cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סחר בין-לאומי בפרימטים
המחאה נגד חברות התעופה
חברת התעופה אל על הטיסה במשך שנים פרימטים שגידלו ב"חוות מזור" בישראל למכוני מחקר בחוץ לארץ. באוגוסט 2010 הודיעה אל על כי תפסיק להטיס פרימטים למטרות ניסויים, וזאת בעקבות מאבק שניהלו ארגונים לזכויות בעלי חיים מול אל על. עם זאת, בעקבות תביעה מצד חוות מזור, בית המשפט הוציא צו זמני אשר חייב את אל על להמשיך להטיס פרימטים. אל על חזרה בה מהחלטתה, ולאחר מכן חזרה לסרב להטיסם למטרות ניסויים ומחקר רפואי. באוגוסט 2014, בתום מאבק של כ-15 שנה בין אל על לחוות מזור, קבע בית המשפט העליון כי אל על רשאית לחדול מהטסת פרימטים למטרות ניסויים ומחקר רפואי.
נחמן אש
נחמן אש (נולד ב-21 בפברואר 1961) הוא פרופסור לרפואה ישראלי, מומחה ברפואה פנימית. לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות וסמנכ"ל מידע ומחשוב במשרד הבריאות, ראש חטיבת הבריאות של מכבי שירותי בריאות, קצין הרפואה הראשי של צה"ל בדרגת תת-אלוף והממונה הלאומי במאבק בנגיף הקורונה, ראש תוכנית "מגן ישראל".
ביוגרפיה
אש נולד, גדל והתחנך בפתח תקווה. ב-1985 סיים את לימודי הרפואה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת ת"א.
בתום לימודיו החל שירות סדיר בצה"ל, עבר קורס קציני רפואה בבית הספר לקצינים ובבית הספר לרפואה צבאית, והחל את תפקידו הראשון בשירותו הסדיר כרופא בגדוד רותם של חטיבת גבעתי. בהמשך היה רופא החטיבה.
בשנים 1989–1991 היה רופא בסיירת מטכ"ל. לאחר מכן התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי שיבא. בשנת 1992 נבחר להשתתף כרופא הכוח במבצע "שיח אטד". אש השתתף באימון המודל למבצע, במהלכו אירע אסון צאלים ב'. הוא מיהר למקום התאונה והיה הרופא הראשון שטיפל בפצועי הסיירת. בשנים 1993–1995 שימש כקצין הרפואה הראשי של אוגדת אזור יהודה ושומרון. בשנת 1997 סיים את חלקה השני של התמחותו ברפואה פנימית ומונה לראש ענף הרפואה במפקדת קצין הרפואה הראשי (מקרפ"ר). בשנת 1999 יצא ללימודים בארצות הברית, במסגרתם השלים כעבור שנתיים תואר שני במחשוב רפואי בתוכנית משולבת של אוניברסיטת הארוורד ו-MIT. עם שובו לישראל מונה למפקד הרפואה (מר"פ) של פיקוד הדרום. בתום מילוי תפקיד זה עסק בתחומי התמחותו במרכז הרפואי שיבא.
בשנים 2004–2005 היה אש חניך במכללה לביטחון לאומי, במסגרתה סיים לימודי תואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה. בספטמבר 2005 מונה לסגנו של קצין הרפואה הראשי, תא"ל ד"ר חזי לוי. בשנת 2007 מונה לקצין הרפואה הראשי, ושימש בתפקידו בין היתר במבצע עופרת יצוקה. על פי אש, הישגו העיקרי בתקופת כהונתו היה ייסוד המסלול הצבאי לרפואה - צמרת, במסגרת העתודה האקדמית. אש שימש בתפקיד זה עד אוקטובר 2011, והוחלף על ידי תת-אלוף ד"ר יצחק קרייס.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה ב-2012 לסמנכ"ל בכיר למידע ומחשוב במשרד הבריאות. בשנת 2014 מונה לראש חטיבת הבריאות של מכבי שירותי בריאות, ופרש מתפקיד זה באוגוסט 2020 לאחר חילוקי דעות עם מנכ"ל הקופה, רן סער. הוא מכהן כפרופסור חבר במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בתקופת המאבק בהתפשטות מגפת הקורונה בישראל, מונה על ידי ראש הממשלה ושר הבריאות באמצע נובמבר 2020 להחליף את פרופ' רוני גמזו, כממונה על הקורונה וכראש תוכנית "מגן ישראל" להתמודדות עם המגפה.
ב-28 ביוני 2021 החליט שר הבריאות ניצן הורוביץ למנותו למנכ"ל משרד הבריאות, מינויו אושר בממשלה ב-11 ביולי 2021 והוא החליף את המנכ"ל היוצא, פרופ' חזי לוי. במהלך כהונתו כיהן אש כיושב ראש "הוועדה להעצמת שירותי הבריאות בישראל ואסדרת מערכת הבריאות הציבורית והפרטית", ועדת מומחים שמונתה כדי לבחון את מדיניות אסדרת מערכת הבריאות בישראל. אש כיהן בתפקיד עד לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע שמינתה ב-8 בינואר 2023 את משה בר סימן טוב למחליפו בתפקיד.
חיים פרטיים
אש נשוי לד"ר שפרה אש, בתו של השופט יצחק ברא"ז, רופאה מומחית באונקולוגיה של ילדים, מנהלת המחלקה להמטו-אונקולוגיה ילדים בבית החולים רמב"ם. הם הורים לשני בנים תאומים ובת ומתגוררים בראש העין.
Children of Bodom
צ'ילדרן אוף בודום (אנגלית: Children of Bodom; מילולית: הילדים של בודום) הייתה להקת דת' מטאל מלודי פינית שהוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20, אחת הלהקות המובילות בסצנת המטאל הפופולרי באירופה. קרויה על שמם של שלושה נערים שנרצחו באגם בודום בפינלנד, בפרשת רצח שהסעירה את המדינה. נושא זה הוא מוטיב מרכזי בשירי הלהקה, אשר מתבטא בשיריה הידועים ביותר: Lake Bodom ("אגם בודום"), Bodom After Midnight ("בודום אחרי חצות") Bodom Beach Terror ("טרור בחוף בודום") ואחרים.
סמל הלהקה הוא מלאך המוות, בעל הברדס המכסה את עיניו והחרמש (Scythe) ביד, החוזר על עצמו על גבי עטיפות כל אלבומי הלהקה, כל פעם צורה אחרת - בדיוק כמו השלד המפלצתי המצויר "אדי" של איירון מיידן.
סגנון מוזיקלי, תוכן לירי והשפעות שונות
המוזיקה של צ'ילדרן אוף בודום מהווה שילוב של דת' מטאל מלודי ופאוור מטאל, כאשר הקלידים הם כלי דומיננטי. המנגינות הן מתפתחות, חסרות תבנית קבועה, ועל כן בלתי צפויות. צ'ילדרן אוף בודום היא אחת הלהקות העדינות והמלודיות ביותר בסצנת הדת' מטאל באירופה.
הליריקה של הלהקה עוסקת בנושאים אפלים; לעיתים קרובות במוות, לנטיותיו וצורותיו השונות. שירים אחרים עוסקים בשנאה, כעס ואנטגוניזם. נושא מרכזי נוסף במספר שירים של הלהקה הוא הרציחות באגם בודום. ייתכן שהעיסוק בנושאים אפלים קשור לעובדה שסולן הלהקה, אלכסיי לייהו, כתב את הרוב המוחלט של הליריקה; ידוע שאלכסיי סבל מבעיות של אלכוהוליזם ודיכאון, ואף ניסה להתאבד לאחר שחרור אלבום הבכורה של הלהקה Something Wild.
הופעות
ב-3 בנובמבר 2011 הופיעה הלהקה במועדון הבארבי שבתל אביב.
כתר ההכתרה של ג'ורג' הרביעי
כתר ההכתרה של ג'ורג' הרביעי (באנגלית: Coronation Crown of George IV) היה כתר ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי אשר שימש בטקס הכתרה בשנת 1821. מאז שנת 1823 לא נעשה בו שימוש.
היסטוריה
המלך ג'ורג' הרביעי, עוד בטרם הוכתר כמלך, היה ידוע באקסטרווגנטיות שלו. עד אותה עת היה נהוג שישנו כתר לשימוש ממלכתי יומיומי הנפרד מכתר ההכתרה. ג'ורג' הרביעי הורה על ייצור כתר אחד במטרה שכתר זה ישמש אותו הן בהכתרתו והן בטקסים ממלכתיים (כגון טקס פתיחת הפרלמנט).
תיאור הכתר
הכתר יוצר בהתאם לסטנדרטים שהיו מקובלים עד אותה עת, ולא בהתאם להנחיות המלך. הכתר כלל ארבעה חצאי קשתות המחוברים לבסיס הכתר בצלב פאטה בו היו משובצים יהלומים. חצאי הקשתות נפגשו במרכז הכתר, וחוברו למונד משובץ יהלומים ואבנים יקרות, שבראשו צלב מוזהב.
בדומה לכתר ג'ורג' הראשון ובשונה מכתר אדוארד הקדוש, חצאי הקשתות עולים מבסיס הכתר למקום המפגש במרכזו, ולא יורדים שוב במרכז הכתר לאחר העלייה מהבסיס.
בסיס הכתר, העשוי זהב וכסף תוכנן על ידי פיליפ לייברט, וכלל עיצוב מקורי וחדשני - מסגרת הזהב כמעט בלתי נראית, ורואים רק את 12,314 היהלומים המשובצים בה.
שימושים
ג'ורג' הרביעי שאף שהכתר שייצר יהפוך לכתר הממלכתי הרשמי של אנגליה, וישמש במקום כתר אדוארד הקדוש - ששימש ככתר הרשמי. על פי הנוהג, בעת ההכתרה נשכרו יהלומים עבור הכתר, ובסיום הטקס הושבו היהלומים לבעליהם. ג'ורג' הרביעי הפעיל במשך שנתיים לחץ על ממשלתו לרכוש את היהלומים ולהפכם לרכוש המדינה אולם הממשלה סירבה בשל העלויות הגבוהות. בשנת 1823 היהלומים המושכרים הושבו לבעליהם והכתר נותר ריק בלא היהלומים המשובצים בו, ולא נעשה בו כל שימוש מאז שנה זו.
כיום מוצג הכתר בבית התכשיטים שבמצודת לונדון כאשר משובצים בו יהלומים שהושאלו מדה בירס.
ויגו
ויגו (בגליסית: Vigo, הגייה: או ) היא העיר הגדולה ביותר בקהילה האוטונומית גליסיה שבצפון-מערב ספרד. נכון לשנת 2005, מנתה אוכלוסיית העיר 293,725 תושבים ואוכלוסיית המטרופולין כולה, ה-14 בגודלה בספרד, מנתה 420,672 תושבים. העיר ידועה בתעשיית הדיג הענפה שבה, בחיי הלילה והתרבות שלה ובקבוצת הכדורגל שלה, סלטה ויגו. העיר נמצאת לחופי האוקיינוס האטלנטי, 20 קילומטרים מצפון לגבול עם פורטוגל ומרחק זהה מדרום מערב לעיר פונטבדרה.
היסטוריה
באזור ויגו היו קיימות בעבר מושבות קלטיות ורומיות. למעשה, ההנחה המקובלת היא שהשם ויגו בא מהמילה הלטינית Vicus. בימי הביניים נשלטה ויגו (שהייתה אז כפר קטן) בידי ערים שכנות, בעיקר טוי, וסבלה מהתקפות הויקינגים. מספר התושבים היה קטן, ולכן לא נחשבה ויגו לעיר עד המאה ה-15; בסוף המאה ה-16 חיו בה 868 תושבים.
ב-1702 נערך בעיר קרב מפרץ ויגו, בין צבא אנגלי-הולנדי לצבא צרפתי-ספרדי. ב-1719, ניסה צי ספרדי שיצא מויגו לפלוש לסקוטלנד, מה שהוביל למצור בריטי על העיר.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 גדלה ויגו במהירות, וכתוצאה מכך נעשו בעיר שינויים אורבניים תכופים, כך שהיא מתוכננת פחות מערים אחרות בגליסיה. בתחילת המאה ה-20 הפליגו מנמל העיר תושבים רבים שהיגרו לאמריקה.
כלכלה
בוויגו מצוי אזור התעשייה הגדול ביותר בגליסיה, הכולל בעיקר בתי חרושת למכוניות ומספנות. בעיר ממוקם גם מפעל של פג'ו-סיטרואן שבשנת 2003 ייצר 473,000 מכוניות (יותר מ-88% מהן יוצאו אל מחוץ לספרד).
נמל ויגו הוא נמל הדיג הגדול באירופה ובעיר ממוקמים משרדי חברת הדיג הגדולה בעולם. החל מיולי 2008 ממוקמת בעיר מנהלת סוכנות פיקוח הדיג האירופית.
גיאנה הצרפתית
גִיאָנָה הצרפתית (בצרפתית: Guyane française) היא מחוז מעבר לים של צרפת הממוקמת בחוף הקריבי של דרום אמריקה. גובלת בסורינאם במערב ובברזיל בדרום ובמזרח.
היסטוריה
ההתיישבות הצרפתית הראשונה הייתה ב-1604. בגִיאָנָה הצרפתית היו מושבות עונשין עד 1951, הידועה שבהן שכנה באי השדים ובה הוחזקו כאסירים בין היתר אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר ("הפרפר").
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי. בחודש מרץ 1943 הוחלף שלטון וישי במושבה בהפיכה לא אלימה, בידי ועדה שתמכה בצרפת החופשית, שנתמכה על ידי קציני הצבא במושבה.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת ב-19 במרץ 1946.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי באותה תקופה, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה. סוסטל הסכים. פרס הצליח לשכנע בעניין זה את הלל דן והם שיגרו משלחת של שבעה אנשים לתור את הארץ הזו. המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט וסרט של הביקור. פנחס ספיר התנגד לכך באמרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה". גם דוד בן-גוריון השתכנע שאין לישראל מה לחפש בג'ונגלים של גיאנה. ההצעה נדחתה על ידי הממשלה בישראל. גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען לטובת הרעיון.
פוליטיקה
כחלק מצרפת, גִיאָנָה הצרפתית שייכת לאיחוד האירופאי כטריטוריה הגדולה ביותר מחוץ לאירופה.
כלכלה
מוצרים רבים הנמכרים בגִיאָנָה הצרפתית הם מתוצרת הקהילה האירופית בלבד, דבר שמייקר את מחירם של מוצרי המזון. בהיעדר מוצרי מזון בסיסיים כגון קמח וסוכר שאינם מתוצרת אירופית, קיים שוק שחור של מוצרים איכותיים מתוצרת ברזיל. עקב מחירם הגבוה של המוצרים, אזרח צרפתי העובד ברשויות הממשל השונות (כולל מורים), מקבל משכורת הגבוהה ב-40% מהמשכורת של בעל תפקיד מקביל בצרפת.
מיקומה של גיאנה הצרפתית, קרוב לקו המשווה, כמעט אידיאלי לשיגור לוויינים למסלול גיאוסינכרוני סביב כדור הארץ, ולכן אטרקטיבי לסוכנויות חלל המשגרות לוויינים. הודות לכך נבנה ליד העיר קורו מרכז החלל הגיאני. בין סוכנויות החלל המשגרות לוויינים מקורו אפשר למנות את סוכנות החלל האירופית ואת התעשייה האווירית לישראל ששיגרה את הלוויין עמוס 1 מגיאנה הצרפתית.
גאוגרפיה
גיאנה הצרפתית ממוקמת לחוף הים הקריבי של דרום אמריקה. כמו שכנתה סורינאם, גם גיאנה הצרפתית ממוקמת בין קווי הרוחב השני לחמישי ביחס לקו המשווה ולכן מתאפיינת במזג אוויר טרופי חם מאוד.
הגבול בין גיאנה הצרפתית וברזיל (730 ק"מ) הוא הגבול הארוך ביותר בין צרפת ושכנותיה.
דמוגרפיה
רוב התושבים בטריטוריה הם שחורים ומיעוטם לבנים, אינדיאנים ומולטים. האוכלוסייה מרוכזת ברובה בשפלת החוף ואזוריה הדרומיים של הארץ כמעט וריקים מאדם. השפות המדוברות במדינה הן צרפתית וקראולית (שפת המתיישבים באיי הודו המערבית).
מרוז (אתר מקראי)
מרוז הוא אתר המוזכר במקרא בספר שופטים, בשירת דבורה לאחר ניצחון ברק בן אבינועם לסיסרא.
הטקסט
דבורה מקללת בתוך דבריה בשם "מלאך ה'" את העיר מרוז ויושביה, בעבור שלא באו לעזור במלחמה זו לברק בן אבינועם:.
יש המזהים את מרוז עם הכפר אל-מורסס, ששכן כ-5 ק"מ צפונית מערבית לביסאן, על המדרונות שמצפון עמק יזרעאל. הכפר כפר מצר זוהה אף הוא כאתר אפשרי, בשל קרבתו לאתרים עתיקים במקום.
פרשנות רבנית
לפי פרשני הפשט, מרוז הוא שם מקום שהיה קרוב למקום המלחמה, ודבורה קיללה בשם "מלאך ה'" את יושבי אותה עיר על שלא באו לעזור במלחמה.
בתלמוד הבבלי הובאה פרשנות נוספת לכוונת דבורה בפירוש המילה "מרוז", כך שהכוונה לאדם מסוים שהיה חשוב, או לכוכב ששמו "מרוז", שלא בא לעזרת ברק במלחמתו, והתקלל על ידי מלאך ה':
לפי הפירוש הראשון, הקללה היא ל"מרוז" שהיה אדם חשוב, והיה מצופה ממנו שיתגייס גם הוא למערכה, ומשלא עשה כן קולל. לפי הפירוש השני, מאחר שעל פי הפסוק כל הכוכבים נלחמו עם סיסרא ועזרו לברק במלחמה, ו"מרוז" היה הכוכב היחיד שלא בא לעזרתם, ועל כך קולל.
איילין אטקינס
דיים איילין ג'ון אטקינס (באנגלית: Eileen June Atkins; נולדה ב-16 ביוני 1934) היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה.
ביוגרפיה
איילין אטקינס נולדה בלונדון, היא בתם של אנני אלן, מוזגת שהייתה בת 46 כשנולדה איילין, וארתור תומאס אטקינס, שהיה קורא מוני גז ולפני כן עוזר נהג של השגריר הפורטוגזי. למדה בבית ספר התיכון לטימר שבאדמונטון ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. מגדת עתידות אמרה לאמה שהיא תהיה רקדנית מפורסמת, ומשום כך היא נשלחה ללמוד לרקוד מגיל צעיר. בתקופת מלחמת העולם השנייה רקדה במועדונים והייתה מכונה "בייבי איילין".
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1953 בתיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק. ב-1962 השתתפה במחזה "Semi-Detached" לצידם של לורנס אוליבייה, ג'ון ת'או וג'יימס בולם.
בין ההישגים הבולטים שלה, יצירתן של שתי סדרות טלוויזיה מקוריות בשיתוף פעולה עם השחקנית ג'ין מארש. הרעיון שלהן היה ליצור סדרה קומית בשם "Behind the Green Baize Door" שהתפתח לסדרת הדרמה זוכת הפרסים "על אדונים ומשרתים" של רשת ITV. הסדרה השנייה שהצמד אטקינס ומארש יצר היא "בית אליוט", על שתי אחיות בשנות העשרים של המאה העשרים העוסקות לפרנסתן בעיצוב אופנה, עבור ה-BBC.
בטלוויזיה הופיעה אטקינס במספר רב של סדרות וסרטים בהם "שלוש אחיות" (1970), "חלום ליל קיץ" (1971}, "The Lady from the Sea" (1974), "אלקטרה" (1974), "She Fell Among Thieves" (1977), "בנים ואוהבים" (1981), "אוליבר טוויסט" (1982), "כל אנשי סמיילי" (1982), "טיטוס אנדרוניקוס" (1985), " A Better Class of Person" (1985), גרסה טלוויזיונית ל"חופשה ברומא" (1987), "הלשון האבודה של העגורנים" (1991), "פרחים ועשבים שוטים" (1995), "Talking Heads" (1998), "מאדאם בובארי" (2000), "דייוויד קופרפילד" (2000), "שנינות" (2001) ו"ברטי ואליזבת" (2002).
הסופרת וירג'יניה וולף היוותה לאטקינס מקור השראה במהלך הקריירה שלה. היא גילמה את דמותה של הסופרת על הבמה ובטלוויזיה בהצגת יחיד "חדר משלה" ובהצגה "ויטה ווירג'יניה". היא זכתה בפרס "Drama Desk Award" על הופעת היחיד ב"חדר משלה". ב-1997 כתבה את התסריט לסרט הקולנוע "גברת דאלווי" בכיכובה של ונסה רדגרייב עיבוד לרומן באותו שם של וולף. היא גם הופיעה בהופעה קצרה בסרט "השעות" על פי ספרו של מייקל קנינגהם, המבוסס על חיי וירג'יניה וולף וספרה "גברת דאלוויי".
בין סרטי הקולנוע שהשתתפה בהם היו "אקווס" (1977), "המלביש" (1983), "זאב" (1994), "ג'ק ושרה" (1995), "פארק גוספורד" (2001), "קולד מאונטיין" (2003), "יריד ההבלים" (2004), וכן "אבק וחלומות בלוס אנג'לס" (2006).
אטקינס הופיעה במספר רב של הצגות תיאטרון כגון "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, סימבלין של שייקספיר, "Honour" (2003), "יון גבריאל בורקמן" (1996), " Mountain Language" מאת הרולד פינטר (1988), "ליל האיגואנה" (1992), "The Unexpected Man"  (1998) וב"מסיבת יום-ההולדת" (2005).
היא הרבתה להופיע גם בברודוויי, והייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס טוני כשחקנית הטובה ביותר. הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1966 ב"The Killing of Sister George". ב-1972 גילמה את דמותה של המלכה אליזבת לצידה של קלייר בלום שגילמה את מרי מלכת הסקוטים במחזה "Vivat! Vivat Regina" מאת רוברט בולט. ב-1977 שיחקה ב-"The Night of the Tribades" שהועלה רק שבועות אחדים, ובהצלחה רבה יותר הופיעה ב-1995 בגרסה מחודשת של "Indiscretions" של ז'אן קוקטו.
בינואר 2006 שיחקה בתפקיד ראשי בהפקה של ג'ון פטריק שאנלי במחזה "Doubt" לצידם של רון אלדרד וג'נה מלון. באוף ברודוויי הופיעה בהצגות "חדר משלה" ו-"The Unexpected Man".
בסתיו 2007 כיכבה בסדרת דרמה תקופתית של ה-BBC "קרנפורד", עיבוד לכמה ספרים מאת אליזבת גסקל, לצידם של ג'ודי דנץ' ומייקל גמבון. על תפקידה זה, מיס דבורה ג'נקינס, זכתה אטקינס בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2008.
ב-2008 שיחקה אטקינס בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן. בהמשך אותה שנה חזרה להופיע בווסט אנד שבלונדון וגילמה את גברת רפי במחזה "הים" מאת אדוארד בונד בתיאטרון היימארקט. עוד ב-2008 הופיעה בתיאטרון וודוויל בקומדיה "The Female of the Species". ב-2009 השתתפה בסרט הקומדיה השחורה "Wild Target" לצידם של ביל ניי, אמילי בלאנט ורופרט גרינט.
ב-1990 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 קיבלה את התואר דיים (DBE). לאטקינס אח אחד, רונלד אלברט צ'ארלס אטקינס. ב-1957 התחתנה עם ג'וליאן גלובר והם התגרשו ב-1966. משנת 1978 היא נשואה לביל שפרד.
תומאס רייקר
לוטננט ויליאם תומאס "טום" רייקר (באנגלית: William Thomas "Tom" Riker) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", בגילומו של השחקן האמריקאי ג'ונתן פרייקס. תומאס רייקר הוא "שכפול" של ויליאם רייקר, דמות קבועה בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא, שגם אותה מגלם פרייקס, שנוצר כתוצאה מתאונת טרנספורטר כאשר רייקר שימש כקצין שני על סיפון ספינת חלל פוטיומקין (Potemkin). הכפיל בחר לאמץ לעצמו את השם הפרטי - "טום" או "תומאס" (אשר בשפה הארמית משמעותו "תאום") - על מנת להבדיל את עצמו מויליאם רייקר.
תומאס רייקר מופיע לראשונה בפרק "Second Chances" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", כאשר צוות האנטרפרייז-D מגיע לכוכב הלכת נרוולה 4 (Nervala IV), לזירת תאונת הטרנספורטר. הצוות מגלה כי בעוד ויליאם רייקר (אז לוטננט) שוגר בהצלחה אל סיפון ספינת חלל פוטיומקין והמשיך את חייו ואת הקריירה שלו, שכפול של רייקר לא היה מסוגל לחזור אל הספינה, ו-"התגשם מחדש" במאחז נטוש של צי הכוכבים שעל פני כוכב הלכת. תומאס מייחס במידה רבה את יכולתו להישאר שפוי בבידודו למחשבות שלו על התאחדות עם אהובתו זה מכבר דיאנה טרוי.
סליבן
סְלִיבֶן (בבולגרית: Сливен) היא עיר במזרח מרכז בולגריה, בירת מחוז סליבן השוכנת 270 ק"מ מזרחית מהבירה סופיה, 114 ק"מ מבורגס ו-28 ק"מ מימבול. סליבן נודעה במהלך המאה ה-19 בהיידוקים הבולגרים שיצאו ממנה לפשיטות כנגד הכובשים העות'מאנים וזיכו אותה בכינוי עיר 1,000 הוויוודים.
היסטוריה
ראשית ההתיישבות האנושית הפזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. ראשית התיישבות אנושית מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. במקום הוקם יישוב במהלך המאה ה-7, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה ובסמוך אליו מצודה אשר כונתה בהמשך בפי הביזנטים טואידה. השם סליבן הוזכר לראשונה ב-1153 בכתביו של הכרוניקן מוחמד אל-אדריסי, אשר סייר בבלקן ותיאר את סליבן כעיר גדולה ושוקקת. משמעות המילה סליבן בבולגרית היא מיזוג והשם הוענק לעיר בשל המיזוג בין גורמי טבע שונים המצוים בסמיכות אליה כגון נהרות, עמקים והרים.
במהלך המאה ה-14 נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית ובכתבים עות'מאנים מכונה העיר איסלימייה. בראשית המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית סליבן 20,000 נפשות, העיר הייתה ערש התחייה הלאומית הבולגרית ונודעה במפעלי הטקסטיל, הנשק והמחלבות שבה, אך גם בהיידוקים שיצאו ממנה ותקפו ללא הרף את הכוחות העות'מאנים. מקרב בני העיר נמנו רבים מראשי ומתנדבי מיליציית האופלצ'נצי שלחמו לצד צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שהובילה לשחרור הבולגרים מעול העות'מאנים. לאחר המלחמה נותרה סליבן מתוקף סיכומי קונגרס ברלין חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. בספטמבר 1885 הכריז באופן חד צדדי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד המחוז ובכלל זה העיר סליבן עם נסיכות בולגריה.
דמוגרפיה וכלכלה
סליבן ידעה גידול מואץ בכמות האוכלוסייה ב-3 העשורים האחרונים של המאה ה-20. בין 1970 – 2000 גדלה אוכלוסיית העיר ב-42.87%. בעשור הראשון של המאה ה-21 חל קיטון באוכלוסייה (ילודה לעומת תמותה) ובין 2000 ל-2009 ירד מספר התושבים ב-13.2%. 49% הם גברים ו-51% הן נשים. התוצר המקומי הגולמי לנפש בסליבן הוא 4,545 לבות והוא נמוך מהתמ"ג הארצי לנפש העומד על 6,411 לבות, אם כי מצוי במגמת עלייה. בין 2003 ל-2007 הוכפל התוצר המקומי הגולמי הכללי בעיר בשל פיתוח כלכלי מואץ. 35.4% מהתמ"ג מגיע ממגזר התעשייה, 37.8% ממגזר המסחר והשירותים הטכניים ו-13.9% מענף הכרייה.
בין 2004 ל-2008 ירד שיעור האבטלה ב-48.75% והוא עומד על 8.5%, שיעור הנמוך מהממוצע הארצי. סליבן מחוברת לעורק מספר 8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים המחבר בין אלבניה, מקדוניה, בולגריה ורומניה. בסמיכות לעיר ממוקם נמל התעופה בארשן המשמש לתעבורה פנים בולגרית של נוסעים וסחורות.
חינוך ותרבות
בסליבן 12 גני ילדים, 8 בתי ספר יסודיים, 9 חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים, שלוחה של אוניברסיטת סופיה ללימודי הנדסה אזרחית, שלוחה של אוניברסיטת תראקיה מסטארה זאגורה ללימודי רפואה ושלוחה של אוניברסיטת בורגס ללימודי מינהל עסקים. בעיר 4 מוזיאונים וביניהם מוזיאון המציג את העיר ותושביה במהלך המאה ה-19 ומוזיאון ארכאולוגי המשלב ביקור במצודת טואידה והצגת ממצאים ופריטים מימי הביניים.
אקלים
בסליבן אקלים ממוזג יבשתי עם השפעה מקצינה מכוון הרי הבלקן. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.4oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 1.2oc בינואר ועד 23.2oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 596 מילימטרים.
הקהילה היהודית
בין 1730 ל-1757 בעת ששלטו באימפריה העות'מאנית הסולטאנים מהמוט הראשון ועות'מאן השלישי חלה הידרדרות במעמדה הפוליטי והצבאי. הצי של הרפובליקה של ונציה שלט בים התיכון והצר את צעדי העות'מאנים מחד וסכסוכים בלתי פוסקים מול האימפריה הרוסית והאוסטרים הרעו מאוד את המצב הביטחוני והכלכלי במחוזות הגבול ובכלל זה בשטחי בולגריה (איילט רומליה), מאידך. בשנים אילו מתועדת לראשונה קהילה יהודית בעיר סליבן והיא הוקמה על ידי פליטים שנמלטו מהערים וידין וניקופול. היהודים עסקו ביבוא ויצוא, במתן הלוואות בריבית וחלקם היו עמילי מכס.
תרומת בני הקהילה הייתה משמעותית לתהליך הפיכתה של סליבן למרכז סחר אזורי עד לסוף המאה ה-18. ב-1893 נוסד ארגון הנוער היהודי "לה מאנסיביס". בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה כ-800 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות שהיוו 10% מכלל האוכלוסייה. ב-29 באוגוסט 1920 נערך בסופיה הכינוס הראשון של ראשי הקהילות היהודיות בממלכת בולגריה ואת קהילת סליבן ייצג יושב ראש ועד הקהילה משולם צורף. בראשית שנות ה-20 פעלו בסליבן גן ילדים ובית ספר יסודי יהודים ובהם 4 כיתות לימוד. ב-1920 למדו בהם 53 תלמידים, ב-1925 71 תלמידים וב-1927 58 תלמידים, כאשר הממשלה הבולגרית מימנה 4% מתקציבם ועיריית סליבן 8%.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בסליבן 800 יהודים. בינואר 1941, לאחר פרסום החוק להגנת האומה שגרו ראשי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית בראשות המטרופוליט סטפן מכתב מחאה חריף לממשלה הבולגרית כנגד החוק ואחד החתומים עליו היה המטרופוליט של סליבן. הגברים היהודים בגילאי 20–40 נשלחו לעבודות כפייה ובראשית מרץ 1943 יועדו בני הקהילה לגירוש אל מחנה טרבלינקה, אך הוא בוטל שעות ספורות לפני ביצועו כאשר היהודים נתונים היו בעוצר בבתיהם. בסיום המלחמה נמנו בעיר 850 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל בגל העלייה בין 1948 – 1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובסליבן נמנו 117 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בסליבן 40 יהודים, וב-2022 נמנו בעיר 65 יהודים.
כבול
כָּבוּל הוא חומר דחוס ורקוב חלקית של צמחים ותאית המצוי בטבע היכן שרוכזה אדמת סחף או ביצות. החום והלחץ שבהם היה נתון החומר לא היו גבוהים מספיק ליצירת פחם, והחומרים האורגניים שבו לא התפרקו עד תום בשל מחסור בחמצן. הכבול הוא חומר חומצי שמשמש לעיתים כדשן, וניתן להשתמש בו כחומר דלק.
תפוצת הכבול
מרבצי כבול מצויים במקומות רבים בעולם, בעיקר ברוסיה, אירלנד, סקוטלנד, צפון גרמניה, סקנדינביה, כמו גם בצפון אמריקה, ובייחוד בקנדה, מישיגן והאוורגליידס (אזור של אדמות ביצה בפלורידה). רוב אדמות הביצה בעולם (80%) מצויות באזורים רחוקים מקו המשווה, וכ-60% מאדמות הביצה בעולם הן אדמות כבול. אדמות כבול מהוות כ-3% ממסת הקרקע של כדור הארץ. כ-7% מכמות זו נוצלו לחקלאות ולייעור, תוך השלכות סביבתיות. בישראל מצוי כבול בכמויות ניכרות בעמק החולה. ישנן גם שכבות כבול דקות במישור החוף. בעמק החולה ישנן ארבע שכבות כבול, כאשר השנייה מתוכן מכילה כבול הראוי לשימוש. קידוחים שנערכו בעמק החולה לצורכי מחקר העלו כי מדובר בכ-1,200 מיליון טונות של כבול לח וכ-470 מיליון טונות של כבול יבש. בשכבה השלישית ישנם כ-1,100 מיליון טונות של כבול יבש ולח. בעבר הועלתה אפשרות לחצוב את הכבול שבעמק החולה לצורכי הפקת חשמל.
היווצרות הכבול
כבול נוצר כאשר חומר צמחי, לרוב באזורים ביצתיים, לא נרקב לחלוטין בשל תנאים חומצתיים. הוא מורכב בעיקרו מכבולית (טחב עלים מסוג Sphagnum), אך גם מעצים, עשבים, גומא וצמחיית ביצה אחרת. הוא גם כולל סוגים רבים של שאריות אורגניות אחרות, ובהן פטריות וחרקים. במהלך הריקבון שוקעים חומרים אלו ומהווים מצע קרקעי לצמיחה חדשה. הזמן הוא גורם מרכזי ביצירת הכבול, כי רק לאחר מאות ואלפי שנים נדחסות השכבות התחתונות דיין ליצירת כבול. היווצרותו ומידת פירוקו תלויים ישירות במרכיביו ובמידת רווית המים שלו. כבול שנוצר בתנאי רטיבות גבוהים יצטבר מהר יותר ויתפרק פחות ביחס למקומות יבשים יותר. עובדה זו מאפשרת לקלימטולוגים להשתמש בכבול כמחוון לשינויי אקלים. הרכב הכבול יכול גם להעיד על אקולוגיות עתיקות, וזאת באמצעות בחינת ההרכבים והמינונים של מרכיביו האורגניים.
תחת תנאים מתאימים, כבול הוא השלב המוקדם ביותר בהיווצרותו של פחם. בתחילה הופך הכבול לפחם חום (ליגניט) ולאחר מכן לפחם שחור. אדמות הכבול החדשות יחסית נוצרו באזורים רחוקים מקו המשווה לאחר נסיגת הקרחונים בעידן הקרח האחרון לפני כ-9,000 שנה.
מאפיינים ושימושים
כבול הוא חומר רך הנדחס בקלות. תחת לחץ, המים בכבול ניגרים החוצה. לאחר ייבוש, יכול הכבול לשמש כחומר דלק, ומסורתית הוא משמש לאפייה ולחימום ביתי בארצות רבות, בהן אירלנד וסקוטלנד היכן שעצים הם יקרי המציאות. עם זאת, הכבול אינו חומר דלק איכותי; הוא מפיק פחות חום מפחם, בוער באיטיות, ומפיק עשן רב. באזורים כפריים מסוימים עדיין מצויים מצבורי כבול מיובש שנחצבו מאדמות ביצה.
כבול גם מוחדר לקרקע כדי לשמש כדשן, הן בחקלאות והן בגינון. החומר משמר את לחות הקרקע ומוסיף לה חומרים מזינים.
בתקופות הפרהיסטוריות, הוענקו לביצות כבול משמעויות פולחניות בתקופת הברונזה ובתקופת הברזל, כשאנשים החשיבום כמקום משכנם של אלי טבע או רוחות. גופות קורבנות של טקסי הקרבה נמצאו במספר מקומות באנגליה, גרמניה ודנמרק כשהן שמורות היטב בשל חומציות המים (דוגמת האיש מטולון).
באירלנד קיים שימוש ביתי ותעשייתי רב בכבול גם בימינו. חברה בבעלות ממשלתית, Bord na Móna, אחראית על הפקת הכבול. החברה מוכרת כבול דחוס, מיובש וטחון בצורת קוביות כחומר דלק לחימום ביתי.
בהפקת ויסקי סקוטי נעשה שימוש בכבול, והתקן הסקוטי מכיל סעיף המחייב את יצרני הוויסקי הסקוטי להפסיק את שלב ההלתתה על ידי עשן כבול. ייבוש הלתת במדורת כבול מעניק לוויסקי את טעמו העשיר והמעושן. ויסקי בעישון בינוני נע בין 20ppm-25ppm (יחס בין משקל הכבול למשקל הוויסקי, בחלקים למיליון), ואף יכול להגיע לרמת עישון כבדה של 40ppm. ויסקים כבולים ומעושנים באים בדרך-כלל מהאי איילה שבסקוטלנד שידוע כאי הוויסקי.
ניצול אדמות הכבול גם מעלה בעיות אקולוגיות; ארגוני סביבה טוענים כי כריית הכבול פוגעת במקום המחיה של מיני בעלי חיים ייחודיים. מאות שנים עוברות עד להיווצרות מרבץ כבול.
ים טימור
ים טימור (באינדונזית: Laut Timor, בפורטוגזית: Mar Timor), הוא זרוע של האוקיינוס ההודי, הממוקמת בין האי טימור (המחולק בין אינדונזיה ומזרח טימור), לבין הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה. מזרחית לים טימור נמצא ים אראפורה - זרוע של האוקיינוס השקט.
רוחבו של ים טימור הוא 480 ק"מ.
מתחת לים טימור נמצאים מרבצי נפט גדולים. השליטה במרבצים אלה מצויה במחלוקת, כאשר מזרח טימור ואוסטרליה טוענות שתיהן לשליטה.
אליפות האמריקות בכדורסל 2017
אליפות האמריקות בכדורסל 2017 היא האליפות ה-18 שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 12 נבחרות.
ארצות הברית זכתה באליפות בפעם השביעית בתולדותיה.
מתכונת התחרות
ארגנטינה, קולומביה ואורוגוואי העפילו כמערכות. בנוסף לכך נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשלושה בתים. מנצחי הבתים וארגנטינה (כמערכת ראשית) המשיכו למשחקי הפלייאוף.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר של פיב"א
אלכס פינה
אלכס פינה (בספרדית: Álex Pina; נולד ב-23 ביוני 1967) הוא עיתונאי, במאי, מפיק, יוצר ותסריטאי ספרדי-בסקי, המוכר בעיקר כיוצר והמפיק של סדרות הטלוויזיה "בית הנייר" ו"בפנים".
ביוגרפיה
פינה נולד בעיר פמפלונה, עיר הבירה של הקהילה האוטונומית נווארה שבצפון ספרד.
בגיל חמש עבר עם משפחתו לסן סבסטיאן שבחבל הבסקים. לאחר מכן למד באוניברסיטת נווארה.
קריירה
הוא החל את דרכו כעיתונאי בעיתון "El Diario Vasco", ולאחר מכן עבר לסוכנות הידיעות "Europa Press".
בשנת 1993 החל לעבוד כתסריטאי ועורך ב"Videomedia". בשנת 1996 עבר ל"Globomedia".
בשנת 1997 היה בצוות התסריטאים של סדרת הטלוויזיה "Más que amigos". לאחר מכן היה המפיק והיוצר של הסדרות "Los Serrano", "Los hombres de Paco" ו"El barco".
בשנת 2016, לאחר השקת סדרת הטלוויזיה "בפנים", שהוא היה אחד מיוצריה, עזב את חברת Globomedia ופתח חברת הפקות עצמאית, "Vancouver Media".
הסדרה הראשונה אותה הפיקה החברה הייתה "בית הנייר", ששודרה לראשונה בערוץ Antena 3 הספרדי, ולאחר מכן נמכרה לשירות הזרמת המדיה נטפליקס. בשל הצלחת הסדרה חתמו נטפליקס ופינה על חוזה ליצירת סדרות מקוריות בשביל נטפליקס.
אריק לונדין
אריק לונדין (בשוודית: Erik Lundin; 2 ביולי 1904 - 5 בדצמבר 1988) היה שחמטאי שוודי שהיה אלוף שוודיה בשחמט 11 פעמים ואלוף ארצות הצפון שלוש פעמים.
קריירה
בשנת 1928 לונדין ניצח בתחרות אוסלו, הגיע למקום החמישי בתחרות הלסינגבורג, חלק מקום 2–3 בתחרות סטוקהולם (ניצח: ריצ'רד רטי).
בשנת 1929 הגיע לונדין למקום השני בתחרות גטבורג (אליפות הצפון - ניצח: גדעון סטולברג) והגיע למקום השלישי בתחרות בעיר וסטרוס. בשנת 1930 הגיע למקום השביעי בתחרות סטוקהולם (ניצח: יצחק קשדן). בשנת 1931 חלק לונדין מקום 1–3 עם סאלו פלור ויסטה סטולץ בתחרות גטבורג. בשנת 1932 חלק מקום ראשון עם סטולברג בתחרות קארלסקרונה. בשנת 1933 ניצח דו-קרב מול רודולף שפילמן +1 -0 =5 בסטוקהולם.
בשנת 1934 לונדין ניצח בתחרות סטוקהולם והגיע למקום השני בתחרות קופנהגן (אליפות הצפון - ניצח: אהרון נימצוביץ'). בשנת 1935 הגיע שני, אחרי אלכסנדר אלכין בתחרות ארברו. בשנת 1936 הגיע למקום הרביעי בתחרות מרגייט (ניצח: פלור), ניצח בתחרות אוסטנד ובאליפות הצפון שהתקיימה בהלסינקי. בשנת 1937 הגיע למקום השביעי בתחרות סטוקהולם (ניצח: ראובן פיין), לונדין ניצח באליפות הצפון שהתקיימה בקופנהגן וניצח בדו-קרב על תואר אלוף הצפון מול אריק אנדרסן 3.5-2.5.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניצח לונדין באליפות שוודיה שהתקיימה בגטבורג בשנת 1941. הוא חלק מקום 2–3 עם אלכין באליפות אירופה השנייה שהתקיימה במינכן (ניצח: שטולץ). בשנת 1942 חלק מקום 3–4 עם שטולץ בתחרות סטוקהולם (ניצחו: פולקה אקסטרם וסטיג לונדהולם). בשנת 1942 ניצח לונדין באליפות שוודיה שהתקיימה בעיר אסטרסונד. ב-1943 חלק מקום 2–3 באליפות שוודיה שהתקיימה במאלמה (ניצח: אקנברג).
בשנת 1945 ניצח לונדין באליפות שוודיה שהתקיימה בוויסבי וב-1946 ניצח באליפות שוודיה שהתקיימה במוטאלה, וחלק מקום 8–9 בתחרות גרוניגן (ניצח: מיכאל בוטביניק). ב-1947 חלק מקום 5–6 בתחרות האזורית בהלסינקי (ניצחו: אירו בוק ושטולץ). בשנת 1948 הגיע למקום ה-20 בתחרות הבינאזורית בה ניצח דוד ברונשטיין וניצח בבד גשטיין.
בשנת 1951 הגיע למקום השני, אחרי משה צ'רניאק בתחרות וינה. בשנת 1952 ניצח בתחרות ציריך. ב-1954 הגיע לונדין למקום השביעי בתחרות מריאנבד (ניצח: לודק פאכמן). בשנת 1960 ניצח באליפות שוודיה שהתקיימה בקירונה, ובשנת 1961 ניצח באליפות שוודיה שהתקיימה באווסטה. לונדין חזר וניצח באליפות שוודיה שהתקיימה ב-1964 בגטבורג.
באולימפיאדות אלו זכה לונדין בארבע מדליות: מדליית כסף קבוצתית באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, מדליית ארד קבוצתית באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, מדליית זהב אישית באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון ומדליית ארד אישית באולימפיאדה השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס.
לונדין ניצח בדו-קרב את דוד ברונשטיין 1.5-0.5 במסגרת דו-קרב בין שוודיה לברית המועצות בשנת 1954, וניצח בהלסינקי 1967 את הייקי וסטרינן במסגרת דו-קרב בין שוודיה לפינלנד בעת שהיה 40 שנים מבוגר מיריבו, באותה שנה ניצח במסגרת דו-קרב בין שוודיה לפולין את בוגדאן פיאטרוסיאק.
לונדין קיבל תואר אמן בינלאומי לשחמט בשנת 1950 וקיבל תואר רב אמן בשנת 1983 כדי לכבד את פועלו רב השנים.
המכללה המלכותית הצבאית של קנדה
המכללה המלכותית הצבאית של קנדה (באנגלית: Royal Military College of Canada) היא אקדמיה צבאית של הכוחות המזוינים של קנדה.
המכללה הוקמה מכורח חוק של הפרלמנט של קנדה משנת 1874 למטרת הקניית חינוך אקדמי לקציני כל אגפי הכוחות המזוינים של קנדה, והוקמה ב-1 ביוני 1876 בחצי האי פוינט פרדריק אשר בקינגסטון, אונטריו. זוהי כיום מכללה צבאית פדרלית המוסמכת להעניק לבוגריה תואר אקדמי.
סלים עבוד-אשקר
סלים עבוד-אשקר (בערבית: سليم عبود أشقر; נולד ב-1976) הוא פסנתרן ומנצח ערבי-ישראלי בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה
עבוד-אשקר נולד בנצרת בשנת 1976. זכה מגיל 10 במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל. הוא למד בקונסרבטוריון נצרת ולאחר מכן למד במגמת מוזיקה של התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות (ירושלים). בהמשך למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון אצל מריה קורצ'ו והמשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה ולמחול בהנובר אצל אריה ורדי.
סלים עבוד-אשקר הופיע בגיל 22 בהופעת בכורה בקרנגי הול בניו יורק, תחת שרביטו של דניאל בארנבוים. עבוד-אשקר ניגן עם תזמורות ידועות-שם, כגון התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של וינה בפסטיבל זלצבורג, תזמורת הגוונדהאוס מלייפציג, תזמורת דיוואן מזרח-מערב ותזמורות ישראליות. הוא עבד עם מנצחים רבים בהם זובין מהטה, לורנס פוסטר, סבסטיאן ויגל, ולדימיר פדוסייב וריקרדו מוטי. בשנת 2000 זכה עבוד-אשקר בפרס "הכישרון הצעיר של השנה" בפסטיבל הפסנתר הבינלאומי רוהר. כנגן מוזיקה קאמרית, ניגן עבוד-אשקר יחד עם מוזיקאים כגון גיל שוחט, ודים גלוצמן ואנטוניו מנסס.
סלים עבוד-אשקר משמש גם כמנצחה ומנהלה המוזיקלי של "תזמורת הגליל" - התזמורת הקאמרית הערבית יהודית מנצרת (בשיתוף פעולה עם מכללת לוינסקי).
איגוד הג'ודו העולמי
איגוד הג'ודו העולמי (באנגלית: International Judo Federation; בראשי תיבות: IJF, בתרגום מילולי: פדרציית הג'ודו הבינלאומית) נוסד ביולי 1951. האיגוד היה מורכב במקור מאיגודי הג'ודו של אירופה ואיגוד הג'ודו של ארגנטינה. כיום, חברים באיגוד מעל 200 איגודי ג'ודו מכל היבשות. על פי האיגוד, מעל 40 מיליון איש ברחבי העולם מתרגלים ג'ודו.
החל משנת 2009 האיגוד מארגן אליפות עולם שנתית (לפני כן האליפות הייתה דו-שנתית). סבב התחרויות העולמי השנתי שאותו מארגן האיגוד כולל מלבד אליפות העולם: תחרות מאסטרס אחת, ארבע תחרויות גראנד סלאם, מספר תחרויות גראנד פרי ואליפויות יבשתיות פתוחות.
מצר קארימאטה
מצר קארימאטה (באינדונזית: Selat Karimata) הוא מצר ים רחב באינדונזיה, בין האיים סומטרה ובורנאו (קלימנטאן). המצר מקשר בין ים ג'אווה שמדרום לו לבין ים סין הדרומי שמצפונו.
רוחבו של המצר בין חופו המערבי של האי בורנאו לבין חופו המזרחי של האי בליטונג, השוכן מזרחית לסומטרה, הוא כ-200 ק"מ. עומקו המרבי – 36 מ'.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה בפתחו הדרומי של מצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת אייר אסיה אינדונזיה.
קו 7 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 7 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 7) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 1974 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים. הקו נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 22 תחנות על 18.8 קילומטר מקצה לקצה. אף על פי שמספר הקו הוא 7 הוא נבנה שנים רבות לפני קו 6 וזאת עקב העיכובים הרבים שהיו בבנייתו של קו 6.
מסלול הקו
קו 7 אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת חוצה את מדריד ממזרח למערב וממרכז העיר לצפונה. את מסלולו הוא מתחיל מאזור התפר שבין השכונות המזרחיות של מדריד לפרברים. במרכז העיר הוא נוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים ועוצר בתחנות הצטלבות רבות. סמוך למערב העיר פונה הקו לכיוון צפון במסלול ישר כלפי מעלה. הוא מגיע עד לפרברים הצפוניים של מדריד שם נמצאת תחנתו הסופית.
מילאן נדיץ'
מילאן נדיץ' (בסרבית לטינית: Milan Nedić, בסרבית קירילית: Милан Недић; 7 בספטמבר 1878 - 4 בפברואר 1946) היה ראש המטה הכללי של הצבא המלכותי היוגוסלבי, שר הצבא וחיל הים בממלכת יוגוסלביה וראש ממשלת-הבובות השנייה של גרמניה הנאצית בסרביה, ממשלת ההצלה הלאומית.
ביוגרפיה
מילאן נדיץ' נולד בגרוצקה, פרוור של בלגרד, סרביה ב-1878 לג'ורג'ה ופלגיה נדיץ'. ב-1885 סיים נדיץ' את חוק לימודיו בגימנסיה בקרגוייבץ והצטרף לאקדמיה הצבאית בבלגרד. ב-1903 השלים את לימודיו באקדמיה והתגייס לצבא הסרבי. ב-1910 קודם לדרגת מייג'ור. שירת בצרפת בין השנים 1910–1912. בשנות (1912-1913) הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל. במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית סלוניקי ובשנת 1915 קודם לדרגת קולונל. החל מ-1919 שירת כראש המטה והמפקד דה פקטו של המחוז הצבאי הרביעי בקרואטיה. ב-1927 נשלח לפקד על אוגדת קוסובו, ושנה לאחר מכן הועבר לאוגדת ליובליאנה. בשנים 1929–1934 פיקד על ארמיית סקופיה. ב-1930 קודם לדרגת גנרל. בשנים 1934–1935 כיהן כראש המטה הכללי של הצבא המלכותי היוגוסלבי.
הוא כיהן כשר הצבא וחיל הים בממשלת סטויאדינוביץ' (21 בדצמבר 1938 - 5 בפברואר 1939), בממשלת צבטקוביץ' (6 בפברואר - 26 באוגוסט 1939) ובממשלה השנייה של צבטקוביץ' שהוקמה במסגרת הסכם צבטקוביץ'-מאצ'ק. בתקופת כהונתו כשר הצבא וחיל הים הוא נודע בעמדותיו הפרו-הגרמניות. בן דודו דימיטרי ליוטיץ', מייסד ומנהיג התנועה הלאומית היוגוסלבית זבור, סייע למשרד הראשי לביטחון הרייך לבסס קשר עם נדיץ'. בסתיו 1940 פאבלה, נסיך יוגוסלביה והנסיך ג'ורג', דוכס קנט הסכימו על הקמת בסיס צוללות בריטי במפרץ קוטור. נדיץ' מסר על כך לשגריר הגרמני ומנע את הקמת הבסיס. הוא נאלץ להתפטר מתפקידו ב-7 בנובמבר 1940 לאחר שבתזכיר שנשלח לראש הממשלה ולנסיך יוגוסלביה טען כי מדיניות נייטרלית במלחמה היא לא מציאותית ושיוגוסלביה צריכה לתמוך במדינות הציר.
ממשלת ההצלה הלאומית בראשות נדיץ' החליפה את ממשלת הקומיסר בראשות מילאן אצ'ימוביץ' ב-29 באוגוסט 1941. בטקס השבעת הממשלה, ראש המנהל האזרחי האראלד טורנר אמר שעליה "להשיב את הסדר הציבורי על כנו", ולא "ייאבד העם הסרבי את ההזדמנות שניתנה לו לחלץ עצמו בעזרת ממשלה זו מהמשך מצב שסופו להמיט עליו אסון מוחלט". נדיץ' השיב לו "הנני מבטיח [...] כי נחושה דעתי ודעת שותפי לשים קץ לאנרכיה השוררת במדינה ולהשיב את מלוא השקט, הסדר והביטחון על כנם".
נדיץ' עזב את בלגרד ב-6 באוקטובר 1944 ומצא מקלט בקיצביל, אוסטריה. ב-8 במאי 1945 כוחות אמריקאים הגיעו לעיר. הוא נשבה ב-5 ביוני ונשאר בידיים אנגלו-אמריקאיות עד העברתו לרשויות הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה בינואר 1946. ב-4 בפברואר הוא קפץ או נדחף מחלון בית החולים בבלגרד למותו.
חברו סטניסלב קרקוב פרסם את הספר האפולוגטי "הגנרל מילאן נדיץ'" בשני כרכים בין השנים 1963-1968. הספר הציג את נדיץ' כמנהיג לאומי ששמר על עצמאות סרבית מסוימת בתקופת הכיבוש הגרמני וניסה למנוע השתלטות קומוניסטית על המדינה.
מלקולם ארנולד
ילדות ונעורים
מלקולם ארנולד נולד בנורת'המטון, אנגליה, הצעיר בחמשת ילדיה של משפחת יצרני נעליים משגשגת. כבן-נעורים מרדני, נמשך לחירות היצירתית של ג'אז. אחרי שראה את לואי ארמסטרונג מנגן בבורנמות', החל לנגן בחצוצרה בגיל 12 וכעבור חמש שנים זכה במלגה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
בקולג' המלכותי למד ארנולד הלחנה אצל גורדון ג'ייקוב וחצוצרה אצל ארנסט הול. ב-1941 הצטרף לתזמורת הפילהרמונית של לונדון כחצוצרן שני וב-1943 היה לחצוצרן ראשי.
ב-1941 נרשם כמתנגד גיוס מצפוני, בתנאי של הצטרפות לשירות הכבאים הלאומי, אבל במקרה שלו התירו לו להמשיך עם הפילהרמונית. ב-1944, אחרי שאחיו, ששירת בחיל האוויר המלכותי נהרג, התנדב לשירות צבאי. כשהצבא הציב אותו בתזמורת צבאית, ירה לעצמו ברגל כדי לחזור לאזרחות. אחרי עונה כחצוצרן ראשי בתזמורת רשות השידור הבריטית חזר לפילהרמונית של לונדון ב-1946, שם נשאר עד 1948, כאשר פרש להקדיש את כל זמנו להלחנה.
קריירה
ארנולד החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחצוצרן מקצועי, אבל בהגיעו לגיל 30 היו חייו קודש להלחנה בלבד. הוא דורג, יחד עם בנג'מין בריטן, כאחד המלחינים המבוקשים ביותר בבריטניה. הכישרון הטבעי שלו למלודיה זיכה אותו במוניטין של מלחין מוזיקה קלה, כפי שבא לביטוי באחדות מן האוברטורות הקונצרטיות שלו והקבצים של מחולות ולשים, אנגליים, סקוטיים, איריים וקורניים. כמו כן נחל הצלחה רבה בחיבור מוזיקה לקולנוע, הכוללת פסקול ליותר ממאה סרטי עלילה ותעודה, בהם "הגשר על הנהר קוואי", "בחירתו של הובסון", "גן הגיר" וסדרת "בית הספר טריניאן". תשע הסימפוניות שלו הן במקרים רבים בעלות אופי אישי מאוד וחושפות פן רציני יותר של יצירתו, השנויה במחלוקת. ארנולד כתב גם מגוון קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית, כמו גם מוזיקה לתיאטרון, ובכלל זה בלטים חשובים. המוזיקה שלו לכלי נשיפה ממתכת זכתה לשבחים רבים. עבודתו המאומצת, בהלחנת מוזיקה לסרטים לצד מוזיקה רצינית, ערערה את בריאותו. הוא פסק מחיבור מוזיקה לסרטים והתרכז במוזיקה רצינית בלבד, אך בשנות ה-80, הביא אותו מצבו הנפשי והגופני לאשפוז ממושך בבית חולים, שלאחריו חדל כליל מהלחנה.
שנותיו הבאות ומותו
עד 1961 יצא לארנולד שם של אדם לא-נעים, מפריז בשתייה ונוטה לקלות דעת וחוסר אבחנה ביחסיו עם המין השני. באותה שנה התגרש מאשתו הראשונה. אשתו השנייה נאלצה לנקוט בהליך משפטי לאחר פרידתם. לאחר גירושיהם, ניסה ארנולד פעמיים לאבד עצמו לדעת.
בשנים הבאות התערער מצבו של ארנולד הן מבחינה בריאותית והן כספית. בשנת 1978 היה מאושפז לחודשים אחדים בבית חולים בלונדון, באגף הפסיכיאטרי למקרים קשים, וב-1979 נכנס לבית החולים סנט אנדרו בעיר הולדתו, לטיפול בדיכאון ובאלכוהוליזם. אף כי בראשית שנות ה-80 צפו לו לא יותר משנת חיים אחת, הוא התגבר הן על הדיכאון והן על האלכוהוליזם וחי עוד למעלה מ-20 שנה. ב-1986 השלים את הסימפוניה התשיעית והאחרונה שלו. במועד חגיגות יום הולדתו ה-70 של ארנולד, בשנת 1991, שוקמו המוניטין האמנותיים שלו בציבור הרחב והוא עלה על בימת רויאל אלברט הול לקבל את תשואות הקהל לאחר ביצוע הקונצ'רטו לגיטרה שלו בקונצרטי הפרומס.
ארנולד מת בבית החולים האוניברסיטאי בנורוויץ' ב-23 בספטמבר 2006, כתוצאה מזיהום בחזה. ביצוע הבכורה של יצירתו האחרונה, "שלושת המוסקטרים", התקיים באותו יום בתיאטרון אלהמברה בבראדפורד, בהפקה של בלט הצפון. הפרטיטורה לא הכילה מוזיקה חדשה של ארנולד, אלא מובאות מיצירותיו, בעריכת ג'ון לונגסטאף. את הפרטיטורה המקורית קיבץ וערך אנתוני מרדית.
במשך עשרים ושתיים שנים התגורר ארנולד עם מטפל, אנתוני דיי. לאחר מאבק על התמלוגים מן הסימפוניה התשיעית של ארנולד, ניתנו זכויות היוצרים לדיי, שירש חלק ניכר מעזבונו של ארנולד.
יצירותיו
ארנולד היה מלחין פורה ופופולרי, אם גם שמרני יחסית, שכתב מוזיקה טונאלית. הוא הציג את הקטור ברליוז, גוסטב מאהלר ובלה בארטוק כמלחינים שהשפיעו על יצירתו, לצד ג'אז. פרשנים אחדים השוו את ארנולד לז'אן סיבליוס. תשע הסימפוניות של ארנולד נחשבות על פי רוב ליצירותיו הבולטות ביותר. כמו כן כתב מספר רב של קונצ'רטי, בהם אחד לגיטרה בשביל ג'וליאן ברים, אחד לצ'לו לג'וליאן לויד ובר, אחד לקלרינט לבני גודמן, אחד להרמוניקה ללארי אדלר ואחד - שהתקבל בהתלהבות בביצוע הבכורה שלו בקונצרטי הפרומס של 1969 - לשלוש ידיים על שני פסנתרים לצוות הפסנתרנים, בעל ואישה, סיריל סמית ופיליס סליק. קובצי המחולות שלו - הכוללים שני קבצים של מחולות אנגליים, אופוס 27 ו-33, וכן קבצים של ארבעה מחולות סקוטיים אופוס 59, מחולות קורנוול אופוס 91, מחולות איריים אופוס 126 ומחולות ולשיים אופוס 138, כל אופוס קובץ אחד. קובצי המחולות כתובים בעיקר בנימה קלילה יותר ופופולריים הן בגרסה התזמורתית המקורית והן בעיבודים המאוחרים יותר להרכב כלי נשיפה מעץ ולהרכב כלי נשיפה ממתכת. "המחולות האנגליים" גם מהווים בסיס לבלט הקצר של קנת מקמילן, "מה אומרים העיתונים". ארנולד כתב גם כמה אוברטורות קונצרטיות שזכו להצלחה רבה. בהן ה"גראנד גראנד פסטיבל אוברטורה" (שנכתבה לפסטיבל של ג'רארד הופנונג וכוללת שלושה שואבי אבק ומלטש רצפות, שאת כולם מסלק הצידה כוח כבאים בחיקוי רועש ולגלגני של הפתיחה 1812 של צ'ייקובסקי) וה"אוברטורה פטרלו" הדרמטית (בהזמנת קונגרס האיגודים המקצועיים, שביקשו להנציח את טבח פטרלו ההיסטורי של פועלים מוחים במנצ'סטר). עוד יצירה קצרה פופולרית של ארנולד היא ה"דיברטימנטו לחליל צד, אבוב וקלרינט" אופוס 37. המספר הגדול יחסית של יצירות ועיבודים ליצירותיו הוא לתזמורת כלי נשיפה ממתכת.
פסקולי סרטים
לזכותו של מלקולם ארנולד, מלחין פורה ומצליח לקולנוע, רשומים יותר ממאה פסקולים לסרטי עלילה ותעודה בין 1947 ל-1969. ב-1957 זכה ארנולד בפרס האקדמיה על מויקה לסרטו האפי של דייוויד לין, הגשר על הנהר קוואי. סרטים נוספים של לין שלהם כתב מוזיקה הם "מחסום הקול" (1952) ו"בחירתו של הובסון" (1954), שזכו לשניהם להצלחה מהדהדת. "פונדק האושר השישי", (1958) זיכה את ארנולד בפרס אייבור נובלו. עוד בשנות ה-50 - תקופה פורייה במיוחד לארנולד - כתב מוזיקה מצליחה לשורה של סרטי עלילה גדולים, בריטיים ואמריקאיים, כגון "גן העדן של רב החובל" (1953), "אתם יודעים מה טיבם של מלחים" (1954),"הבעל הנצחי" (1955), טרפז" (1956), אי בשמש (1957) ו"שורשי השמיים" (1958). כמו כן כתב את המוזיקה לכל הסדרה של סרטי סנט טריניאן, כולל "יפהפיות סנט טריניאן" (1954), שהיה חביב במיוחד על המלחין. הצלחות אחרות כללו את "אין אהבה לג'וני" (1960), "שריקה במורד הרוח" הקלאסי (עם היילי מילס) (1961), וכן "המפקח", "תשע שעות לראמה" ו"האריה" (1962) וגיבורי טלמרק (1965). פסקול הסרט הגדול האחרון של ארנולד היה לגרסה עטורת הפרסים של "דייוויד קופרפילד" (1969).
אברהם יאנסנס
אברהם יאנסנס (או אברהם יאנסנס ואן נויססן, בהולנדית: Abraham Janssens; 1575 – 1632) היה צייר פלמי, שידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות והמיתולוגיות הגדולות, המראות את השפעתו של קרוואג'יו. הוא היה הצייר ההיסטורי המוביל בפלנדריה לפני חזרתו של רובנס מאיטליה.
ביוגרפיה
אברהם יאנסנס נולד באנטוורפן כבנם של יאן יאנסנס ורולופקן ואן הויסן או נויססן. ישנה אי ודאות לגבי שנת הלידה שלו. בעבר נהגו לחשוב שהוא נולד בשנת 1567, אך ההנחה היא כי תאריך הלידה שלו היה 1575. יאנסנס למד אצל יאן סנלינק, ונרשם כסטודנט בגילדה של לוק הקדוש בשנת 1585. הוא נסע לאיטליה שם התגורר בעיקר ברומא בין השנים 1597 - 1602. לאחר שחזר לארץ מולדתו הפך לחבר בגילדת אנטוורפן בשנת 1601–1602.
בשנת 1607 הוא הפך לדיקן הגילדה של סנט לוק באנטוורפן. זו גם התקופה בה קיבל את העמלות הגדולות הראשונות שלו, שציינו את התקופה החשובה ביותר בקריירה שלו. עד חזרתו של רובנס לאנטוורפן בשנת 1608, יאנסנס נחשב אולי לצייר ההיסטוריה הטוב ביותר בתקופתו. לאחר שרובנס הפך לכוח הדומיננטי עבור יצירות מזבח גדולות בשוק אנטוורפן, היה על יאנסנס למצוא שווקים אחרים לעבודות מונומנטליות גדולות מפטרוני המחוז.
יאנסנס הצטרף בשנת 1610 לגילדת הרומאים, חברה של הומניסטים ואומנים באנטוורפן שנסעו לרומא. המגוון והתפקידים הגבוהים שבידי הגילדה הזאת הציעו לו הזדמנות טובה להיפגש עם פטרונים פוטנציאליים.
יאנסנס נפטר באנטוורפן. בין תלמידיו היו בנו אברהם יאנסנס השני, ג'ובאני די פיליפו דל קמפו, מישלה דזובלו, ניקולאס רוניה ואחרים.
כללי
יאנסנס צייר סצנות דתיות, מיתולוגיות ואלגוריות, ומדי פעם דיוקן. הוא גם צייר סצינות בסגנון ז'אנר המייצגות את חמשת החושים או את שבעת החטאים.
יאנסנס חתם כ- "Janssens van Nuyssen" על כמה מהתמונות שלו. ההערכה היא ש"וואן נויססן "היה שם המשפחה של אמו וכי יאנסנס הוסיף את זה לחתימתו כדי להבדיל את עצמו מאחרים מכיוון ששם המשפחה יאנסנס היה נפוץ מאוד בפלנדריה של המאה ה-17.
קשה לקבוע את הכרונולוגיה של יצירותיו, שכן הוא תיאר או תיעד רק כמה מהן.
עבודות מוקדמות
עבודותיו המוקדמות ביותר ספוגות במאנריזם של המאה ה-16 ומאופיינות בעיצוב מלאכותי ובפלטה המורכבת מצבעים מפוזרים. [6] דוגמה לכך היא תמונתו המוקדמת ביותר "דיאנה וקליסטו" משנת 1601, המדגימה שבאותה תקופה הוא הושפע פחות מהציור האיטלקי מאשר מהסגנון המנריסטי המאוחר שהתפתח באותה עת באוטרכט ובהארלם, שהם שאבו השראה מיצירתו של הצייר הפלמי ברתולומוס ספרינגר. היצירה דיאנה וקליסטו מסתמכת עם זאת על פיסול איטלקי של העת העתיקה וגם של הרנסאנס, וכך גם עבודותיו המאוחרות. לאחר שובו לאנטוורפן בשנת 1602, עבודתו של יאנסנס הסתמכה חזק יותר על עבודות של רפאל. הדבר ברור בקומפוזיציה "הר אולימפוס" המציג את השילוב בין חיבתו של יאנסנס לעתיקות ולמיכאלאנג'לו, במהלך שהותו באיטליה, ובעזרת הדפסים שהוא יכול היה לראות באנטוורפן.
משנת 1606 ואילך החל סגנונו להראות את השפעתו של קאראווג'ו. ההערכה היא כי זו הייתה תגובה לנטיות חדשות בבית הספר לציור באנטוורפן סביב התקופה ההיא. הוא צייר בסגנון זה כחמש עד שש שנים.
הציור "סקאלדיס ואנטוורפיה" משנת 1609, היא יצירה מרכזית מהתקופה הקרווגסקית של יאנסנס. הוזמנה על ידי שופט השלום בעיר אנטוורפן לקשט את חדר האספה של בניין העירייה בו נחתמה שביתת הנשק עשר שנים קודם בין ספרד לרפובליקה ההולנדית ב-9 באפריל 1609. רובנס קיבל גם עמלה מאותו אירוע. הוא קיווה כי ההפוגה תביא שגשוג וסחר חדשים לאנטוורפן, שבזכותה הסתמכה העיר באופן מסורתי על נהר שאלד. נושא העבודה הוא אפוא סקאלדיס (הנהר שלדט) ואנטוורפיה (העיר אנטוורפן). יצירה זו נוצרה כאשר יכולותיו האמנותיים של יאנסנס הגיעו לשיאם. דמותו של סקאלדיס מעוצבת בהשראת הטיבר בגבעת הקפיטולינה ואילו הקומפוזיציה עצמה דומה ל"יצירת אדם" של מיכלאנג'לו. עבודה זו מראה כיצד הסגנון של יאנסנס התפתחה לעבר יופי קלאסי, הרמוני בצורתו ועם פלטת צבעים בלתי שבורה. ההשפעה של קרוואג'ו נראית בשימוש בניגודים חזקים של אור וצל ליצירת כוח אקספרסיבי. ניתן למצוא בציור גם את השפעתו של בית הספר בבולוניה בחיפוש אחר קלאסיציזם אצילי. העדפתו של יאנסנס את הצורה הפיסולית, פוגעת בדרמת היצירה שכן הדמויות מיוצגות בתנוחות ובביטוי קפוא. יצירות אחרות המתוארכות לתקופה הקרוואגזסקית שלו, הן אלגוריית "הנטל של הזמן", "שלום ושפע" 1614, שהוזמנה גם היא לחדר האספה של בניין העירייה באנטוורפן. ו"המשיח המת בקבר עם שני מלאכים", 1610. הציור האחרון הוזמן ככל הנראה כציור מזבח.
עבודות מאוחרות יותר
עבודתו המאוחרת של יאנסנס נחשבת פחות משכנעת. אחרי 1612, כמו זו של כל שאר עמיתיו באנטוורפן, סגנון הציור שלו היה בהשפעה חזקה של הסגנון החופשי של הטכניקה הציורית של רובנס. ציוריו של יאנסנס של דמויות באורך חצי נחשבו עדיין כחדשניים ומוצלחים. דוגמה טובה היא "הצליבה" (בערך 1620) שבה הדמויות נראות צבועות כפסלים.
מייקל אימפריולי
ג'יימס מייקל אימפריולי (באנגלית: James Michael Imperioli, נולד ב-26 במרץ 1966) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי ממוצא איטלקי, זוכה פרס אמי ומועמד לפרס גלובוס הזהב.
קריירה
אימפריולי שיחק בתפקיד משני בסרטו המצליח והמפורסם של מרטין סקורסזה מ-1990 "החבר'ה הטובים", בדרמה הרומנטית משנת 1991 "קדחת הג'ונגל" שביים ספייק לי, ובדרמת הפשע משנת 1992, "אבות ובנים" לצד ג'ף גולדבלום. בשנת 1993 שיחק בסרט הרומנטי "ג'ואי בריקר" לצד ג'ינה גרשון. בשנת 1995 שיחק בסרטו של ספייק לי "קלוקרס" בתפקיד הבלש ג'ו ג'ו, ובסרט הדרמה "שום דבר מתוק" בתפקיד ראשי לצד מירה סורבינו.
אימפריולי קיבל את מירב פרסומו ב-1999 כאשר לוהק לתפקיד של כריסטופר מולטיסאנטי, קרוב משפחה של טוני סופרנו (ג'יימס גנדולפיני) בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס", בה שיחק בתפקיד ראשי בכל 7 עונות הסדרה.
ב-2000 הופיע לצד וסלי סנייפס בסרט "מעשי היעלמות" ששודר ב-HBO. הוא גם הופיע בסדרת הדרמה הפופולרית של NBC "חוק וסדר". בעונת הטלוויזיה 2008/09 הוא שיחק את ריי קארלינג בסדרה האמריקאית "חיים על המאדים".
בשנת 2009 ביים את סרטו הראשון "הרוחות הרעבות", סרט דרמה בהשתתפותם של אמורי כהן וסטיב שיריפה.
בשנת 2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה "לוציפר" כמלאך אוריאל, אחיו של כוכב הסדרה - לוציפר (טום אליס). בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של ABC "אלכס בע"מ" שיצר וכיכב בה זאק בראף. שיחק גם במיני-סדרה "הבריחה מדנמורה" שביים בן סטילר. בשנת 2019 שיחק לצדו של ניקולס קייג' בסרט "ראשוני". ב-13 במרץ 2019 הוכרז שאימפריולי ישחק בסדרת הטלוויזיה "אספן העצמות: לינקולן" ברשת NBC, בתור בלש במשטרת ניו יורק ריק סליטו.