cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף בקמן
ביוגרפיה
ב-26 באוקטובר, כוח בפיקודו נשלח כדי לבלום את הארמייה השלישית שהתקיפה את הכוח במפתיע. כשהסתיים הקרב, עלה בקמן על הסוללה מה מצבם של חייליו. בקמן הבחין בכוח המצרי ופתח באש לכיוונם כהוא חשוף ובו בעת מארגן את הכוח ומחלק פקודות. הוא נורה בידי צלף מצרי ונהרג. הוא הובא למנוחת עולמים בבית העלמין בבית לחם הגלילית.
השאיר אחריו אב, אם ואח ובת זוג אורית עמה תכנן להתחתן. לאחר נופלו הועלה לדרגת סרן והוענק לו "עיטור המופת".
באפריל 1976 העניק הרמטכ"ל לבקמן את עיטור המופת:
הנצחה
משפחתו הוציאה לאור חוברת לזכרו. שמו מונצח באנדרטת הצנחנים כביש גדרה, צומת ביל"ו, אנדרטת חורשת הנופלים ליד עפולה ופינת הנצחה בתיכון "מקיף נשר".
Thefakesoundofprogress
"Thefakesoundofprogress" הוא אלבום הבכורה של להקת לוסטפרופטס. כאלבום בכורה, האלבום הפתיע בכך שמכר יותר מ-6,000 עותקים וגם יותר מ-3,000 אלבומי דמו. האלבום הוא תחילת דרכה של לוסטפרופטס כלהקה.
לוסטפרופטס הוציאו מאלבום זה שני סינגלים (ראו למטה), בגלל שכבר החלו לעבוד על אלבומם השני. אלבום זה היווה ציון דרך בדרכה של לוסטפרופטס, ופתח עבור הלהקה דלתות חדשות.
The Brazilian
חברי הלהקה כתבו שני קטעים אינסטרומנטליים לאלבום הקטע הזה, והקטע "Do The Neurotic". "Do The Neurotic" לבסוף לא נכנס לאלבום, אך הוא הפך לבי-סייד של השיר Throwing It All Away בארצות הברית והבי סייד של In Too Deep. הקטע יצא לבסוף על המארז תקליטורים, Genesis Archive #2. וגם נוגן באלבום ההופעה, Live at Wembley DVD.
הלחן של The Brazilian נכנס לסרט, "כשהרוח נושבת" שהמוזיקה לסרט, נכתבה על ידי רוג'ר ווטרס. הקטע גם שימש בדרמת הפשע, Magnum, P.I. בפרק "Unfinished Business".
השיר שימש גם את-BBC אשר שידר את השיר באליפות העולם באתלטיקה 1987.
כפכפי
כַּפְכָּפִי הוא משפחה יהודית-ישראלית.
This Mountain
This Mountain (בעברית: ההר הזה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית-מרוקאית פאוזיה. את השיר הוציאה לאור ב-10 באוקטובר 2018 חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
רקע
השיר נכתב והולחן על ידי פאוזיה. מילותיו עוסקות בקושי של האדם להתגבר על מכשולים בחייו. ה"הר" מסמל מהמורה בדרכו של האדם. לאחר שהצליח לטפס לפסגה, הוא עובר בדרך הסלולה והקלה של הירידה. הווידאו קליפ של השיר הועלה לעמוד היוטיוב הרשמי של פאוזיה ב-10 באוקטובר 2018 גם כן. לאורכו, מופיעה הזמרת בנוף קבוע של יער, הנמצא בפסגת ההר עליו טיפסה. בחלק מהסצנות היא שרה את מילות השיר כשהיא שוחה באגם. "This Mountain" פורסם גם בפלטפורמת הספוטיפיי, שם צבר כ-28 מיליון השמעות.
פאטס נבארו
תיאודור "פאטס" נבארו (באנגלית: Theodore "Fats" Navarro; 24 בספטמבר 1923 - 6 ביולי 1950) היה חצוצרן ג'אז אמריקאי, מחלוצי סגנון הבי בופ בשנות ה-40. סגנונו של נבארו השפיע על נגנים רבים, אחד הבולטים בהם היה קליפורד בראון.
ראשית חייו
נבארו נולד בקי וסט שבפלורידה, להורים ממוצא קובני, אפריקאי וסיני. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, אך לא התעניין ברצינות במוזיקה עד שהחל לנגן בחצוצרה בגיל שלוש-עשרה. אחרי סיום לימודיו בבית הספר התיכון, נבארו רצה לעזוב את קי וסט והצטרף לתזמורת ריקודים בדרכה למערב התיכון.
קריירה
לאחר שהתעייף מסיבובי הופעות עם מספר להקות, בהן צבר ניסיון רב ערך והשפיע  על ג'יי ג'יי ג'ונסון הצעיר בתקופתם יחד בלהקתו של סנוקאם ראסל, השתקע נבארו בניו יורק ב-1946. נבארו ניגן, בין השאר, עם צ'ארלי פארקר, אך לא הצטרף להרכביו כיוון שדרש שכר גבוה. נבארו ניגן עם הביג בנדז של אנדי קירק, בילי אקסטיין, בני גודמן וליונל המפטון והקליט בהרכבים קטנים עם קני קלארק, טאד דמרון, אדי "לוקג'ו" דייוויס, קולמן הוקינס, אילינוי ג'אקט, הווארד מק'גי ובאד פאוול.
מותו
נבארו פיתח התמכרות להרואין, חלה בשחפת וסבל מבעיית משקל (הוא אף כונה Fat Girl "שמנה"). תופעות אלו הובילו להתדרדרותו ומותו בגיל עשרים ושש בלבד.
כף אדייר
כף אדייר (באנגלית: Cape Adare) הוא חצי האי הצפוני-מזרחי ביותר בארץ ויקטוריה, מזרח אנטארקטיקה.
תיאור
הכף, המציין קצה אחד של חוף בורכגרווינק, מפריד בין ים רוס ממזרח לאוקיינוס הדרומי ממערב, ובירכתיו הרי האדמירליות הגבוהים. כף אדייר היה אתר נחיתה חשוב ומחנה בסיס למשלחות ההיסטוריות לאנטארקטיקה. מפנים לחוף לכיוון צפון-מזרח נמצאים הרי-הים אדייר ושקע אדייר.
היסטוריה
קפטיין ג'יימס רוס גילה את כף אדייר בינואר 1841 וכינה אותו על שם חברו אדווין וינדהם-קווין, הרוזן אדייר (מקור התואר באדייר, אירלנד.
בינואר 1895 נחתו מגלי הארצות הנורווגיים הנריק בול וקאשטן בורשקרווינק מן הספינה "אנטארקטיק" על כף אדייר, נחיתה שתועדה כראשונה על יבשת אנטארקטיקה, ואספו שם דגימות גאולוגיות. בורכגרווינק חזר לכף בראש משלחת משלו בשנת 1899 והקים שם שני צריפים, מבני המגורים הראשונים לבני אדם שנבנו באנטארקטיקה. חברי המשלחת חרפו שם והשורדים נאספו אל הספינה בינואר 1900. זו הייתה הקבוצה הראשונה ממשלחת לאנטארקטיקה שחרפה על היבשת. הזואולוג ניקולאי הנסן מת במהלך החורף ונקבר בכף אדייר.
תחנת המחקר הקרובה ביותר בתקופה המודרנית הייתה תחנת האלט, התחנה המשותפת לניו זילנד וארצות הברית בכף האלט, 101 ק"מ דרומית לכף אדייר. הבסיס הזה היה בשימוש מ-1957 עד 1973.
משלחת יובל המאתיים של אוסטרליה לאנטארקטיקה יצאה מכף אדייר למתקפה מוצלחת על הר מינטו בשנת 1988. אוניית הסיוע של המשלחת עגנה ליד מדף הקרח במפרץ וקיימה קשר רדיו מתמיד עם המטפסים במהלך ההעפלה.
בפברואר 2007, ארעה שרפה בבטן אוניית ציידי הלווייתנים היפנית "נישין מארו" כששייטה בים רוס. האונייה נסחפה ללא כוח הנעה במשך ימים רצופים, עד שתוקנו מנועיה, והתעוררה דאגה עקב קרבתה לכף אדייר.
אתרים היסטוריים ומצבות זיכרון
הבניינים הראשונים שהקים קרסטן בורכגרווינק בכף אדייר היו מבנים טרומיים עשויים עץ אורן, שנבנו בנורווגיה. הצריפים האלה עודם ניצבים שם, ומיקומם מוכר כאתר היסטורי מוכרז בעל הכרה בינלאומית. אנשי הקבוצה הצפונית במשלחת טרה נובה של סקוט חרפו בכף אדייר בשנים 1911 ו-1912. הם הקימו צריף אחד, שנהרס במשך השנים.
כתוצאה מיוזמות של הקרן למורשת אנטארקטיקה, נרשם האתר (עם המבנים) במערכת הברית האנטארקטית כאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA 159), רמת ההגנה הגבוהה ביותר האפשרית לפי תנאי הברית.
שרידי שני הצריפים של בורכגרווינק, כמו גם שרידי הצריף של משלחת טרה נובה, הוכרזו גם הם כאתר היסטורי או מונומנט אנטארקטי (HSM 22), בעקבות פנייה מצד ניו זילנד והממלכה המאוחדת אל האספה המייעצת לברית האנטראקטית. קברו של ניקולאי הנסן הוכרז בדומה לכך אך בנפרד (HMS 23).
פינגווין אדלי
בכף אדייר שוכנת מושבת פינגווין אדלי הגדולה בעולם. המחקר היחיד שנערך במושבה מסוימת זו היה עבודתו של ג'ורג' מאריי לוויק, שהיה חבר במשלחת טרה נובה של קפטן סקוט בשנים 1913-1910 וצפה בה לאורך מחזור קינון שלם בשנים 1911 ו-1912. הוא מיאן לפרסם את מחקרו בגלל הרגלי הזיווג יוצאי-הדופן של הפינגווינים שתיעד, בהם הומוסקסואליות, התעללות מינית ופיזית באפרוחים, והזדווגות עם נקבות פינגווינים מתות, המיוחסת כיום לחוסר הניסיון של פינגווינים צעירים. הוא תיאר מנהגים אלה כ"מושחתים". הדין וחשבון נחשב למזעזע מכדי לפרסמו לציבור הרחב בשעתו, ונגנז. העותקים היחידים שהיו זמינים באופן פרטי לחוקרים תורגמו ליוונית עתיקה כדי למנוע את הפצת החומר ברבים. העבודה אבדה, התגלתה מחדש והתפרסמה בכתב העת "רשומות הקוטב" רק בשנת 2012. התגלית מאירה משמעותית התנהגות מינים, שאי-אילו חוקרים רואים בה סמן לשינוי אקלים.
אקליפטוס טודטיאנה
אקליפטוס טודטיאנה (שם מדעי: Eucalyptus todtiana; באנגלית: Blackbutt, Coastal Blackbutt ו-Pricklybark) הוא עץ ממשפחת ההדסיים הגדל באופן טבעי במזרח אוסטרליה. מין זה של אקליפטוס נמצא תחת סכנת הכחדה והוא נחשב לצמח מוגן באוסטרליה. אקליפטוס טודטיאנה הוא עץ המתנשא לגובה של כ-15 מטר, בעל ענפים הנוטים כלפי מטה ויש לו קליפה סיבית וקשה בצבע ירוק-חום, העץ מצמיח פרחים בצבעי לבן עד שמנת מינואר עד אפריל. תפוצתו בעיקר היא בין פרת' ודונגרה במזרח אוסטרליה, גן בוטאני שנמצא בדרום מערב אוסטרליה, Avon Wheatbelt, יער ג'ארה, ובמישור חוף הברבורים ובמישור החולות גרלטון. אקליפטוס טודטיאנה הוא עץ שבדרך כלל לא מטופח. העץ צומח במהירות במקומות פתוחים ובתוך זמן קצר נהיה לעץ צעיר, אבל כשהוא נהיה לעץ בוגר הוא צומח באיטיות רבה.
יחסי הודו–עיראק
יחסי הודו–עיראק הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של עיראק לרפובליקה של הודו היו בדרך כלל ידידותיים ושיתופיים. אינטראקציה תרבותית וסחר כלכלי בין עמק אינדוס למסופוטמיה החלו בשנת 1800 לפני הספירה. חוזה הידידות מ-1952 ביסס וחיזק את הקשרים בין הודו של ימינו לעיראק. בשנות ה-70 עיראק נחשבה לאחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של הודו במזרח התיכון.
הקשר בין הודו לעיראק הופרע במהלך מלחמת איראן–עיראק, מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק. עם זאת, היחסים הדו-צדדיים נורמלו לאחר כינונה של ממשלה דמוקרטית בעיראק.
קשרים בין השיעים בעיראק לשיעים בהודו
שורשי השיעים בצפון הודו מקורם באיראן ובעיראק.
ההודים השיעים מימנו את תעלת הינדיה בעיר נג'ף בעיראק. מדינת עוואדה בצפון הודו (עודה) הייתה שיעית והיא סיפקה מימון לערי המקדש השיעי העיראקי כרבלה ונג'ף, והעבירה את הכסף לעבר מוייטהידים פרסיים בערים. תעלת הינדיה הושלמה בשנת 1803 והכסף יהועבר לערי המקדשים השיעים כמו נג'ף מהודו ומאיראן מכיוון שהקולוניזציה המערבית לא התפשטה באזורי השיעה עד סוף המאה ה-19.
מיר ג'עפר היה ערבי שיעי עיראקי מנג'ף שעבר להודו והפך לנוואב של בנגל.
היחסים בעבר
עיראק הייתה אחת המדינות הבודדות במזרח התיכון עמה כוננה הודו יחסים דיפלומטיים ברמת השגרירות מיד לאחר עצמאותה בשנת 1947. שתי המדינות חתמו על "הסכם שלום וידידות" בשנת 1952 ועל הסכם לשיתוף פעולה בענייני תרבות בשנת 1954. הודו הייתה בין הראשונות להכיר בממשלת הבעת', ועיראק נותרה נייטרלית במהלך מלחמת הודו–פקיסטן בשנת 1965. עם זאת, עיראק התייצבה לצד מדינות המפרץ אחרות בתמיכה בפקיסטן נגד הודו במהלך מלחמת הודו–פקיסטן בשנת 1971, שהביאה להקמתה של בנגלדש. עם זאת, עיראק והודו המשיכו לשמור על קשרים כלכליים וצבאיים חזקים. בראשית שנות השמונים הכשיר חיל האוויר ההודי יותר מ-120 טייסי מיג-21 עיראקים. מערכת היחסים הביטחונית הורחבה בשנת 1975, כאשר הצבא ההודי שלח צוותי אימונים וצי ההודי הקים אקדמיה ימית בבצרה. הודו המשיכה לספק סיוע צבאי ניכר לעיראק באמצעות מלחמת איראן–עיראק. בנוסף לאימונים העניקה הודו סיוע טכני לחיל האוויר העיראקי באמצעות הסדר משולש מסובך שהיה מעורב עם צרפת.
מלחמת איראן–עיראק גרמה לירידה תלולה במסחר ובמסחר בין שתי המדינות. במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, הודו התנגדה לשימוש בכוח נגד עיראק. עיראק הייתה אחד משווקי היצוא הגדולים של הודו לפני מלחמת המפרץ ב-1991. הודו התנגדה לסנקציות של האו"ם על עיראק, אך תקופת המלחמה והבידוד של עיראק הפחיתו עוד יותר את קשריה המסחריים והדיפלומטיים של הודו. עיראק תמכה בזכותה של הודו לערוך ניסויים גרעיניים בעקבות חמישה ניסויים של נשק גרעיני ב-11 במאי וב-13 במאי 1998. בשנת 2000, סגן נשיא עיראק, טהא יאסין רמדאן, ביקר בהודו, וב-6 באוגוסט 2002 העביר הנשיא סדאם חוסיין את "התמיכה הבלתי מעורערת" של עיראק להודו לגבי סכסוך קשמיר עם פקיסטן. הודו ועיראק הקימו ועדות שרים משותפות ומשלחות סחר לקידום שיתוף פעולה דו-צדדי נרחב.
קשרים כלכליים ותוכנית נפט למזון
קשריה של הודו עם עיראק נחלשו עקב הסנקציות של האו"ם על עיראק, אך עד מהרה פיתחה הודו סחר במסגרת תוכנית "נפט תמורת מזון", שאיפשרה לעיראק לייצא נפט בעד סחורות חיוניות. עם זאת, חקירה בתוכנית שנערכה בשנת 2005 העלתה כי השר ההודי נטוואר סינג ומפלגת הקונגרס קיבלו שוחד מהמשטר הבעת'יסטי, מה שהוביל להתפטרותו לבקשת ראש הממשלה מנמוהאן סינג.
לאחר 2003
הודו שמרה על נייטרליותה במהלך הפלישה של ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, וביקרה את היעדר אישור האו"ם, אך גם רמזה כי תשקול לשלוח חיילים לעיראק לאחר המלחמה כדי לסייע בשמירה על הביטחון והשלום לאחר הצבעה פה אחד במועצת הביטחון של האומות המאוחדות על נוכחות הקואליציה ומשימתה בעיראק. עם זאת, פעולה זו נשללה לאחר מחאות מצד מפלגות ציבוריות ופוליטיות שהתנגדו לארצות הברית. הודו נרמלה את קשריה עם ממשלת עיראק החדשה שנבחרה באופן דמוקרטי בשנת 2005, וביקשה להתחיל מחדש את הסחר ושיתוף הפעולה. עסקים הודים הגישו בקשה לקבלת חוזים לפרויקטים של שחזור לממשלת עיראק, ולאחרונה פעילותם של עסקים עיראקים בהודו גדלה במהירות.
עיראק היא אחת הספקיות העיקריות של נפט גולמי להודו, ומייצאת 220,000 חביות נפט ביום לתאגיד הנפט ההודי. ביוני 2013 שר החוץ של הודו, מר סלמאן חורשיד ביקר בעיראק בנושאי ביטחון ועסקים, והיה הראשון שעשה זאת מאז 1990.
כורדיסטן העיראקית
קיימים יחסים דיפלומטיים מוגבלים בין הודו לכורדיסטן העיראקית. הודו רוכשת נפט גולמי כורדי שנמכר דרך חברות טורקיות. כמה אזרחים הודים עובדים בכורדיסטן העיראקית. כורדים רבים נוסעים להודו למטרות חינוכיות או רפואיות. ביולי 2014, חמין חוראני, ראש הזרוע ליחסים בינלאומיים של המפלגה הדמוקרטית בכורדיסטן, אמר כי הוא מקווה לקשרים פוליטיים וכלכליים עמוקים יותר עם הודו, ותיאר את המדינה כ"שותפה חשובה". חוראני גם הביע את רצונו לראות את ממשלת הודו פותחת קונסוליה בארביל, והזמין חברות הודיות להשקיע בכורדיסטן. בנובמבר 2014 שלחה ממשלת הודו את השגריר המיוחד סורש ק' רדי לבקר בכורדיסטן ולפגוש את אנשי הממשלה הכורדית. רדי הצהיר כי הודו "תומכת במלואה באזור כורדיסטן בתקופה קשה זו", והביע אמון בממשל הכורדי ובכוחות פשמרגה לשמירה על יציבות וביטחון האזור. השגריר גם שיבח את תפקידם של כוחות פשמרגה בלחימה בדאעש, והודיע כי ממשלת הודו תפתח קונסוליה בכורדיסטן.
יעקב יצחק פלאנצגראבן
הרב יעקב יצחק פלאנצגראבן (בכתיב יידי: ר' יאנקעלע פלאנצגראבען; באנגלית: Yaakov Yitzchok Flanzgraben; ה'תרנ"ג, 1893 - כ' בסיוון ה'תשכ"ה, 20 ביוני 1965) היה למדן וראש ישיבה אמריקאי. מחבר סדרת הספרים בית יעקב וראש ישיבת רבינו שלמה קלוגר בניו יורק.
ביוגרפיה
נולד ברדומישל ויילקי לרב אליעזר בן ניסן פלנצגרבן, הוא למד אצל הרב שמואל אנגל רבה של העיר, והיה חסידו של האדמו"ר ר' אברהם חיים מפלאנטש. נישא לרוזה בת יעקב בק מקולבסוב (נפטרה ה' בטבת תשל"ד). לאחר נישואיו התגורר ברדומישל, הוא שימש ר"מ בבית המדרש המקומי והתפרסם בבתי המדרש בגליציה כלמדן, כמתמיד וכעילוי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוזמן בידי הנהלת ישיבת רבינו שלמה קלוגר בניו יורק לבוא לכהן בה, הוא היגר לארצות הברית ב-1920, והשתקע בניו יורק. עם הגיעו התמנה כראש הישיבה. במקביל כיהן כרב בקהילת "שארית עדת ישראל" בניו יורק. בתו גיטה נישאה בראשית שנות ה-50 לרב אשר ישעיה פרנקל.
הוא היה מחמיר מאוד בענייני כשרות, אכל רק בשר עוף משחיטה פרטית, ורק דברים שבושלו על ידי אשתו. הוא היה גם גבאי צדקה עבור כולל חיבת ירושלים.
סדרת ספריו "בית יעקב" עוסקת בסיווג נושאים רבים לפי מקור חיובם מדאורייתא או מדרבנן; היא ראתה אור בניו יורק בין השנים תש"ט-תשכ"א (1949–1961). ספרו "עולת שבת" עוסק במלאכות שבת, הוא הספיק להדפיס רק את חלקו הראשון (ניו יורק תשכ"ה, 1965).
נפטר בכ' בסיוון ה'תשכ"ה, 20 ביוני 1965, ונקבר בבית הקברות בית דוד באלמונט.
מיס ביזלי (כלבה)
מיס ביזלי (באנגלית: Miss Beazley; 28 באוקטובר 2004 – 17 במאי 2014) הייתה כלבה שחורה מגזע סקוטיש טרייר, שהייתה בבעלות משפחת נשיאה ה-43 של ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, בתקופת נשיאותו. מיס ביזלי קרויה על שם דינוזאור מספר ילדים שיצא לאור בשנת 1956.. היא התגוררה בבית הלבן לצד כלב נוסף וחתולה אינדיה.
ביוגרפיה
מיס ביזלי אומצה על ידי ג'ורג' ווקר בוש, לכבוד יום הולדתה של אשתו, הגברת הראשונה של ארצות הברית, לורה בוש. היא עברה להתגורר בבית הלבן ב-6 בינואר 2005, זמן קצר טרם הושבע ג'ורג' ווקר בוש בשנית לנשיאות ארצות הברית.
אביה של מיס ביזלי, קלינטון, היה אחיו למחצה של בארני, כלב נוסף מגזע סקוטיש טרייר שהתגורר בבית הלבן באותה עת. מיס ביזלי ובארני הפכו לחיות מחמד ידועות בבית הלבן. הם כיכבו, בין השאר, בסרטון שהפיק הבית הלבן לרגל חג המולד.
לאחר עזיבתו של ג'ורג' ווקר בוש את הבית הלבן, המשיכה מיס ביזלי להתגורר עמו, עד אשר נפטרה ב-17 במאי 2014, לאחר מאבק במחלת סרטן מסוג לימפומה. במרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש מצויים פסלי ברונזה שלה ושל בארני.
פרדריק בל
פרדריק בל (בצרפתית: Frédérique Bel; נולדה ב-24 במרץ 1975) היא דוגמנית ושחקנית צרפתייה, ופעילה בולטת למען זכויות האישה.
ביוגרפיה
בל נולדה באנסי ולאחר סיום לימודיה התיכוניים עברה לאלזס, שם למדה ספרות מודרנית באוניברסיטה בשטרסבורג. סיימה תואר בתולדות האומנות והצטרפה לבית הספר למשחק בשטרסבורג. על מנת לשלם את שכר הלימוד, החלה לעבוד כדוגמנית הלבשה תחתונה.
הופעת המשחק הראשונה שלה הייתה בקומדיה "Deuxième vie".
ב-2003 היא שיחקה את מריה ברברה באך בסרט ביוגרפי על יוהאן סבסטיאן באך.
ב-2005 היא שיחקה בסרט "הבובות הרוסיות" לצד אודרי טוטו וססיל דה פרנס.
בשנת 2006 בל גילמה מלכת יופי בסרט "כרטיסים לחלל".
ב-2010 היא שיחקה תפקיד קטן בסרטו של לוק בסון, "הרפתקאותיה המופלאות של אדל". בשנת 2011 שיחק בקומדיה הרומנטית "אמנות האהבה" לצד גספר אוליאל.
ב-2014 שיחקה בסרט "למה זה מגיע לי" כאחת מארבע בנותיהם של זוג בורגני שמרן. בשנת 2017 שיחקה בסדרה "גמל שלמה". בשנת 2019 שיחקה בסרט "למה זה מגיע לי 2" ובסרט הקומדיה "חופשה באיביזה".
מצעד הסינגלים הבריטי (2010–2019)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו מאז שנת 2010.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית. במצעד משוקללים נתוני המכירות בבריטניה (על גבי תקליטורים פיזיים ושל קובצי מוזיקה דיגיטליים) ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו הבריטיות.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בעשור השני של המאה ה-21
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה באותה השנה
האמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד
להלן האמנים אשר במהלך העשור השני של המאה ה-21 בעלי המספר הרב ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד במהלך העשור:
האמנים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן האמנים אשר במהלך העשור השני של המאה ה-21 בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך העשור:
השירים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן השירים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך העשור השני של המאה ה-21 במהלך העשור:
א-סדר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צביקה שווימר
צביקה שווימר (נולד ב-1978) הוא מנכ"ל בחברת אלקטרה מוצרי צריכה. בעבר היה המנכ"ל של פוקס, ללין ודלתא.
ביוגרפיה
שווימר נולד בשנת 1978 בפתח תקווה, ושבועיים לאחר לידתו משפחתו עברה לבאר שבע, שם למד והתחנך בבית הספר היסודי "מעיין דוד" ובתיכון עמל מקיף ז'.
במרץ 1997 התגייס אל חיל התותחנים, שם שירת כמפקד צוות ורס"פ יחידה. במהלך שירותו הצבאי נדד בין בסיסים שונים באזור יהודה ושומרון ובגבול לבנון. עם שחרורו מהצבא, בשנת 2000, החל לימודי תואר ראשון במנהל עסקים במכללה האקדמית פרס, ולאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני (Executive MBA) באוניברסיטת בר-אילן.
קריירה מקצועית
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי החל לעבוד כמנהל משמרת בסניף רשת פוקס בבאר שבע, ובתוך חודש מונה למנהל חנות. ב-2000–2002 עבד כמנהל אזור של הרשת, וב-2003 הקים את הזרוע הבינלאומית של פוקס בסינגפור, שם שהה במשך שנה ופתח 16 סניפים של חנויות פוקס. ב-2006 מונה למנהל הרשת וכיהן בתפקיד כ-7 שנים.
ב-2008 מונה למנכ"ל רשת ללין מקבוצת פוקס, שם כיהן בתפקיד כ-4 שנים.
ב-2012 מונה למנכ"ל מותג ההלבשה התחתונה דלתא, שם הוביל את השקת הפעילות של רשת ההלבשה התחתונה FIX, הקמת אתר הסחר של הקבוצה, והגדלת מכירותיה רשת דלתא בישראל.
ב-2018 מונה למנכ"ל אלקטרה מוצרי צריכה במקומו של זאב קלימי. באפריל 2021, הוביל את רכישת השליטה בחברת סער א.ת יזמות ומסחר ואת רכישת השליטה ברשת קמעונאות המזון יינות ביתן. במהלך כהונתו כמנכ"ל אלקטרה מוצרי צריכה ביסס שווימר את חטיבות קמעונאות המזון, חשמל, ספורט ופנאי, והנדל"ן. מאז מינויו ב-2018 ועד ל-2022 עלה שווי החברה פי 6 - מכ-750 מיליון שקלים, לשווי של כ-4.5 מיליארד שקלים.
מעורבות קהילתית
בתפקידו כמנכ"ל אלקטרה מוצרי צריכה קידם הקמת מפעל מיחזור ראשון מסוגו בישראל למכשירי חשמל. החברה, בשיתוף קבוצת אולטרייד ותאגיד מ.א.י, הקימה מפעל למיחזור מקררים ומכשירי חשמל גדולים שצפוי למחזר ב-30,000 טון פסולת אלקטרונית בשנה ולהפחית כמיליון טון CO2 בשנה.
שווימר מכהן כחבר הוועד המנהל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במסגרת תפקידו הוא מקדם שיתופי פעולה בין האוניברסיטה לאלקטרה בתחומי ההוראה, פיתוח ומחקר אקדמי בנושאי שינויי האקלים. במסגרת שיתוף הפעולה תתקיים התמחות בהנדסת אקלים במסגרת תואר בהנדסה.
שווימר משמש כדירקטור בעמותת "חסד לרש" בבאר שבע המסייעת למשפחות קשות יום.
תחת ניהולו העניקה חברת אלקטרה חסות לנבחרות ישראל בכדורגל בקמפיינים ליורו 2020 ומונדיאל 2022, ולאיגוד השופטים.
חיים אישיים
כיום שווימר מתגורר בנס ציונה יחד עם אשתו עדן ושלושת ילדיו.
תנועה אמנותית
תנועה אמנותית היא נטייה או סגנון באמנות שיש לו מטרה או פילוסופיה המשותפת לקבוצת אמנים בתקופת זמן נתונה (יכול להיות בחודשים, שנים או עשורים). תנועות אמנות היו חשובות ביותר באמנות מודרנית אז כל תנועה ממשיכה נחשבה לאוונגרד החדש. תנועות אמנות כמעט ואינן קיימות באמנות בת זמננו בה הגיוון והאינדיבידואליזם מושלים בכיפה.
נראה כי תנועות אמנות מאפיינות כמעט רק אמנות מערבית. המושג מתייחס לנטיות באמנות חזותית, באדריכלות ובספרות. במוזיקה נהוג יותר לדבר על ז'אנרים וסגנונות.
יוסף שמש
יוסף שמש (12 במרץ 1922 עיראק - 14 בדצמבר 1973 תל אביב) היה איש המוסד הישראלי.
ב-30 בנובמבר 2008 קראה עיריית רמת השרון על שמו את כיכר המחנות באזור בסיסי המודיעין של גלילות, סמוך לגשר רחבעם זאבי.
דוד ססולי
דַוִד מַרִיַה סַסוֹלִי (באיטלקית: David Maria Sassoli; 30 במאי 1956 – 11 בינואר 2022) היה פוליטיקאי ועיתונאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית האיטלקית. כיהן כחבר הפרלמנט האירופי משנת 2009, והחל מיולי 2019 כיהן כנשיא הפרלמנט האירופי עד לפטירתו.
ביוגרפיה
דַוִד מַרִיַה סַסוֹלִי נולד בפירנצה בשנת 1956. במהלך שנות השבעים סיים את לימודי מדעי המדינה באוניברסיטת פירנצה. את הקריירה העיתונאית שלו החל בעבודה עם עיתונים מקומיים וסוכנויות חדשות קטנות ואז החל לעבוד עם מערכת העיתון "Il Giorno" ברומא. ביולי 1986 קיבל את תעודת העיתונאי שלו. במשך כשבע שנים סיקר את האירועים החדשותיים והפוליטיים המרכזיים, והיה עד לאירועים היסטוריים כמו נפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989.
בשנת 1992 החל בקריירה הטלוויזיונית שלו כשהחל לעבוד ככתב חדשות ברשת TG3. בשנת 1996 הוא הנחה את התוכנית " Cronaca in diretta" (בתרגום חופשי לעברית: "סיקור חי"). לאחר מספר שנים הוא מונה לקריין ברשת TG1, תפקיד שבעקבותיו הפך לאחד העיתונאים הבולטים והפופולריים באיטליה. בשנת 2007, כאשר ג'יאני ריוטה מונה למנהל החדש של TG1, ססולי מונה לסגנו.
קריירה פוליטית
בשנת 2009 עזב ססולי את הקריירה העיתונאית שלו כדי להיכנס לפוליטיקה האירופית. הוא הצטרף למפלגת המרכז-שמאל, המפלגה הדמוקרטית (PD) והתמודד בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי באיטליה, מטעם מחוז מרכז איטליה. ב־7 ביוני הוא נבחר לחבר הפרלמנט, והיה למועמד בעל מספר הקולות הגבוה ביותר במחוז בחירתו. משנת 2009 עד שנת 2014 שימש כמנהיג משלחת המפלגה הדמוקרטית האיטלקית בפרלמנט.
ב-9 באוקטובר 2012, הציג ססולי את מועמדותו בבחירות המקדימות למועמד השמאל-מרכז לראשות העיר רומא בבחירות המוניציפליות באיטליה 2013. הוא סיים במקום השני עם 26% מהקולות, מאחורי הסנטור איגנאציו מרינו שקיבל 55%, ולפני שר התקשורת לשעבר פאולו ג'נטילוני. מרינו שנבחר למועמד השמאל מרכז נבחר לבסוף לאחר שהביס את מועמד הימין המכהן ג'יאני אלמנו.
בבחירות 2014 לפרלמנט האירופי באיטליה נבחר ססולי מחדש לפרלמנט האירופי. מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית השיגה הישג גדול בבחירות אלו וקיבלה 41% מסך קולות הבוחרים.
ב-1 ביולי 2014 נבחר ססולי לסגן נשיא הפרלמנט האירופי ברוב של 393 קולות, נתון הצבעה שהפך אותו למועמד הסוציאליסטי הנבחר השני בכמות הקולות שקיבל בהיסטוריה.
נשיא הפרלמנט האירופי
בבחירות 2019 לפרלמנט האירופי באיטליה, נבחר ססולי פעם נוספת לפרלמנט האירופי, עם 128,533 קולות. ב-2 ביולי 2019, הוא הוצע כמועמדה של הברית הפרוגרסיבית של הסוציאליסטים והדמוקרטים (S&D) לנשיא הפרלמנט האירופי החדש. למחרת נבחר ססולי לנשיא על ידי האספה עם 345 קולות בעדו, והחליף את קודמו אנטוניו טאיאני. הוא היה האיטלקי השביעי שכיהן בתפקיד.
בנאום כניסתו לתפקיד דיבר על הפרויקט האירופי כחלום של שלום ודמוקרטיה. לדבריו, אזרחי אירופה הראו שהם עדיין מאמינים בפרויקט ודיברו על כך שהם גאים בגיוון האירופי. הוא הוסיף כי "אירופה תהיה חזקה יותר רק עם פרלמנט שממלא תפקיד חשוב יותר".
פעולתו הראשונה בתפקיד הייתה לחלוק כבוד לכל קורבנות הטרור באירופה, כשהוא נכח באחד מאתרי פיגועי מרץ 2016 בבריסל. הוא אמר: "עלינו לחלוק כבוד לקורבנות בבירת אירופה. עלינו להנציח את אזרחי אירופה שהיו קורבנות להתקפות אלה. זוהי מחווה לכל קורבנות הטרור. רציתי להתחיל את תקופתי כנשיא במעשה סמלי זה." ב-19 בדצמבר 2019 ססולי דרש את שחרורו של אוריול ז'ונקראס, סגן נשיא קטלוניה לשעבר שנבחר לחבר הפרלמנט האירופי ונכלא לאחר המשבר החוקתי בספרד בשנת 2017. כחבר הפרלמנט האירופי, ז'ונקראס זוכה לחסינות פרלמנטרית. ססולי דרש משלטונות ספרד לציית לפסק הדין של הפרלמנט האירופי ולשחררו.
חיים אישיים
דייוויד ססולי היה נשוי לאלסנדרה ויטוריני, ולהם שני ילדים.
בריאותו של ססולי התדרדרה בספטמבר 2021 והוא אושפז לאחר שחלה במחלת הלגיונרים ולקה בדלקת ריאות. בדצמבר 2021 אושפז שוב עקב סיבוכים של מיאלומה נפוצה. הוא נפטר ב-11 בינואר 2022.
אוטופיה (ספר)
אודות משטר המדינה המשובח באי החדש אוּטוֹפּיה (בלטינית: De Optimo Reipublicae Statu deque Nova Insula Utopia; מוכר בקיצור כ"אוּטוֹפּיה") הוא ספר אוטופי שנכתב על ידי המלומד והמדינאי הבריטי תומאס מור בשנת 1516. הספר הולך בעקבות "הפוליטאה" של אפלטון ו"עיר האלוהים" של אוגוסטינוס ומציע גרסה של המשטר הטוב והתקין של חברה המיוסדת על עקרונות של רציונליות ושוויון. בספר מנגיד מור בין החיים החברתיים הבעייתיים של המדינות הנוצריות באירופה של המאה ה-16 לבין הסדר החברתי המושלם וההגיוני של מדינת אוטופיה, שאינה נוצרית. רבים העירו שהמדינה הקומוניסטית האידיאלית של קרל מרקס דומה במידה רבה לאוטופיה של תומאס מור. היחס של מור עצמו כלפי השיטה הפוליטית שהוא מתאר שנוי במחלוקת.
גוטפריד ריינהולד טרוויראנוס
גוטפריד ריינהולד טרוויראנוס (בגרמנית: Gottfried Reinhold Treviranus; 4 בפברואר 1776 - 16 בפברואר 1837) היה רופא וחוקר טבע גרמני.
אוטופיה (ספר)
מבנה הספר ועלילתו
לספר שני חלקים. המספר נשלח על ידי הנרי השמיני לפלנדריה בשליחות דיפלומטית ומתארח אצל ידידו תושב אנטוורפן פטרוס אגידיוס שמפגיש אותו עם ספן בשם רפאל היתלודיאוס. היתלודיאוס, שהכיר במסעותיו בעולם החדש עמים וחברות שונות ומגוונות, מנהל בחלק הראשון של הספר רב שיח עם המספר, אגידיוס ואחרים, בו הוא מנגיד את המידות הטובות שמצא בניכר לניהולה של החברה האירופית, המלאה עוולות הגורמות סבל רב לבני האדם. חלקו השני והעיקרי של הספר הוא רובו ככולו מונולוג של היתלודיאוס, בו הוא מספר על אי אחד אידיאלי בעולם החדש ששמו אוטופיה. מור עצמו ביאר את השם אוטופיה, וכתב שגזר אותו משורשים יווניים באופן שאפשר יהיה לפרשו בשני אופנים: Eutopia - "מקום טוב", או "Outopia" - "שום-מקום" ("מקום שאינו קיים"). במדינה שעל האי מתקיימת חברה בה נפתרו בעיותיה של החברה האירופית.
גוטפריד ריינהולד טרוויראנוס
הוא נולד בברמן ולאחר לימודים באוניברסיטת גטינגן היה מלמד באוניברסיטה המקומית. טרוויראנוס היה מתומכי תורת ההורשה של תכונות נרכשות, אותה פיתח במקביל גם ז'אן-בטיסט דה לאמארק. ב-1802 הציג את התאוריה שלו בכרך הראשון של הספר "Biologie; oder die Philosophie der lebenden Natur". כותרת הספר הייתה אחד השימושים הראשונים במונח ביולוגיה לתיאור תחום המחקר העוסק ביצורים חיים.
אוטופיה (ספר)
מבנה הספר ועלילתו
היסוד המארגן הבסיסי של החברה הוא הרציונליזם. באוטופיה כל הרכוש מוחזק במשותף. בנוסף, יש לה מעט חוקים, אין שם עורכי דין וכמעט שאין היא שולחת את אזרחיה להילחם, אך היא שוכרת שכירי חרב מאזרחי המדינות הקרובות.
פרשנות ומחלוקת
סגנונו הספרותי של הספר מרבה במשחקי מילים וכפלי משמעות וכולל שילוב מתעתע בין הרקע ההיסטורי הממשי של חייו של תומאס מור לבין סיפורו הבדיוני של היתלודיאוס. הסגנון מקשה על ההבנה הבסיסית האם ניסה מור אכן לתאר "אוטופיה" שתפקידה לכונן תוכנית-אב למהפכה חברתית או שהסתכלותו היא סרקסטית וצינית וכל תפקידה להטיל ספק. האם הספר הוא "מדריך למלך הנבון", כמו הנסיך של מקיאוולי או שהוא סאטירה על החברה האנגלית, שנועדה להאיר את פגמיה ותחלואיה? במאה התשע עשרה היללו הוגים מרקסיסטיים את תומאס מור כאחד ממבשרי הסוציאליזם המוקדם, עם קריאתו לביטול הקניין הפרטי. במקביל זכה מור לביקורת מצד מבקרים ליברליים, כגון קרל פופר (החברה הפתוחה ואויביה), כאחד מאבות המחשבה הטוטליטרית.
אופל אולימפיה
אופל אולימפיה (בגרמנית: Opel Olympia) הוא מודל רכב משפחתי תוצרת חברת אופל מוטורס הגרמנית. תחילת יצורו החל ב-1935 עד 1970 עם הפסקות בזמן מלחמת העולם השנייה 1940- 1947 והפסקה נוספת בשנים (1953 עד 1967).
מודל הרכב הוצג לראשונה בפברואר 1935 בתערוכת מכוניות בברלין. השם "אולימפיה" נקבע לקראת משחקי האולימפיאדה אשר היו אמורים להיערך שנה מאוחר יותר בגרמניה. מתחילת יצור הרכב ועד מלחמת העולם השנייה נבנו שתי גרסאות: מ-1935 עד 1937 היה הרכב עם מנוע 1.3 ליטר ומ-1937 עד 1940 גרסת ה OL38 עם מנוע 1.5 ליטר.
אופל אולימפיה 1935–1937
הרכב בעל מנוע בנפח 1.3 ליטר, 4 צילינדרים, 4 מושבים המסוגל להגיע למהירות 95 קמ"ש. תחילה יוצר הרכב עם תיבה בת 3 הילוכים ומשנת 1937 יוצרו מכוניות עם 4 הילוכים. הרכב הוצע בשני דגמים:
אופל אולימפיה 1937–1940 וגם 1947–1949
מנוע חדש הורכב באופל בשנת 1937 בעל נפח 1.5 ליטר אשר הביא את המכונית למהירות מרבית של 112 קמ"ש.
אופל אולימפיה 1950–1953
בשנת 1950 קיבלה אופל אולימפיה מראה חדש ומודרני אך מבוסס על האוטו המקורי. בשלוש שנות יצור נמכרו 160,000 רכבים.
אופל אולימפיה רקורד 1953–1957
בשנת 1957 קיבלה אופל אולימפיה מראה חדש ושונה לגמרי מאולימפיה המקורית. הרכב נקרא בשם חדש 'אופל אולימפיה רקורד'. הדגם הספציפי הצליח מאוד ובעקבותיו נולד דגם חדש: 'אופל רקורד' אשר לא היה קשור יותר למודל אולימפיה ויוצר עד שנת 1989.
אופל אולימפיה A
אופל אולימפיה A יוצרה לראשונה בשנת 1967. הדגם היה סוג משופר ומאובזר יותר של אופל קדט B. המודל נכשל ותוך שלוש שנים ירד מפס היצור כאשר הוחלף על ידי אופל אסקונה.
דיפ האוס
דיפ האוס (באנגלית: Deep house) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת האוס, שמקורה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כמיזוג בין שיקגו האוס  לג'אז-פאנק  ומוזיקת נשמה. מקורותיו מיוחסים להקלטות המוקדמות של לארי הארד (תחת השם מיסטר פינגרס).
מאפיינים
דיפ האוס ידוע בקצבים של בין 110 ל-125 פעימות לדקה, בייסליין מושתק, שימוש מרווח באלמנטים של כלי הקשה (בדרך כלל באמצעות מכונת התופים רולנד TR-909 ), צלילי מקלדת רכים, שימוש במבני אקורדים מתקדמים, מיקסים אמביינטים ושירה מלאת מוזיקת נשמה. מילות השיר מתמקדות בדרך כלל בנושאים חיוביים/מרוממים או נושאים מלנכוליים הדומים יותר לבלוז.
היסטוריה
שירי דיפ האוס נוצרו בעיקר על ידי מפיקים משיקגו, כגון מרשל ג'פרסון ולארי הארד  (תחת השם מיסטר פינגרס). הצליל הג'אזי הפך נפוץ יותר בשל השימוש המועדף בהפקה ובצלילי כלי נגינה עדינים יותר, אורגניים יותר (ועדיין מבוססי סינתיסייזר). הסופר ריצ'י אונטרברגר הצהיר שסאונד האוס העמוק של הארד היה דומה בצליל השופע ובמוזיקת הנשמה של מוזיקת דיסקו מוקדמת.
הדי ג'יי האמריקאי, רון טרנט, טען כי המונח שימש בתחילה עבור עבודות המוזיקה של פרנקי נאקלס ורון הארדי.
המוזיקה נשארה פופולרית גם ב.
הצדעה וולקנית
הצדעה וולקנית היא מחווה גופנית המתבצעת באמצעות היד. היד (אחת משתי הידיים או שתיהן ביחד) מורמת כלפי מעלה, כף היד פרושה לפנים, באופן שנוצר רווח גדול ככל האפשר בין האמה (אצבע) לקמיצה, וכאשר האגודל פרוש לצד. בתרבות המערבית, לרוב נלווית להצדעה הקריאה: "חיים ארוכים ופוריים!", בהשראת סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים מסוף שנות השישים, שם נוצרה המחווה על ידי דמותו של הוולקן ספוק, בגילומו של השחקן לנרד נימוי.
הולדת ההצדעה
ההצדעה הופיעה לראשונה בשנת 1967, בפרק הפתיחה של העונה השנייה של מסע בין כוכבים. ההצדעה נחשבה בין השחקנים כקשה לביצוע ללא אימון מוקדם, או הפרדה של האמה מהקמיצה לפני ביצוע ההצדעה; וחלק מהשחקנים נאלצו להכין את היד להצדעה בהחבא, בעזרת היד השנייה, לפני שהניפו את היד המצדיעה מול המצלמה. כפי הנראה, הבעיה נובעת מהצורך במוטוריקה עדינה לביצוע ההצדעה. בסרט מסע בין כוכבים: המפגש נעשית פרודיה על העניין, כאשר דמותו של זפרם קוקרן פוגשת וולקן בפעם הראשונה, ומפאת הקושי לבצע את ההצדעה, קוקרן פשוט לוחץ את ידו של הוולקן.
באוטוביוגרפיה שלו, אינני ספוק, מספר נימוי שהרעיון להצדעה נולד אצלו כשהלך עם סבו לבית כנסת, שם ראה ברכת כהנים. בעת הברכה מפסקים הכהנים את אצבעות שתי ידיהם העטופות בטלית, כך שהאצבעות יוצרות את צורת האות  ש , המסמלת את המילה שדי. נימוי הקטן התרשם מאוד, ונצר את המראה עד בגרותו.
ג'ק לוסמה
ג'ק לוסמה (באנגלית: Jack Robert Lousma; נולד ב-29 בפברואר 1936, גרנד ראפידס) הוא מהנדס ואסטרונאוט אמריקאי אשר לקח חלק בתוכנית סקיילאב.
ביוגרפיה
ג'ק לוסמה נולד בעיירה גרנד ראפידס שבמישיגן למשפחה בעלת שורשים הולנדים. בשנת 1954 הוא סיים את בית הספר התיכון ובשנת 1959 קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת מישיגן. לוסמה קיבל גם תואר שני מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים בשנת 1965.
בשנת 1959 הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית וסיים קורס טיס בשנת 1960. הוא כיהן במספר תפקידים ולזכותו כ-4500 שעות טיסה במטוסי סילון.
שירות בנאס"א
ג'ק לוסמה התקבל ליחידת הכנת האסטרונאוטים באפריל 1966. הוא היה חבר בצוות תמיכה של אפולו 9, אפולו 10 ו-אפולו 13.
לוסמה הוצב בצוות של סקיילאב 3 וביצע טיסה שערכה כ-60 ימים. במהלך הטיסה הוא עשה פעילות חוץ רכבית. הוא מונה למפקד צוות STS-3 ששוגרה בשנת 1983. במהלך טיסה זו לראשונה היה שימוש בקנדארם. במהלך משימות בחלל לוסמה פעמיים ביצע פעילות חוץ רכבית.
זמן קצר לאחר הטיסה השנייה לוסמה עזב את נאס"א בדרגת קולונל.
לאחר פרישה
בשנת 1984 לוסמה התמודד על מקום בסנאט של ארצות הברית אך הפסיד. לוסמה החל לעבוד בחברות הנדסה שונות והתקדם לתפקידי ניהול בכירות.
לוסמה התחתן בשנת 1956 ולזוג נולדו 4 ילדים. בשנת 2013 המשפחה עברה לטקסס.
אייזיאה באומן
אייזיאה באומן (באנגלית: Isaiah Bowman; 26 בדצמבר 1878, ווטרלו, אונטריו, קנדה – 6 בינואר 1950, בולטימור, ארצות הברית) היה גאוגרף אמריקאי ונשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, 1935–1948. ידוע בין היתר בהנהגת נומרוס קלאוזוס, שהגבילה את מספר הסטודנטים היהודים ובדעותיו האנטישמיות.
ביוגרפיה
באומן נולד בכפר באונטריו, ליד ווטרלו, קנדה. משפחתו הייתה שייכת לכת המנוניטים, ובגיל שמונה שבועות עבר אביו של באומן ומשפחתו לבקתת עץ בבראון סיטי, מישיגן, שישים קילומטר מדטרויט. בשנת 1900, הפך באומן לאזרח אמריקני והתכונן ללמוד בהרווארד. בתחילה הוא למד באוניברסיטת מזרח מישיגן, אבל עבר מאוחר יותר להרווארד ולמד אצל הגאומורפולוג ויליאם מוריס דייוויס.
המשלחות לאמריקה הדרומית
לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד בשנת 1905, הוא הפך לאסיסטנט ולתלמיד באוניברסיטת ייל, שם שהה במשך עשר שנים. הוא החל את הקריירה שלו עם התמחות מחקרית בגיאומורפולוגיה, אך במהרה התעניין באינטראקציות בין האדם לסביבה, במיוחד בהרי האנדים. הוא הוביל מספר משלחות לאזורי האנדיאנים, ב־1907, ב־1911 וב־1913. מטרת מסעו ב־1907 הייתה לחקור את ההשערה של ויליאם מוריס דייוויס, כי מחזוריות הסחיפה הייתה אחראית על נופים רבים באנדים. במסע זה הוא נכנס תחילה לחופי פרו וצ'ילה לפני שנסע דרך היבשה לבוליביה, אגם טיטיקקה ופרו. עבודתו זו זיכתה אותו בדוקטורט בגאומורפולוגיה 1909. לאחר המשלחת, באומן האמין כי השערתו של מוריס נכונה. מסעו של באומן ב-1911 היה קצר יחסית, התרחש כולו בפרו, סקר את ארקיפה ועמק הנהר אורובמבה. מטרת המשלחת הייתה למפות את הטופוגרפיה של האזור מקוסקו אל החוף. בעקבות כך נאלץ באומן למתן את מסקנותיו הקודמות על מחזוריות הסחיפה, כי הבחין בהשפעת ההתקרחנות ופעילות וולקנית שיצרו את הנוף הסחוף הנ״ל. משלחת זו נבלמה במידה רבה על ידי "הגילוי" בו זמנית של מאצ'ו פיצ'ו על ידי עמיתו של באומן, חירם בינגהאם.
המשלחת של 1913 הייתה מסע רחב היקף בין צ'ילה, ארגנטינה ובוליביה, החל בבואנוס איירס. התוצאות של משלחת זו היו פחות משמעותית לגבי המסקנות מאשר שתי נסיעותיו הקודמות.
משלחות על שם באומן
החל משנת 2005 האגודה הגאוגרפית האמריקאית סייעה בפרויקטים בינלאומיים של מחקר משותף, שנקראה "מסעות באומן" לכבודו של באומן, בין השאר כדי לייעץ לממשלת ארצות הברית בנוגע למגמות עתידיות בשטח האנושי של מדינות אחרות.
בשירות הגאוגרפיה והמדינה
בזמן שבאומן היה באמריקה הדרומית, האגודה הגאוגרפית האמריקאית (AGS) הייתה מועדון חברתי, עם בעיות במימון ובעלת פעילות מוגבלת במחקר. האגודה שכרה את באומן כמנהלה בשנת 1915. הוא מיתג את הארגון כמכון למחקר אקדמי, הכפיל את מספר החברים בו והגדיל את נוכחותו והשפעתו הציבורית. מעמדו של באומן כמנכ״ל האגודה הגאוגרפית האמריקאית, הפך אותו לדמות ציבורית מרכזית בקרב הגאוגרפים האמריקאיים. באותה העת, כבר השתוללה באירופה מלחמת העולם הראשונה, הנשיא באותו הזמן – וודרו וילסון היה זקוק למידע גאוגרפי רב, בעיקר בנושאים שקשורים לתוכניות השלום שאחרי המלחמה. הנשיא הקים "ועדת חקירה" (1917–1919), בניסיון לתכנן אפשרויות להגדרה עצמית עבור עמי מזרח אירופה והבלקן באמצעות מיפוי מפורט של משתנים תרבותיים ומדיניים. כדמות מרכזית ידועה של הגאוגרפיה האמריקאית, הוזמן באומן להשתתף בוועדה. תרומותיו של באומן בהסדר ורסאי, שסיכם את מלחמת העולם הראשונה, הן רבות ומגוונות, והוא ידוע בתמיכתו בקיומה של מדינת פולין.
התשובה המדעית לבעיות גאופוליטיות תישאר סימן ההיכר בקריירה של באומן. לאחר המלחמה עבד באומן יותר כגאוגרף פוליטי מאשר כגאוגרף פיזי, אם כי הוא המשיך להתמקד ביחסים שבין נוף לאנשים. הספר שפרסם לאחר המלחמה, "העולם החדש" ב־1921, תיאר את הגאוגרפיה של העולם כהגמוניה אמריקאית ודומיננטיות פוליטית.
בשנת 1931 הוא נבחר לנשיא האיחוד הגאוגרפי הבינלאומי ( IGU) ובשנת 1933 הוא היה יו"ר המועצה הלאומית למחקר.
נשיא אוניברסיטה
באומן ניהל את האגודה הגאוגרפית האמריקנית עד 1935, כאשר מונה לנשיא החמישי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. זאת הייתה תקופת השפל בארצות הברית, ומצבה של האוניברסיטה היה בכי רע, ובאומן קיבל בירושה גירעון גדול. הוא הצליח לצמצם את הגירעון ולבנות מחדש את תקציב האוניברסיטה.
בהמשך שירותו הממשלתי, הפך באומן ליועץ של משרד החוץ, וייעץ לנשיא פרנקלין רוזוולט במהלך מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה היה באומן מקדיש חלק מהשבוע לשהייה בוושינגטון, והותיר את ניהול האוניברסיטה בידי סגנו. בתור יועץ של מחלקת המדינה, השתתף באומן בכנס דומברטון אוקס ובכנס סן פרנסיסקו, ששיחקו תפקיד ביסוד האו"ם.
בשנת 1942, עם עידוד חזק של באומן, אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הקימה מתקן שהפך למעבדה לפיזיקה יישומית, שם המדענים השלימו את בניית מכשיר שיכול היה לפוצץ פגז ארטילרי בקרבת מטרה, במקום במגע ישיר. מרעום מיוחד זה סייע מאוד לקראת סוף המלחמה בחיזוק ההגנה נגד מטוסים בעיקר בחזית היפנית כנגד התקפות קמיקזה בסוף המלחמה וכן בקרבות באזור הארדנים באירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, באומן חזר לתפקידו כנשיא האוניברסיטה במשרה מלאה.
הקמת מכון מחקר גאוגרפי
פרויקט המחמד של באומן היה הקמת בית ספר לגאוגרפיה בג'ונס הופקינס. הוא גייס כספים להקמתו במטרה ליצור מקור מתמשך של ידע גאוגרפי שימסר למנגנון המדיניות של מחלקת המדינה של ארצות הברית. הוא שכר למשך שנתיים את הגאוגרף ז'אן גוטמן כחלק מהניסיון להקים את בית הספר לגאוגרפיה. יתר על כן, בהיותו נשיא ג'ונס הופקינס הוא התבקש לבדוק את מעמדה של הגאוגרפיה באוניברסיטת הרווארד. באותה תקופה היה להרווארד מחלקה לגאולוגיה וגאוגרפיה ועמדו להציע קביעות לגאוגרף שני, שהתנגדו לו כמה גאולוגים. סירובו של באומן לשבח את הגאוגרפים של הרווארד ואת תוכניתם, סייע להחלטת הרווארד לסגור את התוכנית באותה שנה ולסיים כמעט את הוראת הגאוגרפיה בה. בגלל מעמדה של הרווארד באקדמיה באמריקה, היו לכך השלכות חמורות בכל רחבי המדינה על הדיסצפלינה. המחקר של סמית, גילה שבאומן לא אהב את הפרופסור לגאוגרפיה היחיד בהרווארד, דרונט ס' וויטלסי, על מלגותיו והומוסקסואליות שלו.
כאשר הרווארד סגרה את המחלקה לגאוגרפיה ב-1948, בהמלצת באומן, גם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס הלכה בעקבותיה זמן קצר לאחר מכן.
אנטישמיות
באומן היה אנטישמי ידוע, חשד מאוד ביהודים ולא רצה לשכור אותם לאוניברסיטה. על פי ניל סמית האימפריה האמריקאית: הגאוגרף של רוזוולט והקדמה לגלובליזציה (אוניברסיטת קליפורניה, 2003) בשנת 1939, באומן פיטר את אריק גולדמן, אחד ההיסטוריונים הצעירים המבטיחים ביותר של הסגל בג'ונס הופקינס ואמר: "יש כבר יותר מדי יהודים בהופקינס". בספר, סמית מצטט את באומן: "יהודים לא מגיעים להופקינס כדי להפוך את העולם לטוב יותר או משהו כזה, הם מגיעים לשני דברים: להרוויח כסף ולהינשא לאישה לא יהודייה". ב-1942 ביסס באומן מכסה על קבלת תלמידים יהודים. כמו כן הגביל את מספר הסטודנטים היהודים המורשים ללמוד תארים בתחומי המדע והמתמטיקה.
פרויקט M
תוכנית הבית הלבן הייתה לחפש אנשי צוות מקרב אקדמאים וגאוגרפים לסקור את "המקומות הריקים של כדור הארץ (מחוץ לארה״ב) המתאימים להתיישבות שלאחר המלחמה", במיוחד באפריקה ובאמריקה הדרומית, של אנשים שיכולים לחיות באותם מקומות." בחירתו הראשונית של רוזוולט להנהיג את תוכנית הייתה אוצר מחלקת האנתרופולוגיה הפיזית במוזיאון סמיתסוניאן להיסטוריה של הטבע, אלש הרדליצ'קה. Aleš Hrdlička המועמד היה אינטלקטואל בולט בתאוריית האיגניקה – הרדליצ'קה היה משוכנע בעליונותו של הגזע הלבן ואובססיבי בנוגע לזהות הגזעית. רוזוולט ביקש לשכנע את אלש להוביל את צוות הפרויקט של M, שיחקור את "הבעיות האתנולוגיות הצפויות בתנועות האוכלוסייה שלאחר המלחמה".
רוזוולט גם הדגיש, שבעוד שרוב מדינות אמריקה הדרומית ישמחו לקבל את ההגירה היהודית, יהיה זה בתנאי שהמהגרים היהודיים לא יתמקמו בערים, אלא במושבות חקלאיות, והצוות צריך להציע דרכים שהיהודים לא יהגרו חזרה לערים הגדולות. הרדליצ'קה סירב בסופו של דבר להשתתף בתוכניתו של הנשיא.
"למען האמת, מה שאני מחפש זה את המיקום והיקף אדמות חקלאיות טובות שלא היו מיושבות או מאוכלסות בדלילות, שעליהן יקימו מושבות יהודיות" כתב הנשיא לבאומן. הוא הוסיף כי "מושבות כאלה לא צריכות להיות גדולות, אך סביר להניח שהן צריכות להיות גדולות מספיק לשיתוף פעולה ולסיוע הדדי – בין 50 ל-100 אלף בני אדם באזור נתון".
כשתיארו את פרויקט M בפני ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ב -1943 אמר רוזוולט כי המחקר מתמקד ב"דרך הטובה ביותר לפתור את השאלה היהודית", והוסיף כי הפתרון הוא "לפזר את היהודים בכל העולם", ולא לאפשר להם להתרכז במקום אחד. השיחה נרשמה ביומנו של סגן הנשיא הנרי וולאס, שנכח בפגישה.
פרויקט M הביא בסופו של דבר לכתיבת אלפי עמודים של דו"חות, מפות וניתוחים שבחנו את המאפיינים של קבוצות גזעיות ואתניות רבות, והייתה בהם אווירה אופטימית לגבי שילובם במולדתם החדשה.
פרויקט "M" נסגר לבסוף על ידי הנשיא הארי טרומן, שירש את תפקיד הנשיא לאחר מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945. טרומן ראה את המחקר כפסולת ענקית ובזבוז כסף. הוא ביטל את המימון והמסקנות מיידית.
צפריר מינצר
צפריר מינצר (נולד ב-1961) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל בקפיצה לגובה (1985, 1986 ו-1988) בריצת 110 מטר משוכות (1980, 1986, 1988, 1989, 1990, 1991 ו-1993) ובקרב עשר (1989) ושיאן ישראל בעבר לנוער בריצת 110 מטר משוכות. בין השנים 1984–1993 היה חבר סגל נבחרת ישראל באתלטיקה אשר ייצגה את המדינה במספר תחרויות. ייצג את ישראל ב-4 מכביות (1981, 1985, 1989 ו-1993), סגן אלוף המכביה בריצת 110 מטר משוכות (1989).
ביוגרפיה
מינצר גדל בקיבוץ מזרע. בשנת 1972 החל להתאמן בקבוצת הפועל העמקים בהדרכתו של אמנון גור. בשנת 1976 עבר להתאמן בהפועל גלבוע בהדרכתו של דני שור. עם גיוסו לצבא ב-1980 עבר להתאמן עם גדעון הרמט וליאור סורין בהפועל עמק חפר בהדרכתו של יענקלה בורנשטיין ולאחר פטירתו הפתאומית ב-1982 עבר להתאמן אצל סמיון קריצשטיין. בשנת 1985 חזר להתאמן באגודת הפועל גלבוע בהדרכתו של שור.
1978
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביוני 1978 זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר, אחרי אורי בראון ממכבי תל אביב (1.93 מטר).
1980
באליפות ישראל לנוער שנערכה ברמת גן בתחיחלת יוני 1980 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש לנוער של 15.45 שניות, לפני שמואל איס (15.47 שניות), שיפור לשיא הישראלי הוותיק בן ה-9 שנים של יובל אור (15.80 שניות).
אלוף ישראל
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.04 שניות, לפני שמואל איס מהפועל תל אביב (16.17 שניות) והלמוד שמואל מהפועל עמק חפר (18.81 שניות).
1981
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת יולי 1981 זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.94 שניות, שמואל איס (15.77 שניות).
1983
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1983 זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.66 שניות, אחרי אילן גולדוסר מאס"א תל אביב שקבע שיא ישראלי חדש של 15.17 שניות ושמואל איס (15.66 שניות).
1984
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ביולי 1984 זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.06 מטר, אחרי גדעון הרמט (2.16 מטר) ואנדרי סורין (2.06 מטר).
1985
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-6 ביולי 1985 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.09 מטר, לפני נתן שמילוביץ (2.03 מטר), רוגל נחום ודני מלול (2.00 מטר). שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה הדר יוסף הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.96 מטר, אחרי דייוויד קהאן (2.10 מטר) וג'ייסון מייזלר (2.07 מטר), שניהם מארצות הברית.
1986
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1986 באצטדיון הדר יוסף זכה במדליית הזהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר, לפני נתן שמילוביץ' מהפועל עמק חפר (2.03 מטר).
1987
בתחרויות האתלטיקה של ספורט הפועלים שנערכו בקפפנברג שבאוסטריה ביוני 1987 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.12 מטר, התוצאה השלישית בטיבה של ישראלי באותה העת.
1988
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1988 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.23 שניות.
1989
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכה בשתי מדליות זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.93 שניות ובקרב עשרה בתוצאה של 5913 נקודות (100: 11.46 שניות, רוחק: 6.82 מטר, ברזל: 10.57 מטר, גובה: 2.06 מטר, 400: 53.78 שניות, 110 משוכות: 15.26 שניות, דיסקוס 27.30 מטר, מוט: 2.30 מטר, כידון: 34.30 מטר, 1500: 4.59.19 דקות), התוצאה השלישית בטיבה של ישראלי באותה העת.
סגן אלוף המכביה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.73 שניות, אחרי סקוט מוריס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 14.47 שניות ולפני אילן גולדווסר (15.01 שניות).
1990
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1990 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.22 שניות.
1991
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1991 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.05 שניות. בתחרות שנערכה בהכטל שבבלגיה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 14.83 שניות, שתי מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי בן ה-4 שנים של אילן גולדווסר (14.81 שניות) שנקבע באותו המקום והתוצאה השנייה בטיבה של ישראלי באותה העת.
1993
באליפות ישראל שנערכה 1993 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.31 שניות ובמדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.06 מטר, אחרי איתי מרגלית (2.18 מטר).
חייו האישיים
מינצר עובד כמורה לגאוגרפיה ושל"ח בבית-הספר העל-יסודי "עמקים-תבור". הוא נשוי לד"ר דליה נבות, אף היא אלופת ושיאנית ישראל באתלטיקה בעברה, רופאת משפחה ורופאת ספורט, אב למעין ומתגורר עם משפחתו בקיבוץ מזרע.
דובון יפהפה
דובון יפהפה (שם מדעי: Utetheisa pulchella) הוא מין של עש מתת-משפחת הדובונים במשפחת ה-Erebidae.
שמו העברי נגזר מצבעיו הנאים - לבן עם כתמים שחורים ואדומים. שמו הלועזי pulchella נגזר מאחד הצמחים האירופיים המארחים את זחליו ו-utetheisa ככל הנראה מקורו ביוונית במשמעות פצוע. צבעיו הבולטים משמשים כצבעי אזהרה המעידים על טעמו הדוחה האמור להרתיע טורפים. תחת לכנפיו העליונות הצבעוניות, כנפיו התחתונות לבנות עם כתם שחור בכל אחת.
בניגוד למרבית הדובונים הנפוצים בישראל, הדובון היפהפה פעיל בשעות הדימדומים וניתן לראות אותו לעיתים גם במהלך היום. בעת מנוחה כנפיו מקופלות ומקנות לו מראה צר המקל עליו להיטמע בצמחייה.
בישראל הוא נפוץ ברוב חלקי הארץ, בייחוד במקומות עתירי עשבייה, והצמח המועדף על זחליו הוא עוקץ עקרב וצמחים אחרים ממשפחת הזיפניים. זחליו שעירים כמרבית זחלי הדובונים.
תפוצה בישראל: באביב ובקיץ, במרכז וצפון הארץ, נפוץ באזור ירושלים. בעולם – בסוריה ובלבנון. כמו כן, הוא נפוץ באזור המזרח התיכון, ארצות ערב, דרום אירופה ואפריקה, והוא מופיע אף באזורים הטרופיים של אסיה ובאוסטרליה.
רפאל יהושע עזריאל
הרב רפאל יהושע עזריאל (1874–1959) היה שד"ר, מנהל ישיבת "אוהל יעקב" בירושלים וממייסדי בית היתומים הספרדי בעיר.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ב-25 בדצמבר 1874 (י"ז בטבת ה'תרל"ה) לרחל ולרב אהרן עזריאל. כשנולד נקרא יהושע, ובילדותו נוסף לו השם רפאל. בגיל ארבע התייתם מאביו, והרב יעקב מאיר גידלו בביתו ולימים השיאו בשנת 1892 (ה'תרנ"ב) לבתו לבנה (לונה).
נמנה עם מנהלי ישיבת "אוהל יעקב" של חותנו, הרב יעקב מאיר, בירושלים, ובשנת 1903 (ה'תרס"ג) נמנה עם מייסדי בית היתומים הספרדי בעיר.
פרסם חלק מחידושיו בהמאסף.
הלך לעולמו ב-21 באוגוסט 1959 (י"ז באב ה'תשי"ט) ונטמן בהר המנוחות.
שלמה בר
שלמה בר (נולד ב־25 ביוני 1943) הוא זמר־יוצר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומגיש רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
בר נולד בעיר רבאט שבמרוקו בשם יוסף בן־גוּזי, ובשנת 1949 עלה עם משפחתו לישראל. גדל במעברת באר יעקב. עוד מגיל צעיר החל להתחבר למוזיקה ונחשב כאוטודידקט בתחומו.
ב־1976 שידך דודו אלהרר בין בר ובין תיאטרון חיפה, שהעלה את ההצגה הדוקומנטרית "עצבים", אותה ליווה בר בקטעי תיפוף. על בסיס "עצבים" הועלה מחזמר המחאה "קריזה". בר הלחין את השירים שכתב יהושע סובול וביצע אותם על הבמה. שניים מהשירים, "ילדים זה שמחה" ו"אצלנו בכפר טודרא", היו ללהיטים. לאחר מכן הקים בר את להקת "הברירה הטבעית". בשנת 1979 הוציא עם להקתו את התקליט הראשון הנועז, "אלי שורשים", שסימן את ראשיתה של המוזיקה המזרחית האליטיסטית ששילבה מוטיבים מערביים עם מוזיקה קלאסית צפון־אפריקנית ואסייתית. כמו כן הוא היה שותף למאבקים חברתיים־אומנותיים עם המשורר ארז ביטון (שגם תרם חלק משיריו לתקליטו הראשון) וגם עם הבמאי והמחזאי גבריאל בן שמחון, שהעלה את המחזה "מלך מרוקאי". השלושה סימנו חזית מזרחית תרבותית חדשה.
בר יצר סגנון מוזיקלי ייחודי, אשר כיום ניתן אולי לאפיין אותו "רוק מוזיקת עולם" – המושפעת ממוזיקה ערבית וצפון־אפריקנית מסורתית, מסגנונות הודיים ופרסיים וממזמורי תפילה, אך גם מרוק מתקדם של שנות ה־70. גם תוכני השירים היו שונים משירי פופ שרווחו ברדיו הישראלי בשנות ה־70, או מהמוזיקה של "זמרי הקסטות", ושילבו מחאה פוליטית נגד הפלייתם של בני עדות המזרח בישראל ונגד עוולות חברתיות אחרות. נוסף על כך השתמש בר לעיתים קרובות בסגנון לירי ובשירי משוררים.
מאז שנות ה־80 הופיעה להקתו בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם ואף ייצגה את ישראל מטעם משרד החוץ במופעים רבים. בנובמבר 2014 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע.
במרץ 2006 הוציא את האלבום ה־11, "עננים נמוכים", שבו השתמשה הלהקה בראשונה במחשב ובתוכנות עריכה מוזיקליות. האלבום הכיל תשעה קטעים, שכולם הולחנו על ידי שלמה בר. יעל אופנבך, זוגתו לשעבר של בר, הייתה חתומה על מילות ארבעה מהקטעים. את שאר השירים כתבו המשוררים והפזמונאים יונתן רטוש, אברהם חלפי, אסתר ראב, יעקב אורלנד ויענקל'ה רוטבליט. בר וגיטריסט הלהקה אילן בן עמי עיבדו, ויזהר אשדות היה שותף להוספת אופי אלקטרוני לשלושה מהקטעים.
ביוני 2010 הוציא את האלבום ה־12 של להקת "הברירה הטבעית", "בסוד תפילת ערער". האלבום הכיל כמסורת הלהקה שירי משוררים ופיוטים שהלחין בר: “שיר לאשת נעורים” של נתן אלתרמן, “ברכה” של לאה גולדברג, “וככה אנשקך” של אהוד בן עזר. עוד כלל האלבום חידושים לקלסיקות ישראליות, שבר עיבד ביחד עם חברי הלהקה: “אמא אדמה”, “יש דברים שרציתי לומר”, “סליחות” ו”הלילה” (מקור: ארז הלוי), שבו השתתפה הזמרת ליאורה יצחק, ששרה טקסט בהינדית.
באוגוסט 2018 הוציא את האלבום "עד כלות נפש ואחריה", שכולל 11 שירי תפילה ופיוט, שהלחין בר לשירים שכתב המשורר יוסף צבי רימון בשנות ה־30 וה־40 של המאה העשרים. נדב ביטון הפיק מוזיקלית את האלבום, שמתוכו בלטו "אלוקים אור", ו"חי אלוהים".