cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק רבין
מדיניות פנים
בשנים 1993–1994 ענף התיירות שגשג מאוד בארץ, וכן האינפלציה בישראל ירדה משנת 1992 ואילך. החל מתחילת 1995, רבין ניסה לפעול להעביר תקציבים שנועדו במקור לפיתוח התנחלויות והשטחים לצרכים חברתיים-כלכליים, בראש ובראשונה קידום רווחה והפחתת האבטלה. ב-1994 בלבד הוקמו 120,000 משרות עבודה חדשות. סך הכל, בשלוש שנות ממשלת רבין השנייה צמח המשק ב-20% והתמ"ג לנפש עלה ל-17 אלף דולר. במהלך תקופת כהונתו של רבין בראשות הממשלה המשיך גם העלייה ההמוני מברית המועצות שהחל תחת שמיר והודות למתן הערבויות האמריקאיות נפתר משבר הדיור עבור מאות אלפי עולים. המדיניות ספגה ביקורת מקרב האופוזיציה בעיקר בשל העלאת הגירעון התקציבי ועליית השכר במגזר הציבורי, שחייבו קיצוץ בתקציב ב-1997 (הקיצוץ נעשה בידי ממשלת נתניהו הראשונה). עוד הממשלה איפשרה להכפיל את תקציב המדען הראשי, להשוות קצבאות ילדים ותקציבי פיתוח במגזר הערבי, לחוקק את חוק קליטת חיילים משוחררים ולחולל מהפכה בתקצוב הרשויות המקומיות . בין החברות הציבוריות שהופרטו בתקופת ממשלת רבין השנייה מספנות ישראל, בנק מזרחי טפחות, כימיקלים לישראל ועוד.
לקראת השנה האחרונה לממשלת רבין המדיניות הכלכלית שלה זכתה לשבחים רבים בקרב הציבור. כ-70% מהציבור תמכו בשר האוצר שוחט. רבין קידם את הבטחת הבחירות שלו "לשנות את סדר העדיפויות הלאומי". בעיני רבים בשמאל, כוונתו הייתה מניעת תקציבים להתנחלויות. בעיני אנשים בימין, כוונתו הייתה פתיחת השוק לתחרות מוגברת. בתקופת רבין, שיחות השלום גרמו לפריחה כלכלית ולהגעה של משקיעים רבים לישראל. יפן השקיעה בישראל לראשונה, ישראל החלה לראשונה לייבא סחורות מסין, מקדונלד'ס נכנסה לשוק וגם אנשי עסקים ערבים ביקשו לנצל את שיחות השלום כדי לבצע עסקים עם מדינת ישראל. לראשונה, רמת השקעות החוץ במדינה עברה את מיליארד השקלים.
רצח רבין
לנוכח ההפגנות הרבות של ארגוני ימין מהאופוזיציה המתנגדים להסכם השלום ולמשא ומתן שקיימה ממשלת רבין, הוחלט לקיים עצרת תמיכה בממשלה בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. העצרת התקיימה בנוכחותם של מאות אלפי אנשים ובסופה רבין הצטרף לפרס ולזמרת מירי אלוני בשירת "שיר לשלום" עם כל קהל הנוכחים.
ב-4 בנובמבר 1995, אור לי"ב בחשוון ה'תשנ"ו בסביבות השעה 21:45, בתום עצרת התמיכה בהסכמי השלום, בעת שצעד מהמדרגות היורדות מן הכיכר אל עבר דלת מכוניתו הפתוחה, מלווה במאבטחיו, אנשי היחידה לאבטחת אישים, נורו שלוש יריות לעברו של רבין. רבין נורה מטווח קצר בעת שעמד להיכנס לדלת מכוניתו הפתוחה, ושני כדורים פגעו ברבין אנושות, במרכז הגוף, והוא התמוטט. הכדור השלישי פגע במאבטחו יורם רובין. הוא הובהל למרכז הרפואי תל אביב, שם נפטר כעבור כ-40 דקות מפצעיו, לאחר שנכשלו מאמצי החייאה של צוות רופאים שניסו לנתחו ולהצילו. בשעה 23:13 הקריא איתן הבר בשם ממשלת ישראל את ההודעה על מותו: "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה, בצער רב וביגון עמוק, על מותו של ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, אשר נרצח בידי מתנקש הערב בתל אביב. יהי זכרו ברוך."
הרוצח, יגאל עמיר, סטודנט למשפטים מאוניברסיטת בר-אילן דתי בן 25 מהרצליה, בעל השקפה ימנית רדיקלית, סבר כי הסכמי אוסלו הם סכנה קיומית למדינת ישראל, וקיווה שרצח רבין ימנע את מימוש ההסכמים. עמיר התכוון לרצוח את רבין ואת פרס יחדיו, אך דרכיהם נפרדו והוא החליט לרצוח רק את רבין ולא את פרס. עמיר נידון למאסר עולם ולעוד שש שנים (במצטבר), לאחר שהורשע ברצח ובפציעת מאבטחו של רבין. נוסף על כך, הורשע עמיר, יחד עם אחיו חגי ודרור עדני, בקשירת קשר. הוא נידון לחמש שנים נוספות ולאחר ערעור המדינה, הוחמר העונש ל-8 שנים.
סטודיבייקר סטארליט
סטודיבייקר סטארליט (באנגלית: Studebaker Starlight) היא מכונית סלון, בתצורת קופה, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב האמריקאית, "סטודיבייקר" בין השנים 1947–1952.
יצחק רבין
רצח רבין
הלווייתו התקיימה בירושלים ביום שני, 6 בנובמבר 1995, בהשתתפות נציגים מטעם 78 מדינות, בהם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון (בראשות משלחת של 39 אישים), חוסיין, מלך ירדן, נשיא מצרים חוסני מובארכ, ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין, יורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס וראש הממשלה ג'ון מייג'ור, נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא גרמניה רומן הרצוג והקנצלר הלמוט קוהל, ביאטריקס מלכת הולנד, ראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס ומזכ"ל האו"ם בוטרוס ראלי. מקרב משפחתו רק נכדתו, נעה בן ארצי, ספדה לו בעת ההלווייה.
סטודיבייקר סטארליט
מנהלת החברה ופסי הייצור היו בסאות בנד ובאינדיאנה.
מחיר דגם "סטודיבייקר סטארליט" (דגם בסיסי) בשנת 1947, עמד על 1,756 דולר.
יצחק רבין
רצח רבין
לאחר רצח רבין התמנה שמעון פרס לראש הממשלה מתוקף היותו ממלא מקומו של רבין והקים את ממשלת ישראל העשרים ושש.
הנצחתו
לאחר רציחתו, קבעה הכנסת ב-1997 את יום י"ב בחשוון כיום הזיכרון ליצחק רבין. מקומות ומוסדות שונים אימצו את שמו – היישוב צור יצחק, המרכז הרפואי רבין, כיכר רבין, מחלף רבין, דרך יצחק רבין ותחנת הכוח אורות רבין בחדרה. בסיס הקריה בתל אביב, נקרא גם הוא על שמו – מחנה רבין. יש מספר בתי ספר על שמו - תיכון חדש על שם יצחק רבין בתל אביב, תיכון רבין בכפר סבא, תיכון אורט רבין בגן יבנה, ואחרים. כמו כן הוקם על שמו בית כנסת ברחובות הנקרא "אוהל יצחק". כן הוקם להנצחת זכרו מרכז יצחק רבין לחקר ישראל. עיריית תל אביב הציבה שלט זיכרון בכניסה לביתו של יצחק רבין ברחוב רב אשי 5 בתל אביב. ביישוב מיתר הוקמה "שכונת רבין" על שמו, ובה רחובות רבים אשר שמותיהם קשורים לרבין (כדוגמת השלום, הראל, יפתח וכדומה) וכן פארק גדול - "פארק רבין". במותו הפכו השירים "לאורך הים" בביצוע עפרה חזה ו"שיר לשלום" בביצוע מירי אלוני למזוהים סמלית ותרבותית עם הרצח.
גם ברחבי העולם ישנם מוסדות שונים שהנציחו את זכרו של רבין. רחובות, כיכרות ופארקים על שמו של רבין נחנכו בערים רבות ברחבי העולם, לרבות בבון, בברלין, בשיקגו, במדריד, במיאמי, בניו יורק, באודסה, במונטריאול, בפריז, בטולוז, ברומא ובלימה. באוטווה, בירת קנדה, בית ספר של הקהילה היהודית נקרא על שמו של רבין. קטע מהשדרה השנייה במנהטן נקרא "שדרת יצחק רבין". באוניברסיטת קיימברידג' מתקיים כנס אקדמי שנתי לזכרו של רבין. בשנת 2005 הוענק לרבין "פרס ד"ר ריינר הילדברנדט" לזכויות האדם שהעניקה אלכסנדרה הילדברנדט. הפרס ניתן מדי שנה בהוקרה על מחויבות יוצאת דופן שאינה אלימה לזכויות אדם.
משפחתו
יצחק רבין פגש לראשונה את לאה לבית שלוסברג, אשתו לעתיד, ביום קיץ של שנת 1943 ליד דוכני גלידת "ויטמן" ברחוב אלנבי בתל אביב. לאה, ילידת קניגסברג שבגרמניה, שעלתה לישראל עם משפחתה בגיל חמש ומאז התגוררה בתל אביב, הייתה אז בת 15, תלמידת כיתה י' בתיכון חדש.
לאה ויצחק נישאו ב-23 באוגוסט 1948, במהלך מלחמת העצמאות. תחילה התגוררו בבית הוריה של לאה בשדרות רוטשילד פינת כרמיה בתל אביב. בבית זה נולדה בתם הבכורה, דליה. שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה לשיכון הקצינים בצהלה, וב-1955 נולד בנם, יובל. לאחר ששבו מארצות הברית, כשסיים רבין את תפקידו כשגריר, עברה המשפחה לדירתם בשכונת נווה אביבים, שם גרו בני הזוג עד מותם.
קישורים חיצוניים
מכּתביו מדבריו
מלחמות המוסקט
מלחמות המוסקט (אנגלית: Musket Wars) הוא הכינוי שניתן לסדרה של עימותים בין שבטים מאוריים שהתרחשו בתחילת המאה ה-19 בצפון האי הצפוני של ניו זילנד. העימותים נקראים מלחמות המוסקט בשל העובדה שהם הועצמו במידה רבה על ידי רובי המוסקט שהובאו לראשונה לניו זילנד על ידי מתיישבים אירופאיים. במהלך העימותים נהרגו מעל ל-20,000 מאורים.
עימותים בין שבטים מאוריים יריבים היו נפוצים במהלך המאה ה-17 וה-18, אך כיוון שהמאורים היו מצוידים בנשק קר בלבד, ללא יתרון טכנולוגי לצד מסוים, עימותים אלו היו שקולים למדי. עם הגעתם של האירופאים הראשונים לניו זילנד החלו להתפתח קשרי מסחר בין שבטים מאוריים אחדים למתיישבים האירופאים, ועד מהרה החלו הארופאים למכור רובי מוסקט למאורים. רובי המוסקט שינו את מאזן הכוחות בין השבטים השונים, ועד מהרה החלו השבטים המצוידים בנשק חם לטבוח בשבטים האחרים.
הקרב הראשון בין שבטים מאוריים שבו נעשה שימוש בנשק חם התרחש ככל הנראה בשנת 1807, והעימותים התנהלו לסירוגין במשך מספר עשורים, בעיקר על רקע טריטוריאלי. עם חתימת הסכם ואיטנגי, ב-1840 החלו הנציגים הבריטיים בניו זילנד להסדיר את היחסים והגבולות בין השבטים השונים והעימותים דעכו.
צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
האסלאם פרץ מחצי האי ערב כשהוא נישא על גבי כידוני הצבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים. סדרת מהלכי בזק הביאו את המוסלמים לעימות מול האימפריה הביזנטית ולשליטה חסרת מצרים במזרח התיכון. האימפריה המוסלמית, הח'ליפות והמדינות המוסלמיות הקטנות שנוצרו במהלך הזמן נותרו נאמנות לאתוס של חיילות הפרשים שפרצו מהמדבר וכבשו את הלבנט. מכוח צבאי שולי הנשען על יחידות פשיטה מהירות הפכו צבאות המוסלמים לארגונים מורכבים ובעלי מיומנות גבוהה, שביססו את האסלאם ככוח מרכזי ואיימו על אירופה וממלכות המזרח הרחוק.
במהלך התקופה נוצרו בצבאות המוסלמיים של המזרח התיכון תורות ומסורות של לחימה שהשפיעו עמוקות על ההיסטוריה הצבאית העולמית, מאחר שהאסלאם העלה על נס את ההתפשטות והפצת הדת מחד ונאלץ להתמודד עם סדרת פיצולים ויריבויות בתוך האימפריה והח'ליפות מאידך, היה לצבאות המוסלמים מקום מרכזי בכל ישות פוליטית או דתית מוסלמית, הצבא היה כלי שלטוני וזרוע של המערכת הדתית, שבראש הפירמידה התמזגו לדמות אחת. בסיכומו של תהליך האבולוציה ההיסטורית תפסו האליטות הצבאיות הייחודיות לאסלאם את רסן השלטון, בסדרת עימותים שהטביעה חותם על ההיסטוריה האנושית והשפעותיה מהדהדות עד היום.
התקופה
יְמֵי הַבֵּינַיִם הם תקופה במהלך ההיסטוריה, בעיקר האירופית, שתחילתה עם סיום העת העתיקה וסופה עם הופעת הרנסאנס ותחילתה של העת החדשה. בהיסטוריוגרפיה קיימים תיקופים שונים של ימי הביניים אך מקובלת חלוקה הממקמת את נקודת הפתיחה של ימי הביניים בשקיעת האימפריה הרומית המערבית במאות הרביעית והחמישית, ואת נקודת הסיום שלהם, בהקשר של המזרח התיכון, בשנת 1453 עם נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית. ימי הביניים הוא מונח אירופו-צנטרי במהותו. הווה אומר הוא כמעט ואינו רלוונטי לתיאור העולם הערבי-מוסלמי. המונח כן רלוונטי ומתייחס גם לממלכת ירושלים. יתירה מזו, בעיניו של הנוצרי האדוק, אף זה האירופאי, מכונה תקופה זו דווקא "תור האמונה", בשל מרכזיות הנצרות בה.
ימי הביניים המוקדמים
לנוכח ההשפעה המאחדת שהיה לשלטון הרומי והביזנטי, לא הייתה עד המאה השביעית לספירה הבחנה ברורה בין אירופה למזרח התיכון. אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים היו כולן נוצריות ודוברות יוונית, וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני-רומי תחת שלטון האימפריה הביזנטית, שעה שמסופוטמיה (בשטחה של עיראק של היום) הייתה אזור חיץ בין האימפריה הפרסית לאימפריה הביזנטית. הגורם המשמעותי ביותר בתהליך הפיכתו של המזרח התיכון לאזור תרבותי נפרד היה העלייה במעמד דת האסלאם בחצי האי ערב. בשנת 634 יצאו נאמניו הערביים של הנביא מוחמד ממדינה עירם למסעות צבאיים ודתיים ברחבי המזרח התיכון. הם כבשו את ארץ ישראל בשנת 636, את מסופוטמיה ב-637, את סוריה ומצרים ב-640 ואת פרס ב-642. רוב האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידי הערבים המירו דתם לאסלאם כעבור מספר עשורים, במה שהביא ליצירתו של גבול תרבותי-דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי.
האימפריה המוסלמית
הח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר. במהלך תקופה זו היה העולם הערבי, תחת השושלות האומיית, העבאסית והפאטימית, למרכז הפעילות התרבותית והכלכלית בחלקה המערבי של יבשת אסיה. באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקִצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקים למזרח התיכון, לאחר שהיגרו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה. הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק, סוריה, ארץ ישראל וחלקים מאנטוליה ויצרו פסיפס של מדינות על פני המזרח התיכון, בעוד שבמצרים שלטה השושלת הפאטמית עד לשנת 1169.
מסעי הצלב וממלכת ירושלים
ב-1095 קרא האפיפיור אורבנוס השני לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים כבשו אבירי מסע הצלב הראשון את ירושלים. הם ייסדו בה את ממלכת ירושלים, שנכבשה ב-1187 על ידי צבאות צלאח א-דין, אולם נוכחות הצלבנים בארץ ישראל נמתחה לאורך מאתיים שנה נוספות עד להכחדתה על ידי צבא האימפריה הממלוכית בכיבוש עכו בשנת 1291. תקופה זו, המתועדת היטב, סוערת, רבת אירועים ובעלת חשיבות וזיקה לאירועים בני ימינו. ההיסטוריה של ממלכת ירושלים היא מסכת אינטנסיבית ואלימה במיוחד, גם על רקע ההיסטוריה של ארץ ישראל. מערכות צבאיות נועזות, כיבושים, ומפלות אירעו מדי שנה וכמעט ללא מנוחה או הפוגה. למרות משאביה המוגבלים ביותר ומחסור תמידי בכוח אדם ובאמצעים חומריים הצליחה ממלכת ירושלים לבסס עצמה ולכפות את עובדת קיומה על עולם האסלאם שנזקק לכל כוחו על מנת להתמודד ולבסוף להכחיד את המדינה הצלבנית.
הסולטנות האיובית
השושלת האיובית הייתה משפחת שליטים מוסלמים ממוצא כורדי. בני המשפחה היו פעילים במאה ה-12 וה-13 ובשיא כוחם שלטו על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל וערב הסעודית. האימפריה האיובית, אותה הקים צלאח א-דין, התקיימה במרבית שנותיה כקונפדרציה של נסיכויות מקומיות שבראשן עמדו שליטים איובים. לכל השליטים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי שישב במצרים, אשר היה לרוב השליט המבוגר מבני השושולת. התערבות הסולטאן בענייני הפנים של הנסיכויות המקומיות הייתה אחד מהגורמים לפריצתם של מאבקי הפנים הרבים בימי השושלת.
הסולטנות הממלוכית
פדרציית הנסיכויות הרופפת שהרכיבה את הסולטנות האיובית השקיעה את מירב משאביה במלחמות פנימיות ובעימותים מול הצבאות הצלבניים, מהשקעה זו עלו כפורחים הקצינים הממלוכים, חיילים מקצועיים שמילדות שירתו את אדוניהם. ברגע הכושר ניצלו הממלוכים את מעמדם וכוחם על מנת לתפוס את עמדות הכוח והשלטון ולהדיח בזה אחר זה את אדוניהם הקודמים, תחילה במצרים ולאחר מכן בסוריה והמזרח הקרוב. בתקופה זו הפך הצבא הממלוכי לכלי מקצועי רב עוצמה ועתיר משאבים, והשליטים הממלוכים הלוחמניים הצליחו להשמיד את ממלכת ירושלים הצלבנית ולהדוף את הצבאות המונגוליים שחדרו למזרח התיכון. אמות המידה והמסורות שאפיינו את הממלוכים כלוחמים הועתקו אל המערכת השלטונית הממלוכית, הסולטן ובחירי השלטון תפסו את תפקידם על פי יכולת ותמיכה משורות הצבא, השלטון או המעמד לא עבר בירושה והצבא הממלוכי היה לגוף המרכזי בסולטנות. סוף ימי הביניים ועליית כוחה הצבאי של האימפריה הטורקית העות'מאנית הביאו לקיצו את השלטון הממלוכי במזרח התיכון, אך השיטה לגיוס ואימון של חיילים ממלוכים שרדה עד לתחילת העת החדשה.
כלי נשק
חצי האי ערב לא היה מקום חסר צבאות או דל בכלי נשק וחלק גדול מהאוכלוסייה היו בעלי הכשרה כלוחמים שהוכשרו בהגנה על דרכי ושיירות המסחר, חלק מכלי הנשק יובאו מחוץ לתחומי חצי האי ושריונות פשוטים, מגנים וקשתות יוצרו על ידי בעלי מלאכה ערבים. כלי הנשק העיקריים הנוספים היו החרב והחנית. כלי נשק איסלמיים ראויים לציון גם בזכות המאמץ המיוחד שהושקע בקישוט ועיטור אומנותי. להבי חרב שעובדו מפלדת דמשק שעברה עיבוד מיוחד, שהכשיר אותה כחומר גלם משובח במיוחד ליצירת חרבות וכלי נשק אחרים. סימן ההיכר של הפלדה הדמשקאית הוא המראה שלה, מראה הדומה למים זורמים המצויים תחת השפעה של רוח נושבת, עיטורים נוספים כללו הטבעה של חוטי זהב או כסף בדוגמאות מורכבות בלהב החרב או לוח השריון. חרבות מיוחדות עוטרו באבני חן ועיטורי אמייל וכלי נשק ששימשו כפריטים טקסיים עוטרו עד שהפו לתכשיטים של ממש. העיטורים כללו מוטיבים מעולם החי והצומח אבל בעיקר עיטורים קליגרפיים שהרכיבו ציטוטים מהקוראן.
שריון
אחד המאפיינים העיקריים של שריון מוסלמי המבדיל אותו משריון אירופאי של ימי הביניים הוא העובדה ששריון של צבאות מוסלמיים היה קל משקל ובעל כיסוי חלקי לגוף הלוחם. הסיבה העיקרית להבדל היא ההעדפה טקטית של לוחמים מוסלמים - לחימה ששמה דגש על מהירות ותמרון, סיבה נוספת הוא האקלים החם במזרח התיכון המקשה על לחימה בשריון גוף כבד. הלוחם המוסלמי השתמש בדרך כלל בשריון שרשראות המורכב מטבעות מתכת קטנות המחוברות זו לזו, שימוש שנמשך אל תוך המאה ה-19, בעוד שצבאות אירופאים עברו, החל מהמאה ה-15, לשימוש בשריון לוחות העשוי מלוחות פלדה המחוברים זה לזה באמצעות מסמרות, צירים ורצועות עור שהעניק ללוחם הלובש אותו הגנה טובה מאוד. בשריון אסלמי היה השימוש בלוחות מוגבל והתמקד בקסדות, גלילי שריון על הזרוע והמוקיים שנועדו להגן על השוק ולעיתים הברכיים. שריון לוחות שימש לעיתים כחיזוק לחולצת שריון שרשראות, שילוב זה של חולצת שריון מחוזקת פותח ככל הנראה באיראן או אנטוליה לקראת סוף ימי הביניים. המאפיין הבולט ביותר של שריון מוסלמי הייתה הקסדה שצורתה קונית ומחודדת בקצה, קסדות אלו מקורן ככל הנראה בקסדות של לוחמים של האימפריה הסאסאנית אך הן מוכרות ומזוהות עם חיילים ערבים ומוסלמים בכל רחבי המזרח. מגנים סיפקו הגנה נוספת, צורתם בצבאות המוסלמיים הייתה בדרך כלל עגולה והם היו מחוזקים בבליטת מגן ממתכת.
החרב הערבית
החרב תמיד הייתה חלק חשוב בארסנל הנשק של הצבאות הערבים, בשימוש הפרשים וגם חיילים רגלים. הסייף הערבי והמוסלמי היה תחילה נשק בעל להב ישר ששימש לחיתוך ודקירה. החרב נישאה במתלה על הכתף או המותן אך לא נתלתה מחגורה. ברחבי העולם המוסלמי היו מספר מרכזי חישול כלי נשק וחרבות, המעולים והנחשקים ביותר יוצרו בתימן והודו, כשגם דמשק נחשבה למרכז חישול חשוב לייצור חרבות. החרב המצרית, לעומת זאת, לא זכתה למוניטין דומה ושימשה את הלוחמים שידם לא הייתה משגת לרכוש חרבות משובחות יותר. עם הגדלת הדרישה והייצור שימשו שמות מקומות הייצור לתיאור כולל של טכניקות ייצור וסגסוגות (לדוגמה פלדת דמשק), השמות המועטים של חרשי נשק ששרדו מהתקופה מעידים שהם היו מקבוצות חברתיות שהיו מחוץ למבנה השבטי הערבי הנוקשה, קבוצות אלו היו בדרך כלל במעמד חברתי נמוך. מעט מאוד דוגמאות של חרבות שרדו ואלו שעדיין קיימות בתצוגה או למחקר הן בעלות עבר מעורפל. מספר חרבות נתגלו בצפון איראן, חלקן בתוך נדן וחלקן מעוטרות בפאר, חרבות אלו מתוארכות לסוף התקופה הססאסנית ותחילת השלטון הערבי-מוסלמי, אורכן כמטר הן בעלות להב ישר וחסרות מגן ליד. חרב נוספת נמצאת בנישאפור שבאיראן ומתוארכת למאה העשירית. מדובר בחרב מעוקלת וייתכן והיא הייתה בשימוש נפוץ של החיילים הטורקים שהיו בשירות החליפות העבאסית. בארסנל והתצוגה של ארמון טופקאפי מוצגות מספר חרבות בעלות להב ישר ורחב המיוחסות לנביא מוחמד עצמו ואחרות מיוחסות לראשוני מלוויו, התיארוך של החרבות מוטל בספק וכן ייחוסם וכן ברור כי חלקים מהחרב הוחלפו במרוצת הזמן, אך ייתכן שמדובר בחרבות שהיו בשימוש גייסות מוסלמים מוקדמים.
התפשטות האימפריה המוסלמית הביאה איתה שורה של טכנולוגיות שלא היו בהכרח מקוריים לחלוטין אך לא היו נפוצים באירופה, אחד ממקרים אלו היא החרב הערבית הידועה גם בשם סימיטר, וסייף בערבית, היא חרב קלה יחסית בעלת להב מעוקל אשר מקורה באזור המזרח התיכון, החרב שימשה בעיקר פרשים בעת לחימה מול חיל רגלים או עם אובדן הנשק העיקרי - החנית, הלהב המעוקל אפשר תנועות שיסוף יעילות ולחימה מהאוכף. הסוגים הנפוצים הם: שאמשיר סוג של סימיטר הנפוץ במרכז אסיה ופרס, ובעל להב מעוקל בזווית של 5 עד 15 מעלות מבסיס החרב עד לקצה. קיליג' חרב סימיטר הנפוצה באזורי המזרח התיכון וטורקיה. נימחה חרב סימיטר הנפוצה באזורי צפון אפריקה ובעיקר במרוקו. הנימחה מורכבת מלהב ישר המתעקל בקצהו ומבוסס בעיקר על חרב הסייף הערבית.
חנית
נשק חשוב בידי הלוחם הרגלי המוסלמי (וכל לוחם אחר במזרח התיכון) הייתה החנית או הרומח, נשק שנועד ללחימה פנים אל-פנים או להטלה בטרם הגיע השלב האחרון בלחימה שדרש ואפשר שימוש בחרב. אורך הרומח נע בין 6 ל-7 מטרים. ראשי החנית שבידי לוחמים מוסלמים היו בעלי להב ארוך ואפשרו התקפה בתנועות חיתוך מצד לצד, תנועות דקירה והטלה. סוג אחר של חניתות הידוע בשם "חרבה" שימש בעיקר לצרכים טקסיים כסמל לסמכות השלטון.
קשתות
יחידות קשתים ושימוש בקשת על ידי יחידות שונות נחשב לעמוד תווך בצבאות ערביים - בניגוד לצבאות אירופאים של התקופה בהם נחשב השימוש בחץ וקשת לעיסוק השמור למעמדות נחותים שלא היו מורשים להשתמש בחרב או חנית. הצבאות המוסלמיים השתמשו בגרסאות שונות של קשת מורכבת, הקשת הערבית שהייתה קטנה יחסית והקשת הפרסית שהייתה כבדה ויעילה יותר, ראש החץ נוצק מברזל ובקצה השני של הקשת הותקנו נוצות לייצוב המעוף. התיאורים האומנותיים המועטים ששרדו מציגים פרשים וחיילים רגלים המשתמשים בקשתות מורכבות הדומות בצורתן לקשת הססאסנית המתעקלת בחדות בקצה ויוצרת כמעיין S כפולה - צורה שאפיינה קשתות של צבאות מוסלמיים במשך מאות שנים, שהיו בעלי טווח יעיל של 180–240 מטר. אשפת החצים הייתה עשוי מעור או עץ והחצים הונחו בה כשראש החץ פונה מטה. בתקופת הח'ליפות היו רוב הקשתים חיילים רגלים אך עם כניסת הלוחמים הטורקים לשורות הצבאות המוסלמיים התהפכה המגמה וקשתים רכובים הפכו ליחידות המרכזיות בצבאות אלו.
הצבאות המוסלמיים הראשונים
בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם - עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" - השהאדה. הצבאות המוסלמיים הראשונים, תחילה תחת פיקודו של הנביא מוחמד ולאחר מכן בהנהגת ממשיכי דרכו, ועד לצבאות השושלת העבאסית התפתחו באופן מהיר ורציף מצבאות לא-סדירים בעלי כלי נשק ותורת לחימה פרימיטיבית, לצבאות מצוידים ומאומנים היטב. הצבאות הראשונים לחמו ככל הנראה במבנים צפופים על מנת לתת הרגשת ביטחון ללוחמים המוסלמים שסבלו מנחיתות מספרית, מבנים אלו הושפעו ככל הנראה ממבנים ביזנטיים, דרשו מיומנות גבוהה ובהיעדר משמעת צבאית גבו קורבנות רבים. חיילים רגלים השתמשו בחרבות קצרות יחסית וגם בקשתות. סוסים היו כלי מלחמה יקר ערך, הפרשים עלו על הסוסים רק לפני הקרב ושימשו ככוח שמטרתו ניצול הצלחה כנגד כוחות אויב שאיבדו את אחידות המבנה או במנוסה. עם הפריצה של הצבאות המוסלמיים שימשו גמלים להסעת חיילים רגלים אל שדה הקרב כך יכלו צבאות מוסלמים להתגבר על נחיתות מספרית ולהכות באויב בתנאים ומקומות נוחים למוסלמים ותוך שימוש בטקטיקות הפתעה.
עד לקרב הירמוך הקפידו המוסלמים להשיג עליונות מספרית בקרבות מכריעים. שלוש יחידות הפשיטה הקטנות יחסית, שתקפו את עבר הירדן וסוריה ומנו לא יותר מ-7,000 לוחמים כל אחת, התאחדו לצבא אחד ובו כ-15,000 לוחמים, שלחם בשנת 634 בקרב אג'נדיין בצבא הביזנטי, שגודלו נאמד בכ-10,000 לוחמים. בקרב הירמוך נאספו יחידות אסלאמיות-ערביות מכל קצות הלבנט והמזרח הקרוב, ובהן גדוד הפרשים תחת פיקודו הישיר של ח'אלד בן אל-וליד, ובו כ-3,000 לוחמים בסך הכול. בגיוס כללי הצליח הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב להעמיד מול הצבא הביזנטי צבא אסלאמי שגודלו נאמד ב-25,000 חיילים, כולל יחידות פרשים.
טקטיקה וחימוש
הפרשים הערבים השתמשו תחילה בגמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת. עם התפתחות העימותים והתעצמותם החל שימוש בסוסי מלחמה, שליוו את הגמלים ונכנסו לפעולה רק בשדה הקרב ממש, מאחר שהגמלים הצטיינו יותר כבהמות משא ולא היו אמינים בקרב. טקטיקות הקרב של הצבא הערבי כללו התקפות פתע והתשה של היריב, תוך מאמץ להימנע מאבדות עד כדי נסיגה והימנעות מקרב, אם היה חשש כי כוחו של האויב עדיף.
טקטיקות הלחימה היו לעיתים הגנתיות, וחיל הרגלים, לעיתים חמוש בשריון כבד, שימש העוגן ומרכז הכובד של קו החזית, כאשר יחידותיו משתמשות במכשולים טבעיים כמשענת. החיילים עמדו בשורות והתקדמו לכיוון היריב באותו מבנה, תוך שיחידות שונות מחליפות עמדות מול פני היריב על מנת לשמר כוחות. יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים. יחידות הפרשים, שהיו בדרך כלל קטנות בסדרי הכוחות מיחידות הרגלים, שימשו לעתודה ניידת ולמהלכי איגוף. הפרשים פעלו מהאגפים או דרך המרכז של חזית המוסלמים ותקפו לאחר שחיל הרגלים והקשתים הצליחו לערער את קווי האויב או לשבור את מומנטום ההתקפה שלו.
יחידות פשיטה קלות
אחד ממושגי היסוד הצבאיים המאפיינים את פריצת צבאות האסלאם הוא הראזי המציין את הלוחמים אשר נטלו חלק בראזייה, ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים, תחילה על ידי שבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות, במרבית המקרים לא מוסלמיות. לאחר מכן הוצמד השם לטקטיקה של צבאות מוסלמים ולאחר מכן צבאות של האימפריה העות'מאנית - יחידות פשיטה מהירות שהתקיפו בעומק קווי האויב במטרה ליצור בלבול וכאוס ובמקביל לאסוף ביזה, ובעיקר מוצרי מזון, על מנת לקיים את הצבא המוסלמי ולמנוע אספקה מהאויב. לשבטי הראזי הותר לשמור את שלל הביזה וראשיהם תוגמלו מעת לעת במשרות שלטוניות אזוריות. בעיתות שלום ובהיעדר הכנסה משלל, התפתחו לא פעם עימותים בין השבטים לשלטונות. השם מופיע לראשונה בהקשר זה בראשית המאה ה-9, באזור הגאוגרפי של איראן, אפגניסטן, פקיסטן, וטראנסאוקסאניה של ימינו. ובהמשך הואדר ביטוי זה והפך לתואר כבוד השמור לאנשים אשר כיבדו את עצמם בביצוע פשיטות כנגד הכופרים, כשהביטוי הופך להיות חלק מהתואר של נסיכים מוסלמיים שונים כגון האמירים של אנטוליה. במלחמות בין האימפריה הערבית לאימפריה הביזנטית, היוו שבטים אלו את עיקר הכוח הלוחם מול הביזנטים.
צבאות מוסלמיים בימי הביניים המוקדמים
חיל הרגלים היה עמוד השדרה בצבאות הח'ליפות של בית אומיה ולאחר מכן בצבא הח'ליפות של השושלת העבאסית, כאשר נלחמו רובם ללא שריון של ממש, למעט החיילים בשורות הקדמיות למול פני האויב. ניתוח שנעשה על פי מקורות בני התקופה מעלה כי פציעות ברגליים מוזכרות באופן קבוע ובמספר אזכורים הגדול ולצידם אזכורים תכופים של תיאור פציעות מחיצים בפנים, בעוד שפציעות באזור הידיים והכתפיים מוזכרות לעיתים רחוקות יותר.
לאורך תקופת השלטון של בני אומיה היה חיל הפרשים מחולק באופן סכמתי לשני סוגים עיקריים - חיל פרשים כבד, כלומר עוטה שריון, שעיקר תפקידו בשדה הקרב היה כיחידות מחץ, וחיל פרשים קל, כלומר ללא שריון, שעיקר תפקידו היה כעתודה שנועדה להשמדת כוחות אויב שאיבדו את אחידות המבנה או שנמצאו על סף שבירה. עם תום תקופת חליפות בית אומיה והמעבר לשלטון בית עבאס השתנה גם הרכב היחידות הצבאיות ועתה הם כללו חיל פרשים כבד שתפקידו בשדה הקרב היה לתקוף את קווי האויב כשהם יוצאים אל קו החזית מתוך מבנה מגן של חיל רגלים כבד ושורות חיפוי של קשתים ששימשו גם להדוף התקפות של חיל פרשים של האויב. במקרה בו הצליח האויב לפרוץ את קווי ההגנה של חיילי הח'ליפות ירדו הפרשים מסוסיהם ולקחו חלק במאמץ להדוף את האויב כשהם נלחמים כחיל-רגלים כבד חמוש ברומח או בחניתות.
ע'למאן
הע'למאן או גולמאן, (מופיע במחקר האקדמי Ghulām) הוא שם שניתן למעמד לוחמים מיוחד בתוך הצבא המוסלמי של הח'ליפות. הם היו לוחמים מקצועיים ביחידות עילית שזכו לאימון ומעמד ייחודי בצבאות המוסלמיים, לוחמים אלו ידועים גם בשם ממלוכים. מקורם של הע'למאן מאזורים בצפון הים השחור (שבטים טורקיים קיפצ'אקים ואחרים), הקווקז (בעיקר גאורגים וצ'רקסים) וממרכז אסיה - אליהם הצטרפו (בשלב מאוחר יותר) גם עריקים מונגולים, כורדים ואף יוונים ואירופאים אחרים, הם החלו את הקריירה הצבאית שלהם כילדים חטופים שהמשותף לכולם היה הרקע הלא מוסלמי שלהם ומעמדם הנמוך כעבדים קנויים. הנאמנות המוחלטת לח'ליף שקנה אותם הקנתה לממלוכים יתרון נוסף על פני חיילים מוסלמיים מקומיים שנטו פעמים רבות לנאמנויות שבטיות ואחרות על חשבון הנאמנות לשלטונו של הח'ליף. היותם של החיילים הממלוכים זרים מהמעמד הנמוך ביותר האפשרי הגבירה את תלותם ונאמנותם הבלעדית לשליט, והפחיתה את נכונותם ליטול חלק בקנוניות נגדו. גורמים אלה ביססו את מעמדם של הממלוכים כנכס צבאי מהמדרגה הראשונה. והיוו את עוגן שלטונו כנגד קנוניות חצר מצד ערבים ופרסים. הממלוכים הראשונים גויסו עוד בתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מעתצם. הכנסת הע'למאן לצבא עוררה התנגדות קשה מקרב החיילים הערביים הסדירים. ב-836 פרצו מהומות בבגדאד וכתוצאה מכך הועברה הבירה ועמה המשמר הע'למאני לסאמרא, ושם היא נשארה עד שנת 892, עת הוחזרה לבגדאד בידי אל-מעתמד. הח'ליפים העבאסיים המשיכו לשמור על קיומן של יחידות ממלוכיות ורכשו בשבילן עבדים, לרוב ממוצא לא מוסלמי, בעיקר מהערבה האסייתית, אך גם ממזרח אירופה מאתיופיה מהמגרב ומהקווקז. המונח "ממלוכים" הפך לנפוץ רק בתקופה הסלג'וקית. עם הזמן עלה כוחם של האליטות הלוחמות, הע'למאן צברו כוח פוליטי רב ולבסוף אף העזו להתמרד כנגד הח'ליפות ולתפוס את הכוח מאחרי הקלעים.
הצי המוסלמי
במהלך המאה השביעית, הביאה התפשטות האסלאם אל מחוץ לחצי האי ערב את הח'ליפות לכלל עימות חזיתי עם האימפריה הביזנטית. ניצחונות ראשונים מול צבאות ביזנטיים הביאו לאבדן שטח אך לא לכניעה ביזנטית. לצורך המשך העימות, ועל מנת להתמודד מול היתרון הביזנטי בלוחמה ימית, שליטה על קווי אספקה ויכולת של הנחתת כוחות מהים, החלו הערבים תחת פיקודו של מוּעַאוִיָה בֶּן אַבִּי סוּפְיָאן לבנות צי כשהם מסתמכים על ידע וטכנולוגיה של ערבים נוצרים, בעיקר מכנסיות שנרדפו על ידי הביזנטים ובהם מונופיזיטים, קופטים וסורים אורתודוקסים. הערבים הנוצרים בנו את הספינות על פי ידע ומודלים ביזנטיים ושימשו כמלחים בעוד שלוחמים ערבים מוסלמים שימשו ככוח הצבאי על הספינות. בסיסו של הצי המוסלמי נקבע בטריפולי (שבלבנון), בעכו, בצור ובאלכסנדריה, ואפשר את הניצחון הימי הראשון על הביזנטיים ב"מלחמת התרנים" (655) שערער את מאזן הכוחות בים התיכון. ההצלחה דחפה את צבא הח'ליפות לתקוף את הביזנטים במאמץ מרוכז כנגד עיר הבירה הידוע גם כמצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול (678-674). לפי ההיסטוריון תאופנס המוודה, בוצעה ההתקפה הערבית באופן שיטתי: בשנים 673-672 הבטיח לעצמו הצי הערבי בסיסים לאורך חופה של אסיה הקטנה. הערבים השתמשו בחצי האי קיזיקוס ליד קונסטנטינופול בתור בסיס למשך חודשי החורף, כשבכל אביב הם חוזרים ותוקפים את ביצורי העיר. הביזנטים, תחת הנהגתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, הצליחו להשמיד את הצי הערבי בעזרת המצאה חדשה - האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב. מאידך הצליחו הערבים לכבוש את החוף הצפוני של אפריקה (תוניסיה ולוב) ולבסס בסיסי צי ששימשו לתקיפות שוד על איטליה ואפשרו מאוחר יותר את כיבוש סיציליה וספרד.
הערבים העתיקו תחילה את המבנה של ספינת משוטים או הגליאה הביזנטית הידועה גם בשם דְרוֹמוֹן. הגליאה לא הייתה שונה בהרבה מספינות המשוטים של העת העתיקה, כלומר עיקר ההנעה נוצרה באמצעות המשוטים ולא המפרש. הדרומונים הראשונים היו ספינות משוט חד-טוריות, חמושות באיל ניגוח ובחיילי צי; במרוצת הדורות הפכו לדו-טוריות, את איל הניגוח החליף חרטומן (Beak), מעין גשרון השתלטות בחרטום, והן שמו את מבטחן בלוחמת סיפונים ובירי כלי קלע ו"אש יוונית" ולא עוד בניגוח אוניות האויב. את מלאכת החתירה על המשוטים ביצעו שבויי מלחמה ואסירים. המוסלמים השתמשו גם בעבדים ולעיתים במתנדבים לתפקיד זה. המוסלמים שינו את התוכנית הבסיסית והוסיפו מעיין מגדל מוגבה ששימש להטלת אבנים ואף יכול היה לשמש בסיס לכלי ארטילריה.
צבאות סלג'וקים
הסלג'וקים היו שושלת שליטים ממוצא טורקי, שהשתלטה על מרבית עולם האסלאם והרחיבה את גבולותיו. בסיס כוחם של הסלג'וקים היו שבטי האוע'וז שהתאסלמו. הסלג'וקים התקדמו מאזור הערבה האסייתית לתוך עולם האסלאם. בתחילת המאה ה-11 הצליחו הסלג'וקים להכניע ממלכות מוסלמיות אזוריות במרכז אסיה ולבסוף הצליחו להשתלט על כל שטחי ההשפעה של הח'ליפות העבאסית. הסלג'וקים היוו כוח במזרח התיכון עד לפלישה המונגולית במאה ה-13. הסלג'וקים של רום, שישבו באסיה הקטנה המשיכו להיות כוח מקומי עד למאה ה-14.
עיקר כוחם ועמוד השדרה של הצבאות הסלג'וקים ושאר הצבאות הטורקיים היה חיל פרשים שעיקר לוחמיו היו קשתים רכובים, שנתמכו על ידי יחידות קטנות יותר של חיל פרשים כבד, שלוחמיו ולעיתים הסוסים היו מכוסים בשריון. חיל הרגלים הסלג'וקי היה מורכב בעיקר מלוחמים מתנדבים ממיליציות עירוניות הידועות גם כעייאר (ערבית: عيار), חיילים מגדודי עזר ויחידות לא סדירות משבטים טורקמנים.
גיוס
הסלג'וקים מימנו את המערכת הצבאית בתשלום של משכורת לחיילים ובמהלך שלטונו של הסולטן אלפ ארסלאן על ידי שיטת האקטאע, מונח המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת צבאותיהם. השיטה, ששורשיה בהיסטוריה המוקדמת של האסלאם, עברה מספר שינויים עד לשיכלולה על ידי הבויהים. הסלג'וקים אימצו את השיטה שבעיקרה הייתה תשלום לאדם, בדרך כלל אמיר (במשמעות של מפקד צבאי או אציל), על ידי מתן זכויות בקרקעות, זכויות אלו נתנו לאמיר את האפשרות לגבות תשלום קבוע אך ללא זכויות קניין או זכות שלטונית - בניגוד לשיטה הפיאודלית האירופאית. אמירים במעמד גבוה יכלו לחלק לאמירים נחותים בדרגה שנמצאו תחת חסותם חלק מהאקטאע המקורית שהוענקה להם בתמורה לשירותים צבאיים וכוח אדם.
בתמורה לאקטאע סיפק האמיר שירותים צבאיים, בדרך כלל מספר מסוים של לוחמים שהיו לעיתים קרובות יחידות צבאיות של ממלוכים. התפתחות הממלוכים כמעמד של אליטה צבאית הביא לכך שהאמירים הסלג'וקים נאלצו, החל מאמצע המאה ה-12, לתת מענקי אקטאע לקצינים הממלוכים הסלג'וקים.
הצבא הסלג'וקי
צבאות סלג'וקים, החל מתחילת ימי הביניים ועד להתפוררות האימפריה היו מורכבים משני גופים עיקריים: הצבא הקבוע של הסולטן, העסכר, של חיילים מקצועיים ששכרם שולם במטבע מזומן או כאקטאע והיה מורכב בעיקר מחיילים ממלוכים. הווזיר הגדול של מלכשאה הראשון, נזאם אל-מולכ, מציין בכתביו כי המספר הכולל של הצבא הסלג'וקי על כל יחידותיו הסדירות והלא-סדירות היה 400,000 חיילים. מקורות אחרים מציינים כי הצבא הקבוע של מלכשאה מנה 46,000 פרשים ומספרם ירד ל-20,000 בעת עלייתו לשלטון של יורשו, ברקיארוק.
זרוע נוספת של הצבא הסלג'וקי היו צבאות האמירים בעלי האקטאע עליהם נוספו יחידות עזר של טורקמנים, בדואים כורדים ואנשי שבטים שונים. עם התפוררות האימפריה הסלג'וקית החלו האמירים לתפוס את מושכות השלטון בחלקי האימפריה השונים ובמקביל ירד כוחו ומספר החיילים של הצבע הקבוע. האמירים השונים התחרו אחד עם השני על אזורי השפעה, כך הפך גיוס של צבאות סלג'וקים לעניין איטי - מחוסר שיתוף פעולה של חלק מהאמירים ובשדה הקרב נהגו האמירים לעיתים לסגת בפתאומיות מול פני האויב ככלי לפגיעה באמיר מתחרה או יריב מתוך גישה כי עדיף לפגוע במתחרה הסלג'וקי הישיר מאשר לעמוד מול אויב משותף. כך ניגף צבא סלג'וקי גדול מול כוח צבאי צלבני קטן במהלך השלבים האחרונים של המצור על אנטיוכיה, אירועים מסוג זה והפיצול המובנה בתוך המערכת הצבאית הסלג'וקי הקרינו אי יציבות אל המערכת הפוליטית ובסיכומו של דבר הביאו להתפרקות האימפריה.
היחידות הגדולות ביותר בצבאות של סולטנות רום הסלג'וקית והאמירויות הסלג'וקיות של סוריה ועמוד השדרה של צבאות אלו היו יחידות העזר הטורקמניות, לוחמים רכובים שהתאגדו ביחידות על בסיס של השתייכות שבטית, חמושים ברומח וחרב ולעיתים בקשת ולסו. גדודים אלו שלחמו בדרך כלל בעוז סבלו מאי הסתגלות למשמעת צבאית נוקשה ונלחמו בעיקר על מנת ליהנות מפירות ביזת השלל של האויב המובס ואיסוף דמי-כופר עבור שבויים רמי מעלה. בהיעדר הבטחה או סיכוי לאסוף שלל או שבויים הם היו עלולים לסגת מהלחימה או להימנע מלהגיע לשדה הקרב. יחידות עזר נוספות כללו יחידות של כורדים משבטי ההרים של צפון-מערב איראן שמספרם בקרב מנזיקרט היה כ-10,000 לוחמים. גם הם לחמו ביחידות בעלות שיוך שבטי, סבלו מחוסר ארגון ולחמו בעיקר על מנת להשיג שלל לאחר הקרב. ככל שהתארכה המערכה הצבאית נטו יחידות אלו לחוסר שקט ולמרדנות. מספרם של לוחמים אלו הלך ועלה בצבאות של בני שושלתו של האמיר הסלג'וקי עמאד א-דין זֶנגִי, (בערבית: عماد الدین زنكي) ששלט בחלקים גדולים מסוריה ומצפון עיראק. זנגי נחשב כאבי רעיון הג'יהאד נגד הצלבנים, ובאמצעותו הצליח ללכד את רוב מדינות הצפון למלחמה בהם, ולהשמיד את רוזנות אדסה. בעת קרב חרן בו לחמו כוחות סלג'וקים מול כוחות צלבניים מהנסיכויות הצפוניות, מנה הצבא הסלג'וקי כ-10,000 איש, מתוכם 7,000 טורקמנים ו-3,000 בדואים, כורדים ולוחמים סלג'וקים. בתקופה זו היו השבטים הטורקמנים בעלי קשר רופף לדת האסלאם ועיקר קשריהם היו על בסיס שבטי, עובדה שתרמה להבדלתם מהגוף הקבוע של הצבא.
הממלוכים היו הכוחות המועדפים בשדה הקרב. המשמעת והנאמנות תמכו ביעילות של הכוחות, בעוד שפרשים קלים במיליציות הטורקמניות נזקקו לכחמישה סוסים במערכה על מנת לפתח טקטיקות של פגע-וברח, נזקקו הממלוכים למספר סוסים קטן יותר ומערכת לוגיסטית מצומצמת ולשאת שריון ונשק כבדים יותר. יכולת זאת אפשרה ניהול מערכות לטווחים ארוכים ובתנאים קשים. הלוחמים הממלוכים נשאו קשתות אך בניגוד ליחידות הטורקמנים הייתה הטקטיקה המועדפת עליהם ירי ממצב נייח ומתוך מבנה ולא ירי תוך כדי רכיבה. קשת ממלוכי מאומן יכול היה לירות עד חמישה חיצים בתוך 2.5 שניות ולאחר מכן היה הקשת שולף חמישה חיצים נוספים מתוך אשפת חיצים פתוחה שהייתה חלק מהציוד הקבוע של הלוחם, חמשת החצים הראשונים היו פוגעים בפרש אויב שהתקרב במהירות דהירה של כ-60 קמ"ש אל הקווים של המבנה הממלוכי כאשר הוא במרחק של כ-30 מטרים.
טקטיקה
קרבות החלו בהתקפות של פגע וברח והטרדה שבוצעו על ידי הגדודים הטורקמנים במטרה להביא את האויב, בדרך כלל כוח צבאי בעל ניסיון מועט בלחימה מול פרשים-קשתים, עד שמערך הלחימה של האויב השתבש ועד לנקודה בה תקיפה מכרעת שבוצעה בדרך כלל על ידי יחידות הממלוכים סיימה את הקרב. בהיעדר יכולת לממש את יכולתם של הטורקמנים לשבש את מערכי האויב השתמשו מפקדי הצבא הסלג'וקי במערכי התקפה מסודרים ובמידת הצורך במערכים של לוחמת מצור. צבאו של מחמוד אבן עמאד א-דין זנגי, ממשיך דרכו של אביו זנגי, שאיחד את הנסיכויות הסוריות ואת צפונה של עיראק לכדי מדינה מוסלמית גדולה, נודע באדיקותו באמונה ומכאן תוארו הנפוץ נור א-דין, כלל גרעין קבע (אסכר) שמנה בתחילתו כ-1,000 ממלוכים והגיע בשיא כוחו ל-3,000 ממלוכים שחולקו ליחידות של 200 (טום) ו-70 (אולם) איש שכלי הנשק והשריון שלהם אוחסנו דרך קבע במחסנים שנפתחו רק כהכנה למלחמה. עליהם נוספו בין 10,000 ל-15,000 לוחמים סדירים למחצה מהמחוזות שנקראו למלחמה על ידי משרד המלחמה (דוואן אל גייש). יחידות פרשים נוספות, בעיקר ממוצא כורדי, נקראו לשירות תמורת תשלום והגיעו לשדה הקרב עם סוסיהם ואיתם נשק ושריון ובדרך כלל בהמת משא ונושא כלים. אספקת הצבא הייתה תחת אחריותו של קצין בכיר אך החיילים אמורים היו לדאוג לצורכי היום-יום, בדרך כלל תוך שימוש בשירותי סוחרים ואזרחים שליוו את הצבא עם שוק נייד (סוק אל אסכר). מלווי מחנה נוספים כללו אנשי דת, משפטנים, פקידים, רופאים ומתורגמנים.
צבאות פאטמיים
הפאטמים (בערבית: الفاطميون) הייתה שושלת שליטים שיעים שהתקיימה מ-5 בינואר 909 עד 1171 ושלטה על אזורים שונים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, לרבות מצרים. העילית השלטת השתייכה לענף האסמאעילי של השיעה. הח'לפים הפאטמים היו גם אימאמים שיעים, והייתה להם חשיבות דתית בעיני המאמינים האסמאעילים. הפאטמים נאבקו בח'ליפות האומיית של אל-אנדלוס, אך בעיקר בח'ליפות העבאסית הסונית שהייתה יריבתם האידאולוגית העיקרית, ועל רקע זה יש לראות את התקדמותם ממהדיה לעבר מצרים וממנה הלאה לתוך ארצות דמשק (סוריה של היום). מסעותיהם הצבאיים ונוכחותם ביבשה וגם בים, עם אחד הציים החזקים בתולדות האסלאם, עד כיבוש הח'ליפות הפאטמית בתקופת צלאח א-דין. החליפות הפאטימית ניהלה סדרת מערכות ועימותים כנגד ממלכת ירושלים הצלבנית שאף פלשה למצרים הפאטמית.
הצבא הפאטמי
בשיא כוחו, במהלך המאה העשירית לספירה, מנה הצבא של החליפות הפאטמית לא יותר מ-50,000 חיילים, כולל חילות מצב במבצרים, מהם 4,000 חיילים רגלים מלאומים שונים, 3,000 פרשים, כוח מיוחד של 1,000 שומרי ראש אפריקאים שנשאו כלי נשק מוכספים, ו-500 שומרי ראש של הווזיר העליון. מסע מלחמה משמעותי נוהל על ידי צבא של כ-10,000 חיילים סדירים ומספר אלפי חיילים לא-סדירים. במהלך המאות ה-11 וה-12 חל צמצום בגודל הצבאות לאור אובדן הטריטוריות של צפון אפריקה והידלדלות מאגר המגויסים באזור אנטליה עם התפשטות האימפריה הסלג'וקית. מגמה זו עודדה בניית צי משמעותי - אחד הגדולים והחשובים בעולם המוסלמי. צי זה אפשר למפקדי הצבא לשלוח יחידות קטנות יחסית לנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית במהירות ועל ידי כך לתת תשובה לבעיות צבאיות ביעילות.
הצבא הפאטמי נשען על מאסה של חיל רגלים שהורכב מיחידות על בסיס של שיוך לאומי, הלוחמים בשורה הקדמית במבנה לבשו שריון, במערך הגנתי הם צופפו את השורות ויצרו מעיין קיר מגן ממגנים והשתמשו בחניתות שלהם על מנת ליצור מכשול, השורות האחוריות תמכו במאמץ ההגנה על ידי הטלת כידונים וירי של חיצים על האויב התוקף. בעת התקפה נע המבנה כגוף אחד ובעת הכושר יצאו יחידות מחץ להתעמת עם האויב, יחידות פרשים פעלו במקביל להגן על האגפים הפגיעים של מבני חיל הרגלים. הציוד של החיילים הפאטמיים שיקף את המסורת הצבאית המוסלמית, מגנים גדולים יחסית בצורת עיגול או דלתון, החנית הייתה כלי הנשק העיקרי לקרב פנים אל פנים והחיילים נשאו גם חניתות, חרבות ערביות וקשתות מורכבות.
חייל הרגלים כלל יחידות גדולות של שכירי חרב דיילמיטים ממוצא איראני, אשר היו חמושים בעיקר בחנית הידועה בשם "זופין", שהייתה בעלת זוג להבים, אחד בכל קצה, גרזן ומגן גדול בצורת דלתון. יחידות מיוחדות כללו לוחמים שהשתמשו בכלי תבערה, ומפקדי יחידות אלו היו חמושים בחרב מתעקלת בסגנון איראני או טורקי.
יחידות של חיילים שחורי-עור, חלקם עבדים ממוצא סודני וחלקם שכירי חרב מאתיופיה או נמיביה, היה ידועים בנאמנותם וגם בהופעה מרשימה, ותכונות אלו הביאו לכך שיחידות אלו שימשו כשומרי ראש ויחידות משמר בארמון. הם היו חמושים ברומחים קצרים ולעיתים בחניתות. הם לבשו בגדים מרופדים להגנה ונשאו מגנים גדולים מצופי עור.
ארמנים שימשו בתפקידי מפתח במערכת השלטון הפאטמית וגם בצבא הח'ליפות, ומערכת קשרים לא שגרתית זו החלה עם כיבוש הממלכה הארמנית על ידי האימפריה הביזנטית בתחילת המאה ה-11, אז הגיעו פליטים ארמנים ובהם חיילים וחברים באליטה הצבאית הארמנית למצרים. מהלך זה התאפשר עם עלייתו לשלטון של הווזיר הארמני-מוסלמי באדר אל-ג'מאלי והמשיך במספרים גדולים יותר עם עלייתו לשלטון של בנו, אל-מלכ אלאפדל.
חיל הפרשים הפאטמי היה מורכב מיחידות שונות בדומה לחיל הרגלים, והבסיס נשען על פרשים מאזור לוב, ובנוסף על יחידות של פרשים ממוצא טורקי - ככל הנראה צאצאים בני-חורין של ממלוכים ואליהם נוספו פרשים ממלוכים ממוצא טורקי ששימשו כיחידות עילית. החל מהמאה ה-11 היה רובו של חיל הפרשים הפאטמי חיל פרשים כבד, מצויד בשריון שרשראות עטוי בבגדי בד מעוטרים, שינוי זה גרם לכך שהרומח נזנח כנשק עיקרי והחרב תפסה את מקומו.
יחידות צבא הקבע בצבא הפאטמי ובעיקר יחידות הפרשים קיימו שגרת אימונים קבועה במחנות צבא ובתי ספר צבאיים שפעלו מסביב ולעיתים בתוך מרכזי שלטון וארמונות. במרכזים אלו אומנו גם מתגייסים חדשים תחת פיקוד של קצין "אוסטד", כלומר אדון או מורה. החיילים למדו והתאמנו, בתקופה שנמשכה בין שלוש לשבע שנים, את השימוש בחץ-וקשת, לחימה ושימוש ברומח וחרב ואת אמנות הרכיבה על סוס, ובמקביל נלמדו כישורי פיקוד ואדמיניסטרציה. במאה ה-11 נכנסה הח'ליפות לסדרת עימותים עם ממלכת ירושלים הצלבנית, אשר חשפו את חולשות הצבא הפאטמי וכפו על המערכת לבצע שינויים מהותיים. כך נזנחו לימודי האדמיניסטרציה והדגש הושם על אימונים צבאיים אינטנסיביים, הפאטמים פעלו להגדלת היקף הכוחות ולצורך כך פתחו שבעה מרכזי אימון נוספים בהם התאמנו 3,000 מגויסים חדשים - בניהם של חיילים ותיקים ששירתו בצבא הפאטמי. בסיכומו של התהליך נוספו לצבא שני גדודי פרשים של כ-5,000 לוחמים בסך הכול.
הפאטמים שילמו אחת לחודש במזומן לחלק מיחידות הצבא, ויחידות אחרות מומנו על ידי מערכת האקטא - תהליך שהלך והתעצם בסוף התקופה במהלך המאה ה-12. שטחי האקטאע אותרו וחולקו על ידי יחידה מנהלי מיוחדת במשרד הביטחון הפאטמי, ומענקי אקטאע גדולים נמסרו בדרך כלל לראשי שבטים שבתמורה התחייבו להעמיד לרשות הח'ליפות גייסות. מענקי אקטאע קטנים יותר, לעיתים על סף המדבר, נמסרו לשבטים בדואים.
הח'ליפות הפאטמית סבלה במהלך המאה ה-11 מסדרת אסונות טבע, ובראשם מגיפות שהביאו לתמותה גבוהה וצניחה במספר הנתינים, רבים מבעלי האקטאע נאלצו לעבד את האדמה במו ידיהם וחדלו מלשמש כחיילים. המשבר הוביל את הממשל לצעדים נואשים של העלאת מיסים, כספים שבחלקם נועדו לממן את הצבא, ואי יציבות כלכלית ופגיעה בשכר החיילים הובילו למרידות תכופות בשורות הצבא וערערו את יציבות השלטון.
בצבא היו ארבע דרגות של קצונה (קאיד - قائد) ושלוש דרגות בכירות של אמיר, כל דרגה עם מדים ייחודיים לה. בראש הפירמידה ניצב ה"אמיר אל-גייש" - מפקד העליון של הצבא (امير الجيوش). אדם זה היה ממונה לפני המאה ה-11 גם על חילות המצב הפאטמיים בסוריה ולאחר שהסלג'וקים תפסו את דמשק נותרו חילות המצב בערי הנמל הפאטמיות תחת פיקודו, החשובה שבהן הייתה אשקלון שהייתה נמל בעל חשיבות אסטרטגית וכונתה על ידי המוסלמים "ארוסתה של סוריה.
הצבא הפאטמי פעל במבנים דומים לצבא הסלג'וקי, יחידות סיור פעלו לפני הגוף העיקרי. שיירת המשא הורכבה מגמלים ופרדות.
הצי הפאטמי
אחת הזרועות המשמעותיות והפעילות ביותר בצבא הפאטמי היה הצי, שבשיאו היה הגדול ביותר בעולם הערבי והיווה כוח צבאי משמעותי במזרח ומרכז הים התיכון, אחד משלושה ציים קבועים יחידים בתקופה זו (האימפריה הביזנטית וסיציליה הנורמנית הם הציים האחרים), במהלך המאות העשירית עד המאה ה-12. על אף גודלו ומשקלו הצבאי לא הצליח הצי הפאטמי לממש את השליטה על חופי החלק המזרחי של הים התיכון לכלל הגמוניה מול הצי של האימפריה הביזנטית. הצלחה חלקית מאוד נרשמה גם בביצוע המשימה לעצור את התקדמות הגדודים הצלבניים ולחסום את נתיבי האספקה הימיים שהזינו את הצבא הצלבני בגייסות ואספקה מאירופה. הצי המשיך להוות אחת מהיחידות העיקריות והחשובות בצבא הח'ליפות עד לסופה בשנת 1169. במהלך המאבק בין הח'ליפות לצבא ממלכת ירושלים הועלתה עיר הבירה פוסטט (קהיר המודרנית) באש ואיתה בער גם חלקו הגדול של הצי ומחסני הנשק.
בתקופת השלטון הפאטמי בתוניסיה במאה ה-10 עגן הצי בעיר הבירה מהדייה ובנמל של העיר הלובית טריפולי. נמל אסטרטגי נוסף היה בפלרמו שבסיציליה. היסטוריונים מוסלמים בני התקופה, אל-מקריזי ואבן ח'לדון, מתארים בהגזמה גדולה צי ענק המונה 600 ואפילו 900 ספינות קרב, הגזמה שניתן לייחס למוניטין האגדתי שמיוחס על ידי בני דורות מאוחרים לצי הפאטמי ששלט בים התיכון. מאידך, המקור ההיסטורי היחיד המתייחס לבניית ספינות עבור הצי הפאטמי מציין את הקשיים בהשגת חומרי גלם ובעיקר עץ שיובא מסיציליה ואף מהודו.
במהלך המאה ה-11, במהלך העימות מול ממלכת ירושלים הצלבנית, מנה הצי הפאטימי - על פי הערכות, כ-75 גליאות ו-20 ספינות משא מסוגים שונים ו-5,000 מלחים וחיילים, מספר זה מציג את הצי בשיא כוחו אך למעשה ברוב התקופה היו המספרים נמוכים יותר בגלל בעיות כוח אדם, אובדן של ספינות בקרב או בסערות ובעיות תחזוקה. המפקד הראשי של הצי החזיק בדרגת אמיר אל בח'ר "מפקד הים" (בערבית: أمير البحر), תואר ממנו התפתחה הדרגה אדמירל שהיא דרגת קצונה בכירה בציים בעולם.
בגלל מגבלות הגליאה הייתה הלחימה הימית של התקופה מוגבלת לתקופה שבין מאי לספטמבר בהן הים התיכון שקט יחסית, והתנהלה לאורך החופים בלבד ולא בים הפתוח. היכולת ההתקפית המוגבלת של הספינות הכתיב טקטיקות זהירות שהכתיבו מהלכים שמטרתם הראשונית הייתה לשמור על שלמות הספינות, הצי נשלח לקרב כאשר ניתן היה להבטיח עדיפות מספרית ושימוש בגורם הפתעה. הקרב החל מטווחים שאפשרו ירי בחצים ואבני קלע, כידונים ולבסוף אש יוונית. הציים חתרו אחד אל השני מתוך מטרה להרוג את אנשי הצוות של ספינות האויב ולהשלים את המהלך בעליה על סיפון אונייתו. מהלך זה - תפיסת אוניות האויב, הכריע בסופו של דבר את הניצחון בקרב.
הצבא האיובי
השושלת האיובית, איחדה את המזרח התיכון הערבי-מוסלמי ואת המשאבים של הצבאות השונים. במצריים הסתיים שלטון הפאטמיים והיא הפכה למרכז שלטוני וצבאי של האיובים, שצבאם היה כוח מורכב שגויס ונבנה מחדש לפני קרב או מערכה על פי הצרכים. בראש הפירמידה עמדו הממלוכים וחיילים מיחידות המשמר של הסולטן, הממלוכים של הנסיכים והאמירים ומתחתיהם יחידות אזוריות, שכירי חרב, ויחידות נוספות. את עמוד השדרה של הצבא האיובי תפסו יחידות הפרשים המאומנות והאמינות של הממלוכים, יחידות הפרשים הבדואים ששירתו בצבא הפאטמי ויחידות הפרשים הטורקמנים של הסלג'וקים נדחקו למעמד משני כיחידות תומכות, שתפקידן מוגבל בשדה הקרב. כלי הנשק העיקרי של הפרשים הממלוכים היה החץ וקשת והם התמחו בתנועה מהירה כשהם יורים תוך כדי רכיבה, סגנון לחימה זה שהכתיב זהירות בהתקפה שאב את ההשראה הטקטית מגדודי הממלוכים ששירתו את הצבא הסלג'וקי. המערכת הצבאית האיובית, שהייתה ריכוזית ויציבה יותר, הביאה שיפור באימון הגייסות עד שבתום התקופה היו הפרשים הממלוכים מסוגלים לעצור התקפה של חיל פרשים כבד צלבני על ידי שימוש במטחי חיצים בקרב הירביה בשנת 1244. למרות משקלם המרכזי במערך הצבאי האיובי לא הגיע מספר הלוחמים הממלוכיים ליותר מ-20% ממספר החיילים הכולל של הצבא, כלומר לא יותר מכמה אלפים מתוך כ-10,000 פרשים במצרים.
מספרים אלה כוללים את חילות המצב וגם בעת מסע צבאי משמעותי מחוץ לגבולות הסולטנות היה מחצית ממצבת הכוחות נותרת מחוץ למצבת הלוחמים הפעילים. כך היה הצבא המוסלמי בעת הקרב המכריע של קרני חיטין מורכב בעיקר מפרשים קלים ומצבתו הייתה כ-12,000 חיילים ולא יותר מ-18,000.
יחידות הממלוכים ויחידות פרשים
הלוחמים הממלוכים לבשו חליפות שריון והיו חמושים היטב, על פי הצרכים הטקטיים. הגדודים המובחרים השתמשו בשריון מורכב שכלל לוחות שריון המחוברים אחד אל השני והגן על הגוף, הזרועות והירכיים שמשקלו כ-10 קילוגרם, מתחתיו נלבשו בגדי בד בדרך כלל עם עיטורים ומתחתיו "חולצה" של שריון שרשראות במשקל של כ-10 קילוגרם. פרשים אחרים השתמשו בשריון קשקשים או שריון שרשראות פשוט. הסוסים זכו להגנה חלקית על ידי לוחות שריון שהגנו על הראש וגוף הסוס. הקשת העיקרית בשימוש הייתה קשת ערבית מורכבת אך גם קשת מוצלבת. על פי הצורך יכול היה לוחם ממלוכי לרדת מסוסו על מנת לירות חיצים בריכוז ודיוק, אם הלוחם איבד את היכולת להילחם מגב הסוס הוא היה ממשיך להילחם לעיתים תוך שימוש בקשת ולבסוף בקרב פנים אל פנים בחרב. תורת לחימה זו משתקפת בספרים שנכתבו בתקופה על ידי הוגי דעות צבאיים מוסלמים ולאחר מכן בתקופת האימפריה הממלוכית. הכותב האיובי אל-טרסוסי ממליץ ללוחם המוסלמי לירות את החץ הראשון בסוסו של פרש כבד המסתער לכיוון הקשת, ואם דוהר פרש האויב עם חרב שלופה ממליץ הכותב להמתין עד לצמצום המרחק למינימום ואז לירות את החץ על מנת להבטיח פגיעה יעילה בחץ ראשון, אם הפרש מסתער ובידו חנית או רומח ההמלצה היא לשמור על מרחק בירי ולהכין חרב ומגן מוכנים לניהל קרב פנים אל פנים אם החץ יחטיא את מטרתו. הממלוכים תקפו את אויביהם בגלים ונסוגו לפני המתקפה הבאה כשנסיגתם מאובטחת על ידי יחידות עילית כבדות שריון. טקטיקה זו הייתה פיתוח של טקטיקה ערבית מוקדמת שהתבססה על טקטיקה ביזנטית, שגרסה הפעלת פרשים-קשתים במשימות מחץ.
יחידות פרשים אחרות בצבא האיובי חולקו על פי אזורי מוצא והיו בעלות מאפיינים ייחודיים. מספר רב של פרשים כבדים גויסו מאזור הג'זירה (מסופוטמיה עילית), אזור בשטחה של סוריה, המצוי בין הפרת והחידקל שהתמחו בשיטות לחימה של השבטים הטורקמנים. יחידות פרשים אחרות ממוצא כורדי גויסו מקרב לוחמים מקצועיים, הם היו חמושים בחניתות וחרבות ארוכות ולבשו חליפות שריון מלאות ובידם החזיקו מגנים קמורים גדולים מצופים עור ובניגוד לממלוכים לא השתמשו בקשת ככלי נשק עיקרי.
יחידות הפרשים הקלים היו מועטות יותר ומשקלן בתמרונים ובקרבות היה בעל חשיבות פחותה, היחידות שימשו לצורכי תמרונים מהירים - פשיטות אל תוך שטחי אויב, תקיפה והחזקה של מוצבי חוץ מבודדים וביצוע מארבי פתע. מקורות היסטוריים צלבניים מתארים לוחמים אלו כמי שנלחמו ללא שריון כלל מאחר שהאמינו שאין אפשרות להימלט מגורל ומיום המוות שנקבע מראש. יחידות אלו היו חמושות בחץ וקשת וניהלו קרבות פנים אל פנים עם אלות, רומחים עשוים מוטות במבוק ופגיונות.
חיל רגלים
מקומו של חייל הרגלים בצבא האיובי נקבע על פי המהלך המתוכנן ומטרות המערכה הצבאית, אך בכל מקרה מדובר בזרוע חשובה של הצבא. משעבר הצבא האיובי למתקפה כנגד המדינות הצלבניות הושם הדגש מקרבות תנועה ותמרון למערכות מצור בהם היה לחיל הרגלים מקום חשוב הן במצור והן בקרבות עם חיל המצב של האויב. חיל הרגלים כלל יחידות ממדינות שונות באימפריה האיובית - מיליציות מערים סוריות היו מקור חשוב לגיוס חיילים רגלים, ויחידות אחרות התמחו בלוחמה בתנאים מיוחדים - כך למשל גדודים של חפרים מהעיר חלב התמחו בלחימת מצור וכריית מנהרות ויחידות של קשתים החמושים בקשת מוצלבת. לוחמים ממלוכים צעירים ובדרגה נמוכה איישו כחלק ממערכת האימונים שלהם גדודים של חיל רגלים. במהלך קרב פנים-אל פנים צעדו גדודי הרגלים קדימה אל מחוץ למבנה והתייצבו בשורות לפני יחידות הפרשים ומאחרי "קיר מגן" של מגנים גדולים.
תקציב
תקצוב ותשלום לגייסות האיוביים היה חלק ממערכת כלכלית מורכבת. חלק מהיחידות הצבאיות קיבל תשלום במזומן עבור השירות: היחידות הממלוכיות, הפרשים הכורדים והיחידות של החיילים הטורקים קיבלו תשלום בתעריף הגבוה ביותר. יחידות של חיילים בדואים ויחידות של הסולטנות הפאטימית לשעבר קיבלו מחצית מסכום זה, יחידות צי כרבע הסכום הגבוה ויחידות תמיכה ערביות כשמינית.