cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיל טואטי
כתיבה
בין פעילותו הספרותית הענפה ניתן למנות את מינויו כמחבר מאמר המערכת וחבר הוועד המנהל של הירחון Information juive. בשנים 1957–1964 כיהן כמייסד ומנהל הסדרה "נוכחות היהדות" (Présences du judaïsme) מטעם ההוצאה לאור Albin Michel. הוא חיבר את הספר "יהודי בצרפת", אשר יצא לאור מטעם LAFFONT בשנת 1990. כמו כן שימש חבר פעיל בוועדה המארגנת של הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי צרפתית ואף הרצה במספר כנסים אשר בוצעו במסגרת זאת.
כתיב שמו
השם טואטי נכתב במקור אתוואתי, וכך הוא מופיע לדוגמה בהקדמה לספרו של סב אביו, רבי חיים בלייח, פתח השער על הספר שער כבוד ה'  לרבי אפרים אלנקאוא:.
עם המעבר מערבית לצרפתית נפלה האל"ף הנחה בהתחלה והשם הפך ל-Touati ותואתי. כך נהוג לכתוב את השם עד היום.
בעברית המודרנית רוב השמות עברו מכתיב בתי"ו לכתיב בטי"ת, וכך מופיע שלום טואטי בספרי חברת מקיצי נרדמים ובכל הספרות האקדמית.
טואטי נהג לחתום כך במאמריו וספריו בעברית, למרות אי שביעות רצונו ממעבר זה, וזאת בעקבות הנהוג בעולם האקדמי.
NXT TakeOver: Brooklyn III
NXT TakeOver: Brooklyn III היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, השייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT. כמו כן, האירוע שודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-19 באוגוסט 2017, באולם ברקליס סנטר שבברוקלין, ניו יורק. וכלל קרבות בין המתאבקים של המותג NXT עקב העלילות, שנבעו ביניהן במהלך התקופה עד לקיום האירוע. האירוע היה האירוע ה-16 בסדרת אירועי NXT TakeOver.
רקע
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network תחת השם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע היה אירוע השלם וצפה הרביעי של NXT בשנת 2017.
קרבות מקדימים
הקרב הפותח של האירוע היה אנדרדה "סיין" אלמאס שפגש את ג'וני גרגאנו. סיום הקרב התנהל כך שזלינה וגה זרקה חולצה של DIY (המסמנת את התקופה של גרגאנו כזוג עם תומאסו צ'אמפה) על גרגאנו, מה שאיפשר לאלמאס לנצל זאת ולבצע את מהלך ההאמרלוק DDT על גרגאנו בשביל לנצח בקרב.
לאחר מכן, The Authors of Pain (אקאם ורזאר) הגנו על אליפות הזוגות של NXT נגד SAnitY (אלכסנדר וולף וקיליאן דיין). בתחילת הקרב, אריק יאנג החליף את דיין כמשתתף החוקי בקרב. לקראת סיום הקרב, דיין ביצע את מהלך הראנינג קרוסבאדי על אקאם, שאחז בניקי קרוס, תוך כדי שהוא שבר את השולחן שהיה לצידם. וולף ויאנג ביצעו מהלך המשלב את מהלכי ה"בלי טו בלי סופלקס" ו"דייבינג נקברייקר" על רזאר כדי לזכות בחגורות. ניצחון זה סיים את רצף הניצחונות הבלתי מנוצח של אקאם ורזאר מאז הבכורה שלהם. לאחר הקרב, בובי פיש וקייל אוריילי הופיעו לראשונה ב-NXT ותקפו את שתי הקבוצות.
בקרב השלישי של הערב, אליסטר בלאק התחרה נגד הידאו איטמי. בלאק ביצע את מהלך הסיום שלו, ה"מיסה השחורה" על איטמי ובכך ניצח בקרב.
בקרב הלפני אחרון, אסקה הגנה על אליפות הנשים נגד אמבר מון. מון ביצעה על אסקה את מהלך הסיום שלה, ה"אקליפס", אך לא הצליחה לנצח. הקרב נגמר כך שאסקה ביצע את מהלך ההכנעה שלה, ה"אסקה לוק", מה שהכריח את מון להיכנע ובכך אסקה הצליחה לנצח בקרב ולשמור על התואר.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי של הערב הפגיש את אלוף ה-NXT, בובי רוד, שהגן על תואר האליפות נגד דרו מקינטייר. מקינטייר ביצע את מהלך ה-Future Shock על רוד, אך לא הצליח להצמיד את רוד לספירת שלוש. לאחר מכן, מקינטייר ביצע את מהלך הסיום שלו, ה-Claymore, אך שוב רוד הצליח לצאת מההצמדה. רוד ביצע את מהלך הגלוריוס DDT על מקינטייר, אך הפעם האחרון הוא זה שהצליח לצאת מההצמדה. רוד ביצע את אותו המהלך שוב וניסה לעשות זאת בפעם השלישית, אך מקינטייר הצליח לחמוק ולבצע את ה-Claymore פעם נוספת ובכך הצליח להצמיד את רוד לספירת שלוש ולזכות בתואר. ניצחון זה היה הפסד הבכורה הטלוויזיוני של רוד ב-NXT. לאחר הקרב, פיש ואוריילי הגיעו שוב לזירה, אך הפעם הם הסיחו את דעתו של מקינטייר, בזמן שאדם קול, שערך גם הוא את הבכורה שלו, תקף ביחד איתם את מקנטייר.
ג'ורג' ניונס
ג'ורג' נְיוּנֵס (באנגלית: Sir George Newnes, 1st Baronet 13 במרץ 1851 - 9 ביוני 1910) היה מו"ל ועורך אנגלי. בית ההוצאה שלו, "ג'ורג' ניונס בע"מ" המשיך להוציא ספרים זמן רב לאחר מותו.
קריירה
בשנת 1867 נכנס לעולם המסחר, בלונדון ובמנצ'סטר. את קריירת המול"ות שלו החל בשנת 1881 כשייסד את "טיט-ביטס" ("טעימות פיקנטיות") כתב העת יצא תחילה במנצ'סטר והכיל מובאות מתוך ספרים ושאר פרסומים. למימון כתב העת פתח מסעדה צמחונית במנצ'סטר. הוספת תחרויות הרחיבה את חוג הקוראים של כתב העת ובשנת 1884 העביר ניונס את ההוצאה ללונדון. הוא החל לעבוד עם ויליאם תומאס סטד, עמו ייסד את "Review of Reviews" ("סקירת סקירות") בשנת 1890. עד סוף המאה ה-19 הגיע "טיט-ביטס" למחזור של 700,000 ופילס את הדרך לעיתונות פופולרית - את הדיילי מייל ייסד אלפרד הרמסוורת', שתרם ל"טיט-ביטס", ואת הדיילי אקספרס השיק סר ארתור פירסון, שעבד ב"טיט-ביטס" במשך חמש שנים אחרי שזכה בתחרות לקבלת משרה בכתב העת.
יש מקום להניח, שהעיתון הנודע ביותר שהוציא היה ה"סטראנד מגזין", שהחל להופיע ב-1891 ובו פרסם ארתור קונאן דויל לראשונה בהמשכים את סדרת שרלוק הולמס שלו. ניונס ייסד עוד כתבי עת, בהם "וסטמינסטר גאזט" (1873), "וייד וורלד מגזין" (1888) ו"קאנטרי לייף" (1897). בשנת 1891 התגבשו עסקי ההוצאה לאור שלו לחברה שנשאה את שמו, ג'ורג' ניונס בע"מ. בשנת 1897 נבנתה החברה מחדש, בהון של 1,000,000 ליש"ט, ופתחה בהוצאה לאור של ספרים.
בהשקפתו הפוליטית נטה ניונס למפלגה הליברלית, והוא חידש את הופעת וסטמינסטר גאזט לשם תמיכה במפלגה כשה"פל מל גאזט" היה לעיתון המפלגה הליברלית המאוחדת (Liberal Unionist Party). בבחירות של 1885 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה החדש של ניומרקט, מושב בו החזיק עד 1895. בשנת 1900 נבחר בשנית לפרלמנט ונשאר בתפקידו עד שפרש בשנת 1910.
סר ג'ורג' ניונס מת בביתו בלינטון ב-20 ביוני 1910, בן 59, לאחר שסבל במשך שנים אחדות מסוכרת.
המערכה בפיליפינים (1944–1945)
המערכה בפיליפינים (גם: שחרור הפיליפינים) הייתה מערכה של כוחות ארצות הברית והפיליפינים במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתה הייתה להביס ולסלק את כוחות האימפריה היפנית, שכבשו את האיים הפיליפינים בשנת 1942. שחרור הפיליפינים החל עם נחיתות אמפיביות על האי המזרחי לייטה ב-20 באוקטובר 1944, ונמשך עד תום המלחמה באוגוסט 1945.
תכנון
עד אמצע שנת 1944 היו האמריקאים מרחק 560 ק"מ דרומית-מזרחית למינדנאו, הגדול שבאיי הפיליפינים, ובטווח הפצצה באמצעות מפציצים ארוכי טווח. הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ, התקדמו לרוחב האוקיינוס השקט, כשהם כובשים בדרכם את איי גילברט, את איי מרשל ואת איי מריאנה. האמריקאים אף עקפו איים שעליהם שהו חילות מצב יפניים, והותירו אותם ללא מקורות אספקה.
מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ערכו התקפות אוויריות כנגד היפנים בפיליפינים, ובעיקר פגעו בשדות התעופה שלהם. חיילי צבא ארצות הברית וצבא אוסטרליה, בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, מפקד זירת דרום מערב האוקיינוס השקט, הכניעו או בודדו את כוחות הצבא היפני הקיסרי בגינאה החדשה, ובכך מנעו תגבורת לכוחות היפנים בפיליפינים. טרם הפלישה, היה האי מורוטאי שבאיי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה) הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיעו בעלות הברית, לאחר שכבשו אותו ב-15-16 בספטמבר 1944. במורוטאי שכן שדה התעופה ממנו המריאו המפציצים בדרכם לתקיפה בדרום הפיליפינים.
הצי האמריקאי, חיל הנחתים האמריקאי, הצבא האמריקאי וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודם של נימיץ ושל אדמירל ויליאם הלסי, בודדו את הבסיס הימי היפני הגדול ברבאול שבבריטניה החדשה על ידי כיבוש טבעת איים מסביב לרבאול והקמת בסיסי אוויר עליהם, שסייעו לאמריקאים לרתק את הכוחות היפנים לבסיס ומנעו מהם כל פעולה צבאית.
לאחר ניצחונות במערכה על איי מריאנה ופלאו התקרבו בעלות הברית לאיי הבית היפנים. מפציצי B-29 סופרפורטרס ארוכי-טווח של חיל האוויר האמריקאי המריאו מאיי מריאנה וביצעו הפצצות על יפן עצמה. מלבד הקרבה למטרה, יתרון נוסף של המפציצים היה נגישותם לתחמושת ואספקה באמצעות ספינות משא ומטוסי תובלה. בשנים שקדמו הגיעה האספקה למטוסים בסופה של דרך יבשתית ארוכה שעברה בהודו ובבורמה, אך לאחר כיבושם של איי מריאנה, נשלחו לשם כל מפציצי ה-B-29.
אף על פי שבשלב זה הייתה תבוסת יפן ברורה, לא הראו ממשלת יפן, הצבא והצי הקיסרי היפני סימנים שבכוונתם להיכנע. מעבר לכך, יעפי תקיפה מנושאות מטוסים לא נתקלו בהתנגדות יפנית, למשל מטוסי A6M זירו. על פי המלצתו של הלסי, החליטו המטות המשולבים של בעלות הברית להקדים את מועד הנחיתות הראשונות בפיליפינים ואף להעביר את מיקומן מהאי הדרומי מינדנאו לאי המרכזי לוזון. התאריך החדש לנחיתות באי לייטה היה ה-20 באוקטובר, חודשיים לפני התכנון המקורי של הנחיתה במינדנאו.
העם הפיליפיני ציפה לפלישה. לאחר שהתפנה מקארתור במרץ 1942 נפלו האיים לידי היפנים. תקופת הכיבוש היפני הייתה קשה ולוותה בשעבוד פיליפינים רבים. מאמצע שנת 1942 עד אמצע שנת 1944 סיפקו מקארתור ונימיץ אספקה וציוד לכוחות הגרילה הפיליפינים באמצעות צוללות, על מנת שאלה יוכלו להטריד את היפנים ולהשתלט על האזורים ההרריים ועל הג'ונגל, שהיוו כמחצית משטחו של הארכיפלג. פיליפינים רבים האמינו כי שחרור מעול הכיבוש היפני יניב חופש ועצמאות, אותה הבטיחה להם ארצות הברית (באופן ראוי לציון, עזבו הכוחות האמריקאים את הפיליפינים בתאריך ה-4 ביולי 1946, שהוא התאריך שנקבע עוד לפני פרוץ המלחמה, ולא הושפע ממנה).
הממשלה האוסטרלית העמידה לרשותו של מקארתור את הגיס הראשון של צבא אוסטרליה. מקארתור הציע לשתף שתי דיוויזיות רגלים אוסטרליות, שכל אחת מהן תסופח בנפרד לגיס של צבא ארצות הברית, אך הצעה זו נדחתה על ידי האוסטרלים שרצו שליטה מבצעית מוחלטת על אזור מסוים בפיליפינים, ולא רצו שיחידותיהם "ייבלעו" בתוך הצבא האמריקאי. מכיוון שלא הושגה פשרה בנושא לא מילא הצבא האוסטרלי תפקיד ממשי בשחרור הפיליפינים, בניגוד לחיל האוויר המלכותי ולצי המלכותי.
לייטה
בחיפוי ארטילרי מהים ומהאוויר נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית על חופיו המזרחיים של האי לייטה ב-20 באוקטובר 1944. היפנים שגו בחישוביהם את יחסי הכוחות בין כוחותיהם לבין הכוחות האמריקאים וניסו לעצור את הנחיתה. שגיאה זו היא שהובלה למפלה היפנית בקרב מפרץ לייטה, שנערך ב-23-26 באוקטובר. בקרב זה איבד הצי הקיסרי היפני ארבע נושאות מטוסים, שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ו-12 משחתות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
הארמייה השישית המשיכה בהתקדמותה ממזרח, בעוד היפנים החישו תגבורות למפרץ אורמוק שבמערב האי. התקדמות הארמייה השישית נמשכה אף צפונה, כשחצו חייליה אל האי סמאר שמצפון ללייטה. ב-7 בדצמבר 1944 נערכה נחיתה נוספת, הפעם במפרץ אורמוק, ולאחר קרב יבשתי ואווירי ניתקו האמריקאים את כוחות ההגנה היפנים מקווי האספקה שלהם מצפון. על אף שהלחימה בלייטה נמשכה עוד מספר חודשים, לא איבד צבא ארצות הברית את יתרונו באזור.
מינדורו
מטרתה הבאה של הארמייה השישית הייתה האי מינדורו השוכן דרומית לאי לוזון ולמפרץ מנילה. הסיבה להיות האי מטרה נעוצה בכך שמקארתור רצה להקים עליו בסיסי אוויר שיאפשרו למפציצים שלו לשלוט במרחב האווירי שמעל לוזון, האי החשוב ביותר בו שכנה הבירה ועיר הנמל החשובה מנילה.
שיירת הפלישה שהתקדמה מלייטה אל מינדורו ספגה התקפות חוזרות ונשנות של קמיקאזה, אך אלה לא עצרו את האמריקאים. רובו של מינדורו נשלט על ידי גרילה פיליפינית ועל כן נכבש במהירות בידי החיילים האמריקאים. זמן קצר לאחר כיבוש האי החלו מהנדסי הצבא בבניית בסיס אווירי גדול בסן פביאן. מלבד קרבתו של ללוזון היה יתרון נוסף בכיבוש מינדורו - באי שרר מזג אוויר נוח בשל מיקומו הגאוגרפי באזור היבש של הפיליפינים, וזאת בניגוד ללייטה, שם יורד גשם במהלך רוב השנה, ובכך לא משבש רק את הטיסות אלא מקשה מאוד על פעילות על הקרקע הבוצית.
בבסיס האווירי בסן פביאן נערכה טיסת הבכורה בזירה הפסיפית של מטוס הקרב P-51 מוסטנג, שעלה בביצועיו על מטוסיהם של הצי והצבא היפנים.
כיבוש מינדורו היווה ניצחון חשוב לארמייה השישית, וסיפק לה בסיס אווירי חשוב שעתיד לסייע בכיבוש מטרתה הבאה: האי לוזון.
לוזון
ב-9 בינואר 1945 החלו יחידות מהארמייה השישית, תחת פיקודו של גנרל וולטר קרוגר, לנחות בחופו הדרומי של מפרץ לינְגָיֶן שבמערב לוזון. כ-175,000 חיילים נחת והקימו תוך מספר ימים ראש חוף שנמתח 32 ק"מ לפנים הארץ. באמצעות סיוע אווירי התקדמו יחידות של הצבא לפנים הארץ, וכבשו את שדה התעופה קלארק, 64 ק"מ צפונית-מערבית למנילה, בשבוע האחרון של ינואר. כמו כן פשט גדוד הסיירים השישי, תחת פיקודו של קולונל הנרי מיוסי על מחנה השבויים בקבנטואן ב-30 בינואר, ושחרר 512 שבויים מחיילי בעלות הברית משבי הצבא היפני.
שתי נחיתות גדולות הגיעו לאחר מכן, אחת נועדה לנתק את חצי האי בטאן, והשנייה, שכללה הצנחת חיילים, מדרום למנילה. דיוויזיית הטנקים השנייה היפנית בפקודת המפקדים לא נכנסה לקרב שריון והחל בנסיגה. למרות זאת היא ספגה אבדות כבדות בהפגזות מהאויר. שתי זרועות הצבת אמריקאיות החלו לסגור על מנילה, וב-3 בפברואר 1945 נכנסו יחידות מדיוויזיית הפרשים הראשונה לפאתיה הצפוניים של הבירה, ודיוויזיית הפרשים השמינית נכנסה לעיר עצמה.
בעוד התקדמות הכוחות אל מנילה נמצאת בעיצומה, נכבש מחדש חצי האי בטאן. ב-16 בפברואר פתחו צנחנים ויחידות אמפיביות במתקפה על האי קורגידור. כיבוש האי המבוצר היה בעל חשיבות שכן שליטה עליו מאפשר שליטה במפרץ מנילה, והאמריקאים התכוונו להקים נמל גדול בבירה, שיתמוך לוגיסטית בפלישה המתוכננת ליפן, שנקבעה ל-1 בנובמבר 1945. כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 הותירה את תוכנית הפלישה ליפן לא נחוצה. ההתנגדות בקורגידור שככה ב-27 בפברואר.
על אף האופטימיות שהפגינו בעלות הברית הייתה הלחימה במנילה קשה. טיהור העיר נמשך עד ה-3 במרץ, והתנגדות קשה במיוחד העמידו הנחתים היפנים שסירבו להיכנע או לסגת, כפי שעשה הצבא. ההתנגדות היפנית בפורט דראם, אי מבוצר במפרץ מנילה, החזיקה מעמד עד ה-13 באפריל, אז הזרימו האמריקאים 11,000 ליטר של דלק והבעירו את המבצר. אף לא חייל יפני אחד שרד את הפיצוץ והשריפה.
בסופו של דבר, בקרב על לוזון לקחו חלק 10 דיוויזיות אמריקאיות ועוד חמישה רגימנטים עצמאיים, במה שהפך אותו למערכה הגדולה ביותר בזירת אסיה. מספר החיילים האמריקאים שהשתתפו בקרב זה גדול ממספר החיילים האמריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה, בזירה האיטלקית ובדרום צרפת.
סיום המערכה
חיילי הארמייה האמריקנית השמינית נחתו על האי פאלוואן, האי המערבי ביותר בפיליפינים, ב-28 בפברואר. ההתנגדות היפנית אמנם הייתה קלה אך טיהור האי מכל כיסי ההתנגדות שבו ארך עד חודש אפריל, מפני שהיפנים התפצלו לקבוצות קטנות ונסוגו אל ההרים ואל הג'ונגלים. בכל הפיליפינים סייעו לוחמי גרילה מקומיים לאמריקאים למצוא מקומות מחבוא של החיילים היפניים.
הארמייה השמינית המשיכה את התקדמותה במינדנאו תוך שהיא נתקלת בהתנגדות עיקשת. עד סוף יוני נדחקו כיסי ההתנגדות במינדנאו ובלוזון למקומות מבודדים, ואלה המשיכו להילחם עד כניעתה של יפן ב-15 באוגוסט 1945.
מספר יחידות יפניות איבדו קשר עם טוקיו ולא קיבלו פקודה מפורשת להיכנע, ולכן המשיכו להילחם, מסרבים להאמין כי האימפריה נוצחה במלחמה. כמו ברבים מאיי האוקיינוס השקט, קצינים יפנים בכירים, כמו גם בני המשפחה הקיסרית, הגיעו לאחר המלחמה באופן אישי אל אזורי הלחימה על מנת לשכנע את החיילים היפנים שעליהם להיכנע, בפקודת הקיסר. האחרון שבהם, היראו אונודה, נכנע רק בשנת 1974.
פרנק פורד
פרנסיס מייקל פורד (באנגלית: Francis Michael Forde; 18 ביולי 1890 – 28 בינואר 1983) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה החמישה עשר בשנת 1945. פורד הוא ראש הממשלה האוסטרלי שתקופת כהונתו היא הקצרה ביותר, שמונה ימים.
ראשית חייו
פורד נולד בעיירה מיטשל שבקווינסלנד כשני מבין ששת ילדיהם של מהגרים אירים. בעת לידתו של פורד עבד אביו כאיכר. פורד התחנך בבית ספר בעיר טוומבה שבקווינסלנד ובסופו של דבר הוכשר כמורה. הוא התיישב בעיר רוקהאמפטון והיה לפעיל במפלגת הלייבור האוסטרלית ובקבוצות לימוד לפועלים.
קריירה פוליטית
ב-1917 נבחר פורד לאספת המחוקקים של קווינסלנד כנציג הלייבור מטעם מחוז הבחירה של רוקהאמפטון. ב-1922 הוא התפטר ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מחוז הבחירה של קפריקורניה.
עד מהרה התקדם פורד בשורות מפלגת הלייבור. כאשר ניצחה המפלגה בבחירות הכלליות של 1929, הוא מונה להיות עוזר שר המסחר והמכס בממשלתו של ג'יימס סקאלין. בסוף תקופת כהונתה של הממשלה הוא מונה להיות שר המסחר והמכס. כאחד מחברי הפרלמנט הבכירים היחידים של הלייבור ששרדו את התבוסה בבחירות של 1931, נעשה פורד סגן מנהיג האופוזיציה ב-1932. עם פרישתו של סקאלין ב-1935, התמודד פורד בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, אך הובס בהפרש של קול אחד על ידי ג'ון קרטין, בעיקר בשל העובדה שהוא תמך במדיניותו הכלכלית של סקאלין.
פורד היה סגן נאמן, וב-1941, כאשר שבה הלייבור לממשלה, הוא מונה להיות שר הצבא, תפקיד חיוני בתקופת המלחמה. ב-5 ביולי 1945 מת קרטין באופן פתאומי וכסגן מנהיג המפלגה הושבע פורד כראש ממשלה על ידי המושל הכללי, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר. בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה הוא התמודד מול בן צ'יפלי ונורמן מאקין. צ'יפלי ניצח בבחירות ופורד נבחר פעם נוספת להיות סגן מנהיג המפלגה. כשר ההגנה הוא ספג ביקורת רבה על תהליך השחרור האיטי של החיילים לאחר המלחמה. כתוצאה מכך, הוא איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות של 1946, אף על פי שמפלגת הלייבור עצמה שמרה על מקומה בשלטון.
נציב עליון בקנדה וחזרה לפוליטיקה
צ'יפלי מינה את פורד להיות הנציב העליון של אוסטרליה בקנדה, תפקיד אותו הוא מילא עד 1953. לאחר מכן הוא שב לאוסטרליה וניסה להתמודד על מושב בפרלמנט בבחירות של 1954 ללא הצלחה. בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1955 לאספת הנבחרים של קווינסלנד. פורד הוא ראש ממשלת אוסטרליה היחיד שלאחר כהונתו הוא שב לכהן כחבר בפרלמנט של אחת המדינות.
ב-1957 חל פילוג בשורות הלייבור וכתוצאה מכך לא רק שכוחה ירד, אלא שפורד איבד את מושבו על חודו של קול.
לאחר הקריירה הפוליטית
פורד פרש מהקריירה הפוליטית, התיישב בבריזביין והקדיש את עצמו לפעילות צדקה בכנסייה הקתולית. בחדר המגורים בביתו הייתה תלויה תמונה גדולה של המפקד העליון של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, גנרל דאגלס מקארתור. ב-11 באפריל 1964, על פי בקשתו של ראש הממשלה רוברט מנזייס, ייצג פורד את אוסטרליה בהלווייתו של מקארתור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה.
פרנק פורד מת ב-28 בינואר 1983. הלווייתו התקיימה ב-2 בפברואר, בדיוק ביום בו נבחר בוב הוק לתפקיד מנהיג מפלגת הלייבור. כראש ממשלת אוסטרליה שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר, הוא היה ראש הממשלה שהאריך ימים ביותר (92 שנים ו-194 ימים) עד ינואר 2009, כאשר גוף ויטלם האריך ימים יותר ממנו. על שמו של פורד קרויים מחוז בחירה בקווינסלנד ופרבר של הבירה קנברה.
איגרת אריסטיאס
שם החיבור וייחוסו לאריסטיאס
החיבור נקרא כיום "איגרת אריסטיאס", אך למעשה כלל אין מדובר באיגרת, אלא בחיבור ספרותי שנכתב בצורה של איגרת, דבר שהיה מקובל בספרות היוונית. השם "איגרת אריסטיאס" החל להופיע רק בכתבי היד מהמאה ה-14 לספירה. המקור לטעות הוא עובדת היותו כתוב כאיגרת, בגוף ראשון, המופנית לנמען מסוים (פילוקראטס). לפני כן היו שכינו אותו "חיבור אריסטיאס" או "ספר אריסטיאס", כפי שכינה אותו יוספוס פלביוס.
אריסטיאס הוא שמו של המספר המופיע באיגרת, ולכאורה הוא גם מחברה. אולם, בהיותה חיבור פסאודונימי, יש להפריד בין דמותו של אריסטיאס כפי שהיא מופיעה באיגרת, לבין דמותו של המחבר אשר כתב אותה. חלק מהחוקרים מתייחסים אל מחבר האיגרת כ"פסאודו-אריסטיאס", ואחרים טוענים כי על מנת לדייק ראוי לכנותו "מחבר איגרת אריסטיאס", שכן דמותו של אריסטיאס היא בדויה בכל מקרה הדעה הרווחת כיום במחקר היא כי מחבר איגרת אריסטיאס היה יהודי מאלכסנדריה, אשר בחר בדמות בדויה של מספר יווני משיקולים שונים, החל בכוונתו לשוות אמינות לסיפור וכלה במסר שרצה להעביר (ראו פירוט להלן ב"מטרת החיבור").
על פי הכתוב באיגרת, היה אריסטיאס יווני, אשר כיהן כאחד משרי החצר של תלמי השני פילדלפוס. השם אריסטיאס הוא שם יווני, הוא מתואר כמאמין באלים היוונים ומתייחס ליהודים בגוף שלישי ("הם") (פסוק ט"ז): כלומר, מתוכן האיגרת משתמע כי אריסטיאס עצמו לא היה יהודי עם זאת, לאורך האיגרת בולט היחס החיובי ליהדות ולתורה. המחבר מקדיש מספר עמודים לתיאור מפורט של השולחן ושל שאר הכלים, שניתנו כמתנה מהמלך המצרי לבית המקדש (פסוק פ):  הוא מתפעל מאלעזר הכהן הגדול  ושם בפיו דברים קשים נגד עבודה זרה (פסוק קל"ח):  מעבר לכך, הוא אף מתייחס אל התורה כעדיפה על המיתולוגיה (פסוק שכ"ב): החוקר אביגדור צ'ריקובר מבטא בדבריו את הסתירה הקיימת בין דמות המחבר לדמותו של אריסטיאס המספר: "בעל איגרת אריסטיאס כותב יונית; הוא שם על פניו מסווה יוני; יחסו ליונים הוא יחס של כבוד ואהדה; ספרו מעיד על קרבתו לתרבות יון. מאידך גיסא, א"א (איגרת אריסטיאס) אינה אלא שיר הלל לתורת היהדות; המחבר מקדיש דפים מלאי התלהבות לתיאור ירושלים, בית המקדש והכהן הגדול; הוא רואה במצוות המעשיות את חומת הברזל, המבדילה בין ישראל לבין הגויים והשומרת על היהודים והיהדות. הכפילות הזאת של האווירה התרבותית בה נתון המחבר מהווה את הבעיה היסודית בחקירת הספר".
זמן החיבור ומקומו
זמן החיבור של איגרת אריסטיאס שנוי במחלוקת במחקר הספרות היהודית-הלניסטית בכלל ובחקר תרגום השבעים בפרט. ניתן לומר כי כיום ישנה הסכמה בין החוקרים על כך שהאיגרת נכתבה אחרי תקופתו של תלמי השני, אולם קיים עדיין ויכוח בשאלת זמן חיבורה המדויק.
בהיותה חיבור פסאודונימי, השתדל מחברה של האיגרת ליצור רושם מוטעה לגבי הזמן האמיתי של חיבורו. מתוך הכתוב באיגרת משתמע כי נכתבה בסמוך לזמן התרחשות תרגום השבעים, וכי הדמויות המוזכרות בה כגון המלך תלמי השני פילדלפוס, דמטריוס מפלרום הממונה על אוצר הספרים המלכותי ואלעזר הכהן הגדול עדיין היו בחיים במועד כתיבתה.
אולם לאורכה של האיגרת מופיעים סימנים רבים לכך כי היא למעשה נכתבה מאוחר יותר. כך למשל בפסוקים כ"ח וקח"ב מוזכרים, כלומר מדובר על מלכים ברבים ובזמן עבר, מה שממקם את זמן הכתיבה בהכרח, לכל המוקדם, תחת תלמי השלישי (246-222) או תלמי הרביעי (222/1-205).
במחקר המודרני יש הסכמה נרחבת למדי כי האיגרת נכתבה במאה השנייה לפנה"ס, בין אם בראשיתה, בין אם באחריתה. בין המאחרים את זמן חיבורה של האיגרת ניתן למנות את צ'ריקובר (המסתמך על ביקרמן) ואת הוניגמן. על פי הוניגמן, התיארוך המשכנע ביותר הוא בין השנים 100 – 150 לפנה"ס. לטענתה התאריך המאוחר ביותר (terminus ante quem) לכתיבת האיגרת הוא בסמוך לנפילת שלטון בית תלמי במצרים, שכן החיבור מלא אזכורים של מוסדות מתקופת מצרים התלמית, ואילו התאריך המוקדם ביותר (terminus post quem) אינו כה מובהק, ומסתמן כי ניתן לקבוע אותו בתחילת המאה השנייה לפנה"ס.
בין המקדימים את זמן חיבורה נמנים בין השאר רפפורט וכהנא, המתייחסים למציאות הפוליטית, המתוארת באיגרת, שאינה תואמת את המציאות שלאחר סופה של המאה השלישית לפנה"ס. לפי רפפורט, המצב, המתואר באיגרת, הוא המצב במאה השלישית לפנה"ס, לפני תקופת הממלכה הסלווקית, כאשר ארץ ישראל ומצרים הן בתחום ממלכה אחת. אילו נכתבה האיגרת מאוחר יותר, לטענתם, סביר שהייתה מכילה גם תעמולה אנטי סלווקית.
לדברי מנחם שטרן, אין ביצירה תעודות אותנטיות: לא הפקודה המלכותית היוונית (פרקים 22–25) הדנה בשחרור השבויים היהודים (על אף שנתחברה בהתאם לדוגמאות טובות מהמאה ה-3 לפנה"ס ולטרמינולוגיה המקובלת במאה זו) ולא אגרות תלמי פילדלפוס אל הכהן הגדול אלעזר ומכתב תשובתו של אלעזר (פרקים 35–46).
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
אוריאל רפפורט כותב כי: "כל חיבור בכלל, ופסאודונימי בפרט, קשור לצורך מסוים, למניע או למטרה, הנובעים מן 'הסיטואציה ההיסטורית של תקופתו'". ישנה הסכמה בין החוקרים על העובדה, שמטרת האיגרת אינה רק יִדוּעַ פילוקרטאס בקורות תרגום השבעים, אך קיימת מחלוקת בדבר המטרות האחרות שעמדו בפני המחבר.
תוניסיה הצרפתית
הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה או בפשטות: תוניסיה הצרפתית (בצרפתית: Protectorat Français de Tunisia), היה מנדט מדיני של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בשטחה של תוניסיה המודרנית החל משנת 1881, במקביל לשליטתה באלג'יריה, מרוקו וחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה. החסות נמשכה עד שנת  1956, אז זכתה תוניסיה בעצמאות.
איגרת אריסטיאס
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
חוקרים רבים מתייחסים לכך, שהסיפור על תרגום התורה ליוונית מהווה עבור המחבר מסגרת להעברת מסריו: "הסופר השתמש בה באותה אגדה לא לשמה אלא לשם תכלית אחרת, לשם מסגרת שהכניס לתוכה הרצאה על עניינים אחרים". הוניגמן מציינת כי הרוב המכריע של הפסוקים באיגרת אינו עוסק במלאכת התרגום עצמה אלא בנושאים אחרים. הדעה המקובלת במחקר כיום היא כי מחבר האיגרת ייעד אותה בראש ובראשונה לציבור היהודי בכלל, ולציבור היהודי המשׂכיל באלכסנדריה בפרט, אם כי ישנם חוקרים החולקים על דעה זו.
תוניסיה הצרפתית
טרום הכיבוש הצרפתי
בעשורים שקדמו לפלישה הצרפתית, תוניסיה הייתה פרובינציה (יחידה מנהלית משנית לרמת המדינה ועליונה לרמת המחוז) של האימפריה העות'מאנית ונהנתה מאוטונומיה רחבה שכונתה "הביי של תוניס" בשליטת הביי (מנהיג אזרחי) מוחמד השלישי.
איגרת אריסטיאס
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
בעבר נהגו חוקרים רבים (וחלקם גם כיום) לראות באיגרת מעין כתב סנגוריה על היהדות או לחלופין, תעמולה המטיפה לתורת היהדות, ואלו מכוונים כלפי יוונים ולא כלפי יהודים. כך למשל טוען מנחם שטיין: "ברצותו לעשות את הרושם הדרוש שם המחבר את תהלת התורה בפי "יוני" משׂכיל והוא מדגיש את הערך הפילוסופי של התורה". אביגדור צ'ריקובר היה הראשון לטעון כי דעה זו אינה מבוססת, וכי האיגרת נועדה בראש ובראשונה לקהל הקוראים היהודי. טענתו צברה תמיכה לאורך השנים, וכיום היא הטענה המקובלת, כאמור. הוא מציין כי בעת כתיבתה של האיגרת עוד לא הייתה ספרות אנטישמית יוונית ולכן: "כשם שעוד לא היה מוכשר הקרקע לסנגוריה במאה השנייה לפני הספירה, כן לא היה מוכשר גם לתעמולה רחבה לטובת היהדות בקרב הגויים..." . כמו כן, הוא מזכיר את ההגזמה בתיאור האהדה של היוונים כלפי היהודים. כך למשל, המתנות הנשלחות לאלעזר הכהן הגדול הן היקרות ביותר (פסוק פ') ואילו עם סיום התרגום המלך נופל אפיים ארצה אל מול ספר התורה ובוכה מאושר (פסוקים קע"ז-קע"ח).
תוניסיה הצרפתית
טרום הכיבוש הצרפתי
השולט העות'מאני מינה פאשה (מנהיג) שהיה אחראי על המחוז התוניסאי, אך הפאשה איבד שליטה במהירות למפקד הצבאי ה-דיי. הדיי הודח בסופו של דבר על ידי הביי (מנהל אזרחי). הסולטן של האימפריה העות'מאנית נתן לביי תואר של דיי ולאחר מכן של פאשה. ב-1705 המשרה של הפאשה נפלה לידיים של אל חוסיין לבי עלי עט טורקי (Al Husayn l bi Ali at Turki)  שהקים שושלת ששלטה בתוניסיה במשך 250 שנה. קאדים (qaids ), שהיו סוג של מושלים מקומיים, היו הדמויות החשובות ביותר בהנהלה מקומית. הממשלה המרכזית מינתה את הקאדים, אשר לרוב נבחרו מתוך משפחות גדולות וחשובות בשבט או במחוז כדי לוודא קבלת כבוד וסמכות. מתחת לקאדים היו השייחים (cheikhs ), מנהיגי שבטים, כפרים וחלקי עיירות. גם אותם מינתה הממשלה המרכזית, אך זאת לפי המלצת הקאדים.
איגרת אריסטיאס
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
חוקרים אחרים ראו בהגזמה זו אפולוגטיקה למטרת שכנוע הקורא היווני בגדולתו של העם היהודי, אולם לפי צ'ריקובר היא מהווה תמיכה נוספת לרעיון שהאיגרת פונה לקורא היהודי, שכן הכבוד הניתן ליהודים הוא מוגזם ולא משכנע עבור הקהל היווני, ומטרת ההגזמה היא לעודד את היהודים להחזיר ליוונים יחס חיובי באותו מטבע: "לקרב את היהודים ליוונים ולתרבותם – זוהי מטרתו של אריסטאס". מטרה זו מהווה גם הסבר לבחירה בדמות מספר יוונית – מתן שבחים לתורה וליהדות מפי מספר יהודי היה נתפס כמובן מאליו, בעוד שכאשר מקורם בפיו של יווני עשויה להיות להם ההשפעה הרצויה על הקורא היהודי לראות בעין חיובית יותר את היוונים ותרבותם. הוניגמן, לעומת זאת, טוענת כי לא בכך העניין, וכי הבחירה בדמות יוונית נועדה, בראש ובראשונה, להעניק בהירות ואמינות לסיפור. היא מדגישה את החשיבות שהעניק המחבר לעקביות בחיבור, ומפני שעל פי הסיפור היוזמה לעריכת התרגום באה מחצר המלך באלכסנדריה, איש חצר רשמי היה הדמות היחידה המתאימה.
תוניסיה הצרפתית
טרום הכיבוש הצרפתי
בשנת 1877 הכריזה האימפריה הרוסית על מלחמה כנגד העות'מאנים. כתוצאה מכך פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתקיימה בין 1877–1878 וגרמה לניתוק של חלקים גדולים מהאימפריה, כולל פרובינציות צפון אפריקה ובהן תוניסיה. על כן התכנס קונגרס ברלין בשנת 1878 כדי למצוא פתרון לשאלת הגורל של האימפריה העותמאנית. בריטניה, אף שהתנגדה לפירוק מוחלט של האימפריה העות'מאנית, הציעה לצרפת את השליטה בתוניסיה שהייתה כעת שטח ללא שלטון יציב של האימפריה, בתמורה לקבלת קפריסין. גרמניה אישרה את ההצעה הבריטית מתוך חשש לתגובה נקמנית מצד צרפת בעת של סכסוך בין העמים, עם סיום מלחמת צרפת–פרוסיה. דיונים אלו התקיימו בחשאיות מאחורי גבה של ממלכת איטליה, שהתנגדה בחריפות להענקת המנדט לצרפת, בעוד שהיא טענה בעצמה לשטח זה.
פלישת צרפת לתוניסיה
הצרפתים פלשו והשתלטו על תוניסיה חמישה עשורים לאחר שכבשו את אלג'יריה השכנה, בעת שכבר התנסתה צרפת והפיקה לקחים בנושא שליטה קולוניאלית במדינות צפון אפריקאיות. שתי המדינות הללו נשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית במשך למעלה משלוש מאות שנה, ושתיהן כבר זכו באוטונומיה יחסית מהסולטאן באיסטנבול. לכן, הגעת הצרפתים לתוניסיה למעשה עיכבה באופן משמעותי את תהליך המודרניזציה שעברה תוניסיה והרחיקה את עצמאותה של תוניסיה.
איגרת אריסטיאס
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
עם זאת, קיימת הסכמה בין שני החוקרים כי מטרת האיגרת היא לעודד את היהודים להפיק את המיטב משני העולמות – היהודי והיווני גם יחד. תרגום התורה ליוונית מהווה גשר מחבר, ולא מפריד בין העמים, והחיבור רצוף דוגמאות לשילוב ביניהם. כך למשל כוונתו של המלך היא להעניק לאלעזר הכהן הגדול שולחן "במידה כבירה" (פסוק נ"ב), אולם בסופו של דבר הוא מותאם לממדים הצנועים יותר שנקבעו לפי החוק היהודי (פסוקים נ"ד- נ"ח). כמו כן האידיאל לדמות היהודי מגולם בדמויותיהם של שבעים ושניים הזקנים (פסוקים קב"א- קב"ב) ובדמותו של אלעזר הכהן הגדול עצמו (פסוק ג'), המגלמים כולם שילוב של חינוך יווני עם בקיאות ברזי היהדות. נראה אם כן כי, לפחות לפי דעות מסוימות, האיגרת נושאת מסר הקורא ליהודים להשתלב ולהתקדם בחברה בה הם חיים, אך לא לוותר על זהותם היהודית, על האמונה ועל קיום המצוות.
תוניסיה הצרפתית
פלישת צרפת לתוניסיה
לאחר שכבשו הצרפתים את תוניסיה, נטלה ממשלת צרפת את התחייבויותיה הבינלאומיות של תוניסיה. אף על פי שהצרפתים קידמו תחומים שונים בתוניסיה בהתאם להתפתחותם בצרפת כמו תחבורה, תשתיות, תעשייה ובריאות הציבור, הייתה העדפה ברורה מצד השלטון לאזרחים הצרפתים ולעסקיהם. מתוך העם התוניסאי המדוכא, צמחה תנועה לאומית חדשה ועמה גם המפלגה הסוציאליסטית בראשותו של חביב בורגיבה.
איגרת אריסטיאס
פתיחה (פסוקים א'-ח')
אריסטיאס מספר לפילוקראטס אחיו על הסיבה לכתיבת האיגרת, והיא רצונו לספר לפילוקראטס "אוהב הדעת" על המשא ומתן שהיה לו עם אלעזר הכהן הגדול שבירושלים.
חלק א': המשא ומתן על מעשה התרגום היווני לתורה (פסוקים ט' –פ"ב)
תלמי השני פילדלפוס, שליט מצרים במאה ה-3 לפנה"ס, שוכנע על ידי דמטריוס מפלרום, מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה, להעשיר את אוסף הספרייה על ידי תרגום התורה מעברית ליוונית. כהוכחה לרצונו הטוב כלפי היהודים, המלך הורה על שחרורם של יותר ממאה אלף שבויים יהודים. אנדריאס ואריסטיאס נשלחו אל אלעזר הכהן הגדול בירושלים כדי לבקש את עזרתו ביוזמה, ובידיהם מתנות רבות ויקרות ערך עבורו. תשובתו הייתה חיובית והוא הרכיב רשימה של שבעים ושניים זקנים שיעסקו במלאכת התרגום, שישה מכל אחד משנים עשר השבטים.
תוניסיה הצרפתית
תוניסיה חסות צרפת
ההזדמנות להשתלט על תוניסיה צצה בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה (1877–1878), שבה הובסה האימפריה העות'מאנית. צרפת לא פעלה מיד, אלא רק לאחר כמה התפתחויות. הראשונה התרחשה בשנת 1880, כשמסילת הרכבת המקשרת את העיר תוניס עם החוף הועמדה למכירה. חברה כלכלית איטלקית הצליחה לקנות את המיזם, והותירה את צרפת מודאגת מהתערבות איטלקית אפשרית.
איגרת אריסטיאס
חלק ב': הליכתם של אנדריאס ואריסטאס לירושלים (פסוקים פ"ג-קע"א)
אריסטיאס מתאר את העיר ירושלים, את בית המקדש, את הזקנים ואת אלעזר הכהן הגדול בהתפעלות רבה. כמו כן מסופר על שיחה שהתקיימה בין אלעזר הכהן הגדול לבין אריסטיאס ואנדריאס, בה העניק להם הסבר אלגורי לנושא האיסור על אכילת מאכלים מסוימים ביהדות, תוך הדגשת רעיון אחדות האלוהים.
תוניסיה הצרפתית
תוניסיה חסות צרפת
תקרית נוספת, גם היא ב-1880, נגעה למכירת נכס שמתפרש על שטח של 100,000 דונם על ידי ראש ממשלת תוניסיה לשעבר. בריטניה ניסתה לקנות במרמה את הנכס בשם ממשלת הביי של תוניסיה אך לא הצליחה, בסופו של דבר קונים צרפתים קנו את הנכס.
הצרפתים חיפשו תקרית חדשה בשביל עילה להתערבות. במרץ 1881, תקרית בין תוניסיה לצרפת שכללה מוות של מספר תוניסאים וחיילים צרפתיים סיפקה עילה לצרפת. עד אמצע אפריל חיילים צרפתים הגיעו לתוניסיה וב-12 במאי 1881 אילצו את ביי מוחמד השלישי אס-סאדיק לחתום על הסכם בארדו המעניק לצרפת חסות על תוניסיה. גרמניה ובריטניה שמרו על שתיקה, איטליה זעמה אך הייתה חסרת אונים. ההצבעה על אמנת בארדו התקבלה בפה אחד בידי הצרפתים.
איגרת אריסטיאס
חלק ד': מעשה התרגום וחזרתם של הזקנים לארץ ישראל (פסוקים ש"א-שכ"א)
בתום שבעים ושניים ימים סיימו הזקנים את מלאכת התרגום, והוא הוקרא ליהודי אלכסנדריה. כולם שיבחו את התרגום ואף השמיעו דברי קללה המאיימים על מי שיעיז לשנות את הנוסח. לאחר מכן הוקרא התרגום גם בפני המלך, אשר התרשם מחוכמתו והתפלא שדברי התורה לא מוזכרים בספרות היוונית. שבעים ושניים הזקנים חוזרים לירושלים בכבוד גדול ועם מתנות רבות עבורם ועבור אלעזר הכהן הגדול.
תוניסיה הצרפתית
תוניסיה חסות צרפת
כשצרפת היא נותנת החסות לתוניסיה, הביי נשאר בתפקיד, ותוניסיה נחשבה עצמאית באופן לא רשמי, בעוד הסכמים קיימים עם מדינות אחרות נשארו בתוקף. עם זאת, צרפת השתלטה לחלוטין על ענייני החוץ, הכספים של תוניסיה ושמרה על הזכות להציב כוחות צבאיים בשטחה.
איגרת אריסטיאס
סיום (פסוק שכ"ב)
כמו בפתיחה, מסיים המחבר בפנייה לפילוקראטס "אוהב הדעת" ומבטיח כי יכתוב לו שוב בהמשך.
תוניסיה הצרפתית
מלחמת העולם השנייה
רבים מתושבי תוניסיה הביעו שביעות רצון בתבוסת צרפת לגרמניה ביוני 1940, אך המפלגות הלאומניות, שדרשו עצמאות מלאה לתוניסיה, לא הפיקו תועלת מהותית מנפילתה של צרפת. למרות מחויבותו של המנהיג העצמאות הפרגמטי (מעשי) חביב בורגיבה לסיים את חסות צרפת לא היה לו שום רצון להחליף את השליטה הצרפתית בזו של איטליה הפאשיסטית או גרמניה הנאצית, מדינות שאת האידאולוגיות שלהן הוא תיעב.
השקפה (כתב עת)
השקפה היה כתב עת שיצא לאור על ידי אליעזר בן-יהודה בין השנים 1896–1908 (עם הפסקה של שנה וחצי בין אמצע 1900 ועד 1902). עיתון זה היה קשור לעיתונו העיקרי של בן יהודה הצבי.
תוניסיה הצרפתית
סיום המנדט ועצמאות לתוניסיה
בתוניסיה החלה להתרחש דה-קולוניזציה, אשר הוכיחה את עצמה כעניין ממושך ושנוי במחלוקת. בתוניסיה, לאומנים תוניסאים דרשו את החזרת ביי המודח ואת הרפורמה המוסדית, וב-1945, קבוצות המתנגדים לאוטונמיה המשיכו לגדול. בשנה שלאחר מכן, חביב בורגיבה (שהיה המנהיג העיקרי בהתנגדות לחסות צרפת) וקבוצות המתנגדים העבירו את מטרתם להשגת עצמאות לתוניסיה. מחשש למעצר בגין מעשיו, בילה בורגיבה כשלוש שנים בקהיר. שם ב-1950, הוא הוציא מנשר בן שבע נקודות שדרש את השבת הריבונות התוניסאית ובחירה באספה לאומית. הממשלה הצרפתית הכירה ברצונה של אוטונומיה, אף שהזהירה כי זו תגיע רק בזמן לא מוגדר בעתיד. בשם כך פריז הציעה שצרפת ותוניסיה יחלקו בחסות. ההסכם שנחתם שנה לאחר מכן לא סיפק את המתנגדים, ובתגובה ראשי המדינה הצרפתיים החדשים נקטו דרך קשה יותר מקודמיהם והחזיקו את בורגיבה במעצר בית מ-1951 עד 1954.
איגרת אריסטיאס
לשון החיבור וסגנונו
על פי צ'ריקובר, הבחירה לכתוב סיפור היסטורי במבנה של איגרת מעידה גם היא על השפעה מצד הספרות היוונית. בתקופה ההלניסטית ה"איגרות" היו סוגה ספרותית פופולרית. צ'ריקובר מזהה בחלקים שונים באיגרת הקבלה ליצירות ידועות בספרות היוונית. כך למשל מסעם של אריסטאס ואנדריאס לירושלים (פסוקים פ"ג- ק"ב) מהווה אזכור לכתבי הומרוס, ואילו תיאור המשתה (פסוקים קפ"ב – קצ"ד) נתון גם הוא להשפעה מובהקת של רעיונות הפילוסופיה היוונית.
השקפה (כתב עת)
בשנת 1902 נסגר העיתון הצבי וההשקפה החליפו כעיתונו של בן-יהודה. בתקופה זו שונה אופיו של כתב העת, הוספו מאמרים פוליטיים שנכתבו על ידי בן יהודה והורחב החלק הספרותי. מינואר 1902 עד מאי 1904 הופיע כתב העת בתדירות של פעם בשבוע. מיוני 1904 ועד ספטמבר 1908 הפך לדו-שבועון. בתקופה זו גודל כתב העת נע בין 8 ל-12 עמודים.
תוניסיה הצרפתית
סיום המנדט ועצמאות לתוניסיה
שביתה כללית ב-1952 הובילה לעימות אלים בין הצרפתים לתוניסאים. שינוי נוסף בממשלת צרפת, מינויו של  מנדז-פרנס לראש הממשלה ב-1954, הביא לחזרה לגישות עדינות יותר. הנסיבות הבינלאומיות באותם הרגעים דרבנו את צרפת לפתור את הבעיה בצורה רגועה ובשלום. בנאום בתוניסיה, הכריז מנדז-פרנס על האוטונומיה של ממשלת תוניס, למרות שצרפת שמרה על השליטה בתחומי מינהל משמעותיים. ב-1955, בורגיבה חזר לתוניסיה בניצחון. במקביל, הופסקה חסות  צרפת על מרוקו, מה שסלל את המשך הדרך לעצמאות תוניסיה. ב-1956 ביטלו הצרפתים את הסעיף של חוזה בארדו שהקים את מדינת החסות ב-1881 והכירו בעצמאותה של תוניסיה.
השקפה (כתב עת)
בשנת 1907 (תרס"ח) הוציאה לאור חמדה בן יהודה תוספת לילדים בשם "העברי הקטן", אולם לאחר 3 גיליונות סגרה את העיתון. במקביל לעיתון הילדים, הפיקה מערכת העיתון תוספת שבועית לענייני חינוך בשם "בית הספר", אולם בשל חוסר היענות מצד המורים, שנקראו ליטול חלק בכתיבתו, גם תוספת זו לא האריכה ימים. כעבור מספר חודשים, פתחה חמדה בן יהודה מדורים חדשים, ובהם "מכתלי הישיבות" ו"במה חופשית", שבה "תנתן הרשות לכל אחד בין שהוא מן העולבים ובין שהוא מן הנעלבים" להתבטא בדפי העיתון.
איגרת אריסטיאס
השתמרות החיבור
מלבד תרגום השבעים עצמו, איגרת אריסטיאס היא החיבור הארוך ביותר מבין החיבורים הקיימים של היהדות באלכסנדריה בתקופה התלמית, ויצירת הפרוזה השלמה ביותר מאלכסנדריה ששרדה בגרסתה המקורית. כמו כל יצירות הספרות היהודיות - הלניסטיות הקיימות (כולל תרגום השבעים עצמו), החיבור שרד בכנסייה הנוצרית.
תוניסיה הצרפתית
ארגון ואדמיניסטרציה
האמנות של לה מרסה, שנחתמו ב-1883, על ידי ביי עלי מודאת בן אל חוסיין, אפשרו לצרפת לשלם את החוב הבינלאומי של תוניסיה, ובכך הקימו רשמית את מדינת החסות הצרפתית. האמנה שללה מהביי, שהיה מנהיג תוניסאי מרכזי, את השליטה בעניינים פנימיים בכך שהתחייבה ליישם רפורמות מנהליות, משפטיות ופיננסיות שהוכתבו על ידי צרפת. פקידים צרפתיים השתמשו בשיטות מגוונות כדי לשלוט בממשלה התוניסאית. הם דחקו בביי למנות את האנשים שהיו נאמנים אישית אליו והלכו בעקבותיו בחוסר התנגדות לצרפתים לתפקידי מפתח כמו ראש ממשלה. במקביל, השיגו שליטים את פיטורי התוניסאים שהתנגדו להרחבת ההשפעה הצרפתית.
פקיד צרפתי כיהן בתפקיד המזכיר הכללי של ממשלת תוניסיה, משרד שנוצר ב 1883 כדי לייעץ לראש הממשלה ולפקח על עבודת הבירוקרטיה. מומחים צרפתיים היו אחראים לעבודות והמשרות החשובות בתוניסיה. כדי לעזור לו ליישם את הרפורמות שצוינו באמנות לה מרסה, לפקיד הדיפלומטי הצרפתי בתוניסיה היה הכוח לפרסם גזירות ביצוע ולהחליש את כוחו של הביי. כדי לייעץ לפקיד, הוקמה ב-1891 ועידה מייעצת המייצגת את הקולוניאלים (מתיישבים שאינם מתייחסים בסובלנות לילידי המקום) הצרפתיים, והורחב לכלול נציגים תוניסאים ממונים ב 1907.
השקפה (כתב עת)
ב-28 בספטמבר 1908 חזר בן-יהודה להוציא לאור את עיתון הצבי. כתב העת השקפה הפסיק את פעילותו. כתב העת פרסם יצירות של חמדה בן יהודה ושל איתמר בן-אב"י והרבה לעסוק בהרחבת השימוש בשפה העברית ובתופעת הירידה מארץ ישראל.
תוניסיה הצרפתית
ממשלה מקומית
הרשויות הצרפתיות השאירו את המסגרת של הממשלה המקומית במקומה, אבל רקמו מנגנון כדי לשלוט בה. בתחילת המנדט, כ-60 קאדים נשאו באחריות לשמירת הסדר והמשמעת וגביית מיסים במחוזות שהוגדרו לפי חברות שבטית או לפי גבולות גאוגרפיים. לאחר הפלישה הצרפתית רוב הקאדים והשייחים הורשו להישאר בתפקידם ולכן רק מעט מהם התנגדו לרשויות החדשות.
כדי לשמור על שליטה ומודעות להתפתחויות מחוץ לעיר הבירה, השליטים הצרפתים של תוניסיה הנהיגו את מדיניות הפקחים (the contrôleurs civils). לפי מדיניות זאת, פקידים צרפתים פיקחו מקרוב על הקאדים והשייחים. החל משנת 1884, רשת של פקחים מדיניים אלו נפרשה מעל האדמיניסטרציה של הקאדים בכל עבר המדינה מלבד בקצוות הדרומיים. שם, עקב ההתנגדות מצד המקומיים, פקידים צבאיים צרפתים מילאו את התפקיד.
חיזוק הכלכלה התוניסאית עתירת החובות היה אחד מהעדיפויות העיקריות של פול קמבון, אשר הנהיג את תוניסיה מטעם צרפת. ב-1884 ערבה צרפת לחוב התוניסאי, ובכך הובילה לשחרור האחיזה של ועדת החוב הבינלאומית על הכספים התוניסאיים. פקידים צרפתים ערכו מעקב קפדני אחר הליכי הערכת וגביית מס, במטרה ליצור מערכת כלכלית שוויונית יותר, להביא לפיתוח בייצור ובמסחר וליצור יותר הכנסות למדינה.
מערכת המשפט
ב-1883 נכנסו לתוקף החוק ובתי המשפט הצרפתיים, אלו פעלו במקביל לבתי הדין המוסלמיים התוניסאים. לאחר מכן, החוק הצרפתי חל על כל התושבים הצרפתים והזרים. המעצמות האירופיות האחרות הסכימו לוותר על בתי המשפט הקונסולריים שקיימו כדי להגן על אזרחיהן מפני מערכת המשפט הצרפתית. בתי המשפט בצרפת דנו גם במקרים שבהם בעל דין אחד היה תוניסאי והשני אירופי.
בית משפט ביילי (בית משפט המטפל בתיקים פליליים) פעל בפיקוח צרפתי בבירה. ב-1896 הוקמו במחוזות בתי משפט דומים, גם הם בפיקוח צרפתי.
חינוך
צרפת הביאה חידושים בתחום החינוך בתוניסיה. זאת מתוך אמונה שחינוך מודרני יכין את הבסיס ליחסים הרמוניים בין צרפת לתוניסיה ויהווה אמצעי לגישור על הפער בין התרבויות הערבו-אסלאמיות והאירופיות. מטרת בתי הספר, שלימדו נושאים מודרניים בשפה אירופאית, הייתה לפתח קבוצה של תוניסאים עם הכישורים הדרושים לאייש את הבירוקרטיה הממשלתית. זמן קצר לאחר הקמת המנדט, הדירקטוריון הצרפתי לחינוך ציבורי הקים מערכת בית ספר אחידה עבור תלמידים צרפתים ותוניסאים, שנועדה לקרב בין שני העמים. צרפתית הייתה שפת ההוראה בבתי ספר צרפתים-ערביים אלה, ותוכנית הלימודים שלהם חיקתה את זו של בתי הספר בצרפת. תלמידים דוברי צרפתית שלמדו בהם למדו ערבית כשפה שנייה. ערבוב אתני כמעט ולא התרחש בבתי ספר בערים, שבהן המשיכה דת האסלאם בתוניסיה לנהל בתי ספר יסודיים נפרדים. אמנם בתי הספר הצרפתיים-ערביים זכו להצלחה רבה יותר באזורים הכפריים, אך מעולם לא נרשמו אליהם יותר מחמישית מכלל התלמידים התוניסאים.
יהודה ליב אאך
רבי יהודה ליב אאך (בגרמנית: Jehuda Löb Aach; ~ה'תק"י, 1750 - י' באב ה'תק"ף, 21 ביולי 1820) היה רב וראש ישיבה אשכנזי, רבה של הכינגן ונסיכות הוהנצולרן-הכינגן שהייתה בשעתו חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
ביוגרפיה
נולד בטריר שבעמק נהר המוזל, למד בפראג אצל רבי יחזקאל לנדא והיה לידידו ותומכו של בנו, הרב שמואל לנדא.
ב-1784 אחרי סאגה ממושכת ורוויית אינטריגות, נבחר בפקודת יוזף פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן-הכינגן כרבה של הכינגן ובהמשך כרב מדינת נסיכות הוהנצולרן-הכינגן כולה.
בהשפעתו הוקמה ב-1803 ישיבה בהכינגן בידי חיה'לה קאולה ואחיה יעקב רפאל. ישיבה-בית מדרש זה התקיימו עוד עשרות שנים, והרב אאך עמד בראשה עד פטירתו.
הספד שנשא בגרמנית לאחר מותה של קאולה ב-1809, אירוע חריג באותם ימים, זכה לתשומת לב רבה.
חיבורו "מנחת יהודה" הוהדר בידי מרדכי ברויאר.
בילבורד גלובל 200
השיר הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הוא "WAP" של הראפריות האמריקאיות קארדי בי ומייגן די סטליון.
רקע
חברת בילבורד עבדה על הרעיון של מצעד גלובלי למעלה משנתיים לפני השקתו. על המצעד הוכרז לראשונה ב-6 במאי 2019, שמו היה אמור להיות "גלובל 100" והשקתו תוכננה להתקיים מאוחר יותר באותה השנה. מטרת פרסום המצעד הייתה "לחשוף אנשים למוזיקה ממספר שטחים ובזמן", לספק "חשיפה והכרה למשווקים בינלאומיים". עם הכרזתו הרשמית של המצעד ב-2020, תיארה בילבורד את המצעד כ"מצעד הסמכותי הראשון המדרג את השירים המובילים בעולם", והצהירה כי ביסוסו של המצעד על זרמים, מכירות והורדות ברחבי העולם ייתן "הצצה מדויקת לפופולריות של שירים בעולם".
בילבורד גלובל ללא ארצות הברית
יחד עם הפעלת מצעד הגלובל 200, מפעילה חברת בילבורד מצעד נוסף בשם "בילבורד גלובל ללא ארצות הברית". המצעד פועל על אותו עיקרון של הגלובל 200, אך אינו כולל בתוכו נתוני מכירות והזרמות מארצות הברית. בילבורד ציינו את הנימוקים שלהם לקיום שני מצעדים במקביל: "אחת המטרות של הפרויקט הזה היא לחשוף אנשים למוזיקה ממדינות שונות. כך שכל מצעד יציג 200 שירים וגם הצגת של שירים ללא השפעת ארצות הברית הייתה בעלת חשיבות רבה עבורנו". המצעד פורסם לראשונה ב-19 בספטמבר 2020 והשיר הראשון שהגיע למקום הראשון הוא "Hawái" של מאלומה.
גבעות רייקר
גבעות רייקר או גבעות ריקר (באנגלית: Ricker Hills) הם רכס גבעות, שאינן מכוסות קרח, בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכה של קבוצת הגבעות 17 קילומטרים.
הגבעות ממוקמות בסמוך ממערב לקרחון הולינגסוורת', ו-7 קילומטרים צפונית לסלעי בובי.
היסטוריה
הגבעות מופו לראשונה על ידי קבוצת הסקר הדרומית (the Southern Party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962.
מקור השם
שמה של קבוצת הגבעות ניתן לה על ידי קבוצת הסקר הדרומית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
קבוצת הגבעות נקראת על שם ג'יי. אף. ריקר (J.F. Ricker), שהיה גאולוג של קבוצת הסקר הדרומית של משלחת הסקר הגאולוגי.
לקריאה נוספת
• Carlo Baroni, Francesco Fasano, Giovanna Giorgetti, Maria Cristina Salvatore, Cristiana Ribecai, The Ricker Hills Tillite provides evidence of Oligocene warm-based glaciation in Victoria Land, Antarctica, Global and Planetary Change, Volume 60, Issues 3–4, 2008, Pages 457-470, ISSN 0921-8181, https://doi.org/10.1016/j.gloplacha.2007.05.004.
• Strasky, Stefan & Di Nicola, Luigia & P, OBERHOLZER & Baroni, Carlo & Salvatore, Maria Cristina & Baur, Heinrich & W, KUBIK & R, WIELER & Schlüchter, Christian. (2007), Pleistocene East Antarctic Ice Sheet variations in the Ricker Hills
• Strasky, S., Di Nicola, L., Baroni, C., Salvatore, M. C., Baur, H., Kubik, P. W., Schlüchter, C., et al. (2009), Surface exposure ages imply multiple low-amplitude Pleistocene variations in East Antarctic Ice Sheet, Ricker Hills, Victoria Land, Antarctic Science, 21(1), 59–69. Cambridge University Press
SBRCT
SBRCT (ראשי תיבות של Small-blue-round-cell tumor, לעיתים נקרא SRBCT או SRCT. בעברית: גידול מסוג של תאים-עגולים-קטנים-כחולים) הוא כל גידול ממאיר שיש לו מראה אופייני של תאים עגולים קטנים שנראים בצבע כחול בצביעת המטוקסילין-אאוזין.
גידולים אלו נפוצים יותר בילדים מאשר במבוגרים. בדרך כלל הם נראים כתאים לא ממוינים. הדומיננטיות של הצבע הכחול נובעת מכך שהתאים מורכבים בעיקר מגרעין, ולכן יש להם ציטופלזמה דלילה.
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו (בספרדית: Santuario de Jesús Nazareno de Atotonilco) הוא מתחם כנסייה וחלק מאתר מורשת עולמית, יחד עם סן מיגל דה איינדה הסמוכה, במדינת גואנחואטו במקסיקו. המתחם נבנה במאה ה-18 על ידי האב לואיס פליפה נרי דה אלפארו (Luis Felipe Neri de Alfaro), שלפי המסורת הקים את המתחם לאחר שחווה חיזיון של ישו עם כתר קוצים על ראשו, עם דם על פניו, ונושא צלב. המאפיין העיקרי של המתחם הוא ציורי הקיר העשירים בסגנון הבארוק המקסיקני המעטרים את הספינה הראשית ואת הקפלות. זו הייתה בעיקר עבודתו של אנטוניו מרטינס דה פוקאסנגרה (Antonio Martínez de Pocasangre) לאורך תקופה של שלושים שנה. ציורי הקיר היו הסיבה לכך שהמתחם זכה לכינוי "הקפלה הסיסטינית של מקסיקו". המתחם נותר מקום פולחן ועלייה לרגל עד היום, ומושך אליו עד 5,000 מבקרים מדי שבוע.
גאוגרפיה
המתחם, הקרוי רשמית "המקדש של האלוהים והארץ" (Santuario de Dios y de la Patria), אך ידוע יותר בתור "מקדש חסוס נסרנו דה אטוטונילקו" (מקדש ישו מנצרת באטוטונילקו). הוא שוכן בקהילה הקטנה והכפרית של אטוטונילקו, שאוכלוסייתה מנתה בשנת 2005 597 תושבים. כיום, קהילה זו ידועה רשמית בשם סנטואריו דה אטוטונילקו (Santuario de Atotonilco), והיא חלק מאתר מורשת עולמית (2008) יחד עם המרכז ההיסטורי הסמוך של סן מיגל דה איינדה.
אטוטונילקו ממוקמת ארבעה עשר קילומטרים מהעיירה סן מיגל דה איינדה באזור שהוא שילוב של אדמת דשא יבש ומדבר שבו גדלים דרדרים, עצי שיטת המשוכות (Vachellia farnesiana) ועצי מסקיט. הנוף הושווה לזה של ירושלים, המקנה למאמינים חיבור לארץ הקודש. באזור יש גם מספר רב של מעיינות חמים ומעיינות מים מתוקים. כאשר נבנה המקדש, היו 27 מעיינות מים מתוקים שהשקו את גנים מסביב למתחם. מים חמים עדיין עולים מהאדמה רק קילומטר אחד מהמקדש, ומעיין נוסף בכניסה לקהילה כוסה במערה מלאכותית ומשמש כספא בשם "בלנריו לה גרוטה" (Balneario La Gruta).
אדריכלות
מבחוץ מתחם הכנסייה פשוט מאוד עם חומות גבוהות המעניקות לו מראה מבצר. גובה הקירות החיצוניים כעשרה מטרים; הכיפות מגיעות לשנים עשר מטרים וגובה מגדל השעון כעשרים מטרים. הכניסה הראשית פשוטה גם מתחת לקשת "מיקסטילינאו" הפונה מזרחה, לכיוון ירושלים, ונותנת לכל המתחם כיוון מזרח-מערב. מדרום לאורך החזית הראשית נמצא "בית התרגילים" (Casa de Ejercicios) ומגדל השעון. מצפון נמצאת סנטה אסקואלה דה קריסטו (Santa Escuela de Cristo, בית הספר הקדוש של ישו). לפני החזית הראשית נמצא אטריום צר, ששימש בעבר כבית קברות. כיום הוא מוצל על ידי עצים ומוקף בגדר קטנה. בכנסייה הראשית יש ספינה אחת ללא כיפה, מדופנת בצד הצפוני והדרומי בקפלות ובחדרים. בצידה הצפוני של הספינה, יש את חדר תשמישי הקדושה החדש, קפלת מחרוזת התפילה, חדרי האב נרי, קפלת בלן (בית לחם בספרדית), הבפטיסטריום וחדר הרליקוויאריום (חדר שרידי קדושים). בצד הדרומי, יש את קפלת סנטיסימו (Santisimo, "הקדוש ביותר"), קפלת סולדד (Soledad, "בדידות"), קפלת לורטו (Loreto) שמאחוריה תא גלוריה אסקונדידה (Gloria Escondida, "תהילה נסתרת") וקפלת סנטו ספולקרו (Santo Sepulcro, "הקבר הקדוש") עם קפלת קלוואריו (Calvario, "גולגולתא") מאחוריה.
פנים הכנסייה
סיפור חייו ומותו של ישו על פי הבשורות מסופר לאורך הספינה הראשית של הכנסייה, במיוחד לאורך התקרה. באזור הכניסה יש תמונות הקשורות ביום הדין. בחלק העליון, ישו מופיע כשכתר על ראשו לבוש שכמייה הנושא צלב, ומברך בידו הימנית אנשים נבחרים מסוימים. בצד שמאל, נמצאים ה"ארורים", קשורים, כשפניהם מראים את ייסוריהם, בעלי אוזניים גדולות וקרניים. הכניסה מחולקת על ידי מסך עץ לחסימת האור עם שתי דלתות מלפנים ודלת אחת בכל צד. המסך עשוי מגושים מרובעים, בכל אחד מהם מצוירים אלגוריות, קטעי מהביבליה ותמונות קדושים.
כאשר המבקר נע לאורך הספינה לעבר המזבח הראשי, התקרה מחולקת לחלקים על ידי קשתות. קשתות אלו מכילות פסוקים שכתב האב נרי המתייחסים לסצנה המצוירת על כל קמרון. התמונות מתחילות בתקרת בית המקהלה בסצנה המכילה את ישו עם מריה הזוכה לברכה. בסצנה אחרת ישו מתפלל בגת שמנים, מקבל נחמה ממלאך. בסצנה אחרת מופיע יהודה איש קריות עם שטן על גבו, ואחריו חיילים, יהודה בוגד בישו בנשיקה. בסצנה הרביעית, פטרוס תוקף את מלכוס, עבדו של קיפא, הכהן הגדול בחרב, כורת אוזן, ואז ישו ריפא את האוזן. הקיר הצפוני מציג את טבילתו של ישו בנהר הירדן, בליווי יוחנן המטביל.
בחלק הבא יש תמונה של ישו בבית קיפא. שבעים ושניים שופטים דנים את ישו עם פונטיוס פילטוס בצד במרפסת. בצד הצפוני, פילטוס מופיע שוב אך השופטים היהודים נשארים מחוץ לבית השופט הרומי כי הם שומרים את הפסח. הצד הדרומי מציג את פילטוס מציג את ישו ובר אבא ומבקש לבחור את מי לשחרר. בצד המזרחי יש סצנה עם ישו מולקה כשהוא קשור לעמוד. בקיר הדרומי ישנו מזבח נאו-קלאסי מאבן עם עלה זהב. הוא מכיל פסל של ישו קשור לעמוד ונושא סימני מלקות. זה נקרא ה"סניור דה לה קולומנה" (Señor de la Columna, "אדון העמוד").
בהמשך יש פסוקים מהבשורה על פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי יוחנן המתייחסים לישו לאחר שהולקה על ידי חיילים. קטע אחר מציג את מריה הבתולה, מרים המגדלית ומרים אחות יוסף מתבוננים בעונשו של ישו מרחוק. לאחר מכן המשיח מקבל את הצלב. הקטע הבא מציג את ישו על ברכיו עם שמעון מקירנה נושא את הצלב ואחריו קהל גדול וחיילים. ורוניקה הקדושה מופיעה מול ישו, מנגבת את פניו במטלית. הקטעים הצפוניים והדרומיים מראים את הנפילות שסבל ישו בעת שנשא את הצלב בזמן ששלוש המריות מביטות בו.
בחלקת המקום הקדוש, באזור המזבח הראשי, ניתן למצוא תיאור של יום ראשון של הדקלים, צליבתו ומותו של ישו. קישוט המזבח הראשי נוצר בשנים 1812–1820. הוא כולל את דמותו של ישו מנצרת, שהוצבה שם על ידי האב נרי בשנת 1748. פסל זה עשוי מעץ ומכוסה בטוניקת בד. הפנים אופייניות לפסלים מסוג זה של המאה ה-18 ומקור הסגנון בסביליה בספרד.
הקו לאורך תקרת הספינה אמור להתחקות אחר הדרך מהחטא והגיהנום אל "תהילת נוכחות האל". תהילה זו מתוארת בחדר אשר נמצא מאחורי המזבח הראשי המכונה "לשכת התהילה" (Camarín de la Gloria) או "לשכת השליחים הקדושים" (Camarín de los Santos Apóstoles) שנבנה בין 1740 ל-1748, בשלב הראשון של הבנייה. כאן נמצא שיאו של הסיפור שמספרים הציורים שעל התקרה של הספינה הראשית: תחייתו של ישו לאחר צליבתו. תא זה עגול ומעליו כיפה עם האור מהחלק העליון המייצגת את תהילת האל. מכאן יורדות להבות אש המייצגות את רוח הקודש ובהיררכיה מעגלית במורד הכיפה מלאכים, מוזיקאים, ומייצגים את המקהלה השמיימית בתחתית הכיפה הם פסלים של השליחים, יחד עם מרים הבתולה כמלכת השליחים. מעל כל פסל יש מדליון בצורת קונכייה המייצג את מות הקדושים שלהם. מתחת לזה נמצאים המייסדים הקדושים השונים של מסדרי נזירים קתולים כמו אוגוסטינוס, פרנציסקוס מאסיזי ודומיניקוס הקדוש.