cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
KLF
הטיימלורדס
בשנת 1988 קראו לעצמם דראמונד וקאוטי בשמות "טיים בוי" ו"לורד רוק", והוציאו סינגל הומוריסטי בשם "Doctorin' the Tradis" תחת השם "הטיימלורדס". השיר היה "מאש-אפ" של נעימת הנושא של דוקטור הו עם "רוקנרול" של גארי גליטר. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-12 ביוני אותה שנה, וזכה להצלחה גם באוסטרליה וניו זילנד.
על העטיפה של התקליטון ניתן קרדיט גם ל"פורד טיימלורד", מכונית הפורד גלקסי 1968 המשטרתית של קאוטי, אודותיה הוא טען שהשתתפה בצילומי הסרט סופרמן 5 בבריטניה. קאוטי ודראמונד טענו בשעשוע כי המכונית דיברה אליהם תחת השם "פורד טיימלורד" וציוותה עליהם להתקרא "הטיימלורדס".
בראיונות מאוחרים יותר הצהירו דראמונד וקאוטי כי השיר היה ניסיון מכוון ליצור להיט מצעדים שיגיע למקום הראשון. עיתוני המוזיקה האלטרנטיבית קטלו את הלהיט הפופולרי, אך זה זכה להצלחה רבה בקרב הקהל הרחב ומכר למעלה ממיליון עותקים. בתוכנית Top of the pops אף הופיע גארי גליטר עצמו עם הצמד בשירם שיר זה.
הצלחתו המסחרית של "Doctorin the Tradis" הביאה להוצאת ספרון הדרכה הומוריסטי בשנת 1989, שנקרא "The Manual (How to Have a Number One the Easy Way)", מדריך צעד בצעד ליצירת להיט מצעדים ללא כסף או כישרון.
The KLF
בעת יציאת הסינגל "Whitney Joins The JAMs" בספטמבר 1987, שינה הצמד את שם הלייבל שלו מ־"The Sound of Mu(sic)" ל־"KLF Communications". עם זאת, הסינגל הראשון שלהם תחת השם KLF לא יצא לפני מרץ 1988. הם לא נטשו סופית את השם "העתיקים והמוצדקים של מו מו" אבל רוב השירים שלהם שוחררו תחת השם KLF.
שינוי השם סימן שינוי גם בכיוון המוזיקלי של הצמד. דראמונד אמר בראיון בינואר 1988 "אנחנו עשויים להוציא צמד תקליטי 12" תחת השם The KLF, אלו יהיו תקליטים ללא ראפ, רק מוזיקת דאנס טהורה, אז אל תצפו לקרוא ביקורות עליהם בעיתוני המוזיקה". הוא גם אמר באותו ראיון כי הוא וקאוטי מאוכזבים מעצמם שאיפשרו "לאנשים מסוימים לצפות מאיתנו להיות נושאי הצלב של הסימפול". ב-1990 הוא אמר בדיעבד "רצינו לעשות משהו שיהיה דאנס טהור, בלי השפעות והתייחסויות להיסטוריית הרוקנרול".
התקליטים שיצאו ב־1988 וב־1989 אכן היו ברובם ללא שירת ראפ וקרובים בסגנונם להאוס. הם כללו רמיקסים לשירים קודמים של ה־JAMs, סינגלים חדשים ובעיקר מוזיקת אסיד האוס כלית כמו "" ו־"3AM Eternal", שהיו ללהיטים בינלאומיים. באותה שנה הם הופיעו ברייב "הלטר סקלטר" באוקספורדשייר והממו את הקהל בשורפם על הבמה שטרות בשווי 1,000 פאונד סקוטי שעליהם נכתב "ילדים, אנו אוהבים אתכם".
באותה שנה הם החלו גם ביצירת סרט הופעה ופסקול עבורו, ששם שניהם היה "The White Room". הכסף לסרט הגיע מהתמלוגים על הלהיט "Doctorin' The Tardis", אך לא הסרט ולא הפסקול ראו אור באופן רשמי לבסוף. הצמד נקלע לקשיים כספיים ואף הסינגל "Kylie Said To Jason" שהוציאו מתוך פסקול הסרט במטרה "להנצל משיני פשיטת הרגל", כדבריהם, לא הגיע אפילו לאחד מ־100 המקומות הראשונים במצעדי הלהיטים.
באותה עת, השיר "" החל לנחול הצלחה בקרב DJ מובילים באירופה. מגמה זו עודדה את דראמונד וקאוטי להמשיך בקו "הטראנס הטהור" והאסיד האוס של שיר זה. שיר נוסף בסגנון זה ""Last Train to Trancentral" זכה להצלחה ניכרת. הצמד תיקלטו בסדרת מסיבות חודשיות בשם "The Land Of Oz" בלונדון, ואריך הנגן שלהם "Chill Out" שיצא ב־1990, הושפע במידה ניכרת ממוזיקת המסיבות שתיקלטו.
אלבום האמביאנט "Space" והווידאו קליפ בסגנון דומה "waiting" יצאו ב־1990 גם כן וסימנו יחד עם "It's Grim Up North" מעבר לצליל תעשייתי וכבד יותר.
באוקטובר 1990 פרסמו חברי ה KLF סדרת סינגלים בקצב מהיר ופופי, אותו כינו "האוס אצטדיונים". שירים מהאלבום הגנוז "The White Room" הוקלטו מחדש עם יותר ראפ ושירה, נגיעות גיטרה רוקיות וקולות המון. התוצאה הייתה מוצלחת מאוד מבחינה מסחרית והזניקה את KLF לפרסום עולמי. סינגל האוס האצטדיונים "" הגיע למקום החמישי בבריטניה ולמקומות הראשונים במצעדים ברחבי העולם. "" הגיע למקומות גבוהים גם הוא (1 בבריטניה, 5 בארצות הברית). האלבום The White Room הוצא שוב כשהוא מכיל שירים אלו ושירים נוספים בסגנון דומה במרץ 1991 והגיע למקום השלישי במכירות בבריטניה. ההצלחה המשיכה עם הסינגלים "Last Train to Trancentral" (מקום 2 בבריטניה) ו־"Justified and Ancient" שיצא בדצמבר 1991 כגרסה מחודשת לשירם באותו שם מ־1987, אך הפעם עם זמרת הקאנטרי האמריקאית תמי ויינט (מקום 2 בבריטניה, 11 בארצות הברית).
בשנים 1990–1991 עסקו דראמונד וקאוטי גם ברמיקס של שירי דפש מוד (Policy of Truth), המודי בויז ופט שופ בויז. ניל טננט מהפט שופ בויז אמר "הם לא עשו רמיקס, הם כתבו את השיר מחדש. הייתי צריך לחזור ולשיר את קול הזמר שוב. הם עשו זאת בדרך אחרת, התרשמתי שביל דראמונד כתב את כל הלחנים וביצע אותם על גיטרה אקוסטית. יסודי מאוד".
לאחר שינויי שם וסגנון רבים, היו דראמונד וקאוטי תחת השם KLF ההרכב שמכר את מספר הסינגלים הגדול בעולם ב־1991.
פרישה
ב-12 בפברואר 1992 הופיעו ה KLF עם להקת ההבי מטאל Extreme Noise Terror בגרסה חיה של להיטם "3 a.m. Eternal" בטקס פרסי ה"בריט". ההופעה הוגדרה בעיתונות כ"אלימות אנטגוניסטית בפני קהל המום של תעשיית המוזיקה". דראמונד וקאוטי תכננו להשליך דליי דם כבשים על הקהל אך היועצים המשפטיים של ה BBC אסרו עליהם לעשות כן. בהופעה הגיח דראמונד צולע, לבוש בקילט ומעשן סיגר בעודו יורה כדורי סרק מנשק אוטומטי מעל ראשי הצופים. בגמר ההופעה הודיע הכרוז כי "ה-KLF עזבו כעת את עסקי המוזיקה". מאוחר יותר באותו ערב השליכו חברי הלהקה פגר כבש במסיבה שלאחר הטקס.
התגובות להופעה היו מעורבות. עיתונאי ה Sun, פירס מורגן ומפיק האירוע טרבור הורן כינו את ההופעה "מגעילה" ו"פעלול חולני". מגזין המוזיקה NME דווקא שיבח את ההופעה וטען כי הטקס הידרדר ממנה ואילך. הודעת הצמד על פרישה לא נלקחה ברצינות והם אכן המשיכו לעבוד עם Extreme Nosie Terror על אלבום בשם "The Black Room", שלעולם לא הושלם. ב-14 במאי 1992 ה KLF הודיעו בהצהרה פומפוזית על פרישתם הסופית ממוזיקה. המבקרים היללו את מה שנראה בעיניהם כהברקה קונספטואלית של סיום עבודת הצמד לאחר שמיצו את כישוריהם. המגזין Select כתב "בפעם האחרונה בהחלט, המרהיבה והמטורפת, ה KLF עשו שוב את הפחות צפוי מכל".
השפעתם על אמנים אחרים
למרות הצהרותיהם מ 1988 בדבר אי רצונם "להיות נושאי הצלב של הסימפול", ה-JAMs נחשבים באוזני מאזינים רבים לראשוני הזרם ששילב דגימות מיצירות מספר לכדי יצירה חדשה, מה שכונה "פלגיאט יצירתי". אלבומם "1987" נחשב לאבן הפינה של הסימפול במוזיקה הפופולרית בבריטניה.
בדומה, אלבומם "Chill out" נחשב לאחד מראשוני אלבומי האמביאנט, ו "The White Room" כמציא זרם "האוס האצטדיונים". מגזין ה NME בחר את האלבום "The White Room" במקום ה 81 ברשימת האלבומים הטובים של כל הזמנים. מאפייני האוס האצטדיונים כדגימות קול המון וקטעי קול מסונתזים החוזרים על עצמם בשירים שונים חדרו גם ללהקות רייב אחרות בשנות התשעים כיוטה סיינטס, N-Joi ואחרות.
בשנת 1991 אמר כריס לואו מהפט שופ בויז בראיון כי הוא רואה ב KLF את הלהקה הראויה היחידה בבריטניה מלבד להקתו. ניל טננט הוסיף כי "יש להם צליל מזוהה במידה שלא תאמן".
כלי נגינה
הסינגלים מהשנים 1990–1992 והאלבום "The White Room" נוגנו על מכונת באסים רולנד TB-303 ומכונת תופים TR-909. דראמונד וקאוטי הוסיפו גם נגינה חיה שלהם בגיטרות חשמליות ואקוסטיות ונגנים נוספים בגיטרת Pedal Steel, קלרינט ותזמורת כלי נשיפה.
פיוטר סטוליפין
פיוטר ארקדייביץ' סטוליפין (ברוסית: Пётр Аркадьевич Столыпин; 14 באפריל 1862, דרזדן, סקסוניה — 14 בספטמבר 1911, קייב, האימפריה הרוסית), היה מדינאי רוסי, ראש ממשלת רוסיה ושר הפנים בשנים 1906—1911. שימש כמושל פלך גרודנו (1902-1903) וסרטוב (1903–1906) ושימש כחבר המועצה המדינית (1907-1911).
בתפקיד החדש, בו מילא עד מותו, העביר סטוליפין מספר הצעות חוק שנכנסו להיסטוריה בכינוי הרפורמה החקלאית של סטוליפין, שתוכנה העיקרי היה הכנסת בעלות על אדמות איכרים פרטיות. חוק הממשלה בנושא בתי משפט שדה הגדיל את העונש על פשעים חמורים. לאחר מכן נמתחה ביקורת חריפה על סטוליפין ועל נוקשות הצעדים שננקטו. בין צעדיו האחרים של סטוליפין שהיו בעלי חשיבות מיוחדת כראש ממשלה היו הכנסת זמסטבו בפרובינציות שבמערב המדינה, הגבלת האוטונומיה של דוכסות פינלנד הגדולה, שינוי בחקיקת הבחירות ופיזור הדומה השנייה, ששם קץ למהפכת 1905–1907. במהלך נאומיו מול צירי הדומה הממלכתית באו לידי ביטוי יכולותיו האורטוריות של סטוליפין. משפטיו "אל תאיים!", "ראשית להירגע, אחר כך הרפורמות" ו"הם זקוקים לטלטלות גדולות, אנחנו צריכים רוסיה גדולה" הפכו לאמרות שפר.
מבין תכונות האופי האישיות, בני דורו הבחינו במיוחד בחוסר פחדו. הוא שרד 11 ניסיונות התנקשות שתוכננו וביצעו נגדו מהפכנים רוסיים. בניסיון האחרון, שבוצע בעת ביקורו בבית האופרה של קייב על ידי דמיטרי בוגרוב, סטוליפין נפצע ונפטר כעבור כמה ימים, בספטמבר 1911.
ביוגרפיה
סטוליפין נולד בעיר דרזדן בסקסוניה למשפחה שהייתה חלק מהאצולה הרוסית. מצד אביו, שבעת הולדתו שירת בשליחות בגרמניה, היה קרוב משפחה של המשורר מיכאיל לרמונטוב. מצד אמו היו לו שורשים גרמניים וקרבה משפחתית לדיפלומט הרוזן אלכסנדר גורצ'קוב, שהיה שנים רבות שר החוץ של רוסיה. אחיו הגדול של סטוליפין נהרג בדו-קרב, וסטוליפין עצמו נפצע בזרועו הימנית כשניסה לנקום את מותו. החל משנת 1881 למד פיוטר סטוליפין באוניברסיטת סנקט פטרבורג. עם סיום לימודיו החל לעבוד בשירות הממשלתי ועלה בהדרגה בסולם התפקידים. ב-1902 מונה סטוליפין למושל הורדנה, הצעיר ביותר בתפקידו. לאחר מכן מונה למושל העיר סראטוב ועצר מהפכנים רבים במהלך מהפכת 1905. סטוליפין מונה לשר הפנים הרוסי, וכמה חודשים לאחר מכן ביולי 1906, מונה למשרת ראש הממשלה על ידי הצאר ניקולאי השני, במקום קודמו בתפקיד, איוון גרומקין (1906), במקביל לפיזור הדומה הראשונה.
סטוליפין כראש ממשלה
בתקופת שלטונו של סטוליפין הוצאו להורג אלפי רדיקלים. לכן דבק בגרדומים הכינוי עניבתו של סטוליפין.
הישגיו של סטוליפין
סטוליפין הצליח להוציא לפועל רפורמות אגרריות והצליח לדכא זמנית את רוח המהפכה.
הרפורמות שהנהיג סטוליפין לא שרדו את מהפכת אוקטובר ואת מלחמת האזרחים ברוסיה.
ההתנקשות בחייו
סטולופין היה יעד לניסיונות התנקשות מטעם המהפכנים. באוגוסט 1906 זרקו מהפכנים פצצות לתוך ביתו.
ב-14 בספטמבר 1911 נורה סטוליפין בידי דמיטרי בוגרוב, פעיל מהתנועה הסוציאליסטית רבולוציונית, יהודי מומר במוצאו, שהיה גם סוכן האוכרנה, בעת שיצא מבית האופרה בקייב. בוגרוב נתלה 10 ימים בלבד לאחר ההתנקשות. סבורים כי בוגרוב לא פעל מאידאולוגיה שמאלנית, אלא נשלח בידי גורמים מלוכניים שהתנגדו לרפורמות שהנהיג סטוליפין. אוהדי "הנזיר" הרוסי גריגורי רספוטין - שסטוליפין פעל להרחיקו מחצר הצאר - סיפרו כי ניבא את מותו כאשר רץ מאחורי הזוג המלכותי מחוץ לבית האופרה באומרו "המוות מאחוריו! המוות רוכב אחריו!". רספוטין בעצמו נרצח חמש שנים לאחר מכן.
מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה
מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה (באיטלקית: Maria Vittoria dal Pozzo della Cisterna; 9 באוגוסט 1847 – 8 בנובמבר 1876), הייתה מלכת ספרד בין השנים 1870–1873, והיא אם קדמונית של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, הטוען לכתר האיטלקי ולראשות בית סבויה.
ביוגרפיה
מריה ויטוריה נולדה בפריז ב-9 באוגוסט 1847, לקרלו אמנואלה דאל פוצו, נסיך דלה ציסטרנה ולואיז, רוזנת מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן.
ב-30 במאי 1867 התחתנה מריה ויטוריה עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1868 הודחה איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובשנת 1870 נבחר בעלה למלך ספרד, ובעקבות כך עברה המשפחה להתגורר במדריד. מריה ויטוריה התרחקה מהפוליטיקה, ועסקה בעיקר בתמיכה בארגוני צדקה. בשנת 1873 ויתר בעלה אמדאו על כס המלוכה הספרדי, והוא ומריה ויטוריה עם ילדיהם חזרו לאיטליה. כתוצאה מהנסיעות ומטלטולי הדרכים נפגעה בריאותה של מריה ויטוריה, וב-8 בנובמבר 1876 היא מתה בסן רמו כתוצאה משחפת.
משפחתה
ב-30 במאי 1867 התחתנה מריה ויטוריה עם אמדאו הראשון, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
קומדיה שחורה
קומדיה שחורה, מכונה גם הומור שחור או הומור גרדומים, היא תת-ז'אנר של קומדיה וסאטירה העוסק בנושאים ואירועים רציניים ביותר - מוות, מלחמה וכו' - באופן הומוריסטי או סאטירי. מרכז ההומור השחור עוסק בבידוח המבוסס על דברים קשים או מצערים כדרך השקפה על המציאות. ההומור השחור הוא גם כלי המאפשר התמודדות עם מציאות מורכבת בקרב אנשים רבים.
בקומדיה שחורה ישנם בדרך כלל אלמנטים של אירוניה או אפילו פטליזם, ואין לבלבל בינה לבין קומדיה גסה, שנועדה בעיקר ליצור זעזוע בקרב הקהל; או בשבירת הטאבו שבבדיחות גסות.
היסטוריה
הקומדיה השחורה צברה פופולריות באמריקה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. אחת הראשונות, ואף הבולטות שבהן הייתה הסאטירה של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב" משנת 1964, שעסקה בנושא הנשק להשמדה המונית באופן קומי. דוגמאות בולטות אחרות לקומדיה שחורה הם הסרטים "חנות קטנה ומטריפה" (1960), "אמא סדרתית" (1993) ועד החתונה זה יעבור" (1998). עם יוצרי הקולנוע המשתייכים לז'אנר הקומדיות השחורות נמנים: סטנלי קובריק, וס אנדרסון, דייוויד לינץ', האחים כהן, ג'ון ווטרס, לואיס בוניואל, טריי פארקר, סם ריימי, טים ברטון, דני בויל, קוונטין טרנטינו, וטרי גיליאם.
עם הקומדיות השחורות בטלוויזיה נמנים "כנופיית העץ העליז", "משפחת אדמס" ו"העשב של השכן".
בישראל בלט חנוך לוין ביצירת קומדיות שחורות לתיאטרון.
אלף רמזי
סר אלפרד ארנסט "אלף" רמזי (באנגלית: Alfred Ernest Ramsey; 22 בינואר 1920 – 28 באפריל 1999) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי, שהוביל את נבחרת אנגליה לזכייה בגביע העולם ב-1966.
ביוגרפיה
כשחקן תפקד רמזי כמגן ימני, וניחן ביכולות קריאת המשחק, ההתמקמות במגרש וההנהגה הקבוצתית, שחיפו על העדר מהירותו. לאחר שהפגין כישרון רב במשחקיו במסגרת קבוצה מייצגת של הצבא הבריטי, הצטרף למחלקת הנוער של פורטסמות' ב-1940. בשנת 1942 הוא השתתף עם הקבוצה בליגה מקומית של לונדון שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה, וב-1943 עבר לשחק בסאות'המפטון (שנה לאחר מכן החל לשחק על תקן מקצוען). ב-1949 עבר רמזי לטוטנהאם הוטספר, בה שיחק עד 1955 והיה שותף לזכייה באליפות אנגליה ב-1951. במהלך תקופתו בסאות'המפטון הוא זומן לראשונה לנבחרת אנגליה, במדיה היה שותף להדחה בסיבוב הראשון של מונדיאל 1950. משחקו האחרון בנבחרת היה בתבוסה 6:3 לנבחרת הונגריה בנובמבר 1953.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1955 מונה רמזי למאמנה של איפסוויץ' טאון. הקבוצה, שעם הגעתו הייתה בליגה השלישית, העפילה תחת הדרכתו עד לליגה הראשונה בתוך שש שנים. כבר בעונתה הראשונה בליגה הבכירה, 1961/1962, הוא הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות. בעקבות הצלחתו הגדולה מונה רמזי באוקטובר 1962 למאמנה של נבחרת אנגליה, והחל לכהן רשמית בתפקיד במאי 1963, עת עזב את תפקידו כמאמן איפסוויץ'.
גביע העולם ב-1966
עם מינויו דרש רמזי שליטה מלאה על בחירת סגל הנבחרת, שעד אז הושפעה בידי גורמים אחרים בהתאחדות. הוא הנחיל לנבחרת שיטת משחק חדשנית, במסגרתה שינה את מערך 4-4-2 הקלאסי והפך את שחקני האגף, שלא הצטיינו במשחק ההגנה, לקשרים התקפיים במרכז המגרש שהיו יכולים לעזור גם במשימות ההגנתיות. השיטה הביאה לבלבול של הנבחרות היריבות, אשר ציפו להתקפות שיגיעו מהאגפים ולא דרך המרכז. במסגרת שיטה זו התבסס רמזי באופן מיוחד על שחקנים כמו בובי צ'רלטון ומרטין פיטרס.
לקראת מונדיאל 1966 העניק רמזי את סרט הקפטן של אנגליה לבלם בובי מור. רמזי הרכיב נבחרת חזקה במיוחד מבחינה הגנתית כשפתח עם גורדון בנקס בעמדת השוער, ועם מור וג'ק צ'רלטון כצמד הבלמים. במשחקי שלב הבתים החליט לפתוח עם מערך של 4-3-3, כשבכל אחד מהמשחקים הוא כלל קיצוני בהרכב. לאחר תיקו 0:0 במשחק הראשון נגד נבחרת אורוגוואי החל רמזי לבצע חילופים רבים בחוליית הקישור, והשיג שני ניצחונות רצופים של 0:2 על ו. במשחק מול צרפת נפצע החלוץ המצטיין ג'ימי גריבס, ורמזי הכניס במקומו להרכב את ג'ף הרסט הצעיר, על אף שעמדו לרשותו חלוצים מנוסים יותר בסגל.
לקראת שלבי ההכרעה החליט רמזי לחזור להשתמש במערך 4-4-2 עם טקטיקת המשחק הייחודית שפיתח, כאשר הסיר את הקיצוניים מהמערך ובמקומם השתמש בקשרים התקפיים במרכז. ברבע הגמר פגשה אנגליה את נבחרת ארגנטינה הקשוחה, ובתום משחק רווי-אלימות ניצחה 0:1 משער של הרסט. בסיום המשחק הוא הורה לשחקניו שלא להחליף חולצות עם הארגנטינאים כמחאה על משחקם האלים, ואף כינה את שחקני היריבה כ"חיות".
המשך דרכו כמאמן
שנה לאחר הזכייה בגביע העולמי, ב-1967, קיבל רמזי תואר אבירות במסדר האימפריה הבריטית. אנגליה העפילה בהדרכתו של רמזי לאליפות אירופה ב-1968. שני טורנירי אליפות הבית הבריטית שהתקיימו בשנים 1966–1968 היוו את משחקי המוקדמות לאליפות זו; בטורניר הראשון מביניהם איבדה אנגליה את התואר ל, אך זכתה בטורניר השני וסיימה בראש הבית המשולב. בטורניר הגמר הודחה הנבחרת בחצי הגמר על ידי, וסיימה במקום השלישי אחרי ניצחון על.
לקראת מונדיאל 1970 נחשבה אנגליה לאחת מהמועמדות הבכירות לזכייה, אך הציגה יכולת מאכזבת במהלך הטורניר. היא סיימה במקום השני בשלב הבתים, אחרי נבחרת ברזיל, וברבע הגמר הפסידה 3:2 לגרמניה המערבית, על אף שכבר החזיקה ביתרון של 0:2 עשרים דקות לפני סיום המשחק. רמזי זכה להאשמות תקשורתיות רבות על הכנסתו של פיטר בונטי בעמדת השוער במקום בנקס שסבל מהרעלת מזון, ועל החילוף שבו הכניס את קולין בל במקומו של בובי צ'רלטון. במוקדמות אליפות אירופה ב-1972 הודחה אנגליה פעם נוספת על ידי גרמניה. במוקדמות מונדיאל 1974 הייתה צריכה הנבחרת לנצח במשחק האחרון מול, אך סיימה בתיקו וכשלה בניסיונה להעפיל לטורניר. רמזי קיבל ביקורות רבות על כישלונות אלו, וכעבור מספר חודשים פוטר מאימון הנבחרת.
רמזי שימש כמאמנה של ברמינגהאם סיטי בין 1977 ל-1978, וסיים את דרכו באימון לאחר ששימש כיועץ מקצועי בפנאתינאיקוס היוונית בין 1979 ל-1980. לאחר פרישתו הוא הופיע כדמות ברצועת הקומיקס "Roy of the Rovers", כמי שלוקח את תפקיד המאמן הזמני של קבוצת "מל'צסטר רוברס".
ב-9 ביוני 1998 לקה רמזי בשבץ מוחי, בנוסף למחלת אלצהיימר ממנה סבל. ב-28 באפריל 1999 הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב, כשהוא סובל גם מסרטן הערמונית, בגיל 79. הוא נקבר ליד מתחם האימונים הישן של איפסוויץ' טאון. ב-2002 הוכנס רמזי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כחבר כמחזור הראשון שלו.
אנה אזרי
אנה אזרי (נולדה ב-1959) היא דיפלומטית ישראלית המכהנת כשגרירת ישראל בצ'כיה. קודם לכן כיהנה כסמנכ"לית משרד החוץ לענייני אירופה, וכשגרירת ישראל בפולין, ברוסיה ובאוקראינה.
ביוגרפיה
אזרי נולדה בליטא בברית המועצות, ועלתה לישראל ב-1972.
היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה וספרות אנגלית מאוניברסיטת חיפה, בוגרת המכללה לביטחון לאומי ובעלת תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. משרתת במשרד החוץ מאז 1983.
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונתה ב-2005 למנהלת מחלקת מרכז אירופה ואירו-אסיה במשרד החוץ. ב-2006 מונתה לשגרירת ישראל ברוסיה, ב-2010 מונתה לסמנכ"לית אירו-אסיה במשרד החוץ. בספטמבר 2014 מונתה לשגרירת ישראל בפולין, מינוי אותו סיימה ב-2019. לאחר מכן מונתה לסמנכ"לית אירופה במשרד החוץ.
אזרי נשואה למאיר אזרי, רב רפורמי וראש מרכזי דניאל ליהדות מתקדמת, והיא אם לשניים.
נעמי לבוב
נעמי לבוב (נולדה ב-25 ביולי 1986 בירושלים) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
ביוגרפיה
נעמי לבוב נולדה בירושלים וחיה בה עד גיל 21, אז עברה לתל אביב. היא בת להורים גרושים. אביה, ד"ר איתן לבוב, הוא פסיכיאטר ילדים ונוער ופסיכואנליטיקאי, מנהל מרכז "אייכה". אמה פלביה היא אוצרת ומנהלת מחלקת הדרכות במוזיאון ישראל.
בשנים 2004–2005 עשתה שנת שירות במסגרת גרעין נח"ל של תנועת תרבות (תיאטרון קהילתי ותיאטרון רחוב). את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך והנוער כמורה חיילת למוזיקה ותיאטרון. לאחר שחרורה בשנת 2008 התקבלה לבית הספר ניסן נתיב, שאותו סיימה בשנת 2011. בתום לימודיה ניהלה גלריה לאמנות של אספן איטלקי בנווה צדק. בשנת 2014 למדה תסריטאות אצל אסף צפור. היא בוגרת קורס בינלאומי ללימודי שייקספיר באוקספורד, אנגליה, וקורסי משחק ופיתוח קול.
מנובמבר 2014 השתתפה בתוכנית הסאטירית "הכל הולך" של זכיינית ערוץ 2 רשת, לצד יוסי מרשק, בן זוגה לשעבר.
בדצמבר אותה שנה יצא לאקרנים סרטם של ניר ברגמן ודיתה גרי "יונה" לפי הספר הביוגרפי של יגאל סרנה, בו משחקת לבוב בתפקיד הראשי את יונה וולך. האודישנים לסרט החלו מיד לאחר לימודיה בניסן נתיב והצילומים הסתיימו בשנת 2012. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר, כולל מועמדות שלה לפרס השחקנית הראשית ולפרס לסרט הטוב ביותר, מתוכם זכה בשניים.
בתיאטרון
שיחקה בתפקיד הראשי של זונה בהצגת "מחר מלחמה" של תיאטרון צוותא שהשתתפה בפסטיבל תיאטרון קצר בשנת 2014. כמו כן, השתתפה בהפקה קטנה בתיאטרון הקאמרי, בהצגה בתיאטרון הנפש ובתפקידים שוליים בהצגת הברווזון המכוער של תיאטרון אורנה פורת.
במסגרת לימודיה בניסן נתיב לקחה חלק בהצגת הפרינג' בתיאטרון תמונע "" מאת שזכתה בפרס חביבת הקהל בפסטיבל ויקטוריה 2012 בקנדה והייתה גם מועמדת לפרס הסאטירה, וזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל אדמונטון 2013 באותה המדינה.
בספטמבר 2014 החלה לשחק בהצגה "טרוריזם" בתיאטרון גשר לצד אלכסנדר סנדרוביץ' וויטלי פוקס.
באפריל 2015 החלה לשחק בהצגה "נא לכבות פלאפונים" בהשתתפות חנן סביון וגיא עמיר (שאף כתבו אותה) ואליאנה תדהר.
באוגוסט 2015 התחילה לככב בהצגה "פציעות קטנות" מאת רג'יב ג'וזף בתיאטרון גשר לצד יובל ינאי.
כמו כן, שיחקה בהצגות "תן למילים לעשות בך" במדיטק חולון, "הדייר חיימוביץ" בתיאטרון תמונע, "מחווה לאמן" בתיאטרון הקאמרי ו"משחק מסוכן".
החל משנת 2017 החלה לככב בהצגה "האורחת" בתיאטרון בית ליסין כמחליפתה של מגי אזרזר.
בשנת 2019 שיחקה בהצגה "שבעה" בתיאטרון בית ליסין בבימוי כפיר אזולאי.
בשנת 2022 משחקת בהצגה ארוחה עם אידיוט בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן.
בקולנוע ובטלוויזיה
לבוב והשחקן יצרו יחדיו ודיבבו את כל התפקידים בשני סרטוני אנימציה "סנטרים".
בשנת 2014 דיבבה בשלוש הפקות: תפקידים רבים ב"משלוח מיוחד מכוכב X", "הקופסונים" ו"סרט לגו". בשנת 2008 שיחקה בסרט התדמית "סמים סוף" מטעם הרשות למלחמה בסמים.
שיחקה בסרטי סטודנטים רבים, ודיבבה את הסרט "וביום השלישי" בבימויו של משה איבגי וסרטים נוספים.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד הראשי באופרת הרוק "שכיר" בבימויה של יוליה פבזנר.
היא חברה בקבוצת האימפרוביזציה "פרוביזורי" עם דביר בנדק, ערן איווניר, אבי גרייניק ותומר שרון, לאנסמבל אימפרוביזציה על טהרת נשים בשם "בואנה", ולקבוצת האימפרוביזציה "פלפלים". בשנת 2014 חברה לאנסמבל אימפרוביזציה נוסף "מתוך הריק" שאיגד קבוצת אמנים לטובת עבודה בפריפריה.
ב-2015 שיחקה בסרט הקצר "גבולות" בבימויה של דנה לרר, בו חוזרת לנושא התמודדות עם תקיפה מינית בו דובר גם בהצגת "מחר מלחמה".
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה "מטומטמת" ששודרה ב-HOT, שם מגלמת את דמותה של ד"ר גיתית שלם. באותה שנה גילמה את ורד בסרט "4 על ארבע" שביים שי כנות, לצידם של עוז זהבי, שלומי קוריאט ואושרי כהן.
בשנת 2018 שיחקה לבוב בסדרה הדרמה-קומית "על הספקטרום", שם גילמה את זוהר - אשה צעירה על הספקטרום האוטיסטי החיה בדירת שותפים, ומתמודדת עם פערים, קשיים וחלומות הצפים בחייה מעצם היותה ככזו. על תפקידה זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2018 שיחקה בסדרה "אבודים בריבוע" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "שב"ס", בתור עדי, מנהלת כלא "ענבים".
בשנת 2020 שימשה כחברת פאנל קבועה בעונה החמישית של "עד כאן!", תוכנית טלוויזיה סאטירית ששודרה בכאן 11.
בשנת 2022 עלתה הסדרה "ילדים ביער" בה שיחקה נעמי את סנדרה, אשתו של עמי.
בשנת 2022 עלתה הסדרה "בלאדי מורי" שם שיחקה בתפקיד הראשי את מורי.
בשנת 2022 הגישה את הפודקאסט "פותחות הכל" עם אמנית הווידאו, קורין קיציס.
חיים אישיים
החל משנת 2014 הייתה לבוב בזוגיות עם השחקן יוסי מרשק, אותו הכירה במהלך הצילומים לתוכנית הסאטירית "הכל הולך". ב-9 בפברואר 2016 נולדה בתם הבכורה. בסוף ינואר 2018 פורסם כי השניים נפרדו. בשנת 2020 הייתה בזוגיות עם מיכאל הנגבי. באוגוסט 2022 נולד לה בן מבן זוגה לשעבר, יוסי מרשק. את שני ילדיהם הם מגדלים בהורות משותפת בשני משקי בית נפרדים.
סאדו (יפן)
סאדו (ביפנית: 佐渡市) הוא אי שמשמש גם כעיר שנמצא במחוז ניאיגטה שביפן. ראש העיר של סאדו הוא קואיצ'ירו טקאנו. שדה התעופה סאדו ומכרה סאדו  נמצאים בשטח האי.
גאוגרפיה
האי נמצא כ-60 ק"מ מבירת המחוז, ניאיגטה וכ-288 ק"מ מבירת יפן, טוקיו.
טים קארי
טימות'י ג'יימס "טים" קארי (באנגלית: Timothy James "Tim" Curry; נולד ב-19 באפריל 1946) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מדבב, זמר ומלחין אנגלי. ידוע בעיקר בשל תפקידו בסרט הקאלט "מופע הקולנוע של רוקי". ביוני 2012 קארי עבר שבץ מוחי ומאז הוא מתנייד בעזרת כיסא גלגלים.
ביוגרפיה
קארי נולד וגדל בגרפנהול שבוורינגטון, בריטניה. אביו ג'יימס היה כומר מתודיסט בצי המלכותי הבריטי, ואמו, פטרישה, הייתה מזכירה בבית ספר. ב-1958 מת אביו והמשפחה עברה לדרום לונדון. קארי למד בתיכון קינגסווד בבאת' ולמד באוניברסיטת בירמינגהם לתואר באנגלית ובדרמה. לטענתו, כבר בגיל צעיר פיתח עניין בהופעה על הבמה כשמגיל 6 הופיע במקהלת ילדים בכנסייה.
קריירת משחק
תפקידו הראשי הראשון של קארי היה בתיאטרון, במחזמר "שיער" בלונדון ב-1968. בתקופה זו פגש את התסריטאי ריצ'רד או'בריאן, שליהק אותו למחזמר "מופע האימים של רוקי", בתפקיד הראשי של ד"ר פרנק נ. פורטר הטרנסווסטיט. קארי גילם תפקיד זה גם בגרסה הקולנועית המצליחה של המחזמר, "מופע הקולנוע של רוקי", שבעקבותיה הפך קארי לכוכב קולנוע נודע ודמות קאלט. בראיונות מאוחרים יותר לאורך השנים העדיף קארי שלא להתייחס לסרט שהפך אותו לדמות לחיקוי והערצה של צעירים רבים בעולם, מתוך תחושתו כי ההערצה הרחיקה לכת ודמותו של ד"ר פורטר מאפילה על תפקידים רבים וחשובים אחרים שביצע בקולנוע ובתיאטרון; אך בשנים האחרונות קארי נוטה להתראיין על יותר על דמותו בסרט.
לאחר הצגות "מופע האימים של רוקי" בברודוויי, הופיע קארי בהצגה זוכת פרס טוני "טרווסטיס", בלונדון ובניו יורק, וקיבל תשבחות על תפקידו כאמן הדאדא טריסטן צארה. ב-1978 גילם את המחזאי וויליאם שיקספיר בסדרת הדרמה הבריטית "וויל שיקספיר". ב-1981 קיבל מועמדות לפרס טוני על תפקידו כמוצרט בהצגה "אמדאוס". שיחק במספר הצגות ידועות בלונדון ובברודוויי, בהן "אופרה בגרוש" (1986) ו-"Me and My Girl" (1987/8). במקביל שיחק בשנות ה-80 במספר סרטי טלוויזיה של ערוץ ה-BBC ואחרים, וכיכב בסרטי קולנוע כגון "טיימס סקוור" (1980), "אנני" (1982), "אגדה" (1985), רמז מסתורי (1985) ועוד.
גורם g
גורם g הוא מושג בחקר האינטליגנציה, אשר טבע צ'ארלס ספירמן בניסיון להסביר כיצד קורה שבין כל שני מבחנים לאינטליגנציה יש מתאם גבוה. לכאורה אפשר היה לצפות שכישור מסוג אחד יבוא על-חשבון כישורים מסוג אחר (למשל בכך שהראשון תופס חלק מן המקום במוח, או בכך שהוא נובע מתרגול וגוזל זמן מתחומים אחרים), אבל בפועל מתברר שכל מדדי האינטליגנציה מתואמים זה עם זה. ספירמן פיתח שיטות סטטיסטיות (כמו ניתוח גורמים מקבילים) כדי לארגן את המידע רב-הפנים על אינטליגנציה באופן חסכוני, וקרא בשם "גורם g" לציר הראשי של הנתונים.
הביצוע של אדם במבחן מסוים מבוסס על שני גורמים אלו. הגורם הכללי g הוא החשוב ביותר והמשפיע ביותר. המתאם הגבוה בין כל שני מבחני אינטליגנציה נובע מהדומיננטיות של גורם g בכל אחד מהמבחנים. ספירמן אפיין את גורם g כשילוב של כושר הפשטה וכושר הסקה לגבי קשרים ויחסים.
טים קארי
קריירת משחק
כמו כן, קארי גילם גם את דמות הליצן המאיימת "זה"/"פניוויז" אל המיני סדרת אימה "זה", ששני חלקיה יצאו בהתאמה ב-18 וב-20 בנובמבר 1990.
גורם g
ישנם כמה ניסיונות להסביר את קיומו של גורם g (שהוא עובדה סטטיסטית).
טים קארי
קריירת משחק
בשנת 1997 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "מעבר לפסגה" ברשת ABC.
ב-1999 הצטרף לעונה השנייה של סדרת הסיטקום האמריקאית "הבוקר שאחרי" ברשת שואוטיים, בתפקיד מרטין קריספ, לצדן של לין רדגרייב ושרילין פן.
בשנות ה-2000 שיחק קארי בסרטים כגון "המלאכיות של צ'רלי" (2000), "מת לצעוק 2" (2001) "אשת הנבל" (2002) ו-"The Secret of Moonacre" (2008). במקביל המשיך לשחק במחזות תיאטרון בלונדון וניו יורק, ובעיקר נודע בתפקידו בתור המלך ארתור במחזה "ספאמלוט" בשיקגו ב-2004. בנוסף דיבב קארי בסדרות טלוויזיה מצוירות, והופיע במספר תפקידי אורח בסדרות שונות, כגון מונק.
קריירה מוזיקלית
לצד עיסוקיו כשחקן, פיתח קארי גם קריירה מוזיקלית, מעבר להופעותיו במחזות זמר נודעים. ב-1978 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "Read my Lips", שכלל בעיקר גרסאות כיסוי לשירים מפורסמים בסגנונות שונים, כגון גרסת רגאיי לשיר "I Will" של להקת הביטלס. ב-1979 יצא אלבומו השני, "Fearless", שכלל בעיקר שירים מקוריים בסגנון רוק וזכה להצלחה מסחרית. מתוך האלבום יצאו שני שירים גם למצעדים בארצות הברית: "I Do the Rock" ו-"Paradise Garage". ב-1981 יצא אלבומו השלישי, "Simplicity", שכלל שירים מקוריים וגרסאות כיסוי, וזכה לפחות הצלחה מקודמיו. קארי יצא לסבב הופעות עם להקתו בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, והופיע עם שירים מאלבומיו. ב-1989 יצא אלבום אוסף משיריו בשם "The Best of Tim Curry".
קארי שיתף פעולה גם עם מוזיקאים אחרים. ב-1980 השתתף קארי באחד השירים באלבום "Sandinista" של להקת הקלאש. ב-1990 השתתף בתפקיד התובע בהופעה החיה של להקת פינק פלויד בברלין עם אופרת הרוק "החומה".
גם בישראל זכו שיריו לפופולריות מסוימת. במיוחד בלטו בהשמעות ברדיו השירים "Sloe Gin" מאלבומו הראשון, עיבודו ל-"I Put a Spell on You" ו-"Working on My Tan", שניהם מאלבומו השלישי.
9K37 בוק
מערכת ה"בוק" (ברוסית: "Бук" – עץ אשור) היא משפחה של מערכות נ"מ מתנייעות לטווח בינוני שפותחה על ידי ברית המועצות ובהמשך על ידי רוסיה. מערכת זו אמורה להתמודד עם מטוסים, מסוקים, כטב"מים, טילי שיוט, ופצצות מונחות. המערכת סומנה על ידי נאט"ו בסימון SA-11 "גדפלי" ו-SA-17 "גריזלי". המערכת נועדה להחליף את מערכת ה-2K12 קוב.
פיתוח
פיתוח המערכת החל בשנת 1972. פותחו במקביל שתי מערכות, אחת יבשתית ואחת ימית. בניגוד למערכת הקוב שקדמה לה, הדרישה ממערכת זו הייתה שכל משגר יוכל לשמש כסוללה מלאה ללא תמיכה של כלי רכב נוספים. המערכת הוכנסה לשירות בין השנים 1978-1980. הגרסה הימית, שנקראת 3S-90 "אורגן" משתמשת באותם הטילים. גרסה זו הוכנסה לשירות בשנת 1983 במשחתות מסוג "סוברמני".
שיפורים
בשנת 1983 נכנסה גרסה משופרת שנקראה BUK-M1. בגרסה זו שופרו המכ"ם, סיכויי הפגיעה ויכולות הל"א. גרסה מתקדמת יותר, BUK-M1-2 נכנסה לשירות ב-1998. בגרסה זו ניתן להשתמש בטיל מתקדם יותר, 9M317, בנוסף לדגם הישן יותר. גרסה זו מסומנת על ידי נאט"ו כ-SA-17. במקביל לגרסה היבשתית הוצגה גם גרסה ימית משופרת שסימונה בנאט"ו SA-N-7B ו-SA-N-7C. הצבא הרוסי הכריז על כך שבעתיד תיקלט מערכת מדגם חדש יותר – BUK-M3.
תיאור המערכת
סוללת בוק מורכבת מרכב פיקוד, מכ"ם גילוי, שישה משגרים ושלושה נושאי טילים. זמן הפריסה של הסוללה עומד על כ-5 דקות וכן גם זמן הקיפול. זמן התגובה של הסוללה עומד על 22 שניות. המשגר בנוי על תובת GM-569 ולו צוות של שלושה לוחמים. למכ"ם של המשגר טווח עקיבה של 32 ק"מ וגובה מרבי של 15-22 ק"מ והוא מסוגל להנחות שלושה טילים בו זמנית למטרה. המשגר נושא ארבעה טילים. למשגר מערכת עקיבה אלקטרו-אופטית בעלת מצלמה תרמית ומד טווח לייזר. מכ"ם המשגר הוא 9S18. מכ"ם הגילוי של המערכת הוא 9S35, בעל טווח גילוי של 85 ק"מ. כל רכב נושא טילים מכיל 13 טילים. המערכת משתמשת במחשב הסובייטי ארגון-15A.
במזרח התיכון
במזרח התיכון המערכת מבצעית, בין השאר, בצבאות סוריה ומצרים.
על פי פרסומים זרים, מערכת כזו הושמדה על ידי ישראל בתקיפת חיל האוויר בסוריה ב-31 בינואר 2013, בשיירת נשק שהייתה מיועדת לחזבאללה.
ב-10 בפברואר 2018 ישראל תקפה והשמידה שלוש מערכות של SA-17 וגם SA-5, זאת בתגובה לירי לעבר מטוסי F-16 שאחד מהם הופל בשטח ישראל, כנראה על ידי טיל SA-17.
חסידות חלם (פירושונים)
בעיר חלם היו כמה חצרות חסידיות.
ישיבת הקצבים
ישיבת הקצבים (בשמה הרשמי "ישיבת זובחי צדק") הייתה ישיבה היסטורית ותיקה בעיר וילנה. מסוף המאה ה-19 שימשה כישיבה קטנה.
היסטוריה
מבית מדרש שכנראה שימש את קצבי העיר וילנה בעת לימודם, הפך המקום במחצית המאה ה-19 לישיבה בסגנון הישיבות הליטאיות, והיא כונתה בפי כל "ישיבת הקצבים". לישיבה התקבלו ילדים שהגיעו למצוות, והלימודים התקיימו בשלוש שכבות במשך ארבע שנים, כשבכיתה הגבוהה נמשכו הלימודים שנתיים.
בראשית המאה ה-20 הונהגו בישיבה, בהוראת השלטונות הרוסיים, לימודי חול. אולם הוקצו להם רק שתי שעות ואלו נלמדו לאחר שבע שעות לימוד תלמוד, ורק בימות החורף, בקיץ הונהגו אך ורק לימודי תלמוד.
הישיבה הייתה אחת המפורסמות בווילנה היהודית, לצד ישיבת רמיילס, ובשלב מסוים לפני מלחמת העולם השנייה התאחדה עם ישיבה זו תחת הנהגתו של הרב הלפרין.
חוק שירות הביטחון הפדרלי (רוסיה)
החוק הפדרלי מ-3 באפריל 1995 מספר 40 "אודות שירות הביטחון הפדרלי" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-10 באפריל 1995 ומחליף את חוק הפדרציה הרוסית מ-8 ביולי 1992, "אודות הגופים פדרליים לביטחון המדינה", שהוצג על ידי צו המועצה העליונה של הפדרציה הרוסית.
רקע כללי
בדצמבר 1993 נשיא רוסיה, בוריס ילצין, חתם על צו לפירוק משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית והקמת השירות הפדרלי למודיעין מסכל. הגוף החדש כלל את כלל היחידות שפעלו במשרד הביטחון, למעט יחידות משמר הגבול שהפכו לגוף עצמאי בשם שירות הגבול הפדרלי – הפיקוד הראשי של משמרות הגבול של רוסיה.
אימוץ החוק
הצעת החוק אומצה על ידי צירי הדומה ב-22 בפברואר 1995. ב-3 באפריל 1995 חתם נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין על החוק הפדרלי אודות גופי שירות הביטחון הפדרלי של פדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-10 באפריל 1995.
תוכן
החוק מכיל 6 פרקים ו-38 סעיפים.
בהתאם לפרק השני לחוק הפדרלי, עיקר פעילותם של הגופים בשירות הביטחון הפדרלי היא:
הזכויות והחובות של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית נקבעות על פי סעיפים 12 ו-13 לחוק הפדרלי.
תיקונים
32 תיקונים בוצעו לחוק שעיקרן הוא הרחבת סמכויותיו של הארגון.
אנרכיזם בספרד
מבחינה היסטורית, האנרכיזם השפיע בצורה המשמעותית ביותר וזכה לתמיכה הנרחבת ביותר בספרד, במיוחד ב-70 השנים שקדמו לניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936–1939.
היו מספר סוגים של אנרכיזם בספרד: האנרכיזם של האיכרים באזור אנדלוסיה, אנרכו-סינדיקליזם עירוני בקטלוניה, ובמיוחד בבירה ברצלונה, ומה שנקרא לעיתים "אנרכיזם טהור" בערים אחרות כגון סרגוסה. אולם, זרמים אלו היו נתיבים משלימים, והיה בהם הרבה מן המשותף מהבחינה האידאולוגית.
בתחילת דרכה, ההצלחה של התנועה האנרכיסטית הייתה אקראית. אנרכיסטים נהגו לארגן שביתות והעובדים הצטרפו. בדרך כלל, המשטרה נהגה לדכא את ההפגנות וכך מספר השובתים פחת, אך באותו זמן הדיכוי המשטרתי הקצין את עמדותיהם של שובתים רבים. מעגל זה הוביל לתקופה של אלימות הדדית בתחילת המאה ה-20, בה אנרכיסטים חמושים ו"פיסטולרוס" (אנשים חמושים שקיבלו שכר מבעלי חברות פרטיות), היו אחראים להתנקשויות פוליטיות.
בהמשך המאה ה-20, האלימות דעכה, והתנועה האנרכיסטית גדלה יחד עם עלייתו של האנרכו-סינדיקליזם ויצירתו של איגוד העובדים האנרכיסטי, ה-CNT. שביתות כלליות הפכו לדבר שבשגרה, וחלקים גדולים של מעמד העובדים הספרדי דגל ברעיונות האנרכיסטיים. הארגון האנרכיסטי, ה-FAI, נוצר כארגון אנרכיסטי טהור, במחאה על הבירוקרטיה שנוצרה ב-CNT ובמטרה לעודד את ה-CNT לשמור על עקרונותיו האנרכיסטיים.
האנרכיסטים לקחו חלק משמעותי בלחימה כנגד פרנקו בזמן מלחמת האזרחים בספרד. באותה עת, מהפכה חברתית מרחיקת-לכת התפשטה בספרד, במהלכה אדמות ומפעלים עברו תהליך של קולקטיביזציה ונשלטו על ידי העובדים. המהפכה דוכאה לקראת סוף מלחמת האזרחים, בידי הכוחות הקומוניסטים-סטליניסטים אשר רצו מודל חברתי קומוניסטי ברפובליקה הספרדית. כל הרפורמות החברתיות שביצעו האנרכיסטים דוכאו עד לשנת 1939, עם ניצחונו של פרנקו, אשר הוציא להורג אלפי אנרכיסטים. ההתנגדות לשלטון פרנקו מעולם לא גוועה לגמרי, כאשר מיליטנטים שהתאוששו במהרה ממפלת האנרכיסטים, השתתפו בפעולות חבלה ברכוש ובפעולות ישירות, ואף ניסו להתנקש בחיי פרנקו מספר פעמים.
המורשת האנרכיסטית בספרד נשארה משמעותית עד היום, במיוחד עבור אנרכיסטים כיום, אשר רואים בהצלחה של מיליוני האנרכיסטים בספרד, אשר חיו בהצלחה על פי עקרונות האנרכיזם במשך מספר שנים, כהוכחה לכך שחברה אנרכיסטית היא אפשרית.
התחלה
באמצע המאה ה-19, רעיונות מהפכניים כמעט ולא היו מוכרים בספרד. את הדבר הקרוב ביותר לתנועה רדיקלית היה אפשר למצוא אצל תומכיו של פייר-ג'וזף פרודון, שהיו ידועים בכינויים, פדרליסטים. רעיונות שבשלב מאוחר יותר זוהו עם אנרכיזם, כגון אנטי-קלריקליזם וחוסר אמון בממשלה, היו נפוצים, אך לא היו חלק מתפיסת עולם מסודרת. באותה תקופה היו מקרים בהם הייתה תסיסה אצל אוכלוסיית האיכרים, אך תסיסה זו הייתה עקב נסיבות של דיכוי כלכלי, ולא היה לה קשר לשום תנועה פוליטית מסוימת. אותו דבר היה נכון גם בערים. זמן רב לפני שהעובדים היו מודעים לאנרכו-קפיטליזם, היו שביתות כלליות וסכסוכים אחרים בין עובדים למעסיקים.
פאנלי דיבר בצרפתית ובאיטלקית, כך שהנוכחים יכלו להבין מעט מאוד מדבריו, מלבד אדם אחד, שהבין צרפתית - תומאס גונזלס מוראגו. אנסלמו לורנזו, מאבות האנרכיזם בספרד, מתאר את מיומנות הנאום שלו: "לקולו היה טון מתכתי, והוא היה רגיש לכל ההטיות שהתאימו לתוכן דבריו, עובר במהירות מביטוי של כעס ואיומים כנגד עריצים ושליטים נצלניים, לטונים שמבטאים סבל, חרטה ותנחומים...יכלנו להבין את החיקוים האקספרסיביים שלו ולהיות מרוכזים בנאומו". הקהל שנסחף אחר רעיונותיו האנרכיסטיים, שהיו רדיקליים יותר מכל הרעיונות שרווחו בספרד באותה תקופה, היווה את הגרעין של התנועה האנרכיסטית בספרד, ועזר להפיץ את הרעיון האנרכיסטי ברחבי ספרד. המסר שעבר, שכלל התנגדות לכל המוסדות שנתפסו באותה תקופה כדכאניים - מדינה, קפיטליזם ודת מאורגנת - נפל על אוזניהם הקשובות של הפועלים בספרד.
חלק מסוים מהאינטרנציונל הראשון התאסף במהרה במדריד. הגרעין הראשון של האנרכיסטים, שהושפע מפאנלי, החל לארגן אספות, לנאום נאומים ולאסוף סביבו פעילים נוספים. ב-1870, הקבוצה במדריד כבר כללה 2,000 חברים.
האנרכיזם השיג תמיכה רחבה הרבה יותר בברצלונה, שכבר הייתה מבצר של קבוצות פועלים מורדות, לודיטים, ואיגודים מקצועיים. הפילוסופיה האנרכיסטית הוצגה בפני העובדים המיליטנטים יותר, כמו במדריד, בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. בשנת 1869 כבר התארגנה קבוצה של אנרכיסטים בברצלונה, כחלק מהאינטרנציונל הראשון.
מרכזים אלו של פעילות מהפכנית, המשיכו להפיץ את האנרכיזם באמצעות נאומים, דיונים, פגישות וכתב-עת בשם "סולידריות". האנרכיזם הכה את שורשיו ברחבי ספרד, באזורים הכפריים ובערים. חלק מהאזורים הכפריים כבר היו אנרכיסטים מבחינת המבנה שלהם, עוד לפני ההתפשטות של האנרכיזם המודרני.
אירוע חשוב בשנים אלו היה "הקונגרס של 1870" בברצלונה, בו נציגים של 150 איגודים מקצועיים נפגשו, יחד עם אלפי עובדים שהגיעו כקהל ("תפסו כל כיסא פנוי, מילאו את המסדרונות ונשפכו החוצה מעבר לכניסה לבניין", על פי מוריי בוקצ'ין). החלק הספרדי של האינטרנציונל שינה כאן את שמו ל"הפדרציה הספרדית האזורית" (הידועה גם בפשטות - "הפדרציה הספרדית"), ונידונו קווי מתאר לארגונים עתידיים. הקולות שנשמעו בקונגרס היו קולות אנרכיסטיים לרוב, למרות נוכחותם של חברים באינטרנציונל, ממדינות אירופאיות אחרות, שלא היו אנרכיסטים. הקונגרס תקף את התהליך הפוליטי הקיים כאמצעי לגיטימי לשינוי, וחיזק את מעמדם של איגודים מקצועיים סינדיקליסטים. מרבית אמצעי התקשורת והמפלגות הפוליטיות התייחסו לקונגרס בבוז.
סוציאליסטים וליברלים בתוך הפדרציה הספרדית ביקשו לארגן מחדש את ספרד בשנת 1871 לחמישה אזורי מסחר עם מגוון ועדות ומועצות. אנרכיסטים רבים בפדרציה הרגישו ששאיפה זו נוגדת את אומנתם בביזוריות. ב-1872, לאחר שנה של מאבקים פנימיים בין האנרכיסטים לסמכותניים, סולקו הסמכותניים מהארגון. באותה שנה, מיכאיל באקונין סולק מהאינטרנציונל בידי המרקסיסטים שהיוו את הרוב. האנרכיסטים, בעודם רואים את העוינות מגורמים אותם ראו בעבר כבני-ברית מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, שינו את אופייה של תנועתם בספרד. הפדרציה הספרדית נהייתה מבוזרת, והסתמכה כעת על הפעילות של העובדים מן השורה, ולא על מועצות עליונות ובירוקרטיות, משמע, הארגון פעל עתה על פי עקרונות אנרכיסטים.
תסיסה מוקדמת, 1873 עד 1900
בשנת 1873, באזור העיירה אלקוי, העובדים שבתו למען יום עבודה בן 8 שעות, לאחר התססה רבה מצד האנרכיסטים. העימות הפך לעימות אלים כאשר המשטרה ירתה אש חיה אל עבר קהל לא חמוש, מה שגרם לעובדים להסתער על בניין העיירה. עשרות נהרגו הן מקרב המפגינים והן מקרב השוטרים. העיתונות דיווחה על אירועים שמעולם לא התרחשו במציאות: צליבה של כמרים, הספגת אנשים בגז והעלאתם באש וכו'.
הממשלה מיהרה לדכא את הפדרציה הספרדית. המקומות בהם נהגו להפגש נסגרו, חברי הפדרציה נכלאו, ופרסומיהם נאסרו. עד תחילת המאה ה-20, מספר התומכים של האנרכיזם של מעמד הפועלים בספרד נשאר יחסית קטן, אולם הרעיונות האנרכיסטיים נותרו פופולריים באזורים הכפריים, בהם איכרים חסרי כל פתחו בסדרה של מרידות כושלות בניסיון ליצור קהילות אנרכו-קומוניסטיות. לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19, מרבית חברי הפדרציה הספרדית הגיעו מהאזורים הכפריים של אנדלוסיה, לאחר הנסיגה בתמיכה באזורים העירוניים. בתחילת שנות ה-70, נוסדה בקורדובה קבוצה שהייתה חלק מהאינטרנציונל, ויצרה את הקשרים בין האנרכיסטים בכפרים לאנרכיסטים בערים.
הישגים אלו דוכאו ברובם בידי המדינה, מה שגרם לכך שבאמצע שנות ה-70 כל התנועה האנרכיסטית ירדה למחתרת. הפדרציה הספרדית התפרקה, ופעילות רגילה של האיגודים המקצועיים תפסה את מקומה של פעילות מהפכנית. מעטים מבין האנרכיסטים ניסו לפעול לבדם בהקמת ארגונים המוניים, אך נסיונותיהם כשלו. אנרכיסטים בודדים, שכונו "נמרים בודדים" (tigres solitarios), החלו בפעולות של אלימות פוליטית, ופעלו מתוך תקווה להניע אחרים ללכת בעקבותיהם, או מתוך מחאה על האכזריות של ה"בריגדה סוסיאל", המשטרה החשאית של ספרד. במקומות מסוימים, כגון בחרס דה לה פרונטרה, החלה התקוממות אנרכיסטית, אך ללא הצלחה. הממשלה החלה להתייחס אל האנרכיסטים כטרוריסטים, והגיבה אליהם בהתאם, כאשר האנרכיסטים נתקלו בדיכוי קיצוני ביותר. האירוע המפורסם ביותר היה המעצר ההמוני, ובעקבותיו, עינוי של אסירים אנרכיסטים למוות בארמון במונז'ואיק בברצלונה בשנת 1892. אירוע זה עורר סערת רוחות בינלאומית והביא להתנקשות בחייו של קנובס דל קסטיו, מחדש המלוכה בספרד. בעקבותיה בא מעגל של דיכוי ומעשי נקם. כ-400 איש הובאו לצינוק בעקבות פיגוע, אף על פי שהאחראים לפיגוע מעולם לא נמצאו, עברו עינויים בשיטות שונות, וחלקם אף הוצא להורג.
עלייתו של האנרכו-סינדיקליזם
הטרוריזם נעשה פחות נפוץ בתחילת המאה ה-20. האנרכיסטים הבינו שיש צורך בפעולות ישירות לא-אלימות שיפילו את המדינה והקפיטליזם. הרעיון של אנרכו-סינדיקליזם צבר תאוצה. בתחילה האנרכו-קומוניסטים סירבו לקבל את רעיונותיהם של האנרכו-סינדיקליסטים, אך לבסוף שתי הקבוצות התאחדו ולא היה ניתן להבחין ביניהן.
בשנת 1900 נוסד ארגון חדש בשם "הפדרציה של חברות עובדים של האזור הספרדי". הארגון אימץ את הסינדיקליזם יחד עם עקרונות אנרכיסטיים. הצלחת הארגון הייתה מיידית: שביתות כלליות סחפו את ספרד בתוך שנה. לרבות מהשביתות האלו לא הייתה הנהגה ברורה, אך הם היו יוזמה של מעמד העובדים בלבד. בניגוד לשביתות רפורמיסטיות, לרבות מהשביתות הללו לא היו דרישות כלל (או שהיו להן דרישות אבסורדיות מכוונות, כגון דרישה לשבע וחצי שעות מנוחה ביום עבודה של שמונה שעות). במקרים מסוימים העובדים דרשו את ביטול הקפיטליזם. הממשלה הספרדית הגיבה בחריפות להתפתחויות אלו, והארגון דוכא ביד קשה. אולם, האופי הבלתי-היררכי של התנועה האנרכו-סינדיקליסטית הקשה מאוד על דיכוי מוחלט של התנועה, וניסיונות הדיכוי דווקא חיזקו את רוח ההתנגדות. ב-1906 התרחש ניסיון התנקשות במלך ספרד, אלפונסו ה-13. האנרכיסט מתאו מורל פעל באופן עצמאי כאשר השליך לעבר המלך ואשתו הטריה פצצה שהוחבאה בזר פרחים. אלפונסו ואשתו יצאו ללא פגע מההתנקשות, אך 24 בני אדם נהרגו. כשנלקח לבית הסוהר, רצח מורל את שומרו, והתאבד.
השבוע הטראגי
בשנת 1909 התרחשו שני אירועים שהובילו לתמיכה בשביתה כללית נוספת בברצלונה. מפעל טקסטיל נסגר ו-800 עובדים פוטרו מעבודתם. בנוסף לכך, המשכורות קוצצו לכל עובדי תעשיית הטקסטיל. במקביל, הממשלה הודיעה שהיא עומדת לגייס את אנשי המילואים ללחימה במרוקו, כנגד שבטים מקומיים. אנשי המילואים לא ששו להילחם במרוקו עבור מה שהם ראו כאינטרס של בעלי ההון, שדאגו לכך שהדרכים אל המכרות שלהם לא יופרעו על ידי השבטים המקומיים, במיוחד לאחר המפלה של ספרד בקובה והלך הרוח האנטי-מיליטריסטי שהתפתח במדינה.
השביתה החלה בברצלונה ב-26 ביולי 1909, מספר שבועות לאחר קריאת הגיוס לאנשי המילואים. השביתה הסלימה במהירות לכדי התקוממות אלימה ורחבת היקף שקיבלה את הכינוי "השבוע הטראגי". אנסלמו לורנזו כתב: "מהפכה חברתית פרצה בברצלונה והיא החלה על ידי העם. אף אחד לא הנהיג אותה. לא הליברלים ולא הלאומנים מקטלוניה, לא הרפובליקנים, לא הסוציאליסטים ולא האנרכיסטים." תחנות משטרה הותקפו באלימות, מסילות רכבת שהובילו לברצלונה נהרסו בידי המפגינים. מחסומים הוקמו ברחובות, 80 כנסיות ומנזרים הושמדו בידי חברי "המפלגה הרדיקלית", ו-6 אנשים נהרגו במהלך ההתפרעויות. לאחר ההתקוממות, כ-1,700 איש הורשעו באשמות שונות. רובם שוחררו, אך 450 מהם נכלאו. 12 מהם נשפטו למאסר עולם, ו-5 הוצאו להורג. אחד מהנדונים למוות היה האנרכיסט פרנסיסקו פרר, מייסד "בית הספר הליברטריאני המודרני" ברוח חופש המחשבה והדיבור, שכלל לא היה בברצלונה בזמן האירועים. הוא הורשע על סמך עדות שקרית בעליל, והוצאתו להורג חוללה גל של מחאות בספרד ומחוצה לה.
לאחר "השבוע הטראגי", הממשלה דכאה את המתנגדים למשטר ביתר שאת. המשטרה החשאית של ספרד אף שכרה מאפיונרים, או שגייסה אותם באמצעות סחיטה, על מנת שיהלכו אימים על הפועלים, וייצרו מעין משטר צבאי של קבע, ובכך ימגרו את כוחו של מעמד הפועלים. האיגודים המקצועיים דוכאו, מערכות עיתונים ובתי ספר אנרכיסטיים נסגרו. משטר צבאי הוחל על קטלוניה עד לחודש נובמבר. בתקופה זו, מעמד העובדים הספרדי התחזק ונהייה מהפכני עוד יותר, כאשר יותר עובדים אימצו את האנרכו-סינדיקליזם ואת האסטרטגיה המהפכנית.
עלייתו של ה-CNT
בראשית ימיה, לתנועה האנרכיסטית לא היה ארגון יציב במדינה כלשהי. האנרכיסט חואן גומז קאסאס תיאר את האבולוציה של הארגון האנרכיסטי לפני יצירתו של ה-CNT:
בתחילת המאה ה-20 היה קונצנזוס בין האנרכיסטים שיש להקים איגוד מקצועי ארצי על מנת לחזק ולהדק את תנועתם. לאחר "השבוע הטראגי", סיגל חלק הארי של התנועה האנרכיסטית אסטרטגיה חדשה. על הכיוון החדש הזה השפיעה בעיקר התנועה הסינדיקליסטית הצרפתית, שמדיניותה הייתה מבוססת על האיגודים המקצועיים ויעדה הסופי היה שביתה כללית, שבעקבותיה יבוא ארגון מחדש של החברה על בסיס הניהול העצמי של התעשייה והחקלאות. התפתחות זו הביאה להקמתו של הארגון האנרכו-סינדיקליסטי שנקרא "הקונפדרציה הלאומית של העבודה" (CNT). הארגון נוסד באוקטובר 1910 במהלך קונגרס של ארגון "סולידריות העובדים". בקונגרס זה, התקבלה החלטה שמטרת ה-CNT תהיה "לזרז את השחרור הכלכלי האינטגרלי של כל מעמד העובדים באמצעות הפקעה מהפכנית של הבורגנות...". בתחילתו הארגון היה קטן, עם כ-30,000 חברים ברחבי מגוון איגודים וקונפדרציות. התנועה האנרכיסטית בספרד הייתה מורכבת מן הדוגלים באנרכיזם טהור מזה ומאנרכו-סינדיקליסטים מזה.
הקונפדרציה הלאומית התפצלה לקונפדרציות אזוריות וקטנות יותר, שגם הם התפצלו לאיגודים מקצועיים קטנים יותר. למרות מבנה זה, הארגון נמנע מבירוקרטיה באופן מודע. יוזמות להחלטות הגיעו בעיקר מהאיגודים המקצועיים הקטנים. לא היו פקידים בשכר, וכל התפקידים אוישו בידי עובדים מן השורה. לא הייתה חובה למלא אחר החלטות שהתקבלו על בידי הנציגויות הלאומיות. במובנים אלו, ה-CNT היה שונה לגמרי מהאיגודים הסוציאליסטים, שהיו נוקשים יותר באופיים.
חמישה ימים לאחר שהארגון הוקם, הוכרזה שביתה כללית. השביתה התקיימה במספר ערים ברחבי ספרד. באחת מהערים, העובדים השתלטו על הקהילה, ורצחו את ראש העיר. הצבא נשלח לכל הערים הגדולות ודיכא את השביתה במהירות. ה-CNT הוצא אל מחוץ לחוק, וכך הוא ירד למחתרת שבוע אחד בלבד לאחר שהוקם. מספר שנים לאחר מכן, הארגון המשיך בשביתות גלויות, למשל בשביתה הכללית שאורגנה בשיתוף עם איגוד העובדים הסוציאליסטי, ה-UGT, במחאה על העלייה ביוקר המחיה בערים. שיתוף פעולה זה היה נדיר, מאחר ששני הארגונים היו בדרך כלל יריבים.
השביתה הכללית של 1917
לאחר שהממשלה חזרה בה בפתאומיות מהסכם שכר שנחתם עם עובדי הרכבות, פרצה שביתה כללית ב-1917. השביתה אורגנה בעיקר על ידי הסוציאליסטים (ארגון אוח"ט - האיגוד הכללי של העובדים), אך ה-CNT שוכנע להצטרף גם הוא ועקב כך הייתה גם נוכחות אנרכיסטית משמעותית, במיוחד בברצלונה. מחסומים נבנו ברחובות, והעובדים ניסו למנוע את עבודתן של הרכבות הקלות. הממשלה הגיבה בחריפות, והצבא השתמש במכונות ירייה כנגד השובתים. הקרבות גרמו למותם של 70 איש. למרות האלימות הקשה, הדרישות של השובתים היו מתונות, באופן טיפוסי לשביתות סוציאליסטיות של אותה תקופה.
ה-CNT לאחר מלחמת העולם הראשונה
כלכלת ספרד הייתה חלשה ביותר עקב מלחמת העולם הראשונה. מפעלים נסגרו, האבטלה גאתה ורמת השכר ירדה. בתקופה זו הממשלה ניסתה לדכא את האיגודים המקצועיים, ובמיוחד את ה-CNT, והשבתות נעשו תכופות יותר. מספר רב של אנרכיסטים ומנהיגי איגודים מקצועיים נרצחו על ידי שכירי-חרב (pistoleros) בשרות המעסיקים. גם המשטרה הפעילה חוליות של עבריינים שכירים. האנרכיסטים השיבו מלחמה ושכרו אף הם שכירי-חרב. הם ביצעו גם מספר התנקשויות כאשר המפורסמת שבהם הייתה ההתנקשות בראש הממשלה, אדוארדו דאטו. על מנת להשיב את הסדר על כנו מינה מלך ספרד, אלפונסו ה-13, את גנרל מרטינס אנידו למפקד הכללי. מפקד המשטרה שלו, גנרל אלרגי, ארגן מחדש את שכירי החרב של המשטרה, ובתוך פחות מ-48 שעות נורו למוות 21 מנהיגי איגודים מקצועיים. צעדים אלו ואחרים הניעו את ממשלתו החדשה של סנצ'ס חרה להדיחו מכהונתו.
גם בעיירות הקטנות היו ארגונים אנרכיסטיים שלקחו חלק בתנועה האנרכיסטית. חלקיו השונים של ה-CNT היו עצמאיים ומתואמים ביניהם. שביתה של עובדים מתחום מסוים, לעיתים קרובות גררה אחריה שביתות עובדים ברחבי העיר גם בתחומים אחרים, במטרה להביע סולידריות. באופן זה, שביתות כלליות רבות לא אורגנו מלמעלה, אלא התפשטו בצורה עצמאית.
השביתה הכללית של 1919
לאחר השביתה, ארגון ה-CNT דוכא באלימות גוברת, ובשילוב עם עלייתו לשלטון של הדיקטטור, מיגל פרימו דה ריברה, הפעילות האנרכיסטית דעכה. תקופה זו אופיינה באלימות רבה, הן מצד השלטון הצבאי של ריברה, שרצח אנרכיסטים ומתנגדי משטר רבים, והן מצד האנרכיסטים שהתנקשו אף הם ביריבים פוליטיים. ריברה צרף את פרנסיסקו לרגו קביירו, מזכיר הארגון הסוציאליסטי, אוח"ט, לממשלתו כדי שיקים ועדות בוררות לסכסוכים שבין הפועלים לתעשיינים. האנרכיסטים האשימו את לרגו קביירו באופורטוניזם, לאחר שארגוניהם וביטאוניהם הוצאו אל מחוץ לחוק.
פדרציית האנרכיסטים האיברית (FAI)
המבנה הארגוני של הפדרציה התבסס על קבוצות זיקה עצמאיות. הפדרציה נשארה ארגון סודי ביותר, אפילו לאחר שהודו בקיומה, כשנתיים לאחר היווסדה. אופייה החשאי מקשה על אמידת מספר החברים בה, אך ההערכות הן כי היו בה בין 5,000 ל-30,000 חברים. מספר החברים עלה באופן משמעותי במהלך החודשים הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד.
אף על פי שבארגון היו חברים אנרכיסטים מיליטנטיים ביותר כגון חואן גרסייה אוליבר ובואנוונטורה דורוטי, הארגון שמר על עקרונות פעולה אנרכיסטים. הוא איפשר חופש ביטוי מלא לחבריו, גם כאשר נתגלו חילוקי דעות משמעותיים.
נפילתו של ריברה והרפובליקה השנייה
בשנת 1931 נפלה המלוכה, ונערכו בחירות לרפובליקה השנייה, בהן זכו מפלגות המרכז-שמאל במירב המושבים. ה-CNT העדיף בתחילה את הרפובליקה על פני החלופה הדיקטטורית, אך עדיין החזיק בעמדה שכל מדינה היא פוגענית מיסודה, במידות שונות של חומרה. אומנם, מערכת יחסים זו לא נמשכה לאורך זמן. שביתה שנפתחה על ידי עובדי חברת הטלפונים הובילה לקרבות רחוב בין ה-CNT לכוחות המשטרה והצבא. הצבא השתמש במכונות ירייה ורובים כנגד העובדים. שביתה דומה נפתחה מספר שבועות מאוחר יותר בסביליה. 20 אנרכיסטים נהרגו ו-100 נפצעו כאשר הצבא כיתר את מקום פגישתם של חברי ה-CNT והשמיד אותו באמצעות ארטילריה.
באותה עת פקדו מאבקים פנימיים את התנועה האנרכיסטית. מחלוקת עזה התגלעה בין ה-FAI, שאנשיה היו האנרכיסטים הצרופים בקרב ה-CNT, לבין אנשי האיגודים המקצועיים, שהשקפת עולמם הייתה קונבנציונלית יותר. אנשי FAI דגלו בטקטיקה של התקוממויות פתע, שהסינדיקליסטים תיארו אותה כאמונה "בניסים שתחולל המהפכה הקדושה".
לאנרכיסטים הייתה שיטת פעולה ייחודית. הם ותומכיהם היו צועדים יחדיו אל תוך עיירה כלשהי, משתלטים על משרדי הרשות שבה, מניפים את דגלם השחור-אדום ומכריזים על "קומוניזם ליברטריאני". אנשי המשמר הלאומי הנצורים היו נכנעים, בסופו של דבר, ואם לא התנגדו בכוח לא פגעו בהם לרעה, אם כי היו מקרים שבהם המשמר הלאומי התנגד, וננקטו נגד אנשיו צעדי ענישה אכזריים. לאחר מכן, היו האנרכיסטים מעלים באש את כל תעודות הקניין, מכריזים שהקרקע שייכת לכולם ומבטלים את השימוש בכסף.
בדרך כלל הייתה המדינה יוצאת לדכא את הכרזות העצמאות המקומיות הללו, שנחלו הצלחה מועטה בלבד, ומסבה תוך כדי כך אבדות כבדות למתקוממים. האנרכיסטים האשימו את הסוציאליסטים במעורבות בדיכוי זה, בתוקף היותם שותפים לממשלה. בתגובה על כך האשימו הסוציאליסטים את האנרכיסטים בחתירה תחת אושיות הרפובליקה, ולפיכך בהקניית יתרון לימין.