cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוכב הכסף
כוכב הכסף מוענק על גבורה אל מול פני האויב בנסיבות אשר אינן מצדיקות הענקת אחד מצלבי השירות (צלב השירות המצוין, צלב הצי, צלב משמר החופים או צלב חיל האוויר), העיטור השני בחשיבותו, או את מדליית הכבוד, העיטור הגבוה ביותר. את הכוכב ניתן להעניק לכל אדם אשר שירת בכוחות המזוינים והצטיין בשעת קרב באחד משלוש הנסיבות הבאות:
בשונה מצלבי השירות, הגבורה אותה נדרש החייל להציג על מנת לזכות בכוכב הכסף נמוכה יותר, והמעוטרים לא צריכים להיות תחת נטל אחריות גבוהה. לרוב טייסי חיל האוויר עומדים בקריטריונים לקבלת הכוכב עם הגיעם לדרגת אייס (לרשותו רשומות חמש הפלות ודאיות) שכן הדבר אומר כי הטייס סיכן את חייו מספר רב של פעמים בתנאי קרב על מנת לנצח את אויבו.
הר בנט (שטח חסות רוס)
הר בנט (באנגלית: Mount Bennett) הוא הר נישא בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק, בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממזרח להר בויד.
גובהו של ההר 3,090 מטרים מעל פני הים; הר בנט הוא ההר ה-203 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה מהאוויר בטיסה C שנערכה ב-29 בפברואר עד ה-1 במרץ 1940, מטעם השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
אזור ההר נחקר ונסקר על ידי משלחת החצייה האמריקאית של מדף הקרח רוס (U.S. Ross Ice Shelf Traverse Party), בפיקודו של אלברט פאדוק קרארי (A.P. Crary), אשר חצתה את מדף הקרח רוס בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
מקור השם
קרארי נתן להר את שמו.
קרארי קרא להר על שמו של יו בנט (Hugh Bennett), סיסמולוג במשלחת החצייה האמריקאית של מדף הקרח רוס.
מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד
מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד (בגרמנית: Margarete von Österreich; 25 בדצמבר 1584 - 3 באוקטובר 1611), הייתה אשתו של פליפה השלישי, מלך ספרד.
ביוגרפיה
מרגרטה נולדה ב-25 בדצמבר 1584 בגראץ, לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-18 באפריל 1599 התחתנה מרגרטה עם פליפה השלישי, מלך ספרד, והפכה לדמות בעלת השפעה רבה בחצר המלוכה הספרדית. מרגרטה הייתה פטרונית של האמנויות בספרד, והייתה קתולית אדוקה מאוד.
לצד דודתה מריה, נסיכת ספרד, ארכידוכסית אוסטריה - אלמנתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובתה מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה יצרה מרגרטה מעגל של נשים שהשפיעו השפעה ניכרת על בעלה פליפה. הם הדגישו את מעמדה של ספרד כמעצמה קתולית הפועלת למען אירופה הקתולית, וגם הדגישו את אחדותו של בית הבסבורג, ובכך הצליחו לשכנע את פליפה לתת תמיכה כספית לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המחנה הפרו-אוסטרי בחצר המלוכה הספרדית ובראשן מרגרטה, התנגד בכל תוקף לדוכס לרמה - ראש ממשלתו של פליפה, שטען כי על ספרד להמשיך לפעול באופן עצמאי, ללא קשר לקשרים דתיים או משפחתיים. מרגרטה אף טענה שדוכס לרמה הוא מושחת, אולם פליפה סילק אותו מהשלטון רק בשנת 1618, לאחר מותה של מרגרטה.
ב-3 באוקטובר 1611 מתה מרגרטה בעת שילדה את בנה הצעיר אלפונסו מאוריציו. בעלה פליפה לא התחתן שוב, ומת כעבור 10 שנים בשנת 1621.
משפחתה
ב-18 באפריל 1599 התחתנה מרגרטה עם פליפה השלישי, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
פגם חדירה
פגם חדירה הוא סוג של פגם גבישי נקודתי שבו אטום מאותו סוג או מסוג אחר תופס מקום בחלל שאינו תפוס בדרך כלל במבנה הגבישי. כאשר האטום הוא מאותו הסוג שממנו בנוי הגביש, פגם זה מכונה גם כפגם חדירה עצמית. לחלופין, אטומים קטנים זרים בחלק מהגבישים עשויים לתפוס חללים ריקים, כגון מימן בפלדיום. ניתן לייצר אטומים חודרים על ידי הפצצת גביש בחלקיקים יסודיים בעלי אנרגיה מעל סף העקירה עבור אותו גביש, אך הם עשויים להתקיים גם באופן טבעי בריכוזים קטנים בשיווי משקל תרמודינמי. נוכחותם של אטומים חודרים יכולה לשנות את התכונות הפיזיקליות והכימיות של חומר.
חדירה עצמית
פגם חדירה עצמית הוא פגם חדירה המכיל רק אטומים שהם זהים לאלו שכבר קיימים בסריג. המבנה של פגמי חדירה עצמית נקבעו באופן ניסיוני בכמה מתכות ומוליכים למחצה.
בניגוד למה שאפשר לצפות באופן אינטואיטיבי, לרוב מקרי החדירה העצמית במתכות בעלות מבנה ידוע יש מבנה 'מפוצל', שבו שני אטומים חולקים את אותו אתר בסריג. בדרך כלל מרכז המסה של שני האטומים החודרים הוא באתר הסריג, והם ממוקמים בו באופן סימטרי לאורך אחד מכיווני הסריג העיקריים. לדוגמה, במספר מתכות נפוצות במבנה קובייתי ממורכז פאה (fcc), כגון נחושת, ניקל ופלטינה, מבנה של החדירה העצמית הוא בכיוון [100], שבו שני אטומים החודרים ממוקמים במיקום החיובי והשלילי ([100], [100-]). בברזל קובייתי ממורכז גוף (bcc) מבנה החדירה העצמית קיים מבנה דומה בכיוון [110] עם חדירה מפוצלת.
חדירות האטומים העצמיים המפוצלות הללו נקראות לעיתים חדירות משקולית, משום שבשרטוט שני האטומים המרכיבים את החדירה מתקבלים שני עיגולים גדולים עם קו עבה המחבר ביניהם, המדמה צורת משקולית.
במתכות ממורכזות גוף (BCC) אחרות מברזל, בהתבסס על חישובים עדכניים בתורת פונקציונל הצפיפות משערים כי מצב היסוד הוא חדירה עצמית בשורה בכיוון [111], בשרשרת ארוכה (בדרך כלל כ-10–20) של אטומים, השורה דחוסה מעט יותר מהסריג האידיאלי בכדי שתוכל להכין אטום אחד נוסף. במוליכים למחצה המצב מורכב יותר, שכן פגמים עשויים להיות טעונים ומצבי טעינה שונים עשויים להיות בעלי מבנים שונים. לדוגמה, בסיליקון, פגם החדירה יכול להיות מורכב ממבנה מפוצל בכיוון [110] או מבנה טטרהדרלי.
לפחמן, בעיקר בגרפיט וביהלום, יש מספר פגמי חדירה עצמית שהתגלו באמצעות חישובי קירוב צפיפות מקומית "חדירה ספירו-אטומית" (spiro-interestitial) בגרפיט, הקרוי על שם ספירופנטן, שכן אטום הפחמן החודר ממוקם בין מישורים בסיסיים וקשור אליהם בצורה גיאומטרית המזכירה את מולקולת הספירופנטן.
חדירה זרה
אטומים זרים קטנים חודרים בדרך כלל באתרים לא תפוסים בין אטומי הסריג. ניתן לאפיין אתרים אלה על ידי הסימטריה של מיקום האטום החודר ביחס לאטומי הסריג הקרובים ביותר אליו. לדוגמה, אטום חודר א' עם 4 אטומי סריג שכנים (במרחקים שווים) בסריג קובייתי ממורכז פאה (FCC), נמצא במיקום המאופיין בסימטריה טטרהדרלית, ולכן ניתן לכנותו חודר טטרהדרלי.
הלקוח
הלקוח (באנגלית: The Client) הוא סרט מותחן משפטי אמריקאי משנת 1994 בבימויו של ג'ואל שומאכר, ובכיכובם של סוזן סרנדון, טומי לי ג'ונס, בראד רנפרו, מרי-לואיז פרקר, אנתוני לה פגליה, אנתוני אדוארדס, ואוסי דייוויס. הסרט מבוסס על הרומן המפורסם של ג'ון גרישם באותו השם. הסרט יצא בארצות הברית ב-20 ביולי 1994.
תקציר העלילה
מארק פוגש את רג'ינה "רג'י" לאב (סוזן סרנדון), עורכת דין ואלכוהוליסטית לשעבר, שמסכימה לייצג אותו. השניים מוצאים עצמם מתעמתים עם "הכומר" רוי פולטריג (טומי לי ג'ונס), תובע פדרלי יהיר שמעוניין להשתמש בתיק זה כמקפצה למען שאיפותיו הפוליטיות. בינתיים, נחשף כי סולארי מעולם לא אישר למולדנו להרוג את הסנאטור והוא רוצה שמולדנו יגלה מה בדיוק מארק וריקי יודעים. ג'וני מורה למולדנו להעביר את הגופה ממקום מחבואה הנוכחי, אך הוא איננו מסוגל לעשות זאת באותה העת, כיוון שהיא נמצאת בבית הסירות של קליפורד, והמשטרה עדיין נמצאת במקום על מנת לחקור את התאבדותו.
פולטריג ממשיך להשתמש באמצעים משפטיים כדי לגרום למארק לחשוף היכן מסתתרת הגופה, ואילו סולארי מורה למולדנו להרוג את הילדים ואת רג'י. הוא גם מורה להעביר את הגופה לאחר סיום החקירה בביתו של קליפורד. במעלית בבית החולים, המאפיונר פול גרונקי (קים קואטס) מאיים על חייו של מארק, שבעקבות כך מסרב לדבר עם פולטריג.
מארק ורג'י נוסעים לניו אורלינס כדי לוודא שהגופה אכן נמצאת בבית הסירות של קליפורד. רג'י מתכוונת להשתמש במידע זה על מנת לתווך עסקה עם פולטריג, שבתמורה יעניק טיפול רפואי לריקי ויכניס את כל המשפחה לתוכנית להגנת עדים. רג'י ומארק מגיעים לביתו של קליפורד באותו לילה שבו גם מולדאנו ושותפיו מגיעים למקום. הם חופרים את הגופה ומאיימים להרוג את רג'י ואת מארק, אך רג'י מפעילה את אזעקת השכנים, שמבריחים מהמקום את מולאדנו ושותפיו.
פולטריג נענה לכל דרישותיה של רג'י בתמורה למידע על מיקום הגופה. שלושת בני משפחת סוויי עוזבים על מטוס פרטי לפיניקס על מנת להתחיל מחדש את חייהם בזהות חדשה. מולדנו מתעמת עם סולארי, שאומר שהוא לא ייתן לו לסכן את המשפחה, ובכך רומז שהורה לגרונקי לחסל אותו. לאחר מציאת הגופה, פולטריג עורך מסיבת עיתונאים ומשוחח עם רג'י, מספר לה שהוא מתכוון להתמודד על תפקיד מושל לואיזיאנה, וכי ישמח אם תעבוד עבורו. המטוס של מארק ממריא אל עבר השקיעה, והוא מנופף לשלום לרג'י דרך החלון.
ביקורות
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות.
רוג'ר אברט העניק לסרט ציון של 2.5 מתוך 4 והניו יורק טיימס כינה את הסרט "קצבי, חסר שטויות ו[בעל] שלוש מערכות מנצחות ... שבצורה הברורה ביותר מהדהדות את סגנונו הפשוט והנמרץ של גרישם". עם זאת, הארגון Common Sense Media מזהיר כי "איומים על אלימות ומוות, המכוונים לעיתים קרובות נגד ילד בן 11" מוצגים בסרט.
פרסים ומועמדויות
על הופעתה בסרט זה בתפקיד עו"ד רג'י לאב, סוזן סרנדון זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי וכן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אותו הפסידה לג'סיקה לאנג על הופעתה בסרט שמיים כחולים, לצידו של טומי לי ג'ונס).
עיבוד טלוויזיוני
בעקבות הצלחת הסרט, נוצרה סדרת טלוויזיה באותו השם בכיכובם של ג'ו בת' ויליאמס וג'ון הרד בתור רג'י לאב ורוי פולטריג, בהתאמה. אוסי דייוויס שב לגלם בסדרה זו את דמות השופט הארי רוזוולט, אותה גילם בסרט הקולנוע. הסדרה נמשכה עונה אחת בלבד (1995–1996).
בלצ'יק
בַּלְצִ'יק (בבולגרית: Балчик) היא עיר נמל קטנה לחוף הדרום המערבי של הים השחור בשטח מחוז דובריץ' שבחבל דרום דוברוג'ה, אשר בבולגריה. העיר שוכנת 31 קילומטרים צפונית-מזרחית לווארנה ו-402 קילומטרים מבירת המדינה סופיה. בלצ'יק ידועה בשם "העיר הלבנה" בשל סלעי הגיר אשר מקיפים אותה. העיר מפורסמת גם בגן הבוטני המצוי בשטחה, שבו כ-3,000 סוגי צמחים.
היסטוריה
התיישבות אנושית מאורגנת ביישוב מתוארכת לתקופת האבן החדשה. בהמשך בתקופת הממלכה התראקית נקראה העיר דיוניסופוליס. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס הפכה עיר חלק מפרובינציה רומית, עברה לאחר פיצול האימפריה, לחזקת האימפריה הביזנטית ובמקום נבנתה מצודה. סביר להניח שבמקום היה יישוב קטן גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אם כי תיעוד לגביו קיים רק במסמכים עות'מאניים בשמו המודרני בלצ'יק, שנגזר מהשפה הגגאוזית ומשמעו מקום קטן, או מהשפה הטורקית ומשמעו מקום דייג קטן.
בתקופה בה הייתה העיר בשליטת רומניה, בנה המלך פרדיננד הראשון ארמון מפואר, לאשתו המלכה מריה מאדינבורג. האזור היה פופולרי בין האמנים הרומנים לרבות מרסל ינקו ופטרה יורגולסקו-יור והם היו מגיעים למקום בתקופת הקיץ.
כלכלה ודמוגרפיה
בעיר נמל דיג ומסחר קטן ומעגן ל-60 יאכטות. מסביב לעיר ישנם שטחים חקלאיים פוריים, אך עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. 62.8 אחוזים מתושבי הרשות המקומית הם בולגרים שמרביתם נוצרים אורתודוקסים, 16.2 אחוזים טורקים שמרביתם מוסלמים סונים ו-12.3 אחוזים הם בני רומה. בסמוך לעיר נמל תעופה קטן אשר במהלך מלחמת העולם השנייה שימש את הלופטוואפה כנגד כוחות צבא ברית המועצות. בימינו השדה אינו פעיל וקיימות תוכניות להופכו לנמל תעופה מסחרי בינוני.
ההעפלה לארץ ישראל
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגודדו לאורך ערי הדנובה מאות פליטים יהודים שביקשו להימלט מחמת הקרבות והסכנה הנאצית הקרבה. נמל העיר בלצ'יק שימש לא אחת כתחנת מעבר לאניות מעפילים אלו שהפליגו לאורך הדנובה, עד לים השחור בשטח רומניה ומשם לכוון ארץ ישראל.
פרשיית האנייה הילדה
אניית המעפילים הִילְדָה אספה 728 פליטים מצ'כוסלובקיה והפליגה לכיוון נמל העיירה בלצ'יק במטרה להמתין לפליטים נוספים מיוגוסלביה. בשלהי 1939 בעיצומו של החורף הגיעה האנייה לעיירת הדייג והנופש אשר הייתה בעת ההיא תחת שלטון רומניה. הפליטים מיוגוסלביה השתהו, המים קפאו סביב הספינה, מלחיה נטשו אותה, בקרב נוסעיה היהודים הייתה תסיסה ולבסוף לאחר כחודש ימים הורשו לרדת ממנה. השתהותה הרבה של הספינה על נוסעיה עוררה עימות מול הנהגת העיירה אשר הלינה על התנהגות מלחיה וכמות הנוסעים שהציפה את הכפר. האספקה בכפר לא הספיקה לכל הפליטים ועשרות מזחלות שלג נשלחו לעיר דובריץ' כדי להביא מזון לפליטים. בית המרחץ הנטוש בארמונה של המלכה מריה, שימש כאתר התקלחות ראשון למעפילים לאחר שבועות ארוכים. ב-8 בינואר 1940 לאחר שהפשיר הקרח עזבה הספינה את נמל בלצ'יק בדרכה לאיסטנבול ומשם לארץ ישראל.
רונית לנטין
רונית לנטין (נולדה ב-25 באוקטובר 1944) היא סוציולוגית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
לנטין נולדה בחיפה בשנת 1944, למשפחה יוצאת רומניה. רוב משפחתה של אמה נספתה בשואה. בשנת 1969 נסעה ללימודי דוקטורט בטריניטי קולג', בדבלין, ומאז היא מתגוררת באירלנד. לנטין היא סוציולוגית פוליטית, והייתה פרופסור לסוציולוגיה בטריניטי קולג' עד פרישתה בשנת 2014. משנת 1997 עד 2012 ניהלה את המסלול ללימודים מתקדמים בגזע, אתניות, וסכסוך במחלקה לסוציולוגיה. ושימשה גם כראש המחלקה לסוציולוגיה. תחומי המחקר של לנטין כוללים גזענות והגירה באירלנד, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מגדר ורצח עם, ופמיניזם.
בנוסף לכתיבת שורה של ספרי עיון לנטין פרסמה מספר ספרי סיפורת, תסכיתים, ומחזות, תרגמה ספרים מאנגלית לעברית וכתבה דיווחים מאירלנד עבור עיתונים בישראל.
חיים אישיים
בשנת 1968, פגשה את לואי לנטין, במאי תיאטרון וטלוויזיה יליד אירלנד, בעת שעבדה כעוזרת הפקה בטלוויזיה הישראלית, שהוקמה באותה עת. הם נישאו תוך זמן קצר, לאחר מכן עברו להתגורר בדבלין, שם עבד עבור רשות השידור האירית (RTÉ) וגם ביים הצגות תיאטרון.
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטה
סונאטה מס' 32 של בטהובן
הסונאטה מורכבת משני פרקים מנוגדים בלבד. תומאס מאן כינה צורה זאת "פרידה מצורת הסונאטה". היצירה נכנסה לרפרטואר הפסנתרנים המובילים רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ונגינתה כוללת מורכבות טכנית רבה.
היסטוריה
בטהובן הגה את התוכנית לשלוש הסונאטות לפסנתר האחרונות שלו (אופוס 109, 110 ו-111) במהלך קיץ 1820, בזמן שעבד על המיסה סולמניס שלו. עם זאת, ניתן למצוא את התמה הראשונה של הפרק הראשון של סונאטה 32 כבר בספר טיוטה שכתב בטהובן בשנים 1801–1802, תקופת הסימפוניה השנייה שלו. עיון בספרי טיוטה אלה מרמז כי לבטהובן היו בתחילה תוכניות לסונאטה בשלשה פרקים, שונים לחלוטין מאלו שאנו מכירים. לימים, הפך הפרק הראשון המתוכנן לרביעיית המיתרים מספר 13, והפרק השני ננטש. רק הפרק השלישי נשמר והוא הבסיס לפרק הראשון של הסונאטה שאנו מכירים היום. גם לגבי הפרק השני – האריאטה – השתמרו טיוטות רבות וקיים נפח ניכר של מחקר. על פי הטיוטות שנמצאו, כאשר סיים בטהובן את האריאטה, נראתה לו הסונאטה אידיאלית והוא החליט לוותר על הרעיון של פרק שלישי.
הסונאטה מהווה נדבך חשוב בקבוצת יצירותיו האחרונות של בטהובן, לצד וריאציות דיאבלי (1823) ושני אוספי הבגטלות שלו – אופ. 119 (1822) ואופ. 126 (1823). במשך שנים רבות היצירה זכתה לתשומת לב מועטה מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה ה-19 מצאה את דרכה לרפרטואר של הפסנתרנים המובילים.
צורה
לסונאטה שני פרקים, מנוגדים לגמרי זה מזה:
הפרק הראשון - Maestoso – Allegro con brio ed appassionato
הפרק הראשון, כמו יצירות רבות אחרות של בטהובן בדו מינור, הוא סוער ונלהב - את סימני הקצב אפשר לתרגם, בהתאמה, כ"מלכותי" ו"זריז, עם תשוקה". הוא עשיר בספט-אקורדים מצטמצמים, למשל בתיבה הראשונה של הפתיחה, שייתכן וסיפקה את ההשראה לפתיחת סונאטה לפסנתר מס' 2 של שופן:
בניגוד לפרקים אחרים בסי מינור בעלי צורת הסונאטה של בטהובן, הצגת הנושא הזה עוברת אל הסובדומיננטה (לה במול מז'ור), ולא אל המדיאנטה, במפתח השני שלה. הנושא השני שקט יותר ומזכיר את הנושא השני בפרק האחרון של הסונאטה לפסנתר ה-14. בסך הכל, הפרק הראשון מכיל מוטיבים דומים לאדג'יו ופוגה בסי מינור של מוצרט, אותם עיבד בטהובן לרביעיית מיתרים.
נושא הסיום העיקרי בלה במול של האקספוזיציה, המבוסס על המוטיב הראשון של הנושא הראשון, מציג ירידה כרומטית לדומיננטה שלו עם המוטיב לה-במול - דו - סול, ואותו מוטיב מופיע בחזרת הנושא, הפעם בשיא הירידה הכרומטית במקום בהתחלה.
במהלך שמזכיר את סונאטת הפסנתר אופ. 49 מספר 1 וסונאטת הצ'לו אופ. 5 מס' 2, בטהובן מסיים את הפרק בסיום פיקראדי שמכין את המצב המז׳ורי של הפרק השני.
הפרק השני - Arietta: Adagio molto semplice e cantabile
על פי הסימונים, כוונתו של בטהובן הייתה שווריאציות 2–4 יושמעו באותו מקצב בסיסי כמו הנושא, הווריאציה הראשונה והקטעים הבאים (כלומר, שכל אחת משלוש קבוצות התווים שבתוך התיבה ינועו באותה מהירות ללא קשר לזמן חתימה; בטהובן משתמש בסימון "L'istesso tempo" בכל שינוי חתימת זמן). חתימות הזמן הפשוטות (מ-6/16 אל 18/32 ומ-12/32 אל 36/64; שתיהן מרמזות על שלישיות לא מסומנות) תומכות בכך. עם זאת, בביצועים, הנושא והווריאציה הראשונה נשמעים איטיים הרבה יותר, עם רווחים רחבים בין האקורדים, והווריאציה השנייה (ויותר מכך, הווריאציה השלישית) מהירה יותר, בגלל ערכי התווים הקצרים יותר שיוצרים הכפלה וריבוע של קבוצות הזמן האפקטיביות המורכבות. לווריאציה השלישית יש אופי עוצמתי, רוקע, דמוי ריקוד עם תווים נופלים של שישים וארבע, וסינקופציה כבדה. מיצוקו אוצ'ידה העירה כי לאוזן מודרנית וריאציה זו דומה מאוד לבוגי ווגי עליז, לג'אז ורגטיים, שהופיעו רק כ-70 שנה מאוחר יותר. זו לא הפעם הראשונה שסונטה זו מושווית למוזיקה עתידית. ג'רמי דנק, למשל, מתאר את התנועה השנייה תוך שימוש במונחים כמו "פרוטו-ג'אז" ו"בוגי-וווגי". לעומת זאת, אנדראש שיף גורס כי לסונאטה זו אין שום קשר לג'אז או סגנונות דומים[10]. מהווריאציה הרביעית ואילך חתימת הזמן חוזרת ל-9/16 המקורית, אך הפעם היא מחולקת לשלשות של תוי 1/32, ויוצרת למעשה משקל כפול (שווה ערך ל-27/32).
קבלת הסונאטה על ידי פסנתרנים וחוקרי מוזיקה
היצירה היא אחת הקומפוזיציות המפורסמות ביותר של "התקופה המאוחרת" של המלחין והיא מבוצעת והוקלטה בהרחבה. הפסנתרן רוברט טאוב כינה אותה "יצירה של דרמה והתעלות ללא תחרות ... ניצחון הסדר על הכאוס, של האופטימיות על הייסורים". ג'ון ליל רואה במאבקו של בטהובן "המחלחל לתנועה הראשונה.. אתגר קשה לפסנתרנים המבצעים יצירה זו. אפילו בפתיחת הסונאטה, למשל, יש קפיצה מטה של שביעית ביד שמאל - בטהובן עושה את שלו פסנתרנים נאבקים פיזית להגיע לתווים".
אלפרד ברנדל העיר על התנועה השנייה ש"מה שמתבטא כאן הוא ״חוויה מזוקקת״ ו״אולי בשום מקום אחר בספרות הפסנתר החוויה המיסטית לא מגיעה כל כך קרוב״.
ג'רמי דנק מציין כי בטהובן "מזקק הכל עד להבדל המוחלט בין שתי התנועות... אלגרו ואדג'יו, שני קטבים מנוגדים... כמו ביצירות הגדולות האחרות של בטהובן, המבנה עצמו הופך למסר".
מורשת
שופן העריץ מאוד סונאטה זו. בשתיים מיצירותיו, הסונאטה לפסנתר השנייה ואטיוד "המהפכה", רומז שופן לפתיחה ולסיום של התנועה הראשונה של הסונאטה, בהתאמה. כדי להיווכח בזה, יש להשוות בין תיבות הפתיחה של שתי הסונאטות, ובין תיבות 77–81 של האטיוד ותיבות 150–152 בפרק הראשון של הסונאטה של בטהובן).
פרוקופייב ביסס את מבנה הסימפוניה מספר 2 שלו על סונאטה זו.
בשנת 2009 כתב המלחין האיטלקי לורנצו פררו קומפוזיציה לסולו לפסנתר שכותרתו Op. 111 – Bagatella su Beethoven, שהיא שילוב של נושאים מהסונאטה הזו והמונוגרמה המוזיקלית DSCH של דמיטרי שוסטקוביץ'.
הסונאטה מוזכרת בפרק 8 ברומן דוקטור פאוסטוס של תומאס מאן. וונדל קרצ'מר, נגן העוגב והמורה למוזיקה של העיירה, מעביר הרצאה על הסונאטה לקהל מבולבל, בעיירה הבדיונית קייזרששרן שעל גדות נהר הסייל, מנגן את היצירה על פסנתר ישן תוך שהוא מרצה עליה:
צ'ינדוגו
צ'ינדוגו (ביפנית: 珍道具) הוא ענף בעיצוב אמנותי, המתמקד בהמצאת כלים, שלכאורה פותרים בעיה טכנית, אך כאשר מנסים להשתמש בהם, מגלים כי השימוש הוא בלתי אפשרי. ההמצאה נועדה לספק פתרונות לבעיות שונות בחיי היום יום, תוך שיישום הפתרון המוצע יוצר בעיות חדשות ההופכות את המוצר לחסר תועלת או מגוחך.
קריטריונים
ההמצאה חייבת לעמוד בקריטריונים ברורים כדי להיות מוכרת כצ'ינדוגו. קריטריונים אלו גובשו במטרה למנוע הפיכת המושג לשם כללי להמצאות מוזרות.
הקריטריונים להם נדרש הצ'ינדוגו:
התפתחות הצ'ינדוגו
בשנות ה-90 כתב קוואמי מאמר העוסק בצ'ינדוגו ובאידאולוגיה שהובילה ללידתו. בשנת 1991 קיבל הנושא פרסום ב "Tokyo Journal" (ריבעון המפורסם ביפן בשפה האנגלית) על ידי דן פפיה, אשר אפשר את חשיפת המושג בקרב דוברי אנגלית מחוץ לגבולות יפן.
המושג זכה לפרסום נוסף עם יצירת מדור הפונה לקוראים בהזמנה לשלוח רעיונות משלהם למערכת העיתון. בהמשך פורסמו 2 ספרים שהיו לרבי מכר (כ-250,000 עותקים נמכרו רק ביפן) המרכזים בתוכם רעיונות לצ'ינדוגו: "101 Unuseless Japanese Inventions: The Art of Chindogu" ו-"99 More Unuseless Japanese Inventions".
הפילוסופיה העומדת מאחורי הצ'ינדוגו
לפי תפיסת עולמו של קנג'י קוואמי הצ'ינדוגו העולם נוצר כתגובת נגד לצורך הגובר בתרבות המודרנית "לפשט" את הדברים. הוא מגלם אמירה מחאתית כנגד התועלתנות השולטת כיום בחברה, וכנגד תרבות הצריכה. הביקורת היא על עצם העובדה כי יש פחות עשייה לשם הרחבת האופקים, לשם האמנות או לשם רעיון כרעיון. עשייה שהיא ללא תלות ביכולת הוצאה אל הפועל התלויה באמות מידה כלכליות ויישומיות. כל זאת למרות ההיבט ההומוריסטי שיש ברעיון ובהמצאות השונות.
Mutter (מנהל חלונות)
Mutter הוא מנהל החלונות של ממשק GNOME Shell המופיע כברירת מחדל ב־GNOME גרסה 3, והחליף את קודמו Metacity.
Mutter משתמש בספרייה של ערכת הכלים Clutter ותומך גם ב־OpenGL. השם Mutter מהווה קיצור של "Metacity Clutter".
Mutter יכול לתפקד כמנהל חלונות עצמאי בשולחנות עבודה מבוססי GNOME, וקיים כברירת מחדל משחרור גרסה 3.0. המנהל מהווה תשתית לתוספים גרפיים וחזותיים רבים בשולחן העבודה.
I Can't Breathe (שיר)
I Can't Breathe (בעברית: אני לא יכול/ה לנשום) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית. השיר יצא לאור ב-19 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ותקליטי RCA, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי, ד'מייל וטיארה תומאס והופק על ידי ד'מייל גם כן. השיר הוא שיר מחאה שיצא בעקבות מחאות ג'ורג' פלויד ושמו נקרא על שמו של הסלוגן "I can't breathe", אותו אמר ג'ורג' פלויד רגעים לפני שנרצח.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-3.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ הרשמי של השיר, העלתה לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי שלו. האודיו צבר למעלה מ-1.2 מיליון צפיות.
קבלת השיר
השיר קיבל מועמדות במהלך טקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2020, בקטגוריית "הקליפ הטוב ביותר בעל מסר חברתי". בהמשך, נודע כי הוא זכה בפרס. הוא קיבל מועמדות בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2020, בקטגוריית "קליפ למטרה טובה" וזכה בפרס גם כן.
בנובמבר 2020, הוכרז כי השיר קיבל מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "שיר השנה", בטקס פרסי גראמי ה-63. בסופו של דבר, זכה השיר בפרס.
יוהאן טורי
בכתיבתו התמקד באזור שבצפון שוודיה, שם התקיימו שש קהילות סאמיות (סיאידות) אשר לאחת מהן, סיאידת תלמה, השתייך הוא עצמו, וטען שהסאמים הם ילידי המקום, שחיו בו מאז ומעולם.
ביוגרפיה
טורי נולד בקאוטוקיינו ב-1854, לאב שהיה פעיל נגד המורדים במרד קאוטוקיינו שנתיים לפני כן. בסביבות 1880, לקראת סגירת מעברי הגבול בין נורווגיה לפינלנד שחסמו לרועי האיילים של קאוטוקיינו גישה לשטחי המרעה החורפיים בפינלנד, עברה המשפחה לקהילה באזור יוקאסיאוורי בשוודיה. . טורי היה כבר איש צעיר בשלב זה, ועם המעבר התחיל להתמקצע בלכידת זאבים. ברקע החלה שוודיה לשנות את פני האזור בו חי: מאז 1883 הוחל פיקוח על היערות, ניתנה בעלות על קרקעות, ב-1888 הוקם קו רכבת להעברת מחצבים בין ללולאו, ב-1890 ניתן רישיון לכריית מחצבים ב וב-1903 נפתחה תחנת רכבת לתיירים ב.
טורי, ששאף להיות צייר וסופר, ניסה להתפרנס ממכירת ציורים שלו לתיירים. במקביל ניסה להשתלב בהדרכת תיירים, וקיבל עבודות מזדמנות בחברת הכרייה השוודית LKAB, אם כי מנהל החברה, היאלמאר לונדבוהם (שמאוחר יותר יממן את פרסום ספרו של טורי), לא רצה להעסיק סאמים באותה תקופה, מתוך התפיסה השוודית שיש לשמר את הסאמים כפי שהם.
בתחילת המאה ה-20 הסתמנה נטייה של פעילים ומנהיגים סאמים לפנות ישירות אל התרבות השלטת שנכפתה עליהם, בין אם בשוודיה או בנורווגיה, על מנת להגן על הסאפמי מן ההשפעות הזרות שנכפו וחילחלו אליו. דוגמה לכך הייתה (1877-1931): רועת איילים סוציאליסטית ופמיניסטית מן הסאמים הדרומיים שב-1904 פרסמה גילוי דעת על כך שהסאמים מודרים מהפוליטיקה משום שאינם יכולים לממן את הצבעתם, שהחינוך שלהם מוגבל לשלוש שנים במסגרות מסיונריות ולכן יוצר נחיתות, שהם נדחקו תקופה ארוכה בידי המתיישבים החדשים ושההתייחסות אליהם בכתובים השוודיים מלאה בדעות קדומות על היותם נחשלים תרבותית. נטייתו של טורי לכתוב על הסאמים אף היא חלק מאותה נטייה כללית, אך מצד אחד היא פחות מתריסה ויותר מחנכת מזו של לאולה, ומצד שני מצביעה על רמה חדשה של ביטחון לבצע מהלך של הוצאת ספר.
העבודה עם דמאנט האט
ב-1904 פגש סטודנטית דנית לאמנות בשם אמילי דמאנט (שבהמשך תשנה את שם משפחתה לאחר נישואיה ל"דמאנט האט") ברכבת בצפון סקנדינביה בה נסעה עם אחותה. היא הייתה בת 31, דוברת דנית, רווקה וחיה על קצבה מטעם דוד שלה שאיפשרה לה לצאת מכפר מוצאה, ללמוד ולטייל. טורי עצמן היה אז בסביבות גיל 50 דובר סאמית צפונית, פינית ומעט שוודית משובשת. בעזרת מתרגם מקרי שהיה ברכבת סיפר לה על רצונו לכתוב ספר על הסאמים, והיא סיפרה לו על רצונה לחיות חיי נוודים. זמן קצר לאחר שחזרה לדנמרק קיבלה דמאנט-האט מכתב מטורי, כתוב בערבוב של שוודית ופינית, ומשם התפתח ביניהם קשר רציף.
שלוש שנים לאחר הנסיעה, ביוני 1907, חזרה דמאנט-האט לצפון סקנדינביה, מצוידת במילון סאמי-דני גדול, במצלמה וביומן. שם היא חיה במשך שנה וארבעה חודשים עם אסלאק טורי, אחיו הבכור של יוהאן טורי, אשתו סירי וארבעת ילדיהם, ליד בצפון שוודיה. יוהאן היה מי שקישר ביניהם ולמעשה מי שפתח לדמאנט האט פתח לתרבות ולקהילה הסאמית שהתייחסה בחשדנות לזרים, ועם זאת בתקופה שהייתה בטורנסטראק נוא עצמו לא היה שם, ודמאנט האט העידה שפגשה אותו רק לעיתים נדירות. נראה שהספר שחשב יוהאן לכתוב המשיך להיות נושא לשיחותיהם, וממכתבים שהחליפה בספטמבר 1907 עם אנדרס פדרסן, חבר ללימודים שלבסוף ייעץ בכתיבת הספר, ניכר אף שהיה כבר בשלב מוקדם זה חוסר הסכמה בין דמאנט האט לבין טורי בנוגע להוספת איוריו לספר, ושהם התחבטו לדבי שפת כתיבת הספר: פינית או סאמית. פדרסן תמך חד משמעית בכתיבה בסאמית, וגם המליץ לאפשר לטורי לבטא את עצמו בהוספת ציוריו. טורי דווקא היה מעוניין לכתוב את כתביו בפינית, גם כדי לקדם אותם בשפה כתובה רשמית אך גם מכיוון שהקהילה הסאמית הפגינה יחס שלילי לכתיבה וראתה אותה כחסרת ערך לקיום המיידי. אך לבסוף שכנעה אותו דמאנט האט לכתוב בסאמית ולפרסם עם תרגום. עם זאת את כתביו האחרונים ניכר שאכן כתב בפינית.
בנובמבר 1907 במהלך ביקור ביוקאסיאוורי עם אסלאק ומשפחתו פגשה דמאנט האט את היאלמאר לונדבוהם שהיה אז מנהל הסניף המקומי של חברת הכרייה השוודית LKAB. לונדהובם למד אמנות בעברו, לפני שנעשה למהנדס וגאולוג, ורכושו הרב איפשר לו לתמוך כלכלית באמנים ולנהוג בנדיבות אם מכריו הסאמים. הוא היה רווק בגילו של טורי, והסתקרן לראות אישה דנית בין הסאמים, לבושה כמותם. בארוחת ערב שאכלו ביחד היא העלתה לפניו את רעיון ספרו של טורי, והוא הציע שאם היא תוודא שהוא ייכתב, לונדבוהם עצמו יממן את הוצאתו. לימים הוא אכן מימן אותו והשתתף בקידומו. ייתכן שלונדבוהם אף עסק בספר כדי לשמור על קרבה לדמאנט האט עצמה.
לאחר שנה, במאי 1908, הצטרפה דמאנט-האט לאסלאק, סירי וסאמים נוספים מאזור קארסואנדו בנדידה העונתית עם האיילים אל ההרים של טרומסדאלן. כשחזרה, היא ויוהאן טורי התיישבו לכתוב את הטקסטים שהפכו לבסוף לספרו הראשון של טורי.
כתיבת ספרו הראשון
עוד כשגרה עם משפחת אחיו הודיע טורי לדמאנט האט במסגרת חליפת מכתבים ביניהם שהוא סיים לכתוב את ספרו בסאמית (לא לפני שביקש ממנה שתשכנע בן דודו לעזור בכתיבה), אבל טען שהוא כתב רק על ימי קדם, ונשאר לו לכתוב על המצב בתקופתו. דמאנט האט העירה שנים אחר כך וכשבדקה מול טורי גילתה שהדברים היו בעיקר הבעת רצון טוב, וכלום לא נכתב בפועל. בשלב זה היא הבטיחה לטורי שהיא תמצא זמן לשבת איתו ולוודא שהוא אכן מצליח להתקדם בכתיבה, והוא הבטיח לה שיכתוב כל מה שהוא חושב עליו בזמן שהיא יוצאת לנדידת האביב עם משפחת אחיו ועם האיילים. כשחזרה, גילתה ששוב, לא נכתב שום דבר משמעותי. בשלב זה החליטה להטיל עליו פיקוח צמוד, וב-1908 עברו יוהאן טורי ודמאנט-האט לגור ביחד בבקתת כורים ליד טורנסטראק שמנהל התחנה, לינדקוויסט העמיד לרשותם ללא תמורה. שם, תחת פיקוחה והכוונתה של דמאנט האט, ועל אף שחלקו את הבקתה עם משפחה פינית ואף קיבלו אורחים שהסיחו את תשומת הלב מדי פעם, אכן נכתב לבסוף ספרו הראשון של טורי. כך גרו וכתבו בתקופה של שישה עד שמונה שבועות, עד הסתיו, אז חזרה דמאנט האט לדנמרק. . גם לאחר חזרתה לדנמרק המשיכה לתשאל את טורי במכתבים לגבי פרטים שונים על הטקסטים שכתב, והוא המשיך לענות לה ולהבהיר את הדברים. עם זאת, ברבים ממכתביו של טורי מ-1908 עד 1910 בקושי מוזכר הספר, והוא בעיקר מבטא בהם את געגועיו לדמאנט האט.
ישנה התייחסות של חוקרים לאפשרות של יחסים רומנטיים בין טורי לבין דמאנט האט, אולם ההשערה הנפוצה היא שהיחסים היו אפלטוניים, ושדמאנט האט שימשה בבקתה על תקן מזכירה ועוזרת בית כדי לשחרר את טורי מן המטלות היומיומיות ולפנות אותו לכתיבה. עם זאת בראיונות מאוחרים ציינה דמאנט-האט כי טורי הוא שבישל בדרך כלל, וייתכן שתדמיתה כ"עוזרת" נועדה להקטין ביקורת על מגוריה המשותפים איתו.
לאחר הפרסום
בעקבות פרסום הספר נעשה טורי מפורסם גם מחוץ לצפון שוודיה. תיירים החלו לבקש את שרותיו כמדריך וביקשו לקנות ממנו את ספריו ואת ציוריו, ו, צלם ידוע מקירונה, צילם תמונות רבות שלו שרק חיזקו את תדמיתו.
בסתיו 1910 קיבל טורי את המהדורה הראשונה של ספרו הראשון, וקיבל את ההזדמנות להעיר הערות ולהכניס שינויים שראו אור במהדורה השנייה.
ב-1911, בעקבות פרסום ספרו, ביקר טורי בסטוקהולם שבשוודיה בליווי לונדבוהם, ובקופנהגן שבדנמרק אצל אמילי דמאנט. במסגרת ראיון שנתן בעת ביקורו סטוקהולם הופיע טורי הופיע על השער של המגזין השוודי Dagens Nyheter ("חדשות היום"). הוא גם התארח בסטודיו של הפסל כריסטיאן אריקסון שיצר פסל שלו, ואף צולם שם.
ב-1913 הוציאה דמאנט האט ספר משלה על חוויותיה עם הסאמים ומ-1912 עד 1916 גם ביקרה שוב בשטחי הסאמים עם בעלה. מהחומר אספו נראה שתכננו לפרסם ספר נוסף בנושא הסאמים. היא אף חזרה לעבוד עם טורי ועם אחיינו פר על הספר "טקסטים לאפיים" שפורסם לבסוף ב-1919, ועל אוסף סיפורי העם הסאמיים "ליד המדורה" שפורסם ב-1922. משם עברה דמאנט האט להתמקד בציור.
ב-1920 קיבל טורי פנסיית סופר של 600 קרונות שוודיות מ, מנהל חברת הכריה השוודית בקירונה ומן האמן. הסכום היה שווה לכרבע ממשכורת פועל של אותה תקופה.
ב-1930 שכר טורי עורך דין מקירונה כדי לדרוש מדמאנט-האט תמלוגים שלטענתה לא העבירה לו מהתרגום הבריטי לספרו הראשון, ואיים בתביעה. דמאנט-האט בתגובתה הדגישה את העובדה שללא מאמציה הממושכים הספר לא היה נוצר כלל. מאחר שמקור הבעיה הייתה במתרגם לאנגלית ובהסכמים עליהם חתם, דמאנט-האט למעשה לא קיבלה גם היא תמלוגים. לאחר חלופת מכתבים חריפה בין טורי לבין דמאנט-האט שהסתיימה בהתפייסות, הסיר טורי את איום התביעה, והשניים נותרו ידידים.
ב-1934, ביום הולדתו ה-80 של טורי, העניק לו מלך שוודיה את מדליית הזהב השוודית על כתיבתו.
טורי נפטר ביוקאסיאוורי ב-1936.
ספרו הראשון
ספרו הראשון של טורי, "סיפורם של הסאמים" (Muitalus sámiid birra), עוסק בחייהם של סאמים רועי איילים בתחילת המאה ה-20 באזור בצפון שוודיה. הספר אקלקטי וכולל פרטים על מסורות סאמיות בגידול ילדים, בצייד, בריפוי, בשירת היויק, ובפולקלור. קרבתם של הסאמים לאיילים מודגשת בספר: מצד אחד נאמר שהם רגישים כמו האיילים, וכמותם גורשו מכל מקום ונאלצים לחיות במקומות בהם לא חי אף אחד אחר. ומצד שני נאמר שהסאמים למדו מהאיילים על מזג האוויר עד כדי יכולת של חלקם למצוא את דרכם בחושך, בערפל ובסופה. עם זאת יש גם התייחסות להבדלים בין קבוצות סאמיות: טורי מספר שכשהגיעו סאמים מן הצפון (מאיזור קאוטוקיינו) הם לימדו את הסאמים השוודים איך לרעות איילים בצורה שונה ממה שעשו לפני כן, כך שעדריהם גדלו, ומצד שני מספר שהסאמים השוודיים טוענים שעם הגעת הסאמים מקאוטוקיינו התרבו מקרי הגניבות.
באזכורים של טורי את ההתיישבות החקלאית השוודית ניכרת רתיעה: מסופר על האיילים שבאים לשדות ההתיישבות ואוכלים מן הצמחייה, ועל המתיישבים החדשים שמגרשים אותם ואת הסאמים עד שאלו בורחים להרים. אותה רתיעה מתבטאת לא רק מול המתיישבים עצמם, אלא גם מול אופי ההתיישבות: בהתייחסות לחינוך הרשמי שהנחילו השוודים לילדי הסאמים, הוא מתאר אותו ככזה שהופך את ילדי הסאמים לבעלי אופי של מתיישבים (על אף שהכיר בכך שיש בו היתרון שיהיה יותר קשה לרמות את הסאמים במסחר). הוא אמנם הבין שמרגע שניתנה אדמה לבעלות מתיישבים, לא ניתן להחזיר את הגלגל לאחור, אולם דחה את התפיסה שהסאמים יכולים לחיות עם עדריהם באזורים ההרריים הוקצו להם. לדבריו היה שם קר מדי והחזזיות שמשמשות מאכל לאיילים נגמרו שם. ועם זאת הטקסטים של טורי לא קוראים לסילוק המתיישבים השוודים, אלא מכוונים להמחיש את מצב הסאמים, לטוב ולרע, וכך לקדם חיים של שוויון וכבוד בין הסאמים לבין המתיישבים.
גורמים על טבעיים מוזכרים אף הם בטקסט ובאיורים של טורי, וההתייחסות אליהם היא כחלק ממארג החיים הטבעי הכולל. עם זאת פרקטיקות על-טבעיות ובכללן לחשים וכישוף נשארו מחוץ לספר כדי להנגיש אותו לקורא הלא-סאמי, זאת על אף התמצאותו הרבה של טורי בתחום.
הספר נערך וסודר לפרסום ממחברותיו של טורי על ידי מי שהפכה לימים לאנתרופולוגית הדנית. דמאנט האט הייתה פעילה ביצירת הספר, הכינה לטורי את צורכי הכתיבה, עודדה אותו לכתוב, הציעה את נושאי הכתיבה ותמכה בו רעיונית ונפשית לאורך תהליך הכתיבה, ואף הייתה מי שהשיגה את המימון לפרסום הספר. בנוסף לתרגומה לדנית היא גם הוסיפה הקדמה ואת הערותיה שלה על הטקסט. לטורי היא קראה בשם החיבה "הזאב הזקן" (Boares nauti).
משמעות השם Muitalus
השם Muitalus בסאמית צפונית בתקופתו של טורי כמו גם היום נושא משמעות של תיעוד מהימן ועובדתי, והוא נבחר במכוון על ידי טורי. משמעות נוספת של Muitalus היא התובנות והדימויים שעולים בדעתו של הקהל שנחשף ליצירה, ייתכן שגם אליו כיוון טורי.
מטרות הספר
הספר נכתב בתקופה בה הלחץ מצד מוסדות המדינה להיטמעות הסאמים בתרבות הנורווגית והשוודית היה בעיצומו. למעשה, בנאומה ב-1940 בעת קבלת פרס על עבודתה עם טורי, העידה דמאנט האט שהספר הוא קריאה לצדק לנוודי סקנדינביה, ולהבנה שלהם. . הדברים תואמים דברים שכתב טורי בהקדמה לספרו, שם ציין שהוא תיעד את מהלך החיים הסאמיים ותנאי החיים שלהם כדי שלא יהיו אי הבנות, בעיקר מצד אלו שמאשימים את הסאמים בקטטות שפורצות בינם לבין המתיישבים. חיזוק נוסף לכך מגיע מראיון שנתן טורי בשנת 1918, בו נשאל מדוע כתב את ספרו וענה "כדי להציל את בני עמי ממוות והרס."
הטקסט פורסם על ידי דמאנט האט כטקסט אנתרופולוגי, וכך גם כתבה את ההקדמה לו, אולם כתיבתו של טורי עצמו מעידה כי היא נועדה לשרת מטרה כפולה: מצד אחד לתקשר את התפיסה הסאמית והידע הסאמי לתרבות הסקנדינבית השלטת במדיום המוכר לה (וזר לסאמים), הטקסט, ומצד שני תיעוד אורח החיים המסורתי עבור הקהילה הסאמית עצמה. בקהילה הסאמית נדרש הדבר בעיקר עבור צעיריה שהמודרניזציה חדרה במהירות לעולמם דרך התיישבויות סקנדינביות חדשות, דרך הגעת מסילות רכבת וחברות כרייה ודרך לחץ ממשלתי להיטמעות תרבותית במדינה. חילחול כזה של המודרניזציה איים על המשך אורח החיים המסורתי ועל הזהות סאמית שעל פי הטקסט והאיורים של טורי נסבה סביב היחסים עם הטבע ועם האיילים. טורי עצמו מאשש את התפיסה כי אלו מטרותיו של הטקסט כשהוא מציין בספר שמטרתו להעשיר אך גם להדריך את הקוראים. בראיה היסטורית-מדעית הספר נחל הצלחה: במאה ה-21 הספר קיבל משמעות סמלית והוא נחשב למרכיב חשוב בהיסטוריה של חקר התרבות הסאמית.
לטורי לא הייתה השכלה רשמית, והוא למד בעצמו קריאה וכתיבה בפינית ובסאמית. בכתיבת הספר הוא השתמש בסאמית צפונית בערבוב של ניב קאוטוקיינו עם ניב יוקאסיאוורי ובכתיב שיצר בעצמו.
תפקידו של לונדבוהם בפרסום הספר
המימון להוצאת הספר לאור הגיע ב-1907, בתיווך דמאנט האט, מן התעשיין, אשר מצד אחד ניהל את חברת הכרייה שהחריבה אזורי מחיה של הסאמים, ומצד שני הביע תמיכה רבה בשימור ותיעוד התרבות הסאמית. .
למעשה לונדבוהם לקח על עצמו את מלוא תפקיד המוציא לאור, והחליט על פורמט הספר, מראהו, כמה עותקים יודפסו והעיצובים והתמונות שיופיעו בו, ובאיזה פורמט אלו יודפסו. מעבר לכך, לונדבוהם ודמאנט-האט גם היו בתקשורת משמעותית בעת כתיבת הספר, בין השאר בשאלה איך לגרום לטורי להתקדם בכתיבה, ולונדבוהם אף ביקר אותם בבקתה בתקופת הכתיבה.
לאחר הדפסת הספר היו גם לונדבוהם וגם דמאנט האט מאוד פעילים גם בהפצת הספר וביסוסו כקלאסיקה. לונדבוהם הפעיל את קשריו באירופה כולה כדי להשיג ראיונות וביקורות על הספר, ולפרסם את שמו של טורי, ודמאנט-האט פעלה באופן דומה בדנמרק. לונדבוהם גם היה איש הקשר מול טורי בענייני הוצאה לאור, על אף שההתכתבות על החומר עצמו הייתה מול דמאנט האט.
לונדבוהם חיפש דרך לעורר סימפתיה כלפי הסאמים בקרב השלטונות השוודים, הנורווגים והכנסייה כדי לפתור את בעיות המרעה ואת נושא חינוך ילדי הסאמים, ונראה שמבחינתו הייתה חשיבות רבה לספר של טורי בניסיונו לפתור נושאים אלו. למעשה הוא הרבה לעסוק ב"שאלת הסאמים" בתור גורם מרכזי באזורי המחיה של הסאמים, מעצם תפקידו בחברת הכרייה שפעלה בשטחם ומעצם הונו הרב. הדאגה לפרנסתו של טורי מן הספר השתלבה אף היא בתפיסה זו.
לאחר תיאום ההדפסות הראשונות החלה דמאנט האט לשהות יותר ויותר בסטוקהולם, כאשר לונדבוהם משתתף בהוצאות מחייתה. שם גם פגשה את בעלה, גודמונד האט.
גורל כתבי היד של טורי
על אף שחומרים רבים של דמאנט האט נתרמו למוזאונים וארכיונים בדנמרק, שיכנע לבסוף האתנוגרף השוודי את דמאנט האט ב-1940 לארגן את החומר שנותר בידה על יוהאן טורי ועל הסאמים, ואת החלק שעוסק ביוהאן טורי לתרום ל בסטוקהולם, שוודיה. ב-1950 הוחזרו לשוודיה גם כתבי היד - המחברות שכתב טורי עצמו וששימשו מקור לספרו הראשון, בתוספת מכתבים שנשלחו לדמאנט האט מטורי ולונדבוהם, הערותיה של דמאנט האט על מכתביו של טורי, ותמונות רשמים וכתבים שלה שנוגעים לנושא הסאמי.
האיורים בספריו
טורי היה מיומן באמנות סאמית, ומודע לאלמנטים הגרפיים בתרבות בה חי, ולפיכך הוסיף לטקסטים איורים שצייר אשר המחישו והשלימו את הכתוב. עם זאת תמונת הכריכה של ספרו הראשון צוירה על ידי סאמי אחר: נילס נילסן סקום, שהיה מוכר רשמית כאמן סאמי. במהדורה הראשונה של אותו ספר נוספו לציוריו של טורי כיתובים מסבירים שיצרה דמאנט האט על פי הסבריו. אלו הושמטו במהדורות מאוחרות יותר. נראה שדמאנט האט ולונדבוהם לא תמכו בשאיפותיו האמנותיות של טורי, הציגו אותו לציבור כאתנוגרף ולא כסופר, והתייחסו לציורים כלא יותר מחומר עזר לטקסטים.
ציוריו של טורי לא בהכרח הציגו מצג ריאליסטי, אלא יכלו להציג, למשל, את נדידת הסתיו ונדידת האביב בו זמנית, כקונספט, או אדם שהתאבד ועץ צמח מקברו כתלוי על אותו העץ. אולם על אף שמצג כזה מתאים לקטגוריה של ריאליזם בתפיסתו המערבית, הוא דווקא יכול להיחשב ריאליסטי לפי התפיסה ההוליסטית של הטבע שמקובלת בקרב הסאמים, לפי תפיסה שכוו הטבע מכיל לא רק אנשים חיות וצמחים אלא גם את העבר והעתיד, ואת החיים והמתים, כפי שמציגים ציוריו של טורי.
טורי קיבל, כנראה בשנות ה-20 של המאה ה-20, שיעורי ציור בצבעי מים מן האמנית השוודית. ציורים שלו שנוצרו מחוץ לעבודה על ספרו הראשון צוירו על פיסות נייר או קרטון מזדמנות שהצליח להשיג.
תרגומים לספריו
לאחר התרגום של דמאנט-האט לדנית של "סיפורם של הסאמים", לחץ טורי להוצאת תרגום לפינית, אולם לנדבוהם טען שיהיה הגיוני יותר לתרגם את הטקסט קודם לשוודית. תרגום לפינית פורסם לבסוף, אך רק שנים רבות לאחר מותו של טורי.
התייחסויות לטורי
ו יצרו בשנת 2019 מחזה בשם "יוהאן טורי" כמחווה לטורי. המחזה הוצג בתיאטרון הנורווגי באוסלו ותרגומו של המחזה לגרמנית הופיע בסדרת הספרים "".
אמן המולטימדיה, זוכה פרס המועצה הנורדית לספרות, החשיב את טורי ככתוב מזרם התודעה, ואף מצא לנכון לכתוב עליו ספר בסאמית בשם "הזאב הזקן" (Boares nauti), בו הוא מזדהה עם טורי ומהלל אותו עד לכדי רמה של גיבור מיתולוגי. גם קנוט האמסון מצא לנכון לציין את טורי בראיון בשנת 1911.
יוסף גרודזינסקי
יוסף גרודזינסקי (נולד ב-1953) הוא מתרגם, פסיכולוג, פובליציסט, בלשן וחוקר מח ישראלי. פרופסור מן המניין במרכז אדמונד ולילי ספרא לחקר המוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור אורח במכון לרפואה ומדעי עצב, מרכז המחקר יוליך, גרמניה. מחקריו עוסקים בקשרים בין מבנה המוח ליכולות השפה האנושית.
אודות
מחקריו עוסקים בפסיכו-לינגוויסטיקה וחקר הבסיס הביולוגי של השפה והוא נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום. הוא ערך מחקרים העוסקים באפאזיה, מחלה נוירולוגית הגורמת לאובדן או פגיעה של יכולת השימוש בשפה. ערך מחקרים המנסים לשפר את הטיפול הניתן לאנשים הסובלים מבעיות מוחיות על ידי בדיקת הבסיס הנוירולוגי של הפגיעות. כיום הוא חוקר את הטענה שהיכולות המתמטיות והיכולות המילוליות במוח הן מקרה פרטי של יכולת כללית.
בשנת 1998 יצא ספרו "חומר אנושי טוב: יהודים מול ציונים". ספר הבוחן את יחסה של התנועה הציונית ליהודי אירופה בשנים שבין תום מלחמת העולם השנייה להקמת המדינה.
כאב נפשי
אפיון של כאב נפשי
כאב נפשי בא לידי ביטוי ברגשות ומחשבות שליליים אשר לאדם אין שליטה על הופעתם ולעיתים אינו יודע להסביר את הגורם לבואם, כגון: חרדה, בושה, אשמה, בדידות, פחד, השפלה, צער, חוסר תקווה וזעם. לכאב מתלווה מחשבה פסימית של האדם לגבי סיכוייו להבריא את מכאוביו, ובתחושת אובדן שליטה במתרחש בחייו. הכאב נחווה בעוצמה עזה, כך שהופך למצב נפשי הנתפש כבלתי ניתן להכלה, בלתי נסבל, הגורם לחציית קו בחוויה הנפשית.
רקע היסטורי
הכאב הנפשי הוא מונח בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה ונתפס כנמצא בליבה של הפסיכופתולוגיה. תאורטיקנים וחוקרים שונים בקשו לפרש את המונח, להבין את הממדים המרכיבים אותו, לפתח כלים לאבחונו ולמדידת עוצמתו.
ביון, הוסיף גם הוא בנושא זה וטען כי תסכול חריף וכאב נפשי, אחד הם. הוא סבר כי הכאב הנפשי מאופיין בחוסר סיפוק של תשוקות, חוסר סיפוק הנחווה כריקנות. חוויה זו מתחלפת, כאשר נותרת לאורך זמן בחוסר רגש. כך לדברי ביון, גורם הכאב הנפשי לאנשים לחוות חוויה מכאיבה מאוד אך חסרת שם, חסרת רגש מוגדר וחסרת תחושה של קשר לגוף.
מהות הכאב הנפשי נבחנה גם מנקודת מבט אקזיסטנציאליסטית, הבאה לידי ביטוי בין השאר בהגותו של ויקטור פראנקל. על פי פראנקל, במרכז הכאב הנפשי טבועה התחושה שהחיים נעדרי פשר לחלוטין. לטענתו, תחושת ריקנות פנימית וחסרת משמעות, אותה הוא מכנה "ריק קיומי", אחראית למקרי התאבדות לא מעטים. הריק הקיומי נוצר בשל שני אובדנים: אבדן היצרים החייתיים הבסיסיים, המקנים לכל יצור תחושת ביטחון בדרך בה הוא הולך, ואובדן המסורת שעליה נשענה ההתנהגות האנושית בעבר. פראנקל טוען, כי בהיעדר מסורת או נורמות המנחות את ההתנהגות, לאורך זמן הולך ומשתלט על האדם רצונם של אחרים סביבו והוא משועבד לקונפורמיזם.
אחד החוקרים המרכזיים שחקרו את הכאב הנפשי הוא אדווין שניידמן והוא זה שטבע את המושג כאב נפשי כמונח מובדל בהשתמשו במונח הצרפתי psychache– כאב נפשי ופסיכולוגי בלתי נסבל, שהרצון להימלט ממנו הוא גורם ראשון במעלה להתאבדות ואף פיתח שאלונים למדידתו. בנוסף, שניידמן טבע את המושג "suicidology" – חקר ההתאבדות, שהכאב הנפשי הוא נדבך עיקרי ביסוד תחום זה.
מנואלה פלמינג, בהתבססה על פרויד, ביון ופסיכואנליטיקאים נוספים, הציעה הגדרה על פיה כאב נפשי נמצא על הגבול שבין הגוף והנפש והוא צירוף תחושות של געגוע, חוסר אונים ומצוקה, להם האדם מתקשה למצוא מילים או ייצוגים. לדבריה, הכאב הנפשי הוא חוויה בלתי נסבלת ובלתי ניתנת להכלה, והוא קשור לחוויה טראומטית שהופנמה באופן שבו לא התאפשרה התפתחות מנטלית, כך שהמנגנון הנפשי לא הצליח ליצור לה הסמלה. היא מדמה זאת לסרט צילום אשר בו מופיעים אובייקטים אך לא ניתן לראות אותם עד שלא מפתחים את סרט הצילום. כך גם בכאב נפשי, הגירוי מגיע למוח אך המוח לא מצליח להעביר את הגירוי לתמונות כדי להמשיג אותו. החוויה, שלא עברה תהליכי הסמלה ולא אוחסנה כראוי, נחוות כפצע או "חור שחור" בנפש, כך שהחוויה היא של כאב בלתי נסבל, לא מובחן, חסר צורה, צבע או קול, אותו לא ניתן לקשר לניסיון העבר.
ישראל אור-בך, פסיכולוג קליני ישראלי מוכר אשר התמחה וכתב רבות על התאבדות, מניעת התאבדות ותפיסת המוות של ילדים, עסק רבות גם בכאב נפשי. הוא חקר מה מאפיין כאב נפשי וכן הבדלים בינאישיים ביכולת לשאת אותו, לפי אור-בך, התאבדות היא לרוב תולדה של כאב נפשי שעלה על גדותיו, כאב נפשי שהמטופל לא הצליח לשאת. בנוסף, סבר כי הדרך ללמוד לשאת את הכאב היא להיחשף אליו במהלך תהליך טיפולי, לספוג את מלוא האיום שמעורר הכאב במסגרת המכילה של הטיפול, לחקור את האיום ולהתמודד עימו.
כאב נפשי והפרעות נלוות
הכאב הנפשי הוא חוויה אנושית נורמטיבית, ויכול להחוות ללא קבלת אבחנה פסיכיאטרית. מעבר לכך, היא אף חוויה החוצה אבחנות פסיכיאטריות וייתכן ותופיע במגוון של אבחנות נפשיות, לרוב כחלק מדיכאון, אך גם בהפרעות נוספות כגון: סכיזופרניה, הפרעת אישיות, חרדה.
מדידה
שניידמן פיתח כלי אבחוני, השלכתי בחלקו, כדי להעריך את תוכנו וחומרתו של הכאב הנפשי. אורבך ועמיתיו, כשביקשו לזהות את מרכיבי הכאב הנפשי, שיכללו את יכולת ההערכה תוך התבססות על המודל של שניידמן, ופיתחו את הOrbach & Mikulincer Mental Pain Scale-OMMP—שאלון דיווח עצמי בעל 45 פרטים הניתן לפירוק לתשעה מרכיבים מובחנים של הכאב הנפשי: אור-בך ועמיתיו אף פיתחו שאלון על מנת לבדוק את היכולת לשאת כאב נפשי. תוצאותיו הבחינו בין מתבגרים אובדניים לבין מתבגרים שאינם אובדניים על בסיס היכולת לשאת את הכאב. התברר כי היכולת לשאת את הכאב נפשי מבחינה טוב יותר בין הקבוצות מאשר עוצמת הכאב הנפשי כשלעצמה.
מעורבות נוירולוגית
מחקרים מצביעים על כך שכאב פיזי וכאב פסיכולוגי עשויים לחלוק כמה מנגנונים נוירולוגיים בסיסיים. אזורי מוח שנמצאו מעורבים גם בכאבים פסיכולוגיים כוללים את הקורטקס פרה-פרונטלי הקורטקס הלימבי, התלמוס, גרעיני הבסיס והמוח הקטן. מכיוון שאזורים מוחיים דומים מעורבים גם בכאב פיזי וגם בכאב נפשי, ניתן לראות בכאב רצף שנע בין פיזי גרידא לנפשי גרידא. יתר על כן, מקורות רבים מזכירים את העובדה שקיים שימוש רווח במטפורות של כאב פיזי כדי להתייחס לחוויות כאב נפשית. קשר נוסף בין כאב פיזי לפסיכולוגי נתמך באמצעות הוכחה לכך שפרצטמול, משכך כאבים, יכול לדכא פעילות בקורטקס הפרה-פרונטלי ובקורטקס האינוסלרי אצל האדם כאשר הוא חווה הדרה חברתית, באותו אופן בו הוא מדכא פעילות בעת כאב פיזי.
טיפול
פסיכותרפיות מסוגים שונים מתאימות לטיפול בכאב נפשי, כאשר בחירת שיטת הטיפול המתאימה תלויה במצבו של האדם, במשאבים הכלכליים ובזמן שברשותו, בהעדפותיו וכמובן, בדעתו הקלינית של איש המקצוע.
במקרים של כאב נפשי שרק התעורר, כשהכאב הנפשי מוגבל אצל המטופל רק לסיטואציות ספציפיות – טיפול פסיכודינמי קצר מועד יכול להיות מועיל במקרה זה. הטיפול מתמקד בהווה, בהקניית כלים מעשיים להפחתת הכאב ולהתמודדות עימו. כאשר הכאב נפשי גורם לסבל לאדם במשך זמן רב, או במקרים בהם הכאב הוא כוללני ואינו מוגבל לסיטואציות מסוימות, ייתכן ויש צורך בטיפול ארוך טווח. לפסיכותרפיה הפסיכודינמית ישנה יכולת לסייע לאדם לברר את מקור הכאב, לחקור את עולמו הפנימי, את הקונפליקטים עימם מתמודד ואת הדרכים לפתרונם, תוך התבוננות במאורעות החיים שלו, העכשוויים והמוקדמים.
גם האסכולה הקוגניטיבית-התנהגותית מתמודדת עם הטיפול בכאב נפשי. שיטת הטיפול קוגניטיבי-התנהגותי (טיפול CBT) יכולה להעניק לאדם הסובל את הכלים להתמודדות יציבה לאורך החיים עם הקושי והכאב המייסרים אותו. הטיפול מתמקד במופעים הסימפטומטיים מהם סובל המטופל עם הכאב הנפשי ועוסק במעבר אל דפוסי חשיבה והתנהגות מסתגלת יותר. הטיפול מסייע לאדם לרכוש כלים להרגעה עצמית, ולהגברת תחושת המסוגלות של האדם להתמודדות עם מכאוביו.
לעיתים, האדם הסובל מכאב נפשי לא יגלה כלפי חוץ את הסבל הרב בו הוא נמצא ואת ההתמודדות אותה הוא חווה, התמודדות אשר באחוז לא מבוטל של המקרים נגמרת בניסיונות אובדניים. לכן, כאשר האדם מזהה בעצמו סימנים מחשידים, חש סבל, ובמיוחד כאשר קרוביו מזהים שינויים בהתנהגותו ובשגרת יומו, יש חשיבות עליונה לפנייה לטיפול, אשר יכול לייצר הקלה משמעותית ולשפר את מצבו.
הר אלברטס
הר אלברטס (באנגלית: Mount Alberts) הוא הר גבוה, בקצה המזרחי של רמת מלטה, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
פסגתו של ההר חדה (מדרונותיו תלולים); ההר מכוסה ברובו בשלג.
גובהו של ההר 2,320 מטרים מעל פני הים; הר אלברטס הוא ההר ה-1,070 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 18 קילומטרים ממזרח להר פיליפס.
ההר ממוקם בסמוך מדרום לשפך של קרחון ליין.
ההר מתנשא מעל החוף המערבי של ים רוס.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1966 על ידי הוועד הגאוגרפי של ניו זילנד.
ההר נקרא על שמו של פרד ג'י. אלברטס (Fred G. Alberts), שהיה גאוגרף במחלקת הפנים של ארצות הברית (ולאחר מכן עבד בסוכנות המיפוי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית), וכן שימש כמזכיר הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית בין השנים 1949–1980, והיה המהדר והעורך של הגאזט האנטארקטי של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
ליאון ואן מינדן
ליאון ואן מינדן (בהולנדית: Lion van Minden; 10 ביוני 1880 – 6 בספטמבר 1944) היה סייף (חרב) אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת לונדון (1908). נספה באושוויץ.
ביוגרפיה
ואן לינדן נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של ברנקה זייקנופסר (1855–1943) ואברהם ואן מינדן (1850–1915).
באולימפיאדת לונדון (1908) בשלב המוקדמות ניצח ואן מינדן שני קרבות והפסיד בשלושה בטורניר חרב אישי. הוא דורג במקום שלישי בבית ביחד עם רוברט בדמן מבריטניה. בקרב העלייה לשלב הבא, הוא הפסיד בקרב לבדמן.
באליפות הולנד שנערכה בשנת 1909 זכה ואן מינדן במדליית זהב בדקר אישי.
חייו האישיים
ואן מינדן שעסק במסחר, נישא ב-6 בספטמבר 1911 לאסתר מינה שלוסברך (7 בפברואר 1893 – 3 במאי 1945) נספתה בברגן בלזן. הם התגרשו ב-17 בספטמבר 1942. לזוג נולדה בת, גרטרוד (16 באוגוסט 1918 – 24 בספטמבר 1943) שנרצחה באושוויץ.
ג'וניור אטו
לוק צלן צינה אטו (באנגלית: Luc Tselan Tsiene Etou; נולד ב-4 ביוני 1994) הוא כדורסלן קונגולזי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בהפועל חיפה מליגת העל בכדורסל.
קריירת תיכונים ומכללות
משנת 2012 ועד 2013, שיחק אטו בתיכון הבישוף דניס ג'יי או'קונל. אטו הוא בן דודו של פורוורד לוס אנג'לס קליפרס, סרז' איבקה. אטו דורג במקום ה-142 של מחזור 2013 בתיכונים, ובמקום ה-31 של הפורוורדים במחזור. ב-1 במאי 2013, התחייב אטו לאוניברסיטת ראטגרס שם שיחק במשך שתי עונות. בעונתו השנייה בראטגרס הוא העמיד ממוצעים של 7.4 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק. בתום העונה עבר אטו לאוניברסיטת טלסה. בעונתו האחרונה הוא העמיד ממוצעים של 15 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק, כשהוא נבחר לחמשייה השנייה של העונה.
קריירה מקצוענית
ב-5 באפריל 2019, עבר לשחק במדי אסטודיאנטס מדריד הספרדית. במדיה הקבוצה העמיד ממוצעים של 2.1 נק' ו-2.5 ריבאונדים ב-8 משחקים.
ב-24 ביולי 2019, אטו חתם בשולה באסקט הצרפתית. במדיה העמיד ממוצעים של 5.6 נק' ו-3.1 ריבאונדים ב-7 משחקים, לאחר מכן ב-10 בנובמבר 2019, עבר לשחק בשורות ס. אוליבר וירצבורג הגרמנית. במדיה העמיד 8 נק' ו-4.9 ריבאונדים ב-14 משחקים.
ב-16 באוגוסט 2020, חתם אטו בבלרס דה קמפר מהליגה השנייה בצרפת. במדיה העמיד 10.5 נק' ו-5.4 ריבאונדים
ב-2 באוגוסט 2021, הוא חתם בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית. במדיה העמיד ממוצעים של 13.3 נק' ו-5.6 ריבאונדים.
לקראת עונת 2022/23 חתם ניו באסקט ברינדיזי מליגת העל האיטלקית בכדורסל. במדיה העמיד ממוצעים של 6.7 נק' ו-3.9 ריבאונדים ב-11 משחקים עד שנפצע וגמר את העונה.
ביולי 2023 חתם בהפועל חיפה.
בלאק פומאס
בלאק פומאס (באנגלית: Black Pumas) היא להקת סול פסיכדלי אמריקאית מאוסטין, טקסס, בהנגת הזמר-יוצר אריק בורטון והגיטריסט והמפיק אדריאן קווסדה. הלהקה קיבלה את המועמדות הראשונה שלהם לפרס גראמי בשנת 2020, לקטגוריית "תגלית השנה" בטקס פרסי גראמי ה-62.
רקע
בשנת 2017, הזמר והיוצר אריק ברטון עשה את דרכו מקליפורניה לטקסס. הוא נולד בעמק סן פרננדו, גדל תוך שירה בכנסייה ואז התעסק רבות במחזמר. הוא החל להתעסק בסנטה מוניקה, שם הכניס כמה מאות דולרים ביום ופיתח את כישורי השירה שלו. ברטון נסע בין מדינות המערב לפני שהחליט להתיישב באוסטין, והקים את מיקום התעסוקה שלו בפינת רחוב במרכז העיר, ברחוב 6 ובקונגרס, לחשיפה מקסימלית.
הגיטריסט והמפיק זוכה פרסי גראמי אדיריאן קווסדה חיפש לשתף פעולה עם מישהו חדש. באמצעות חבר משותף, קווסדה פנה לברטון והשניים איחדו כוחות בשנת 2018, תוך שהקימו את להקת "בלאק פומאס".
קווסדה היה חבר בלהקת הפאנק הלטינית גרופו פנטסמה, שזכתה בפרס גראמי לאלבום הרוק הלטיני, האורבני או האלטרנטיבי הטוב ביותר על האלבום El Existential משנת 2010, והייתה מועמדת בעבר לאותו פרס בשנת 2008, על האלבום Sonidos Gold.
כשעבדו על החומר שלהם באולפן וגם על הבמה במהלך שהייה שבועית בבר C-Boys Heart & Soul Bar שבאוסטין, הם חתמו בחברת התקליטים ATO רקורדס, והוציאו זוג סינגלים, "Black Moon Rising" ו-"Fire".