cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטא-גנומיקה
מטא-גנומיקה השוואתית
ניתוח השוואתי בין מטא-גנומיים שונים יכול לספק תובנה נוספת בנוגע לתפקודם של אוכלוסיות מיקרוביאליות ולתפקידן בבריאותו של המאחסן. ביצוע ההשוואה יכול להתבצע הן ברמת הרצף הגנומי, הן ברמת המגוון הטקסונומי, והן ברמת הפונקציונליות המשלימה. השוואות מבנה האוכלוסיות והמגוון הפילוגנטי יכולות להתבצע על בסיס הגן 16S ומרקרים פילוגנטיים נוספים. השוואות פונקציונליות בין מטא-גנומיים יכולות להיעשות על ידי השוואת רצפים כנגד מאגרים ידועים כגון COG או KEGG, ועריכתם בטבלה המסווגת אותם על פי קטגוריות משמעותיות. גישה גנטית-מרכזית זו מדגישה את ההשלמה הפונקציונלית של הקהילה כולה ולא את הקבוצות הטקסונומיות, ומראה כי השלמות הפונקציונלית מקבילה בתנאים סביבתיים דומים. כתוצאה מכך, יצירה של מסד נתונים המציג את ההקשר הסביבתי של המדגם המטא-גנומי חשוב במיוחד בניתוח השוואתי, שכן הוא מספק לחוקרים את היכולת ללמוד מהי השפעת בית הגידול על מבנה הקהילה ועל תפקודה.
מטרת המפתח של המטא-גנומיקה ההשוואתית היא לזהות קבוצות מיקרוביאליות אשר אחראיות על מתן מאפיינים ספציפיים לסביבה נתונה. עם זאת, בשל בעיות של טכנולוגיות הריצוף, ארטיאפקט שונים צריכים להילקח בחשבון. Kuntal ועמיתיו פיתחו יישום גרפי המבוסס על ניתוחי מטא-גנומיים השוואתיים הנקרא Community-Analyzer. יישום זה לא רק מאפשר את ההדמיה הוויזואלית והמהירה של ההבדלים בקהילות המיקרוביאליות שנותחו (במונחים של הרכב הטקסונומי שלהם), אלא הוא גם מספק תובנות על האינטראקציות הבין מיקרוביאליות הטמונים בהם.
יישומים
תחום המטא-גנומיקה הוא בעל פוטנציאל לקדם ידע במגוון רחב של תחומים, הוא יכול להיות מיושם גם כדי לפתור אתגרים מעשיים ברפואה, הנדסה, חקלאות ואקולוגיה.
אבחון של מחלות מידבקות
הבחנה בין מחלות זיהומית ומחלות שאינן זיהומית, ואף זיהוי האטיולוגיה הבסיסית של זיהום, יכול להיות מאתגר למדי. לדוגמה, יותר ממחצית המקרים של דלקת המוח אינם מאובחנים, למרות ביצוע של בדיקות מקיפות. ריצוף מטא-גנומי מראה הבטחה כשיטה רגישה ומהירה כדי לאבחן זיהום על ידי שיטות השוואתיות של החומר הגנטי הנמצא במדגמי המטופל לבין מסד נתונים של אלפי חיידקים, וירוסים, ופתוגנים אחרים.
אפיון של חיידקי מעיים
קהילות מיקרוביאליות הן בעלות תפקיד מרכזי בשמירה על בריאות האדם, אך הרכבן והמנגנון שבאמצעותו הן פועלות עדיין נותרו מסתוריות. רצפים מטא-גנומיים משמשים לאפיון של הקהילות המיקרוביאליות מאתרים שונים בגוף. זהו חלק מיוזמת המיקרוביום האנושי שמטרתה העיקרית היא לקבוע האם יש מיקרוביום אנושי בסיסי, להבין את השינויים במיקרוביום האנושי שיכול להיות מתואם עם בריאות האדם, ולפתח כלים טכנולוגיים וביואינפורמטיים חדשים לתמיכה ביעדים אלו.
דלק ביולוגי
דלקים ביולוגיים הם דלקים שמקורם בהמרת ביומסה ביולוגית לאתנול. בתהליך זה יש להפוך את הצלולוז (תאית) לסוכר בשלב הראשון, ולאחר מכן התסיסה של הסוכרים תשחרר אתנול. חיידקים מייצרים גם מגוון מקורות ביו-אנרגטיים נוספים כולל מתאן ומימן.
היכולת התעשייתית של פירוק הביומסה דורשת אנזימים חדשים בעלי פרודוקטיביות גבוהה יותר ועלות נמוכה יותר. גישות מטא-גנומיות לניתוח של קהילות מיקרוביאליות מורכבות מאפשרות איתור ממוקד של אנזימים עם יישומים תעשייתיים בייצור דלק ביולוגי, כגון glycoside hydrolases. יתר על כן, הידע של איך הקהילות המיקרוביאליות הללו מתפקדות נדרש על מנת לשלוט בהם, ומטא-גנומיקה הוא כלי מפתח להבנתם.
תיקון סביבתי
מטא-גנומיקה יכולה לשפר את האסטרטגיות והאמצעים המשמשים לניטור של מזהמים במערכות אקולוגיות ולניקוי של הסביבה המזוהמת. הבנה מוגברת של האופן שבו קהילות מיקרוביאליות מתמודדות עם מזהמים משפרת את הפוטנציאל של אתרים מזוהמים להתאושש מן הזיהום.
ביוטכנולוגיה
קהילות מיקרוביאליות מייצרות מגוון רחב של כימיקלים ביולוגיים פעילים המשמשים אותם ליריבות ולתקשורת. רבים מן התרופות בשימוש היום נחשפו לראשונה ממקור חיידקי. ההתקדמות האחרונה בכריית המשאבים הגנטיים העשירים של חיידקים שאינם מתחלקים בתרבית הובילה לגילוי של גנים חדשים, אנזימים ומוצרים טבעיים. היישום של המטא-גנומיקה אפשרה פיתוח של כימיקלים עדינים, אגרוכימיה ותרופות שונות.
חקלאות
הקרקע שבה גדלים הצמחים מאוכלסת על ידי קהילות חיידקים שונות, גרם אחד של אדמה מכיל כ-1,000 תאים מיקרוביאליים. הקהילות המיקרוביאליות המאכלסות קרקעות הן מהמורכבות והמשונות ביותר הידועות למדע, והן אינן מובנות כלל על אף חשיבותן הכלכלית. אוכלוסייה מיקרוביאלית שכזו מבצעת מגוון רחב של שירותים למערכת האקולוגית הדרושים לצמיחת הצמח, כולל תיקון חנקן אטמוספירי, מחזור של נוטריינטים, דיכוי מחלות, והרחקה של ברזל ומתכות אחרות. אסטרטגיות מטא-גנומיות פונקציונליות שונות משמשות למחקר של יחסי הגומלין הקיימים בין צמחים ומיקרובים באמצעות מחקר של טיפוח הקהילות המיקרוביאליות האלו. על ידי הבנת תפקודם של חברי הקהילה המיקרוביאלית, מטא-גנומיקה יכולה לתרום לשיפור גילוי מחלות בגידולים, ואף לשפר את בריאות הצומח על ידי רתימת הקשר בין חיידקים וצמחים.
אקולוגיה
מטא-גנומיקה יכולה לספק תובנות פונקציונליות בתחום האקולוגיה הסביבתית. ניתוח של מחקר מטא-גנומי שעסק בהפרשות הצואה של אריות הים האוסטרלי הראה כי חיידקי הצואה שלהם נמצאו כמקור מזין חשוב עבור מערכת החוף האקולוגית. הסיבה לכך היא שהחיידקים המגורשים בו זמנית עם ההפרשות, מיומנים בפירוק החומרים המזינים בצואה לצורה ביולוגית הניתנת להעברה בשרשרת המזון.
שצ'בז'שין
תולדות היישוב
שצ'בז'שין נזכרת לראשונה בשנת 1352, עת ביקר בה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אך נראה שהייתה מיושבת כמה מאות שנים קודם לכן. במהלך המאה ה-15 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ועד מהרה הפך למרכז מסחר לסביבתו.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי שצ'בז'שין
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא מהמאה ה-16, הגם שבשנים אלה הוטלו עליהם מגבלות תעסוקה שונות. מסוף המאה ה-16 התקיימה בעיר קהילה יהודית עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. במהלך פרעות ת"ח ות"ט ערכו הקוזקים טבח קטלני ביהודי העיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,600 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. כמו כן, פעלו בעיר בית ספר מרשת יבנה, ישיבה ובית ספר יידי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.
בשואה
ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בביזת רכוש יהודיה. כעבור כשבועיים נכנס לעיר הצבא האדום, אך זה נסוג ממנה ב-5 באוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. לאחר שהגרמנים שבו לעיר, החלו במעשי השפלה והתעללות פומביים ביהודיה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה המקומית, וחטיפת יהודים מהעיר לעבודות כפייה. בדצמבר 1939 נצטוו יהודי העיר לענוד הן טלאי צהוב והן סרט זרוע, והובאו לעיר 180 יהודים שגורשו מוולוצלאבק. ביולי 1940 שולחו 130 יהודים מהעיר למחנה עבודה בביאלובז'גי.
בשנת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, תוך הוצאה להורג של יהודים שלא מסרו לגרמנים את פרוותיהם. בשל מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו בינואר 1942 מתו רבים מיושביו. באפריל 1942 עוד נמנו בגטו שבעיר למעלה מ-3,000 יהודים.
ב-8 במאי 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי גסטאפו, וריכזו כ-2,000 מיהודיו בכיכר המרכזית בו, תוך ירי אקראי לעברם, ממנו נהרגו כ-100 יהודים ורבים נפצעו. כ-280 יהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בין ה-21 ל-24 באוקטובר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיר באקציה אלימה ביותר, במהלכה רצחו כ-500 יהודים בשטח הגטו. כ-2,000 היהודים הנותרים שולחו לבלז'ץ. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה הוסגרו ברובם לגרמנים, או נרצחו ישירות בידי האיכרים הפולנים.
אלכסנדר סקריאבין
אלכסנדר ניקולאיביץ' סקריאבין (ברוסית: Алекса́ндр Никола́евич Скря́бин; 6 בינואר 1872 - 27 באפריל 1915) היה מלחין רוסי שכתב בעיקר מוזיקה מודרנית והשתמש הרבה בהרמוניה אטונאלית. הוא התמקד במוזיקה רדיקלית ומקורית ביותר בראשית המאה ה-20.
חזונו המוזיקלי משלב מוזיקה עם פילוסופיות מורכבות וחזיונות מיסטיים, ובשלב מסוים אף עם ריחות וצבעים. יצירותיו מגשרות בין המוזיקה הרומנטית למוזיקה המודרנית - כמוזיקה של מלחינים נוספים בני-דורו, שחיו על קו-התפר שבין שתי התקופות.
ראשית דרכו
אלכסנדר סקריאבין נולד במוסקבה. מגיל צעיר למד פסנתר אצל המורה זבירב, שהיה גם מורהו של המלחין והפסנתרן הרוסי הידוע סרגיי רחמנינוב. הוא נשלח ללימודים בבית הספר לקצינים ורק לאחר סיומם התחיל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מוסקבה. הוא לא בלט בלימודי הלחנה ואף נשר מלימודים. למרות זאת סיים את הלימודים כפסנתרן תוך קבלת מדליית זהב קטנה.
עוד לפני היותו מלחין-מיסטיקן הכותב סימפוניות מורכבות לתזמורות, היה סקריאבין פסנתרן קונצרטים, כשהפסנתר הוא הציר עליו נשען עיקר פועלו כמלחין. בתחילת דרכו ניכר דמיון רב בין סקריאבין ובין המלחין הפולני, פרדריק שופן, הן מבחינת הסגנון המוזיקלי, והן מבחינת החשיבות לה זוכה הפסנתר במרכז היצירה המוזיקלית. שתי הסימפוניות הראשונות, שלוש הסונאטות הראשונות לפסנתר, הקונצ'רטו לפסנתר בפה-דיאז מינור, ושפע היצירות הקטנות לפסנתר (אטיודים, פרלודים, מזורקות), מייצגים תקופה זו ביצירתו של המלחין.
התפתחות מוזיקלית
בסביבות סוף המאה ה-19, חל שינוי ניכר באופיו של המלחין, והוא החל מתעניין באינטנסיביות בתיאוסופיה, תורה מודרנית מיסטית שעיקרה ידיעה של האל דרך האקסטזה והאינטואיציה האישית. המוזיקה שלו הושפעה גם היא מחיפושיו הפילוסופיים, והלכה ונעשתה מקורית יותר ויותר. בסונאטה הרביעית שלו לפסנתר (1903), מופיעים ניצני סגנונו החדש של סקריאבין, והסונאטה החמישית הפופולרית, שנחשבת בעיני רבים ליצירת מופת, קובעת את הטון לשאר הסונאטות לפסנתר הבאות אחריה (חמש במספר)- מבנה חד-פרקי, בדרך-כלל בעל צורה סבוכה; אקורדים כבדים ועמוסים; ערפול של המקצב, וחיפושים הרמוניים, שבהם הולכת הטונאליות ומתערפלת עד לאטונאליות גמורה.
הסונאטה החמישית נכתבה בשישה ימים, מיד עם גמר יצירה אחרת שכתב סקריאבין, הפעם לתזמורת גדולה, ושמה "פואמת האקסטזה" שבוצעה בפריז, 1908. זוהי סימפוניה בעלת פרק יחיד, שבה הנושאים המוזיקליים אמורים לייצג נושאים פילוסופיים מופשטים.
הסימפוניה הבאה שכתב סקריאבין, והאחרונה מבין החמש, נקראת "פרומתאוס", או "פואמת האש", גם היא בת פרק אחד. ביצירה זו נעשה שימוש נרחב באקורד שהמציא סקריאבין, ושמו "אקורד המסתורין", אקורד אטונאלי בן שישה תווים המבוסס על מרווחים של קוורטה. לאקורד זה נודעה חשיבות רבה ביצירותיו של סקריאבין, והוא האמין כי לאקורד סגולות מיסטיות (תוי האקורד- דו, פה דיאז, סי-במול, מי, לה, רה). זוהי יצירה המשתפת בה מקהלה גדולה, ובה גם תפקיד חשוב לפסנתר, המייצג את רוח האדם אל מול התזמורת האדירה, המייצגת את העולם, או את האל. ביצירה זו דרש סקריאבין הוספת "עוגב צבעים", כך שעל מסך יוקרנו גוונים החופפים לסולמות השונים (לדוגמה: דו מז'ור- אדום). דרישה זו עוררה לעג בקרב מבקריו, אך לעיתים נעשים ניסיונות עכשוויים בכיוון.
הסונאטות המאוחרות
הסונאטות המאוחרות שלו לפסנתר, מהשישית ועד לעשירית, נכתבו כולן בפרק זמן של שנתיים. הן תובעניות ביותר, הן להאזנה והן לביצוע. על הפסנתרן המבצע להיות וירטואוזי מאוד ובעל חוש קצב מעולה. את הסונאטה השישית מעולם לא ניגן, וכינה אותה "סיוטית"; השביעית מכונה "מיסה לבנה", והיא כרומטית. התשיעית, "מיסה שחורה", היא יצירה אפלה שנחשבת לאחד משיאיו. השמינית היא הארוכה ביותר בקבוצה, והעשירית היא ידידותית להאזנה ולנגינה, מעט יותר מהאחרות.
סוף ימיו
בסוף ימיו, הגה סקריאבין אירוע מגלומני ושמו "מיסטריום", שנועד לשלב ריקוד, מוזיקה, ריח וצבע, במסגרת הרעיונות התיאוסופיים שדגל בהם המלחין. מקום ההתרחשות, נועד להיות בהרי ההימאלאיה. מותו של המלחין משומה זיהומית, קטע את ההוצאה לפועל של הפקה זו.
הוא נפטר מאלח דם והוטמן בבית העלמין של מנזר נובודוויצ'י במוסקבה.
משפחתו
בתו של סקריאבין אריאדנה סקריאבינה התגיירה ונישאה למשורר היהודי דוד קנוט. במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה את המחתרת היהודית הצרפתית (הצבא היהודי), ונרצחה על ידי הגסטפו בעת קיום פגישת מחתרת בביתה שבטולוז כחודש לפני שחרור צרפת. ילדיה עלו לישראל. בעלה של נכדתה אריאן (הנושאת את שם סבתה), הוא מספר הסיפורים שלמה אבס, שהוא גם אביו של הפסנתרן אלישע אבס.
גיורגוס צבלאס
גיורגוס צבלאס (ביוונית: Γεώργιος Τζαβέλλας; נולד ב-26 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן יווני המשחק בא.א.ק. אתונה ובנבחרת יוון בעמדת המגן שמאלי.
אלכסנדר סקריאבין
משפחתו
בנו של סקריאבין, יוליאן, היה מלחין מבטיח אשר פרסם את יצירותיו בגיל צעיר. הוא טבע בגיל 11 בנהר הדנייפר שבקייב.
גיורגוס צבלאס
קריירת מועדונים
צבלאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דוקסה וירונאס, ובשנת עבר לקרקירה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 נגד לאריסה. בינואר חתם בפאניוניוס, ב-13 בספטמבר 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד פאנסרייקוס. ב-7 בדצמבר 2008 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד לאריסה. במהלך העונה הראשונה שלו במועדון הוא הבקיע 2 שערים ב-17 משחקים.
ב-3 ביוני 2010, הוא חתם באיינטרכט פרנקפורט לשלוש שנים תמורת 1.2 מיליון אירו. עם הגעתו הוא הפך עד מהרה לחלק חשוב בהרכב של הקבוצה. ב-12 במרץ 2011, צבלאס הבקיע את השער הראשון שלו במועדון נגד שאלקה 04. השער נכבש ממרחק של 73 מ', ובכך צבלאס שבר את שיא ההבקעה מהמרחק הגדול ביותר אי פעם בליגה. ב-8 באפריל 2011, צבלאס סבל מקריעה חלקית של הרצועה הצולבת, ובכך סיים את העונה. בסיום העונה ירד עם המועדון לליגה השנייה.
ב-31 בינואר 2012, צבלאס חתם במונקו שאז שיחקה בליגה השנייה בצרפת. בסיום עונת עלה עם המועדון בחזרה לליגה הראשונה.
ב-2 בספטמבר 2013, הוא חתם ל-4 שנים בפאוק סלוניקי ב-14 בספטמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד וריה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד אטרומיטוס. ב-19 בספטמבר 2013, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית בניצחון 1–2 נגד שחטאר קאראגנדי. ב-9 במרץ 2014 הוא הבקיע את שער הניצחון נגד אולימפיאקוס.
ב-21 בינואר 2017 חתם באלניהספור מליגת העל הטורקית לשנתיים וחצי.
קריירה בינלאומית
ב-15 בנובמבר 2009 זומן לראשונה לסגל נבחרת יוון לקראת המשחק השני נגד במסגרת פלייאוף מוקדמות מונדיאל 2010. הוא אף זומן לסגל המורחב לקראת מונדיאל 2010, אך לא נכלל בסגל הסופי. ב-7 בספטמבר 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012. צבלאס נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012 ומונדיאל 2014.
התיאטרון הלאומי של בוקרשט
התיאטרון הלאומי של בוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" București) הוא התיאטרון הלאומי של בירת רומניה, בוקרשט, השוכן בכיכר האוניברסיטה. הוא אחד התיאטראות הנושאים ברומניה את התואר "תיאטרון לאומי".
החברה הפילהרמונית
באפריל 1836 הקימו הסופר והמשורר יון הליאדה רדולסקו והשר יון קמפיניאנו בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) את "החברה הפילהרמונית" (Societatea Filarmonică) ורכשו את הפונדק ("חאן") של קמפיניאנקה (Câmpinencii) על מנת להקים במקום את התיאטרון הלאומי. הם התחילו לאסוף כספים וחומרים למטרה זו. החברה הפילהרמונית מילאה גם תפקיד של קונסרבטוריון והוצגו במסגרתה מחזות מאת מולייר, וולטר ושל אוגוסט פון קוצבו, שהיה מאוד באופנה באותם הימים. המורה למשחק ולדקלום היה קוסטאקה אריסטיה.
בחירת המקום
בשנת 1840 הציעה "האספה הכללית" (Obșteasca Adunare) לשליט אלכנסנדרו השני גיקה מיזם להקמת התיאטרון הלאומי במימון המדינה. המיזם אושר על ידיו ב-4 ביוני 1840. מאוחר יותר, השליט גאורגה ביבסקו הציע מיקום מרכזי יותר בקאליה ויקטוריאי, במקום החאן פילארט, שעמד להיהרס כליל אחרי שניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1838. בדו"ח מ-13 באוגוסט 1843 של הוועדה האחראית להקמת התיאטרון נמסר כי רק 13,000 זהובים עמדו לרשות המיזם, ונדרשו עוד 20,300. השליט ביבסקו החליט לבצע את הבנייה באמצעות התקציב הקיים, ושבמקרה שלא יספיק הכסף, יפנה ל"מקורות המיוחדים של האוצר". הוא העריך שהבנייה הייתה לטובת כלל העם, והדבר ישפיע לטובה "על הקניית מנהגים טובים, על השתכללות השפה הלאומית ועל צמיחת הספרות הרומנית". בספטמבר 1843 יצרה הוועדה מגעים עם שלושה אדריכלים ידועים בפריז, בווינה ובמינכן לצורך תכנון הבנייה. לאדריכל מפריז שולמו 3,150 ליי, לזה בווינה - 2,523 ליי ולזה במינכן 120 זהובים.
האדריכלים והאמנים
הוועדה בחרה תחילה בתוכנית האדריכל ק. רזנר ממינכן. אך בגלל אי שביעות רצונו של השליט, ב-1845 הוגשו בפניו תוכניות חדשות. נבחרה זו של האדריכל הקטלאני קסבייה וילאקרוס, שלמד בצרפת, ושכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של בוקרשט. התוכנית של וילאקרוס קיבלה גם את הסכמתו של האדריכל הווינאי א. הפט, שזומן גם הוא על ידי ועדה חדשה ב-1846. לפי עדותו של הסופר פנטאזי גיקה, באתר הבנייה השתרעה ביצה גדולה, ירוקה-שחורה, שבה שרצו צפרדעים, בעוד שברווזים התפלשו חופשי בתעלות הרחבות שמצידי הרחוב העשוי עץ שכונה אז "גשר מוגושואיה". הגשר ייהפך לרחוב "קאליה ויקטוריאי" (דרך הניצחון) אחרי מלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1878-1877.
הבנייה
בסוף שנת 1847 השתנה שוב הרכב הוועדה והחל ממאי 1848 סוף סוף התחילו עבודות הבניה, אולם הן הופסקו מהר על ידי אירועי מהפכת 1848 בוולאכיה ביוני 1848. באוגוסט 1849, אחרי עלייתו לשלטון של השליט בארבו שטירביי, נעשה מכרז חדש לסיום הבנייה. התקציב שהוקצה לא הספיק. בינואר 1852 דווח לשליט שהוצאו 1,518,675 ליי ושעד לסיום הבנייה היו נחוצים עוד 1,039,961 ליי. בסופו של דבר העלויות היו עוד יותר גדולות כשכל בקשותיו של האדריכל הפט אושרו. במהלך שנת 1852 גבר קצב הבנייה. את הקישוטים הפנימיים ביצע אמן בשם מיהלדרפר מגרמניה.
חנוכתו
התיאטרון נחנך לבסוף בחג השנה החדשה, 31 בדצמבר 1852, בשם "Teatrul cel Mare din București (התיאטרון הגדול של בוקרשט) ומנהלו הראשון היה השחקן קוסטקה קאראג'אלה, שהיה גם אמרגן ומחזאי. האולם הכיל 1,000 מושבים ועמד לרשות שתי להקות: אחת רומנית, בניהולו של קוסטאקה קאראג'אלה, והשנייה - להקת אופרה איטלקית. המופע התיאטרוני הראשון שלו היה הוודוויל המתורגם "זויה או המאהב בהשאלה". התרגום נערך על ידי בובסקו, הלחנים נכתבו על ידי המלחין אדוארד ואכמן, ובתפקידים הראשיים שיחקו קוסטאקה קאראג'אלה עצמו ונינה ואלרי. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים בני התקופה" כמו "חינוך טוב" מאת קוסטאקה בֶּלֶצ'סקו ו"מסיבת ערב בפרבר" מאת מנהל התיאטרון עצמו.
אחרי איחוד הנסיכויות ולאכיה ומולדובה בשנת 1859 הפכה בוקרשט למרכז הראשי של חיי התיאטרון של המדינה המאוחדת. בתור מנהלים מונו לרוב אנשי ספרות ופוליטיקאים. בשנת 1864, בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, שליט נסיכות רומניה (המאוחדת), הוכרז התיאטרון על ידי ראש הממשלה מיכאיל קוגלניצ'אנו לאחד המוסדות הלאומיים. בשנת 1875, תחת שלטונו של השליט קרול, הוכרז התיאטרון באופן רשמי לתיאטרון לאומי, וניהולו הושם בחסות משרד התרבות הרומני.
בשנת 1877 התמנה ג'ורג'ה שטפנסקו, פרופסור לפיתוח קול ולמוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בבוקרשט (כיום האוניברסיטה הלאומית למוזיקה), למנהל מוזיקלי ולמנצח תזמורת התיאטרון. הוא הרחיב את הרפרטואר לתחום המוזיקה האופראית ובסופו של דבר הקים בנפרד את האופרה של בוקרשט. באישור הפרלמנט אורגן התיאטרון הלאומי מחדש לפי הדגם של קומדי פראנסז בפריז
הסגנון האדריכלי
הבניין נבנה ברובו בסגנון נאו-בארוקי, עם 338 מושבים בקומת קרקע, שלוש שורות יציעים, פואייה מפואר עם מדרגות משיש של קרארה וגלריה גדולה שהייתה זמינה חינם לתלמידים ולסטודנטים. בסך הכל היו בתיאטרון אלף מושבים והוא נחשב בזמנו לשלישי באירופה לפי הגדול. האקוסטיקה שלו הייתה מצוינת. החזיתות הצדדיות נשקפו אל שני רחובות יורדים: מימין רחוב מאטיי מילו עד לרחוב ספנטול יוניקה, ומשמאל - רחוב קמפיניאניו עד לרחוב שטירביי וודה.
במאה ה-19
בשנתיים הראשונות לקיומו הואר התיאטרון באמצעות נרות משומן בקר. החל מ-1854 השתמשו במנורות שמן קנולה. מאוחר יותר התיאטרון הואר בקרוסן ואחר כך באור חשמלי. בשנת 1875 התיאטרון הגדול החליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי" תחת ניהולו של הסופר אלכסנדרו אודובסקו. בתקופת ניהולו של הבמאי פאול גוסטי שלטה גישה נטורליסטית בהשראת אוטו ברהם ואחרים. בשנים 1905–1908 ו-1912–1913 הנהיג המחזאי אלכסנדרו דאבילה רפורמות לכיוון מודרניזציה של התפאורות והבמה וקידם רפרטואר בן התקופה, כולל מחזות צרפתיים. בשלהי המאה ה-19 בלטו במשחקם על במת התיאטרון, כוכבים כמו גריגורה מנולסקו שגילם את המלט, אריסטיצה רומנסקו וקונסטנטין נוטארה. הרפרטואר כלל גם מחזות רומניים שהפכו קלאסיים, מאת מחזאים כמו יון לוקה קאראג'אלה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, וסילה אלכסנדרי ודאבילה עצמו. בין מלחמות העולם התבלט משחקו של ג'ורג'ה קלבוריאנו. בשנת 1946 הופק בתיאטרון המחזה "מקבת" בבימויו של יון סאווה.
הפצצתו במלחמה
בימי מלחמת העולם השנייה, אחרי ש-23 באוגוסט רומניה עזבה את בת בריתה, גרמניה הנאצית, והצטרפה לכוחות הברית, נהרס בניין התיאטרון הלאומי על ידי הפצצה של הלופטוואפה ב-26 באוגוסט 1944. כנראה היעד המקורי של ההפצצה היה בניין "ארמון הטלפונים" והתיאטרון שנמצא ממול נהרס בטעות. בשנים הבאות הצגות התיאטרון התקיימו באולמות חלופיים "סטודיו" ו"קומדיה". בימי השלטון הקומוניסטי חורבות התיאטרון פונו והמגרש נשאר ריק עד לשנות ה-90. אז, בימי המשטר הדמוקרטי החדש, נבנה בו המלון נובוטל. החלק הקדמי של חזית הבניין שנעלם ב-1944 שוחזר באופן מדויק וסמלי כפורטל כניסה אל חזית הזכוכית של המלון.
הבניין משנת 1973
השלטון הקומוניסטי החליט לבנות מחדש את התיאטרון הלאומי לא במקום המקורי אלא בכיכר האוניברסיטה. העבודות בניהולם של האדריכלים הוריה מייקו, רומאו בליה וניקולאיה קוקו, התחילו בשנת 1964 והסתיימו בימי שלטונו של ניקולאיה צ'אושסקו ב-1973. חוזק המבנה היה באחראיות המהנדס אלכסנדרו צ'ישמיג'יו. הבניין החדש כלל שלושה אולמות - האולם הגדול (Sala Mare) בגוף A, האולם הקטן (Sala Mică) והאולם סדנה בגוף C. הוא נחנך מספר פעמים בין 20 בדצמבר 1973 ולשנת 1976. הבניין, בסגנון מודרניסטי של שנות ה-60 של המאה ה-20, לא נגמר בחוץ מכיוון שהנשיא צ'אושסקו לא אהב אף אחת מגרסאות ציורי הקיר על תולדות התיאטרון שהיו אמורים לכסות את הקירות בשלוש החזיתות, כנראה מכיוון שהוא לא צויר בהם. בהמשך הלבנים הגלויות באזור שנועד לציורים כוסו בלוחות שיש של רושקיצה. מעל הבניין נשארה מעין "מגבעת" אלגנטית מבטון מזוין שהפכה לסמל של הבניין. אולם כנראה, מכיוון שלא דמתה לגג של בית רגיל, היא לא מצאה חן בעיני צ'אושסקו, שדרש לעצב אותה מחדש.
השינוי משנת 1983
בשנות ה-80 של המאה ה-20, לפי דרישת הדיקטטור צ'אושסקו, עיצב צוות בניהולו של האדריכל צ'זאר לזרסקו את הבניין מחדש - כולו בחוץ, וחלקית בפנים (נשמרו מרחבי הפואייה המקוריים). בפואייה של האולם הגדול ניתן לצפות עדיין בשתי יצירות גובלן גדולות, אולי היצירות החשובות ביותר בתחום האמנות הקישוטית ברומניה של אותה תקופה, ששרדו לדליקות משנות ה-70. יוצריהם הם שרבאן גאבריה ופלורין צ'ובטרו (הגובלן "תולדות התיאטרון") ויון ניקודים (גובלן עם מוטיבים מטאפיזיים בהשראת הפואמה "שירת האדם" מאת טודור ארגזי ומחווה ללאונרדו דה וינצ'י). השריון של צ'זאר לזרסקו החליף את המורניזם של הבניין המקורי, שעוצב עם חמרים איכותיים, ביסודות שנבנו מחמרים דלים, פסאודו-קלאסיים, אופייניים לשנים שבהן נבנה ארמון הרפובליקה ושדרות ניצחון הסוציאליזם בבוקרשט ושבהן באירופה שלט הפוסט-מודרניזם ההיסטוריציסטי. קיבולת האולמות הוגדלה בעזרת הצטופפות של המושבים, בדומה למה שנעשה ב"אולם ההיכל" (Sala Palatului) ונוצרו מרחבי ביניים עם גלריות אמנות ואחרים.
השיפוץ האחרון
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989, בניין התיאטרון שופץ שוב בשנים 2010–2014 שיפוץ משמעותי ובגרסתו החדשה נחנך בסוף שנת 2014. השינויים משנות ה-80 לא התאימו לתקנים מבחינה סטטית ומבחינת הגנה מפני רעידות אדמה, מבחינת חוזק החומרים. את הפרויקט ניהל האדריכל רומאו בֶּליה (Belea). הוסרו התוספות מעידן צ'אושסקו (החזיתות שעוצבו על ידי צ'זר לזרסקו, שהסתירו את ה"מגבעת" שעיצב בעבר הוריה מייקו ושנחשבו כמגבירות סיכונים במקרה של רעידות אדמה כעת הוא כולל שבעה אולמות, לרבות אולם גדול (Sala Mare) בעל 900 מושבים. המספר הכולל של המושבים הועלה מ-1,720 ל-2,880. כעת אולמות התיאטרון הם: עלות העיצוב החדש של הבניין הייתה 63.2 מיליון יורו (ברוטו) שמתוכם 28 מיליון יורו סופקו על ידי בנק הפיתוח של מועצת אירופה. לפי החוזה הביצוע היה צריך להימשך שנתיים ו-4 חדשים אך בסופו של דבר העבודות נמשכו 4 שנים. החנוכה הרשמית של התיאטרון בגרסה החדשה התקיימה ב-10 בנובמבר 2014.
מנהלי התיאטרון לדורותיו
1861-1860 - מנהלת ועדת התיאטראות
טראמפ: האמנות שלי – איך לעשות עסקים
טראמפ: האמנות שלי – איך לעשות עסקים (באנגלית: Trump: The Art of the Deal) הוא ספר זיכרונות וספר ייעוץ עסקי משנת 1987 שכתב איש העסקים ולימים נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ יחד עם העיתונאי האמריקאי, טוני שוורץ, זה הספר הראשון שטראמפ טען שכתב.
הספר הגיע למקום הראשון של רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס ושמר על מקומו במשך כ-13 שבועות והיה ברשימה בסך הכל כ-48 שבועות (קרוב לשנה)
הספר זכה לתשומת לב נוספת במהלך קמפיין הבחירות שערך טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. טראמפ החשיב את הספר כאחד מההישגים שהוא הכי גאה בהם וציין כי זה הספר השני שהוא הכי אוהב, לאחר התנ"ך.
שוורץ כינה את כתיבת הספר "החרטה הגדולה ביותר בחיי, ללא ספק", וגם הוא וגם מו"ל הספר, הווארד קמינסקי, טענו שטראמפ לא מילא תפקיד בכתיבת הספר בפועל. טראמפ מסר דיווחים סותרים בשאלת היותו המחבר.
תקציר
הספר מדבר על ילדותו של טראמפ בקווינס. לאחר מכן הוא מתאר את עבודתו המוקדמת בברוקלין עוד לפני שעבר למנהטן ובנה את ארגון טראמפ, את פעולותיו בפיתוח מגדל טראמפ ומלון גראנד הייאט ועל עוד מספר מיזמים אחרים שניהל.
פרסום והפצה
הספר פורסם בנובמבר 1987 בהוצאת Random House, עם פרסום הספר נערך קמפיין לקידום מכירות, הקמפיין כלל מסיבות שערך טראמפ במגדל טראמפ, פרסומות במגזינים והופעות בתוכניות טלוויזיה.
קבלה
מגזין התרבות האמריקאי "פיפל" נתן לספר ביקורת מעורבת.
קצת יותר משלוש שנים לאחר פרסום הספר טען העיתונאי ג'ון טירני ש"נראה שטראמפ התעלם מכמה מהעצות שנתן בעצמו בספר בגלל משברים ביחסיו עם בנקים".
בעיתון האטלנטיק פורסמה ביקורת לספר רק ב-2016, בביקורת טען המבקר כי טראמפ לא רואה את הקפיטליזם כשיטה כלכלית אלא כאחד מהבחירות במחזות מוסר.
מחוזות אוזבקיסטן
מבחינה מנהלית אוזבקיסטן מחולקת ל-12 מחוזות (viloyat), רפובליקה אוטונומית (respublika) ועיר הבירה (shahar). המחוזות מחולקים ל-169 נפות.
מובלעות
באוזבקיסטן יש 4 מובלעות, שנמצאות בקירגיזסטן בעמק פרגנה בנקודת המפגש בין קירגיזסטן אוזבקיסטן וטג'יקיסטן. אחת מהן היא סוך, בשטח של 99.33 קילומטר רבוע ועם אוכלוסייה של 80,600 איש, שרובם טג'יקיסטנים (כ-99%). המובלעת השנייה היא שוהימרדון, בשטח קטן יותר, 90 קילומטר רבוע ו10,100 איש, אבל פה, 91% מהתושבים אוזבקים, והשאר טג'יקיסטנים. מובלעת נוספת היא צ'ון קארה, מקום קטן מאוד בשטח 3 קילומטר רבוע, וג'אני אייל, עוד מובלעת קטנה באותו גודל בין סוך והגבול עם אוזבקיסטן.
פניה עוז-זלצברגר
פָנְיָה עוז-זלצברגר (נולדה ב-28 באוקטובר 1960) היא סופרת והיסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה בפקולטה למשפטים ובמכון ללימודי גרמניה ואירופה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
עוז-זלצברגר נולדה בקבוצת חולדה, בת בכורה לסופר עמוס עוז ולנילי. אחות לסופרת הילדים גליה עוז ולמשורר דניאל עוז. עוז למדה בבית הספר היסודי בחולדה ובתיכון מקיף ע"ש ברנר בקיבוץ גבעת ברנר. שירתה בשנים 1980–1982 כקצינה בצה"ל בחיל המודיעין. בעלת תואר ראשון בהצטיינות בפילוסופיה ובהיסטוריה (1985) ותואר שני בהצטיינות יתרה בהיסטוריה (1987), שניהם מאוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטורט שלה (1991), שעסקה במחשבת הנאורות בסקוטלנד ובגרמניה, כתבה עוז-זלצברגר באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתו של ההיסטוריון ג'ון רוברטסון.
יחד עם אביה, עמוס עוז, השתתפה בכנס ייסוד תנועת השמאל "התנועה החדשה" שקמה בשנת 2008 לקראת הבחירות לכנסת ה-18. עם זאת, פניה סבורה ש"תנועת השחרור הלאומית הפלסטינית היא אחת התנועות הרצחניות והבלתי מועילות ביותר בתולדות תנועות השחרור הלאומיות" וכי מנהיגיה "בגדו באינטרס של עמם".
עוז-זלצברגר נשואה לפרופסור למשפטים עלי זלצברגר. לזוג שני בנים והם מתגוררים בזכרון יעקב.
קריירה אקדמית
תחומי מחקריה מקיפים את תולדות המחשבה הפוליטית, בדגש על העת החדשה המוקדמת באירופה. רבות מעבודותיה עוסקות בתולדות הנאורות - בעיקר בסקוטלנד ובגרמניה, ובהיבטים כלל-אירופיים תוך בחינת תרגומים ומעברים של רעיונות בין תרבויות.
בספר יהודים ומילים חקרה עוז-זלצברגר את המקורות העבריים העתיקים של רעיונות פוליטיים אירופיים בראשית הזמן המודרני, ואת הקשר בינם לעליית הרפובליקניזם והליברליזם של הזמן החדש.
בשנת 1999 זכתה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" על הסיפור "השריטה". בשנת 2001 יצא לאור בעברית בהוצאת כתר ספרה "ישראלים, ברלין" (פורסם גם בגרמנית, באותה שנה, בהוצאת זורקאמפ). בנובמבר 2012 התפרסם בבית ההוצאה של אוניברסיטת ייל ספרם של עמוס עוז ופניה עוז-זלצברגר, Jews and Words, מסה על ההיסטוריה היהודית מנקודת ראות אישית וחילונית של אב ובתו, סופר והיסטוריונית. הספר נכתב באנגלית ויצא לאור גם בעברית (בהוצאת כתר בשנת 2014) ובשפות אחרות.
באוגוסט 2016 נבחרה לכהן כמנהלת מכון פיידיאה, מוסד ללימודי יהדות בסטוקהולם, שוודיה.
בתחילת אוקטובר 2020 יצאה לפנסיה מוקדמת, וכיום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת חיפה.
ספרים שכתבה
Translated into- German, Italian, Portuguese, Hebrew, Croatian, Czech, Dutch, French, Greek, Polish, Romanian and Spanish.
גבע (יישוב מקראי)
גֶּבַע (נודע גם כגֶבַע בִּנְיָמִן, כדי להבחינה מערים נוספות באותו השם) היא עיר מקראית בנחלת שבט בנימין המוזכרת מספר פעמים בתנ"ך. העיר מזוהה עם הכפר הפלסטיני ג'בע הנמצא צפונית לירושלים, ומשמר את שמה העברי הקדום של העיר. הכפר ג'בע שוכן מצידו הדרומי של נחל מכמש, כאשר מצידו האחר נמצא הכפר מוח'אמס, המשמר את שמה של מכמש המקראית. צפונית לכפר א-ראם, המזוהה עם רמה המקראית. בשנת 1984 נוסדה ההתנחלות גבע בנימין (אדם) בסמוך לכפר ג'בע, כך ששני היישובים, הישראלי והפלסטיני, משמרים את שם היישוב הישראלי הקדום.בספר יהושע, העיר נזכרת כאחת מארבע ערי נחלת שבט בנימין שניתנו לכוהנים. יש להבחין בין גבע בנימין לבין העיר המקראית גבעת שאול (ידועה גם כגבעה או גבעת בנימין), עירו המרכזית של שבט בנימין ובירתו של שאול המלך, המזוהה כיום עם תל אל-פול, תל הסמוך לפסגת זאב. בספר שמואל א' פרק י"ד, גבע בנימין מוזכרת ביחס למלחמה בין שאול לפלשתים, כמיקום מפקדתו של שאול, ובציון שיני הסלע "בוצץ" ו"סנה" במעברות נחל מכמש. בישעיהו נזכרת העיר במסע סנחריב, בין מכמש ורמה. גבע בנימין נזכרת במספר מקומות נוספים בתנ"ך, בין השאר כעיר שאסא מלך יהודה ביצר, וכאחת הערים שיישבו שבי ציון בשובם מבבל, אך יש הטוענים שבמקומות אלו הכוונה היא לגבעה ולא לגבע.
תמר אייזנמן
תמר אייזנמן (נולדה ב-2 ביולי 1980 בירושלים) היא זמרת רוק - פאנק ומוזיקאית ישראלית.
קורות חיים
תמר אייזנמן נולדה בירושלים, גדלה במבשרת ציון ולמדה בבית הספר הניסויי בירושלים. היא התגוררה חלק מילדותה בסן פרנסיסקו. בגיל 12 התחילה לנגן בגיטרה, ולמדה אצל הנגן והמוזיקאי אהרוני בן ארי בירושלים. בשנים הבאות החלה לכתוב, לנגן ולהופיע בהרכבים מקומיים כמו להקת "בוהנפנדה" ו"שילוב זמני".
בשנת 2001 השתתפה בהפקת האלבום "This Is a True Story / The Rough Cut" של הדרה לוין ארדי, איתה שיתפה פעולה גם בשני אלבומים נוספים.
בשנת 2003 הוציאה מיני-אלבום הנושא את שמה המכיל 5 שירים. באלבום זה, כמו באלבומיה הבאים, השירים נכתבו כולם באנגלית.
בשנת 2006 השתתפה כזמרת אורחת באלבום הבכורה של להקת ג'ינה סנאפ הנושא את שם הלהקה ובשנה שלאחר מכן שרה באלבום "חוטים" של רונית רולנד. באותה שנה יצרה יחד עם רולנד את הפסקול לסרט "סטפן בראון" של איתמר אלקלעי. בשנים 2007–2009 הופיעה בלהקה בתוכנית האירוח "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10. בשנת 2009 יצא האלבום "Gymnasium", אותו הפיקה אייזנמן עצמה וכלל 12 שירים. האלבום וסיבוב ההופעות שליווה אותו זכו לשבחים. בספטמבר אותה שנה היא הופיעה בפסטיבל "סאפפו" הבינלאומי לקהילה הלסבית, שנערך באי לסבוס שביוון, ובמאי 2010 דיברה בראיון בעיתון לאישה על משיכתה לנשים, כמו גם לגברים.
בשנת 2010 הלחינה והפיקה את המוזיקה לסרט הדוקמנטרי "לא חברה" של סיון בן-ארי, שעסק במחלתה של בן-ארי. באותה שנה נבחרה אייזנמן מתוך שורה ארוכה של מועמדים להופיע כמופע פתיחה להופעתו הראשונה בישראל של הזמר ג'ף בק, שהתקיימה בתיאטרון קיסריה.
בשנת 2011 יצא האלבום "Time For Creation", גם הוא בהפקה של אייזנמן עצמה. האלבום מכיל 12 שירים וזכה אף הוא לשבחי הביקורת.
כחלק מקריירת המוזיקה ובשל העובדה שיצירתה נעשית באנגלית הופיעה אייזנמן בחו"ל פעמים לא מעטות. בין השאר הופיעה באירופה עם אסף אבידן, בCMJ בניו יורק, במועדון המוערך BAM בברוקלין, בפסטיבל לסבי באי לסבוס ביוון יחד עם רונה קינן ויעל דקלבאום ועוד.
בשנת 2014 הוציאה את "כלום לא" ו"ממשיכה", סינגלים לקראת אלבום חדש בעברית. בשנה הזו הוחתמה על ידי הלייבל הבלגי "Odacity" לקראת הוצאת אלבום בינלאומי.
בשנת 2015 יצא האלבום "לימבו", אלבום ראשון בעברית ובו שירים מאת יענקל'ה רוטבליט ודוד אבידן שאת כולם הלחינה והפיקה אייזנמן עצמה ובסוף 2015 עברה לגור בניו יורק ומאז היא מתגוררת שם.
בנוסף ליצירתה העצמאית שיתפה אייזנמן פעולה עם יוצרים רבים, בין השאר בנגינה ובהפקה מוזיקלית באלבומיהם של אסף אבידן, שאנן סטריט ועידו מוסרי.
בשנת 2017 יצא האלבום אהבה ואלוהים אחרים של הזמר אריק ברמן אשר הופק על ידה. באותה שנה יצרה את פסקול הסדרה "הרמטכ"לים" ששודרה בערוץ הראשון.
אביה של אייזנמן הוא הקולנוען יעקב אייזנמן.
הר אודין (ארץ גרהאם)
הר אודין (באנגלית: Mount Odin) הוא הר בצורת אוכף בחוף פוין בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
להר שתי פסגות - שתיהן מכוסות קרח.
שיא גובהו של ההר בגובה של 1,465 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בסמוך לפסגת פריגה, שמדרום-מערב לו.
ההר מפריד בין קרחון אנדרסון לקרחון סלייפניר.
גילוי ומיפוי ההר
כמו כן הפסגה נסקרה מן הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1955.
ההר נקרא בשם זה (שמו של האל אודין, בעלה של האלה פריגה מהמיתולוגיה הנורדית), מאחר שההר הסמוך נקרא על שמה של פריגה.
דרך האוקיינוס הגדולה
"דרך האוקיינוס הגדולה" (באנגלית: Great Ocean Road) (ידועה כאוטוסטרדת חוף הגלישה בין ג'ילונג לטורקי) הפרוסה לאורך החוף הדרום מזרחי של אוסטרליה בין הערים ג'ילונג וווארנאמבול היא מצבת הזיכרון המלחמתית הגדולה ביותר בעולם. הדרך נבנתה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה על ידי חיילים לשעבר ככבוד לחבריהם שנפלו. בניית הכביש נמשכה 16 שנה והיא נעשתה ידנית תוך שימוש במעדרים, כפות ודינמיט.
השער הראשי, קשת, נבנה מחדש מספר פעמים. הקשת הראשונה נהרסה ונבנתה כאשר הדרך הורחבה, הקשת השנייה נבנתה לאחר התנגשות של משאית בה והקשת השלישית נהרסה במהלך שריפות יום הצום הראשון. השער אינו ממוקם בדיוק בתחילת הדרך.
בדרך של הצמדות לחוף, הדרך מציעה נוף עוצר נשימה של מייצר בס והאוקיינוס הדרומי. האזור ליד פורט קמפבל מכסה כמה מקווי החוף היפים ביותר בעולם.
הגבלת מהירות
מגבלת המהירות בדרך נעה בין 80 קמ"ש (50 מייל לשעה) ל-100 קמ"ש (62 מייל לשעה), אך העיקולים החדים אינם מאפשרים להגיע למהירויות אלו ברוב המקומות. הדרך בעלת שני נתיבים (נתיב לכל כיוון). רכבים חייבים לנוע בצד שמאל של הדרך. ישנן מצלמות בקרת מהירות לאורך הדרך.
יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי
יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי (באנגלית: International Day of Remembrance of the Victims of Slavery and the Transatlantic Slave Trade) הוא מועד זיכרון בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם וחל מדי שנה ב-25 במרץ.
יום הזיכרון נקבע לכבודם של אלו שמתו ואלו שסבלו עקב סחר העבדים הטרנס אטלנטי. על פי הערכה מדובר בכ-13 מיליון (ואולי אף 15 מיליון) אפריקאים, גברים, נשים וילדים, שנחטפו במשך תקופה של 400 שנה לשמש כעבדים באירופה ובאמריקה.
המועד נקבע בהחלטה 122/62 של העצרת הכללית, שנתקבלה ב-17 בדצמבר 2007. המועד של 25 במרץ נבחר לאחר שהאו"ם ציין את ה-25 במרץ 2007 כיום השנה המאתיים להפסקתו של סחר העבדים הטרנסאטלנטי.
יום הזיכרון צוין לראשונה ב-2008 ומדי שנה נבחר עבורו נושא מסוים.
המועד שנקבע התווסף ליום הזיכרון הבינלאומי לסחר העבדים והפסקתו. יום זיכרון זה נקבע על ידי הוועידה הכללית של ארגון אונסק"ו ב-1998. מועדו הוא ב-23 באוגוסט, מועד פרוץ מרד העבדים באי סנטו דומינגו בשנת 1791.
ביום הזיכרון בשנת 2015 נחנכה במטה האומות המאוחדות בניו יורק אנדרטה קבועה לזכר קרבנות סחר העבדים, שעוצבה על ידי האדריכל האמריקאי רודני לאון (Rodney Leon).
פלנסיה (כדורסל)
פלנסיה כדורסל (בספרדית: Palencia Baloncesto, בשמה הרשמי CD Zunder Palencia) היא קבוצת כדורסל ספרדית מפלנסיה, קסטיליה ולאון, המשחקת בליגת ה-ACB, הליגה הראשונה בכדורסל בספרד.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1979 ב-Colegio Marista של פלנסיה במטרה לתמוך בקבוצות מילואים המתחרות בטורנירים מחוזיים ואזוריים.
קבוצת הכדורסל המקצועית הוקמה ב-1997 ושיחקה במשך חמש שנים בליגת ה-EBA,הליגה הרביעית, לפני שהוזמנה להצטרף ל-LEB 2, הליגה השלישית, ב-2005. בעונת 2008/09 זכתה פלנסיה בגביע ה-LEB Plata ובאליפות הליגה, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה, ה-LEB Oro.
ב-2014 הפסידה פלנסיה 1–3 לטיסונה בגמר פלייאוף העלייה לליגת ה-ACB. שנתיים לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע נסיכת אסטוריאס ובאליפות ה-LEB Oro 2015/16 והייתה אמורה להעפיל לליגה הראשונה, אך ויתרה על העלייה מפני שלא עמדה בדרישות.
בעונת 2022/23 זכתה בגביע הנסיכה אחרי ניצחון על אנדורה וב-18 ביוני 2023 עלתה לליגת ה-ACB לאחר ניצחון 95–83 בגמר פלייאוף העלייה על סן פבלו בורגוס.
אהוביה טבנקין
אהוביה טבנקין (29 בנובמבר 1929, תר"צ – 24 ביוני 2011, תשע"א) היה מאנשי ארץ ישראל השלמה של תנועת העבודה, מראשי חוג עין ורד ופורום נהלל.
ביוגרפיה
במלחמת ששת הימים היה קצין מודיעין גדודי ולאחר מכן קצין מודיעין חטיבתי, והשתתף בקרבות לשחרור שכם ובקרבות ברמת הגולן. לאחר המלחמה השתתף בסימון הגבול ברמת הגולן. במלחמת ההתשה היה קצין מודיעין באוגדה של מוטה גור בתעלת סואץ.
היה חבר פעיל בחוג עין ורד, ולימים בפורום נהלל. ליווה את פעילות גוש אמונים מראשיתה. יחד עם קבוצה מחבריו תושבי עין חרוד ועמק יזרעאל השתתף בפעילות ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון וליווה את הקמת אלון מורה וקדומים. היה בין מקימי בית הכנסת בקדומים, שהיה בית הכנסת הראשון בהתיישבות החדשה בשומרון. לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים היה פעיל בתנועה לעצירת הנסיגה מסיני, ובמשך כחצי שנה התיישב עם משפחתו בפתחת רפיח. סייע בהקמת מצפה יריחו ושאנור, וכמו כן סייע בהקמת המאחז גבעת ארנון ("מאחז 777") שליד איתמר.
כל ימיו היה תושב עין חרוד מאוחד. בשנת 1995 עבר להתגורר בקדומים ומאז חילק את זמנו בין שני המקומות. בשנת 2005, בחגיגות 30 שנה לייסוד קדומים, קיבל את אות יקיר קדומים. בשנותיו האחרונות הצטרף ללימודים תורניים סדירים בישיבה בקדומים. הרבה להרצות בפני צעירים דתיים בהתנחלויות על ערכי תנועת העבודה ההיסטורית וההתיישבות העובדת ועל ההיסטוריה של ההתיישבות בעמק יזרעאל.
נקבר בקיבוצו עין חרוד מאוחד.
משפחתו
בשנת 1951 נישא לדליה, ממנה נולדו לו שני ילדים - יאיר וטל. בשנת 1972 נישא לפרופ' חוה טבנקין ונולדו להם שלושה ילדים - יצחק (על שם אביו), אבי ונטלי. בתם נטלי חזרה בתשובה ומתגוררת במאחז גבעת הראל שליד שילה.
חוה טבנקין
חוה טבנקין (נולדה ב-14 באוקטובר 1947) היא רופאה ועורכת דין ישראלית, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנהלת המחלקה לרפואת משפחה בבית החולים העמק ויו"ר המועצה הלאומית לבריאות האישה. לשעבר יו"ר איגוד רופאי המשפחה בישראל ויו"ר ארגון הרופאות בישראל. חברה בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ובפורום נהלל.
ביוגרפיה
נולדה במושב בית ינאי לרפאל וצפורה שמושקוביץ. בשנות ה-90 הייתה מנהלת רפואית של מחוז הצפון בשירותי בריאות כללית. בין השנים 1991–1993 כיהנה כיו"ר איגוד רופאי המשפחה בישראל. בשנת 2000 הייתה ממייסדות ארגון הרופאות בישראל ומונתה לעמוד בראשו, כמו כן הייתה חברה בוועדת סל הבריאות. מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 היא מנהלת המחלקה לרפואת משפחה בבית החולים העמק בעפולה.
במאי 2009 מונתה פרופ' טבנקין ליו"ר המועצה הלאומית לבריאות האישה במשרד הבריאות. ביוני 2009 מונתה כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון. היא ראש שלוחת הצפון של המכון להתמחות בחטיבה למדעי הבריאות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
בספטמבר 2009 נבחרה פרופ' טבנקין כחברת הנשיאות של ההסתדרות הרפואית בישראל, וכמו כן היא יו"ר ועדת הערר העליונה ויו"ר ועדת חינוך בהסתדרות הרפואית. היא חברה בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות, ושותפה במחקרים עם מכון ברוקדייל לחקר מדיניות הבריאות. כמו כן היא חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל בשומרון, וחברת מועצת קרן פרס וולף.
פרופ' טבנקין חברה בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, וחברה במפלגת "התקווה". בבחירות לכנסת ה-18 הייתה ברשימת האיחוד הלאומי כנציגת "התקווה".
אטיין קונסטנטין דה ז'רלאש
אטיין קונסטנטין, ברון דה ז'רלאש (בצרפתית: Étienne Constantin de Gerlache; 26 בדצמבר 1785 – 10 בפברואר 1871) היה ראש הממשלה הראשון של בלגיה. קודם לכן שימש עורך דין, היסטוריון ופוליטיקאי בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
ביוגרפיה
אטיין קונסטנטין ברון דה ז'רלאש נולד בברטריקס, ממלכת צרפת (כיום בלגיה) ב-26 בדצמבר 1785. הוא למד משפטים בפריז, שם הכיר את אן-קתרין בושמן, לה נישא ב-6 באוקטובר 1813. הוא השתקע בעיר לייז' עם הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה ב-1815.
כחבר הפרלמנט של הולנד היה אופוזיציונר נמרץ. אף על פי שדחה את המדיניות האולטרה-מונטניסטית (מתן דגש לסמכותיו של האפיפיור), תמך בברית של הקתולים הקיצוניים עם המפלגה הליברלית שסללה את הדרך למהפכה של 1830. באוגוסט 1830 הוא עדיין סבר כי האיחוד בין בית אוראניה-נסאו לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה הוא חיוני, אך השקפה זו השתנתה לאחר שאייש מספר תפקידים בממשלה הזמנית והפך לנשיא הקונגרס, דבר שהניע אותו לקדם את בחירתו של לאופולד הראשון למלך הבלגים והיה חבר במשלחת שנשלחה ללונדון לבשר לנסיך על היבחרו לתפקיד.
ב-1831 היה לראש הממשלה הראשון של בלגיה לאחר עצמאותה ב-1830, תפקיד אותו מילא במשך חודש. ב-1831 נבחר כנציג לייז' בבית הנבחרים של בלגיה, בו שימש כנשיא עד 1832. בהמשך, הפך לנשיא הראשון של בית הדין לערעורים, תפקיד אותו מילא עד שנת 1867.
נפטר באוקסלס ב-10 בפברואר 1871.
דמויי טורפים
דמויי טורפים (שם מדעי: Carnivoramorpha) הוא ענף של יונקים שליינים המשתייכים לקבוצה פריה. קבוצה זו כוללת בעיקר את סדרת הטורפים המודרניים וכן את אבותיהם המיאקויים הנכחדים, אשר לפי מספר חוקרים שייכים לסדרת הטורפים האמיתיים.
קבוצה זו נכחדה למעט הטורפים האמיתיים שהתפתחו החל מהפלאוקן כיצורים קטנים שדמו במראם לחמוס או לגחן. עם הזמן הם התפתחו לטורפים גדולים ושיניהם הותאמו לשיסוע, הריגה ולעיסת בשר. עם זאת חלקם הם אוכלי כל או אף אוכלי צמחים.
מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ
מצעד שירי ה-R&B/היפ הופ (באנגלית: Hot R&B/Hip-Hop Songs) הוא מצעד שירים שבועי שמופק על ידי מגזין הבילבורד בארצות הברית.
היסטוריה
המצעד התחיל לפעול ב-1942, המצעד עוקב אחר השירים המצליחים והפולאריים בציבור העירוני או בעיקר בקרב אוכלוסיית האפרו-אמריקאים. בעבר המצעד היה בעיקר לסגנונות ג'אז, רית'ם אנד בלוז, דו-וופ, מוזיקת נשמה ופאנק (Funk), והיום הוא עוסק ברית'ם אנד בלוז והיפ הופ.
מ-30 בנובמבר 1963 עד ה-23 בינואר 1965, לא היה מצעד סינגלים של הז'אנר רית'ם אנד בלוז. המצעד הפסיק לפעול כאשר בילבורד העריכה שהוא לא נחוץ מכיוון שהייתה גלישה בין הז'אנרים רית'ם אנד בלוז לפופ לאור העלייה של חברת התקליטים מוטאון. המצעד חזר לפעול בתחילת 1965 כאשר חלה עלייה בשוני שבין הז'אנרים בעקבות תחילת תקופת הפלישה הבריטית ב-1964.
ב-20 באוקטובר 2012, שיטת הדרוג של המצעד שונתה, בגלל בעיית התאמה בין המצעד למצעד בילבורד הוט 100, שמדרג על פי מספר הורדות ועל פי זמן שידור ברדיו של שירי רית'ם אנד בלוז והיפ הופ.
שינויים בשם המצעד
במהלך השנים השתנה שם המצעד מספר פעמים:
האומנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד
1. אריתה פרנקלין - 20 1. סטיבי וונדר - 20 3. לואיס ג'ורדן - 18 4. ג'יימס בראון - 17 5. ג'נט ג'קסון - 16 6. הפיתויים - 14 7. מייקל ג'קסון - 13 7. מרווין גיי - 13 9. אשר - 12 9. אר. קלי - 12 10. ריי צ'ארלס - 11
קסם הבובות
קסם הבובות היא תערוכה של בובות אומנותיות שנעשו ביד, בידי אומני בובות.
התערוכה מוצגת מדי שנה משנת 2006, בסוף חודש אוגוסט, בחיפה, בבית הכט שבמרכז הכרמל. התערוכה בהפקת חברת אתו"ס (החברה לאמנות תרבות וספורט, חיפה), מטעם עיריית חיפה. בתערוכה מוצגות מאות בובות עבודת יד, ומבקרים בה מדי שנה אלפי אנשים מרחבי הארץ.
הבובות עשויות מחומרים שונים, בגדלים ובטכניקות שונות: בובות חרסינה, מריונטות, בובות תיאטרון, בובות עיסת נייר, בובות חרוזים, בובות ספוג, בובות סרוגות, בובות טיפוליות, בובות מרשת מתכת ועוד. במדשאה הסמוכה לבית הכט מתקימות בימי התערוכה בערב, הצגות בובות לילדים ולכל המשפחה. במקום דוכני הפעלה ויריד אומנויות. לצד התערוכה מופק קטלוג צבעוני. בשנת 2009 הציגו בתערוכה כשבעים אומנים.
נאוון פרס
פטריסיו נאוון פרס (בספרדית: Patricio Nehuén Pérez; נולד ב-24 ביוני 2000 בהרלינגהאם שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אודינזה מהסרייה א' ובנבחרת ארגנטינה.
קריירת מועדונים
פרס גדל במחלקת הנוער של ארחנטינוס ג'וניורס.
ב-3 ביולי 2018 חתם באתלטיקו מדריד מלה ליגה.
בין השנים 2018–2022 הושאל פרס לארחנטינוס ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית, לפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית, לגרנדה מלה ליגה ולאודינזה מהסרייה א'.
ב-29 ביולי 2022 חתם פרס על חוזה קבוע לחמש עונות באודינזה מהסרייה א'.
קריירה בינלאומית
פרס היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה, בניצחון 3-0 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
אנטוניו מצ'אדו
אנטוניו מצ'אדו (בספרדית: Antonio Machado y Ruiz; 26 ביולי 1875 – 22 בפברואר 1939) היה משורר, מסאי, מחזאי והוגה דעות ספרדי ונחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדיים. המשורר הספרדי בן זמנו ז'ררדו דייגו אמר עליו שמצ'אדו "דיבר בפיוטים וחי בשירה".
ביוגרפיה
אנטוניו מצ'אדו נולד בסביליה למשפחת מלומדים עם מסורות ליברליות ותיקות. הוא אחיו הצעיר של המשורר מנואל מצ'אדו. סבו היה מייסד המחקר על אנדרטאות פרהיסטוריות בחצי האי האיברי. אביו של אנטוניו מצ'אדו היה עורך דין ועיתונאי בולט שדגל בעקרונות הדמוקרטיה. במהלך חייו הוא גם חקר, אסף ופרסם שירי עם אנדלוסיים ושירי פלמנקו.
משפחת מצ'אדו עברה למדריד בשנת 1883. אנטוניו, בהיותו ילד חולמני ומהורהר, נחשב בבית הספר לתלמיד איטי, מגושם וקשה תפיסה. עם זאת מוריו שמו לב לכישרונו הספרותי. אחרי סיום הלימודים הועסק מצ'אדו בחיבור מילון למילים נרדפות. בשנת 1899 ובשנת 1902 נסע מצ'אדו לפריז לתקופות קצרות כדי לעבוד כמתרגם. בפריז הוא התיידד עם המשורר הנודע רובן דריו, מייסד תנועת המודרניזם בשירה הספרדית. בפריז נפגש מצ'אדו עם אנשי רוח רבים וביניהם אוסקר ויילד, ז'אן מוראס וחואן רמון חימנז.
בשנת 1907 מצ'אדו התחיל ללמד צרפתית בבית ספר בעיר סוריה. שם הוא פגש את אהבת חייו ליאונור איזקיירדו והם התחתנו בשנת 1909 כשהיא הייתה בת 15 והוא בן 34. בתחילת שנת 1911 הזוג עבר לפריז בה מצ'אדו למד פילוסופיה (אצל הפילוסוף הצרפתי אנרי לואי ברגסון) וספרות צרפתית מודרנית. בפריז ליאונור חלתה בשחפת והם נאלצו לחזור לסוריה. ליאונור נפטרה באמצע 1912.
מצ'אדו קיבל קשה את מות אשתו ועזב את סוריה לתמיד. הוא עבר לעיר באיסה באנדלוסיה ולימד שם צרפתית עד שנת 1919. בשנים האלה מצ'אדו כתב ופרסם את שיריו, מהם רבים הוקדשו לזכרה של אשתו המנוחה. בספר המכתמים שלו Proverbios y cantares (פתגמים ושירים) שראה אור בשנת 1912 מצ'אדו התחיל לבטא גם את רעיונותיו הפילוסופיים.
בין השנים 1919–1931 מצ'אדו שימש כפרופסור לצרפתית בסגוביה ובמקביל לימד פילוסופיה באוניברסיטת מדריד. במחצית שנות העשרים אנטוניו מצ'אדו הפך כבר לאחד המשוררים המפורסמים ביותר בספרד ובשנת 1927 הוא נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית. בשנת 1932 מצ'אדו עבר לעיר הבירה מדריד ובהמשך התמנה לפרופסור לספרות ספרדית.
כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד ביולי 1936, מצ'אדו היה במדריד. הוא תמך ברפובליקנים והתגלה כעיתונאי לוחם, אמיץ ופורה. כל זאת בניגוד לאחיו הבכור מנואל אשר הפנה עורף למסורת הליברלית של המשפחה ותמך בלאומנים. עם התקרבות חזית הקרבות עזב מצ'אדו עם אמו הזקנה לוולנסיה ולאחר מכן בשנת 1938 לברצלונה. בשנת 1939 הוא נאלץ להימלט מספרד, וב-28 בינואר יחד עם קבוצת פליטים הם חצו ברגל את הגבול הספרדי-צרפתי. מצ'אדו חלה ונפטר פחות מחודש לאחר מכן (אמו נפטרה שלושה ימים אחריו). בכיסו נמצא שירו האחרון Estos días azules y este sol de infancia (הימים הכחולים האלה ושמש הילדות הזו). מצ'אדו קבור בצרפת בעיר קוליור, בה הוא נפטר; ליאונור אשתו קבורה בסוריה.
יצירתו
מצ'אדו שמר בקנאות על פרטיותו, מיעט לדבר על חייו האישיים והתרחק מכל הקבוצות והזרמים הספרותיים. בשירה שלו הוא ניסה להתבונן בטבעו הפנימי והנסתר של העולם. תשומת הלב שלו נמשכה לנושאי הזמן והנצח, לנופים ולעולם המסתורי של החלומות ושל מעמקי נפשו. ככלל, שירתו הייתה עשירה בפרדוקסים ששילבו בטבעיות מסרים פילוסופיים ופיוטיים.
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20 החל מצ'אדו לגבש את רעיון האנתולוגיה של יצירות הכותבים והפילוסופים שהוא בדה אותם מליבו (כולל פרטי חייהם, דעותיהם ויצירותיהם). בדרך כלל, כשמנתחים את היצירות של סופר שאינו משתמש בשמו האמיתי, האישיות של הכותב אינה משתנה באופן מהותי. אצל מצ'אדו לישויות הבדויות היו קולות עצמאיים לחלוטין. מכל הישויות הללו, שתיים הפכו ליציבות ביותר - המורה חואן דה מאירנה (על פי מצ'אדו שנות חייו הן 1865-1904) והמנטור של חואן - אבל מרטין, שכביכול מת בשנת 1898. השירים שנכתבו בשם אבל מרטין נחשבים לפסגת השירה הלירית של מצ'אדו. הסופר איליה ארנבורג שהכיר אישית את מצ'אדו כתב שבכל תלאותיו בעת בריחתו מאירופה של תחילת מלחמת העולם השנייה הוא החזיק בכיסו קרוב לליבו את ספרו הקטן של מצ'אדו עם הקדשת המחבר.
בספר הפרוזה "חואן דה מאירנה" (1936) אסף מצ'אדו הגיגים, אמרות וזיכרונות של המורה ובכך פיתח גרסה ייחודית של הפילוסופיה, הקרובה בחלקה לאקזיסטנציאליזם.
הטוב, הרע והמכוער
הטוב, הרע והמכוער (באיטלקית: Il buono, il brutto, il cattivo, באנגלית: The Good, the Bad and the Ugly), הוא מערבון ספגטי קלאסי, השלישי בטרילוגיה "האיש ללא שם" שביים סרג'ו לאונה. הטרילוגיה - הכוללת את סרטיו המוקדמים של לאונה - החלה בשנת 1964 עם "בעבור חופן דולרים", המשיכה ב-1965 עם "הצלפים", ונחתמה עם "הטוב הרע והמכוער", שיצא לאקרנים ב-1966.
הסרט צולם ברובו בספרד, בתקציב נמוך יחסית של 1.2–1.3 מיליון דולר, תוך שימוש ב־1,500 חברי מיליציה מקומית כניצבים. הוא צולם בפורמט הקולנוע טכניסקופ על ידי צלם הקולנוע עטור הפרסים, טוני דלי־קולי.
פסקול הסרט נוצר על ידי המלחין אניו מוריקונה. בפסקול, הדליל אך העקשני, שילב מוריקונה צלילי ירי ושריקה, ובנעימת הנושא, ניסה לחקות, לדבריו, יללת זאב הערבות.
הסרט מכיל סימני היכר רבים של ליאונה, כמו דיאלוגים דלילים (עשר הדקות הראשונות של הסרט נטולות דיאלוג), סצינות ארוכות הנבנות לאיטן עד לשיא, וניגוד בין צילומים ארוכים ומקיפים לבין צילומי תקריב קיצוניים של עיניים או של אצבעות הנשלחות אל הדק האקדח.
הקרנת המערבון החלה ב־23 בדצמבר 1966 באיטליה וב־29 בדצמבר 1967 בארצות הברית. אורכה של הגרסה שהוקרנה באירופה כשלוש שעות, ואילו באמריקה הוקרנה גרסה מקוצרת שאורכה כ־160 דקות בלבד. במאי 2004 הוציאו אולפני MGM גרסת DVD משוחזרת דיגיטלית של הגרסה האירופית הארוכה יותר. באפריל 2021 הפיצה חברת "קינו לורבר" גרסה דיגיטלית מורחבת של הסרט לצפייה ביתית, בפורמט UHD ששוחזר מההדפסה המקורית, וכולל תוספות רבות.
הדמויות
המערבון מתרחש על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית שבה נלחמו צבאות האיחוד והקונפדרציה אלו באלו. סיפור המסגרת מתאר שלושה אקדוחנים נחושים ובלתי מתפשרים - הטוב, הרע והמכוער - היוצאים בעקבות אוצר זהב גנוב הטמון בתיבה תחת קבר בבית קברות. כל אחד מהם יודע רק חלק מהמידע על מקום האוצר, כך שמצד אחד הם זקוקים זה לזה, ומאידך כל אחד מהם מבקש להקדים את השניים האחרים ולזכות באוצר לעצמו.