cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוטוז
רקע
בחצרו של אייבכ הוא התקדם ונהפך לממלוכי החשוב ביותר בקרב נאמני אל-מֻעִז ולאחר מכן לסגן הסולטאן ב-1253. קוטוז נשאר לצידו של אייבכ גם כשהאחרון רצח את פריס א-דין אקטאי, מה שהוביל לשדרוג מעמדו של קוטוז בחצר אייבכ והוא מונה לסגן הסולטאן. לאחר שאייבכ נרצח עבר השלטון לבנו של אייבכ א-מנצור עלי, וקוטוז נשאר בתפקידו. כעוצר מונה סנג'ר אל-חלבי, אך קוטוז הדיח אותו ונתמנה לעוצר בעצמו.
לאחר רצח אייבכ עמד קוטוז בראש הממלוכים המועיזיים שהדיחו את אלמנתו של הסולטאן שג'ר א-דור, הוציאו אותה להורג על חלקה ברצח בעלה והעבירו את השלטון לא-מנצור עלי. מנובמבר 1257 עד אפריל 1258 הביס את כוחותיו של אל-מלכ אל-מע'ית, שנתמכו על ידי הממלוכים הבחריים וערכו פשיטות על אל-כרכ. הפשיטות גרמו למחלוקות בין הממלוכים, שכן חלק מהם רצו לתמוך בתומכיהם גם במצרים. ב-1258 כבשו המונגולים את בגדד, הוציאו להורג את הח'ליף העבאסי אל-מסתעצם וטבחו בתושבי העיר. לאחר כיבוש בגדאד שלח הולגו חאן, השליט המונגולי מכתב מאיים לשליט האיובי של סוריה א-נציר יוסף. השליט האיובי פנה לממלוכים של מצרים לעזרה. כשהממלוכים הבינו שהאיום ממשי והמצב חמור הם קיימו אספת ראשי הממשל והגיעו לידי החלטה שבשעה כל-כך גורלית עליהם להתאחד מאחורי סולטאן בעל יכולת והחליטו להדיח את א-מנצור עלי בן ה-15. במקומו מונה קוטוז. קוטוז הבטיח שלאחר הניצחון בקרב ניתן יהיה למנות סולטאן אחר.
ההכנות לקרב
קוטוז הזמין את כל המצביאים הממלוכיים הגדולים ויצא איתם מקהיר לארץ ישראל. ליד עזה נערך קרב מקדים, בו הביסו הממלוכים את כוחות החלוץ המונגולים שפגשו. הם הגיעו לעכו ובמשך שלושה ימים חנו שם והצטיידו לקרב. רוב הצלבנים תמכו בממלוכים, אך בהשפעת המסדר הטבטוני הם סירבו להצטרף ללחימה פעילה. אהדת הצלבנים הייתה מלכתחילה לצד הממלוכי בשל טבח צידון שערכו המונגולים באוכלוסייה הנוצרית זמן קצר לפני כן. ביברס הציע לכבוש את עכו הצלבנית, אך קוטוז סירב לכך, שכן צלבנים חיו בשלום עם הממלוכים ושמרו על נייטרליות במשבר עם המונגולים. מעכו יצא הצבא הממלוכי לעין ג'אלות.
הקרב
יש הטוענים שביברס ניסה למשוך את המונגולים לאזור שנוח היה לממלוכים להילחם בו, אך מקורות ממלוכיים טוענים שהמונגולים הגיעו ראשונים לשטח הקרב, ובחרו בו בגלל יתרונותיו עבורם-מקור מים להשקיית סוסיהם וקרבה לסוריה - ראש הגשר שלהם לעבר מצרים. לאחר מכן, קוטוז הצטרף לביברס עם הכוח העיקרי.
הקרב התקיים בתאריך 3 בספטמבר 1260. בעלי בריתם של המונגולים בהנהלת קיטבוגה שהיה נוצרי נסטורי. בשרות המונגולים היו גם המלך הארמני של קיליקיה והנסיך הצלבני של נסיכות אנטיוכיה. באותו זמן מצרים נשארה המעצמה המוסלמית היחידה במזרח התיכון לאחר נפילת בגדד וסוריה לידי המונגולים. בראש הצבא הממלוכי עמד ביברס. ההתקפה המונגולית הראשונה כמעט הצליחה להביס את הממלוכים, אך לאחר שקוטוז קרא לחייליו לא להיכנע בשם האסלאם ולהסתער על האויב, הממלוכים התחילו להתקדם ולאחר קרב ממושך בו הממלוכים ירו בחצים רבים על סוסיהם של המונגולים המונגולים נסו בבהלה משדה הקרב לכיוון בית שאן, ומשם שארית צבאם נסוג לכיוון חלב, וביברס רדף אחריהם עד לשערי העיר. המלומד בן התקופה, אל מקריזי, כתב שהיה קרב נוסף בבית שאן, אך זה לא נראה סביר לדעת היסטוריונים אחרים. קיטבוגה עצמו נהרג בקרב והדבר החליש מאוד את כושר עמידתם של המונגולים. בקרב נהרגו כ-15,000 מונגולים בעוד שמספר הממלוכים שנפלו בו אינו ידוע.
קוטוז לאחר הקרב
בדרכו חזרה למצרים נרצח קוטוז על ידי שלושה אמירים ממלוכיים: באדר א-דין בקטוט, אונס ובהאדיר אל-מועיזי ב-24 באוקטובר 1260 בא-צליחיה. לפי רוב ההיסטוריונים הממלוכיים בני זמנם כמו גם חוקרים מודרניים, היה ביברס שותף פעיל ברצח קוטוז, שכן לפני הקרב הבטיח לו קוטוז שבמקרה ניצחונם ימונה למושל חלב בגלל תרומתו המכרעת לניצחון, אך קוטוז מינה במקומו את אל-מליכ אל-סעאד עלאא א-דין שליט מוסול. לביברס היה חשבון נוסף עם קוטוז בשל חלקו ברצח ידידו פריס א-דין אקטאי. לאחר רצח קוטוז התמנה ביברס לסולטאן.
קוטוז נחשב לשליט אמיץ במיוחד על ידי המוסלמים. הוא היה אחד השליטים היחידים שתאריו הסולטאניים בלבד, הוטבעו על מטבעותיו ללא אזכור שמו. מסגד על שמו קיים בקהיר ברובע הליופוליס.
מירנדה קוסגרוב
ביוגרפיה
קוסגרוב נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של קריס (לבית קייסי), עקרת בית ושל טום קוסגרוב, בעל עסק ניקוי יבש.
קוסגרוב היא בת יחידה ולמדה בחינוך ביתי מכיתה ו' ואילך. ב-2011, היא התקבלה לאוניברסיטת ניו יורק ולאוניברסיטת דרום קליפורניה. היא החלה ללמוד ב-USC בסתיו 2012, כדי שתוכל להמשיך במשחק ולהישאר קרוב למשפחתה.
בגיל שלוש החלה קוסגרוב לשיר במסעדה בלוס אנג'לס. סוכן כישרונות התרשם ממנה כשראה אותה שרה ורוקדת במסעדה, והחתים אותה בסוכנות שלו. היא הופיעה בפרסומות טלוויזיה עבור מקדונלד'ס ו־Mello Yello. בגיל שבע התחילה קוסגרוב להיבחן עבור תפקידי קולנוע וטלוויזיה.
קריירה
ההופעה הקולנועית הראשונה של קוסגרוב הייתה בסרט "רוק בבית ספר". בסרט זה היא גילמה את סאמר הת'וואי, ילדה צעירה עם שאפתנות גדולה ומשמעת עצמית שמוצאת את עצמה מווסתת את טבע נשמתו החופשית של המורה החדש באמצעות כך שהיא מתמנת להיות מנהלת להקת הרוק של הכיתה. "רוק בבית ספר" היה גם ללהיט שובר קופות שגרף מעל $131,282,949 בכל רחבי העולם וגם הצלחה קריטית, בזכות העובדה שקיבל ניקוד של 91 אחוז בRotten Tomatoes. דייוויד אנסן מ־Newsweek תיאר את משחקה בסרט כ"מדויק". היא תיארה את הסצנה בה הייתה צריכה לנסות לשיר רע כ"קשה מאוד" ושג'ים או'רורק מסוניק יות' לימד אותה לשיר רע.
ב-2004 קוסגרוב קיבלה את תפקיד הטלוויזיה הראשי הראשון שלה בסדרת ניקלודיאון "דרייק וג'וש" לצד דרייק בל וג'וש פק. בסדרה, היא שיחקה את מייגן פרקר, האחות הקטנה והערמומית של שתי הדמויות הראשיות. בשנה זו, קוסגרוב בנוסף לכך דיבבה ככוכבת אורחת בפרק ספיישל של הסדרה המצוירת "מה חדש, סקובי דו?", כמו כן, היא גם הופיעה כאורחת באחד הפרקים של העונה החמישית של ככה זה בחיים, בתפקיד הדמות ג'סיקה. ב-2005, הוענק לקוסגרוב התפקיד של מאנץ' בסרטו של ערוץ דיסני "הנה בא פיטר כותנה". בסרט, קוסגרוב דיבבה עכברה שג'וניור ופלאטר מצילים מנץ ולאחר מכן מצטרפת להרפתקה ששתי הדמויות חייבות לעבור. יתר על כן, קוסגרוב גם דיבבה כאורחת בקומדיה המצוירת לילו וסטיץ': הסדרה בשני פרקים. ב-2005 שובצה קוסגרוב שוב לצד כוכב דרייק וג'וש, דרייק בל, בסרט "שלך, שלי ושלנו", שם שיחקה את ג'וני. הסרט הורגש קלות בקופות הקולנועים עם סכום סוף שבוע הפתיחה בסך $17,461,109 בארצות הברית. לאחר מכן הגיעה הופעתה השלישית של קוסגרוב על מסכי הקולנוע, בסרט "Keeping Up With The Steins", שקיבל ביקורות ומשובים שליליים. הסרט גם היה כישלון בקופות הקולנועים.
בספטמבר 2007 עלתה לשידור קומדיית המצבים iCarly ושודר הפרק האחרון של "דרייק וג'וש". יוצר הסדרה, דן שניידר איפשר למעריצים לשלוח סרטונים שיוצגו בסדרה. הרעיון מצא חן בעיני קוסגרוב. בקיץ 2008, הסדרה דורגה במקום השלישי בצופים בגיל 9–14. הפרק "מצילים את הטלוויזיה" הפך לפרק הבידור הנצפה ביותר בטלוויזיה ביוני 2008. הופעת הבכורה של קוסגרוב בתור אמנית הקלטה החלה עם הוצאת שיר הנושא של איי קרלי, "Leave It All to Me", בשיתוף עם דרייק בל. השיר גם הושק כסינגל ב־2 בדצמבר 2007. ביוני 2008, קולומביה רקורדס הוציאו את iCarly Soundtrack, שכולל בתוכו ארבעה שירים המבוצעים על ידי קוסגרוב. ביצועיה זכו לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. והגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הילדים של בילבורד. הסינגל הבא שהושק, "Stay My Baby", נכשל בהגעה למצעדים כלשהם, אך ההשקה השלישית שלה, "About You Now" הגיעה למקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100.
בדצמבר 2008, הוצאה גרסת כיסוי של השיר "Christmas Wrapping" בביצועה על מנת לקדם את פרק הספיישל באורך שעה "חג מולד שמח, דרייק וג'וש". ב-3 בפברואר 2009 הוציאה קוסגרוב את המיני אלבום "About You Now" זהו מיני אלבום שבו 5 סינגלים בלבד, 2 מהם רמיקסים לסינגלים קיימים. כדי לקדם את הסרט המונפש גשם של פלאפל שיצא באותה השנה, קולומביה רקורדס הוציאו את הסינגל "Raining Sunshine" (שמש גשמית) עם וידאו קליפ נלווה באוגוסט 2009. בנוסף, בשנה זו זכתה קוסגרוב בכינוי "טירונית הפופ של MTV" על ידי הערוץ. ב-2010 עבדה עם כותבי השירים המטריקס, דוקטור לוק, מקס מרטין, לי הייווד ודניאל ג'יימס עבור אלבום הבכורה שלה. בריאיון ל־MTV ציינה שהאלבום "שמח" מלבד בלדה אחת עצובה. הסינגל הראשון מהאלבום שלה, "Kissin U", הושק בתוכנית הרדיו של ראיין סיקרסט ב-12 במרץ 2010. האלבום, ששמו Sparks Fly הושק באפריל 2010 והגיע למקום השמיני בבילבורד 200. בשנה זו החלה להיות הפרזנטורית של חברת הקוסמטיקה "Neutrogena". ב-17 במרץ 2010, דווח כי חתמה על הסכם לשחק ב־26 פרקים נוספים של איי קרלי. זאת ועוד, ביולי 2010 דיבבה את מארגו בסרט גנוב על הירח.
קוסגרוב דיבבה את מארגו גם בסרט ההמשך של גנוב על הירח, גנוב על המיניונים, שיצא ב-5 ביוני 2013. דיבבה בסרטים הקצרים "גלגלי עזר" בתור מארגו וב"בנות גרו" בתור סוואנה. בדצמבר היא חשפה ב"The Today Show" שהיא עובדת על אלבום חדש עם דוקטור לוק ואמורה להוציא את הסינגל החדש שלה בקרוב. ב-2014 דיבבה את הדמות הראשית בסרט המצויר "זנב עכבר" שיצא ב-10 בפברואר 2015. ביוני 2015 נבחרה קוסגרוב להקליט שבעה שירים חדשים בברודקאסט מיוזיק, אך הפרויקט בוטל. מוקדם יותר באותה השנה השתתפה בסרט האימה "הפולשים" לצד אוסטין באטלר, בתפקיד רוס.
במאי 2015, קוסגרוב קיבלה תפקיד בקומדיית הפיילוט של NBC ששמה Crowded, שנוצרה על ידי סוזן מרטין ביחד עם המפיק בפועל שון הייז, שם גילמה את שיה, בוגרת תואר שלישי באסטרופיזיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שאינה יודעת מה לעשות בחיים שלאחר המכללה, לכן היא מחליטה לחזור לגור בביתה עם אחותה ולגלות, ובמקביל מטריפה את הוריה. הסדרה עלתה ב-15 במרץ 2016 אבל בוטלה לאחר עונה אחת.
בספטמבר 2018, כיכבה בווידאו-קליפ לשיר "Happier" של הדי-ג'יי מרשמלו ולהקת הרוק הבריטית "באסטיל".
היא נכללה ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022.
פעילות
קוסגרוב היא תומכת פעילה של בית החולים סטריט ג'וד למחקרי ילדים בממפיס, טנסי. היא גם מבקרת בבתי חולים לילדים אחרים ומגדירה את חינוך דרך מוזיקה-לוס אנג'לס בתור אחת עמותות הצדקה האהובות עליה. היא הדוברת הלאומית של הליכת האר את הלילה, ארגון שיוצר מודעות לסרטן הדם ולוקמיה.
חיים אישיים
בשנת 2014, קוסגרוב זימנה צו מניעה מבית משפט בלוס אנג'לס נגד סטוקר שלכאורה עקב אחריה, שלח לה מתנות לא רצויות ואיים בהתאבדות. האיש נעצר לאחר מכן בגין הפרת צו זה ונידון לשלוש שנות מאסר על תנאי. בשנת 2016, גבר שעקב אחרי קוסגרוב ירה באישה במכונית ליד ביתה של קוסגרוב לפני שהצית את עצמו וירה בעצמו בחצר של קוסגרוב. האיש נמצא מת בזירה.
מראת פה
מראת פה או מראה דנטלית היא אביזר המשמש ברפואת שיניים.
היא בנויה ממוט קצר שעליו מורכבת מראה קטנה ועגולה. למראה מספר תפקידים: היא מאפשרת ראייה בלתי ישירה לאזורים שבהם לרופא אין אפשרות לראייה ישירה, מיקוד קרני האור אל השן המטופלת, הרחקה של רקמות רכות, בדרך כלל הלחיים מהשן ולביצוע טרנסאילומינציה, הארת השן מהמנורה בעזרת המראה כדי לבחון את שקיפות השן.
פרט לרופאי שיניים, עושים במראת פה שימוש גם מהנדסים, על מנת לאפשר ראייה במכשירים עם חלל מועט או בעייתי לראייה.
נאנגאנג (נפה)
נפת נאנגאנג (בסינית: 南港區) היא נפה של העיר טאיפיי בטאיוואן. הנפה ממוקמת בדרום-מזרח העיר.
בנפה שוכנים אקדמיה סיניקה (האקדמיה הלאומית של טאיוואן), מרכז התערוכות טאיפיי נאנגאנג  ופארק החומרה של נאנגאנג (NKSP).
אליפות אירופה בשחייה 1927
אליפות אירופה השנייה בשחייה נערכה בבולוניה שבאיטליה מ-31 באוגוסט עד 4 בספטמבר 1927. לראשונה השתתפו נשים בתחרויות באליפות זו, פרט לטורניר כדורמים שהיה לגברים בלבד.
דגל אינגושטיה
דגל אינגושטיה אומץ רשמית בשנת 1994. הדגל מרוכב מטריסקל אדום על גבי רקע לבן, ושני פסים ירוקים בקצוות העליונים והתחתונים.
לפי המסורת המקומית באינגושטיה, הטריסקל מסמל לא רק את השמש, אלא מייצג את היקום כולו ואת האחדות בין רוח העבר, ההווה והעתיד. הצבע האדום מסמל את המאבק של בני האינגוש להגנת מולדתם, הלבן מסמל את המחשבות הטהורות שלהם על אומתם והירוק מסמל את האסלאם.
יגאל ברוכי
יגאל ברוכי (נולד ב-1944) הוא לשעבר מנכ"ל ונשיא "אלביט" וחתן פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה
ברוכי נולד בחיפה, בוגר בית הספר בסמ"ת ובשנים 1965–1968, בתום שירותו הצבאי, למד לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. לאחר קבלת התואר הוא הצטרף לחברת "אלביט" כמהנדס פיתוח ובמהלך השנים קודם לתפקידי ניהול ברמות שונות, בהם מנהל פיתוח של פרויקטים ביטחוניים ובשנת 1981 למנהל חטיבת הפיתוח וההנדסה בדרג סמנכ"ל. בשנים 1983–1984 הוא עמד בראש פעילות החברה בארצות הברית.
בשובו לישראל מונה ברוכי לתפקידי מנכ"ל שונים בחברות-בנות של אלביט. בשנת 1989 הוא מונה לסמנכ"ל תפעול בחברה, בשנת 1992 למנכ"ל "אלביט מערכות" ובשנת 1994 למנכ"ל חברת האם "אלביט". במהלך שנות כהונתו כמנכ"ל וכנשיא רשמה אלביט רווחיות גבוהה ובעידודו הורחבה פעילותה בתחום התקשורת. בשנת 2001 הוא פרש מתפקידיו בטרם התמזגה החברה עם חברת אלרון ונותר חבר מועצת המנהלים.
כשנה לאחר פרישתו היה ברוכי יו"ר דירקטוריון פעיל בחברת טלרד, תפקיד ממנו פרש בשלהי 2003. כמו כן הוא עמד בראש ועדת ההשקעות של "כור הון סיכון".
בשנת 1984 הוענק לברוכי יחד עם אריה פיינגולד ומאיר בוטבול פרס ביטחון ישראל עבור הישגיו בפיתוח ייחודי עבור חיל הים.
סכר גורי
המתקן ההידרואלקטרי ע"ש סימון בוליבר הנקרא גם סכר גורי (בספרדית: Central Hidroeléctrica Simón Bolívar או Represa de Guri) הוא סכר הידרואלקטרי במדינת בוליבר שבוונצואלה, על גדות נהר קרוני, שנבנה במהלך השנים 1963-1969. אורכו 7,426 מטרים וגובהו 162 מטרים.
סכר גורי הוא אחד מהסכרים הגדולים בעולם, ובעבר היה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ביותר, עד שסכר איטייפו בברזיל עקף אותו.
היסטוריה
בניית הסכר החלה בשנת 1963 בקניון נקוימה, כמאה קילומטרים מזרם נהר קרוני. עד שנת 1969 נבנה סכר בגובה 106 מטרים ובאורך 690 מטרים בשם מרכז ההידרואלקטריקה על שם סימון בוליבר, עד שנת 2000, אז הוחלף השם. הסכר יצר את מאגר המים המתוקים הגדול ביותר בוונצואלה. גובה פני הים בו עמד על 215 מטרים. תחנת הכוח במקום החלה להפיק חשמל בקיבולת של 1,750 מגה-ואט עד שב-1978 הורחבה הקיבולת שלה ל-2,065 מגה-ואט.
מאחר שהביקוש לחשמל היה מצוי בעלייה מהירה, ב-1976 החלו לבנות את החלק השני: סכר כבידה באורך 1,300 מטרים, תעלה נוספת ותחנת חשמל שנייה בעלת 10 טורבינות אשר מפיקות בסך הכול 7,250 מגה-ואט. ההרחבה הגדילה את מידות הסכר לגובה של 162 מטרים ולאורך של 7,426 מטרים. לצד זאת, מאגר המים בצד הסכר גדל לקיבולת של 138 מיליארד מ"ק לאחסון מי שיטפונות. ההרחבה נחנכה ב-8 בנובמבר 1986.
מאז שנת 2000 מתקיים פרויקט שיפוץ מתמשך להארכת פעילות תחנת הכוח ב-30 שנה נוספות.
2010
כחלק ממדיניות הממשלה משנות ה-60 לצמצם את ייצור החשמל מדלק מאובנים על מנת לייצא ככל הניתן, 74% מהחשמל בוונצואלה מופק באמצעות אנרגיה מתחדשת כמו אנרגיה הידרואלקטרית. החל משנת 2006 מספק סכר גורי לבדו למעלה משליש מהחשמל במדינה, זאת נוסף על חשמל שיוצא למדינות כמו קולומביה וברזיל. הסיכונים שבאסטרטגיה זו התגלו כאשר בשנת 2010, עקב בצורת מתמשכת מפלס המים היה נמוך מכדי לייצר חשמל בכמות הנדרשת. בשל כך בינואר 2010 הורתה ממשלת ונצואלה להפסיק את הפקת החשמל כדי להעלות את מפלס המים שאחרי הסכר.
2019
ב-7 במרץ 2019, זמן קצר לפני השעה 17:00 לפי השעון המקומי, אירעה תקלה בתחנת הכוח שהותירה מרבית מ-32 מיליון אזרחי ונצואלה בעלטה. בימים שלאחר תחילת הפסקת החשמל בוצעו לפחות ארבעה ניסיונות להפעיל מחדש את תחנת הכוח San Gerónimo B המפיקה 80% מהחשמל במדינה, אך כולם נכשלו, ולא נקבע תאריך להפעלה מחודשת שלה. גורמים ממשלתיים האשימו כי ההאפלה הייתה תוצר של "מעשה חבלה" בעוד מומחים ייחסו לכישלון תשתיות מיושנות ואי-תחזוקה מספקת.
הצהרת הארארה
הצהרת הארארה (באנגלית: Harare Commonwealth Declaration) היא הצהרה של מדינות חבר העמים הבריטי המהווה אחד ממסמכי החוקה של הארגון. במסגרת ההצהרה הוגדרו מחדש עקרונות הארגון, עקרונות החברות בארגון, וכן הוגדרו מחדש מטרותיו של הארגון תוך מתן דגשים למטרות מסוימות.
ההצהרה ניתנה ב-20 באוקטובר 1991 בהארארה שבזימבבואה, במסגרת הכנס ה-12 של ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה התבססה על העקרונות שנקבעו בהצהרת סינגפור, עשרים שנה קודם לכן, ונחשבת לחלק ממסמכי החוקה של חבר העמים הבריטי.
במסגרת הצהרת סינגפור, משנת 1971, נקבעו מטרות חבר העמים ובהם: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות, קידום זכויות אדם ואגליטריות, התנגדות לגזענות, התנגדות לקולוניאליזם, מיגור העוני, הבורות, המחלות ואי שוויון כלכלי, קידום סחר חופשי, שיתוף פעולה מוסדי בין מדינות חבר העמים הבריטי והתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי.
במסגרת הצהרת הארארה הוצהרו מחדש המטרות לעיל כמטרות הארגון, ובנוסף הוצהר כי מדינות חבר העמים הבריטי מאמינות כי:
הצהרת הארארה נועדה לקדם את העקרונות במדיניות מדינות החבר, וזאת לאור המצב הגאו-פוליטי העולמי שנוצר בשל תום המלחמה הקרה, ולאור תום שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
הבדל עיקרי בין הצהרה זו להצהרות הקודמות היא הורדת ההתייחסות להתנגדות ללחץ פוליטי בינלאומי - אשר הופיעה בהצהרת סינגפור. משמעות ההתייחסות שהייתה בהצהרת סינגפור היא שאפילו החבר עצמו לא יכול ללחוץ על חברותיו לעמוד בעקרונות. הורדת ההתייחסות אפשרה לארגון חבר העמים להשפיע על מדיניות הפנים של חברות הארגון.
הוקאן סירן
הוקאן אריק גונאר סירן (בשוודית: Håkan Erik Gunnar Syrén; נולד ב-31 בינואר 1952) הוא אדמירל שוודי בדימוס אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) העשירי של צבא שוודיה.
ביוגרפיה
סירן נולד בווקשה ב-31 בינואר 1952. אביו היה אוברסט-לויטננט בצבא השוודי. הוא גדל באופסלה וב-1970 החל ללמוד באקדמיה הימית המלכותית. ב-1973 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד מחלקה בגדוד ארטילריית החוף וקסהולם. ב-1980 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית קרלברי בסטוקהולם. הוא סיים את לימודיו ב-1984 והוצב במטה הצי בסטוקהולם. ב-1988 הוא נשלח לקורס במכללת המלחמה של הצי בארצות הברית. לאחר שחזר לשוודיה, הפך למורה באקדמיה הצבאית קרלברי, ובמקביל מונה לראש מחלקת התכנון של הצי. בין 1992-1994 הוא שימש כמפקד הגדוד האמפיבי, ולאחר מכן שימש כמפקד גדוד ארטילריית החוף וקסהולם עד 1996. בין 1996-1998 שימש סירן כראש מחלקת התכנון במפקדת הכוחות המזוינים. ב-1999 הוא מונה למזכיר ועדת ההגנה. זמן קצר לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד שירות המודיעין והביטחון הצבאי. ב-31 בדצמבר 2003 הוא מונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הצבא השוודי. הוא היה הראשון, והיחיד עד כה, שהגיע לתפקיד משורות הצי השוודי. הוא כיהן בתפקיד עד 24 במרץ 2009. לאחר סיום תפקידו, הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי. הוא סיים את התפקיד ב-6 בנובמבר 2012. לאחר פרישתו הפך ליועץ בכיר עבור תאגיד החלל השוודי, וכיום הוא חבר במועצת המנהלים של התאגיד ומנהל חברה פרטית לייעוץ צבאי בשם In General AB.
דבורה ברנשטיין
דבורה (דבי) ברנשטיין (נולדה ב-1944 בשיקגו) היא פרופסור אמריטה, סוציולוגית והיסטוריונית חברתית ישראלית, הרצתה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. מחקריה של ברנשטיין התמקדו בתקופת המנדט, העשור הראשון למדינה, ועוסקים בסוגיות החברתיות המרכזיות של החברה הישראלית: יחסים בין אשכנזים למזרחים, יחסים בין יהודים לערבים ומעמד האישה בחברה הישראלית. מחקריה בחנו את אי השוויון בחברה הישראלית המתהווה. מחקריה מהווים שילוב של מחקר היסטורי וניתוח סוציולוגי ובעת שחקרה, היו פורצי דרך. כלת פרס ישראל לחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה לשנת תשע"ט (2019).
עבודתה האקדמית
מאז 1976, ברנשטיין מרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. ב-2012 פרשה מהוראה באוניברסיטת חיפה. במשך 36 שנה, ברנשטיין לימדה בחוג ושימשה כיושבת ראש של ועדות שונות ובין השנים 1997- 2002 כיהנה גם כיושבת ראש התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה. במקביל, הייתה חברת מערכת בכתבי העת "מגמות", ו"סוציולוגיה ישראלית". ב-1978 ברנשטיין הקימה יחד עם שלמה סבירסקי, דבורה קלקין והנרי רוזנפלד את כתב העת "מחברות למחקר וביקורת" שהיה כתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון בארץ בעברית.
מחקריה
דור המייסדות: ברנשטיין חקרה את מקומן של נשים פועלות בתל אביב בשנות העשרים והשלושים. היא בחנה את מצבן בשוק העבודה, במשפחה, בחיי הפנאי ובתנועת הפועלות. במחקרה הפריכה את מיתוס השוויון של תנועת הפועלים הציונית בארץ ישראל המנדטורית. היא הראתה כיצד דחקו נשים אל עיסוקים "נשיים" מסורתיים - טיפול בילדים, מטבח, כביסה וכו'. ברנשטיין טוענת כי מגמה זו לא אפיינה רק את הפועלים עצמם אלא גם את ההנהגה הגברית הציונית והיסטוריונים של התנועה לא עסקו בתופעה.
יחסי יהודים וערבים בשוק העבודה בתקופת המנדט הבריטי: ברנשטיין בוחנת את שוק העבודה בתקופה לפני קום המדינה לא כשני שוקי עבודה נפרדים, יהודי ופלסטיני, אלא כשוק עבודה אחד המתקיים באזור גאוגרפי נתון. היא בוחנת את מערכות היחסים המורכבות אשר נוצרו בין פועלים יהודים וערבים, מעסיקים יהודים וערבים. מן המחקר עולה כי בה בשעה התקיימו שיתופי פעולה, בעיקר בסקטור הציבורי, על אף המאמצים של הנהגות הפועלים וההנהגות הלאומיות להעמיק את ההפרדה בין כוח העבודה היהודי והערבי.
יחסי אשכנזים מזרחים: ברנשטיין כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תנועת הפנתרים השחורים הישראלית, שהתבססה על עבודת שדה שערכה בזמן מחאת הפנתרים (1971-72). היא טענה כי הפנתרים הצליחו ציבורית להעלות מודעות לקיפוח המתמשך של מזרחים בישראל. ארגונית הם הוכיחו שצעירים מהפריפריה יכולים להתארגן לעשייה פוליטית משמעותית למרות מעמדם החלש מול מהממסד. אך הם יצרו התנגדות הן בקרב הממסד והן בקרב תומכים פוטנציאלים שלהם משום שהיו לא משכילים ועבדו בעבודות מזדמנות. הפנתרים השחורים לא הצליחו להפוך את המחאה לכדי תנועה ממוסדת ולא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת.
ברנשטיין חקרה גם את נושא המעברות והתמקדה במדיניות שהובילה להקמת המעברות. המעברות בשנות החמישים, לטענתה, יצרו יחסי תלות וריבוד בין האוכלוסייה הוותיקה לעולים שהגיעו ממדינות האסלאם. יחסים לא שוויוניים אלו קיימים מאז בחברה הישראלית. המעברות היו הנדבך הראשון ביחסי התלות האלו.
עובדות נקיון: ברנשטיין הייתה הראשונה שחקרה את התמורות בתחום עבודת הניקיון. היא הפנתה זרקור למעבר מהעסקה ישירה של עובדות ניקיון במוסדות להעסקה דרך קבלנים. זהו המאמר האקדמי הראשון שנכתב על עובדות ניקיון ועל המעבר לעבודה קבלנית כ־15 שנה מאוחר יותר, ברנשטיין, אורלי בנימין ופנינה מוצפי האלר המשיכו במחקר על עובדות ניקיון. הן ראיינו עבודות ניקיון מקבוצות שונות (עולות מחבר העמים, נשים מזרחיות ונשים ערביות) וניתחו את חוויית הבושה, שהיא פועל יוצא מתחום עיסוקן, שמקבלת משמעויות שונות בכל אחת מהקבוצות.
חייה האישיים
ברנשטיין נולדה בשיקגו, למשפחה יהודית. אביה הרברט, שהיה כימאי, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1947 ועבד שלוש שנים במכון ויצמן ברחובות. משם עברו לחיפה, שם הקים האב מפעל לחומרים כימיים. המפיק אריק ברנשטיין הוא אחיה הצעיר. ברנשטיין למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ רביבים. בן-זוגה של ברנשטיין במשך שלושים שנה עד לפטירתו היה יוסף שם טוב, מנופאי בנמל חיפה וממנהיגי מרד ואדי סאליב, המרד העדתי הראשון בישראל. שם טוב נפטר בשנת 2007. לשניים בן, יותם, דוקטורנט לכלכלה.
ארתור רמבו
ארתור רמבּוֹ (בצרפתית: Arthur Rimbaud; 20 באוקטובר 1854 – 10 בנובמבר 1891), משורר צרפתי.
קורות חייו
רמבו התגורר תקופה קצרה בביתו של ורלן בפריז. מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים הומוסקסואלית. ורלן התאהב מהר מאוד ברמבו, העלם המתבגר. הם בילו את זמנם בחיי בוהמה, חיי רחוב ובתי קפה, שתו משקאות משכרים וחשיש (בתקופתם חשיש נמכר בצורה נוזלית). בשנת 1872 עזב ורלן את אשתו ואת בנו, נסע עם רמבו ללונדון, ואחר כך לבריסל. ביולי 1873, בתחנת הרכבת של בריסל, ורלן שהיה שתוי ירה ברמבו ופצע אותו בפרק כף ידו. רמבו, שחשש לחייו, הזמין את המשטרה. ורלן נעצר ונידון לשתי שנות מאסר. רמבו חזר לעיר הולדתו, וסיים את ספרו "עונה בגיהנום", שבו תיאר את חייו עם ורלן.
רמבו וורלן נפגשו בפעם האחרונה בגרמניה בשנת 1875. אך רמבו נטש את השירה והחליט להתעשר כדי להיות יום אחד סופר ומשורר בלתי תלוי. הוא יצא לחיי נדודים באירופה. בשנת 1876 התגייס לצבא ההולנדי כדי לנסוע לאינדונזיה. אחר כך ערק מן הצבא, וחזר לפריז. הוא נסע לאי קפריסין, ובשנת 1880 התיישב בעיר עדן בדרום חצי האי ערב (כיום בתימן). בשנת 1884 הפך לסוחר בכלי נשק בעיר הרר שבחבש, כיום אתיופיה.
רמבו סבל מדלקת בברכו הימנית, שמאוחר יותר אובחנה כסרטן. בשנת 1891 הוא חזר לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ונכנס לבית חולים, שם כרתו את רגלו הימנית. רמבו נפטר במרסיי באותה שנה מרעלת דם.
בשנת 1886 פרסם ורלן את קובץ שיריו של רמבו. השפעתו של רמבו חדרה לספרות, למוזיקה ולאמנות המודרניות.
סבורגה
נסיכות סבורגה (באיטלקית: Principato di Seborga) היא נסיכות (לכאורה) קטנה הנמצאת במחוז ליגוריה שבאיטליה. הנסיכות עצמאית משנת 954. הנסיכות לא מוכרת על ידי אף מדינה זרה. היא מקיימת כוח שיטור פנימי, אך מקבלת את כל השירותים המשטריים מאיטליה – דבר המחזק את הקביעה, שהיא אינה עצמאית.
מאקה-מאקה (מיתולוגיה)
מאקה-מאקה הוא אל מרכזי במיתולוגיה הדתית של אי הפסחא.
לפי האמונה מאקה-מאקה הוא יוצר האנושות, אל הפריון והאל הראשי של "כת איש הציפור". מאקה-מאקה משמש כנושא הציור בפטרוגליפים רבים שברחבי האי.
בשנת 2008 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לכוכב לכת ננסי שנמצא ב-2005 בשם מאקה מאקה. שם זה ניתן לו בגלל שהתגלה בסמיכות לחג הפסחא, ומשום שאשתו של המגלה הייתה בהיריון באותה העת.
5 ביוני
5 ביוני הוא היום ה-156 בשנה (157 בשנה מעוברת), בשבוע ה-23 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 209 ימים.
פיליפ משוואביה, מלך גרמניה
פיליפ משוואביה (בגרמנית: Philipp von Schwaben; 1177 - 21 ביוני 1208) היה דוכס שוואביה מלך גרמניה ויריב של אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנשא את כתר גרמניה והקיסרות במקביל.
ביוגרפיה
בשנת 1196 קיבל פיליפ את התואר דוכס שוואביה בירושה מאחיו קונרד השני שנפטר. בשנת 1197 הוא התחתן עם הנסיכה הביזנטית אירנה אנגלינה בתו של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית  ואלמנתו של רוג'רו השלישי, מלך סיציליה.
חששו של פיליפ מיציבות שלטון בית שטאופן היה מוצדק, במקביל לבחירתו פעלו נסיכים ואנשי כמורה גרמניים כנגדו ובחרו באוטו הרביעי, בנו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה ומתנגד לבית שטאופן כמלך מתחרה. המהלך קרע את גרמניה והביא להתערבות כוחות חיצוניים חזקים בפוליטיקה הפנימית של גרמניה. מצד אחד ניצבו אוטו ונסיכי צפון גרמניה ואיתם אנגליה ותמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ומצד שני פיליפ ונסיכי דרום גרמניה בתמיכת צרפת. במאבק הפכפך הצליח פיליפ בשנת 1204 להשיג יתרון ושנה לאחר מכן הוכתר שנית למלך גרמניה. בשנת 1207 הוא נכנס כמנצח לקלן והכריע את המלחמה.
משפחתו
בשנת 1197 התחתן פיליפ עם אירנה אנגלינה, בתם של איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ואירנה פאלאיולוגינה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ד'תתקע"ח
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
אלקמאון מקרוטון
אלקמאון מקרוטון (ביוונית: Ἀλκμαίων) היה פילוסוף יווני הנחשב לאחד מאבות האנטומיה. לא ידוע בוודאות מתי חי אלקמאון, אך נאמר עליו שהיה מתלמידיו של פיתגורס, ואם כך הדבר הרי שהוא חי בסוף המאה ה-6 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-5 לפנה"ס. הוא נולד בעיר קרוטונה שבדרום איטליה של היום. לא ידוע אם אלקמאון היה רופא ואם ביצע ניתוחים בעצמו.
רוב ספריו של אלקמאון עוסקים ברפואה, בפילוסופיה ובנושאים קרובים. הוא עסק בין השאר בהתפתחות העובר, בשינה, במחלות, במוות, בשאלת נצחיות הנשמה, ובנושאים נוספים מתחומי הפסיכולוגיה והאפיסטמולוגיה. כתביו של אלקמאון בנושאי רפואה התבלטו במחשבה מקורית. כך למשל, הוא היה הראשון שהבין כי המוח הוא האיבר שאחראי להכרה ולהבנה, והוא היה הראשון שהבדיל בין תפיסה והבנה. כמו כן, אלקמאון הבין שצריך להיות קשר בין החושים למוח.
אלקמאון עסק בספריו גם באסטרונומיה ובקוסמולוגיה.
מקוטו קובאיאשי
מקוטו קובאיאשי (נולד ב-7 באפריל 1944) הוא פיזיקאי יפני הידוע בעבודתו על שבירת סימטריית CP, שזיכתה אותו להיות אחד מארבעה הזוכים בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2008.
ביוגרפיה
קובאיאשי נולד בנגויה, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. אביו היה רופא ששימש במנהל המרכז לבריאות הציבור בנגויה, ונפטר זמן קצר לאחר שהסתיימה המלחמה כשקוביאשי היה בן שנתיים בלבד.
קובאיאשי למד פיזיקה באוניברסיטת נגויה וסיים את התואר הראשון בשנת 1967. לאחר מכן המשיך את לימודיו וקיבל תואר דוקטורט בשנת 1972. באותה שנה עבר לאוניברסיטת קיוטו, שם עבד כעמית מחקר.
יחד עם עמיתו טושיהידה מסקאווה, הוא עבד על הסבר שבירת סימטריית CP, בתוך המודל הסטנדרטי של פיזיקת חלקיקים. התאוריה של קובאיאשי ומסאווה טענה שיהיו לפחות שלושה דורות של קווארק, תחזית שאושרה בניסוי ארבע שנים מאוחר יותר על ידי הגילוי של הקווארק התחתון. קובאיאשי ומסקאווה זכו יחד בחצי מפרס נובל לפיזיקה לשנת 2008 על עבודתם.
המוזיאון הארכאולוגי בעקבה
המוזיאון הארכאולוגי בעקבה (בערבית: متحف آثار إقليم العقبة) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר עקבה שבירדן.
היסטוריה, מבנה ותצוגה
המוזיאון שוכן במבנה אשר שימש כארמונו של חוסיין בן עלי, מנהיג המרד הערבי, ואשר נבנה בשנת 1917. מצודת עקבה שוכנת בצמוד למבנה המוזיאון ממזרח, ובצידו המערבי מתנשא תורן הדגל הגבוה שעליו מונף דגל המרד הערבי. במוזיאון ארבעה חדרי תצוגה בהם מוצגים ממצאים נבטיים, רומיים, ביזנטיים ומוסלמים. נוסף על אלה אוצר המוזיאון ממצאים מהכנסייה העתיקה בעקבה ואת אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה (Via Traiana Nova), היא דרך המלך, שעליה חקוקים שמו של הקיסר טראיאנוס והעובדה שסלל את הדרך מסוריה אל ים סוף. עוד מציג המוזיאון מטבעות זהב פאטימים, כיתובים של פסוקים מהקוראן אשר התנוססו במאה ה-9 מעל שער העיר המזרחי, ומוצגים נוספים ממצרים, אתיופיה, עיראק וסין. נכון ל-2017 הוא סגור לשיפוצים.
ז'אן-קלוד טרישה
ביוגרפיה
טרישה חונך ב- École des Mines de Nancy, היכן שהוא השלים את לימודיו בשנת 1964. הוא עבר ללמוד בסיאנט פו, עד לשנת 1966, ולאחר מכן בבית הספר הלאומי למנהל (École Nationale d'Administration; ENA) בשנים 1969-1971, שני מוסדות צרפתיים להשכלה גבוהה בתחום מדע המדינה והמנהל הממשלתי. בשנת 1987 טרישה נהפך לחבר בגוף ייעוץ פיננסי בר-השפעה המבוסס בוושינגטון, ה- Group of Thirty. מאוחר מכן, בשנת 1993 הוא מונה לנגיד הבנק המרכזי בצרפת. ב-1 בנובמבר 2003 בא במקומו של ווים דויסנברג כנשיא הבנק המרכזי האירופי. בשנת 2008, טרישה זכה בפרס ה- Vision for Europe Award עבור תרומתו לקידום אינטגרציה אירופאית רחבה יותר.
בינואר 2003 טרישה הועמד למשפט יחד עם שמונה נוספים באשמת אי-סדירויות בבנק קרדי ליונה, אחד מהבנקים הגדולים בצרפת. טרישה היה ממונה על האוצר הצרפתי באותה התקופה. הוא נוקה מאשמה ביוני 2003, מה שפינה עבורו את הדרך להתקדם לתפקיד נשיא בנק המרכזי האירופי. טרישה ייחס את משבר הבנקאות של שנת 2009 להערכת חסר של סיכונים בקרב הקהילה הפיננסית הבינלאומית. הוא קרה לרפורמה להפחתת החשיבה לטווח-קצר בקרב הבנקים ולהגברת השקיפות. טרישה היה קורבן לביקורת על תגובתו של הבנק המרכזי האירופי למיתון הגדול, שהתמקדה ביציבות מחירים על פני התאוששות וצמיחה.
ב- 31 באוקטובר 2011, הוחלף טרישה בתפקידו כנשיא הבנק המרכזי האירופי, על ידי הבנקאי והכלכלן האיטלקי מריו דראגי.
אריאל רוט
אריאל רוט (ט"ז בתמוז תש"ג, 19 ביולי 1943 - כ"ז באלול תשנ"ט, 18 בספטמבר 1998) היה מהנדס ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה
רוט נולד בעפולה וסיים את לימודיו בתיכון "אורט" בנתניה במגמת חשמל. בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת כקשר בחיל הקשר וכאלחוטן בחיל השריון. לאחר שירותו הוא המשיך לעסוק בתחום הקשר והאלקטרוניקה, בהם עסק כתחביב משנות ילדותו, ולמד לימודי הנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, אותם סיים בשנת 1969. במקביל ללימודיו הוא הועסק כטכנאי ברשות הדואר ובתחנת הרדיו "קול ישראל".
בשנת לימודיו האחרונה התקבל רוט לשירות הביטחון הכללי והיה ממקימי יחידת הטכנולוגיה במסגרתו. בשנות עבודתו הוא עסק בפיתוח מכשור תקשורת, מחשבים ואלקטרוניקה ובאבטחת מידע ובשנת 1985 זכה על פועלו בפרס ביטחון ישראל. במהלך שנים אלו הוא למד לימודי תעודה במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב והיה מראשי אגודת חובבי הרדיו.
רוט נפטר לאחר מחלה בשנת 1998.
שון כבשון הסרט
שון כבשון הסרט (באנגלית: Shaun the Sheep Movie) הוא סרט פלסטלינה קומי באורך מלא שיצא לאקרנים ברחבי העולם ב-6 בפברואר 2015. הסרט מבוסס על סדרת האנימציה שון כבשון.
תקציר העלילה
שון הכבשון מואס בחיי היום-יום שבחווה, בעקבות זאת הוא עושה מעשה קונדס לחוואי. שהחוואי מקבל מכה בראש ומאבד את הזיכרון שלו, שון כבשון ושאר העדר יוצאים לעיר הגדולה על מנת להציל אותו. גם ביצר הכלב עוקב אחריהם.
הפקה
הסרט החל את הפקתו בינואר 2011. הבמאים רצו "להביא את שון לאזור בטוח", וכתוצאה הביאו את הסיפור לעיר הגדולה. הסרט נשאר נאמן לסדרת האנימציה, בה הדמויות היו שקטות.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט 99% המבוססים על 164 חוות דעת ודירוג ממוצע של 8.07 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט 81% המבוסס על 30 חוות דעת.
נגד הגליליים
נגד הגליליים (ביוונית: Κατὰ Γαλιλαίων; בלטינית: Contra Galilaeos), כלומר נוצרים, הוא חיבור פולמוסי יווני שנכתב על ידי הקיסר הרומי יוליאנוס, הידוע בכינויו "הכופר" בתקופת שלטונו הקצר (361–363). אף על פי שנכתב במקור ביוונית, החיבור ידוע יותר תחת שמו הלטיני, ככל הנראה בגלל חיבור התגובה הפולמוסי של קירילוס האלכסנדרוני, "נגד יוליאנוס" (Contra Julianum).
הקיסר יוליאנוס ביקש לעצור את השפעתה הגוברת של הנצרות באימפריה הרומית, ועודד תמיכה בכתות הקיסרות האליליות המקוריות ובדתות האתניות של האימפריה. בחיבור זה תיאר יוליאנוס את מה שנחשב לשגיאות ולסכנות האמונה הנוצרית, וניסה לשפוך אור לא מחמיא על מחלוקות מתמשכות בתוך הכנסייה הנוצרית. יוליאנוס הציג את הנוצרים ככופרים ביהדות, שהקיסר ראה בה כדת ותיקה ומבוססת מאוד שיש לקבלה במלואה. לאחר מותו של יוליאנוס בקרב בשנת 363, הוחרם החיבור ובשל כך אבד. תוכן החיבור והטיעונים נגד הנצרות ידועים רק מכלי שני, באמצעות טקסטים שנכתבו על ידי סופרים נוצרים שביקשו להפריך את טיעוניו.
על החיבור
יוליאנוס היה הקיסר הפגאני האחרון ששלט באימפריה הרומית. בהיותו אחיינו של הקיסר קונסטנטינוס, הוא חונך כנוצרי, אם כי למד אצל נאופלטוניסטים בזמן שגדל, ונטש בסתר את הנצרות בשנת 351. לאחר שהפך לקיסר, ניסה לסיים את רדיפות עובדי האלילים שנמשכו בעשורים הקודמים. התיר פולחן קרבן ואף בנה מחדש מקדשים פגאניים רבים ומימן כתות. אף שלא רדף נוצרים ולא אסר על קיומה של הנצרות, הוא הפסיק את הסיוע הכספי לכנסייה הנוצרית והפסיק את העונשים שהוטלו על נוצרים כופרים. הוא גם חיבר חיבורים שתקפו את אלה שעם רעיונותיהם הוא לא הסכים, כולל שניים על אלה שכינה "ציניקנים כוזבים" ו"נגד הגליליים", שנכתב במהלך שהותו באנטיוכיה בחורף 362–363.
החיבור "נגד הגליליים" לא שרד, ככל הנראה הושמד בצו אנטי-פגאני בשנת 448 או 529. מה שאנחנו יודעים עליו מקורו בכתביו של קירילוס האלכסנדרוני, שציטט מתוכו באריכות בחיבור פולמוסי נגדו בין השנים 434–437 או 439–441. גם חיבורו של קירילוס לא שרד בשלמותו ושרדו ממנו רק עשרה פרקים שמתפלמסים עם החלק הראשון (מתוך שלושה) של "נגד הגליליים". שרדו גם קטעים רבים מתוך עשרה חלקים אחרים. קירילוס טען שמדובר באחת היצירות האנטי-נוצריות החשובות ביותר שנכתבו, וכי היא נחשבה לרוב כבלתי ניתנת להפרכה, ואילו ליבאניוס שיבח אותה כיצירה גדולה עוד יותר מהביקורות של פורפיריוס. אף שסופרים נוצרים רבים כתבו טקסטים שבהם זלזלו ביוליאנוס, רק תאודור ממופסואסטיה ניסה לכתוב הפרכה של היצירה לפני קירילוס.
בנוסף לניגוד הברור בין היותו של קירילוס נוצרי והיותו של יוליאנוס פגאני, השקפותיהם הדתיות היו שונות מאוד. בעוד שיוליאנוס תמך בקהילה היהודית באימפריה הרומית וביקש לבנות מחדש את בית מקדשם, קירילוס גינה את הקהילה היהודית על כך שעמדה בדרכה של הנצרות, וטען שהגויים צריכים לדחות כל רעיון יהודי כולל זה של בניית המקדש מחדש בירושלים, דבר שיוליאנוס תמך בו. ייתכן שמחלוקת עקרונית זו ביחס ליהדות היא שהפכה את דברי קירילוס לכה מרירים. שכן הוא מדבר על יוליאנוס כעל אדם הנתון בהשראת השטן, שרצה להרחיק אנשים מהאמונה הנוצרית, ואת המסורת היוונית שיוליאנוס הגיע מממנה כאיוולת. לדברי קירילוס, כל אמת שנמצאה בטקסטים היוונים הייתה שם כתוצאה מכך שהיוונים שמעו על חכמתו של משה - אפילו אפלטון היה כביכול מעריץ גדול של המחוקק היהודי. הפרכתו הייתה אפוא ניסיון להוכיח כי השקפתו של יוליאנוס על המסורת האפלטונית כעליונה על המסורת הדתית של משה הייתה, למעשה, היפוך האמת, שכן היו אלה היוונים שמילותיהם היו צל של האמת של משה.
כיצד בני אדם החלו להאמין באלוהי
יוליאנוס מותח קודם כל ביקורת על מנהג של הגליליים של הכחשת קיומם של האלים (אתאיזם), ומנהגם, שנלקח מהיוונים, להיות עצלנים ובעלי אמונות טפלות. הם "ליקטו משניהם [משתי הדתות] את הדברים שהשתרגו על עמים אלה ככוחות רשע: את האתאיזם מקלות הראש היהודית, ואילו את אורח החיים המושחת והנרפה מן העצלות וההמוניות שלנו" (42E–43B). יוליאנוס טוען כי בני אדם מטבעם יודעים על קיומו של אלוהים מבלי שלימדו אותם על כך וכי לכל בני האדם יש אמונה הטבועה בהם כי האלים שוהים בשמיים ומתבוננים במתרחש בעולם. יתר על כן, כל בני האדם, מתוך התבוננות באופי היציב של גופי השמיים, הגיעו לידי אמונה כי האלים הם נצחיים ולא משתנים (43A – 52C).
מה שהיוונים והעברים אומרים על האלוהי
יוליאנוס ממשיך לדון במיתוסי הבריאה של היוונים והיהודים, ומצטט את תיאור ספר בראשית. הוא מלגלג על הרעיון לפרש פשוטו כמשמעו את התיאור היהודי, וטוען שזה בלתי אפשרי מבחינה הגיונית: הוא שואל כיצד זה סביר שאלוהים לא ידע שהאשה שברא כעזר כנגדו של אדם, לא תביא לאדם ברכה, אלא דווקא צרה, בהיותה שותפה לסיבה לגירושם מגן עדן? כיצד הצליח הנחש לדבר שפה אנושית? האם זה לא מוזר ביותר שאלוהים מנע מבני האדם שברא את היכולת להבדיל בין טוב ורע? הרי ברור כי כך האדם לא יימנע מרע ולא יתאמץ לטוב. לדבריו, הכח להבחין בין טוב לפחות טוב שייך לתבונה ומשכך, הנחש היטיב למעשה עם הגזע האנושי. יוליאנוס טוען כי אל שאינו רוצה לחלוק את חכמתו עם האדם צריך להיקרא "צר עין" (baskanos), ולכן פירוש הסיפור כפשוטו הוא גם חילול השם ועלבון כלפי אלוהים. אל אמיתי, לדבריו, לא היה מונע את ידיעת הטוב ורע מבני האדם ולא היה מקנא בבני אדם שאוכלים מעץ החיים וחיים לנצח. אי לכך, לסיפור זה חייבת להיות משמעות עמוקה יותר.
יוליאנוס מעלה גם שאלות מהסיפור כיצד אלוהים ברא את העולם: מאין באו התהום, החושך והמים; מאין הגיעו מלאכים, מאחר שהם לא מוזכרים בתיאור הבריאה. יוליאנוס מבחין בין "הבורא הבלתי אמצעי של העולם" ובין "האלים שמעליו", ובכך נראה שמאמץ את ההבחנה הנאו-אפלטונית בין הישות העליונה לדמיאורג. אלא שברצונו להבהיר שהתפיסה היהודית של "הבורא הבלתי אמצעי" נחותה מזו של אפלטון, משום ש"האל לפי משה אינו בורא דבר שאין לו גוף, כי אם עורך ומסדר של החומר הקדמון". בעיני יוליאנוס, סיפור בראשית אינו עוסק באל בורא, אלא באל נחות שרק עיצב את החומר שכבר נוצר.
הוא משווה זאת לתיאור הבריאה של אפלטון בטימאיוס, שבו אלים נחותים מעצבים את החומר שיצר האל הבורא. יוליאנוס ממשיך וטוען כי חייב להיות יותר מאל אחד שעיצב את החומר, מאחר שאילו היה רק אל אחד, כל היצורים שנבראו היו זהים. העובדה שיש הבדל כזה בין יצורים אלמותיים, בני אדם ובעלי חיים, מוכיחה שאלים שונים עיצבו יצורים שונים.
אלוהי משה, בהיותו אל שבחר את היהודים כעמו והעניק להם בלבד את מתנת הנבואה ואת תורתו, הוא אלוהי העם היהודי בלבד, ולא של אף גזע אחר של בני אדם. יוליאנוס סבור כי זה אבסורד להאמין שאלוהים שברא את כל העולם, שמתאר את עצמו כאל קנאי, הסתפק בהגבלת עצמו לטיפול בשבט קטן בארץ ישראל, תוך שהוא מאפשר לכל העמים מלבד ליהודים לעבוד אלילי שקר במשך אלפי שנים: אלוהי היהודים העדיף להגביל את עצמו לעם אחד, ולכן אין הפגנים חייבים לו הכרת תודה.
לאחר מכן דן יוליאנוס כיצד היוונים רואים באלים כנציגיו של האל הבורא, שכל אחד מהם אחראי על הטיפול באומות, ערים וגזעים שונים של בני אדם, מה שמסביר מדוע אופיים ומנהגיהם של בני אדם כה שונים זה מזה. הוא לועג לרעיון כי פרשנות מילולית לסיפור מגדל בבל יכולה להסביר כראוי מדוע בני אדם שונים כל כך זה מזה, באומרו שהיא אינה מסבירה מדוע לבני אדם יש ערכי מוסר או חוקים שונים או מדוע יש להם הבדלים פיזיים כה בולטים. במקום זאת, הוא מאמין, אלים שונים אחראים על גזעים ועמים שונים ולכן גם על ההבדלים של האנושות. אלוהי משה אכן קיים, אך רק כנחות לאלוהי הכל.
יוליאנוס מצטט את עשרת הדיברות ושואל איזו אומה יש בנמצא, שמלבד הדיבר "לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים" והדיבר "זָכוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת", אינה סבורה שעליה לשמור את הדיברות האחרים.
מוטיב חוזר בחיבור הוא קנאת האל היהודי. יוליאנוס טוען כי הפסוק "אנכי יהוה אלהיך אל קנא" הוא בבחינת עלילה על אלוהים ושואל כיצד יכולה קנאות להיות תכונה אלוהית, שהרי "אם כן, אדם קנא וצר עין נראה לך ראוי לגינוי, אבל הופך אתה זאת למידה אלוהית אם נאמר שהאל קנא הוא?" ואם הוא אלוהים באמת קנאי, מדוע לא מנע מהגויים לעבוד אלים אחרים: "כיצד, אפוא, לא עצר בעדם בעצם ידו...? האם לא היה מסוגל לעשות זאת, או שמלכתחילה לא רצה למנוע שהאלים האחרים יֵעַבדו?".
יוליאנוס שואל מדוע, אם האל היהודי הוא האל היחיד, היהודים לא הצליחו להשיג הישגים כמו עמים אחרים, כמו היוונים, הפיניקים או המצרים, ומדוע היהודים נשתעבדו על ידי כל כך הרבה עמים אחרים. הוא מציין כי ליהודים מעולם לא היה מצביא גדול כמו המצביאים בקרב היוונים והרומיים, מעולם לא הופיעה אצלם רפואה כמו זו של היפוקרטס, והמלך שלמה, "החכם מכל אדם" אצלם, אינו בר השוואה לפוקילידס, תאוגניס או איסוקרטס, שהרי אותו שלמה לא הצליח להתגבר על תאוותו ועבד גם אלים אחרים.
מדוע נטשו הגליליים אמונות יהודיות?
יוליאנוס תוקף את המתנצרים, שמצד אחד, נטשו את האלים הנצחיים לטובת "הפגר המת של היהודי" וערקו מהפגנים אל "העברים", אך מצד שני, מוטב היה לו נשארו עם היהודים במקום להתנצר:
על רקע ההשוואה בין נוצרים ליהודים, יוליאנוס מביע את השקפותיו החיוביות ביותר על היהודים, להם לפחות יש "הלכות מדוקדקות בענייני פולחן, ורבבות איסורים ומצוות המצריכים אורח חיים של קדושה כשל כוהן". יוליאנוס מקדיש זמן לדיון, כיצד אפילו לאחר שהגליליים אימצו מסורות יהודיות בשמן, הם באמת דחו אותן ורק קיבלו את חילול האלים שבהן. הוא מבקר את האמונה כי ישו הוא הנביא שאותו חזו משה וישעיהו, שכן ישו, בהיותו כביכול בן האלוהים, לא היה צאצא מיהודה, ואומר שהרעיון של אל הטוען שהוא האל היחיד, הבורא ישות שווה לו (ובכך אל שני), נוגד את האמונות המונותיאיסטיות של היהדות. הוא מצביע על כך שהגליליים נטשו רבות מהאמונות המרכזיות ביהדות, כמו הקרבת בעלי חיים והגבלות התזונה שלה, ומבקר את הטענה כי אלוהים קבע להם חוק חדש בזמן שמשה הזהיר בנחרצות כל כך מפני שינוי החוק.
יולייאנוס אף מגיע למסקנה "שדעתם של היהודים מסכימה עם אומות העולם פרט לאמונה באל אחד. שהרי דבר זה מיוחד להם וזר לנו, כי שאר הדברים משותפים איכשהו לנו ולהם".
לצד נטישת תורת היהודים, יוליאנוס גם מאשים את הגליליים בנטישת תורותיהם של השליחים המקוריים. הוא טוען שאף שליח לא טען כי ישו הוא אלוהים עד יוחנן. הגליליים גם אינם מצייתים לדבריו של ישו, מאחר שהם מקדשים קברים ואת המתים, ואילו ישו התייחס לאתרי קבורה כמקומות של טומאה. לאחר מכן מביא יוליאנוס מנהגים יהודיים אחרים שננטשו על ידי הגליליים כמו ברית מילה וחג הפסח, ותוהה מדוע הם זנחו מנהגים כאלה, בזמן שיוחסה להם חשיבות כה רבה בהלכה היהודית, כשהוא מרחיק לכת וטוען כי הנוהגים הדתיים של משה ואברהם קרובים הרבה יותר למנהגים הדתיים של היוונים מאשר לאלה של הגליליים, המתעקשים לטעון כי הם יורשי היהדות. אולם גם על המונותאיזם, ההבדל הממשי היחיד בין היהודים לשאר האומות, ניתן לגשר:
יום הכיפורים בבית המקדש
עבודת יום הכיפורים בבית המקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. העבודה נועדה לכפר על חטאיהם של כל איש ואיש מישראל ולטהר את המקדש מכל חטא. לדעת רבים יום זה היה נקודת השיא בעבודת ה' של עם ישראל בזמן שבית המקדש היה קיים. ועבודת הכהנים שנעשתה על ידי הכהן הגדול ביום הכיפורים הייתה העבודה החשובה ביותר שנעשתה במקדש במהלך השנה. ככלל הכהן הגדול עשה את כל העבודות במקדש ביום זה, אך ישנם מספר חריגים.
יום זה הוא הפעם היחידה בשנה שבה הותרה כניסה לקודש הקודשים, וזאת לכהן הגדול בלבד. עבודות היום התבצעו על ידי הכהן הגדול לפי סדר מוגדר, ובמקרה של סטייה מהסדר המדוקדק הקבוע בהלכה, חלק גדול מהעבודות היו נפסלות.
ההכנות לעבודה
במשנה מתואר כי שבעה ימים לפני יום כיפור היה פורש הכהן הגדול מביתו ללשכת פלהדרין. חובת הפרישה נלמדת מהפסוק בפרשת צו:. יש שכתבו שמטרת הפרישה היא שהכהן הגדול יכין את עצמו רוחנית ויתקדש בימים אלו (ערוך השולחן). כדי למנוע את פסילת הכהן הגדול מעבודת בית המקדש בשל טומאה היה הכהן הגדול פורש מאשתו בימים אלו (כשבעת ימי טומאת בועל נדה). במשך שבעת הימים האלה היה הכהן הגדול לומד יחד עם זקני הסנהדרין את דיני עבודת יום הכיפורים, ומתאמן בביצוע העבודות. הוא גם היה עושה חלק ניכר מעבודות המקדש השוטפות. החזרות המרובות נועדו על מנת שלא יהיה שום פגם בעבודת יום הכיפורים. בנוסף, היו ממנים לכהן הגדול מחליף למקרה שהכהן הגדול ייטמא או לא יוכל לעבוד מסיבה אחרת. לדעת רבי יהודה (ואין הלכה כמותו) היו מוצאים לו אשה נוספת למקרה שאשתו תמות, זאת כדי שיוכל להתפלל על אשתו ולקיים "וכפר בעדו ובעד ביתו".
ערב יום הכיפורים
על פי המתואר במשנה במסכת יומא, זקני הכהנים היו משביעים את הכהן הגדול שלא ישנה מהסדר המקובל. טעם השבעה זו היא המחלוקת שבין הצדוקים והפרושים על הקטרת הקטורת ביום הכיפורים בתוך קודש הקודשים. בעוד הפרושים פירשו את הפסוק 'כי בענן אראה על הכפורת' - שיש להניח את הקטורת על הגחלים בתוך קודש הקודשים, פירשו הצדוקים פסוק זה, שעל הכהן הגדול להניח את הקטורת על הגחלים קודם שייכנס לקודש הקודשים. מכיוון שאין אדם רשאי לשהות בתוך ההיכל בזמן הקטרת הקטורת, ואין איש רואה את הכהן הגדול במעשיו, השביעו את הכהן הגדול בערב יום כיפור. במעמד זה של ההשבעה הכהן הגדול היה בוכה, כיוון שחשדו בו שהוא צדוקי ולכן עלול לשנות את הסדר, וזקני הכהונה היו בוכים, שמא חשדו בכשרים.
כמו כן בערב יום הכיפורים היו מעמידים את הכהן הגדול בשער המזרח ומעבירים לפניו את קרבנות היום כדי שיהיה רגיל בהם.
ליל יום הכיפורים
בליל יום הכיפורים לא היו נותנים לכהן הגדול לישון שמא יראה קרי וייפסל לעבודה. כדי שלא ירדם, היה הכהן הגדול מלמד תורה כל הלילה, ואם לא היה חכם דיו כדי ללמד, היו מלמדים אותו. אם הוא היה מתנמנם, פרחי כהונה צעירים היו מעירים אותו, ואומרים לו לשים את רגליו על הרצפה (בבית המקדש לא נועלים נעליים, ורצפת המקדש הייתה קרה) או שהיו מכים לפניו באצבע צרידה, ומעסיקים אותו בדרכים שונות עד שיגיע תחילת זמן העבודה.
מחצות הלילה ואילך היו תורמים את הדשן - מסלקים מעל המזבח את אפר הקורבנות שהוקרבו מאתמול. יש הסוברים שגם עבודה זו, ככל עבודות יום הכיפורים, הייתה נעשית רק על ידי הכהן הגדול, והסיבה שהיו מקדימים את זמנה של עבודה זו מזמנה הרגיל שהיה סמוך לעלות השחר היא כדי להעסיק את הכהן הגדול בלילה, וכדי שינוח בין עבודה זו לתחילת עבודות היום. לעומת זאת, יש סוברים שהעבודה יכולה להעשות בכהן הדיוט, ולדעתם היו עורכים פיס לקבוע איזה כהן יזכה בעבודה זו.
עבודת התמיד בבגדי זהב
קצת לאחר עלות השחר, היה יוצא הכהן הגדול לטבול - בצניעות במקווה שהיה על גג שער המים, וטובל בפעם הראשונה. לאחר הטבילה היה לובש את בגדי הזהב, ומקדש ידיו ורגליו. בבגדים אלו הוא היה נכנס למקדש ועושה את כל עבודות היום-יום, הקרבת תמיד של שחר, הקטרת הקטורת, הטבת נרות המנורה והקרבת מנחת החביתין. לאחריהם היה מקריב את קורבנות היום - פר העולה ושבעה כבשים של מוסף.
הווידוי הראשון
משסיים עבודות אלה, הלך וטבל (במקווה שהיה על גג לשכת הפרווה) והחליף בגדיו לבגדי לבן. משם פנה אל פר החטאת שהיה עומד בין האולם למזבח ואמר עליו את הווידוי הראשון (עליו ועל משפחתו), שכלל אמירת השם המפורש. בסך הכל הזכיר הכהן הגדול את השם המפורש עשר פעמים במהלך יום הכיפורים. כשהיו הכהנים והעם שבעזרה שומעים את ה"שם" היו כורעים ומשתחווים ונופלים על פניהם ואומרים "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד".
ההגרלה על שני השעירים
לאחר שהתוודה על הפר, הלך הכהן הגדול אל צדה המזרחי של העזרה, צפונית למזבח, שם המתינו לו שני שעירים. הכהן הגדול שני גורלות בקלפי (ארגז קטן מעץ), והעלה גורל אחד בכל יד. לשעיר אחד העלה גורל "לה'" ולשעיר השני העלה גורל "לעזאזל", ועל פי הכרזת אב בית הדין וסגן הכהן הגדול, הקדיש את השעיר ל"ה'". על שני השעירים קשר לשון של זהורית (חוט אדום) על השעיר לה' - בצוואר, ועל השעיר לעזאזל - בין קרניו.
הווידוי השני על הפר
משסיים את ההגרלה, שב הכהן הגדול אל הפר והתוודה עליו את פעם נוספת (וידוי על הכהנים). לאחר הווידוי שחט את הפר וקיבל את הדם, ונתן לכהן אחר למרס (לערבב) את הדם כדי שלא יקרוש. משם הלך אל המזבח החיצוני ומילא מחתת זהב בגחלים לצורך הקטרת הקטורת בקודש הקדשים, כמו כן הוציאו לו מחתה מלאה קטורת דקה מן הדקה, והכהן חפן מלא חופניו קטורת ושם בכף.
הקטרת הקטורת בקודש הקדשים
הכהן היה לוקח את המחתה עם הגחלים ביד ימין, ואת הכף עם הקטורת ביד שמאל, והולך בהיכל לכיוון קודש הקודשים, עד שהגיע אל הפרוכות שהבדילו בין הקודש לקודש הקודשים. הוא עבר את הפרוכת הראשונה מדרום, הלך בין שתי הפרוכות עד לצד צפון ועבר את הפרוכת השנייה.
הכהן היה מניח את המחתה על הרצפה של קודש הקדשים בין בדי הארון. בבית שני, שבו לא היה ארון, היה הכהן הגדול מניח את המחתה על אבן השתייה, במקום בו בעבר היה "בין הבדים". הכהן היה מעביר את כל הקטורת שבכף לתוך ידיו ושם אותה על המחתה, מחכה עד שקודש הקודשים יתמלא עשן ויוצא. לאחר שיצא הכהן הגדול מקודש הקודשים, התפלל תפילה קצרה. וכך הייתה תפילתו של כהן גדול:.
אחר כך יצא הכהן הגדול מההיכל, קיבל את דם הפר ששחט קודם מהכהן ששמר עליו שלא יקרש, וחזר פנימה אל קודש הקודשים להזות את דמו כנגד הארון, פעם אחת למעלה ושבע למטה.
לאחר הזאת דם הפר, הניחו הכהן הגדול על כן בהיכל, שחט את השעיר שעלה עליו גורל של "שם" ונכנס להזות את דמו בקודש הקודשים, באותה צורה - הזאה אחת למעלה ו-7 למטה, כנגד הארון.
לאחר שיצא הכהן הגדול מקודש הקודשים, לקח שוב את דם הפר והזה אותו כנגד הפרוכת המבדילה בין קודש הקודשים להיכל, הזאה אחת למעלה ו-7 למטה, כנגד הפרוכת. לאחר ההזאה מדם הפר, הזה הכהן הגדול בצורה דומה את דם השעיר כנגד הפרוכת. לאחר ההזאות על הפרוכת עירב הכהן את שני הדמים, והזה מהם 4 הזאות על 4 קרנות מזבח הזהב, ועוד 7 הזאות על הצד העליון של מזבח הזהב. שאריות הדם נשפכו לנקב מיוחד בפינה הדרום מערבית של המזבח החיצון.
השלכת השעיר לעזאזל
לאחר גמר ההזאות בקודש הקודשים ובהיכל, הלך הכהן הגדול אל השעיר המשתלח, שהיה מוכן כנגד שער המזרח, שדרכו יצא אל המדבר, והתוודה עליו וידוי שלישי ואחרון, על חטאי עם ישראל. לאחר הווידוי מסר הכהן הגדול את השעיר ליד האיש שליווה את השעיר למדבר. השליח היה מהלך על גבי גשר מיוחד עד ליציאתו מהעיר, כדי למנוע מ"בבליים" שהיו "מתלשין בשערו, ואומרין לו 'טול וצא, טול וצא'". לפי המסורת נהגו הכהנים לשלחו תמיד ביד כהן, אף שגם ישראל כשר לשילוח השעיר לעזאזל, וכן יש מסורת שמלווה השעיר לעזאזל היה מת בתוך אותה שנה. השעיר לעזאזל ומלווהו יצאו למסע של כ-12 קילומטר למדבר יהודה, עד לצוק שהשעיר הושלך ממנו לעזאזל. מכיוון שהדרך הייתה ארוכה וקשה היו לכל אורך הדרך כ-10 סוכות, שבהן היו מציעים למוליך השעיר לאכול או לשתות, ומלווים אותו מסוכה לסוכה וזאת כדי להרגיעו שבכל רגע יוכל לאכול ולשתות. לפי המסורת, מעולם לא נצרך מלווה השעיר לאכול, וההצעה לשבור את הצום הייתה תאורטית בלבד. משהגיעו לצוק, זרק המלווה את השעיר מאחוריו אל הצוק התלול, והוא התרסק ונעשה איברים איברים לפני שהגיע לחצי ההר.
קריאה בתורה ושריפת הפר והשעיר
לאחר שילוח השעיר לעזאזל למדבר, לא היה הכהן הגדול רשאי להמשיך בשום עבודה עד שיגיע השעיר למדבר. כדי להודיע שהגיע השעיר למדבר וניתן להמשיך בעבודות היום, היו מגדלים קטנים בכל סוכה, בהם היו מנופפים בסודרים אלו לאלו, לסימן שהגיע השעיר למדבר.
בו בזמן שהיה הכהן הגדול קורא בתורה, היו נשרפים מחוץ לירושלים הפר והשעיר ל"שם", שדמם הוזה בקודש הקודשים ובהיכל, ככל חטאת פנימית.
הקרבת קורבנות בבגדי זהב
לאחר הקריאה הכהן הגדול טובל, מחליף לבגדי זהב, מקדש את ידיו ורגליו ומקריב את האיל שלו ואת איל העם ואת אמורי הפר והשעיר הנשרפים.
סיום העבודות בבגדי זהב
לאחר הוצאת המחתה מקודש הקדשים, הכהן הגדול היה מחליף שוב את בגדיו לבגדי זהב, בטקס הכולל קידוש ידיים ורגליים בעת הפשיטה של הבגדים הלבנים, טבילה, ושוב קידוש ידיים ורגליים בעת לבישת בגדי הזהב. כדי לסיים את העבודות השייכות לשעת בין הערביים בבית המקדש, שכללו קורבן תמיד, הקטרת קטורת של בין הערביים והדלקת הנרות. לאחר מכן היה שוב מקדש ידיו ורגליו בעת פשיטת בגדי הזהב ולובש בגדי חול. משם היו מלווים אותו לביתו ושם היה עושה סעודה לאוהביו על שזכה לסיים את עבודות יום הכיפורים בשלום.
לאחר חורבן הבית
לאחר חורבן בית המקדש וביטול סדר העבודה, נהגו, החל מימי התלמוד, להזכיר בתפילות יום הכיפורים את סדר העבודה שנהג במקדש, כתחליף לעשייתו בפועל.
כריסטופר סימס
כריסטופר סימס (באנגלית: Christopher Albert "Chris" Sims; נולד ב-21 באוקטובר 1942) הוא כלכלן אמריקאי בתחום האקונומטריקה ומקרו-כלכלה. הוא משמש כפרופסור לכלכלה ולבנקאות באוניברסיטת פרינסטון. יחד עם תומאס סרג'נט הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2011.