cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
למידה עמוקה
רשתות עצביות עמוקות
DNNs יכולים למדל קשרים לא ליניאריים מורכבים. ארכיטקטורות DNN מייצרות מודלים מורכבים שבהם האובייקט מתבטא כקומפוזיציה מרובדת של פרימיטיבים. השכבות הנוספות מאפשרות הרכבה של תכונות משכבות נמוכות יותר, ועשויות ליצור מודלים של נתונים מורכבים עם פחות יחידות מאשר רשת רדודה בעלת ביצועים דומים. לדוגמה, הוכח כי קל יותר באופן אקספוננציאלי, לבצע קירוב לפולינומים דלילים רבי-משתנים עם DNNs מאשר עם רשתות רדודות.
ארכיטקטורות עמוקות כוללות גרסאות רבות של כמה גישות בסיסיות. כל ארכיטקטורה מצאה הצלחה בתחומים ספציפיים. לא תמיד ניתן להשוות את הביצועים של ארכיטקטורות מרובות, אלא אם כן הם הוערכו על אותם מערכי נתונים.
DNNs הם בדרך כלל רשתות הזנה קדימה שבהן נתונים זורמים משכבת הקלט לשכבת הפלט מבלי לחזור אחורה. בתחילה, ה-DNN יוצר מפה של נוירונים וירטואליים ומקצה ערכים מספריים אקראיים, או "משקלות", לקשרים ביניהם. המשקולות והכניסות מוכפלות ומחזירות פלט בין 0 ל-1. אם הרשת לא זיהתה במדויק דפוס מסוים, אלגוריתם יתאים את המשקולות. כך האלגוריתם יכול להפוך פרמטרים מסוימים למשפיעים יותר, עד שהוא יקבע את המניפולציה המתמטית הנכונה לעיבוד מלא של הנתונים.
רשתות עצביות חוזרות (RNNs), שבהן נתונים יכולים לזרום לכל כיוון, משמשות ליישומים כמו מודלים של שפות. זיכרון גדול לטווח-קצר יעיל במיוחד לשימוש זה.
רשתות קונבולוציה (CNN) משמשות בראייה ממוחשבת. CNNs יושמו גם למידול אקוסטי לזיהוי דיבור אוטומטי (ASR).
אתגרים
כמו ב-ANN, בעיות רבות יכולות להתעורר עם DNNs עם הכשרה "נאיבית". שתי בעיות נפוצות הן התאמת יתר וזמן חישוב.
DNNs נוטים להתאים יתר על המידה משום שכבות ההפשטה הנוספות, המאפשרות להם למדל תלויות נדירות בנתוני האימון. הסדרת (רגולריזציה) שיטות כגון "הגיזום היחיד" של איבננקו או דעיכת משקל (\ell_2 רגוליזציה) או דלילות ( \ell_1 - רגוליזציה) ניתן ליישם במהלך האימון כדי לטפל בחלק משמעותי מהתאמת היתר. לחלופין, הסדרת נשירה משמיטה באופן אקראי יחידות מהשכבות הנסתרות במהלך האימון. זה עוזר לשלול תלות נדירה. לבסוף, ניתן להגדיל את הנתונים באמצעות שיטות כגון חיתוך וסיבוב, כך שניתן להגדיל מערכי אימונים קטנים יותר כדי להקטין את הסיכוי להתאמת יתר.
לחלופין, מהנדסים עשויים לחפש סוגים אחרים של רשתות עצביות עם אלגוריתמי אימון פשוטים ומתכנסים יותר. CMAC (בקר דגם articulation cerebellar) הוא סוג כזה של רשת עצבית. זה לא דורש שיעורי למידה או משקלים ראשוניים אקראיים עבור CMAC. ניתן להבטיח שתהליך האימון יתכנס בשלב אחד עם אצווה חדשה של נתונים, והמורכבות החישובית של אלגוריתם האימון היא ליניארית ביחס למספר הנוירונים המעורבים.
חומרה
מאז שנות ה-2010, התקדמות הן באלגוריתמי למידת מכונה והן בחומרת המחשבים הובילה לשיטות יעילות יותר לאימון רשתות עצביות עמוקות המכילות שכבות רבות של יחידות נסתרות לא ליניאריות ושכבת פלט גדולה מאוד באופן יחסי. עד שנת 2019, יחידות עיבוד גרפי (GPUs), לעיתים קרובות עם שיפורים ספציפיים ל-AI, החליפו את המעבדים כשיטה הדומיננטית לאימון AI ענן מסחרי בקנה מידה גדול. OpenAI העריכה את חישוב החומרה המשמש בפרויקטים הגדולים ביותר של למידה עמוקה מ-AlexNet (2012) ועד AlphaZero (2017), ומצאה עלייה של פי 300,000 בכמות החישוב הנדרשת, עם קו מגמה של זמן הכפל של 3.4 חודשים.
מושא פנימי
מושא פנימי הוא מונח בתורת התחביר המציין תיאור אופן שמובע באמצעות שם פעולה הגזור מפועל המשפט.
בעברית
המושא הפנימי עצמו דומה למושא ישיר, כיוון שבשני המקרים מגיע המושא אחרי הפועל ללא שימוש במילת יחס. חרף כך, בשונה מהמושא הישיר, במושא הפנימי לא מצוין מקבל הפעולה, אלא שם הפעולה השאול מהפועל.
המושא הפנימי משמש לשני צרכים. הראשון הוא לשם הדגשת הפועל, למשל בפסוק. השני הוא המרת תואר הפועל בשם תואר, המצריך לפניו שם עצם, למשל בפסוק, שבא במקום "כי אהב אותו כנפשו". לשני המשפטים יש משמעות מילולית זהה.
גרייסי אלן
גרייס את'ל ססיל רוזלי אלן (באנגלית: Grace Ethel Cecile Rosalie Allen; 26 ביולי 1895 – 27 באוגוסט 1964) הייתה שחקנית וודוויל וקומיקאית אמריקאית שהפכה לכוכבת בינלאומית כחלק מצמד הקומדיה ברנס ואלן, יחד עם בעלה ג'ורג' ברנס. השניים הופיעו ברדיו, טלוויזיה וסרטים. עבור תרומותיה לעולם הבידור, אלן כובדה בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. היא וברנס צורפו להיכל התהילה לטלוויזיה ב-1988.
ביוגרפיה
אלן נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, לג'ורג' אלן ומרגרט תרזה ("מולי") אלן, שהיו שניהם ממוצא אירי קתולי. היא הופיעה לראשונה על הבמה בגיל שלוש, ותפקיד הרדיו הראשון שלה ניתן לה על ידי אדי קנטור. היא למדה בבית ספר קתולי, וכבר בגיל צעיר למדה לרקוד.
בגיל חטיבת ביניים, היא החלה להופיע בריקודי עם אירים יחד עם שלוש אחיותיה, בשם "The Four Colleens" ("קולין" הוא מונח אירי לנערה או אישה צעירה). בשנת 1909, אלן הצטרפה לאחותה בסי כמופיעת וודוויל. במהלך הופעה בשנת 1922, אלן פגשה את ג'ורג' ברנס והשניים פיתחו יחדיו מופע קומדיה. הם התחתנו ב-7 בינואר 1926, בקליבלנד, אוהיו.
אלן נולדה עם הטרוכרומיה מלאה, עין אחת כחולה ועין אחת ירוקה.
המופע כצמד
ברנס נטה לייחס את כל ההצלחה המוקדמת שלהם לאלן. הוא סיכם את אופן הפעולה שלהם במופע בציטוט הקלאסי: "כל מה שהייתי צריך לעשות זה לומר, 'גרייסי, מה שלום אחיך?', והיא דיברה במשך 38 שנים. ולפעמים אפילו לא הייתי צריך לזכור להגיד 'גרייסי, מה שלום אחיך?'"
רדיו
בתחילת שנות ה-1930, כמו כוכבים רבים של התקופה, ברנס ואלן פנו להופעות ברדיו. המופע הראשון שלהם במדיה זו הייתה גרסה למופע הבמה המקורי שלהם, שהיה מבוסס על קומדיה "פלרטטנית". ברנס סבר ששניהם כבר בוגרים מדי לחומר מסוג זה, ושינה את הפורמט של המופע בסתיו של 1941 לקומדיית מצבים, שהיה לסמל ההיכר של הצמד: זוג נשוי ששניהם בעסקי הבידור, המתמודד עם בעיות רגילות שהופכות לקשות בשל "חוסר הלוגיקה" של גרייסי, לעיתים קרובות בעזרת שכניהם הארי ובלאנש מורטון.
תרגילי פרסום
ברנס ואלן היו מריצים קטעים ארוכי-טווח כתרגילי פרסום. במהלך 33–1932, הם הצליחו להעביר תרגיל מן המוצלחים ביותר בהיסטוריה של עסקי השעשועים: חיפוש אחר אחיה הנעדר-לכאורה של אלן אשר ארך שנה שלמה. הם היו מופיעים בהופעות קמע לא מתוכננות במגוון תוכניות אחרות, ושואלים אם מישהו שם ראה את אחיה של גרייסי. אחיה בחיים האמיתיים של אלן היה ככל הנראה האדם היחיד שלא חשב שהתרגיל מצחיק, ובסופו של דבר הוא ביקש מהם להפסיק.
טלוויזיה
בסתיו 1949, ברנס ואלן עברו מ-NBC ל-CBS, בעידודו של חברם, ג'ק בני. ויליאם ס. פיילי, נשיא CBS, הבטיח לטאלנטים שלו שהוא מאמין שהכישרון שלהם הוא מה שעושה את הרשת, וזה לא היה המקרה ב-NBC. שם, בנוסף לתוכנית הרדיו, המופע שלהם עובד לטלוויזיה, באותו הפורמט, עם אותם השכנים. הם סיימו כל פרק בדיאלוג קצר בסגנון הוודוויל הקלאסי שלהם.
אלן פרשה מעסקי הבידור בשנת 1958, וברנס ניסה להמשיך בלעדיה. שם המופע שונה ל-The George Burns Show, עם אותם השחקנים חוץ מאלן, אך התרחש בעיקר במשרדו של ברנס במקום בביתם. אך התוכנית לא שרדה את היעדרה של אלן, ובוטלה כעבור כשנה.
סרטים
בתחילת שנות ה-1930, חלק ממופעי הוודוויל של ברנס ואלן צולמו בפילם כסרטים קצרים. הם גם עשו שני סרטים עם וו. סי. פילדס — International House (1933), Six of a Kind (1934). בשנת 1937, ברנס ואלן כיכבו יחד עם פרד אסטר בסרט A Damsel in Distress, מחזמר עם פסקול מקורי מאת ג'ורג' גרשווין. היה זה סרטו הראשון של אסטר ב-RKO ללא שותפתו לריקוד, ג'ינג'ר רוג'רס.
ג'ואן פונטיין שכיכבה מולו לא היה רקדנית, והוא היסס לרקוד על המסך לבד. הוא גם הרגיש שהתסריט צריך יותר תוכן קומי. אז הוא הזמין את ברנס ואלן, שלהם רקע גם בריקוד, לאודישן.
ברנס זכר מופע שאהב, ויצר קשר עם המופיעים, וכך הוא ואלן למדו את "ריקוד המטאטא" המסובך במשך מספר שבועות. אסטר כה הוקסם, שהוא מיד ליהק אותם לסרט וביקש שילמדו אותו את הריקוד. בנוסף לנופך הקומי, הם גם רקדו איתו, ועל פי המבקרים "לא פיגרו אפילו בצעד", גם לא בריקוד "Funhouse Dance" המאתגר. גם הקהל נשבה, משום שרובם כלל לא ידעו שהצמד יודע גם לרקוד.
חיים אישיים
בשנות ה-1930 אימצו אלן וברנס שני ילדים לאחר שלא הצליחו להרות - סנדרה ג'ין ורונלד ג'ון. הם הסכימו לגדל את הילדים כקתולים, ולאפשר להם לעשות בחירות דתיות משלהם כשיגדלו. רוני במהלך הזמן הצטרף לצוות השחקנים של הוריו בטלוויזיה, ושיחק את בנם, סטודנט לדרמה רציני אשר בז לקומדיה. סנדי, לעומת זאת, הופיעה עמם בתוכנית רק לעיתים רחוקות, בדרך כלל בתפקיד קטן (בדרך כלל בתור מרכזנית, מלצרית, מזכירה, או פקידה). היא לא רצתה להיות בעסקי השעשועים, והפכה למורה.
בתור ילדה, אלן נכוותה קשות באמת זרועה, והיא הייתה מאוד רגישה לגבי הצלקות. לאורך חייה, היא לבשה שרוולים ארוכים או שלושת-רבעי אורך כדי להסתירן.
היו שמועות שאלן פרשה מתוכנית הטלוויזיה כי תוכנן לשדר את העונה השמינית של המופע בצבע, והיא הייתה רגישה לגבי ההטרוכרומיה שלה, שגרמה לשתי עיניה להיות בצבעים שונים (כחול וירוק). אך הסיבה הייתה בעצם בריאותה, וברנס ציין יותר מפעם אחת שהיא נשארה עם התוכנית כל עוד יכלה למרות בריאותה הלוקה, כדי לרצות אותו. בשנים מאוחרות יותר, ברנס הודה כי היה לו רומן קצר מאוד. כשהוא מוכה אשמה, הוא התקשר לג'ק בני וסיפר לו על כך. אלן שמעה את השיחה. ברנס, כהתנצלות, קנה לה קישוט שולחן יקר ערך. לא נאמר עוד דבר בעניין. שנים אחר כך, הוא גילה כי אלן לאחר מכן סיפרה לאחת מחברותיה על כך, וסיימה באמירה, "את יודעת, הלוואי שג'ורג' היה בוגד בי שוב. היה מתאים לי עוד קישוט כזה."
מותה
אלן נלחמה שנים רבות במחלת הלב, ובסופו של דבר נפטרה בעקבות התקף לב, בהוליווד, ב-27 באוגוסט 1964, בגיל 69. שרידיה נטמנו בבית הקברות Forest Lawn Memorial Park, בגלנדייל, קליפורניה.
כשג'ורג' ברנס נפטר כעבור 32 שנים ב-1996, בגיל 100, הוא נקבר לצדה, והכיתוב על המאוזולאום שונה מ- "Grace Allen Burns—Beloved Wife And Mother (1902–1964)" (גרייסי אלן ברנס—רעייה ואם אהובה (1902-1964)) ל-"Gracie Allen (1902–1964) and George Burns (1896–1996)—Together Again" (גרייסי אלן (1902–1964) וג'ורג' ברנס (1896-1996)—שוב ביחד).
פרס גרייסי
פרס גרייסי מוענק על ידי הברית למען נשים בתקשורת, בהכרה בתוכניות של נשים, על נשים ועבור נשים בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט, כולל חדשות, דרמה, קומדיה, פרסומות, שירות ציבורי, תיעוד וספורט. תוכנית הפרסים מעודדת ייצוג מציאותי ורב-גוני של נשים בבידור, חדשות, ותוכניות אחרות. אלן הייתה מועמדת פעמיים להיכנס להלאומי של נשים היכל התהילה, אשר עד כה בחר לא להכניס אותה. היא זכתה להכרה מצדו של ג'יימס ל. ברוקס, אשר קרא לחברת ההפקות שלו "Gracie Films" על שמה.
טרולים: ממשיכים לרקוד!
טרולים: ממשיכים לרקוד! (באנגלית: !Trolls: The Beat Goes On) היא סדרת טלוויזיה לילדים, המשמשת המשך לסרט "טרולים" שהופץ ב-4 בנובמבר 2016 בארצות הברית. הסדרה עלתה לראשונה בנטפליקס ב-19 בינואר 2018, ובישראל ב-1 באוגוסט 2018 בערוץ הילדים. לסדרה יש 8 עונות ו-52 פרקים כפולים באורך 22 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה היא המשך של הסרט "טרולים". לאחר שהטרולים כרתו ברית עם הברגנים למרות ההבדלים הגדולים ביניהם, פופי וחבריה ממשיכים לנסות להסתדר איתם. בנוסף, פופי וחבריה חווים ימים מיוחדים בכפר הטרולים, פותרים בעיות, נהנים ושרים.
פלוישט
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1596 על ידי מיכאי האמיץ כעיר מסחר.
במחצית השנייה של המאה ה-17 בעיר הוקמה קהילה יהודית
במלחמת העולם השנייה
אזור העיר פלוישט בדרום רומניה הוא מקור הנפט היחיד במרכז אירופה. משום כך הייתה לפלוישט חשיבות אסטרטגית עצומה במלחמת העולם השנייה, כי שם היה מקור הנפט היחיד של גרמניה הנאצית, וכל כוחו הצבאי של היטלר היה מותנה בהמשך זרימת הנפט ומוצרי הנפט הרומני לגרמניה.
תשומת הלב הצבאית, משני הצדדים, הופנתה לעבר פלוישט החל מהשנה השנייה למלחמה. בסוף שנת 1940 היטלר העביר כוחות שריון ואוויר גדולים לרומניה, בעלת בריתו, שתפקידם העיקרי היה להגן על פלוישט מפני התקפה אפשרית מצד ברית המועצות, שגבולה עבר אז במרחק 120 מייל בלבד משם.
באוגוסט 1943, כשמפציצים כבדים אמריקניים ארוכי-טווח מסוג ליברייטור יכלו להגיע לטווח תקיפה על פלוישט מבסיסים בצפון אפריקה ואיטליה, בוצעה סדרת הפצצות מרוכזות על תעשיית הנפט של פלוישט, שנמשכה חרף אבדות כבדות למפציצים עד שתשתית הנפט נהרסה, מה שגרם למחסור משתק בדלק ומוצרי נפט אחרים לצבא ובמיוחד לחיל האוויר של גרמניה הנאצית מאז ועד סוף המלחמה.
באוגוסט 1944 נכבש האזור על ידי הצבא האדום, ואספקת הנפט הרומני פסקה, מה שהחריף את המחסור עוד יותר ושיתק את צבא גרמניה כמעט לגמרי.
Shodan
Shodan הוא מנוע חיפוש אינטרנטי, המאפשר מציאת התקנים המחוברים לרשת האינטרנט בעזרת פילטרים שונים. מנוע החיפוש הושק לראשונה בשנת 2009 על ידי ג'ון מטהרלי, ומקור שמו הוא דמות מסדרת System Shock.
היסטוריה
פרויקט Shodan החל כפרויקט צדדי אותו הקים מטהרלי בשנת 2003, בהתבסס על העובדה כי מדי שנה מתעצמת תעשיית האינטרנט של הדברים. עם השנים, פיתח מטהרלי את הפרויקט ובשנת 2009 השיק אותו לציבור הרחב. המידע שמציג Shodan מגוון ויכול להכיל מידע על תוכנות השרת של המכשיר, באילו אפשרויות השרת תומך, הודעות לחיצת יד משולשת וכל דבר שזמין ללקוח לפני תחילת התקשורת עם השרת. Shodan אוספת נתונים בעיקר על הפורטים 80,8080 (HTTP), פורט 8443,443 (HTTPS), פורט 20, 21 (FTP), פורט 22 (SSH), פורט 23 (telnet), פורט 25 (SMTP), פורט 161 (SNMP), פורט 143, 193 (IMAP), פורט 5060 (SIP) ופורט 554 (RTSP). מדי חודש אוסף מנוע החיפוש מידע על כ-500 מיליון מכשירים ושירותים המחוברים לרשת האינטרנט, החל ממדפסות ומצלמות רשת, מערכות שליטה של רמזורי תנועה, מערכות שליטה של בתים חכמים, שואבי אבק רובוטיים, מערכות שליטה בתחנות דלק ואפילו מערכות שליטה בפארקי מים ומערכות שליטה של מקררי יין.
שימושים עיקריים
המשתמשים העיקריים במנוע החיפוש Shodan הם אנשי מקצוע בתחום הסייבר, חוקרי אבטחה ורשויות אכיפת החוק שמשתמשים ביכולת האיתור של מנוע החיפוש, על מנת למצוא פגיעות במכשירים שונים. הגרסה החינמית של Shodan, למשתמשים לא רשומים, מאפשרת הצגה של עד 10 תוצאות חיפוש ואילו הגרסה לנרשמים מאפשרת הצגה של עד כ-50 תוצאות חיפוש. משתמשים אשר ירצו לקבל מספר גדול יותר של תוצאות, יצטרכו לספק פרטים אישיים ולנמק את הסיבה לכך לצד העברת תשלום, זאת בשל העובדה ששימוש במנוע החיפוש יכול לפגוע ברשתות ומכשירי תקשורת רבים, בהם לא הוגדרה אבטחה מספקת דיו. בשנת 2017 הודיעה Shodan על פיתוח פרויקט בשם Malware Hunter אשר מטרתו תהיה לזהות מחשבים אשר מפעילים בוטנט ולסמנם, זאת במטרה לסייע למנהלי אבטחת המידע שיוכלו לחסום את אותם מחשבים ולמנוע מתקפות DDoS על המכשירים והשירותים שלהם.
מנועי חיפוש דומים ל-Shodan הם Censys ,Thingful ו-ISCfind.
דרום-מזרח אירופה
דרום-מזרח אירופה (באנגלית: Southeast Europe; בראשי תיבות: SEE) הוא אזור גאוגרפי באירופה, המורכב בעיקר מהבלקן. מדינות ושטחים ריבוניים הכלולים באזור הם אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, קוסובו, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה וטורקיה. לפעמים נכללות גם מולדובה ואוקראינה בדרום-מזרח אירופה, אך לרוב הן נכללות במזרח אירופה וכן סלובניה, שלעיתים נכללת במרכז אירופה.
העיר הגדולה ביותר באזור היא איסטנבול, ואחריה בוקרשט, סופיה, בלגרד ואתונה.
יש הגדרות חופפות וסותרות של האזור, בשל שיקולים פוליטיים, כלכליים, היסטוריים, תרבותיים וגאוגרפיים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, התגוררו בדרום-מזרח אירופה מעל מיליון יהודים.
הגדרה
השימוש הידוע הראשון במונח "דרום-מזרח אירופה" היה על ידי החוקר האוסטרי יוהאן גיאורג פון האן (1811–1869) כמונח רחב יותר מהבלקן המסורתי, מושג המבוסס על גבולות חצי האי הבלקן. המדינות בהן תוארו ככולם באזור הבלקן הן אלבניה, קוסובו, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית.
מדינות המתוארות גאוגרפית, לפחות חלקית, באזור, הן :
ספר העובדות העולמי
על פי ספר זה, יוון נמצאת בדרום אירופה, סלובניה במרכז אירופה ומולדובה במזרח אירופה.
שיתופי פעולה והסכמים
הסכם היציבות בדרום-מזרח אירופה (SPSEE) כלל את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, קוסובו, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה וסרביה כשותפות חברות. תהליך שיתוף הפעולה בדרום-מזרח אירופה (SEECP) כולל את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, קוסובו, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה, סלובניה וטורקיה כשותפות חברות. היוזמה השיתופית בדרום-מזרח אירופה (SECI) כוללת את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה, סלובניה וטורקיה כשותפות חברות.
התוכנית לשיתוף פעולה בין-לאומי של דרום-מזרח אירופה, הממומנת על ידי האיחוד האירופי, כוללת את אלבניה, אוסטריה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, הונגריה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, מולדובה, רומניה, סרביה, סלובקיה, סלובניה וחלקים מאיטליה ומאוקראינה כחלק מאזור התוכנית.
מחקרים של הבנק העולמי מתייחסים לאלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מולדובה, מקדוניה הצפונית, רומניה וסרביה כשמונה המדינות בדרום-מזרח אירופה (SEE8). פרסום משנת 2006 של ארגון הבריאות העולמי (WHO) ובנק הפיתוח של מועצת אירופה (CEB) מונה את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית, מולדובה, רומניה וסרביה ומונטנגרו כמדינות דרום-מזרח אירופה.
המשרד האזורי של נציבות האו"ם לפליטים בדרום-מזרח אירופה מפרט כיום את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית ומונטנגרו כחלק מדרום-מזרח אירופה.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791)
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית, הייתה מלחמה שהתנהלה בין השנים 1788–1791 בין המונרכיה ההבסבורגית (אוסטריה) לבין האימפריה העות'מאנית, בד בבד עם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
מטרות המלחמה
המלחמה החלה בעקבות הסכסוך הרוסי-טורקי. האימפריה הרוסית, בראשותה של יקטרינה הגדולה, כבר נלחמה במלחמות קודמות נגד העות'מאנים, ובאוגוסט 1787, לאחר פרובוקציות רוסיות רבות, הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על הרוסים. הקיסר האוסטרי יוזף השני כרת ברית עם הרוסים בשנת 1781, אשר הדגישה את "המחויבות לסייע לרוסים במלוא העוצמה....", ובעקבות כך וינה הרגישה שהיא חייבת לפעול במהירות כדי לא לעצבן את הקיסרית. מה גם שהקיסר יוזף רצה לוודא שאוסטריה לא תצא בידיים ריקות שוב, כמו במהלך סיפוח חצי האי קרים לאימפריה הרוסית.
למעשה, האיום הרציני שעמד מול האימפריה ההבסבורגית היה בבלגיה, וכן עמד בפניה הסכסוך רב השנים עם פרוסיה. והוכדלינגר חיווה את דעתו כי "המלחמה לא הייתה יכולה להגיע בזמן יותר גרוע".
אולם, הטורקים עשו טעות בכך שפתחו במלחמה, ובכך הקשתה על צרפת להמשיך את תפקידה המסורתי כמגן הסולטאן נגד חוצפה רוסית.
המלחמה
האוסטרים נכנסה למלחמה בפברואר 1788, אולם הם כבר איבדו את הסיכוי הטוב ביותר שהיה להם לניצחון קל. ההכנות האיטיות של רוסיה גרמו לריכוז עות'מאני בבלגרד. האוסטרים הסתמכו על תמיכה רוסית במולדובה, אולם הוא החל רק בסוף שנת 1788, ויוזף השני היסס להילחם נגד העות'מאנים. ביולי, העות'מאנים חצו את הדנובה ופרצו לבאנאט האוסטרי. מחסור בציוד פגע בשני הצדדים, בעוד שהמחלות עשו שמות בקרב החיילים האוסטריים. כ-50,000 פליטים סרבים נמלטו על פני הדנובה, וגרמו לבעיות לוגיסטיות קשות עבור האוסטרים. באמצע אוגוסט, יוזף השני שיגר 20,400 חיילים לתוך הבאנאט, ובנוסף הוקם שם קורפוס מתנדבים סרבי בן 5,000 חיילים, שהורכב מפליטים שנמלטו מסרביה, והיה מוכן להילחם על שחרורה של סרביה, ואיחודה תחת שלטון בית הבסבורג.
מאוחר יותר, האיר המזל את פניו לאוסטרים; הטורקים גורשו מן הבאנאט ומבוסניה, בלגרד נפלה לאחר מצור בן שלושה שבועות על ידי הפילדמרשל הזקן פון לאודון, והוקמה סרביה ההבסבורגית. בנוסף, הצבא האוסטרי השתתף בקרבות פוקשאן ורימניק תחת הפיקוד הכולל של סובורוב, ויוזיאס, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד כבש את בוקרשט.
מחלות
המחלות בחזית מילאו תפקיד מרכזי, ואלפי חיילים אוסטרים מתו כתוצאה מהן. גם הקיסר יוזף השני נדבק במחלה בעת שהותו בחזית וב-20 בפברואר 1790 הוא מת בווינה כתוצאה ממחלתו.
תוצאות המלחמה
לאופולד השני יורשו של יוזף, היה מחויב לסיים את המלחמה בשל האיום של פרוסיה להתערב לטובת העות'מאנים. בגמר המשא ומתן נחתם הסכם סיסטובה ב-4 באוגוסט 1791, אולם הרווחים של אוסטריה היו זעומים: אוסטריה החזירה את כל הטריטוריות שכבשה, למעט העיירה הקטנה אורסובה, ורצועת קרקע בסמוך לגבול הבוסני-קרואטי.
בשנת 1791 עזב גריגורי פוטיומקין את החזית והפיקוד העליון הרוסי עבר לניקולאי רפנין. ניקולאי עבר את הדנובה והחל בהתקדמות מהירה דרומה. ב-28 ביוני הוא ניצח את העות'מאנים בקרב מצ'ין, ובעקבות כך העות'מאנים החלו בשיחות שלום, אולם הם ניהלו אותן בקשיחות יתרה. הפסד צורב נוסף בים, בקרב כף קאליאקרה גרם לשינוי הטקטיקה שלהם ולהאצה בשיחות. הסכם השלום עם האימפריה הרוסית שנחתם בעיר יאש ב-9 בינואר 1792 קבע כי העות'מאנים יסיגו את כוחותיהם מחצי האי קרים ומאזור אוצ'קוב. נהר הדניסטר יהפוך לגבול בין המדינות באירופה והגבולות האסיאתיים באזור צפון הקווקז יוותרו כשהיו.
סרביה שהייתה תחת השלטון העות'מאני לפני המלחמה, חזרה לשלטון הטורקי בעקבות ההסכמים. בעקבות כך איבדו הסרבים את אמונתם כי אוסטריה תוכל להושיע אותם מידי הטורקים, והחלו להשליך את יהבם על הרוסים.
העורף באוסטריה
למלחמה היו השפעות שליליות מאוד על הכלכלה באוסטריה, הם קטעו את ההתקדמות ביצירת חברה אזרחית מודרנית, והעלו את חובות הקיסרות ל-400 מיליון דולר.
יחסי סין–קרואטיה
יחסי סין–קרואטיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין סין לקרואטיה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 במאי 1992. נשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' ערך ביקור ממלכתי בסין ב-16 במאי 2002, ואילו נשיא סין חו ג'ינטאו ערך ביקור ממלכתי בקרואטיה ב-19 ביוני 2009.
יחסים כלכליים
הרפובליקה העממית של סין יחד עם יפן היא השותפה החשובה ביותר של קרואטיה במזרח אסיה. היקף הסחר בין שתי המדינות בשנת 2013 היה 1.495 מיליארד דולר, כאשר הייצוא הקרואטי היה בסך 105 מיליון דולר, ואילו הייצוא הסיני היה בסך 1.390 מיליארד דולר.
תרבות וחינוך
שיתוף הפעולה החינוכי והתרבותי בין שתי המדינות נשמר במסגרת ההסכם לשיתוף פעולה תרבותי שנחתם במרץ 1993.
אוניברסיטת זאגרב מציעה מגמות לימודי סינולוגיה מאז אוקטובר 2004, ואילו האוניברסיטה ללימודי חוץ בבייג'ינג מציעה מגמה לקרואטית.
מכון קונפוציוס בזאגרב נפתח במאי 2012.
במאי 2013 חתמו סין וקרואטיה על "תוכנית לשיתוף פעולה בחינוך לתקופת 2013–2016", והעניקו מלגות שנתיות לסטודנטים סינים וקרואטים.
ארתור המינג
ארתור המינג (באנגלית: Arthur Heming; 17 בינואר 1870 – 30 באוקטובר 1940) היה צייר וסופר קנדי, הידוע בכינוי "ההיסטוריון של הצפון" בזכות ציוריו, מאמריו וספריו על צפון קנדה.
קריירה כאמן
יליד פריז, אונטריו, וגדל בהמילטון, למד בעיר ניו יורק ובמושבת האמנים אולד ליים אצל פרנק דומונד, ובלונדון אצל הצייר הוולשי פרנק ברנגוין.
המינג אובחן כעיוור צבעים וכתוצאה מכך עבד בעיקר בשחור לבן כמעט כל חייו, בתוספת צהוב. עם זאת, לקראת סוף הקריירה שלו, החל לצייר במגוון צבעים מלא.
הוא היה חבר באקדמיה המלכותית לקנדה לאמנויות.
רומנים
הרומנים הפופולריים ביותר שלו היו רק שלושה במספר, אך הם זכו להצלחה רבה בצורה סדרה ומאוחר יותר התפרסמו כספרים של מוציאים לאור חשובים. הרומנים שלו לא היו "ככותב כורסה", מכיוון שהמינג טייל רבות בצפון קנדה.
היסטוריה משפחתית
משפחת המינג היגרה מבוגנור אנגליה במחצית הראשונה של המאה ה -19. אדוארד פרנסיס המינג עזב את בוגנור והתיישב ממש מחוץ לגולף, אונטריו, בשנת 1832. הוא כינה את החווה 'Bognor Lodge' והיא נמצאת שם עדיין בבעלות צאצאי משפחת המינג. המחצית הצפונית של החווה הופקעה והוצפה כדי להפוך את אגם גולף.
אוברוץ'
אוברוץ' (באוקראינית: Овруч, ביידיש: אוורוטש, אווריטש) היא עיר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה. העיר מפורסמת בעיקר בזכות כנסיית וסילייבסקי המצויה בתחומה.
היסטוריה
העיר נזכרת לראשונה בכרוניקה הרוסית הראשונה בשנת 977.
העיר נכבשה בפלישה המונגולית והייתה חלק מאורדת הזהב. במחצית השנייה של המאה ה-14 השליטה על העיר עברה לידי הדוכסות הגדולה של ליטא. החל מ-1569 העיר חלק מפולין, אחרי חלוקת פולין ב-1793 עברה לידי האימפריה הרוסית.
כנסיית וסילייבסקי
כנסיית וסילייבסקי נמצאת בתוך מנזר סנט וסילייבסקי בעיר והיא מוגדרת כאתר מורשת לאומי באוקראינה. הכנסייה נבנתה בשנת 1190 על ידי רוריק רוסטיסלביץ' נסיך קייב, מה שהופך אותה לאחד המבנים המשמעותיים היחידים ברוס של קייב ששרדו את הפלישה המונגולית. הכנסייה נבנתה בסגנון ביזנטי בעל חמש כיפות ונהרסה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה. בשנת 1911 נשלמו עבודות שחזור ובנייה מחדש של הכנסייה שהחלו בשנת 1906. הצאר ניקולאי השני נוכח בטקס חנוכת הבית של הכנסייה. בתקופה הסובייטית הוחרם המבנה והחל משנת 1934 שימש כמחסן.
החל משנת 1963 נערכו בכנסייה עבודות שיקום ושימור וכעת היא חזרה לשמש כמקום פולחן ונחשבת אתר תיירות מרכזי באזור ז'יטומיר.
יהודי אוברוץ'
אוברוץ׳ נחשבה למרכז חשוב של התנועה החסידית והייתה באזור ההשפעה של שושלת טשרנוביל. באמצע המאה ה-19 מנתה הקהילה 1,773 יהודים, ובסוף המאה אף הכפילה את עצמה כך שהיהודים והיוו כ-46.5 אחוזים מכלל תושבי העיר.
בין הרבנים שכיהנו ברבנות העיר היו הרב אברהם דב מאבריטש ורבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש, ששימש גם כאדמו״ר מטשרנוביל, כמו כן התגוררו בה רבנים נוספים ממשפחת שניאורסון.
בסוף 1918 פרעה כנופיית אוקראינים ביהודי העיר במשך שלושה ימים ובמהלך פרעות אלו 80 יהודים נרצחו.
במלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבש האזור בידי הגרמנים בקיץ 1941, רצחו הנאצים את רוב יהודי הקהילה, ומרבית העיירה נהרסה במלחמות עם הפרטיזנים שהתבצרו בה.
לאחר התפרקות ברית המועצות נתרם מבנה לקהילה היהודית המתחדשת ובית כנסת הוקם בו. באותה תקופה, מרבית התושבים היהודים עלו לישראל.
בשנת 1998 נחנכה אנדרטה לנספים היהודים בשואה.
לפי נתוני הארגונים היהודיים, בתחילת שנות ה-2000 האוכלוסייה היהודית מנתה כ-60 נפש. והיהודים שבה נעזרו בקהילת חב"ד בז'יטומיר
נכון לשנת 2014 עדיין חיים בעיירה פחות ממאה יהודים, רובם קשישים שאין להם קרובי משפחה בישראל. ארגון הג'וינט מסייע בחלוקת מזון ליהודים אלו.
בעיר קיימים שלושה בתי עלמין. שניים מהם ישנים וכמעט ללא מצבות והשלישי מטופל על ידי העירייה, ועדיין משמש לקבורה גם של תושבים שאינם יהודים.
בספרות
אברהם רכלבסקי, אביו של הסופר חיים באר, נולד באוברוץ', ובשנות ה-30 של המאה ה-20 עלה ממנה לארץ ישראל בעקבות שני אחיו. ברומן "צל ידו", שיצא לאור בשנת 2021, מהווים יוצאי אוברוץ', המספרים את זכרונותיהם מעירם, מסגרת לרומן.
אתלדרד בנט
אתלדרד בנט (באנגלית: Etheldred Benett; 1776–1845) הייתה גאולוגית אנגליה, שמוזכרת לעיתים קרובות כ"אשה הגאולוגית הראשונה", לאחר שהקדישה את חייה לאיסוף וללימוד מאובנים שגילתה בדרום-מערב אנגליה. היא עבדה בצמוד לגאולוגים רבים ואוסף המאובנים שלה, שנחשב לאחד הגדולים באותה תקופה, מילא חלק חשוב בהתפתחות הגאולוגיה
חייה
אתלדרד בנט נולדה ב-22 ביולי 1776, למשפחה עשירה. בתם הבכורה של תומאס בנט (1729–1797) מווילטשייר וקתרין נאה דארל (נפטרה 1790); אחיה, ג'ון (1773–1852), היה חבר הפרלמנט וייצג את וילטשייר ומאוחר יותר של דרום וילטשייר משנת 1819 עד 1852.
משנת היא התגוררה בכפר נורטון בוואנט, בוילטשייר. מעט מאוד ידוע על חייה מעבר לתרומותיה לגאולוגיה. לפחות משנת 1809 ועד מותה, היא התמסרה לאיסוף וללימוד המאובנים של מחוז הולדתה. בנט הייתה בקיאה בסטרטיגרפיה, אשר סייעה לה בחיפושיה, ועושרה איפשר לה לשכור אנשים לעבודה, ולרכוש ממצאים מאובנים.
בנט לא הייתה נשואה והייתה עצמאית מבחינה כלכלית, וכך הצליחה להקדיש חלק ניכר מחייה לתחום הגאולוגי המתפתח באמצעות איסוף ומחקר של מאובנים.
אוסף המאובנים
המומחיות של בנט הייתה בקרטיקון העליון, בוילטשייר. האוסף שלה היה אחד הגדולים והמגוונים בתקופתו והיו לה מבקרים רבים בביתה. כמה מאובנים באוסף שלה היו הראשונים שהוצגו ותוארו, וחלקם היו נדירים ביותר או נשמרו בצורה יוצאת דופן. בנט הייתה בקשר עם מחברים רבים שחקרו ופרסמו עבודות על מאובנים. ארבעים ואחת מדגימותיה נכללו באוסף של סוורבי.
לאחר שצפה בחלק מהאוסף שלה, ובהנחה שמדובר בגאולוג, העניק לה הצאר ניקולאי הראשון דוקטורט למשפט אזרחי מאוניברסיטת סנט פטרסברג בתקופה שנשים לא הוכנסו למוסדות להשכלה גבוהה. בתגובה לדוקטורט הכבוד שלה, בנט ציינה כי "למדענים ככלל יש הערכה מאוד נמוכה ליכולות של הנשים במדע." מרבית אוסף המאובנים שלה שוכן כעת באקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה לאחר שנרכשה על ידי תומאס בלרבי וילסון. כמה פריטים נמצאים במוזיאונים בריטים, ובמיוחד במוזיאון לידס, ואולי בסנט פטרסבורג. אוספים אלה כוללים דגימות מסוגים רבים וכמה מהמאובנים הראשונים שנמצאו עם הרקמות הרכות שנשמרו.
כל האוסף נחשב אבוד בראשית המאה העשרים, מכיוון שלא ניתן היה למצוא דגימות ספציפיות. עם זאת, התעניינותה של האקדמיה בפילדפיה באוספי המאובנים המוקדמים של האנגלים ובמיוחד באוסף של בנט, הובילה שוב להכרה רשמית בה. מה שהוביל בסופו של דבר לדיון בשני פרסומיה, לבירור הטקסונומיה ולצילום קטעים חשובים רבים מאוסף שלה.
בנט התעניינה גם בקונכולוגיה ובילתה זמן באיסוף ופירוט צדפות וקונכיות, שרבים מהם היו ממצאים חדשים. במכתב לגדעון מנטל בשנת 1817 היא טענה כי איסוף המאובנים שלה לא הותיר לה זמן להסתכל במאובניו.
תרומה לגאולוגיה ופלאונטולוגיה
תרומתה של בנט להיסטוריה המוקדמת של הגאולוגיה בוילטשייר היא משמעותית מכיוון שהתכתבה בהרחבה עם עמיתים גאולוגים כמו ג'ורג' גרינאו (הנשיא הראשון של החברה הגאולוגית), גדעון מנטל, ויליאם בקלנד ואחרים. היא שיתפה ברצון רעיונות ופריטים מאוסף המאובנים שלה למטרות ראויות בעיניה כמו מוזיאונים, ושלחה גם לסנט פטרסבורג. באמצעות החלפת מאובנים רבים עם גדעון מנטל, הושגה הבנה מעמיקה של סלעי הקרטיקון של דרום אנגליה.
עבודתה זכתה להכרה והערכה על ידי אנשים בולטים באותה תקופה. מנטל תיאר אותה כ"אשה בעלת כישרון גדול ויכולות מחקר מצוינות". מיפוי סטרטיגרפי שהכינה פורסם על ידי חוקר הטבע ג'יימס סוורבי ללא ידיעתה. מאוחר יותר היא סתרה כמה ממסקנותיו על סמך המשך מחקריה.
בשנת 1825 הופקד ציורה של המטאוריט שנפל על לימריק, (בספטמבר 1813) בארכיון של החברה הגאולוגית בלונדון והוצג באוניברסיטת אוקספורד. משקל המטאוריט היה כ-9 ק"ג.
בגלל גודל האוסף שלה, היא כתבה ופרסמה באופן פרטי מונוגרפיה בשנת 1831, המכילה רבים מרישומיה ושרטוטי הקונכיות, והספוגים שלה. מאזור ורמינסטר בוילטשייר. עבודה זו ביססה אותה כחוקרת חשובה וחלוצה.
אחרית חייה
היא חלתה בעשרים השנים האחרונות לחייה, ובילתה פחות זמן באיסוף דגימות ובמקום זאת הזמינה ממצאים מאספנים מקומיים. אתלדרד בנט נפטרה בביתה, ב-11 בינואר 1845, בגיל 69, שנתיים לפני פטירתה של אספנית המאובנים מרי אנינג.
אוסף המאובנים שלה נמכר בהמשך לרופא תומאס וילסון מניוארק, דלאוור, שתרם את האוסף לאקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה.
ג'ון בראנר
ג'ון קיליאן יוסטון בראנר (באנגלית: John Kilian Houston Brunner; 24 בספטמבר 1934 - 25 באוגוסט 1995) היה סופר בריטי שנודע בעיקר בספרי המדע בדיוני שלו. ספרו לעמוד על זנזיבר משנת 1968 על עולם מאוכלס יתר על המידה זכה בפרס הוגו לשנת 1969 עבור רומן המדע הבדיוני הטוב ביותר, ובפרס ה-BSFA (אגודת סופרי המדע הבדיוני הבריטית) באותה שנה. ספר אחר שלו, The Jagged Orbit, זכה בפרס BSFA לשנת 1970.
בנוסף למדע בדיוני, כתב בראנר שירה ופרסם מאמרים רבים במגוון מגזינים. בראנר היה חבר פעיל בארגון "קמפיין לפירוק נשק גרעיני". הוא היה גם בלשן ומתרגם והיה אורח הכבוד של הכנס האירופאי הראשון למדע בדיוני "יורוקון" בטריאסט בשנת 1972.
חייו
בראנר נולד בשנת 1934 בפרסטון קרומרש באוקספורדשייר. הוא למד במכללת צ'לטנהם, וכתב את הרומן הראשון שלו, "סערה גלקטית" (Galactic Storm) בגיל 17. הרומן התפרסם תחת שם העט גיל האנט. בראנר שירת כקצין בחיל האוויר המלכותי מ-1953 עד 1955.
בראנר עבר לכתיבה במשרה מלאה ב-1958, כמה שנים לאחר שירותו הצבאי, בשנה זו גם נישא למרג'ורי רוזמונד סאואר.
לבראנר הייתה מערכת יחסים לא נוחה עם סופרי מדע בדיוני מהגל החדש הבריטיים, שלעיתים קרובות ראו בו אמריקני מדי בהגדרותיו ובנושאיו. בתחילת שנות ה-80 הוא ניסה לכוון את כתיבתו ל"מיין סטרים" אך ללא הצלחה. בראנר האשים את המו"לים בקנוניה נגדו, ונודע ביניהם בקושי להתמודד איתו.
בריאותו של בראנר התרופפה בשנות ה-80 והחריפה עם מות אשתו בשנת 1986. הוא התחתן מחדש עם לי יאן טאן ב-1991, ונפטר מהתקף לב בכנס מדע בדיוני בגלאזגו ב-25 באוגוסט 1995.
עבודתו
הרומן שלו משנת 1968 "לעמוד על זנזיבר" מושפע מכתביו של מרשל מקלוהן, דמות תרבותית חשובה של התקופה, וזכה בהכרה רבה.
יוחנן כריסוסטומוס
יוחנן (יואנס) כריסוסטומוס (Ἰωάννης ὁ Χρυσόστομος, מילולית: "פה הזהב"; 347–407) היה אחד הבישופים, המטיפים וההוגים הנוצריים הבולטים במאה הרביעית והחמישית בסוריה ובקונסטנטינופול. הוא ידוע במיוחד בזכות רהיטות דיבורו בציבור ובזכות גינויו לשימוש לרעה שעשתה הכנסייה בכוחה באימפריה הרומית באותה עת. כריסוסטומוס ידוע גם כמחבר דרשות חריפות במיוחד נגד היהדות, במאמץ לחדד את הבידול הטרי בין שתי הדתות.
ג'ון בראנר
עבודתו
הספר "The Jagged Orbit" (המסלול המשונן - 1969) מתאר את ארצות הברית הנשלטת על ידי אלימות בין-גזעית והתפשטות הנשק. הספר מכיל 100 פרקים שאורכם משתנה מהברה אחת למספר עמודים.
יוחנן כריסוסטומוס
כריסוסטומוס זכה לשם זה, שפירושו "בעל פה הזהב" אחרי מותו. הוא נחשב לאחד משלושת ההיררכים הקדושים של הכנסייה והוכר כקדוש גם על–ידי הכנסייה הקתולית. שרידיו נגנבו מקונסטנטינופול במהלך מסע צלב בשנת 1204 והובאו לרומא, אך הושבו בצו האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2004.
ג'ון בראנר
עבודתו
הספר "Sheep Look Up" משנת 1972 מתאר קטסטרופה אקולוגית באמריקה.
יוחנן כריסוסטומוס
חייו
כריסוסטומוס נולד באנטיוכיה. אביו היה קצין צבא בכיר שמת זמן קצר אחרי לידתו וכריסוסטומוס גודל על–ידי אמו הנוצרייה. כבר כנער רצה כריסוסטומוס להפוך לנזיר אולם אמו שכנעה אותו שהיא זקוקה לעזרתו ורק אחרי מותה הקדיש עצמו לכנסייה. הוא נטבל בשנת 370 ומונה ל"קורא", אחת המשרות הנמוכות בכנסייה. הוא למד אצל המורה הפגני ליבניוס, ולאחר מכן המשיך ללמוד תאולוגיה נוצרית אצל דיודורוס מטרסוס, כריסוסטומוס הפך לנזיר, כשהוא מיישם ביחס לעצמו אסקטיות קיצונית. צעד זה לא היה די בו בעיניו והוא הפך בשנת 375 בערך לנזיר מתבודד ונותר כזה עד שבריאותו הרופפת כפתה עליו לשוב לאנטיוכיה.
ג'ון בראנר
עבודתו
בספרו "The Shockwave Rider" משנת 1975 טבע בראנר את המונח "תולעת מחשב" כדי לתאר תוכנה אשר משחזרת את עצמה ברשת מחשבים, וחזה את הופעתם של וירוסי מחשב.
יוחנן כריסוסטומוס
חייו
באנטיוכיה הוסמך כריסוסטומוס כדיאקון בשנת 381 ואחר כך, בין השאר בעקבות ספר "נגד היהודים" (יהודים-נוצרים) שכתב, זכה במינוי כפרסביטר בשנת 386. בשנים אלו זכה כריסוסטומוס לפופולריות רבה בזכות יכולת הדרשה שלו, ובמיוחד בזכות ניתוחיו המעמיקים לפסוקים בתנ"ך ודיוניו בענייני מוסר. באותה תקופה כתב גם שורה של דרשות (הומיליות) על ספרי התנ"ך השונים, שבהן התבטאה דאגתו לחייהם הפיזיים והרוחניים של העניים, ואיבתו לניצול לרעה של עושר ורכוש פרטי. לפי סוקרטס סכולסטיקוס היה כריסוסטומוס חמור ורציני במזגו, והיו שאמרו כי נטה יותר לרתחנות מאשר לצניעות. חירות הדיבור שנטל ביחס לאחרים, ובמיוחד לנוהגם המוסרי של העשירים, קנה לו לא מעט אויבים. כריסוסטומוס עזב את חיי הנזיר כי חשב שתפקיד כהן דת חשוב יותר מאשר תפקיד נזיר. נזיר פונה אל תוך עצמו בעוד כוהן דת מדריך את הקהילה, דואג לאנשים זרים לו, משגיח גם על נשים וקורא אותן לסדר במידה והתנהגותן לא ראויה. בורר ופוסק במחלוקות בין חברות וחברי הקהילה. מחלק את לחם הקודש ומונע אותו ממי שאינו ראוי לו.
ג'ון בראנר
עבודתו
בהמשך כתב בראנר עוד ספרים רבים אחרים. שמות העט של בראנר כוללים את ק"ה בראנר, ג'יל האנט, ג'ון לוקסמית', טרבור סטיינס, אליס קוויק, הנרי קרוסטריס ג'וניור וקית' וודקוט.
יוחנן כריסוסטומוס
חייו
בשנת 398, אחרי תריסר שנים שבהן כיהן כדרשן, נקרא כריסוסטומוס לתפקיד בישוף קונסטנטינופול. מינוי זה עורר איבה מצד תאופילוס, פטריארך אלכסנדריה שביקש להכפיף את בישופות קונסטנטינופול לסמכותו ושאף למנות לתפקיד את איסידור. בתקופה זו הייתה קונסטנטינופול נתונה בסערה, תחילה תחת שלטון הסריס אוטרופיוס ואחר כך בשל התקוממות הגנרל הגרמני גאינס. בינתיים, הסתכסך תאופילוס עם דיוסקורוס ואיסידור, שהיה בין חסידיו והשניים נסעו לקונסטנטינופול והשמועות כי זכה ליחס אוהד מכריסוסטומוס העמיקו את איבתו של תאופילוס לבישוף קונסטנטינופול. כמו כן יוחנן כריוסטומוס תמך בפלוויאנוס הראשון מאנטיוכיה ועזר לו לבסס את שליטתו בעיר.
תאופילוס, שקודם לכן היה מקורב בדעותיו לאלו של אוריגנס, אך נאלץ לחזור בו בגלל התמרמרות כמריו, העמיד עתה פנים חסודות ופנה לאפיפניוס מסלמיס, בישוף קפריסין, וביקשו לארגן ויעוד שיגנה את כתבי אוריגנס. אפיפניוס, ששש תמיד לרדוף אחר כל כופר, אמיתי ומדומה, נענה בהתלהבות וכתב גם לכריסוסטומוס בדרישה שיכנס אף הוא ויעוד גינוי כזה. תאופילוס המשיך בכינוס ויעוד דומה באלכסנדריה והחל שולח תביעות לכנס ויעוד דומה בקונסטנטינופול. מטרתו הייתה לסלק את כריסוסטומוס ממשרתו באמצעות ויעוד בקונסטנטינופול שיגנה את כריסוסטומוס והאוריגנסים.
בינתיים, הגיע לקונסטנטינופול סווריאנוס, בישוף גבלה שבסוריה, שהיה נלהב לאפשרות לאסוף הון גדול מדרשות בפני הציבור בעיר. הוא התקבל בסבר פנים יפות על ידי כריסוסטומוס, אך עורר את איבתו של הדיאקון סרפיון. כאשר יצא כריסוסטומוס לאפסוס, כדי להסמיך שם בישוף חדש במקום זה שמת, תיאר לו סרפיון כיצד דרשותיו של סווריאנוס כובשות את לב הקהל בהיעדרו. כאשר שב כריסוסטומוס לקונסטנטינופול, הגיעו הדברים לעימות גלוי בין סרפיון לסווריאנוס. כריסוסטומוס נתלה באמתלה קלושה וגרש את סווריאנוס ממשרתו ומן העיר, אך נאלץ להשיבו לשם, ולבקשת אליה אודוקסיה התפייס עמו לכאורה.
הדחתו
ב-402 הגיע אפיפניוס מקפריסין, בידו כתב הגינוי לאוריגנס, ותבע מכריסוסטומוס לגנותו אף הוא. כריסוסטומוס סירב ואמר כי לא יגנה אדם שמת באופן מכובד לפני זמן כה רב (אוריגנס פעל בערך מאתיים שנה לפני כן) ושתורתו הייתה מקובלת על חכמי הכנסייה אחריו. אחרי חזרתו של אפיפניוס לקפריסין (הוא מת בדרכו לאי) למד כריסוסטומוס כי מי שחוללה את בואו הייתה אליה אודוקסיה, ובהיותו חם מזג נשא דרשה פומבית שבה גינה נשים באופן כללי. אליה אאודוקסיה ניצלה הזדמנות זו והורתה (כביכול בהוראת בנה, הקיסר הילד) לתאופילוס לארגן בלא שהיות ויעוד שיגנה את כריסוסטומוס. תאופילוס ליקט בחפזון מספר בישופים, אליה אאודוקסיה הורתה לאחרים להשתתף, ונוספו אליהם כמה מן הבישופים שכריסוסטומוס הדיח במסעו לאפסוס.
חבורת הבישופים התכנסה בכלכדון שבביתיניה (403), שם נישאו דרשות גינוי לכריסוסטומוס, והמשיכה משם לקונסטנטינופול. תאופילוס התאכסן באחד מארמונות הקיסר ומשם החל להשמיע מטר האשמות כנגד כריסוסטומוס, כעת בלי לאזכר כלל עניין הנוגע לאוריגנס. אחר כך, שבה חבורת הבישופים לכלכדון ושם קראה לכריסוסטומוס להתייצב בפניהם ולענות להאשמות. כריסוסטומוס סירב ארבע פעמים להתייצב בפניהם, באומרו כי לא יתייצב בפני מי שהכריזו על עצמם אויביו, ויתר הוויעוד גם על מראית עין של משפט והדיח את כריסוסטומוס ממשרת הבישוף משום שסירב לציית לזימון שלהם.
הקיסרית מיהרה להוציא צו לגירושו של כריסוסטומוס, וזה, ככל הנראה מחשש פן התקוממות עממית תקושר אליו, הסכים כעבור שלושה ימים להיענות לצו. המהומה וההתנגדות העממית לסילוקו הובילו את הקיסרית לזמנו מחדש כעבור זמן קצר. כריסוסטומוס שיכן עצמו בפרוורי העיר ואמר כי לא ישוב לתפקידו עד שלא יזוכה מההאשמות נגדו. בינתיים, המשיך תאופילוס לחרוש מזימות כנגד כריסוסטומוס. הוא טען כי הרקלידס, הבישוף שמינה כריסוסטומוס באפסוס, הכה אדם וגרר אותו בשלשלאות ברחבי העיר, והדיח אותו מתפקידו בלי שטרח כלל לשמוע את הרקלידס מגן על עצמו. בעקבות זאת התחוללה מהומה בקונסטנטינופול ותאופילוס המבוהל נמלט על נפשו ובעקבותיו הבישופים האחרים שהיו עמו.
זמן קצר אחרי כן, נוצק פסל כסף גדול של הקיסרית אאודוקסיה, סמוך לקתדרלה של קונסטנטינופול, ומשחקים החלו נערכים שם. ההתגרות הגלויה נשאה את הפירות הרצויים מבחינת הקיסרית: כריסוסטומוס נשא דרשה חריפה כנגד הנוהג לקיים משחקים שם, והקיסרית, שבחרה לפרש את הדרשה כהתקפה ישירה נגדה, הורתה על כינוס ויעוד נוסף נגד כריסוסטומוס. כאשר שמע על כך כריסוסטומוס, הוא החריף את המצב בדרשה בה אמר: "שוב הרודיאס משתוללת, שוב היא מוטרדת, שוב היא רוקדת, ושוב היא רוצה לקבל את ראשו של יוחנן על טס". הקישור בינה לבין הרודיאס, זו שתבעה את ראשו של יוחנן המטביל על טס, הכעיס את הקיסרית עוד יותר. בוויעוד שכינסה גונה כריסוסטומוס שוב והודח מתפקידו, הפעם בעילה הפרוצדורלית שנהג כבישוף בעת בה הדחתו המפוקפקת על–ידי הוויעוד הקודם הייתה עדיין בתוקף. הקיסרית אסרה על כריסוסטומוס להגיע לכנסייה או לשאת דברים ואחרי חודשיים (בערך באמצע שנת 404) גרשה אותו מקונסטנטינופול.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון מחה על הגירוש, אך ללא הועיל. כריסוסטומוס כתב מכתבים שעדיין הייתה להם השפעה רבה בקונסטנטינופול וכדי למנוע זאת גורש שוב, הפעם לפיטיאונט שבאבחזיה, לחופי הים השחור, אך מת בדרכו לשם.
הטפותיו
כריסוסטומוס הטיף כי כסף הוא כמו מים, אם אינו זורם הוא מבאיש. בכך ניסה לשכנע את עשירי הקהילה לתרום מכספם ולהיות נדיבים יותר.
לדבריו גם אדם המענה את גופו בצום חשוב פחות מאשר אדם התומך בזולתו.
הטיף להסתפקות במועט והימנעות מרכישת סחורות יקרות המובאות מארצות הים כי הסוחר והימאים מסכנים את עצמם בהפלגה לארצות הברברים בלי שתהיה לסכנה זו מטרה טובה יותר מאשר הבאת דברי מותרות. במקום זאת עדיף להוציא את הכסף לתמיכה בעניים.
לדבריו הקהילה הנוצרית הייתה יכולה לחסוך כסף על ידי בישול משותף, שהוא זול בהרבה מאשר בישול ביתי בכל בית בנפרד ואת החיסכון להעביר לנצרכים כך שגם הם לא ירעבו.
הטפותיו האשימו את הנשים ברדיפת המותרות של בעליהן הרוצים לרצותן, לרכוש להן תכשיטים ובגדים מפוארים. כשגינה את שמלות הפאר עורר עליו את רוגזן של נשות העשירים ושל הקיסרית.
דרשות נגד היהודים
בשנתו הראשונה ככומר באנטיוכיה (386–387), כריסוסטומוס כתב שמונה דרשות נגד היהודים והמתייהדים. דרשות אלו "נגד היהודים" הופנו בעיקר כלפי יהודים-נוצרים שעדיין אחזו במורשתם היהודית וכלפי נוצרים מקהילתו שנטלו חלק בפסטיבלים יהודים ומצוות יהודיות אחרות. הוא תקף לא רק את הוראת היהדות אלא גם את דרך החיים ואת דעותיהם של יהודים בני זמנו אותם נוצרים באנטיוכיה ששיתפו פעולה עם יהודים בענייני דת, שמרו את השבת, את הצומות וחגים יהודים אחרים והשתתפו בעלייה לרגל למקומות קדושים ליהודים. כריסוסטומוס טען כי בשבתות ובחגים בית הכנסת של היהודים היה מלא בנוצרים (נשים במיוחד), שאהבו את החגיגיות של התפילה היהודית ונהנו להקשיב לשופר בראש השנה. כריסוסטומוס כינה את בתי הכנסת "מאורה של חיות פרא" וכתב: "היהודים אינם טובים מן החזירים ומן העזים, בגסות אורחותיהם הפרוצה ובגרגרנותם שאינה יודעת שבעה". בדרשה נגד היהודים (V) הוא מתייחס למרד בר כוכבא ולגורלה של ירושלים, וטוען כי היהודים "לא התבוננו שהם נלחמים נגד האל, אשר ציווה שהעיר תהיה חרבה לנצח".
הטון הפולמי, והעוינות הבוטה שבכתבים אלו שימשו במהלך השנים כלי יעיל בידיהם של אנטישמים כ"עדות" נגד היהודים, במיוחד בגלל השימוש המחוכם של כריסוסטומוס בכל עדות שלילית או ביקורת המצויה בדברי הנביאים בתנ"ך כ"הוכחה" לאופיים של היהודים.
מטרתו העיקרית של כריסוסטומוס הייתה להרתיע את הנוצרים באנטיוכיה מלהמשך או להתקרב למנהגיהם של היהודים במקום, שככל הנראה משכו תשומת לב ועניין רב בקרב הנוצרים. תזה אחרת, של רודני סטרק, יוג'ין פישר ואחרים, טוענת כי מטרתו הייתה להרתיע את היהודים הנוצרים ולכפות עליהם להיצמד בלעדית לכנסייה.
באמנות ובתרבות
יוחנן כריסוסטומוס מופיע רבות בציור ובפיסול החל מימי הביניים ודמותו מופיעה גם על מדליונים וחפצי אמנות פופולריים. בעת החדשה ידוע במיוחד ציורו של פדרו דה אורנטה 'יוחנן כריסוסטומוס' (המאה ה-18), המוצג במוזיאון הפראדו במדריד, ויצירתו הקולית של צ'ייקובסקי 'הליטורגיה של יוחנן כריסוסוטומוס' (1878). כמה סרטים תיעודיים הופקו על חייו.
יצחק נזריאן
אודות
נזריאן נולד בטהראן בירת איראן למשפחה יהודית. בן לגולבהאר ולדוד, סוחר משמשים. בגיל חמש התייתם מאביו, והוא ואחיו יונס גודלו על ידי אמו שעבדה כתופרת. בגיל 12 החל לעבוד במוסך כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בשנת 1943 החל לעבוד כמלצר בבסיס צבאי אמריקני, שם פגש קצין יהודי שעזר לו להגיע לבית ספר מקצועי בו למד חשמלאות, מכניקה וחרטות.
בגיל 17 עזב את טהראן לאיטליה ועבר הכשרה במחנה פליטים של הסוכנות היהודית ליד ג'נובה. בשנת 1948 עלה לישראל, יומיים לאחר קום המדינה. שירת כלוחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 7, נפצע ברגלו ממוקש ואושפז במשך חמישה חודשים, בשנת 1951 השתחרר מהצבא. לאחר שיחרורו היה נהגה של גולדה מאיר.
הוא רכש משאית והוביל בה חצץ, ובהמשך התפתחו עסקיו לצי של משאיות. בשנת 1957 חזר לטהראן, שם זכה להצלחה כקבלן, הודות לשיתוף פעולה עם "סולל בונה" ו"ורד מקורות" שפעלו באיראן.
בשנת 1979, עם פרוץ המהפכה האיראנית, ברחו יצחק ואחיו יונס בחזרה לישראל. לאחר תקופה קצרה בה עסקיו לא צלחו היגר ללוס אנג'לס, ארצות הברית, שם הקים יחד עם שלושה מדענים יהודים מ-MIT את חברת "קוואלקום", שהחלה דרכה בפיתוח טכנולוגיה למעקב אחר משאיות, המשיכה בתכנון רכיבי מוליכים למחצה בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית, וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 2003 קיבל נזריאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב, וחנך קתדרה ללימודים פוליטיים מתקדמים על שמו. נזריאן עוסק בפעילות פילנתרופית, במיוחד בקרב הקהילה היהודית-פרסית בארצות הברית. הוא הקים בית כנסת בבוורלי הילס. ייסד באוניברסיטת תל אביב את "המכון ללימודי איראן".
בישראל יזם את הקמת "המרכז הישראלי להעצמת האזרח", שמטרתו חיזוק החברה והדמוקרטיה בישראל, באמצעות העצמת כוחם של אזרחי המדינה.
חיים אישיים
נזריאן היה נשוי לפוראן ואב לארבעה. התגורר בבוורלי הילס.
מלכה ליף
מלכה ליף (24 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 2017) הייתה מזכירתם של שרי הביטחון דוד בן-גוריון, פנחס לבון, לוי אשכול ומשה דיין. ניהלה את מוזיאון בית בן-גוריון בתל אביב מיום הקמתו כמוזיאון (1974, על פי צוואתו של דוד בן-גוריון) ועד שנת 2006. זכתה בפרס בן-גוריון לשנת 2006.
ביוגרפיה
נולדה בת"א ליצחק ארוך, סוחר ובעל חנות לבדים, ומרים ארוך (לבית שלמן שנולדה בחברון), עקרת בית. למדה בתיכון למסחר ובאוניברסיטה העממית בתל אביב.
בשנים 1951–1963 הייתה מזכירת שרי הביטחון דוד בן-גוריון ופנחס לבון. בשנים 1963–1967 הייתה מזכירת שרי הביטחון לוי אשכול ומשה דיין. בשנים 1968–1972 שהתה עם משפחתה בדרום אמריקה בעקבות שליחות בעלה. בשנים 1974–2006 ניהלה את בית בן-גוריון בתל אביב.
ב-9 באוקטובר 2006 הוענק לה פרס בן-גוריון לאותה שנה, בו נכתב: "על מסירות, נאמנות ואהבה גדולה לבן-גוריון; על פעולתה המאומצת בארגון בית בן-גוריון ובעיצוב תכניו; על הפיכת הבית לאתר ביקורים פעיל לציבור רחב מהארץ ומהעולם ומיצובו כמוקד חינוכי מרכזי להנחלת מורשת בן-גוריון".
משפחתה
הייתה נשואה לאל"ם עו"ד אליעזר ליף שנפטר בשנת 1993. לזוג נולדו שני בנים.
בחמש שניות
בחמש שניות הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי הישראלי עידן רייכל בשיתוף המוזיקאי המרוקאי חסן חכמון. השיר יצא לאור ב-11 ביולי 2016, כסינגל הרביעי מתוך אלבום הסולו השני של רייכל, "היד החמה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל והופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי. השיר הוא בסגנון המוזיקת עולם. השיר נכתב בהשראת סא"ל עמנואל מורנו, שדיבר על משמעותן של חמש השניות האחרונות שנותרו לאדם בחייו.
מקדש איראווטסווארה
מקדש איראווטסווארה (בטמילית: கங்கைகொண்ட சோழீசுவரர் கோயில்) הוא מקדש הינדי בסגנון, המוקדש לאל שיווה בעיירה שבמחוז  במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. המקדש נבנה במאה ה-12 על ידי, והוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, יחד עם מקדש בריהאדיסוואראר ב, ומקדש גנגאיקונדה בגנגאיקונדה צ'ולפורם המכונים יחדיו "המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה".
מקדש איראווטסווארה הוא אחד מתוך מקבץ של שמונה-עשר מקדשים הינדים גדולים מימי הביניים באזור העיר, שבמחוז תנג'אבור. המקדש מוקדש לשיווה. הוא גם מכבד באדיקות את מסורות הווישנויזם והשאקטיזם של ההינדואיזם, יחד עם האגדות הקשורות לשישים ושלושה ה - קדושי תנועת הבהקטי של השיוויזם.
מקדש האבן משלב מבנה מרכבה, וכולל אלוהויות ודיות ו, ראשיות כמו אינדרה, (אל האש), וארונה (אל השמים והמים),  (אל הרוח), ברהמה, סוריה (אל השמש), וישנו,  (שבע האמהות), האלה דורגה, סראסווטי, סרי דווי (לקשמי), גנגה, יאמונה, סוברהמניה, גנש,  (תשוקה),  (אלת האהבה) ואחרים. לבת זוגו של שיווה יש מקדש ייעודי שנקרא מקדש פרייה נייאקי אמאן. זהו מקדש מנותק שנמצא מצפון למקדש איראווטסווארה. ייתכן שהיה חלק מהמקדש הראשי כשהחצרות החיצוניות היו שלמות.
נכון לעכשיו, חלקים מהמקדש כמו ה הרוסים, והמקדש הראשי והמקדשים הנלווים, שהיו פעם חלק ממכלול אחד, הם כיום נפרדים. יש במקדש שני שעוני שמש: שעון שמש של הבוקר ושעון שמש של הערב המפוסלים כגלגלי מרכבה. המקדש ממשיך למשוך כינוסים גדולים של עולי רגל הינדים מדי שנה במהלך חודש, כשחלק מהפסלים, כמו אלה של האלה דורגה ושיווה, הם חלק מפוג'ות (טקסים הינדיים) מיוחדות.
מיקום
מקדש איראווטסווארה שוכן בעיירה, כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר , כ-310 קילומטרים מדרום-מערב לצ'נאי וכ-90 קילומטרים מהעיר. ב, כ-40 קילומטרים צפונית-מזרחית, שוכן מקדש בריהאדיסוואראר, ומקדש נוסף, מקדש גנגאיקונדה, נמצא כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית ממנו. שלושתם הוקמו בתקופת שושלת צ'ולה ושלושתם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש נמצא על כביש 22 המחבר לטירוצ'יראפאלי, וכביש 36 המחבר לתנג'אבור. העיר הסמוכה צ'ידמבארם מחוברת לערים מרכזיות אחרות ברכבות יומיות ברשת הרכבות ההודית, בשירותי האוטובוסים של טאמיל נאדו ובכבישים הלאומיים 36, 81 ו-245. נמל התעופה הקרוב ביותר עם שירותים סדירים הוא (קוד IATA: TRZ), כ-90 קילומטרים משם.
אף על פי שהמקדש שוכן בפנים הארץ, המקדש נמצא ליד הנהר, בתוך הדלתה של הנהר עם גישה למפרץ בנגל ודרכו לאוקיינוס ההודי.
מקור שם המקדש
במקדש איראווטסווארה יש מכל מים. למכל זה יש תעלה המביאה את מימיו של הנהר קאוורי, שם מתאספים הינדים מדי שנה לטבילה. המיתולוגיה המקומית מספרת כיצד הפך עורו של, הפיל הלבן שעליו רוכב אינדרה, לבן ונקי לאחר שטבל במכל זה. אגדה זו מגולפת באבן במקדש הפנימי, והפיל של אינדרה העניק למקדש זה את שמו.
תיאור
קיסרי שושלת צ'ולה בנו מאות מקדשים הינדים ברחבי האימפריה שלהם. מביניהם ארבעה היו מתחמים עצומים עם בנויות מאבן. מקדש איראווטסווארה הוא אחד מארבעת אלה. שלושת האחרים הם המקדש ב שנבנה על ידי רג'ארג'ה הראשון, המקדש שבנה רג'נדרה הראשון בגנגאיקונדה צ'ולפורם, והמקדש ב שנבנה על ידי הקיסר קולוטונגה השני משושלת צ'ולה בתקופה מאוחרת יותר.
מקדש איראווטסווארה הוא מבנה ריבועי נוסף שהושלם בשנת 1166. החצר הפנימית ששרדה היא כמעט שישה ריבועים צמודים בצלע של 35 מטר, ובסך הכל כ-107 מטרים על 70 מטרים. ה"ננדי " וה נמצאים מחוץ לחצר המקדש הראשית הזו והם מיושרים עם ציר המזרח-מערב של המקדש הראשי.
המקדש מסווג כ"קראקויל" (Karakkoil), מקדש שעוצב בדמות מרכבות המקדש ששימשו בתהלוכות סביב המקדש במהלך פסטיבלים. קודש הקודשים הוא ריבוע שאורך צלעו 12 מטרים, עם קירות עבים שעליהם מבנה העל של הווימאנה (מגדל המקדש) מתנשא לגובה של 24 מטרים. שביל ההקפה המקובל בהינדואיזם לא הוכן סביב קודש הקודשים, כפי שנמצא במקדש הגדול של תנג'אבור ובמקדש גנגאיקונדה. במקום זאת, שביל זה נמצא בחצר. קודש הקודשים (, garbha-griya, מילולית "בית הרחם") מחובר למוקה-מנדפה דרך הארדה-מנדפה (סוגי אולמות במקדש ההינדי) הנתמכת על עמודים, ומוקף על ידי שתי (רוחות שומרי הסף) מסיביות. המהא-מנדפה הוא מלבן שמידותיו 24 על 79 מטרים, עם שש שורות של עמודים בצד ימין (ארבעים ושמונה סה"כ). אלו כוללים תבליטים וגילופים מורכבים. לכיוון מזרח למהא-מנדפה נמצאת האגרה-מנדפה המכונה גם רג'אגמבהירן-טירו-מנדפאם על שם הקיסר. אולם זה מעוצב כמו מרכבה על גלגלים עשויים אבן, הנמשכת על ידי סוסי אבן. העיצוב דומה למקדש נריטה-סבהא (אולם ריקודים קהילתי) של מקדש צ'ידמבארם ומקדש השמש בקונארק ליד פורי, במדינת אודישה.
המדרגות המזמרות
לאגרה מנדפה יש מרפסת ריבועית צמודה של 7 מטר. יש בה מדרגות מגולפות מעוטרות שכיוונם ממזרח למערב. למדרגות יש מעקות מגולפות בצורה מורכבת. כאשר צועדים או דורכים עליהן, הן מייצרות תו מוזיקלי. לכן הן מכונות "המדרגות המזמרות".
פיסול
במקדש זה יש כמה גילופי אבן מעולים. אף על פי שמקדש זה קטן בהרבה ממקדש בריהאדיסוואראר או ממקדש גנגאיקונדה, הוא מעודן יותר. הגובה והפרופורציות של כל היחידות אלגנטיות כשהפסלים השולטים בארכיטקטורה. הכן של באליפיתה צמוד למקדש קטן המכיל את דמותו של גנש.
התבליטים לאורך בסיס המקדש הראשי מספרים את סיפוריהם של שישים ושלושה ה, קדושי תנועת הבהקטי של השיוויזם.
על הקירות החיצוניים של המקדש הראשי גומחות פיסול, חמש מכל צד, כשהאמצעית גדולה יותר מהאחרות. בגומחות מוצגות דמויותיהם של אלים הינדים שונים, כאשר הגומחה האמצעית בכל צד מראה את שיווה בהיבטים שונים.