cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טירת טינטאג'ל
שלהי ימי הביניים ותחילת העידן המודרני
ג'ון הולנד, הדוכס הראשון של אקסטר (John Holland, 1st Duke of Exeter) מונה לשומר של טירת טינטאג'ל ב-1389. רוזני קורנוול שבאו לאחר ריצ'רד לא היו מעוניינים בטירה והטיפול בה היה באחריות השריף העליון של קורנוול (High Sheriff of Cornwall). חלק מהטירה שימש כבית כלא, והקרקע שימשה למרעה. מבנה הטירה נעשה רעוע יותר ויותר, והגג הוסר מהאולם הגדול בשנות השלושים של המאה ה-14. מכאן ואילך הטירה הלכה ונהרסה ונגרם נזק הולך וגדל מהסחיפה של מצר היבשה שחיבר בין הטירה ליבשה. האנטיקוואר ג'ון לילנד (John Leland) ביקר באתר בשנות ה-40 של המאה ה-16 ומצא שהגישה לאי הייתה באמצעות גשר מאולתר של גזעי עצים. בשנות ה-80 של המאה ה-16 היה איום על אנגליה מפלישה מספרד, והביצורים חוזקו ב"שער הברזל" (Iron Gate). האחוזה של טינטאג'ל הייתה בין אלו שהוחרמו על ידי ממשל הקומונוולת' של אנגליה (בתקופת אוליבר קרומוול) בהיותה רכוש של דוכסות קורנוול, והיא הוחזרה לדוכסות ב-1660. כבשים המשיכו לרעות באתר עד המאה ה-19.
המאות ה-19 וה-20
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה הערצה לאגדות על המלך ארתור וחורבות הטירה הפכו ליעד תיירותי. העיירה המודרנית טינטאג'ל הייתה ידועה כטרוונה (Trevena) עד שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר סניף הדואר המקומי מצא שנוח יותר להשתמש בשם המועצה במקום בשם העיירה. טינטאג'ל הוא רק שמו של כף היבשה וטינטאג'ל הד (Tintagel Head) הוא רק הקצה הדרום-מערבי של האי, וחורבות הטירה נמצאות בחלקם על "האי" ובחלקם על חלק היבשה הקרוב. כף האי הפונה החוצה לאוקיינוס הוא "פן דיו" (Pen Diu, מקורנית "ראש שחור")
הכומר ר. .ב. קינסמן (R. B. Kinsman, מת 1894) היה שומר של כבוד ובנה את חומת החצר, ומורה דרך הועסק להדריך את המבקרים לתוך הטירה. עד זמנו היו המדרגות משני צדי המצר מסוכנות, אף שרועי כבשים הגיעו לרמה שעל האי. מ-1870, פעל לזמן קצר מכרה עופרת בסמוך למערת מרלין. במאה ה-20 תחזקו את האתר משרד העבודות הממשלתי והגופים שהחליפו אותו (מ-1929 ואילך). ב-1975 שופרה הגישה לרוחב המיצר באמצעות התקנת גשר עץ.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לא נחפר דבר באי, למעט הקפלה, ולכן צצו רעיונות לגבי מקומות באתר כדוגמת הגן שהוצג כבית קברות, ושהשקע בסלע בנקודה הגבוהה ביותר בצד הדרומי של האי הקרוי "טביעת הרגל של המלך ארתור" (King Arthur's Footprint) היה המקום שממנו זינק המלך ארתור ליבשה. שקע זה אינו לגמרי טבעי, ועוצב ביד אדם בזמן כלשהו. ייתכן כי שימש להכתרת מלכים או ראשי שבטים, כיוון שלאתר יש היסטוריה ארוכה המשתרעת עד לימי הביניים המוקדמים.
עד 1999 הייתה מחלוקת מסוימת בנוגע לטירת טינטאג'ל ואתרים אחרים בקורנוול תחת ניהולה של קרן המורשת האנגלית. חברים בקבוצת בעלי עניין התומכים בתחייה של קורנוול הסירו כמה שלטים (בהם בטינטאג'ל) משום שהתנגדו לשימוש בשם "המורשת האנגלית", בטענה שקורנוול היא אומה בזכות עצמה. שלושה אנשים שהיו מעורבים בהסרת השלטים חויבו לשלם פיצויים בסך 4,500 ליש"ט לקרן המורשת האנגלית, והושת עליהם קנס על תנאי למשך שנה של 500 ליש"ט.
המאה ה-21
במשך שלושה חודשים ב-2015–2016 גילף האמן פיטר גרהם (Peter Graham) בסלע פנים מזוקנות בגובה 30 סנטימטרים המייצגות את מרלין סמוך למערה המכונה "מערת מרלין" (המוזכרת במחזור 12 השירים של אלפרד טניסון אידיליות של המלך (Idylls of the King) על המלך ארתור). העבודה הוזמנה כחלק ממיזם של קרן המורשת האנגלית ל"דמיין מחדש את ההיסטוריה והאגדות של טינטאג'ל לרוחב אתר האי". המיזם כלל גם פסל גדול מהחיים של המלך ארתור (על ידי רובין איינון) ופסל שושנת הרוחות המתייחס לשולחן העגול. חבר מועצה מקומית האשים את קרן המורשת האנגלית בפגיעה בארכאולוגיה של האתר והנוף, אף שרבים מהתושבים המקומיים שבעי רצון מהדמות. תוכניות להקמת גשר קשת מפלדה עבור הולכי רגל במטרה לגשר בין האי טינטאג'ל והיבשה שעיצובו מזכיר את החרב של ארתור אושרו ב-2017. עקב בניית הגשר נסגר האתר זמנית למבקרים. האתר נפתח מחדש עם פתיחת הגשר ב-11 באוגוסט 2019.
אגדות המלך ארתור
לטירה יש קשר ארוך ימים עם האגדות סביב דמותו של המלך ארתור. הקשר נוצר במאה ה-12 כאשר הוולשי ג'פרי ממונמות' תיאר את טינטאג'ל בתיאור הבדיוני שלו של ההיסטוריה הבריטית, "ההיסטוריה של מלכי בריטניה", שנכתב בסביבות 1135–1138, הכולל תיאור מפורט של האגדה. על פי ג'פרי והאגדה, אביו של ארתור היה אותר פנדרגון, מלך כל בריטניה. הוא יצא למלחמה כנגד גורלואיס, הדוכס של קורנוול, על מנת לשבות את איגריין, אשתו של גורלואיס, שבה היה אותר מאוהב. גורלואיס הגן על עצמו כנגד צבאותיו של אותר במבצר שלו בדימיליוק (Dimilioc), אבל הוא שלח את איגריין להישאר בבטחה בתחומי טירת טינטאג'ל שהייתה המקום המאובטח ביותר שלו, על פי האגדה ו"ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אותר הטיל מצור על דימיליוק, וסיפר לחברו אולפין (Ulfin), עד כמה הוא אוהב את איגריין, אבל אולפין ענה שבלתי אפשרי לכבוש את טינטאג'ל, משום שהיא "על הים, ומוקפת על ידי הים מכל הצדדים, ואין כל דרך לתוכה, מלבד מעבר סלעי צר- ושם, שלושה לוחמים חמושים יכולים למנוע כל כניסה, אפילו אם כל צבאה של בריטניה יהיה מאחוריך". על פי הסיפור של ג'פרי ממונמות' זימן אותר את הקוסם מרלין והוא שינה בקסמיו את דמותו של אותר לזו של גורלואיס במטרה לאפשר לו להיכנס לטירת טינטאג'ל, ובמקביל שינה את דמותו שלו ושל אולפין לאלו של בני לווייתו של גורלואיס. כשהם מחופשים בצורה זו, הם היו מסוגלים להיכנס לטינטאג'ל ושם אותר בא אל איגריין ובאותו הלילה, הרתה איגריין את ארתור.
ספר ההיסטוריה של ג'פרי מזכיר את טירת טינטאג'ל כאתר שבו הרתה איגריין, אבל בשום מקום הוא אינו טוען שארתור נולד בטינטאג'ל, או שהוא ביקר במקום אי פעם בחייו, או שהטירה הייתה רכושו כשהיה מלך. עם זאת, האגדה והספר המשיכו להיות פופולריים מאוד, וסיפור האגדה התפשט ברחבי בריטניה בשלהי ימי הביניים, כאשר נוצרו טקסטים נוספים על ארתור, רבים מהם המשיכו להפיץ את הרעיון שארתור עצמו נולד בטינטאג'ל. יש שביל מטינטאג'ל לטירת קדברי (Cadbury Castle) בסאמרסט הקרוי "דרך ארתור" (Arthur's Way).
עם זאת, רבים ממשיכים להתווכח עם האגדות האלה. לדוגמה, הארכאולוג ראליי רדפורד סירב להאמין באגדה ובכל ההקשרים שלה, והכריז ב-1935 כי "לא נמצאו עדויות קונקרטיות כלשהן לתמיכה בקשר האגדי של הטירה עם המלך ארתור". צ'ארלס תומאס מומחה בהיסטוריה של קורנוול, לא הצליח למצוא קשרים מוצקים, בעיקר בשל העובדה כי אגדות וסיפורים עברו מדור לדור מילולית בלבד במהלך תקופה זו. תומאס הצהיר ב-1993 כי "אין פשוט קשר מוכח בפולקלור המוקדם של קורנוול, המציב את ארתור, בכל גיל או בכל מעמד בטינטאג'ל". רבים חולקים על כך וטוענים שהדמות האגדתית היה בפועל מנהיג בריטי מתחילת ימי הביניים, שנלחם באנגלו-סקסונים שהיגרו לאי הבריטי והתיישבו בו. חפירות בטינטאג'ל ב-1998 גילו אבן שעליה חקוקה כתובת בלטינית: PATERN[--] COLI AVI FICIT ARTOGNOU שכללה את המילה ארטוגנו (Artognou). האבן, המכונה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), ויש מי שמצאו בשם זה הוכחה לארתור ההיסטורי, אבל מרבית ההיסטוריונים דוחים השערה זו.
המשורר אלפרד טניסון מיקם את המיתוס הארתוריאני בטינטאג'ל במחזור השירים אידיליות של המלך (Idylls of the King). הפואמה "אגדה של טירת טינטאג'ל" (A Legend of Tintagel Castle, 1832) מאת לטיטיה אליזבת לאנדון (Letitia Elizabeth Landon) היא וריאציה נוספת על הסיפור של לנסלוט ואיליין. הפואמה "טריסטראם של ליונס" (Tristram of Lyonesse) מאת אלג'רנון צ'ארלס סווינברן היא גרסה ספרותית של טריסטן ואיזולדה, האגדה שבה כמה אירועים התרחשו בטינטאג'ל. גרסה אחרת של האגדה "הטרגדיה המפורסמת של מלכת קורנוול בטינטאג'ל בליונס" (The Famous Tragedy of the Queen of Cornwall at Tintagel in Lyonnesse), מחזה בן מערכה אחת פרי עטו של תומאס הארדי שפורסם ב-1923, הוא גרסה נוספת של אותה אגדה שבה חלק מהאירועים מתרחשים בטינטאג'ל (הספר כולל איור בדיוני של טירת טינטאג'ל באותה תקופה).
חפירות
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוחלט לבצע חפירה ארכאולוגית נרחבת באתר, ולכן שכר משרד העבודות (HM Office of Works) את הארכאולוג מדבון ראלי רדפורד (Courtenay Arthur Ralegh Radford; 1900–1999) לעמוד בראש משלחת החפירה. רדפורד הועסק כמפקח על מונומנטים עתיקים בוויילס ובמונמותשייר מ-1929 עד 1934, ומ-1936 היה המנהל של בית הספר הבריטי ברומא. החפירות החלו ב-1933, וב-1935 כתב רדפורד דו"ח ביניים ומדריך בכותרת "טירת טינטאג'ל", שהודפס על המדפיס הממשלתי (H. M. Stationery Office).
החופרים העסיקו עובדי מחצבות לשעבר (מחצבת צוקי טינטאג'ל האחרונה נסגרה ב-1937) שעבדו תחת מנהל עבודה בעל ניסיון. הם קיבלו הוראה לפנות את האדמה מהאי, לעקוב אחרי כל סימנים לחומות ולשמור כל ממצא. החפירה הופסקה ב-1939 בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. רדפורד חויב להשתתף במאמץ המלחמתי בחו"ל, ורוב הדוחות המקוריים הושמדו כאשר ביתו באקסטר הופצץ על ידי הלופטוואפה במהלך המלחמה. באמצע שנות ה-80 גרמה שרפה על האי טינטאג'ל לסחיפה משמעותית של שכבת הקרקע העליונה ונחשפו יסודות של בניינים רבים שונים מאלו שראלי רדפורד גילה. ב-1988 נתגלתה "אבן ארטוגנו" (Artognou stone), לוח לווחה ועליו חרותה כתובת בלטינית, מה שהוכיח שאוריינות לטינית שרדה במקום זה לאחר התמוטטות השלטון הרומי בבריטניה.
חפירות בקיץ 2016 חשפו שרידים של מבנים שונים מימי הביניים, כולל מבנים גדולים למדי בנויים היטב המתוארכים למאות החמישית והשישית. כולל ממצאים של חרסים וזכוכית המעידים על כך שהתושבים שהתגוררו בטינטאג'ל היו שייכים למעמד האליטה, ושתו יין שיובא ממזרח אגן הים התיכון והשתמשו בכלי אוכל מצפון אפריקה וגאליה. ב-2017 גילו הארכאולוגים בטירה מדף חלון מלווחה מהמאה ה-7 שעליו היו חקוקות מילים, שמות וסמלים בתערובת של לטינית, יוונית וקלטית.
הביקור באתר
טירת טינטאג'ל היא אחת מחמש האטרקציות הפופולריות ביותר של קרן המורשת האנגלית, כשבטירה יש כ-200,000 מבקרים בשנה ועד ל-3,000 ביום בשיא עונת הקיץ. על פי הנתונים שפרסמה האגודה של האטרקציות התיירותיות המובילות בבריטניה ב-2017 ביקרו בטירת טינטאג'ל 246,039 תיירים.
אל האתר מגיעים מקצה הרחוב הראשי של טינטאג'ל שממנו יורדים אל החוף. שם ממוקם מרכז המבקרים שבו יש מצגת בתלת־ממד של השינוי שעבר האתר במשך השנים. אתר הטירה בנוי משני חלקים נפרדים, החלק הראשון כולל את הכניסה הראשית לטירה, כשלפני הכניסה אפשר עדיין לראות שרידים של החפיר. חלק זה שוכן על היבשה. החלק השני הוא ה"אי טינטאג'ל" (בפועל חצי אי הנפרד מהיבשה במצר יבשה צר), שבינו לבין החלק הראשון מפרידה תהום. בעבר היו מגיעים אל שני החלקים בעלייה במדרגות מהחוף, כאשר אל "האי" עוברים בגשר עץ ואז מטפסים במדרגות עד לשער הכניסה לטירה. מ-2019 אפשר להגיע דרך הגשר החדש המחבר בין שני חלקי הטירה. בין האתרים שבהם ניתן לבקר: אתרים נוספים כוללים את "שער הברזל" (קטע בחוף שהיה נקודת תורפה) הבאר, את המנהרה, פסל המלך ארתור, טביעת הרגל של המלך ארתור ואת שרידי הקפלה.
אתר נוסף הנמצא על החוף הוא מערה טבעית שהיא תוצאה של סחיפה של מי הים, שאליה אפשר להיכנס בשעת השפל. מערה זו מכונה "מערת מרלין" וליד על הסלע גולפה דמותו הבדיונית של הקוסם מרלין.
תיראופורה
תיראופורה (שם מדעי: Thyreophora) היא תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף שאופיינו במעין מעטה של שריון גרמי על גופם. כולם היו אוכלי צמחים הולכים על ארבע. הדינוזאורים המפורסמים ביותר בה הם הסטגוזאורוס שחי בתור היורה והיה בעל שורת לוחיות עצם על גבו, ואנקילוזאורוס מתור הקרטיקון שרוב גופו היה מכוסה בשריון עצם המורכב מאוסטאודרמים ודוקרני עצם. פירוש השם "תיראופורה" ביוונית עתיקה הוא "נושאי מגן" המרמז על השריון אותו נושאים דינוזאורים אלה.
אנסטסיה: המסתורין של אנה
אנסטסיה: המסתורין של אנה (Anastasia: The Mystery of Anna) הוא סרט טלוויזיה מ-1986 המתבסס באופן רופף על אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בשידור המקורי שלו הוא שודר בשני חלקים.
ולנסית
ולנסית (valencià) הוא השם הרשמי של השפה הקטלאנית כאשר היא מדוברת בקהילה האוטונומית ולנסיה בספרד.
תפוצה
הוולנסית משמשת כשפה רשמית בוולנסיה, לצד הספרדית. לפי סקר משנת 2001, בסביבות 85% מהוולנסים מבינים ולנסית, ולפחות 48% דוברים אותה. היא נפוצה יותר באזורי החוף מבפנים האזור; עובדה זו מוסברת בכך שבתקופת הרקונקיסטה התיישבו לאורך החוף מתיישבים מאזור אורז'ל (Urgell) בקטלוניה, בעוד שלפנים הארץ הגיעו מתיישבים מאראגון.
הגדרה
לפי כל קנה מידה בלשני, השפה הוולנסית היא למעשה קטלאנית. ההבדלים בין הקטלאנית של ברצלונה לוולנסית אינם גדולים מההבדלים בינה לבין הניבים הקטלאניים של אראגון או של האיים הבלאריים. הממצאים הבלשניים נתמכים בעובדה שהמתיישבים בוולנסיה בתקופת הרקונקיסטה הגיעו מקטלוניה. עם כל זאת, ולנסים רבים טוענים בתוקף שזו שפה נפרדת, בעלת קיום עצמאי. הוויכוח הסוער שהתנהל בוולנסיה משקף את חשיבותו של מרכיב השפה בזהות הלאומית בכלל, ובפרט בתפיסת הזהות הוולנסית כנבדלת מהזהות הקטלאנית או הספרדית. בהחלטה רשמית של האקדמיה הולנסיינית ללשון (Acadèmia Valenciana de la Llengua) שהתקבלה בפברואר 2005 נקבע לבסוף כי הוולנסית היא "ישות בפני עצמה" אך "משותפת עם קטלוניה, האיים הבלאריים ואנדורה" (זאת לאחר שלא ניתן היה לקבל החלטה חד-משמעית יותר).
סמל דרום אוסטיה
המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה
בשנת 1922, המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוצר כחלק גאורגיה הסובייטית. לדרום אוסטיה לא הייתה סמליות משלה.
לאחר התפרקות ברית המועצות
ב-30 במרץ 1992, בהחלטת הנשיאות של המועצה העליונה של דרום אוסטיה, אושרה התקנה לסמל המדינה של רפובליקת דרום אוסטיה - מדינת אלניה, שבסעיף 2 התיאור הבא של הסמל היה הכיל:
הסמל הנוכחי
הסמל הנוכחי אומץ ב-19 במאי 1999. מחבר הסמל הוא האמן מוראט דז'יקייב. בדיוק כמו סמלה הכמעט זהה של צפון אוסטיה, הוא זוכה לכינוי "סמל אוסטיה", המוכר מהשרטוט של ווחושטי בגראטיוני.
ייבוש קרקע במונקו
ייבוש קרקע במונקו הוא האמצעי היחיד העומד לרשות המדינה לשם הגדלת שטחה הקרקעי הקטן. באמצעות שורה של פרויקטים לייבוש קרקע מאז שלהי המאה ה-19 גדל שטחה של הנסיכות ב-20%, עד לשטח של 2.02 קילומטר רבוע.
היסטוריה
שטחה של מונקו מהווה רצועה צרה הגובלת בצרפת ובחוף הים התיכון וצפיפות האוכלוסין בה היא גבוהה ביותר. הדרך היחידה העומדת לרשותה להשיג שטח נוסף לשם הקמת מקומות מגורים ופיתוח הכלכלה היא ייבוש שטחים בים התיכון הגובלים בחופה. ייבוש רצועות חוף צרות יחסית החל כבר בשלהי המאה ה-19, ורצועות נוספות יובשו מאז מחצית המאה ה-20.
בשנת 1966 החלה הכשרת שטח האדמה המיובש הנרחב ביותר שנוסף עד כה למונקו - שכונת פונטווִיֶיְ שבמערב הנסיכות, בשטח של כ-329 דונם.
פרויקט לה פורטייה
נכון לשנת 2021 עומד בבניינו שטח אדמה מיובש נוסף, השני בגודלו מסוגו במונקו - שכונת לה פורטייה במחצית המזרחית של שטח הנסיכות. היא תשתייך לרובע מונטה קרלו. שטח השכונה - 60 דונם - נוצר על ידי הצבת שורה של 18 תיבות בטון לאורך קו החוף החיצוני של השכונה, הבולט דרומה מחוף מונקו אל תוך הים. התיבות, בגובה של 26 מטר ובמשקל של 10,000 טון כל אחת, הוצבו על גבי קרקע הים הסלעית לאחר שכל החול הוסר מעליה. בניית הפרויקט החלה באוקטובר 2017 ותיבת הבטון האחרונה הוצבה באוגוסט 2019. לאחר מכן יובש האגן שנוצר על ידי מילויו בסלעים וחול שהובאו מצרפת ומאיטליה - כולם בדרך הים, כדי שלא להכביד על כבישי מונקו. על גבי שטח הקרקע שנוצר בדרך זו ייבנו מבני מגורים ומבני ציבור, שהקמתם מתוכננת להסתיים בשנת 2025. עלות הפרויקט מוערכת ב-2.4 מיליארד דולר.
ייבוש שטחי הקרקע במונקו מעלה שאלות סביבתיות נכבדות, שכן הוא מזיק ביותר למערכת האקולוגית של חי וצומח, השוכנת במי הים שלחופי הנסיכות. בשל כך נעשה מאמץ לשמר את בעלי החיים והצמחים שבשטח פרויקט לה פורטייה על ידי העברתם לשטח אחר, שהוכשר כשמורה ימית. כמו כן קו החוף של הפרויקט תוכנן תוך התחשבות בזרמי הים באותו אתר.
מוסול (סרט)
מוסול (באנגלית: Mosul) הוא סרט פעולה משנת 2020, המבוסס על אירועים אמתיים ובייחוד על אירועי הקרב על מוסול (2016–2017). את הסרט ביים מת'יו מייקל קרנהאן ומככבים בו ואליד אלגדי, היאט כאמיל וטהר א-שייע בתפקידים הראשיים, כשוטרי יחידת ימ"מ של משטרת מוסול המתנגדים לכוחות דאעש. הסרט הופק בשיתוף פעולה עם הבמאים אנתוני רוסו וג'ו רוסו.
תקציר עלילת הסרט
בשנים 2014–2017 כבש דאעש את העיר מוסול בעיראק. באותן שנים הקבוצה היחידה שנלחמה ברציפות בכובשים הייתה יחידת הימ"מ של מחוז נינווה במשטרת עיראק, שהורכבה מגברים מקומיים שנפצעו או שנהרג להם בן משפחה בידי דאעש. קאווה, שוטר ממוצא כורדי בן 21, בקושי שורד קרב יריות. כאשר העשן מתבהר הוא פוגש את הגברים שהצילו את חייו, לוחמי הימ"מ של נינווה, בפיקודו של ג'אסם. דודו של קאווה עצמו נהרג על ידי דאעש. הוא מצטרף ליחידה, אם כי הם הצטמצמו לתריסר גברים בלבד עם שלושה רכבי HMMWV ועודפי סיגריות. לפני שיומו הראשון עם היחידה יסתיים, קאווה יהיה עד להצלת ילד ולמותם של כמה עמיתים במתקפה של דאעש באמצעות רחפנים חמושים ב-PETN ו-C-4, בעוד מפקדם ינהל משא ומתן עם לוחמי אל-חשד א-שעבי, ינקום באדם שבגד בו וישתתף במארב על מעוז דאעש.
הפקה
צילומי הסרט נערכו במרוקו.
קו מהדרין
קו מהדרין היה קו אוטובוס שבו נהגו כללי תרבות חרדיים, שבמרכזם הפרדה מגדרית לפיה הגברים יושבים במחציתו הקדמית של האוטובוס והנשים במחציתו האחורית. ברוב המקרים שבהם הייתה נהוגה הפרדה, הנשים עלו וירדו מהאוטובוס דרך הדלת האחורית והגברים - דרך הדלת הקדמית. בינואר 2011 קבע בג"ץ שהפרדה מגדרית כפויה באוטובוס אסורה ושכל נוסע ונוסעת רשאים לעלות מכל דלת ולשבת בכל מקום באוטובוס שיבחרו. בג"ץ הורה על הדבקת מודעות ברוח זו בכל קווי האוטובוס בארץ.
הפרדה בעלת אופי דומה לזו שבישראל מתבצעת גם בקו אוטובוס הנוסע בברוקלין, בין ריכוזי החרדים בוויליאמסבורג ובבורו פארק. קו האוטובוס פועל בזיכיון מטעם העירייה, ועניין ציבורי בו בשנת 2011 הוביל לביקורת שמתח על הפעלת הקו במתכונת זו ראש העירייה, מייקל בלומברג.
הפעלת קווי מהדרין
ב-1986, עקב תלונות שהועלו בנושא, החליטו מספר פוסקי הלכה חסידיים מאזור גוש דן, ובהם שמואל הלוי וואזנר ומשה יהודה ליב לנדא, להורות על הפרדה מגדרית בקו 54ב משני צדי האוטובוס. ב-1991 פרסם בד"ץ העדה החרדית בירושלים אזהרה מפני נסיעה מעורבת לרחצה במעיינות מרפא, תוך שהוא מתיר בלית ברירה נסיעה שכזו כאשר גברים יישבו מלפנים ונשים מאחור. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התקיימו בישראל מערכי היסעים פרטיים ומקומיים, ללא רישיון להפעלת תחבורה ציבורית, שהפעילו הסדר הפרדה מגדרי תחת השם "קווי מהדרין" עבור הציבור החרדי. במטרה לעודד שימוש של חרדים בתחבורה ציבורית, הוקמה ועדת לנגנטל, שהמליצה בשנת 1997 על ניסוי בשני קווים בבני ברק שיסומנו בכיתוב "מהדרין", ועליהם ניתן יהיה לעלות מכל הדלתות, ציבור הנוסעים יקיים הפרדה בין גברים לנשים באופן התנדבותי והנהגים לא ייטלו חלק בהנהגת ההפרדה. הניסוי לא יצא אל הפועל, אולם קווי מהדרין הופעלו בקווים בינעירוניים ששימשו בעיקר נוסעים חרדים ומספר קווים עירוניים בירושלים, העיר היחידה בה הונהגו קווי מהדרין עירוניים. בשנים 2003–2006 הנהיגה "אגד" מדיניות של הקמת קווים חדשים בהתאם לצורכי הציבור החרדי ורבים מקווים אלו היו קווי מהדרין. על מנת להתחרות בהסדרי התעבורה הפרטיים, קבעה אגד, באישור משרד התחבורה, תעריפי נסיעה נמוכים יחסית לתעריפי קווים דומים שאינם קווי מהדרין. בשנת 2009 הופעל גם בבית שמש קו מהדרין עירוני על ידי חברת סופרבוס.
הדיון בציבור הדתי והחרדי
הרב יובל שרלו מהזרם הדתי לאומי טען שהיות שהצידוק לקיום הקווים הוא בראש ובראשונה בתנאי שבאמת אנשי היהדות החרדית רוצים בהם, "צריך לברר האמנם החרדים "רוצים" בדבר, או שמדובר בהשתלטות עסקנית", וכי מבחינה הלכתית, "אין שום חובה ליצור קווים אלה ולמעשה הדבר גורם לחוסר צניעות משווע. החרדים חוברים לפרסומאים, ושניהם מטמיעים את ההכרה כאילו ההתייחסות לגופן של נשים היא כאל דבר שכל הזמן מגרה ומושך, מהכיוונים המנוגדים". גם הרב אליעזר מלמד טען שהנזק בקווים אלו עולה על התועלת וכתב כי חכמים בתקנותיהם "יצרו חברה צנועה ששומרת על מרחק מכובד בין גברים לנשים, אבל לא ניסו למנוע פגישה ומבט". לעומתם "ההמצאות החדשות מנסות למנוע פגישה ומבט, וכיוון שאי אפשר למנוע זאת, הרי שכל פגישה ומבט עלולים לגרום להתגברות היצר".
בתוך הציבור החרדי חל פילוג דעות בנוגע להפרדה בתחבורה הציבורית: היו שהתנגדו (בעיקר בציבור הליטאי) להפרדה הגורפת. הציבור החסידי ברובו תמך יותר בהפרדה. כיום ההפרדה באוטובוסים לרוב נעשית מתוך בחירה כשגם אלו מהציבור החרדי שאינם תומכי בהפרדה יישבו לרוב לפיה (גברים - קדימה, נשים - אחורה) מתוך כבוד או מתוך אי נעימות. ייתכנו מקרים של התערבות בנוגע לישיבה מצד נוסעים אחרים כגון נוסעים גברים שיבקשו מנשים לפנות אחורה או באמצעות מדבקות.
הפולמוס הציבורי
מספר חברי הכנסת וחברי מועצת עירייה, בעיקר בירושלים, התנגדו להפעלתם של קווי המהדרין על ידי "אגד", ובפיהם שלוש טענות:
לטענות אלו השיבו תומכי הקווים כי: הפולמוס התקיים לא רק במרחב הדיון הציבורי, אלא גם בתוך קווי מהדרין עצמם, וגלש לעיתים לאלימות. בעקבות זאת פתח משרד התחבורה "קו חם" לדיווח על אירועים חריגים בקווי מהדרין, לרבות מקרי אלימות פיזית או מילולית כלפי נוסעים.
ועדת הרבנים טוענת כי בבדיקה שקיים משרד התחבורה נדגמו אלפי נסיעות באוטובוסים ונמצא כי ברובם המוחלט של המקרים הדבר לא בכפייה ולא באלימות.
עתירה והליכים משפטיים
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה לביטול קווי המהדרין, מינה שר התחבורה ב-11 במאי 2008 ועדה בראשות מנכ"ל משרדו, אלכס לנגר, "לבדיקת הסדרי ההסעה בתחבורה הציבורית בקווים המשמשים את המגזר החרדי". הוועדה ביקשה את חוות דעת הציבור, והגיעו אליה אלפי פניות - חלקן בעד ההפרדה וחלקן נגדה. ב-26 באוקטובר 2009 הגישה הוועדה את מסקנותיה, ובהן ההמלצות:
ב-20 באוקטובר 2010 הודיע שר התחבורה כי "החליט לאמץ את המלצות ועדת הבדיקה... במלואן, זאת על בסיס דו"ח סטטוס מפורט שהוגש לו בסוף תקופת הבדיקה, והמלצותיו של המפקח על התעבורה". בינואר 2011 אימץ בג"ץ את המלצות הוועדה ופסק שהפרדה כפויה בין נשים לגברים ב"קווי המהדרין" אינה חוקית, וכי הטרדת נוסעות בעניין, כמו גם לגבי לבושן, עלולה להיות עבירה פלילית (הפרה של תקנה 455(א) לתקנות התעבורה המורה: "לא יפעל נוסע בצורה העשויה לגרום נזק או אי-נוחות בלתי-סבירה לכל נוסע אחר"). בג"ץ התיר את המשך ההסדר של העלאת נוסעים ונוסעות מהדלת האחורית כדי לאפשר הפרדה מרצון. כמו כן נפסק כי הנהגים יחויבו לוודא את אכיפת ההחלטה, וכי "אגד" תפרסם את ביטול הסדר המהדרין בעיתונות הכללית ובעיתונות של המגזר החרדי, ותציב שילוט בכלל הקווים ששימשו במתכונת קווי מהדרין, המודיע כי:.
המרכז לפלורליזם יהודי (שלימים שינה את שמו למרכז הרפורמי לדת ומדינה), שנמנה עם העותרים, אמר על פסק הדין כי "בג"ץ קבע לראשונה כי ההפרדה היא הפליה פסולה האסורה על פי חוק". מנגד גם דובר ועדת הרבנים לענייני תחבורה בירך על ההחלטה ואמר כי "בג"ץ הכיר בכך שזכותו של הציבור החרדי לנסוע בהפרדה", ובפועל ימשיכו האוטובוסים בקווי המהדרין לפתוח את שתי הדלתות. הדובר הדגיש ש"אין שום היתר ושום לגיטימציה לאלץ נוסע או נוסעת בשום סוג של כפייה או כוחנות".
"אגד" הציגה בקווי מהדרין את השלט הנדרש, אך נמנע ממנה לפרסם את ביטול ההסדר בעיתונות החרדית, עקב סירובם של עיתונים אלה לפרסם את המודעה. המודעה פורסמה בעיתונות חילונית.
לאחר שפסיקת בג"ץ ובעקבות תביעות שהוגשו על ידי נשים שנהגים המשיכו לשלוח אותן לאחור, פחתה באופן משמעותי הכפייה המגדרית באוטובוסים.יחד עם זאת, עדיין מתרחשים מקרים כאלה.
כך, למשל, ביולי 2019 מנע נהג של "אגד" כניסת נשים לאוטובוס בירושלים, בנימוק "יש מקום רק לגברים, הם נוסעים בהפרדה". בעקבות תלונה של נוסעת שנמנעה נסיעתה הוגש כתב אישום נגד "אגד" והנהג, ובהסדר טיעון נפסק ש"אגד" תפצה את הנוסעת באלפיים ש"ח ותשלם קנס של 18 אלף ש"ח, הנהג יפצה את הנוסעת ב-2,500 ש"ח, ויוטל עליו קנס של 20 אלף ש"ח אם יעבור עבירה נוספת בתוך שלוש שנים.
קרולינה לריירה
חייה
קרולינה נולדה בבאיה בלנקה, ארגנטינה. היא הצטרפה לאו"ם ועבדה כמתנדבת עד 1997, אז סיימה את לימודיה בכלכלה. מאוכזבת מהשוק הפיננסי, היא נותרה בארגון עד שהוקצתה למשימת האומות המאוחדות במזרח טימור, שם שירתה בתהליך הפיוס והעצמאות של אותה מדינה עד 2003 . זה היה באותה תקופה כאשר פגשה את סרז'יו ויירה דה מלו הברזילאי, שכיהן כנציב העליון של האומות המאוחדות בטימור, איתה התחילה לחיות.
בשנת 2003 נסעו שניהם לבגדאד וכמה חודשים לאחר מכן התרחש הפיגוע במלון קנאל, ששימש כמפקדת האו"ם במשך עשר שנים והיה יעד לפיגוע התאבדות שיזם אל-קאעידה בעיראק בראשות אבו מוסעב א-זרקאווי. בפיגוע נהרגו 22 בני אדם, ביניהם סרז'יו. בזמן הפיגוע היא עבדה במשרדה באותו בניין וכמה מטרים ממשרדו של סרז'יו, שנהרס לחלוטין ממשאית תופת שהופעלה. תמונות שהוקלטו על ידי רשתות הטלוויזיה מיד לאחר הפיגוע מראות את קרולינה נואשת, זועקת לשמו של סרז'יו בהריסות. סרז'יו עדיין הצליח ליצור קשר עם קרוליינה וצוותי ההצלה באמצעות הטלפון הנייד, אך מת כעבור כמה שעות.
קרולינה התפטרה מהאו"ם בשנת 2005, כשהיא מתחה ביקורת קשה על היעדר חקירות האירוע. היא נבחרה ל"אשת השנה" על ידי המועצה הלאומית לנשים בברזיל, לאחר שעברה לגור בריו דה ז'ניירו. משמשת כנציגה באמריקה הלטינית של ארגון לא ממשלתי שווייצרי והייתה פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה בריו דה ז'ניירו. קרולינה היא עמיתה במרכז האוזר של אוניברסיטת הרווארד וגם במרכז קאר לזכויות אדם בבית הספר הרווארד קנדי.
את דמותה בסרט סרז'יו משנת 2020, גילמה השחקנית הקובאנית אנה דה ארמס.
סאקי מזוקן
סאקי מזוקן (שם מדעי: Chiropotes) הוא סוג של קופים מקבוצת קופים רחבי אף החיים באגן האמזונאס ביערות גשם טרופיים.
קופים אלה מזכירים את קופי הסאקי אך כהים יותר ובעלי שער עבה מעל ראשם וסנטרם כמו זקן. יש להם לסתות גדולות וחזקות איתם הם מפצחים אגוזים קשים.
הם חיים בין ענפי העצים ביערות הגשם ויורדים לקרקע לעיתים רחוקות. הם ניזונים בעיקר מפירות שונים אך גם מזרעים קשים, עלים, חסרי חוליות וחולייתנים קטנים.
קופים אלה נעים בחבורות ביער במשך היום, לעיתים עם קופי סנאי וקפוצ'ין.
טנא (אסתר קנובל)
"טנא" (1992) היא יצירת אמנות מאת אסתר קנובל.
תיאור
העבודה עוצבה לראשונה בשנת 1992. היא מבוססת על המבנה של "סיכת ורד", המאפשרת לבעל העבודה להחליף את התפרחת שבעבודה, ובכך להיות שותף לפעולה היצירתית. המבנה שיצרה קנובל הוא מבנה חסר-הרואיות, בעל אופי "שביר" או "חלש". השימוש במונח "טנא" (בהולנדית תורגם שם העבודה ל-Rozenmand, שפרושה סלסלת ורדים), מרמז לזיכרונות ילדות או אל גיוס חג השבועות כחלק מן הכינון של הלאומיות הציונית-ישראלית.
שמואל הצרפתי
רבי שמואל הצרפתי (ה'ת"כ 1660– ה'תע"ג 1713) היה ראש ישיבה, דיין ומ ורה צדק בעיר פאס שבמרוקו. מחבר הספר "דברי שמואל", "נימוקי שמואל" וספרים נוספים.
ביוגרפיה
רבי שמואל נולד בשנת ה'ת"כ (1660), לרבי אברהם הצרפתי, שהיה מחכמי יהדות פאס ובן לשושלת רבנים מפוארת בקהילת המגורשים. מקום לידתו המדויק לא ידוע, אך ברור כי בהיותו בן שמונה עשרה, ובשנות העשרים המאוחרות לחייו, למד בעיר סלא שבמרוקו ואף יצר שם כמה מחיבוריו. יש רגליים לדבר שהוא אף העמיד בעיר סלא תלמידים, ומהם תלמידו רבי יוסף ביבאס. בשנות צעירותו, נשא דרשות מעמיקות המשיבות על השגות רבי אליהו מזרחי על פירושי הרמב"ן ומפרשים אחרים על התורה, וניתן להסיק מכך שבדרשותיו נכחו תלמידי חכמים ולמדנים.
בראשות הישיבה
עמד בראשות ישיבה, ככל הנראה בעיר פאס. נראה כי חלק ניכר מחידושיו יצר במהלך הלימוד כראש ישיבה. בהקדמתו למסכת ברכות הוא מתנצל:. במקומות אחרים הוא רומז על דברים שנאמרו בישיבה, ולמשל:,. בין תלמידיו ישבו חכמים המבוגרים ממנו, וכפי שהוא כותב:.
דיין בפאס
החל מקיץ ה'תנ"א (1691) הוא חותם על פסקי דין עם דייני פאס בהרכבים שונים, ובעיקר עם רבי יהודה בן עטר, רבי שלום אדרעי, רבי אברהם אבן דנאן ורבי יעקב אבן צור. מוקדם לכך, בשנים ה'ת"ס - ה'תע"ב, חתם על כמה מתקנות המגורשים שתוקנו על ידי חכמי העיר פאס.
שיטתו בלימוד
דרכו בלימוד התלמוד הייתה כפי הדרך שפותחה במרוקו, ללמוד תחילה את התלמוד מבלי להסתייע בדברי הפרשנים, ואחר כך לעיין בפירושי רש"י ותוספות ולדקדק בדבריהם, ולנמק את פירושיהם אם אינם מוכרחים לפי העיון הראשוני. כמו כן, הוא הגיה הגהות רבות את נוסח פירושי רש"י והתוספות. בין המפרשים האחרונים מועדף עליו רבי שלמה אלגאזי.
דרכו הייתה לעיין היטב בסוגיות התלמוד ולהציע להן פירושים מקוריים, כאשר אין הוא נרתע מלחלוק על הקדמונים. וכפי שהוא כותב:. וכך: עם זאת, במקומות רבים התאמץ ליישב את דברי הרמב"ם.
פטירתו
רבי שמואל היה ידוע חולי וצער והוא נפטר ביום ב' באב ה'תע"ג (יולי 1713).
לקריאה נוספת
פרופסור הרב משה עמאר (מהדיר), "קווים לדמותו ויצירתו של רבי שמואל הצרפתי", בתוך: דברי שמואל, עמ' 9 - 50, לוד, תשנ"ז.
איוואן החמישי
איוואן החמישי (רוסית: Иван V; 6 בספטמבר (27 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1666 - 8 בפברואר 29 בינואר לפי (הלוח היוליאני) 1696) היה צאר של רוסיה. שלט יחד עם אחיו למחצה, פיוטר הגדול, בין 1682 ל-1696. איוון היה בנו הצעיר של אלכסיי הראשון מאשתו הראשונה, מריה מילוסלבסקי. הוא היה שליט להלכה בלבד היות שהיה נכה פיזית ונפשית.
חייו
איוון החמישי היה הילד ה-11 של אלכסיי. בגלל מחלותיו, כושר המנהיגות שלו אוים על ידי סיעתם של משפחת נרישקין (אחים ודודים של אשתו השנייה של הצאר אלכסיי הראשון, נטליה נרישקין), שניסו להכתיר את בנה של נטליה נרישקין, פיוטר במקומו. עם מותו של פיודר השלישי באפריל 1682, טענו אויביהם שהנרישקינים חנקו את איוון וגרמו בהצהרתם להתלקחות מהומות שהסתיימו רק עם צאתו של איוון בפומבי.
ב-25 ביוני אותה שנה הוכתרו האחים איוואן ופיוטר כשליטים משותפים של רוסיה. כיסא מלכות מיוחד הוזמן לצורך האירוע (הוא מוצג כיום בנשקייה של הקרמלין). על אף שאיוון נחשב לצאר הבכיר מפאת גילו, הכוח האמיתי היה בידיה של אחותו הבוגרת, סופיה, אשר מונתה לעוצרת. בשנת 1689 הבינה סופיה שהכוח חומק לה מבין האצבעות וניסתה לארגן התקוממות נוספת בטענה שהנרישקינים מנסים להצית את חדרו של אחיה, אך מורהו של איוון, הנסיך פרוזורבסקי, שכנע את איוון לזנוח את בריתו עם סופיה ולחבור לאחיו, ומזימתה נכשלה.
בעשור האחרון לחייו עמד איוואן בצלו של אחיו האנרגטי. הוא העביר את הזמן עם אשתו, פרסקוביה סאלטיקובה. פיגורו השכלי לא מנע ממנו להביא 5 בנות לעולם, כאשר אחת מהן, אנה, עתידה להיות קיסרית רוסיה.
קונסטנטינוס (אפיפיור)
קונסטנטינוס (בלטינית: Constantinus; 664 – 9 באפריל 715) כיהן תחת כינוי זה כאפיפיור בין 25 במרץ 708 למותו. קונסטנטינוס הוא האפיפיור היחיד שבחר בכינוי זה (מלבדו היה עוד אנטי-אפיפיור שכינה עצמו בשם זה, האנטי-אפיפיור קונסטנטינוס השני), שלו קונוטציות "מזרחיות", והוא שמו של קיסר רומי.
קונסטנטינוס היה אחד האפיפיורים האחרונים של האפיפיורות הביזנטית. ב-710–711 הוא ביקר בקונסטנטינופול והתפייס עם יוסטיניאנוס השני בנושא ההחלטות של קונסיל טרולו, בניגוד לסירובו של סרגיוס הראשון לכל משא ומתן עם הקיסר. קונסטנטינוס היה למעשה האפיפיור האחרון שביקר בקונסטנטינופול, עד ביקורו של פאולוס השישי באיסטנבול ב-1967.
אגנתה דוידסן
אגנתה דוידסן (29 באוגוסט 1947, נוק - 25 בנובמבר 2007, נוק) הייתה שרה בממשלת גרינלנד. היא שימשה במשך 14 שנים כראש העיר של נוק, בירת גרינלנד, עד מותה הפתאומי בגיל 60.
בשנת 1983, דוידסן החליפה את האנס פביה רוסינג בפרלמנט של גרינלנד כנציגה של מפלגת סיומוט. מאוחר יותר באותה שנה, היא מונתה לחברת הפרלמנט לעניינים חברתיים (עמדה דומה לשר ממשלתי), ובכך הפכה לחברת הפרלמנט האישה הגרינלנדית הראשונה.
בשנת 1989, היא נבחרה למועצת העיר של נוק, שוב כנציגה של מפלגת סיומוט, ובין השנים 1989–1991 היא החזיקה בתפקיד סגנית ראש העיר השנייה. לאחר הבחירות של 1991, מונתה לסגנית ראש העיר הראשונה ובשנת 1993, היא הפכה לראשת העיר ויושבת הראש של מועצת העיר.
בשנת 1997, דוידסן גויסה על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק למסדר דנברוג.
קונסטנטין ברנקושי
קונסטנטין ברנקושי (ברומנית: Constantin Brâncuşi; ברומנית מבטאים קרוב ל"ברנקוש" בצרפתית ובאנגלית שם המשפחה שובש לברנקוזי; 19 בפברואר 1876 – 16 במרץ 1957) היה פסל רומני בעל שם עולמי שתרם רבות להתפתחות הפיסול המופשט.
רקע משפחתי וילדותו
ברנקושי נולד ביישוב הוביצה (Hobiţa), שבכפר פשטישאן (Peştişani) שבמחוז גורז' בצפון אולטניה, רומניה כבן השני מבין ארבעת הילדים המשותפים של הוריו. אביו, ניקולאיֶה ראדו ברנקושי, היה אלמן ואב לשלשה ילדים מנישואיו הקודמים כשנשא את אשתו השנייה, מריה לבית דיאקונסקו (1851–1919), אשה פקחית ומאמינה. המשפחה חיה בעוני כשפרנסתה התבססה על חקלאות, נגרות ועל רפת. קוסטאקה ברנקושי, כפי שקראו לו מקורביו, למד רק בשתי כתות בבית הספר היסודי בפשטישאן, שבו לימד דודו, גריגורה ברנקושי, ואחר כך בבית הספר בכפר ברדיצ'ן (Brădiceni). לא הסתגל טוב בבית הספר, ציוניו כפי שהתגלו במחברת של דודו המורה, היו בינוניים, והוא נעדר תכופות מהשיעורים. מגיל קטן העדיף לבלות בחיק הטבע ולפסל. יישוב הולדתו והכפרים שבסביבה היו משופעים בדברי אמנות עממית, לרבות גילופים ופיסולים בעץ, שקישטו את הבתים, את הכנסיות על עמודים, את הצלבים בדרכים ובבתי הקברות. בגיל 11 עזב ברנקושי, שסבל לעיתים מידם הקשה של אביו ואחיו, את בית הוריו כדי לעבוד כשוליה בטרגו ז'יו, בירת המחוז, ואחר כך בסלטינה ובקראיובה.
שנות לימודיו ברומניה ובחו"ל
אחרי שבגיל 13 התיישב בקראיובה ועבד שם בחנות מכולת, בין השנים 1894–1897, בעזרת מעבידו, למד בבית הספר לאומנות ולמלאכה בעיר. הפעם למד טוב, השלים את הפערים לעומת תלמידים אחרים, וסיים את חוק לימודיו בארבע שנים במקום חמש. לאחר מכן עבר בשנת 1898 לבוקרשט, וסיים שם בהצלחה, בשנת 1902, את בית הספר לאמנויות היפות. בשנת 1904 נסע ללימודים במינכן, אך כעבור חצי שנה הלך ברגל דרך בוואריה ושווייץ עד לנגרה שבצרפת ומשם נסע ברכבת עד פריז. בשנת 1905 הצליח להתקבל לבית הספר הגבוה לאמנויות היפות, שם עבד בסדנה של אנטונן מרסייה (Mercier) עד שנת 1906. הוא סירב לעבוד יותר מחודשים אחדים כמתמחה בסטודיו של אוגוסט רודן, באומרו: "דבר לא צומח בצילם של אילנות גדולים".
פעילותו האמנותית
בשנת 1907 יצר את הגרסה הראשונה של "הנשיקה", נושא שימשיך לאחר מכן בצורות שונות עד לשיא ב"שער הנשיקה", אשר בטרגו ז'יו. הוא שכר סטודיו ברחוב מונפרנאס והתערה באוונגרד האמנותי של פריז. בשנת 1909 חזר לתקופה קצרה לרומניה, שם הציג ב"סלון האופיציאלי", ואספן האמנות אנסטסה סימו רכש ממנו את "השינה" ואת הפסל של ניקולאיה דרסקו.
יצירותיו הרבות של ברנקושי מוצגות בטרגו ז'יו. הסטודיו שלו נבנה מחדש, בדיוק כפי שהיה ביום מותו, ופתוח למבקרים בסמוך למרכז פומפידו בפריז. אלכסנדרו מאנדי, שהכיר את ברנקושי בחוג הספרותי של אלנה פאראגו, כתב כמה שירים שהוקדשו ליצירותיו של ברנקושי ובהן "עמוד האינסוף", "שער הנשיקה" ו"שולחן הדומייה".
חייו האישיים בצרפת
לאמן, שלא התחתן, היו אהבות רבות בין השאר עם נשות חברה ואספניות אמנות כמו לאוני ריקוי, אז'ני מייר, הברונית רנה אירן פראשון, הסופרת ננסי קינאר ועם פגי גוגנהיים המפורסמת שהתלוננה שהיה שתלטן ורכושני מדי ביחסיו אליה. בשנת 1938 לרגל התערוכה העולמית בפאריס היה לו קשר רומנטי קצר גם עם הזמרת הרומנית האגדית מריה טנאסה. אולם קשר שהשפיע במיוחד על יצירתו היה בשנים 1911–1914 עם הציירת ההונגריה מרגיט פוגאן (Margit Pogány) אותה ברנקושי הנציח בפסלו "העלמה פוגאן" (או "פוגאני"). אחרי שהציירת התיישבה באוסטרליה, השניים נשארו בקשר מכתבים למעלה מ20 שנה. בספטמבר 1928 הפסל התאהב בתיירת אמריקאית ממוצא אירי בשם איילין ליין וטייל יחד איתה ברומניה - בכפר הולדתו ובסינאיה - ובאיטליה . קשר משמעותי בחייו, ושנמשך כ 15 שנה, היה זה עם מזכירתו לשעבר והפסנתרנית ורה מוּר (Vera Moore) (1896-1997), ילידת ניו זילנד, ממוצא יהודי, שילדה לו בן בשם ג'ון מור (John Moore). בן זה, שברנקושי סירב להכיר באבהותו, נולד בשנת 1934 וחי כצלם בצרפת. לדברי ידידה קרובה, הציירת סוניה דלונה, האהבה אל ורה מור הסעירה אותו מאוד ואחרי פרידתם שינה את אורח חייו: העדיף להסתגר לרוב, אל תוך חיי סגפנות והרהורים פילוסופיים. האמן ביקר לאחרונה במולדתו בשנת 1937.
ברנקושי נפטר ב-16 במרץ 1957 בפאריס והתאזרח בצרפת זמן קצר לפני מותו על מנת להוריש את עזבונו האמנותי למדינה הצרפתית.
קישורים חיצוניים
Constantin Brancusi'son discovered in France.He's 77 and the only child of the artist
ג'ואן אוסבורן
ג'ואן אליזבת אוסבורן (באנגלית: Joan Elizabeth Osborne, נולדה ב-8 ביולי 1962) היא זמרת-יוצרת אמריקאית, המקליטה ומופיעה במגוון סוגות, כולל פופ, רוק, נשמה, R&B, בלוז וקאנטרי. היא ידועה בעיקר בזכות הלהיט שלה, "One of Us" משנת 1995.
ביוגרפיה
אוסבורן היא במקור מאנקוראג', קנטקי, פרוור של העיר לואיוויל. היא עברה לניו יורק בשנות ה-80 המאוחרות, שם הקימה חברת הקלטה משלה, Womanly Hips, כדי להוציא מספר הקלטות עצמאיות. היא אז חתמה חוזה הקלטות עם מרקיורי רקורדס, והוציאה ב-1991 את האלבום הראשון שלה באורך מלא,Soul Show: Live at Delta 88. האלבום השני שלה היה ‘’Relish’’, שיצא ב-1995, הניב את הלהיט הגדול שלה, "One of Us". סינגלים נוספים מאלבום זה שזכו לזמן אוויר והיו להיטים מינוריים כוללים את "Right Hand Man" ו-"St. Teresa". אוסבורן היא ביסקסואלית, והשיר שלה "After Jane" מהאלבום Pretty Little Stranger (2006) מדבר על יחסיה עם אישה. אוסבורן הופיעה בסרט התיעודי משנת 2002, Standing in the Shadows of Motown, ואף עשתה סיבוב הופעות עם להקת הליווי של תקליטי מוטאון, " the Funk Brothers". היא יצאה עם להקתה לסיבוב הופעות כלל-ארצי עם דיקסי צ'יקס בקיץ של שנת 2003, ובאותה שנה הוציאה את אלבומה הרביעי, How Sweet It Is. ב-2006 ו-2007 אוסבורן הופיעה עם פיל לש וחבריה, והביצועים הקוליים שלה קיבלו מקום מרכזי באלבומם, Live at the Warfield. היא ממשיכה להופיע עם הרכב זה באופן קבוע. בפברואר 2007, היא הופיעה בגרנד אול אופרי. במאי 2007, היא הוציא אלבום נוסף, Breakfast in Bed, בו חזרה למוזיקת נשמה, אחרי שהוציאה מספר אלבומי רוק. אוסבורן הופיעה כאורחת או תורמת במספר אלבומי אוסף, כולל אלבום מחווה לדולי פרטון ב-2003, בו היא שרה את "Do I Ever Cross Your Mind", וכזמרת אורחת באלבום Sgt. Pepper Live של צ'יפ טריק. ב-2010 היא זכתה בפרס "אשת הישגים" (Woman of Achievement Award) מטעם Women's Project Theater. אלבומה Bring It On Home, שהוא אוסף שירי וינטאג' מסוגת בלוז ונשמה, יצא ב-27 במרץ 2012. . האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום הבלוז הטוב ביותר לשנת 2013. הייתה זו הפעם השלישית שהייתה אוסבורן מועמדת לגראמי, שכן גם בשנת 1995 האלבום ‘’Relish’’ והלהיט “One of Us” היו מועמדים, וכן אוסבורן הייתה מועמדת לפרס האמנית החדשה. גם ב-1996 הייתה מועמדת לפרס ביצוע ווקאלי. בספטמבר 2012 השתתפה אוסבורן בקמפיין "30 שירים ב-30 יום" במסגרת הפרויקט" Half the Sky: Turning Oppression into Opportunity for Women Worldwide". בשנת 2014, הצטרפה אוסבורן ללהקת Trigger Hippy, אשר הוציאה את אלבומה הראשון בסוף 2014. .
חיים אישיים
אוסבורן גדלה כקתולית, אך בבגרותה התרחקה מהכנסייה, בין היתר, משום שרצתה להיות כומר, וגילתה שאין הכנסייה מסמיכה נשים לכמורה. היא לא מזדהה עם אף דת מאורגנת, אך מרגישה מושפעת מאמונות שונות, ביניהן נצרות ובודהיזם. לאוסבורן יש בת יחידה, שנולדה בדצמבר 2004.
סטיבן ויטסיט
סטיבן פול ויטסיט (באנגלית: Steven Paul Whitsitt; נולד ב-25 באוקטובר 1960, פורט הורון) הוא צלם אמריקאי.
ביוגרפיה
ויטסיט נולד בפורט הורון, עיירה במדינת מישיגן. לאחר סיום בית הספר הוא נרשם לצי של ארצות הברית. בהיותו בצבא הוא התחיל להתעניין בצילום. לאחר שחרור משרות בצי בשנת 1986 הוא התחיל ללמוד צילום בסנטה ברברה וסיים עם תואר ראשון בצילום בשנת 1990.
לאחר סיום הלימודים עבד ויטסיט בתחום בלוס אנג'לס. במשך שלוש שנים הוא היה עוזר של צלם רשמי של מייקל ג'קסון. בשנים 1994–1996 הוא היה הצלם הרשמי של הזמר ועשה צילומים עבור השירים שהופקו באותה תקופה. בין היתר הצילומים הוצגו בתערוכות.
בשנת 1994 צילם ויטסיט את מייקל ג'קסון בדמוי צ'רלי צ'פלין. צילומים אלו נכללו בספר קראקן אופוס של האמן. כלל אוסף הצילומים בנושא הוצג בתערוכה ניידת במספר מקומות בעולם ועתה היא מוצגת במוזיאון בלוזן כחלק של מיצג קבוע של המוזיאון.
בשנת 1996 עזב ויטסיט את מייקל ג'קסון והחל ללמדר בבית ספר לצילום בקרולינה הצפונית במשך חחמש שנים.
החל משנת 2003 עוסק ויטסיט עוסק בעיקר בצילומי בניינים.
במהלך עבודתו קיבל ויטסיט שישה פרסי האוז.
700
אירועים
אין אירועים.
סמדר נאוז
סמדר נאוז (נולדה ב-28 באפריל 1978) היא אסטרופיזיקאית ישראלית אמריקנית, זוכת פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה לשנת 2015. היא חוקרת בתחום הקוסמולוגיה והיווצרות כוכבי לכת חוץ-שמשיים.
ביוגרפיה
נאוז נולדה בשנת 1978 בירושלים, גדלה בישראל. אהבתה לאסטרופיזיקה התפתחה עם צפייה במסע בין כוכבים עם אימה ואחותה הצעירה
למדה במכון רקח של אוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון בפיזיקה בשנת 2002, ותואר שני בהצטיינות יתרה תחת הנחייתו של פרופסור ניר שביב, כאשר חקרה את מבנה גלקסיית שביל החלב. במהלך התואר הראשון עבדה במקביל במוזיאון המדע בירושלים והשתתפה בפרויקט קידום נשים במדע.
בשנת 2010 השלימה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. נושא המחקר שלה היה הדור ראשון של היווצרות גלקסיות, בהנחיית פרופסור רנן ברקנא.
מחקרה
תרומתה של נאוז בתחום האסטרופיזיקה מגוונת כיוון שהיא חוקרת מספר נושאים. בתחילת הקריירה היא חקרה את ההיווצרות של הדור הראשון של גלקסיות לאחר המפץ הגדול. נאוז חוקרת את ההיווצרות הדינמית של כוכבי לכת חוץ שמשיים מסוג צדק חם.
נאוז פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מובילים, בניהם מאמר ב-Nature בנושא היווצרות ודינמיקה של מערכות עם צדק חם.
שי-לי הירש
ביוגרפיה
נולדה ברעננה וגדלה בבנימינה. לאחר שירותה הצבאי, למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
ב-2010 עלתה לשידור סדרת הדרמה של קשת, "חיים אחרים", בה גילמה את דמותה של אמונה חרות.
מאוחר יותר באותה השנה, עלתה לשידור הסדרה "חסמבה דור 3" ששודרה בערוץ HOT3 ובערוץ הילדים, שם גילמה את דמותה של רנן זהבי. הסדרה המשיכה לעונה שנייה בקיץ 2013.
בנוסף, שחקה בהצגה "מהומה רבה על לא דבר" של תיאטרון באר שבע שעלתה ב-2011, שם היא גילמה את הרו. ב-2011 שיחקה בהצגה "אמא שלו" של תיאטרון בית לסין, שם גילמה את ג'סיקה. באותה השנה שיחקה בהצגה "ארץ קליק" של תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, שם גילמה את גילי. על משחקה בהצגה זו זכתה שי-לי בשחקנית המצטיינת של 2011 מטעם פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
בנוסף, זכתה במקום השני בתחרות מלגות על שם עדי קמרי בשנת 2008.
ב-2016 שיחקה בסרטו הקצר של שחר שמאי "מנוטרל" לצד דניאל ליטמן.
אטריות להכנה מהירה
אטריות להכנה מהירה או ראמן להכנה מהירה, הוא סוג מזון המורכב מאטריות הנמכרות בגוש מבושל ומיובש מראש עם אבקת טעם או שמן תיבול. גוש האטריות המיובשות נוצר במקור על ידי טיגון בשמן עמוק של אטריות מבושלות, וזו עדיין השיטה העיקרית הנהוגה במדינות אסיה; בלוקים של אטריות מיובשות באוויר מועדפים במדינות המערב. בלוקים של אטריות מיובשות מיועדות לבישול או להשרייה במים רותחים לפני האכילה. ראמן, עיבוד יפני למרק אטריות סיני, משמש לפעמים כמתאר לטעמי אטריות להכנה מהירה על ידי חלק מהיצרנים היפניים. זה הפך לשם נרדף בארצות הברית לכל מוצרי האטריות להכנה מהירה.
אטריות אינסטנט הומצאו על ידי מומופוקו אנדו מחברת "Nissin Foods" ביפן. הם הושקו בשנת 1958 תחת שם המותג "Chikin Ramen". בשנת 1971, ניסין הציגה את "Cup Noodles", המוצר הראשון של אטריות בגביע. אטריות להכנה מהירה משווקות ברחבי העולם תחת שמות ומותגים רבים.
המרכיבים העיקריים באטריות אינסטנט הם קמח, עמילן, מים, מלח ו/או קנסוי (סוג של מים מינרליים אלקליים המכילים נתרן פחמתי ובדרך כלל אשלגן פחמתי), ולפעמים כמות קטנה של חומצה זרחתית. המרכיבים הנפוצים באבקת הטעם הם מלח, מונוסודיום גלוטמט, תיבול וסוכר. חומרי הטעם הם בדרך כלל בחבילה נפרדת, אם כי במקרה של אטריות כוס, הוא לרוב רופף בכוס. חלק ממוצרי אטריות להכנה מהירה ארוזים בחותמות; ניתן לחמם אותם או לאכול אותם ישר מהחבילה/מיכל.
היסטוריה
ההיסטוריה של האטריות בסין מתוארכת למאות שנים רבות, ויש עדויות לכך שאטריה שמבושלת ולאחר מכן מטוגנת ומוגשת במרק, בדומה לאטריות יי, מתוארכת לסין העתיקה. לפי האגדה, בתקופת שושלת צ'ינג, שף הכניס לרתיחה אטריות ביצים שבושלו. כדי להציל אותם, הוא שלף אותם החוצה וטגן אותם בשמן חם, והגיש אותם כמרק. לפי כתב העת "Journal of Ethnic Foods", אריזות אטריות אינסטנט מוקדמות סומנו כ"איטריות יי".
טענת מקור נפרדת לאטריות להכנה מהירה מגיעה ממחוז פינגטונג שבטאיוואן. ז'אנג גוון, מקומי בפינגטונג, הגיש פטנט לאטריות להכנה מהירה בשנת 1956. ב-16 באוגוסט 1961, ז'אנג העביר לכאורה את הפטנט למומופוקו אנדו תמורת 23 מיליון יין.
עם בקרת איכות טובה יותר, היצרנים שיפרו עוד יותר את הטעם של האטריות על ידי הוספת אבקות טעם בחבילה נפרדת. בשנת 1971, ניסין הציג את "Nissin Cup Noodles", אטריות כוס שאליה מוסיפים מים רותחים לבישול האטריות. חידוש נוסף הוסיף ירקות יבשים לכוס, ויצרו מנת מרק שלמה. החידוש שילב את הפונקציות של חומרי אריזה, מיכל למים רותחים וקערה שאפשר לאכול ממנה את האטריות. לקראת העלייה האחרונה בתודעת הבריאות, יצרנים רבים השיקו אטריות עם מתכונים בריאים שונים: אטריות עם סיבים תזונתיים וקולגן, אטריות דלות קלוריות ואטריות דלות נתרן.
על פי סקר יפני בשנת 2000, "היפנים מאמינים שההמצאה הטובה ביותר שלהם במאה העשרים היו אטריות להכנה מהירה". כשנכון ל-2018, כ-103 מיליארד מנות של אטריות להכנה מהירה נאכלות ברחבי העולם מדי שנה. סין צורכת כ-40 מיליארד אריזות של אטריות אינסטנט בשנה (כ-39% מהצריכה העולמית), אינדונזיה כ-12 מיליארד, הודו כ-6 מיליארד, יפן כ-5.7 מיליארד, וייטנאם 5.2 מיליארד. שלוש המדינות הצורכות לנפש המובילות הן קוריאה הדרומית (כ-74.6 מנות), וייטנאם (כ-53.9 מנות) ונפאל (כ-53 מנות).
הרכב
ישנם שלושה מרכיבים מרכזיים באטריות על בסיס חיטה: קמח חיטה, מים ומלח. מלבד שלושת המרכיבים העיקריים, תקנות USDA מאפשרות לאטריות אינסטנט להכיל שמן דקלים, תיבול, נתרן פוספטים, עמילני תפוחי אדמה ומרכיבים אחרים.
הפקה
ייצור האטריות מתחיל בהמסת המלח, העמילן וחומרי הטעם במים ליצירת תערובת שמתווספת לאחר מכן לקמח. לאחר מכן משאירים את הבצק לפרק זמן להבשיל, ולאחר מכן לאיחוד המרכיבים ולהידרציה של החלקיקים בבצק, הוא נלוש. לאחר הלישה, מחלקים את הבצק לשתי יריעות המורכבות לחגורת אטריות אחת על ידי הכנסתו דרך שתי גלילים מסתובבים. תהליך זה חוזר על עצמו כדי לפתח גלוטן ביתר קלות ככל שהיריעה מקופלת ומועברת דרך הגלילים מספר פעמים. זה ייצור את המרקם החוטי והלעיס המצוי באטריות להכנה מהירה. כאשר חגורת האטריות מגיעה לעובי הרצוי על ידי התאמת הרווח בגלילים, היא נחתכת מיד. אטריות בצורות גליות מיוצרות במסוע בקצב איטי והן מעוכבות על ידי משקולות מתכת ביציאה מהחריץ, מה שמקנה לאטריה את המראה הגלי שלה. אם רוצים לעצב את החוטים לצורות אחרות, אפשר להוסיף גם תיבול נוזלי. לאחר שהאטריות מעוצבות, הן מוכנות לאידוי 1–5 דקות ב-100°C כדי לשפר את המרקם על ידי הג'לטיניזציה של העמילן של האטריות. בעת האידוי, תוספת מים וחום מפרקת את מבנה הסליל ואת הגבישיות של העמילוז. העמילוז מתחיל להתפזר מתוך גרגיר העמילן ויוצר מטריצת ג'ל סביב הגרגיר.
ניתן לייבש את האטריות באחת משתי הדרכים: באמצעות טיגון או באמצעות ייבוש באוויר חם. אטריות להכנה מהירה מיובשות בטיגון שמן במשך 1–2 דקות בטמפרטורה של 140-160°C. תהליך הטיגון מקטין את תכולת הלחות מכ-30-50% לכ-2-5%. שמנים נפוצים המשמשים לטיגון בצפון אמריקה כוללים תערובות קנולה, זרעי כותנה ושמן דקל, בעוד שבאסיה משתמשים רק בשמן דקלים או באוליין דקלים. אטריות מיובשות באוויר מיובשות במשך כ-30–40 דקות באוויר חם בטמפרטורה של 70-90°C, וכתוצאה מכך תכולת לחות של 8-12%. בתהליך הייבוש, האידוי המהיר של המים יוצר נקבוביות בכל מטריצת המזון, מה שמאפשר זמני בישול קצרים במוצר המוגמר. במקרה של אטריות מטוגנות, יצירת הנקבוביות קשורה ישירות לספיגת השומן לאטריות. יותר מכ-80% מהאטריות להכנה מהירה מטוגנות מכיוון שהדבר יוצר אטריות מיובשות בצורה אחידה יותר מאשר ייבוש באוויר חם, מה שעלול לגרום למרקם לא רצוי באטריות המוגמרות וגם לוקח יותר זמן לבישול. עם זאת, עם אטריות מטוגנות, תכולת השמן היא כ-15-20% ומקטינה את חיי המדף של האטריות עקב חמצון, בעוד שבאטריות מיובשות באוויר חם, תכולת השמן אינה עולה על 3%. לפני האריזה עם התיבול מצננים את האטריות לאחר הייבוש ובודקים את הלחות, הצבע והצורה שלהן. אריזת האטריות כוללת סרטים אטומים לאוויר ולמים. ישנן שתי צורות של אטריות אינסטנט ארוזות: אחת עם התיבול המצורף בשקיות קטנות בתוך האריזה או בכוס עם תיבול על האטריות. יש מגוון טעמים לאטריות, תלוי אילו מתווספים לתיבול. טעמים כאלה כוללים בשר בקר, עוף, ירקות, חזיר, שרימפס ועוד. בכוסות של אטריות להכנה מהירה, לעיתים קרובות מוסיפים חלבון סויה, ירקות ובשרים (האחרון גם לא מצוי בישראל) מיובשים להוספת טעם.
חיי המדף של אטריות להכנה מהירה נעים בין 4 חודשים עד כשנה, תלוי בגורמים סביבתיים. היציבות שלהם נובעת מתכולת הנתרן הגבוהה עם לחות נמוכה, ופעילות מים נמוכה. ניתן להגיש אטריות אינסטנט לאחר 1–2 דקות במים רתוחים או להשרות במים חמים למשך 3–5 דקות.
תכונות גשמיות
אף על פי שאטריות להכנה מהירה יבשות עשויות לא להיראות אלסטיות, לאטריות להכנה מהירה מבושלות יש בדרך כלל גמישות גבוהה יותר מאשר סוגים אחרים של אטריות כשהן מבושלות, והצורה הגלית הייחודית מבדילה גם את אטריות האלו מאטריות נפוצות אחרות, כמו אודון או אטריות שטוחות. הצורה הגלית של האטריות נוצרת כאשר חותכים עלי בצק אטריות על ידי חותכי סיבוב. בשל ההבדל במהירות בין המסוע לסיבוב הלהב, ניתן ללחוץ על דפי בצק אטריות על ידי להבים מספר פעמים בתוך אזור מסוים, וליצור את הצורה הגלית הייחודית של האטריות. במהלך הלחיצה על ידי הלהבים הכבדים, מבנה הגלוטן הרציף נקרע בנקודות מסוימות ואינו חוזר לצורתו המקורית, אך מבני הגלוטן הנותרים חזקים מספיק כדי לשמור עליו תלוי; לכן, גדילי אטריות גליים נוצרים ונשמרים במהלך העיבוד. מלבד הקפיציות הפיזית, מבחר המרכיבים מבטיח גם גמישות גבוהה של האטריות. האטריות דורשות קמח חיטה עם תכולת חלבון גבוהה כדי להבטיח שגדילי האטריות נשברים במהלך העיבוד, וכתוצאה מכך בצק אטריות ויסקו אלסטי יותר ובכך האטריות אלסטיות יותר. יתר על כן, עמילן תפוחי אדמה, מרכיב מפתח באטריות להכנה מהירה, הוא בעל המאפיינים החשובים של טמפרטורת ג'לטיניזציה נמוכה, צמיגות גבוהה והתפחה מהירה. לכן, תוספת של עמילן יכולה להגביר עוד יותר את הגמישות של האטריות. תכולת מלח גבוהה באטריות מגבירה גם את האלסטיות של גדילי האטריות שכן היונים המומסים שלה מחזקים את האינטראקציה בין מבני הגלוטן.
בריאות ותזונה
האטריות להכנה המהירה זוכות לעיתים קרובות לביקורת כדבר לא בריא או כג'אנק פוד. מנה אחת של אטריות להכנה מהירה עשירה בפחמימות, מלח ושומן, אך דלה בחלבון, סיבים תזונתיים, ויטמינים ומינרלים חיוניים.
צריכה מוגברת של האטריות נקשרה להשמנה ולתסמונת מטבולית בקוריאה הדרומית, שבה יש את צריכת האטריות להכנה מהירה הגבוהה ביותר לנפש (כ-74.1 מנות של אטריות להכנה מהירה לאדם בשנת 2014) ברחבי העולם. המחקר כלל 3,397 סטודנטים (1,782 גברים; 1,615 נשים) בגילאי 18–29 שהשתתפו בבדיקת בריאות. ניתוח סטטיסטי באמצעות מודל ליניארי כללי שהותאם לגיל, מדד מסת הגוף, מגדר, הכנסה משפחתית, התנהגויות הקשורות לבריאות וגורמים תזונתיים אחרים החשובים לסיכון קרדיומטבולי, הראה קשר חיובי בין תדירות בצריכת אטריות להכנה מהירה ורמות טריגליצרידים בפלזמה, לחץ דם דיאסטולי ורמות גלוקוז "בצום" בכל הנבדקים. בהשוואה לקבוצה עם התדירות הנמוכה ביותר של צריכת האטריות (אחד או פחות בחודש), יחס הסיכויים להיפרטריגליצרידמיה בקבוצה עם צריכה של שלושה או פחות בשבוע היה 2.639 [רווח בר-סמך 95% (CI), 1.393-5.000] עבור כל הנבדקים, בעוד שזה היה 2.149 (95% CI, 1.045-4.419) ו-5.992 (95% CI, 1.859-21.824) עבור סטודנטים וסטודנטיות, בהתאמה. בנוסף, מחקר שנערך על ידי חוקרים מאוניברסיטת הרווארד על 10,711 מבוגרים (54.5% נשים) בגילאי 19–64 דיווח על סיכון גבוה ב-68% לתסמונת מטבולית בקרב נשים שצורכות אטריות להכנה מהירה לעיתים קרובות יותר מפעמיים בשבוע, אך לא אצל גברים.
הרעלת עופרת באטריות המיידיות של המותג "Maggi" של נסטלה עלה לכותרות בהודו, עם פי שבעה מהמגבלה המותרת; כמה מדינות בהודו אסרו את המוצר, וכך גם נפאל. ב-5 ביוני 2015, רשות הבטיחות והתקנים של הודו (FSSAI) אסרה את כל תשע הגרסאות המאושרות של האטריות מהמותג "Maggi" שבהודו, וכינתה אותן "לא בטוחות ומסוכנות" למאכל אדם.
צריכה
אטריות להכנה מהירה הן מאכל פופולרי במקומות רבים בעולם, העוברים שינויים בטעם כדי להתאים לטעמים המקומיים. בשנת 2018, איגוד הנודלס העולמי (WINA) דיווח כי 103,620 מיליון מנות נצרכו ברחבי העולם. סין (כולל הונג קונג) צרכה כ-40,250 מיליון מנות ואינדונזיה צרכה כ-12,540 מיליון, שלושת האזורים השולטים בצריכת אטריות להכנה מהירה העולמית. קוריאה הדרומית מובילה את העולם בצריכה לנפש עם כ-75 מנות בשנה. אחריה וייטנאם עם כ-54 מנות, ונפאל עם כ-53.
בישראל
בישראל נמכרות מספר מותגים תחת חברות שונות כגון: "מנה חמה" של חברת "אסם", "מנת השף" של חברת "וילי פוד", "מג'יק" של חברת "נטו" ועוד. בישראל האטריות נמכרות בטעם עוף, בקר, ירקות, פטריות ועוד. בניגוד לרוב מדינות העולם, הטעמיים ה"בשריים" נמכרים כאשר אינם מכילים בשר כלל (פרווה), זאת על מנת ששומרי כשרות יוכלו לאכול את המוצר ללא צורך לחכות עד האפשרות לאכילת חלב, בנוסף לכך שזו אופציה זולה יותר. בישראל לא מצויים אטריות בטעם חזיר, שרימפס ובטעמים לא כשרים אחרים.
מורוקי צפוני
מורוקי צפוני (שם מדעי: Brachyteles hypoxanthus) הוא מין קוף דרום אמריקני המצוי אך ורק בדרום ברזיל ביער האטלנטי והוא הקוף רחב האף השני בגודלו, לאחר קרובו לסוג - מורוקי דרומי.
אורך המורוקי 65-80 ס"מ ומשקלו 12-15 ק"ג. הוא טפסן עצים זריז בעל זרועות אירועות וזנב ארוך ומתפתל היכול להיאחז בענפים. הפרווה בלונדינית ומעט זהובה, למעט הראש הזהוב. הפנים כהות יותר והשפתיים לבנות.
הקוף שוכן עצים שאיננו יורד לקרקע כמעט והוא פעיל במשך היום ומחפש עלים ופירות.
המורוקי מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב ציד והרס של יערות הגשם.
אליהו זוהר (ליכטנשטיין)
אליהו זוהר (ליכטנשטיין) (26 בינואר 1927 (כ"ד בשבט תרפ"ז), טרנסילבניה - 6 במאי 2015, ירושלים) היה מפקד פלוגת יהונתן במלחמת העצמאות ומנהל המכון הגאולוגי.