cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראמקו
הקמת החברה ישראמקו אינק
בשנת 1985 הקימה ישראמקו את "נגב 1 שותפות מוגבלת" בשותפות עם י.ו.א.ל, פספורט בע"מ (חברה נוספת בשליטת ג'ו אלמליח שהחזיקה בי.ו.א.ל), נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, "דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, דלק חיפושי נפט בע"מ (כיום דלק אנרגיה) ושותפים נוספים. עד שנת 1988 ביצעה חיפושי וקידוחי נפט בהשקעה של 19 מיליון דולר ללא הצלחה ופורקה.
פול צ'קר
ביוגרפיה
צ'קר נולד ב-1975 בפורטסמות' שבהמפשייר. ב-1998 סיים צ'קר את לימודיו בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יימי קולייר בדרמה הבריטית "As If" של ערוץ 4 בשנים 2001–2004, ומהופעתו בתפקיד נייתן בדרמה "Sinchronicity" של ערוץ BBC Three משנת 2006.
בדצמבר 2006 שיחק צ'קר בתפקיד יוג'ין ג'ונס בפרק "נעליים אקראיות" בסדרת המדע הבדיוני "טורצ'ווד".
צ'קר משמש כקריין של ספרי שמע ובין השאר קרא את סדרת ספרי הילדים "Tunnels", מאת רודריק גורדון ובריאן ויליאם.
חיים אישיים
צ'קר חי בלונדון עם בת זוגו ושני בניהם.
ישראמקו
הקמת שותפות ישראמקו נגב 2
בשנת 1989 השותפים בנגב 1 הקימו את שותפות ישראמקו נגב 2 במטרה לגייס הון נוסף ולהמשיך בחיפושי נפט בישראל. לצורך כך נמכרו יחידות ההשתתפות של השותפות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. השותפות קיבלה את רישיונות "נגב אשקלון" (כולל "מובלעת ים") ו"נגב נירים" (כולל "מובלעת בשור") לקידוחים יבשתיים בנגב ובהרי יהודה, בקידוח "בשור 1" לא נמצא נפט והוא ננטש בראשית 1994.
בשנת 1991 קיבלה השותפות את רישיונות "מד תל אביב", "מד יבנה", "מד אשדוד", "מד חדרה" ו"מד השרון" לחיפושי נפט וגז טבעי ימיים במדף היבשתי של מדינת ישראל. בשני קידוחים ימיים נמצא נפט, ב"ים 2" מול חופי אשדוד וב"ים יפו" מול חופי הרצליה. ג'ו אלמליח הציג אז בקבוק של נפט שהוצא מים-2 במסיבת עיתונאים, ויחידות השותפות של ישראמקו זינקו באלפי אחוזים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. אולם בפברואר 1994 הודיעה ישראמקו שכמות הנפט לא מצדיקה את ההשקעה הכספית בקידוח, והציוד הטכני לא עמד בדרישות. מחיר יחידות השותפות של ישראמקו בבורסה צנח.
בסך הכל בין השנים 1982–1994, גייסו חברות יואל וישראמקו כחצי מיליארד שקל מהציבור בבורסה ובסדרה של עסקאות מבלי להפיק נפט.
מכירת החברה
בשנת 1997 הורחבה פעילות ישראמקו אינק לארצות הברית באמצעות רכישת מספר נכסי נפט וגז שם, בעוד שותפות ישראמקו נגב 2 המשיכה בחיפושי נפט וגז בישראל.
חיפושים כושלים
בשנת 1998, ישראמקו ביצעה את קידוח "גבים 1" שבשטח רישיון "שדרות", כ-2 קילומטר דרומית לעיר שדרות. הקידוח הגיע לעומק של 4,500 מטר, אך לא נתגלו בו ממצאים המצביעים על קיומם של נפט או גז. העלות הכוללת של הבאר הייתה כ-6.6 מיליון דולר.
במהלך 10 השנים הבאות המשיכה ישראמקו בפעילות החיפושים הימית שלה במזרח הים התיכון, עם שותפיה קבוצת דלק וענקית האנרגיה העולמית בריטיש גז (BG Group). בשנת 2000, ביצעה את קידוח הגז "רומי 1", מול חופי נתניה, במסגרת רישיון "מרין מרכז". הקידוח התבצע לעומק של 1,700 מטר. אחרי שהקידוח הגיע לעומקו הסופי, בוצעו בו בדיקות חשמליות, שבעקבות תוצאותיהן השליליות הוחלט לנטוש את הקידוח. החברה השקיעה בקידוח 5 מיליון דולר. באותה שנה ביצעה את קידוח "ניר 1" במרחק של 19 ק"מ מחופי אשקלון ו-4 ק"מ מקידוח מרי של שותפות ים תטיס לעומק של 1,900 מטר. באוקטובר 2000, הודיעה ישראמקו כי על פי דו"ח שהוכן על ידי חברת ייעוץ אמריקאית, שהעריכה את כמות הגז הכוללת במאגר, מכיל "ניר 1" כ-274 מיליארד רגל מעוקב גז, בשווי כולל של כמיליארד דולר. כמו כן, הגישה הצעה לאספקת גז טבעי לחברת החשמל. בשנת 2003 ביצעה את קידוח האימות "ניר 2" (במרחק כק"מ מ"ניר 1") שנועד לבחון את כדאיות ההפקה המסחרית של הגז ממאגר ניר שהתגלה בקידוח "ניר 1". לאחר פענוח הנתונים שהתקבלו ממבחני ההפקה, עלה כי כמויות הגז שאותרו בקידוח אינן מצדיקות הפקה מסחרית. בשנת 2005 ביצעה את קידוח "גד 1" מול חופי אשקלון בהשקעה של 15 מיליון דולר, ולעומק של כ-2,550 מטר. הקידוח נמצא יבש.
שדה תמר
בדצמבר 2000, רכשה ישראמקו מבריטיש גז זכויות בשיעור של % 10 מ"רישיונות גל", היתר לחיפושי נפט וגז בשטח 12.000 קמ"ר, שכיסה את מרבית הים התיכון העמוק הישראלי.בשנת 2001, ערכה בריטיש גז מחקרים סייסמיים שהצביעו על פוטנציאל משמעותי של גז במבנה תמר ודלית. בסוף 2002, הקבוצה החליטה לקדם את קידוח תמר, בעלות שהוערכה בכ-40 מיליון דולר. במאי 2005 נטשה בריטיש גז את המיזם מבלי לבצע את קידוח החיפוש, אחרי שלא הצליחה לסגור חוזה מול חברת החשמל. שדה הגז התגלה בינואר 2009.
נכסי הנפט והגז של השותפות
באוגוסט 2017 הודיעה החברה כי היא מחזירה את רישיונות חיפושי הגז "דניאל" לידי המדינה. ישראמקו מחזיקה כ-75% מרישיונות המאגר הממוקם עשרות ק"מ מערבה מאשקלון.
ישראמקו אינק
לישראמקו אויל אנד גז בע"מ ישנה חברה אחות בשם ישראמקו אינק (Isramco, Inc) שמניותיה נסחרות בנאסד"ק ונמצאת בבעלות ננפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ. לחברה זכויות בנכסי נפט וגז הכוללות בארות נפט וגז מפיקות וזכויות חיפוש במדינות שונות בארצות הברית; אך לחברה אין קשר ישיר לישראמקו - נגב 2 (למעט קשרי בעלות). בסוף שנת 2007 מכרה ישראמקו אינק האמריקנית את כל הפעילות וההחזקות שלה בישראל. מדובר במכירה של יחידות ההשתתפות בשותפויות הנפט המוגבלות ישראמקו נגב 2 (8.12%), חנ"ל ים המלח (24.97%) ונפטא חיפושים (%0.12) לחברת 'חברת הנפט לישראל' (חנ"ל) במכירה מחוץ לבורסה.
אוניית הקזינו מג'יק 1
במרץ 2004 רכשה ישראמקו אינק אוניית תענוגות בשם מג'יק 1 (שבמהלך השנים 2000–2002 הפליגה בין נמלי הים של ישראל לבין נמלי רודוס, אנטליה וקפריסין והייתה בבעלות ראובן גבריאלי) מבית משפט לפשיטות רגל בפלורידה תמורת 8.05 מיליון דולר, ובמשך שנתיים השקיעה בשיפוצה 2.4 מיליון דולר. חברת אגד, באמצעות חברה בת, חתמה עם ישראמקו על הסכם לשיווק חבילות הנופש של מג'יק 1 אך ישראמקו מכרה אותה בסוף 2006 תמורת 5.45 מיליון דולר. האונייה פעלה אחר כך כאוניית קזינו מנמל אשדוד ופסקה לפעול ב-2011.
יגאל לוסין
יגאל לוֹסין (נולד ב-22 במאי 1936) הוא עיתונאי, יוצר סרטים תיעודיים היסטוריים וחוקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה
לוסין נולד ברמת גן וגדל בחיפה. למד בבית הספר הריאלי בחיפה. שירת בנח"ל, בקיבוץ גונן וכמדריך בשבט הצופים של רמת גן.
את עבודתו העיתונאית החל במאמר אקראי על היינריך היינה שהתפרסם בעיתון "הפועל הצעיר" בשנת 1956, במלאת מאה שנה למותו. עבד בעיתון "מעריב", 1957–1960, כיוצר ועורך של תוכניות בקול ישראל, 1960 - 1968, שליח קול ישראל והטלוויזיה בארצות הברית, 1968 - 1972 ומנהל התוכניות ויוצר תוכניות בטלוויזיה הישראלית, עד פרישתו בשנת 1993.
ב־‭18‬ באוקטובר 1966, ככתב קול ישראל, היה הראשון שבישר לש"י עגנון שזכה בפרס נובל לספרות. ב־28 במאי 1967 נשלח לוסין ללשכתו של ראש הממשלה לוי אשכול ב בתל אביב כדי להקליט נאום שהכין. אשכול היה עסוק ומאחר שרצה שהנאום ישודר בשעה 8:30 בערב, הוא חזר עם אשכול לאולפני קול ישראל בקריה. שם שודר הנאום בשידור חי. בדף השני ממנו הקריא את הנאום היה תיקון בכתב יד אותו לא הבין אשכול ופנה לעוזרו בשאלה, קהל־המאזינים הספיק לשמוע רק מלמול לא מובן. השדרן חגי פינסקר זינק אל המיקרופון וניתק אותו. במקביל סימנו כולם לאשכול, בתנועות־ידיים נמרצות, שימשיך לקרוא את הנאום. פינסקר פתח את המיקרופון ואשכול סיים את הנאום. בגלל תקרית זו קיבל הנאום בעיתונות את הכינוי "הנאום המגומגם", דבר שפגע בתדמיתו למרות שבפועל לא גמגם.
בקול ישראל נמנה עם יוצרי מגזין האקטואליה "היום הזה" ועם תוכניות אקטואליה ותעודה אחרות. היה היוצר והעורך של סדרת הטלוויזיה עמוד האש, אשר הושלמה וראתה אור בשנת 1981. הסדרה משודרת מעת לעת בערוצים השונים ופרקיה אפשריים לצפייה באתר האינטרנט של רשות השידור. עיקרי הסדרה ראו אור גם בספר מהודר של תצלומים וטקסט בהוצאת שקמונה וכתר, 1982.
בשנים 1982–1983 היה חבר מערכת השבועון "כותרת ראשית".
בשנת 1989 החל לעבוד על הסדרה התיעודית "ירושלים שהייתה בספרד", סדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים שאותה כתב וביים. הסדרה עלתה לשידור ב-1992, לאחר מחקר היסטורי ממושך, במלאת 500 שנה לגירוש ספרד (1492). צוות הטלוויזיה הישראלית, בראשות לוסין, יצא למסע קולנועי־היסטורי ברחבי ספרד ופורטוגל לגילוי שרידיה של הקהילה היהודית המפוארת. את הסדרה הנחה יצחק נבון.
לוסין יצר, הפיק וביים תוכניות תעודה שונות וסרטי תעודה, בין היתר, סרט תעודי על בית המשפט העליון עם חנוכת משכנו החדש. לוסין כתב וביים את הסרט התעודי בשפה האנגלית "ארץ התנ"ך" בהפקת יורם גלובוס. מפיק הסרט היה חגי פינסקר והצלם היה דני ברנע. עורך הסרט היה יואב זומר.
באפריל 1993 התפטר מתפקידו ברשות השידור והצטרף לקבוצה שהתמודדה במרכז להפעלת ערוץ 2. הקבוצה כללה את חברת "גלובוס גרופ", איש העסקים שאול אלוביץ, העיתון "גלובס" ומשקיעים נוספים. לוסין מונה למנהל השידורים שלה, אך היא לא זכתה במכרז לבסוף.
ספרו על תולדות המשורר, הסופר והעיתונאי היהודי הגרמני היינריך היינה, "היינה: החיים הכפולים" יצא לאור בשנת 2000 בהוצאת שוקן. הספר יצא לאור גם בשפה הגרמנית.
טרנסצנדנטיות של e
הקבוע המתמטי e תופס מקום מרכזי בענפי מתמטיקה רבים. לאורך ההיסטוריה חקרו מתמטיקאים רבים את תכונותיו. בפרט התעורר עניין רב סביב השאלה האם e הוא מספר טרנסצנדנטי, מספר שאינו פתרון של אף משוואה פולינומית עם מקדמים שלמים (או רציונליים).
הראשון לעסוק בסוגיה היה המתמטיקאי השווייצרי יוהאן היינריך למברט, שבשנת 1761 שיער כי e הוא מספר טרנסצנדנטי. אולם בתקופה זו לא היה ידוע האם קיימים בכלל מספרים טרנסצנדנטיים.
בשנת 1844 הוכיח ז'וזף ליוביל את משפט ליוביל, שהוכיח לראשונה את קיומם של המספרים הטרנסצנדנטיים ונתן דוגמה ראשונה למספר שכזה (קבוע ליוביל). בשנת 1874 הוכיח גאורג קנטור כי כמעט כל המספרים הממשיים הם טרנסצנדנטיים. על אף זאת ההוכחה כי מספר מסוים הוא טרנסצנדנטי נותרה בעיה סבוכה.
בשנת 1873 הוכיח המתמטיקאי הצרפתי שארל הרמיט את השערתו של למברט, ובכך היה e למספר הראשון בהיסטוריה שהוכח כטרנסצנדנטי בלי שנבנה לשם כך מראש (בניגוד למספרי ליוביל).
פרדיננד לינדמן וקארל ויירשטראס הכלילו את התוצאה של הרמיט והוכיחו את משפט לינדמן-ויירשטראס הקובע את הטרנסצנדנטיות ואת האי תלות האלגברית של חזקות אלגבריות של e; ממשפט זה נובעת גם הטרנסצנדנטיות של פאי.
שיטת ההוכחה
השיטה בה מוכיחים כי e טרנסצנדנטי שימושית במיוחד, ונעשה בה שימוש רב להוכחת הטרנסצנדנטיות והאי-רציונליות של מספרים רבים נוספים. הרעיון הכללי הוא להניח בשלילה כי המספר מקיים את התכונה, ובאמצעות בניית פונקציות שתפורות לעניין היטב, מבצעים מניפולציות אנליטיות ומראים כי זה גורר שוויון מופרך בין מספר שלם שונה מאפס לבין מספר קטן בערכו המוחלט מ-1. גם ההוכחה הפשוטה יותר ש-e אי-רציונלי נעשית בדרך דומה. בשל השימושיות שלה בתחום זכתה השיטה לכינוי ההומוריסטי "המשפט היסודי של הטרנסצנדנטיים" (על משקל המשפטים היסודיים של האלגברה, האריתמטיקה, החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי ודומיהם).
הוכחה
הוכחת הטרנסצנדנטיות של e המופיעה להלן מבוססת על הוכחה שניתנה על ידי דויד הילברט כפישוט של ההוכחה המקורית של הרמיט. ההוכחה עושה שימוש בכלים בסיסיים בחשבון אינפיניטסימלי בלבד.
נניח בשלילה כי e מספר אלגברי. לכן קיימים מספרים שלמים כאשר \ c_0, c_n שונים מאפס (אם המקדם החופשי שווה אפס נחלק את המשוואה בחזקה של e כך שהמקדם החופשי יהיה שונה מאפס) ומקיימים:
נגדיר פונקציה:
k מספר טבעי שיוגדר בהמשך. נכפול את המשוואה ב-:
נשתמש באדיטיביות האינטגרל ונעביר אגפים כדי לקבל:
נסמן את אגף שמאל \ P_1 ואת אגף ימין \ P_2. לפי המשוואה מתקיים:, אולם נוכיח כי ל-k גדול מספיק מספר שלם שונה מאפס בעוד  אינו כזה וכך נגיע לסתירה.
שלב ראשון
\ P_1 הוא סכום של איברים מהצורה. לכל \ 0<a\le n נבצע באינטגרל שינוי משתנה מ-\ x ל-\ x+a ונקבל (נשים לב כי הקבוע e^a מצטמצם):
נפתח סוגריים ונקבל סכום של אינטגרלים שהחזקה המינימלית של \ x בהם היא \ x^{k+1} וכל המקדמים שלמים:
מאינטגרציה בחלקים נובע (זוהי תכונה ידועה של פונקציית גמא).
ולכן:
במקרה \ a=0 מפתיחת סוגריים ומהפעלת שיקולים דומים נקבל (נשים לב כי במקרה הזה יש ל-\ x^k מקדם השווה למכפלת המקדמים החופשיים באינטגרנד):
כל \ k+1 ראשוני הגדול מ-\ n ומ-\ c_0 זר ל-. במקרה כזה:
והוכחנו כי שלם השונה מאפס.
שלב שני
נוכיח כי ל-k גדול מספיק קטן בערכו המוחלט מ-1. נסמן:
נשים לב כי:
\ g ו-\ h פונקציות רציפות ולכן לפי משפט ויירשטראס הראשון קיימים חסמים \ G ו-\ H כך שלכל :
לפי אי שוויון המשולש האינטגרלי ותכונת המונוטוניות של אינטגרלים (לכל \ 0<i\le n): לכן לפי אי-שוויון המשולש:
נבחין בגבול הפשוט (פונקציית העצרת גדלה מהר יותר מפונקציה מעריכית):
ונסיק כי ל-k גדול מספיק:
שלב סופי
נבחר \ k כך שהוא גדול מספיק וגם \ k+1 ראשוני (אפשרי משום שקיימים אינסוף ראשוניים). לפי השלב הראשון שלם שונה מאפס, כלומר. לעומת זאת לפי השלב השני בסתירה לכך ש-\ P_1=P_2.
לכן e אינו שורש של פולינום במקדמים שלמים ובהכרח מספר טרנסצנדנטי.
IEEE 802.1AE
802.1AE הוא תקן של IEEE שמגדיר את פרוטוקול האבטחה Media Access Control Security (ראשי תיבות: MACsec) הנועד לתת הגנה לחבילות Ethernet.
רקע
IEEE 802.1AE התפרסם לראשונה ב-2006 עם הרחבות שהתווספו במשך השנים וגרסתו האחרונה פורסמה ב-2013.
בשונה מפרוטוקול IPSec הנועד לחבילות IP בשכבת הרשת, MACsec נועד לחבילות Ethernet בשכבת הקו.
בדומה ל-IPSec, הפרוטוקול נועד למנוע ניצול של חולשות הפרוטוקול על ידי הצפנת תוכן החבילה. ההתקפה העיקרית שאותה הפרוטוקול מונע הוא רחרוח חבילות אך גם מונע גנבת זהות והתקפת שליחה מחדש (Replay Attack). התקפות אלה יכולות להיות מושגות על ידי טכניקות כגון האזנת סתר, התקפת אדם באמצע או "התחזות" כתובת MAC.
מושגים
כל SA משויך ל-KAY מסוים. לכן בעזרת שילוב השדות AN ו-SCI יכול הצד המקבל לקבוע את המפתח שישמש אותו לפענוח החבילה.
אופן פעולה
כאשר צד שולח רוצה לשלוח חבילות MACsec, הוא צריך ליידע את הצד המקבל על המפתח (KAY) בשביל לפענח את החבילות שנשלחו (במקרה של מפתח סימטרי מדובר באותו מפתח שמשמש להצפנה, אבל MACsec לא מוגבל להצפנה סימטרית ולכן יכול לשלוח גם מפתח ציבורי). משתמש יכול לקבוע את המפתח באופן ידני בצד המקבל או לשלוח אותו בעזרת פרוטוקולים המיועדים להחלפת מפתחות. המפתח נשלח יחד עם ה-SCI וה-AN התואמים. בשלב זה יכול הצד השולח לשלוח חבילות.
שולח אחר יכול לשלוח חבילות עם SCI ו-AN ייחודיים עבורו לאותו צד מקבל. הצד המקבל יידע לפענח את החבילה עם המפתח המתאים על ידי שדות אלו.
מטעמי אבטחה, יש מספר מוגבל של חבילות שיכולות להישלח עם מפתח זהה. לכן כאשר ה-PN מגיע לסף מסוים המסמן התקרבות להגבלה זאת, ה-SC צריך להתחיל ליצור SA ו-KAY חדשים וליידע את הצד המקבל עליהם. כך, הצד השולח יכול לשלוח חבילות בלי לשנות SC. למעשה, המטרה של התת-ערוץ היא להתמודד על החלפת המפתחות כך שכל שולח יוכל להישאר עם SCI קבוע.
תולדות הטבע
תולדות הטבע (בלטינית: Naturalis Historia) היא אנציקלופדיה בת 37 כרכים שכתב הסופר, חוקר הטבע ואיש הצבא והצי הרומי פליניוס הזקן ושיצאה לאור החל משנת 77 לספירה. האנציקלופדיה נחשבת לאנציקלופדיה הראשונה בהיסטוריה וכן למקיפה ביותר בעולם העתיק, והיא עוסקת בין השאר בגאוגרפיה, חקלאות, מסחר, רפואה ואמנות. עם זאת, באנציקלופדיה לא מתוארות עובדות מדעיות בלבד, וניכרת בה השפעה של המסורת ההלניסטית.
כתיבת האנציקלופדיה
מסעותיו במסגרת הצבאית אפשרו לפליניוס לחקור ולכתוב על הארצות שבהן שהה. כך למשל חקר במהלך מסעות אלה את מקורות המים החמים של באדן-באדן ואת מקורות נהר הדנובה. הוא כתב על גאליה, היספניה, ומקומות רבים נוספים (בכללם ארץ ישראל). פליניוס האמין כי:
את רשמיו ומסקנותיו ממסעותיו ערך פליניוס בכתביו היחידים ששרדו – תולדות הטבע. הוא הסתמך גם על מקורות נוספים, רומיים ויווניים בעיקר. אחד ממקורותיו העיקריים הוא מרקוס טרנטיוס וארו – מלומד וסופר רומאי, שחי ופעל כ-100 שנים לפני פליניוס. מקור אחר הוא מרקוס ויפסניוס אגריפס, שעל מפותיו הסתמך פליניוס בחלק מהכרכים הגאוגרפיים. בערכים זואולוגיים הסתמך פליניוס על אריסטו, ובתחום הבוטני על תאופרסטוס.
בשנת 77 הוציא פליניוס לאור עשרה כרכים, והקדיש את האנציקלופדיה לחברו, טיטוס פלאביוס אספסיאנוס, לימים הקיסר טיטוס. בשנתיים האחרונות לחייו שקד על שיפור והגהת 27 הכרכים האחרים. מותו הפתאומי בשנת 79 לספירה, שנגרם כתוצאה מהתפרצות הר הגעש וזוב, קטע את עבודתו באיבה. כרכים אלה הוצאו לאור על ידי אחיינו, פליניוס הצעיר. רמת ההגהה בכרכים אלה אינה גבוהה, וניתן למצוא בהם חזרות, סתירות וטעויות לרוב. בסך הכול כוללת האנציקלופדיה, לטענתו של פליניוס, כ-20,000 עובדות.
הגאוגרפיה של ארץ יהודה
פליניוס מקדיש ליהודה מספר פרקים בספרים הגאוגרפיים של "תולדות הטבע". חוקרים רבים סברו שפליניוס שהה ביהודה ואף כיהן בתפקיד גבוה במנגנון המנהלי הרומי של סוריה. השערה זו התבססה בעיקר על הקשר המוטל בספק של פליניוס לכתובת יוונית שנמצאה בארדוס (Aradus) בשנת 1838, שלאחר מכן נעלמו עקבותיה. הכתובת מפרטת את התקדמותו המקצועית של איש רומי, ממפקד להקת פרשים ועד הפרוקוראטור הפיננסי של סוריה ומפקד לגיון במצרים. בין כהונותיו נזכר בכתובת גם תפקיד ממלא מקום לטיבריוס יוליוס אלכסנדר, ראש המטה של טיטוס במצור על ירושלים בשנת 70. שמו של האיש נשתמר באופן מקוטע, ותאודור מומזן הציע להשלים אותו ל"גאיוס פליניוס סקונדוס" ומכאן לזהותו עם פליניוס הזקן. השערה זו זכתה אמנם לתומכים רבים, אולם חוקרים אחרים שללו אותה, מאחר שבכל "תולדות הטבע" אין שום דבר המצביע על כך שהוא הכיר את ארץ יהודה באופן אישי.
פליניוס הוא הסופר הלטיני הראשון הידוע לנו שהזכיר באופן מפורש את הגליל. הוא רומז לחלוקה הידועה של האוכלוסייה היהודית בין שלושת חבלי הארץ המרכיבים את הטריטוריה שלה: "מעבר לאדומיאה (אדום) וסמאריה (שומרון), משתרע שטחה הרחב של יהודה. החלק של יהודה הסמוך לסוריה נקרא הגליל, וזה שליד ערב ומצרים, פראיה. פראיה מכוסה הרים מסולעים, ונפרדת מחלקיה האחרים של יהודה על ידי נהר הירדן. יהודה הנותרת מחולקת לעשר טופארכיות". פליניוס מפרט את הטופארכיות של חבל יהודה, ובהן: "מחוז יריחו, בעל מטעי דקל רבים ומעיינות מים", אמאוס, לוד, יפו, עקרבים, גופנה, תמנה "והרודיון, עם העיר המפורסמת בעלת אותו שם". תיאורו את החלוקה המנהלית של יהודה גופא הוא היחיד שמפורט כמו זה שסיפק יוסף בן מתתיהו. אולם כנגד עשר הטופארכיות של פליניוס, יוספוס מחלק את הארץ ל-11 טופארכיות. ההבדל העיקרי בין שתי הרשימות הוא שפליניוס משמיט את אדום ועין גדי אך כולל את יפו. את ירושלים (Hierosolymis) פליניוס מציין בלשון עבר וקובע שהיא "המפורסמת לאין שיעור מבין ערי המזרח ולא של יהודה בלבד".
פליניוס מזכיר מספר פעמים את ים המלח ואת הביטומן המופק ממנו. הוא מכנה את הים "אגם האספלט" (בלטינית: Asphaltites) ו"האגם של יהודה". הוא מספר שגופיהן של החיות אינם שוקעים במים של ים המלח, ואפילו פרים וגמלים צפים בו, וטוען שעובדה זו הביאה לדיווח ששום דבר לא יכול לשקוע בהם. נראה כי במקרה זה למשל, פליניוס או המקור שבו השתמש, לא הבין את משמעות המקור הראשוני. פליניוס אינו חף מטעויות. בתיאורו את אזור ים המלח, הוא מציין ש"במזרח ניצבת מולו ערב של הנוודים", אך בטעות ממקם מדרום לו (במקום ממזרח) את "מכוור, שהיה לפנים המבצר השני במעלה של יהודה לאחר ירושלים". הוא גם מציין את "הר ארגאריס" (הר גריזים) ואת "אזור סמאריה" (שומרון) בין הערים השוכנות בחוף הדרומי, ואת גמלא בין ערי השומרון.
פליניוס מציין שמקורו של נהר הירדן הוא מעיין פניאס, שממנו קיסריה פיליפי "קיבלה את שמה השני", ומתאר את הנהר: "זהו נחל נעים, המתפתל הרחק ככל שצורת המקום מאפשרת, ומראה עצמו לאנשים המתגוררים לגדותיו, כאילו הוא זורם באי רצון לקראת האגם הקודר, אספלטיטס, שבסופו של דבר בולע אותו, מימיו המהוללים מתערבבים במים הקטלניים של האגם והולכים לאיבוד. מסיבה זו בהזדמנות הראשונה הניתנת על ידי צורתם של העמקים הוא מתרחב אל תוך אגם שנקרא בדרך כלל גנסרה" (ים גינוסר). הוא מציין את הערים הסובבות את הכנרת: "הערים הנחמדות יוליאס והיפוס במזרח, טריכי בדרום (את שמו של המקום חלק מהאנשים נותנים גם לאגם), וטבריה עם מעיינותיה החמים המבריאים במערב". יוליאס נוסדה על ידי פיליפוס בעבר הירדן, והיפוס הייתה אחת מערי הדקפוליס, ממזרח לכנרת. נראה כי פליניוס מבלבל בין טבריה וטריכי, מאחר שטבריה היא זו שלעיתים נתנה את שמה לאגם.
בתיאורו את אזור ים המלח, פליניוס מספר על האיסיים (בלטינית: Esseni). תיאור זה הפך מרכזי בזיהויה של כת המגילות הגנוזות, ומאוחר יותר בפולמוס על זיהויה: "בצדו המערבי של ים המלח, מחוץ לתחום האדים המזיקים של החוף, מתגוררת העדה הבודדת של האיסיים, המופלאה מכל הכתות שבעולם, שכן אין בה נשים, אנשיה מוותרים על תאוות מין, ועל הכסף, ומסתופפים בצל הדקלים. מספרם אינו פוחת והולך, כי מדי יום ביומו מצטרפים אליהם אנשים רבים לסגל לעצמם את מנהגיהם. וכך במשך אלפי דורות ממשיכה העדה את קיומה לנצח, אף על פי – לא יאומן כי יסופר – שאין חבריה נולדים בקרבה. עייפותם של אחרים מן החיים היא, אפוא, יתרונם". פליניוס ודיון כריסוסטומוס (אצל סינסיוס, Vita Dionis) הם שני המקורות היחידים הבלתי תלויים זה בזה, המקשרים את האיסיים לים המלח. הסופרים היהודים ביוונית, פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, אינם מתייחסים לקשר כזה, והרושם מכתביהם הוא שחבריה מפוזרים בחלקים רבים ביהודה. על פי ניסוחו של פליניוס, ניתן לחשוב שהאיסיים היו עם אחר, נפרד מהאומה היהודית, שרק ישב בתחומה הגאוגרפי של יהודה. ייתכן והשקפה זו מהדהדת על ידי יוספוס, שרואה צורך להדגיש כי האיסיים "הם יהודים במוצאם". לאחר תיאורו את האיסיים, פליניוס ממשיך ומתאר את חלקו הדרומי של מדבר יהודה: "מתחת למקום שבתם (של האיסיים) הייתה בעבר העיר עין גדי, שרק ירושלים עלתה עליה בפוריות אדמתה ובוסתני דקליה, אך עתה אין גם היא, כירושלים, אלא ערמת אפר. אחריה נמצאת מצדה, מצודת סלע, אף היא בקרבת ים המלח. זהו גבול יהודה". חוקרים רבים סוברים כי המשפט בלטינית "מתחת להם עין גדי" (infra hos Engada), המתייחס למקומה של עין גדי ביחס לאיסיים, מספק הוכחה לזיהוי האיסיים עם הכת של קומראן, בהנחה ש"מתחת" משמעותה דרומית להם. תיאור הפוריות ומטעי הדקלים אינו מתאים לירושלים, אלא ליריחו. תיאורה כערימת אפר לעומת זאת, כן מתאים לה. נראה כי פליניוס מתייחס בחוסר תשומת לב לשתי הערים במשפט אחד.
פליניוס מזכיר את ארץ יהודה ועריה גם במקומות נוספים בחיבורו, וגם מזכיר את מסע המלחמה של פומפיוס "באזורים הסמוכים ליהודה" ואת חגיגת ניצחונו על היהודים בשנת 63 לפנה"ס.
הצומח של יהודה
פליניוס עוסק בעליונותו של הבלסם מעל כל הצמחים הארומטיים ומדגיש כי "הארץ היחידה לה הוענק צמח זה היא יהודה". לטענתו, עם כיבוש יהודה בזמן המרד הגדול, "היהודים פרקו את זעמם על הצמח הזה כפי שעשו גם על חייהם, אולם הרומאים הגנו עליו כנגדם, ונערכו קרבות עזים על הגנת שיח". הוא מתייחס אליו כאל שבוי מלחמה, ומציין שהוצג בתהלוכת הניצחון של אספסיאנוס וטיטוס, ועתה "מעלה מס יחד עם האומה לו הוא שייך". הוא מדגיש כי "הוא שונה לגמרי בטבעו מהתיאורים שניתנו לו על ידי סופרים רומאים וזרים" ומתאר אותו לפרטים.
פליניוס טוען כי עוד יותר מהבלסם, יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה. הוא מציין שהתמרים המפורסמים ביותר מזן הקריוטי (caryotae) נמצאים בשפע ביהודה, במיוחד ביריחו, אולם גם אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים. ארכלאיס שכנה בבקעת הירדן, צפונית ליריחו, ופצאליס שכנה מצפון לה (גם יוספוס מתייחס לדקלים שלהן), ואילו ליוויאס היא יוליאס, שנקראה על שמה של אשת הקיסר אוגוסטוס ושכנה בעבר הירדן. פליניוס מציין לשבח גם את מתיקותו של "תמר ניקולאוס", ש"בטעמו הוא 'אחותו' של הקריוטי ועקב כך נקרא ביוונית 'התמר האחות'". תמר ניקולאוס נקרא על שם ניקולאוס איש דמשק, שעל פי אתנאיוס, אוגוסטוס קרא אותו על שמו, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו. מבין התמרים היבשים יותר, הוא מציין את תמר-האצבע: "תמר צר וארוך מאוד, לעיתים בעל צורה מעוקלת. מינו של הסוג הזה, שאותו אנו מציעים כמנחה לאלים נקרא 'כידאוס' (chydaeus) על ידי היהודים". עוד הוא מציין, ש"הסוגים הטובים ביותר לשימור הם אלה הגדלים בקרקעות מלוחות וחוליות, למשל ביהודה".
בתוך דבריו על התמרים של יהודה, פליניוס מעיר כי היהודים הם "אומה המצטיינת ביחס המעליב שלה כלפי האלים". זוהי ההתייחסות היחידה שלו ליהודים שיש לה נימה אנטישמית ברורה.
מלבד הבלסם והתמרים, פליניוס מציין פריטים בולטים נוספים מהצומח של ארץ ישראל: הוא מציין שעץ הקיפרוס (גומא) "השני הטוב ביותר גדל באשקלון שביהודה", ומציין גם את "השרף של יהודה", את "הבצל האשקלוני, שנקרא על שם העיר של יהודה", ואת קני הסוף הגדלים ביהודה, המשמשים לבשמים ומישחות. בתיאורו את הסקמוניום, שהמיץ שלו שימש כסם משלשל, פליניוס מציין שסקמוניום מזויף "מיוצר בדרך כלל ביהודה", ומספר ש"היו שדיווחו שביהודה מעבר לירושלים ניתן למצוא צמחי אלווי מינרליים. אולם זה הוא הסוג הנחות מכולם, ואין כהה ולח ממנו". נראה שב"מעבר לירושלים" פליניוס מתייחס לאספלט של ים המלח. האלווי של יהודה נזכר גם בברית החדשה. הוא מציין גם סוג של גארום, ש"מוקדש להימנעות ממין מתוך אמונה טפלה ולטקסים יהודיים, ונעשה מדג ללא קשקשים". משפט זה נראה מוזר בהתחשב בעובדה שאכילת דגים ללא קשקשים אסורה בתורה במפורש.
משה
בהרצאתו על תולדות המאגיה, פליניוס מציין שבין האסכולות "ישנו עוד פלג של מאגיה, שמקורו במשה, יאנס, לוטאפס והיהודים". מאחר שפליניוס מציב את יאנס (Iannes) ולוטאפס (Lotapes) לאחר משה ולפני היהודים, מתקבל הרושם שהוא חשב אותם ליהודים. אלא שמקורות אחרים המתייחסים ליאנס, מכירים אותו כקוסם מצרי וכיריב של משה, והוא בדרך כלל נזכר בצוותא עם קוסם מצרי אחר, יאמברס (Iambres). השם לוטאפס, לעומת זאת, נשאר בגדר תעלומה.
לייה
לייה (בהולנדית: Leie בצרפתית: Lys) הוא נהר הזורם בצפון צרפת ובבלגיה, המהווה את יובלו השמאלי של הנהר סכלדה.
גאוגרפיה
מוצאו של הנהר בכפר ליסבורג שבחבל נור פה דה קאלה בצרפת. הוא זורם בכיוון צפון מזרח, כיום ברובו דרך תעלה, דרך עיר הגבול הצרפתית ארמנטייה ונכנס לבלגיה בפרובינציה של אינו, זורם דרך העיר קורטרייק ונשפך לנהר סכלדה בעיר גנט. אורך הנהר 202 ק"מ, גובהו בנקודת המוצא 114.7 מטר, ושטח אגן הניקוז שלו מגיע ל-3,910 קמ"ר.
האיריס הצהוב, הפורח בשפע על שפת הנהר באזור ארמנטייה, מהווה את סמלה של עיר זו. כיום הנהר מזוהם מאוד בגלל צפיפות האוכלוסייה ובגלל שפכים של מפעלי תעשייה בצפון צרפת ובבלגיה.
היסטוריה
באזור התחוללו שלוש קרבות בין גרמניה וצרפת במהלך המאה ה-20: באפריל 1918 התחולל באזור "הקרב על לייה" כחלק ממתקפת האביב הגרמנית. מאוחר יותר באותה השנה התרחש באזור "הקרב השני על לייה" כחלק ממתקפת מאה הימים. בין ה-23 במאי ו-28 במאי 1940 היה האזור שדה קרב בין צבא בלגיה לבין צבא גרמניה שפלש לבלגיה בתחילת מלחמת העולם השנייה, במה שנודע כקרב על לייה של שנת 1940.
המשורר הבלגי אמיל ורהארן חיבר פואמה בשם "עמק הלייה" הנכללת בקובץ שיריו "פלנדריה כולה".
אידה, מלך ברניקיה
אידה (באנגלית: Ida; נפטר בשנת 559 לערך) היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה. אידה מלך משנת 547 ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים אודות שנות מלכותו. אידה היה בנו של אאופה, מלך ברניקיה, ועלה לשלטון לאחר פטירת אביו בשנת 547. על פי דברי הימים האנגלו סקסים היה מייסד שושלת ברניקיה - שושלת המלכים אשר שלטה בממלכה אשר לימים הפכה להיות חלק מממלכת נורת'מבריה.
"דברי הימים האנגלו סקסים" וכן ה"היסטוריה בריטונום" מציינים את הגניאולוגיה שלו (היותו בנו של אאופה) ומציינים כי הוא היה ראשון מלכי ברניקיה (אף שכיום יש היסטוריונים הסבורים שאף אביו נשא את התואר "מלך").
על פי ההיסטוריה בריטונום אידה נשא לאישה את בירנוך (Bearnoch) ונולדו להם 12 בנים (ההיסטוריה בריטונום מציין את שמותם של חלק מהבנים, ומזכיר את אחד מהם, תאודוריק, אשר לימים היה מלך ברניקיה, ואשר יצא להילחם כנגד אוריין רגד ובניו).
ההיסטוריון בן המאה ה-18 לואיס מוריס מציין כי אידה היה ככל הנראה המקור לדמות המופיעה במיתולוגיה הולשית והנקראת פלאמדווין (Flamdwyn - "נושא האש"). ההיסטוריונית ריצ'ל ברומוויץ' מתנגדת לזיהוי זה, וההיסטוריונים תומאס סטפנס וויליאם פורבס סקין מזהים דווקא את פלאמדווין עם תאודוריק.
טכנולוגיות בטיחות ברכב
טכנולוגיות בטיחות ברכב הם עזרים שפותחו במטרה להתריע על סכנות הנגרמות מאי הקפדה על אמצעי בטיחות נדרשים בזמן נסיעה ברכב. מטרת טכנולוגיות הבטיחות ברכב היא למנוע תאונות דרכים ולצמצם ככל האפשר את דרגת הפגיעה עקב התאונה.
לכל טכנולוגיה יש את הפוטנציאל לפגוע בבטיחות. למשל: הנהג עשוי להסתמך בלעדית על חיישן רוורס, ולא להביט אחורה.
טכנולוגיות התרעה
טכנולוגיות הבטיחות ברכב מתריעות על מפגעי בטיחות בתוך הרכב כדוגמת אי חגירת חגורת בטיחות, או על מפגעי בטיחות ברכב עצמו, כגון: אי תקינות כריות אוויר, לחץ אוויר לא תקין בצמיגים ונורות לא תקינות.
קיימות גם טכנולוגיה לשיפור הבטיחות בהקשר של מפגעי בטיחות ועצמים העלולים לפגוע ברכב או להיפגע ממנו בזמן נסיעתו כדוגמת חיישני רוורס להתרעה על עצם הנמצא מאחורי הרכב בזמן נסיעתו אחורה.
בעיות בטיחותיות יכולות להיגרם גם כתוצאה מנהיגה לקויה של הנהג, כגון אי שמירת מרחק, סטייה מנתיב ומהירות מופרזת. טכנולוגיות לבטיחות ברכב הנוגעות להיבטים אלו יכולות למשל לכלול מערכת רישום נתוני נהיגה.
התרעה ופעולה
פעילות טכנולוגיות הבטיחות ברכב מתבצעת בשני אופנים:
התפתחות הטכנולוגיות לבטיחות הרכב
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, רוב פעילות הרכבים וחלקיהם הייתה מכנית לחלוטין והופעלה ידנית על ידי הנהג. החל מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 עם כניסת עידן מזעור מערכות המחשוב, ועם התפתחות מערכות האינטרנט, ועד עתה, התקדמה התפתחות מערכות הטכנולוגיה לבטיחות ברכב. התפתחות זו ניכרת בעובדה שבעוד שבתחילת שנות ה-90 החלו להופיע מערכות טכנולוגיות לבטיחות ברכב בצורה אישית וכמוצרי מדף, והותקנו עצמאית על ידי הלקוחות באמצעות מתקינים מורשים. הרי שעתה, רוב המערכות מותקנות מראש בחבילת ההפעלה המכנית של כלי הרכב, ומתוכנתות במחשב הרכב הראשי.
עידוד ממשלות וגופי פעילות התנדבותיים
מדינות שונות בעולם וביניהן מדינת ישראל, פועלות לעידוד ייצור ואבזור כלי הרכב בטכנולוגיות בטיחות לרכב, זאת על ידי הטבות במיסים והוזלת תעריפי הביטוח לכלי רכב ככל שרמת האבזור בהן בטכנולוגיות בטיחות גבוהה.
במדינות רבות בעולם ובמיוחד במדינות המערב המתקדם כאירופה וארצות הברית, פועלים מזה שני עשורים גופי התנדבות רבים שבפעילותם מביאים להגברת המודעות לצורך באבזור כלי הרכב באמצעי טכנולוגיה לבטיחות רבים ככל האפשר. גם בישראל פועלים גופים התנדבותיים בתחום הזהירות בדרכים והגברת המודעות לחשיבות הבטיחות והאמצעים הטכנולוגיים היכולים לסייע לכך.
בתוך מגוון הנושאים עליהם מתחרות יצרניות כלי הרכב בשווק תוצרתם, עומד עניין הבטיחות בכלי הרכב והטכנולוגיות המסייעות לכך, ומשמש כמקדם מכירות המוביל ביותר.
לורן טום
לורן טום (באנגלית: Lauren Tom; נולדה ב-4 באוגוסט 1961) היא שחקנית ומדבבת אמריקאית, ידועה בעיקר בשל תפקידיה כלנה סנט קלייר בסרט "חוג שמחת המזל", כג'ולי בסדרת הטלוויזיה "חברים" ובשל דיבובה בסדרות "פיוצ'רמה" ו"המלך היל".
ביוגרפיה
לורן טום נולדה בשיקגו, אילינוי למשפחה סינית-אמריקאית. היא בת לננסי (דייר) וטום צ'אן ג'וניור, שעבד בעסקי המזון הקפוא. בראיון שהעניקה למגזין "Detour" סיפרה טום כי לאור העובדה שהקניטו אותה בילדותה בשל מוצאה הסיני, היא הפכה למופנמת, מה שבהמשך הוביל אותה ללמוד ריקוד.
קולנוע
טום ביצעה כמה תפקידים מזעריים בעבר בסרטים כמו "Nothing Lasts Forever", "וול סטריט", "לא ראיתי, לא שמעתי" ו"פלדה כחולה". התפקיד המשמעותי ביותר שלה בקולנוע עד כה הוא כמלצרית בסרטם של רובין ויליאמס וטים רובינס "איש הקאדילק". התפקיד בסרט הוביל אותה להתארח בתוכנית הלילה של ג'וני קרסון. ב-1993 היא כיכבה בסרט "חוג שמחת המזל" שהוביל אותה בין היתר לתפקידים בסרטים "אהבה של גבר לאישה" ו"צפון".
מאמצע שנות התשעים טום כיכבה בכמה סרטים, בין היתר ב"סנטה בשקל" (2003) ו"בחברה טובה" (2004).
טלוויזיה
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה כמיקו ואקאמאטסו בסדרה "עובדות החיים". בהמשך היא הופיעה בסדרות "המשווה", "Catfish With Black Bean Sauce", "שלושים ומשהו", "זינוק לאתמול", "שיקגו הופ", "רצח מאדום לשחור", "Grace Under Fire", כחברתו של רוס, ג'ולי ב"חברים", "נני", "מקום טוב באמצע", כיכבה בסדרות הטלוויזיה "DAG", "המחלקה", כגברת לינג ב"מונק", "המשפחה שלי", "המספרה", "האנטומיה של גריי", "המפענחת" וכמאי וושינגטון ב"גברים על עצים".
דיבוב
עבודת הדיבוב הראשונה של טום הייתה כאנג'לה צ'ן בסדרת האנימציה "סופרמן: סדרת האנימציה". מאז דיבבה בסדרות כמו "פינקי והמוח", "Extreme Ghostbusters" ו"The Zeta Project", זאת עד שהחלה לדבב באופן קבוע את מין וקוני סופנוסינפון ב"המלך היל", ואת איימי ואינז וונג ב"פיוצ'רמה".
במהלך השנים היא דיבבה בסדרות "ראגרטס כבר גדולים", "רוקט פאוור", "Max Steel", "באטמן: הדור הבא", "ליגת הצדק ללא גבולות", "קים פוסיבול", "ילדי השכונה", "Histeria!", "הטיטאנים", "ויטץ'", "המחליפים", "לגיון גיבורי-העל", "אמריקן דרגון: ג'ייק לונג", "אווטאר: כשף האוויר האחרון" וב"הפינגווינים ממדגסקר".
ב-2010 היא דיבבה את באי לי בסדרת האנימציה "קונג פו פנדה: אגדת המגניבות".
ולדימיר פטרוב
ולדימיר פטרוב (ברוסית: Владимир Михайлович Петров) (27 בספטמבר 1907, ריגה, 26 באוגוסט 1943, קוטלאס) שחמטאי לטבי-סובייטי. על שמו מכונה הפתיחה פטרוב (נקראת גם פתיחה רוסית).
פטרוב למד לשחק שחמט בגיל 13, גיל מאוחר יחסית, והתקדם במהירות. בשנת 1926 זכה באליפות ריגה וסיים במקום השלישי באליפות הלאומית. פטרוב חלק מקום 2-5, אחרי יצחק ויסטנייצקי, באליפות הראשונה של המדינות הבלטיות שהתקיימה בשנת 1931.
פטרוב ניצח בשנת 1931 בדו-קרב את מובשה פייגין +4 -1 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בשנת 1932 ניצח את ולדאס מיקאנס +2 -0 =1 והפסיד בהפרש קטן לרודולף שפילמן +1 -2 =5. באליפות לטביה לשנת 1934 חלק פטרוב מקום ראשון עם פריציס אפשניק וניצח באליפויות לטביה בשנים 1935 ו-1937. פטרוב ניצח בתחרות הלסינקי בשנת 1936, וחלק מקום ראשון עם שמואל רשבסקי וסאלו פלור בתחרות קמרי 1937, שם הקדים את אלכסנדר אלכין, פאול קרס, אנדרה שטיינר, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, ראובן פיין, גדעון סטולברג ואחרים. בתחרות זו השיג פטרוב את תוצאתו הטובה ביותר. באותה שנה הגיע למקום השמיני והאחרון בתחרות זמרינג. בתחרות לודז' 1938 חלק פטרוב מקום 3-5, אחרי וסיה פירץ וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר. בתחרות מרגייט 1938 הגיע למקום השלישי, אחרי אלכסנדר אלכין ורודולף שפילמן, אך ניצח את אלכין בהתמודדות ביניהם. בשנת 1939 פטרוב הגיע למקום השמיני מתוך 16 בתחרות קמרי-ריגה, וניצח בתחרות רוסאריו, לפני אריך אליסקסיס וולדאס מיקאנס.
ברית המועצות סיפחה את לטביה ב-17 ביוני 1940 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939. פטרוב היה ביקורתי אך שיחק גם תחת המשטר החדש, והגיע למקום העשירי מתוך 20 באליפות ברית המועצות לשנת 1940. בתחרות זו ניצח פטרוב את גריגורי לבנפיש ואלכסנדר קוטוב. באליפות לטביה שהתקיימה בריגה 1941 חלק פטרוב מקום שלישי-רביעי, ובמספר תחרויות חזקות הגיע למקום השני: מוסקבה 1941 אחרי יצחק מזל, מוסקבה 1942 אחרי איגור בונדרבסקי וסברדולסק 1942 אחרי ויאצ'סלאב רגוזין. כאשר גרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, פטרוב לא היה יכול לחזור לאשתו וביתו בביתם בלטביה. הוא נשאר איפוא ברוסיה, ונעצר ב-31 באוגוסט 1942 תחת סעיף 58 בגין מתיחת ביקורת על ירידת רמת החיים בלטביה מאז הסיפוח הסובייטי. פטרוב נידון לעשר שנות מאסר במחנה עבודה. גורלו התברר רק בשנת 1989, עת נודע כי מת בקוטלאס ב-26 באוגוסט 1943 מדלקת ריאות.
השתתפות באולימפיאדות
פטרוב שיחק בנבחרתה האולימפית של לטביה בשבע אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית (מינכן 1936).
התוצאות של פטרוב בשנת 1939 מרשימות במיוחד: הוא סיים 19 משחקים בלוח הראשון ללא הפסד. בין המשחקים תיקו מול אלוף העולם אלכסנדר אלכין, תיקו מול אלוף העולם לשעבר חוסה ראול קפבלנקה ותיקו מול הכוכב העולה פאול קרס, וניצחונות מול ולדאס מיקאנס, רוברטו גראו, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ומשה צ'רניאק.
ריס וית'רספון
לורה ג'ין ריס וית'רספון (באנגלית: Laura Jeanne Reese Witherspoon; נולדה ב-22 במרץ 1976) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, מפיקה, יזמית ואשת עסקים. זוכת פרס האוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב, פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע, פרס גילדת שחקני המסך ופרס אמי. דורגה כאחת השחקניות בעלות השכר הגבוה ביותר בעולם בשנת 2019. הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים" בשנים 2006 ו-2015, וברשימת 100 הנשים החזקות בעולם של "פורבס" ב-2019.
שחקנית
וית'רספון החלה את קריירת המשחק שלה בפרסומות מקומיות. תפקידה הראשון כשחקנית קולנוע היה בסרט הטלוויזיה "פרח בר" בשנת 1991 סרט שביימה דיאן קיטון. באותה שנה השתתפה בסרט "האיש על הירח". הסרט היה הבסיס לקרירה קולנועית מצליחה אשר נעה בין תפקידים קומיים לדרמטיים.
בשנת 1993 השתתפה בסרטים "מקום רחוק" ו"הורה במשרה מלאה", ושנה מאוחר יותר בסרט "לא דופק חשבון". בשנת 1996 השתתפה לראשונה בשני סרטים בולטים יותר - "פחד" בו גילמה את חברתו של מרק וולברג ו"דרך לחופש". לאחר הופעה בשני סרטים פחות ידועים "סודות אפלים" ו"משלוח לילי" השתתפה וית'רספון בשנת 1998 בסרט "פלזנטוויל" שזכה להצלחה גדולה. שנה מאוחר יותר השתתפה בשלושה סרטים: "משחקי פיתוי", "התוכנית" ו"בחירות". על תפקידה בסרט "בחירות" קיבלה שבחים רבים ואף הייתה מועמדת עליו לפרס גלובוס הזהב.
בעקבות פרסומה השתתפה וית'רספון בשנת 2000 בשני פרקים בסדרה "חברים", כאחותה של רייצ'ל (ג'ניפר אניסטון), ג'יל. באותה שנה שיחקה בשני סרטים נוספים - המותחן "אמריקן פסיכו" והקומדיה "שטן על הזמן". בשנת 2001 גילמה וית'רספון את אחד התפקידים המזוהים עימה יותר מכל - דמותה של אל וודס בסרט "לא רק בלונדינית". הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות, וזיכה את וית'רספון במועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב. כעבור שנה השתתפה בסרט "חשיבותה של רצינות" וכיכבה ב"אין כמו אלבמה". בשנת 2003 שיחקה בסרט "לא רק בלונדינית 2" שלא הצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
בשנת 2004 כיכבה בדרמה התקופתית "יריד ההבלים". בשנת 2005 שיחקה בפנטזיה הקומית "זוג משמיים" לצד מארק רופאלו. באותה שנה גילמה את אחד מתפקידיה המוכרים ביותר - דמותה של הזמרת ג'ון קרטר קאש בסרט "הולך בדרכי" המספר את סיפור חייו של הזמר ג'וני קאש. וית'רספון קיבלה שבחים רבים על משחקה בסרט וזכתה עליו בפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ומספר פרסים נוספים.
בשנת 2009 דיבבה בסרט "מפלצות נגד חייזרים" ושנה לאחר מכן שיחקה ב"איך אתם יודעים".
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO.
בשנת 2019 החלה לשחק בדמותה של ברדלי ג'קסון לצדם של ג'ניפר אניסטון וסטיב קארל בסדרת הטלוויזיה "תוכנית הבוקר" בשירות הסטרימינג של אפל TV פלוס.
אושיית רשת
לווית'רספון חשבון אינסטגרם פעיל עם למעלה מ-25 מיליון עוקבים. בנוסף מנהלת חברת ההפקות שלה בשם "Hello Sunshine" ומועדון קריאה בשם "Reese's Book Club" (מועדון הקריאה של ריס) עם למעלה מ-2 מיליון עוקבים באינסטגרם ובו ממליצה וית'רספון על ספרים שקראה, שנכתבו מרביתם על ידי נשים.
מפיקה
בשנת 2012 הקימה יחד עם חברתה ברונה פפרדאה את חברת ההפקות פסיפיק סטנדרד. מטרת החברה הייתה להפיק סרטים על נשים, תוך שימת דגש על גיבורות מעניינות ודינמיות. הסרט הראשון שהופק על ידי החברה היה "נעלמת" ושיחקו בו רוזמונד פייק ובן אפלק. פייק הייתה מועמדת על תפקידה לפרס האוסקר. הסרט השני שהופק על ידי החברה היה "הולכת רחוק". את הזכויות לסרט רכשה בכספה לאחר שקראה את הספר ושיחקה בו בתפקיד הראשי, תפקיד שעליו קיבלה מועמדות לפרס האוסקר. את "שקרים קטנים גדולים" שמתבסס על הספר שכתבה ליאן מוריאטי, הפיקה ווית'רספון לרשת HBO יחד עם ניקול קידמן ושתיהן שיחקו בה. העונה הראשונה קיבלה 16 מועמדויות לפרסי אמי וזכתה ב-8 מתוכן. בשנת 2018 עסקה החברה בהפקת 23 סרטים וסדרות, כולם עוסקים בנשים כגיבורות הסיפור.
בשנת 2016 הקימה ווית'רספון חברת הפקות נוספת בשם "הלו סאנשיין" העוסקת בפיתוח סדרות וסרטים לחברות, ביניהן NBC ואפל TV ופונה אף היא בעיקר לקהל הנשי.
אשת עסקים
ווית'רספון היא בעלים של חברת אופנה בשם "דרייפר ג'יימס". המותג שנקרא על שם סבתה מתמקד בלייף סטייל. המותג מציע בגדים בסגנון דרומי ומקודם באמצעות הרשתות החברתיות.
חיים אישיים
ביום הולדתה ה-21, ב-22 במרץ 1997, פגשה וית'רספון את השחקן ראיין פיליפה. בדצמבר 1998 הם התארסו, וזמן קצר לאחר מכן שיחקו יחדיו בסרט "משחקי פיתוי". ב-5 ביוני 1999 הם נישאו בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה והתגוררו בברנטווד, קליפורניה. לוית'רספון שני ילדים מפיליפה.
ב-30 באוקטובר 2006 וית'רספון ופיליפה החליטו להפרד לאחר שבע שנות נישואין. וית'רספון חזרה לצ'ארלסטון כדי להיות קרובה למשפחתה ורשמה את שני ילדיה לבתי ספר מקומיים. היא הכירה את השחקן ג'ייק ג'ילנהול בסרט חקירה מעבר לקווים בשנת 2007 והשניים הפכו לזוג. בדצמבר 2009 הם נפרדו. במרץ 2011 היא נישאה בשנית לסוכן השחקנים ג'ים טות'. בספטמבר 2012 נולד בנם המשותף של וית'רספון וטות'. במרץ 2023 הודיעה כי היא וטות' מתגרשים לאחר 12 שנות נישואין.
דת בישראל
הדת בישראל הוא מושג הכולל את מגוון הביטויים לקיום מצוות, אמונה ומסורת בישראל. במרחב פרטי או ציבורי.
הביטוי מצוי בשיח בהקשר לפעילות הדתית במסגרת הקבוצות הדתיות השונות הפועלות במדינת ישראל. לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון למאי 2022, התפלגות אזרחי ישראל לקבוצות לפי דת היא 73.9% מוגדרים יהודים, 21.1% מוסלמים, 1.9% נוצרים, 1.56% דרוזים והשאר 1.54% חסרי דת/אחרים. חלוקה זו איננה מעידה על מידת הדבקות בדת אלא השתייכות לקבוצה המאופיינת על ידי דת. למשל, בקבוצת אזרחי ישראל היהודים בני 20 ומעלה נכון ל-2020: 44.8% חילונים, 33% מסורתיים, 11.7% דתיים, ו-10% חרדים.
במשך עשרות שנים פעל בישראל משרד הדתות, שעסק בשירותי דת לבני כל הדתות. משרד זה פורק בתקופת ממשלת שרון השנייה וסמכויותיו פוזרו בין משרדי הממשלה השונים. בשנת 2008 הוקם המשרד לשירותי דת, אליו הוכפפה הרשות הארצית לשירותי דת, העוסקת בענייני המועצות הדתיות וקבורה יהודית בלבד.
המעמד המשפטי של הדת בישראל
ממשלת ישראל מכירה במספר עדות דתיות, וכל אדם משויך לאחת מעדות אלו, או מסווג כחסר דת, הגדרה הכוללת את כל מי שאינו משתייך לעדות הדתיות האחרות. בעניינים בהם ניתנה סמכות לחוק הדתי, כמו נישואים וגירושים, כל אדם צריך לפנות אל הרשות הרלוונטית של הדת אליה הוא משתייך. השתייכות לעדה דתית נרשמת על ידי המדינה מלידה, לפי העדה הדתית אליה משתייכים ההורים, כולל חסרי דת, ומשתנה, על ידי המרת דת או קבלת פסק דין הצהרתי שהעותר חסר דת. הסדר העדות הדתיות הישראלי, מקורו במעמד המשפטי של המילטים העות'מאנים.
ממשלת ישראל מכירה ב-14 עדות דתיות:
נכון ל-2019, כ-400,000 איש לא השתייכו לאף אחת מעדות דתיות אלו, רובם מהגרים מהמרחב הפוסט-סובייטי. באוקטובר 2011, הסופר יורם קניוק זכה בתקדים משפטי שאיפשר לו להירשם כ"חסר דת" (קטגוריית סל המכילה את כל מי שאיננו משתייך לארבע-עשרה העדות הדתיות המוכרות בחוק), ובעקבותיו כמאתיים אחרים שינו אף הם את רישומם מיהודים לחסרי דת.
בימי המנדט הבריטי. הוכרו העדה היהודית (בשנת 1927) ותשע עדות נוצריות. בשנת 1957 הכירה ממשלת ישראל בעדה הדרוזית כעדה עצמאית. בשנת 1970 הכירה ממשלת ישראל בכנסייה האוונגלית האפיסקופלית כעדה דתית נפרדת, לאחר ששני פלגי הכנסייה האנגליקנית בישראל הסכימו להתאחד תחת שם זה. בשנת 1971 הוכרה עדת בני העדה הבהאית כעדה דתית מוכרת. לעומת זאת, בקשה של הקראים להכרה כעדה נפרדת סורבה ועתירה לבג"ץ בעניין נדחתה. גם בקשה של הפרוטסטנטים לא נענתה.
במענה לבקשה של עדי יהוה להכרה כעדה דתית, הודיעה ממשלת ישראל בשנת 2022 כי מדיניותה היא שלא להכיר בעדות דתיות נוספות.
נישואין וסמכות דתית
טקסי נישואים שנערכו בישראל מוכרים רק אם התבצעו תחת סמכות דתית רשמית של אחת העדות הדתיות המוכרות. טקסי נישואים אזרחיים מוכרים רשמית רק אם הם מתבצעים מחוץ לישראל. הממסד הרבני מנמק מדיניות זו בטענה שנישואים אזרחיים ירבו פסולי חיתון ויפצלו את העם היהודי בישראל לשתי סיעות שאינן יכולות לינשא זו לזו. מנגד, טוענים התומכים בנישואין אזרחיים בישראל כי הדבר מערים קושי כלפי זוגות שאינם משתייכים לאחת הדתות המוכרות או שאינם רוצים או אינם יכולים להינשא במסגרת דתית. ישנם רבנים אחדים (בכללם הרב הראשי לישראל לשעבר, הרב בקשי דורון) הטוענים שהניכור הרב שיוצר המצב של העדר אפשרות של נישואין שלא דרך העדה הדתית אינו משרת את האינטרס הדתי הרחב.
כמענה לאותן קבוצות גדולות של ישראלים שאינם מעוניינים או לא יכולים להתחתן במסגרת בית דין דתי, הוכרה מסגרת הידועים בציבור, שעיקרה מתן זכויות של זוג נשוי לכל שני אנשים (כולל בני אותו המין) אשר חיים יחד ומקיימים משק בית משותף.
הזיקה ליהדות בקרב אזרחי ישראל
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כפי שפורסמו בערב ראש השנה תשפ"א, 19 בספטמבר 2020, בהגדרה עצמית של יהודים בני 20 ומעלה על בסיס רמה דתית:
43.1% חילוניים, 21.1% מסורתיים לא כל כך דתיים, 12.3% מסורתיים-דתיים, 11.3% דתיים, 10.1% חרדים.
בסקר שנערך בשנת 2007 על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה נמצא כי רק 27% מכלל היהודים הישראלים אמרו כי הם שומרים שבת, בעוד ש- 53% אמרו שהם לא שומרים שבת כלל. הסקר גם מצא ש-50% מתוך הנשאלים היו מוותרים על עריכת קניות במהלך השבת כל עוד התחבורה הציבורית תופעל ופעילויות הפנאי ימשיכו להתקיים. רק 38% האמינו כי פשרה מסוג זה תקטין את המתח בין הציבור החילוני לציבור הדתי.
יחסי דת ומדינה בין היהדות לישראל
קו מנחה מרכזי להסדרת יחסי דת ומדינה, המבוסס על הסכמים שהושגו במהלך תקופת המעבר מהיישוב היהודי בארץ ישראל למדינת ישראל, נקרא הסטטוס קוו. הסכמים אלו כללו את מעמדן של הרבנות והמועצות המקומיות, האוטונומיה לזרמי החינוך הדתיים וחוקים נוספים בתחום השבת והכשרות.
מקור הסטטוס קוו בנושאי דת בישראל הוא במכתב הסטטוס קוו אותו כתב דוד בן-גוריון לנציגי אגודת ישראל ב-1947, טרם הכרזת העצמאות. המכתב מתייחס לארבעה תחומים: שבת, כשרות, חינוך ודיני המעמד האישי. דוגמה לסטטוס-קוו בנושא השבת היא התחבורה הציבורית בישראל שהמשיכה לשבות בשבת ברוב האזורים בהם ישנו רוב יהודי גדול, אך המשיכה לפעול בחיפה, שעד למלחמת העצמאות נחשבה לעיר מעורבת.
נוצרו מחלוקות גם סביב נושאים נוספים, כדוגמת תוכנית הליבה, שירות לאומי וגיוס בחורי ישיבות לצה"ל.
הרבנות הראשית
הרבנות הראשית בישראל הוקמה במהלך תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל על ידי המנהל הבריטי, שבחר להקים רבנות ראשית רשמית במדינה שתהיה מורכבת מנציגים אשכנזים וספרדים מן הזרם האורתודוקסי בלבד, כחלק מהמאמצים לגבש ולארגן את החיים היהודיים ותוך ביסוס על המודל הבריטי שעודד את נאמנותם המוחלטת של היהודים בבריטניה לכתר הבריטי, וכדי לנסות ולהשפיע על חייהם הדתיים של היהודים בארץ באופן דומה. בשנת 1921 נבחר הרב אברהם יצחק הכהן קוק (1864–1935) לרב הראשי האשכנזי הראשון, והרב יעקב מאיר לרב הראשי הספרדי הראשון (הראשון לציון). הרב קוק היה מקור ההשראה לתנועה הציונית הדתית, והוכר על ידי רבים כרב הגדול בדורו. הוא האמין שהעבודה של היהודים החילונים בכיוון יצירת מדינה יהודית בארץ ישראל היא חלק מהתוכנית האלוהית ליישוב ארץ ישראל. החזרה לישראל הייתה לפי השקפתו של הרב קוק לא רק תופעה פוליטית לשם הצלתם של היהודים מרדיפות, אלא אירוע בלתי רגיל בעל משמעויות היסטוריות ותאולוגיות.
לפני הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל בשנת 1917, האימפריה העות'מאנית הכירה ברבנים המובילים בקרב היישוב הישן כמנהיגיה הרשמיים של הקהילה היהודית הקטנה, שהורכבה בעיקר מאורתודוקסים מזרח אירופיים ואלו מהלבנט שעלו לארץ הקודש, בעיקר מסיבות דתיות. הכרה זו הייתה חלק ממדיניותה הבלתי רשמית של האימפריה העות'מאנית, אשר זכתה לכינוי "שיטת המילט", אשר גרסה כי לשם השמירה על היציבות ברחבי האימפריה, על האימפריה להאציל מסמכויות שלטון הפנים העומדות לרשותה לטובת הנהגות אותנטיות של מיעוטים מקומיים, אשר ימלאו תפקיד שלטוני מצומצם ביחס לקהילותיהם ובכך יקלו על נטל השלטון של האימפריה בעדות המיעוטים בה. המהגרים האירופאים התאחדו בתחילה תחת ארגון שהיה ידוע אז בשם "ועד העיר", ובהמשך שינו שם זה לעדה החרדית. הטורקים ראו ברבנים המקומיים בארץ כשלוחה של החכם באשי (הרב הראשי הטורקי), שהיה נאמן לסולטאן.
בשל העובדות הללו הרבנות הראשית בישראל עדיין בשליטה אורתודוקסית מוחלטת כמו שהייתה כאשר הוקמה בשנת 1948 ועדיין מחזיקה באופן בלעדי על כל האספקטים הדתיים-יהודיים של חיי תושביה החילונים של מדינת ישראל.
דרך מערכת מורכבת של "ייעוץ והסכמה" ממגוון של רבנים בכירים ופוליטיקאים בעלי השפעה, כל הערים והעיירות בישראל בוחרים גם ברב ראשי מקומי משלהם אשר זוכים להערכה בקרב הקהילות המקומיות הדתיות כמו גם החילוניות ובכלל בקנה מידה ארצי.
דרך רשת ארצית של בתי דין רבניים, כמו גם רשת של מועצות דתיות אשר מהוות חלק אינטגרלי בכל רשות מקומית בישראל, הרבנות הראשית בישראל שומרת על שליטה בלעדית ולמעשה בעלת המילה האחרונה במדינה בכל הנושאים הקשורים לגיור, מתן הכשר לכל סוגי המאכל, טקסי הנשואין והגירושים היהודיים, ומפקחים על שמירה של חוקים מסוימים הקשורים בשמירת השבת, פסח (במיוחד בענייני מכירת או בעלות על חמץ), ההקפדה של שנת השמיטה בתחום החקלאי.
הרבנות הראשית נמצאת באופן מתמיד תחת ביקורת של קבוצות יהודיות בישראל. ישראלים חילונים רבים אינם מרוצים מהעובדה שחייהם האישיים כפופים להחלטות של בית משפט דתי. מהצד השני, האוכלוסייה החרדית סבורה שהרבנות הראשית מקלה מדי (בעיקר בנושאים שקיים בהם קונצנזוס דתי שבהם יש להחמיר), ו"ציונית מדי", ושהיא "משרתת" את הממסד הפוליטי הישראלי, כך למשל, אפילו חברי הכנסת הלא-דתיים, יכולים להיות שותפים במועצה הבוחרת את הרבנים הראשיים של ישראל כל עשר שנים.
במקביל, דתיים רבים טוענים שחרף תרומתם למדינה ורצונם להשתלב בה הם סובלים מכפייה אנטי-דתית ורדיפה מצד מוסדות המדינה ובהם הצבא והמשטרה, ומצד אמצעי התקשורת. לטענה זו, הרדיפה מודגמת, בין השאר, ביחס עוין מצד מערכת המשפט, באפליית חיילים דתיים ובענישתם בחומרה על הקפדתם על מצוות דתם, כגון במקרה של סירוב להיות נוכח במופע זמר בו שרות חיילות. על פי טענות אלה, הציבור החילוני שטוף בסטיגמות ובדיעות שליליות על הדתיים בכלל והחרדים בפרט - דבר שמגביר את התחושה בקרב דתיים שהם חיים, כבימי אבותיהם, כמיעוט קטן ומסוגר בתוך מדינה מנוכרת ועוינת.
אסלאם
חוקרים שונים מעריכים כי בין 10% ל-20% מהאוכלוסייה המוסלמית בישראל הם "חילונים", אם כי משמעותו של המושג הזה חלשה אפילו יותר ממקבילו בחברה היהודית (רון קרוניש סבר ש"מסורתיים" הוא כינוי הולם יותר). מדובר באלו שמתעלמים מציוויי הדת בחייהם הפרטיים, ובדרך כלל לא צמים בחודש הרמדאן. כחברה, הציבור המוסלמי לא מכיר באורח חיים לא-דתי, והתופעה מוגבלת לתחום האישי. בסקר הלמ"ס של 2018, 7% מהנסקרים המוסלמים הגדירו את עצמם כ"לא דתיים."
העדה האחמדית
ב-17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבביר שבחיפה. המקום היה עד אז כפר קטן בשיפולים המערביים של הר הכרמל, מעל נחל שיח. כפר זה הפך לשכונה קטנה המונה מעל 1,000 איש, מוקפת מכל צדדיה בשכונות יהודיות. לקהילה האחמדית בחיפה מסגד גדול שצריחיו ניכרים במבט מהחוף. המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הכת. הוא בנוי כמבנה מתומן לפי מתכונת כיפת הסלע בירושלים. על הקיר בפתח מתנוססת ההבטחה: "כל מי שישהה כאן, בטוח יהיה". אימאם העדה האחמדית בישראל כיום הוא מוחמד חמיד קאסר, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון. ראש העדה הוא מחמוד שריף עודה. לעדה ירחון הקרוי "אלבושרא אלאסלאמיה אלאחמדיה" - "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932.
נצרות
הנוצרים כיום הם הקבוצה הקטנה ביותר בישראל מתוך שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות. רוב הנוצרים אשר חיים כיום בישראל הם ערבים או אנשים שבאו מארצות אחרות לחיות ולעבוד בעיקר בכנסיות או במנזרים.
אף על פי שלפי הדת הנוצרית ישראל היא המקום בו ישו נולד, חי, ומת (לפי המסורת הקתולית, כנסיית הקבר בירושלים היא המקום בו ישו מת ולבסוף נקבר - עובדה אשר הופכת את ירושלים לאחד האתרים הקדושים ביותר לנצרות) מספר הנוצרים החיים בישראל נמוך ביחס למספר המוסלמים והיהודים.
רוב הנוצרים בישראל משתייכים לקהילת הנצרות האורתודוקסית המזרחית. כנסייה זו מפקחת על מגוון של כנסיות, מנזרים, סמינרים ומוסדות דתיים בכל הארץ, במיוחד בירושלים. הסיבה לכך היא היסטורית. האימפריה הביזנטית אשר שלטה ברוב המזרח תיכון מהמאה ה-4 עד העשור הראשון של המאה ה-15, צידדה בנצרות האורתודוקסית המזרחית, בעת פילוג הכנסייה הנוצרית של שנת 1054.
שליטת האימפריה הביזנטית בארץ הופסקה זמנית על ידי הממלוכים בשנת 1291 ולאחר מכן באופן סופי על ידי האימפריה העות'מאנית האסלאמית.
במאה ה-19 האימפריה הרוסית הסמיכה את עצמה כשומרת הרשמית של העניינים הנוצרים בארץ הקודש, ואפילו כיום, שטחי מקרקעין נרחבים בירושלים (שכללו בעבר את האתר בו עומד בניין הכנסת כיום) שייכות לכנסייה היוונית אורתודוקסית.