cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רדפרן
היסטוריה
במהלך המאה ה-20 הפך רדפרן להיות פרוור מהגרים מובהק. ב-1965 הוקמה במקום ממיינת הדואר של רדפרן, מערכת ממוכנת שהייתה אמורה למיין ביעילות דברי דואר בעבור רשות הדואר של עיריית סידני. לטובת בנייתה, פונו בכח 300 מהגרים מבתיהם ואלו נהרסו. אירוע זה הפך את בניין הדואר לידוע לשמצה, במיוחד במבחן התוצאה: מכונת המיון לא הועילה, ולמעשה גרמה לאיבוד ולהשחתה של מכתבים רבים, וזכתה לכינוי The Redfern Mangler.
בשנת 2004 החלו במקום מהומות רדפרן: נער בשם תומאס היקי נהרג בתאונת אופניים, לאחר שרכב לעבר גדר משוננת בקירוב לתחנת הרכבת ברדפרן. עלונים שחולקו לקהל המתאבלים האשימו את המשטרה, שרדפה אחר הנער למותו. לאחר שהמשטרה סגרה את הרחוב שהיה זירת האירוע, נוער מקומי החל זורק אבנים ובקבוקים, והאירועים הוסלמו במהירות למהומות. בחקירת המשטרה לאחר האירוע קבעו החוקרים כי למרות שהמשטרה עקבה אחר הנער, היא לא גרמה ישירות למותו - מסקנה שגרמה להתרעמות באוכלוסייה המקומית.
תרבות
ברדפרן מצוי רדפרן פארק, גן ציבורי הכולל מזרקות ואנדרטאות ספורות. מרבית אזורי הקניות בפרוור מרוכזים ברחוב רדפרן, בסמוך לתחנת הרכבת. רדפרן בנויה בחלקה בתי שורה ויקטוריאניים, ובחלקה בינוי ציבורי זול, מתקופה מודרנית יותר. בפרוור כנסיות המשרתות את הקהילה האנגליקנית, קתולית ויוונית אורתודוקסית.
בשנת 2013 שודרה הסדרה "הפרבר" העוסקת במתרחש במקום.
תאוריית הקשר הערכי
בכימיה, תאוריית הקשר הערכי (Valence bond theory) היא אחת משתי תאוריות מדעיות בסיסיות, כאשר השנייה היא תאוריית האורביטלים המולקולריים, שפותחו כדי להסביר קשרים כימיים באמצעות מכניקת הקוונטים. תאוריה זו מסבירה כיצד האורביטלים של אטומים שונים מתחברים יחד ליצירת קשרים כימיים כאשר נוצרת מולקולה. להבדיל, תאוריית האורביטלים המולקולריים מתארת את האורביטלים כשייכים לכל המולקולה.
היסטוריה
ב-1916 ניסח גילברט ניוטון לואיס את הרעיון כי קשרים כימיים נוצרים על ידי אינטראקציה של שני אלקטרונים משותפים, והציע לשם כך הצגה של מולקולות באמצעות מבנה לואיס. ב-1927 ולטר הייטלר ופריץ לונדון ניסחו תאוריה שאפשרה לראשונה חישוב של תכונות קשרים של מולקולת H2 בהסתמך על שיקולים של מכניקת הקוונטים. הייטלר קבע כיצד להשתמש במשוואת הגל של שרדינגר (1925) כדי להראות כיצד פונקציות הגל של שני אטומי מימן מתחברות יחד ליצירת קשר קוולנטי. מאוחר יותר השתמש לינוס פאולינג ברעיונות של לואיס יחד עם התאוריה של הייטלר-לונדון ופיתח שני מושגים נוספים בתאוריית הקשר הערכי: רזוננס (1928) והכלאה אורביטלית (1930).
התאוריה
על פי תאוריה זו קשר קוולנטי נוצר בין שני אטומים על ידי חפיפה של אורביטלי ערכיות אטומים חצי מלאים של כל אחד מהאטומים המכילים אלקטרון לא מזווג יחיד. מבנה קשר ערכיות זהה למבנה לואיס, אך כשלא ניתן לכתוב מבנה לואיס יחיד, נעשה שימוש במספר מבנים של קשרי ערכיות. כל אחד ממבנים אלו מייצג מבנה לואיס ספציפי. שילוב זה של מבני קשרי ערכיות הוא הנקודה המרכזית בתאוריית הרזוננס. על פי תאוריית הקשר הערכי האורביטלים האטומים החופפים של האטומים המשתתפים יוצרים קשר כימי. בגלל החפיפה, ההסתברות המרבית היא שהאלקטרונים יימצאו באזור הקשר. תאוריית האורביטלים הערכיים רואה את הקשרים כאורביטלים הקשורים באופן חלש (חפיפה מעטה).
תאוריית הקשר הערכי ותאוריית האורביטלים המולקולריים
תאוריית הקשר הערכי משלימה את תאוריית האורביטלים המולקולריים, שבניגוד אליה לא מניחה כי זוגות אלקטרונים הם מקומיים בין שני אטומים ספציפיים במולקולה אלא הם מתפזרים בקבוצות של אורביטלים מולקולריים אשר יכולים להתפרש על המולקולה כולה. תאוריית האורביטלים המולקולריים מסוגלת לנבא תכונות מגנטיות בצורה ישירה, בעוד שתאוריית הקשר הערכי מביאה תוצאות דומות אך בצורה מסובכת יותר. המתמטיקה עליה מסתמכת תאוריית הקשר הערכי מורכבת יותר ומגבילה את התאוריה למולקולות קטנות, אולם תאוריית הקשר הערכי מספקת תמונה מדויקת בהרבה של ארגון מחדש של מטען אלקטרוני שקורה כאשר קשרים נשברים ונוצרים במהלך תגובה כימית. בפרט תאוריית הקשר הערכי מנבאת בהצלחה את התפרקות של מולקולות דו אטומיות בעלות אטומים זהים לאטומים נפרדים, בעוד שתאוריית האורביטלים המולקריים מנבאת את ההתפרקות לתערובת של אטומים ויונים.
שימושים בתאוריית הקשר הערכי
היבט חשוב של תאוריית הקשר הערכי הוא התנאי לחפיפה מקסימלית אשר מובילה ליצירת הקשרים החזקים ביותר האפשריים. תאוריה זו משמשת להסבר יצירת הקשר הקוולנטי במולקולות רבות.
לדוגמה במקרה של מוקולת F2 קשר הF - F נוצר על ידי חפיפה של אורביטלי pz של שני אטומי ה- F, כל אחד מכיל אלקטרון לא מזווג. מאחר שטבעה של חפיפת האורביטלים שונה ב H2 וב F2, חוזק הקשר ואורכו שונים בין מוקלות H2 לF2.
במולקולת HF הקשר הקוולנטי נוצר על ידי חפיפה של האורביטל הראשון של H והאורביטל 2pz של F, כל אחד מכיל אלקטרון לא מזווג. שיתוף האלקטרונים בין H ו-F מוביל לקשר קוולנטי ב HF.
המשחק העמדתי בשחמט
המשחק העמדתי בשחמט או האסכולה המודרנית היא אסטרטגיית משחק שלמה וראיית משחק כוללת הנקוטה על ידי שחקני שחמט רבים שתכליתה היא השגת יתרון עמדתי (כלומר: עמדה טובה יותר).
בשחמט, "עמדה" (או "פוזיציה") היא מונח המתאר את מצבם הכולל של הכלים על הלוח. עמדה טובה היא עמדה שבה:
שחקנים השואפים להשגת יתרון עמדתי מכריע מכלכלים את צעדיהם לפי שאיפה זו. לפי אסטרטגיה זו, הם אינם מרבים לבצע התקפות על המלך היריב על מנת להכריע את המשחק באופן מיידי, בייחוד אם התקפות אלו הן בעלות מרכיב סיכון שאותו מתקשה השחקן לחשב באופן מדויק ולראות את סוף המתקפה באופן בהיר וודאי. למרות זאת הם משחקים משחק מדויק ומחושב ביותר אשר מקנה להם יתרון פוזיציוני (עמדתי) הולך וגדל, עד ליצירת עמדת סיום שבה יתרונם הוא מכריע. המשחקים המשוחקים לפי אסכולה זו הם לרוב לא מרתקים ואפילו משעממים לצפייה. הם נעדרים תחבולות מבריקות והתקפות נועזות ומרובות כלים על המלך היריב.
Kawei K1
Kawei K1 הוא טנדר, בתצורת טנדר עם קבינה כפולה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Kawei Auto אשר מיוצר משנת 2014 במפעל בדאן-יאנג.
דגם ה-K1 נבנה על בסיס דגם הטנדר של פורד מסדרת פורד סדרה F מסוג "Ford F-150" (דור 12).
קרל-היינץ קורבל
קרל-היינץ "צ'ארלי" קורבל (בגרמנית: Karl-Heinz "Charly" Körbel, נולד ב-1 בדצמבר 1954 בדוסנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת המגן.
לקורבל 602 הופעות בבונדסליגה בין השנים 1972 ו-1991, כולן במדי איינטרכט פרנקפורט, והוא נחשב לשיאן ההופעות בבונדסליגה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים
קורבל החל לשחק בקבוצה הבוגרת של איינטרכט פרנקפורט בשנת 1972 כאשר היה בן 18, ונשאר בה 19 עונות ברציפות. בתקופה זו זכה ארבע פעמים בגביע הגרמני, ופעם אחת בגביע אופ"א בשנת 1980, לאחר ניצחון במפגש כפול מול בורוסיה מנשנגלדבך בגמר. בשנת 1991 פרש קורבל ממשחק פעיל, לאחר שכבש 45 שערים ב-602 הופעות.
קריירת אימון
קורבל אימן בין השנים 1995 ו-1996 באיינטרכט פרנקפורט, ואחר כך במועדוני חובבים. נכון לשנת 2015, קורבל הוא מנהל האקדמיה לכדורגל של איינטרכט פרנקפורט, ובבעלותו חנות למוצרי ספורט בעיר הולדתו דוסנהיים.
תארים
עם איינטרכט פרנקפורט:
היינריך גלאריאן
היינריך גלאריאן (גם הנריקוס גלאריאנוס, בגרמנית: Heinrich Glarean; יוני 1488 – 28 במרץ 1563) היה תאורטיקאי מוזיקה, משורר והומניסט שווייצרי. הוא נולד במוליס בקנטון גלארוס (ומכאן שמו) ומת בפרייבורג.
קורות חייו
לאחר הכשרה מוזיקלית יסודית בגיל צעיר, נרשם גלאריאן לאוניברסיטת קלן, שם למד תאולוגיה, פילוסופיה ומתמטיקה נוסף למוזיקה. בשנותיו שם כתב פואמה מפורסמת כמנחה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. זמן קצר לאחר זאת, בבזל, פגש את ארסמוס ובין שני ההומניסטים נקשרה ידידות לכל אורך חייהם.
פרסומו הראשון של גלאריאן בתחום המוזיקה היה כרך צנוע בשם Isogoge in musicen שיצא לאור בשנת 1516. בחיבורו זה הוא דן באלמנטים הבסיסיים של המוזיקה; קרוב לוודאי, שהספר שימש להוראה. אבל ספרו המפורסם ביותר, אחת העבודות המפורסמות ורבות ההשפעה ביותר בתאוריית המוזיקה שנכתבו בתקופת הרנסאנס, היה ה"דודקאכקורדון", שאותו הוציא לאור בבזל בשנת 1547. העבודה כבדת המשקל כוללת כתבים על פילוסופיה וביוגרפיה נוסף לתאוריית המוזיקה, ומקיפה לא פחות מ-120 יצירות שלמות מאת מלחינים בני הדור הקודם (בהם ז'וסקן, אוקכם, יאקוב אוברכט, היינריך איזאק ורבים אחרים). הספר, בשלושה חלקים, נפתח במחקר של בואתיוס, שכתב בהרחבה על מוזיקה במאה ה-6; הוא מתאר את השימוש במודוסים בקנטוס פלאנוס (למשל במזמור גרגוריאני ומונופוניה; והוא מסתיים במחקר מקיף על השימוש במודוסים בפוליפוניה. עיקר חשיבותו של ה"דודקאקורדון" (מילולית, "כלי בן 12 מיתרים") הוא בהנחה של גלאריאן, שלמעשה קיימים שנים-עשר מודוסים, לא שמונה, כפי שסברו במשך שנים רבות, למשל, בכתביו של התאורטיקאי בן זמנו פייטרו ארון. ארבעת המודוסים הנוספים כוללות צורות אותנטיות ופלגליות של המודוס האאולי (מודוסים 9 ו-10) והיוני (מודוסים 11 ו-12) - המודוסים המקבילים לסולמות מינור ולמז'ור, בסדר זה. גלאריאן אף הרחיק לכת ואמר, שהמודוס היוני הוא המקובל ביותר בשימוש מצד מלחינים בני זמנו.
השפעת מחקריו הייתה עצומה. תאורטיקאים רבים בשנים הבאות, בהם צארלינו, קיבלו את שנים-עשר המודוסים שלו, ואף כי ההבדל בין הצורות הפלגלית והאותנטית של המודוסים איננו מהווה עוד עניין לדון בו בימינו (כך שמספרם ירד לשישה), ההסבר שנתן גלאריאן למודוסים עודנו בשימוש כיום.
גלאריאן היה ממתנגדי הרפורמציה, על אף התפעלותו הקודמת ממרטין לותר.
טים טאז
היסטוריה
ביולי 2020, ריקי סטארקס עזר לבריאן קייג' (שלווה על ידי טאז) בתקיפתו על רוברט אנתוני ודארבי אלין לאחר הקרב של האחרונים, מה שגרם ליצירת שותפות בין השניים. סטארקס וקייג', שנוהלו על ידי טאז, הוכרו ביחד בשם "טים טאז" (באנגלית: Team Taz; שפירושו: "צוות טאז"). טים טאז פתחו בפיוד עם אלין וקודי רודס. ב-18 בנובמבר בפרק של התוכנית Dynamite, השניים הותקפו על ידי טים טאז, עד שוויל הובס, שהיה ידוע בהתנגדותו לשלטון של טים טאז בארגון, הגיע כשבידו כיסא ובכוונתו היה ניתן לראות שהוא מתקדם אל עבר תקיפת טים טאז. למרבה הפלא, הובס תקף את רודס בעזרת חגורת אליפות ה-FTW של קייג' ואף עזר להם בתקיפתם נגד רודס ואלין; בעקבות צעד זה והצטרפותו לטים טאז, הובס ביצע את מעברו לדמות הרעה. שבוע לאחר מכן בתוכנית, הוא הופיע תחת שם במה חדש פאוורהאוס הובס, כשבאותו הפרק גבר על לי ג'ונסון. עוד באותו הפרק, טאז חנק את קודי ובנו של טאז, הוק, הצטרף לשורותיו. בספיישל Winter Is Coming, שנערך ב-2 בדצמבר, הובס וסטארקס הפסידו בקרב זוגות לרודס ואלין. בספיישל Winter Is Coming, שנערך ב-2 בדצמבר, סטארקס ופאוורהאוס הובס הפסידו בקרב זוגות לדארבי אלין וקודי רודס. שבועיים לאחר מכן בתוכנית, הוק הוצג כחבר החדש בטים טאז לאחר שנחשף שהוא התאמן תחת קודי רודס במטרה להפוך למתאבק מקצועי. באותו הפרק, טים טאז פתחו בפיוד עם סטינג, שנחלץ לעזרתם של רודס ואלין.
אייר טנזניה
אייר טנזניה (בסוואהילי: Kampuni ya Ndege ya Tanzania) היא חברת הדגל של טנזניה. בסיס הפעולה המרכזי של החברה נמצא בנמל התעופה הבין-לאומי ג'וליוס נייררה, בסמוך לבירת המדינה, דאר א-סלאם.
היסטוריה
אייר טנזניה הוקמה בשנת 1977 לאחר פירוקה של "East African Airways" והייתה חברה באיגוד אפריקן איירליינס מאז הקמתה. חברת התעופה הייתה בבעלות מלאה של ממשלת טנזניה עד 2002, אז הופרטה חלקית בשותפות עם סאות' אפריקן איירווייז. הממשלה רכשה מחדש את המניות ב-2006, והפכה אותה שוב לחברה ממשלתית בבעלות מלאה.
בשנת 2016, ממשלת טנזניה תחת הנשיא ג'ון מגופולי הובילה תהליך התחדשות בחברה ורכשה מטוסים מבומברדייה אירוספייס ומבואינג. עוד התכוונה חברת התעופה להכפיל את צי המטוסים שלה ל-14 מטוסים עד 2022 ולהגדיל את הנתיבים הארוכים והאזוריים שלה.
באפריל 2021, הזהיר המבקר והמבקר הכללי כי החברה נמצאת בהספדים ובחובות משמעותיים.
יעדים
נכון ליולי 2022, אייר טנזניה טסה ל-13 קווים מקומיים ול-10 יעדים בינלאומיים, ובהם:
מכה שנייה
מכה שנייה הוא מושג המתאר מצב בו אדם או מדינה, החוששים או צופים שיושמדו בעתיד, משאירים מישהו שינקום את נקמתם לאחר מכן. הדבר נועד ליצור הרתעה שאמורה למנוע את השמדת האדם או המדינה, מחשש לנקמה.
רעיון המכה השנייה הפך לידוע בזמן מרוץ החימוש בתקופת המלחמה הקרה, עם פיתוחה של הפצצה הגרעינית, כאשר לראשונה בהיסטוריה נפתחה אפשרות מעשית להשמדת מדינה שלמה בבת אחת. נוצר צורך ליצור הרתעה שגם אחרי השמדה מוחלטת של המדינה תהיה נקמה ודאית (שאינה תלויה ברצונן הטוב של מדינות אחרות).
דוגמה לאיום במכה שנייה הוא חימוש צוללות (אשר יכולות לשהות הרחק מהמדינה המותקפת והן קשות לאיתור) בטילים גרעיניים על מנת שיוכלו להגיב נגד מדינה תוקפת בצורה עצמאית במידת הצורך ועל פי פקודות שניתנו מראש.
מצב זה רלוונטי גם בתחומים כגון תורת המשחקים, הדנה בין השאר במעשה של שחקן המשחק בתנאי חוסר ידיעה לגבי מה יעשה השחקן השני, תוך חשש מתגובתו.
פרנץ דומאן
פרנץ דומאן (בהונגרית: Domány Ferenc; ג'נג'ש, 30 באפריל 1899 – לונדון, ספטמבר? 1939) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
פרנץ דומאן נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ דומאן, סוחר בדים, ושל מאלווין טאוס. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה אצל האדריכל דז'ה הילטל ולאחר מכן המשיך וסיים את לימודיו באוניברסיטה לטכנולוגיה בברלין. מ-1925 בנה כמה בתי מלון גדולים בברלין (Woga-Hotel 1927–1930 Autohotel 1929–1930), בניין משרדים ואולם ספורט, ועם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 חזר הביתה לבודפשט עם רכוש כספי משמעותי. בשיתוף עם האדריכל בלה הופשטטר חברו, תוכננו על ידו בתי דירות מודרניים, למשל:
הוא עבר ללונדון ב-1939, שם זכה בפרס במכרז תכנון ארמון הדואר של לונדון וקיבל אישור עבודה. על פי דיווחים עכשוויים, בסתיו 1939, הוא הרעיל את עצמו על ידי תרופת לומינל בדירתו בלונדון ומת. משפחתו חולקת על כך, ביודעה שענייניו העסקיים התנהלו טוב והוא קיבל כל הזמן עבודות. הם האמינו שיכולה הייתה לקרות תאונה, כלומר נטל יותר כדורי שינה מהדרוש.
D23
D23: מועדון המעריצים הרשמי של דיסני (באנגלית: D23: The Official Disney Fan Club) הוא מועדון המעריצים הרשמי של חברת וולט דיסני. המועדון, שנוסד בשנת 2009, ידוע בעיקר בזכות הכנסים הדו-שנתיים שלו, D23 Expo. מקור השם D23 מתייחס ל-D עבור Disney ו-23 עבור שנת 1923, השנה בה וולט דיסני הקים את החברה.
דרגת חברות במועדון כוללת שתי רמות, חינמית ומוזהבת. החברות במועדון כוללת את דיסני-עשרים-ושלוש (מגזין רבעוני), מתנות שנתיות, אירועים, מרצ'נדייז בלעדי לחברי המועדון, והנחות וגישה מוקדמת לרכישת כרטיסים לכנס המעריצים D23 Expo.
היסטוריה
מנכ"ל דיסני, בוב אייגר חשף לראשונה את D23 ב-10 במרץ 2009, במהלך האספה השנתית של החברה; ל-D23 היה דוכן בקומיק-קון, סן דייגו 2009. D23 Expo הראשון התקיים בתאריכים 10–13 בספטמבר 2009. במרץ 2010, D23 הודיעו כי הכנס יהיה דו-שנתי במקום שנתי. בפברואר 2013 הודיעה חברת וולט דיסני יפן כי Expo D23 הראשון ביפן יתקיים בתאריכים 12–14 באוקטובר 2013.
סטיבן קלארק התפטר מתפקיד יו"ר D23 בסוף ספטמבר 2013. בינואר 2014, אדם סנדרסון נכנס לתפקיד סגן נשיא בכיר לתקשורת תאגידית בפיקוח ארכיון דיסני.
באוקטובר 2018, קו הספנות דיסני החל להציג את דיסני בים עם D23, תוכנית חדשות-בידור באורך 30 דקות המכסה את חברות הבת הרבות של דיסני. התוכנית שודרה לראשונה בדיסני וונדר.
הנרייטה בינגהאם
הנרייטה בינגהאם (באנגלית: Henrietta Bingham; 3 בינואר 1901 – 17 ביוני 1968) הייתה עיתונאית אמריקאית עשירה, שגידלה סוסים. בשנות העשרים של המאה העשרים היא התחברה לקבוצת בלומסברי. בשנת 1935 היא רכשה וניהלה אחוזה בקנטקי לגידול סוסי מרוץ גזעיים.
ראשית חייה 1901–1922
הנרייטה וורת' בינגהאם נולדה בלואיוויל, קנטקי לרוברט וורת' בינגהאם (1871–1937), עורך דין ופוליטיקאי שאפתן, ואלינור מילר (1870–1913), שהתחתנו בשנת 1896. משפחת אביה הפכה לעשירה בתחום הטקסטיל ואמה באה ממשפחה שהתעשרה מאוד בענף ההנדסה. להנרייטה היו שני אחים: רוברט וורת' בינגהאם (1897–1965) וג'ורג' בארי בינגהאם (1906–1988).
בילדותה הייתה חזקה, תחרותית ופעילה בענפי ספורט רבים, במיוחד טניס. כשהייתה בת שתים עשרה נהרגה אמה של הנרייטה בתאונת דרכים. הנרייטה ובארי, אחיה הצעיר, נכחו באותה עת ברכב, וכל המשפחה הייתה בטראומה.
הנרייטה בינגהאם הייתה אשה מושכת וכריזמטית, ובגיל ההתבגרות שלה היא ניצלה זאת היטב. היא הפכה לחביבה על אביה יותר מאחיה והוא ליטף ופינק אותה. בשנת 1916 התחתן אביה עם מרי לילי קינן פלאגלר, שנחשבה כ"אישה העשירה ביותר בארצות הברית", לאחר שירשה 100 מיליון דולר כאשר נפטר בעלה הראשון איל הנפט הנרי פלגלר. לאחר פחות משנה של נישואים, ב־27 ביולי 1917, מרי לילי נפטרה, בת חמישים. סיבת המוות שלה נשמרה בסוד - היא נפטרה בגלל התמכרות לאלכוהול ומורפיום. למרות זאת פרשת מותה הגיעה לבית המשפט בהקשר לצוואתה והיה חשד שאביה של הנרייטה קשור למותה. בשנת 1911 אביה מונה לשופט בבית המשפט ובשנת 1918, בכסף שירש, רכש שני עיתוני בלואיוויל - העיתון "קורייר-ג'ורנל" ו"הלואיוויל טיימס".
הנרייטה פיתחה אהבה לג'אז והתחילה לנגן בסקסופון. בשנת 1920 היא הפכה לראשונה במשפחתה שנכנסה לאוניברסיטה מובחרת: מכללת סמית'. המכללה הייתה מקום הוראה לאמנות לנשים, הנרייטה נדרשה לעבור בחינות נוספות בין השאר בשפה האנגלית, ונאלצה לנסות להיכנס מחדש בשנת 1921. היא יצרה קשרי ידידות עם מדריכת החיבור באנגלית שלה, מינה קירשטיין, והן התקרבו עד כדי כך שהצהירו על אהבתן זו לזו. לאחר אישור הקבלה שלה, הנרייטה, אביה ואחיה הצעיר, יצאו לביקורם השנתי בבריטניה במקביל לביקור שעשתה מינה קירשטיין אצל הרולד לסקי ואשתו.
היא ומינה קירשטיין התערבבו עם החברה המודרניסטית בבריטניה. כשהנרייטה החלה מחדש את שנת הלימודים הראשונה שלה בסמית', היא שוב נקלעה לקשיים, לא רק מבחינה אקדמית אלא גם על ידי אי שמירה על תקנות המכללה, ובשנת 1922 היא התבקשה לעזוב את המכללה.
פסיכואנליזה
כדי להסתיר מאביה שהיא לא יכלה להמשיך בהשכלתה, הנרייטה בינגהאם העמידה פנים שהמכללה מאפשרת לה לשהות בלימודים באירופה ומינה קירשטיין התכוונה לקחת במקביל חופשת לימודים באירופה. לאחר שבני משפחת בינגהאם חזרו לארצות הברית, נותרו הנרייטה ומינה קירשטיין באירופה ויצאו לסיור ברחבי היבשת.
מינה קירשטיין לא ראתה עתיד ביחסים שלהן. היא כתבה מכתב לארנסט ג'ונס - הפסיכואנליטיקאי הפרוידיאני המוביל בבריטניה בתקופה שבה פסיכואנליזה נחשבה בדרך כלל כסטייה מסוכנת. במכתבה ביקשה עזרה לאישה אמריקאית מושכת בת 21 עם פחדים לא רציונליים ו"נטיות הומוסקסואלית", אולי בגלל חוויות ילדותה. קירשטיין כתבה כי הנרייטה פיתחה משיכה מינית כלפיה. היא אמרה שאף אחת מהן לא התביישה בזוגיות שלהן אבל הן רצו לעבור לשלב אחר בחייהם: "אני לא הומוסקסואלית, אם כי אני אוהבת אותה מאוד". בינגהאם הסכימה באי רצון לקבל טיפול בפסיכואנליזה בלונדון וסירבה לחזור לאמריקה גם כשאביה ביקש אותה לחזור. כאשר אביה נסע לאנגליה בסוף 1922 הוא ביקר אצל ארנסט ג'ונס והיה מרוצה מכך שמטפלים כראוי בחרדות של הנרייטה.
בלומסברי
קירשטיין ובינגהאם נהנו מחיי הלילה הבוהמיים בלונדון ובאמצעות דייוויד גארנט הם יצרו קשר עם קבוצת בלומסברי. כדי לאפשר להן להישאר בבריטניה, גארנט הציע לבנות הזוג לשכור את ביתם של ליטון סטרייצ'י, דורה קרינגטון ובעלה ראלף פרטרידג', מאחר שהם עומדים להיעדר בקיץ. העסקה לא יצאה לפועל, מאחר שסטרייצ'י התנגד להשכיר את הנכס.
בלונדון הם פגשו את וירג'יניה וולף, ג'ון מיינרד קיינס ודאנקן גרנט. אף על פי שהנרייטה בינגהאם לא הייתה אינטלקטואלית, האקזוטיות והחושניות שלה היו בחוד החנית של הבאת הרנסאנס של הארלם לבריטניה על ידי ניגון בסקסופון, וביצוע שירי ספיריטואל של הדרום בארצות הברית בקולה המיוחד.
בפגישות הטיפול המתמשכות שערך איתה, שכנעה אותה ארנסט ג'ונס, בהסכמתה של קירשטיין, לקחת בן זוג גברי. היא כבר משכה את תשומת ליבו של סטיבן טומלין שהיה איש כריזמטי, סופר ופסל מוכשר. הם הפכו לאוהבים אך היא פנתה מדי פעם גם לשותפים אחרים. גם לה וגם לטומלין היו שותפים משני המינים.
חזרה לקנטקי
הנרייטה בינגהאם הייתה מעורערת. בני זמנה ידעו שהיא "משוגעת על בנות" אם כי אביה עדיין לא הבין זאת. הוא העניק לה את תפקיד של עורכת מדור הספרים בעיתון "קורייר-ג'ורנל" המקומי שבבעלותו. עם אחיה בארי, היא לקחה יוזמה של פתיחת חנות ספרים, שבה היו מלאי של ספרות יפה בלבד - כאלה שגארנט שלח בארגזים מחנות הספרים שלו בלונדון. סטיבן טומלין הציף אותה במכתבים וביקש ממנה לחזור לבריטניה ובאמצעות גארנט היא שאלה אם הוא יתחתן איתה. טומלין כתב בחזרה באופן חד משמעי שרצה אותה כמאהבת אך לא כרעיה.
בינגהאם חשבה שנישואין יסדרו את כל אי ההבנות שעברה עם האנשים האחרים הקרובים אליה. עם זאת, היא עדיין ביקרה את מינה קירשטיין והם שוב הביעו את אהבתן זו לזו.
בתחילת 1924 היה משבר חמור בבית בינגהאם. התוצאה הייתה שהנרייטה בינגהאם ואביה התרחקו אחד מהשני והוא ניתק כל קשר עם מינה קירשטיין. ההסבר הסביר ביותר היה שמישהו סיפר לאביה על מערכת היחסים הלסבית שלה עם קירשטיין.
1924 באנגליה
משפחתה של הנרייטה הגיעה לחופשה לסקוטלנד, ואביה אמר להנרייטה שהם יחזרו מוקדם ללונדון כדי שהוא יתחתן בפעם השלישית, לאלין הילארד (לבית מולדון). עוד בלונדון כתב ד"ר ארנסט ג'ונס לאשתו שהנרייטה חשבה באופן לא רציונלי שנישואי אביה הם כדי להעניש אותה. קרינגטון, טומלין וקירשטיין התייאשו מכך שבינגהאם תתייצב מחדש.
לאחר שמינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם חזרו לאמריקה, התאהבה מינה קירשטיין בהארי קרטיס, איש עסקים מצליח, שתיארה אותו כ"הנרייטה גברית", והם התחתנו בשנת 1926 לאחר גירושיו. עם זאת, מינה קירשטיין והנרייטה בינגהאם נותרו חברות לכל החיים.
1926–1937
לאחר סיום היחסים עם האוסמן, היא התאהבה בביאטריס להמן, שחקנית שפגשה בבריטניה בחופשה השנתית שהיו בסקוטלנד. באותה העת היא כתבה מאנגליה מאמרים לעיתונים בארצות הברית על הסצנות החברתיות האנגליות, ובהמשך פנתה לנושאים רציניים יותר כמו הטיפול באסירים במדינות אירופה.
בשנת 1930, הנרייטה וביאטריס יצאו לסיור באירופה שעבר דרך סטוקהולם לברלין, מינכן ופריז, ונהנו מחיי הלילה הסוערים. פעילותו של אביה למען הנשיא רוזוולט, הוביל למינויו של אביה להיות שגריר ארצות הברית בבריטניה. היא ליוותה את אביה ואת אמה החורגת ללונדון, שם התחברה בקלות עם האצולה הצעירה יותר.
בשנת 1934 קיימה השגרירות קבלת פנים עבור נבחרת הטניס. כילדה, הנרייטה הייתה טובה בטניס וזכתה בגביעים רבים ולכן ידעה על הטניסאית הלן ג'ייקובס, החברה המובילה בנבחרת האמריקנית, שהעזה ללבוש מכנסיים קצרים על המגרש. הנרייטה התחילה להימשך לג'ייקובס והלכה לכל משחקיה. נבחרת ארצות הברית ניצחה בקלות אך באליפות וימבלדון סינגלס ליידי ג'ייקובס הפסידה בגמר.
ג'ייקובס ובינגהאם הצטלמו יחד ודווח כי הן "כמעט בלתי נפרדות". רוברט בינגהאם התפטר משגרירותו זמן קצר לפני מותו בדצמבר 1937, אך בהלווייתו בקנטקי שתי הנשים חשו שעליהן להתרחק זו מזו מכיוון שגישות אנטי-הומוסקסואליות התחזקו באמריקה בשלב זה.
חייה המאוחרים 1938–1968
עסקי גידול הסוסים הצליחו באופן סביר אך בינגהאם סבלה מהתמוטטות עצבים ולאחר מכן נדרשה לאשפוז תקופתי וטיפול סיעודי בבית.
בשנת 1954 היא התחתנה עם בנג'מין פרנקלין מקנזי, הצעיר ממנה בעשר שנים - הוא היה ככל הנראה מלצר במועדון לילה והיה נשוי פעמיים לפני כן. אחרי כמה חודשים מקנזי נטש אותה.
בינגהאם חיה עד מותה עם אחות בתשלום שתשמור עליה. היא נפטרה ב־17 ביוני 1968 ונקברה לצד אביה בבית העלמין בלואיוויל.
תחנת הכרמל
היסטוריה
השכונה הוקמה בתחילת המאה ה-20, כשכונת עוני שהייתה מיושבת על ידי ערבים, סמוך לתוואי מסילת הרכבת, כהמשך של שכונת "חיפה אל-עתיקה" הסמוכה. השכונה נקראת על שם "תחנת הרכבת הכרמל" שפעלה במקום במשך כ-15 שנים (עד הקמת תחנת הרכבת חיפה מרכז – השמונה ב-1937). התחנה הוקמה ב בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הרכבת המנדטורית במסגרת פרויקט סלילת מסילת החוף מתחנת הרכבת חיפה מזרח עד לצומת רמז (ממערב לפרדס חנה-כרכור).
בתום מלחמת העצמאות עבר שטח השכונה (יחד עם כל אזור "חיפה אל-עתיקה") לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים ואחר כך לרשות הפיתוח והיא יושבה על ידי עולים חדשים, ששוכנו בבתים הערבים הנטושים, שרובם היו במצב תחזוקה רעועה. את הבתים ניהלה חברת הדיור הממשלתית "עמידר". בשכונה גרו כמה מאות משפחות ללא תשתית של מים, חשמל וביוב. בנוסף סבלו הבתים מהצפות. בעיה נוספת הייתה חציית מסילת הרכבת, מספר תושבים נהרגו מפגיעת רכבת במהלך השנים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עדיין התגוררו בשכונה מאות משפחות. שחלק מהמבנים היו בסכנת התמוטטות. חברת הדיור העירונית "שקמונה", קיבלה אחריות לשיקום השכונה, פינתה את רוב התושבים והרסה את רוב המבנים. עם השנים נהרסו מבנים נוספים על מנת לאפשר הנחת מסילת רכבת מקבילה לזו הקיימת וכן ליצור חניונים. בסוף המאה ה-20 התרוקנה השכונה כמעט כליל מתושביה ובמקום נתרו רק מספר בתי מגורים.
חיפא אל-עתיקה
האתר שבו התקיימה העיירה המקורית חיפה, שידוע כחיפא אל-עתיקה (בערבית: "חיפה העתיקה"), נמצא באזור שמדרום למקום שבו ניצב כיום בית החולים רמב"ם, החוף השקט וחלק משכונת בת גלים ועד שכונת תחנת הכרמל (אלמחטה). תחילתו של היישוב במקום הייתה בהתקופה הפרסית בארץ ישראל. מחיפה אל-עתיקה נשארה מערכת מסועפת של קברים חצובים בסלע, מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל, הנמצאת בקרבת מסילת הברזל. בשנים 2006–2008 נערכה חפירת הצלה באזור בה נחשפה רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית.
השטח המשתרע מאזור בית החולים רמב"ם ועד תחנת הכרמל הוא גרעינה של חיפה שבה החלה ההתיישבות חדשה בעיר. כאשר הגיע דאהר אל-עומר לחיפה באמצע המאה ה-18, הוא החליט כי קשה יהיה להגן על המקום ועל כן הרס את כל הבתים ובנה את גרעינה של העיר המודרנית כ-3 ק"מ מזרחית למקום זה, במה שהוא היום כיכר פריז וקריית הממשלה. ליד חיפא אל-עתיקה היה נמל דייגים קטן, וכאשר הרס אל-עומר את הכפר, הוא הרס גם את הנמל ובנה נמל חדש ליד השכונה החדשה שבנה.
לב מערכת מערות הקבורה היא בחצר תת-קרקעית, מוקפת עמודים, וממנה יש גישה לאולמות קבורה תת-קרקעיים. המערכת הוסבה בתקופה מאוחרת יותר לשמש כבור מים, ולצורך כך טוייחו הקירות. בתקופת המנדט נסללה חלק ממסילת הרכבת מעל המערכת, אך היא שומרה. חלק מהאתר נהרס בראשית שנות ה-50 כחלק מעבודות בנייה ושיפוצים, לאחר מכן בוצעו עבודות שימור על ידי רשות העתיקות. ב החלה להתפתח מסורת חדשה המזהה את מערכת הקבורה עם קברו של הרמב"ן.
שני מבנים בשכונה מיועדים לשימור (בעוד שאר המבנים שעדיין נותרו מיועדים להריסה). המבנים הם כנסיית סנט גבריאל ובית האבן של משפחת בוטאג'י, משפחה ערבית נוצרית עשירה ממוצא לבנוני/סלוניקאי שבין היתר הייתה בעלת מספר בתי מלון (בהם מלון וינדזור בשדרות בן-גוריון 14–16).
מתחם בתי הקברות
מתחם בתי העלמין שלאורך חלקה המערבי של דרך יפו כולל בתי קברות מתקופות שונות בהיסטוריה של חיפה ומשומר כחלק ממורשתן של אחדות מהקבוצות המרכזיות ביותר בתשתיתה של העיר המודרנית.
המתחם, שרובו ככולו נמצא מצידה הצפוני של דרך יפו בואך הכניסה המערבית לעיר התחתית, מתחיל מעט מזרחה לצומת דולפין ומגיע עד ירכתי המושבה הגרמנית, והוא שוכן בסמיכות לתל חיפה אל-עתיקה, שהוא בעצמו שרידי מערכת-קברים מהתקופה הקדומה. זה לצד זה, נמצאים כאן בית הקברות הצבאי הבריטי, בית קברות טמפלרי ובית הקברות היהודי הישן.
בית הקברות הטמפלרי
בבית קברות זה (Templerfriedhof) נקברו, בעיקר, תושבי המושבה הגרמנית בחיפה. בית הקברות נפתח ב-1875 (אף כי בשלט הכניסה מצוין אחרת), ועד לפתיחתו נקברו המתים בבית הקברות שליד כנסיית המלאך גבריאל הסמוכה (ליד פסי הרכבת). כרבע מהנקברים בבית הקברות הם ילדים, שחלק מקבריהם נמצאים על יד קיר בית הקברות.
אל המקום הועברה "אבן הסמוניה", מצבה לזכר ראשוני תנועת הטמפלרים בעמק.
בבית הקברות טמונות דמויות מפתח מחיי המושבה הגרמנית כגאורג הרדג, יעקב שומאכר, בנו, הדוקטור גוטליב ואשתו מריה (לבית לנגה), פריץ קלר ("מלך הכרמל") אונגר (אשר הלווייתו רבת-המשתתפים והדרג הייתה הפגנת כוח פוליטית של הטמפלרים) ועוד. חלק ממקימיה של המושבה, ככריסטוף הופמן, שעזב ליפו בעקבות הפילוג עם חבריו, אינם קבורים כאן.
כמו כן קבורים כאן מספר אנשים שהיו קשורים למושבה אך לא לכת הטמפלרית, בהם הזוג צולינגר, שווייצרי, קונסול גרמניה בחלב ואשתו, וכן אשתו של לורנס אוליפנט, אליס. אליס אוליפנט, שנפטרה בביתה בדלית אל-כרמל (אחרי שחלתה בעת טיול בטבריה), נקברה כאן בתום מסע הלוויה ארוך ורב-משתתפים, כשבעלה שוכב חולה בביתם על ההר. קברה נקבע מחוץ לחלקת הטמפלרים, וברבות הימים היה לגבול (גם סמלי) בין חלקת הטמפלרים לחלקת חללי הוד מלכותה.
במרכזו של בית הקברות קבוע אובליסק שמציין את הקורבנות הגרמנים (תושבי המושבה, אך לא רק) במלחמת העולם הראשונה. במרכז האובליסק הצלב הגרמני עם האות W, המציינת את הקיסר וילהלם, ותחתיו הכיתוב: "IHREN IM WELTKRIEG 1914–1918 GEFALLEN MITBURGERN DIE DEUTSCHE KOLONIE HAIFA". בטקס הסרת הלוט מעל המצבה, קרא אברמסון, הנציג הבריטי, קריאה לשלום, בסמליות לדו-קיום המתקיים במתחם בתי הקברות.
בהסכם השילומים נקבע כי בית הקברות יירשם על שמם של הטמפלרים, ומאז הם מתחזקים אותו. כמו כן הועברו אליו מצבותיהם של הטמפלרים מבית לחם הגלילית.
בית העלמין של חללי המלחמה הבריטים
בית העלמין של החללים הבריטים שנפלו בחיפה במלחמת העולם הראשונה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, והוא מחולק לפי דתות החללים.
בית הקברות האנגליקני
כאן קבורים בעיקר אזרחים בריטיים, פקידי שלטון ושוטרים. בין המפורסמים ניתן למנות את הבאים:
בית הקברות היהודי הישן
יהודי העיר הקדומה, המוזכרת במשנה ובתלמוד, ובהם האמורא רבי אבדימי (שציון קברו מושך אליו מתפללים רבים), וכן יהודים מדורות קדומים, קבורים בבית עלמין זה. בין השנים 1860–1935 הוא שימש כבית העלמין המרכזי עבור יהודי חיפה ונקברו בו רבים ממייסדי היישוב היהודי בעיר ומאישיו הבולטים. ב-2010 הוחל בשיפוץ בית הקברות שהיה מוזנח במשך שנים רבות.
מעבר חצייה
מעבר חצייה הוא מסלול מעבר בטיחותי להולכי רגל בחצייתם בכביש. מעבר חצייה ממוקם לרוב בצמוד לצומת כבישים ובמקרה של צומת מרומזר, רמזורי הולכי הרגל במעברי החצייה מתואמים עם רמזורי המכוניות. בישראל מעברי חציה מסומנים כפסים מקבילים רבים, לרוחב הכביש. ישנן מדינות בהן מעבר חצייה מסומן באמצעות שני פסים מקבילים לאורך הכביש, התוחמים את שטח המעבר.
מעבר מוגבה
סוג של מעבר חצייה הוא מעבר מוגבה ובמקומות מסוימים גם צומת מוגבה. מעברי חצייה אלו נמצאים במפלס המדרכה ללא מדרגה ולכן הם נוחים יותר לחצייה, במיוחד עבור נכים, רוכבי אופניים, עגלות תינוק וכדומה. בנוסף, הגבהת המעבר יוצרת פס האטה המאלץ את הנהגים להאט באופן משמעותי לפני המעבר. צומת מוגבה הוא צומת אשר כל שטחו ושטח מעברי החצייה הצמודים אליו מוגבהים עד לגובה המדרכה ובכל הופך כל השטח לבטיחותי וחברותי הרבה יותר עבור הולכי רגל.
היבטים אורבניים
בתכנון העיר מתנגשים לרוב התכנונים המוכוונים כלי רכב והתכנונים המוכוונים להולכי הרגל. הדבר בא לידי ביטוי גם במצב הפשוט של מרחק מעבר החצייה ממסלול המדרכה הישר בסמיכות לצומת. פעמים רבות, רוצים בצומת מרומזר לאפשר פנייה ימינה חופשית למכוניות. פנייה מסוג זה מקלה במידה מסוימת על עומס התנועה בעיר אך מאלצת את הולך הרגל לסטות ממסלולו הישר ולהאריך את דרכו, לעיתים תוך מעבר של מעבר חצייה אחד או שניים נוספים. הארכה מצטברת של המסלול הרצוי של הולכי הרגל גורם לאורך זמן לפחות הולכי רגל ללכת במקום ובכך נפגעת הסביבה העירונית באופן אחר.
כבישים רחבים יוצרים מעברי חצייה ארוכים שהם דבר לא רצוי גם כן. פעמים רבות מחולק מעבר החצייה לשניים עם הפסקה באי תנועה אשר מחלק אותו לשניים. גם מצב זה, על אף שהוא נפוץ מאוד, נחשב כפחות רצוי בתכנון הרוצה לתת עדיפות להולכי רגל מכיוון שהוא מאלץ אותם להמתין במשך זמן מיותר במרכז הכביש הסואן. דוגמה קיצונית לכך, היא מעבר החצייה הגדול וההומה בעולם אשר נמצא ברובע שיבויה, בעיר טוקיו שביפן.
קורינתוס (עיר)
קורינתוס (ביוונית: Κόρινθος, ) היא עיר נמל יוונית בקצה המערבי של תעלת קורינתוס, בצפון מזרח הפלופונסוס.
העיר החדשה הוקמה בשנת 1858 במרחק 7 קילומטר מן העיר הישנה שנהרסה ברעידת אדמה, ושוקמה בשנת 1928 בשנית לאחר רעידת אדמה נוספת.
היסטוריה
קורינתוס העתיקה שכנה כ-300 מטר מהים, מצודת העיר במרכזה, וממוקמת על גוש סלעים. לעיר היו שני נמלים, אחד במפרץ סרוני שחיבר אותם לים האגאי, והשני במפרץ קורינתוס. במאה ה-7 לפנה"ס תושבי קורינתוס היו דורים אולם סביר להניח שהייתה קיימת מושבה, או מצודה מיקנית בתקופה מוקדמת יותר.
בתקופה הארכאית נשלטה העיר בשלטון אוליגרכיה שהונהג על ידי משפחת הבקכיאדים. בשנת 657 לפנה"ס הושלטה טירניה של קיפסלוס, ולאחריו בנו פריאנדרוס. פריאנדרוס הודח, ובמקומו השתלטו על העיר האצילים, שהקימו בשנית אוליגרכיה, אם כי מתונה יותר מהראשונה.
במאה ה-8 לפנה"ס הקימה העיר מושבות על קורפו, את סירקוזה בסיציליה. במאה ה-6 לפנה"ס הקימה את פוטידאיה. קורינתוס נטלה חלק חשוב במלחמה נגד פרס.
למרות היותה חברה בליגה הפלופונסית שמרה קורינתוס על יחסים טובים עם אתונה, אך המדיניות של אתונה והתחרות המסחרית בין שתי הערים, גרמה לקורינתוס להימנות עם יוזמי המלחמה הפלופונסית, והעילה לחלקה הראשון של המלחמה הייתה פעילות מלחמתית של אתונה נגד קורינתוס, סביב האי קורפו, שהכיל מושבה קורינתית. הצי האתונאי הביס והשמיד את הצי הקורינתי ליד האי בקרב סיבוטה. גם המלחמה השנייה נערכה סביב מושבה של קורינתוס, סירקוזה.
בראשית המאה ה-4 לפנה"ס חתמה קורינתוס ברית עם אתונה, והתאחדה עם ארגוס. לאחר ניצחון פיליפוס השני את יוון הוא הקים בעיר את מרכז הברית ההלנית (או הליגה הקורינתית) בחורף שנת 338/337 לפנה"ס.
הרומאים הרסו ושרפו את העיר בקרב קורינתוס בשנת 146 לפנה"ס, ואף על פי שישנן עדויות ארכאולוגיות לקיום של יישוב כלשהו אחרי כן, נחשבה העיר הרוסה עד הקמתה מחדש על ידי יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס.
לפי אפיאנוס יושבה העיר החדשה בעבדים משוחררים רומאים. הרומאים הפכו את העיר לבירת הפרובינציה אכאיה.
פאולוס השליח הנוצרי ביקר בעיר בשנת 51 או 52 לספירה, ובשנית בשנת 58 לספירה, וכתב את האיגרות אל הקורינתים - האיגרת הראשונה והאיגרת השנייה.
בפלישתו של אלאריק ליוון בשנת 365 נבזזה העיר. בשנת 521 נהרסה קורינתוס ברעידת אדמה, והצטמצמה למשך ימי הביניים למצודתה.
העיר נכללה בנסיכות אכאיה ומ-1421 נשלטה על ידי ונציה.
ב-1458 נפלה לידי הטורקים, ולא חזרה לידי היוונים עד לתקופה המודרנית.
מיתולוגיה
המקדש הגדול של קורינתוס היה לכבוד אפרודיטה אלת האהבה והיופי היוונית.
המשחקים האיסתמים לכבוד פוסידון אל הים נערכו במצר קורינתוס.
יהודים
ידוע על הימצאות יהודים בקורינתוס כבר משנת 40 לספירה על פי עדות פילון. לפי ספרות נוצרית מוקדמת ידוע על הימצאות בתי כנסת וקהילה יהודית במאה הראשונה לספירה, שמצבה הכלכלי לא היה טוב. כמו כן, ידוע שנעשתה בה פעילות מיסיונרית נוצרית (לפי האיגרת אל הקורינתים).
בסוף 67 נשלחו מהגליל הכבוש 6,000 שבוי מלחמה יהודים לעבודות פרך בחפירת תעלת קורינתוס ויכול להיות שהקהילה המקומית פדתה חלק מהם.
יהודי העיר ברחו זמנית לאיים סמוכים, עקב פלישת הויזיגותים במאה ה-4.
תחת השלטון הביזנטי, ובייחוד במאות ה-9 וה-10, נרדפו וסבלו היהודים. צבעים יהודים מקורינתוס יסדו את תעשיית המשי בסיציליה. בנימין מטודלה מצא קהילה של כ-300 יהודים בעיר, ב-1175, שעסקו בתעשיית המשי.
ב-1923 ידוע על קהילה של 400 איש, סביר מאוד שכל האוכלוסייה היהודית של העיר הושמדה בשואה, ולאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו יהודים בעיר.
אליעזר פאפו
חיבר גם את הספרים "אלף המגן", "חסד לאלפים" ו"בית תפילה".
ביוגרפיה
נולד ליצחק ובלאנקה פאפו, אחת המשפחות הוותיקות של יהדות סרייבו בבוסניה (אז סראי-בוסנה, באימפריה העותמאנית). למד בישיבות בעיר הולדתו ורכש בקיאות רבה בתורה. בעיר הולדתו, סרייבו, כתב גם את ספרו הראשון "חודש האביב". אחרי שהתחתן עבר לגור בסיליסטרה, והיה לראש הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1819 הגיע לבוקרשט וניהל וארגן שם מחדש את קהילת היהודים הספרדים בעיר, על בסיס התקנון המקורי שנקבע ב-1811. הוא עצמו היה לראש הקהילה. כעבור זמן קצר חזר לסיליסטרה.
בנו הרב יהודה פאפו עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
דמותו
סביב דמותו הילכו סיפורי אגדה שקשרו אותו בניסים. כך לדוגמה, בהגיעו לגיל 24 החל לכהן כאב בית הדין הרבני בסיליסטרה, והוא עשה את הדרך לעיר בקפיצת הדרך. דוגמה נוספת היא לגבי מותו מדבר בחול המועד סוכות, כ' תשרי, 1827 שנקשר באופן סגולי להפסקת המגפה בעיר סיליסטרה. טרם פטירתו בשנת ה'תקפ"ח, הודיע כי כל המשתטח על קברו אחר טבילה, אמירת תהילים, ותפילה בכוונה, ייפקד בדבר ישועה ורחמים.
צינור לבה
צינורות לבה נצפו גם על הירח.
אופן ההיווצרות
צינור לבה הוא סוג של "מערת לבה" הנוצרת כאשר זרם לבה פעיל, בעל צמיגות נמוכה, מפתח קרום ארוך וקשיח. הקרום מתעבה, ויוצר מעין גג מעל זרם הלבה (שממשיך לזרום). צינורות לבה יכולים להיווצר בשתי דרכים: על ידי יצירת קרום מעל ערוץ לבה, או על ידי זרמי חבלים (ידועים גם כפהויהוי, pāhoehoe), כאשר הלבה נעה מתחת לפני השטח.
לבה בדרך כלל עוזבת את נקודת ההתפרצות בערוצים. ערוצים אלו נוטים להישאר חמים מאוד גם כאשר סביבתם מתקררת. בהתאם לכך, הערוצים מפתחים קירות מסביבם, מכיוון שהלבה החיצונית מתקררת או מכיוון שערוץ הלבה ממיס את דרכו ושוקע עמוק יותר בפני השטח. ערוצים אלו יכולים להעשות עמוקים מספיק כדי שהקליפה תקשיח, ותיצור צינור בידוד ששומר על הלבה המומסת שזורמת בתוכו. סוגים אלו של צינורות לבה נוטים להישאר קרובים לאזור ההתפרצות.
רחוק יותר מנקודת ההתפרצות, כשהלבה עוזבת את מקורה, היא עשויה לזרום שלא בערוץ, אלא בצורה דמוית מניפה. בדרך כלל הלבה הרחוקה (שזורמת כמניפה) היא לבה שנפרדה מצינור לבה (שמוביל למקור ההתפרצות). זרמים אלו, הקרויים זרמים פהויהויים, זורמים על פני השטח ומתקררים. הם יוצרים פני שטח סיביים, חלקים או מחוספסים. הלבה ממשיכה לזרום בצורה זו עד שהיא חוסמת את המקור שלה. בשלב זה, הלבה התת-קרקעית עדיין חמה מספיק כדי לפרוץ את המחסום בנקודה מסוימת, ובנקודה זו נוצר "מקור" לבה חדש. לבה זורמת מהמקור הראשוני עד לנקודת שבירה זו בזמן שהלבה החיצונית של הזרמים הפהויהויים מתקררת. כך נוצר ערוץ תת-קרקעי שהופך לצינור לבה.
מאפיינים
שדה זרימת לבה רחב, מורכב לעיתים קרובות מצינור לבה מרכזי אחד, וסדרה של צינורות קטנים יותר, שמספקים לבה לזרמי לבה אחרים. כאשר אספקת הלבה מפסיקה (ההתפרצות נגמרת או שזרמי הלבה פונים למקום אחר), הלבה שבמערכת הצינורות מתנקזת (כלפי מטה כמובן) ומשאירה צינורות דמויי מערה, ריקים חלקית, מתחת לאדמה.
בדרך כלל ניתן לצפות בסימנים (מעין פסים אופקיים) על קירות הצינורות המרוקנים. הסימנים, המציינים את העומקים השונים שהיו ללבה שזרמה בצינורות בעבר, ידועים גם כ"מדפי זרימה" (אם הם בולטים מהקיר בצורה ניכרת) או "קווי זרימה" (אם הם טמונים בקיר). לצינורות לבה בדרך כלל יש רצפות פהויהויות, אם כי לעיתים קשה להבחין בכך מכיוון שהרצפה מתכסה בחלקים שנפלו מהתקרה. ניתן למצוא, לרוב, מגוון רחב של ספלאותמים בצינורות לבה כולל מגוון של צורות דמויות נטיף, הידועות כ"נטיפי לבה" (הסוג הנפוץ ביותר של ספלאותמים במערות לבה). זקיף לבה עשוי להיווצר מתחת לנטיפי לבה צינוריים ולהפוך לצורה הידועה כהלקיטיט לבה צינורי. "רץ" הוא חרוז לבה שיוצא מפתח קטן בתקרת המערה ואז "רץ" במורד הקיר (זולג). מערות לבה עשויות להכיל גם משקעים מינרליים שלובשים בדרך כלל צורות של קרום, של גבישים קטנים או (פחות נפוץ) של נטיפים וזקיפים.
רוחבן של מערות לבה יכול להגיע ל-14–15 מטרים (אם כי לרוב הוא צר יותר), ועומקן נע בין 1–15 מטרים מתחת לפני השטח. צינורות לבה יכולים גם להיות מאוד ארוכים; לדוגמה: צינור הלבה שנוצר מזרם ה"מאונה לואה" (Mauna Loa) ב-1859, נכנס לים במרחק של כ-50 קילומטר מנקודת ההתפרצות שלו. עוד דוגמה הוא צינור הלבה הקרוי "מערת הרוח" (Cueva del Viento) שנמצא במערכת הצינורות השמאלית בטיידה (Teide), באי טנריפה. אורכו של צינור זה עולה על 18 קילומטרים, והוא נוצר בגלל אזורים נרחבים הבנויים בצורת מבוכים שזורים, שנמצאים בחלק העליון של מערכת הצינורות.
צוהר (Skylight) הוא חור שנפער בגג של צינור לבה כתוצאה מהתרוקנות הצינור (אם הדופן דקה מדי), מסחיפה, מבליה או בגלל דרדרת מקומית. במקרים רבים משמש צוהר נקודת כניסה לתוך צינור הלבה.
מסיב דופק
מסיב דופק המכונה גם מסיב אוגוסטו פינושה או מסיב שנטה טריסטה (באנגלית: Dufek Massif; או Augusto Pinochet Massif; או Santa Teresita Massif) הוא מסיב או רכס הרים, המכוסה ברובו שלגים, בחלק הצפוני של הרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
אורכו של המסיב 50 קילומטרים.
המסיב ממוקם ממערב לרכס פורסטל (אף הוא בהרי פנסקולה).
שטחו של המסיב 11,668 קילומטרים רבועים.
הנקודה הגבוהה ביותר במסיב היא פסגת אינגלנד, שגובהה 2,150 מטרים מעל פני הים.
אתרים ברכס
במסיב מצויים האתרים:
גילוי ומיפוי המסיב
ההר התגלה מהאוויר וצולם מהאוויר לראשונה בטיסה שנערכה ב--13 בינואר 1956, על ידי מטוס סיור שטס במשימה לחצות את אנטארקטיקה במסגרת מבצע דיפ פריז. הטיסה החלה ממצר מקמרדו והמטס חצה את היבשת, הגיע לים ודל, ושב לנקודת מוצאו.
מיפוי כל אזור הרי פנסקולה (וכן המסיב), בוצע על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1967 ו- 1968.
המיפוי כלל סקרים על הקרקע, ובוצע בנוסף בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1964.
מקור השם
המסיב נקרא על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי. דופק, מצי ארצות הברית, שהיה המפקד הישיר של כוח המשימה 43 של חיל הים האמריקאי, במהלך מבצע דיפ פריז (שבמסגרתו התגלה המסיב).
ראו גם
אתרים נוספים באנטארקטיקה הקרויים על שמו של אדמירל משנה ג'ורג' ג'יי. דופק:
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 443 - 453
• BECK, M., FORD, A. & BOYD, W. Palaeomagnetism of a Stratiform Intrusion in the Pensacola Mountains, Antarctica, Nature 217, 534–535 (1968). https://doi.org/10.1038/217534a0
• Dominic A. Hodgson, Peter Convey, Elie Verleyen, Wim Vyverman, Sandra J. McInnes, Chester J.Sands, Rafael Fernández-Carazo, Annick Wilmotte, Aaike De Wever, Karolien Peeters, Ines Tavernier, Anne Willems, The limnology and biology of the Dufek Massif, Transantarctic Mountains 82° South, Polar Science Volume 4, Issue 2, August 2010, Pages 197-214 https://doi.org/10.1016/j.polar.2010.04.003
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו הייתה מתקפת טרור שהתרחשה ברכבת התחתית של טוקיו ב-20 במרץ 1995. המתקפה בוצעה על ידי חברי כת אום שינריקיו אשר שחררו את גז העצבים סארין לאוויר בחמישה מוקדים בו זמנית ברכבת התחתית של טוקיו במהלך שעת העומס ברכבת. במתקפה נהרגו 12 איש, 50 איש נפצעו באופן אנוש ועוד כ-1000 איש חוו בעיות זמניות בראייה בגללה. המתקפה כוונה בעיקר נגד רחובות שעברו דרך מחוז צ'יודה שם שוכנים רוב משרדי הממשלה היפנית.
המתקפה בוצעה בפיקודו של שוקו אסהארה שכבר ביצע מספר התנקשויות ופעולות טרור קודם למתקפה.
לאחר המתקפה, המשטרה עצרה מעל למאתיים חברי כת כולל אסהארה. ב-2004, 13 מחברי הכת נשפטו למוות ואחרים נשפטו למאסר עולם, וביולי 2018 הוצאו להורג 6 חברי הכת הנותרים.
המתקפה
ב-20 במרץ 1995, במהלך שעת העומס ברכבת התחתית (סביבות שבע וחצי בבוקר), חמישה חברים מהכת אום שינריקיו נכנסו לרכבת התחתית שבידיהם שקיות עטופות בעיתון ובתוכם סארין נוזלי. כל תוקף אחז בשתי שקיות שביחד הכילו כליטר של סארין נוזלי.
עם שקיות הסארין ומטריות מחודדות בידיהם נכנסו המפגעים לרכבות התחתיות, כל אחד לרכבת אחרת. כל תוקף יצא מהרכבת שלו בתחנה אחרת, הפיל את השקית שלו, דקר אותה עם המטריה עד שנקרעה ויצא החוצה למפגע אחר אשר המתין לו במכונית מחוץ לתחנה. בינתיים הסארין דלף מהשקיות והתפשט ברחבי תחנות הרכבת ופגע בכל עובר אורח שבא במגע איתו. בטמפרטורת החדר סארין נוזלי מתאדה במהירות, לכן הסארין הנוזלי התאדה ופגע גם באנשים שרק נשמו אותו.
לאחר המתקפה
ביום התקיפה האמבולנסים פינו 688 מטופלים לבתי חולים ועוד כמעט חמשת אלפים איש הגיעו לבתי החולים בדרכים אחרות. סך הכל טיפלו בתי החולים ב-5,510 אנשים - 17 מהם הוגדרו במצב אנוש, 37 במצב קשה ו-984 במצב בינוני עם בעיות ראייה שונות. השאר חוו רק התקף חרדה.
ב-2008 הממשלה היפנית העבירה חוק שקבע כי הנפגעים מהתקפת הגז זכאים לפיצויים מהמדינה משום שההתקפה הייתה מכוונת נגד הממשלה היפנית.
ב-27 בפברואר 2004, נשפט שוקו אסהארה למוות בתלייה, אך עורכי דינו ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון דחה את החלטתו בנושא עד שהתקבל אישור פסיכיאטרי ששוקו כשיר לעמוד לדין. ב-27 במרץ 2007 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של שוקו. פעמיים נוספת ניסו עורכי דינו של שוקו להגיש ערעור לבית המשפט העליון אך פעמיים הוא נדחה.
ב-27 בנובמבר 2004 תמו כל המשפטים של חברי הכת (חוץ משל שוקו). מתוך 185 אנשים שנשפטו, 13 נשפטו למוות, 5 נשפטו למאסר עולם, 80 נשפטו לתקופות מאסר שונות, 87 נשפטו למאסר על תנאי, שני אנשים נקנסו ועוד חבר כת נמצא חף מפשע.
ב-6 ביולי 2018, הודיע משרד המשפטים היפני ששוקו ועוד שישה חברי כת אחרים שהיו מעורבים במתקפה נתלו מוקדם יותר באותו היום.
אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגצ'יוב ניסה להביא לשחרור מבצעי המתקפה, אך הניסיון שלו בסופו של דבר לא יצא לפועל והוא חזר לרוסיה, בה נעצר.
מנחם מיכאלי
מנחם מיכאלי (באזרית: Mirzə Xəzər – מירזה כוזר, 29 בנובמבר 1947 - 31 בינואר 2020) היה איש תקשורת ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
מיכאלי שהיה מוכר גם בשם מירזה מיכאלי, והיה יהודי במוצאו, נולד באזרבייג'ן, אז חלק מברית המועצות. הוא היה נכדו של הרב ג'אומשואד מיקאילוו מההתנחלות היהודית של מאוג'יהאפטאראן במחוז יסמאיילי באזרבייג'ן.
ביוני 1974 עלה לישראל, והשתתף בקורסים למשפטים באוניברסיטת תל אביב. הוא שירת בצה"ל בין יוני 1975 וינואר 1976.
מיכאלי תרגם את התנ"ך (הברית הישנה) והברית החדשה לאזרית לבקשת המכון לתרגום תנ"ך בסטוקהולם. מיכאלי החל את עבודת תרגום הברית החדשה לאזרית בשנת 1975 והשלים אותו בשנת 1984. בשנים האחרונות הודפס התרגום חמש פעמים. ב-1984 סיים גם את תרגום התנ"ך, אולם תרגום זה טרם ראה אור (נכון לשנת 2009).
מיכאלי עבד כסגן העורך הראשי של השירות האזרי ברדיו אירופה החופשית במינכן בין השנים 1976 ו-1985. ב-1985 עבר לוושינגטון, ושימש שם עורך ראשי של השירות האזרי ברדיו קול אמריקה. בשנת 1987 הוא חזר לרדיו "אירופה החופשית" בגרמניה ושם עבד עד 2003. בתחילת 2004 הקים עיתון "קולו של מירזה חאזר" בבאקו, בירת אזרבייג'ן. במהלך שנת 2005 הנחה תוכנית טלוויזיה עצמאית, הראשונה ששודרה באזרבייג'ן ממדינה זרה. בדצמבר 2005 השיק תחנת רדיו באינטרנט. קולו ושמו של חאזר היו מוכרים לרוב האזרים בתוך ומחוץ לאזרבייג'ן.
מאמרים של חאזר שעסקו במצבה הפוליטי והכלכלי של אזרבייג'ן ומדינות ברית המועצות לשעבר התפרסמו בטורקיה, בצ'כיה ובמדינות נוספות.
במהלך ינואר השחור (20 בינואר 1990) הצליחו מיכאלי וצוותו לשדר דיווחים יומיים מבאקו והיו למקור החדשות היחיד לאזרים בתוך ומחוץ למדינה.
שמו של חאזר נכלל בספר "מאה אזרבייג'נים גדולים" שחובר על ידי החוקרת האזרית עליזה ניג'ט ויצא לאור בבאקו בשנת 1999. שמו הופיע ב"אנציקלופדיה של יהודי ההרים". הספר הודפס בחיפה ב-2006.
פרוגרס נידרקורן
מועדון הכדורגל פרוגרס נידרקורן הוא מועדון כדורגל מהעיר נידרקורן, שבדרום מערב לוקסמבורג. המועדון נוסד בשנת 1919 וכיום משחק בליגת העל הלוקסמבורגית.
היסטוריה
במהלך הכיבוש הגרמני של לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה, המועדון שיחק בליגת מיטלריין.
השנים המוצלחות ביותר של המועדון היו בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. מאז, הם לא זכו בתואר.
בעונת 06–2005, נידרקורן סיימה במקום השני בליגת המשנה בלוקסמבורג. משום הרחבתה של ליגת העל הלוקסמבורגית מ-12 קבוצות ל-14 קבוצות, נידרקורן עלו ליגה ביחד עם דיפרדנג' 03.
בעונת 17–2016, נידרקורן רשמה את כמות האוהדים הגדולה ביותר בליגה באותה השנה, עם 1,820 אוהדים. ממוצע כמות האוהדים במשחקי הבית שלה עמד על 710 אוהדים.
ב-4 ביולי 2017, נידרקורן ניצחה את גלאזגו ריינג'רס 2-1 בסיכום שני המשחקים במסגרת שלב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית לעונת 2017/18. הקבוצה הפסידה במשחק החוץ באצטדיון אייברוקס של ריינג'רס בתוצאה 0–1, אך הצליחה לנצח בביתה 0–2 ולהעפיל לשלב הבא על חשבונם של הסקוטים. ניצחון זה היה ניצחון הבכורה של הקבוצה במסגרת מפעל אירופי. בשלב המוקדמות השני, נידרקורן הודחה מהמפעל על ידי א.א.ל. לימסול לאחר הפסד 1–3 בסיכום שני המשחקים. נידרקורן הצליחה לרשום קמפיין יותר מוצלח בליגה האירופית לעונת 2018/19, כשהצליחה לגבור בשלב המוקדמות הראשון על גבאלה מאזרבייג'ן בתוצאה 1–2 בסיכום שני המשחקים ובשלב המוקדמות השני על בודפשט הונבד מהונגריה, גם באותה תוצאה, 2-1. בשלב המוקדמות השלישי נידרקורן פגשה את אופה. במשחק הראשון, אופה ניצחה בביתה בתוצאה 1–2, ובמשחק השני בבית של נידרקורן, כשהתוצאה הייתה 1–2 לזכות נידרקורן ושנראה שהמשחק היה אמור להישלח להארכה, שער בדקה ה-93 ושוויון 2-2 לזכות אופה, גרם להדחת הקבוצה מלוקסמבורג, ולמעשה מנע ממנה מפגש חוזר מהעונה הקודמת נגד ריינג'רס, בשלב הפלייאוף.
ג'אפה נדוראם
ג'אפה נדוראם (בצרפתית: Japhet N'Doram; נולד ב-27 בפברואר 1966) הוא כדורגלן עבר צ'אדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
נדורם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טורביון המקומית. אחרי 6 שנים בקבוצה עבר לטונר יאונדה הקמרונית במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ נדורם חתם בנאנט מליגת העל הצרפתית. ב-22 בספטמבר 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סנט אטיין, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה. בעונת בישל 12 שערים והיה שותף לזכייה של המועדון באליפות צרפת אחרי 12 עונות. ב-27 בספטמבר 1995 הבקיע בהפסד 1–3 לפנאתינאיקוס היוונית במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. מאוחר יותר באותה עונה הבקיע בחצי הגמר נגד יובנטוס.
בקיץ חתם במונקו. ב-9 בנובמבר 1997 נפצע במהלך משחק הליגה נגד נאנט ונאלץ לפרוש מכדורגל. אחרי הפרישה מונה לסקאוט של המועדון.
ב-28 ביוני 2005 חזר לנאנט כמנהל מקצועי. בפברואר הפך למנהל הקבוצה. תפקיד אותו עזב בסיום העונה אחרי שנאנט ירדה לליגה השנייה.
כיום מתגורר בצרפת, בנו הוא הכדורגלן קווין נדוראם המשחק במץ.
מטלוק באת'
מטלוק באת' (אנגלית: Matlock Bath) הוא כפר השוכן דרומית לעיירת המחוז מטלוק שבדרבישייר, אנגליה. הכפר נבנה לאורך נהר דרוונט, ובמאה ה-19 התפתח כאתר ספא וכאתר תיירות. בכפר יש חנויות רבות לממכר פיש אנד צ'יפס, וכן מספר ארקדות שעשועים, ובשל כך הוא מכונה "עיירת חוף ללא הים.
ב-1698 התגלו באזור מעיינות חמים ונבנה בית מרחץ. עם העלייה בפופולריות של האתר הוחלט לשפר את הגישה אליו באמצעות בניית גשר המוביל לתוך החלק העתיק של הכפר, וב-1783 נפתחה כניסה חדשה בדרום העמק. ביקורה המלכותי של הנסיכה ויקטוריה ב-1831 הקנה למקום יוקרה באותה תקופה, והוא היה הראשון בשורה של ביקורים במקום של אנשי מלוכה ואצולה כגון אדלייד מסקסה-מיינינגן (אלמנתו של המלך ויליאם הרביעי), ומרי מטק (אשתו של המלך ג'ורג' החמישי). ג'ון ראסקין ולורד ביירון שיבחו את הכפר בכתביהם, וביירון אף השווה אותו לשווייץ האלפינית. ארסמוס דרווין המליץ על המקום לג'וזיה ודג'ווד הראשון בגלל היופי והמים, ובני המשפחות החלו לנפוש ולהתגורר במקום. אדוארד ליבט דרווין (דודנו למחצה של צ'ארלס דרווין) התגורר בבית דייל בכפר, ועבד משם כעורך דין.
ב-1840 נפתחה מסילת הרכבת מידלנד צפון, ובעקבות כך חל גידול בנפח תנועת הכרכרות מתחנת אמברגייט. חברת צומת הרכבות של ברמינגהאם ודרבי הפעילה באזור מספר טיולים מאורגנים, ולקחה את הנוסעים מאברגייט דרך תעלת קרומפורד. מטלוק באת' מוכרז כיום כאזור שימור מיועד לפי החוק הבריטי.
אחת האטרקציות בכפר היא פארק הייטס אוף אברהם (Heights of Abraham), הנמצא בראש גבעה הנושאת את אותו שם. בשטח הפארק נמצא מכרה לא פעיל שפתוח לביקורים, ובית קפה הנמצא על מורדות הגבעה. בקצה הנגדי של נהר דרוונט ניצב הצוק היי טור (High Tor), המשמש מטפסי צוקים וגם כאלה שמעפילים לראשו ברגל. למרגלות הצוק נמצא בסיס הרכבל, המשמש גם את הפארק. כמו כן, במטלוק באת' ניתן למצוא את פארק השעשועים הנושאי "ממלכת גוליבר", מוזיאון הכרייה פיק דיסטריקט, מוזיאון לצילום ולהיסטוריה שנפתח בשנת 2001, באר מים שגורמת לאשליה של הפיכת חפצים לאבן, ואקווריום. המוזיאונים ומתקני השעשועים הם האטרקציה התיירותית הבולטת של הכפר.
נורמן מינטה
נורמן יושיו מינֵטה (באנגלית: Norman Yoshio Mineta; 12 בנובמבר 1931 – 3 במאי 2022) היה פוליטיקאי אמריקאי. מטעם המפלגה הדמוקרטית, כיהן מינטה כמזכיר התחבורה של ארצות הברית בקבינט בממשל ג'ורג' ווקר בוש, היחיד בממשל להגיע משורות המפלגה הדמוקרטית. מינטה היה מזכיר התחבורה שכיהן בתפקידו הזמן הרב ביותר. מינטה שימש גם כמזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון בששת החודשים האחרונים של כהונתו. למעט חמישה ימים בין סוף כהונת ממשלו של קלינטון לבין אישור המינויים של בוש, היה מינטה חבר הקבינט של ארצות הברית קרוב לשש שנים.
סורת אל-אחזאב
סורת אל-אחזאב (בערבית: سورة الاحزاب) היא סורה מספר 33 בקוראן, המונה 73 פסוקים.