cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
סביבת האנדרטה
ב-1991 עבר שטח הגן סביב מבנה האנדרטה שדרוג שכלל יישור והסדרת השטח, הוספת אדמת גן, שיפוץ מתקנים וריצוף רחבת ההנצחה ושבילי ההליכה. בשנת 1998, לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באותה שנה, תרמה הפסלת עליזה פרקש לגן הציבורי גן פסלים ובו ארבעה פסלי נשים, פרי עבודתה. בין השנים 2013–2018, נותצו ראשי הפסלים על ידי משחיתים. בשנת 2021 מימנה לקראת יום הזיכרון, עיריית נשר את שיקום הפסלים על ידי הפסלת עליזה פרקש, והוסיפה מצלמות אבטחה במקום.
שינויים במבנה האנדרטה ובלוח ההנצחה מחוץ למבנה
על בסיס עמדה מבוצרת מבטון שהוקמה ב-1947, החלו בשנת 1950 את בניית האנדרטה, שבצדדיה המערבי והמזרחי ניתן להבחין עד היום בחרכי ירי שנותרו בשלמותם. על העמדה הציב האמן מיכאל קארה תבליט של חייל ומעליו מגן דוד עשוי בטון. הרחבה הצפונית בחזית מבנה האנדרטה הייתה קטנה מהרחבה הקיימת באתר נכון לשנת 2022, ובחזיתה הייתה בריכת דגי נוי. שטחו של המבנה המקורי היה 38 מ"ר, ומגדל הבסיס התנוסס לגובה של 7.8 מטר. במהלך השנים חלו באנדרטה מספר שינויים. בשנת 1956 הוצמד למבנה המקורי מבנה נוסף, ששימש להנצחה. המבנה קיבל צורה של האות ד' והורכב משני מבנים מלבניים שחופו בטיח בהיר.
מחלקת המחקר של הרשות השופטת
פעילות המחלקה
מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט. במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
שינויים במבנה האנדרטה ובלוח ההנצחה מחוץ למבנה
בשנת 2012 החליט ראש עיריית נשר, דוד עמר, לערוך שינויים מפליגים במבנה האנדרטה מתוך כוונה להפוך את האתר למקום תוסס שיפעל לא רק בימי הזיכרון. בפועל עד אפריל 2023 לא נעשה כל שימוש במבנה, והוא נפתח לציבור רק בערב יום הזיכרון. ומשנת 2022 גם ביום העצמאות
מחלקת המחקר של הרשות השופטת
פעילות המחלקה
המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל. שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
שינויים במבנה האנדרטה ובלוח ההנצחה מחוץ למבנה
בשנת 2013 החלו העבודות לחידוש מבנה האנדרטה. המבנה שנוסף בשנת 1956 הוחלף במבנה אלכסוני המטפס לגובה של 5.6 מטר. בתוך המבנה הוקם חדר מדורג בצורת אודיטוריום קטן, שבקצהו נפתח חלון גדול שממנו נשקף הנוף של שכונת רמות יצחק בנשר. השינויים הללו כמעט הכפילו את שטח המבנה ל-72 מ"ר. הקיר הפנימי בתוך המבנה נהרס ועימו הוויטרינות שבהן הוצגו כלי נשק ששימשו את לוחמי "ההגנה". ציור מקורי של האמן מיכאל קארה נהרס אף הוא עם הריסת הקיר.
מחלקת המחקר של הרשות השופטת
פרסומים
פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית. כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור. מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל. מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
שינויים במבנה האנדרטה ובלוח ההנצחה מחוץ למבנה
במסגרת התכנון המחודש של המבנה, הוסר מהקיר הדרומי לוח שבו הונצחו 25 חללים שהשתתפו במלחמת העצמאות. הלוח הועבר למשמרת לעיריית נשר, אולם ברבות השנים נעלמו עקבותיו. באפריל 2021 נמצא חלק מהלוח כשהוא שבור לשני חלקים גדולים. לוח ההנצחה לאחר שיקום הוחזר לאנדרטה באפריל 2023. תוכניות לשיקום הציור של מיכאל קארה, הוכנו על ידי עיריית נשר אך נכון לאפריל 2023, הן טרם יצאו לפועל.
תמונות החללים שהופיעו על גבי הקירות בתוך המבנה הוחלפו ב-78 תיבות הנצחה שכללו את תמונת החלל משמאל, ופרטי החלל החרותים מימין על דלת נפתחת המציינים: שם משפחה, שם פרטי, כינוי, דרגה, גיל, תאריך מוות עברי ולועזי. לוח ההנצחה שהוצב מחוץ לאנדרטה, הכולל את שמות החללים, היה עשוי מלוח בטון שהותקן על גבי קיר אבנים לא מסותתות. על גבי לוח הבטון צוינו שמות החללים באותיות שחורות ללא ציון תאריך נפילתם. בתחתית לוח הבטון נכתב: ללא ציון שמות החללים. במשך השנים נוספו חללים נוספים ללא סדר כרונולוגי של תאריך נפילתם. בשנת 2015 הוחלף לוח ההנצחה המקורי בלוחות הנצחה חדשים עשויים משיש שהוצבו על גבי לוח אבן גדול. ליד כל שם צוינו דרגתו של החלל ותאריך מותו העברי והלועזי. כמו כן נוספו גם שמות חללי טבח בתי הזיקוק.
בקיץ 2016 התגלה סדק עמוק בתבליט שיצר מיכאל קארה בראש האנדרטה וחלק ממנו נפל והתנפץ. התבליט תוקן על ידי משמרים של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב-25 בנובמבר 2021 הוסף לקיר האנדרטה פסל מתכת בדמות נשר שעוצב על ידי האדריכל יהודה יהב שכינה את יצירתו "הנשר החלול". על הביצוע הופקד הפסל חן וינקלר. היצירה הותקנה מעל הקיר שבו מונצחים שמות החללים.
במרץ 2022 הוסרו כל שמות החללים מקיר ההנצחה. ובאפריל 2022 הושלמה התקנת לוח השמות על קיר ההנצחה מחוץ למבנה. הוספו תיבות הנצחה בתוך המבנה והוספו שמות חללים בתוך מבנה האנדרטה: 24 תיבות הנצחה, שכוללות 18 חללי צה"ל ו-6 חללי פעולות איבה. הוכנה גם תשתית להוספת תיבות הנצחה אם יידרשו בעתיד. נכון לאפריל 2023, מספר תיבות ההנצחה מגיע ל-102 תיבות. 94 של חללי נשר במערכות ישראל ו- 8 חללי פעולות איבה. לוח ההנצחה מחוץ למבנה כולל 142 שמות המחולקים ללוחות נפרדים: 93 חללי צה"ל ומערכת הביטחון, 7 חללי פעולות איבה, שני חללים מבני קהילת יהודי בפלורידה, קהילה אחות של נשר, 39 חללי טבח בתי הזיקוק וחלל נוסף מבז"ן שנהרג באותו יום.
חללי מערכות ישראל המונצחים באנדרטה בנשר
חלק מחללי מלחמת העצמאות שגרו בנשר אינם מונצחים באנדרטה. בספר "בני נשר" המנציח 30 חללי מלחמת העצמאות מנשר, שערך אברהם ברוידס, מופיעים שמותיהם של עשרה חללים שהגיעו ל"מעון עולים בנשר" שהוקם באוגוסט 1947 ביוזמתם של מרים רוגוז'יק וחיים שלח מנשר. המקום הוקם בחסותה של מועצת פועלי נשר בבנייני המחנה של הצבא הבריטי ששכן על הגבעה שהיום נקראת גבעת העמדות ממזרח לכביש 7212 ומול הגבעה ממערב לכביש זה (היום בשטח בית הספר היסודי בית יהושע). רוב העולים שם היו מעפילים. ב-8 במרץ 1948 התגייסו כ-80 מעולי המעון. עשרה מתוכם נהרגו בקרבות מלחמת העצמאות.
ל"ט חללי טבח בתי הזיקוק
ב-30 בדצמבר 1947 (י"ז בטבת תש"ח) אירע טבח בתי הזיקוק במפרץ חיפה. בטבח, שהתחולל בעקבות התקפה של האצ"ל בה נהרגו שישה פועלים ערבים, נהרגו 39 יהודים שעבדו במקום. בעקבות הטבח יצאו כוחות של הפלמ"ח וגדוד 21 מחטיבת כרמלי לפעולת תגמול בכפרים בלד א-שייח' וחוואסה שתושביו בצעו את הטבח. בפעולה זאת נהרגו חנן זלינגר, חיים בן דור ועמוס גלילי המונצחים בנשר. ב-2015 הוספו שמות ההרוגים בטבח בתי הזיקוק לאנדרטה בעיר נשר.
מנוע דיזל-חשמלי
מנוע דיזל-חשמלי או מנוע דיזל-חשמל הוא מנוע מורכב לכלי רכב המפעיל בשילוב מנוע חשמלי ומנוע דיזל. המנוע החשמלי משמש לסיבוב הגלגלים והפעלת כלי הרכב, בעוד שמנוע הדיזל מפעיל גנרטור המספק חשמל למנוע החשמלי. שיטת הנעה זו נחשבת ליעילה יותר מהנעת דיזל ישירה בכלי רכב גדולים כדוגמת קטרי רכבת ואוניות, משום שרק מנועים חשמליים מסוגלים לספק מומנט כוח מלא במצב עמידה, דבר הקריטי ברכבות ואוניות בשל גודלן, ואשר מנועי דיזל אינם מסוגלים לעשות. בתיאוריה, משאיות סמי-טריילר ומשאיות עפר, יכלו גם כן להשתמש בהנעה דיזל-חשמלית במקום בתמסורת ידנית, אך הדבר היה מכביד על משקל הגורר, מעבר למותר בחוק על הכביש (ואכן רק משאיות מכרות ענקיות שנוסעות רק בשטח העבודה שלהן, מונעות בהנעה דיזל-חשמלית). מנוע דיזל-חשמלי מכונה לעיתים מנוע היברידי, אם היא איננה בהקשר של קטרים וציוד נייד רכבתי וכן בספנות (במיוחד בתחום הציוד מכני הנדסי), גם בגלל השימוש במנוע בעירה פנימית ומנוע חשמלי, וגם כי במקרים שבהם נעשה שימוש מסורתי בהנעת דיזל ישירה בציוד כבד (כמו בכלי צמ"ה), הדבר עשוי אף לתת את היתרון של החיסכון בדלק המזוהה עם הנעה היברידית בנוסף למומנט כוח מלא במצב עמידה.
קטרי הדיזל-חשמל הם קטרי הדיזל הנפוצים ביותר בעולם. בקטרים הללו מנוע הדיזל יוצר חשמל בעזרת גנרטור הנמצא בתוך הקטר. החשמל שנוצר בגנרטור מניע את המנועים החשמליים שבתורם מסובבים את הגלגלים. כך שלמעשה, קטר דיזל חשמלי הוא קטר חשמלי הנושא עליו את תחנת הכוח שלו.
באוניות נעשה שימוש במנוע הדומה לזה של קטרי דיזל, רק ששם הגנרטור אשר מייצר את חשמל למנועים החשמליים המניעים את הספינה מופעל תכופות על ידי טורבינת גז ולא על ידי מנוע דיזל (חוץ מבספינות קטנות יותר או במעבורות). גם אוניות קיטור השתמשו בטורבינות הקיטור למטרה זו. בצוללות לא גרעיניות, מנוע דיזל מפעיל גנרטור להטענת המצברים וכן להפעלת המנועים החשמליים של הצוללת, כאשר היא מעל למים, וכאשר הצוללת נמצאת מתחת למים, המנועים החשמליים שמניעים את הצוללת מופעלים מהמצברים. צורת הנעה זו, מזכירה במקצת הנעה היברידית טורית.
בשנת 2009 השיקה חברת קטרפילר את ה-CAT D7E, דחפור דיזל-חשמלי. לטענת קטרפילר מנוע הדיזל חסכוני בדלק בשל גודלו וכן העובדה שהוא עובד במהירות סיבוב קבועה ומשפר את התפוקה בכ-10%.
יצחק רבינו אלבעלי
הרב יצחק רבינו אלבעלי (יצחק אלבעלי השני) (1786 – 16 באוגוסט 1842) היה רב, דיין וראש ישיבה באזמיר. מחבר ספר פרי העץ על מסכת עבודה זרה.
תולדותיו
נולד לרבי נסים משה, בנו של הרב יוסף אלבעלי, בנו של הגאון הרב יצחק אלבעלי (הראשון), מחבר ספר אמר יצחק (אזמיר תרכ״ג).אחותו הייתה סולטאנה, שנישאה לר' יצחק רוסו. לימד בישיבת מגן שאול באזמיר, אותה ייסד הגביר גרשון שאול מורינו, שמינהו לראש הישיבה. שימש כדיין בעיר והחליף תשובות עם הרב רפאל יוסף חזן, מחבר ספר חקרי לב, שגם הסכים לספרו של הרב יצחק, פרי העץ.
מרן החבי"ף מפליג בשבחו: . היה ידוע כבקי בגדול בש"ס, בברייתות ובתוספתא, עד שרבי חיים דוד חזן כותב עליו ש.
רבי נסים אברהם אשכנזי מעיד עליו שסבל בחייו ממכאובים ומייסורים שונים ובכל זאת לא מש מישיבתו מבוקר עד ערב, והרביץ תורה בתלמידים "והצליח שיצאו רובם ככולם תלמידי חכמים מחוכמים". היה עמיתו בתורה של הרב רחמים אליהו חזן והרב מיכאל יעקב ישראל, עמם נשא ונתן בהלכה וכן של הרב שלמה חכים, עמו למד ומתורתו מביא בספרו.
בי"א באב התר"א פרצה שריפה באזמיר, ורוב כתביו של הרב נשארו בישיבתו שנשרפה ואבדו. מרוב צערו הגדול נפל למשכב עד שנפטר בי' באלול התר"ב (16 באוגוסט 1842).
תלמידיו
העמיד תלמידים הרבה, וביניהם הרב שמואל קריספין, הרב שלמה אשכנזי, מחבר ספר בן שלמה (אזמיר תר"י) , הרב משה חיים מצליח, מחבר ספר אם הבנים (אזמיר תרל"ג), שהספיד את רבו בתשלום שנתו , והרב אליה אלזראקי.
ספריו
לספרו הסכימו רבני העיר אזמיר, הרב רפאל אשכנזי והרב דוד אמאדו. הספר בנוי כשעורים שהעביר כל דינים וסוגיות מפתח במסכת
יצחק אלבעלי
הרב יצחק אלבעלי (הראשון) היה רב ודרשן באזמיר במאה ה-18. בעל ספר אמר יצחק.
צאצאיו
בנו היה הרב חיים יוסף, ונכדו היה הרב נסים משה, אביו של הרב יצחק רבינו אלבעלי, מחבר ספר פרי העץ וספר עיני דוד, ושל הרב יעקב. בנו של הרב יצחק רבינו היה הרב יהושע יוסף שהיה רב באורלה הסמוכה לאזמיר, אביו של הרב חיים והרב משה. בנו של הרב יעקב היה הרב חיים אלבעלי, אביו של הרב יאודה.
ספרו
אמר יצחק (ראשי תיבות, בהיפוך אותיות, של מהרב רבי יצחק אלבעלי) (אזמיר ניסן תרנ"ג) - חידושים על הש"ס ועל משניות וכן דרושים בנושאים שונים: דרוש שבת הלבשה דרוש לשבת זכור מנכד המחבר הרב יצחק רבינו אלבעלי, דרוש להכנסת ספר תורה מבן המחבר, הרב יהושע יוסף , ושני דרושים להספד. בסוף הספר נדפסו ליקוטים על התנ"ך וליקוט על הגדה של פסח, את הספר הוציא לאור בן-נינו של הרב המחבר, הרב חיים אלבעלי, משאריות כתביו של המחבר שנותרו מהשרפה באזמיר באב התר"א, אז נשרפה גם ישיבת מגן שאול, שהוקמה על ידי הגביר רפאל גרשון שאול, ובה היו ספרים רבים וחלקם בכת"י. בספר מובאות כמעט בכל חידוש הערותיו של הרב חיים (בסוגריים).
אזימוט טכנולוגיות
אזימוט טכנולוגיות היא חברה ישראלית בבעלות אלביט מערכות. החברה מתמחה בתכנון, פיתוח וייצור של מערכות לרכישת מטרות והכוונת אש (גילוי, זיהוי ואיכון של מטרות אויב בשדה הקרב), מערכת ניווט לוויינית ואלקטרואופטיקה, ומערכות תקשורת נתונים המיועדים לשימושים צבאיים. בנוסף פיתחה וייצרה מכשירי מדידה אופטיים מדויקים לשוק האזרחי.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1986 על ידי סא"ל במילואים שלמה ריזמן, מהנדס יוצא סיירת מטכ"ל, אחר כך הצטרף לניהול החברה אחיו יעקב ריזמן. שלמה רייזמן שימש כיו"ר דירקטוריון, והחזיק במישרין ובעקיפין בכ-56% ממניותיה, וכן שימש עד ל-2003 כמנכ"ל החברה. המוצר העיקרי שפיתחה החברה, מערכות לרכישת מטרות והכוונת אש שפיתחה, נמכר בהצלחה לצה"ל. והיווה בסיס לפיתוח מוצרים נוספים.
בשנת 1992 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בהמשך החברה נכנסה גם לפעילות בתחום הפיננסי, ששילבה השקעה במכשיר פיננסיים שונים (מניות, איגרות חוב, כתבי אופציה וחוזה עתידיים) תוך שימוש במנוף פיננסי על ידי הלוואות מבנקים. בשנת 1999 הפרידו האחים ריזמן את הפעילויות, כאשר שלמה רייזמן רכש את פעילות פיתוח המוצרים. לאחר הפרדת הפעילות החברה שעסקה בפעילות בתחום הפיננסי המשיכה להיסחר בבורסה ושינתה את שמה ל"אינסייט קפיטל". ב-2002 נמחקו מניות "אינסייט קפיטל" מהמסחר בבורסה.
שלמה ריזמן הנפיק שוב את החברה בבורסה בתל אביב, תחת השם "אזימוט טכנולוגיות" ביולי 2000. באותה שנה הוקמה גם חברת הבת "וו.וו.אס וויקום פתרונות תקשורת" שפיתחה טכנולוגיה לאיתור כלי רכב במצוקה. בישראל השתמשה בטכנולוגיה חברת "פוינטר טלוקיישן" (במקור "עדן טלקום"), שהקמה על ידי חברת פלאפון תקשורת במטרה להתחרות עם חברת איתוראן. הטכנולוגיה נמכרה גם לחברת צ'יינה מובייל בסין.
במאי 2008, קיבלה את ההזמנה הגדולה בתולדותיה עד אז, בסך 51 מיליון שקל, מחברת Bharat Electronics מהודו. המוצרים הצבאיים של החברה נמכרו גם לטורקיה, אירופה וארצות הברית.
באוקטובר 2008, חברת אלביט מערכות רכשה 19.5% מאזימוט טכנולוגיות תמורת 13 מיליון שקל, ובשנת 2010 רכשה את יתרת המניות.
וילהלם בץ
ביוגרפיה
בץ נולד ב-21 במאי 1916 בבמברג, ולאחר סיום לימודיו התגייס בשנת 1935 ללופטוואפה. בץ הוסמך כטייס קרב, ובשנת 1937 מונה למדריך בבית הספר לטיס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש בץ ללא הרף להעבירו למשימה קרבית, אך בקשותיו נדחו שוב ושוב. רק בדצמבר 1942 הועבר בץ לחזית המזרחית, וב-11 במרץ 1943 השיג בץ את ניצחונו הראשון. בץ לחם ב-445 טיסות מבצעיות ונזקפו לזכותו 237 ניצחונות אוויריים (הפלות), כולם מלבד שלושה כנגד מטוסי חיל האוויר הסובייטי בחזית המזרחית, הוא נחשב במקום השישי ברשימת אלופי ההפלות של כל הזמנים. במהלך קרבות האוויר הופל ארבע פעמים ונפצע שלוש פעמים, על פציעותיו עוטר באות הפציעה (כסף).
בשנתיים האחרונות של המלחמה שירת בץ בכנף קרב 52, שם בין היתר פיקד על טייסת 5, להק II ולהק III. חודש לפני סוף המלחמה לאחר שעבר את רף ה-200 הפלות, עוטר בץ בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות - העיטור השני בחשיבותו בגרמניה הנאצית. את כל ההפלות שלו השיג בכנף 52 החל ממרץ 1943, תשע פעמים צוין כ-"אלוף ביום אחד" על שהשיג לפחות חמש הפלות ביום, השיא שלו היה ב-31 במאי 1944 במהלך מבצע דנייפר-קרפטי כאשר הפיל 15 מטוסי אויב ביום אחד.
לאחר המלחמה, בשנת 1956 חזר לשירות בלופטוואפה שהוקם מחדש בגרמניה המערבית, שם הגיע לדרגת אוברסט (קולונל) ופיקד בין היתר על כנף התובלה 63. בשנת 1972 פרש בץ משירות הבונסוור ופנה לחיים אזרחיים, ב-11 בספטמבר 1988 נפטר וילהלם בץ בגיל 72 ונקבר בלברקוזן.
מריה פרנצ'סקה, נסיכת סבויה
מריה פרנצ'סקה, נסיכת סבויה (26 בדצמבר 1914 – 7 בדצמבר 2001) הייתה בתו הצעירה של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו. היא הייתה אחותם של אומברטו השני, מלך איטליה ושל ג'ובאנה מאיטליה, מלכת בולגריה.
ביוגרפיה
היא נולדה ברומא כילדה החמישית והצעירה ביותר של הוריה. היו לה שלוש אחיות גדולות, יולנדה מרגריטה, ג'ובאנה ומפאלדה, ואח, אומברטו. במקום הולדתה, ב-23 בינואר 1939, נישאה מריה לנסיך לואיג'י מבורבון-פארמה (5 בדצמבר 1899–4 בדצמבר 1967), בנם הצעיר של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל. בעלה היה אחיה של זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בין רבים אחרים מנסיכי אירופה.
בני הזוג עברו לקאן, שם נולדו כל ארבעת ילדיהם. מריה נכלאה עם בעלה ושני ילדיה הגדולים על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היא התגוררה באיטליה לזמן מה, היא חזרה לצרפת, שם התיישבו באופן קבוע במנדלייה שליד קאן לאחר מות בעלה. מריה פרנצ'סקה מתה ב-7 בדצמבר 2001 במנדלייה לה-נאפול, צרפת.
משפחתה
לזוג היו ארבעה ילדים:
מוטי רייף
מוטי רייף (נולד ב-25 באוגוסט 1964) הוא יזם, איש עסקים ומפיק אירועי אופנה וטלוויזיה ישראלי, חבר מועצת העיר תל אביב ונשיא אגודת הידידות והידידים של עמותת "רוח נשית".
ביוגרפיה
רייף נולד וגדל בחיפה. אביו היה מדריך תיירים ואמו ציירת. בגיל 16 השתתף כדוגמן בתצוגות אופנה. שירת בצה"ל בחיל המודיעין. לאחר שחרורו, עבר להתגורר בתל אביב. הא עבד ברשת האופנה "ראש אינדיאני" ובין היתר, הלביש את "צמד הבטלנים" שהופיעו באירוויזיון 1987.
בהמשך, ניהל בוטיק אופנה בחיפה ובתל אביב, בהם מכר, בין היתר, בגדים תחת המותג "מוטי רייף". בשנת 1988 הצטלם כדוגמן ל של השיר "מה נתת לי" ששרה ירדנה ארזי.
בסוף שנות השמונים נכנס כשותף עם מארגנת תצוגות האופנה שלוה בן גל. לאחר שנתיים, הקים חברת הפקות עם הדוגמנית פינצ'י מור, והם החלו לארגן תצוגות אופנה. כעבור כשנתיים היה אחראי להפקתן של כ-50 תצוגות מדי חודש. הוא ארגן אירועי השקות לבשמים ותצוגות למעצבים מובילים. לאחר מכן החל לעסוק גם בהפקת אירועים שונים.
בשנים 1993–2003 ביים והפיק את טקסי בחירת מלכת היופי ששודרו בטלוויזיה.
בשנת 1995 ביים את אירוע ׳לובשים שלום׳ בנוכחות ראש הממשלה יצחק רבין, 90 מעצבי אופנה בינלאומיים הציגו "דגם לשלום" ובהם איב סן-לורן, ג'ורג'יו ארמני, ולנטינו, דולצ'ה וגבאנה ודונה קארן. האירוע התקיים באמפיתיאטרון קיסריה ושודר בשידורי קשת.
במקביל נכנס כשותף בסוכנות הדוגמנות "לוק".
בסוף שנות ה-90 החל להפיק תוכניות טלוויזיה בישראל. ונכנס כשותף באולפני מימד. היה שותף להפקת אירוע היובל לאופנה הישראלית, במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. הקים עם איתן אבוט, ממנכ"לי אולפני מימד, את חברת "מימד מוטי רייפ". מאוחר יותר הצטרף לחברה כשותף שלישי, גיא המאירי. הם הפיקו בשנת 1999 את טקס פרסי האופנה הישראלי ששודר בערוץ 2. הם גם הפיקו את התוכנית "מהפך", שהגישה אורנה דץ בערוץ 2 בשנים 2001–2005, את תוכניות "הישרדות", "היפה והחנון", טקסי פרסי האופנה בשנים 2000–2016 ואת טקסי "תגלית השנה" בשנים 1993–1999. רייף יצא משותפות זאת בחברת הפקות הטלוויזיה בשנת 2012.
ביוני 2003 מונה לנספח התרבות בקונסוליה בלוס אנג'לס, אך אחרי שלושה חודשים התפטר, לאחר שעובדת התלוננה שהטריד אותה מינית. כעבור כשלוש שנים חזר לגור בישראל.
בשנת 2005 הפיק את הסרט התיעודי "Life After Tomorrow", בהשתתפות השחקנית שרה ג'סיקה פרקר, המציג את השימוש בילדות בעולם הבידור. הסרט זכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" ובפרס הבימוי בפסטיבלים שונים.
בשנת 2006 הפיק את הסרט הדוקומנטרי "Brave Miss World", בבימויה של ססיליה פק, שבמרכזו האונס שעברה השחקנית-דוגמנית לינור אברג'יל, לפני שזכתה בתואר "מיס עולם" ב-1998. הסרט היה מועמד לפרס אמי באוגוסט 2014.
בשנת 2007 היה רייף שופט לצד יהורם גאון ויעל בר זוהר בתוכנית המציאות "הדבר הגדול הבא", ששודרה בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור "רשת".
בשנת 2011 ייסד רייף את חברת הפקת האירועים, "רייפ אנטרטיינמנט", מחברות ההפקה המובילות בישראל בעולם האופנה.
רייף הוא אחד משבעת נציגי רשימת "תל אביב אחת" במועצת עיריית תל אביב-יפו. כחלק מתפקידו, הוא מחזיק תיק הרשות לחוסן ושוויון חברתי בעיריית תל אביב ומשמש כדירקטור במת"ש (מרכזי תעסוקה שיקומיים) של העירייה. רייף משמש גם חבר דירקטוריון תיאטרון הבימה.
הקים את "קרן אמהות ע"ש פינצ'י מור", התומכת באמהות חד הוריות ומממנת עבורן את חינוך ילדיהן, ומשמש כנשיא אגודת הידידים והידידות של עמותת "רוח נשית".
בריאיון בשנת 2021 חשף כי הוא שואף לכהן כשר הרווחה.
רייף היה בן זוגה של הזמרת פנינה בריק, חברת להקת "סקסטה", ולהם תאומים בן ובת. הוא יצא מהארון ולאחר מכן סיפר כי במשך שנים רבות הסתיר את היותו הומוסקסואל ואף ניסה בצעירותו טיפולים שונים כדי לשנות את הנטייה המינית שלו, אך ללא הצלחה.
Imagine (שיר של בן פלאט)
Imagine הוא סינגל של הזמר-יוצר האמריקאי, בן פלאט. השיר נכתב על ידי בן פלאט, מייקל פולק, אסקירדו, ג'ון בליון ודה מונסטרס & דה סטריינג'רז, והופק על ידי ג'ון בליון ודה מונסטרס & דה סטריינג'רז. השיר יצא כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני של בן פלאט, Reverie, ב-23 באפריל 2021, ואחריו גרסת רמיקס של טייסטו ב-28 במאי 2021.
נכון ליוני 2022, השיר הושמע למעלה מ-36 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שבוים על ידי מאטי פיקויק, יצא ב-23 באפריל 2021. נכון ליוני 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
הופעות חיות
פלאט הופיע לראשונה עם השיר בהופעה חיה ב-13 במאי 2021 בתוכנית הטלוויזיה The Late Late Show with James Corden. בנוסף, הוא ביצע את השיר בתוכנית הטלוויזיה The Kelly Clarkson Show ב-8 ביוני 2021, וכן בגמר של העונה ה-20 של The Voice, שהתקיים ב-25 במאי 2021.
אלכסנדר קולר
אלכסנדר קוֹלֶר (Koller; 26 בינואר 1886, לבוב, גליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית – י"א בשבט תש"ה, 22 בינואר 1948, חיפה) היה מחנך ארץ-ישראלי יליד גליציה, מנהל בית הספר התיכוני למסחר ומנהלן ומייסדן של גימנסיות בלפור ואהל שם.
ביוגרפיה
קולר נולד בשנת 1886 בעיר לבוב (לֶמבֶּרג) שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנו של דב קולר. למד בגימנסיה גרמנית בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות וינה, ברלין וגרנובל, והשתלם באוניברסיטת לונדון. בשנת 1908 קיבל תואר דוקטור. במשך כמה שנים היה מורה בגימנסיות ממשלתיות ומנהל גימנסיות יהודיות בגליציה. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל. בארץ ניהל את בית הספר בזכרון יעקב. לאחר שנה עבר לנהל את בית הספר התיכוני למסחר, שאותו ניהל בשנים 1922–1930. בשנת 1931 ייסד את גימנסיה בלפור בתל אביב. בשנת 1934 ייסד את בית ספר אהל שם ברמת גן, וניהל את שני בתי הספר במקביל.
קולר היה מראשוני העיר רמת גן, ובשנת 1927 נבחר למועצת המועצה המקומית.
קולר נפטר בביתו בחיפה בינואר 1948, בן 62 במותו. נקבר בבית הקברות בזכרון יעקב.
נישא למרים לבית פרידמן. בנו דב קולר היה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים. נכדתו דפנה קולר היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד, וממייסדי קורסרה (האוניברסיטה המקוונת).
אליפות העולם בכדורסל נשים 1986
אליפות העולם בכדורסל נשים 1986 היא אליפות העולם בכדורסל נשים העשירית שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בברית המועצות בין 8 באוגוסט ל-17 באוגוסט 1986.
ברית המועצות שזכתה ב-6 אליפויות תוך ניצחון ב-40 משחקים רצופים באליפויות העולם הפסידה במשחק הגמר לארצות הברית. זה סימן את סוף תקופה שליטה מוחלטת של נבחרת ברית המועצות במשחקים שנמשכה משנת 1959.
לארצות הברית זה היה התואר שרביעי (לאחר הפסקה של כ-30 שנים).
שיטת המשחקים
תחילה התקיים השלב המוקדם בשני בתים בו נקבעו הקבוצות שעלו למשחקים למקומות 1-4, 5-8 ו-9-12. בהמשך המשחקים נערכו בשיטת פליי-אוף.
משחקים עבור המקומות 1-4
משחק על המקום השלישי
מוח (מאכל)
המוח, בדומה לרוב האיברים הפנימיים האחרים, או לחלקי פנים, יכול לשמש כמזון. המוח המשמש כאוכל נלקח מבעלי חיים רבים, ביניהם חזירים, סנאים, ארנבים, סוסים, בקר, קופים, תרנגולות, דגים, כבשים ועזים. בתרבויות רבות סוגים שונים של מוח נחשבים למעדן.
צריכה תרבותית
מוחם של בעלי החיים משמש רבות במטבח הצרפתי, במנות כגון "cervelle de veau" ו-"tête de veau". מנה הנקראת מגז היא פופולרית בפקיסטן, בנגלדש, בחלקים מהודו ובמדינות שאליהן היגרו אנשים מתת היבשת ההודית. במטבח הטורקי, המוח יכול להיות מטוגן, אפוי או נצרך כסלט. במטבח הסיני המוח הוא מעדן במטבח צ'ונגצ'ינג או סצ'ואן, ולעיתים קרובות הוא מבושל בסיר חם חריף או במנגל. בחלק הדרומי של סין, מוח החזיר משמש ל"טיאנמה ז'ונאו טאנג". בדרום הודו קארי או טיגון מוח עיזים הוא מעדן.
מעדנים דומים מרחבי העולם כוללים את "טאקו דה ססוס" המקסיקני. שבט אנייאנג מקמרון הנהיג מסורת שבה ראש שבט חדש יצרוך את מוחו של גורילה שנצוד, בעוד שבכיר אחר של השבט יאכל את הלב. התמחות המטבח האינדונזי במטבח מינאנגקבאו כוללת גם מנה המורכבת ממוח בקר ברוטב חלב קוקוס בשם גולאי בנאק (קארי מוח בקר). במטבח הקובני, "מטוגני מוח" מיוצרים על ידי ציפוי נתחי מוח בפירורי לחם ולאחר מכן טיגון. בעמק נהר אוהיו כריכי המוח המטוגנים פופולריים במיוחד באזור אוונסוויל, אינדיאנה.
הרכב תזונתי
DHA, חומצת שומן חשובה מסוג אומגה 3, נמצאת מרוכזת במוח היונקים. לדוגמה, על פי נתוני תזונה, 85 גרם של מוח בקר מבושל מכיל 727 מ"ג DHA. לשם השוואה, מכון הבריאות האמריקני קבע שילדים קטנים צריכים לפחות 150 מ"ג DHA ליום, ונשים בהריון ומניקות צריכות לפחות 300 מ"ג DHA.
הרכב המוח הוא כ-12% שומנים, רובם ממוקמים במיאלין (שהוא בעצמו 70–80% שומן). יחסי חומצת שומן ספציפיים יהיו תלויים בחלקם בתזונה של בעל החיים ממנו הוא נלקח. המוח עתיר כולסטרול. לדוגמה, מנה אחת של 140 גרם של "מוח חזיר ברוטב חלב" יכולה להכיל 3500 מ"ג כולסטרול (1170% מה-USRDA).
פריונים
הפריון הוא חלבון שהתקפל באופן בעייתי ואשר ביכולתו להדביק ולהוביל להתקפלות בעייתית של חלבונים אחרים. אופן ההדבקה של הפריון אינו מובן היטב והוא שונה מזה הידוע לגבי חיידקים או נגיפים.
שלא כחיידקים וכנגיפים, הפריון עמיד לחיטוי או לחימום. המבנה המקופל שלו יציב ואינו ניתן להשמדה בקלות. צריכת חלקי מוח קושרה למחלות שמקורן פריונים.
צריכת מוח בקר נקשרה להתפרצויות של מחלת קרויצפלד-יעקב בבני אדם, מה שהוביל להתקנת תקנות נוקשות לגבי אילו חלקי בקר ניתן למכור למאכל אדם במדינות רבות. מחלת פריון נוספת בשם קורו נקשרה לטקס הלוויה בקרב אנשי שבט הפורה של פפואה גינאה החדשה, שבה קרובים למתים יאכלו את מוחו של המנוח כמחווה המבטאת את הישארות הנפש.
מקצרה
מַקְצֵרָה היא כלי חקלאי לחיתוך ואיסוף יבול בעונת הקציר. בעבר הקציר בוצע באופן ידני, על ידי קוצרים.
קציר ידני
קציר ידני מבוצע באמצעים שונים, כולל מריטת הגרגרים שבאלומות הדגן ביד, חיתוך הגבעולים תבואה עם מגל, או חיתוכם בחרמש. הקציר הידני בדרך כלל נבדל מפעולת הכיסוח, אשר עושה שימוש בכלים דומים, מתייחס לחיתוך דשא לחציר, ולא לקטיף יבול.
גבעולי התבואה שנקצרים נאספים לצרורות שזורים בחוט או בקש. מספר צרורות מושענים אחד את השני כשאלומותיהם מעל הקרקע להתייבש, ויוצרים כּוֹבָעָה. לאחר שהתייבשו, הצרורות נאספים מהשדה ונערמים, ומכוסים בסכך או ברזנט כדי להגן עליהם ממשקעים.
איסוף תבואה שנותרה בשדה לאחר הקציר נקראת לקט, והוא נעשה באופן מסורתי ביד, או על ידי בעלי חיים כמו תרנגולות או חזירים על השדה.
קציר ידני נדיר מאוד כיום במדינות מתועשות, אך עדיין מהווה שיטה מקובלת באזורים בהם קיימת גישה מוגבלת למיכון חקלאי (כגון על טרסות צרות) או שזמינותו של המיכון מוגבלת.
דמות של שלד עם חרמש היא האנשה מוכרת של מלאך המוות בהרבה תרבויות ומסורות מערביות. מטפורה זו מתייחסת לעובדה שהמוות קוצר את החיים, כמו שאיכר קוצר את יבולו.
קציר מכני
מקצרה מכנית, או קוצרת, היא מכשיר חצי אוטומטי שקוצר יבול. מקצרות מכניות הן חלק חשוב מהמיכון החקלאי, ורכיב מרכזי בשיפור ביעילות החקלאית.
היסטוריה מוקדמת
הדעה הרווחת היא שרומאים או גאלים לפניהם, המציאו מקצרה מכנית פשוטה שהפרידה את האלומות מהקש מהגבעולים ונדחפה על ידי שוורים. מכשור זה אבד בתהום הנשיה בימי הביניים, במהלכה חזרו הקוצרים להשתמש בחרמשים ומגלים לאיסוף יבולים.
תומאס דובס (שחקן) מברמינגהאם המציא מקצרה מרכנית בשנת 1814, אשר הורכבה ממסור או מגל מעגלי, אליו נמשכו דגנים באמצעות זוג גלגלים.
פטריק בל מסקוטלנד יצר מקצרה שהשתמשה בסליל מסתובב, גלגל מסתובב, סכין חיתוך ומסוע בד ב-1828. מקצרה זו הייתה בשימוש ברחבי המחוז וייתכן שאפילו יוצאה, אולם לא נרשם עליה פטנט. אחת מהמקצרות של בל נשמרת במוזיאון הלאומי של חיי הכפר בסקוטלנד.
מקצרות מכניות בארצות הברית
במאה ה-19 הומצאו מספר המצאות בארצות הברית, שטענו לחידושים בתחום המקצרות המכניות. דגמי המקצרות השונים התחרו אחד בשני, והיו מושא למספר תביעות.
עובד הוסי (Obed Hussey) מאוהיו רשם פטנט על מקצרה בשם Hussey Reaper בשנת 1833. המקצרה, שתוכננה בבולטימור, מרילנד היוותה שיפור משמעותי ביעילות הקצירה. בעיצוב החדש נדרשו רק שני סוסים לעבוד באופן שאינו מאומץ, לצד אדם להפעלת המקצרה, ואדם נוסף לנהיגה בה. בנוסף, מקצרת Reaper Hussey הותירה שדה ישר ונקי לאחר הקציר.
מקצרת מק'קורמיק הומצאה בידי רוברט מק'קורמיק מווירג'יניה. עם זאת, מק'קורמיק הפך מתוסכל לאחר שלא הצליח לשכלל את המכשיר שבנה. בנו, סיירוס, ביקש את רשות אביו להשלים את הפרויקט שהחל. כאשר קיבל אישור לכך, סיירוס רשם פטנט ב-1837 על המקצרה, כמכשיר שנמשך על ידי סוסים לקציר גידולים בעלי גרגרים קטנים. מקצרה זו כללה מספר רכיבים:
סיירוס מק'קורמיק טען שהמקצרה הומצאה עוד ב-1831, מה שאיפשר לו לטעון בעלות על העיצוב הכללי של המכונה. במהלך העשורים הבאים לאחר הוצאת הפטנט, התחרו מקצרות הוסי ומק'קורמיק בשוק, למרות היותן דומות למדי מבחינה עיצובית.
גורמים אחרים באימוץ ההדרגתי של מקצרה ממוכנת כללו שמרנות תרבותית בקרב חקלאים (חשדנות למכונות לא ידועות למול מסורת מוכחת); מצבם הירוד של שדות בחוות חדשות, שהכילו סלעים, גדמים, ואדמה לא אחידה, מה שקיצר את תוחלת החיים ותפעול של מקצרות מכניות; וכן לודיזם בקרב חקלאים, שפחדו שהמכונה החדשה תגזול מהם מקומות עבודה.
מקצרות מכניות בשלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20
אחרי שהמקצרות הראשונות פותחו ונרשם עליהן פטנט, מקצרות במאפיינים שונים במקצת אחרים הופצו ברחבי העולם על ידי מספר יצרנים. אלוף Reapers (המשולב) והמכסחים, המיוצר על ידי קבוצת ריבית האלוף (אלוף מכונת חברה, מאוחר יותר וורדר, בושנל וGlessner, שקוע בIHC 1902) בספרינגפילד, אוהיו במחצית השנייה של המאה ה -19, היו מוצלחים ביותר ב 1880 בארצות הברית. [10] ספרינגפילד עדיין מכונה "אלוף העיר".
החל משנת 1872 הומצאה מקצרה בשם "מקצרה כורכת" (Reaper-binder), שקצרה את היבול וקשרה אותו לאלומות לאחר מכן. עד 1896, היו בארצות הברית 400,000 מקצרות ששימשו לקציר תבואה ובננות. אלה הוחלפו משלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 במקצרות גְּדוּדִית (Windrower / Swather) שאוספת את התבואה שנקצרה בתלוליות לצד המקצרה. אלה משמשות עד היום לצד הקומביין, שנכנס לשימוש רחב, ומשלב את משימות הקצירה, הדישה וניפוי התבואה.
תאימות לאחור
תאימות לאחור של מוצר או טכנולוגיה בתקשורת או במיחשוב מתקיימת כאשר הוא יכול לפעול עם קלט המותאם לטכנולוגיה ישנה יותר. תאימות לאחור או תאימות כלפי מטה (באנגלית: Backward Compatibile או Downward Compatible בהתאמה) מוגדרת כ"תואם לדגם קטן יותר או ישן יותר". מחשב שאפשר להפעיל בו תוכניות שפעלו במחשבים מדור קודם או במחשבים קטנים יותר מכונה "תואם כלפי מטה". אם מוצרים תוכננו על פי תקינה חדשה והם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים ישנים יותר, נאמר עליהם כי הם תואמים לאחור. דוגמאות לתקנים כאלה כוללות תבניות נתונים ונוהלי תקשורת.
קיים מצב הפוך שהוא תאימות קדימה או תאימות כלפי מעלה (באנגלית Forward Compatible או Upward Compatible בהתאמה) ובו מוצר מטכנולוגיה ישנה, אמור להסתדר, לפחות חלקית, עם תבניות נתונים המיוצרות על ידי מוצר קיים או עתידי, מטכנולוגיה חדשה יותר. מוצרים תואמים קדימה תוכננו על פי תקינה בה הם מסוגלים לקלוט, לקרוא, לצפות או לנגן בתקנים חדשים יותר או עתידיים. לדוגמה, USB 2.0 תומך גם בהתקנים של USB 3.0 אך מפעיל אותם במהירות של USB 2.0.
מרקורי סנקט פטרבורג
מועדון הכדורגל מרקורי (ברוסית: Футбол-хоккей клуб Меркур, בשמו המלא "מועדון ההוקי והכדורגל מרקורי") הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר סנקט פטרבורג, שנוסד בשנת 1904 וצבעי מדיו היו אדום-שחור. המועדון התמודד באליפות העיר בשנים 1904–1923, בתקופה שלא הייתה אליפות ארצית למועדונים ברוסיה.
יחסי בנגלדש–ניגריה
יחסי בנגלדש–ניגריה מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לרפובליקה הפדרלית של ניגריה. גם בנגלדש וגם ניגריה חברות בארגונים בינלאומיים, כולל בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי וב-D-8.
שיתוף פעולה
מסחר והשקעות, חקלאות ותיירות הם תחומים עיקריים בשיתוף פעולה בין שתי המדינות.
ספורט
הכדורגלן הניגרי אלטה קינגסלי הוא כדורגלן בליגות המועדונים בבנגלדש. הוא היה אמור לשחק בנבחרת בנגלדש בכדורגל לאחר שקיבל אזרחות בנגלדשית, אך לא התאפשר לו מכיוון שלא קיבל אישור לכך מקונפדרציית הכדורגל של אסיה.
קורסאן
קוּרסאן (בהונגרית: Kurszán fejedelem או Kurszán, גם Kusál, Cussan, במקורות בלטינית:dux Chussal (Chussol, Chusdal, Cusa), ? - 904) היה נסיך הונגרי (מדיארי) שליט שותף של ארפאד, במנהיגות הזוגית שהייתה נהוגה במאה העשירית אצל השבטים המדיארים. קורסאן מילא תפקיד משמעותי בכיבוש פאנוניה על-ידי המדיארים. עוד לפני יציאתם לכיבוש פאנוניה, בשנת 894 שלח הקיסר הביזנטי לאון השישי אל ארפאד ואל קורסאן משלחת שכרתה ברית בין ההונגרים לביזנטים נגד הבולגרים. באירוע זה קורסאן מוזכר לראשונה במקורות הביזנטיים. זהותו האמיתית של קורסאן או קושאל, תפקידו ומעמדו בהנהגת קונפדרציית השבטים המדיארים נשארו עד היום סוגיה היסטורית שנויה במחלוקת. לפי אחת ההשערות היה קורסאן השליט ה"רוחני" (Kende, Kündü) האחרון של המדיארים, בעוד שארפאד נשא בתואר דיולה או "גיולה" בעל סמכויות צבאיות ומשפטיות. ייתכן כי התואר "קנדה" תאם לתואר "קגאן" של הכוזרים, בעוד "דיוּלׇה" היה תואר מקביל לזה של "בק" של הכוזרים. במקורות בלטינית התייחסו אל קורסאן כאל rex והיסטוריונים אחדים טוענים שהיה לו מעמד פוליטי כמו מלך משוח עד שנרצח עקב מזימת מנהיגי בוואריה ובאופן זמני מקומו נלקח על ידי ארפאד. קיימת גם ההשערה ההפוכה, לפיה ארפאד ובזמנו אביו אלמוש מילאו את התפקיד של "קנדה" וקורסאן היה ה"גיולה".
פלישת המדיארים
קורסאן מילא תפקיד מכריע בכיבוש פאנוניה על ידי השבטים ההונגרים (Honfoglalás). בשנים 892–893 יחד עם ארנולף מקרינתיה תקף קורסאן את מוראביה הגדולה על מנת להבטיח את ביטחונם של הגבולות המזרחיים של האימפריה הפרנקית. ארנולף העניק לו את כל האדמות שכבשו במורביה. קורסאן השתלט גם על שטחים בדרום הונגריה שהשתייכו ל. מתוך חשש לפגיעות בגבול ארצו מדרום, הוא כרת ברית עם הקיסר הביזנטי לאון השישי. יחדיו הם הביסו במפתיע את צבאו של הצאר הבולגרי סימאון הראשון.
בקיץ 904 לודוויג הילד, מלך פרנקיה המזרחית (גרמניה) הזמין את קורסאן ואת אנשי חצרו לבוא לנהל משא ומתן על גדת הנהר פישה. כולם נרצחו. מאותו רגע הפך ארפאד לשליט היחיד וכבש חלק מהשטחים שהיו בשליטת קורסאן. בני משפחתו של קורסאן התיישבו קרוב לאובודה, בה הם בנו את קורסאנווארה Kurszánvára, כלומר טירת קורסאן. אחרי מותו של קורסאן הם אימצו את השם קארטאל (Kartal).
בגדה הימנית של הדנובה נותרו עקבות טופונימיות של קורסאן.
רבי אחי ברבי יאשיה
רבי אחי ברבי יאשיה (לעיתים מוזכר בשמות רבי אחא ברבי יאשיה ורבי אחאי בן יאשיה) היה תנא בבלי בן הדור החמישי שחי בסוף המאה השנייה לספירה. מוזכר בברייתות המובאות בשני התלמודים, באבות דרבי נתן ובמדרשי ההלכה.
קורות חייו
נולד בבבל לאביו רבי יאשיה שהיה תלמידו של רבי ישמעאל ורב העיר הוצל שבבבל.
ככל הנראה למד אצל אביו רבי יאשיה, או לכל הפחות דן עמו בהלכה. כמו כן מוזכרות מחלוקות שלו עם רבי חנינא בר אידי ורבי יהודה בן בתירא השני. רוב מאמריו בהלכה עוסקים בלימוד הלכות מהפסוקים באמצעות שלוש עשרה המידות שהתורה נדרשת בהן, ובכך המשיך את דרכו של אביו שעסק אף הוא בעיקר בדרישת הפסוקים כפי המסורת שקיבל מרבו רבי ישמעאל.
כשנפטר רבי יאשיה מילא רבי אחי את מקום אביו. מסופר שרבי יהודה הנשיא סיפר לפני פטירתו שבעיר 'בירתא דסטיא' שבבבל דגו דגים בשבת, ורבי אחי ברבי יאשיה נידה אותם והם השתמדו.
לרבי אחי היו קשרי מסחר עם תושבי העיר נהרדעא והוא שלח את רבי דוסתאי בן רבי ינאי ואת רבי יוסי בר כיפר לגבות בעבורו חוב בנהרדעא.
הוא נקבר בשדה ליד העיר נהרדעא ושנים רבות לאחר מכן זיהו את קברו בשדה של האמורא רב נחמן.
לאחר פטירתו נשארו תלמידיו בבית מדרש שנקרא על שמו "בי רבי אחי" (בארמית-"הבית של רבי אחי"). בתלמוד הירושלמי מוזכרות מספר הלכות שהורה האמורא רב לתלמידי בית המדרש של רבי אחי.
חלוואן
חֶלוואן (בערבית: حلوان; בתעתיק מדויק: חלואן) היא עיר מדרום לקהיר, המהווה חלק מהמטרופולין של הבירה המצרית. העיר שוכנת על גדות הנילוס, מול ממפיס. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב ושוכנת בה אוניברסיטת חלוואן. אל העיר מוזרם חשמל היישר מסכר אסואן ועפרת ברזל למפעלי התעשייה מן המדבר המערבי.
היסטוריה
העיר הייתה אתר נופש לעשירי קהיר עקב מעיינות המרפא שבסביבתה והוקמו בה וילות וארמונות. בין היתר היה במקום ארמונו של תאופיק פאשא ובית הקיץ של המלך פארוק. בשנת 1903 הוקם במקום מצפה כוכבים ששימש לצפייה בשביט היילי ובאישוש התצפיות לגילוי וקביעת מיקומו של פלוטו.
ליד העיר הוקם שדה תעופה צבאי ששימש כבסיס מרכזי של חיל האוויר המלכותי הבריטי ולאחר מכן של חיל האוויר המצרי. סביב הבסיס הוקמו החל מ-1950 מפעלי תעשייה אווירית, שגולת הכותרת שלהם הייתה אמורה להיות פיתוח מטוס הקרב חלואן HA-300, שלא התקדם מעבר לשלב האבטיפוס.
גמאל עבד אל נאצר הכריז ב-1959 על העיר כמרכז תעשייתי והזרים אליה תקציבים להקמת מפעלי פלדה וכלי רכב וכן מפעלי נשק ותחמושת. ב-18 בינואר 1970 תקפה ישראל מתקני ייצור ואחסנה של תחמושת בחלוואן, במסגרת מבצע "פריחה 3". בסיס חיל האוויר הותקף על ידי ישראל ב-5 ביוני 1967 במסגרת מבצע מוקד, במטרה, שלא הושגה, להרוס את אב-הטיפוס של מטוס הקרב חלוואן HA-300.
איגוד הפועלים המרקסיסטי במפעל הפלדה בחלוואן, יחד עם סטודנטים מן האוניברסיטה היוו גרעין מתסיס במהלך מהומות הלחם בינואר 1977.
ב-2008 הכריז הנשיא מובארכ על העיר כבירת מחוז עצמאי נפרד מזה של מחוז קהיר. מעמד זה בוטל באפריל 2011 והעיר אוחדה שנית עם מחוז הבירה.
קו מספר 1 של הרכבת התחתית של קהיר מסתיים בחלוואן.
ג'יימס אורוק
ביוגרפיה
ג'יימס היה בנו של ג'יימס אורוק, מנתח, רופא שיניים ורוקח באדינבורו.
הוא למד רפואה, כירורגיה ורפואת שיניים באוניברסיטת אדינבורו, ולאחר מכן עסק כרופא שיניים בנוטינגהאם. אורוק למד ציור אצל ג'יימס פרגוסון, ויליאם ליטון לייטץ' וג'ון בגנולד ברג'ס, מאוחר יותר נרשם לבית הספר לעיצוב נוטינגהאם שם לימד אותו תומאס סטיוארט סמית'.
הוא התיישב בלונדון ב-1866, והפך למקורב של המכון המלכותי לציירים בצבעי מים ב-1871, והציג באקדמיה הסקוטית המלכותית ובאקדמיה המלכותית. סגנונו המאוחר הושפע מאוד מדייוויד קוקס, ציוריו מוצגים במוזיאונים וגלריות שונות, כולל מוזיאון ויקטוריה ואלברט. הוא היה תומך נלהב של ויליאם טרנר ושל האמנות הבריטית בכלל (והיה הבעלים של כמה מיצירותיו החשובות ביותר של טרנר), הוא גם היה אספן נלהב של רהיטים שעוצבו על ידי אנג'ליקה קאופמן. צייר נוף וצבעי מים, ייתכן כי שיחזר, שינה ושיפר יצירות של ציירים אחרים באוסף שלו. אורוק יצר בביתו חדרים מתקופות האמנותיות שונות, אותם פתח לקהל הרחב.
לאחר שבשתי הזדמנויות קודמות קנה רהיטים וציורים מהאוסף האישי של אורוק, במותו של אורוק קנה לורד לורהולמה את רוב אוסף האמנות שלו, וכאלף ציורים שלו. חלק מאותו אוסף שימש ליצירת הגלריה לאמנות ליידי לוור בפורט סאנלייט.
כיום, אורוק מוזכר גם כמי שהזמין רבים מהעותקים הקשורים ליצירותיו של ג'ון קונסטבל. הקשר שלו עם עותק אחד של הציור A Sea Beach Brighton מאת Constable הוצג בתוכנית -BBC One's Fake or Fortune בינואר 2014.
עדה זמיר
עדה זמיר (1931 - 8 בינואר 2023) הייתה פרופסור מן המניין לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
ביוגרפיה
עדה קליינמן נולדה בתל אביב כבת יחידה להוריה. אביה עלה בגפו מפולין ואמה עלתה מרוסיה. האב היה רצען והחזיק בית מלאכה קטן ברחוב לוינסקי בעיר. למדה בגימנסיה הרצליה מכיתה א', אהבה את לימודיה כימיה והצליחה בלימודיה. סיימה את לימודיה בתיכון במהלך מלחמת העצמאות. בצה"ל שירתה בנח"ל ונמנתה על הגרעין שייסד את קיבוץ תל קציר. במהלך הכשרת הגרעין בדגניה הוזמנה לצאת עם חבר גרעין אחר כמשלחת הסברה לארצות הברית. בדצמבר 1949 יצאה לשלושה חודשים בהם הרצתה בפני קהילות יהודיות על ישראל. היא אפילו זכתה לבקר את אלברט איינשטיין בביתו. סיימה את שירותה הצבאי ב-1950.
היא למדה כימיה ומיקרוביולוגיה וסיימה תואר שני במדעים באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך עסקה בנושא מדידה של חומצה גלוטמית בהנחיית פרופ' נח ליכטנשטיין. במהלך לימודיה נישאה לדוד (דודיק) זמיר, סטודנט לפיזיקה. חברתה מהגימנסיה הכירה ביניהם. בעקבות עבודתו של בעלה עברו לחיפה. לאחר פתיחת מעבדת המחקר בביוכימיה בטכניון ב-1957 בחרה פרופ' רות בן-ישי, מנהלת המעבדה בעדה כתלמידת המחקר הראשונה במדעי החיים בטכניון. היא השלימה דוקטורט שם בנושא מסלולים מטבוליים והשפעתם על חיי האורגניזמים
בשנים 1961–1964 עבדה במעבדה של רוברט הולי באוניברסיטת קורנל על פיצוח הצופן הגנטי. עם שובה לישראל החלה לעבוד במכון ויצמן למדע בקבוצתו של פרופ' דוד אלסון.. בשנת 1968 הועלתה לדרגת חוקר בכיר. היא עסקה במחקר בביולוגיה מולקולרית. מאמר שלה עם רות מיסקין, שתיאר שיטה להחזיר ריבוזומים לקונפורמציה הפעילה על ידי חימומם בנוכחות אלכוהול, שימש את עדה יונת בעבודתה שזכתה בפרס נובל. בתחילת המאה ה-21 הייתה זמיר שותפה למחקר של המבנה המרחבי של האנזים אינהידרז פחמתי, המאפשר לדונליאלה להתקיים בסביבה מלוחה.
כיהנה פעמיים כראש המחלקה לביוכימיה במכון, ובשנת 1983 הייתה דקאן הפקולטה לביופיזיקה-ביוכימיה. בשנת 1984 מונתה ליו"ר המועצה המדעית של מכון ויצמן, האישה הראשונה בתפקיד זה.
עדה זמיר נפטרה בינואר 2023. הותירה אחריה שתי בנות, בן ונכדים. נטמנה בבית הקברות ברחובות, לצד בעלה, דוד (1929-2014).
בית הספר לבנות (נווה צדק)
בית הספר לבנות (נווה צדק) (היה קרוי גם: "בית ספר לנערות") נפתח בשנת 1909 במשכנו בנווה צדק, לאחר שנוסד בשנת 1893 ביפו, בית הספר פעל במתחם בו שוכן היום מרכז סוזן דלל.
היסטוריה
"בית הספר לבנות ביפו", נפתח בראש חודש אדר 1893 ובו 80 תלמידות. בשנת 1896 עבר למבנה שכור בבית האוטונומיה הרוסית ברחוב עין יעקב 14 פינת רחוב שלוש, בנווה שלום. בית הספר מומן על ידי הכי"ח וחובבי ציון מאודסה. כדי לתת ליהודי יפו, יוצאי אירופה, מקום לימודים מתקדם, ברוח "בית הספר החדש", שכבר החל להתפתח במושבות הראשונות. בית הספר לבנות נפתח חודשים אחדים לאחר פתיחת בית הספר לבנים בחסות חברת "כל ישראל חברים" שנפתח בחשוון תרנ"ג שנת 1892 ובו 110 תלמידים.
בית הספר לבנות הפך חלוץ בתחום השימוש בשפה העברית ובתוכניות לימוד מקוריות. בזכות המנהלת, רוזה-שושנה יפה, התנתק בית הספר לבנות מן הלשון הצרפתית.
בשנת 1897, למדו בבית הספר 250 תלמידות.
ב-1902 התפלגה הבעלות המשותפת על שני בתי הספר ובעצה אחת עם הסופר אחד העם, הגיעו לבית הספר לבנות ארבעה מורים חדשים, שהכניסו בו חידושים רבים.
את בית הספר ניהל ניסן טורוב, בוגר אוניברסיטה שווייצרית. עם סגל המורים נמנו: מרדכי קרישבסקי-אזרחי, יחיאל יחיאלי ויוסף עזריהו, שעמדו לימים בראש מערכת החינוך של היישוב.
כן לימדו את הבנות הסופר ש' בן-ציון והמורה יש"י אדלר (בשנת 1905).
בשנת 1908 הצטרף המורה רפאל סברדלוב.
נחום גוטמן למד ב"בית הספר לבנות" במשך 5 שנים, אביו שימש בו מורה, והמשפחה אף התגוררה בבניין בית הספר.
ב-1909 עבר בית הספר למשכנו החדש (היום רחוב יחיאלי בנווה צדק).
מורי בית הספר חיברו והוציאו לאור ספרי לימוד והיו ממייסדי הסתדרות המורים, האיגוד המקצועי הראשון בארץ. בין השנים 1912–1913 אליהו ירקוני היה מורה בשיעורי ערב לעברית, בבית הספר.
בנוסף, בניין בית הספר לבנות שימש מעון ארעי לעולי העלייה השנייה, שלא הספיק להם הכסף ללינה באחת האכסניות.
פעילות ערב בבית הספר כללה שיעורים למבוגרים ולנוער בעברית ובחשבון. ב"ימים נוראים" הפך המקום לבית-כנסת. התקיימו בו גם אסיפות של תנועות "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" ועוד אגודות וקבוצות מפלגתיות.
בשנת 1916 נסגר בית הספר לבנות בעקבות גירוש תל אביב, בשנת 1918 נפתח מחדש בניהולו של יחיאלי.
בניית מבנה בית הספר
בשנת 1908 תושב העיר אירקוטסק ממחוז אירקוטסק (סיביר, רוסיה) יצחק פינברג תרם תרומה גדולה להקמת הבניין. הבנייה (1908–1909) והשיפורים נעשו על ידי יוסף אליהו שלוש בעבודה עברית. חברי הוועדה שפיקחה על הקמת בית הספר זלמן דוד לבונטין, מאיר דיזנגוף וחיים חיסין ציוו על שלוש להעסיק פועלים יהודים שעלו מרוסיה. שלוש התרעם על התערבות הוועדה, והסביר כי העולים מרוסיה אינם מיומנים בעבודות בניין: חרף אזהרותיו של שלוש, לפועלים נמסרה מלאכת הנגרות של גג הבניין והנחת הרעפים,
בשירות ארגון ההגנה
בשנת 1909 הבניין שימש מקום מפגש של מעין "שירות חשאי" בהנהגתו של המורה רפאל סברדלוב. הארגון נקרא מע"ש - משמעת, עבודה, שתיקה.
בית הספר שימש כעמדת פיקוד של ההגנה בימי מאורעות תרפ"ט (1929) ובתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939).
בין השנים 1942–1948 שימש בניין בית הספר את ההגנה. בשנת 1942, החלו לפעול מקומות אימונים בבתי ספר ובמבני ציבור. המקומות הללו נקראו - מק"ל (מקום לימוד). מקום לימוד כזה נפתח, בבית הספר לבנות בנווה-צדק. הלימודים התקיימו בשעות הערב. ההתכנסות הייתה חשאית. הועברו שעורים בנושאי נשק קל, טופוגרפיה, עזרה ראשונה, קשר, והגנה עצמית. הנשק הוצא מן הסליק והוחזר אליו לאחר האימון. האימון הוסווה כהרצאה, שירה בציבור ועוד.
מהפכת הקשב
מהפכת הקשב: העידן הדיגיטלי - השבר והתיקון הוא ספר עיון מאת ד"ר מיכה גודמן. הספר בוחן את דרכי ההתמודדות של האנושות עם המהפכה שנוצרה עקב ריבוי הטכנולוגיה בחיינו - "מהפכת הקשב". לטענת הסופר, עיצומה של מהפכת הקשב היא שלב ביניים מסוכן ועל האנושות להזדרז בהתאקלמות למצב החדש. הספר יצא לאור ב-2021 בהוצאת דביר.
תוכן
בחלק הראשון של הספר מתאר גודמן את הנזקים העיקריים בחיים הפוליטיים שנגרמים לאנושות ממהפכת הקשב אותה יצרה הטכנולוגיה, ביניהם תופעת הסגירות המחשבתית והקיטוב החברתי שהרשתות החברתיות יוצרות.
בחלק השני והעיקרי של הספר עוסק גודמן בנזקים הפסיכולוגיים להם גורמת המהפכה ומזהיר מפני התוצאות ההרסניות שגורמים התמעטות הקשב הבינאישי ומעבר של חלקים גדולים מהפעילות האנושית למרחב הווירטואלי על חשבון קשרים אנושיים. בחלקים גדולים מחלק זה מתמקד גודמן בבני הנוער.
בחלק השלישי מפרט גודמן על שלוש אסטרטגיות מרכזיות דרכן ניתן לדעתו להתמודד עם מהפכת הקשב:
עמותה
בעקבות ספרו של גודמן, הוקמה עמותה שגם היא נקראת "מהפכת הקשב" במטרה לעורר מודעות לנזקים הנפשיים והפוליטיים של "תעשיית תשומת הלב" אותה מפתח גודמן בספרו וליצור פתרונות מתאימים כדי להתמודד עם הנזקים אותם היא יוצרת.
Marilyn Monroe (שיר)
Marilyn Monroe (בעברית: מרילין מונרו) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך אלבום האולפן השני שלה, Pink Friday: Roman Reloaded. השיר יצא לאור ב-2011, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', דניאל ג'יימס, לאה הייווד, רוס גולן וג'יי. אר. רותם והופק על ידי ג'יי. אר. רותם, שהפיק למינאז' שירים נוספים במהלך הקריירה שלה. עם השיר הופיעה מינאז' במהלך סיבובי ההופעות "Pink Friday Tour" ו-"Pink Friday: Reloaded Tour".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
יצחק בר-יצחק
יצחק בר-יצחק (2007-1937) היה פרופסור לאווירונאוטיקה בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ומומחה בין-לאומי לתחום הניווט.
חייו
בר-יצחק נולד במטולה, גדל בהרצליה והתגורר בחיפה. בשנת 1955 התגייס לצנחנים ובמהלך שירותו השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני.
למד בטכניון לתואר ראשון ושני בפקולטה להנדסת חשמל ועשה את עבודת הדוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה (1971). בר-יצחק היה מחזיק הקתדרה על שם Sophie and William Shamban בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בין השנים 1971–2006.
לדעת מארגני כנס לזכרו: היה יו"ר הכינוס הישראלי השנתי ה-40 למדעי התעופה וחלל.
כיכר המצעדים
כיכר המצעדים (בפולנית: Plac Defilad w Warszawie) היא כיכר מרכזית במרכז ורשה, פולין. שהוקמה בשנת 1955 על ידי ברית המועצות יחד עם ארמון התרבות והמדע הצמוד אליו. הכיכר היא אחת הגדולות ביותר באירופה ואחת הגדולות בעולם (מקום רביעי בגודלה בעולם). הכיכר שימשה למצעדים צבאיים במהלך התקופה הקומוניסטית של פולין ומכאן קיבלה את שמה. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין בסוף שנות ה-80 הוזנחה הכיכר והוקמו מגרשי חנייה, שטחי גן ומבני שוק על שטחה כדי למחוק את סמלי השלטון הרוסי בנוסף להזנחתו של ארמון התרבות והמדע. כיום מתכננת ממשלת פולין להרוס חלק מן הכיכר לטובת מוזיאון לאומנות מודרנית, ולצידו אולם קונצרטים וגורד שחקים מודרני.
אזוג
אזוג הוא דמות בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
אזוג היה מנהיג האורקים בהרי הערפל בשלהי העידן השלישי של הארץ התיכונה, והוא שהצית את מלחמת הגמדים באורקים שהסתיימה בקרב אזנולביזר ובמותו של אזוג.
ביוגרפיה
לאחר נפילת ומשיסת ארבור על ידי הדרקון סמאוג, בני עם דורין היו לנוודים, לאחר זמן יצא המלך הגולה תרור, מתוך יאוש ואי שפיות, אל מוריה שנשלטה על ידי האורקים מאז נמלטו משם הגמדים, שם נקטל וגופו חולל על ידי אזוג, שחרת את שמו על ראשו הכרות של תרור. מעשה זה גרם לזעם רב בקרב הגמדים (אף אצל עמים שאינם מעם דורין, מאחר שדורין הוא בכור אבות הגמדים) ולמלחמת נקם למותו של המלך.
מלחמת הגמדים באורקים
לאחר התארגנות רחבת היקף שנמשכה זמן רב (מאחר שעם הגמדים היה מפוזר על פני כל הארץ), הסתערו הגמדים - כשבראשם תרין בנו של תרור - על מעוזי האורקים בהרי הערפל ובעוד הם מחפשים אחר אזוג, החריבו את המעוזים בזה אחר זה עד אשר הגיעו למוריה, שם חיכה להם אזוג עם כל כוחותיו.
שני הצבאות נפגשו בעמק אזנולביזר, שממזרח למוריה, לקרב המכריע, הנודע לאחר מכן כ"קרב אזנולביזר", שבמהלכו הביסו הגמדים את האורקים תבוסה ניצחת, אם כי במחיר כבד של אנשיהם. בעיצומו של הקרב הרג אזוג את מנהיג הגמדים מגבעות הברזל נין בן גרור שקרא נגדו תיגר, אך נקטל בעצמו על ידי דין רגל ברזל, בנו של נין, וכך נקמו הגמדים את נקמתם.
תוצאות המלחמה
לאחר תבוסת האורקים ומותו של אזוג היו הרי הערפל בטוחים מאורקים לזמן רב, אך לאחר שנים רבות שוב תפסו האורקים אחיזה בהרים ואף יצאו מהם לקרב חמשת הצבאות. מנהיג האורקים באותו קרב היה בולג, בנו של אזוג. בולג נהרג על ידי באורן, שהצטרף לקרב לקראת סופו.
בסרט
בטרילוגיית ההוביט (מאת פיטר ג'קסון) מוצג הסיפור באופן שונה: תרור הגיע עם צבאו לתבוע מחדש את מוריה לאחר משיסת ארבור, שם נתקלו באורקים של אזוג. במהלך הקרב נקטל תרור על ידי אזוג ותורין צינת-אלון כרת את ידו של אזוג ובכך התחילה תבוסת האורקים. ולכל אורך שלושת הסרטים צד אזוג את תורין כנקמה, אך גם על פי מצוותו של בעל האוב (הלוא הוא סאורון). בסרט האחרון, ההוביט: קרב חמשת הצבאות, אזוג ותורין מנהלים דו-קרב אחרון לחיים ולמוות, בו שניהם הורגים זה את זה.
בסרטי ההוביט, דמותו של אזוג גולמה בידי מנו בנט.
שמחה הלוי
הרב שמחה הלוי (ליוואי; 1896ֹֹ– 2 במאי 1968, ד' באייר ה'תשכ"ח) היה רב אמריקאי, נשיא ויושב ראש ועד ההלכה של הסתדרות הרבנים דאמריקה. מחבר הספר "שמחת הלוי".
ביוגרפיה
בין השנים ה'תרפ"א–ה'תרפ"ד שימש כרב קהילת "בית ישראל" בניו יורק. החל משנת ה'תרפ"ה שימש כרב קהילת "שערי תפילה" בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי. בקהילה זו הקים תלמוד תורה בו למדו, באורח לא מצוי, "עברית בעברית". בשנות ה-60, לאחר שבריאותו הורעה, סיים את תפקידיו הרבניים הציבוריים, עבר למונטריאול ושם הוציא את ספרו.
הרב הלוי נפטר במונטריאול בד' באייר ה'תשכ"ח (2 במאי 1968).
הגותו
חיבר את הספר "שמחת הלוי" שבו חידושים על התלמוד. בהקדמתו כתב שהוציא רק את מקצת כתביו, מכיוון שהיה באותה עת פצוע בידו. הוא תכנן להוציא את השאר בהמשך, אולם הם אבדו לפני שהספיק להוציאם.
יעקב בן נתנאל הכהן
יעקב בן נתנאל הכהן היה נוסע יהודי בן המאה ה-12 שביקר בארץ ישראל ופרסם את קורות מסעו.
שמחה הלוי
הגותו
הרב לוי נקט בגישה מקלה ביחס לגיור בני ובנות זוג של יהודים מתבוללים. דעתו המעודדת את גיור זה התפרסמה בעיתונות. גם לגבי גיור קטנים שנולדו מנישואים כאלה נקט בעמדה מקלה, וקבע שגם כאשר ברור שהילדים יגדלו במשפחה חילונית יש מקום לערוך את הגיור, בשל שעת הדחק הגדולה והנזקים שיגרמו מאי גיורם:
עונת 1998/1999 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1998/1999 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה העונה ה-45 של הליגה. הליגה כללה 12 קבוצות. מתכונת התחרות עם פורמט פלייאוף השתנה מהעונה הקודמת. שמונה הראשונות התמודדו זו מול זו בסדרות של הטוב משלושה משחקים, כשלקבוצה בעלת המיקום הגבוה יותר יתרון ביתיות. מנצחות הועלו לסדרות חצי הגמר ואחר כך לגמר בסדרת גם בסדרה של טוב מ-5 כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות.