cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאוזוליאום למאו דזה-דונג
המאוזוליאום למאו דזה-דונג (סינית מפושטת: 毛主席纪念堂, סינית מסורתית: 毛主席紀念堂, פין-יין: Máo Zhǔxí Jìniàn Táng) - הוא מאוזוליאום לאחד המייסדים והמנהיגים של המפלגה הקומוניסטית של סין והרפובליקה העממית של סין מאו דזה-דונג. נבנה בין השנים 1976–1977, ממוקם במרכז כיכר טיין-אן-מן בבירת סין בייג'ינג.
סקילקס איש קריאנדה
סקילקס איש קריאנדה (ביוונית: Σκύλαξ ο Καρυανδεύς) היה מגלה ארצות וסופר יווני שחי מסוף המאה ה-6 עד לתחילת המאה ה-5 לפני הספירה. כתביו אבדו עם הזמן, אך צוטטו על ידי סופרים יוונים ורומאים בזמן מאוחר יותר. למרות שכתביו אבדו, הוא תועד על ידי הרודוטוס. וסיפור מסעותיו נכתב בשנת 330 לפני הספירה על ידי אדם לא ידוע.
המאוזוליאום למאו דזה-דונג
חוץ מהמאוזוליאום של מאו דזה-דונג קיימים שלושה מאוזוליאומים נוספים של מנהיגי מדינות סוציאליסטיות (המאוזוליאום של לנין, ארמון השמש קומסוסאן ומאוזוליאום הו צ'י מין).
בנייתו של המאוזוליאום החלה זמן קצר לאחר מותו של מאו ב-9 בספטמבר 1976. אבן הפינה של המבנה הונחתה ב-24 בנובמבר 1976, הבניה הושלמה ב-24 במאי 1977. בבנייתו של המאוזוליאום השתתפו כ-700,000 איש, חלקם באופן התנדבותי.
סקילקס איש קריאנדה
בסביבות שנת 515 לפני הספירה, דריווש הראשון שלח את סקילקס לחקור את נתיב נהר האינדוס ולגלות היכן הנהר נשפך לאוקיינוס ההודי, על מנת שיוכל להשתמש במידע זה בכיבושיו העתידיים בעמק האינדוס. סקילקס ומשלחתו יצאו לדרכם מהעיר קספטירוס שבממלכת גנדהארה, והפליגו במורד נהר האינדוס עד שהגיעו לאוקיינוס ההודי. משם הפליג לים האדום וסיים את מסעו בסואץ. מסעו ארך כשנתיים וחצי.
כתב יד מימי הביניים של פריפלוס (מדריך ניווט לשייטים) עתיק, מציין את שמו של המחבר כ"סקילקס", אולם חוקרים הוכיחו שיש להתייחס לייחוס זה כאל מה שמכונה "פנייה פסאודפיגראפית לסמכות": פרטים רבים ביצירה זו משקפים את הידע של המאה ה-4 לפנה"ס, ולכן בדרך כלל מכונה מחבר היצירה "פסאודו-סקילקס".
פאדי סלביס
איאד (פאדי) סלביס (בערבית: فادي سلبيس; נולד ב-1 במאי 1993) הוא כדורגלן פלסטיני-ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת הפועל בני פורידיס מליגה א' צפון.
קריירה
בסיום העונה התפרקה מכבי כפר כנא, וסלביס חתם בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית. באוקטובר שב לכדורגל הישראלי וחתם בקבוצת צעירי כפר כנא מליגה ג'.
בקיץ חזר סלביס לקדנציה שנייה בהילאל אל-קודס וזומן לסגל נבחרת פלסטין. ב-31 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0–0 נגד, ובסך הכל ערך חמש הופעות במדי הנבחרת.
בהמשך שיחק סלביס באל-בירה, בג'בל מוכאבר ובמרכז שבאב בלאטה, ובקיץ 2019 חזר לכדורגל הישראלי וחתם בקבוצת הפועל בני זלפה מליגה א'.
בינואר, סלביס חזר לג'בל מוכאבר.
בפברואר, סלביס חתם בהפועל מגדל העמק ובסיום העונה הצטרף להפועל בני פורידיס.
מילובאן קאפור
מילובאן קאפור (באנגלית: Milovan Kapor; נולד ב-5 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן קנדי ממוצא סרבי המשחק בפוהרוני בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
קאפור נולד בעיר טורונטו שבמחוז אונטריו אשר בקנדה להורים ממוצא סרבי. קאפור התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת מרילנד. בקיץ הצטרף לקדיס מהליגה השלישית בספרד, אליה השתייך שנה אחת ולא רשם דקות משחק בה.
בינואר חתם בדוקלה באנסקה ביסטריצה מליגת העל הסלובקית. ב-6 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בדוקלה בתיקו 1-1 נגד ספרטק טרנבה. שבוע לאחר מכן, קאפור הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד רוז'ומברוק.
בקיץ חתם בפודברזובה בה שיחק רק 9 משחקים עד סיום העונה.
בקיץ חתם בזלטה מוברצה. ב-15 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה שהיה גם שער הניצחון בדקה ה-93 של המשחק נגד סניצה.
ב-6 באוגוסט 2017 חתם בהפועל חדרה מהליגה הלאומית. בינואר עזב את חדרה וסיכם בהומל מליגת העל הבלארוסית.
ב-23 ביולי 2019 חתם בבוכרה מליגת העל האוזבקית.
ב-10 באוגוסט 2020, קאפור חתם באתלטיקו אוטווה.
בינואר חתם בפוהרוני מליגת העל הסלובקית.
קריירה בינלאומית
קאפור זומן לסגל המורחב של נבחרת קנדה לקראת גביע הזהב 2017, אך לא נכלל בסגל הסופי. ב-9 באוקטובר 2017 נכלל לראשונה בסגל הנבחרת בהפסד 1-0 נגד, אך לא זכה לדקות משחק.
יאנג בויז (הרכב)
יאנג בויז היו צמד היפ הופ ישראלי. חברי הצמד הם יונתן הפנר נאמן (יאנג הפנר) ואליאור אנטווי (בוי אצ'י).
היסטוריה
ב-2017 הוציאו את השיר "הנעליים שלי" שזכה להצלחה רבה, באותה שנה הוציאו את האלבום הראשון שלהם "יאנג בויז", באלבום מתארחים שיפי ומיכאל סוויסה, בין היתר.
ב-2018 הוציאו אלבום נוסף בשם "יאנג בויז 2" בו מתארחים פלד, דודו פארוק ושיפי, בין היתר. שני האלבומים זכו להצלחה רבה. ב-2 ביוני 2019 הודיעו הצמד בעמודי האינסטגרם שלהם שהצמד מתפרק ופתחו במופע פרידה בלבונטין בתל אביב. כמה שבועות לאחר פרסום הפוסט הוציאו את השיר האחרון שלהם ביחד, "יאנג בויז 3".
משה דור
משה דור (קליבנוב) (9 בדצמבר 1932 – 5 ביוני 2016) היה משורר, עיתונאי, עורך ומתרגם עברי ישראלי.
ביוגרפיה
דור נולד בתל אביב ובה גדל והתחנך, וסיים את לימודיו בתיכון חדש. כתיבתו השירית החלה בשנות התיכון האחרונות שלו. את שירותו הצבאי עשה ככתב של השבועון הצבאי במחנה. בתום השירות עלה לירושלים, למד בה כמה שנים, ועם יסוד אוניברסיטת תל אביב, השלים בה את לימודיו בחוג למדע המדינה.
משה דור השתתף בעריכת השבועון "מאבק", ובעיתון תנועת "הנוער העובד והלומד", "במעלה". בין השנים 1954 ו-1958 כתב דרך קבע ב"משא", מוסף "דבר". בשנת 1958 עבר לכתוב ביומון "מעריב", היה חבר המערכת ואף ערך את המוסף הספרותי של העיתון.
כמה משיריו של משה דור הולחנו והפכו ללהיטים, כמו השיר "ערב של שושנים" ללחן של יוסף הדר, "אזכור את הדרך" ללחן של יעקב הולנדר בביצוע של יהורם גאון ו"ילדתי אמרי" שזכה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 במקום הראשון, גם כן ללחן של יעקב הולנדר, בביצוע של בני אמדורסקי ונחמה הנדל. דור זכה בפרס קוגל מטעם עיריית חולון, פרס ראש-הממשלה ליצירה ובפרס ביאליק לשנת תשמ"ז. מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים. לאחריו גירושיו חי בזוגיות שנים רבות עם המשוררת האמריקאית ברברה גולדברג, עמה חי עמו לסירוגין בארצות הברית ובישראל. עם גולדברג תרגם דור שתי אנתולוגיות של שירה עברית לאנגלית: "After the First Rain" ובה שירי מלחמה ושלום, שיצאה לאור אחרי רצח רבין, וכן "The stones Remember" ובה שירה ילידית.
משה דור נפטר ב-2016, ונקבר בית הקברות האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
הותיר אחריו שני בנים ונכדים.
לואיס אלברטו לאקאז'ה
לואיס אלברטו לקאז'ה דה אררה (בספרדית: Luis Alberto Lacalle de Herrera; נולד ב-13 ביולי 1941) הוא עורך דין ופוליטיקאי אורוגוואי שכיהן כנשיא אורוגוואי בין 1990 ל-1995
משה דור
ביוגרפיה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב ברודצקי 11.
לואיס אלברטו לאקאז'ה
לאקאז'ה נבחר לסנאטור מטעם המפלגה הלאומית ב-1984, עם השבת המשטר הדמוקרטי למדינה, והיה לסגן נשיא הסנאט. ב-1989 התמודד על נשיאות המדינה. הוא הביס את יריביו קרלוס פריירה וחוליו אלברטו, נבחר לנשיא אורוגוואי ונכנס לתפקידו ב-1 במרץ 1990.
משה דור
כתביו
משה דור פרסם 18 ספרי שירה למבוגרים וחמישה ספרי שירה לילדים.
לואיס אלברטו לאקאז'ה
עם כניסתו לנשיאות ערך לאקאז'ה רפורמה במיסוי. הוא עודד כלכלת שוק חופשי, והיה בין מייסדי מרקוסור, ביחד עם נשיאי פרגוואי, ברזיל וארגנטינה.
משה דור
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
לואיס אלברטו לאקאז'ה
בנו, לואיס לאקאז'ה פו, הוא נשיא אורוגוואי הנוכחי.
גרשה
אזכור העיר בספר מלחמת היהודים
יוסף בן מתתיהו מזכיר במלחמת היהודים את גרשה (בכתיב יווני: Γἐρασα) כעיר שנכבשה על ידי אספסיאנוס, באמצעות הטריבון לוקיוס אניוס, בעת המרד הגדול:
יוספוס מתאר כיצד לאחר חסימת הגישה לירושלים ממזרח וממערב, באמצעות הקמת מחנות צבאיים רומיים ביריחו ובחדיד, בהתאמה, חפץ אספסיאנוס בחסימת הגישה לירושלים גם מאזור ההר, ועל כן, שלח חיל פרשים ורגלים רבים לגרשׂה, הרג בה כאלף גברים יהודים, לקח את משפחותיהם בשבי, ולאחר מכן הצית את בתיה.
באזכור נוסף, מציין יוספוס כי מוצאו של שמעון בר גיורא, ממפקדי המרד הגדול, היה מגרשׂה.
זיהוי העיר
במהלך השנים הציעו חוקרים השערות שונות לגבי זיהויה של העיר. הנרי תאקרי, חוקר מקרא מקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', זיהה ב-1928 את גרשה עם העיר ג'רש (גרסה) בעבר הירדן המזרחי. השערה זו אינה מקובלת על חוקרים כיום, שכן יוספוס כותב שיהודי גרסה עזבו את העיר בתחילת המרד ומהתיאור של גרשה משתמע שהיא נמצאת באזור ירושלים. חוקרים אחרים זיהו את העיר עם תל גזר. בתרגומו למלחמת היהודים הוסיף יעקב נפתלי שמחוני הערת שוליים בה כתב "גֶרַסָּה. ואין זו העיר היונית בעבר־הירדן הנזכרת למעלה, רק עיר יהודית, שלא נודע טיבה. ויש מתקנים: גַּזַרָה = גזר". משה פישר, בנימין איזק וישראל רול הסכימו עם השערה זו. לטענת בועז זיסו, השערה זו אינה עולה בקנה אחד עם מהלך הדברים על פי תיאורו של יוספוס, שכן גזר נפלה מוקדם יותר במרד.
יוספוס מציין ששמעון בר גיורא נולד בגרשה ופעל תחילה במחוז עקרבת. כיוון שכך, זיהה מיכאל אבי-יונה את גרשׂה עם הכפר הערבי ג'וריש, הנמצא כ-3 ק"מ דרומית מערבית לכפר הערבי עקרבה בשומרון, המשמר את שמה של עקרבת הקדומה. לפי זאב ספראי ובועז זיסו, השערה זו אינה תואמת לתיאור של יוספוס, שכן עקרבה נכבשה לפיו שנה לאחר המסע הרומי ביהודה.
זאב ספראי הציע ב-1981 השערה לפיה גרשה היא חורבת גרס (ח'רבת ג'וריש) הנמצאת בראש גבעה סמוך לצור הדסה, זאת על בסיס מיקומה האסטרטגי מעל דרך רומית, שעולה מבית גוברין לירושלים. ב-1992 החל בועז זיסו בסקירה ארכאולוגית של חורבה זו ושל חורבת ג'ראש, שנמצאת ליד שרידי הכפר הפלסטיני ג'רש, שננטש במהלך מלחמת העצמאות, ליד מושב זנוח. בחורבת גרס הוא מצא עדויות ליישוב יהודי מתקופת בית שני, כגון שלושה מקוואות, מערכת מסתור, ומערות קבורה. בחורבת ג'רש הוא מצא מערה שייתכן כי שימשה כמקווה ושרידים של חווה חקלאית וגתות, ככל הנראה גם מתקופת בית שני. הוא העריך שאכן חורבת גרס, שנמצאת במיקום אסטרטגי יותר, היא העיר גרשה שמתאר יוספוס.
ניי-סיר-סן
ניי-סיר-סֶן או נֶאִי-סור-סן (בצרפתית: Neuilly-sur-Seine – "ניי שעל הסן") הוא פרוור אמיד מאוד ממערב לפריז במחוז רמות הסן, עם אוכלוסייה של כ-61,500 תושבים. ניי-סיר-סן היא אחת הקומונות הצרפתיות שבהן ההכנסה הממוצעת לנפש היא בין הגבוהות ביותר, ומתגוררים בה רבים מאנשי הבורגנות הצרפתית, בהם עורכי דין, אנשי ממשל וידועני קולנוע וטלוויזיה. כמו כן פועלים בה מטות של תאגידים רבים.
בשנת 1919 נחתם בניי-סיר-סן חוזה ניי, שהסדיר את תנאי כניעתה של בולגריה בתום מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1983–2002 כיהן ניקולא סרקוזי כראש העיר.
אתרים
שאטו דה ניי שבתחומה היה מקום מגורים ממלכתי חשוב בתקופת המונרכיה של יולי, ומהווה מוקד תיירות למבקרים בפרוור. הכנסייה הקהילתית סאן-פייר-דה-ניי (Saint-Pierre de Neuilly) הושלמה על פי תוכניות של האדריכל לואי אנרי אלפרד דוברן לאחר מותו, על ידי בנו לואי אלפונס דוברן. בשנים 1913–1914 נוספו שתי רצועות למבנה הנאו-גותי, שנמצא בו פסל מרשים של הבתולה מהמאה ה-17, והציור "ישו בגן הזיתים" (1672 ,Le Christ au jardin des Oliviers) מאת קלאודיו קואלו (Coello).
בית הכנסת בניי-סיר-סן הוא בית הכנסת העתיק ביותר שבפרוורי פריז.
לילנד סטנפורד
אמסה לילנד סטנפורד (באנגלית: Amasa Leland Stanford; 9 במרץ 1824 - 21 ביוני 1893) היה איל הון, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, מייסדה של אוניברסיטת סטנפורד.
חייו
לילנד סטנפורד נולד בווטרוילט שבמדינת ניו יורק, אחד משמונת ילדיהם של ג'וזאיה ואליזבת פיליפס סטנפורד. אבות המשפחה התיישבו באזור עמק המוהוק שבניו יורק בסביבות שנת 1720,סטנפורד למד במוסד הליברלי "קלינטון" ולאחר מכן למד משפטים בסמינר "קזנוביה". ב-30 בספטמבר 1850 נישא סטנפורד לג'יין אליזבת לאתרופ בעיר אולבני.
ב-1852, לאחר שספרייתו ורכוש נוסף נשרפו בשרפה, עבר סטנפורד לקליפורניה. הייתה זו תקופת הבהלה לזהב וסטנפורד נכנס לעסקי כריית הזהב יחד עם שלושה מאחיו, שעברו בעקבותיו לחוף המערבי. באותו הזמן עבד סטנפורד כשומר בחנות שנועדה לכורים ועזר להקים את אגודת הספרייה של סקרמנטו, שהפכה מאוחר יותר לספרייה הציבורית של סקרמנטו. ב-1856 עבר לסן פרנסיסקו והחל לעסוק במסחר באופן נרחב יותר.
סטנפורד היה אחד הצירים בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1860, שבה נקבעה מועמדותו של אברהם לינקולן לנשיאות. ב-1861 ייסד בצוותא עם קוליס הנטינגטון, מארק הופקינס וצ'ארלס קרוקר (ארבעתם כונו "ארבעת הגדולים") את חברת הרכבות סנטרל פסיפיק ומונה לנשיאה. הקטר הראשון של הרכבת נקרא "המושל סטנפורד" (Gov. Stanford) על שמו. כנשיא חברת הרכבת, הורה להמשיך את בנייתה אל מעבר להרים, למסילה באורך 530 מיל, שנבנתה ב-293 ימים.
ב-1872 שכר סטנפורד את שירותיו של אדוארד מויברידג' כדי שיוכיח עבורו שלרגע מסוים, בעת דהרת הסוס, עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה. עניינו של סטנפורד בשאלה היה ככל הנראה יותר מאקדמי: הוא נקט את עמדתו, שהסוס אינו נוגע בקרקע, בהתערבות על סכום עתק של 25,000 דולר. כדי להוכיח זאת מיקם מייברידג' מצלמות רבות על מסלול הריצה של הסוס, ולמעשה בישר את תחילת עידן הקולנוע.
פטריק דמפסי
פטריק גיילן דמפסי (באנגלית: Patrick Galen Dempsey; נולד ב-13 בינואר 1966) הוא שחקן ונהג מרוצים אמריקאי. מוכר בשל גילום דמותו של ד"ר דרק שפרד בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי", תפקיד שעליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
לילנד סטנפורד
חייו
בשנים 1885–1890 כיהן סטנפורד כנשיא חברת הרכבות סאותרן פסיפיק, במקביל לכהונתו כנשיא חברת הרכבות סנטרל פסיפיק, תפקיד אותו נשא עד מותו ב-1893. משום האינטרס שלו בבניית ופיתוח הרכבת, עודד סטנפורד הגירה מסין, כך שיוכל להעסיק מהגרים סינים בשכר נמוך יותר. ההגירה אכן הורחבה, אך בעקבותיה פחתו מספר המשרות לתושבי קליפורניה. בתגובה, הפך סטנפורד את המהגרים, שהגיעו בהוראתו, לשעירים לעזאזל, והשפיע על הממשל בקליפורניה להטיל מיסים ולהתקין תקנות לא הוגנות כנגד המהגרים הסינים.
סטנפורד היה פעיל פוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר להיות המושל השמיני של מדינת קליפורניה, וכיהן בתפקיד מדצמבר 1861 עד דצמבר 1863. בתקופה הזו, קיצץ סטנפורד את חוב המדינה בחצי, ודגל בשימור היערות. כמו כן, היה מעורב בהקמת ה"נורמל סקול" (Normal school) בסן פרנסיסקו, שהפך לאחר מכן לאוניברסיטת סן חוזה. לאחר סיום כהונתו, הוארכה משך כהונת המושל משנתיים לארבע שנים. כעשרים שנה לאחר סיום תפקידו כמושל, ישב סטנפורד בסנאט של ארצות הברית למשך קדנציה אחת, מ-1885 עד 1893. ארבע שנים מתוכה היה יושב ראש ועדת הסנאט לבנייה ציבורית וקרקעות.
פטריק דמפסי
ביוגרפיה
דמפסי נולד בלואיסטון שבמדינת מיין לאמנדה וויליאם דמפסי. דמפסי גדל בעיר טרנר שבמיין, הצעיר מבין שלושת ילדי המשפחה. דמפסי אובחן כדיסלקט בגיל 12. למד בבית הספר התיכון הקתולי על שם סנט דומיניק (St. Dominic Regional High School) אולם לא השלים את לימודיו התיכוניים עקב קשייו בשל לקות הלמידה שלו.
קריירת משחק
דמפסי החל להופיע בהפקה בימתית של "סיפור אהבה בשלושה פרקים" אשר הופיעה בסן פרנסיסקו. בעקבות הצלחת ההצגה החל להופיע במחזה "יומן חוף ברייטון" בתפקיד הראשי בבימויו של ג'ין סאקרס, וכן הופיע בהפקה בימתית של ההצגה "האגם המוזהב". בשנת 1991 הופיע בהפקה של "The Subject Was Roses" בניו יורק.
לילנד סטנפורד
חייו
בנוסף, היו בבעלותו שני יקבים: יקב לילנד סטנפורד, שנוסד ב-1869 ונוהל בידי אחיו ג'וזאיה, וחוות וינה הגדולה, כ-220 קמ"ר, בה היה היקב הגדול בעולם. כמו כן, הייתה בבעלותו חווה בפאלו אלטו, בה גידל את סוסי המירוץ הגזעיים שלו. חווה זו נתנה לאוניברסיטת סטנפורד את כינויה - "החווה", מכיוון שהאוניברסיטה הוקמה בשטחה של חוות הסוסים.
פטריק דמפסי
קריירת משחק
השתתפותו הראשונה בסרט קולנוע הייתה בגיל 21 "In the Mood". בשנת 1987 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "Can't Buy Me Love" עם השחקנית אמנדה פיטרסון ובשנת 1989 השתתף בתפקיד הראשי בסרט "מאהב בצרות" בו השתתפה גם השחקנית קירסטי אלי.
לילנד סטנפורד
חייו
ב-13 במרץ 1884 מת ממחלת טיפוס הבטן לילנד סטנפורד הבן, בנם היחיד של סטנפורד ואשתו ג'יין, במהלך טיול לפירנצה שבאיטליה. לזכרו, הקימו השניים את אוניברסיטת סטנפורד, באומרם: "ילדי קליפורניה יהיו ילדינו". כ-20 מיליון דולרים (השווים ל-400 מיליון דולרים במונחים של ימינו) מהונו הפרטי, שהוערך בכ-50 מיליון דולרים, הושקעו באוניברסיטה.
פטריק דמפסי
קריירת משחק
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 השתתף במספר סדרות טלוויזיה וסרטי טלוויזיה ובהם "The Player" ו-"About A Boy", כמו כן השתתף בסדרה ויל וגרייס. בין הסרטים בהם השתתף היו "אין כמו אלבמה" עם ריס וית'רספון; "צעקה 3" ו"מכושפת".
בראשית המאה ה-21 זכה דמפסי להצלחה רבה בתפקידו בסדרה "האנטומיה של גריי" בתפקיד ד"ר דרק שפרד. בשנת 2015 הדמות שגילם דמפסי נהרגה בתאונת דרכים, ולאחר 5 שנים (2020) חזר לגלם אותה בהופעת אורח בחלום של דמות אחרת.
לילנד סטנפורד
חייו
לילנד סטנפורד מת בביתו בפאלו אלטו שבקליפורניה ונקבר במאוזוליאום של משפחתו.
פטריק דמפסי
קריירת משחק
בשנת 2016, כיכב בסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי", הסרט השלישי בטרילוגיה "ברידג'ט ג'ונס".
קריירת מרוצי מכוניות
בשנת 2014, דמפסי אמר לסוכנות הידיעות רויטרס בעת בגראנד פרי הגרמני כי מרוצי מכוניות אינו רק תחביב, והפך לחלק ממי שהוא ממש כמו משחק. דמפסי, שמחזיק אוסף נרחב של מכוניות ספורט וינטאג', נהנה ממרוצי רכב בזמנו הפנוי במשך מספר שנים. לפני מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 2013, הוא אמר שהוא רוצה להתחרות במשרה מלאה ואמר ליורוספורט: "ברצוני להעניק לכך [ספורט מוטורי] עדיפות מלאה ופשוט להתמקד בזה במשרה מלאה. אם הייתי יכול פשוט להתרחק ממשחק, אני חושב שאוכל לעשות זאת בקלות רבה, ופשוט להתמקד בנהיגה, אשמח לכך יותר מכל דבר אחר".
הוא השתתף באירועים יוקרתיים ובין היתר השתתף במרוץ אינדיאנפוליס 500, במרוץ רולקס 24 בדייטונה, ובמרוץ באחה 1000. הוא היה בעלים משותף של קבוצת סדרת IndyCar של Vision Racing ובעלים של Dempsey Racing. הוא השתתף בתחרויות בתדירות גבוהה ככל שתזמן לוח הזמנים שלו, אם כי מגבלות הביטוח מנעו ממנו לנהוג באופן תחרותי תוך כדי צילום סרט.
חיים אישיים
בשנת 1987 נישא דמפסי לשחקנית רוקי פרקר אשר השתתפה עמו בסרט "In the Mood". הזוג התגרש בשנת 1994.
בשנת 1997 הקים דמפסי את "מרכז פטריק דמפסי" בעיר הולדתו לטיפול בחולי סרטן. ב-2014 אובחן אצל אמו סרטן השחלות, ממנו הלכה לעולמה.
דמפסי נישא בשנית ב-31 ביולי 1999 לג'יליאן פינק, ולזוג נולדה בת ב-20 בפברואר 2002 וזוג בנים תאומים ב-1 בפברואר 2007.
מגה-פאונה של הפליסטוקן
המגה-פאונה של הפליסטוקן הוא מונח המתאר את פאונת בעלי החיים הגדולים ביותר (למעלה מ-40 קילוגרם) אשר חיו בעולם מלפני 2.58 מיליון שנה עד לאחרי עידן הקרח האחרון לפני 11,700 שנה בקירוב.
לפי ממצאי מאובנים שונים מרבית הפאונה הקיימת הייתה שונה מזו של תקופת הפליוקן, שקדמה לה ובכך החלה את תור הרביעון. דבר זה נגרם עקב תקופות קיפאון ממשוכות, נדידת יבשות ותחרות בין מינים שונים אשר גרמה למינים הקודמים להיכחד במהירות גבוהה ולמינים אחרים להתפתח למינים חדשים. במשך הפליסטוקן שינויים אלה דעכו, אף שעידני קרח שונים החלו מלפני 125 אלף שנה עד לפני 14 אלף שנה ועד להולוקן.
רבים ממינים אלה נכחדו עם הגעת האדם הקדמון אשר נדד לכל היבשות במהלך אירוע ההכחדה ברביעון. ישנם 4 תאוריות המסבירות את היכחדותם: ציד אנושי, פגיעה של שינויי אקלים, מחלות חדשות ופגיעה בידי מטאוריטים. עם זאת רוב החוקרים טוענים שפגיעת האדם הייתה הסיבה העיקרית להכחדתם. כמה מבעלי חיים אלה שרדו עד ההולוקן וחיו לצד האדם המודרני.
רבים מהמינים הגדולים החיים כיום הם קרוביהם של אותם מינים ענקיים, שלעיתים רבות היו גדולים מהם בהרבה.
אירואסיה
ברחבי אירואסיה הקדומה השתרעו ערבות רחבות וטונדרה במשך עידני הקרח שהחליפו את נופי היערות הגדולים. ערבות רחבות אלה הכילו מינים גדולים שגודלם עזר להם להילחם בקור. בין יצורים גדולים אלה היו הפיל ישר-החט, מינים של ממותות כמו ממותת הערבות והממותה הצמרית, הקרנף הצמרי, הסטפנורינוס והאלסמותריום, מיני היפופוטמיים אסייתיים, איילי המגלוצרוס והצרוולציס ומינים שונים של סוסים ושל אנטילופות. עדרים אלה משכו טורפים גדולים כמו ההומותריום, אריה המערות וצבוע מערות ששגשגו בעידן הקרח. יונקים ענקיים נוספים היו הסטגודון, שור הבר, הלפטובוס ומיני ביזונים, דוב המערות, השיוותריום, הברבורופליס וקוף הענק גיגנטופיתקוס. בסוף הפליסטוקן התגוררו ביבשת גם בני אדם כמו האדם הניאנדרתלי ואנשי קרו מניון.
אפריקה
המגה-פאונה באפריקה הכילה מינים גדולים אשר התפתחו לצד ראשוני האנשים, לרבות המינים הומו ארקטוס שגילה את השימוש באש והחל לנדוד החוצה מאפריקה והומו ספיינס, האדם המודרני. ייתכן שבצל האבולוציה המשותפת יכלו מינים גדולים לשרוד לצד ראשוני האנשים ולהפך ואולי לכן אפריקה שוקקת בחיות גדולות כמו קרנפים, פיל אפריקני, תאואים והיפופוטמים וכן עדרי אנטילופות וזברות גדולים. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו הדינותריום דמוי-הפיל שחי לצד האנכילותריום, המטרידיוכרוס, צבוע הפכיקרוקוטה, הפלוראוביס, האוגנדקס והחתול דינופליס.
אמריקה הצפונית
באמריקה הצפונית היו מינים שונים שחלקם נעו צפונה מאמריקה הצפונית בעוד אחרים עשו את המסע ההפוך לדרום אמריקה ויצרו סביבות חדשות. מינים נוספים השתמשו בגשר היבשה של ברינג שהוביל מאסיה כדי להגר בין היבשות. דבר זה יצר כור היתוך של מגוון מינים ממוצאים שונים.
ביבשת השתרעו מינים עצלני קרקע כמו המגלוניקס, הארמותריום, הגליפטידוניים, המיקסוטוקסודון, העוף הטורף טיטאניס והנאוכרוס - כולם ממוצא דרום אמריקני. לצידם חיו עדרי צמחונים כמו האאוצרתריום והבותריום, ביזון קדמוני וגדול קרניים ולצידם מיני ממותות, מסטודון, צרוולציס, כליקותריים, גמליים כמו הקמלופס וטיטאנוטילופוס, סוסים כמו סוס יוקון וסוס הגרמן, טפירים ובונה ענק. עדרי הצמחונים משכו טורפים גדולים כמו סמילודון, הומותריום, זאב בלהות, דוב קצר פנים, ברדלס אמריקני המהיר ואריה אמריקני.
האדם המודרני היגר ליבשת אמריקה לפני 30,000-11,000 שנים בקירוב והוא הכחיד את מרבית החיות הגדולות בה (לפחות 90 מיני מגה-פאונה). כיום החיה היבשתית הכי גדולה בצפון אמריקה הוא הביזון האמריקני.
אמריקה הדרומית
אמריקה הדרומית של הפליסטוקן הייתה מושפעת מההגירה צפונה של הפליוקן כאשר מספר מינים (בעיקר עצלני הקרקע) נעו צפונה. אירוע זה השפיע על רוב המינים הגדולים ביבשת אשר פתח אותם לתחרות מצד טורפים ומינים מפותחים וגרם להכחדת מינים רבים. מאמריקה הצפונית הגיעו טורפים גדולים כמו הסמילודון והארקטותריום וכן הפומה והיגואר ולצידם מיני למות, סוסים כמו היפודיון, איילים, טפירים וגומפותריומיים כמו הסטגומסטודון. הללו התאקלמו לסביבה בה דלשינאים ענקיים ובראשם המגתריום שהגיע לגודל של פיל, הדואדיקורוס, הגליפטודון וההולמסינה, פרסתנים כמו הטוקסודון והמקרוקניה ומכרסמים גדולים כמו הקפיבארה והג'וספורטיגסי.
אוסטרליה
אוסטרליה הייתה יעד מבודד זמן רב והתפתחה בה פאונה של כיסאים ויונקי ביב ענקיים, עופות לא מעופפים וזוחלים טורפים ששגשגה עד הגעת האדם ליבשת לפני 65-70 אלף שנה. היצור הגדול ביותר בה היה הדיפרוטודון, מעין וומבט ענקי צמחוני ששקל כמו קרנף. לצידו חיו חיות כיס כמו הזיגומטורוס, הפרוקופטודון, הסתנורוס, טפיר הכיס, ואריה הכיס הטורף. לצידם חיו עופות הדרומורניס והגניאורניס הענקיים, הצב מיאולניה וזוחלים טורפים כמו המגלניה, הוונאמבי ותנין הקווינקנה.
כיום מרבית הפאונה הגדולה נכחדה. הגדול שבכיסאים החיים בה כיום הוא קנגורו אדום וגדול העופות הוא האמו. ואולם הגדול שבזוחלי אוסטרליה והחיות בכלל הוא תנין הים, הגדול שבכל מיני הזוחלים.
איים מבודדים
באיים מבודדים התפתחו מינים ייחודים שעברו ענקיות איים והם היו מאחרוני המינים שנכחדו בסוף הפליסטוקן, עקב בידודם וחלקם נכחדו רק בהולוקן, לפני כמה אלפי שנים. באיים כמו ניו זילנד שגשגו עופות המואה הענקיים ובראשם הדינורמיס אשר שימשו מזון לעיט האסטי הענק. במדגסקר חיו עופות הפיל כמו האפיאורניס, מיני היפופוטם מלגשי, התנין וואיי ולמורי ענק כמו מגלדאפיס ולמור ענק. ממותות צמריות שרדו באי וראנגל, הממותה הננסית (שעברה גמדות איים) חיה באיי התעלה של קליפורניה וממותה נוספת שרדה באיי הים התיכון לצד מינים קטנים של פילים, היפופוטמים וצבי ענק. באינדונזיה חיו מיני סטגודונים ולטאות כוח גדולות. הצב סילינדרספיס חי במאוריציוס ורודריג ומינים של הצבים מיאולניים והתנינים מקוסוכיניים שרדו בקלדוניה החדשה. באיי הקריביים חיו מיני עצלני קרקע ננסיים כמו המגלוקנוס.
גביע המדינה בכדורסל 1970/1971
מכבי תל אביב זכתה בתואר בפעם העשירית בתולדותיה, לאחר ניצחון על מכבי חיפה, אשר העפילה לראשונה לגמר הודות להגרלה שעימתה את התל אביביות בשלב חצי הגמר.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בגביע העשירי בתולדותיה.
ג'ון שניידר
ג'ון ריצ'רד שניידר (באנגלית: John Richard Schneider; נולד ב-8 באפריל 1960) הוא זמר ושחקן אמריקאי שהתפרסם בגיל 19 בתפקיד בו דיוק בסדרה. שניידר ביצע דואטים בודדים עם קתרין באך ששיחקה בתפקיד דייזי דיוק ועם טום וופאט ששיחק בתפקיד לוק דיוק. בשנת 1983 שניידר חזר לדבב את בו דיוק בסדרת האנימציה "". בשנת 1997 חזר לשחק את בו דיוק בסרט הטלוויזיה "הדיוק'ס קורעים את האזרד: האיחוד!" שאיחד את הדמויות ובשנת 2000 חזר לשחק את בו דיוק בסרט ההמשך "הדיוק'ס קורעים את האזרד: האזרד בהוליווד!".
ביוגרפיה
ב-1982 ייסד את עמותת "Children's Miracle" לגיוס תרומות עבור בתי חולים לילדים. ב-1995 ייסד את חברת ההפקה "FaithWorks Productions" להקלטות והפקות קטנות.
RKO
RKO (השם המלא באנגלית: RKO (radio Keith Orpheum) Pictures, סרטי רדיו קית'-אורפאום) היא חברה אמריקאית להפקה והפצה של סרטי קולנוע וטלוויזיה, חברת ההפקה הוותיקה ביותר שעדיין פועלת. RKO הייתה אחת משבעת אולפני הענק של הוליווד בתקופת הזוהר שלו. הפקות האולפנים כוללות, בין היתר, את הסרטים קינג קונג (1933), שלגיה ושבעת הגמדים (1937), פנטסיה (1940), האזרח קיין (1941), דמבו (1941), חשד של אלפרד היצ'קוק מאותה שנה, במבי (1942), שנות חיינו היפות ביותר (1946), ורבים מהסרטים המוזיקליים בכיכובם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס וסרטים בכיכובם של קתרין הפבורן וגרי קופר.
ההקמה ותקופת סלזניק
RKO הוקמה ב-1929 כתוצאה מאיחוד מספר אולפנים וחברות הפקה: Film Booking Offices of America (FBO), Kith Albee Orpheum (KAO) ו- (Radios Corporation of America (RCA. הרוח החיה מאחורי האיחוד היה הבעלים של FBO, ג'וזף קנדי. ל-RKO היה יתרון בדמות טכנולוגיית RCA Photophone להקלטה, שידור והקרנה מסונכרנים של פסקול ותמונה. אולם עד 1931 היה לה רק להיט אחד - Rio Rita על בסיס מחזמר באותו שם.
ב-1931 מונה דייוויד או. סלזניק בן ה-29 כמנהל ההפקה של האולפנים והביא לזינוק בכמות ובאיכות הסרטים שהופקו, למרות שעבד בתפקיד שנתיים בלבד, הטביע חותם והורה את הדרך בה צעדו האולפנים כשני עשורים. הוא גייס את הבמאי ג'ורג' קיוקור לשיתוף פעולה ארוך שנים עם RKO במסגרתו הפיק את הסרטים "הוליווד באיזה מחיר?", שהייתה הגרסה הראשונה ל"כוכב נולד", שקיוקור עתיד לביים, "הטובים מאיתנו", על פי המחזה המצליח של סומרסט מוהם, "נשים קטנות" על פי הרומן הנודע של לואיזה מיי אלקוט, "שיר ערש", "סילביה סקרלט" ו"רומיאו וג'ולייט". מראשית שנות השלושים ולמשך כעשרים שנה הפיק אולפן RKO למעלה מ-40 סרטים בשנה.
חברת ההפקה של RKO, Syncopation, זכתה להצלחה כלכלית גדולה והחתימה כוכבים כגון קרי גראנט, אורסון ולס, קתרין הפבורן, פרנק קפרה, ג'ון פורד, ג'ורג' קיוקור, דאגלס פיירבנקס, הנרי פונדה, גרי קופר, בינג קרוסבי, קלודט קולבר, אינגריד ברגמן ואלפרד היצ'קוק. לחברה היה גם הסכם הפצה עם המפיק סמואל גולדווין, להפצת סרטיו בהם זוכה האוסקר "שנות חיינו היפות ביותר".
מצד שני, לא בחלה RKO בהפקת סרטים סוג ב' (B-Movies) כגון "חוטפי הגופות" בהשתתפות בוריס קרלוף ובלה לוגוסי, "הלכתי עם זומבי" ו"אנשי החתול". כמו כן הפיקה שישה סרטי טרזן בהשתתפותו של ג'וני וייסמילר.
שיתוף הפעלה עם וולט דיסני
מ-1937 ועד 1954 היה ל-RKO הסכם והפצה עם וולט דיסני במסגרתו הופצו ב-RKO הסרטים המונפשים של דיסני ובראשם "שלגיה ושבעת הגמדים", הסרט המצליח ביותר בעולם בין לידתה של אומה (1915) וחלף עם הרוח (1939). סרטי דיסני נוספים שהופצו ב-RKO היו פינוקיו (1940), פנטסיה, במבי, דמבו הפיל המעופף, שירת הדרום (1946, הראשון ששילב אנימציה וצילום), סינדרלה (1950), עליסה בארץ הפלאות (1951) ופיטר פן (1953).
תקופת הווארד יוז
ב-1948 רכש המפיק הווארד יוז את מניות השליטה בחברה במחיר מיליון דולר. מבחינה אמנותית חלה ירידה באיכות הסרטים שהופקו. בשל אי-האמון בניהולו של יוז ובפרט בשל מכירת חלק ממניות התאגיד לסינדיקט חסר ניסיון ניהול, לא המשיכו וולט דיסני וסמואל גולדווין את הסכמי שיתוף הפעולה שלהם עם RKO. ציון דרך בתולדות ההפצה בארצות הברית נרשם בתקופה זו עם הפצת סרטו של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, רשומון, בארצות הברית על ידי RKO, שישה-עשר חודשים לאחר יציאתו לאקרנים ביפן.
הניהול הכושל וההחלטות השגויות הובילו את החברה לסף פשיטת רגל. ב-1955 נמכרה החברה לידי חברת הצמיגים והגומי General Tire, אשר ביקשה להשתמש בה כמצע לכניסה לתחום הפקות הטלוויזיה באמצעות חברת General Teleradio שניהלת תחנות טלוויזיה ורדיו. אולפני הוליווד נמכרו ופעילות ההפקה לטלוויזיה רוכזה תחת המותג " RKO General".
שנות השבעים והשמונים
במהלך שנות השבעים הייתה החברה נתונה בסכסוך ארוך על זכויות רישוי מול הרשות הפדרלית לתקשורת (FCC), דבר שגרם לה הפסדים ואי-רישוי תחנות לשידור טלוויזיה בלוס אנג'לס. הסיבות היו עבירות על חוקי הגבלים עסקיים שביצעה General Tire, החברה האם של RKO, בדרישתה מספקיה לרכוש זמן פרסום ברשתות הטלוויזיה של RKO.
ב-1981 החלה RKO להפיק מחדש סרטי קולנוע. הופקו מספר סרטים בהשתתפות נסטסיה קינסקי ("קללת אנשי החתול", 1982) ומריל סטריפ ("שפע", 1985), אך ההצלחה האמנותית והכלכלית הייתה קטנה.
חידוש
ב-1989 נרכשה החברה על ידי השחקנית דינה מריל (Dina Merrill) ובעלה, טד הרטלי (Ted Hartley). הם הכריזו על חזרה לעסקי הפקת סרטי קולנוע באופן מלא, תחת המותג RKO Pictures LLC. הסרט הראשון של החברה המחודשת, היה "חוקי המשיכה" בבימויו של ניק גומז מ-1992. במשך השנים הבאות עסקו בני הזוג במיון ועריכת ספריית הסרטים ההיסטוריים של RKO לשם הפצה מחודשת.
יוסף שורץ
יוסף (יוסי) שוָרץ (נולד ב- 12 בינואר 1965) הוא פרופסור חבר לפילוסופיה של המדעים וראש בית הספר לפילוסופיה, בלשנות ולימודי מדע באוניברסיטת תל אביב. בעבר שימש כמנהל המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן וכיושב ראש המוקד להגנת הפרט.
חייו ופועלו האקדמי
יוסף שורץ נולד ברמת גן, בנו של משה שורץ, פילוסוף וחוקר פילוסופיה, מקים המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן. סיים את לימודיו לתואר הראשון במדעי הדתות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בשנת 1989, תואר שני באוניברסיטת פריבור שבשווייץ בשנת 1993, דוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחייתה של פרופ' אביטל וולמן בשנת 1996. נושא מחקרו היה ההשפעה של התרגום הלטיני של ספר "מורה נבוכים" על כתביו המאוחרים של מייסטר אקהרט.
החל משנת 1994 לימד באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה הפתוחה ובמכללת עלמא. בין השנים 2001–1999 ושוב בשנים 2012-2010 היה מרצה אורח במחלקה לימי הביניים באוניברסיטה האירופית המרכזית שבבודפשט, בין 2002–2000 כיהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט שבגרמניה והיה מרצה בסמינר ללימודי היהדות באוניברסיטת היידלברג. משנת 2002 מלמד במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן שבאוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2009–2015 עמד בראש המכון. בשנת 2016 מונה לראשות בית הספר לפילוסופיה, בלשנות ולימודי מדע של אוניברסיטת תל אביב.
בזמן שביתת הסגל האקדמי הזוטר בשנת 2018 שלח פרופ' שורץ מכתב תמיכה פתוח לחברי הסגל הבכיר באוניברסיטת ת"א.
אחיו פרופ' אלי שוורץ הוא רופא ומדען, ממפתחי ומובילי תחום רפואת המטיילים והרפואה הטרופית בישראל ומנהל המרכז לרפואת מטיילים ומחלות טרופיות במרכז הרפואי שיבא.
פעילותו הציבורית
יוסף שורץ הוא ההוגה והמייסד של המוקד להגנת הפרט, אותו הקים בשנת 1988 בהיותו בן עשרים ושלוש והיה מנהלו הראשון. כיהן כיועץ לענייני שדלנות של ארגון שתיל, שם יעץ בנושאי חקיקה ועניינים פרלמנטריים. משמש כחבר ההנהלה של המוקד להגנת הפרט (כיהן כיו"ר מאמצע שנות התשעים ועד לשנת 2009), יושב ראש ההנהלה של המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, חבר בוועדה האקדמית ומרצה במכללת עלמא, יושב ראש הוועדה המדעית של המחקר ופיתוח של כפר קרע, וחבר הנהלת עמותת "מכנף דרום לציון".
מחקרו
מחקרו של שורץ עוסק בהיסטוריה אינטלקטואלית בימי הביניים המאוחרים והעת החדשה המוקדמת. הוא חוקר את קו התפר שבין ההיסטוריה לפילוסופיה, דרך קריאה של רעיונות, תוך בחינת הקשרם החברתי, הפוליטי והפילוסופי.
הוא חוקר וכותב על הקמת האוניברסיטאות באירופה, מפעלי תרגום בימי הביניים, תוך כדי בחינת הסוגיה כיצד מתרגמים ספרות מדעית ופילוסופית משפה אחת לשפה אחרת, מה תוצאות הדבר ואילו השפעות יש לכך.
תחום מרכזי של עיסוקו הוא הבראיזם נוצרי. הבראיזם הוא העיסוק של מלומדים נוצרים בחומרים יהודים, כגון כתבי הרמב"ם ושלמה אבן גבירול וטקסטים קבליים.
שורץ תרגם מלטינית לעברית את ספרו של חואן קאראמואל אי לובקוביץ ואותו ערך, על האתאיזם של הרבנים. בספר זה מנתח קאראמואל חומרים קבליים מתוך ביקורת מאוד חריפה, בטענו שהמקובלים היו אתאיסטים, וזאת הוא מסיק מתוך היכרות מעמיקה עם כתבים קבליים.
בספרו של שורץ "נשף מסכות בעיר האלוהים: פלורליזם וסבלנות בימי הביניים", מוצגת הטענה הלא קונבנציונלית לפיה ימי הביניים היו תקופה הרבה יותר פלורליסטית מאשר המודרנה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
באדן (אוסטריה)
באדן (בגרמנית: Baden, או בשמה המלא: Baden bei Wien שפירושו באדן שליד וינה) היא עיר קיט וספא במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, ובירת מחוז באדן, 26 ק"מ דרומית לווינה. העיר משתרעת על 26.89 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,692 נכון ל-2016.
היסטוריה
קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות.
בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה. הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן. שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר. העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה. האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום.
שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר. באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר.
ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית. נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן". במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971.
ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס. על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר. כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה.
השנים 1796–1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2–3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו.
בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש. במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב. יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה. לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים.
דת
החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים.
הקהילה היהודית בבאדן
בבאדן יש כיום מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר.
יואל קמינסקי
יואל קמינסקי (12 באוקטובר 1951 – 12 באוקטובר 2021) היה תסריטאי, עורך תסריטים, מרצה לקולנוע ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
קמינסקי שירת בצה"ל בשנים 1969–1972 בממשל הצבאי ברצועת עזה. הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ב־1979. בהמשך קיבל מלגת לימודים מלאה ונסע לארצות הברית, ושם סיים תואר שני בפולקלור ובאנתרופולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה ב־1982. שם גם החל לכתוב דוקטורט בתחום זה בשנים 1982–1985.
קמינסקי עסק בהוראת הקולנוע. בשנים 1996–2003 היה מרצה לתסריטאות ולקולנוע תיעודי במכללת אורות, ובאותו זמן לימד עד 2006 בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי. בשנים 2003–2006 לימד תסריטאות גם באוניברסיטת תל אביב.
מ־2003 ועד 2018 שימש ראש לימודי התסריטאות במחלקה לקולנוע במכללת בית ברל.
בשנים 2006–2007 שימש ראש מסלול קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת במכללת אריאל.
ב־1994 ביים את הסרט התיעודי "הבנות מליבאו", שזכה בתחרות סרטים בנושאים יהודיים במוזיאון "מגנס" בברקלי (קליפורניה); הסרט מתאר את סיפורה של קבוצת נשים ניצולות שואה מליבאו שבלטביה.
קמינסקי כתב וערך תסריטים רבים לקולנוע ולטלוויזיה בישראל. הוא היה שותף לכתיבת תסריטי הסרטים "סוסעץ" (1978), ו"מכת שמש" (1982), שאת שניהם ביים יקי יושע. בשנים 1993 עד 1996 פיתח כמה סדרות דרמה כעורך הראשי בחברות הטלוויזיה בכבלים: המיני־סדרות "סיפורי אהבה" (שביים יצחק צפל ישורון) ו"דב גרונר" (שביים אורי ברבש), והסדרות "המונה דופק" (שביים יקי יושע) ו"בטי בן בסט" (שביים אבי כהן).
קמינסקי היה מפיק חונך של הסרט התיעודי "שכחו אותי בטוסטר" (2000), שביים אבישי מקונן ושבו השתתפו שני קומיקאים ממוצא אתיופי, יוסי ואסה ושמואל ברו.
קמינסקי ערך את התסריט לסרט "מכתבים לאמריקה" (2007), שביים חנן פלד, ול"אוה" (2015), סרט באורך מלא שביים חיים טבקמן ושמימנה קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ב־2018 שימש עורך התסריט לסרט "שרוכים", שביים ינקול גולדווסר.
בשנים 2013–2014 היה היועץ האומנותי של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בתחום הסרט הקצר.
כמו כן היה קמינסקי לקטור בקרן לעידוד סרטי איכות בשנים 1994–1997, חבר הנהלה וגזבר באיגוד התסריטאים בשנים 1997–1999, יו"ר הוועדה האזורית לענייני הכבלים בתל אביב וגבעתיים בשנים 1998–2001, וחבר מועצת הקולנוע בין 2005 ל־2009. בשנים 2012–2016 היה חבר בוועדת הביקורת באקדמיה לקולנוע.
ב התמקד עיקר פעילותו בסרט הקצר. הוא היה שותף לקמפיין לתקצוב הסרט הקצר במועצת הקולנוע עם נעמי בן נתן שחורי ועם דני מוג'ה, ופעל לקידום הסרט הקצר באקדמיה הישראלית לקולנוע. הוא אצר סרטים קצרים בפסטיבלים ושימש שופט ראשי בתחרות הסרט הקצר בפרס אופיר. הוא סיפק ייעוץ אומנותי בתחום הסרט הקצר בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קידום את המחקר העיוני בנושא, נתן הרצאות בפורומים שונים על כתיבה לסרט הקצר ושקד על פיתוח קשרים בין־לאומיים בתחום.
שמחה זיסל זיו
רבי שמחה מרדכי זיסקינד זיו (תקפ"ד, 1824 – ח' באב תרנ"ח, 26 ביולי 1898), היה מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט ומראשי תנועת המוסר, עמד בראש ה"תלמוד תורה" בקלם. התפרסם בכינוי "הסבא מקלם".
ביוגרפיה
נולד בעיירה קלם בגוברניית קובנה שבליטא בשנת תקפ"ד (1824) למשפחת ברוידא, מהמשפחות המיוחסות בליטא. הוריו היו מחשובי הקהל בעיירה. אביו נחשב לאחד מגדולי הלמדנים שבדור, וגם אמו הייתה מפורסמת בצדקותהּ. בילדותו התבלט רבי שמחה בכושר מנהיגותו, בעמקות מחשבתו, ובכשרונותיו הגדולים. נשא אישה בגיל צעיר מאוד, ונסע ללמוד בבית מדרשו של רבי ישראל מסלנט, שהיה אז בקובנה.
הוא נהג לספר כי כאשר הגיע לבית מדרשו של רבי ישראל, עשה זאת במטרה להתנגד ללימוד המוסר, אך לאחר ששמע את השיחה הראשונה דבק ברבי ישראל מסלנט לכל ימיו. הוא סיפר שכשהתחיל ללמוד אצל רבי ישראל הורה לו הרב להתמקד בתחילה בהכרת מדותיו. הוא, כך סיפר, נשאר לעסוק בעבודה זו כל חייו.
לאחר שעזב רבי ישראל מסלנט את קובנה ועבר לגרמניה, שב רבי שמחה זיסל לקלם, שם פרש מן העולם, והסתגר בחדרו, עוסק בתורה ובמוסר במשך כמה שנים רצופות ללא הפסקות. מסופר כי נהג לישון שעתיים וחצי ביממה – כאשר השינה מחולקת לחמש פעמים, חצי שעה כל פעם (בדומה לגאון מווילנא), כי למד למעלה משתים עשרה שעות רצוף ללא הפסקה, וכי שום הפרעה שבעולם לא יכלה להוציאו מלימודיו הקבועים.
בשנים אלו התפרסם שמו של רבי שמחה זיסל בליטא כולה כדמות תורנית ומוסרית משכמה ומעלה, ותלמידי חכמים רבים נהרו ללמוד מפיו.
לאחר מספר שנים החל בפעולותיו החינוכיות. בתחילה פתח בית מוסר בעיירה זאגר (Żagory) שבגוברניית קובנה, לא ידוע באלו שנים. לאחר מכן נפגש עם העשיר היהודי קלונימוס זאב ויסוצקי, שהתגורר בזאגר, וכאשר עבר ויסוצקי להתגורר במוסקבה, נשלח רבי שמחה זיסל על ידי רבי ישראל מסלנט כדי לודא שישמור על רמתו הרוחנית, ושם התגורר אצלו ונסמך על שולחנו. לאחר שנתיים נטש את מוסקבה, בשל ויכוח עם ויסוצקי שגרם לו לחשוב שלא יהיה מסוגל להשפיע עליו כראוי, וחזר לעיירה קלם.
לאחר ששב לקלם ניסה רבי שמחה לדרוש את רעיונותיו המוסריים בפני הקהל, אך לשונו העמוקה וסגנונו הפילוסופי הרחיקו את הקהל. בעקבות כך יצר סביבו חוג של תלמידים שבאו לשמוע את שיעוריו, ופתח בקלם בית "תלמוד תורה", בו לימדו על פי רעיונותיו. בית ה"תלמוד תורה דקלם" התפרסם בכל ליטא, והוא ייצג נאמנה את רוחו ודרכו של רבי שמחה זיסל.
בשנת 1876 הסתבך בית התלמוד תורה בקלם עם חקירות מצד השלטונות, לאחר הלשנות בדבר הסתה מהפכנית בין כתליו. רבי שמחה זיסל נחלץ בקושי רב מהעניין, ונאלץ לשנות את שם משפחתו מברוידא לזיו. בית התלמוד תורה נסגר ונפתח מחדש בעיירה גרובין שבקורלנד (היום לטביה). שם העלה רבי שמחה את בית התלמוד תורה לשיא הצלחתו.
אך ניהול התלמוד תורה גזל את כל כוחותיו של רבי שמחה, ולאחר שחלה וראה שאין בכוחות עצמו להמשיך ולנהל את המוסד, החליט בשנת 1886 לסגור את המוסד.
רבי שמחה זיסל זיו נפטר בקלם בבוקרו של ערב תשעה באב בח' באב שנת תרנ"ח (1898).
הלחין ניגונים מהפסוק "תשב אנוש עד דכא" ומהפסוק "וזכור את בוראיך".
סדר ומשמעת עצמית
שמה של אסכולת קלם בתנועת המוסר יצא למרחוק, בעיקר בשל אחד הנושאים המרכזיים שלה, והוא הדרישה הקיצונית לסדר, משמעת עצמית מוחלטת, ויושר קיצוני.
בקלם לא היה מושג של הפסקה בלימוד, איחור כלשהו, או הסחת הדעת לדברים אחרים. דוגמאות רבות מספור מספרות על כך. מסופר על רבי שמחה זיסל שבעת שישב בחדר לימודו ביקש סוחר עשיר ועז-פנים להיכנס אליו, ודפק בדלתו עד שנעו אמות הספים של הבית, אולם רבי שמחה כלל לא הבחין בכך, מאחר שהיה שקוע בעיונו.
סיפור הממחיש את הדרישה למשמעת בישיבת קלם, מסופר על תלמיד שהורחק מהישיבה למשך שבוע כקנס על כך שהסב את ראשו אינסטינקטיבית לכיוון החלון כאשר עבר שם ברעש רכב מכבי-האש. בישיבה לימדו את החניכים שלא לבצע שום פעולה, ולו הטיית הראש, מבלי מחשבה תחילה.
מסופר גם שמטבע בשווי גרוש היה מונח בבית המדרש בקלם על החלון במשך שישים שנה עד השואה, מבלי שאיש יסיטנו ממקומו.
את הדרישה לסדר השריש רבי שמחה זיסל עמוק בתלמידיו. שנה אחת, בליל יום-הכיפורים, התמקד בדרשתו על כך שנטלת המים לא הייתה במקומה. פעם אחרת כינס את כל תלמידי הישיבה לשיחת מוסר מאחר שאחד התלמידים נעל את הערדליים שלו הפוכים. בחוסר סדר קל ראה רבי שמחה זיסל את שורש הפגמים הנפשיים.
גדלות האדם
נקודה מרכזית נוספת שהדגיש רבי שמחה זיסל הייתה "גדלות האדם". גישה זו פותחה בעקבותיו בידי תלמידו רבי נתן צבי פינקל והייתה לסימן הייחודיות של אסכולת סלבודקה. בקלם הדגישו את חשיבותו של התלמיד, לא על ידי גאווה, אלא בהכרת ערך עצמו. על ידי הכרת ערך עצמו, גרס רבי שמחה, יבין התלמיד את התפקידים המוטלים עליו, ואת גודל האחריות הרובצת עליו. תלמידי קלם היו לבושים תמיד במיטב האופנה, ורבי שמחה נהג לומר שבן-תורה שמזלזל בלבושו מחלל שם שמים. בגישתו זו, היה חלוק על ידידו רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", שגרס כי השפלת האדם את עצמו תביאו לעשיית רצון ה' בלי חשבונות ולהכרה שכלית שלמה.
התלמוד תורה בקלם
ה"תלמוד תורה" שהקים רבי שמחה זיסל בקלם היה הראשון מסוגו בליטא. הוא היה הראשון שפעל על פי תוכנית לימודים מדוקדקת, שכללה לימודים רחבים מאוד, כלימוד תנ"ך, דקדוק, רוסית וגרמנית, ומקצועות חול. התלמוד תורה התבלט גם באופיו הדקדקני והמסודר. מסופר כי כאשר הגיעו התלמידים באחד הימים, והבניין היה סגור, טיפס אחד התלמידים על הגדר ופתח את השער מבפנים. רבי שמחה זיסל ראה בכך פריצת גדר וגער בתלמיד, באומרו: "מי שמסוגל לטפס על שער, ולא מתחשב בכך שהוא נעול, יכול לרמוס כל סדרי עולם".
ההכרה השכלית
מטרתו של רבי שמחה זיסל בכל הדברים הייתה להביא את התלמידים לידי הכרה שכלית מוחלטת על כל מעשיהם. לכן טרח והדגיש בפניהם כל נקודה שראה בה משום אי שימת-לב, ואימן אותם בתרגילי-שליטה אין-ספור. בכך היה רבי שמחה זיסל אבי ישיבות שיטת המוסר שהתפתחו בליטא בעקבותיו.
ה"דבק טוב" והספר "חכמה ומוסר"
לאחר שנסגר התלמוד תורה בגרובין ייסד רבי שמחה זיסל חבורה של המובחרים בתלמידיו שנקראה בשם "דבק טוב". חבורה זו קבלה על עצמה שתי קבלות עיקריות: האחת, להקפיד מאוד על דבוק חברים בתוך הקבוצה, והשנייה, לעסוק בקביעות בלימוד תורה ובלימוד ועבודה מוסרית. לצורך הקבלה הראשונה קבלו החברים להשתדל לאהוב אחד את השני באהבה שתהיה קרובה לאהבה טבעית וכן קבלו על עצמם להפגש אחת לשנה, בימים הנוראים, בקלם. לצורך העניין השני קבלו על עצמם חק ולא יעבור ללימוד תורה וללימוד מוסר. כמו כן, קבלו על עצמם קבלות נוספות.
רבי שמחה זיסל החשיב מאוד את החבורה הזו, וכתב עליה שבחים רבים מספור. רבי שמחה זיסל היה כותב לחבורה הזו מכתבים רבים, ומרוב אהבתו אליה כתב אליה מכתבים אפילו שבריאותו הפריעה לו בזה מאוד. ספרו העקרי של רבי שמחה זיסל, "חכמה ומוסר", הוא העתקה של כל אותם המכתבים שנשלחו לאותה חבורה. תחילתו של הספר נערכה על ידי רבי ירוחם ליבוביץ', אך הוא נפטר במהלך עריכתו ובניו סיימו את הוצאתו.
חברי "הדבק טוב" היו מגדולי רבני המוסר של אירופה. בראשם עמדו בנו רבי נחום זאב, וחתנו הרב צבי ברוידא. בנוסף השתתף בחבורה זו הרב ראובן דוב דסלר, אביו של הרב דסלר ועוד רבנים חשובים.
מערכת האיכות הרוסית
מלכ"ר "מערכת האיכות הרוסית" (ברוסית: «Росси́йская систе́ма ка́чества», בראשי תיבות: Роска́чество) היא מערכת פיקוח לאומית על איכות, העוסקת במחקרים עצמאיים על איכות הסחורות על מדפי החנויות הרוסיות ומעניקה "סימן האיכות" למוצרים הרוסיים הטובים ביותר, מאז 2015.
תוצאות הבדיקה מסתמכות על בדיקות באמצעות גופים ממלכתיים (כמו שירותי המס והמכס, רוסאקרדיטציה, רוסדראבנאדזור, רוספוטרבנאדזור, רוססלחוזנאדזור (שירות הפיקוח על החקלאות) וסוכנות התקן רוססטנדרט). ההנחה היא כי יצרני טובין איכותיים פחות ייבדקו על ידי רשויות הרגולציה, ויצרני טובין עם הפרות חוזרות ייבדקו לעיתים קרובות יותר.
היסטוריה
הארגון הוקם כעמותה אוטונומית ללא כוונת רווח בשם "מערכת איכות רוסית" בהוראת ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 30 באפריל 2015 לצורך מחקר עצמאי של איכות הסחורות על מדפי החנויות הרוסיות והנפקת מיטב המוצרים הרוסים עם סימן תו האיכות הרוסי.
במרץ 2019 הופיע מידע כי הארגון מתכנן להשיק יישומון לטלפונים החכמים איתו ניתן יהיה לקבל מידע על יינות.
שיתוף פעולה בינלאומי
מאז תחילת 2016, המערכת היא נציגת רוסיה באיגוד הבינלאומי לבדיקת צרכנים ומחקר איכות מוצרים (ICRT). זה איפשר להציג מוצרים רוסיים במחקר בינלאומי, כמו גם להעביר לצרכנים הרוסים את תוצאות הבדיקה העולמית של סוגים שונים של מוצרים.
ארגונים דומים במדינות אחרות: Stiftung Warentest (גרמניה), Which? (בריטניה), Que Choisir (צרפת), Consumer Reports (ארצות הברית), Choice (אוסטרליה) ואחרים.
פרנסואה ז'קוב
פרנסואה ז'קוב (בצרפתית: François Jacob; 17 ביוני 1920 – 19 באפריל 2013) היה ביולוג צרפתי, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי מנגנון בקרת התעתוק במהלך מחקרו על אופרון הלקטוז.
טומי תומפסון
טומי ג'ורג' תומפסון (באנגלית: Tommy George Thompson, נולד ב-19 בנובמבר 1941) הוא פוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית, אשר שימש כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בשנים 2001–2005 תחת ממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש וכמושל מדינת ויסקונסין בשנים 1987–2001 (הכהונה הארוכה ביותר בתולדות התפקיד). בנוסף על כך, הוא כיהן גם כיושב ראש חברת התחבורה אמטרק.
פרנסואה ז'קוב
מחקר
במשך שנים ארוכות היה ידוע כי תאי חיידקים ותאים אחרים יכולים להגיב לתנאים חיצוניים משתנים על ידי ויסות רמות האנזימים המטבוליים העיקריים שלהם, וכן את רמת הפעילות של אותם אנזימים. לדוגמה, אם חיידק מוצא עצמו בתמיסה המכילה לקטוז (דו-סוכר) ולא גלוקוז (חד-סוכר), הוא חייב להסתגל לצורך לייבא לקטוז, לפרק את הלקטוז למרכיבי הגלוקוז והגלקטוז ולבסוף להמיר את הגלקטוז לגלוקוז. היה ידוע כי תאים מאיצים את ייצור האנזימים כאשר הם נחשפים ללקטוז ולא מייצרים אנזימים אלה בכמויות כל הזמן. מחקרים על ויסות פעילות אנזימית התקדמו על יסוד תאוריות על השפעת מולקולות זעירות על מולקולת האנזים (כך הן "מכבות" ו"מדליקות" אותה לפי הצורך), אבל השיטה שבה נעשה הוויסות של ייצור האנזים לא הובנה היטב טרם מחקרם של ז'קוב ומונו.
טומי תומפסון
תומפסון ניסה להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 2008, אך הוא פרש לפני תחילת הפריימריז הרפובליקניים. בשנת 2012 ניסה להתמודד על מקום בסנאט מטעם מדינת ויסקונסין, ולהחליף את הסנאטור הדמוקרטי הרברט קוהל, אך הפסיד למועמדת הדמוקרטית תמי בולדווין.
פרנסואה ז'קוב
מחקר
על יסוד מחקרים קודמים אשר הדגימו את המבנה וחשיבותו המרכזית של ה-DNA, היה ברור כי כל החלבונים נוצרו בדרך כלשהי מן הקוד הגנטי וכי שלב זה עשוי להיות מכריע בשאלת הוויסות. ז'קוב ומונו ביצעו מחקרים שהיוו אבן פינה בהוכחה כי במקרה של מערכת עיבוד הלקטוז בתא, כפי שהוסבר לעיל, (בחיידק Escherichia coli), ישנם חלבונים מסוימים שתפקידם לבלום את שעתוק ה-DNA לצורך עיבוד הלקטוז.
אותו בלם (lac repressor) מיוצר בכל התאים ומתקשר ישירות ל-DNA בגנים שעליהם הוא שולט, כך הוא מונע באופן פיזי מתהליך השעתוק לגשת ל-DNA. כאשר התא בא במגע עם לקטוז, אותו בלם מתקשר ללקטוז, כך אינו יכול עוד להתקשר ל-DNA ואין עוד בלימה לתהליך השיעתוק. בדרך זו, נוצרת לולאת משוב המאפשרת ייצור סדרה של חלבונים המפרקים לקטוז בתא, אך ורק כאשר הם נדרשים. כאשר אין עוד לקטוז, עוצר התהליך.
בהתלהבות הראשונית מתגליתם, טענו ז'קוב ומונו כי הדגם התאורטי של לולאת המשוב, אותו הדגימו, קיים בכל הגנים ובכל האורגניזמים. מאז מחקרם, התפתח הוויסות של פעילות גנטית לתחום מחקר גדול בביולוגיה מולקולרית ומאז תגליתם של ז'קוב ומונו הודגם כי קיימים מנגנונים רבים ושונים לוויסות ייצור האנזימים בתא.
טומי תומפסון
קריירה פוליטית
מיד לאחר שחרורו, שירת תומפסון בבית הנבחרים של ויסקונסין. בזמן כהונתו בבית הנבחרים, היה תומפסון ידוע בקשיחות ובאגרסיביות שלו כפוליטיקאי. בשנת 1979 התמודד על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך קיבל 18.74% מהקולות בלבד והגיע למקום השני.
בסוף שנת 1986 נבחר תומפסון לתפקיד מושל מדינת ויסקונסין ה-42, לאחר שניצח את המועמד הדמוקרטי ברוב של כ-52%. הוא ניצח בעוד כ-3 מערכות בחירות. נכון לשנת 2013, הוא מחזיק בשיא אורך הכהונה בתפקיד זה בוויסקונסין, והמושל העשירי בכל ארצות הברית באורך כהונתו, עם כ-5,141 ימים בתפקיד. בשנת 1990 הוא ניצח ברוב של כ-58%. בשנת 1994 הוא ניצח ברוב של כ-67% ובשנת 1998 הוא נבחר לכהונה רביעית עם רוב של כ-59.66%.
בזמן כהונתו, ביצע תומפסון רפורמות במערכת הרווחה וצמצמם באופן דרסטי את התקציב בתחום זה. רפורמות אלו הביאו על תומפסון ביקורת רבה. בנוסף על כך, תומפסון היה ידוע במיוחד בזכות השימוש הרב שלו בזכות הוטו שניתנה לו במסגרת תפקידו. מאפיין מרכזי נוסף של כהונת תומפסון היה קיצוץ נרחב במיסים. בנוסף על כך, תומפסון הושפע מלובי הטבק לאחר שנתמך על ידי חברות הטבק במהלך מערכות הבחירות השונות. כתוצאה מאמונתו הקתולית, תומפסון היה מתנגד חריף להפלות. בזמן כהונתו כמושל, מונה תומפסון לעמוד בראש תאגיד הרכבות הארצי אמטרק. הוא היה ידוע במיוחד בשל חיבתו לרכבות, והוא אף טען כי הוא מעדיף להיות מזכיר התחבורה על פני כל תפקיד אחר בקבינט האמריקאי. בשנת 1996 שקל להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך הוא לבסוף התחרט על מהלך שכזה.
לאחר שעזב את ממשל בוש, עבד תומפסון במשרד עורכי דין וכיהן בכמועצות מנהלים של ארגונים פרטיים וציבוריים רבים.
ב-1 באפריל 2007 תומפסון הכריז על התמודדו לנשיאות ארצות בבחירות שיתקיימו כשנה וחצי מאוחר יותר. בזמן מועמדותו, הסתבך תומפסון בשערוריות שבהן הביע לכאורה דעות אנטישמיות והומופוביות. ב-12 באוגוסט הכריז על פרישה מהמירוץ. לאחר פרישתו, הכריז תומפסון על תמיכה במועמדותו של רודולף ג'וליאני ולאחר פרישתו גם של השני, הכריז על תמיכה בג'ון מקיין.
ב-19 בספטמבר 2011 הכריז תומפסון על התמודדותו על מקום בסנאט על בסיס מקומו של הרברט קול. בפריימריז הרפובליקנים שנערכו ב-14 באוגוסט 2012 הוא ניצח עם כ-34% מהקולות. למרות שמרבית מהסקרים היו לטובתו, הוא הפסיד לתמי בולדווין הדמוקרטית ברוב של כ-51% קולות לבולדווין אל מול 45% לתומפסון.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 2016 הכריז על תמיכה במתמודד הרפובליקאי ג'ון קייסיק, אשר לבסוף הפסיד בפריימריז המפלגתיים שבהם ניצח דונלד טראמפ.