cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיטרי סקופינצב
קריירת מועדונים
הוא התחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו וורונז'. בשנת 2010, הוא עבר לאקדמיה של דינמו מוסקבה בסיועו של קונסטנטין סרסאניה עבור 136 אלף רובל, משם הוא עבר לקבוצת הנוער של זניט. לאחר ששיחק בקבוצת הנוער של המועדון עונה אחת, הוא עבר לר.ב. לייפציג, זאת בעצתו של אנטולי טימושצ'וק. הוא עבר תמורת 1.8 מיליון יורו, אבל חודש לאחר מכן הועבר לקבוצת ליפרינג, מועדון אחר שממומן על ידי רד בול והתמודד בליגה האוסטרית הראשונה. הוא ערך 13 מפגשים במדיה וב-23 באוקטובר 2015 עלה בהופעת בכורה במשחק נגד וינר נוישטאדט. ב-2016 הוא חתם על חוזה לשלוש שנים עם רוסטוב. ב-29 באוקטובר 2016, הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במשחק נגד אמקאר פרם כשעלה להחליף בדקה 87 את דניס טרנטייב.
יונה בר יהודה הספרדי
רבי יונה ב"ר יהודה הספרדי, היה שד"ר ירושלמי במחצית השנייה של המאה ה-10. הוא השד"ר הראשון, מאז תקופת התלמוד, ששמו וזהותו ידועים ואיגרת שליחותו נשתמרה בשלמותה. למידע אודות שליחותו תרומה רבה לחקר מוסד השד"רות ומאפייניה עוד מתקופתו.
זיהויו
אברהם יערי סבור שהשליח היה מיהודי ספרד שעלו באותה תקופה והתיישבו בירושלים או רמלה. בנוסף, קיימת אגרת של רב שלמה בן יהודה גאון (שהיה ראש ישיבת גאון יעקב בירושלים בשנים 1025–1051) המאזכרת את אזהר הספרדי ב"ר יונה. שמחה אסף מזהה אותו כבנו של רבי יונה ב"ר יהודה.
על שליחותו
לאור אריכות התיאורים שבאיגרת סובר יערי שהשליח נשלח למדינות רחוקות מאחר שהקהילות במדינות הסמוכות לארץ ישראל שמרו על קשר וידעו הנעשה בירושלים. ואף באיגרת עצמה נאמר "ומרוב כובד החוב והריבית הוצרכנו לכתוב אל המקומות הרחוקות".
מאחר שידוע שבאותה תקופה, קהילות יהודי ספרד היו בין התורמים באופן קבוע ליהודים שבירושלים כפי שמוזכר למשל אודות ר' שמואל הנגיד, ומאחר ולשליח היה כנראה היכרות עם הקהילות שבספרד, סבור יערי שאחת מהארצות אליהם הגיע רבי יונה בשליחותו הייתה לספרד הרחוקה. ומשום כך אין מן הנמנע שהגיע באותה מידה לארצות רחוקות אחרות ב-צרפת, אשכנז, צפון אפריקה ואף לממלכת הכוזרים אשר ידוע כבר אז על השפעה של היישוב היהודי בירושלים גם בארצות אלה. עם זאת אין בידינו מידע על הארצות אליהם הגיע שד"ר זה בשליחותו.
תוכנה של האיגרת
מנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל שלחו לקראת בואו של השליח, וכן צירפו עם השליח איגרת בשמם לקהילות ישראל בתפוצות אליהם הגיע. באיגרת מוזכר שמו "הרב יונה הזקן בן רבי יהודה הספרדי". כבר באיגרת זו הגם שהינה מהמחצית השנייה של המאה העשירית, ניתן למצוא יסודות רבים שמאפיינים את איגרות השליחות הרבות המוכרות משנות המאה ה-16 ואילך.
האיגרת נפתחת בפנייה וכך ממשיכה האיגרת להביע בלשון צרה וצער בכל אותיות ה-אלף-בית את מצב התפוצות בגולה. לאחר מכן מובעים דברי אמונה, ברכה וחיזוק מירושלים אליהם.
לאחר מכן מופיע תיאור אודות העיר ירושלים בימיהם ואודות מצב הקהילה היהודית שבעיר. כמו כן מסופר כיצד נתחדש היישוב היהודי בירושלים לאחר שהערבים כבשוה. במסגרת זו מתואר שהוטל על היהודים לנקות את מקום המקדש ובעבור זה הם רשאים להתפלל על שעריו. כיצד קנו את הר הזיתים המשמש את היהודים להתכנסות לתפילה רבתי בהושענא רבא.
באיגרת מדגישים מנהיגי ירושלים כי אינם דורשים התמיכה לטובת אנשי ירושלים אלא שזו חובת האומה לטובת האומה כאשר יהודי ירושלים הינם החלוצים השומרים בשמם עליה. ועוד שאם חלילה תיפסק נוכחותם בירושלים יכחד היישוב היהודי בארץ ישראל כולה. ובנוסף שהשלטונות ימנעו גם מעולי רגלים יהודיים לפקוד את מקום המקדש ואף היו כולאים את עולי הרגל על אי תשלום חובות היהודים באשר הינם יהודים. כך שהעזרה שאנשי הגולה מגישים היא למעשה עזרה לעצמם.
בסוף האיגרת הם מבקשים לקבל את השליח בספר פנים יפות ולא לעכבו יתר על המידה אצלם, וכן ללוותו ממקום למקום.
מאידך הם מבטיחים שהשליח יוסיף על דברי האיגרת ושייקח את שמות הנדיבים בכדי שיתברכו בתפילות הנישאות בהר הזיתים מול מקום המקדש.
האיגרת מסתיימת בדברי ברכה.
אמנם שמות החתומים לא נשתמרו באיגרת אבל סבורים כי היא נשלחה חתומה על ידי גדולי חכמי ירושלים מאחר שהאיגרת נפתחת בהיגד: "שאו אחינו... שלום...מהנשיא ראש ישיבת ציונה... בשבעים ואחד ברורים..." וכפי שהיה מקובל באיגרות מאוחרות יותר.
תאריכה של האיגרת
מועד השליחות במדויק איננו ברור למרות שמופיע באיגרת תאריך לפי מנין השטרות המקביל לשנת 1157. זאת מפני שבחלקו של התאריך באיגרת, זיהו החוקרים התערבות של זייפנות אותם הם מייחסים ל-אברהם פירקוביץ'. בנוסף התאריך איננו עולה בקנה אחד, עם הידוע על היישוב היהודי באותה תקופה וכן על השלטון בארץ.
יעקב מאן שיער שהיא נכתבה בשנת 1057. עם זאת לדעת בן-ציון דינור, האיגרת אף קדומה יותר ונכתבה בסביבות השנים 977 או 987 ולהשערה זו הצטרף גם שמחה אסף.
חשיבותה של האיגרת
כאמור מאחר שהאיגרת הגיעה לידינו בשלמותה והיא משמשת כאב טיפוס לאיגרות שנשלחו במשך דורות רבים לאחריה נודעה לאיגרת חשיבות רבה.
אברהם יערי הביא אותה בשלמותה בספרו "שלוחי ארץ ישראל". וכן באגרות ארץ ישראל בשם: "איגרת ראשי עדת ירושלים אל הגולה. (מהמאה העשירית)".
אבנר זיו
אבנר זיו (1930 - נובמבר 2011) היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מאבות חקר ההומור בפסיכולוגיה.
חייו ופועלו
עשה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת סורבון שבפריז. למד באותו בית חולים שפרויד למד בו משארקו, אחד ממוריו היה ז'אן פיאז'ה. בד בבד למד ב"מכון הפסיכולוגי".
בשובו ארצה החל לעבוד במרכז לפסיכולוגיה חינוכית בראשון לציון. אחר כך נעשה מנהל המרכז לפסיכולוגיה חינוכית בתל אביב. ב-1969 החל ללמד פסיכולוגיה חברתית בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב. נבחר לנשיא התאחדות הפסיכולוגים החינוכיים הישראלים, מנהל תוכנית לתואר שני בייעוץ, ויושב ראש החוג למדעי החינוך.
אבנר זיו היה חבר מייסד של "החברה הבינלאומית לחקר הקבוצות". הארגון מנהל קבוצות תרפיה רבות כמו גם תהליכי דינמיקה קבוצתית. כיהן כיושב ראש משותף של הקבוצה ביחד עם דוקטור ז'אק דניו בפריז למשך חמש שנים.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור נח מילגרם, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981
היה יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי להומור שנערך בשנת 1984 בתל אביב, ויושב ראש שלושה כנסים בינלאומיים להומור יהודי: ב-1984 באוניברסיטת תל אביב, ב-1986 בבית הספר החדש למחקר החברה בניו יורק וב-1989 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כחבר מערכת בכתבי העת: "כתב עת בינלאומי לפיתוח הייעוץ", "הומור: כתב עת בינלאומי לחקר ההומור", ו"כתב העת הבינלאומי של תורת הפסיכולוגיה".
ספריו תורגמו למספר שפות ביניהן איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ויפנית.
נפטר בנובמבר 2011.
חקר ההומור
לפני מלחמת ששת הימים כשהסורים הפגיזו את הקיבוצים והמושבים בגליל, נהפכו במקומות רבים המקלטים למקומות מגורים וכן שימשו כחדרי לימודים עבור הילדים. באותה תקופה נושאי מחקרו של אבנר זיו היו חרדה וסטרס והוא נשלח כחלק מצוות של פסיכולוגים על מנת למצוא דרך להקל על המתח בו היו שרויים הילדים. הם שוחחו עם ההורים, המורים, הילדים, העבירו מבחנים פסיכולוגיים וערכו תוכניות לטיפול במצבי החרדה. במהלך ניתוח ממצאי מחקרם הם הבחינו בכך שהיו שני קיבוצים בהם רמת החרדה הייתה נמוכה באופן משמעותי משל המקומות האחרים אותם בדקו. ניתוח התוצאות לא הניב כל ממצא.
כשחזרו לאותם קיבוצים הם הבחינו בתופעה שאחד האסיסטנטים כינה אותה מגנט. מגנט זה ילד בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה שבכל פעם שהיה מצב של מתח או הפגזה הוא פעל כמגנט, כלומר הוא משך כעשרים ילדים במעגל סגור סביבו כשהוא במרכז. הילד לא הצחיק את הילדים על ידי סיפור בדיחות, כי אם באמצעות הומור. לבדיחות קורא אבנר זיו הומור בקונסרבים: דבר ישן שישנו ומדי פעם מישהו מוציא את זה. כל אחד שמספר בדיחה מוציא מהקופסה של הקונסרבים שלו בדיחה. הומור לעומת זאת, הוא משהו אחר, הומור זה לראות את מה שכולם רואים ולהתבונן בזה מזווית אחרת, בלתי צפויה ומצחיקה. המגנט סיפר דברים ששייכים להווי של אותו הקיבוץ בצורה אחרת, הפסיכולוגים שלא היו מחוברים לאותו הווי והדבר לא הצחיק אותם, כששאלו את הילדים אמרו להם הללו שכשמישהו מצחיק אותם הם פחות פוחדים.
כששב אבנר זיו לספריית האוניברסיטה גילה שלא הייתה שום ספרות מחקרית על הקשר בין הומור לחרדה, מי שכתב בנושא היו פילוסופים. ואז החל במחקר ההומור. ישנם שני סוגים של הומור: האחד זה הנאה מהומור והשני זה יצירת הומור. יש אנשים שנהנים מהומור במידה זו או אחרת, אבל לא יוצרים הומור; הם משתמשים לעיתים בהומור בקונסרבים, דהיינו מספרים בדיחות. אבל אילו שיוצרים הומור רואים ויוצרים קשרים חדשים מהאלמנטים הקיימים. שזו גם ההגדרה של יצירתיות. אבנר זיו בנה כלים והרכיב ושאלונים למדידת הומור. ובחן את הקשרים בין הומור לחרדה, הומור ולמידה, הומור וטיפול ועוד.
בשנת 1980 קבוצת חוקרים אמריקאים, בריטים ואבנר זיו ארגנו בוושינגטון את הכנס הראשון בעולם על הומור ויסדו כתב עת מדעי שנקרא International Journal of Humour Research. זהו כתב העת האינטרדיסצפלינרי היחידי העוסק בנושא.
רוב מחקריו שעשה על הומור ולמידה ועל הומור וחרדה מכונסים בספרו הפסיכולוגיה של ההומור.
בספר אחר הומור ואישיות הוא בחן איזה סוג של אישיות אוהב איזה סוג של הומור.
שנת גכה
שנת גכה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג גכה היא שנה המתחילה ביום שלישי (ג), היא כסדרה (כ) ועל כן בחשון יש 29 ימים ובכסלו 30 ימים, וחג הפסח חל ביום חמישי (ה). שנה מסוג גכה היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 354 ימים שבהם 50 שבתות.
בערך 6.25% מהשנים בלוח העברי הן מהסוג של שנת גכה. היא נקבעת כאשר מולד הלבנה של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שלישי 18 שעות וכשהשנה הקודמת מעוברת הטווח מתחיל ביום שני 15 שעות ו-589 חלקים (9:32:43 בשעון המקומי בירושלים, 9:11:46 בשעון חורף ישראל). לאחר שנה מסוג שנת החא, תמיד תבוא שנת גכה. לאחר שנת גכה תמיד תהיה שנה שלמה - שנת זשג הפשוטה או שנת זשה המעוברת.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשט"ו, ה'תשל"ה, ה'תשמ"ב, ה'תשס"ב, ה'תשס"ו, ה'תשס"ט, ה'תשפ"ו, ה'תתי"ג, ה'תת"ם.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת גכה 50 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ופרשות מטות ומסעי. בנוסף, מחוברות פרשות ניצבים ווילך, כך שיוצא שפרשת וילך נקראת פעמיים בשנה מסוג גכה. בחוץ לארץ, מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת, קוראים ביחד גם את פרשות חוקת ובלק.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
שרגי גשטטנר
שרגא אליהו (שרגי) גשטטנר (באנגלית: Shragee Gestetner; ה'תשמ"ו, 1986 – י"ח באייר ה'תשפ"א, 30 באפריל 2021) היה זמר ומלחין חסידי, תושב מונסי. נספה באסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר בהר מירון, בשנת 2021.
קריירה מוזיקלית
כנער היה חבר במקהלות חסידיות ועסק בהלחנה, אך לבקשת הוריו נמנע מלעסוק בתחום זה באופן מקצועי עד לנישואיו. נשא את בתו של מרדכי דירנפלד ממונסי. המשיך לעסוק בהלחנת שירים חסידיים, שבוצעו בידי זמרים חסידיים שונים. בין לחניו: "אל הכבוד", שהושר על ידי שרולי ורדיגר, ו"אנעים זמירות", של שלוימי דסקל.
גרין המשיך לעבוד עם גשטטנר, ובשנת 2014 הוציא את האלבום "ווארעמקייט" (בעברית: "חמימות"), שהוא אחד מסדרת האלבומים "גוונים של גרין", הכוללים להיטים מלחניו של גרין.
בשנת 2017 השתתף באלבום "הכל לטובה", שהוא אחד מסדרת האלבומים "מונה", מלחניו של מונה רוזנבלום.
גשטטנר השתתף במספר אלבומי מוזיקה שהופקו בארצות הברית על ידי מפיקים שונים. השתתף בשני האלבומים "אמן ואמן", שנועדו לחזק את הנושא של עניית אמן וכללו לחנים של אייבי רוטנברג, בעיבודו של ישראל לאם.
גשטטנר הופיע באירועים שונים וכן בחתונות, בעיקר בארצות הברית ובקנדה. עם השנים החליט לנטוש את עולם המוזיקה לטובת לימוד תורה וחינוך ילדיו, ולפרנסתו עסק ביוזמות עסקיות שונות.
פטירתו והנצחתו
באביב 2021 הגיע עם שני אחיו לביקור בישראל כדי להשתתף בל"ג בעומר בהילולת רבי שמעון בר יוחאי שנערכה ביום חמישי בלילה, והוא התעתד לשוב לקנדה ביום ראשון. הוא נספה באסון שהתרחש בהילולה, כאשר נמחץ למוות יחד עם עוד 44 חוגגים. הלווייתו נערכה למחרת בירושלים והוא הובא לקבורה בהר המנוחות. בעקבות הידיעה שהוא שוהה לבדו בישראל ובני משפחתו אינם משתתפים בהלוויה, באו מאות אנשים שלא הכירוהו לחלוק לו כבוד אחרון. בני משפחתו צפו בהלוויה באמצעות זום.
לאחר פטירתו התפרסם ביתר שאת שירו "כרחם אב", וכמה זמרים הוציאו קאברים לשיר, בהם אפשר למנות את שמחה ליינר ומקהלת זמירות , שמחה פרידמן , רפאל אוזן, זוכה הריאלטי "הקול הבא" וכן 700 מתנדבי הארגון איחוד הצלה. השיר נתפס כ"המנון" של אסון הר מירון.
במלאת שנה לפטירתו הופק קליפ מיוחד אודות המיזם "קבעתי" שהוקם לזכרו, משולב בסיפור חייו של גשטטנר שזנח את עולם המוזיקה והקפיד לקבוע עיתים לתורה ולסיים מסכתות רבות.
במלאת שנה לפטירתו, בל"ג בעומר תשפ"ב (ה-18 במאי 2022 ), הוציא יוסי גרין לזכרו את השיר "הבן יקיר לי שרגי אליהו", אותו הוא הלחין וביצע לצידו של פנחס מסרנו.
הפשיטה על מפרץ סודה
הפשיטה על מפרץ סודה הייתה תקיפה של סירות נפץ מהצי המלכותי האיטלקי על כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי, במפרץ סודה כרתים, בשעות הראשונות של 26 במרץ 1941. סירות הנפץ שוגרו על ידי המשחתות "פרנצ'סקו קריספי" ו"קווינטינו סלה" בקרבת הכניסה למפרץ. לאחר חדירת מצופי החסימה, תקפו סירות הנפץ את הסיירת הכבדה "אה"מ יורק", את המכלית הנורווגית "פריקלס" וכלי שיט נוספים. כלי השיט הוטבעו במים רדודים על ידי מטעני הנפץ ולבסוף אבדו.
רקע
סודה הוא נמל מוגן באופן טבעי בחוף הצפון מערבי של האי. הוא נבחר כמטרה על ידי השייטת העשירית מספר חודשים קודם לכן בגלל הפעילות הימית הכמעט רציפה של בעלות הברית שם. סיור אוויר איטלקי הבחין במספר אוניות מלחמה וספינות עזר עוגנות במפרץ סודה, כרתים.
ב-25 במרץ 1941 יצאו המשחתות האיטלקיות פרנצ'סקו קריספי וקווינטינו סלה מהאי לרוס בים האגאי בלילה, כל אחת נושאת שלושה סירות לחימה של השייטת העשירית שזכו לכינוי באיטלקית "ברצ'ינו" - סירה קטנה. כל "סירה קטנה" נשאה 300 ק"ג מטען נפץ בחרטומה. סירות הנפץ צוידו במיוחד כדי לפלס את דרכם דרך מכשולים כגון רשתות נגד טורפדו. הנהג היה מנתב את כלי השיט במסלול התנגשות לספינת המטרה, והיה עליו לקפוץ מסירתו לפני פגיעה ופיצוץ ראש נפץ.
המתקפה
בשעה 23:30 שוגרו סירות הנפץ על ידי המשחתות במרחק 10 מיל ימי ממפרץ סודה. לאחר שנכנסו למפרץ, זיהו הסירות, בפיקודו של סרן לואיגי פאג'יוני, את מטרותיהן: הסיירת הכבדה "אה"מ יורק", מכלית גדולה "פריקלס" הנורווגית של 8300 טון, מכלית נוספת וספינת משא. בשעה 4:46, פגעו שתי סירות נפץ במרכז "אה"מ יורק", והציפו את הדוודים והמחסנים האחוריים שלה. הסיירת הונחתה לחוף על ידי הצוות שלה כדי להימנע מהתהפכות. שני ימאים בריטים נהרגו מהפיצוצים. המכלית "פריקלס" ניזוקה קשות ושקעה לקרקעית. המכלית השנייה וספינת המשא הוטבעו, על פי מקורות איטלקיים. על פי דיווחים בריטיים, החטיאה אחת מסירות הנפץ את המטרות המיועדות ונתקעה על החוף. התותחים נגד מטוסים של הבסיס פתחו באש באופן אקראי, מתוך מחשבה שהבסיס נמצא תחת מתקפה אווירית.
לתוקפים לא תוכנן חילוץ. המשחתות האיטלקיות התרחקו וכל ששת המלחים האיטלקים: לואיג'י פאג'וני, אלסיו דה ויטו, אמיליו ברברי, אנג'לו קבריני, טוליו טדשי ולינו בקטי, נפלו בשבי הבריטי.
לאחר המתקפה
"אה"מ יורק" הושבתה והועלתה לחוף במים רדודים. תותחים הנ"מ שלה עדיין סיפקו הגנה אווירית לנמל. ב-21 במרץ נהרגו שני צוללנים, בעת שהעריכו נזק, כתוצאה מפיצוץ קרוב במהלך תקיפה אווירית. פעולת ההנצלה כללה הפעלת צוללת "אה"מ רובר", שנשלחה מאלכסנדריה כדי לסייע ל"יורק" עם חשמל, אך עקב עוצמת התקיפות האוויריות, נאלצה הצוללת לחזור למצרים. השייטת פונתה מסודה ותותחי האונייה נהרסו עם מטעני פיצוץ על ידי הצוות לפני הכיבוש הגרמני של כרתים.
המכלית "פריקלס" נלקחה בגרירה לאלכסנדריה על ידי משחתות בריטיות. אך ב-14 באפריל 1941, במהלך סערה בהיותה בדרך, נשברה לשניים וטבעה.
טביעת "אה"מ יורק" הייתה מקור למחלוקת בין הצי המלכותי האיטלקי וחיל האוויר הגרמני על הקרדיט על טביעתה. העניין נפתר על ידי רישומי מלחמה בריטיים ועל ידי יומן מלחמה של הספינה עצמה, שנתפס על ידי קציני הצי האיטלקי שעלו על הסיירת הטבועה למחצה. האיטלקים תפסו את ההודעה הימית הבאה מקפטן פורטל לקצין ההנדסה הראשי שלו:
לאחר המלחמה, הוצף הגוף של "אה"מ יורק" ונגרר לבארי באיטליה. שם נגרטה על ידי מחדש אוניות איטלקי במרץ 1952.
מייקל קורס
מייקל דייוויד קורס (באנגלית: Michael David Kors; ב-9 באוגוסט 1959) הוא מעצב אופנה יהודי-אמריקאי.
הוא הבעלים והמנהל בפועל של מותג האופנה היוקרתי הנושא את שמו: Michael Kors (MK). הוא מתמחה בעיקר בעיצוב בגדים ספורטיביים ובנוסף מעצב אביזרי אופנה כגון תיקים, ארנקים, שעונים ותכשיטים.
קורות חיים
נולד בשם קארל אנדרסון ג'וניור (Karl Anderson Jr) בלונג איילנד, ניו יורק שבארצות הברית לאם יהודייה ולאב נוצרי ממוצא שוודי. בנם של ג'ואן המבורגר וקארל אנדרסון שהיה סטודנט ודוגמן לשעבר. השניים התגרשו ואמו נישאה בשנית לביל קורס כאשר היה בן 5 ואמו אמרה לו שבאפשרותו לשנות גם את שמו הפרטי והוא בחר בשם מייקל דייוויד קורס.
קורס התחתן עם בן זוגו לאנס לה פייר ב-6 באוגוסט 2011 בניו יורק.
קריירה
עניינו של קורס באופנה החל מגיל צעיר ואמו חשבה שזה בגלל שנחשף לעולם הזה משום שדגמנה בצעירותה. בגיל 5 מייקל עזר בעיצוב שמלת החתונה של אמו כאשר נישאה מחדש. בגיל הנעורים מייקל החל לעצב ולמכור בגדים מהמרתף של הוריו והוא קרא לחנות שלו פרפר הברזל (Iron Butterfly). קורס למד משחק למשך תקופה מסוימת אך הפסיק בגיל 14 והחליט להתרכז בעיצוב אופנה.
ב-1977 נרשם קורס ללימודים במכון הטכנולוגי לאופנה בניו יורק, הוא פרש לאחר 9 חודשים בלבד והחל לעבוד בבוטיק קטן מול חנות הכולבו ברגדורף גודמן ברחוב 57 שבמידטאון מנהטן. הוא החל כאיש מכירות והתקדם עד שהפך למעצב ואחראי תצוגת הראווה של החנות. דון מלאו המעצבת הראשית של הכולבו הביעה בקורס התעניינות והציעה לו להציג את עיצוביו בחנות.
בשנת 1981 קורס השיק לראשונה את קולקציית הנשים שלו בברגדורף גודמן. בשנת 1990 רשמה החברה את עצמה בעלת הרישיון על המותג KORS מה שמאוחר יותר, בשנת 1993, גרם למייקל להפיק את שיתוף הפעולה שלו עם המותג אך הוא חזר לפעילות בשנת 1997 כאשר השיק קו בגדים חדש הנושא את שמו אך בעל טווח מחירים נגיש יותר. באותה שנה מונה מייקל למעצב הראשי והראשון של בית האופנה סלין (Celine).
קורס חולל מהפכה בבית האופנה בעיצוב אביזרי אופנה שונים ולבסוף עזב באוקטובר 2003 כדי להתמקד במותג שלו אשר השיק קו בגדי גברים שנה קודם לכן.
בשנת 2004 הושק קו לעיצוב נעליים ותיקים תחת השם "MICHAEL" מבית מייקל קורס. נכון לסוף שנת 2016 לקורס יש 770 חנויות ברחבי העולם.
בארצות הברית יש לו קולקציית בגדי מסלול הנקראת "Michael Kors Collection". הקולקצייה נמכרת בחנויות כולבו כגון ברגדורף גודמן, סאקס השדרה החמישית, ניימן מרכוס, נורדסטרום, בלומינגדייל'ס וחנויות נבחרות.
בין לקוחותיו של קורס נמנים מפורסמים רבים כגון אוליביה ווילד, דקוטה ג'ונסון, בלייק לייבלי, קייט האדסון, ג'ניפר לורנס, טיילור סוויפט, אנג'לינה ג'ולי, ג'ניפר לופז, הילרי קלינטון, מלאניה טראמפ, היידי קלום, ויולה דייוויס ומישל אובמה.
מודעות הפרסום למותג של קורס שלרוב מצולמות על ידי מריו טסטינו מציגות את הדוגמנית כרמן קאס וג'ואן סמולס בפאריקה או ביאכטה ומתבטאות בייחודיות של בגדי הספורט אלגנט בעיצובו.
קורס השתתף כשופט בתוכנית הריאלטי פרויקט מסלול לצדה של המנחה היידי קלום ובדצמבר 2012 החליט לעזוב את התוכנית והוחלף במעצב זאק פוזן.
בינואר 2014 הוכרז על ידי מגזין פורבס שהונו של קורס עומד על למעלה ממיליארד דולר.
ג'ון ג'וזף הופפילד
ג'ון ג'וזף הופפילד (באנגלית: John Joseph Hopfield; נולד ב־15 ביולי 1933) הוא מדען אמריקאי הידוע בעיקר בשל מודל העוסק ברשתות עצביות שפורסם ב-1982. רשת זו ידועה בכינוייה רשת הופפילד.
ג'ון הופפילד קיבל את תואר פוסט-דוקטורט מאוניברסיטת קורנל בשנת 1958. הוא עבד במשך שנתיים במעבדות בל, ולאחר מכן היה לחבר פקולטה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (בפיזיקה), באוניברסיטת פרינסטון (פיזיקה) ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה (כימיה וביולוגיה). במשך 35 שנים הקשר בינו לבין מעבדות בל נשמר.
ב-2002 הוענק להופפילד מדליית דיראק של המרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית על התרומה הבין-תחומית שלו להבנת הביולוגיה כתהליך פיזיקלי, כולל השינויים שהציע לגבי סינתזה בביולוגיה מולקולרית, תיאוריו של הדינמיקה הקיבוצית, וחישוביו עם גורמי משיכה ברשתות נוירונים. כמו כן, הוענק לו פרס אוליבר באקלי (Oliver Buckley Prize) על עבודתו לגבי יחסי גומלין בין אור למוצק.
יוליוס באב
ילדות וצעירות
יוליוס באב נולד בשנת 1880 בברלין כבנו של הסוחר ומייצר הרהיטים היהודי אלקן באב ושל אשתו, פאני, בת לבית הרמן. המשפחה נמנתה עם חברי הקהילה היהודית הרפורמית בבירת גרמניה. מקור שם המשפחה הוא ככל הנראה בראשי התיבות ב"ב של המלים "בן ברוך". הוא למד ב"גימנסיה האסקנית" בברלין, בה הכיר, בין השאר, את היינריך אדוארד יאקוב. בהמשך הוא למד בשנים 1902–1905 בברלין ובציריך פילולוגיה גרמנית, פילוסופיה והיסטוריה. בגיל 16 הכיר את ריכרד דהמל שהפך לדמות משמעותית בעיצובו כאיש ספרות.
פעילותו כפובליציסט, מסאי ומבקר תיאטרון עד 1933
אחר כך חי באב כסופר ומחזאי עצמאי בברלין ונודע בעיקר כמבקר תיאטרון שמאמריו פורסמו בשורה של עיתונים וכתבי עת בעיר ומחוצה לה (כולל "דר ארמה טויפל" 1904-1902, "פוסישה צייטונג" ו"פסטר לויד" בבודפשט, "ולט אם מונטאג" 1923-1919, "ברלינר פולקסצייטונג" 1932-1923). הוא הצטרף לתנועת "במות העממיות" ("פולקסבינן") וערך בשנים 1923–1932 את כתב העת שלה, "דרמטורגישה בלטר של איגוד הבמות העממיות הגרמניות" (Dramaturgische Blätter). באב לימד כמרצה בבית הספר למשחק של מקס ריינהרדט.
באב היה ידיד קרוב של העיתונאי ומבקר התיאטרון זיגפריד יעקובזון ושותף שלו בשנות ההתחלה של המגזין לתיאטרון "די שאובינה" (Die Schaubühne), שנקרא לאחר מכן "די ולטבינה" (Die Weltbühne). הוא פרסם בהם 336 מאמרים.
יהודי וגרמני גאה
באב ראה את עצמו יהודי וגרמני ולא ראה בין שתי הזהויות אלה אי התאמה כלשהי. הוא תיאר זאת כ"השורש הכפול לקיומו". לדעתו של יעקוב בועז, יוליוס באב (יחד עם קורט זינגר, שנספה בשואה) היה סמל ל"סינתזה היהודית-גרמנית במיטבה". באב סבר שליהודים יש ייעוד של תיווך תרבותי. הוא היה מאמין מושבע בקשר המהותי העמוק בין גרמניות וזהות היהודית. כדבריו: במסתו על "רמברנדט ושפינוזה. דיוקן כפול במרחב הגרמני-יהודי" השתמש באב בדמויות של אישים אלה, כהדגמה לקשר רוחני אפשרי מסוג זה.
עמדתו בימי מלחמת העולם הראשונה
אף על פי שבעבר דגל בגישה הומניסטית, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בדומה לרבים באליטה המשכילה הגרמנית, לרבות משכילים יהודים, הזדהה באב הזדהות מוחלטת עם הצד של גרמניה, מולדתו, במלחמת העולם הראשונה. כמחווה פטריוטית ערך באב סדרת קובצי שירים תחת הכותרת "מלחמה גרמנית בשירים גרמנים" (Deutsche Krieg in Deutschen Gedicht). במבוא לכרך הראשון שלה, הוא ציין: "הגיעה השעה הגורלית לעם הגרמני. היא מצאה הד לירי באלפי ואלפי לבבות מתלהבים". באנתולוגיות אלה אסף באב מספר גדול של שירים והמנונים המביעים אהבה למולדת ושנאה יוקדת לאויב. בין שירים אלה הוא הכליל גם חרוזים משלו עצמו. הוא ראה בשירי מלחמה אלה ביטוי לרוח האיתנה של גרמניה, לדבקות העם הגרמני ברוחניות של קאנט ובהומניזם של גתה. בכרך האנתולוגי השלישי שלו כלל באב גם את "שיר השנאה לאנגליה" ("אלהים, הענש את אנגליה!) מאת ארנסט ליסאואר . באותה תקופה הוא ביקר בקסרקטינים ואף בחזית, תוך הקראת קטעים מגתה ולסינג בפני החיילים בחפירות.
תחת השלטון הנאצי. האגודה היהודית לתרבות
בימי השלטון הנאצי אחרי 1933 נמנה באב עם מייסדי "האגודה לתרבות של היהודים הגרמנים", שנקראה בהמשך "האגודה היהודית לתרבות" וניהל את מחלקת התיאטרון שלה עד לסגירתה על ידי השלטון בשנת 1938. ארגון זה נועד לשמר את חיי הרוח של יהדות גרמניה ולאפשר לאנשי הרוח, כולל אנשי התיאטרון שבקרב היהודים למצוא ותעסוקה במקצועם, אחרי שסולקו מזירת התרבות הגרמנית. בשנים 1933–1938 ערך באב את Monatsblätter des jüdischen Kulturbund (דפים חודשיים של אגודת התרבות היהודית).
שנותיו האחרונות בגלות אמריקה
בשנת 1938 הצליח באב לעזוב את גרמניה ולהגר דרך צרפת לארצות הברית. הוא מצא עבודה בניו יורק כמבקר תיאטרון של העיתון בגרמנית "ניו יורק שטאטס צייטונג". אחרי המלחמה הוא ביקר שוב בגרמניה לרגל סיור הרצאות.
חייו הפרטיים
יוליוס באב התגורר בברלין בווילה בשכונת גרונוולד. היה נשוי לאליזבת "אלזה" קרולינה יוהאנה לוס (1963-1878) ולזוג נולדו שלושה ילדים: ברנד (ביורן), אורזולה וברברה. באב נפטר בגלות ארצות הברית, ברוסלין הייטס, במדינת ניו יורק.
מחזות
on site archive ָ1908 - Das Blut (הדם), דרמה
מכתבים
באב ניהל התכתבות ענפה עם אישים רבים בזירה התרבותית הגרמנית והיהודית - כמו גרהרט האופטמן, שטפן צווייג, מרטין בובר, ואחרים
לקריאה נוספת
Sylvia Rogge-Gau: Julius Bab und der Jüdische Kulturbund. Metropol, Berlin 1999
קישורים חיצוניים
מאמר רוויו מאת אוולין אדונקה באתר "דוד" - Metropol, Berlin 1999
יחסי צ'כיה–שווייץ
יחסי צ'כיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצ'כית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
13,000 פליטים הגיעו לשווייץ מצ'כוסלובקיה לאחר האביב של פראג בשנת 1968 בו תקפו הסובייטים מברית המועצות את צ'כוסלובקיה שניסתה להחיל רפורמות שנטו לצד הקפיטליסטי.
צ'כיה וסלובקיה התפצלו בשנת 1992 בצורה שקטה ובלי פגיעה ממשית באזרחים. שווייץ הכירה בשתי המדינות החדשות בתחילת שנת 1993 וכוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם שתיהן.
במהלך שלב ההתפתחות של צ'כיה מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה צ'כיה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של צ'כיה.
שווייץ מחזיקה שגרירות בפראג. מן הצד השני, מחזיקה צ'כיה שגרירות בברן ושתי קונסוליות בבזל ובלוגאנו.
עמרם קלעג'י
עמרם קלעג'י הוא איש ממשל ישראלי ששירת בשורת תפקידים בכירים במשרד הפנים. כיהן בין מאי 2011 לאפריל 2013, בשנית, כמנכ"ל משרד הפנים. זוכה תואר "יקיר השלטון המקומי".
קלעג'י, בעל תואר ראשון בגאוגרפיה, היה עד 1992 בעל משק חקלאי במושב ברק שבחבל תענך.
בשנת 2004 הועמד כראש ועדה קרואה של המועצה האזורית אבו בסמה. המועצה מקיפה עשרה יישובים מוכרים בנגב, שישה מתוכם בדואים, ולמעלה מ-80,000 בני אדם, והקמתה היוותה הכרה בכפרים שבשטחה, שהיו עד אותה עת בלתי מוכרים. המינוי של הוועדה הקרואה בראשות קלעג'י הוארך מעת לעת עד שהגיע למקסימום המותר בחוק ועל כן נקבע שייערכו בחירות בדצמבר 2009. אולם בהתקרב המועד של הבחירות המיועדות שונה החוק המגביל את תקופת הכהונה המקסימלית של ועדה קרואה על מנת לאפשר את המשך כהונת הוועדה הקרואה לתקופה נוספת. בפברואר 2011 החליט בית המשפט העליון כי יש לערוך את הבחירות עד דצמבר 2012. בתפקידו כיו"ר המועצה התריע קלעג'י על הבעיות הקשות של המגזר הבדואי בנגב.
בשנת 2011 מונה פעם נוספת לתפקיד מנכ"ל משרד הפנים על ידי שר הפנים אלי ישי, לאחר שגבריאל מימון נאלץ להתפטר לאור חשדות שחיתות נגדו. מינויו של קלעג'י אושר על ידי הממשלה במאי 2011. הוא סיים את תפקידו באפריל 2013.
ווקיגן
ווקיגן (באנגלית: Waukegan) היא עיר במדינת אילינוי שבארצות הברית ומושב המחוז של מחוז לייק. על פי ההערכות של מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2012, אוכלוסיית העיר מנתה 94,267 תושבים. ווקיגן היא העיר התשיעית בגודלה מבחינת אוכלוסייה באילינוי והעיר החמישית מבחינת גודל בחוף המערבי של ימת מישיגן, אחרי שיקגו, מילווקי, גרין ביי וקנושה.
שם
בהתחלה היה המקום נקרא "מבצר קטן" (Rivière du Vieux Fort) בצרפתית. האזור הנוכחי של ווקיגן הוכר כ'וואקייגה' על המפה של תומאס הטצ'ין משנת 1778. לאחר מכן השם 'ווקיגנס' שהפך ל'ווקיגן' נוצר על ידי ג'ון ה. קינזי וסולומון ג'ונו, השם אומץ בשנת 1849.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
ווקיגן נמצאת על חוף ימת מישיגן ורחוקה כ-13 ק"מ מגבול מדינת ויסקונסין ו-64 ק"מ מהעיר שיקגו. העיר נמצאת 204 מטרים מעל גובה פני הים. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, שטחה הכולל של העיר הוא 61.8 קמ"ר אשר מתוכם 61.3 קמ"ר הם יבשה ו-0.54 קמ"ר מים.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, בעיר מתגוררים 89,078 תושבים אשר מתוכם 46.6% לבנים, 19.2% שחורים או אפרו-אמריקאים, 4.3% אסיאתים, 1.2% אינדיאנים, 24.6% מגזע אחר ו-4.1% משני גזעים או יותר. על פי המפקד משנת 2000, היו בעיר 87,901 תושבים, 27,787 משקי בית, ו-19,450 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,475.0 נפש לקמ"ר. בעיר היו 29,243 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 490.7 דירות לקמ"ר.
מרכזי התעסוקה הגדולים
על פי הדו"ח הפיננסי שנתי מקיף של העיר משנת 2010, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר הם:
מיכאיל קלינין
מיכאיל איבנוביץ' קלינין (ברוסית: Михаи́л Ива́нович Кали́нин; 19 בנובמבר 1875 – 3 ביוני 1946) היה מהפכן קומוניסטי ופוליטיקאי סובייטי בברית המועצות. קלינין כיהן כראש המדינה הסובייטית השלישי (1919–1946), אחרי לב קמנייב ויעקב סברדלוב, כשהתפקיד היה בעל אופי ייצוגי בלבד. בין 1919–1938 עמד בראש הוועד המרכזי הפועל של קונגרס הסובייטית של הפדרציה הסובייטית הרוסית, בין 1922 -1938 היה יושב ראש הוועד המרכזי הפועל של קונגרס הסובייטים של ברית המועצות ובשנים 1938–1946 יושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות.
קורות חיים
קלינין נולד למשפחת איכרים בכפר ורחניה טרויצה בפלך טבר (כיום במחוז טבר) שב. ב-1889 עבר לעיר הבירה, סנקט פטרבורג, ועבד שם כפועל. ב-1898 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, היה מהתומכים הראשונים בסיעה הבולשביקית של לנין והחל לעסוק בפעילות מהפכנית בסנקט פטרבורג ובטביליסי. הוא נאסר בעטיין ב-1899 וב-1903. במהפכת 1905 פעל כמארגן של קבוצות פועלים מהפכניים.
לאחר מהפכת אוקטובר, ב-1917, התמנה לראש העירייה המהפכנית של פטרוגראד. בשנת 1919 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ובהמשך אותה שנה מונה ליו"ר הוועד המרכזי הפועל של הסובייטים במקומו של יעקב סברדלוב שנפטר. משרה זו העמידה אותו, להלכה, בראשות המדינה הסובייטית. בתפקיד זה שימש עד 1938, אז מונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, למעשה אותו התפקיד בהגדרה שונה. היותו הוותיק שבבכירי המפלגה הקומוניסטית שעדיין נטלו תפקיד פעיל במוסדותיה לאחר מותו של לנין היא העומדת בבסיס כינויו - "הקשיש".
בשנת 1925 מונה לחבר בפוליטביורו - הלשכה המדינית של המפלגה הסובייטית ומקור הכוח המרכזי במשטר הסובייטי. למרות מינוייו המכובדים ורמי המעלה לא היה קלינין בעל השפעה פוליטית ניכרת ונתפש בהיסטוריה הסובייטית יותר כסמל של השלטון הנתון רק לכאורה בידי הפועלים והאיכרים המיוצגים בסובייטים.
ייתכן כי דווקא אפרוריותו הפוליטית והיעדר בסיס כוח של ממש סייעו לו לשרוד את תקופת הטיהורים במפלגה (1938-1935), וזאת בניגוד לרובה המוחלט של הגוורדיה הבולשביקית הוותיקה שחוסלה בידי סטלין באותן שנים.
קלינין נפטר ממחלה ממושכת ב-1946, ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
למרות היותו דמות שולית וחסרת השפעה ממשית על הפוליטיקה הסובייטית הונצח קלינין לאחר מותו באופן כמעט חסר תקדים לאדם במעמדו. על שמו נקראו ארבע-עשרה ערים (הבולטות שבהן - קלינינגרד, לשעבר קניגסברג, בירת פרוסיה המזרחית, וקלינין - כיום, טבר), אוניברסיטאות, תיאטראות ושדרות קלינין במוסקבה.
מקס ז'אקוב
מקס ז'אקוֹבּ (בצרפתית: Max Jacob; 12 ביולי 1876 – 5 במרץ 1944) היה משורר, סופר וצייר יהודי-צרפתי משומד.
ביוגרפיה
מקס ז'אקוב נולד בעיר קמפר שבחבל ברטאן בצרפת, שם בילה את ימי נעוריו. למד בבית הספר הקולוניאלי בפריז, וב-1897 החליט להיות צייר. התגורר ברובע מונמארטר וב-1901 פגש בפבלו פיקאסו שהפך לידידו והכיר לו את גיום אפולינר. על ידידיו של מקס ז'אקוב נמנו גם ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אמדאו מודיליאני וז'אן קוקטו.
ב-1909, מקס ז'אקוב, שנולד כיהודי, עבר חוויה דתית שבה ראה בעיני רוחו את ישו הנוצרי, וב- 1915 הפך לקתולי כשפיקאסו משמש לו כעד. ב-1916 מודיליאני צייר את דיוקנו של מקס ז'אקוב. החל ב-1921 מקס ז'אקוב התגורר מול המנזר של מסדר הבנדיקטינים בכפר סנט-בנואה-סור-לואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר. ב-1928 שב לפריז אך ב-1936 פרש סופית לסנט-בנואה-סור-לואר כדי לחיות שם חיי נזיר למחצה.
בתקופת הכיבוש הנאצי של פריז, אחיו גורש למחנה הריכוז אושוויץ ונספה שם. אחותו ובעלה גם הם נרצחו על ידי הנאצים. ב-24 בפברואר 1944 מקס ז'אקוב נתפס בסנט-בנואה-סור-לואר בידי הגסטאפו של אורליאן וגורש למחנה דראנסי שליד פריז שממנו הועברו יהודים למחנות השמדה בגרמניה. ידידיו, ובהם ז'אן קוקטו וסשה גיטרי, פעלו לשחרורו אך לשווא. הוא סבל מדלקת ריאות ומת בדראנסי כעבור שבועיים. הוא נקבר בפריז אך ב-1949 ידידיו, ובהם פבלו פיקאסו, העבירו את עצמותיו לסנט-בנואה-סור-לואר.
יצירותיו
יצירתו של מקס ז'אקוב נחשבת לחוליה מקשרת חשובה בין תנועת הסימבוליזם לבין זו של הסוריאליזם בציור ובשירה, כפי שניתן להיווכח מציוריו ומן הפואמה "גביע הקוביות" (1917) שהביאה לפרסומו בציבור. ב- 1919 פרסם את הנובלה "הגנתו של טרטיף", שבה הביע את רעיונותיו הפילוסופיים והדתיים. ב-1922 פרסם את המסה "אמנות השירה". הוא עסק גם בתרגום ספרים מקטלאנית לצרפתית, ולפעמים חתם בשם העט "ליאון דויד". בין 1911 לבין 1938 כתב ופרסם למעלה מעשרים ספרים בפרוזה ובחרוזים. ב-1930 ושוב ב-1938 הציג את ציוריו בניו יורק.
עונת 2018/2019 ביורוליג
עונת ביורוליג היא העונה ה-62 של המפעל הראשון בחשיבותו בכדורסל האירופי, והעונה ה-19 תחת השם "יורוליג" (לפני כן נקרא המפעל גביע אירופה לאלופות בכדורסל). זו העונה השלישית ברציפות בפורמט הליגה ובדרך בחירת הקבוצות המשתתפות בה, שנקבעו עקב סכסוך יורוליג-פיב"א בשנים שקדמו לה. העונה נפתחה ב-11 באוקטובר 2018 ומשחק הגמר של הפיינל פור נערך בפרננדו בואסה ארנה שבוויטוריה, ספרד, בחודש מאי 2019.
מתכונת התחרות
בתחרות משתתפות 16 קבוצות, שיתחרו בפורמט של ליגה בעלת שני סיבובים - כל קבוצה משחקת משחק בית ומשחק חוץ נגד כל הקבוצות, כאשר בסיום העונה הסדירה שמונה הקבוצות המדורגות ראשונות יעפילו לפלייאוף, בו ישחקו המדורגת בשיטת הצלבה של הראשונה נגד המדורגת שמינית, שנייה נגד שביעית, שלישית-שישית ורביעית-חמישית. הפלייאוף יתקיים בפורמט של סדרות "הטוב מחמישה", כאשר בסיומו התקיים פיינל פור, שנערך בשנה זו בפרננדו בואסה ארנה שבויטוריה, ספרד בחודש מאי 2019.
עונה סדירה
מקרא:
פלייאוף
8 הקבוצות שהעפילו משלב העונה הסדירה התמודדו בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). המדורגת גבוה יותר אירחה את המשחק הראשון, השני והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר אירחה את המשחק השלישי והרביעי (במידת הצורך). ארבע קבוצות העפילו לשלב חצי הגמר, ושתי המנצחות בחצאי הגמר התמודדו בגמר על תואר אליפות אירופה בכדורסל.
MVP של היורוליג
יאן וסלי ( פנרבחצ'ה)
מלך הסלים "אלפונסו פורד"
מייק ג'יימס ( ארמאני מילאנו)
שחקן ההגנה
אדי טבארס ( ריאל מדריד)
אוכל במקום פצצות
אוכל במקום פצצות (באנגלית: Food Not Bombs ובקיצור FNB) היא תנועה שורשית של קולקטיבים עצמאיים המחלקים מזון צמחוני וטבעוני. האידאולוגיה של התנועה טוענת שסדר העדיפויות של תאגידי ענק וממשלות הוא שמאפשר רעב למרות השפע הקיים. במחאה על כך מחלקים הפעילים מזון שיועד לזריקה אותו הם משיגים מחנויות, מאפיות ושווקים.
אמונות ועקרונות
האמונות המרכזיות של התנועה הן:
לתנועה ישנם שישה עקרונות יסוד:
התנועה פתוחה לכולם משתי בחינות: כל אחד יכול לעזור בהכנת האוכל וכל אחד יכול לאכול.
מבנה ארגוני
"אוכל במקום פצצות" בנויה כאוסף של תאים עצמאיים אשר קיימים ביניהם קשרים רופפים. כל תא של התנועה מורכב מ-2 עד כ-12 פעילים, שמאמץ לעצמו מספר עקרונות יסוד, ומוציא לפועל אותו סוג פעולה, אך כל תא רשאי לקבל את החלטותיו בעצמו, בהתבסס על צורכי הקהילה. כמו כן, כל תא מקבל החלטות בקונצנזוס: כל אחד מבצע את עבודתו בצורה שווה לאחרים, ולכל אחד יש קול שווה בקבלת ההחלטות.
התנועה אוספת מזון שמיועד לזריקה מחנויות מכולת, מאפיות, אולמות ושווקים, מתוך הנחה שהמזון אינו מקולקל, אלא שהוא נזרק מכיוון שאספקה חדשה מגיעה למחרת. לאחר האיסוף, מכינים את המזון לארוחות קהילתיות ומחלקים לכל אדם במקום ועל בסיס קבוע. כתוצאה משיטת פעולה זו, הוצאות התנועה הן אפסיות והן באות בדרך כלל מכיסם הפרטי של החברים.
חוץ מאיסוף וחלוקת מזון חינם, רוב התאים מעורבים גם בפעילויות נגד העוני, נגד מלחמה, ומטרות פוליטיות נוספות. לפעמים הארוחות כוללות גם מתן חופשי של בגדים, החלפת ספרים, תיאטרון רחוב, מוזיקה, מעגלי תיפוף, גינון קהילתי ועוד; בכפוף לפעילות של כל תא.
מאחר שרוב התאים חולקים את אותם ערכים ופועלים בצורה עצמאית ובלתי היררכית, "אוכל במקום פצצות" ידועה בתור תנועה אנרכיסטית.
שנות ה-80
תנועת "אוכל במקום פצצות" החלה דרכה בבוסטון ב-1980, כאשר פעילים של תנועת שלום נגד נשק גרעיני, שהפגינו נגד פרויקט גרעיני באזור, החלו לרסס בגרפיטי את הסיסמה "כסף לאוכל, לא לפצצות" ברחבי העיר. הסיסמה קוצרה ל"אוכל במקום פצצות", והפכה גם לשמה של הקבוצה. זמן קצר לאחר מכן, החליטה הקבוצה להוציא את סיסמתה אל הפועל. במהלך פגישה של מנהלי בנקים, אשר מימנו פרויקטים גרעיניים, הופיעה הקבוצה והחלה לחלק אוכל לקהל של כ-300 חסרי בית. זמן קצר לאחר מכן, החלה הקבוצה לבצע זאת על בסיס קבוע.
שנות ה-90
ראש העיר מהמפלגה הדמוקרטית אך בעל הדעות השמרניות, פרנק ג'ורדן, ירש את מקומה של אגנוס והמשיך במאבקים נגד תופעת חסרי הבית. ב-1993 הכריז על "תוכנית מאטריקס" להתמודדות עם התופעה. התוכנית, שכללה בין היתר מתן דו"חות על קיבוץ נדבות "אגרסיבי", שתיית אלכוהול בציבור ולינה בציבור, עוררה התנגדות רבה כ"תוכנית שתוקפת את העניים". מספר ימים לאחר החלת התוכנית, שוטרים החלו להופיע באירועי חלוקת מזון של הקבוצה, בהם התאספו חסרי בית רבים, ולעצור מאות מפעילי הקבוצה. התוכנית של ראש העיר נכשלה לבסוף ולא פתרה את בעיית חסרי הבית בסן פרנסיסקו.
חסרי הבית היוו נושא מרכזי בבחירות בעיר בשנת 1995, והמועמד וילי בראון, שבסופו של דבר ניצח, הבטיח בין השאר להפסיק את ההתקפות על אירועי חלוקת האוכל של "אוכל במקום פצצות", ולפתור את בעיית חסרי הבית בדרכים אחרות. למרות הבטחתו, גם בתקופת כהונתו, נשלחה המשטרה לאירועים של הקבוצה ועצרה את פעיליה.
הכיסוי התקשורתי של האירועים בסן פרנסיסקו תרם להתפשטות הרעיון וקבוצות של התנועה החלו להופיע בכל העולם. לרוב לא נתקלו הקבוצות בהתנגדות מטעם הרשויות. התנועה המשיכה לצבור תאוצה בשנות ה-90, וערכה שלושה כנסים בינלאומיים. קבוצות של התנועה היו מעורבות גם בהפגנות רבות כנגד הגלובליזציה בסוף שנות ה-90.
שנות ה-2000
ב-2002 וב-2003 היוותה התנועה חלק גדול מההפגנות נגד המלחמה בעיראק, וחילקה אוכל למפגינים.
במהלך הרצאה באוניברסיטת טקסס בשנת 2006, סוכן FBI רשמי הגדיר את "אוכל במקום פצצות" ואת "אינדימדיה" כארגונים שייתכן שקשורים לטרור.
בחודש אפריל 2007, המשטרה עצרה פעיל של התנועה עקב העובדה שהאכיל את חסרי הבית באורלנדו, פלורידה. הפעיל נאשם בהפרת חוק שנוי במחלוקת, כנגד האכלת קבוצות גדולות של אנשים עניים במרכז העיר. החוק מתיר לארגוני צדקה להאכיל למעלה מ-25 אנשים בו זמנית באזור עיריית אורלנדו, רק לאחר קבלת אישור, שאותו אפשר לקבל פעמיים בשנה. החוק נתמך על ידי בעלי עסקים מקומיים הטוענים כי חסרי הבית מרחיקים לקוחות, אך עורר התנגדות של ארגוני זכויות אדם אשר עתרו כנגדו בבית משפט. היום ישנם קרוב ל-200 קבוצות של "אוכל במקום פצצות" בכל העולם, מרביתן בצפון אמריקה.
בישראל
אוכל במקום פצצות בישראל אומץ על ידי התנועה האנרכיסטית המקומית וקבוצות "אוכל במקום פצצות" רבות שפעלו בארץ כללו מחאה נגד הכיבוש ביהודה ושומרון ורצועת עזה במסגרת הפעולה שלהם, לצד נושאים כמו עוני, טבעונות, זכויות בעלי חיים, איכות הסביבה, צדק חברתי ורבים אחרים. קבוצות שפעלו בארץ טוענות שכסף שמושקע בכיבוש ובמיליטריזם הישראלי היה יכול ללכת למטרות כמו האכלת הרעבים ודיור ציבורי.
בתחילת שנות ה-2000 הייתה קבוצה של "אוכל במקום פצצות" פעילה בתל אביב וחילקה אוכל טבעוני לכל דורש על בסיס שבועי בכיכר דיזנגוף ובשכונות הדרום, אך פעולתה נפסקה בשנים האחרונות. קבוצה חדשה קמה בתל אביב בשנת 2012, וגם היא פסקה מלפעול לאחר עשרה דוכנים. תא חדש החזיר את התנועה לפעילות בתל אביב בשנת 2016 ופועלת עד היום. מספר דוכנים גם הוקמו מדי פעם בירושלים, ברחובות ובחיפה.
ראיין סונדרס
ראיין פיליפ סונדרס (באנגלית: Ryan Philip Saunders; נולד ב-28 באפריל 1986) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, בנו של מאמן העבר פליפ סונדרס.
נעורים וקריירת מכללות
סונדרס נולד בעיר מדינה שבמינסוטה, בזמן שאביו פליפ סונדרס שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מינסוטה. בשנים הבאות עברה המשפחה להתגורר באוקלהומה, בוויסקונסין ובדקוטה הדרומית בשל תפקידיו השונים של פליפ כמאמן, ובשנת 1995 חזרה למינסוטה כאשר מונה למאמנה של מינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA. בשנים 2004–2008 למד ראיין באוניברסיטת מינסוטה, ובשנתיים הראשונות אף שיחק כרכז בקבוצת הכדורסל שלה, בה שיחק בעבר אביו. בשתי עונות אלו מיעט לקבל דקות משחק, וקלע בסך הכול 5 נקודות ב-20 המשחקים בהם שותף.
קריירת אימון
לקראת עונת צורף לצוות האימון של קבוצת וושינגטון ויזארדס, לאחר שאביו פליפ מונה למאמנה. לאחר כשנתיים וחצי, בהן רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות שלילי 51–130 (28.2%), פוטר פליפ מתפקידו והוחלף על ידי רנדי ויטמן, תחתיו המשיך לשמש ראיין כעוזר מאמן עד סיום עונת.
בקיץ 2014 חזר לשתף פעולה עם אביו, הפעם כעוזרו במינסוטה טימברוולבס. באוקטובר 2015 נפטר פליפ סונדרס שסבל מלימפומת הודג'קין, ובשלוש העונות הבאות המשיך ראיין לשמש כעוזר מאמן במינסוטה תחת המאמנים סם מיטשל וטום ת'יבודו.
ב-6 בינואר 2019, לאחר שפתחו את עונת עם מאזן שלילי 19–21, פיטרו הטימברוולבס את ת'יבודו מתפקידו, ומינו את סונדרס כמחליפו. באותה עת היה סונדרס המאמן הראשי הצעיר ביותר בליגה, בגיל 32.
מקומות קדושים ליהודים בארץ ישראל
בארץ ישראל ישנם אתרים רבים הנחשבים כמקומות קדושים ליהודים. חלק קטן ממקומות אלה נקבע בתקנות שהותקנו מכוח חוק השמירה על המקומות הקדושים ומטופל בהתאם לתקנות אלה. חלק מאתרים אלו מקודש גם לדתות אחרות. הר הבית הוא המקום הקדוש ביותר ליהודים ועל פי ההלכה לקדושתו של הר הבית משמעויות רבות גם כיום.
מקומות רבים מקודשים בשל האישיות הקבורה בהם, ולעיתים בזיהוי שונה של הקבור במקום. מרבית המקומות הקדושים הם קברי צדיקים הנמצאים בגליל. חלקם מיוחס לתקופת האבות, ומרביתם מתקופת התנאים. המאוחר שבאתרים אלה הוא קבר השל"ה.
ארגונים לשמירה על המקומות הקדושים
המשרד לשירותי דת מטפח כמאה ועשרים מקומות בהם הוא מכיר כקדושים, באמצעות עמותה ממשלתית בשם "המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים". בעמותה שני חברים: המרכז עוסק בפיתוח של האתרים, שיקומם, טיפוחם, והרחבת השירותים עבור ציבור המבקרים, אחזקתם השוטפת ושמירה על הסדר, אך אינו רשאי להשתמש בסמכויות הנתונות מכח תקנות השמירה על המקומות הקדושים.
על אתרים אלה כותב המרכז כך:
על תחום בתי העלמין העתיקים מופקד המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים תחת סמכות משרד התיירות, ואף הוא לוקח חלק בתחום האחזקה והפיתוח של אתרי המקומות הקדושים ליהודים בישראל ובפיתוח תשתיות תיירותיות במקומות דוגמת הר ציון, עיר דוד, טיילת החומות, מערת צדקיהו ואתרים נוספים.
מקומות נוספים
מקומות נוספים בארץ ישראל הקדושים ליהודים:
גידול (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אליזבת בקר
אליזבת בקר (בגרמנית: Elisabeth Becker; 20 ביולי 1922 – 4 ביולי 1946) הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה כשומרת במחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. נאשמה במשפט שטוטהוף, הורשעה והוצאה להורג.
ביוגרפיה
אליזבת בקר נולדה למשפחה גרמנית בעיירה נויטייך (Neuteich), שהייתה אז תחת שליטת העיר החופשית דנציג. בשנת 1936, בהיותה בת 13, נישאה והצטרפה לאגודת הנערות הגרמניות, שהייתה תנועת נוער משנית בתוך ההיטלר יוגנד. בשנת 1938, כשהייתה בת 16, החלה לעבוד כמפעילת חשמלית בגדנסק. בשנת 1940 החלה לעבוד בחברת "Dokendorf" בנויטייך.
שמירה במחנות ריכוז
עוד לפני סיום המלחמה, ב-15 בינואר 1945, עם התקרבות כוחות הצבא האדום לשטחי הרייך השלישי, נמלטה בקר לעיירת הולדתה. היא חלתה בטיפוס ונלקחה לבית החולים בגדנסק, שם נעצרה כשלושה חודשים לאחר מכן, ב-13 באפריל 1945, בידי המשטרה הפולנית, ונכלאה עד לתחילת משפטה.
לאחר המלחמה
ב-31 במאי 1946 הועמדה לדין בחלק הראשון של משפט שטוטהוף יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, ונדה קלאף והרנה ביילדרדט, חמש נשות אס אס לשעבר ששירתו איתה במחנה, ועוד כמה קאפואים. בקר הודתה בשילוחן של 30 נשים לתאי הגזים, אך מאוחר יותר חזרה בה מהודאתה. היא נמצאה אשמה על חלקה בסלקציה ונגזר עליה עונש מוות.
בקר שלחה מספר מכתבים לנשיא פולין, בולסלאב ביירוט, בבקשה לחנינה. בית המשפט המליץ על גזר דין של 15 שנות מאסר, בהסתמך על כך שמעשיה לא היו חמורים כשל חברותיה גרדה שטיינהוף וג'ני-ונדה ברקמן, שכן שירתה במחנה זמן קצר מהן, אך בקשת החנינה נדחתה.
הוצאה להורג
ב-4 ביולי 1946 הוצאה להורג בתלייה תוך שנשמטה מתא מטען של משאית, יחד עם גרדה שטיינהוף, ג'ני-ונדה ברקמן, ונדה קלאף ושבעה אנשי אס אס וקאפואים נוספים, בהוצאה להורג פומבית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
אליפות וימבלדון 1969
אליפות וימבלדון 1969 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-23 ביוני והסתיימה ב-5 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £33,370
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, רוד לייבר מאוסטרליה נפגש עם ג'ון ניוקומב, גם הוא מאוסטרליה, וניצח אותו ב-4 מערכות. לרוד לייבר זה היה הניצחון הרביעי בתחרויות הגברים בווימבלדון. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה, אליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות אוסטרליה הפתוחה. בכך הוא זכה ב-4 אליפויות גראנד סלאם בתחרות גברים במהלך השנה ושחזר את הישגו משנת 1962.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר אן היידון ג'ונס מבריטניה נפגשה עם בילי ג'ין קינג מארצות הברית וניצחה אותה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 8 זוגות דורגו:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר מרגרט קורט וג'ודי טגארט מאוסטרליה ניצחו בשתי מערכות את פטי הוגן ופגי מישל מארצות הברית שלא היו מדורגות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרד סטולי מאוסטרליה ואן היידון ג'ונס מבריטניה נפגשו עם טוני רוץ' וג'ודי טגארט מאוסטרליה וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
עלמה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אופל קדט B
אופל קדט B (בגרמנית: Opel Kadett B) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1965–1973.
המשאלה
המשאלה (באנגלית: Wish) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, המשמש כסרט ה-62 בסדרת סרטי ההנפשה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
עלילה
הסרט עוקב אחר הנסיכה אַשָׁא והעז שלה, ולנטינו, מממלכת רוסאס. אשא פוגשת בכוכב המשאלות ויוצאת להרפתקה בינות לכוכבים על מנת להציל את בני עמה. אשא מצליחה לראות חשכה שאחרים אינם רואים, ומביעה משאלה אל הכוכבים שינחו אותה. כתוצאה מכך יורד כוכב משאלות על מנת לסייע לה.
הסרט מהווה סוג של פריקוול עבור היקום של דיסני, ומראה איך נוצר כוכב המשאלות המפורסם שהיווה גורם שהניע את העלילה בסרטי אנימציה רבים של דיסני.
הפקה
הסרט הוכרז רשמית לראשונה בחודש ספטמבר 2022, במהלך אירועי ה-D23 אקספו. הוא יבוים על ידי כריס באק ופוון וירסאנת'ורן.
הנפשה
הסרט יכלול מספר סוגי הנפשה; הנפשה בסגנון צבעי מים, הנפשה בסגנון המסורתי של דיסני והנפשה ממוחשבת בסגנון המודרני בו משתמשת החברה.
מוזיקה
את השירים לסרט כתבה ג'וליה מייקלס. עם חשיפת הסרט, הוצג גם שיר ראשון מהסרט, "More for Us", בביצוע אריאנה דבוז.
שיווק
ב-27 באפריל 2023 הציגה דיסני טיזר קדימון ראשון לסרט.
הפצה
בניגוד לסרטי האנימציה של דיסני שהופצו מאז פרצה מגפת הקורונה וזכו להפצה קולנועית קצרת מועד לפני שעברו לשירות הסטרימינג דיסני+, מה שהביא לכרסום ברווחיהם, דיסני מתכננת ש"משאלה", כמו גם "אלמנטלי" של פיקסאר, יזכו להפצה קולנועית ארוכה יותר, ללא העברה לדיסני+ בטווח המיידי.
ב-15 ביוני 2023, בפסטיבל הסרטים של אנסי, הוקרנו 20 דקות מתוך הסרט. כמו כן, סרטון קצר בן 9 דקות בשם "היה היה אולפן" יופץ יחד עם הקרנת הסרט בנובמבר.
ויטני (שיר)
ויטני הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שירי מימון. השיר יצא לאור ב-1 בינואר 2020, מתוך אלבומה החמישי של מימון, "נשימה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן ארי ומורן דוד, הולחן על ידי מורן דוד ורונן רצבי והופק על ידי רובי פאייר, השיר הוא בסגנון מוזיקת נשמה.
בשיר מספרת מימון על געגועיה לתקופה בה הייתה ילדה ששמעה בחדרה שירים של הזמרת ויטני יוסטון וחלמה להיות ולשיר כמוה, לה היא עושה מחווה בשיר.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי קובי פלשמן והועלה לערוץ היוטיוב של שירי מימון ב-1 בינואר 2020, בקליפ ניתן לראות את מימון בחדר שחקנים מטיילת לבושה בפאה ובחצאית כמו יוסטון ויושבת מול מראה תוך כדי שהיא שרה את מילות השיר.
חוקת טורקיה
חוקת טורקיה (טורקית Türk Anayasası או Anayasa - "החוקה") קובעת את ארגון מוסדות השלטון של הרפובליקה הטורקית, את העקרונות הכלליים העיקריים של המדינה ואת חובותיה כלפי אזרחיה. החוקה העומדת כיום בתוקף בטורקיה היא החוקה הרביעית של הרפובליקה אשר אושררה ב-1982. החוקה הראשונה מ-1921 התקבלה על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בטרם המדינה נוסדה.
חוקת 1921
ב-23 באפריל 1920 הוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. כחצי שנה לאחר מכן, ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-20 באפריל 1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית, קבעה את ריבונותה תוך דחיית האמור בהסכם סוור, וביססה באופן כללי את עקרונות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בלבד. בכורח הנסיבות נשאה האספה הלאומית בשני התפקידים גם יחד, ובהיעדר התייחסות לרשות המחוקקת, לא התקיימה הפרדת רשויות לפי חוקה זו. בנוסף, החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה העתידית, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, וכן לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות.
חוקת 1924
ב-20 באפריל 1924 נכנסה לתוקפה החוקה השנייה של טורקיה ועמדה בתוקף עד ביטולה בעקבות ההפיכה הצבאית של 1960. בסעיף הראשון לחוקה זו נקבע כי המדינה היא רפובליקה, וסעיף 2 קבע כי חוק המדינה הוא דין האסלאם ("Türkiye Devletinin dini, Dini İslâmdır"), שפתה היא טורקית ובירתה באנקרה. סעיף זה תוקן ב-10 באפריל 1928 על ידי השמטת הרישא בדבר מעמדו של חוק האסלאם במדינה. האספה הלאומית נקבעה כרשות המחוקקת וזכות הבחירה הוענקה לכל הגברים בני 18 ומעלה. ב-1934 תוקן הסעיף וזכות הבחירה הוענקה לכל אזרח בן 21 או יותר. עוד נקבע כי האספה תהיה חופשית מהשפעת הצבא, דבר שהביא להתפטרותם של חלק מחבריה משירות צבאי. החוקה קבעה את נשיא טורקיה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת. הנשיא הנבחר בידי האספה הלאומית מקרב חבריה אך הוא אינו נוטל חלק בדיוניה ובהצבעות המתקיימות בה. לנשיא ניתנה זכות וטו אך נקבע כי האספה יכולה לעקוף אותה ברוב רגיל. ההצעה לקבוע את כהונת הנשיא לשמונה שנים לא התקבלה והחוקה קבעה לבסוף כי הנשיא יכהן במקביל לכהונת האספה. הרשות המבצעת, הממשלה, תורכב מקרב חברי האספה וראש המטות המשולבים לא יהיה חבר בה. סעיף 8 קבע את עצמאותה של הרשות השופטת, ובחלקה החמישי קבעה החוקה זכויות אזרחיות בסיסיות כמו שוויון, חירות וכיוצ"ב.