cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגרט ו' רוסיטר
קריירה ואקדמיה
לאחר פרסום הכרך הראשון, התבקשה רוסיטר להנהיג את תוכנית ה-NSF בנושא היסטוריה ופילוסופיה של המדע, בעוד שמנהלה היה בחופשה בשנים 1982–1983. בשנים 1983–1984 הייתה פרופסור אורח בהרווארד, שם המשיכה לעבוד על הכרך השני, עדיין בלי לקבל קביעות. היא הגישה בקשה לתוכנית של פרופסור אורח לנשים של NSF וקיבלה מינוי לשנה אחת לקורנל, אותה מתחה לשנתיים (1986–1988). קורנל הסכימה להמשיך עבורה את התוכנית שלוש שנים נוספות, אך המימון שלה התחלק בין שלוש מחלקות כולל לימודי נשים, חקלאות והיסטוריה. במובנים רבים, בשלב זה של הקריירה שלה היא הרגישה כמו כמה מהנשים עליה כתבה ואמרה: "אני מניח שאני כמו תקליט של 78 [סל"ד] בעולם של 33". בעודה בקורנל, בשנת 1989, היא הפכה לעמיתת מקארתור . עם זאת, למרות לחץ ציבורי ואקדמי ניכר, האוניברסיטה סירבה להעסיק אותה, וטענה כי לא ניתן להוציא עבורה מינוי מכיוון שהיא לא הייתה שייכת לשום מחלקה. רק לאחר שקיבלה הצעה לתפקיד קבוע עם תקציב מחקר משמעותי מאוניברסיטת ג'ורג'יה, החליטה מנהלת קורנל לשמור עליה, ליצור עבורה קתדרה ולממן את הפעלת המחלקה להיסטוריה של המדע.
משהייתה משרתה בטוחה בקורנל, הצליחה רוסיטר להשלים את המחקר עבור הכרך השני שלה, מדעניות באמריקה: לפני ההעדפה המתקנת, 1940–1972. הכרך פורסם בהוצאת ג'ונס הופקינס בשנת 1995. כרך זה בוחן את המחסומים להשתתפותן המלאה של נשים כמדעניות פעילות ממלחמת העולם השנייה ועד 1972. מכשול אחד כזה היו חוקי האנטי-נפוטיזם במכללות ובאוניברסיטאות רבות. חוקים אלה אסרו על גברים ונשים נשואים למלא שניהם תפקידים קבועים. רוסיטר מביאה דוגמאות רבות, אך מקרה בולט במיוחד היה זה של המתמטיקאית ג'וזפין מיטשל. כשמיטשל הייתה פרופסור חבר קבוע באוניברסיטת אילינוי בשנות החמישים, היא נישאה לחבר לא מנוסה במחלקה למתמטיקה. כתוצאה מכך, היא התבקשה לעזוב את תפקידה, אם כי בעלה שמר על שלו. הכרך השני התקבל גם הוא היטב, וזכה בפרס תולדות נשים במדע ובפרס פייזר. "פרס תולדות נשים במדע" נקרא לאחר מכן על שם רוסיטר.
בתחילת שנות השמונים הציעה מרגרט רוסיטר שני מושגים להבנת מסת הנתונים הסטטיסטיים על נשים במדע והמכשולים מהם נשים המשיכו לסבול. את הראשון כינתה "הפרדה היררכית", התופעה הידועה שככל שמתקדמים במעלה סולם הכוח והיוקרה רואים פחות נשים. ייתכן כי רעיון זה שימושי אפילו יותר מזה של תקרת הזכוכית, המחסום הבלתי נראה לכאורה שמונע נשים לעלות לפסגה מכיוון שתפיסת הפערים ההיררכיים מסבה את תשומת הלב לשלבים הרבים שבהם נשים נושרות כשהן מנסות לטפס בסולם האקדמי או התעשייתי. המושג השני שהציעה היה "הפרדה טריטוריאלית", כלומר, כיצד נשים מתקבצות בתחומים מדעיים. הדוגמה הבולטת ביותר לטריטוריאליות תעסוקתית הייתה בעבר שנשים נשארו בבית וגברים יצאו לעבודה מחוץ לבית.
לקריאה נוספת
Susan Dominus, "Sidelined: American women have been advancing science and technology for centuries. But their achievements weren't recognized until a tough-minded scholar [Margaret W. Rossiter] hit the road and rattled the academic world", Smithsonian, vol. 50, no. 6 (October 2019), pp. 42–53, 80.
טורקיוויזיון
תחרות השירים של טורקיוויזיון (בטורקית: Türkvizyon Şarkı Yarışması; ובקיצור: TSC), הידועה גם בתור תחרות השירים של טורקיוויזיון, היא תחרות זמר שנתית שנוצרה על ידי ערוץ המוזיקה הטורקי TMB TV, בהשראת הפורמט של תחרות האירוויזיון. המהדורה הראשונה התקיימה ב-Eskişehir, טורקיה בדצמבר 2013. מדינות ואזורים שהיו דוברי טורקית ובעלי אתניות טורקית זכאים להשתתף בתחרות השירים. התחרות נערכה לאחרונה ב-20 בדצמבר 2020 כאירוע מקוון שנערך מאיסטנבול, טורקיה.
פורמט
הטורקיוויזיון מתמקדת בעיקר בהשתתפות מדינות ואזורים דוברי טורקית. המדינות והאזורים לוקחים חלק בגמר הסופי. נציג מכל מדינה מעניק בין 1 ל-10 נקודות עבור כל נציג, למעט שלו. כ-15 מדינות זכאיות להגיע לגמר הגדול שבו חבר השופטים קובע את הזוכה. שלא כמו בתחרות האירוויזיון שבה המדינה הזוכה תארח את האירוע של השנה הבאה, אירוח תחרות הטורקיוויזיון מתקיים במדינה או באזור שבהם קיימת תרבות טורקית.
השתתפות
משתתפים ממדינות או אזורים דוברי טורקית וטורקית היו זכאים להתחרות בתחרויות השירים השנתיות של Turkvision, כגון קרים, קרצ'אי-צ'רקסיה וטורקיה.24 מדינות ואזורים השתתפו במהדורה הראשונה של Turkvision. היו כמה ניסיונות לא מוצלחים להשתתף בתחרות השירים של טורקוויזיון. צ'ובאשיה, רוסיה, טורקמניסטן ושינג'יאנג היו אחד מעשרים וארבעה האזורים המקוריים שהשתתפו עם כוונות ראשוניות להתחרות בתחרות 2013, אך מאוחר יותר פרשו מסיבות לא ידועות.מחוז אומסק ברוסיה שידר את התחרות של 2014, אך הם מעולם לא הצהירו שום הצהרה לגבי השתתפות. משלחת של נושא פדרלי רוסי אחר, קלמיקיה, השתתפה בתחרות 2015, אך לא השתתפה ולא הצהירה כלשהן לגבי ההשתתפות.
עבדול חלים
עבדול חלים (במלאית: Abdul Halim; 28 בנובמבר 1927 – 11 בספטמבר 2017) היה הסולטאן של מדינת קדה במלזיה. כמו כן הוא היה היאנג די-פרטואן אגונג, ראש המדינה (מונרך-נשיא) של מלזיה, ה-5 וה-14 והוא היחיד שכיהן בתפקיד פעמיים.
לאחר מות אביו בשנת 1958, הוא מונה לסולטאן קדה, תפקיד אותו מילא עד יומו האחרון.
כהונתו הראשונה כיאנג די-פרטואן אגונג הייתה בשנים 1970–1975. באוקטובר 2011, בגיל 84, נבחר שוב לתפקיד, והוא כיהן מדצמבר 2011 עד דצמבר 2016. הוא היחיד בתולדות מלזיה אשר כיהן פעמיים בתפקיד.
דוקלם
דוקלם זוגלם (בטיבטית סטנדרטית), דרוקלם (בדזונגהא וטיבטית צ'ומו) או דונגלאנג (במנדרינית: 洞朗, בפין-יין: Dòng lǎng) הוא מישור צר באזור החיץ בין שלוש המדינות: בהוטן, סין והודו. דוקלם שוכנת קרוב למחוז יאדונג המודרני של האזור האוטונומי הטיבטי וליד עמק "הא" של בהוטן. מבחינה היסטורית דוקלם היה חלק מהשוק הטיבטי יאטונג, ובסביבת המנזר הבודהיסטי, דונגקאר ומנזר בון בשם פומוגון.
דוקלם הוא אזור הנמצא במרכז סכסוך טריטוריאלי, עליו טענות לבעלות הן של בהוטן והן של סין. דוקלם ממוקם כ-15 ק"מ דרומית-מזרחית למעבר נאת'ו-לה שמפריד בין הודו לסין, וכ-30 ק"מ מדרום-מערב לנהר דרמאנה-צ'ו. דוקלם הוא חלק מעמק צ'ומבי הנמצא בעיקרו בטיבט. בקצה המערבי של דוקלם נמצא מעבר דוקה-לה, המחבר את מדינת סיקים ההודית עם טיבט בסין על פי מפות של הממשלה הסינית או מקשר בין סיקים ובהוטן המערבית לפי מפות של בהוטן והודו.
שריף אסמאעיל
שריף אִסמאעיל מוחמד (בערבית: شريف إسماعيل; 6 ביולי 1955 – 4 בפברואר 2023) היה מהנדס ופוליטיקאי מצרי, שכיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 2015–2018. לפני כן שימש כשר הנפט של מצרים, בשנים 2013–2015.
חייו
אסמאעיל סיים תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת עין שמס בקהיר ב-1978. כיהן במספר תפקידי ניהול בחברות ממשלתיות לנפט וגז טבעי. שימש כיושב ראש החברה המצרית לאחזקות נפט (ECHEMׂ) שנוסדה ב-2002, ולאחר מכן כיושב ראש החברה המצרית לאחזקות גז טבעי (EGAS). כן עבד בהנהלת החברה הממשלתית לאחזקות שמנים, "גאנוב אל ואדי" (GANOPE), והפך ליושב ראש שלה.
ב-16 ביולי 2013 מונה לתפקיד שר הנפט של מצרים, בממשלתו של חאזם אל-בבלאווי; הוא החליף בתפקידו את שריף חסן הדארה. במהלך כהונתו הוביל מספר רפורמות בתחום האנרגיה, בהן קיצוץ בסובסידיות במחירי החשמל.
משרת השליטים (סרט)
משרת השליטים (ברוסית: Слуга государев) הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת הרפתקאות ודרמה בבימויו ובהפקתו של אולג ריסאקוב, שגם כתב את התסריט. מככבים בו דמיטרי מילר ואלכסנדר בוחארוב ועלילתו מתרחשת על רקע מלחמת הצפון וקרב פולטבה. הסרט מבוסס על ספרו של אולג ריאסקוב באותו שם שיצא לאור בהוצאת Amfora בשנת 2006 (ISBN 978-5-367-00375-8).
שריף אסמאעיל
חייו
ב-19 בספטמבר 2015, לאחר שממשלת מצרים בראשות אבראהים מחלב פוזרה בעקבות פרשת שחיתות, מונה אסמאעיל לראשות הממשלה, תחת הנהגתו של נשיא מצרים א-סיסי. ביוני 2018 התפטר שריף מראשות ממשלת מצרים והוחלף במוסטפא מדבולי.
משרת השליטים (סרט)
בשנת 2008 הסרט היה מועמד לפרס MTV Russia לסרט הטוב של השנה. כמו כן, השחקן דמיטרי מילר קיבל את פסל "ורה" על תפקידו בסרט, במסגרת פסטיבל נובגורוד לסרטים היסטוריים. הסרט גם זכה בפרס כבוד בפסטיבל הסרטים ההיסטוריים במונצמבאנו, איטליה.
שריף אסמאעיל
חייו
נפטר ב-4 בפברואר 2023.
משרת השליטים (סרט)
עלילה
השנה היא 1709 ורוסיה ושוודיה נתונות במצב מלחמה. מלך צרפת לואי הארבעה עשר שולח שני לוחמים לגלות: אנטואן דה לה בוש נשלח למחנהו של מלך שוודיה, קרל השנים עשר ושארל דה ברזה שנשלח למחנהו של קיסר רוסיה, הצאר פיוטר.
שריף אסמאעיל
ממשלת שריף אסמאעיל
שרים אשר שירותו תחת הממשלה הקודמת בהנהגת אבראהים מחלב.*
משרת השליטים (סרט)
עלילה
שתי הצרפתים מתמודדים מול סכנות גדולות בדרכם, הם עדים לקרב פולטבה משני צדי המתרס ושלל הרפתקאות נקרות בדרכם בעודם מנסים לחבור לכוחות הרוסים והשוודים.
שיווק
הסרט נמכר לשידור במדינות זרות תחת השמות הבאים:
לי סונג-וו
לי סונג-וו (בקוריאנית: 이승우; נולד ב-6 בינואר 1998) הוא כדורגלן דרום-קוריאני המשחק בעמדת החלוץ בסוואן.
קריירת מועדונים
לי התחיל את הקריירה שלו באינצ'ון יונייטד ובגיל 13, הצטרף לקבוצת הילדים של ברצלונה. בעונתו הראשונה, לי היה מהשחקנים המובילים בקבוצה וכבש 39 שערים ב-29 משחקים ואף כונה "מסי הקוריאני". בשנת, נאסר עליו לשחק בליגה כיוון שהעברתו לא הייתה חוקית. ב-13 במרץ 2016, ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק בהפסד 0–2 לליידה.
ב-31 באוגוסט 2017, לי חתם לארבע שנים בהלאס ורונה, תמורת 1.5 מיליון אירו, עם אופציה של ברצלונה לרכוש אותו אחרי שנתיים. ב-24 בספטמבר 2017, לי ערך הופעת בכורה של בקבוצה במשחק הליגה נגד לאציו. ב-6 במאי 2018, לי הבקיע את השער הראשון שלו בקבוצה בהפסד 1–4 למילאן. לי היה שותף לירידה של ורונה לסרייה ב', אך גם לחזרה שלה לסרייה א' כעבור עונה.
ב-30 באוגוסט 2019, לי חתם בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. ב-26 בדצמבר 2019, לי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ואסלנד-בוורן.
ב-1 בפברואר 2021, לי הושאל לפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית.
בשנת חזר לקוריאה וחתם בסוואן.
קריירה בינלאומית
לי, שיחק בכל הנבחרות הצעירות של קוריאה הדרומית. בשנת, השתתף עם נבחרת הנערים באליפות אסיה בכדורגל עד גיל 16. למרות שסיים כמלך השערים וכשחקן היעיל של הטורניר, זכתה נבחרתו במקום השני.
ב-28 במאי 2018, לי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית, בניצחון 0–2 נגד. לי, זכה עם הנבחרת במשחקי אסיה בשנת. בנוסף, לי השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018 ובגביע אסיה בכדורגל 2019.
פילמור איסט
פילמור איסט (באנגלית: Fillmore East) היה אולם הופעות רוק בבעלותו של ביל גרהם בלואר איסט סייד בניו יורק (פינת השדרה השנייה ורחוב 6 מזרח באיסט וילג' במנהטן תחתית). בשל חשיבותו, זכה המקום לכינוי "Church of Rock 'n' Roll" (כנסיית הרוק'נ'רול). באולם, שהכיל כ-2,700 מושבים, הופיעו והקליטו אלבומי הופעה מיטב אמני התקופה, בהם גרייטפול דד, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס, קינג קרימזון, ג'פרסון איירפליין, אולמן ברדרס בנד, הדלתות, הבירדס, ג'ו קוקר, מיילס דייוויס, בי. בי. קינג, ואן מוריסון, קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג, ניל יאנג, Ten Years After, פרנק זאפה, The Who, ג'ון לנון ויוקו אונו, סליי אנד דה פמילי סטון, מרווין גיי, טראפיק, אל קופר, פול באטרפילד, פרוקול הארום, איירון באטרפליי, לד זפלין ורבים אחרים. המועדון נקרא על שם המועדון בו העלה גרהם מופעים בסן פרנסיסקו, הפילמור אודיטוריום (מאוחר יותר פתח גרהם מועדיון משלו בסן פרנסיסקו בשם פילמור וסט).
היסטוריה
הקמת המבנה הסתיימה ב-1926 והוא שימש כתיאטרון יידיש בשם "הקומודור". לאחר מכן שימש כבית קולנוע (בשם "תיאטרון הווילג'") עד שנרכש על ידי גרהם ב-1968, כאתר הופעות בניו יורק, שישלים את האולם בבעלותו בסן פרנסיסקו.
ב-6 במרץ 1968 נפתח הפילמור בהופעתה של ג'ניס ג'ופלין עם ה-Big Brother and the Holding Company, אלברט קינג וטים באקלי. בדרך כלל התקיימו שני קונצרטים בשבוע, ביום שישי ובשבת, שכללו הופעה ובה שלושה סטים, חלק מההופעות היו כפולות והתקיימו גם ב-20:00 וגם ב-23:00. ההופעות התחלפו בין החוף המזרחי לחוף המערבי.
במקום הוקלטו כחמישים אלבומי הופעה חיה רשמיים (בנוסף ללא מעט בוטלגים). בהם שישה תקליטים של הגרייטפול דד, שלושה של האולמן ברדרס, שלושה של ג'פרסון איירפליין, שניים של קינג קרימזון, שניים של פרנק זאפה ושניים של ג'ימי הנדריקס. "להקת הבית" של המועדון, שהופיעה בו פעמים רבות, הייתה האולמן ברדרס ותקליטם בהופעה חיה, (At Fillmore East (1971, נחשב לאחד מתקליטי ההופעה הטובים ביותר בכל הזמנים, ולרוב לטוב שבהם. האלבום האחרון שהוקלט בחייו של ג'ימי הנדריקס ואלבום ההופעה היחיד שלו היה Band of Gypsys‏, שהוקלט בערב השנה החדשה. חלל הבמה היה צבוע שחור ועל הקיר האחורי הוקרנו מופעי אורות וסרטים פסיכדליים.
השינויים בעולם ההופעות החיות הובילו לכך שהופעות רוק לא התקיימו עוד באולמות של אלפי מושבים בודדים אלא באצטדיונים ואולמות ספורט (ארנות) עם 10,000 מושבים ומעלה. ב-27 ביוני 1971 ערך גרהם מופע פרידה בהשתתפות האולמן ברדרס ואמנים אורחים (בהם הביץ' בויז) ולאחריו סגר את אולם המופעים.
לאחר הסגירה נפתחו ונסגרו במקום מספר אולמות מופעים. בין השנים 1980 ל-1988 פעל במקום דיסקוטק לקהילת הלהט"ב. לאחר מכן נהרס חלק מהמבנה ובמקומו הוקם פרויקט מגורים. באזור המבואה ההיסטורי נפתח ב-2013 סניף בנק.
יהודה שטיינברג
ביוגרפיה
שטיינברג נולד בחורף ה'תרכ"ד בעיירה ליפקאני שבצפון בסראביה, באימפריה הרוסית (כיום Lipcani במולדובה), שממנה יצאו כמה דמויות חשובות בספרות יידיש כמו יעקב שטרנברג ודודנו אליעזר שטיינברג (העיירה כונתה על ידי ביאליק "אולימפוס הבסרבי"). גדל במשפחה יהודית חסידית-קנאית מחסידות סדיגורה. בבגרותו החל להתמרד כנגד דתיות המשפחה, מה שהוביל לעימותים חריפים עם אביו. בהגיעו לגיל 17, התעקש אביו להשיאו, על מנת לתקן את דרכיו. לאחר נישואיו עבר להתגורר בבית חמיו ברומניה, בכפר סמוך לעיר שטפנשט, שהיוותה מרכז חסידי ידוע. שטיינברג התקרב לרב המקומי, צאצא לרב ישראל פרידמן מחסידות רוז'ין, וספג ממנו את החוויה החסידית בצורתה הפופולרית-עממית. במקביל התיידד עם משכיל יהודי מקומי אשר פתח בפניו עולם חדש, אך לא הסיט אותו מהחסידות.
שטיינברג עזב את שולחן חותנו ופתח חנות מכולת באחד הכפרים, אך בשל היעדר כישורים עסקיים מספקים, נאלץ לסוגרה לאחר שנתיים. לאחר מכן שב בחוסר-כול לבית הוריו בליפקני, שם מצא עבודה כמורה לשפה העברית. המתיחות בינו לבין אביו גברה וגרמה לו לעזוב לעיירה הסמוכה, יאדינצי, אך קנאי הדת המשיכו לרדוף אותו גם שם, בהתנגדם לחדשנותו הפדגוגית. בעיירה זו התגורר שמונה שנים והחל את עבודתו הספרותית הוא עסק בהוראה, וחי עם משפחתו בדחקות גדולה עד לשנת 1897.
ב-1888 הוא הכיר ביידניץ את מנשה הלפרן בן למשפחת חוכרים שנישא לבת של אחת המשפחות הנכבדות בעיירה. ביחד עם נאבקו לטובת מודרניזציה של הקהילה ברוח משכילית. כך הם לקחו את הגבאות על תלמוד התורה המקומי ושכרו מלמד לילדי העניים. וכן פעלו בעזרת בעלי המלאכה להדיח את ראש הקהל ובחרו במקומו משכיל. וכן הם הקימו ספרייה שבה נערים יכלו לשאול ספרים. נערים אלו היו גם מתקבצים סביבם אחרי ארוחת השבת.
חריצותו ושקדנותו הפדגוגית הביאה אותו לפרסם מכתביו, וספרו הראשון, "ניב שפתיים" (1893), היה צירוף של מקראה וספר לימוד של השפה העברית. שטיינברג הדפיס ספר זה על חשבונו בברדיצ'ב. ספרו זה לא זכה להצלחה מיידית ושטיינברג נואש במאמציו למכרו מדלת לדלת. שטיינברג נואש מייעודו הספרותי והתרכז בעבודת המלמדות. אך הלפרן חברו קיבץ בלא ידיעתו את המשלים אותם כתב עבור תלמידיו. לבסוף שטיינברג ניאות לשלוח משלים אלו לוורשה עם עזריאל איידלמן. שם המשלים הגיעו לדוד פינסקי ובן אביגדור שהחליט לפרסמם בהוצאת תושיה בשם "בעיר וביער" (1896) כשבראש הספר כתב שיר המבטא את הלכי רוחו באותה שעה של התגלות כוחו הספרותי:
פרסום הספר היווה הצלחה גדולה והוא נעשה מיד לספר לימוד. ספרים אלו השאירו רושם עמוק על הקוראים והובילו להקמת אגודות ספרותיות בערים ורשה ואודסה.
שטיינברג נחשב לכותב פורה והיה מבוקש על ידי העיתונים הספרותיים ביידיש ובעברית, הוא פרסם מאות סיפורי אגדות על עולם החי והצומח, סיפורי חסידים, סיפורי ילדים, ובנוסף מקראות וספרי לימוד.
שטיינברג המשיך ללמד בבסרביה ובין השנים 1897–1905 התגורר בכפר הקטן ליאובו (Liovah), שם עבד כמורה בבתי עשירים, ויצר את מיטב יצירותיו. מצבו הכלכלי הוטב במקצת, אך מחלת הסרטן קיננה בגופו.
בשנת 1905, עם מינויו ככתב-קורספונדנט מאודסה עבור העיתון היידי הניו-יורקי "די ווארהייט", עבר לגור באודסה וחדל מלעסוק בהוראה. שטיינברג התקבל באהדה על ידי עמיתיו הסופרים העברים בעיר אודסה. בהרגישו כי חייו קרבים לקיצם, כתב ללא לאות, ופרסם את "סיפורי חסידים", "שיחות חסידים", "שיחות ילדים". כן פרסם את סיפוריו ההיסטוריים – "בימי שפוט השופטים" ו-"בימים ההם" (קורות נער יהודי הנחטף כדי לשרת בצבא הרוסי). מחלתו הלכה והחריפה, ורעיו באודסה – ובמיוחד חיים נחמן ביאליק, ואלחנן ליב לוינסקי – אספו סכום כסף גדול שאיפשר לשלוח אותו לניתוח בברלין, אך ללא הצלחה, ובשנת 1908 הוא נפטר.
ביאליק, לוינסקי ורבניצקי הוציאו את כל כתביו ב-4 כרכים המיועדים למבוגרים, ובשני כרכים לנוער, בין השנים 1910–1913. גם כל יצירותיו ביידיש פורסמו לאחר מותו.
ביצירותיו הוא משתייך לאסכולה הנאו-רומנטית, מיזוג הסיפור הריאלי – ההווי היהודי הממשי, עם הרומנטיות של ספרות התקופה. עבודותיו ידועות בתחכומן, ובשפה עשירה רבת רבדים. סיפוריו החסידיים, שהצטיינו בתמימותן בגישתן הרומנטית-עממית, העשירו את הספרות העברית החסידית החדשה. החסידות שלו הייתה עממית פשוטה בלי עמקות פילוסופית יתרה. העוסקת בהתחבטויות הנפש של האדם היהודי העומד בצומת עולם הדת מול עולם ההשכלה, אך ללא פריקת עול והמרת דת "להכעיס".
תרומתו המרכזית של שטיינברג היא לעולם ספרות הילדים העברית. בסיפורים אלה הרחיב הסופר את החומר הסיפורי-דמיוני עם תובנות פנימיות לנפש בני-הנעורים, כאשר הסיפורים עצמם לקוחים מחוויות הילד היהודי, תוך עירוב מוטיבים יהודים היסטוריים עם פלאי הדמיון הפורה. הוא ראה את הספרות ככלי להוראה וחינוך.
לאחר מותו, חיים נחמן ביאליק, הוסיף למקראה "פסיעות קטנות", שהודפסה בשנת 1914, הקדמה, בעילום שם, בה הוא מהלל את האומן הנפלא של ספרות הילדים. בדברי ההספד אשר כתב עליו שמואל טשרנוביץ, הוא מסביר את כתיבתו לילדים:.
בנו, ד"ר משה הר-אבן, היה רופא פסיכיאטר, מראשוני תנועת הנוער בית"ר והצה"ר בארץ ישראל, מעורכי העיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם". דודנו, אליעזר שטיינברג (1880–1933) היה משורר וממשיל משלים יידי.
פאבליק אינטרסט
פאבליק אינטרסט (באנגלית: The Public Interest, "האינטרס הציבורי") היה רבעון אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, שנוסד ב-1965 על ידי ארבעה מראשי הזרם הנאו-קונסרבטיבי בארצות הברית, אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל, ונייתן גלייזר והופיע במשך ארבעים שנה ברציפות עד סגירתו ב-2005. הרבעון פנה לקהל אקסקלוסיבי - עיתונאים, חוקרים וקובעי מדיניות, ואף שמספר קוראיו לא עבר בכל שנות קיומו את ה-10,000 הוא נחשב ל"רבעון הפוליטי החשוב ביותר במחצית המאה האחרונה".
היסטוריה
ארבעה מאנשי המפלגה הדמוקרטית האמריקאית ייסדו את ה"פבליק אינטרסט" ב-1965: אירווינג קריסטול, דניאל פטריק מויניהאן, דניאל בל ונייתן גלייזר. כל הארבעה היו, וגם ראו את עצמם בעת הקמת הרבעון, אנשי שמאל מובהקים. למשל, הם לא התנגדו לכך שהממשלה תמלא תפקיד בכלכלה ואף תמכו במדיניות "החברה הגדולה" של נשיא ארצות הברית דאז לינדון ג'ונסון. כל רצונם היה לתקנה, כך שתתפקד כהלכה. במדיניות החוץ, הם היו תומכים מובהקים של המעורבות האמריקאית בווייטנאם והתנגדו לארגונים שפעלו כנגד מעורבות זו ושהחלו לצוץ, כבר באותה עת. באותה מידה הם התנגדו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמכו בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
אירווינג קריסטול היה אותה עת סגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס". דניאל פטריק מויניהאן, מרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט, כיהן חודשים ספורים קודם לכן כעוזר לענייני מדיניות בממשלו של ג'ונסון. הוא הודח מתפקידו כיוון שנחשב לאחד מאנשי הנשיא הקודם שנרצח ג'ון קנדי. ספרו השני - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן", יצא לאור כחצי שנה לפני כן. דניאל בל היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה, אשר ספרו הידוע ביותר "קץ האידאולוגיה" כבר יצא לאור חמש שנים קודם לכן. ונייתן גלייזר היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ויועץ לענייני רווחה בממשלו של לינדון ג'ונסון. גלייזר ודניאל פטריק מויניהאן הוציאו רק כשנתיים קודם לכן את ספרם הידוע "אחרי כור ההיתוך".
אירווינג קריסטול נבחר על ידי הארבעה כעורך הראשי הראשון של הרבעון. הוא עתיד היה לכהן בתפקיד זה 37 שנים, עד 2002, עת הוחלף על ידי אדם וולפסון.
נוסף על ארבעת מייסדיו, בין הכותבים ברבעון במהלך כל שנות קיומו היו רבים מהידועים והנחשבים בחוקרי מדע המדינה ותחומים קרובים לו, בארצות הברית ובעיקר מהזרם הנאו-קונסרבטיבי: סמואל הנטינגטון, פרנסיס פוקויאמה, צ'ארלס קראוטהאמר, לאון קס, גרטרוד הימלפרב, סימור מרטין ליפסט, מרטין פלדסטיין, פיטר דרוקר, אהרן וילדבסקי ואחרים.
אוגוסט, נסיך וירטמברג
אוגוסט, נסיך וירטמברג (בגרמנית: August Prinz von Württemberg, 24 בינואר 1813 – 12 בינואר 1885), היה גנרל-פלדמרשל פרוסי, וחבר בבית המלוכה של בית וירטמברג.
ביוגרפיה
בשנת 1829 התגייס אוגוסט לצבא וירטמברג והצטרף לרגימנט הפרשים ה-1, ובשנת 1831 קיבל דרגת ריטמייסטר. באפריל 1831 קיבל אוגוסט רשות מדודו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ועבר לשרת בצבא הפרוסי. אוגוסט הצטרף לחיל המשמר, וכעבור שנה הועלה לדרגת מיור. בשנת 1836 הועלה אוגוסט לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1838 הועלה לדרגת אוברסט. לאחר מכן שירת אוגוסט ברגימנט משמר הקירסירים, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1 של המשמר.
בשנת 1850 הועלה אוגוסט לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1854 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7 במגדבורג. בשנת 1856 מונה אוגוסט למפקד דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובשנת 1857 הועלה אוגוסט לדרגת גנרל חיל הפרשים ומונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. לאחר מכן מונה אוגוסט למפקד הקורפוס ה-3, וב-2 ביוני 1858 מונה למפקד קורפוס המשמר, עליו פיקד למשך 20 שנה.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866, אוגוסט השתייך לארמייה השנייה תחת פיקודו של פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ופיקד על קורפוס המשמר בקרבות המנצחים סור ובורקרסדורף. בקרב קניגרץ ב-3 ביולי כבשו יחידותיו של אוגוסט את חלום, עם זאת, חלק ניכר מניצחונותיו של אוגוסט, היו בהכוונת ראש מטהו אוברסט לוטננט פון דננברג. לאחר המלחמה קיבל אוגוסט מוילהלם הראשון, מלך פרוסיה את עיטור הפור לה מריט, ומונה למפקד "רגימנט האולאנים ה-10 (פוזן)", אשר קיבל את שמו של אוגוסט, ונשא את שמו עד לפירוקו בשנת 1919. במלחמת צרפת–פרוסיה השתתף קורפוס המשמר בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט 1870, ואף ספג בו אבדות כבדות. לאחר מכן השתתף הקורפוס בפיקודו של אוגוסט, בקרב סדאן ובמצור על פריז.
לאחר המלחמה, קיבל אוגוסט את תוספת עלי האלון של ה"פור לה מריט", ואת שתי הדרגות של צלב הברזל. ב-2 בספטמבר 1873 מונה למפקד חיל הפרשים בדרגת גנרל-פלדמרשל, במקום פילדמרשל פרידריך פון וראנגל, וביוני 1878 מונה למפקד פיקוד הגבולות בצבא הקיסרות הגרמנית. ב-24 באוגוסט 1882 השתחרר אוגוסט משירות פעיל, וקיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור.
ב-12 בינואר 1885 מת אוגוסט במהלך מסע ציד, וכעבור 4 ימים נערך מסע ההלוויה בעיר גארנינסקירש, משם הועבר אוגוסט לקבורה בארמון לודוויגסבורג בשטוטגרט.
משפחתו
ב-14 בנובמבר 1868 התחתן אוגוסט בנישואים מורגנטיים עם מריה בתגה, ממנה נולדה לו בת אחת:
Home Children
ראשית הגירת ילדים
הגירתם של ילדי עניים ויתומים תועדה לראשונה בשנת 1618, עם שליחתם של כמאה ילדים משוטטים מאנגליה למושבה וירג'יניה. במאה ה-18, בעקבות מחסור בעבדים במושבות גברה חטיפת ילדים לעבדות באמריקה וכן מספר לא מבוטל של ילדים, רובם מסקוטלנד, נאלץ להגר. נוהל זה המשיך עד שנחשף בשנת 1757, בעקבות תביעה אזרחית נגד סוחרי אברדין ושופטים במעורבותם בסחר בבני אדם.
בשנת 1830 הוקמה בלונדון אגודת "Children's Friend Society" (אגודת חברי הילדים) שמטרתה הייתה לדכא את השוטטות בקרב בני נוער באמצעות החזרתם למוטב והגירתם. הארגון שלח בשנת 1832 לראשונה ילדים אל מושבות בדרום אפריקה ובאוסטרליה. באוגוסט, שנת 1833, כ-230 ילדים נוספים נשלחו לטורונטו ולניו ברונסוויק, קנדה.
במאה ה-19 התבצעה הגירתם של נערים בעיקר בידי אנני מקפרסון, לואיזה בירת ומריה ריי. מקפרסון, אשר נחרדה לגלות את תנאי עבודת ילדים בתעשיית קופסות הגפרורים, החליטה בשנת 1870 לקנות סדנה גדולה ולהפוך אותה לבית מלאכה בו הילדים יוכלו לעבוד ולקבל תזונה וחינוך. מאוחר יותר, השתכנעה כי הפתרון האמיתי לאותם ילדים יהיה הגירה. כך הוקמה קרן הגירה.
בשנה הראשונה להפעלתה של הקרן, נשלחו לקנדה כ-500 ילדים, שהוכשרו בבתים בלונדון. מקפרסון פתחה שני בתי הפצה באונטריו, ושכנעה את אחותה, לואיזה, לפתוח בית עסק שלישי בכפר נולטון. זו הייתה תחילתו של מבצע מאסיבי שביקש למצוא בתים וקריירה ל-14,000 ילדים בריטים נזקקים.
מריה ריי עבדה אף היא עם נזקקים בלונדון. היא הגיעה לאונטריו יחד עם 68 ילדים, קצת לפני הגעת מקפרסון. היא התקבלה בברכות של הארכיבישוף מקנטרברי והעיתון "טיימס". בשנת 1896, שנתיים לאחר הגירת ריי לקנדה, היא פתחה את ביתה ועד סוף המאה יישבה כ-5,000 ילדים, בעיקר בנות, באונטריו.
במהלך השנים גדלה מעורבות הממשל עם ארגוני הצדקה וכן עידוד הגירת ילדים, בעיקר בשל החיסכון הכלכלי כביכול שהיה במימון ילדים בחו"ל. כך למשל הגירת ילד לאוסטרליה חסכה חלק ניכר מעלויות גידולו במוסד בריטי. בעוד במוסד רווחה בריטי עלות הטיפול בילד אחד היה כחמישה ליש"ט, באוסטרליה עמד על עשרה שילינג.
ביקורות
ביקורות נשמעו כנגד התוכנית והיו שמועות רבות על התעללות בילדים בידי מעסיקיהם, הספונסרים ומארגני התוכנית, במיוחד כנגד מריה ריי. בשנת 1874 שלח הממשל את אנדרו דויל כדי לבקר בבתי הילדים ולבדוק מצבם. הדו"ח של דויל שיבח את הנשים ואנשי צוות שלהם, במיוחד מקפרסון. מנגד הוא גינה את התערבבותם של נערים מחונכים עם ילדי "רחוב" וראה בכך פתח לצרות עבור ממשל קנדה. בנוסף הוא ציין כי לא פעם, המחסור במשאבים בקנדה הוביל להעסקה יתרה של הנערים בתנאי עבדות. בית הנבחרים הקנדי דן גם הוא בנושא. לא הייתה מחלוקת עם הדו"ח של דויל אולם התוכניות המשיכו עם כמה שינויים והועתקו במדינות אחרות של האימפריה הבריטית.
בשנת 1909 הקים פיירברג קינגסלי בדרום אפריקה את "האגודה לקידום הגירת ילדים למושבות", שמאוחר יותר התאגדה לחברה שעסקה בהגירת ילדים. המטרה של החברה הייתה לחנך ילדי יתומים ולאמן אותם בשיטות חקלאות בבתי ספר חקלאיים הממוקמים ברחבי האימפריה הבריטית. לאחר הגירתו לאוסטרליה, בשנת 1912, קיבלו רעיונותיו תמיכה ועידוד.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הושעו פעולות להגירתם של ילדים בכפייה בשל קשיים כלכליים. הגירתם של נערים הופסקה לחלוטין בשנת 1970.
חשיפה והתנצלות
ביולי 1987, בשני מאמרים גדולים אשר פורסמו בידי אנבל פרימן, בעיתון "אובזרוור", נחשפה חקירתה של העובדת הסוציאלית הבריטית, מרגרט המפריס. בנוסף, הוקמה הקרן לסבסד איחוד ילדים עם משפחותיהם ומציאת זהותם. תחילה הקרן הייתה במימון מועצת מחוז נוטינגהאמשייר ומאוחר יותר על ידי ממשלות בריטניה ואוסטרליה.
אוסטרליה
הסנאט האוסטרלי פרסם שני דוחות. הראשון נקרא "Lost Innocents: Righting the Record – Report on child migration" (אוגוסט 2001) והשני "Forgotten Australians" (אוגוסט 2004). שני דוחות אלו סיכמו את הממצאים והמליצו על דרכי טיפול בנושא. בין ההמלצות הייתה קריאה להתנצלות רשמית. ואכן, ב-16 בנובמבר 2009, ראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד התנצל בשם ממשלת אוסטרליה.
הסנאט האוסטרלי הבחין בין שני מונחים:
רבים מילדים אלו חוו הזנחה והתעללות בטיפול המוסדי.
בשנת 2007 הודיעו ממשלת קווינסלנד ואוסטרליה על תוכנית פיצויים עבור ילדי ההגירה שהיו תחת טיפול המדינה ועברו התעללות. בנוסף, הקומה קרן בשווי של 1,000,000 ליש"ט בידי ממשלת בריטניה כדי לממן נסיעות למפגש ילדים עם הוריהם.
בשנים 2014–2015 קבע המוסד הצפון אירלנדי לחקירה היסטורית של התעללות כי הגירת נערים לאוסטרליה בוצעה בכפייה. על פי החקירה שחקרה את השנים 1992–1995, נמצא כי כ-130 ילדים תחת טיפולם של מוסדות המדינה או מתנדבים, נשלחו לאוסטרליה בתוכניות הגירת ילדים, בעיקר זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
דונובן ובסטר
דונובן ובסטר (באנגלית: Donovan Webster; 13 בינואר 1959 - 4 ביולי 2018) היה עיתונאי, פעיל הומניטרי, סופר והיסטוריון אמריקני. שימש כעורך בכיר במגזין "Outside". ספריו של ובסטר נמכרים ביותר גם כיום, ומאמריו התפרסמו בין היתר ב"מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק", "הניו יורקר", "מגזין סמית'סוניאן", "ואניטי פייר", "Men's Health" ועוד. הוא היה חבר במועצה המייעצת של נשיונל ג'יאוגרפיק, עורך ביניים של "Virginia Quarterly Review", ופרופסור במחלקה ללימודי מדיה באוניברסיטת וירג'יניה.
ביוגרפיה
ובסטר נולד בשיקגו ב-13 בינואר 1959. סיים תואר ראשון באנגלית בשנת 1981, והמשיך את לימודיו במידלברי קולג'. לאחר מכן עבר לגור בניו יורק, ושם החל לכתוב עבור מגזינים שונים. יחד עם כמה מחבריו, פתח מגזין בשם "דרום" (Southern) שנרכש בשנת 1989. לאחר מכן בילה מספר שנים כעורך בכיר בכתב העת "Outside", לפני שהפך לעיתונאי במשרה מלאה. בשנת 1996 היה ממייסדי הארגון "Center for International Rehabilitation" (בראשי תיבות: CIR) למלחמה בשימוש במוקשים, וכיום הוא משמש כסגן יו"ר הארגון.
בשנת 2007 הוא התמנה לנשיא הסניף האמריקני של ארגון Tidene. ארגון לא-ממשלתי אשר יוזם הקמת בארות מים באזורים חקלאיים, בתי ספר ובתי חולים, בניז'ר - המדינה היבשה ביותר בעולם. עד עתה נבנו 208 בארות, כאשר המטרה הסופית היא להגיע ל-400. בחודשים יולי-אוגוסט של שנת 2014, נסע ובסטר לדרום מזרח פרו יחד עם הצלם רון חביב (שנודע בסיקוריו למלחמות יוגוסלביה), ויחד תיעדו את ההרס הסביבתי שנגרם באגן העליון של האמזונאס עקב כריית זהב חוקית. על בסיס מחקרם הפיק ובסטר את הסרט התיעודי "זהב האמזונס" (Amazon Gold) אשר היה להצלחה מסחררת.
באוקטובר של אותה שנה הואשם בנהיגה בשכרות לאחר שדרס והרג את וויין תומאס בן ה-75, באזור ויינסבורו בווירג'יניה. בדצמבר הוגש נגדו כתב אישום רשמי, וב-18 בפברואר 2015 הוא הודה בהאשמות נגדו. הוא התאבד ב-4 ביולי 2018 בשארלוטסוויל.
קדילאק פלייס
קדילאק פלייס (באנגלית: Cadillac Place), המוכר גם בשמו הקודם בניין ג'נרל מוטורס, הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת וסט גרנד 3044, דטרויט, מישיגן, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 67.1 מטרים והוא בעל 15 קומות. הוא תוכנן בידי האדריכל אלברט קאהן ונבנה בין השנים 1919-1923.
הבניין הוא בעל מעמד של אתר היסטורי לאומי משנת 1985.
היסטוריה
לאחר לחץ מצד דירקטוריון חברת ג'נרל מוטורס, הסכים ויליאם דוראנט לבנות בשנת 1919 מטה משרדים קבוע בדטרויט. בעקבות זאת רכשה החברה חלקה בשדרת וסט גרנד, הרסה את 48 הבניינים שהיו עליה והחלה בהקמת מטה המשרדים. הבניין שימש את חברת ג'נרל מוטורס מיום סיום בנייתו, בשנת 1923, עד שנת 2001.
כיום, הבניין הוא ביתן של מספר נציגויות של ממשלת מדינת מישיגן, תחת חוזה ל-20 שנה שנחתם בשנת 1998. בתום תקופת החוזה ניתנה האפשרות למדינת מישיגן לרכוש את הבניין תמורת דולר אמריקאי אחד. בנוסף, השיפוץ שבוצע בבניין, כדי להתאימו למשרדי ממשלה, היה אחד מפרויקטי השיפוץ הממשלתיים היקרים ביותר.
בקדילאק פלייס עובדים כ-2,000 עובדי ממשל והוא כולל את בית המשפט לערעורים של מישיגן של מחוז 1. כמו כן נמצאים בו משרדיהם של מושל מישיגן, היועץ המשפטי לממשלה ומספר שופטים.
אדריכלות
בניין קדילאק פלייס בעל 15 קומות וגובה כולל של 67.1 מטרים. רצפת הקומה הגבוהה ביותר שלו היא במפלס 57 מטרים ובו 31 מעליות. במקור נבנה בשטח של 110,000 מ"ר והורחב ל-130,000 מ"ר. הוא תוכנן ועוצב בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית בידי האדריכל אלברט קאהן. לבניין שתי קומות כניסה מהן צומחים 4 מבננים מקבילים. צורה זו תוכננה במטרה לאפשר לאור השמש והרוח לחדור אל מאות המשרדים שבו, למטרת הארה ואוורור. בניין קדילאק פלייס מחופה כולו באבן גיר ובראשו קולונדה קורינתית. הוא נפתח לציבור בשנת 1923 והיה לבניין המשרדים השני בגודלו בעולם דאז (אחרי בניין אקוויטבל). בסיסו מוקף קשתות הנתמכות על עמודים איוניים.
Syncopy Films
סרטי סינקופי הוא שמם של אולפני הפקות סרטי קולנוע מיסודו של הבמאי כריסטופר נולאן ורעייתו, המפיקה אמה תומאס. השם "סינקופי" נובע מהמונח הרפואי להתעלפות, סינקופה.
אריאלה רובינוביץ
אריאלה מיניאלי-רובינוביץ (נולדה ב-16 ביולי 1962) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
רובינוביץ נולדה בגבעתיים, ולמדה בתיכון תלמה ילין.
קריירה
ב-1979 הופיעה לראשונה בסרט "רגעים". ב-1981 שיחקה את נורית, חברתו של בנצי בסרט "שפשוף נעים", הסרט השלישי בסדרת סרטי "אסקימו לימון". בשנת1983 גילמה את רותי ב"בחינת בגרות" סרטו של אסי דיין. ב-1985 שיחקה את שוש, סמלת המחלקה בסרט "בנות". ב-1987 גילמה את חווה כרמלי בסרט "בלוז לחופש הגדול", בבימויו של רנן שור. בשנת 1988 שיחקה בסרט "הקיץ של אביה".
החל משנת התשעים כבר כמעט ולא הופיעה כשחקנית עד שנת 2009 שהשתתפה בסרט הסטודנטים "ילדה גדולה" העוסק במערכת יחסים בין עורכת דין לבתה.
חיים אישיים
רובינוביץ נשואה לישראל מיניאלי ומתגוררת בתל אביב, בתה היא השחקנית בר מיניאלי, ובנה הבכור, אור, השתתף בשלוש העונות הראשונות של "נינג'ה ישראל".
הארמייה השביעית (צרפת)
הארמייה השביעית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
ב-4 באפריל 1915 הוקמה הארמייה השביעית על בסיס פלגת הארמייה ווז', והוטל עליה להגן על אזור לורן, תפקיד אותו מילאה עד סוף המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השביעית בפיקוד גנרל אנרי ז'ירו חלק מקבוצת הארמיות הראשונה, והיוותה את העתודה האסטרטגית של צבא צרפת. בליל ה-10 במאי, לאחר יום הלחימה הראשון, חצתה הארמייה השביעית את גבול הולנד, כמתחייב מ"תרגיל ברדה". ז'ירו מצא כי ההולנדים נמצאים בנסיגה מלאה אל מול מתקפה גרמנית עזה. החיפוי האווירי הצרפתי היה יעיל פחות משציפו המפקדים, ועד מהרה השיג הלופטוואפה עליונות אווירית, שמנעה מבעלות הברית יכולות סיור בסיסיות, ופגעה ביכולת תיאום הכוחות ובתקשורת. הכוח הצרפתי הראשון שנתקל בגרמנים היו יחידות מהארמייה השנייה של הונציגר, שנתקלו ב"קבוצת הפאנצר פון קלייסט", במהלך תנועתה מזרחה דרך הארדנים. היה זה הסימן הראשון לכך שהפיקוד הגרמני מבצע תמרון בכוח גדול באזור זה, אך הפיקוד הצרפתי לא שינה את תוכניתו, והורה לארמיות הראשונה והשביעית לתפוס את עמדותיהן בהתאם לתוכנית D. כבר לאחר יומיים של לחימה היה ברור כי מצבה של הולנד הוא מעבר ליכולת ההצלה של כוחותיו של ז'ירו. אלה לא הספיקו ליצור מגע עם הצבא ההולנדי שנסוג מפני הגרמנים, ועמדו תחת איום גרמני מן האגף הימני שלהם, ותחת מתקפה אווירית בלתי פוסקת. ז'ירו החליט להגן על אנטוורפן. במסע זה צפונה והשיבה הבהולה תחת אש דרומה, נפגעו יחידות רבות מן הארמייה השביעית, וזאת מבלי שנוצר כמעט מגע ישיר בינה ובין האויב. ב־14 במאי נכנעה הולנד לגרמנים, והארמייה השביעית נותרה פרוסה, מנותקת כמעט משאר הכוחות, באזור אנטוורפן.
אירוסטופודים
אירוסטופודים או תחמסים אוזננים (שם מדעי: Eurostopodinae) הם תת-משפחה במשפחת התחמסיים שבסדרת התחמסאים. בעבר הם היו משפחה עצמאית (Eurostopodidae).
לילי ייטס
לילי ייטס, באנגלית: Lily Yeats (25 באוגוסט 1866 - 5 בינואר 1949) הייתה אמנית ורוקמת הקשורה לתחייה הקלטית. בשנת 1908 ייסדה את מחלקת הרקמה של "תעשיות קואלה", בה הייתה מעורבת עד לפירוקה בשנת 1931. היא ידועה בתמונותיה הרקומות.
ראשית חייה
נולדה באניסקרון, מחוז סליגו, אירלנד ב-25 באוגוסט 1866, היא הייתה בתם של ג'ון באטלר ייטס וסוזן ייטס (לבית פולקספן). אחיה היו ויליאם באטלר, ג'ק ואליזבת ייטס. היא הייתה ילדה חולה. סוזן הביאה את הילדים מדי שנה בחגים להוריה שרכשו את ביתה במרוויל מחוץ לעיר סליגו. הסבים מצד האם היו ויליאם פולקספן ואליזבת (לבית מידלטון). בסוף 1874 עברה משפחת ייטס למערב קנזינגטון, לונדון. בזמן שחיו שם, לילי ייטס ואחיה חונכו על ידי אומנת, מרתה ג'וויט עד 1876. בשנת 1878 עברה המשפחה לבית גדול יותר בצ'יזוויק, שם למדה בבית הספר נוטינג היל לזמן קצר. משפחת ייטס עברה למחוז דבלין בשנת 1881, שם לילי נרשמה לבית הספר לאמנות בדבלין יחד עם אחותה אליזבת בשנת 1883. הן גם למדו שיעורים בחברה המלכותית של דבלין.
משפחת ייטס עברה לדרום קנזינגטון, ייטס חלתה ונשלחה לגור אצל קרובי משפחה. בסופו של דבר היא עברה לגור עם דודתה אליזבת פולקספן בהאדרספילד בשנת 1887. בשנת 1888, היא חזרה לבית המשפחה בבדפורד פארק.
ללילי הוצעה הזדמנות ללמוד רקמה בסגנון רקמה אמנותית. היא למדה בבית הספר לאמנות בצ'יזוויק עם אחותה סוזן ואחיה ג'ק ולמדה גם אצל בתו של מוריס מיי, שניהלה את מדור הרקמה של מוריס ושות' ועבדה שם עד אפריל 1894 כשעזבה עקב בריאות לקויה. ב־10 בדצמבר 1888 ייטס חזרה למוריס ושות' עד מרץ 1889 לילי הכשירה רוקמות עבור החברה.
קריירה
ייטס חזרה לדבלין בשנת 1900, היא ואחותה אליזבת הצטרפו לאיוולין גליסון בסטודיו למלאכת יד, שם ניהלה את מדור עבודת הרקמה. לילי המשיכה לעבוד אצל מיי מוריס במשך שש שנים, אך מערכת היחסים ביניהם הייתה מתוחה לאחר מות אמם בשנת 1900 לילי ואחותה אליזבת חזרו לאירלנד עם חברתן אוולין גליסון. ב-1902 הקימו השלושה סטודיו ליצירה ליד דבלין, אשר קראו לו דן אמר (המבצר של אמר) על שם אמר, אשתו של הגיבור האגדי האירי קוצ'ולה. דן אמר הפך למוקד של תנועת האמנויות והאומנות האירית המתפתחת, והתמקדה ברקמה, הדפסה וייצור שטיחים. הם גייסו נשים צעירות מקומיות למפעל, לימדו אותן ציור, בישול, תפירה ואת השפה האירית בנוסף למלאכות הליבה של הגילדה. לילי ייטס ניהלה את מחלקת הרקמה, שיצרה טקסטיל לקישוט הכנסייה ולשימוש ביתי. בשנת 1904 אורגנה החברה מחדש: "גילדת דן אמר" שנוהלה על ידי אוולין גליסון, ו"תעשיות דן אמר" בניהולן של האחיות ייטס, ובשנת 1908 נפרדו הקבוצות לחלוטין. אוולין גליסון שמרה על השם Dun Emer, והאחיות ייטס הקימו את Cuala Industries בצ'רצ'טאון הסמוכה, שניהלה סדנא קטנה, Cuala Press ובית מלאכה לרקמה.
אשתו של ויליאם באטלר ייטס ג'ורג' (ברטה ג'ורג'ינה), עזרה ללילי לנהל את זרוע הרקמה של הסטודיו שייצר בגדים ומצעים. האחיות ייטס חיו יחד במהלך חייהן הבוגרים. בשנת 1923, לילי חלתה במה שהאמינו כשחפת בזמן חופשה בלונדון, ואחיה שיכן אותה בבית אבות לונדוני ביולי, שם נשארה עד לאפריל הבא עם החלמתה, היא חזרה לקואלה, אך מחלקת הרקמה מעולם לא זכתה להצלחה. בריאותה של לילי התדרדרה שוב ב-1931, וההחלטה התקבלה לסגור את ענף הרקמה של קואלה.
לילי ייטס המשיכה למכור תמונות רקומות בשנים הבאות' היא מתה ב-1949.
חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות
חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות, התשע"ו-2016 אושר בכנסת העשרים ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017. מטרת החוק מוצגת ב שלו:
הוראות החוק
הגדרות:
מי שעוסק בממכר קמעונאי של מוצרים לא יעמיד לרשות לקוח, לא ימסור לו ולא ימכור לו שקית נשיאה שעובייה פחות מ־20 מיקרון. דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בהגבלה זו: "בשל עוביין, שקיות אלה נקרעות במהירות ולמעשה מבחינת איכותן הן בבחינת פסולת עוד בטרם נעשה בהן שימוש, ומשום כך יש למנוע את השימוש בהן".
קמעונאי גדול ישלם, בעד כל שקית נשיאה חד־פעמית שמכר, היטל בסכום של 8.54 אגורות. בעקבות מסירת שקית נשיאה חד־פעמית ללקוח יש לחייב את הלקוח בסכום שלא יפחת מההיטל בתוספת מע"מ. ההיטל יועבר לקרן לשמירת הניקיון, וישמש לעידוד צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות ולצמצום ההשפעות הסביבתיות השליליות הנגרמות כתוצאה מהשימוש בהן. השר להגנת הסביבה, בהסכמת שר האוצר ולאחר התייעצות עם שר הכלכלה והתעשייה, ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, רשאי לשנות את גובה ההיטל, בהתחשב בין השאר במידת צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות, ובלבד שסכום ההיטל לא יעלה על 60 אגורות.
קמעונאי גדול יגיש למשרד להגנת הסביבה דוח רבעוני ודוח שנתי, על מספר שקיות הנשיאה החד־פעמיות שבעדן הוא חייב בתשלום היטל, בתקופה שלגביה מוגש הדוח, מחירן ללקוח, סוגי החומרים שמהם עשויות השקיות, עוביין ומשקלן.
על העמדת שקית נשיאה חד־פעמית ללא תשלום או בתשלום נמוך מהנדרש, וכן על הימנעות של קמעונאי גדול מהגשת הדוחות שהוא חייב להגיש, רשאי המשרד להגנת הסביבה להטיל עיצום כספי בסכום שך 20 אלף ש"ח על יחיד ו-40 אלף ש"ח על תאגיד. על הפרה של הוראות אחרות, כמפורט בחוק, ניתן להטיל עיצום כספי בסכומים נמוכים יותר. במקום הודעה על כוונה להטיל עיצום כספי, רשאי המשרד להסתפק במתן התראה מינהלית, שבה יציין המשרד מהו המעשה המהווה את ההפרה, יודיע למפר כי עליו להפסיק את ההפרה וכי אם ימשיך בהפרה או יחזור עליה יהיה צפוי לעיצום כספי. הטלת עיצום כספי ומתן התראה מינהלית יפורסמו באתר האינטרנט של המשרד.
היסטוריה חקיקתית
דברי ההסבר מציגים את החוק כחלק מחקיקה נרחבת להסדרת הטיפול בפסולת בישראל:
החוק אושר בכנסת ב-29 במרץ 2016, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017.
החוק לא עבר שינויים מאז חקיקתו.
מימוש החוק
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, נכון לשנת 2016 (בטרם יושם החוק) הוציאו רשתות השיווק סכום של כ־90 מיליון ש"ח לשנה עבור סבסוד שקיות פלסטיק לקונים, ישראלי ממוצע צרך כ־75 שקיות פלסטיק לשנה, ובסך הכל נצרכו בישראל כ־2.2 מיליארד שקיות פלסטיק בשנה. לאחר כניסת החוק לתוקף, נמכרו ברבעון הראשון של 2017 כ-55 מיליון שקיות על ידי הקמעונאים הגדולים. זאת, לעומת הרבעון הרביעי לשנת 2016, שבו דווח על יותר מ-280 מיליון שקיות שנרכשו על ידי הקמעונאים לחלוקה. נתון זה מהווה הפחתה של יותר מ-80%, ומעיד על מידת יישום החוק. הפחתה זו הצטמצמה מעט בשנים שלאחר מכן.
לאחר החלת החוק, גילה סקר פסולת שנערך בחודש יוני 2017 בחופי הארץ, שחלה ירידה של כמעט 50 אחוז בפסולת שקיות הפלסטיק.
במקביל להחלת חוק השקיות שנועד לעודד את צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד פעמיות, המשרד להגנת הסביבה פעל גם לעידוד השימוש בשקיות נשיאה רב פעמיות: בשבועיים הראשונים שלאחר כניסת החוק לתוקף, סבסד המשרד חלוקה של סלי קניות רב-פעמיים ברשתות השיווק. כמו כן פיתח המשרד מפרט לסלי קניות רב פעמיים אשר יהיו ניתנים לשטיפה ולכביסה, ניתנים לדחיסה או אריזה בעת שאינם בשימוש, ועשויים מחומרים הניתנים למיחזור.
חלק מרשתות השיווק משתמשות בשיטות שונות לעקיפת החוק, שמונעות את החלת ההיטל מהצרכן. כך לדוגמה, על פי המשרד להגנת הסביבה, רשתות מסוימות משתמשות בשקיות עבות יותר מכפי שהחוק דורש. באופן כזה הן יכולות לחלק ללא תשלום שקיות פלסטיק או נייר שמגדילות את הנפח והמשקל של הפסולת במקום לצמצם אותם, בניגוד לכוונה המקורית של החוק.
בלה רווס
בֵּלָה רֵוֵוס (במקור בנימין רוט, בהונגרית: Révész Béla, אסטרגום, 17 בפברואר 1876 - אושוויץ 1944) היה סופר ועיתונאי הונגרי-יהודי, סוציאליסט ומפעילי אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. נספה בשואה.
ביוגרפיה
לאחר שנות חניכתו כמתלמד בחנות למסחר בדים בנימין רוט המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה באסטרגום ובבודפשט. בשנת 1905 הכיר את המשורר ההונגרי אנדרה אדי, הפך לאחד ממעגל חבריו ולקח על עצמו את קידום שירתו המהפכנית של אדי. משנת 1907 עד 1908 היה עורך חוג הקריאה של העיתון היומי נפסבה (קול העם-Népszava). הוא ערך גם את כתב העת "רנסאנס". משנת 1908 עבד ב"ניוגט". בשנת 1912 ייסד את "הבמה החדשה" (Új Szinpad) ביחד עם ארתור בארדוש. בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה חבר בדירקטורט הסופרים, ולאחר דיכוי הרפובליקה היגר לווינה. הוא שב להונגריה בשנת 1922, התמנה לעורך העיתון נפסבה, "קול העם" ובשנת 1925 התפטר מעבודתו עקב מחלתו. בשנת 1931 קיבל את פרס באומגרטן. בין 1930 לבין 1940 פרסם כתבות בכתב העת "העתיד היהודי" (Zsidó Jövő) בטרנסילבניה. פעל במסגרת האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ובשנת 1944 נחטף על ידי הגסטפו ומת במחנה השמדה אושוויץ.
עבודותיו
בסיפוריו הקצרים הוא תיאר את הדמויות הדחויות, החולות והמדוכאות של החברה ההונגרית. כרך סיפוריו בשם "הכלא הגדול" (1907), הראה עקבות של הנטורליזם של אמיל זולה. הנטורליזם שלו היה רווי באלמנטים בסגנון אקספרסיוניסטי. ברומן "הכפרים המפרכסים" (1914) תיאר את הסבל החברתי והמיני של הגירת האיכרים הכפויה. בלה רווס קטע באומץ את מבנה הרומן המסורתי, וחידש את שפת הפרוזה ברוח השירה, המוזיקה והביטוי הדינמי; הוא כתב טקסטים פואטיים כ"בטהובן" (1917) וב"המיניאטורות" (1919).
שערוריות ומחלוקות במשחקים האולימפיים
המשחקים האולימפיים הם אירוע עולמי של תחרויות ספורט רב-ענפיות, פעם משחקי קיץ ופעם משחקי חורף. במשחקים האולימפיים משתתפים טובי הספורטאים מכל העולם, והם נחשבים במרבית הענפים האולימפיים לאירוע השיא וככאלה הם מערבים שערוריות מחלוקות ושימוש באמרוץ.
כמה מדינות החרימו את המשחקים בהזדמנויות שונות, לעיתים קרובות כאות מחאה נגד הוועד האולימפי הבינלאומי. לעיתים מדובר על אפליה גזעית או על פוליטיקה עכשווית שמעורבת. לאחר שתי מלחמות העולם, המדינות שהפסידו בהן לא הוזמנו להשתתף. מחלוקות אחרות כוללות החלטות שופטים שנויות במחלוקת ואפילו מחוות שנעשו על ידי ספורטאים.
אולימפיאדת פריז (1900)
היה הסכם לא כתוב בין האתלטים שלא להתחרות ביום א' שעבור האמריקאים הוא יום שבתון וכן היה זה יום הבסטיליה. אולם, בתחרות קפיצה לרוחק, מאיר פרינסטיין שקבע את התוצאה הטובה בשלב המוקדמות (7.175 מטר) ולא השתתף בגמר בגלל שהיא נערכה ביום ראשון, סיים שני ואילו אלווין קריינזלין  שבכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות (6.930 מטר) ולכן ניצח בתחרות בתוצאה של 7.185 מטר. פטריק ליהי סיים שלישי (6.95 מטר). אלבר דלנואה שסיים שלישי בשלב המוקדמות ולא השתתף בגמר בגלל יום הבסטיליה, נידחק למקום החמישי. אירוע זה עורר את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה את קריינזלין.
אולימפיאדת סנט לואיס (1904)
פרדריק לורז שחצה ראשון את קו הסיום בריצת המרתון רימה בתחרות. את מרבית הריצה עבר בנסיעה במכונית עם מאמנו עד שזו הפסיקה לעבוד. ברוב ואף חגג את ניצחונו כשהצטלם כאלוף האולימפי עם אליס רוזוולט בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט. לאחר שהתגלתה התרמית הועברה מדליית הזהב לתומאס היקס שבמהלך הריצה נראה תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו). לאחר שחצה היקס את קו הסיום הוא התמוטט. בשל התנאים הקשים בריצה (הריצה התנהלה בדרך עפר בין הגבעות לאורך 40 ק"מ ולוותה בעננים של אבק שהעלו הרכבים שליוו את הרצים. הטמפרטורה באותו היום הייתה חמה ועמדה על 32 מעלות צלזיוס ובנוסף הייתה רק תחנה לשתיית מים אחת במחצית הדרך) רק 14 רצים מתוך 32 הצליחו לסיים את הריצה.
אולימפיאדת לונדון (1908)
הספורטאים של הדוכסות הגדולה של פינלנד התחרו בנפרד מן הספורטאים של האימפריה הרוסית, אך לא הורשו להניף את דגל פינלנד.
בגמר ריצת 400 מטר, שבה ג'ון קרפנטר ניצח בתוצאה של 47.8 שניות, השווה לשיא העולם. השופט הבריטי הבחין שקרפנטר חסם את וינדהם הלסוול בתמרון שהיה חוקי לפי החוק האמריקאי אך אסור היה לפי החוק הבריטי. לאחר ויכוח, שנימשך כ-30 דקות, בין הנציגים הרשמיים של ארצות הברית ובריטניה, הוחלט לפסול את קרפנטר ולערוך מקצה גמר חוזר, רק לשלושת האצנים האחרים: הלסוול, ויליאם רובינס וג'ון טיילור, שהחליטו במחאה שלא להתחרות וכך כרץ יחיד בגמר זכה הלסוול במדליית זהב בריצה זו.
אולימפיאדת סטוקהולם (1912)
ג'ים ת'ורפ, התפרסם כמי ששתי מדליות הזהב בהן זכה, בקרב חמש וקרב עשר באולימפיאדה נשללו ממנו לאחר שהפר לכאורה את מעמד החובבן הנדרש בזמנו מהמשתתפים, התגלה כי הוא קיבל שכר עבור משחקים בקבוצת בייסבול בליגת המשנה. הישגיו האולימפיים נמחקו מהרישום הרשמי שנה לאחר האולימפיאדה, אך ב-1983, 30 שנה לאחר מותו, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי הוא מחזיר את המדליות לת'ורפ, אך יחלוק את מדליות הזהב עם הספורטאים שהגיעו מקום שני. הוגו וייסלנדר, סירב לקבל את המדליה שהוצעה לו. ב-2022 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי ת'ורפ יוכר הזוכה הבלעדי במדליות הזהב.
אולימפיאדת הקיץ 1940 ואולימפיאדת הקיץ 1944
שתי אולימפיאדות אלו בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה. אולימפיאדת הקיץ 1940, הייתה אמורה להתקיים בטוקיו אך בשל מלחמת סין-יפן ב-1938, היא הועברה להלסינקי שהייתה שנייה בבחירות לאירוח המשחקים האולימפיים. ביוני 1939 נבחרה לונדון לארח את אולימפיאדת הקיץ 1944.
אולימפיאדת ברצלונה (1992)
במהלך טקס חלוקת המדליות מרים המשקולות הרוסי, אלוף העולם המכהן, איברגים סמדוב, סירב להרכין ראשו על מנת לקבל את מדליית הארד בה זכה ובמקום זאת הוא לקח אותה בידו, שמט אותה אל הדוכן והלך משם. הוועד האולימפי הבינלאומי הישעה אותו לכל ימי חייו. סמדוב התנצל ביום למחרת, אבל המדליה לא הוענקה לו, או למקום הרביעי, משום שהפסילה לא הייתה במסגרת התחרות.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
ב-27 ביולי, אירע פיגוע בפארק שבו פוצץ מטען צינור במהלך הופעת רוק. כתוצאה מהפיצוץ נהרגה אישה, 111 נפצעו ועוד כתב נפטר מהתקף לב כאשר רץ למקום הפיצוץ. המטען הונח על ידי אריק רוברט רודולף, אשר המניע שלו היה חוק ההפלות.
השחיינית מישל סמית' מאירלנד, שזכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, הואשמה על ידי דעת הקהל בשימוש בסמים מה שלא הוכח, אך לאחר שנתיים היא הורשעה בשימוש באמרוץ והורחקה ל-4 שנים מתחרויות.
בסימן החדקרן
בסימן החדקרן (באנגלית: Sign of the Unicorn) הוא רומן מסוגת הפנטזיה, והשלישי בסדרת ספרי אמבר של הסופר רוג'ר זילאזני. הספר יצא לאור לראשונה בפורמט של סיפור בהמשכים בירחון "Galaxy Science Fiction". הספר ממשיך את עלילת סיפורו של קורווין שהשתלט בינתיים על כס המלוכה של אמבר, בהמשך לעלילת הספרים הקודמים בסדרה.
תקציר העלילה
אריק נהרג בהגנה על אמבר וקורווין שולט בה כעת כעוצר. שלטונו הצעיר של קורווין מזדעזע כשקאיין נרצח וקורווין מופלל במעשה. ראנדום מספר את חלקו בסיפור שאת סופו למדנו בספר הראשון. קורווין מחליט למצוא מה אירע לבראנד שנעדר או מת ומתחיל להבין שהאובססיה שלו לכס המלכות היא חרב פיפיות שעלולה לעלות לו בחייו, כפי שעלתה לאריק בחייו.
עלילת הספר
קורווין חוזר לטירת אמבר, כשהוא נושא את גופתו של אחד מהיצורים דמויי האנוש בעלי הדורבנות והעיניים האדומות שרדפו אחר ראנדום לביתה של פלורה על כדור הארץ. היצור רצח את אחיהם, קאיין. קורווין חושש שמותו של קאיין ייטפל עליו כחלק מעלילה נגדו, ומזמן את ראנדום שמספר לו (בגוף ראשון, הפעם היחידה בה המספר בספרי אמבר אינו הדמות הראשית בה) איך החל מרדף הצללים אחריו שבסופו מצא את עצמו בעיר ניו יורק.
ראנדום מספר שנהנה מחייו חסרי מחויבות בצל בשם טקסוראמי אותו בחר/יצר כמקום אידיאלי להימורים, גלישה אווירית ותיפוף, שלושת תחביביו העיקריים. באחד הימים קיבל קריאת טראמפ בעודו אוחז בקלף נסיך יהלום שהחל משוחח עמו כאילו הוא אחיו בראנד. בראנד ביקש מראנדום לחלץ אותו מצל לא מוכר.
Oukitel
Oukitel (בעברית: אאוקיטל) היא יצרנית של טלפונים חכמים מסין. החברה נוסדה בשנת 2007. בסיס של החברה נמצא בשנג'ן ובנוסף היא מפעילה מרכז פיתוח בשנחאי. בחברה מועסקים כ-1000 עובדים. תוצרת החברה משווקת בכ-60 מדינות. תוצרת החברה משווקת באינטרנט בלבד.
החברה מתמחה בייצור סמרטפונים ושעונים חכמים הפעולים במערכת אנדרואיד. בנוסף לכך החברה מייצרת ספקי כוח ונכנסה לתחום של טאבלטים. ייצור שנתי של אאוקיטל מגיע ל-20 מיליון יחידות.
הדיוויזיה ה-384 (ורמאכט)
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בינואר 1942, והועמדה תחת פיקוד קורט הופמן, שהוחלף ב-10 בפברואר 1942 על ידי אקארד פון גבלנץ. הדיוויזיה לחמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוסים ה-8 וה-11 לסירוגין במסגרת הארמייה השישית. ב-16 בינואר 1943 מונה הנס דר למפקד הדיוויזיה, וב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
הקמה שנייה
ב-11 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בנורמנדי שבצרפת, ובנובמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות ברומניה, עד להשמדתה במבצע יאשי-קישינב. ב-10 באוקטובר 1944 פורקה הדיוויזיה באופן רשמי, ושרידיה חולקו בין הדיוויזיה ה-15 לדיוויזיה ה-76.
לוקה וקס
לוקה (לאה) וקס (כ"ט באדר תרע"ב, 18 במרץ 1912 – כ' בחשוון תשע"ד, 24 באוקטובר 2013) הייתה אשת התנועה הרוויזיוניסטית ולוחמת האצ"ל, ציירת ופסלת ישראלית. יקירת העיר תל אביב.
בפולין: נעורים ולימודים
לוקה (לאה) וקס נולדה בעיירה צ'חאנוב שבפולין לרבקה ויוסף כהנא. למדה פסיכולוגיה בוורשה, ושם פגשה את בעלה ישראל וקס (נולד בכ"ז בתמוז תרס"ד, 1904 – נפטר בכ"א באייר תשנ"א, 1991). וקס היה מקורב למנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי ושימש כמזכירו במשך שלוש שנים, בעת שהתגורר בפריז שבצרפת. מילא תפקידים בכירים בתנועה הרוויזיוניסטית והצה"ר, היה מזכיר התנועה בפולין, תרגם מרוסית ליידיש את היצירה הספרותית שמשון ורומנים נוספים מאת ז'בוטינסקי. לאחר היכרותם נעשתה לוקה לתומכת נלהבת של ז'בוטינסקי ושל תנועתו.