cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באסט האונד
תוחלת חיים
תוחלת החיים החציונית של זן הבאסט הוא כ-10.3 שנים בצרפת ו-13.3 שנים באנגליה, זהו אורך חיים טיפוסי לכלבים מזנים הדומים לבאסט בגודלם. בסקר שנערך בשנת 2004 היה הזקן מבין 142 הכלבים שמתו בן 16.7 שנים. הסיבות העיקריות למוות בסקר שנערך ב-2004 היו: סרטן (31%), בעיות קיבה (11%), בעיות לב (8%) ותופעות אחרות של הזדקנות (13%).
אוכלוסיית הכלבים בישראל
בישראל קיימים כלבים בודדים בלבד מזן זה. רובם ככולם יובאו במיוחד־ממדינות זרות מאחר שאין ניתן להשיגם בארץ. הכלב 'ויק' המוצג בתמונות אלו הוא הזוכה במספר מתחרויות הכלבים הגזעיים אשר נערכות מדי שנה בישראל.
שרף עין גדי
שרף עין-גדי, צֶפַע עֵין-גֶּדִי או צפעון שחור (שם מדעי: Atractaspis engaddensis) הוא מין נחש ממשפחת הצפעוניים. הוא מצוי בין היתר באזור בקעת ים המלח ובמדבר יהודה, בסיני, ירדן ובצפון ערב הסעודית. הוא נחשב לארסי ביותר מבין תשעת הנחשים הארסיים המוכרים בישראל.
אטימולוגיה
השם המדעי של הנחש:Atractaspis engaddensis, מורכב משם הסוג Atractaspis (שנבנה מהלחם של שתי מילים לטיניות: המילה Atraktos, שמשמעותה "חץ", עם המילה Aspis, שפירושה "מגן" או "צפע", ומהכינוי engaddensis, המציין את שם המין), הוא השם הלטיני של עין גדי. הנחש התגלה שם לראשונה ב-1944 על ידי היינריך מנדלסון וגאורג האז, ותואר אז כמין חדש למדע, במאמר מדעי מאת האז.
תיאור ותפוצה
צבעו שחור מבריק ואחיד לכל אורכו, גופו גלילי דק, וקשקשי גופו חלקים ללא קרינים; אורכו הממוצע כ-60 סנטימטרים ואורכו המרבי יכול להגיע עד 80 סנטימטרים. ראשו משוטח ואינו רחב מצווארו - בשונה מנחשים ארסיים אחרים, כמו אצל צפע מצוי. הלסת העליונה מכסה על התחתונה, העיניים קטנות ושחורות וראייתו גרועה, והלשון ורודה.
הצפעון מבלה את מרבית זמנו בהתחפרות מתחת לפני הקרקע או במחילות, ולכך מותאם מבנה ראשו הצר והארוך, שאינו מובדל מצווארו. כמו כן, בניגוד לרוב בני משפחת הצפעוניים אליה הוא משתייך, ראשו אינו משולש. מבנה צר זה של הראש מתאפשר הודות לצורת בלוטות הארס המוארכות והדקות של הנחש, שנמשכות עד לצווארו. המינים זעמן שחור ופתן שחור מצוי דומים במקצת לצפעון השחור, אך הם גדולים ממנו, מבנה גופם אינו דק כשלו, וראשם רחב מצווארם.
נחש זה פעיל בעיקר בלילה, והוא מצוי באזורי מדבר צחיחים או צחיחים-למחצה: הוא נפוץ בסיני, בירדן וכן בצפון ערב הסעודית. בישראל הוא מצוי באזורי הערבה, ים המלח, כיכר סדום וכן צפונה מבקעת הירדן ועד לגלבוע. הוא מצוי גם במדבר יהודה - ממעלה אדומים ומזרחה, וכן במרכז הנגב. הצפעון השחור הוא נחש השוהה במחילות תת-קרקעיות, נמצא מתחת לסלעים, והוא נצפה מתחמם על כבישים בלילות חמים. אף שאזור חיותו העיקרי במדבר, הוא מצוי בנאות מדבר, בסביבות נחלים ומעיינות עשירים בצמחייה, וככל הנראה הוא זקוק ללחות זו. לעיתים הוא חודר לישובי אדם בתחום תפוצתו. כהגנה הוא מתגלגל כאשר זנבו כלפי מעלה וראשו מוסתר מתחת לגופו.
תזונה
לצפעון השחור שתי שיני ארס ארוכות, אך בשל מפתח פיו הקטן אינו מסוגל לזקוף שיני ארס אלו בדומה לרוב החברים במשפחת הצפעוניים, ובעת הכשה הוא שולף שן ארס אחת היוצאת הצידה מפיו, כך בעת כניסה למחילות לטאות, מזונו העיקרי, הוא דוחק את גופו לצד הלטאה בתוך החלל הצר ומכה הצידה ואחורה בראשו ומכיש-דוקר את גופה באמצעות שן הארס הקטלנית שלו. מות הלטאה יגיע תוך שניות ספורות. לעיתים יתפוס את הלטאה בפיו בעודה בחיים ויכיש אותה למוות תוך כדי אחיזתה בפיו. טרפו הנפוץ הוא חומטיים שונים בדגש על נחושית עינונית, נחשים צעירים שבקעו לא מכבר, ומכרסמים קטנים.
רבייה
הזדווגות הצפעון השחור מתרחשת בחודשים יולי–אוגוסט, תקופה מאוחרת זו של זיווג יחסית לנחשים אחרים ייתכן ועשויה להעיד על מוצאו הטרופי. מסוף ספטמבר ועד נובמבר מתרחשת הטלת 2–3 ביצים באורך של כ-75 מילימטרים בסביבה לחה החיונית להתפתחות העוברים. הביצים המוארכות גדולות ביחס לממדיו של הצפעון השחור וביחס לנחשים בכלל. הצעירים בוקעים לאחר כ-3 חודשים כאשר הם מצוידים במערכת ארס קטלנית כשל הוריהם.
ארס
לוכדי נחשים מנועים מלאחוז צפעון שחור בצווארו או בראשו, כמו שנוהגים ברוב הנחשים, כיוון שהוא מכיש (יש אומרים דוקר) הצידה ואחורה, ועלול להכיש את לוכדו באמצעות שליפת שן הארס שלו, בפה סגור. לא קיים נסיוב נגד ארס הנחש הזה בישראל, אך הכשותיו הן נדירות בעיקר משום נוכחותו הדלילה בסביבת האדם. ב-2002 מת אדם מהכשת שרף עין גדי בעת שניסה ללכוד נחש זה ברימונים.
כלב ים רוס
כלב ים רוס (שם מדעי: Ommatophoca rossii) הוא מין של כלב ים, היחיד מהסוג Ommatophoca, אשר חי רק באנטארקטיקה. נקרא ע"ש מגלהו סר ג'יימס קלארק רוס, שנתקל בלהקות ממין זה בעת משלחתו באנטארקטיקה ב-1839–1843. נפוץ פחות משאר כלבי הים האנטארקטיים.
כלב ים זה הוא קרוב משפחתי למינים נוספים של כלבי ים אנטארקטיים כמו לובודון הסרטנים (Lobodon carcinophaga), כלב ים ודל (Leptonychotes weddellii) וכלב ים נמרי (Hydrurga leptonyx) - כולם מהשבט כלבי ים לובודונים (Lobodontini).
אורכו של כלב הים 1.68-2.09 מטר ומשקלו 129–216 ק"ג. הנקבות גדולות יותר ומגיעות לאורך 1.96-2.5. העיניים של כלב ים רוס גדולות מאוד יחסית ומקלות על זיהויו כמו גם קולותיו המגוונים שהוא משמיע מעל ומתחת לקרח, שיכולים להישמע למרחק רב.
כלב הים חי רק באנטארקטיקה ובאוקיינוס הסמוך לה, שם הוא ניזון מדגים ודיונונים ובעיקר מהדג Pleuragramma antarcticum. טורפיו היחידים הם אורקה וכלב ים נמרי.
פלר חסן-נחום
פלר חסן-נחום (נולדה ב-27 בספטמבר 1973) היא פוליטיקאית ויועצת תקשורת ישראלית ילידת בריטניה, חברת מועצת ירושלים הנושאת בתואר משנה לראש עיריית ירושלים ואחראית על תיקי קשרי חוץ, פיתוח כלכלי בינלאומי ותיירות. היא גם חברת הנהלה ברשות לפיתוח ירושלים.
מאז 2016 מכהנת חסן-נחום כחברת מועצה במועצת העיר ירושלים, וב-2018 עמדה בראש סיעת "ירושלמים". כיום מכהנת בסיעת יחיד. יועצת בחברת התקשורת Message Experts והייתה מנכ"לית בית הילדים "תקווה". ב-2020 הייתה ממקימות הפורום העסקי איחוד האמירויות-ישראל.
ביוגרפיה
פלר חסן-נחום נולדה בלונדון, שבבריטניה, וגדלה בגיברלטר. היא בתם של סר יהושע חסן, שכיהן כראש השרים של גיברלטר, ומרסל בן-סימון, שניהם יהודים ממוצא מרוקאי. אחותה הצעירה, מרלן חסן נחון, היא חברת פרלמנט גיברלטרית ומנהיגה של מפלגת "גיברלטר ביחד".
חסן-נחום דוברת עברית, ספרדית ואנגלית. בשנת 1991 חזרה ללונדון ללמוד משפטים בקינגס קולג' לונדון, שם כיהנה כנשיאת האגודה היהודית. לאחר שהוסמכה כפרקליטה בשנת 1997, היא התמחתה בלונדון והפכה למנהלת הקמפיין של הסיוע היהודי העולמי.
בשנת 2001 עלתה לישראל. היא נשואה ואם לארבעה.
קריירה עסקית
לאחר שעלתה לישראל במהלך האינתיפאדה השנייה, כיהנה כבכירה בג'וינט ומשנת 2007 כמנכ"לית בית הילדים "תקווה", התומך בילדים יהודים חסרי בית, יוצאי ברית המועצות לשעבר. בהמשך הייתה ממייסדי חברת ייעוץ התקשורת Message Experts שבין רשימת לקוחותיה מובילאיי, NICE, אמדוקס, סיסקו, סימנס, מכבי שירותי בריאות, משרד הבריאות, המוסד לביטוח לאומי ועוד. כחלק מפעילותה לקידום הייטק ותעסוקה בירושלים, כיהנה בדירקטוריון של עמותת "Made in Jerusalem" שמקדמת הייטק ויזמות בבירה.
קריירה פוליטית
בשנת 2013 הצטרפה חסן-נחום למפלגת "ירושלמים" שביקשה להפוך את ירושלים לעיר פלורליסטית ופתוחה. בשנת 2016 נכנסה, כחלק מרוטציה ברשימת סיעת ירושלמים, למועצת העיר ירושלים והובילה את הוועדה לשימור אתרי מורשת. היא כיהנה כיו"ר "ירושלמים" מדצמבר 2017 והצטרפה לקואליציה של ניר ברקת, פחות משנה לאחר שפרשה והפכה ליו"ר האופוזיציה, בעקבות התנגדותה למהלך השביתה של ברקת, במסגרתה לא נאספה אשפה מרחובות העיר כמה ימים. לאחר כניסתה לקואליציה קיבלה את תיק התחבורה ושימור אתרים.
בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2018 הצטרפה חסן-נחום לרשימתו של השר זאב אלקין ממפלגת "ירושלים תצליח", שהוקמה על ידי ראש העיר הקודם בירושלים ניר ברקת.
לאחר הבחירות סיעתה התפצלה וחסן-נחום נותרה בסיעת יחיד. ב־13 בנובמבר 2018 ראש העיר משה ליאון מינה אותה למשנה לראש עיריית ירושלים, כממונה על קשרי תיירות ויחסי חוץ, כולל פילנתרופיה, פיתוח כלכלי בינלאומי, יחסים עסקיים וענייני תפוצות. בין תחומי האחריות של חסן-נחום הוא התאמת שגרירויות חדשות בעיר. היא עובדת מול משרד החוץ האמריקאי על שגרירות ארצות הברית בירושלים ועוזרת לתכנן מחוז שגרירויות בשכונת ארנונה בירושלים. כמו כן היא מכהנת כחברת הנהלה ברשות לפיתוח ירושלים, ומתמקדת בקידום הייטק ותיירות.
באוגוסט 2020 לקראת הסכם השלום בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות הייתה חסן-נחום ממקימות הפורום העסקי איחוד האמירויות-ישראל UAE - Israel Business Council, שפועל ליצירת שיתופי פעולה בין ישראל למדינות המפרץ בתחומי הטכנולוגיה, העסקים והתיירות. באוקטובר 2020 ביקרה בדובאי כחלק ממשלחת של דיפלומטים ואנשי עסקים, ואמרה כי היא פועלת עם ראש העיר ירושלים, משה ליאון, ליצירת מרכז טכנולוגי בינלאומי במזרח ירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש מתמודדת חסן-נחום בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת.
השקפות ודעות
חסן-נחום מגדירה את עצמה כיהודיה דתית וציונית. היא מאמינה שנשים צריכות לקחת חלק בשלטון המקומי, "אני מאמינה באמונה שלמה שעד שנשים לא יהוו 50% מעמדות קבלת ההחלטות העולם שלנו יישאר לא מאוזן. השלטון המקומי משפיע על חיי היומיום שלנו וזה חיוני להחזיק נשים בתפקידים אלה מכיוון שכשנשים סביב השולחן ההחלטות פשוט טובות יותר. " חסן-נחום גם הצהירה שהגדלת ההשתתפות בכוח העבודה ובשיפור החינוך במגזר הערבי הם אתגרים גדולים עבור העירייה.
היא תומכת באוכלוסיות שוליים בישראל כולל נשים חרדיות, מהגרים ואתיופים. היא דיברה בפומבי על פיתוח ירושלים כמוקד טכנולוגיה; סוגיות תחבורה וניידות; יעילות תקציבית; ממשל תקין; ועל זכויותיהם של חולי סרטן. בראיון בשנת 2019 אמרה חסן-נחום כי על רקע משפחתה המגוון היא מסוגלת להבין ולהושיט יד לקהילות שונות: "אני יכולה לכבד את התרבות הערבית, לדבר כמו אנדלוסית ולחשוב כמו אדם לטיני, בריטי ויהודי ספרדי גם יחד."
במהלך הבחירות לרשויות המקומיות 2018, קרא סניף ירושלים המקומי של הליכוד לראש הממשלה נתניהו לחזור בו מתמיכתו בזאב אלקין לראשות העיר, משום שלטענתם "מספר שתיים של אלקין היא הגברת פלר חסן-נחום אשר לפי הפרסומים הינה פעילה בעמותת ‘השגחה פרטית’...ומקורות המימון שלה הם קרן ‘שוסטרמן’, קרן ‘לישטאג’ ו’הפדרציה של ניו יורק’, כאשר ידוע לכל גם הקשר שלהן ל”קרן החדשה לישראל”.
מנחם הכהן ריזיקוב
הרב מנחם הכהן ריזיקוב (או בכינויו יאמהדנונחהים. ה'תרכ"ו, 1866 - ה'תש"כ, 1960) היה רב, פוסק, ומחבר ספר הלכה. הרב ריזיקוב כיהן כרב במנהטן ובברוקלין.
קורות חייו
נולד ב-1866 לרב צבי יוסף רזניק בז'טל ולמד בישיבת וולוז'ין וישיבות בעיר וילנא. החל משנת תרנ"ה, 1895, הוא כיהן כרב בעיר קאזאן אשר ברוסיה במשך 11 שנה עד שנאלץ לברוח מפני פרעות אנטישמיות. הוא הגיע לניו יורק בשנת 1906 כבן ארבעים שנה.
הרב ריזיקוב קיים קשרי מכתבים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסוגיות תורה והלכה. היה לו גם קשר מכתבים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ומהם הוא דורש ראשי תיבות של שם הנשיא וחיבתו של שתי המפלגות בקונגרס האמריקני - הרפובליקניםוהדמוקרטים.
רעיוניו על הכהונה
בערוב ימיו, בשנת ה'ת"ש, הדפיס הרב מנחם הכהן את חיבורו "הכהנים הלוים", בו הוא מאריך בחיבת הקדוש ברוך הוא לכהנים בני אהרן, ומציע לכהנים לערוך יום צום ותפילה לקדוש ברוך הוא להשגיח על דיכוי עם ישראל בידי הנאצים ולנקום באויבי העם.
בספר הוא גם מציע לאחיו הכהנים לקנות שטח בארץ ישראל להקים יישוב של כהנים. בשנת ה'תש"ח הוא גם הדפיס ספר על עבודת הכהנים בבית המקדש בשם "תורת הכהנים".
ילדיו
הרב מנחם ריזיקוב נשא לאישה את עטל בת ר' שלום, ונולדו להם שבעה ילדים:
ישראל באירוויזיון 1986
ישראל השתתפה באירוויזיון 1986 עם השיר "יבוא יום" בביצוע של שרי צוריאל ומוטי גלעדי בעיר ברגן שבנורווגיה.
קדם אירוויזיון 1986
קדם-אירוויזיון 1986 הייתה התחרות לבחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 1986, שנערך באותה שנה בברגן, נורווגיה. התחרות התקיימה ב-16 במרץ 1986 בתיאטרון ירושלים, בהנחיית רבקה מיכאלי ודניאל פאר.
בתחרות השתתפו 12 שירים, ומתוכם נבחר השיר "יבוא יום" לייצג את ישראל באירוויזיון. השיר בוצע על ידי הצמד מוטי גלעדי ושרי צוריאל, אשר גברו על שירים שזכו מאוחר יותר להצלחה רבה יותר, ובהם "שביל הבריחה" של ריטה ו"הלוואי" של בעז שרעבי שהגיע למקום האחרון.
בעיתון מעריב פורסם כי ריטה תשיר בקדם את השיר "העיר הגדולה", אך היא שרה את השיר "שביל הבריחה". במהלך הופעתה של ריטה היא הפשילה מעט את הג'קט הצהוב שלבשה וחשפה את כתפה, צעד שנתפס כנועז, מה שעורר הדים רבים לאחר התחרות.
החלק האומנותי
במסגרת החלק האומנותי הופיעה להקת המחול הייצוגית "שלום 86' תל אביב" עם קטעים מתוך המחזמר "כנר על הגג".
שלב הניקוד
ניקוד השירים התבצע על ידי 7 נקודות שיפוט אזוריות המפוזרות ברחבי הארץ.
כל נקודת שיפוט חילקה לשירים נקודות על-פי המדרג הבא: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10 ו-12 נקודות.
באירוויזיון
מוטי גלעדי ושרי צוריאל היו ה-11 בסדר ההופעה בתחרות, לאחר שווייץ ולפני אירלנד. בתום ההצבעה השיר קיבל 7 נקודות, והגיע למקום ה-19 מתוך 20 מדינות משתתפות. זה היה ההישג הגרוע ביותר של שיר שישראל שלחה לתחרות עד לאותה עת.
גיבון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יוסף לואידור
יוסף לוּאִידוֹר (1893 – 2 במאי 1921) היה סופר וחלוץ עברי. פרסם מאמרים, סיפורים ותרגומים. נרצח ביפו במאורעות תרפ"א.
חייו האישיים
יוסף לוּאִידוֹר (ברוסית: Люидоръ) נולד בגליציה (לפי מקורות אחרים בלודז'). חי בלודז'. בגיל צעיר עלה ארצה, ועבד כפועל חקלאי במושבות העלייה הראשונה, בהן עין-חי. במקביל עסק גם בכתיבה ספרותית. כאשר חש שאינו מצליח להשתלב בחברה החלוצית בעלת האווירה הקבוצתית, הפך העיסוק בספרות למרכזי יותר בעבורו. בכ"ד בניסן תרפ"א, 2 במאי 1921, נרצח יחד עם יוסף חיים ברנר, צבי שץ, וחברים נוספים מחבורתו של ברנר כאשר ניסו להיחלץ מהבית המבודד בפאתי יפו בו התגוררו. גופתו נמצאה ביום שלאחר הרצח, אך, כמו כל גופות הנרצחים בבית, לא נאספה, וכשחזרו לאסוף את הגופות בימים שלאחר מכן, התברר שגופתו נעלמה. בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב קבוע ציון לזכרו בקבר אחים א'.
דמותו בזכרונות בני העלייה השנייה
דוד בן-גוריון תיעד בזיכרונותיו את סיפור אובדן גופתו של לואידור בימים שלאחר הרצח. הוא עמד בקשר מכתבים עם אביו של לואידור, ובהם התנצל בפניו על כישלונו בהרשעת הרוצחים ובמציאת הגופה, למרות המאמצים ללכידת הרוצחים, להבאתם לדין ולהעמדת הקטגורים הטובים ביותר בארץ כנגדם במשפט.
יעקב יערי היה אחד מידידיו הקרובים הבודדים של לואידור, והוא סיפר על הליכותיו הביישניות והזרות, על היחס הלעגני לו זכה מחבריו לעבודה החלוצית, על התבודדותו והתמקדותו הגוברת בעבודה הספרותית על חשבון העבודה החלוצית. סיפור יוצא דופן מסופר על ידי יערי באשר לחוויה מכריעה בחייו של לואידור: פעם אחת שחה אל תוך הים וכמעט החליט להישאר שם עד שימות, אך דבר מה קרא לו לחיות בכל מחיר, והוא חזר בשחייה ליבשה.
כתביו
כתביו מתמקדים בדמויות בודדות היוצרות חיים עצמאיים בכוחה של עשייה, דמויות המנודות מהעולם הקבוצתי בעל האידיאות החולניות ושבות למקורות האליליים של התרבות האנושית. כחלק מזרם הכתיבה של קנוט האמסון, היה גם הוא קרוב לתורתו של פרידריך ניטשה באשר לשלילת הרציונליות, חיוב האינסטינקטים הקמאיים וקידוש הדם והאדמה. יש המכנים אותו "מבשר הכנענים". בשנת 1976 כינס דב לנדאו את סיפוריו של יוסף, וכתב מבוא "לתולדותיו ולדמותו".
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מולי קרמר
מולי קרמר (בגרמנית: Molly Cramer; 25 ביוני 1852 – 18 בינואר 1936) הייתה ציירת פרחים, נוף ודיוקן גרמנית. מאומנת במסורת ההולנדית הישנה, היא פנתה לאימפרסיוניזם בשנותיה האחרונות.
קורות חייה
מולי קרמר הגיעה ממשפחת סוחרים עשירה בהמבורג. יחד עם אחותה, הציירת הלן קרמר, היא יכלה להתחיל להתאמן כציירת רק לאחר מות אביה בשנת 1882. המורה הראשון שלה היה האמן מהמבורג תיאובלד ריפסל, ואחריו הציירים קרל רודק והינריך ראג'. בשנת 1890 נסעה לאנטוורפן להתאמן אצל אג'ן יורס, שלימד במסורת בית הספר ההולנדי. בעיקר ציירה איתו טבע דומם פרחוני.
כשחזרה להמבורג היא משכה את תשומת לבו של מנהל הגלריה לאמנות אלפרד ליכטוורק כציירת פרחים ופירות. בהתאם לכוונותיו של ליכטוורק היא עבדה בעיקר עם הצומח המקומי במקום לשחזר את הצומח מזרי פרחים מלאכותיים או מיובשים המשמשים לקישוט, שהיו פופולריים בסגנון עיצוב הפנים של הנס מקרט.
קרמר הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
משנת 1898, קרמר הפנתה את תשומת לבה לנושאים חדשים ועבדה על נופים ודיוקנאות. הסגנון שלה הפך לאימפרסיוניסטי. עם זאת, טבע דומם פרחוני נותר עדיין במוקד עבודתה.
במקביל, בית האחיות קרמר הפך למקום מפגש של אמנים וחובבי אמנות. בנוסף, מולי קרמר קידמה אמנים צעירים בקניית יצירותיהם ומימנה גם סיורים לימודיים עבור ארנסט איטנר.
קרמר הציגה את ציוריה במוסקבה, בודפשט, לונדון ושיקגו.
לקראת סוף חייה סבלה מירידה ברמת חייה ונאלצה למכור ציורים מהאוסף שלה. בסופו של דבר היא גרה עם קרוב משפחה צעיר יותר ונפטרה ב-18 בינואר 1936 בהמבורג.
המצבות של הלן ומולי קרמר נמצאות בבית העלמין בהמבורג אוהלדורף בגן האישה.
יהודה פיקמן
יהודה פיקמן (17 בדצמבר 1948 – 8 בספטמבר 1968) היה קצין תותחנים, שלחם בחזית המצרית במלחמת ההתשה ונפל בקרב. על פעולתו בימי המלחמה עוטר פיקמן בעיטור המופת.
ביוגרפיה
יהודה פיקמן נולד בתל אביב. הוא נקרא על שם דודו יהודה ביטנסקי, שהיה אחד מנופלי מחלקת הל"ה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר תיכון חדש. היה פעיל בתנועת הצופים ועסק בטניס ובשחמט.
פיקמן התגייס לשירות צבאי באוגוסט 1966. הוא השתתף בכיבוש השומרון במלחמת ששת הימים. לאחריה הוסמך לקצין ושירת בגדוד התותחנים 404.
ב-8 בספטמבר 1968 ירה הצבא המצרי אש ארטילרית כבדה אל עמדות צה"ל בקרבת תעלת סואץ. פיקמן נמצא באותו יום בצריח של מסגד בעיירה קנטרה. הוא שימש כקצין תצפית של הארטילריה הישראלית והמשיך לטווח אותה גם כשפגעה אש מצרית בעמדתו. לבסוף נפגע מהאש הארטילרית של האויב ונהרג. בתקרית באותו יום נפלו תשעה חיילים ישראלים נוספים.
הנצחה
שמו של פיקמן הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת נופלי חיל התותחנים בזכרון יעקב, בגן הבנים בתל אביב ובאנדרטה בבית הספר התיכון שבו למד.
דונה
ראו גם
}}
אברבאיה
אַבּרָבָאיָה הוא שם משפחה יהודי.
המשפט (סדרת טלוויזיה)
המשפט (באיטלקית: Il processo), הוא סדרת טלוויזיה איטלקית שיצר אלסנדרו פברי, בשיתוף פעולה של לורה קוללה ואנדריקו אודנינו. הסדרה זמינה בשירות הזרמת המדיה Mediaset Play ובנטפליקס.
עלילה
בסדרה מוצגת תובעת מצליחה בשם אלנה גררה. בכוונתה לקחת הפסקה מהעבודה כדי לנסוע לניו יורק בה מתגורר בעלה. עם זאת, התוכנית לא תמומש מכיוון שמוקצה לה מקרה עדין מאוד שהקורבן הוא אנג'ליקה, ילדה בת שבע עשרה. במשפט היא מתעמתת עם עורך דין פלילי ידוע בשם רוג'רו בארונה, שנשכר כסנגור על ידי אישה אמידה מאוד, לינדה מונקו, המואשמת בהריגתה של אנג'ליקה.
הפקה
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין חברת Lucky Red ורשת RTI.
צילומים
הסדרה צולמה בעיר מנטובה. כמה סצינות צולמו ברומא.
פיסטיצ'י
פיסטיצ'י (באיטלקית: Pisticci או Pestìzze בדיאלקט המקומי) היא עיר וקומונה בנפת מטרה שבמחוז בזיליקטה. העיר היא השנייה במספר תושביה בנפה (אחרי מטרה עצמה) והרביעית במחוז כולו.
בגלל מיקומה, העיר נפגעה בעבר מספר פעמים ממפולות הרים, מהגדולות שבהם היו בשנים 1688 ו-1973, כשחלקים גדולים מהעיירה נקבר תחת הבוץ.
משבר הקיבוצים
משבר הקיבוצים הוא כינוי למשבר כלכלי חריף שחוו וחווים חלק גדול מהקיבוצים בישראל. המשבר החל בתחילת שנות השמונים והתעצם לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, בה נעצרה האינפלציה, והתאפיין בצבירת חובות גדולים מצד הקיבוצים ובכושר החזר נמוך. למשבר התלוו, בחלק מהקיבוצים, גם משברים חברתיים ודמוגרפיים. בשנים 1989 ו-1996 חתמו ממשלת ישראל, הבנקים והתנועות הקיבוציות על הסדר הקיבוצים, שני הסדרי חוב שנועדו לסייע בפתרון המשבר. המשבר הכלכלי והדמוגרפי היה זרז עיקרי לתהליכי השינוי העוברים על חלק גדול מהקיבוצים החל משנות התשעים.
לצד הקיבוצים שנקלעו למשבר ישנה קבוצת קיבוצים לא קטנה, אשר נראה כי המשבר פסח עליהם. קיבוצים אלו נשארו ברובם נאמנים לדרך ולערכים המסורתיים של הקיבוץ וחלקם הגדול סייע עד 2013 בפירעון חובות הקיבוצים החלשים. במיוחד ניתן לציין את תנועת הקיבוץ הדתי, אשר מרבית קיבוציה לא נפגעו במשבר הקיבוצים, בשל המדיניות התנועתית להימנע מרווחים שאינם פרי עמל יצרני.
הרקע ההיסטורי למשבר
משבר הקיבוצים בשנות השמונים לא היה המשבר הכלכלי הראשון של הקיבוצים. קדמו לו משברים רבים, שבעקבותיהם באו גם הסדרי חובות רבים. הסדר החובות הראשון בוצע בשנת 1924 והסדר החובות הבא היה בסוף שנות החמישים. בעקבות משברי התנועה הקיבוצית, הוקם במשרד החקלאות אגף שתפקידו היה לבצע תוכנית הבראה בקיבוצים. אגף זה פיתח ב-1958 את תוכנית האשראי המרוכז, שבמסגרתה הוצמד כל קיבוץ ל"בנק מרכז". שלושת הבנקים המרכזים היו בנק הפועלים, בנק לאומי ובנק החקלאות. באותו הסדר חובות נמחק חלק מחובו של כל קיבוץ, וחלקו האחר של החוב נפרס מחדש, כשהבנק המרכז אחראי למתן אשראי לפיתוח הקיבוץ.
בכל אותן שנים התגבשה ההכרה בממשלת ישראל, בבנקים ובתנועות הקיבוציות, כי הממשלה ערבה, למעשה, לחובות הקיבוצים, ותדאג בדרך כזו או אחרת לפרעונם מול הבנקים. הכרה זו התגבשה במהלך השנים שבהן שלטה הממשלה באופן מוחלט בשוק ההון, ודאגה להקצות אשראי למטרות נבחרות על-פי סדר העדיפויות שלה. כפי שמתאר זאת אתר משרד האוצר: תפקידם של הבנקים במערכת היה טכני: הם שימשו צינור להזרמת האשראי הממשלתי בלי שיבצעו למעשה הערכת סיכוני אשראי כפי שמתבקש במערכת של שוק חופשי.
בנוסף על האשראי הישיר שקיבלו מהבנקים נהנו הקיבוצים גם מאשראי שהגיע מקרנות תנועתיות, ומארגוני הקניות הארציים והאזוריים שהקימו. במסגרת אותו אשראי נחתמו ערבויות שכונו "ערבויות סדין", שבהן כל קיבוץ ערב לחובות הקרנות התנועתיות, ובאמצעות מנגנון זה לחובות כלל הקיבוצים. "ערבויות סדין" אלו הקנו למערכות הפיננסיות בקיבוצים ובבנקים את ההרגשה כי ניתן יהיה להתגבר בעתיד על כל משבר.
הרקע הכלכלי למשבר
בדיון שהתפתח בעקבות משבר הקיבוצים הועלו הסברים שונים לפריצתו. הבנקים, באופן טבעי, וחלקים גדולים בציבור הישראלי, ראו בהתנהלות הקיבוצים את הסיבה העיקרית למשבר, בעוד שהקיבוצים נטו, באופן טבעי, להטיל חלק גדול מהאחריות על הבנקים ועל הממשלה.
הטענות העיקריות שהופנו כלפי הקיבוצים התייחס לנקודות הבאות:
הטענות שהופנו כלפי הבנקים היו:
כלפי הממשלה נטען כי תוכנית עצירת האינפלציה שהופעלה ביולי 1985 הייתה דרסטית מדי וגרמה לריבית ריאלית של מאות אחוזים, מצב שפגע במיוחד בסקטור החקלאי שבו קיימים צורכי אשראי מובנים כתוצאה מ"תהליך הייצור" החקלאי הנמשך על-פני חודשים רבים. כמו כן חלק מההשקעות בחקלאות מניבות פירות רק אחרי שנים, למשל במטעים ובגידול בקר וצאן, וגם תעשייה מוכוונת יצוא שאותה עודדה הממשלה מצריכה אשראי ניכר.
התפתחות המשבר בשנות ה-80
במאי 1977 עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר עשרים ותשע שנות שלטון מפלגת העבודה. ראש הממשלה החדש, מנחם בגין, מינה את שמחה ארליך, מסיעת הליברלים בליכוד, לתפקיד שר האוצר. ארליך הנהיג רפורמות כלכליות, שכוונו לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מניהול על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר. בעקבות הצעדים הכלכליים שננקטו, שלא לוו בצמצום תקציבי הממשלה, זינקה האינפלציה מ-34 אחוז ב-1977 ל-131 אחוז בשנת 1980.
חלק גדול מגזברי הקיבוצים הבין שבמציאות כזאת משתלם לקבל הלוואה לא צמודה בריבית ריאלית בגובה סביר ביחס לשיעור האינפלציה ששרר במשק באותה עת, לרכוש בכספי ההלוואה טרקטור, או מכונה למפעל, ולהניח, כי בגלל המשך דהירת האינפלציה והאצתה, החזר ההלוואה יהיה בפועל בריבית ריאלית שלילית. תופעה זו, בצירוף היכולת לגייס אשראי בקלות יחסית, הביאה להשקעות כבדות ולא תמיד נחוצות, בעיקר בתעשייה, אך גם בחקלאות.
נוסף על-כך, באוקטובר 1983 צנחה הבורסה, ונסגרה לתקופת מה, בעקבות משבר מניות הבנקים. נפילת הקרנות של התנועות הקיבוציות במשבר זה הייתה קשה והן ספגו הפסדים כבדים.
אחרי הבחירות ב-1984 הורכבה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של שמעון פרס, כאשר בתפקיד שר האוצר כיהן יצחק מודעי. ממשלה זו השכילה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים לעסקת חבילה, שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית והופעלה ביולי 1985, כאשר היא כוללת קיצוץ של 30 אחוז בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים. הייתה זו תוכנית של הרגע האחרון, שכן החל מתחילת 1985 החל המשק הישראלי מסתחרר לקראת התמוטטות כלכלית ממש. הייתה זו גם התוכנית הראשונה שכללה צעד ממשי של קיצוץ בהוצאה הממשלתית. להפתעת רוב הציבור, התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות. משיעור של למעלה מ-400% בשיאה, צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100 אחוז, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48 אחוז ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15–20 אחוז בשנה. אולם, הצלחה זו אמנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי. כלומר, הממשלה הצילה, מצד אחד, את המגזר שעבר לבעלותה משום שהפך חדל פירעון ב-1983, הבנקים, אך יחד עם זאת גרמה להאטה בפעילות חלק מהמגזר היצרני ולגידול בשיעור האבטלה. עסקת החבילה הייתה אמורה לכלול מנגנונים למניעת השפעות אלו, אולם מנגנונים כאלה לא הופעלו.
הסדר הקיבוצים
לאחר בחירות 1988 היו נציגי הקיבוצים והמושבים בין הגורמים החשובים בתוך מפלגת העבודה שלחצו על שמעון פרס להעדיף את משרד האוצר על משרד החוץ מתוך תקווה שיסייע לתנועות אלו להיחלץ ממצבן הכלכלי הקשה.
להסדר הקיבוצים הראשון קדמו ניסיונות ליצירת תוכניות לפתרון הבעיה, בהן ועדת רביד, בראשות שמעון רביד. בתחילה היה הניסיון של התנועות הקיבוציות לפתרון הבעיה בתוך עצמן, ולאחר מכן בשיתוף עם הבנקים, אולם תוכניות אלו לא נשאו פרי. בסוף 1989, לאחר שנה שלמה של דיונים, בין התנועות הקיבוציות, הבנקים והאוצר הושג הסדר משולש שעקרונותיו המרכזיים היו:
בפועל, לא בוצעו כל המחיקות שנקבעו. הריבית שהושתה על החוב שנותר גם היא הייתה גבוהה ממה שנקבע בהסדר, חלק גדול מהקיבוצים לא הצליח לעמוד בכושר ההחזר שנקבע לו וחובם הלך וגדל. כבר בתחילת שנות התשעים החלו דיונים על הסדר נוסף. בסופו של דבר, הוחלט כי "ההסדר המשלים" יתחיל ב-1994, אולם ההסכם עצמו נחתם רק ב-1996. בהסדר המשלים נקבעו העקרונות הבאים:
בשנים שחלפו מאז חתימת ההסדר המשלים, ועד סוף 2003, הצטרף להסדר רוב מוחלט של הקיבוצים מתוך 135 קיבוצים שאמורים היו להיכנס להסדר. בדצמבר 2006 הצטרף הקיבוץ האחרון להסדר המשלים. על פי כנס שערך מטה הסדר הקיבוצים במאי 2007 נמחקו בתקופה שבין דצמבר 1989 ובין דצמבר 2006, חובות בסך 14.95 מיליארד ש"ח ל-213 קיבוצים. בנוסף, נמחקו חובות בסך 3.6 מיליארד ש"ח לתאגידים שבשליטת הקיבוצים. בנטל המחיקות נשאו הבנקים (62%) והמדינה (38%). חוב הקיבוצים השונים שנפרס בהסדר (עד שנת 2013), עמד על ב-8.3 מיליארד ש"ח וחלק גדול ממנו הוחזר עד מאי 2007. באותו כנס פרסם מטה הסדר הקיבוצים כי בהסדר המשלים השיבו 45 קיבוצים למדינה 19.1 אלף דונם קרקע בעלת פוטנציאל נדל"ני. ההסדר עורר לא מעט ביקורת בציבור הישראלי. רבים טענו כי יש בהסדר זה משום העדפה של מגזר מסוים, והוא המפלה עסקים רבים שהתמוטטו באותן שנים כתוצאה ממדיניות הממשלה. עם זאת, יש לזכור כי ההסדר שרת לא רק את הקיבוצים, אלא גם את הצדדים האחרים להסכם. הבנקים, שחוב הקיבוצים הענק העיק עליהם מאוד ואיים למוטט את חלקם, שיפרו את מצבם הפיננסי בעקבות העברת פקדונות הממשלה אליהם. לטענת צבי זיו, מנכ"ל בנק הפועלים באותה עת, עמד אז חוב הקיבוצים לבנק על סכום כפול מהונו העצמי של הבנק. ראש מטה הסדר הקיבוצים, ישראל עוז, טען באפריל 2007 כי: "הסדרי החובות לקיבוצים ולמושבים (שנערכו בהיקפים דומים) איפשרו את הפרטת מערכת הבנקאות והתמורות והתועלות שהשיגה המדינה ממכירת החזקותיה במערכת הבנקאות גבוהות מעלות הסדרי החובות לאוצר המדינה.". כמו כן, בעקבות ההסדר הם הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את גביית החוב מקיבוצי ההסדר בהשוואה לזמן שלפני חתימת ההסדר המשלים. הממשלה שהחזיקה בבעלות על הבנקים לאחר הלאמתם בעקבות משבר המניות הבנקאיות, נהנתה מהסדרת חובות הבנקים ומהפיכתם לנכס אטרקטיבי שניתן למוכרו במחיר נאה. עוד יש לזכור כי הסדרים כאלו נעשו עם מגוון מוסדות אחרים, כגון מפעלים, קונצרנים (כדוגמת "כלל" ו"כור"), ועם רשויות מקומיות אחרות.
מצב הקיבוצים לאחר הסדר הקיבוצים
כבר בדיונים שקדמו להסדר הקיבוצים, התנגד חלק לא מבוטל מראשי התנועה הקיבוצית להסדר, בטענה שהוא גוזר כליה על הקיבוצים, משום שכושר ההחזר שנקבע להם גבוה מדי ולא יאפשר צמיחה מחודשת. במידה מסוימת, ניתן לומר שהצדק היה איתם כיוון שבפועל, למרות שיפור בביצועים העסקיים של חלק גדול מהקיבוצים בשנים שלאחר החתימה על ההסדר, חלק גדול מקיבוצי ההסדר התקשו לעמוד בפירעון החוב שנקבע להם, ונדרשו להסדרים פרטניים מול חלק מהבנקים לפריסת החוב שבפיגור לתקופה נוספת. בנוסף, מרכיב חשוב בהחלטות על עזיבת הקיבוץ שקיבלו חלק גדול מחברי הקיבוצים בשנות התשעים, במיוחד חברים שמלאו תפקידים מרכזיים בקיבוציהם, היה ראייתם את הקיבוץ, תחת ההסדר, כגוף אשר אפשרויות צמיחתו מוגבלות, ואשר רמת החיים האישית של החבר בו תהיה קפואה במשך כל שנות ההסדר (עד שנת 2013).
מאידך, יש הטוענים שהסדרי החוב שלוו בשנים הראשונות בבקרה ופיקוח על התנהלות הקיבוצים מצד הבנקים, הביאו בסופו של דבר להתנהלות כלכלית נכונה יותר בחלק גדול מהקיבוצים, דבר שאיפשר להם לשפר את ביצועיהם העסקיים בשנים האחרונות. העיד, למשל, צבי בן-משה, כי "כשעסקתי עם חבריי בהסדר הקיבוצים, שהיה הסדר חוב במונחים אסטרונומיים, היה ויכוח בין אלו שתמכו במאבק ארוך ובלתי מתפשר בבנקים ובממשלה, כדי שנראה לכולם ולעצמנו כמה אנחנו צודקים וכמה הבנקים והמדינה 'דפקו' אותנו. באותו זמן אמר לי דובי הלמן, שותפי לתפקיד מזכיר תק"ם: "במאבקים כאלה מנצח מי שיש לו זמן. לממשלה היה זמן, לבנקים שכבר הפרישו את החוב כחוב אבוד, גם היה את כל הזמן שבעולם. לקיבוצים, ובעיקר לחברי הקיבוצים, לא היה זמן, השבר היה גדול, צעירים עזבו, הצמיחה נפסקה, חלק גדול מהקיבוצים היו במחנק אשראי, רמת החיים ירדה או הוקפאה והיה הכרח לשנות את העקומה היורדת, ולכן החלטנו לחתום על ההסדר, שהיה קשה, לא אידיאלי ולא צודק, אבל עצר את שטף הדם ומשם התחילה הדרך לשינוי וצמיחה."
מפרסום שהוציאה התנועה הקיבוצית ביולי 2004 עולה, כי קיימת בתנועת הקיבוצית מגמת שיפור בנתונים הכלכליים, וכי החל משנת 2003 נבלמה הירידה הדמוגרפית שאפיינה את התנועה הקיבוצית בעשרים השנים האחרונות. למרות הנתונים החיוביים בפרסום זה, כדאי לציין שמדובר בממוצעים וכי על פי פרסום של "ברית פיקוח" (גוף המבקר את הדוחות הכספיים של חלק גדול מהקיבוצים) מינואר 2005, ניתוח הדוחות הכספיים של מעל ל-200 קיבוצים מצביע על שונות גדולה בין הקיבוצים ובנוסף, עולה מן הדו"ח, כי "שליש מהקיבוצים נמצאים בהפסד תפעולי מתמשך ומצבם מדאיג מאוד".
בינואר 2008, לאחר השלמת עסקת מכירת תנובה, מילאה התנועה הקיבוצית את חלקה בהסדר הקיבוצים והשיבה 25% מההחזקות שברשות קיבוציה למדינה שערכן היה שווה ל-100 מיליון דולר. במקביל, נערכו הסדרי חובות חדשים למספר קיבוצים על בסיס הכספים שהגיעו לאותם קיבוצים בעקבות המכירה, והוקצו לפירעון חוב שבפיגור למערכת הבנקאית ולסוכנות היהודית.
ביולי 2010 הושלם באמצעות המטה להסדר הקיבוצים "ההסדר שלישי", שנקרא גם "ההסדר הפרטני", בין מספר קיבוצים שהתקשו לעמוד בתנאי ההסדרים הקודמים, לא הצליחו לפרוע את חובותיהם ואף הגדילו אותם, ובין המערכת הבנקאית. ההסדר נערך ללא מעורבות המדינה והשתתפו בו גם ארגונים אזוריים בבעלות הקיבוצים, שניצלו את חוסנם הפיננסי כדי לסייע לקיבוצים לבנות הסדרים חדשים. בעקבות הסדר זה נמחקו חובות של 815.9 מיליון ש"ח ונפרעו 738.1 מיליון ש"ח. בכך, עלה סך סכום המחיקות בהסדרי הקיבוצים השונים מ-1989 לסך של 19.5 מיליארד ש"ח.
הארשקוט
הארשקוט (בהונגרית: Hárskút) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי הארשקוט
בהארשקוט חיו יהודים בודדים בתקופות זמן שונות.
עדנה מיטווך-מלר
עדנה מיטווך-מלר (נולדה ב-יולי 1946) היא משוררת, מתרגמת, עורכת ספרותית ומוזיקלית ישראלית ומייסדת הוצאת הספרים "בת-קול".
ביוגרפיה
מיטווך-מלר פועלת בתחומים המשלבים בין שירה ומוזיקה לאמנות פלסטית. עוסקת בהוראת קריינות, עריכה ותרגום. תרגמה שירה קלאסית ומודרנית מאנגלית, צרפתית וגרמנית. וכן שיריה הולחנו ותורגמו לשפות שונות, ופורסמו במוספים לספרות, בכתבי-עת ואנתולוגיות. כמו כן, עסקה בבחירת רומנים ועריכתם מהשפה האנגלית ובעריכת תוכניות מוזיקליות של תזמורות קאמריות וסימפוניות וכתיבה עבור החינוך המשולב והחינוך המיוחד. בין היתר, היא מתמחה במיצגי שירה המשלבים מוזיקה קלאסית, ג'אז וזמר ישראלי.
אוסובוקו
אוסובוקו (מאיטלקית: Osso buco, עצם חלולה) הוא תבשיל איטלקי, מהעיר מילאנו בלומברדיה. התבשיל עשוי בשר שוק עגל, ושמו נגזר ממראה העצם עם מח העצם.
עדנה מיטווך-מלר
ביוגרפיה
בשנת 1991 ייסדה יחד עם גילה אוריאל את הוצאת הספרים "בת-קול". מיטווך-מלר היא חברה הוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים, סגן יו"ר האגודה וכן יו"ר ועדת התערוכות והמיצגים, חברת אקו"ם ופא"ן.
אוסובוקו
לצורך הכנת התבשיל משתמשים בשוק שנחתכה לרוחבה, לפרוסות מעוגלות בעובי שבין 3 ל-6 ס"מ. פרוסות השוק מושחמות ולאחר מכן מבושלות ביין לבן ועשבי תיבול בסיר מכוסה.
עדנה מיטווך-מלר
ביוגרפיה
מיטווך-מלר זכתה בשנת 1996 ב"פרס האישה היוצרת" מיסודם של ויצו תל אביב וגילה אוריאל. באותה השנה זכתה למענק קרן עמו"ס עבור סופרים ומלומדים בחסות בית הנשיא. בשנה שלאחריה ושוב בשנת 2002 קיבלה מענק קרן תל אביב לאמנויות על שם יהושע רבינוביץ ובשנת 2001 קיבלה מענק מקרן גולדברג של הקרן הקיימת.
החוקרת מור אלטשולר מתארת את שירתה של מיטווך-מלר כשירה ה .
אוסובוקו
כיום יש המכינים אוסובוקו מבשר טלה או בשר חזיר.
עדנה מיטווך-מלר
ביוגרפיה
מיטווך-מלר הייתה נשואה למשורר והמנצח עמוס מלר שנפטר ב-23 בינואר 2007. היא אם לאדם ולארה.
צ'יפריאנו דה רורה
חייו
מחקר עכשווי קבע את מקום הולדתו כרונסה (Ronse), עיר בפלנדריה, ממש על הגבול הלשוני בין האזורים דוברי הצרפתית לאלה הדוברים פלמית, ונראה שנולד למשפחה עשירה. אין ידע ממשי על ראשית הכשרתו המוזיקלית, אם כי מחקר מסוים מרמז לקשר עם מרגרט מפארמה, שנסעה לנאפולי בשנת 1533 להינשא לבן משפחת מדיצ'י. ייתכן שדה רורה נלווה אליה והשתלם במוזיקה באיטליה; לחלופין, ייתכן שרכש את הכשרתו המוזיקלית באנטוורפן. זה מכבר הועלתה טענה, לפיה למד בוונציה אצל אדריאן וילארט ושר שם במקהלת הקתדרלה, אבל קשה למצוא ראיות התומכות בהשערה זו; עם זאת, זמר בתקופה מוקדמת זו בסאן מארקו לא היה מותיר בהכרח ראיות לפועלו. בשנת 1542 שהה בברשה, שם נשאר כנראה עד 1546; במהלך תקופה זו החל לעשות לו שם כמלחין, בעקבות פרסום ספר מדריגלים ושני ספרי מוטטים, שהתקבלו בהערכה רבה.
בשנת 1547 התקבל לשירותו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה כמנצח מקהלה. ז'אק דה ורט היה בין תלמידיו שם, וכמוהו גם לוצאסקו לוצאסקי, ראש וראשון למה שיהיה בהמשך לאחד המוסדות המוזיקליים המתקדמים ביותר באיטליה של שלהי הרנסאנס.
כשארקולה הלך לעולמו בשנת 1559, הציע רורה את שירותי ליורשו, אלפונסו, אבל הדוכס החדש סירב ומינה במקומו את פרנצ'סקו דלה ויולה.
משנת 1560 עד 1563 עבד רורה אצל מרגרט מפארמה בבריסל ואצל בעלה אוטאביו פארנזה בפארמה. ב-1562 התמנה למנצח מקהלה בקתדרלת סן מרקו בוונציה, אבל התפטר בשנת 1564 וחזר לפארמה, שם מת.
אנסטסיוס דוניס
קריירה מוקדמת והמעבר ליובנטוס
דוניס שיחק כבר מגיל ארבע בפנאתינאיקוס, ובמשך 13 שנים השתייך לקבוצות הילדים והנוער של המועדון. בשנת 2013, כשהיה בן 17, עזב את פנאתינייקוס וחתם ביובנטוס מהסרייה א', ששילמה עבורו לפנאתינייקוס 300 אלף אירו. דוניס הפך במהרה לשחקן חשוב בקבוצות הנוער של יובנטוס, והחל משנת 2015 השתייך לקבוצה הבוגרת, בה לא ערך הופעות כלל. במהלך 2015 הושאל דוניס לססואולו, אף היא מהסרייה א', אך לא ערך בשורותיה הופעות.
צ'יפריאנו דה רורה
יצירות והשפעה
רורה נודע אמנם בעיקר במדריגלים האיטלקיים שלו, אך כתיבתו הייתה פורייה גם בתחום המוזיקה הדתית, הן במיסות והן במוטטים. נקודת המוצא שלו הייתה במוזיקה של ז'וסקן דה פרה, והוא פיתח רבות מן הטכניקות שלו בעקבות סגנונו של המלחין הוותיק ממנו. נוסף לחמש מיסות, כתב בסביבות 80 מוטטים, הרבה מזמורי תהילים, מוטטים חילוניים ופסיון על פי יוחנן.
פרסומו המתמשך של רורה בא לו, מכל מקום, מן המדריגלים שחיבר. הוא היה, ללא עוררין, מחבר המדריגלים בעל ההשפעה הרבה ביותר באמצע המאה ה-16. הוא כתב יותר מ-120 מהם, בסך הכול עשרה ספרים נפרדים, שיצאו לאור בין 1542 ל-1565; מדריגלים אחרים התפרסמו בנפרד. רובם כתובים לארבעה או חמישה קולות, אחד לשישה ואחר לשמונה; נימת כתיבתו נוטה לכובד ראש, בייחוד בניגוד לאופי הקליל ששיוו ליצירתם כותבי המדריגלים המוקדמים כמו יאקוב ארקאדלט ופיליפ ורדלו.
אנסטסיוס דוניס
פ..צ. לוגאנו
בקיץ 2015 חזר דוניס ליובנטוס לאחר ההשאלה לססואולו, והושאל שוב, הפעם לעונה אחת בפ.צ. לוגאנו מליגת העל השווייצרית. דוניס הבקיע צמד בחצי גמר הגביע השווייצרי מול פ.צ. לוצרן וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר ראשון מזה 23 שנים. במאי 2016 הבקיע דוניס שער מול פ.צ. סנט גאלן במחזור האחרון של העונה, שהציל את לוגאנו מירידה, על חשבון פ.צ. ציריך שנשרה לליגת המשנה. כעבור ארבעה ימים, הפסידו דוניס ולוגאנו 0–1 בגמר הגביע לאותה פ.צ. ציריך. את עונת 2015/16 סיים דוניס עם שמונה שערים ושבעה בישולים ב-29 הופעות בכל המסגרות. בתום עונת ההשאלה, חזר דוניס ליובנטוס.
צ'יפריאנו דה רורה
יצירות והשפעה
נוסף לכך התנסה רורה בכרומטיות, שהייתה לאופנה באמצע המאה. הוא היה קונטרפונקטיסט מחוכם והשתמש בטכניקות קנון, חיקוי ולמעשה בכל משאבי הפוליפוניה כפי שהתפתחו בראשית המאה ה-16 לכתיבת מוזיקה לטקסטים חילוניים. השפעת סגנונו של רורה ניכרת בעליל בכתיבתם של לאסוס, פלסטרינה, פיליפה דה מונטה ואפילו קלאודיו מונטוורדי, המאוחר בהרבה. כדברי המוזיקולוג המפורסם אלפרד איינשטיין בספר "המדריגל האיטלקי" (1949):
רורה חיבר גם מוטטים חילוניים בלטינית, צורת "כלאיים" חריגה יחסית באמצע המאה ה-16, המקבילה למדריגל הדתי, ה"מדריגלה ספיריטואלה". מבחינה סגנונית, המוטטים הללו דומים למדריגלים שלו.
אנסטסיוס דוניס
ניס
בקיץ 2016 הושאל דוניס פעם נוספת, והפעם לעונה אחת בניס מליגת העל הצרפתית, בחוזה שאיפשר לניס אופציה לרכוש את דוניס בתום העונה. דוניס שיתף פעולה בעונת 2016/17 בהתקפת הקבוצה עם אלסאן פלאה ומריו באלוטלי. את הופעת הבכורה ערך דוניס כשנכנס כמחליף בניצחון 0–1 על ראן באוגוסט 2016. בנובמבר 2016 ערך דוניס הופעת בכורה במפעלים אירופיים, כששיחק בהפסד הביתי 0–2 לרד בול זלצבורג במסגרת הליגה האירופית. בעונה זו הבקיע דוניס חמישה שערי ליגה ב-18 הופעות, וסיים עם ניס במקום השלישי בליגה. עם זאת, בחרה ניס שלא לממש עליו את אופציית הרכישה בסך שני מיליון אירו בתום העונה, ודוניס חזר ליובנטוס.
שטוטגרט
ביולי 2017 נמכר דוניס מיובנטוס לשטוטגרט מהבונדסליגה תמורת 4.2 מיליון אירו, ועוד 20 אחוזים מכל מכירה עתידית ששטוטגרט תמכור את דוניס, בעוד שסעיף השחרור של דוניס משטוטגרט נקבע על 23 מיליון אירו. באוקטובר 2017 הבקיע דוניס את שערו הראשון בשטוטגרט, בניצחון 1–2 על פ.צ. קלן. כעבור מספר ימים פרק דוניס את הכתף ונעדר מהמגרשים כחודשיים. כשחזר דוניס למגרשים, במשחק ליגה מול הופנהיים, נפצע שוב ונעדר לשלושה שבועות נוספים. במחזור האחרון של העונה, היה דוניס שותף מלא לניצחון הגדול של שטוטגרט 1–4 על באיירן מינכן באליאנץ ארנה, שקטע רצף של 37 משחקי בונדסליגה ביתיים ללא הפסד עבור באיירן. דוניס כבש שער ובישל שער נוסף במשחק זה. שטוטגרט ודוניס סיימו עונה זו במקום השביעי, כשדוניס עורך 18 הופעות ומבקיע שני שערי ליגה. בעונת 2018/19 הבקיע דוניס חמישה שערי ליגה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה של שטוטגרט לבונדסליגה השנייה, לאחר שהקבוצה סיימה במקום ה-16 והפסידה במבחני ההישרדות לאוניון ברלין.
סטאד ריימס
בקיץ 2019, לאחר שירד ליגה עם שטוטגרט, הושאל דוניס לעונה אחת לסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית בכדורגל, כאשר חלה על ריימס חובת רכישה של השחקן משטוטגרט תמורת שמונה מיליון אירו בתום עונת 2019/20, אם תישאר ריימס בליגה. עם סיום העונה חתם דוניס על חוזה לארבע שנים בריימס, תמורת ארבעה מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל לאפואל ניקוסיה.
קריירה בינלאומית
דוניס שיחק בנבחרות הצעירות של יוון, וביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון הבכירה, כשהחליף את אנסטסיוס בקאסטאס במשחק מול נבחרת בוסניה.
חיים אישיים
אנסטסיוס דוניס נולד באנגליה ליורגוס דוניס, אף הוא כדורגלן יווני בינלאומי, ששיחק באותה תקופה בשנת 1996 בבלקברן רוברס, וכיום מאמן. לדוניס אח בשם חריסטוס, אף הוא כדורגלן מקצועי, המשחק באסקולי.
אנאקראון
אנאקראון, (ביוונית: Ἀνακρέων) היה משורר לירי יווני בן המאה השישית לפנה"ס. אנאקראון נולד בתיאוס שבאסיה הקטנה, ובעת מצור המלך הפרסי כורש על האזור עקר לאבדרה. הוא הוזמן על ידי השליט פוליקרטס להורות לבנו את מקצוע המוזיקה ושם, בארמונו, חיבר שירי אהבה רבים.
אף היפארכוס, המושל האתונאי, הזמין את אנאקריאון לחצרו כדי שיקדם שם את השירה הלירית. כביטוי לשמו הטוב, לאופיו הנעים ולכישוריו, גמלו לו האתונאים בהצבת פסלו בעיר ואף הנציחו את דמותו על גבי כלים קראמיים. רק מעט מאוד מיצירותיו שרדו, ואף הגיעו אלינו דרך ציטטות מחיבורי אחרים.
יצירותיו
יצירתו הלירית של אנאקריאון כללה המנונים (שירי דת) לאלים, שירי משתה ושירי אהבה. הללו נכתבו בפשטות ובחן וכן בריסון רגשות. התפרצויות רגשיות נתפסו כברבריות ועל כן נמנעו משוררים מכובדים, דוגמת אנאקריאון, להיסחף לסגנון זה. אנאקריאון חיבר גם ימבים ואלגיות, כשהאחרונות כללו גם הקדשות על גבי מצבות.
שירתו של אנאקריאון השפיעה על יצירתו של הסטיריקון אריסטופאנס. בתקופה ההלניסטית התפתח ז'אנר של חיקוי אנאקריאוני בשם "אנאקריאונטיאה", שבה מונצחת דמותו של אנאקריאון כאיש מזדקן מאוהב ומבוסם דרך קבע.
F89 DKW
F89 DKW (קרויה גם (Meisterklasse) היא מכונית סופרמיני אשר יוצרה על ידי חברת DKW וחברת Auto Union  בין השנים 1959–1954.
על אותה שלדה של ה-"F89 DKW" נבנה טנדר קל, באמצעות מנוע זהה. ("L F89 DKW "Schnelllaster)
ה-"Meisterklasse" פירושו מאנגלית: כיתת אמן.
מידות גרסת 3 דלתות סטיישן
(יוצר משנת 1953)
משמר הירדן (מושב)
מִשְׁמַר הַיַּרְדֵּן הוא מושב ברמת כורזים, במדרון הצפוני של רמת כורזים מדרום לעמק החולה, בתחום המועצה האזורית מבואות החרמון. הוא ממוקם לצד כביש 91 בין מחניים לגדות.
היסטוריה
בקרבות משמר הירדן במלחמת העצמאות, פלשו הסורים לשטח מדינת ישראל, כבשו את המושבה משמר הירדן והחריבו אותה. בכפוף להסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-20 ביולי 1949, פינתה סוריה את צבאה מן האזורים שעל פי תוכנית החלוקה נועדו להיות בתחום המדינה היהודית. נקבע שהשטחים שפונו, שכללו את האזור בו שוכנים מושב משמר הירדן וקיבוץ גדות, יכללו בשטח מפורז. לפי הפרשנות הסורית, שטח מפורז היה שטח הפקר, שאין להקים בו יישובים חדשים אלא רק לשמר את המצב שהתקיים לפני המלחמה, ואילו לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא. הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים להקמת משמר הירדן, יחד עם הרצון ליישב מחדש את המושבה משמר הירדן שחרבה.
לאחר המלחמה הועלו לאדמות המושבה שחרבה שני ארגוני התיישבות: ארגון של הנוער העובד מדרדרה שהתמקם על בתי המושבה החרבה והקים את גדות, שנקרא בתחילה משמר הירדן ב', וארגון "בני צפת" הבית"רי שהתמקם כ-2 קילומטרים מערבית למושבה שחרבה והקים את מושב משמר הירדן, שנקרא בתחילה משמר הירדן א'.
ב-1951 הצטרפו למושב חברים מבית"ר בצפון אפריקה, אולם המושב נשאר קטן. בסוף 1952, עת היו במקום שישה בתים, החליטו חברי המושב לנטוש את דרך המושב השיתופי והפכו למושב לא שיתופי החל מתחילת 1953. בשנת 1953 מנעו אנשי המושב מהסוכנות להשתמש במלט מגרמניה בבניית הבתים במקום. המושב המשיך לסבול מקשיים ובדצמבר 1958 קיימו אנשי המושב שביתת שבת במשרדי הסוכנות בצפת. אנשי משמר הירדן שבו להפגין בתחילת 1962.
בגלל קרבתו לגבול עם סוריה סבל המושב מגנבות בידי מסתננים ומהפגזות. גם במלחמת ששת הימים סבל המושב מהפגזות.
סמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי ואתר הקרבות חורבת ירדה, וממנו תצפית רחבה לעבר עמק החולה ורמת הגולן.
יון גנאר
יון גְנָאר (באיסלנדית: Jón Gnarr; נולד ב-2 בינואר 1967) הוא שחקן, קומיקאי ופוליטיקאי איסלנדי, אשר נבחר ב-15 ביוני 2010 לראש עיריית רייקיאוויק וכיהן בתפקיד עד 2014.
ביוגרפיה
גנאר החל את עבודתו כקומיקאי בתוכנית הרדיו "טוויהופי", ניגן בלהקת נפרנסלי וכיכב במספר סרטים, הבולט שבהם הוא "החלום האיסלנדי" (Íslenski draumurinn - 2000) וכן "איש כמוני" (Maður eins og ég - 2002). בנוסף, הוא כיכב והיה שותף בכתיבת תוכנית הטלוויזיה "משמרת לילה" (Næturvaktin) בתפקיד גיאורג ביירנפרדסון.
בשנת 2009 הקים גנאר את "המפלגה הטובה ביותר", מפלגה סאטירית שלעגה לפוליטיקה האיסלנדית. בראשות מפלגה זו נבחר כראש העיר.
דניאל הדפי
דניאל הדפי (בהונגרית: Dániel Hadfi; נולד ב-13 במאי 1982) הוא ג'ודוקא עבר הונגרי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
ביוגרפיה
ב-13 בפברואר 2005, זכה הדפי במדליית הזהב הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה בטורניר 'World Cup Budapest' לאחר שניצח בגמר את סטושי אישי היפני. באליפות אירופה 2006 שנערכה בטמפרה שבפינלנד, זכה הדפי במדליית כסף לאחר שהגיע לגמר בו הפסיד לרוסלן גסימוב הרוסי. באליפות אירופה שנה לאחר מכן שנערכה בבלגרד, הדפי זכה במדליית הזהב. ברבע הגמר הוא ניצח את דימיטרי פיטרס הגרמני, בחצי הגמר הוא ניצח את אלקו ואן דר חייסט ההולנדי ובגמר גבר על רוסלן גסימוב הרוסי, לו הפסיד בגמר שנה קודם לכן. בפברואר 2007 זכה הדפי במדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי (Super World Cup Tournoi de Paris) לאחר שניצח בחצי הגמר את ניידנגין טובשינבאייר המונגולי ובגמר את סרגיי קוקרנקה הבלארוסי.
פנינה ברט-צדקה
פנינה ברט-צדקה (נולדה ב-14 בנובמבר 1958) היא שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית. משמשת כמנהלת האמנותית של התיאטרון העברי.
ביוגרפיה
פנינה ברט נולדה וגדלה בקיבוץ בית זרע בעמק הירדן, הצעירה מבין שלוש בנות. אמה, חנקה, ציירת, נהרגה בתאונת דרכים כשפנינה הייתה בת 12, ואביה, צבי, היה מדריך חקלאי בענף הבננות.
לאחר שירותה הצבאי כמדריכת קורס מ"כיות בבה"ד 12, חזרה לקיבוץ, עבדה במשך שנתיים בחינוך נוער ולמדה במקביל תיאטרון במכללה של תיאטרון הקיבוץ. היא בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים (1985-1982). מוריה הבולטים בסמינר היו גזה פרטוש, בנימין צמח, חנן שניר ורנה ירושלמי. בתום הלימודים, עזבה פנינה ברט את הקיבוץ, עברה לתל אביב והתחילה את חייה המקצועיים כשחקנית תיאטרון.
ב-1985 הצטרפה ל"תמונע" - קבוצת תיאטרון תנועה, מיסודה של נאוה צוקרמן, ושיחקה בתפקיד הראשי בהצגה "תשתו קפה". ב-1986 שיחקה באנסמבל תמונע בהצגה "5 צעקות" (עיבוד בימתי לספרו של מילן קונדרה, "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום"). הבכורה התקיימה בפסטיבל ישראל, ועלתה גם על הבימות בפסטיבל אדינבורו, בבולטימור, בפילדלפיה ובניו יורק. בהמשך שיחקה ברט בשלוש הפקות ב"אנסמבל עיתים" במסגרת תיאטרון הקאמרי ובבימויה של רנה ירושלמי: היא גילמה את המלכה גרטרוד ב"המלט", לצד שולי רנד כהמלט ורמי הויברגר כמלך קלאודיוס; גילמה את קטה במחזה "וויצק", לצד שולי רנד, דינה בליי ועפרון אטקין.
ב-1993, נבחרה פנינה ברט לגלם את יוליה, בהצגה "רומיאו ויוליה" של אנסמבל עיתים הקאמרי, כשבתפקיד רומיאו לצידה משחק גדי צדקה, שלימים הפך לבן זוגה לחיים וליצירה והקים עימה את "התיאטרון העברי".
עם סיום לימודי המשחק ובמקביל לעבודתה באנסמבל תמונע, שיחקה פנינה ברט בתיאטרון ילדים ונוער בתפקיד שרה אהרנסון ב"שרה גיבורת ניל"י", בתפקיד רונה בטרילוגיית "המשפחה" וב"תרנגול כפרות".
ביחד עם עוד שלושה מחבריה יזמה את ההצגה "די לסמים", שהפכה להפקה הראשונה של "תיאטרון השעה", שם המשיכה ושיחקה גם בהצגות: "חנה סנש" בתפקיד קטרינה סנש; "מרד" בתפקיד האמא, "אב"י" בתפקיד דבורה בן יהודה, ו"ילדי קורצ׳אק" בתפקיד סטפה. בתיאטרון בית ליסין שיחקה בהצגה "33 וריאציות", לצד יונה אליאן ויצחק חזקיה ו"באחרון ימיה" לצד מרים זוהר ואילן דר.
ב-1994 נישאה פנינה ברט לגדי צדקה ויחד הקימו את "התיאטרון העברי", בו שיחקה בהצגות: "איש חסיד היה", "בעלת הארמון", "דע מאין באת", "שלומציון" בתפקיד שלומציון המלכה, "אהבת רחל "בתפקיד חיותה, "אנטיגונה" בתפקיד איסמנה, ובקומדיה המצליחה "שוקו וניל", שם היא מגלמת לראשונה תפקיד קומי, כצפרירה, אימו הפולניה של גדי רוזנברג (ארז שלם), גיבור העלילה.
בנוסף, במסגרת התיאטרון העברי, שיחקה לצד גדי צדקה בהצגה "הרופא וגרושתו", המספרת על במאי ואשתו השחקנית שנמצאים על סף גירושים ועושים חזרה על "הרופא וגרושתו" מאת ש"י עגנון. בעוד הסיפור המקורי נגמר בגירושים של בני הזוג, ההצגה (בבימויו של גדי צדקה) מסתיימת בהסכמת הזוג לשוב יחד הביתה ולשקם את חייהם הזוגיים.
במסגרת התיאטרון העברי, מככבת פנינה ברט בהצגת היחיד "קברט ז׳בוטינסקי" מאת גדי צדקה, שם היא מגלמת את דמותה של הגננת לאה ישורון, ששומעת ברדיו שראש הממשלה, אהוד אולמרט, שהיה תלמיד בגן הילדים שלה, מכריז על גיוס כללי ומתכוון לצאת למלחמה. לאה מחליטה לעלות למשרד ראש הממשלה בירושלים ולבקש מ"אודי", כפי שהיא קוראת לו, לחזור בו מהחלטתו.
בפסטיבל תיאטרונטו 2011 זכתה על תפקידה זה בפרס השחקנית על שם נסים עזיקרי ובפרס קרן רבינוביץ'. באותו מעמד, זכתה "קברט ז'בוטינסקי" בפרס ההצגה הטובה ביותר. שופטי הפסטיבל, גלעד עברון, שמעון מימרן ואילן דר, כתבו בנימוקים להענקת הפרס: "פנינה ברט-צדקה מגישה תפקיד בעל כוח רב, מרגש ביותר, מתוך שכנוע פנימי עמוק ומורכבות פנימית. היא אינה מוכנה לראות את נכדה מוקרב בשם אותו אתוס והיא אינה מוכנה לשתוק יותר. משחקה של ברט-צדקה מבטא את הקשת הרגשית הבלתי אפשרית הזו, שהיא ביטוי נאמן לצלקות של החיים בארץ הזו".
ב-2016 הופיעה בערב קריאה של שירה יוונית עתיקה בתרגומו של שמעון בוזגלו, יחד עם השחקן דורון תבורי ודורי פרנס, שהלחין וניגן את המוזיקה.
פנינה ברט היא תלמידתה של פרופ' לולה שנצר לפיתוח הקול והדיבור; תלמידתה של ימימה אביטל, מפתחת שיטת החשיבה ההכרתית. השתלמה אצל איוונה צ׳בק, מאמנת הכוכבים ההוליוודית. השתלמה אצל ניקי פלקס, בשיטת acting with passion - דרך משחק המבוססת על תורתו של וילהלם רייך.
חיים אישיים
פנינה ברט נשואה לגדי צדקה מאז 1994, הם מתגוררים בבנימינה והורים לשלושה ילדים בוגרים.
אופירה ורוית יוספי
האחיות אופירה ורוית יוספי המוכרות גם בשם האחיות יוספי היו צמד מוזיקלי מסוגת הפופ שפעל בישראל בשנים 1989–1991. האחיות יוספי הן אחייניותיה של הזמרת עפרה חזה.
היסטוריה
האחיות יוספי נולדו וגדלו בשכונת כפר שלם שבתל אביב.
אופירה יוספי (23 במאי 1964 – 18 ביוני 2017), הבוגרת מבין השתיים, שרה כבר בנעוריה וזכתה במקום הראשון ב"פסתיכון" הארצי. היא שירתה בצה"ל במקהלת צה"ל, וב-1986, לאחר סיום שירותה הצבאי, הופיעה בלהקת הייצוג של הפסטיבל החסידי, כמו כן באותה השנה היא הופיעה בתוכנית "רחוב סומסום", וב"שלום סומסום" הגרסה באנגלית של התוכנית. כמו כן הייתה זמרת הליווי של דני סנדרסון, והוא נהג להציג אותה במשפט "אופירה, לא רק שהיא זמרת, היא גם יודעת לשיר!". ב־1989, עוד לפני שהתחילה פעילותן המשותפת של האחיות, הוציאה אלבום סולו בשם "לא שחורה לא לבנה", בהפקתו של יגאל בשן ובלחנים של יורם צדוק.
רוית יוספי (נולדה ב-31 בדצמבר 1968) שירתה בצה"ל בלהקת הנח"ל, ובין השאר הופיעה עם הלהקה בתוכנית "תל אביב אינה מודאגת" בשנת 1987.
האחיות החלו לעבוד ולהופיע יחד בשנת 1989 בניהול מוזיקלי של יורם צדוק ובהפקת הזמר יגאל בשן. בתחרות הקדם אירוויזיון באותה שנה הופיעו בשיר הפופ הקצבי "לשמוח ולרקוד", שדורג במקום השלישי בתחרות. בהמשך הוציאו השתיים את השירים "כל אחד יכול", "טיפ טיפ טופ (מלצרית)" ו"אלוהים", שזכו להצלחה במצעדי הלהיטים. בנוסף הוציאו לצידו של בשן, חידוש לשיר "יום יבוא" שבוצע במקור במחזמר "אל תקרא לי שחור". בסוף אותה שנה יצא אלבומן היחיד, שנקרא בפשטות "אופירה ורוית יוספי". לצד השירים שהצליחו במצעדי הפזמונים, נכללה באלבום רצועה בשם "מעורב תימני", מחרוזת שירים בסגנון יהדות תימן. בפסטיגל של אותה שנה ביצעו האחיות מחרוזת דומה בשם "פסטיגלבי" עם דפנה דקל ומרגלית צנעני. כן השתתפו בפסטיגל עם השיר "ילד התעורר", שזכה במקום השלישי. באותה השנה השתתפו האחיות בתוכנית "מסיבת גן".
בשנת 1990 בתיווכו של בשן, מנהלן האישי, הוזמנו האחיות על ידי המפיק רלף צ'אנג להקליט שני שירים בפרנקפורט שבגרמניה: שיר אחד פרי עטו של צ'אנג, אחד ממפיקי המוזיקה המצליחים בגרמניה, שהפיק בין השאר את הזמרת צ'אקה קאן, והשני חידוש לשיר של להקת הקרפנטרז, אך זה בסוף לא יצא לפועל והאחיות חזרו לישראל עם פרוץ מלחמת המפרץ. באותה שנה, הן השתתפו בתוכנית הטלוויזיה "הופה היי", ובהפקה הבימתית החדשה של "הופה היי" לצד אייל גפן גם בשנת 1991 הן שיתפו פעולה עם השלישייה, לצד מוני מושונוב, שלמה בראבא וגידי גוב, במופע שנקרא "זהו הופה".
ב-1991 צמד האחיות הפסיק להופיע יחד, וכל אחת פנתה לקריירה עצמאית.
לאחר הפרידה
אופירה המשיכה בקריירה המוזיקלית. היא חזרה והופיעה בתחרות קדם-אירוויזיון 1991 עם השיר "עולם" שזכה במקום השביעי, והפך לשירה המוכר ביותר. באותה השנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון בפרק "מוות בטוח" לצידם של נתן זהבי ודן תורג'מן.
בשנת 1996 הקליטה עם דני רובס את הדואט "מכתב קטן" שנכלל באלבומו שיצא באותה שנה שנקרא "ככה אני אוהב", ובאותה השנה הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "לילה גוב" וביצעה עם גידי גוב את השיר "היה או לא היה", גרסה עברית לשיר הברזילאי ("בוקר של קרנבל") מפסקול הסרט "אורפאו נגרו", והשיר נכלל באוסף המשולש "לילה גוב 2" שיצא ב-1997.