cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיוג
אמצעים טכנולוגיים באתר
קיימות שיטות אימות בהן המשתמש בוחר תמונה אישית שתופיע בכל הטפסים בהם נדרשים פרטים אישיים. על פי שיטה זו המשתמש אמור להכניס את פרטיו רק בעמודים בהם מופיעה התמונה שבחר. שיטה נוספת היא בחירת תמונה שתוצג בצד הלקוח לאחר אימות הדדי בין הדפדפן לאתר.
שומרונים
מוצאם השומרוני של תושבי שכם וכפרים נוספים בשומרון
גם מחוץ לשכם עצמה, משפחות מוסלמיות מרובות באזור השומרון מתייחסות לשומרונים: משפחת סמארה מטול כרם, הנחשבת לאחת המשפחות החשובות באזור, דאר שירי-עיש, משפחת סוחרי תבואה עשירה, משפחת בית צופאן המשכילה מכפר קדום ומשפחת הדנפים בירושלים, משומרי המסגדים על הר הבית. יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל ואז חוקר תולדות השומרונים, מציין בספרו כי מספר הנפשות של כל אחת מהמשפחות הללו עולה על מספר בני העדה השומרונית כולה. בתחילת המאה ה-20, התגוררה חמולת סמארה בחורבת סמארה שעל גדת נחל אלכסנדר ובניה עסקו בגידול אבטיחים שיוצאו באמצעות רפסודות וכלי שיט לעבר אגן הים התיכון ובמיוחד למצרים. בדמשק מתגוררות משפחות שמייחסות את מוצאן לשומרונים שאוסלמו במאה ה-17 ומכונות "מושם". על פי השומרונים, חלק מהמשפחות בכפר עוורתא הן ממוצא שומרוני.
דיוג
אמצעים טכנולוגיים באתר
מכיוון שהמתחזים מעתיקים לרוב את הקוד או הלוגו של האתר אליו הם מעוניינים להתחזות, ניתן לשנות את הקוד כך שתמונות מסוימות יופיעו רק במסגרת אתר לגיטימי ויציגו הודעת שגיאה במקרה של התחזות.
שומרונים
הפריסה היישובית
מידע היסטורי ושרידים ארכאולוגיים של אוכלוסייה שומרונית נמצאו בעיקר בחבל ארץ השומרון אך גם בשאר חבלי ארץ ישראל ובארצות השכנות, בעיקר בסוריה ובמצרים.
דיוג
אמצעים חברתיים
ניתן ללמד אנשים לזהות הודעות דיוג ולהתעלם מהן. בעת קבלת הודעה החשודה כהתחזות ניתן לפנות לגורם ממנו נשלחה ההודעה כדי לוודא שההודעה אמיתית או להקליד את הכתובת הידועה למשתמש במקום לגלוש ישירות מהקישור שבהודעה. קיימים חברות וארגונים העוקבים אחרי ניסיונות דיוג ופועלים למניעתם. בנוסף למעקב שמפעילים ארגונים אלה ניתן לדווח להם על ניסיונות דיוג כדי שיוכלו לפעול נגדם.
שומרונים
השומרונים במאה ה-21
יותר ממחצית השומרונים מתגוררים בשכונת נווה פנחס בחולון והשאר בעיקר בשכונת קריית לוזה שבהר גריזים. כמו כן יש ארבע משפחות ביישובים אחרים בארץ: שתי משפחות בבנימינה וגבעת עדה, משפחה אחת באשדוד ומשפחה אחת במתן. עד לפני האינתיפאדה הראשונה היו שומרונים שהתגוררו בתוך שכם, בשכונה השומרונית העתיקה, אך עברו להר גריזים, בתחום שליטה צבאית ישראלית, סמוך ליישוב היהודי הר ברכה. השכונה השומרונית בחולון, נווה פנחס, הוקמה ב-1954 ביוזמת הנשיא יצחק בן-צבי. לכל בני הקהילה, מרחבי הארץ, יש בתי מגורים בקריית לוזה בשכם, אליהם הם עולים לרגל בשלושת הרגלים, המקובלים עליהם כמו שהם מקובלים ביהדות. רוב שומרוני חולון (ובעיקר הדור הצעיר) דוברים עברית כשפת אם ואילו השומרונים תושבי הר גריזים דוברים עברית בניב השומרוני במהלך היום. אך הם גם דוברים עברית רגילה וערבית.
לכל השומרונים יש אזרחות ישראלית. לתושבי קריית לוזה שנכללת בתחום המוניציפלי של שכם יש גם אזרחות פלסטינית, ובנוסף, יש להם אזרחות ירדנית. השומרונים מוכרים כעדה דתית נפרדת על ידי ישראל ועל ידי הרשות הפלסטינית. גם במועצה הלאומית הפלסטינית יש להם נציג. כקהילה קטנה הנמצאת בין שתי קבוצות יריבות, השומרונים נמנעים מלתמוך בגלוי באחד מהצדדים.
דיוג
אמצעים חברתיים
חברות נוהגות לכלול בהודעותיהן פרטים אישיים של המקבל, כגון שם המשתמש שלו או ארבע הספרות האחרונות של חשבון הבנק או כרטיס האשראי שלו. עם זאת, לניסיונות דיוג בעבר צורפו פרטים אישיים של המקבל, כך שאי קיומו של פרט מזהה צריך לעורר חשש אך קיומו של פרט כזה אינו מבטיח את לגיטימיות ההודעה. אנשי מקצוע ממליצים לא לחשוף פרטים אישיים (סיסמאות, מספר תעודת זהות, מספר חשבון בנק, פרטי כרטיס אשראי, שמות בני משפחה ותאריכים חשובים) כאשר קיים ספק לגבי זהות הצד השני או בטיחות התווך.
מסנני ספאם המונעים הגעת הודעות דיוג למשתמשים ימנעו כניסה לאתרים מתחזים. המסנן מחפש טקסטים הידועים כמופיעים בהודעות דיוג או שגיאות כתיב ודקדוק נפוצות בהודעות כאלה וחוסם אותן.
שומרונים
השומרונים במאה ה-21
הכוהן הגדול השומרוני הוא הגבר המבוגר ביותר במשפחת הכהנים. ב-2004 מת הכוהן הגדול השומרוני שלום בן עמרם והוחלף באלעזר בן צדקה. ב-4 בפברואר 2010 נפטר אלעזר בן צדקה בגיל 83, והוא הוחלף על ידי אהרן בן אב-חסדה, בן גילו. באפריל 2013 מת אהרן בן אב-חסדה בגיל 87. הכוהן הגדול השומרוני (נכון ל-2014) הוא עובדיה כהן בן וואסף כהן. על פי המסורת השומרונית עובדיה כהן הוא הכוהן הגדול ה-134 מאז אהרן, אחי משה, וצאצא ישיר שלו. אחיו הצעיר יפת הוא כהן העדה של השומרונים בהר ברכה, הוא ממלא את תפקידו של הכהן הגדול בהיעדרו.
ארבעה בתי אב
ניתוח אילן יוחסין, עץ משפחה, ב-13 הדורות האחרונים מראה כי לשומרונים ארבעה ענפים משפחתיים: צדקה – מיוחס לשבט מנשה, יהושע-מרחיב והדנפי (ששוני ואלטיף) – מיוחסים לשבט אפרים והכהנים – מיוחסים לשבט לוי.
הקהילה השומרונית מנהלת מעקב מדויק אחר מספר בני העדה. נכון ל-26 באפריל 2012 מונה העדה 751 נפש (כ-0.01% מכלל תושבי מדינת ישראל): כמחציתם בשכם ומחציתם בחולון. אין שומרונים מחוץ לארץ ישראל. קהילת השומרונים מחולקת לארבעה בתי אב: שושלת בית המטרי משבט בנימין כלתה בשנות ה-60 עם מותה של ופיקה בת בנימים אל-מטרי בחולון.
כמו כן, משפחות שלבי ומשלמה לבית הדנפי, חדלו להתקיים בתחילת המאה ה-21.
א.ב. - חדשות השומרונים
לעדת השומרונים יש כתב עת בשם "א.ב. - חדשות השומרונים". (שומרונית:ࠀ ࠰ ࠁ - ࠇࠃࠔࠄࠕ ࠰ ࠄࠔࠌࠓࠉࠌ) העיתון מופיע בארבע שפות, בכתבים שונים: בערבית, בשומרונית, באנגלית ובעברית מודרנית. החוברת הראשונה יצאה בשנת 1969, ועורכיו מאז היווסדו הם האחים בנימים ויפת בני רצון צדקה או בשמו השומרוני: רצון בן בנימים בן שלח צדקה הצפרי, שנפטר בשנת 1990. כתב העת עוסק בענייני היום, ברשימות ובמחקרים על העדה. בנוסף, הוא מציין ילדים שנולדו, חגים, ונושאי עניין אחרים של העדה.
השומרונים וצה"ל
שומרונים ממשפחות כוהנים אינם מחויבים לשרת בצה"ל, אך בדור האחרון גברו המודעות והרצון לשרת, ועל כן גם בנים למשפחות כוהנים בוחרים להתגייס. שומרונים המשרתים בצבא מקבלים הקלות בתנאי השירות בהתאם לדתם. לינת בית, שירות קל"ב (קרוב לבית) וחופשה מיוחדת בחגים השומרונים מקילים עליהם את השתלבותם במסגרת הצבאית.
הגיוס לצה"ל בקרב השומרונים נחלק לשניים. הקבוצה שחיה בחולון מתירה את הגיוס לצה"ל ואף מעודדת לכך את צעיריה, ואילו תושבי הר גריזים מעדיפים שלא-להתגייס לצה"ל משום שאינם רוצים לעורר סכסוכים ועוינות מצד שכניהם הערבים.
אמונה ומנהגים
הדת השומרונית מבוססת על האמונה כי השומרונים הם "השומרים", כלומר שומרי התורה, לפי הנוסח המצוי בידם. הם מדגישים את נאמנותם לדת משה. לשומרונים גרסה משלהם לחגים המקובלים ביהדות וכן מנהגיהם שונים מאלה הנהוגים בעם היהודי. עיקרי אמונתם מתבטאים בנוסח קצר זה: השומרונים מאמינים בחמשת עיקרי האמונה הבאים:
סיפורי עם
בכנס מחקרי יהודה ושומרון מטעם מכון המחקר "המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל", בשנת 2003, תיאר החוקר דב נוי אפיונים של סיפורי העם של השומרונים. נוי התייחס לקובץ של 12 האגדות השומרוניות שנכללו באסופה שחיבר רצון צדקה, שהיה עורך ביטאון השומרונים. הסיפורים עוסקים בעבר ההיסטורי של השומרונים. הסיפור הראשון הוא על בת עמרם בן עקבון הכהן. הסיפור האחרון הוא על נישואי הברכה של פנחס הכהן. לפי נוי נמצאים בארכיון הסיפורים באוניברסיטת חיפה 56 סיפורים של השומרונים. בחקר הסיפור העממי מקובל להגדיר 15 מאפיינים לסיפורי עם. בסיפורי העם של השומרונים מצויים 8 והם: דיבור ישיר, חזרות, שילוש (שלושה גיבורים), משחק מילים, שאלות רטוריות, עימות בין הדמויות הפועלות, מוטיבים על-טבעיים ומשאלה כמוסה.
כתבי יד שומרונים
אחד האוספים הגדולים של כתבי השומרונים הוא אוסף פירקוביץ. בשנת 1870 נמכר האוסף על ידי אברהם פירקוביץ' לספרייה הציבורית הצארית, היום הספרייה הלאומית הרוסית, בסנקט פטרבורג שברוסיה. אוסף פירקוביץ נוצר באותה דרך שבה הגיעו כתבי יד שומרוניים רבים לספריות ציבוריות, אוניברסיטאיות ופרטיות באירופה ובצפון אמריקה — מצבה הדחוק של הקהילה השומרונית בשכם, שבין המאה ה-16 ועד סוף המאה ה-19 נמצאה פעמים רבות על סף כיליון מוחלט, גרם למכירת כתבי היד. רוב אוצרותיה הרוחניים של הקהילה נמכרו, ברוב המקרים תמורת סכום כסף זעום. כ-4,000 כתבי יד של השומרונים מפוזרים בספריות ברחבי תבל. רק מאות בודדות של כתבי יד נותרו בידי השומרונים עד היום. האוספים הבולטים של כתבי יד שומרוניים מצויים במנצ'סטר, בספריית בודליאנה באוקספורד, בספריית האוניברסיטה של מדינת מישיגן באיסט לאנסינג ובספרייה הלאומית בפריז.
סולימאן ג'עברי
סולימאן ג'עברי (בערבית: سليمان الجعبري, 1912 – אוקטובר 1994) היה איש דת מוסלמי-סוני. כיהן כמופתי של ירושלים בין השנים 1993–1994.
ביוגרפיה
נולד בחברון. למד באוניברסיטת אל-אזהר. עבד כקאדי בבתי הדין השרעיים בלוד, צפת ויפו. ב-1949 מונה על ידי המופתי של ירושלים, שייח' חסאם ג'אראללה, לסגנו. לאחר מותו של ג'אראללה ב-1954 לא מונה לו מחליף. ג'עברי עצמו שימש כקאדי בצבא הירדני ועבד בחינוך בערב הסעודית, בקטר וביהודה ושומרון, עד לפרישתו לגמלאות ב-1975. ב-1993 מונה ג'עברי לתפקיד המופתי של ירושלים. לאחר מותו באוקטובר 1994, מינתה ירדן את השייח' עבד אל-קאדר עאבדין לתפקיד. במקביל מינה ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, את השייח' עכרמה צברי, וזאת על רקע דרישתו להכיר בפלסטינים כאחראים על המקומות הקדושים.
התקפת מניעת שירות
בתקשורת נתונים, התקפת מניעת שירות (באנגלית: Denial-of-service attack - DoS) או התקפת מניעת שירות מבוזרת (distributed denial-of-service attack - DDoS) היא משפחת תקיפות שנועדה להשבית מערכת מחשב על ידי יצירת עומס חריג על משאביה. מתקפה כזו יכולה למנוע מקבוצת משתמשים גישה למשאב מחשב מסוים על ידי העמסת אותו המשאב כך שלמשתמשים הלגיטימיים לא יישארו משאבים. DoS מתאר התקפה שמקורה הוא מחשב יחיד ו-DDoS מתאר התקפה שמקורה במספר מחשבים מסונכרנים. כדי ליצור את "צבא הבוטים" שמציף את המטרה בתנועה ממקורות שונים, האקרים לעיתים מדביקים מכשירים בתוכנה זדונית (malware), ומשתמשים במכשיר ללא ידיעת בעליו.
אף על פי שקיים מגוון רחב מאוד של מטרות ואמצעים למניעת המשאבים, במרבית המקרים מדובר בניסיון של אדם או קבוצת אנשים למנוע מאתרי אינטרנט או שירותי אינטרנט אחרים מלפעול בצורה תקינה או מלפעול בכלל. יעדים נפוצים הם אתרים בעלי פרופיל גבוה, כגון אתרי בנקים, אתרים פוליטיים, ממשלתיים ואף שרתי השורש של DNS.
שיטה אחת להתקפת מניעת שירות היא סינכרון מספר רב של מחשבים (לעיתים באמצעות סוס טרויאני) השולחים לשרת היעד בו-זמנית בקשה לשירות כלשהו וכך בעצם מונעים מבקשות לגיטימיות אחרות לקבל את אותו השירות אם בשל עומס משאבי מחשב על השרת עצמו ואם בשל חוסר נגישות רשתית לאותו השרת.
התקפות מניעת שירות נועדו למטרות שונות, החל משעשוע, דרך פשיעה, עבור בטרור וכלה בלוחמת סייבר.
סוגי התקפות
התקפות מניעת שירות הן מסוגים שונים, שכל אחד מהם מנצל פרצת אבטחה אחרת במערכת המותקפת כדי להשיג את האפקט המבוקש.
התקפה על משאבי השרתים עצמם
שימוש בכונן קשיח, ברוחב פס, בזיכרון ובמעבד וכדומה. פרצת האבטחה המנוצלת בסוג זה היא הגבלת המשאבים של המחשב המותקף, וכך באמצעות ניצול חלקו העיקרי של אחד מאותם משאבים ניתן לנטרל את פעולתו. סוג זה הוא הנפוץ ביותר מבין התקפות מניעת השירות שכן הוא הפשוט מכולם וכל שהוא דורש הוא היכולת לנצל חלק משמעותי ממשאב הרשת של המחשב הנתקף. התקפות בסיסיות לדוגמה הן:
התקפה על תצורת הרשת
פרצות האבטחה המנוצלות בסוג זה הן בדרך כלל חולשות לוגיות בפרוטוקולים המשמשים לניתוב הרשת, שניצולם מאפשר לתוקף ליצור אפקטים ברשת המונעים מהמחשב המותקף להעניק שירות. התקפות לדוגמה הן:
התקפה כנגד רכיבי התוכנה על המחשב המותקף
התקפות מסוג זה מנצלות באג במימוש התוכנה המורצת על גבי המחשב הנתקף ובאמצעותו מביאות לקריסת התוכנה. לאחר הקריסה לרוב השירות אינו יכול להמשיך ולכן נוצרת התקפת מניעת שירות. גלישת חוצץ למשל יכולה להביא לקריסת התוכנה המורצת על ידי השרתים. עוד דוגמה היא התקפת, שמנצלת את כך שיש ביטויים רגולריים שבמימושים מסוימים יכולים לקחת זמן אקפוננציאלי ביחס לאורך הקלט, כך שמשתמש שיכול לשלוט על הביטוי ועל הקלט יכול להביא לעומס על השרת שמחשב אותם.
אלן דאלס
אלן וולש דאלס (באנגלית: Allen Welsh Dulles; 23 באפריל 1893 - 29 בינואר 1969) היה איש מודיעין אמריקאי.
כיהן כראש ה-CIA בין השנים 1953-1961,היה מעורב במבצעים חשאיים במלחמת העולם השנייה, ובמבצעי ריגול במהלך המלחמה הקרה. כן היה חבר בוועדת וורן לחקר רצח קנדי.
מלחמת העולם השנייה
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הצטרף דאלס ל"משרד השירותים האסטרטגיים" (OSS), שמו של שירות הביון של ארצות הברית שקדם ל-CIA. בתפקידו זה שימש כראש תחנת ה-OSS בברן בשווייץ. קשריו בעבר סייעו לו ליצור קשר עם דיפלומט גרמני בשם פריץ קולבה, אשר סיפק לו מידע על מרגלים גרמנים, וכן על מטוס הסילון הגרמני החדשני מסרשמיט 262. קשר זה סייע מאוד לקריירה של דאלס.
עיקר תפקידו ההיסטורי בשלב זה היה הקשר שנוצר בינו ובין ראשי קשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר והפלת המשטר הנאצי. דאלס עמד בקשר עם הדיפלומט הגרמני הנס ברנד גיזביוס אשר סיפק לו מידע על תוכניות הקשר, וביקש ממנו לנסות ולהשיג את תמיכת בעלות הברית המערביות. קשריו אלו התרחבו אל אישים ודמויות נוספים במעגל הקשר, ובמיוחד עמד בקשר עם הדיפלומט אדם פון טרוט צו זולץ, איש "חוג קרייזאו". הקושרים ניסו באמצעות דאלס ליצור תמיכה למשטר שיקימו לאחר המלחמה, דבר שיאפשר להם להמשיך ולהילחם בברית המועצות, על מנת למנוע מגרמניה וממדינות אירופה המרכזית להיות נתונות לשליטה רוסית. מנהיגי הקושרים לודוויג בק, קרל פרידריך גרדלר ואחרים, ביקשו דרך גיזביוס וטרוט הבטחה מבעלות הברית כי לאחר שיפעלו ייפתח עמם משא ומתן ישיר. הבטחה כזו לא ניתנה, על אף נסיונותיו של דאלס לקבלה. הייתה זו עמדתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט כי על גרמניה להיכנע ללא תנאי, ואחת היא מהו משטרה. אין לדעת מה היה קורה לו הצליח הקשר, אך מכל מקום ב-20 ביולי 1944, כאשר פעלו הקושרים, לא הייתה נתונה להם תמיכת בעלות הברית המערביות, על אף שדאלס העביר את כל המידע שנגע לקשר, ואותו קיבל מגיזביוס.
איש ה-CIA
לאחר המלחמה פורק ה-OSS, ובמקומו הוקמה "סוכנות הביון המרכזית" היא ה-CIA. בשנת 1951 מונה דאלס לסגן מנהל הסוכנות, ובשנת 1953 למנהלה. בתפקידו בסוכנות שימש דאלס כרב מרגלים, ותוכניותיו חובקות עולם. הוא מעורב בהפלת המשטר השמאלי של הנשיא ארבנס בגואטמלה 1954, ובהפלת משטרו של מוחמד מוסאדק באיראן ב-1953. פעולות אלו היו חלק מתוכניתו של הנשיא אייזנהאואר לנצח במלחמה הקרה, אשר כונתה "מבט חדש".
בשנת 1953 ניסה הסנטור ג'וזף מקארתי לחקור את ההשפעה הקומוניסטית על ה-CIA. היה ברור לדאלס שאם יאפשר חקירה מסוג זה, יפגע הדבר בסוכנות, ויגרום לה נזק בלתי הפיך. לבקשתו סירב הנשיא אייזנהאואר לדרישת מקארתי להמצאת זימונים לאנשי הסוכנות.
שימוש מושכל במטוס הריגול U-2 הגביר את המוניטין של דאלס, וסוף שנות החמישים סימן שיא בקריירה שלו.
עם כניסת הנשיא ג'ון פ. קנדי לתפקידו בינואר 1961 ירדה קרנו של דאלס. הנשיא אישר את הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בניסיון להפיל את משטרו של פידל קסטרו בקובה, אך בשלב קריטי, בו היה ברור כי רק בסיוע של חיילי צבא ארצות הברית ניתן יהיה להצליח בפלישה (שהתבססה על גולים קובנים שאומנו וחומשו על ידי ה-CIA), הורה הנשיא על ניתוק מגע, והפלישה כשלה. דאלס לקח על עצמו את האחריות, אם כי יש להניח כי סבר שקנדי הוא האשם האמיתי בכישלון הפלישה. לאחר מכן נעכרו יחסי השניים ללא תקנה. קנדי לא ראה בעין יפה את נסיונותיו לשלב את המאפיה בתוכניות לרצח קסטרו, אשר כשלו מבחינה מבצעית בזו אחר זו. המשטרים שיצר דאלס בגואטמלה ובאיראן נראו עתה אמנם פרו מערביים, אך מושחתים ואכזריים. יש המייחסים את שורשי יחסה השלילי של ממשלת איראן כיום לארצות הברית, בהתערבות זו בענייניה הפנימיים של איראן בהפלת משטר מוסאדק, והחזרת משטרו המושחת של השאח מוחמד ריזה פהלווי. דאלס הבין כי חופש הפעולה שנתן לו אייזנהאואר אינו עוד, והגיש לנשיא את התפטרותו בחודש ספטמבר 1961.
ועדת וורן
לאחר רצח קנדי ב-22 בנובמבר 1963, מינה הנשיא החדש לינדון ג'ונסון ועדה בראשות נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, השופט ארל וורן, שכללה שבעה אנשים, שאמורים היו לתת למסקנות הוועדה דימוי של ועדה בלתי משוחדת, בעלת סמכויות נרחבות, היורדת לחקר האמת. חברי הוועדה היו השופט וורן, שני סנטורים מכהנים, שני חברי בית הנבחרים מכהנים, נשיא הבנק העולמי לשעבר, ואלן דאלס.
מסקנת הוועדה, אשר כונתה ועדת וורן, על שם השופט וורן, הייתה כי לי הארווי אוסוואלד הוא שרצח את קנדי, וכי עשה זאת לבדו. דאלס, אשר כל חייו הוקדשו לקשירת קשרים, ולחשיפת קשרים, היה בין המגנים התקיפים על מסקנות הוועדה כי רצח קנדי לא היה תוצאה של קשר. מבקריה הרבים של הוועדה רואים במינויו של דאלס ניסיון לטייח קשר אפשרי של ה-CIA, או אף גורמים במאפיה ובין הגולים הקובנים, עמם עבד דאלס על ניסיונות להפיל את המשטר בקובה. למעשה, על אף שלדאלס היה מידע רב על קשרים אלו, שיכל להוביל את הוועדה לכיוונים שונים מן הכיוון שאותו לקחה, אין כל תיעוד על כי דאלס תרם מידע כלשהו בעניינים אלו לוועדה, או כי ניסה להוביל אותה למקורות המידע הידועים לו.
לאחר פרישתו
דאלס פרסם מספר ספרים על ניסיונו כדיפלומט וכמרגל. "המחתרת הגרמנית" פורסם בשנת 1947, ובספר זה עסק דאלס בניסיונו לקשר בין קושרי העשרים ביולי ובין מדינות המערב. "אמנות הריגול" פורסם בשנת 1963, ו"הכניעה החשאית" בשנת 1966.
דאלס נפטר בוושינגטון בשנת 1969.
מכללות אקדמיות בישראל
מכללות בחוק
חוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958 קובע כי:
כאשר הוקמה מכללת יהודה ושומרון באריאל (לימים אוניברסיטת אריאל), התברר כי חוק המועצה להשכלה גבוהה לא חל על מוסדות שאינם בשטחי מדינת ישראל, ולכן הקים אלוף פיקוד המרכז את המועצה להשכלה גבוהה יהודה ושומרון (מל"ג יו"ש), המפקחת על המוסדות שבשטחי יהודה ושומרון.
מכללות אקדמיות
אלו המכללות האקדמיות הגדולות בישראל נכון לשנת התשפ"א: בהם לומדים כ-66 אלף סטודנטים. מתוך כ-84 אלף הלומדים במכללות האקדמיות.
מכללות אקדמיות מתוקצבות (שכר הלימוד מסובסד על ידי המדינה)
נקראות גם "מכללות ציבוריות".
מוסדות להכשרת מורים המעניקים תואר בוגר בהוראה
מוסדות להכשרת מורים נקראו בעבר "סמינר למורים" או "סמינר למורים וגננות". במהלך השנים הפכו כולם (מלבד מוסדות חרדיים) לנותני תארים אקדמיים (B.Ed, M.Ed, M.Teach).
מכללות אלו מכשירות עובדי הוראה, מורים, מחנכים וגננות לגיל הרך, לחינוך המיוחד, לבית הספר היסודי ולבית הספר העל יסודי, וכן מורים לספורט, כל אחת על פי תוכניות הלימוד הנהוגות בה. תהליך ההכשרה מקנה ידע ומיומנויות בהוראה, מדגיש ומפתח מעורבות ומחויבות אישית בתהליך הלמידה ומקיים התנסות מורכבת בעבודה החינוכית. התהליך מטפח את ההכרה בדבר חשיבותו, מרכזיותו ותרומתו של המחנך והמורה לחברה הישראלית.
כחלק מהחובות לתואר תלמידי המכללות מחויבים בהתנסות מעשית בהוראה. חלק מהתנסות זו נעשית במהלך שנות הלימוד וחלקה כסטאג' עם סיום הלימודים.
חלק מהמכללות קיבלו היתר להעניק תואר שני, לרוב בחינוך.
מוסדות שקיבלו היתר
ההכרה וההסמכה להעניק תואר ראשון במקצועות אלה מותנית באישור המועצה להשכלה גבוהה:
מוסדות בחסות
מוסדות שמתנהלים בהם לימודים אקדמיים, אבל את כל התארים שאליהם לומדים באותו גוף, מעניק מוסד אקדמי אחר:
שדרוג ממכללה לאוניברסיטה
שתי מכללות קיבלו אישור להפוך ממכללה לאוניברסיטה: מרכיב מרכזי באישור הוא פתיחת תוכניות לימוד לתואר דוקטור.
מצר יוגורסקי
מצר יוגורסקי (ברוסית: Югорский Шар Yugorsky Shar) הוא מצר ים ברוסיה (במחוז האוטונומי ננץ השייך למחוז ארכנגלסק) בין האי וייגאץ' לחצי האי יוגורסקי. המצר מקשר בין ים קארה שממזרח לו לבין ים פצ'ורה (המהווה חלק מים ברנץ) שמערבית לו.
רוחבו של המצר נע בין 2.5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 12 ק"מ. מימיו רדודים – עומקו המרבי הוא 36 מ', ואורכו כ-40 ק"מ.
במצר שוכנים מספר איים, כשהחשוב והגדול מביניהם הוא "סטורוז'בוי" (Сторожевой).
המצר מכוסה קרח מרבית ימות השנה.
קפטנים אנגלים ארתור פט (Arthur Pet) וצ'ארלס ג'קסון (Charles Jackman) בשרות חברת הסחר המוסקבאית היו הראשונים לחצות את המצר ב-1580 שכונה "מצר פט" (על שמו של ארתור פט). ההולנדים קראו לו "מצר נאסאו" (Straat Nassau).
לחופו של המצר הוקמה ב-1913 תחנת מחקר (полярная станция) רוסית "יוגורסקי שאר" ששימשה תקופה ארוכה את הסובייטים.
קרחון הארט
קרחון הארט (באנגלית: Hart Glacier) הוא קרחון תלוי על המדרון התוחם מדרום את עמק רייט, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 593 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הגאולוג האמריקני רוברט ניקולס.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 716
• Denton, George H., Sugden David, E., Marchant, David R., Hall, Brenda L. and Wilch, Thomas I., EAST ANTARCTIC ICE SHEET SENSITIVITY TO PLIOCENE CLIMATIC CHANGE FROM A DRY VALLEYS PERSPECTIVE, Geogr. Ann. 75 A (4): 155-204, P 192
יצחק ד. קנפו
יצחק קנפו (1912, מוגדור, מרוקו – 1979, רמת הכובש) היה סופר, אמן, פעיל חברתי ואיש רוח ישראלי יליד מרוקו.
במרוקו
יצחק כנפו הוא בנו של הרב דוד כנפו, שהיה אב בית הדין של מוגדור (אסואירה) ונכדו של המקובל ר' יוסף כנפו. בילדותו זכה לחינוך תורני וחינוך כללי. בגיל 13 נשלח לבית הספר הגבוה של אליאנס בפריז, למרות היותו בן של רב, מה שייתכן שהביא לכך שהיה לחילוני.
כעבור שלוש שנים חזר יצחק קנפו למרוקו והחל לעסוק בהוראה. אולם עם הזמן נטש את ההוראה לטובת העיסוק בכתיבה ובעיתונאות. ספר השירה הראשון שלו התפרסם בשנת 1933. בשנת 1939 פרסם פמפלט אנטי נאצי בשם Les Hitleriques (ההיטלריסטים). בעקבות עליית משטר וישי הושמדו כל גליונות הפמפלט, רק בשנת 1992 נמצא גיליון בודד ממנו. בד בבד החל יצחק קנפו לעסוק בפעילות חברתית וציונית במוגדור.
בזמן מלחמת העולם השנייה פתח יצחק קנפו במוגדור מועדון נוער יהודי. במועדון נערכה פעילות תרבותית, שכללה פעילות ציונית. נלמדו שירים עבריים ושירים ציוניים בצרפתית שבוצעו על ידי מקהלה שנקראה על שמו מקהלת יד"כ, או מקהלת מוגדור. המקהלה שרה באירועים שונים של הקהילה היהודית וכן בטקסי עונג שבת, שנערכו בבית הכנסת המרכזי של מוגדור, בית הכנסת צלאת אל קהל.
בטקסים הונפו דגלי ישראל והם עודדו את הציונות בקרב צעירי מוגדור היהודיים. כחלק מהמועדון פעל תיאטרון, בו קנפו העלה וביים מחזות, חלקם קלאסיים וחלקם מחזות אותם כתב. כישרונו האומנותי של יצחק קנפו התבטא גם בעיצוב התלבושות וציור התפאורות. פעילותו של יצחק קנפו במוגדור נפסקה עם מעברו לקזבלנקה בשנת 1953. לפני עלייתו ארצה בשנת 1955.
בישראל
יצחק קנפו עלה לארץ ישראל בשנת 1955 והתיישב בקיבוץ רמת הכובש. שם הוא עבד כמורה לאמנות והמשיך את עבודתו האמנותית. בשנת 1976 החל להוציא חוברת בשם Lettre des lettres (מכתב המכתבים), שעסק רבות בשימור הזיכרון של יהודי מוגדור, כמו גם בנושאים ישראליים אקטואליים. מהחוברת, שהופצה בין מכריו של יצחק קנפו הופצו 14 כותרים כשהאחרונה בהן הוצאה אחרי מותו. בשנת 1979 נפטר יצחק קנפו ונקבר ברמת הכובש.
מפעלו האמנותי
יצחק קנפו היה אמן רב תחומי, סופר, מסאי, משורר, פסל, צייר, מחזאי ובמאי. הוא כתב אלפי סיפורים, מאמרים ושירים בצרפתית ובעברית. בשנת 1993, יצא קובץ ראשון של רשימותיו בשם Le Memorial de Mogador, שכלל את כל יצירתו של יצחק קנפו בנושא מוגדור. בשנת 1997 יצא קובץ נוסף L'Humour est Enfant de Poeme, שכלל את יצירתו הלירית של יצחק קנפו, כולל הדפסה חוזרת של Les Hitleriques. שני הספרים בעריכת אשר כנפו. בתחום האמנות הפלסטית עסק יצחק קנפו בציור בטכניקות שונות (כולל חיתוך עץ) ובפיסול.
הוא בלט בשימור של מסורת מוגדוריאנית של ציור כתובות מאוירות. הכתובות של יצחק קנפו נודעו בסגנונן החדשני והמיוחד, שחרג ממסורת ציור הכתובות של גדול אמני הכתובות של מוגדור, ר' דוד אלקאים. בנו של יצחק קנפו, חי קנפו חי בניו יורק ועוסק בציור, בין השאר עבור וול סטריט ג'ורנל.
מצפה אילן
מִצְפֵּה-אִילָן הוא יישוב קהילתי דתי בין קציר לבין חריש (כ-2 ק"מ מזרחית לחריש), בתחומי מועצה אזורית מנשה.
היסטוריה
ביוני 2003 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, בהחלטת ממשלת ישראל, בשם היאחזות הנח"ל עירון שאוישה בידי גרעיני תנועת הנוער העובד והלומד ותנועת הצופים. באפריל 2005 התיישבו במקום כ-44 משפחות מטעם תנועת אור, במטרה להפכו ליישוב אזרחי. המתיישבים העניקו למקום את השם מצפה אילן, על שמו של האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
מספר ארגונים להגנת הסביבה מחו על ההחלטה להקים את היישוב והחברה להגנת הטבע אף עתרה לבג"ץ בדרישה לפנות את היישוב ולנקוט הליכים פליליים נגד המתיישבים. בפברואר 2008 החליטה הממשלה לקדם את אזרוחו של היישוב החדש, שנקרא בהתחלה "מצפה עירון" ובחודש יוני 2008 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הקמתו. בעקבות כך, בפברואר 2009 דחה בג"ץ את עתירת החברה להגנת הטבע ואישר סופית את הקמת היישוב.
בהמשך אכלוסו מיועד היישוב לכלול 300–350 משפחות.
ב-4 בספטמבר 2018, הונחה אבן הפינה למכינה הקדם-צבאית "אחד משלנו" שלוחת "בית אסף" על שם סרן אסף רמון, בנם של רונה ואילן רמון. היה זה כשלושה וחצי חודשים טרם פטירתה של האם.
הימג'י
הימג'י (ביפנית: 姫路, "הימג'י-שִי") היא עיר במחוז היוגו בחבל קנסאי שביפן. אוכלוסיית העיר מונה כ-535 אלף איש (נכון ל-2011).
בעיר נמצאת אחת הטירות הידועות ביפן, טירת הימג'י, אשר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.
חיוויאי
חִוְיַאי (שם מדעי: Circaetus) הוא סוג של דורס יום ממשפחת הנציים המתמחים באכילת נחשים.
מאפיינים
אורך גופו של החיוויאי נע בין 62 ל-70 ס"מ, מוטת כנפיו כ-190 ס"מ ומשקלו 1.1 עד 1.6 ק"ג. ראשו גדול ורחב ועיניו קבועות בחזית הפרצוף, כך שמראהו מזכיר דורס לילה. כנפיו הארוכות והרחבות משמשות אותו לדאייה על זרמי אוויר חמים. בזמן הדאייה סורק החיוויאי את נחלתו בחיפוש אחר טרף. ביכולתו לרפרף זמן ארוך באותו מקום אם יש לו צורך בכך.
מקור שמו של החיוויאי הוא במילה הארמית "חיויא", שמשמעותה נחש, שכן זהו טרפו העיקרי: בעונה אחת יכול חיוויאי לטרוף מאות נחשים. החיוויאי נוחת על הנחש בשתי רגליו, קוטל אותו במכת מקור ומתחיל לבלעו מהראש. ידועים מקרים שבהם הנחש המתגונן נשך בחוזקה חיוויאי או נכרך על צווארו וחנק אותו למוות. נחשים גדולים במיוחד נוהג החיוויאי לשמוט מגובה רב ולאכלם רק אחרי מותם. בנוסף לנחשים אוכל החיוויאי זוחלים אחרים.
החיוויאי בונה את קנו במקומות שיש מהם תצפית נרחבת. הזכר נושא את חומרי הקינון והנקבה בונה מהם את הקן. חלקו החיצוני של הקן בנוי מחומרים גסים כמו ענפים וזרדים, חלקו הפנימי מרופד בעלים. בתטולה ביצה אחת, עליה דוגרת בעיקר הנקבה. שני ההורים דואגים למזון הגוזל.
בגולן נמצא משקוף אבן מתקופת התלמוד, המעוטר בעופות דורסים, קרוב לוודאי חיוויאים, האוחזים בנחש. על המשקוף חרותה הכתובת "זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר".
וו טאנג קלאן
וו טאנג קלאן (באנגלית: Wu-Tang Clan) הוא הרכב היפ הופ שמקורו בסטטן איילנד, ניו יורק. ההרכב במקורו כלל תשעה חברים, עד למותו של אול' דירטי בסטרד (Ol' Dirty Bastard) בגיל 35, בשנת 2004. בין חברי ההרכב יש אמני סולו מוכרי פלטינה, מפיקים מוזיקליים, זוכי גראמי, שחקנים, תסריטאים ואנשי עסקים. הוו טאנג קלאן זכו להצלחה רבה ונחשבים לאחד מהרכבי ההיפ הופ הגדולים בכל הזמנים. מאז תחילת דרכם סייעו לאמנים רבים לזכות בהצלחה והכרה כלל עולמית. אמנים אלה התפרסמו כשלוחות של ה"וו טאנג", ונודעים יותר כ"וו טאנג קילר ביז" ("Wu tang killer beez"-הדבורים הקטלניות של הוו טאנג).
רקע
הוו טאנג קלאן הוקמה על ידי ריזה, ג'יזה ואול' דירטי באסטרד. השלושה תחילה הקימו הרכב בשם "כוחו של שליט האימפריה" ("The force of the imperial master"). ההרכב זכה להצלחה מעטה יחסית והתפרק. השלושה ניסו דרכם בקריירות סולו אך לא הצליחו להתרומם מסחרית. תסכולם מהמצב הביא אותם להקמת הוו טאנג קלאן. על פי ה"מדריך לוו טאנג" ("The wu tang manual", ספר בעל 36 פרקים שנכתב על ידי ריזה ובו הסבר על חברי ההרכב והשפעותו המוזיקלית), כינס ריזה את חברי ההרכב ואמר שאם יתנו לו שליטה בלעדית על המוזיקה, הוא מתחייב שההרכב יזכה להצלחה גדולה, ואחריה הוא יוותר על השליטה. ההרכב גדל והתפתח בהדרגה עד 1992 ועם הזמן נוספו להרכב אמנים מסטטן איילנד, כאשר הקבוצה מסכימה על היותו של ריזה מנהיג הקבוצה.
השם וו טאנג נובע מרכס הרי הוו דאנג שבצפון מערב מחוז חוביי שבסין. לאזור היסטוריה ענפה והשפעה גדולה על התרבות הסינית, בעיקר בנוגע לטאואיזם, אמנויות לחימה ורפואה. ריזה ואול' דירטי באסטרד אמצו את השם לאחר שצפו בסרט שאולין והוו טאנג (Shaolin and the wu tang), שמציג בית ספר ללוחמה בסגנון שאולין. אלבום הבכורה של ההרכב "כנס ל-36 התאים של הוו טאנג" ("Enter the wu tang 36 chambers") דוגם קטעים מתוך הסרט.
(Enter the Wu-Tang (36 Chambers
בשנת 2016 נכלל C.R.E.A.M בפסקול סרט הקולנוע "משחקי חובה", ובאמצעותו הגדירה גיבורת הסרט, וי דלמוניקו, את זהותה כתושבת סטטן איילנד.
Wu-Tang Forever
4 שנים לאחר האלבום הראשון ולאחר סיבוב של קריירות סולו לחברי ההרכב (מאפיין בולט של הוו טאנג), יצא לאור האלבום השני של הוו טאנג ב-3 ביוני 1997. האלבום היה אלבום כפול. אף שלא זכה לחשיפה רבה בתקשורת, הגיע האלבום למקום הראשון במצעד המכירות בארצות הברית בזכות 650,000 עותקים בשבוע הראשון ויותר מ-8,000,000 עותקים בכל העולם בסך הכול. האלבום היה מועמד בטקס פרסי גראמי לאלבום השנה בראפ, אך הפסיד לפי דידי בקטגוריה זאת. האלבום, שהופק כולו על ידי ריזה, סימן את סוף "תוכנית החומש" של ריזה, והוא ויתר על שליטתו בהרכב, שהועברה למנהלים אולי גרנט ומיטשל דיגס.
The W
לאחר סיבוב שני של קריירות סולו של חברי ההרכב, שנחשב לפחות מוצלח מהסיבוב הראשון כיוון שריזה לא הפיק את הפרויקטים, התכנס ההרכב שוב כדי ליצור את האלבום השלישי, "דה דאבל-יו", שיצא לאוט ב־21 בנובמבר 2000. מי שלא השתתף באלבום אלא רק בשיר אחד בשם "קונדישינר" (Conditioner) הוא אול' דירטי באסטרד, שהיה במאסר בקליפורניה, אחרי שהפר את תנאי השחרור שלו. את השיר "קונדישינר" הוא הקליט דרך הטלפון בבתי כלא שמשמש אסירים בשיחות עם מבקריהם. באלבום בלט הסינגל Gravel Pit, ונכללו בו שיתופי פעולה עם אמנים כבאסטה ריימס, אייזק הייז, סנופ דוג ונאס. האלבום הגיע למעמד של פלטינה כפולה וזכה לביקורות טובות.
8 Diagrams
בין האלבום הרביעי לחמישי עברו על ההרכב סכסוכים ומשברים, בעיקר מותו של אחד ממקימי ההרכב אול' דירטי באסטרד. הוא נפטר כתוצאה משקיות קוקאין שהיו מוסתרות בקיבתו (הוא מת ב-13 בנובמבר 2004, בן 36 במותו). בדצמבר 2006 חתם ההרכב חוזה לאלבום אחד עם חברת התקליטים אס.אר.סי רקורדס לאור חוסר התפקוד של חברת התקליטים "לאוד". האלבום תוכנן לצאת ב-13 בנובמבר 2007, יום השנה השלישי למותו של אול' דירטי באסטרד, אך לבסוף ראה אור ב11 בדצמבר 2007. שם האלבום נגזר משמו של סרט קונג פו בשם אייט דיאגרם פול פייטר ("eight diagram pole fighter"). האלבום זכה להצלחה נמוכה מאוד כשמכר רק מעט מעל 150,000 עותקים.
A Better Tomorrow
האלבום יצא ב-2 בדצמבר 2014.
Once Upon a Time in Shaolin
הקלטת האלבום נמשכה כשש שנים, והופק על ידי ריזה ו-Cilvaringz. האלבום הכפול יצא ב-2015, והוגבל לעותק יחיד שנמכר במכירה פומבית למרטין שקרלי, שהיה מנכ״ל חברת תרופות בשם Turing Pharmaceuticals, תמורת שני מיליון דולרים, מה שהפך את האלבום ליצירה המוזיקלית היקרה ביותר שנמכרה אי פעם. מעט לאחר מכן, מרטין שקרלי העלה את מחירה של תרופה חיונית לנשאי HIV ב-5,000%, מה שהפך אותו למנכ״ל השנוא ביותר באמריקה. לדבריו של ריזה, האלבום נמכר לשקרלי לפני שהעלה את מחיר התרופה, ולפני שהורשע שקרלי בהונאות משקיעים ונכנס לכלא. לאחר שגילה זאת, טוען כי הוא ו-Cilvaringz תרמו חלק נכבד מן ההכנסות ממכירת האלבום לצדקה.
The Saga Continues
האלבום השביעי של ההרכב יצא לאור ב-13 באוקטובר 2017, חברי ההרכב קיצרו את שמו לוו טאנג בלבד בעת הוצאת האלבום בעקבות חילוקי דעות של U-GOD (חבר בהרכב משכבר הימים) עם חברי ההרכב בנוגע לתמלוגים. כבר בשבוע הראשון נמכרו כ 19,461 עותקים של האלבום והוא זכה להתעניינות רבה מצד חובבי הז'אנר. העובדה שריזה הפיק את האלבום בשותפות עם הדיג'יי של ההרכב מת'מטיקס אשר מזוהה זמן רב עם ההרכב ובקיא בסגנון המחוספס והייחודי של הוו טאנג קלאן נתן לאלבום פן נוסטלגי אשר לפי ביקורות רבות החזיר את חובבי ההרכב לתקופה של שיא ההצלחה של ההרכב.
טלוויזיה
בשנת 2019, שודרה סדרת דוקו על סיפורו של ההרכב, בהשתתפות חברי ההרכב ובהפקת ריזה.
סדרת דרמה על היווצרות ההרכב בשם ״וו טאנג קלאן, סאגה אמריקאית״ (Wu-Tang: An American Saga, אנ׳), עלתה לשידור בשירות הולו בספטמבר 2020
ביל פילקצ'וק
ויליאם "ביל" פילקצ'וק (באנגלית: William Bill Pilczuk נולד ב-14 בספטמבר 1971) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף עולם שהתמחה במשחה ל-50 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פילקצ'וק נולד בקייפ מיי פוינט, ניו ג'רזי. הוא למד באוניברסיטת אובורן, אלבמה והתאמן בהדרכתו של המאמן הראשי דייוויד מארש.
1995
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה פילקצ'וק במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי המנצח פרננדו שירר מברזיל ולפני בן ארצו השיאן העולמי טום ג'אגר. אותה שנה הוא זכה גם במדליית כסף באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן במשחה ל-50 מטר חופשי אחרי פרננדו שירר ולפני בן ארצו ג'ייסון רוזנבאום.
1997
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה פילקצ'וק במדליית זהב ביחד עם ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.42 שניות לפני בן ארצו דייוויד פוקס (22.69 שניות).
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה פילקצ'וק במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.29 שניות לפני אלכסנדר פופוב שסיים במקום השני (22.43 שניות) ובמקום השלישי השחיינים ריקרדו בוסקה מפוארטו ריקו ומייקל קלים מאוסטרליה (22.47 שניות). בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 22.70 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב הגמר.
1999
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכה פילקצ'וק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.52 שניות אחרי המנצח ברנדון דדקינד מדרום אפריקה (22.06 שניות) וגארי הול ג'וניור בן ארצו (22.26 שניות).
אברהם פררה
ביוגרפיה
אברהם פררה נולד כאחד משני בניהם של אהרן ואסתר פררה וגדל בירושלים בשכונת "אבו בסל" הסמוכה למתחם הישן של בית החולים שערי צדק. בשכונה ספרדית ירושלמית מסורתית זו ובבית סבתו ספג אברהם פררה את ערכי שירת הקודש, תפילה פיוטים ושירת הלאדינו אותם שר והקליט כעבור שנים. האב אהרן פררה (1912–1948) יליד ירושלים, היה חבר במחתרת לח"י ועבד כנהג אוטובוס.
אברהם הצעיר למד ב"בית הספר בית הכרם" (בית הספר היסודי של שכונת בית הכרם) שם למד גם מוזיקה, ובעיקר שירי מולדת. אביו,, שהיה נהג אוטובוס בקואופרטיב "המקשר", נמנה בתור נוסע באוטובוס עם 78 ההרוגים ביום ה-13 באפריל 1948 בזמן מלחמת העצמאות בהתקפה על שיירת הדסה. השיירה יצאה ממרכז ירושלים היהודית בדרכה להר הצופים הנצור, בין כלי הרכב בשיירה היו גם שני אוטובוסים משוריינים של ה"המקשר". עם מותו של האב הוכה הבית במשבר נפשי וכלכלי. אברהם פררה ברח לא פעם מן המציאות הקשה, בעזרת ביקורים תכופים באולמות הקולנוע, שם הוצגו סרטים מוזיקליים מובחרים מתוכם למד לראשונה מהו מחזמר.
עם גיוסו לצה"ל לא חשב על שרות בלהקה צבאית ולא העלה בדעתו שיש אפשרות כזו; פררה גויס לחיל החימוש. כחייל שר את השיר "מלגנייה" בתוכנית הרדיו החיה "תיבת נח" בגלי צה"ל. איש הרדיו הוותיק, מרדכי פרימן, האזין לתוכנית ועודד את פררה לשיר יחד עם צמד הזמרים בני אמדורסקי וישראל גוריון. השלישייה החלה להופיע בירושלים במועדוני הסטודנטים. כשהחליטו אמדורסקי וגוריון "לרדת" לתל אביב פררה נשאר בירושלים. פררה עבד לפרנסתו כמכונאי במוסך קואופרטיב "המקשר" בירושלים ובמקביל למד שירה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. גם כשהוצעה לו מלגת לימודים ב"לה סקאלה" במילאנו העדיף להישאר בעירו ירושלים. עם סיום הקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים נהג ב-8 ביוני 1967 באוטובוס הראשון של קו - 9 המחודש להר הצופים.
פררה שר שירים בעברית וגם בשפות אחרות עם חברי להקת "התבלינים" והשתתף בהקלטות פומביות של תוכניות רדיו שונות בקול ישראל (במיוחד בהקלטות המדור לפולקלור), וכן בהופעות בקיבוצים ובפני חיילים. בשנת 1965 ב"פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי תשכ"ה" שר אברהם פררה שני שירים: הראשון "רזי ליל" והשני "רקפות" שהיה אחד השירים שעמדו במבחן הזמן מאז. לאחר מכן היה חבר בשלישיית "השמרנים" לצד מיכאל גיטלין וסולון סימינוביץ'. בשנת 1972 הוא שיחק במחזמר אל תקרא לי שחור העוסק באפליית אפרו-אמריקניים בארצות הברית, לצידם של רותי נבון, עוזי פוקס, דודו זר ועוד.
פררה הושמע בתחנות הרדיו הישראליות לעיתים תכופות, בעיקר בשנות השישים והשבעים. ההקלטות שלו היו בתקליטיהם של הרכבים שונים בהם הוא השתתף ובסלילי הקלטה מתוכניות שונות. אלבום הסולו הראשון יצא לאור רק אחרי מותו הפתאומי בגיל 50 מהתקף לב, בשנת 1984. רחוב בשכונת הולילנד בירושלים נקרא על שמו.
עביד סורטי
ביוגרפיה
סורטי נולד למשפחה מוסלמית גוג'ראטית ב-5 במאי 1935 בכפר ווברה, בסמוך לעיר רג'ולה שבגוג'ראט, הודו. אביו הוא גולם חוסיין ואמו היא סקינה בגום. את ילדותו המוקדמת העביר בכפר, שם הוא ומשפחתו חיו בעוני ובאמצעים דלים. בגיל 5, הוא כמעט ונסחף בשיטפון בנהר טאפטי על יד העיר סוראט.
בהמשך עקרה המשפחה למומבאי ואת שארית ילדותו העביר ברובע דונגי בעיר. אביו היה חסיד של תנועת הסופיות והנחיל לבנו ערכים של נקיטת אי-אלימות ושלום. הוא הצטרף לבית הספר J.J לאומנויות בשנת 1954 אז היה בן 19 ובבגרותו קיבל תואר ראשון באמנות. הוא הושפע רבות מכתביו של הסופר הבנגלי בן המאה ה-20, שאראט צ'נדרה צ'טרג'י. עד מהרה למד סורטי, מלבד השפות הינדי וגוג'ראטית, גם את שפת האורדו ברמת שפת אם, ולימים יפרסם את חלק מכתביו בשפה זו. הוא החל את דרכו כפרילנסר ולא זכה לפרסומים רבים בשנות צעירותו.
בשנת 1965 התחתן עם מסומומה בגום, איתה גידל שני ילדים..
כתיבתו
למעשה, סורטי הפך לסופר באופן מקרי לחלוטין. הוא מעולם לא התנסה בכתיבה ולא העלה על דעתו להפוך לסופר, אולם כשאהבתו הראשונה סירבה להיות עמו בזוגיות בעקבות לחץ מצד משפחתה, לא היה לעביד המתבגר עם מי לדבר על העניין - ולכן החל להעלות את סיפורו על הנייר. סיפורו הופיע לראשונה בג'ואראטית בשנת 1965 בשם "તૂટેલા એન્જલ્સ" ("מלאכים שנפלו") והפך להצלחה בלתי צפויה.
במשך שנותיו כסופר כתב יותר מ-80 ספרים, כולל 45 רומנים, 10 אנתולוגיות ו-7 מחזות. סורטי פרסם גם קריקטורות וקומיקס, כתב מאמרים ועבד בטלוויזיה ההודית.
קומיקס וקריקטורה
הקומיקס הראשון שיצר סורט פורסם בין השנים 1952 ל-1953 במגזין רמקאדו שהופץ בגוג'ראט. בהמשך יצר גם את סדרת הקריקטורות "דהבוג'י" שתפסה פופולריות גדולה מאוד באזור מומבאי והייתה לאחת מרצועות הקומיקס הארוכות ביותר שפורסמו עד אותה עת בהודו כולה, כאשר רצה ללא הפסקה למעלה מ-30 שנה. סיפורי הקומיקס הנוספים שפרסם בתקופה זו הופיעו במגזינים שונים, ביניהם נמנה גם המגזין "Dharmyug"  שמופץ בכל הודו.
פרסים והוקרה
סורטי הוגדר על ידי רבים כאחד הכותבים והקומיקסאים ההודים המשפיעים ביותר, והופיע אף על לוח השנה של חברת "Comix Theory" בשנת 2019 כאמן הנבחר של חודש ינואר. בשנת 1993 זכה סורטי בפרס הנחשב ביותר בהודו למפעל חיים - פרס הנשיא (המקביל לפרס ישראל במדינת ישראל).
קלונימוס קלמיש שפירא
רבי קלונימוס קלמיש שפירא - האדמו"ר מפיאסצנה (י"ד בתמוז ה'תרמ"ט - ה' בחשוון ה'תש"ד ; 13 ביולי 1889 - 3 בנובמבר 1943) היה אדמו"ר שפעל בפולין בין שתי מלחמות העולם. נודע כהוגה חסידי דגול והתפרסם בזכות חיבוריו החדשניים בתחום החינוך החסידי, בהם "חובת התלמידים". בתקופת הכיבוש הגרמני שהה בגטו ורשה והמשיך לדרוש לקהל חסידיו. את דרשותיו העלה על הכתב והן נמצאו לאחר המלחמה והתפרסמו בספר "אש קודש".
תולדות חייו
נולד בשנת 1889 בגרודזיסק מזובייצקי שבפולין, לחנה ברכה שטרנפלד (בתו של האדמו"ר חיים שמואל מחנצ'ין) ולרבי אלימלך שפירא מגרודזיסק, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ ורבי אלימלך מליז'נסק. נקרא "קלונימוס קלמיש" על שם סבו מצד אמו (בעל המאור ושמש). התייתם מאביו בגיל 3 וגדל אצל סבו, רבי חיים שמואל מחנצ'ין ובהמשך אצל חמיו ואחיינו, רבי ירחמיאל משה הופשטיין האדמו"ר מקוז'ניץ, בן אחותו (למחצה) הגדולה, שרה דבורה, וצאצא מצד אביו למגיד מקוז'ניץ. בגיל 16, בשנת 1905, נישא לרחל חיה מרים הופשטיין, בתו של רבי ירחמיאל משה. לאחר נישואיו המשיך לגור אצל חמיו, ממנו למד את תורת החסידות, ובפרט את דרך חסידות קוז'ניץ וחסידות קרלין (שחותנו הושפע ממנה, דרך אביו החורג, רבי אשר מסטולין). רבי קלונימוס, רכש ידע רפואי וידע לנגן בכינור.
בשנת 1909 (בגיל 20) נפטר חמיו והוא החל לכהן באדמו"רות בפיאסצנה, עיירה קטנה מדרום לוורשה, כשמצטרפים אליו מחסידי אביו וחותנו. לאחר מספר שנים, בשנת 1913, הוכתר גם לכהן ברבנות פיאסצנה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, לנוכח המשבר הגדול ביהדות החרדית, כשרבים מבני הנוער נמשכו אחרי תנועות לאומיות ועזבו את הדת, הוא החליט להירתם לנושא חינוך הנוער ובשנת 1923 (בגיל 34) ייסד את ישיבת דעת משה (על שם חמיו) בוורשה, ושימש בה כראש ישיבה ובמקביל המשיך לכהן באדמו"רות בפיאסצנה, בה ביקר בעיקר בימות הקיץ ובימים הנוראים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נלכד הרב שפירא בוורשה, המכותרת על ידי הגרמנים. בהפגזות נהרגו בנו, כלתו וגיסתו, וזמן קצר לאחר תחילת הכיבוש הגרמני מתה גם אמו. למרות האסון האישי, ולמרות הצרה הכללית, סירב האדמו"ר להצעות בריחה שונות שהופנו אליו, בטענה "אינני עריק", "אין בדעתי לנטוש את החזית, ובפרט שאיני יכול להיפרד מיהדות פולין".
האדמו"ר עשה מאמצים רבים בגטו לשמור על מסגרת החיים היהודיים. כך, למשל, עשה מאמץ עליון לאפשר גישה של נשים למקווה טהרה, לקיים את מסגרת החגים - אפיית מצה בפסח, וכדומה, קיום ברית מילה ועוד. הרב שפירא מוזכר במספר יומנים וספרי זכרונות. הדרשות שאמר בפני חסידיו קובצו לספרו הידוע ביותר - "אש קודש".
כמו רבנים אחרים בגטו גם הרב שפירא עבד בבית החרושת שולץ, שנוהל על ידי אברהם הנדל. האדמו"ר ניצל מן הגירוש הגדול למחנה ההשמדה טרבלינקה ביולי 1942, בשל היותו עובד חיוני (בגירוש נספתה בתו של האדמו"ר). לאחר מרד גטו ורשה, באפריל 1943, גורש הרבי עם היהודים שנותרו בחיים למחנה הריכוז טרווניקי, ליד לובלין. האדמו"ר נרצח בנובמבר 1943, יחד עם שאר יהודי המחנה, במסגרת מבצע "חג הקציר" (Erntefest) שערך האס אס.
אחיו הצעיר היה הרב ישעיהו שפירא, "האדמו"ר החלוץ", ממייסדי "הפועל המזרחי", ואביהם של השר יוסף שפירא ושל האדמו"ר רבי אלימלך שפירא. בנו של רבי אלימלך, רבי קלמן מנחם, הוא רב בית הכנסת "אש קודש" שהוא יסד ברמת בית שמש.
הגותו ושיטתו החינוכית
רבי קלונימוס בלט בהגותו ומשנתו החסידית. דברי תורתו היו מעין דרשות, המבארות את משנת חסידות, והגות חסידית אקטואלית. הוא חיבר מספר ספרים, אשר בשונה מספרי החסידות המקובלים מחוברים כתבנית, פרק אחר פרק, כחיבור הדרכה בדרכי החסידות. רבי קלונימוס התמקד במיוחד בחינוך בני הנוער, ובספריו הוא פיתח שיטת חינוך בראי החסידות, שבה הוא מנסה להנחיל בין היתר, את עבודת החסידות, המורכבת מחשיבה ורגשות עמוקים, לבני נוער צעירים. במשנתו החסידית הוא שילב בין תורות חסידות קוז'ניץ, חסידות קרלין וחסידות חב"ד.
הדגיש גם ענייני בין אדם לחברו. הרב שלמה קרליבך סיפר שאמר לתלמידיו: "הדבר הכי גדול בעולם זה לעשות טובה למישהו".
ספריו
בראשית המאה ה-21 נחלקו לשם והרשקוביץ באשר לשאלת היסוד המיסטי במשנתו של רבי קלונימוס. בעוד לפי לשם הרבי הוא מיסטיקן, בדומה למודלים של הקבלה הנבואית מימי הביניים, תוך התאמה תוכנית למשנת החסידות ולמודרנה, הרי שלפי הרשקוביץ הוא מתאפיין באקזיסטנציאליזם מיואש, ובתפיסה פאן-אנתיאיסטית שאיננה מותירה מקום לחוויה מיסטית אותנטית.
המשך חסידות פיאסצנה
כיום חסידות פיאסצנה אינה פעילה כקהילה. לאחר פטירת האדמו"ר רבי אלימלך שפירא מתל אביב הוכתר בנו הרב קלמן מנחם שפירא המתגורר בבית שמש, כממשיך השושלת, במעמד הרב הראשי הרב ישראל מאיר לאו ונציגי המשפחה ונציגי חסידות פיאסצנה. הרב שפירא מדפיס את ספרי החסידות ומנהל קהילה בבית הכנסת "אש קודש" בבית שמש. בשבתות ובתאריכים חשובים הוא מנהל "טיש".
מורשתה של חסידות פיאסצנה הועברה גם על ידי הרב נתנאל רדזינר, תלמידו של הרב קלונימוס, שהקים את הארגון "מרכז אש קודש", המקיים שיעורי חסידות לבחורים ואברכים. הארגון הוקם בבני ברק, ובהמשך הוקמו סניפים גם באלעד, בביתר עילית ובבית שמש. הוא הקים גם קרן להדפסת ספרי בית קוז'ניץ. תלמידיו שעלו לקריית אתא על פי בקשתו, הקימו לאחר השואה בית הכנסת על שמו ברחוב העצמאות 100 בקרית אתא. כיום בית הכנסת שופץ על ידי חסידות ברסלב והוא נקרא בית הכנסת פיסצנה - ברסלב.
קישורים חיצוניים
ספריו
על אודותיו
שמע וידאו ומדיה
יציע העיתונות
יציע העיתונות היא תוכנית ספורט ישראלית מבית ערוץ הספורט, שמשודרת לאחר חדשות הספורט. בתכנית משתתפים פרשנים שונים, ועולים בה נושאים שונים שעל סדר היום של חדשות הספורט.
רקע כללי
התוכנית מבוססת על פורמט של סדרה אמריקאית בשם "Pardon The Interruption" של רשת ESPN. על הבאת הפורמט מארצות הברית היו אחראים דני ענבר וירון טלפז ששימשו באותן שנים כמנהלי התוכן של הערוץ. לדבריהם הם ציפו שהתוכנית תהיה מקבילה לפורמט האמריקאי: דעתנית, רגועה ושלווה. מהר מאוד גילו את ההפך והתוכנית מאופיינת בוויכוחים רבים, שפה בוטה, צעקות והתפרצויות לדברי אחד של השני. עם זאת הוסיפו השניים, שהם לא ציפו שהתוכנית תזכה לאהדה רבה מהציבור ולהד תקשורתי כה גדול.
התוכנית זכתה מראשיתה למדרוג גבוה, ביחס לתוכנית בערוץ ספורט, והיא נחשבת לאחת מתוכנית הדגל של ערוץ הספורט.
יציע העיתונות שודרה לראשונה בעונת המשחקים 2004/2005 במתכונת של תוכנית אחת לשבוע. מעונת המשחקים 2005/2006 ואילך שודרה התוכנית במתכונות שונה, שני שידורים בשבוע, בימי שני וחמישי בשעה 23:40 מיד לאחר המהדורה המרכזית של חדשות הספורט.
לאור הצלחתה הרבה של התוכניות החליט ערוץ הספורט לעלות תוכניות "ספין אוף" (תוכניות בת) רבות כגון: "שבת ביציע" ו"יורו ביציע". בעונת המשחקים 2014/2015 תוכנית הספין אוף "היציע" שודרה כמעט על בסיס יומי (למעט בימים שלישי ושישי בהם לא שודרה). בעונת המשחקים 2015/2016 חזרה "יציע העיתונות" למתכונת של שני שידורים בשבוע.
בשנת 2020 מאז פרוץ משבר מגפת הקורונה התוכנית הוחלפה בתוכנית לילה יומית חדשה במתכונת דומה בשם אולפן הלילה.
בספטמבר 2022 התכנית חזרה לשידור ומשודרת בימים שני וחמישי. את הגרסה המחודשת מגיש רז זהבי לצד הפאנליסטים הוותיקים - קופמן, שרף, אוחנה וברקוביץ'.
מבנה התוכנית
בראשית דרכה, עסקה התוכנית בביקורת תקשורת הספורט בישראל לצד נושאי ספורט אקטואליים, אולם בעונות הבאות התמקדה בעיקר בנושאים אקטואליים. בכל תוכנית דנים חברי הפאנל בנושאים אקטואליים בתחום הספורט הישראלי והעולמי. לכל נושא, שמדי פעם מתקיים עם אורח מתחום הספורט ומראיינים אותו על הנושא הספציפי, יש זמן קצוב שבסופו נשמע צלצול פעמון, שמשמעותו הפסקת הנושא הנדון ומעבר לנושא הבא, וכך הפורמט למעשה מצביע על כך שהנושאים בתוכנית הם לא פתורים, לא מעשית ולא בדרך תרבות הדיון, שבה לא ייצא צודק ולא ייצא טועה, ועל כן הנושא המדובר עשוי להפסיק ממש באמצע, אף בשיא הוויכוח.
סגנון התוכניות דומה לתוכניות העבר "פופוליטיקה" ו"בטריבונה". אופיים של חברי הפאנל, הידועים ביכולת הוויכוח וחדות לשונם, ומשתתפים אחרים בעלי סגנון כוחני שהובאו לדיונים, הן כמרואינים והן כמשתתפי דעה, יוצרים אווירה תוססת ורוויה בהתלהטות יצרים, כאשר המנחה לא תמיד יכול להשתלט על הוויכוח ואף כמה פעמים הוויכוח חורג מהנורמה המקובלת לתוכנית טלוויזיה.
נושאי התוכנית משתנים בהתאם לנושאים אקטואליים בספורט הישראלי והעולמי. עם זאת היו כמה נושאים קבועים בתוכנית:
משתתפי התוכנית
לעיתים מצטרפים לפאנל אנשי תקשורת ספורט ואנשי ספורט אחרים למשך תוכנית אחת כדי להחליף את חברי הפאנל, או כדי להוסיף עוד דעות לתוכנית. רוני בראון (עונה ראשונה ושנייה), אריה מלניאק (עונה שלישית) ורון קופמן (עונה שלישית עד שישית) שימשו כמנחים מחליפים לרסקין וארי שמאי (עונה ראשונה ושנייה), אייל ברקוביץ (עונה שלישית), איציק זוהר (עונה שלישית), שלמה צורף (עונה רביעית), מולי קצורין (עונה רביעית) ואמנון אברמוביץ' (עונה תשיעית) שימשו כפרשנים.
תוכניות ספין אוף
בעקבות הצלחת התוכנית החליט ערוץ הספורט לשדר תוכניות ספין אוף (תוכניות בת) ליציע העיתונות, הן כאשר מדובר בפגרת המשחקים בעונת הספורט, והן בימים בה לא משודרת התוכנית. התוכניות אמנם קרויות בשם שונה אך הפורמט נשאר אותו הדבר.
ביקורות
ישנן ביקורות רבות ומשונות כנגד התוכנית וחברי הפאנל, הן חיוביות, והן שליליות. לטענת המבקרים, מנחה התוכנית, לא מצליח להשתלט על חברי הפאנל ורק "מחמם את האווירה" ו"מרים להנחתות". עם זאת יש הטוענים שזה מה שעושה את התוכנית למעניינית, תוססת וקצבית. פרשני הפאנל זוכים לביקורות קשות על השיח האלים, הוויכוחים התמידיים, השפה הבוטה והצעקות שגורמות לצופים לא להבין על מה מדובר. בנוסף, האורחים שבאים להתראיין לא מצליחים לסיים את דבריהם וקוטעים אותם באמצע, או שבלי סיבה משתלחים עליהם. עם זאת יש גם הטוענים שזה מה שמושך את הצופים לתוכנית. לטענתם, הצופים לא מחפשים תוכנית ספורט רגילה, מעוניינים שהתוכנית "תרוץ", לא ידברו על אותו נושא זמן רב. בנוסף טוענים, שהאקשן, הוויכוחים אחד עם השני, וההתבטאויות החריפות של חברי הפאנל מבדרות ומשעשעות את הצופים. למרות זאת מדי פעם השיח גולש לדיבורים אשר אינם קשורים לנושא עליו אמורים לדבר, דבר שפעמים רבות מאכזב את מרבית הצופים.
ביקורת קשה ביותר מופנית כלפי הפרשן רון קופמן על שפתו האלימה והבוטה ואופיו הכעסני. במהלך התוכנית רון קופמן נוהג להשתלח קשות הן באנשי ספורט, הן בפוליטיקאים והן בחרדים שאל האחרונים לפעמים ללא קשר לספורט. מספר גבוה של תביעות בסכומי כסף גבוהים ותלונות הוגשו כנגדו וכנגד ערוץ הספורט. התביעה הזכורה ביותר שהוגשה נגדו הייתה בשנת 2009 שבה ההתאחדות לכדורגל תבעה אותו בסכום של 1.5 מיליון שקל, על כך שלטענתם אמר דברים שקריים והסית את הציבור כנגד ההתאחדות. מספר פעמים הושעה קופמן על ידי הערוץ מהתוכנית: לאחר שכינה את יושב ראשות ההתאחדות לכדורגל, איצ'ה מנחם, "מפגר" לאחר שהתבא כנגד אחד הרבנים בבית שמש "אתה יורק עלינו ואני משתין עלייך", לאחר שכינה את השר אלי ישי "פרימיטיב וכולרע" ולאחר שכינה את הכנסת "אגם של חרא" ואת ראש הממשלה בנימין נתניהו "חלאה". ב-17 במאי 2019 הושעה קופמן מהתוכנית ומערוץ הספורט בכלל ביחד עם הפרשן אבי רצון לאחר שבמהלך התוכנית באחד הנושאים השניים התעמתו בצורה בוטה וקולנית ואף חדרו לפרטים אישיים ללא כל קשר לנושא שעליו היו אמורים לדבר במשך נושא שלם, הקטע של הנושא אף נחתך בסרטון של אותו הפרק באתר ערוץ הספורט. חמישה חודשים לאחר מכן קופמן חזר לערוץ הספורט אך לתוכניות אחרות בערוץ ולא ליציע העיתונות.
הצלחה
חברי הפאנל הפכו להיות ידועים בציבור עקב התוכנית והוזמנו לתוכניות אירוח כדוגמת "מועדון לילה", "הלילה עם ליאור שליין", "יאיר לפיד" ועוד. בסדרה "מסודרים" השתתפו כל חברי התוכנית באחד הפרקים שסיקרו את המשחק של "הפועל קריית אונו". בסדרת בובה של לילה זכו כל אחד מחברי התוכנית לחיקוי משלו. כל אחד מחברי התוכנית החל להנחות תוכניות הספורט ברדיו בתחנות השונות עקב פרסומם בתוכנית.
הפרשן רון קופמן זכה לפרסום גדול עקב שפתו הבוטה ודמותו הרגזנית. הוא השתתף כפאנליסט קבוע בתוכנית "הספסל האחורי", השתתף בתוכנית "פעם בחיים", זכה לחיקוי בתוכנית ארץ נהדרת, החל להנחות את התוכנית "מתמסרים" בערוץ הספורט, להשתתף בתוכניות אחרות בערוץ, לפרשן משחקי ספורט מטעם הערוץ וגם להנחות תוכניות ספורט ואקטואליה בתחנות הרדיו השונות ואף מדי פעם גם להגיש בעצמו מהדורות של יציע העיתונות.
בשנת 2009 השיקה חברת yes את התוכניות "תרבות רעה" שמבוססת על אותו פורמט, אך נושאים הנידונים בתוכנית הם נושאי תרבות.
עכרמה צברי
עכרמה (סעיד עבדאללה) צברי (בערבית عكرمة سعيد عبد الله صبري; נהגה: עִיכְּרִימַה; נולד ב-1939) כיהן כמופתי של ירושלים בין השנים 1994–2006.
ביוגרפיה
צברי למד באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר, שם קיבל תואר דוקטור. ב-1994, לאחר מותו של סולימאן ג'עברי, מונה צברי על ידי יאסר ערפאת למופתי של ירושלים ושימש למעשה גם כסמכות הדתית העליונה ברשות הפלסטינית. תפקידו הוגדר באופן רשמי כ"מופתי ירושלים ופלסטין". במקביל אליו מינה חוסיין, מלך ירדן את עבד אל-קאדר עאבדין לאותו תפקיד, וזאת על רקע המחלוקת בין ירדן לרשות הפלסטינית על השליטה במקומות הקדושים בירושלים. זמן קצר כיהנו שניהם במקביל, אך בהדרגה דחקו אנשיו של צברי את אנשיו של עאבדין מתפקידיהם, וב-1998, לאחר פרישתו לגמלאות של עבאדין השתלט צברי על מוסדות הווקף באופן סופי והפך למופתי יחיד בירושלים.
ב-2006 פוטר צברי על ידי יורשו של ערפאת, מחמוד עבאס, ובמקומו מונה השייח' מוחמד אחמד חוסיין. לאחר פיטוריו שימש דרשן במסגד אל-אקצא וראש המועצה המוסלמית העליונה.
עמדות אנטישמיות והסתה לאלימות וטרור
בתקופת האינתיפאדה השנייה הביע צברי תמיכה בפיגועי התאבדות שבוצעו נגד אזרחים ישראלים ב-2001 נחקר במשטרה בעקבות פגישתו בביירות עם מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה. במסגרת תפקידו כסמכות הדתית העליונה ברשות הפלסטינית אישר צברי את הוצאתם להורג של פלסטינים שהורשעו בעבירות שונות.
ב-2002 פרסם ספרון בשם "פלסטין - האדם והאדמה" בהוצאת "מרכז ההסברה הערבי". הספרון, שכלל מוטיבים אנטישמיים השאובים מ"הפרוטוקולים של זקני ציון", שלל את זכותם ההיסטורית של היהודים על ארץ ישראל ועל ירושלים וערער על הלגיטימיות לקיומה של מדינת ישראל. על דברים ברוח זו חזר פעמים רבות בראיונות ובדרשות.
השייח' צברי הביע פעמים רבות התנגדות לפעולות שונות של ממשלת ישראל במזרח ירושלים. בין השאר פרסם פסק הלכה לפיו אסור לפלסטינים לקבל אזרחות ישראלית, ופעל יחד עם השייח' ראאד סלאח נגד פעולותיה של ישראל לשיפוץ שער המוגרבים, שבה ראה "התקפה על הווקף האסלאמי, על מסגד אל-אקצא, ועל המורשת והתרבות של ירושלים".