מחווה, והשדים הם תוצאה של קרי לילה כאשר לילית ושדות אחרות נטפלו לאדם והשתמשו בזרעו כדי ללדת בנים ובנות בני גוף.
קאיה גרבר
קריירה
בשנת 2021 החלה לשחק בעונה העשירית של סדרת האנתולוגיה של ריאן מרפי "אימה אמריקאית". בנוסף, החלה לשחק בסדרה אחרת של מרפי "סיפורי אימה אמריקאים", סדרת ספין-אוף ל"אימה אמריקאית" באותה שנה.
טרכט (מיתולוגיה)
דמות השד
לא ברור האם היו אלה יהודים או נוצרים אשר החלו בהפרדה בין שד ממן זכר לשד ממין נקבה. יש מסורת לפיה כאשר בהלווייתו של המת מופיעים בניו ובנותיו השדים ומבכים את מותו ודורשים את ירושתם.
באסלאם מופיעים כמה סוגים של שדים ורוחות, שניים מתוכם הם ג'יני ועפרית. ג'יני הוא שם כולל של שדים בדמות אש המשנים צורה ונושאים משאות כבדים. לא ברור הקשר שבין השד ג'יני לבין השטן. בתקופה הקדם אסלאמית, הג'יני היו נימפות וסאטירים מן המדבר. בחוק האסלאמי יש הכרה בקיומו של הג'יני ובכך שיכול להתקיים מערכת יחסים בין ג'יני לאדם, וכן יש הכרה בהם בחוקי הרכוש. עפרית הוא שם של ג'יני בעל כוח רע ועוצמה שלילית. בחלק מהמקרים השם עפרית הוא שם כולל הן לשטן והן לג'יני. במצרים עפרית הוא שם לאדם שמת מוות אלים.
קאיה גרבר
קריירה
בשנת 2022 גילמה את דמותה של סטארלט בסרט הדרמה התקופתי "בבילון" בביומיו של דמיאן שאזל אשר עלילתו מתרחשת בראשית המאה ה-20 על רקע תור הזהב של הוליווד.
טרכט (מיתולוגיה)
דמות השד
תיאור דמותו של השד הנקרא טרכט מובא בספר שאלות ותשובות של רבי מאיר בן גדליה מלובלין: "המעשה זר ותמוה אשר בא לידך באשה שנבעלה לרוח או לשד שקורין טרכט ובא אליה בתחילה כדמות בעלה ובשנייה כדמות פריץ והיא אשה בעולת בעל".
דוגמה דומה לפעילות השד נמצאת בספר השאלות ותשובות "חיים שאל" של חיים יוסף דוד אזולאי, סימן נג: "בעלת הבית מתעלפת ביניהן או נכנסת לחדר וככה יעשו הרבה מהן ופשתה המספרות בעניין זה ואומרות שנגלה אליהן דמות אחד ושואל מהן לעשות כך ושואל להן שאלות כגון ללבוש מלבוש מגוון... וכיוצא ואם אינן מקיימות מסתכנות ואמר רב אחד מקבל בקבלה מעשית שידע שהחיצונים מתעוללים בהן... "
בשאלה מתואר מקרה של קבוצת נשים שהתגלתה בפניהם דמות שהורתה להם לבצעה מעשים שונים, היה חשד שגם במקרה זה מדובר בשד כי הדמות הופיעה בחדר סגור בפני אישה הנמצאת לבדה.
קשרי נשים שדים
בימי הביניים נשים נחשבו לחלשות יותר ובעלות דמיון רב משל הגברים. ההשפעה של הדמיון כך האמינו יכולה להשפיע הן על חייה הדתיים והן על אמונתה באמונות תפלות. הדמיון משפיע על הרגש הנפשי ומחדיר בנפש רגשות רעים. דמיון זה נתפס גם כמאפשר לשד להשפיע על האישה. השדים חודרים אל הדמיון באמצעות נוזלי הגוף וכאשר הם חודרים לדמיון הם משדרים תמונות הדומות למציאות אותה הם רואים.
בנוסף לדמיון, הנשים נחשבו לנושאות כוח רע. השיוך לרוע ולטומאה בא בין היתר בהקשר מיני ובאמירה שנשים מסוימות הן מכשפות. הדמיון הנשי היה לקרקע פורייה לחיבור שבין נשים לבין שד מסוג אינקובוס, הנכנס לתוך החלל המיני. שדים ורוחות הם חסרי גוף ועל כן הם יכולים ללבוש ולפשוט צורה לפי הצורך, וכל רצונם הוא לרצות את הגוף הפיזי אתו בו הם נמצאים ולכן הם יכולים להיות גם ממין זכר וגם ממין נקבה. ג'ון נידר בן המאה ה-15 הסביר שנשים סבלו יותר מגברים ממפגש עם שדים, נשים באמצעות הדמיון וגברים בהתמודדות עם אין אונות ובניסיון להתגבר על היצר.
כאשר האישה מסכימה להינשא לשד הוא עושה פעולה טקסית בה הוא שם יד אחת על רגליה והשנייה על ראשה ובכך חותם את הקשר ביניהם. ברגע שהיא מסכימה לקשר נוצר הסכם מחייב שלא נתן לבטלו, וגם אם האישה תנסה להימנע מעונש בהצהרה שהיא לא הסכימה, הקשר אינו מופסק. המפגש המיני של האישה עם השד היא פעולה שנעשתה בהסכמה. הדרך היחידה שבה האישה יכולה להינתק מקשר עם שד היא על ידי התוודות בתזמון מדויק או באמצעות הצלה על ידי קדושים.
ישנם שני סוגים של שדים מזיקים: אינקובוס וסקובוס. האינקובוס הוא ממין זכר והוא תוקף בעיקר נשים והוא לובש צורה של גבר ופעולותיו הן מיניות, סקובוס הן שדות ממין נקבה התוקפות בעיקר ילדים וחוטפות אותם וכן בגברים. ככלל שדים הם הגורמים העיקריים למחלות כך האמינו לאורך הדורות, ועל כן השדים המזיקים חיכו להזדמנות להכות ולחדור לתוך מי שנקרה בדרכם, כאשר הנפגעות העיקריות היו נשים. יש סיפורים רבים בהם מגפות של חולי אצל נשים התפרשו כפגיעתם של שדים ממין זכר. הפגיעה של האינקובוס, או השדים המזיקים ממין זכר, מוכרת בספרות הכללית וכן בספרות הרבנית. כדי להירפא מפעולתם של השדים היה צורך לשדל אותם באמצעות מנחות כמו דבש או סוכר, ולאחר מכן ניתן היה לבקש מהשד לעזוב את החולה.
השד טרכט במקורות
הרב מאיר מלובלין קיבל שאלה לפיה שד בשם טרכט הופיע בפני אשה בדמות אדם, פעם כבעלה ופעם כפריץ. השאלה הייתה האם היא מותרת לבעלה. המקור מתאר דיון ארוך שבו הוא דן בשאלה אם ביאת שד היא כמו ביאת אדם או כמו של בהמה. אם אנו מקבילים את מעשה השד למעשה אדם הרי שהיא אסורה לבעלה כמו במקרה של ניאוף, אך אם המעשה דומה למעשה של בהמה אזי האיסור אינו נתפס כניאוף ועל כן היא מותרת לבעלה. הרב מאיר מלובלין סבר שהיא אינה נחשדת בזנות ועל כן מותרת לבעלה, מאחר שמפגש מיני בין אדם לבין כל דבר שהוא אינו אדם, כלומר בהמה או רוח, אינו נחשב כביאה במובנה הרגיל.
המקרה השני מופיע בספר חיים שאל של חיים יוסף דוד אזולאי ובו תיאור דומה. במקרה זה קבוצת נשים מעיר אחת המתקבצות בבתים אחת של השנייה וכאשר אחת הנשים חולה התרופה שלהן היא לצאת במחול. בעלת הבית בשלב מסוים נכנסת לחדר לבד ושם מתגלה בפניה דמות, ההשערה היא שמדובר בדמות של שד. גם כאן השואלים מבקשים לדעת האם הנשים מותרות לבעליהן. המשיב עונה באריכות ובדומה לתשובתו של ר' מאיר מלובלין, מנמק שביאת שד אינה כביאת אדם, ושאם במקרה של אדם מעשה זה ייחשב כאיסור, במקרה של שד או בהמה אין מדובר באיסור המונע מנשים לחזור לבעליהן. נקודה נוספת בה נוגע המשיב היא בשאלת מעמדו של ילד ומתי ניתן לומר שהוא הופך לבוגר. אם הילד הוא בוגר הרי הוא איש ולכן האיסורים חלים עליו, אם הוא עדיין ילד המעשה אמנם שלילי אך אין מדובר במעשה ביאה של בוגר.
המקרה השלישי מופיע בספר 'מחנה חיים' של הרב חיים סופר וגם בו סיפור על אישה שנבעלה לשד שנכנס לחדרה כשהחדר היה נעול.
במקור נוצרי מופיע סיפור דומה לזה המופיע במקורות היהודיים. בסיפור מתוארת נזירה שהייתה בטוחה בהיותה טהורה וראויה לאהבתו של האל. לילה אחד בזמן שעסקה במדיטציה בחדרה התגלתה בפניה דמות שבלילה הראשון הייתה בדמות מלך שטען שהוא האל, ובלילות הבאים הופיעה בדמויות שונות, עד שהבינה שהיא שגתה ומי שהתגלה בפניה הוא למעשה שד.
הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס כתב בספרו "החוויה הדתית לסוגיה: מחקר בטבע האדם": "... מקרים כאלה, ועמם רבים אחרים שאין להזכירם מפני השעמום, מוכיחים כנראה כי יש במנגנון הרוחני שלנו הרגשה של ריאליות נוכחת מתפשטת וכוללת, יותר מזו הניתנת על ידי חושינו המיוחדים..." במהלך דבריו מביא ג'יימס דוגמאות למקרים בהם אנשים חוו מפגש עם אישיות בלתי נראית, שהרגישו בנוכחותה אך לא ראו אותה, רגע אחד היא הייתה במקום וברגע הבא לא.
טרכט כפריט לבוש
טרכט (Tracht, אנג') שם כולל לפרטי לבוש מסורתיים במדינות דוברות גרמנית. הקישוטים על הבגדים ואיכות של פריטי הלבוש סימלו את מעמדן של הנשים שלבשו את הבגדים. פרטי לבוש אלה משמשים במעמד מיוחד כמו חתונה.
מאיר אבן אלדבי
מֵאִיר אִבֶּן אֶלְדָבִּי (1310–1360) היה רב, חוקר, פילוסוף, הוגה דעות, סופר, פייטן, רופא ומקובל. חיבר את הספר "שבילי אמונה".
תולדותיו
לא רבות ידוע על תולדותיו של אבן אלדבי, וכמעט כל שידוע לנו עליו נובע ממה שכתב על עצמו בספרו.
הוא היה בנו הצעיר של החסיד רבי יצחק המכונה אבן אלדבי. מספרו אנו למדים גם כן שהוא עלה לארץ וחי בירושלים בבגרותו, ומן הסתם גם נפטר בה.
סיבת הליכתו לירושלים אינה ברורה, אך מסגנון דבריו בהקדמת ספרו משתמש כי הליכתו לירושלים נעשתה בעל כרחו, ייתכן שבעקבות התנגדות לדרכו במקום מושבו הראשון. וכך הוא כותב בהקדמת ספרו:
יחוסו להרא"ש
בכארבעה מקומות בספרו מביא רבי מאיר אבן אלדבי - מדברי הרא"ש, ומכנה אותו בשם "זקני" (=סבי):