cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם גולדברג (צייר)
אמן שהנציח את זכרונותיו
ההתייחסות של הביקורת המקצועית לגולדברג נעשתה תמיד מנקודת מוצא של מי שבציוריו משמר גחלת לוחשת של עולם שעלה באש. מעולם הוא לא השתמש במושג "שואה". אבל הייתה תחושה בדרך עבודתו היומיומית שהוא רואה בציוריו שליחות מיוחדות, המנציחה את ה"איך" - איך זה היה לפני. מפני ש"אחרי" צמחו דברים שונים לחלוטין שהוא לא מצא כוח בנפשו לגעת בהם. הדרך שלו להתמודד עם תוצאות מלחמת העולם השנייה נמצאה לו בדבקות בעולם זכרונותיו המאוכלס בדמויות שכמו נמחקו. רק מעת לעת הוא חרג מדמויותיו וצייר נושאים אחרים כאילו נזקק לפרספקטיבה כדי לבחון את עצמו בעשייתו מזווית ראייה שונה. אבל תמיד חזר לדמויות המוכרות לו ואתן גם לרקע המסתורי והאפלולי שלהן.
את ציוריו המיניאטוריים הוא צייר כשמצא עצמו נרדף על חייו בפריז הכבושה במלחמת העולם השנייה. אין לבוא בשעריה ואין לצאת מהם. ידידים סידרו לו מקלט בחדרון צר עם גומחת מטבח זעירה ושם צייר בצבעי פסטל שחבריו הצליחו להשיג עבורו. את קופסות הסיגריות שלו הפך על פניהן וצבע בצבעיו את משטחי הקרטון הלבנים על שולחן קטן כמעט כלוח שח. בנוסף לדמויות שלא הרפה מהן הוא גם צייר דוממים אחדים ונופים של שדות משתרעים למרחקים, הזויים כחלומות, על גבול המופשט, כאילו ביקש אי-שם מנוחה לעצמו. משנשאל גולדברג על תנאי מצוקתו בפריז ויכולתו המוגבלת לצייר במקום בו מרפק פוגע מיד בקיר, השיב: "כשצייר רוצה לצייר הוא ייעשה זאת גם מתחת לשולחן".
"רמברנדט היהודי"
עוד בחייו כינו את אברהם גולדברג "רמברנדט היהודי". נדמה היה שהצליח לגלות את מקור האור המופלא של רמברנדט כשהתחיל לחשוף את מה שד"ר גמזו כינה "נופי הנפש" שלו. פרופ' ב. ססיל רות הסכים עם דעתו של גמזו בספרו "האמנות היהודית" והוסיף כי מצא בעבודותיו גם מרוחו של הצייר יוזף ישראלס. ציוריו של גולדברג מעידים כי הבין טוב מרבים אחרים את סודות הנפש היהודית, ולא רק מבחינת הנושא והעלילה בלבד, אלא בעיקר הצליח להקנות תחושה למתבונן ביצירותיו שהוא מצא דרך לבטא את המימד הנעלם של הנשמה הערטילאית; עלה בידו ליצור את הרושם העמוק הזה באמצעות הניגודיות המתעתעת ומסקרנת שנוצרת בין הצבעים השונים ומשחקי האור והצל. הוא פעל כבמאי של תיאטרון שהוא בנה לעצמו. מבין הקלעים האפלים ידע לחשוף לעין הצופה את הכתם הבהיר, המדבר, כשהוא מעלים את הבלתי-חשוב ומטמיע אותו ברקע, כצייר היודע היטב גם את סודות וערך העמעום של אמנות מופשטת.
הסטודיו - בית וועד לציירים
ביתו של גולדברג ברחוב קרני ברמת-אביב, היכן שחי ויצר, נודע גם כמקום בו נפגשו לעיתים קרובות אמנים ידועים, אספנים וסוחרי אמנות (לציוריו של גולדברג היו דורשים רבים וניתן למצוא אותם כיום במוזיאונים שונים ברחבי-עולם ואצל אספנים פרטיים בארץ ומחוצה לה). גם אמנים שהתייחסותם לצד האידאולוגי של האמנות היה שונה לחלוטין משלו ונמנו עם החדשנים ומייסדי קבוצת "אופקים חדשים" כאביגדור סטימצקי ופנחס אברמוביץ, נמנו עם אלה המשחרים לפתחו. שיחות מרתקות התנהלו שם בנושא יוצר ויצירה. בסיומו של אחד המפגשים האלה בהם השתתף גם הסופר והצייר עמוס אריכא, הוא שאל את מורהו בעבר אביגדור סטימצקי, אם אין תפישתו את האמנות שהיא שונה משל גולדברג, מפריעה לו להגיע איתו לתמימות-דעים לגבי נושאים שנויים לעיתים במחלוקת חריפה. תשובתו של סטימצקי הייתה כי: "אין להבדל הזה בתפישות האמנותיות כל חשיבות לגבי הסכמות או אי-הסכמות, מפני שבסופו של דבר שנינו ציירים וחשוב לנו הדיאלוג המפרה, וזה העיקר. זהו הבסיס המשותף שלנו. מה גם שתמיד אפשר ללמוד משהו מגולדברג".
הצייר היהודי-אמריקני הנודע אברהם וואלקוביץ, חלוץ הציור האמריקני המודרני (ידועה במיוחד סדרת רישומיו שהתמקדו ברקדנית איזדורה דאנקן), היה מיודד עם גולדברג והעריכו כאמן חשוב ויוצא-דופן, ולא פעם הדגיש את יושרו האמנותי שתפישתו האמנותית רחבה ביותר, וכל דרך ביטוי שונה משלו נחשבת בעיניו כל עוד הוא מזהה את האמת ביסודה. "בדרך זו של קבלת האחר והשונה הוא שלם עם עצמו. הציור שלו ושל חבריו הציירים הוא תמצית חייו," אמר עליו וואלקוביץ. כעבור שנים, ב-1979 כשנודע לגולדברג כי חלה במחלה ממארת, הוא הוכיח עד כמה צדק וואלקוביץ כאשר סירב לקבל טיפולים שיגזלו ממנו איכות חיים מהזמן שעוד נותר לפניו למגעים אחרונים ביצירותיו. תמיד טען כי מבחינתו ציור נעשה "גמור" רק כשהוא נרכש ונלקח לתמיד מהסטודיו שלו. אך כל עוד הוא ברשותו הוא יכול לחזור ו"לגעת" בו ואולי אף לשפרו בעוד משהו שנחשף לעיניו. עד ימיו האחרונים "נגע" בעבודותיו ונפטר בביתו כפי שרצה והוא ערירי.
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אברהם גולדברג ברחוב יהודה קרני 25 בשכונת רמת אביב.
בישול
בישול הוא שם כללי לפעולות עיבוד מזון על ידי חום ממקור חיצוני. במרבית המאכלים, הבישול גורם לריכוך של המזון, וכך הוא קל יותר ללעיסה, בליעה ועיכול. הבישול משנה את טעמו, מרקמו, מראהו וערכיו התזונתיים של המזון.
אופני הכנה של מזון בעזרת חום הם: הרתחה, אפייה, צלייה, טיגון, עישון, אידוי וקלייה.
השפעות תהליך הבישול
החימום, הכרוך בתהליך הבישול, מרכך מזון על ידי הפיכת הקולגן לג'לטין. רב סוכרים כעמילן עשויים להתפרק לשרשראות קצרות יותר וסוכרים עוברים תהליך קרמליזציה. בנוסף לכך, החימום יכול לחטא את המזון מחיידקים המתרבים בטמפרטורות שבין 4 ל-70 מעלות צלזיוס. . חימום מזון בטמפרטורות של מעל 140 מעלות צלזיוס מייצר את תגובת מייאר, המפיקה מגוון של ריחות וטעמים.
בישול המזון נועד ליצור טעם חדש על פי בחירת האדם המבשל אותו. כדי להרבות ביצירת טעמים חדשים, נהוג לערבב ולבשל יחדיו חומרי גלם שונים, כגון ירקות עם בשר, חלב עם סוכר, בצק עם ממרחים שונים ועוד.
חשיבות אבולוציונית
החוקר טוען שבישול המזון אחראי להתפתחות האדם כפי שאנו מכירים אותו היום. לפי מחקריו, הבישול מקצר את הזמן הדרוש לעיכול, וכך נותר לאדם הקדמון זמן פנוי, אותו הקדיש לניסיונות לצוד חיות גדולות, למרות שניסיונות אלו לא תמיד הניבו הצלחות. ציד החיות הגדולות, כאשר צלח, סיפק בשר, שלעיסתו ועיכולו קלים יותר, לעומת מזון צמחי. בתהליך אבולוציוני, כתוצאה מהמעבר אל תפריט בשרי, השיניים הפכו קטנות וחדות יותר. גם המעיים התקצרו ולפעילותן נדרשה כמות פחותה של אנרגיה. הבשר אף סיפק אנרגיה רבה יותר, אשר איפשרה בהתפתחות מח גדול יותר. גם בישראל נמצאו הוכחות קדומות לבישול מזון. חפירות בגשר בנות יעקב חשפו הוכחות שבחברת אדם קדמון, אשר התקיימה שם, בושלו דגי ענק לפני 750,000 שנים.
חשיבות תרבותית
סממנים של תרבות גבוהה, כמו זו הקשורה למעמד האצולה באירופה, היו מלווים בכיבוש היצר. גם לאחר שהתבשיל היה מוכן ,הייתה חובה להמתין עד שיוגש לשולחן וכל הסועדים האחרים קיבלו את מנתם, כשלבי ביניים עד למצב שבו הסועד היה רשאי להשתמש בכלי האכילה שלו. גם המעבר מקערות משותפות לצלחות אישיות אפיין את המעבר לתרבות אכילה גבוהה. יחד עם התפתחות תרבות האוכל, במאה ה-16, התפתח יצור אומנותי של כלי אוכל עשויים קרמיקה, במקום קערות עשויות עץ, אשר רווחו עד אז. במשפחות עשירות עשה שימוש במערכות כלי שולחן אשר נשאו את סמל האצולה של המשפחה.
בתרבותם של עמים שונים קיימים איסורים הקשורים למזון. הדוגמאות הידועות ביותר הן איסור אכילת בשר פרה בהינדואיזם, איסור אכילת חזיר אצל המוסלמים ואיסור על אכילת מאכלים לא כשרים אצל יהודים שומרי מצוות.
כהמשך למנהגי אכילה בצוותא בתרבויות שונות, הופיעו המסעדות ובעקבותיהן מוסדות שונים החלו לפרסם הערכות של השגי המסעדות. אחד המפורסמים במדרגי המסעדות הוא מדריך מישלין, אשר היה הראשון ביוזמה זו. בינתיים קמו לו מתחרים, כדוגמת רשימת סן פלגרינו, הידועה יותר כרשימת 50 המסעדות הטובות בעולם, אשר נוסדה בשנת 2002
בישול ברחבי העולם
מטבחי העולם נבדלים זה מזה, אך בהחלט מושפעים זה מזה. מאכלים רבים נדדו ממדינה למדינה בנתיבי השיט והמסחר ובכל מקום קיבלו גרסה מקומית המשתמשת בחומרים מקומיים. תופעה זו יצרה מגוון מאכלים קרובים אך שונים ששיקפו את הדומה והשונה בכל מטבח על פני כדור הארץ.
דייגו מראדונה
דייגו ארמנדו מראדונה (בספרדית: Diego Armando Maradona; ) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
מראדונה שיחק בארבעה טורנירים של גביע העולם בכדורגל, כולל מונדיאל 1986, בו היה קפטן נבחרת ארגנטינה והוביל אותה לזכייה בטורניר, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת גרמניה המערבית, בו בישל את שער הניצחון. כמו כן זכה בפרס כדור הזהב כשחקן הטוב ביותר של הטורניר. בשלב רבע הגמר של הטורניר הבקיע דייגו מראדונה שני שערים בניצחון 2–1 על נבחרת אנגליה ונכנס להיסטוריית הכדורגל משתי סיבות - השער הראשון הובקע באמצעות היד, והוא מכונה "שער יד האלוהים", והשער השני הובקע לאחר כדרור לאורך יותר מחצי מגרש, תוך שהוא חולף על פני חמישה שחקנים אנגליים בדרך לשער, ונבחר ל"שער המאה".
דייגו מראדונה נחשב לאחת הדמויות השנויות במחלוקת ביותר בספורט. הוא הושעה מכדורגל למשך 15 חודשים בשנת 1991, לאחר שנכשל בבדיקת סמים באיטליה, ולאחר מכן נשלח הביתה ממונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית, לאחר שבדיקות הראו שהשתמש באפדרין.
לאחר פרישתו מהמשחק, ביום הולדתו ה-37 בשנת 1997, הוא עלה במשקל בצורה דרסטית, וסבל מבריאות לקויה כתוצאה מהשפעות השימוש בקוקאין. בשנת 2005 הרזה לאחר ניתוח הצרת קיבה, והתגבר על התמכרותו לקוקאין. הנימוסים הבוטים שלו גרמו לו להסתכסך עם עיתונאים ומנהלים בכירים בספורט. למרות ניסיון אימון דל, הוא הפך למאמן נבחרת ארגנטינה בנובמבר 2008 והדריך אותה במונדיאל 2010. הוא החזיק בתפקיד במשך שנה וחצי, עד שפג תוקף החוזה שלו לאחר מונדיאל 2010.
מראדונה נבחר, ביחד עם פלה, ל"כדורגלן המאה של פיפ"א", על ידי אנשים מרחבי העולם במסגרת סקר שערכה פיפ"א והוכרז ב-2000. כמו כן, נבחר ב-2004, על ידי פלה, לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קריירה כשחקן
דייגו ארמנדו מראדונה נולד בלנוס אך גדל בעיירת הצריפים "ויז'ה פיוריוטו", פרבר עוני בפאתיה הדרומיים של בואנוס איירס, ארגנטינה. הוא היה הבן הראשון אחרי 4 בנות. היו לו שני אחים צעירים יותר, שאף הם היו כדורגלנים מקצוענים, הוגו שנפטר ב-2021, וראול.
בגיל 10, הוא התגלה על ידי סוכן שחקנים כאשר שיחק בקבוצת ילדים מקומית בשם "הכוכב האדום". בתוך זמן קצר הקימו, הוא וחבריו, קבוצה משלהם בשם "לוס סבוז'יטס" ("הבצלצלים"). אנשי "ארחנטינוס ג'וניורס" צירפו את כל השחקנים, כיחידה אחת, למחלקת הנוער שלהם.
מראדונה הפך לכוכב כדורגל כבר בצעירותו. את הופעת הבכורה שלו בארחנטינוס ערך 10 ימים לפני שמלאו לו 16 שנים, ב-20 באוקטובר 1976, כשנכנס כמחליף נגד טאז'רס מקורדובה ובכך היה לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הכדורגל הארגנטינאי, עד שבירת שיאו בידי סרחיו אגוארו, בשנת 2003.
השנתיים אותן בילה מראדונה בקבוצת ברצלונה לא היו מוצלחות במיוחד - הוא זכה אומנם עם הקטאלונים בגביע בשנת 1983, לאחר ניצחון על ריאל מדריד בגמר ובסופר קאפ הספרדי, אך מחלת הצהבת ופציעה קשה בקרסול שסיכנה את הקריירה שלו, הפכו את השהות בברצלונה לקשה. גמר גביע המלך הספרדי ב-1984 הסתיים בהפסד ובקטטה המונית אותה הוביל מראדונה. הוא הסתכסך עם נשיא והקבוצה וגם עם מנהלה לאחר שדרש שיעבירו אותו מברצלונה.
ב-1984, נרכש על ידי קבוצת נאפולי תמורת סכום של 7.4 מיליון דולר, ששבר את שיא ההעברות בכדורגל העולמי. ההימור שלקח נשיא נאפולי, נציגת הדרום העני של איטליה קורדו פרליאנו, השתלם. מראדונה הפך לכוכב בקרב אוהדי הקבוצה והוביל את הקבוצה לשיא הצלחתה עם זכיות בגביע אופ"א בשנת 1989, בשתי אליפויות של הסרייה א' בעונות ו-, סגנויות בעונות  ו- ובסופר קאפ האיטלקי בשנת 1990. בזכייה בגביע אופ"א הוביל מראדונה כקפטן את קבוצתו לצמד משחקי הגמר מול שטוטגרט. במשחק הראשון כבש בפנדל, ובשני בישל פעמיים בדרך לניצחון 5–4 בסיכום המפגשים.
באיטליה, הציג מראדונה את הכדורגל הטוב בחייו, אך בעיותיו האישיות התגברו. הוא המשיך להשתמש בקוקאין, קיבל קנסות בשווי 70,000 דולר מקבוצתו לאחר היעדרות ממשחקים ואימונים בגלל "לחץ", התמודד עם סקנדל הקושר אותו לילד מחוץ לנישואים ונחשד בשיתוף פעולה עם המאפיה המקומית, ה"קאמורה".
לאחר שהושעה במשך 15 חודשים על כישלון בבדיקת סמים מסוג קוקאין, מראדונה עזב את נאפולי בשנת 1992. למרות התעניינות מצד ריאל מדריד ואולימפיק מרסיי הוא חתם בסביליה מהליגה הספרדית, שם נשאר עונה אחת.
במדי הנבחרת
מראדונה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה בגיל 16, כשעלה כמחליף מול נבחרת הונגריה בפברואר 1977. מראדונה נופה מסגל הנבחרת אשר זכתה בגביע העולם ב-1978, שנערך בארגנטינה. שנה מאוחר יותר, בשנת 1979, זכה עם נבחרת הנוער באליפות העולם ביפן ונבחר למצטיין בטורניר.
המונדיאל הראשון של מראדונה היה ב-1982, בספרד. הנבחרת הגיעה עד לשלב הבתים השני, בו הפסידה לברזיל ואיטליה וסיימה את השתתפותה בטורניר. מראדונה הבקיע בטורניר שני שערים והורחק בכרטיס אדום במשחק מול.
מראדונה קיבל את סרט הקפטן במונדיאל 1986 והוביל את הנבחרת לזכייה בטורניר לאחר ניצחון על נבחרת מערב גרמניה. מראדונה הצטיין בטורניר, כבש חמישה שערים ובישל חמישה נוספים: שער אחד במשחק הפתיחה נגד האלופה היוצאת, איטליה, שני שערים נגד אנגליה, ברבע הגמר ושני שערים נוספים נגד בלגיה, בחצי הגמר. כמו כן, בישל את שער הניצחון בגמר נגד נבחרת מערב גרמניה שהסתיים בתוצאה 3–2.
מראדונה זכה בפרס כדור הזהב כשחקן הטוב ביותר של הטורניר. שניים מהשערים שכבש בטורניר, שניהם ברבע הגמר נגד אנגליה, מפורסמים מאוד: השער הראשון הוא שער שהבקיע נגד אנגליה, בעזרת ידו. השער נודע בשם שער יד האלוהים. מאוחר יותר, הודה בראיון טלוויזיוני שהבקיע את השער עם היד וידע מיידית שהשער אינו חוקי. בשער השני במשחק, מראדונה קיבל את הכדור בחצי המגרש שלו ורץ יותר מחצי מגרש תוך שהוא מכדרר וחולף על פני חמישה שחקנים אנגליים בדרך לשער. שער זה זכה בתואר שער המאה. לדעת רבים, לא היה בהיסטוריית הכדורגל שחקן שהשפיע על קבוצתו באותה מידת השפעה של מראדונה על נבחרתו, במונדיאל 1986.
כעבור ארבע שנים, במונדיאל 1990 שנערך באיטליה, לא הפגינו מראדונה והנבחרת הארגנטינית את אותה יכולת שהקנתה את הזכייה בגביע העולם בטורניר הקודם. למרות זאת ועל אף פציעה בקרסול ממנה סבל מראדונה, הצליחה ארגנטינה להעפיל עד לגמר, תוך שהיא מכניעה בדרך את יריבתה המושבעת, ברזיל, משער של קלאודיו קאניג'ה אותו בישל מראדונה.
בחצי הגמר, קרא מראדונה לאוהדי נאפולי לתמוך בנבחרת ארגנטינה ולא בנבחרת איטליה בשל הקיפוח של תושבי העיר, צעד שגרם למחלוקת קשה בנאפולי ועורר את זעמם של תושבי צפון איטליה. ארגנטינה ניצחה את איטליה באותו משחק. לאחר מכן, בגמר, ניצחה אותה נבחרת מערב גרמניה בתוצאה 0–1.
מראדונה הופיע שלוש פעמים באצטדיון רמת גן, במדי נבחרת ארגנטינה מול נבחרת ישראל בעת שארגנטינה ערכה משחקי הכנה לטורנירי המונדיאל. ב-1986, ניצחה ארגנטינה 7–2 כאשר מראדונה כבש צמד שערים. ב-1990, ניצחה ארגנטינה 2–1 כשאחד מהשערים נכבש על ידי מראדונה וב-1994 ניצחה ארגנטינה 3–0.
קריירת אימון
אחרי השעייתו ממשחק, ניסה מראדונה את מזלו בקריירת אימון. קבוצתו הראשונה הייתה דפורטיבו מנדיז'ו אך הוא עזב את תפקידו במהרה אחרי שהסתכסך עם נשיא המועדון. כעבור תקופה קצרה, מונה למאמנה של ראסינג קלוב, מהקבוצות הבכירות בכדורגל הארגנטינאי אך עזב את תפקידו לאחר תקופה קצרה, ללא הצלחה מרובה.
ב-28 באוקטובר 2008 מונה למאמן נבחרת ארגנטינה במקומו של אלפיו באסילה שהתפטר. מראדונה הועדף על פני קרלוס ביאנצ'י, דייגו סימאונה, סרחיו בטיסטה ומיגל אנחל רוסו המנוסים ממנו.
במשחקו הראשון של מראדונה כמאמן הנבחרת, ב-20 בנובמבר 2008, ניצחה ארגנטינה 1–0 את נבחרת סקוטלנד.
במוקדמות מונדיאל 2010, נבחרת ארגנטינה בהדרכתו של מראדונה הציגה יכולת רעה שכללה 4 הפסדים מתוך 6 משחקים בהם 1–3 ל, 0–1 ל, 0–2 ל ו-1–6 ל. הישגים אלה דרדרו את ארגנטינה למקום החמישי בבית המוקדמות. ניצחון בשני המשחקים האחרונים הבטיחו לארגנטינה את העפלה למונדיאל, ברגע האחרון.
במונדיאל 2010, ניצחה נבחרת ארגנטינה בשלב הבתים את נבחרות, ו ובכך סיימה את שלב הבתים במאזן מושלם. בשלב שמינית הגמר גברה ארגנטינה על, אך בשלב רבע הגמר הובסה והודחה בבושת פנים לאחר הפסד 0–4 לנבחרת גרמניה. לאחר המונדיאל פוטר מראדונה מאימון הנבחרת הלאומית.
במאי 2011, חתם על חוזה אימון בקבוצת אל וואסל מדובאי. ביולי 2012 פוטר מתפקידו.
בשנת 2017 מונה למאמן קבוצת פוג'יירה מליגת המשנה של איחוד האמירויות. הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בתום העונה הסדירה, המוביל לפלייאוף ולא לעלייה ישירה לליגה הבכירה. הקבוצה איבדה את המקום השני במחזור הסיום, ובמאי 2018, עוד בטרם החל פלייאוף העלייה, התפטר מתפקידו. ללא מראדונה, צלחה הקבוצה את משחקי הפלייאוף והעפילה לליגה הבכירה.
ב-15 במאי 2018 חתם מראדונה על חוזה לאימון קבוצת דינמו ברסט מהליגה הבלארוסית הראשונה לשלוש שנים והיה אמור לשמש גם כנשיא הקבוצה ולרכוש 20% מהשליטה בה ולהיכנס לתפקידו לאחר סיום מונדיאל 2018 אך זה לא קרה.
מראדונה אימן בעונת 2018/19 את קבוצת דוראדוס מליגת המשנה של מקסיקו. ב-13 ביוני 2019, לאחר שנכשל לעלות עימם ליגה, עזב מראדונה את דוראדוס.
משפחה
מראדונה נישא לקלאודיה וויז'פאניה ב-1987 ונולדו להם זוג בנות. בשנת 2004, התגרש מוויז'פאניה. במהלך הליך הגירושין הודה כי הוא אביו של דייגו סינגרה, שנולד בנאפולי בשנת 1986. באופן זה, אישר בדיעבד את פסיקת בית המשפט האיטלקי משנת 2003, לאחר שמראדונה סירב לעבור בדיקת אבהות.
בתו הצעירה, ג'אנינה, הייתה נשואה לשחקן הכדורגל, סרחיו אגוארו, ממנו יש לה בן. בשנת 2013 הם התגרשו.
בשנת 2021, לאחר מותו, נחשף רומן בין דייגו מראדונה לקטינה קובנית בתחילת שנות ה-2000. היא אמרה שהוא גרר אותה לשימוש בחומרים אסורים.
סמים ובעיות בריאות
מאמצע שנות השמונים עד שנת 2004, מראדונה היה מכור לקוקאין. הוא לכאורה, החל להשתמש בסמים בברצלונה בשנת 1983. כאשר שיחק בנאפולי היה משתמש בסמים באופן קבוע, דבר שהשפיע על יכולתו לשחק כדורגל.
במהלך השנים לאחר פרישתו, בריאותו הידרדרה. במהלך חופשה באורוגוואי הוא אושפז בחדר מיון לאחר התקף לב. מאוחר יותר התברר שנמצאו שרידים של קוקאין בדמו אשר גרמו לו להתקף.
למראדונה הייתה נטייה להשמין והוא סבל מהשמנת יתר עד שעבר ניתוח הצרת קיבה ב-2005. במרץ 2007, הוא אושפז בבית חולים בבואנוס איירס וטופל נגד צהבת והשפעות אלכוהול. במאי 2007, הופיע בטלוויזיה וטען כי הוא נקי מסמים ואלכוהול כבר שנתיים וחצי.
במהלך שנת 2020 אושפז שוב וב-25 בנובמבר 2020 נפטר לאחר שלקה בדום לב. נקבר בבית העלמין בז'ה ויסטה בפרברי בואנוס איירס. חצי שנה לאחר מותו הוחלט להגיש כתב אישום נגד שבעה אנשים מהצוות הרפואי שטיפל בו לפני מותו, נגד חלקם באשמת רצח.
שמו של טורניר גביע הליגה בארגנטינה שהתקיים בעת מותו שונה באותה עונה ל"גביע מראדונה".
השקפות פוליטיות
מראדונה היה תומך נלהב של פידל קסטרו ואחד ממתנגדי ארצות הברית. בעת ביקורו של ג'ורג' ווקר בוש בארגנטינה, נצפה מראדונה לובש חולצה עם הכיתוב, "בוש רוצח". כחלק מהתנגדותו להשפעה האמריקאית, מראדונה תמך בהוגו צ'אווס ושיבח גם את מחמוד אחמדינז'אד.
מראדונה נחשב למבקר חריף של פיפ"א עוד מימיו כשחקן. לאחר ריאיון עם נשיא פיפ"א, ז'ואאו האבלנז', בו טען כי הוא רואה במראדונה כבנו, צוטט מראדונה בכך שהיה מעדיף להתאבד אם הבלאנז' היה אביו. מראדונה השתתף במרץ 2008 במשחק ראווה בלה פאס, בוליביה במחאה על האיסור שהטילה פיפ"א לארח משחקים בעיר בשל הסכנה הבריאותית בקיום משחקים בגבהים.
ביולי 2018, במהלך גמר המונדיאל, נועד מראדונה עם יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס. במהלך הפגישה אמר מראדונה: "אני פלסטיני" והביע תמיכה בפלסטינים. לאחר הפגישה פרסם תמונה לאינסטגרם וכתב: "האיש הזה רוצה שלום בפלסטין. לנשיא עבאס יש מדינה ויש זכות".
בתרבות
בארגנטינה, מראדונה נחשב סמל, "גיבור ספורט" ומכונה "אלוהים". הוא נושא לשיחה במונחים השמורים לאגדות. שמו מוזכר בסרטים, ספרים ושירים. מאז 1986, מקובל עבור הארגנטינאים בחוץ לארץ לשמוע את השם של מראדונה כאות הכרה.
באיטליה, בקרב אוהדי נאפולי, מראדונה נחשב עד היום לשחקן האהוב ביותר. כהוקרה על תרומתו לקבוצה, החליט המועדון, בסוף שנת 2005, כי אף שחקן לא ילבש עוד את החולצה עם מספר 10, מספרו של מראדונה בעת ששיחק בקבוצה.
לעיתים ניתן בתקשורת, בעיתונות ובקהל כינוי "מראדונה החדש" לכדורגלן ארגנטינאי הנחשב למוכשר ביותר. הכינוי ניתן בעקבות ההשוואה למראדונה והתקווה בארגנטינה לשחקן שיוביל את נבחרת ארגנטינה להישגים, בדומה למראדונה בזמנו. לאורך השנים הכינוי ניתן לשחקנים רבים, אך הארגנטינאים נחלו אכזבות רבות בתקוות שתלו בשחקניהם. הכינוי ניתן בדרך כלל לשחקנים צעירים, שמזוהים כבעלי יכולת טובה. לעיתים, דייגו מראדונה עצמו היה מכנה כך שחקנים הדומים לו ומזכירים אותו ביכולת ובסגנון המשחק. הכינוי ניתן לשחקנים המשחקים בעמדות התקפה: חלוץ, קשר התקפי או קיצוני.
מבנה גופני דומה לזה של מראדונה היה גורם להשוואה גדולה אף יותר. דוגמאות טובות לכך הם קרלוס טבס וליונל מסי, שהם נמוכי קומה ובעלי משקל דומה לזה של מראדונה בחייו. היה נהוג להשוות למראדונה בעיקר את ליונל מסי מברצלונה בזכות, בין היתר, הפעולות שעשה. ב-18 באפריל 2007, במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי מול חטאפה, כבש מסי שער לאחר שעבר מספר שחקני יריבה ממחצית המגרש, הדומה לשער של מראדונה במדי נבחרת ארגנטינה במשחק מול נבחרת אנגליה ברבע גמר מונדיאל 1986 - שער המאה. במחזור הלפני האחרון בליגה הספרדית של עונת 2006/2007 במשחק מול אספניול, כבש מסי שער בעזרת ידו, בדומה לשער של מראדונה באותו משחק מול נבחרת אנגליה במונדיאל 1986, שכונה שער יד האלוהים. לאחר שער זה, ניתן למסי הכינוי "מסידונה".
סטטיסטיקות
מראדונה רשם 694 הופעות במדי קבוצותיו השונות ונבחרת ארגנטינה, וכבש 354 שערים, ממוצע של שערים למשחק.
שמעון בטיש
שמעון בטיש (נכתב גם "בטש"; כ"ה בניסן ה'תרס"ו, 20 באפריל 1906 - ג' בתשרי ה'תשל"ה, 19 בספטמבר 1974) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות.
תולדות חייו
בטיש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט. המהנדס מאיר בית-אש היה אחיו. המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בטיש סיים את לימודיו התיכוניים בבואנוס איירס ולמד רפואה באנגליה ובלבנון. בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות. הוא עסק ברפואה במסגרת מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי, ובשנים 1943–1953 היה מנהל בית החולים הירקון.
מנכ"ל משרד הבריאות
בראשית 1953 נתמנה בטיש למנכ"ל משרד הבריאות במקום ד"ר חיים שיבא שהתפטר. בתפקידו זה לקח חלק בארגון מערכת הבריאות בישראל ובחקיקה בתחום הבריאות, ועסק רבות במיגור מגפת שיתוק הילדים בארץ. בשנים אלו היה פעיל בארגון הבריאות העולמי, שימש חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר הקולג' המלכותי לרופאים באדינבורו.
בטיש מונה לתפקיד המנכ"ל בתקופת כהונתו של שר הבריאות יוסף סרלין, איש מפלגת הציונים הכלליים. ב-1955 מונה לתפקיד שר הבריאות ישראל ברזילי, איש מפ"ם. ברזילי הצר את צעדיו של בטיש, שלח אותו להשתלמויות ארוכות בחו"ל, קיצץ בסמכויותיו ותבע את התפטרותו. בינואר 1960 פרש בטיש מתפקידו כמנכ"ל ועבר לתפקיד זוטר יחסית כמנהל המחלקה האפידמיולוגית במשרד הבריאות. במקביל, הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בארגון הבריאות העולמי
ביוני 1960 יצא בטיש לשליחות במטה ארגון הבריאות העולמי בשווייץ, כמנהל המחלקה לארגון שירותי בריאות. במסגרת תפקידו נשלח ביולי 1960 לקונגו, כנציג הארגון וכיועץ ראשי של ממשלת קונגו לענייני תברואה. בהמשך היה מנהל האגף לתיאום והערכה של הארגון, ויועץ למנכ"ל.
טלסקופ החלל טאווקס
טאווקס (ראשי תיבות של Tel Aviv University UltraViolet Explorer, TAUVEX), היה תוכנית לטלסקופ חלל ישראלי הפועל בתחום קרינת העל סגול. טלסקופ חלל זה נבנה על ידי חברת אל-אופ מקבוצת אלביט מערכות, והיה יוזמה של סוכנות החלל הישראלית.
ההצעה לבנייה של טלסקופ חלל זה באה מצוות חוקרים של אוניברסיטת תל אביב, בראשות פרופסור אליה ליבוביץ, פרופסור חגי נצר ודוקטור נח ברוש. הטלסקופ עתיד היה להיות משוגר לחלל כשהוא צמוד ללוויין תקשורת הודי, במהלך שנת 2008. דחיות רבות בשיגור הלוויין ההודי הביאו במרץ 2010 להחלטה להסיר את הטלסקופ מהלוויין. בעקבות ההסרה מהלווין ואי מציאת שיגור חדש, בוטלה הכוונה לשגרו לחלל.
היסטוריית הטלסקופ
סוכנות החלל הישראלית יזמה בסוף שנות השמונים של המאה העשרים קול קורא לגופי המחקר והאקדמיה בישראל, בו התבקשו להציע הצעות לניצול הטכנולוגיה של לווייני אופק הישראליים, למטרות מחקר מדעי. ההצעה של אוניברסיטת תל אביב, טלסקופ חלל בשלושה אורכי גל שונים של תחום העל-סגול, זכתה. בשל בעיות תקציב, הוחלט לא לבנות לוויין שישא לחלל את הטלסקופ, אלא לחפש הזדמנות לשלב את טלסקופ החלל הישראלי (שמימונו אושר) על גבי חללית מחקר או לוויין של מדינה אחרת.
שילוב טאווקס בלוויין SRG
משהוחלט כי סוכנות החלל הישראלית לא תממן בנייתו של לוויין ייעודי שישא לחלל את הטלסקופ, הוחל בחיפוש הזדמנויות מתאימות לשיגורו לחלל. טלסקופ חלל גדול בשם SRG, שתוכנן על ידי ברית המועצות, נראה היה כמועמד מתאים. טלסקופ החלל SRG היה אמור לשמש כמצפה כוכבים חללי בינלאומי, הכולל מטע"ד ראשי בתחום קרינת האיקס. לאחר משא ומתן בין גורמים ישראליים לבין גורמים סובייטיים, הוחלט לשלב את הטאווקס כחלק מהטלסקופ. בשנת 1990 הוחל במגעים לשילוב טאווקס ב-SRG, ובשנת 1991 התחייבה סוכנות החלל הישראלית למסור את הטלסקופ לרוסים עד 1994. לאחר התפרקות ברית המועצות וצמצום תקציב החלל של רוסיה, בוטל לבסוף הלוויין SRG וטלסקופ החלל טאווקס נותר ללא אפשרות להגיע לחלל ואוחסן בחברת אלאופ, בלא כוונה מוגדרת לשגרו לחלל. בשנת 1994 בוטל סופית טלסקופ החלל SRG.
שילוב טאווקס בלוויין GSAT 4
סוכנות החלל הישראלית וחברת אל-אופ המשיכו בניסיונות לאתר הזדמנות לשגר את הטלסקופ לחלל. מגעים בין מדענים הודים לישראלים, הבשילו בשנת 2001, עת הוחלט לשגר את טאווקס בלוויין תקשורת הודי בשם GSAT-4. בספטמבר 2003, בעידוד משרד המדע והטכנולוגיה, התקבלה החלטה בממשלת ישראל לתקצב את פרויקט טאווקס, לשדרג את הטלסקופ שהיה מצוי באחסנה מזה שנים, ולחתום על הסכם עם הארגון ההודי לחקר החלל לגבי שיגורו לחלל. ב-25 בדצמבר 2003 נחתם בהודו מזכר ההבנות בדבר שיגור טאווקס.
הורדת טאווקס מהלוויין ההודי
בחודש מרץ 2010 החליטו ההודים להוריד את הטלסקופ מהלוויין, בשל בעיות בשלב השלישי של משגר הלוויינים ההודי, והחשש שלא יוכל לשאת את המשקל המתוכנן של הלוויין ההודי עם הטלסקופ הישראלי, הוחלט חד צדדית על ידי הודו לא לשגר המטע"ד הישראלי. דוברים של סוכנות החלל ההודית ציינו כי קיימת אפשרות לשגר את הטלסקופ הישראלי למסלול נמוך (LEO), במועד עתידי.
תגובת סוכנות החלל הישראלית לנושא, כפי שהופיע בעיתון מעריב: "השלמת הלוויין ההודי התעכבה כמה שנים בשל התמשכות הפיתוח. מהצד הישראלי לא היו עיכובים. בינואר השנה הועלו ספקות בדבר אמינות מערכת השיגור. קיבלנו הודעה מההודים בנימוק שהלוויין שישוגר היום ייועד למשימה קצרה של כמה חודשים בלבד, ולכן אין טעם בטלסקופ. הכשל בפיתוח המערכות ההודיות אינו חריג ואינו קשור לחלקה של ישראל בפרויקט. משרד המדע וסוכנות החלל מקיימים דיאלוג עם הודו למציאת דרך לשגר את הטלסקופ על טיל ולוויין חלופיים ובהקדם".
ב-15 באפריל 2010 שוגר הלוויין ההודי GSAT 4 באמצעות המשגר GSLV (ללא הטלסקופ הישראלי), ובגלל תקלה בשלב השלישי של הטיל לא הצליח להגיע למסלול, והטיל והלוויין צללו והתרסקו על כדור הארץ. הטלסקופ הושב לישראל והוא מצוי ברשות חברת אלאופ. אין כוונה לשגרו לחלל בעתיד.
עמרי אפק
עמרי אפק (נולד ב-31 במרץ 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק גם בנבחרת ישראל. כיום פרשן כדורגל בערוץ הספורט. פרשן משחקי ליגת העל בערוץ הספורט (לצד השדרן עמיחי שפיגלר), ופרשן משחקי נבחרת ישראל בליגת האומות של אופ"א בערוץ הספורט (לצד השדרן עמיחי שפיגלר).
קריירה
אפק גדל במחלקות הנוער של הפועל קריית אונו, עד שצד את עיניהם של אנשי הפועל תל אביב שרכשו את כרטיס השחקן שלו וצירפו אותו לקבוצת הנוער של המועדון. במהלך עונת הושאל עמרי אפק מהנוער של הפועל לקבוצה הבוגרת של מכבי יפו, שנאבקה באותה עונה בתחתית ליגת העל. חרף העובדה שיפו ירדה לליגה השנייה בסיום העונה, הפגין אפק יכולת טובה וכבש מספר שערים שהובילו את הפועל תל אביב להחזירו לשורותיה לקראת עונת 1999/2000.
אפק פתח את עונתו הראשונה בהפועל תל אביב כשחקן ספסל, אך ככל שהעונה התקדמה הוא זכה ליותר ויותר קרדיט, ובסיום אותה עונה זכה עם הקבוצה בדאבל. עונה זו זכתה לכינוי 'עונת התינוקות של קשטן', שכן בנוסף לאפק פרצו בעונה זו גם סלים טועמה, כפיר אודי ופיני בלילי, כולם שחקנים צעירים שהיו בני טיפוחיו של המאמן דרור קשטן. מבין הארבעה, היה זה אפק שנבחר בסופו של דבר לתגלית העונה. את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-29 בינואר 2000, בניצחון 2-4 על מועדון ספורט אשדוד באצטדיון בלומפילד, ובמשחק האליפות של הקבוצה כבש את שער השוויון מול בני יהודה באצטדיון שכונת התקווה. בעונת 2001/2002 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו והיה שותף להעפלתה של הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל.
בשנת 2003 עזב אפק את הפועל תל אביב ועבר לשחק באירופה בקבוצת ראסינג סנטנדר הספרדית, בה שיתף פעולה עם הישראלים יוסי בניון ודודו אוואט. אפק שיחק בקבוצה כשנה וחצי, ולאחר מכן הושאל לקבוצת סלמנקה ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
בעונת 2005/2006 חזר אפק לישראל וחתם בבית"ר ירושלים, שם שיחק תחת הדרכתו של אלי אוחנה. לאחר תחילת עידן גאידמק בקבוצה ומינויו של לואיס פרננדס למאמן, שובשו היחסים בין פרננדס לאפק, שכמעט לא שיחק עד סוף עונה זו. בתחילת עונת 2006/2007 שיחק תחת הדרכתו של יוסי מזרחי כשחקן הרכב קבוע והרבה לכבוש. במהלך העונה נפצע אפק וכמעט ולא שיחק, למעט מספר משחקים בהם שותף לקראת סוף העונה. בעונה זו זכה עם בית"ר ירושלים באליפות.
בתחילת עונת 2007/2008 חתם אפק במכבי חיפה אך לא הצליח למצוא מקום קבוע בהרכב הקבוצה, עמה זכה באליפות בעונת 2008/2009. לאחר שנתיים בחיפה עבר לקבוצת בני יהודה. בספטמבר 2011 פרש מכדורגל עקב פציעה במפרק הירך. אפק היה שחקן מגוון, ועל אף שהחל את הקריירה כחלוץ ושיחק במשך רוב הקריירה כקשר התקפי, מדי פעם שימש גם כמגן ימני.
נבחרת ישראל
בשנת 2000 היה מעורב ב"פרשת הנבחרת הצעירה", במסגרתה הואשם יחד עם עוד שישה שחקנים מהנבחרת הצעירה של ישראל בהפרת תקנון ההתאחדות לכדורגל בכך שבילה עם צעירה ערב משחק הנבחרת. בית הדין של ההתאחדות לכדורגל השעה את אפק לשנתיים מפעילות בנבחרות הלאומיות ועוד שנתיים על תנאי, אך הוא זכה לחנינה בינואר 2002.
ב-21 באוגוסט 2002 ערך אפק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת ליטא. הוא נכנס כמחליף וכבר במשחקו הראשון כבש צמד שערים. אפק שיחק עם הנבחרת במוקדמות יורו 2004, מוקדמות מונדיאל 2006 ומשחקו האחרון במדי הנבחרת היה מול נבחרת קרואטיה ב-15 בנובמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008. בסך הכל רשם 27 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 5 שערים.
מחוץ למגרש
בילדותו השתתף אפק בתוכנית הטלוויזיה "חלום עליכם" בהנחיית עוזי חיטמן. אפק ביקש אז להגשים חלום ולהגיע לאימון קבוצת מכבי חיפה. לימים הצטרף לשורותיה כשחקן מקצועני.
עוד לפני שפרש מכדורגל, שימש אפק ככתב חוץ בתוכנית הטלוויזיה "ספורטי.וי." ששודרה בטלוויזיה החינוכית בהנחייתו של הג'ודוקא, אריק זאבי.
אפק נשוי ללילך. לזוג יש שני בנים ובת והם מתגוררים ברמת השרון. ביוני 2009 סיים אפק את לימודיו לתואר ראשון במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו. כמו כן עבר קורס מאמנים.
החל משנת 2011 משמש אפק כפרשן כדורגל בערוץ הספורט ובפרט במשחקי ליגת העל (לצד השדרן עמיחי שפיגלר), בין היתר גם בתוכנית "חדשות הספורט", ובמשחקי כדורגל מליגות וטורנירי UEFA. בנוסף לכך, משמש גם כפרשן בתוכנית "שער השבת".
אפק משמש כפרשן משחקי נבחרת ישראל בקמפיין שלה בליגת האומות 2022/2023 של אופ"א בערוץ הספורט, לצד השדרן עמיחי שפיגלר. שניהם משדרים גם את משחקי הידידות של הנבחרת בערוץ הספורט.
אצטדיון רמת גן
אצטדיון רמת גן הוא אצטדיון כדורגל הממוקם ברמת גן, אשר מונה 41,583 מקומות ישיבה. האצטדיון נחנך בשנת 1950, כאשר היציע המערבי, המונה 13,370 מקומות ישיבה, הוקם מחדש ונחנך בשנת 1984. באצטדיון, הממוקם בצמוד לקניון איילון, נמצאים משרדיה של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
היציע המזרחי הוכרז כמסוכן לאכלוס הציבור ולכן האצטדיון מאושר לארח אך ורק ביציע המערבי. עד שנת 2014 היה אצטדיון רמת גן האצטדיון הלאומי של ישראל בו נערכו רוב משחקי נבחרת ישראל בכדורגל (כ-137 משחקים בסה"כ), משחקי חצאי וגמר גביע המדינה בכדורגל, וכן אירועי ספורט גדולים, דוגמת המכביה.
היסטוריה
הצורך לבניית אצטדיון לאומי גדול הגיע לקראת המכביה השלישית. באותה התקופה משחקי המכביה נפתחו באצטדיון המכביה הקטן יחסית והוחלט לבנות אצטדיון לאומי חדיש וגדול אשר יחליפו. בניית אצטדיון רמת גן החלה באפריל 1950 ונמשכה חודשים אחדים. האירוע הראשון שנערך בו היה ב-27 בספטמבר באותה השנה, אז נערך באצטדיון טקס הפתיחה של המכביה השלישית וכן חלק מתחרויות הספורט. עת פתיחתו מנה האצטדיון 16,000 מקומות ישיבה ו-35,000 מקומות עמידה.
משחק הכדורגל הראשון שנערך באצטדיון היה ב-30 במאי 1951 בין מכבי תל אביב לדנדי יונייטד הסקוטית. המשחק נערך לעיני מעל ל-40 אלף צופים ונגמר בתוצאה 0–2 לדנדי.
ב-31 ביולי 1956 נערך באצטדיון אחד המשחקים המפורסמים בתולדותיו, אשר הפגיש את נבחרות ישראל וברית המועצות, אשר נחשבה באותה תקופה לאחת מנבחרות הכדורגל הטובות בעולם. במשחק הפסידה ישראל בתוצאה 2:1. לישראל כבש נחום סטלמך, ושערו היה הראשון שהבקיעה הנבחרת באצטדיון.
לקראת המכביה השביעית ב-1965 שופץ האצטדיון והורחב ל-53,000 מקומות ישיבה והוכשרו בו מסלולי ריצה לתחרויות האתלטיקה במכביה. ב-1968 אירח את תחרויות האתלטיקה של אולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) ועבור כך מסלולי הריצה בו שהיו עד אז מעפר כבוש נסללו באספלט.
ב-1972 פורסמה תוכנית לשדרוג האצטדיון והרחבתו ל-60,000 מקומות בתרומת משפחת ריקליס מארצות הברית, לצד הקמת קריית ספורט שלמה הכוללת בריכה אולימפית, מרכז טניס, אולם רב תכליתי ל-4000 צופים ומתקנים נוספים.
בשנת 1982 נבנה מחדש היציע המערבי של האצטדיון לקראת המכביה של 1985. היציע, אשר מכיל 13,370 מקומות ישיבה (הכיל כ-17,000 בלי הכיסאות), נבנה בזווית צפייה טובה יותר משאר יציעי האצטדיון. ביציע זה ממוקם יציע הכבוד של האצטדיון.
בשנת 1983 ערכה באצטדיון נבחרת ישראל משחק ראווה נגד ליברפול, בני טבק הבקיע את כל ארבעת השערים של הנבחרת (תוצאות הסיום הייתה 3:4 לטובת ישראל). זה היה משחק הנבחרת הראשון בו הופיעו שני שחקנים ערבים ישראלים, רפעת טורק וזאהי ארמלי.
במאי 1986 הובסה נבחרת ישראל במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה בתוצאה 2–7, הפסד אשר נחשב לגבוה ביותר שנחלה הנבחרת במשחק ידידות באצטדיון.
בשנת 1993 עברו משרדי ההתאחדות לאצטדיון, נוספו אולמות קבלת פנים, יציע תקשורת ואולם למסיבות עיתונאים, תשתית הדשא שונתה לחלוטין ובכל היציעים הותקנו מושבי פלסטיק.
ב-6 ביוני 1999 התקיים באצטדיון אחד ממשחקיה הגדולים ביותר של נבחרת ישראל, אשר גברה בתוצאה 0–5 על נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2000. בהמשך טורניר המוקדמות, גברה נבחרת ישראל בתוצאה 0–8 על סן מרינו ורשמה את ניצחון השיא שלה באצטדיון. בשלב הפלייאוף של טורניר המוקדמות הוגרלה נבחרת ישראל מול דנמרק. במשחק הראשון הובסה נבחרת ישראל באצטדיון רמת גן בתוצאה 0–5.
מלבד משחקי הנבחרת, אצטדיון רמת גן אירח מספר משחקים במסגרת ליגת האלופות כאשר מכבי תל אביב ומכבי חיפה אירחו בו את משחקי הבית שלהם בתחרות בעונות 2004/2005 ו-2009/2010. האצטדיון היה אחד מארבעת המועמדים הסופיים לארח את גמר גביע אופ"א בשנת 2008, יחד עם אצטדיונים מהערים המבורג, איסטנבול ומנצ'סטר, והיה אחד מארבעת המועמדים הסופיים לארח את גמר גביע אופ"א בשנת 2009, יחד עם אצטדיונים מהערים בוקרשט והמבורג ואיסטנבול. האצטדיון אמור היה לארח את גמר גביע אופ"א כבר בשנת 1999, אך ברגע האחרון הועתק המשחק לאצטדיון לוז'ניקי שבמוסקבה.
הקמפיין האחרון של נבחרות ישראליות באצטדיון היה אירוח משחקי הבית של נבחרת ישראל במוקדמות מונדיאל 2014 והמשחק האחרון היה ב-15 באוקטובר 2013 מול נבחרת צפון אירלנד בכדורגל שהסתיים בתיקו 1:1. משנת 2014 משחקיה של נבחרת ישראל בכדורגל אינם מתקיימים בו. משחקי הכדורגל האחרונים שבהם הייתה כמות קהל משמעותית שאירח האצטדיון היו משחקי חצי הגמר של גביע המדינה בכדורגל 2013/2014 שנערכו ב-16 אפריל 2014, ומשחק הגמר שנערך ב-7 במאי 2014. אך עם זאת האצטדיון המשיך לארח לעיתים משחקים של נבחרת הנשים ומשחקים של הנבחרת הצעירה.
החל מעונת 2015/2016 אושר האצטדיון למשחקי הפועל רמת גן בליגה הלאומית, שבמשחקיה הוגבלה הישיבה ליציע המערבי התחתון.
בעונת 2018/2019 אושר האצטדיון זמנית למשחקי הפועל רעננה בליגת העל.
בעונת 2019/2020 לקראת חזרת משחקי הליגה שהופסקו בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל עברו משחקי הפועל רעננה וסקציה נס ציונה לאצטדיון רמת גן עד לתום העונה.
מאבקי השבת
בעקבות הסכמים קואליציוניים עם הסיעות הדתיות לא הופעל האצטדיון בימי שבת במשך שנים רבות. למעשה למעט אירועי ספורט גדולים, מדי כמה שנים, ומשחקי נבחרת, הפעילות בו הייתה מעטה. ב-1985, לאחר שנבנה מחדש היציע המערבי, והיה צורך להגדיל את הפעילות כדי לכסות את ההשקעה בבניית היציע, עברה קבוצת מכבי תל אביב לשחק את משחקיה הביתיים באצטדיון. מיד החל מאבק של תושבים חרדים מבני ברק הסמוכה נגד קיים משחקי כדורגל בשבת במקום (אז היה נהוג שכל משחקי הליגה משוחקים בימי שבת בשעות אחר הצהריים). לאחר מספר שבועות של הפגנות הפעיל שר הפנים מטעם מפלגת ש"ס, יצחק חיים פרץ, לחץ על ראש הממשלה שמעון פרס ואיים לפרוש מהקואליציה. פרס הסכים שהמשחקים בשבת פוגעים בסטטוס קוו ויש להפסיקם. לאחר פנייה לבית המשפט, נקבע שאין לממשלה סמכות לקבוע אם מתקיים משחקים בשבת, מפני שהוא בבעלות פרטית של עיריית רמת גן. מאז המשיכה מכבי תל אביב לשחק באצטדיון עד שנת 2000 (למעט עונת 1986/1987 ו-1995/1996 בהן אירחה באצטדיון בלומפילד).
בעלות
האצטדיון הוא בבעלות עיריית רמת גן ומופעל בחכירה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל מאז 1969. משרדי ההתאחדות ממוקמים ביציע המערבי של האצטדיון.
המכביה
מאז המכביה השלישית ומדי ארבע שנים, נערכו באצטדיון טקס הפתיחה וטקס הנעילה של משחקי המכביה, כמו גם חלק מהתחרויות באירוע כולל מספר מתחרויות האתלטיקה. בסה"כ אירח האצטדיון 15 פעמים את טקסי פתיחת המכביה.
ביולי 1997 בטקס פתיחת המכביה ה-15, התמוטט גשר מעל נחל הירקון עליו צעדו המשלחות בדרכן אל האצטדיון. אסון זה גבה את חייהם של ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית ולפציעתם של 69. טקסי המכביה הבאה (ה-16) אשר נערכה בשנת 2001, הועברו לאצטדיון טדי. טקסי פתיחת המכביה האחרונים שהתקיימו באצטדיון רמת גן היו של המכביה ה-17 (ב-2005) וה-18 (ב-2009).
משנת 2013, טקסי הפתיחה והנעילה של המכביה החל מהמכביה ה-19 לא התקיימו ברמת גן, אלא באצטדיון טדי בירושלים שאף הורחב לקראתה. כך היה עם המכביה ה-20 שהתקיימה ב-2017 בירושלים והמכביה ה-21 שהתקיימה ב-2022.
שימושים נוספים
בנוסף לשימוש בעת אירועי ספורט ואתלטיקה, האצטדיון משמש גם להופעות תרבות שונות של אמנים מהארץ ומחו"ל. כבר בשנות ה-60 נערכו באצטדיון מופעי מוזיקה וריקוד. בשנות ה-60 הופיעו בין היתר באצטדיון להקת הבלט המלכותי והלן שפירו. בעשורים שלאחר מכן הופיעו הטרמלוס, רוד סטיוארט, סיימון וגרפונקל, דפש מוד, לאונרד כהן, אלטון ג'ון, מטאליקה, בוב דילן, פול סיימון, קניה וסט, 50 סנט, סטינג ומדונה.
תוכניות לסגירת האצטדיון והריסתו
ככל שעברו השנים זכה אצטדיון רמת גן לביקורות על חוסר האקוסטיקה באצטדיון, על תנאי הצפייה הירודים במיוחד ביציעים המזרחיים והדרומיים, אך גם לאור כך שגם היציע המערבי משנות השמונים לא עומד בסטנדרטים של המאה ה-21. הגדלת תכולתו של אצטדיון טדי שהושלמה ב-2013 ופתיחת אצטדיון סמי עופר בשנת 2014, בהם תנאי צפייה עדיפים משמעותית מאצטדיון רמת גן, הביאו לכך למשחקי נבחרת ישראל וגביע המדינה עברו לאצטדיונים האלו.
בשל כך תוכניות רבות לשיפוצו, או להריסתו ובניית אצטדיון לאומי חלופי, עלו וירדו מסדר היום הציבורי. כך ב-2006 הוצעה לאצטדיון תוכנית שיפוץ שנועדה לשמר את היציע המערבי אך לבנות סביבו את שאר היציעים מחדש לצד קירוי מלא. בהמשך על פי הצהרותיו של יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל אבי לוזון משנת 2010, לאחר סיום בניית אצטדיון סמי עופר בחיפה, נועד להיהרס אצטדיון רמת גן לטובת בנייתו של אצטדיון חדש עם 60,000 מקומות ישיבה. במסגרת זאת אף יצאו ב-2012 למכרז תכנון סגור בשילוב משרדי אדריכלים מקומיים ובינלאומיים המתמחים בתכנון אצטדיונים. עם זאת, תוכנית זו לא זכתה לאישור באופן רשמי ונבחנו גם תוכניות חלופיות.
בנובמבר 2014 פורסם כי עיריית רמת גן, בראשותו של ישראל זינגר, ויתרה על תוכנית האצטדיון הלאומי החדש שנועד להכיל לפחות 55,000 מקומות, למרות התקציבים שהוקדשו לקידום התוכנית והמכרז להקמתו. במקומו מתכננת עיריית רמת גן אצטדיון קטן יותר, שיכיל כ-40,000 צופים, וישמש גם למופעים, מלבד משחקי כדורגל ובלבד שיימצאו מקורות מימון פרטיים. אפשרות אחרת שבחנה העירייה היא לוותר על הקמת אצטדיון חלופי לטובת הקמת פארק על גדות הירקון לצד רובע עירוני עם מגדלי מגורים, מרכז מסחרי, משרדים ומלונאות ואף קמפוס אקדמי (מכללת רמת גן) ואודיטוריום גדול. כמו כן על פי חלק מההצעות גם הוצע להקים היכל ספורט עירוני גדול על חלק מהשטח כחלק מהמתחמים הציבוריים שבו.
למרות התוכניות להרוס את האצטדיון, ב-12 בנובמבר 2015 הוחלט כי הפועל רמת גן תערוך את משחקיה באצטדיון. חלק מהאופציות שהוצגו לתוכניות הפיתוח למתחם אף כללו אפשרות לשלב בפיתוח מחדש אצטדיון קטן שנועד להתאים לצורכי הפועל רמת גן.
באפריל 2017 הוחלט בעיריית רמת גן להרוס את האצטדיון שעליו ייבנו מגדלי משרדים. עם זאת, בדצמבר 2018 הצהיר ראש העיר החדש כרמל שאמה הכהן כי ברצונו לקדם תוכניות לשיפוץ האצטדיון ההיסטורי, במקום לקדם את התוכנית שאושרה בעירייה להרוס אותו לחלוטין. ביוני 2019 שוב התקבלה בעירייה ההחלטה כי יש להרוס את האצטדיון בשנים הקרובות, אך טרם נקבע מה יוקם בשטח שיתפנה.
משה לוסטיג
משה לוּסְטיג (1922 – 19 בספטמבר 1958) היה מלחין, פסנתרן, נגן קרן יער, מנצח ומעבד מוזיקלי ישראלי.
קורות חיים
נולד בעיר ליגניץ שבגרמניה (כיום לגניצה, בפולין). כבר בהיותו ילד הראה כישרון בנגינה בפסנתר ונשלח ללמוד פסנתר ותאוריה בקונסרבטוריון שטרן בברלין.
ב-1932, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל. כאן המשיך ללמוד פסנתר אצל הפסנתרן אלכסנדר בוך, ניצוח אצל מיכאל טאובה וקומפוזיציה אצל פאול בן-חיים ואריך ולטר שטרנברג.
בגיל 17 החל ללמוד נגינה בקרן יער, וכעבור שנתיים הצטרף לתזמורת שירות השידור הארצישראלי בירושלים.
לוסטיג התפרסם כפסנתרן מוכשר, מנצח, מלחין ומעבד. הוא ליווה אמנים רבים, ניצח על המקהלה של שירות השידור הארץ-ישראלי והקים את האנסמבל לכלי נשיפה שלו. ב-1947 נוסדה חמישיית כלי נשיפה שכללה את אורי טפליץ, אליהו טורנר, יונה אטלינגר, וולפנג לוי ומרדכי רכטמן. הפסנתרן של החמישייה היה משה לוסטיג, שעזר למרדכי לפתח את אמנות החמישייה. בשנת 1958 זכה בפרס מילוא.
לוסטיג נפטר באופן פתאומי בספטמבר 1958 בביתו שברחוב הפלמ"ח 12 בגבעתיים, בגיל 35. נטמן בנוכחות קהל רב בבית הקברות קריית שאול. הניח אישה, הנבלנית אביבה לוסטיג (בתה של הפסנתרנית עליזה שמוקלר-הס), ובן. אלמנתו נישאה לצ'לן עוזי ויזל.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
אנדריאה דוריה (אונייה)
אוניית הקיטור אנדריאה דוריה (SS Andrea Doria) הייתה אוניית נוסעים איטלקית מפוארת שהשתייכה ל"חברת הספנות של איטליה" (Società di navigazione Italia). האונייה טבעה ב-1956 ו-46 אנשים נספו באסון, אך מרבית אנשי הצוות והנוסעים ניצלו. אירוע ההתנגשות והטביעה זכה לפרסום רב, נערכו עליו מחקרים, ושונו נוהלי השיט באזור.
האונייה נקראה על שם גיבור המלחמות האדמירל אנדראה דוריה, שחי במאה ה-16. האונייה הושקה ב-16 ביוני 1951 ולאחר המשך הבנייה וההצטיידות יצאה להפלגת הבכורה שלה ב-14 בינואר 1953. נמל הבית שלה היה ג'נובה שבאיטליה.
ב-25 ביולי 1956, בדרכה לעיר ניו יורק, בקרבת האי ננטקט דרומית לקייפ קוד שבמסצ'וסטס, התנגשה אוניית הנוסעים "סטוקהולם" של "חברת הספנות השוודית אמריקאית" בדופן האנדריאה דוריה. בשל ההתנגשות נפער חור גדול ונכנסו מים. האונייה נטתה על צדה ושקעה תוך זמן קצר. בעקבות זאת יצאו מכלל פעולה מחצית מסירות ההצלה. דבר זה יכול היה להוביל למותם של למעלה ממחצית הנוסעים, אלף איש בקירוב, אולם ההתפתחות בקווי התקשורת והתגובה המהירה של ספינות נוספות באזור הצילו את חייהם של מרבית אנשי הצוות והנוסעים.
נתוני האונייה
אורכה של האנדריאה דוריה היה 212 מטרים, רוחבה 27 מטרים ותפוסתה 29,100 טונות. ביכולתה היה לשאת 1,200 נוסעים ו-500 אנשי צוות. הספינה הונעה על ידי טורבינות קיטור ושני מדחפים, והייתה יכולה להגיע למהירות של 26 קשרים. מהירות השיוט שלה הייתה 23 קשרים.
בטיחות וכושר ימי
בשל התחתית הכפולה שהייתה לה נחשבה לבטוחה מאוד. היא חולקה ל-11 מדורים אטומים, בתכנון שהאונייה לא תטבע גם אם שניים מהם יוצפו. מספר המקומות בסירות ההצלה שנשאה הספיק לכל הנוסעים ואנשי הצוות. ציודה כלל מערכת מכ"ם מתקדמת. בשל היותה כבדה למעלה בתכנון פיתחה סבירות גבוהה לנטייה על צידה. התופעה הובחנה כבר בעת הפלגת הבכורה כאשר גל גדול באזור ננטקט פגש את דופן האונייה והיטה אותה בזווית של 28 מעלות. הסיכון לנטייה גבר לקראת סיום ההפלגות כאשר מכלי הדלק בתחתית האונייה התרוקנו. התופעה היוותה בעיה היות למחיצות האטימה בין המדורים הגיעו עד הסיפון הראשי. נטייה מעל 20 מעלות הביאה לכך שהמים עברו מעל המחיצות האטומות. סירות ההצלה מסודרות בסיפון העליון משני צידי האונייה. בנטייה מעל 15 מעלות כבר לא אפשרה להוריד למים את הסירות מהצד הגבוה וכך יצאו מכלל שימוש מחצית מסירות ההצלה.
בניית הספינה והפלגת הבכורה
האנדריאה דוריה נבנתה במספנת אנסאלדו שבג'נובה. הבנייה החלה ב-9 בפברואר 1950 והושקה למים ב-16 ביוני 1951. הגברת המשיקה הייתה ג'יוספה סרגטי אשתו של השר לענייני צי הסוחר ובורכה על ידי ג'וזפה סירי, הארכיבישוף של ג'נובה. הפלגת הבכורה תוכננה ל-14 בדצמבר 1952, אך בשל תקלות טכניות נדחתה ל-14 בינואר 1953. האונייה הגיעה לניו יורק ב-23 בינואר והתקבלה על ידי ראש עיריית ניו יורק,. לאחר הפלגת הבכורה הפכה 'אנדריאה דוריה' לאוניית נוסעים פופולרית, והפליגה בקו הטרנס-אטלנטי בדרך כלל בתפוסה גבוהה.
ההפלגה האחרונה
ב-14 ביולי 1956 הגיעה האונייה לנמל ג'נובה ובכך סיימה את הפלגתה החמישים בקו הטרנס-אטלנטי. לאחר שלשה ימי התארגנות יצאה ב-17 ביולי, תחת פיקודו של רב החובל פיירו קאלאמאי, כשהיא מופעלת על ידי 572 אנשי צוות. חלק מהנוסעים עלו בג'נובה. נמל ביניים ראשון עצרה בנמל קאן ואספה נוסעים. למחרת הגיעה לנמל נאפולי שם אספה כמחצית הנוסעים ויצאה בשעות הערב. ב-20 ביולי עגנה בנמל גיברלטר וקיבלה נוסעים נוספים. כמות הנוסעים הכוללת הגיעה ל-1,134 נוסעים. איתם יצאה לחציית האוקיינוס האטלנטי לכיוון נמל ניו יורק בפעם ה-51. במהירות ממוצעת 23 קשר.
בין הנוסעים היו רקדני הבלט המפורסמים ואישטוואן רבובסקי שערקו מהונגריה. והשחקנית רות רומן שהפליגה עם בנה ריצ'רד.
האונייה השוודית 'סטוקהולם'
האונייה 'סטוקהולם' נבנתה ב-1948 ונרשמה בנמל הבית גטברג בדגל שוודיה. היא הייתה במחצית הגודל של האנדריאה דוריה. 12,165 טון. עם קיבולת 548 נוסעים ו-208 אנשי צוות.
באזור ההפלגה היה הלילה בהיר. רב החובל קבע נתיב לעבור מדרום לאוניית המגדלור שלננטקט וירד לתאו. קצין משמרת גשר החובל השלישי יוהאן ארנסט קארסטנס-יוהנסן העריך את טווח ראות ל-6 מיל ימי.
ההתנגשות
ב-25 ביולי 1956 בהיותה באזור שמדרום לננטקט נכנסה 'אנדריאה דוריה' לתופעה של ערפל כבד. רב החובל קלאמאי נמצא בגשר עם החובל השני כקצין משמרת גשר וחובל שלישי כעוזר קצין משמרת. האוניות הבחינו זו בזו במכ"ם, קצין המשמרת ב'אנדריאה דוריה' גילה מטרה בטווח 17 מיל ימי. ותיקן את קורס האונייה במספר מעלות שמאלה כדי להתרחק מהמטרה ומהחוף. קצין המשמרת בסטוקהולם גילה מאוחר יותר בטווח 12 מיל ימי, אך לא הבחין באורות הניווט. היות שלא היה מודע לקיום הערפל הניח שמדובר בכלי שיט קטן. קצין משמרת גשר ב'סטוקהולם' פנה ימינה בהתאם לתקנות למניעת התנגשות בים, המורות כי במקרה שכזה עליה לפנות דרך על ידי פנייה ימינה. אך ככל הנראה בגשר האנדריאה דוריה חששו לפנות ימינה כדי לא להתקרב לחוף. לא קוים קשר בין הגשרים. כאשר נוצר קשר עין, הטווח היה קרוב ה'סטוקהולם' ניסתה לעצור אך הייתה קרובה מכדי למנוע את ההתנגשות.
ההתנגשות אירעה כאשר שתי האוניות בזווית של 56 מעלות אחת לשנייה. חרטומה של ה'סטוקהולם', פגע מתחת לגשר וביקע את הדופן הימנית של האנדריאה דוריה ויצר בו חתך שאורכו 12 מטרים לאורך שלושה סיפונים. כתוצאה מכך נמחצו מספר תאי נוסעים. מכלי הדלק של הדופן הפגועה נפרצו והתמלאו בכמות גדולה של מי ים. כאוניית נוסעים הבנויה נטתה על צדה הימני. היות שמכלי הדלק השמאליים שלא נפגעו היו כמעט ריקים לקראת סוף ההפלגה הוגברה הנטייה.
מתוך 1,706 אנשי צוות ונוסעים, נהרגו באנדריאה דוריה 46 נוסעים. חמישה מאנשי צוות הסטוקהולם שמגוריהם היו בחרטום אונייתם נספו. לאחר ההתנגשות נמצאה על סיפון הסטוקהולם, לינדה מורגן, ילדה בת 14 אשר שהתה באנדריאה דוריה באחד התאים שנפגעו בהתנגשות. ככל הנראה נזרקה מעוצמת ההתנגשות ונחתה על סיפון הסטוקהולם, אך בדרך נס לא אירע לה דבר. אחותה, אשר שהתה עמה באותו תא, נהרגה בהתנגשות. בשל ההתנגשות וכניסת מים לאנדריאה דוריה, החלה זו לנטות על צדה, ותוך כעשר דקות הנטייה הגיעה לזווית של 18 מעלות. המים המשיכו לעלות בתוך הספינה והתברר כי הדלתות האטומות שאמורות היו למנוע הצפה נשברו בהתנגשות. פעולות אנשי הצוות שניסו לייצב את הספינה בהתאם להוראות מהנדסי הספינה רק החמירו את המצב, מאחר שאלה לא ידעו על פריצות הדלתות האטומות בבטן הספינה, והנטייה הגיעה לזווית של 20 מעלות.
הצלת הנוסעים ואנשי הצוות
בשל נטיית האונייה על צדה, החליט רב החובל, כמחצית השעה לאחר ההתנגשות על נטישת הספינה, הכרעה קשה לנוכח יציאתן מכלל שימוש של מחצית מסירות ההצלה. באזור ההתנגשות קיימת תנועה רבה. כתוצאה מקריאות לעזרה בקשר הרדיו נענו כלי שיט לקריאה. בנוסף לסירות ההצלה של ה"סטוקהולם", נאספו כל מפליגי ה'אנדריאה דוריה'. החלטת רב החובל של האונייה "איל דה פרנס", שעברה את האנדריאה דוריה כמה שעות קודם לכן, לשוב לאחור ולאסוף את נוסעיה, סייעה להצלת כל המפליגים, למעט אלו שנהרגו בהתנגשות עצמה, וילדה בת ארבע שנפצעה בראשה אנושות בעת ירידתה לסירת ההצלה. גם מסוק ומטוס אמפיבי של משמר החופים של ארצות הברית לקחו חלק בהעברת הניצולים.
הטביעה
נטיית האונייה הלכה וגדלה בשל כניסת מים לבטן הספינה. 11 שעות לאחר ההתנגשות, בשעה 10:09 בבוקר המחרת, התהפכה האונייה וטבעה. הצלם הארי א' טראסק צילם את הספינה בעת שקיעתה עבור עיתון ה"בוסטון טרוולר", וזכה בשנת 1957 בפרס פוליצר על צילום זה.
חקירה ופשרה
במשך מספר חודשים, לאחר ההתנגשות, נערכו בניו יורק שימועים במטרה למצוא אחראים לה. בדיונים היו מעורבים עורכי דין רבים אשר ייצגו את הקורבנות ומשפחותיהם. נשמעו עדויות של אנשי צוות האונייה. עד מהרה התחוור שהאשמה מחולקת על שני הצדדים. התגבש הסדר פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט, והחקירה הרשמית נפסקה. במסגרת הפשרה הסכימו שתי חברות הספנות לפצות את הקורבנות. נזקי חברת הספנות השוודית-אמריקאית נאמדו בכ-2 מיליון דולרים. מחצית עבור תיקון הסטוקהולם, ומחצית בשל אובדן רווחים. חרטומה של הסטוקהולם תוקן וכיום האונייה משמשת כספינת נוסעים בשם "אתונה". נזקי קו הספנות האיטלקי הגיעו לכ-30 מיליון דולרים.
בדיקת הסיבות להתנגשות
ההתנגשות קיבלה פרסום רב חוקרים ממכוני מחקר ומהאקדמיה בדקו ופרסמו את מחקריהם והגיעו למסקנות שונות. השתלשלות האירועים לפי עדויותיהם של אנשי הצוותים נמצאו לא מדויקות.
סיבות שתרמו להתנגשות
הערפל הכבד ששרר במקום היה הסיבה העיקרית להתנגשות. הערפל הוא נתון נפוץ באזור וכלי שיט השטים בו נדרשים לדעת להתמודד עימו. הערפל אינו מגביל את המכ"ם. החוקרים גיבשו מסקנות שבשתי האוניות בוצעו פעולות שגויות שתרמו לתוצאה הקטלנית:
סיבות שהועלו ונדחו
בכתבות לאחר התאונה היו שהעלו ביקורת על קאלאמאי על שהפליג עם מכלי הדלק ריקים ולא מולאו במי ים כדי לשפר את היציבות. בדיקת גודל השבר העלתה שעובדת אי מילוי המים לא הייתה משנה את התוצאה. מילוי מי-ים במכלי הדלק משפיעה לרעה על מערכת הדלק כולה ואינה יכולה להיעשות דרך שגרה. ריקון המים ממכלי הדלק לקראת כניסה לנמל הייתה גורמת לזיהום נרחב בחוף ולקנסות ובתקופה מאוחרת יותר גם לאישום פלילי.
מגבלות מכשור הימי
השימוש במכ"ם לצורכי ניווט אוניות היה אז בתחילתו. הצגים בשתי האוניות לא היו מיוצבי ג'ירו. קריאת הכיוון נעשתה יחסית לחרטם האונייה. נהיגת האונייה – בשתי האוניות היה אך עקב הערפל נעשתה הנהיגה ידנית על ידי ימאי המשמרת. הדיוק היה פועל יוצא של תשומת הלב וכושר הניהוג. רשמי קורס האונייה – בשתי האוניות היה מותקן מכשיר לרישום מכני של הקורס במהלך ההפלגה על סרט נייר. הרשמים אינם מסייעים לניווט בזמן הביצוע אך סרטי הרשמים אפשרו לחוקרים לשחזר את קורס האונייה בזמנים השונים.
לקחי התאונה
בעקבות התאונה שונו חוקי ספנות, באזור סומנו תעלות שיט מקבילים לשפר את נוהלי השימוש במכ"ם. הנהלים החדשים מורים לכל ספינה המתקרבת לספינה אחרת ליצור קשר רדיו עם הספינה המתקרבת ולוודא את מסלולה.