cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנה העלמה הרה ויולדת בן
רקע
פרק ז' בספר ישעיהו מספר על מלחמת פקח ואחז. פקח בן רמליהו, מלך ישראל, ורצין מלך ארם-דמשק ביקשו להשתחרר מעול המיסים לאשור ולמרוד בה. אחז מלך יהודה סירב להצטרף למרד, אולי מתוך חשש לגורל ממלכתו אם המרד ייכשל. כדי לכפות על אחז להצטרף למרד, עלו רצין ופקח להילחם בירושלים, והטילו עליה מצור:. לפי המסופר בפרק, אלוהים שלח את הנביא ישעיהו לפגוש את אחז במקום הנקרא בשם "מסילת שדה כובס", כדי להרגיע אותו:. כאות לניצחון יהודה העתידי על ישראל וארם-דמשק, ישעיהו מנבא לאחז על לידת בן בשם עמנואל, שעוד בטרם יגדל וידע לבחור בטוב ולא ברע, יחזה בנפילת שני המלכים הללו: ישראל וארם-דמשק:. יהודה משחדת את אשור בזהב ובכסף כדי שתיחלץ לעזרתו. אשור כבשה את ארם-דמשק, ורצין המלך נהרג על ידי האשורים, מה שאילץ את שתי הממלכות להפסיק את המצור על ירושלים:. מספר שנים מאוחר יותר עלה הושע בן אלה למלוכה במקומו של פקח. הוא תכנן למרוד באשורים, מה שהוביל את האחרונים לצור על שומרון, בירת ישראל, ולהחריב את הממלכה:. כך התגשמה נבואתו של ישעיהו באשר לנפילתם של רצין ופקח.
BLT
BLT הוא כריך שמרכיביו העיקריים הם בייקון, חסה ועגבנייה; שמו נגזר מראשי התיבות של מרכיביו באנגלית: Bacon, Lettuce, Tomato. זהו הכריך השני בפופולריות שלו ברחבי ארצות הברית אחרי כריך שינקן.
בכריך המסורתי יש מספר רצועות של בייקון עשויות היטב, עלי חסה (לרוב מהזנים המכונים בישראל אמריקאית או ערבית) ופרוסות של עגבנייה; מרכיבים אלה נתונים בין שתי פרוסות של לחם, לרוב קלוי. מיונז מלווה פעמים רבות את המנה כממרח. הסברה היא שמוצאו של הכריך הוא בארוחות התה מהתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת. בין שנות השלושים לשנות החמישים של המאה העשרים הייתה גבינה מרכיב רווח במתכונים לכריך זה בספרי בישול רבים.
הכריך נהיה פופולרי לאחר מלחמת העולם השנייה בשל התפשטותם המהירה של סופרמרקטים אשר הפכו את הרכיבים לזמינים לכל אורך השנה. השימוש בראשי התיבות של הכריך החל כנראה בתעשיית ההסעדה האמריקאית.
סוסילו באמבאנג יודהויונו
סוסילו באמבאנג יודהויונו (אינדונזית Susilo Bambang Yudhoyono; נולד ב-9 בספטמבר 1949) מקור כתיב שמו בשפת האי ג'אווה. הוא נשיאה השישי של אינדונזיה וגנרל בדימוס בצבא אינדונזיה. יודהויונו נבחר לתקופת כהונה שנייה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-8 ביולי 2009. בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2004 גבר על הנשיאה היוצאת, מגוואטי סוקרנופוטרי. יודהויונו, הידוע בכינוי SBY (ראשי תיבות שמו), הושבע לנשיאות לראשונה ב-20 באוקטובר 2004, לצד סגנו יוסוף קאלה. בבחירות שנערכו בשנת 2009 זכה ביותר מ-60% מקולות המצביעים.
נכלל ברשימת טיים 100 לשנת 2009.
תחילת דרכו
יודהויונו נולד בכפר טרמס שבמזרח האי ג'אווה, למשפחה מן המעמד הבינוני-נמוך. אביו שירת בצבא אינדונזיה. הוא התבלט בכישרונו כתלמיד והצטיין בכתיבת שירה, סיפורים קצרים ומשחק, כמו גם ספורט ומוזיקה. לאחר סיום לימודיו במכון טכנולוגי, הוא התגייס בשנת 1970 לצבא.
שירותו הצבאי
יודהויונו התחנך שלוש שנים באקדמיה הצבאית האינדונזית וסיים הכשרתו בשנת 1973 בהצטיינות, כראשון מבין בני מחזורו. לאחר תום הכשרתו הפך למפקד פלוגת מילואים בחטיבה המוטסת מספר 330 של צבא אינדונזיה. בנוסף לתפקידו הפיקודי הופקד יודהויונו על הוראת אנגלית וידע כללי לחיילי החטיבה. בזכות שליטתו בשפה האנגלית, נשלח בשנת 1975 להשתלמות בצבא ארצות הברית, בבית הספר לחיל רגלים בפורט בנינג.
בשנת 1976 שב יודהויונו לאינדונזיה ומונה למפקד פלוגה בחטיבה 305 שהוצבה במזרח טימור, אשר הייתה אותה עת בשליטת אינדונזיה. במהלך שירותו הצבאי הוצב יודהויונו מספר פעמים במזרח טימור, ובדומה למפקדים אחרים בצבא אינדונזיה, הואשם בביצוע פשעי מלחמה בעת שירותו במקום. יודהויונו לא הועמד לדין בגין האשמות אלה. בשנת 1977, לאחר סיום תפקידו במזרח טימור מונה יודהויונו למפקד פלוגת רגמים. עוד בשנת 1977 קודם לתפקיד קצין מבצעים של חטיבה מוטסת ובין השנים 1979–1981 שימש כמפקד גדוד. בין השנים 1981–1982 שירת בתפקיד מטה בצבא אינדונזיה.
בעת שירותו כקצין מטה נשלח פעם נוספת לפורט בנינג בארצות הברית, שם סיים קורס מתקדם כקצין רגלים, והתאמן עם הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. יודהויונו אף הוכשר בבית הספר ללוחמת ג'ונגל בפנמה. בשנת 1983 שב לאינדונזיה ומונה למפקד בית הספר לחיל הרגלים של צבא אינדונזיה. עם סיום תפקידו זה נשלח להכשרה צבאית בבלגיה ובגרמניה המערבית להכשרה בלוחמה נגד טנקים. בשנת 1985 נשלח להכשרה בלוחמת קומנדו במלזיה.
בין השנים 1986–1988 שירת בפיקוד אודיאנה של צבא אינדונזיה האחראי לאזור באלי וחלק מאיי סונדה, בתפקיד מפקד חטיבה. בשנת 1989 מונה למרצה בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא. בעת תקופת עבודתו כמרצה צבאי, נסע להכשרה נוספת בארצות הברית במכללת צבא ארצות הברית לפיקוד ומטה, בפורט לוונוורת' בקנזס ואף השלים, בשנת 1991, לימודי תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת ובסטר.
בשנת 1992 הועבר יודהויונו למחלקת המידע של צבא אינדונזיה ועבד ככותב הנאומים של גנרל אדי סודראג'אט, מפקד צבא היבשה. בשנת 1993 הפך אדי לרמטכ"ל צבא אינדונזיה ויודהויונו צורף למטהו. אדי לא החזיק זמן רב בתפקידו, ומיד עם פרישתו הועבר יודהויונו לתפקיד מפקד חטיבה. תפקידו הבא היה עוזר לענייני מבצעים של מפקד אזור ג'קרטה ולאחר תפקיד זה מונה למפקד פיקוד דיפונגורו במרכז ג'אווה. בין השנים 1995–1996 נשלח יודהויונו כמפקד כוח משקיפי או"ם במלחמת בוסניה.
לאחר שובו לאינדונזיה מונה למפקד פיקוד בצבא אינדונזיה שתחום אחריותו הוא דרום סומטרה, תפקיד בו שימש עד לשנת 1997. הוא מונה לתפקיד אחראי לעניינים מדיניים-חברתיים והשתתף במסע הבחירות של סוהארטו לתקופת כהונה שביעית. לאחר התפטרותו של סוהארטו מן הנשיאות, ב-21 במאי 1998, וכדי להפחית ממעורבות הצבא בניהולה המדיני של אינדונזיה, שונה בשנת 1999 תוארו של יודהויונו לקצין חינוך ראשי בצבא אינדונזיה. החל מאותה עת החלה עלייה באהדה ליודהויונו, בזכות רעיונותיו לשינוי הצבא, והוא נודע בכינוי "הגנרל החושב".
דרכו המדינית
בשנת 1999 מונה יודהויונו לשר המכרות והאנרגיה בממשלת הנשיא עבד א-רחמן וחיד ובכך סיים יודהויונו את דרכו הצבאית בדרגת תת-אלוף, אף על פי שבשנת 2000 הוענקה לו דרגת אלוף לשם כבוד. בחודש אוגוסט 2000, לאחר שינוי תפקידים בממשלה, הפך יודהויונו לשר המתאם לענייני מדיניות וביטחון. אחד מתפקידיו היה לדאוג לאי מעורבות של הצבא בענייני מדיניות, דבר שעלה בקנה אחד עם רעיונותיו, עוד בעת שירותו הצבאי. יודהויונו אף מונה לתווך בין הנשיא וחיד לבין משפחת סוהארטו בניסיון לשכנע את המשפחה להשיב למדינה כספים שהגיעו אליה בעת שלטונה, ניסיון שלא עלה יפה. בחודש יולי 2001, בניסיון לשמור על שלטונו, דרש וחיד מיודהויונו להכריז על משטר חירום במדינה, ומשזה סירב, הוא פוטר ממשרתו בממשלת וחיד.
בחודש אוגוסט 2001, ביוזמת אחד מאוהדיו של יודהויונו, החלה הקמת המפלגה הדמוקרטית, במטרה לתמוך במועמדותו של יודהויונו בבחירות לנשיאות שנועדו לשנת 2004. הקמת המפלגה הוכרזה באופן רשמי ב-9 בספטמבר 2001. הכרזת המפלגה וארגונה נועדו באופן מפורש למינויו של יודהויונו לנשיאות ולקידום רעיונותיו, ואף תאריך הכרזת הקמת המפלגה נקבע ביום הולדתו של יודהויונו. על אף יוזמות אלה, יודהויונו המשיך בתפקידו כשר בממשלת מגוואטי. התפנית ביחסיו עם מגוואטי באה ב-1 במרץ 2004, עת מזכירתו הכריזה כי בששת החודשים הקודמים מודר יודהויונו ממוקדי קבלת ההחלטות בעניינים מדיניים וביטחוניים. למחרת הגיבה מגוואטי כי מעולם לא מידרה את יודהויונו, ובעלה כינה את האשמותיו של יודהויונו "ילדותיות". לאחר שמגוואטי סירבה לבקשתו של יודהויונו, הוא הכריז עוד בחודש מרץ על התפטרותו מן הממשלה ועל הגשת מועמדותו לנשיאות. מאותה עת נסקה האהדה אליו בציבור, אולם אהדה זו לא קיבלה ביטויה בבחירות לבית המחוקקים. המפלגה הדמוקרטית זכתה רק ב-7.5% מקולות המצביעים, אולם שיעור זה מקולות המצביעים העניק לה את הזכות להציע את יודהויונו כמועמד לנשיאות. יודהויונו מינה את יוסוף קאלה כמועמד לתפקיד סגנו ושלוש מפלגות אינדונזיות הצטרפו אל המפלגה הדמוקרטית בתמיכה במועמדותו.
את מצעו פרסם יודהויונו בספר בשם "חזון לשינוי", אשר הופץ בחינם בעת מסע הבחירות. בספר מנה ארבעה יסודות: שגשוג, שלום, צדק ודמוקרטיה, עליהם הבטיח לבסס את מדיניותו. הוא הציע תוכנית להגברת השגשוג הכלכלי אשר שמה לה למטרה קצב גידול שנתי בשיעור 7% לפחות, תוך דגש על יוזמות בקנה מידה קטן ובינוני. הוא אף הציע לפתור את מצוקת האשראי, לקצץ בביורוקרטיה הממשלתית, לשפר את חוקי העבודה ולהפחית את השחיתות השלטונית. בזכות כישוריו התקשורתיים הפך יודהויונו למועמד המוביל בסקרים בעת מערכת הבחירות. בסיבוב הבחירות הראשון, ב-5 ביולי 2004, הוביל יודהויונו עם 33% מקולות המצביעים. בעת סיבוב הבחירות השני, אשר נערך בין שני המועמדים המובילים, זכה יודהויונו ב-60.87% מן הקולות ונבחר לנשיאות. הוא הושבע לתפקידו ב-20 באוקטובר 2004.
כהונתו כנשיא
ביום השבעתו לנשיאות בשנת 2004 הכריז יודהויונו כי ממשלתו החדשה תהיה ממשלת אינדונזיה המאוחדת (באינדונזית: Kabinet Indonesia Bersatu). לממשלה מונו 36 שרים והיא כללה חברים מן המפלגה הדמוקרטית, גולקר והמפלגות PPP, PBB, PKB, PAN, PKP ו-PKS. לממשלה מונו אף אנשי מקצוע, רובם בתיקים כלכליים. לממשלה מונו גם חמישה אנשי צבא לשעבר וארבע נשים. באוקטובר 2009 מונתה ממשלת אינדונזיה המאוחדת השנייה, לאחר שיודהויונו נבחר לתקופת כהונה נוספת באותה השנה.
בין השגי ממשלתו הראשונה של יודהויונו היה כריתת הסכם סחר חופשי עם יפן בשנת 2007. ממשלתו הראשונה של יודהויונו אף פתחה בשנת 2005 בתוכנית סיוע תפעולי לבתי ספר, במסגרתה ניתן סיוע כלכלי למנהלי בתי ספר לצורך תפעולו של בית הספר והפחתת שכר הלימוד. בשנת 2006 הכריז יודהויונו על תוכנית למימון ספרי לימוד לתלמידי בתי הספר. בשנת 2005 החלה אף תוכנית לביטוח בריאות לאוכלוסייה העניה.
מון גון-יונג
מון גון-יונג (בקוריאנית: 문근영; נולדה ב־6 במאי 1987 בקוואנגג'ו) היא דוגמנית ושחקנית דרום קוריאנית המכונה בחיבה "האחות הקטנה של האומה", זוכת 3 פרסי גרנד בל ( האוסקר הקוריאני) מתוך 5 מועמדויות.
קריירה
מון החלה לדגמן בגיל 12 ופרסומה הגיע בעקבות משחקה במלודרמה "סתיו בליבי" (가을동화, באנגלית Autumn in My Heart או Autumn Fairy Tale) משנת 2000. מון הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי הגרנד בל, המקבילה הדרום קוריאנית לפרס אוסקר, על תפקידה בסרט 사랑따윈 필요없어 (Love Me Not) וזכתה במספר פרסי טלוויזיה בשנת 2010 על משחקה בסדרות "מרי נשארה כל הלילה בחוץ" (매리는 외박중, Mary Stayed Out All Night) ו"אחותה של סינדרלה" (신데렐라 언니, Cinderella's Sister).
בשנת 2014 השתתפה בסדרה דרום-קוריאנית לצד קים בום.
אטילה שומפלבי
אַטִילַה שׁוֹמְפַלְבִי (בהונגרית: Somfalvi Attila; נולד ב-31 במרץ 1979) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב וכפרשן פוליטי באתר החדשות ynet. בנוסף, שומפלבי הגיש את התוכנית "המשחק המרכזי" בערוץ הכנסת.
ביוגרפיה
לאחר השחרור מצה"ל, עבד ככתב ב"חדשות מת"ב" בחיפה. בספטמבר 2001 החל לשמש ככתב ynet לענייני משטרה בתל אביב, ובמשך כמה חודשים הגיש פינה בערוץ 1 בענייני נימוסים והליכות. ככתב לענייני משטרה סיקר, בין השאר, את פרשת המעילה בבנק למסחר ואת הפריצה לבנק דיסקונט בדרום תל אביב, שבמהלכה חדרו השודדים דרך קיר לתוך חדר כספות ורוקנו אותו.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003, סיקר את מפלגת העבודה ואת הליכוד, ולאחר מכן מונה לכתב לענייני מפלגות של ynet. בסוף שנת 2003 דיווח על הסכם ז'נבה. כתב על פרישתו של עמרם מצנע מהפוליטיקה, על תנאי העסקתם של העוזרים האישיים של עמיר פרץ בהסתדרות, ועל "הפרוטוקולים הגנוזים" של עדויות ראש הממשלה בוועדת וינוגרד. דיווח על החלטתו של ח"כ חיים אורון (ג'ומס) לרוץ לראשות מרצ ולא לפרוש מהפוליטיקה, על כניסתו של העיתונאי דניאל בן סימון לפוליטיקה, ואת פרשת "עשרת המיליונים" של חברת אדלר-חומסקי ומפלגת "קדימה". חשיפתו הגדולה של שומפלבי הייתה בשנת 2009, אז פרסם כי ח"כ עמיר פרץ עוזב את שורות מפלגת העבודה ומגייס פוקדים למפלגת "קדימה". בעקבות הפרסום סוכלה היוזמה, ופרץ נשאר במפלגת העבודה עד לחבירתו ללבני בבחירות 2013.
שומפלבי משמש ככתב ופרשן פוליטי באתר האינטרנט "ynet". בינואר 2013 פורסם כי הושעה למשך חודש מכתיבת פרשנות באתר, עקב פגישה שקיים עם אלדד יניב, שתקף את המו"ל ובעלי האתר נוני מוזס בסדרת סרטונים בשם "השיטה". בעקבות הפרסומים הכחישו עורכי האתר כי שומפלבי נענש. מגיש את התוכנית "המשחק המרכזי" בערוץ הכנסת, ומשמש פרשן בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות, בערוץ 1, בערוץ 2 ובערוץ 10, וכן בתחנות רדיו אזוריות רבות. בנוסף, הוא מרצה לתקשורת ופוליטיקה במכללת אורנים, ומנחה פאנלים אקטואליים בפורומים שונים.
ב-2008 נבחר על ידי מגזין "Time Out תל אביב" לאחד מ-30 האנשים המצליחים בישראל מתחת לגיל 30.
ביולי 2014 החל להגיש את מהדורת האקטואליה המרכזית של ערוץ 20. לאחר מכן החליף אותו בהגשת התוכנית אברי גלעד.
החל מדצמבר 2017 החל שומפלבי לפרסם בעקביות ברשתות החברתיות את משנתו החברתית, לפיה המחלוקת בישראל אינה יותר מחלוקת בין ימין ושמאל מדיניים, אלא חלוקה ערכית בין שמרנים וליברלים, במניפיסט שפרסם בחשבון הטוויטר שלו סיכם את התזה:
במאי 2018 לאחר פרסום מסמכי תוכנית הגרעין האיראנית, קרא שומפלבי בחשבון הטוויטר שלו לשלול את פרס נובל לשלום שהוענק לנשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה. בשנת 2019 קיבל שומפלבי את ציון לשבח מטעם המרכז העולמי של בני ברית, המוענק לעיתונאים מדי שנה על מצוינות בסקירה יהודית תפוצתית. את הפרס קיבל זאת בעקבות סדרת כתבות ומאמרים שהכין על יחסי מדינת ישראל ויהדות ארצות הברית.
במרץ 2021 החל להגיש את "הכותרת" - פודקאסט האקטואליה של ynet.
שומפלבי מגיש מגוון פודקאסטים ב"רשת עושים היסטוריה" - ביניהם "עושים משפט", והפודקאסטים הממותגים "מסע בין כוכבים" של ארגון מסע, "תבנו עלינו" של התאחדות הקבלנים בוני ישראל ושל הקרן לעידוד ופיתוח ענף הבניה בישראל, "יוצאים בשאלה" של ארגון הלל יוצאים בשאלה. בעבר גם הגיש את הפודקאסט "עושים חשבון".
חיים אישיים
שומפלבי נשוי ואב לשני ילדים. מתגורר ברמת אביב ג'. הוא למד מדע המדינה אך לא השלים את התואר, וכיום הוא סטודנט בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
מיקוד (ספרות)
מיקוד היא טכניקה ספרותית מסוימת, שבה המספר מגביל את עצמו לספר לקורא רק דברים מסוימים ולא אחרים. המספר יכול להתמקד על אובייקט או אירוע, אך השימוש העיקרי מתייחס לדמויות.
המיקוד בסיפור מסוים יכול להיות מיקוד אחיד (embedded focalization) אשר אינו משתנה במהלך הסיפור, לדוגמה: הגבלת התצפית לכל אורך הסיפור רק לגיבור, או מיקוד משתנה בו למשל המספר עוקב אחר דמות אחת בתחילת הסיפור ועובר לעקוב אחרי דמות אחרת בהמשך ואז חוזר לדמות הראשונה או כותב בכל פרק בספר מתוך מיקוד שונה.
במיקוד חיצוני המספר מביט באותה דמות מבחוץ בלבד ואינו יודע או אינו מתאר את תחושותיה הפנימיות של הדמות.
במיקוד פנימי המספר מתאר גם את תחושותיה ומחשבותיה של הדמות בה הוא מתמקד. מיקוד מצטמצם- התיאור מתחיל ממשהו כללי ועובר לפרטי, למשל תיאור העיר ואז תיאור רחוב ואז תיאור בית ואז חדר.
מיקוד מתרחב - התיאור עובר מנקודה פרטית למשהו כללי יותר, לדוגמה: דמות מסוימת שמגיעה למקום ציבורי ואז תיאור של המקום בכלליות.
איקיטוס
איקיטוס (ספרדית: Iquitos) היא עיר בצפון פרו, בלבו של יער הגשם על גדות נהר האמזונאס, ובירת מחוז לורטו. העיר נמצאת בגובה 106 מטרים מעל פני הים, והיא העיר הגדולה ביותר בעולם אשר מנותקת מכבישים ודרכים יבשתיות: הגישה אליה מתאפשרת רק דרך שדה התעופה והנמל המקומיים. אוכלוסיית העיר מונה 400,000 תושבים.
אקלים
מזג האוויר באזור לח מאוד עם לחות ממוצעת של 85%. העונה הגשומה היא בין החודשים נובמבר עד מאי, ובמהלכה יורדות כמויות גדולות של גשמים. מפלס הנהר מגיע לשיא גאות בחודש מאי ולשיא השפל בחודש אוקטובר.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1750 על ידי מיסיונרים נוצרים ישועים, שהחלו להמיר את דתם של תושבי האזור. העיר החלה לשגשג כשהפכה לבירת אזור לורטו ב-1864, בזכות גילוי השימוש בעץ הגומי לצורך תעשיית הלטקס.
כלכלה
בסוף המאה ה-19 התפתחה תעשיית הגומי ונעשה שימוש גובר בעץ הגומי לצורך יצירת לטקס. גילוי זה הביא לפריחה כלכלית גדולה באזור. כיום בעקבות המעבר לתחליפים סינתטיים וגידול חקלאי מרוכז של עצים אלו, לא נאסף הגומי מעצים הגדלים באזור זה. בעשורים האחרונים כלכלת העיר מבוססת בעיקר על כריתת עצים מיערות הגשם, ושאיבת נפט גולמי המצוי בשפע באזורי הג'ונגל. כמו כן מיקומה של העיר, בסמוך לגבולות עם המדינות ברזיל ואקוודור, הופך אותה לצומת מסחרית חשובה.
חינוך
בעיר ישנן שתי אוניברסיטאות, אשר מקדמות את המחקר האקולוגי של האזור. מגוון רחב של גילויים באזור תרמו למחקרים רבים בתחום הכימיה והביולוגיה. בנוסף נעשה מאמץ לערב את האוכלוסייה המקומית בשימור יערות הגשם, תוך כדי מתן דגש על חשיבות התיירות האקולוגית.
תיירות
לאיקיטוס מוניטין גדל של מוקד תיירות בפרו. רמת הפשיעה ביחס לגודל העיר היא נמוכה יחסית. התנועה בתוך העיר היא בעיקר על ידי אופנועים ומוטו-טקסי. מוקדי התיירות המרכזיים הם סיורים היוצאים מהעיר על גבי סירות לג'ונגלים הסמוכים, והרובע בלן (Belén), בו אפשר לצפות בדרך החיים המיוחדת של המקומיים ולשוט על גבי סירות קנו בשווקים הצפים הייחודיים לרובע. כמו כן איקיטוס מהווה נקודת יציאה לשמורת הטבע הלאומית פקיה-סמיריה (Pacaya-Samiria).
יהודים
בשנות השמונים של המאה ה-19 הגיעה לעיר קבוצה קטנה של צעירים יהודים ממרוקו, הרפתקנים מתוך קבוצה גדולה של יהודי מרוקו שהיגרו לדרום אמריקה והשתקעו בעיקר בברזיל. חלק מאותם צעירים עזבו את איקיטוס, ואלו שהשתקעו נישאו לתושבי המקום ממוצא אינדיאני. יהודים אלו עסקו בסחר בעץ הגומי. בעיר לא נבנה בית כנסת, אך הוקם בית עלמין יהודי. בשנות החמישים של המאה ה-20 התחילו הצאצאים של אותם מהגרים להתעניין בשורשים היהודיים שלהם, ובשנות ה-90 מאות מהם עברו תהליכי גיור בסיוע רבנים פרואנים. המתגיירים התארגנו בקבוצה בשם "החברה הישראלית של איקיטוס" (Sociedad Israelita de Iquitos). רבים מבני הקהילה עלו לישראל. בימינו פועל בעיר בית כנסת קטן בחדר האחורי של חנות למזרנים השייכת לאחד מחברי הקהילה.
קישורים חיצוניים
The Guardian 18 august 2016 Ryan Schuessler
קרדוזו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שברולט לובה RV
שברולט לובה RV (באנגלית: Chevrolet Lova RV) היא מכונית סטיישן מתוצרת שברולט, המיוצרת על ידי SAIC-GM (שם מלא: "SAIC General Motors Corporation Limited", שם בסינית: "上汽通用汽车") בסין, משנת 2016 ועד היום.
היצרנית "SAIC-GM" הוקמה בשנת 1997 בשותפות על בסיס שיתוף פעולה ("Joint venture" ) בין קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס ויצרנית הרכב הסינית סאיק מוטור בסין.
==שברולט==
פלאסה דה קסטייה
בכיכר תחנת רכבת תחתית בה עוברים שלושה קווים, בנוסף לתחנת אוטובוסים תת-קרקעית ותחנות אוטובוס במפלס הרחוב, המשמשות אוטובוס עירוניים ובין-עירוניים כאחד. בזכות סמיכותה של הכיכר לתחנת צ'מרטין ולאזורי העסקים CTBA ו-AZCA, היא מהווה צומת תחבורה ציבורית מרכזי בצפון העיר.
זאב שיק
זאב שִיק (בהונגרית: Schück Frigyes; 2 בספטמבר 1929 – 15 בדצמבר 1971, כ"ז בכסלו תשל"ב) היה משורר עברי ניצול השואה, שיצירתו עוסקת בשואה. ממייסדי קיבוץ להבות חביבה וחברו עד מותו.
ביוגרפיה
זאב (פרידייש) שיק נולד ב-1929, בנם של ברתה וחיים שיק. גדל במשפחה חרדית בעיר פּאפּה שבצפון-מערב הונגריה. במלחמת העולם השנייה שהה במחנות אושוויץ, מאוטהאוזן ומחנה-המשנה שלו גונסקירכן. הוא שרד, אך כל משפחתו נספתה בשואה. הוא יצא בשאלה והפך לקומוניסט. עם שחרורו היה חולה בשחפת ושהה כארבע שנים בסנטוריום בהרי טאטרה. ב-1949 עלה לישראל והיה ממייסדי קיבוץ להבות חביבה. נישא לחוה לבית טִיבּוֹר (ילידת 1939), ששרדה את השואה יחד עם אחותה התאומה במנזר בהונגריה, ואיבדה אף היא את כל משפחתה באושוויץ. ב-1966 היו השניים הורים לבן, אריק, ובסוף אותו עשור נולדה בתם נעמה. בראשית שנות ה-60 כיהן כמרכז משק הקיבוץ. הוא למד והכיר את ההיסטוריה של סביבתו של הקיבוץ (חרבת ג'למה), סייר בה ומצא עתיקות רבות, שהתווספו לאוסף הקיבוץ ושימשו חומר גלם למחקרים ארכאולוגיים.
שיק החל לפרסם את יצירתו בגיל מבוגר. זוועות המלחמה והשואה הן מוטיב מרכזי בשירתו. בשנת תשכ"ח ראה אור בהוצאת ספרית פועלים ספר שיריו "לילה גדול", שבמרכזו חוויית השואה. בשנת תשל"ב-1971 ראה אור באותה הוצאה ספר שיריו השני, "עין הזמן בחטאיה", המחולק לשני שערים: בשער הראשון, "היאך הפרחים שטים להיות קסדה", הוא מעמיד את עולמו כניצול השואה כנגד זה של בנו, יליד הארץ, כשיהיה חייל; בשער השני, "שער האש", הוא מביא זיכרונות מילדות ומהמחנות.
היה בכוונתו לפרסם ספר שירים שלישי בשם "המחברת הספרדית", אך נפטר בטרם הספיק, בנר שלישי של חנוכה תשל"ב, בן 42 במותו. בשנת תשל"ח התפרסם הספר השלישי מפרי עטו, "יהלום", שנערך מעזבונו.
בנו אריק שיק הוא מנהל שיווק, ובתו ד"ר נעמה שי"ק – חוקרת השואה (הדיסרטציה שכתבה עוסקת בהתנסותן של נשים יהודיות במחנה אושוויץ-בירקנאו).
ספריו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קול באישה ערווה
קול באישה ערווה (או בקיצור קול באישה) הוא ביטוי תלמודי שמשמעו כי קולה של אישה נושא במהותו תכונות מיניות. קביעה זו הביאה לאיסורים הלכתיים המגבילים את רשותו של גבר לשמוע שירה של נשים מטעמי צניעות (למעט קרובות משפחה מדרגה ראשונה). כמו כן, לקביעה זו השלכות הלכתיות על שמיעת קול אישה, אפילו אשתו או בת משפחתו, בהקשרים של קדושה כגון בשעת תפילה.
מקור הדין
מקור להלכה זו נמצא גם בתלמוד הבבלי וגם בירושלמי, שניהם מאותו אמורא כאשר קיימת אסמכתא שונה לדבריו. בתלמוד בבלי נאמר: ואילו בתלמוד ירושלמי נאמר: למרות הגישות השונות של הבבלי והירושלמי, התוצאה היא אחת, כאמור: יחוס תכונות מיניות לקול שירתה של האישה.
ההקשר התלמודי
הגמרא מסבירה כי המושג "טפח באשה ערוה" נאמר בהקשר של קריאת שמע, כלומר, אסור לקרוא קריאת שמע ליד אישה שטפח מבשרה, במקום שנהוג לכסותו, מגולה. לעומת זאת, דברי רב ששת כי אין להסתכל אף באצבע קטנה של אישה לשם הנאה, מכוונים להקשר רחב יותר. אולם, לא ברור מתוך הגמרא באיזה הקשר נאמרו דבריו של שמואל לגבי קול באישה: האם מדובר באיסור מצומצם לגבי הלכות קריאת שמע בלבד, או שמא באיסור רחב בדומה להסתכלות אסורה.
בספר "אור זרוע" (נכתב במאה ה-13) נפסק שאיסור קול באישה ערווה דומה לאיסור הסתכלות ואינו קשור לקריאת שמע. כדבריו פסקו הרשב"א, הרא"ש והרמב"ם. לעומתם הראבי"ה והריטב"א פסקו כי האיסור נוגע רק לעניין קריאת שמע. שולחן ערוך (המאה ה-16) פסק כדברי הרמב"ם באופן כללי לגבי הנאה מנשים, אך כתב שוב לאסור שמיעת קול זמר אישה בזמן קריאת שמע, באופן שממנו נראה שאם זה בזמן אחר, לכאורה אין איסור. ובמשנה ברורה כתב על דבריו, כי שלא בשעת קריאת שמע מותר, אך לא אשת איש, כלל העריות, אישה נידה ואישה נכריה, כך שבפועל צמצם זאת לכדי אשתו בלבד ולבנות מתחת לגיל וסת.
באיזה קול מדובר
הרשב"א כתב, על פי גמרא במסכת קידושין, שהאיסור חל אפילו על קול דיבור שיש בו קרבה נפשית (קרוב דעת) כגון שאילת שלום, וכן כתבו עוד ראשונים; אולם רוב הפוסקים כתבו כי מדובר על קול זמרה בלבד.
מקור ההבחנה בין דיבור לשירה הוא בגמרא במסכת סוטה: (תרגום: אמר רב יוסף, גברים שרים ונשים עונות - פריצות, נשים שרות וגברים עונים - כאש בנעורת {סיבי פשתן יבשים}. מה המשמעות המעשית להבדל בין השניים? אם שניהם נמצאים, איזה לבטל קודם) רש"י שם מבאר שההבדל קשור לכך, שהעונים מקשיבים בתשומת לב לקול המזמרים, כדי לענות אחריהם בהתאם.
על פי עדות המרדכי בשם רבי אליעזר ממיץ, מתברר כי בתקופתו אנשים לא נזהרו מלעסוק בדברי קודש בשמיעת שירי נשים גויות למרות שהדבר אסור.
קול אישה ברבים
הרב יחיאל יעקב וינברג נשאל על ידי חברי תנועת הנוער ישורון בצרפת, האם מותר להם לשיר יחד במקהלת בנים ובנות. בתשובתו הוא כותב כי לדעת רוב הפוסקים הדבר אסור, כי אין הבדל בין שמיעה של מספר נשים לבין שמיעת קולה של אישה אחת, משום שנאמר בגמרא, שניתן להבחין בקול חביב גם בין קולות רבים, ואין להפעיל כאן את הכלל 'תרי קלי לא משתמעי' (שני קולות לא נשמעים, כלומר לא מובחנים) הנאמר רק לגבי תקיעת שופר.
אולם, הרב וינברג מספר כי בהגיעו לגרמניה, הוא שם לב כי גם בבתי החרדים האנשים והנשים מזמרים יחד זמירות שבת. וכששאלם על פי מי הם נוהגים כך, ענו לו כי כך פסקו להם הרב עזריאל הילדסהיימר והרב שמשון רפאל הירש. הרב וינברג מצדיק היתר זה, על פי דעות הראשונים הפוסקים שהאיסור חל רק כאשר השומע מתכוון ליהנות מקולה של האישה. בנוסף, השירה ביחד גורמת שלא ניתן יהיה להבחין בקולה של אישה מסוימת. למעשה, הרב ויינברג פסק להם כי יש להקל כדעת רבני גרמניה, במטרה לעורר את הבנים והבנות לאהבת התורה העם והארץ ולשמור אותם מהתבוללות. על פי פסק זה נהגו להקל גם בתנועת בני עקיבא, למשל בצוות הווי בני עקיבא.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג דחה את דברי הרב ויינברג, על פי האמור בסוגיית "קול באישה ערווה". לעומת זאת, יש שניסו להוכיח את פסיקתו של הרב ויינברג, וטענו כי על פי כמעט כל הפרשנים הראשונים בסוגיה זו, אין מקור ממנה לאיסור האמור.
שירה שלא לשם פריצות
ההבחנה בין שירי עגבים לשירה תמימה אינה מפורשת אצל הפוסקים הראשונים, אך משתמעת מהלשון 'ערווה' המופיעה בביטוי 'קול באשה ערוה'. על פי זה פסק רבי חיים חזקיהו מדיני כי מותר לשמוע זימרת אישה אם אינו מתכוון ליהנות מקולה. אולם הוא ציין כי לכתחילה ראוי להחמיר גם במקרה זה. ראש ישיבת הקיבוץ הדתי הרב דוד ביגמן, כתב כי ניתן להבחין בין שירה אסורה למותרת על פי המילים, הלחן, הסגנון המוזיקלי, הלבוש ושפת הגוף.
הרב אהרון סולובייצ'יק פסק כי אין איסור לשיר בציבור כשהבנים שרים יחד עם הבנות, משום שמדובר בשירה "תמימה" שלא לשם פריצות, והשווה זאת להסתכלות באישה שלא לשם זנות. הרב משה פיינשטיין, שפסק שאין איסור הלכתי בהנאה מקולה של פנויה טהורה, אלא הבעיה היא בהרהור, התיר בהקשר מקהלת בית ספר לשמוע קול של בנות מגיל 11 ומטה, כי במקרה כזה לא מצוי הרהור עבירה, אך היו שהסתייגו מהקלה זו כמו הגרא"ד הורוויץ.
לכאורה, ניתן היה להוכיח שמותר לאישה לשיר שיר בפני גברים מהדוגמה של מרים הנביאה, ששרה לפני עם ישראל לאחר קריעת ים סוף. אולם, הפרשנים לא ראו במעשיה של מרים תקדים הלכתי להתנהגות בתנאים רגילים. הסבר אחד הוא שההתעלות הרוחנית של שירת הים הייתה מעין עולם הבא, בו אין חשש יצר הרע. כך הבין רבי מנחם עזריה מפאנו: (תרגום: שהרי לשירה כיוונה היא [=מרים] ואין להקפיד [=לאסור זאת] בכל מקרה, כיוון שיצר הרע איננו [קיים] באותו עולם [=העולם הרוחני]). מעבר לכך, יש מפרשים הטוענים כי מאחר שמרים השתמשה בתופים, כנאמר בפסוק, קולן של הנשים עומעם ונבלע בקול התופים, והגברים לא שמעו אותו.
קול משודר או מוקלט
הרב מרדכי יעקב ברייש אסר גם לשמוע קול שירת אשה ברדיו או בהקלטה. הוא נימק זאת בכך שהאיסור הוא על עצם ההנאה מקול אשה זרה ומוכיח זאת מגמרא במסכת ברכות המספרת על רב ששת שנהג איסור בדבר למרות עיוורונו. לעומת זאת, מהר"ם שיק פסק כי אין איסור לשמוע קול שירת אשה שאינו רואהּ ואינו מכירהּ, כיון ששירה כזו לא תעורר הרהורי עבירה "מטעם דאין יצה"ר שולט, אלא במה שעיניו רואות". על פי דבריו, הרב עובדיה יוסף פוסק שראײת תמונת הזמרת בעיתון נחשבת להכרות, וממילא יש לאסור לשמוע את קול שירתה ברדיו או בהקלטה; אולם במקום אחר חזר בו והתיר להאזין לשירת נשים גם כאשר ראה המאזין את תמונת הזמרת. לעניין זמרת מתה פסק הרב עובדיה יוסף שעדיין יש איסור בשמיעת קולה.
הרב ולדנברג כתב על פי הראבי"ה וספר "מטה משה", כי ברדיו מותר אפילו לשמוע קול זמרת אשה מוכרת. הוא מסביר כי לשיטתם, השמיעה האסורה היא רק כזו שיכולה להביא לקירוב מײדי. בנוסף כתב, כי קול העובר דרך הרדיו אינו קול האשה המקורי וממילא אינו נכלל באיסור.
שמיעת קול איש לאישה
בספר חסידים מובא שאסור לאישה לשמוע קול שירה של גבר. כמעט כל הפוסקים דוחים דעה זאת ואומרים שאינה להלכה, עם זאת בשבט הלוי הרב שמואל הלוי וואזנר מביא שאסור לאישה לשמוע קול איש שר אם היא מתכוונת להנאה ייצרית.
במדינת ישראל
הלכות "קול באישה ערווה" הגיעו אל הציבוריות הישראלית כאשר חיילים חרדים לאומיים עזבו טקסים צבאיים בשל שירת חיילות בטקסים. בתגובה לחלק מהמגמות החיילים נענשו בדין משמעתי.
עמוס 4
עמוס 4 הוא לוויין תקשורת ישראלי שפותח על ידי התעשייה האווירית לישראל עבור חברת חלל תקשורת, הרביעי בסדרת לווייני התקשורת "עמוס".
הלוויין שוגר מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן ב-31 באוגוסט 2013, בשעה 23:05 לפי שעון ישראל, ואמור לשהות בחגורה הגיאוסטציונרית מעל אזור דרום-מזרח אסיה, ובכך לספק לחברה אפשרות להתפתח לכיוון השווקים המתעוררים באזור זה. בנוסף יתרונו המתוכנן הוא גידול בטווח, כך שתתאפשר באמצעותו תקשורת ישירה מיפן למזרח התיכון.
חתימה על הסכם לבניית הלוויין
בתאריך 8 ביולי 2007, פורסם כי חלל-תקשורת, המספקת שירותי תקשורת לוויינים באמצעות לווייני עמוס, חתמה על הסכם לבניית הלוויין עמוס 4 עם התעשייה אווירית לישראל ועם ממשלת ישראל.
במסגרת ההסכם נקבע כי התע"א תייצר את הלוויין עמוס 4 בעלות כוללת של כ-365 מיליון דולר. חלל תקשורת תשלם 100 מיליון דולר, כאשר התשלום הראשון יעשה בינואר 2010 והוא יעמוד על 22.5 מיליון דולר, והתשלום האחרון בהיקף של 6.25 מיליון דולר ישולם עם קבלת הלוויין. יתרת 265 מיליון דולר תשולם על ידי ממשלת ישראל אשר רכשה מראש שירותי תקשורת בלוויין למשך כל שנות השירות שלו.
מבנה הלוויין ומאפייניו
הלוויין מבוסס על פלטפורמה חדשנית המתוכנת באופן מודולרי ומאפשרת הגדלת המטע"ד ל-45 משיבים, למשקלים הנעים בטווח שבין 2.5 עד 5.5 טון, ולהספק בתחום של 3 עד 12 קילו-וואט. האוויוניקה בלוויין מתקדמת ביותר ומאפשרת יכולת הצבעה מדויקת ודינמית של האנטנות לנקודות נבחרות על כדור הארץ. בלוויין תכן ייחודי לטובת אנטנת Multi Beam Array המספק ייצוב של אלומות-העיפרון לקבלת כיסוי רציף ויציב של אזור השירות. פלטפורמת עמוס 4 הייתה אמורה לשמש גם את הלוויין עמוס 6, אשר שיגורו נכשל.
נעם בן חורין
נעם בן-חורין (6 במרץ 1953 - 15 ביוני 2015) היה צייר ואדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
בן חורין נולד וגדל בקיבוץ נוה איתן. למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וסיים לימודי עיצוב אורבני. עבד וצייר בתל אביב.
עבודותיו של בן-חורין נעות ממופשט למחצה עד מופשט. השתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות, ויוצג על ידי גלריית אנגל בתל אביב.
בציוריו מתורגמים הדימויים לשפה המאוחסנת במסכים. משם הם מועברים לקנבס בתיווך היד ליצירת היצירה.
עבודתו של בן חורין תלויה בבנין האופרה בתל אביב, תרומת האמן ותמונותיו מוצגות בגלריית אנגל ובאוספו הפרטי.
מדברי האמן:
נפטר ביוני 2015.
אוגוניוק
אוגוניוק (ברוסית: Огонёк) הוא שבועון רוסי, שמופיע ברציפות (למעט הפסקה בימי מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים) זה שלוש תקופות היסטוריות: בשלהי תקופת האימפריה הרוסית, תקופת ברית המועצות ותקופת הפדרציה הרוסית שלאחר פירוק ברית המועצות.
בימי מהפכת אוקטובר נסגר השבועון, כעיתונים וכתבי עת אחרים ברוסיה באותה עת. אף על פי שבראשית שנות העשרים הייתה תחייה לעיתונות הרוסית, לא היו הביטאונים החדשים שנוסדו באותה עת יכולים להיות תחליף לאוגוניוק הפופולרי מתקופת המשטר הישן, כך שבשנת 1923 נקבצו מספר עיתונאים וכותבי מאמרים, בראשותו של עיתונאי נודע בשם מיכאיל קולצוב והחליטו להחיות את אוגוניוק, שהחל להופיע מחדש ב-1 באפריל 1923.
קוסטלוב אמר: "החלטנו לעשות ניסיון ולבחון האם נוכל לייסד כתב עת סובייטי תחת השם הישן". הניסיון הצליח. דחוקים בחדר קטן במוסקבה, הצליחו אנשי צוות ההפקה לחדש את הופעת אוגוניוק, שהודפס על נייר פשוט והופיע פעם בשבוע או בעשרה ימים. בסוף שנת 1923 הגיעה תפוצת השבועון ל-42,000 עותקים. שנה לאחר מכן גדלה התפוצה ל-125,000, ובשנת 1925 הגיעה לחצי מיליון עותקים.
באותה תקופה התגבש הקו של השבועון: שימוש בשפה הרוסית ברמה ספרותית, בשילוב עם דרגה מסוימת של חצי רשמיות סובייטית. גם תבניתו של השבועון התגבשה: תמונת שער של אישיות מפורסמת וקטעי ספרות ושירה בכל גיליון, לעיתים סיפור בלשי בהמשכים ותמונות צבע ברמה אמנותית. באמצעות רפרודוקציות צבעוניות של תמונות אמנות שהופיעו בו הביא השבועון מספר רב של אנשים למגע עם תרבות העולם והתרבות הרוסית, יחד עם ציורים סובייטים רשמיים למחצה. השבועון היה אחד הגורמים לעליית הרמה התרבותית של העם הרוסי.
בימי מלחמת העולם השנייה הביא השבועון כתבות מצולמות מכל החזיתות, וגיליונותיו מאותה תקופה מהווים תעודה היסטורית על מהלך המלחמה. בזמן המלחמה הופצו גיליונות השבועון באופן סדיר בארץ ישראל. ככל הנראה הגיע השבועון לארץ ישראל דרך פרס. השבועון זכה אז לתפוצה רבה ביישוב, שרבים מאנשיו שלטו בשפה הרוסית.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך השבועון להיות נפוץ במדינה, ביחד עם פרסומים אחרים מברית המועצות שהופצו בארץ באמצעות "סוכנות לפק".
בשנות ה-70 תפוצת השבועון הגיע ל-2 מיליון עותקים ובשנת 1990 אף ל-4 מיליון.
בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב, שבה חלה נסיגה במהלך לקראת יתר חופש בברית המועצות, חלה גם נסיגה בפתיחות של השבועון. בתקופת הפרסטרויקה שהונהגה בימי שלטונו של מיכאיל גורבאצ'וב חזר השבועון להיות המוביל בדרך לדמוקרטיה והוא פתח שעריו לדור חדש של כותבים ואמנים והיו אלה ימי הזוהר שלו.
השבועון המשיך להופיע לאחר פירוק ברית המועצות. בשנת 1995 הונהגו בעיתון שיטות הדפסה חדשניות ושימוש בגרפיקה ממוחשבת והוא התקרב ברמתו לעיתונות המערב. תפוצת השבועון בשנת 2010 הייתה קצת מעל 60 אלף עותקים.
השבועון מהווה לנותן החסות של פרס שוער השנה ברוסיה.
קישורים חיצוניים
ともしび Ogonyok
צבי עצמון
צבי עצמון (נולד ב-16 בינואר 1948) הוא משורר עברי, עורך, מורה וביולוג ישראלי.
ביוגרפיה
עצמון נולד בגבעת שמואל. רכש את השכלתו בבית ספר יסודי בעיר וב"תיכון חדש" בתל אביב. סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה העברית בביוכימיה ופיזיולוגיה והתמחה בנוירוביולוגיה. עצמון משמש כמרצה בכיר למדעי החיים במכללה לחינוך על-שם דוד ילין בירושלים. לימד מספר שנים בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים וכן משמש כמורה מן החוץ בהקריה האקדמית אונו.
החל לפרסם שירה ב-1979. שימש כעורך כתבי העת למדע פופולרי "מדע" ו"לדעת". ב-1979 נמנה עם עורכי כתב העת "מאזנים" והנחה סדנאות לשירה בבית אריאלה ובבית הסופר על שם חיים הזז. זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית, פרס "עתון 77", פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה,
פרס קוגל לשנת 1991, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ליצירה (פעמיים), פרס ברנשטיין, ופרס יהודה עמיחי. בשנת 2019 זכה בספר אקו"ם ליצירת שירה בעילום שם, על קובץ שירים פרי עטו שנקרא "ישירים".
עצמון משתייך לקבוצה קטנה של משוררים-מדענים. עם קבוצה זו נמנים אבנר טריינין, שלמה וינר, אברהם הוס ואחרים. בתחום המדע הפופולרי חיבר את הספר "גוף הנפש: נפלאות מוח האדם", ספר העוסק במוח האדם. בנוסף, משמש כעורך המדעי של הירחון "גליליאו – כתב עת למדע ולמחשבה", כעורך המגזין "הד החינוך" ומרצה בקורסים מדעיים של משרד החינוך. פרסם מאמרים רבים בתחום המדע ואף זכה בפרס שר המדע.
עצמון נשוי לסיגל מושכל-עצמון, אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
מבנה ליגות הכדורגל בספרד
מבנה ליגות הכדורגל בספרד הוא מבנה של מספר ליגות כדורגל בספרד, המחוברות זו לזו על ידי שיטה שבה מדי שנה הקבוצות הראשונות עולות לליגה גבוהה יותר והקבוצות האחרונות יורדות לליגה נמוכה יותר.
במבנה הליגות הספרדי, קבוצות מילואים משתתפות באותו מבנה ליגות כמו קבוצות האם שלהן. אף על פי כן, קבוצת מילואים לא יכולה לשחק באותה ליגה שבה משחקת קבוצת האם שלה ולא יכולה להעפיל לליגה הראשונה בחשיבותה בספרד, הלה ליגה. כאשר קבוצת האם יורדת לליגה בה משחקת קבוצת המילואים, קבוצת המילואים תרד ליגה באופן אוטומטי. כמו כן, החל מ-1990 קבוצות מילואים לא מורשות להשתתף בגביע המלך הספרדי.
ליגות חצי מקצועניות
פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית (RFEF) הודיעה ב-2020 על פתיחת ליגת כדורגל חדשה שעונתה הראשונה תתחיל בעונת 2021–22 הליגה מוקמה בין הסגונדה דיוויסיון לליגה השלישית הקודמת, הסוגנדה דיוויסיון ב' שהוקמה ב-1977. השם הרשמי שהפדרציה העניקה לליגה השלישית החדשה היה פרימרה דיויסיון RFEF.
מתחת לפרימרה דיויסיון ממוקמת הליגה הרביעית החדשה, הסגונדה דיויסיון RFEF, שהפורמט שלה מקביל לפורמט של הליגה השלישית הקודמת, הסוגנדה דיויסיון ב' למעט הבדל אחד שבמסגרתו בכל עונה בליגה הרביעית החדשה יהיו חמישה בתים בניגוד לפורמט של הסוגנדה דיויסיון ב' שהכיל ארבעה בתים למעט בעונה האחרונה של הליגה, עונת 2020–21 שהייתה ייחודית ומורכבת משום שבעקבות מגפת הקורונה חל שינוי בפורמט שבמסגרתו יותר קבוצות השתתפו בעונה זו בליגה השלישית שהכילה בעונה זו 5 בתים שכל אחד מהם הכיל שני תתי בתים שנועדו לחלק את הקבוצות ל-3 שלבים בהתאם לדירוג שלהן בסיום שלב הבתים. השלבים היו:
בשל השינוי במבנה הליגות הטרסרה דיויסיון RFEF היא הליגה החמישית בחשיבותה במבנה ליגות הכדורגל בספרד. הליגה מנוהלת על ידי ה-RFEF ו-17 פדרציות אזוריות שכל אחת מהן שייכת לאחת מ-17 הקהילות האוטונומיות של ספרד (בליגה עצמה יש 18 בתים משום שהפדרציה של אנדלוסיה אחראית על שני בתים, אחד מכיל את הקבוצות שממוקמות במערב אנדלוסיה והשני מכיל את הקבוצות שממוקמות במזרח אנדלוסיה). לפני השינוי במבנה הליגות בספרד הטרסרה דיויסיון הייתה הליגה הרביעית בחשיבותה אך שוחקה בפורמט זהה לפורמט הנוכחי שלה כליגה החמישית, ובתום עונת 2020–21 הטרסרה דיוויסיון הפכה לליגה החמישית בחשיבותה ושמה שונה לטרסרה דיוויסיון RFEF בעונתה האחרונה כליגה הרביעית, עונת 2020–21, הטרסרה דיוויסיון שוחקה בפורמט ייחודי שבמסגרתו הקבוצות בליגה חולקו בשלב הבתים הראשון ל-36 תתי בתים אזורים. בסיום שלב הבתים הקבוצות חולקו ל-54 בתים (בהתאם לדירוג שלהן בשלב הבתים הראשון) שנועדו לקבוע אילו קבוצות יעלו ליגה, אילו קבוצות יעפילו לפלייאוף ואילו קבוצות ירדו ליגה.
ליגות נמוכות
החל מהליגה ה-6 כל אחת מ-19 הפדרציות האזוריות של ה-RFEF מפעילה מבנה ליגות מקומי משלה שמנוהל עצמאית על ידה.
פירמידת ליגות
מקרא:
שרפתו של יהודה
שרפתו של יהודה הוא מנהג נוצרי קדום הקשור לחג הפסחא.
המנהג היווה חלק ממנהג מדורת חג הפסחא: ביום שבת שלפני חג הפסחא היו מכבים בכנסיות קתוליות את כל האורות כדי להדליק אש חדשה. את הבעירה החדשה הציתו באבן צור ופלדה או באמצעות עדשה. מבעירה זו הדליקו את אבוקת הפסחא הגדולה, שבתורה שמשה להדלקת כל אורות הכנסייה. בגרמניה נהגו להדליק גם מדורות בשטחים פתוחים בקרבת הכנסייה. את האש היו מקדשים, ואנשים נהגו להביא שבבי עץ גדולים כדי שאלו יתפחמו ויוכלו לאחר מכן לשמש להצתת בעירה חדשה בקמין הביתי תוך תפילה לאל שיציל את הבית מאסונות כגון ברק, ברד ושרפה. כמה משבבי העץ המפוחמים היו נשמרים להמשך השנה כדי להסיק עמם את התנור בימי סופות גדולות.
במדורות נהגו לשרוף לעיתים גם דמות עץ שסמלה את יהודה איש קריות, לכן כונתה בשם "השרפה של יהודה".
מנהג שרפתו של יהודה היה נפוץ מאוד בחצי האי האיברי וממנו עבר גם לאמריקה הלטינית, שם נערך לראשונה בוונצואלה בשנת 1499. בטקס נהוג ליצור את דמותו של יהודה לפי דמותו של יהודי מקומי מוכר או סתם מנהיג לא אהוד, להוביל אותו ברחובות העיר ולבסוף לערוך לו משפט, להקריא את גזר הדין ולשרוף את הדמות. המנהג מתקיים גם ביוון, שם שורפים את דמותו של יהודה בו זמנית עם הקריאה המסורתית: "ישו שב לחיים". בכל קהילה נוצרית ביוון מקובל להכין בובה בדמות אדם בימים שלפני החג. בשבת שלפני הפסחא מושיבים את הבובה על כיסא לפני הכנסייה, בידה כוס אוזו ומולה שולחן ועליו צלחת זיתים. ביום החג עצמו גוררים את הבובה בחוצות העיר, תוך הכאתה, דקירתה ולבסוף שרפתה או הטלתה לתוך הים. שרפת הבובה נעשית על מוקד בגובה 6 עד 7 מטרים כך שהמדורה נראית למרחקים. במקסיקו ביום הפסחא המונים הולכים ברחובות עם ציורים של יהודה איש קריות. הם קורעים את דמותו לגזרים ושורפים את הגזרים במדורות.
סחיטה, אלימות ופרעות
לעיתים כלל המנהג גילויי אנטישמיות כלפי יהודי הקהילות המקומיות. בקהילות היווניות השתמשו לצורך הלבשת בובות האדם בבגדים שנלקחו או נגנבו מיהודים ונשאו סימני היכר אופייניים למלבושי יהודים. כן היו מוסיפים סימני היכר יהודיים דוגמת זקן, אף כפוף ופאות. את הבובה נהגו להציג לפני ביתו של יהודי מקומי עשיר, שהיה צריך לשלם כדי שישנו את מיקומה.
ניקולאה סוצו, מי שהיה לוגופט גדול של נסיכות מולדובה תיאר את רשמיו מהמנהג שראה בנמל יווני ליד קונסטנטינופול (אזור בשליטה עות'מאנית באותה תקופה). לדבריו יהודים לא העזו לצאת לרחובות באותם ימים כי "פרחחי הבוספורוס האלה" זכו לרישיון להעלות באש בובת אדם בדמות יהודי בליל יום שישי הגדול שלפני הפסחא, ולשם כך הובילו את הבובה ברחובות תוך שירת מזמורים והשמעת העלבונות הגרועים ביותר כלפי עם ישראל.
למנהג זה לא היו שורשים קדומים בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה והובא אליהם על ידי מלחים יוונים במהלך המאה ה-19. המלחים היוונים הפיצו את המנהג בנמלי הדנובה ובעיקר בגאלאץ, הנמל העיקרי על הדנובה, שם הייתה גם קהילה יוונית גדולה, שחבריה התחרו בסוחרים היהודים המקומיים. ספינות יווניות רבות נהגו לעגון בגאלאץ ובשנת 1839 שני מיסיונרים סקוטים שעברו במקום ציינו שהמנהג נמשך אף על פי ששלטונות נסיכות מולדובה אסרו אותו בשנה הקודמת. באביב שנת 1840, כשהרוחות בגאלאץ להטו בהשפעת עלילת דמשק, השלטונות בגאלאץ הוציאו לרחוב את המשטרה והצבא, כדי להפסיק את הבערת הבובה, מחשש שזה עלול להתפתח לפרעות ביהדות גאלאץ.
קנצ'נג'נגה
קנצ'נג'נגה (בנפאלית: कञ्चनजङ्घा, בהינדית: कंचनजंघा, בשפת לימבו: סוואלונגמה SewaLungma) הוא ההר השלישי בגובהו בעולם. גובהו 8,586 מטר. ההר נמצא בתוך הפארק הלאומי קנצ'נדזונגה בגבול שבין מדינת סיקים שבהודו ונפאל כחלק מרכס ההימאליה, והוא ההר הגבוה ביותר בהודו.
עד שנת 1849 נחשב להר הגבוה בעולם, אולם מדידות שנעשו במיפוי הטריגונומטרי הגדול ב-1849 הכתירו את האוורסט כהר הגבוה, וקנצ'נג'נגה נדחק למקום השני. מאוחר יותר נקבע כי גם K2 גבוה ממנו.
לאחר מספר ניסיונות שלא עלו יפה להגיע לפסגה, ההר נכבש לראשונה על ידי מטפסי הרים מערביים כאשר ג'ורג' באנד, ג'ו בראון, טוני סטרית'ר (בריטניה) ונורמן הרדי (ניו זילנד) טיפסו עליו ב-25 במאי 1955. ככיבוד המסורת המקומית לא דרכו מטפסי ההרים על הפסגה עצמה, אלא עמדו מספר מטרים ממנה.
ההר כולל חמש פסגות:
בשנת 2011 התרחשב באזור רעידת אדמה חזקה.
חיים אלעזר שפירא
ראשית חייו
נולד בעיירה סטריז'וב שבממלכת גליציה, שהייתה בימיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו היה רבי צבי הירש שפירא, נינו של רבי צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר"). אמו אסתר הייתה בתו של רבי חנינא הורוויץ מאולינוב, נכדו של רבי נפתלי מרופשיץ. הוא היה בנם היחיד ונקרא אלעזר על שם אבי סבו, רבי אלעזר שפירא מלאנצוט. כשחלה בגיל שלוש, נוסף לו השם "חיים", בהוראת רבי חיים הלברשטאם מצאנז, רבו של אביו.
ב-1882 מונה סבו, הרב שלמה שפירא, לאב"ד מוקצ'בו (מונקאץ'), שהייתה אז בשליטת הונגריה, והחל לנהוג בה כאדמו"ר. המשפחה חצתה את הרי הקרפטים והתיישבה בעיר, אך הילד אלעזר נותר קשור למנהגי היהודים במולדתו:, כתב לימים,. באותה שנה, בגיל 10, החל לכתוב בפנקס דברי תורה ששמע מהוריו ורבותיו, וחידושי תורה משל עצמו.
בדצמבר 1886 (ה'תרמ"ז) נישא לחיה חאשא, בת האדמו"ר רבי שרגא יאיר רבינוביץ מביאלוברזיג, שלה היה מאורס מגיל שמונה; החתונה התקיימה בטשביניה שבפולין, שאליה עבר לגור ובה למד עם חמיו. בתקופה זו נסע לבירה ורשה ולמד את מלאכת המילה. חמש שנים לאחר הנישואים התברר לו שאשתו לא תוכל ללדת. הוא המתין חמש שנים נוספות, וכשלא נולדו להם ילדים התגרש ממנה. היא חזרה לבית אביה והתחתנה עם האדמו"ר רבי חיים הגר מאנטניא, אך לא האריכה ימים. לאחר מותה תרם והנציח את זכרה בהקמת שכונת "בתי מונקאטש" בירושלים, ובכל שנה היה מציין את יום השנה שלה.
בחשוון ה'תרס"ז (1906), נשא את רחל פרל בת רבי יעקב משה סאפרין מקאמארנא, ונולדה להם בת יחידה, חיה פרימא רבקה.
בכ"א בסיוון ה'תרנ"ג (5 ביוני 1893) נפטר סבו, שהיה רבו הראשון, ואביו נתמנה לאדמו"ר השני ממונקאטש, ולקח אותו לעזר בעבודתו הציבורית. באותה תקופה נסעו הוא ואביו האדמו"ר כל שנה אחרי החגים לשבועיים אצל האדמו"ר רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם בשיניאווה. בשנת ה'תרנ"ו העניק לו הרבי משינאווא במתנה כתב יד שהיה ברשותו מסידור "חמדת ישראל" – סידור קבלי של רבי חיים ויטאל, בכתב יד בנו רבי שמואל ויטאל, והורה לו להדפיסו. הוא ערך והדפיס את הסידור בשנת ה'תרס"ה בתוספת מבוא.
ב-1902 התמנה לאב בית הדין במונקאץ' ובטשענדיוף. הנאולוגים בעיר התנגדו למינויו, וב-27 ביוני נסעו לבודפשט וטענו בפני שר החינוך, הברון דה זולאנקמי, שהרב שפירא אינו יודע הונגרית (שליטה בשפה הייתה תנאי הכרחי לקבלת משרה ציבורית, ואביו בעצמו הודח זמנית מתפקידו בגללה). הרב סיפק תעודת סיום כראיה לכך שלמד ונבחן בהונגרית בבית-ספר בניטרה, אך היא התבררה כמזויפת, והוא נאלץ לעמוד בבחינות חוזרות וקיבל את משרתו שוב רק ב-1904.
על כס האדמו"רות
ביום שני של חג הסוכות ה'תרע"ד (1913), בערב שבת, נפטר אביו ונקבר בחג, ומיד בשובו מהלוויה בליל שבת החל לנהוג כאדמו"ר בעריכת "שולחן", אמירת תורה וניגונים. כעבור שבועות אחדים, ביום ראשון לפרשת וישלח, נתמנה לרבה הרשמי של הקהילה היהודית בכתב רבנות כתוב וחתום על קלף בידי עסקני הקהילה. בשנת האבל לאביו ערך והוציא לאור ארבעה ספרים מכתבי אביו בתוספת מבוא והערות: "דרכי אמונה", הגדה של פסח עם פירוש "תפארת בנים", "דרכי תשובה" בהלכה, ותיקוני הזוהר עם פירוש, "באר לחי ראי", בקבלה.
במלחמת העולם הראשונה, הייתה מונקאטש קרובה לחזית, ופליטים יהודים רבים הגיעו אליה. הוא עמד בראש מפעל הסיוע לפליטים יהודים שהגיעו מגליציה למונקאטש, ואף איכסן פליטים רבים בחצרו. בליל הסדר תרע"ה (1914), היו הרבה חיילים יהודיים בקרבות והוא דרש בשבחם: "השתא הכא", השנה אנו כאן בזכות אנשי צבא יהודים לאין מספר בסכנת נפשות, אלפים מישראל עתה בשדה הקרב בסכנת נפשות ואין יכולים לערוך שלחן בלילה הזה לאכול בו מצה ומרור ולשתות הכוסות ולספר ביציאת מצרים, ובזכותם "לשנה הבאה בארעא דישראל [בארץ ישראל]" יצמח צדיק לגאולתן של ישראל, יבוא גואל צדק. ב-1919 סופח האזור לצ'כוסלובקיה שזה עתה קמה, ושמה ההונגרי של העיר, מונקאץ', הומר לשם הצ'כי, מוקצ'בו. ב-1922 ייסד את "ישיבה רבתי דרכי תשובה", שמנתה 280 תלמידים.
הוא לחם נגד אגודת ישראל, הסוציאליזם והציונות. כך, למשל דרש את הפסוק "הוי כל צמא לכו למים" הכוונה ב'צמא' היא ל"ציוניסטים, מזרחיסטים, אגודיסטים." את הצהרת בלפור כינה "צרת בעל פעור". אביעזר רביצקי ראה בו את אחד מחשובי ההוגים האנטי-ציוניים החרדים, וציין כי תפישתו התאולוגית השפיעה רבות על "המתנגד הגדול ביותר שקם לציונות ולמדינת ישראל, מעודן, מקרב היהדות החרדית", רבי יואל טייטלבוים מסאטמר. בכתב העת "אפריון" הוא תואר כ"הרבי ממונקאטש, זה הגבר אשר נתפרסם שמו בחרמות ובנזיפות".
במקביל למאבקו בציונות הוא תמך בתושבי ארץ ישראל כל עוד הם מקפידים על קיום מצוות. לשם כך הקים "כולל" בשם 'תפארת צבי' שמקופתו ניתנה תמיכה להחזקת היישוב החרדי בארץ ישראל, כולל לשכונת בתי מונקאטש בירושלים. באותה שנה נקלע למחלוקת עם האדמו"ר מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר, על רקע תמיכת האחרון באגודת ישראל, בלימודי חול במתיבתא שהקים בוורשה ובקיום רשת החינוך לבנות בית יעקב. כמו כן, מחה על כך שנפגש עם הרב קוק הציוני. הרבי מגור כתב לו בחזרה כי אם יבוא לוורשה לא ימצא שם "לא דובים ולא יער", רבי חיים אלעזר עשה כן והשיב כי מצא "דובים ויער וכל חיות היער". הוא קרא לו לשווא לזנוח את ה"אגודה" ו"בית יעקב", לתמוך בהקמת "לשכת יראים" בפולין ועוד. ב־1922, במקביל להתארגנותה של תנועת אגודת ישראל ומאוחר יותר הכנסייה הגדולה הראשונה שלה, פרסם מכתבים פומביים יחד עם רבנים נוספים נגד התנועה, והאשים אותה בחבירה איטית לציונות ובהסכמה ללימודי חול. בעקבות מכתבים אלו פרסמה אגודת הרבנים בפולין מחאה ציבורית בעיתונות, בה הודיעו כי המתיבתא פועלת על פי הדרכתם והכוונתם.
ב-1928 היה אחד מהדוחפים להקמת מפלגת לוויין נוספת, "המפלגה הרפובליקנית היהודית", שזכתה להישגים בבחירות המחוזיות. בבחירות הארציות של 1929 היא לא התמודדה באופן עצמאי אלא קראה להצביע למפלגה האגררית. לאחר שהתקבלו התוצאות והסתבר כי הם הכפילו את כוחם ביחס ל-1925, החליטו ראשי האגררים כי השפעתו הייתה שולית וחדלו מתמיכתם בו. הוא הצליח לכונן ברית חדשה עם הסוציאל-דמוקרטים, אך ניסיון נוסף מצדו לייסד לשכה נפרדת נכשל לאחר שכנס נציגי קהילות שנערך ב-18 ביוני 1930 לא הגיע לידי הסכמה בנדון. לקראת בחירות 1935 הוא רכש מחדש את אמונם של מנהיגי האגררים. לאחריהן, תמכה הממשלה החדשה במאמציו. ב-27 ביוני 1935 התקיימו הבחירות ללשכה החדשה, שהוחרמו על ידי חלק גדול מהרבנים. מחאות רבות שהוגשו לגבי התנהלותה נענו בהתעלמות הרשויות. לאחר מסע לחצים ממושך, הצליחו קהילות רבות - בהן אוז'הורוד וברהובה - להימנע מלהסתפח לארגון ונותרו בשליטת ברטיסלאבה.
בשנת 1930 נסע לארץ ישראל לביקור של שבועיים, כדי לפגוש את הרב המקובל שלמה אליעזר אלפנדרי. הקשר ביניהם נוצר לראשונה ב-1925, בתיווך הרב הירושלמי ישעיה אשר זליג מרגליות, שהיה מקורב לשניהם. האדמו"ר פנה כמה פעמים בבקשה לבקר את הרב אלפנדרי, והמקובל הירושלמי נתרצה לבסוף במרץ 1930. הרבי ממונקאטש מיהר באונייה לארץ ישראל. הרב מרגליות דיווח כי בפעם השנייה שבה נפגשו, זמן קצר לפני ל"ג בעומר, שאלו האדמו"ר "אימתי קאתי מר"? (שאלה שהפנה במקור רבי יהושע בן לוי אל המשיח, ותרגומה: "מתי תבוא, אדוני?") והרב אלפנדרי השיב כי המשיח קרוב אך הרשעים מעכבים את בואו. לאחר הילולת רשב"י, שבוע וחצי לאחר הגעתם ארצה, נפל הרב אלפנדרי למשכב ונפטר.
ב-1932 הורשע בהעלמת מס בסכום של 1,000,000 קורונה בגלל אי-דיווח על כספי פדיונות שקיבל, ורשויות המס הצ'כוסלובקיות עיקלו את ספרייתו היקרה ב-17 בספטמבר. חסידיו גייסו תרומות כדי להחזירה לרשותו.
ימיו האחרונים
בי"ז באדר ה'תרצ"ג (15 במרץ 1933) נישאה בתו חיה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ'. חתונת הענק, שעלתה 100,000 קורונה, מומנה על ידי הקהילה. אלפי אורחים מאירופה כולה וגם מארצות הברית הגיעו להשתתף בה, כמו גם יותר מ-50 אנשי תקשורת. 600 עניים הוזמנו לסעודה. החתונה כולה צולמה בידי חברת פוקס האמריקנית, ששילמה לרב שפירא סכום גדול בתמורה לזכויות. לאחר שהדבר התפרסם, תקפו אותו אויביו על כך שהתיר זאת, והוא התחרט, דרש להשמיד את התשליל ואסר לצפות בסרט. פוקס תבעה אותו בבית המשפט בדרישה לבטל את האיסור או להחזיר את הכסף.
ב-30 באפריל 1935, בעת כינוס של מנהיגי חסידויות שמרניים בנובי סונץ', הכריזו הוא, רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב, רבי יקותיאל יהודה מסיגט ואדמו"רים אחרים על ייסוד "אגודת החרדים", ארגון שנועד להיאבק באגודת ישראל. באותה שנה נגזרו עליו פעמיים עונשי מאסר בני חמישה-עשר יום; בפעם הראשונה היה זה בגלל החרם שהטיל על הגימנסיה העברית שפעלה במוקצ'בו ועל התומכים בה, ובפעם השנייה הורשע לאחר שכינה במהלך אספת בחירות את המועמד לפרלמנט חיים קוגל "בוגד במדינה".
בדצמבר 1936 חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותי, והוא החל להתלונן על כאבים עזים בכתפו השמאלית. ב-20 בחודש נסע לבודפשט לטיפול רפואי; ההגיוגרף דוד כהנא מסר מבלי לפרט כי הרופאים אבחנו "מחלה קשה" וכי הוא טופל בהקרנות ("בעשטראהלונגען"). דבר חוליו התפרסם, ונערכו תפילות המוניות לרפואתו ברחבי העולם. כ-12,000 יהודים תרמו לו יום אחד מחייהם בחודשיו האחרונים. הרב שפירא נפטר בביתו שבמוקצ'בו, ב-12 במאי 1937. הוא נטמן באוהל אדמו"רי מונקאטש בבית הקברות העירוני.
לאחר פטירתו נתמנה חתנו רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' לממשיכו ברבנות ואדמו"רות במונקאטש. בערך בשנת 1979, בעת שממשלת ברית המועצות עמדה להרוס את בית העלמין, יוצאי מונקאטש בארצות הברית יחד עם היהודים המקומיים ארגנו את העברת כמה קברים לכפר קרופיץ עילית (Верхній Коропець) הסמוך.
מספריו
כראש ישיבה ואדמו"ר הוא כתב מאמרים ולמעלה מעשרים כרכים בתחומים מגוונים: פירושים, עיונים ודרשות על התורה, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי; פסקי הלכה (שו"ת); חקר ועיון במנהגי ישראל ונוסח התפילה, ודרושי באגדה וחסידות. הוא הרבה לעסוק במנהגים שונים ובביסוסם ההלכתי, ולא נרתע מלשנות מנהגים או נוסחאות תפילה שונות כאשר לא תאמו להבנתו ההלכתית. בדרשותיו עורר רבות על יראת שמיים, התנגדות לציונות ועל האמונה, הציפייה, התפילה והפעולה למען ביאת המשיח.
כמו כן יצאו לאור הספרים "דרכי חיים ושלום" - מנהגיו בצירוף פסקים שונים שלו וכן הקובץ "זעקת שפירין", משיחותיו אודות האמונה והתפילה לביאת המשיח.
חיילים אבודים
חיילים אבודים (באנגלית: Lost Soldiers) הוא רומן מאת ג'ים וב, קצין נחתים זוטר שלחם במלחמת וייטנאם ועוטר בצלב הצי על אומץ ליבו ולימים הפך לסופר ופוליטיקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה בין השנים 2007–2013, מטעם המפלגה הדמוקרטית. הספר תורגם לעברית בידי מנשה ארבל בשנת 2004.
קבר החייל האלמוני של מלחמת המהפכה
קבר החייל האלמוני של מלחמת המהפכה (באנגלית: Tomb of the Unknown Revolutionary War Soldier) הוא אנדרטה הניצבת בכיכר וושינגטון, פארק ציבורי בעיר פילדלפיה, במדינת פנסילבניה שבארצות הברית. היא הוקמה לכבוד החללים האמריקאים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. היא נחנכה בשנת 1957.
האנדרטה וכיכר וושינגטון הן חלק מפארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה. בכיכר נתגלו קברי אחים של חללי מלחמת העצמאות האמריקאית שמספר הנקברים בהם איננו ידוע, כמו גם זהותם (אמריקאים או בריטים). שרידיו של אחד מהם הוטמנו מתחת לאנדרטה.
האנדרטה היא כותל אבן שלפניו ניצב פסל ארד של מצביא מלחמת העצמאות והנשיא הראשון של ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון. לפני הפסל מוצבת ברחבה להבת אש תמיד המוקפת בגדר שרשרת. בראש כותל האנדרטה חרות המשפט הבא: חירות היא אור שעבורו מתו גברים רבים בחשיכה. משמאל לפסל נחרתה הקדשה לחללים האלמונים שנקברו בכיכר. מימינו נחרתה מובאה מתוך נאום הפרידה של וושינגטון שאותו נשא לקראת תום כהונתו כנשיא.
מתכנן האנדרטה היה ג'י. אדווין ברומבה (G. Edwin Brumbaugh). פסלו של וושינגטון הוא העתק של פסל מאת ז'אן-אנטואן הודון (Jean-Antoine Houdon).
שמואל וינוגרד
שמואל וינוגרד (4 בינואר 1936 בתל אביב - 25 במרץ 2019) היה מדען מחשב ישראלי, שהתגורר ופעל בארצות הברית. הוא ידוע בעיקר בתרומתו בתורת הסיבוכיות. הוכיח מספר תוצאות משמעותיות בחישוב בעיות אריתמטיות, שותף בגילוי אלגוריתם קופרשמידט-וינוגרד לכפל מטריצות, ואלגוריתמים להתמרת פורייה מהירה.