cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננוטכנולוגיית DNA
קסקדות עקירת גדילים
עקירת קומפלקסים יכולה לשמש להכנת שערים לוגיים מולקולאריים המסוגלים לבצע חישוב מורכב. שלא כמו במחשבים אלקטרוניים מסורתיים, המשתמשים בכניסות ויציאות של זרם חשמלי, מחשבים מולקולאריים משתמשים בריכוזים של חומרים כימיים ספציפיים כאותות. במקרה של מעגלי עקירת חומצות גרעין, האות הוא נוכחותם של גדילי חומצות גרעין שנצרכו או שוחררו על ידי אירועי קישור או חוסר קישור לגדילים אחרים. בגישה זו נעשה שימוש כדי ליצור שערים לוגיים כגון שערי AND, OR ו־NOT. לאחרונה, הוכח שע"י מעגל ארבע סיביות ניתן לחשב את השורש הריבועי של מספרים שלמים בטווח 0–15, באמצעות מערכת שערים המכילה 130 גדילי DNA.
שימוש נוסף של קסקדות עקירת גדילים הוא בהרכבת מבנים באופן דינמי. אלה משתמשים במבנה stem-loop של המגיבים, כך שכאשר נקשר גדיל קלט, הרצף החדש שנחשף מאפשר להוסיף stem-loops חדשים לקומפלקס שהולך וגדל. בגישה זו נעשה שימוש כדי ליצור מבנים פשוטים כגון צמתים בעלי 3–4 זרועות ודנדימרים.
יישומים
ננוטכנולוגיית DNA היא אחת הדרכים היחידות ליצירת מבנים מורכבים ובעלי מטרה, בעלי שליטה מדויקת בקנה מידה ננומטרי. בשנים האחרונות מתחילים לראות בתחום זה יישומים לפתרון בעיות במדע בסיסי בביולוגיה מבנית וביופיזיקה. יישום אחד כזה, המוקדם ביותר בתחום, הוא בקריסטלוגרפיה, שבה מולקולות שקשה לגבש בנפרד יכולות להיות מסודרות בסריג תלת־ממדי של חומצות גרעין, ובכך מאפשר את הצגת המבנה שלהם. יישום אחר הוא שימוש במקלות של DNA אוריגמי כדי להחליף גבישים נוזליים בניסויים מסוג residual dipolar coupling ב-NMR חלבוני. הליכוני DNA שימשו כקווי ייצור בקנה מידה ננומטרי כדי להזיז ננו חלקיקים ולשם סינתזה כימית ישירה. יתר על כן, מבני ה-DNA אוריגמי סייעו למחקרים ביופיזיקליים של פונקציית אנזים וקיפול חלבונים.
ננוטכנולוגיית DNA מתקדמת לכיוון יישומים פוטנציאליים בעולם האמיתי. היכולת של מערכי חומצות גרעין לסדר מולקולות אחרות מצביע על יישומים אפשריים שלה בתחום האלקטרוניקה בקנה מידה מולקולרי. הרכבת מבנה חומצות גרעין יכול לשמש כתבנית הרכבה של כמה אלמנטים אלקטרוניים מולקולריים כמו ננוחוטים, המספקים שיטה לבקרה בקנה מידה ננומטרי של המיקום והאדריכלות הכוללת של מכשיר אנלוגי לbreadboard מולקולרי. ננוטכנולוגיית DNA הושוותה לרעיון של חומר הניתן לתכנות בגלל הוספת יכולת החישוב לתכונות החומר שלו.
ישנם יישומים פוטנציאליים עבור ננוטכנולוגיית DNA בננורפואה, על ידי שימוש ביכולתה לבצע חישוב במצב של תאימות ביולוגית וכך ליצור "תרופות חכמות" עבור תהליכי שיגור תרופות ממוקד. מערכת אחת כזו משתמשת בקופסת DNA חלולה המכילה חלבונים שגורמים לאפופטוזה, או מוות של תאים. קופסית זו תפתח כאשר תהיה בקרבת תא סרטני ותרוקן את החלבון הקטלני. יש עניין נוסף ליישם את המבנים המלאכותיים האלו בתאים חיים מהונדסים של חיידקים.
מריאנסקה לאזנייה
מריאנסקה לאזנייה (בצ'כית: Mariánské Lázně, גרמנית: Marienbad, "מאריינבאד") היא עיירת מרפא ונופש ידועה במערב בוהמיה שבצ'כיה. העיר משתרעת על פני שטח של 51.78 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה (נכון לראשית 2013) מעל 13,000 תושבים. מריאנסקה לאזנייה היא הקטנה מבין שלוש ערי המרחצאות המפורסמות במערב צ'כיה (שתי האחרות הן קרלובי וארי ופרנטישקובי לאזנייה).
העיר, הטובלת בנוף הרים מוריקים, היא פסיפס של פארקים ובתי אצילים. רוב המבנים המפורסמים שלה נבנו בתור הזהב של העיר במחצית השנייה של המאה ה-19, בתקופה זו עלתה קרנה של העיר, וידוענים רבים כמו גם שליטי מדינות אירופה באו ליהנות ממעיינות המרפא שלה.
ב-2021 העיירה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים בצ'כיה ובמדינות נוספות.
היסטוריה
העיר עצמה בצורתה המוכרת כיום היא רק בת מאתיים שנה, אך ידוע שהתקיים בה יישוב כבר זמן רב. התיעוד הראשון של מתיישבים במריאנסקה לאזנייה הוא משנת 1273. מעיינות המרפא שהעניקו לעיר את פרסומה העולמי מוזכרים לראשונה כבר בתעודה משנת 1341, אז תוחזקו בידי אנשי מנזר מקומי. בשנת 1808 קיבלה העיירה את כינויה הגרמני "מרינבאד", והיא הוכרזה כעיר רשמית רק בשנת 1868.
בין השנים 1870–1914 ידעה העיר תקופה של פריחה מבחינה תיירותית. נבנו מלונות חדשים ומבני ציבור, ושופצו מבנים ישנים רבים, בידי אדריכלים גרמניים מפורסמים. ב-1872 חוברה העיירה בקו רכבת אל העיר חב (בצ'כית Cheb) שבמחוז קרלובי וארי בצ'כיה, וממנה אל כל האימפריה האוסטרו-הונגרית ושאר מדינות אירופה.
עד מהרה הפכה העיר לאחד מיעדי תיירות הספא הפופולריים ביותר באירופה, עם כ-20,000 מבקרים מדי שנה. בין הנופשים במרינבאד נזכרות דמויות בולטות כמו: יוהאן וולפגנג פון גתה, פרדריק שופן, ריכרד וגנר, תומאס אדיסון, הנסיך פרידריך מסקסוניה, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, והמלך אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ורבים אחרים.
היהודים בעיר
בסוף המאה ה-19 הנהיגו בקהילה שינויים שנטו לרפורמה ובשנת 1897 הוכנס עוגב לבית הכנסת.
ביצירתו "מריאנבד" (במקור: מאַריענבּאַד) מ-1911 שבקובץ "חיי קיץ" (במקור: זומער-לעבען), מתאר שלום עליכם את העיירה כמקום מרפא וקיט של עשירי הקהילה היהודית של ורשה.
ב-1 במרץ 1933 הגיע לעיירה הפילוסוף והפובליציסט היהודי-גרמני תיאודור לסינג, שנמלט מגרמניה לאחר שהנאצים, אותם ביקר במאמרים רבים עלו לשלטון. ב-30 באוגוסט 1933 הוא נורה על ידי מתנקש נאצי ונקבר בבית הקברות המקומי.
בין ג' לט' באלול ה'תש"ז (19-25 באוגוסט 1947) התכנסו המוסדות העליונים של "אגודת ישראל" שוב במריאנסקה לאזנייה, הפעם בפורום מצומצם . לאחר המלחמה פעל במריאנסקה לאזנייה מוסד בו למדו נערים ונערות יהודיים, ניצולי שואה, בעיקר לימודי דת. ב-1948 הוברחו התלמידים לישראל, לאחר שהמוסד לא הצליח לקבל רישיון ממשרד החינוך הצ'כוסלובקי.
הספר "לשנה הבאה במריינבד: העולמות האבודים של תרבות המרחצאות היהודית" מאת מרים זדוף, סוקר את תרבות המרחצאות היהודית בערים שונות וביניהן מריינבד מסוף המאה ה-10 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20.
ערים תאומות
למריאנסקה לאזנייה שש ערים תאומות:
בתרבות
מריאנסקה לאזנייה, בשמה המוכר במערב "מרינבאד", מככבת בסרט הצרפתי אשתקד במרינבד (בצרפתית: L'Année dernière à Marienbad) שנכתב על ידי הסופר והתסריטאי אלן רוב-גרייה, ובוים על ידי אלן רנה.
Command & Conquer
Command & Conquer (בקיצור CnC או C&C; בתרגום מאנגלית: "פקד וכבוש") היא סדרת משחקי אסטרטגיה בזמן אמת אשר פותחה במקור על ידי חברת Westwood Studios, ונקנתה על ידי Electronic Arts ב-1999. בשנת 2003 חברת Westwood Studios נסגרה סופית והסתפחה ל-EA Los Angeles, שהפכה למרכז הפיתוח המרכזי של סדרת Command & Conquer.
הכותר הראשון בסדרה הופץ ב-31 באוגוסט 1995 ונקרא Command & Conquer. משחק זה, ששמו הפך לשם הסדרה כולה, היה אחד המשחקים הראשונים בז'אנר משחקי האסטרטגיה בזמן אמת והוא התבסס במידה רבה על Dune 2, משחק האסטרטגיה הקודם של החברה. כיום כוללת הסדרה 12 כותרים ו-8 חבילות הרחבה, עם מכירות של יותר מ-30 מיליון יחידות ברחבי העולם. המשחק האחרון בסדרה, נכון להיום, הוא Command & Conquer: Tiberium Alliances אשר ראה אור ב-24 במאי 2012.
דמותו של קיין מסדרת המשחקים ממוקמת במקום ה-66 ברשימת הנבלים הגדולים ביותר במשחקי וידאו, לפי IGN.
משחקיות
משחקי Command & Conquer שייכים לז'אנר האסטרטגיה בזמן אמת, עם משחק אחד מסוג ירי בגוף ראשון, Command & Conquer: Renegade. מרכיב עיקרי בסדרה הוא הקמפיינים המקבילים של פלגים וצבאות שונים לעלילה מרכזית אחד. משחקי Command & Conquer בדרך כלל דורשים מהשחקן להשיג משאבים על מנת לבנות בסיס וליצור סוגים שונים של כוחות במטרה לכבוש את הבסיס של היריב. לרוב מתאפשר גם משחק מרובה משתתפים, ברשת ביתית או באינטרנט.
לכל משחקי האסטרטגיה של Command & Conquer (מלבד Command & Conquer: Generals) יש סרגל צד לניווט ושליטה, בניגוד למשחקים רבים דומים אחרים שבהם סרגל הבקרה ממוקם בחלקו התחתון של המסך. המשאבים נאספים על ידי יחידות מיוחדות המיועדת לכך (מקצרות), המביאות את המטען שלהם (Tiberium בסדרת Tiberian, או עפרות ואבני חן ב-Red Alert) למבנה "בית זיקוק". זה בתורו ממיר את חומר הגלם למשאבים שמישים. חומרי הגלם עצמם, במשחקים שפורסמו לפני Red Alert 2, דורשים שטח אחסון בצורה של בתי זיקוק, ובמקרה של עודף, מבנים לאחסון.
לכל הצבאות מבנים ויחידות עם פונקציות דומות העומדים לרשותם. עם זאת, הן מותאמות לכל צבא באופן ייחודי ולצבאות מסוימים יחידות הכופות על השחקן אסטרטגיה שונה. יחידות ניתן לסווג לחי"ר, כלי רכב וכלי טיס, ובסדרת Red Alert גם כלי שיט. יעילות סוגי היחידות כנגד יריבים עובדת בשיטת אבן נייר ומספריים (intransitivity), עיקרון אשר נמצא ברוב משחקי האסטרטגיה בזמן אמת.
בניית המבנים ואימון היחידות מתבצעות בדרך כלל על פי "עץ טכנולוגיות", כאשר מבנים מסוימים מאפשרים בניית מבנים חדשים יותר ויחידות משופרות. גישה ליחידות ויכולות מתקדמות עשויה להיות חסומה באופן זמני, אם המבנים הדרושים נהרסו או אם הם לא נתמכים על ידי מספיק מבני תחנות כוח.
סדרת טיבריאן - Tiberian Series
מקור הזיכיון של Command & Conquer בסדרת הטיבריאן (Tiberian), ומשחק ה-Command & Conquer הראשון (נקרא גם Tiberian Dawn) שייך לסדרה זו. הוא פותח על ידי Westwood בשנת 1995 והופץ על ידי Virgin Games. המשחק היה אחד מהמשחקים הראשונים שהשתמש במשחקיות מבוססת זמן-אמת וקטעי מעבר מצולמים.
במרכזה של הסדרה עומדת מלחמתן של שתי סיעות: "יוזמת ההגנה הבינלאומית של האו"ם" (Global Defense Initiative, או בקיצור: GDI) ו"האחווה של נוד" (Brotherhood of Nod), שבראשה עומד קיין. הקונפליקט מתרכז בשליטה על משאב חדש שנקרא טיבריום, חומר דמוי קריסטלים, אותם ניתן מאוחר יותר לעבד בקלות לחומרים שימושיים. הסברה הרווחת היא שמקורו של הטיבריום הוא מהחלל החיצון, וכנראה נישא על ידי מטאור שפגע בכדור-הארץ. הטיבריום הוא גם חומר רעיל מאוד אשר גורם למוטציות.
כדי לממן את המערכה, על השחקן לאסוף את הטיבריום אשר גדל מהאדמה כחומר דמוי גביש בצבע ירוק (או הגרסה הנדירה ויקרה יותר, בצבע כחול). בגלל הרעילות הגבוהה שלו, אסור לחיילים רגליים לעבור דרך שדות הטיבריום, שכן בכך הם מסתכנים בהרעלת קרינה שגורמת לחולי ולבסוף למוות.
סדרת טיבריאן משתמשת במסרים תנ"כיים. קיין, העומד בראש אחוות נוד, הוא בבירור וריאציה של קין, הרוצח הראשון. קין (בסיפור התנכ"י) סולק לארץ נוד. קיין רוצח את שׁת, הקצין שמדריך את השחקן בתחילת הסדרה ו"יד ימינו" של קיין. זהו עוד אזכור לסיפור התנ"כי, אף על פי שבתנ"ך קין רוצח את הבל, ושׁת נולד לאדם וחוה במקום הבן שנרצח.
ב-31 באוגוסט 2007, מלאו 12 שנים למשחק המקורי. לכבוד המאורע Electronic Arts הפיצו את הגרסה הראשונה של המשחק להורדה בצורה חופשית בצירוף הוראות שיאפשרו להפעיל את המשחק גם תחת Windows XP.
סדרת רד אלרט - Red Alert series
המשחק הראשון בסדרת רד-אלרט (Red Alert, "אזעקה אדומה") ראה אור ב-31 באוקטובר 1996. הסדרה מתרחשת בציר זמן שונה משלנו, שנוצר כאשר אלברט איינשטיין חוזר אחורה בזמן לרגע בו אדולף היטלר זה עתה השתחרר מהכלא, והורג אותו בניסיון למנוע את מלחמת העולם השנייה. הדבר גורם לתוצאה לא רצויה שבה ברית המועצות פולשת לאירופה. אין מי שיבלום את התפשטותה והתחזקותה של ברית המועצות, כיוון שמלחמת העולם השנייה מעולם לא התרחשה. הפלישה הזאת, שהובלה על ידי יוסיף סטלין, משמשת כמשענת לעלילת Red Alert הראשון. שתי חבילות הרחבה שוחררו ל-Red Alert המקורי - Counterstrike ו-The Aftermath - שכללו יחידות, משימות, מפות למשחק מרובה-משתתפים ומוזיקה חדשה.
המשחק הבא בסדרה, Red Alert 2 יצא ב-23 באוקטובר 2000. בשנת 2001 יצאה חבילת הרחבה למשחק, תחת השם Yuri's Revenge - "נקמתו של יורי". במהלך עלילת המשחק Red Alert 2, ברית המועצות פולשת לארצות הברית, ומשתמשת בטכנולוגיה של שליטה מוחית כדי להשתלט על כוחות של ארצות הברית ולנטרל את מערכת הטילים הגרעיניים של ארצות הברית. בחבילת ההרחבה Yuri's Revenge, יורי, עוזרו של אלכסנדר רומנוב (ראש ממשלת ברית המועצות בעולם המשחק) מנסה להשתלט על העולם בעזרת טכנולוגיית השליטה המוחית. ניסיון של הרגע האחרון לסכל את תוכניותיו של יורי לוקח את השחקן אחורה בזמן, לתקופת הקונפליקט ב-Red Alert 2, אבל במקום להילחם בבעלות הברית/ברית המועצות נלחם השחקן נגד צבאו של יורי, אשר משתמש כולו בטכנולוגיות ביזאריות כגון שליטה מוחית, צלחות מעופפות, ענקים מהונדסים גנטית ואלקטרומגנט רב-עוצמה המורכב על טנק.
המשחק השלישי בסדרת Red Alert יצא ב-28 באוקטובר 2008.
סדרת Red Alert הייתה אמורה לשמש במקור כמסע בעבר האלטרנטיבי שהוביל לסדרת טיבריאן, ואף הופיע בה קיין מספר פעמים. עם שחרור משחק ההמשך לרד אלרט הראשון, Red Alert 2, הקשר בין שני היקומים נהיה לא ברור ומעריצים של הסדרה התלבטו האם המסעות בזמן של הסדרה גרמו ליצירת המשכיות שונה או שזהו צד נוסף לסדרת טיבריאן. חלק טוענים שציר הזמן תלוי באופן בו מסתיים רד אלרט 1 - אם הסובייטים מצליחים לכבוש את אירופה, הדבר גורם להתחלת האירועים ב-Command & Conquer, ואילו בעלות הברית מביסות את הסובייטים, ציר הזמן של Red Alert 2 נמשך. רבים שוללים טענה זו, מפני שחומרים שקשורים ל-Command & Conquer קיימים במערכה של בעלות הברית, וניצחון של הסובייטים במשחק מונע את ציר הזמן של Command & Conquer. מבזק חדשות המופיע בהתחלת המשחק, במערכה של בעלות הברית, מכיל רמיזה על הקמת יוזמת ההגנה הבינלאומית ומקשר בין Red Alert ל-Tiberian Dawn עלילתית. עם זאת, רמיזה זו איננה ממומשת ב-Red Alert או בחבילות ההרחבה שלו. שלא כמו Red Alert, המשחק Red Alert 2 וחבילת ההרחבה שלו לא רומזים בשום דרך על יקום ה-Tiberian, דבר שגורם לרבים לחשוב שסדרת Red Alert לא קשורה לסדרת הטיבריאן.
סדרת הגנרלים - Generals series
בסדרת הגנרלים משחק אחד, Command & Conquer: Generals והוא אינו קשור לעלילת הסדרות האחרות.
המשחק משתמש במנוע הגרפי "SAGE", והיה המשחק ה-C&C הראשון שהשתמש בגרפיקת תלת-ממד. זהו משחק ה-C&C הראשון שלא השתמש בקטעי מעבר מצולמים עם שחקנים, אלא במנוע של המשחק עצמו. כמו כן, שונתה צורת השליטה של המשחק והמשחקיות עצמה, שאפיינו את משחקי C&C הקודמים.
בסדרת הגנרלים שלושה צבאות המתאפיינים בתכונות שונות, השומרים על איזון כוחות: ארצות הברית משתמשת בטכנולוגיה מתקדמת, חיל-אוויר חזק ומגוון וטנקים מתקדמים וכן בתותח חלקיקים; סין מסתמכת על מספרים עצומים של חיילים וטנקים, טילים גרעיניים וכוח ברוטאלי; וצבא השחרור העולמי (Global Liberation Army, ובקיצור GLA), ארגון-טרור המשתמש בנשק נחות טכנולוגית כדי לנהל מלחמת-גרילה, וכן טילי סקאד. לפי עלילת המשחק, ארצות הברית וסין נלחמות יחדיו נגד ה-GLA, ששם לו, בין מטרותיו, את שתי המעצמות כמטרה ראשית. עם זאת, במשחק הרשת ובמצב ה-Skirmish ("תגרה"), ניתן לשחק בכל שילוב, כולל סין נגד ארצות הברית.
חבילת ההרחבה, Generals: Zero Hour, מביאה תוספות רבות למשחק המקורי. לדוגמה, לכל צבא התווספו שלושה גנרלים, בנוסף לצבא ה"רגיל", מתוכם הוא יכול לבחור. לכל אחד מהגנרלים הללו יש "התמחות" שונה, מה שאומר שהם מתרכזים באספקט מסוים של הלוחמה, והיחידות שלהם מותאמות כדי לשקף זאת. לדוגמה, אחד מהגנרלים של ארצות הברית, גנרל טאונס, מעדיף כלי נשק מבוססי לייזר, ולכן יכול להשתמש רק בטנקים עם לייזר, שמחליפים כמה מהטנקים הרגילים של ארצות הברית, או בהגנות מבוססות לייזר במקום מערכת הפטריוט הסטנדרטית. בנוסף, מספר יחידות וטכנולוגיות הקשורות ללייזר זולות יותר לגנרל זה (כמו ה-Avenger, "הנוקם", רכב בעל מערכת לייזר מתקדמת ביותר, שמיירט מטוסים, מסוקים וטילים, ומסוגל לסמן בעזרת לייזר מטרות, כך שיחידות אחרות יפגעו בהן ביתר קלות). בנוסף לקמפיין נוסף ומגוון רחב יותר של יחידות, החבילה מכילה בתוכה סרטוני מעבר מצולמים, המועברים כקטעי חדשות בין משימה למשימה.
משה לוי (פרופסור)
משה (שיקי) לוי הוא פרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
לוי הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה, תואר שני בפיזיקה, ודוקטורט בפיזיקה וכלכלה, כולם מהאוניברסיטה העברית. פרופ' לוי בילה מספר שנים כפרופ' אורח באוניברסיטת UCLA. בשנת 2013 זכה בפרס מרקוביץ' למחקר מצטיין בתורת ההשקעות, ופרס מילקן להצטיינות בהוראה.
בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית פרופ' לוי מרצה בקורסים: בחירת תיקי השקעות ומבוא למימון.
מחקר
תחומי מחקריו הם השקעות, קבלת החלטות בתנאי אי-ודאות ומערכות חברתיות.
קישורים חיצוניים
פרופ' משה לוי, באתר (האוניברסיטה העברית)
שלום שלושים השנים
שלום שלושים השנים (ביוונית: Τριακονταετείς Σπονδές) היה חוזה שלום שנחתם ביוון העתיקה בין אתונה לספרטה בשנת 446 לפנה"ס, ואשר שם קץ למלחמה הפלופונסית הראשונה שהתחוללה מאז שנת 460 לפנה"ס, והעניק ליוון תקופה של שלום יחסי עד פרוץ המלחמה הפלופונסית השנייה. שם החוזה נובע מהתקופה שהוא היה אמור לחול עליה, אולם בפועל הוא שרד רק 15 שנה.
רקע
ניצחון ערי המדינה של יוון העתיקה על האימפריה האחמנית בשנת 480 לפנה"ס (מלחמת פרס–יוון), שם קץ לאחדות הזמנית ששררה ביניהן, ועד מהרה התפלגה יוון בין שתי ליגות עיקריות אשר התחרו ביניהן על הבכורה: הליגה הפלופונסית הייתה הוותיקה מהשתיים, והשלטון בה היה שמור לספרטה. ליגה זו שלטה במרבית הפלופונסוס ובחלקים ניכרים ממרכז יוון. הליגה האטית-דלית, אשר נשלטה בידי אתונה והוקמה בשנת 478 לפנה"ס. בארץ האם היוונית עצמה היו מעט חברות בליגה זו, אולם רבות מהמושבות היווניות מעבר לים ומאיי הים האגאי היו חברות בה.
בשנת 460 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הליגה האטית-דלית והליגה הפלופונסית, אשר זכתה לכינוי "המלחמה הפלופונסית הראשונה" (להבדילה מהשנייה). המלחמה התנדנדה ללא הכרעה ברורה. אתונה הצליחה להשתלט על מספר שטחים חדשים, אולם גם ספגה תבוסות. בשנת 451 לפנה"ס, ביוזמת קימון, סוכם על הפסקת פעולות האיבה למשך 5 שנים. לאחר שהושג ההסכם עם ספרטה, החליט קימון לנצל את השלום כדי לחזור ולתקוף את פרס. המלחמה האתונאית-פרסית החדשה פסקה עם מותו של קימון בשנת 450 לפנה"ס, ובשנת 449 לפנה"ס חתמו האתונאים והפרסים על "שלום קאליאס", שבו התחייבו הפרסים להפסיק את פעולותיהם בים האגאי, ובתמורה האתונאים הסיגו את כוחותיהם מקפריסין ומצרים.
עם זאת, בשנת 448 לפנה"ס פרצה "מלחמת הקודש השנייה", שהראתה שלהבות המלחמה עוד לא כבו. המלחמה החלה בין דלפי ופוקיס, ועד מהרה התערבה ספרטה לטובת דלפי ואתונה לטובת פוקיס, ובכך התחדשה המלחמה הפלופונסית הראשונה. בשנת 447 לפנה"ס ספגו האתונאים תבוסה כואבת בקרב קורונאה, מה שמוטט לחלוטין את אחיזתה ביוון התיכונה וגרם לכך שפוקיס ולוקריס עזבו את הברית עמה. כישלון זה עודד את בני אובויה למרוד גם כן באתונה. אולם בעוד שהאתונאים היו מוכנים להשלים עם אובדן שאר הערים, על אובויה הם לא יכלו לוותר. מנהיג אתונה, פריקלס, יצא בעצמו בראש כוחות צבא וצי אל אתונה. אלא שלרוע המזל, פג אז תוקפה של הפסקת האש ל-5 שנים שנחתמה ב-451 לפנה"ס, וספרטה, שעד אז הצניעה את פעולותיה נגד אתונה והעמידה פנים שההסכם עדיין קיים, שלחה בגלוי כוחות צבא גדולים בפיקודו של המלך פלייסטואנאקס אל אטיקה. פריקלס מיהר לחזור לאתונה, אולם אז עצרו הספרטנים בפתאומיות ופלייסטואנאקס פיזר את צבאו. פריקלס חזר לאובויה ודיכא את המרד ביד קשה. לאחר מכן התרצו הספרטנים להגיע להסכם שלום, הוא "שלום שלושים השנים".
הסכם השלום
כפי ששמו מעיד עליו, החוזה נחתם למשך שלושים שנה. הנוסח המקורי של ההסכם לא נשמר בידינו, אולם ניתן לשחזר אותו על פי קטעי עדויות.
החוזה למעשה הכיר בליגה האטית-דלית כשוות ערך לליגה הפלופונסית, אף על פי שזו האחרונה הייתה וותיקה בהרבה. כמו כן, בכל המקורות העוסקים בחוזה נזכרים אמנם לעיתים "הפלופונסים" וניתן ללמוד מכאן שהספרטנים התייעצו עם בעלי בריתם, או שנתנו להם לכל הפחות לאשרר את החוזה. עם זאת, אין כל אזכור לבעלי בריתם של האתונאים, מה שמעיד על מעמד הבכורה המיוחד של אתונה. כמו כן, העובדה שספרטה וויתרה על אייגינה כחברה בברית הפלופונסית, ושהאתונאים וויתרו על טרויזן ואכאיה, מעידה על כך שהספרטנים השלימו עם כך שהאתונאים הם השליטים בים, והאתונאים מצדם השלימו שספרטה עדיפה עליהם ביבשה. מצב זה עתיד לאפיין את המלחמה הפלופונסית השנייה, שבה אכן ניצחו האתונאים במרבית הקרבות הימיים, והספרטנים במרבית קרבות היבשה.
תקופת השלום
בשנת 440 לפנה"ס, שש שנים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, הוא כבר הועמד במבחן עקב המלחמה הסאמית. המלחמה פרצה במקור בין מילטוס לסאמוס, אולם עד מהרה התערבה אתונה לטובת מילטוס, ופרס תמכה בסתר בסאמוס. האתונאים כבשו את סאמוס, וכוננו בה משטר דמוקרטי. עם זאת, בתמיכת הפרסים, הסאמים מרדו שוב ולקחו בשבי את הפקידים האתונאים ואת חיל המצב האתונאי. מצבה של אתונה היה רגיש, והיה ברור שאם ספרטה תצטרף למלחמה לרעת אתונה אזי מרידות יפרצו בכל רחבי האימפריה האתונאית. הספרטנים אכן שקלו להתערב, אולם קורינתוס, שהייתה עיר חשובה מאוד בליגה, מנעה זאת.
לסיכום, אף על פי שאתונה לא הפסיקה להרחיב את תחומי שלטונה במהלך שלום שלושים השנים, הרי שערי הליגה הפלופונסית קיבלו זאת בסבלנות. ספרטה הייתה מרוצה מכך שאתונה משקיעה את מרבית מאמציה בים האגאי, תראקיה, והים השחור, ומאפשרת לספרטה להסתגר ולשמור על משטרה המיוחד. המצב השתנה בתקופה שלאחר המלחמה הסאמית, כאשר האתונאים החלו לגלות עניין באקרנאניה, שקורינתוס ראתה כשטח הנתון לחסותה. בשנת 435 לפנה"ס פרצה מלחמת אזרחים באפידמנוס, שעד מהרה נגררו אליה קורקירה וקורינתוס. הקרקירים הביסו את הקורינתים בקרב לאוקימנה, אולם בשנת 433 לפנה"ס יזמו הקורינתים מסע מלחמה נוסף, והקרקירים המבוהלים פנו אל אתונה בבקשה להצטרף אל הליגה האטית-דלית במטרה לקבל סיוע מהצי האתונאי. הבקשה הייתה חוקית לחלוטין, שכן אחד מסעיפי החוזה קבע במפורש שכל עיר שאינה חברה בברית מסוימת יכולה להצטרף לאיזו ברית שהיא בוחרת. מנגד, הקורינתים טענו בפני האתונאים שאסור להם לקבל עיר חדשה לברית שלהם כאשר הצטרפות זו נועדה כדי להרע לעיר אחרת. בסופו של דבר החליטו האתונאים לחתום עם הקרקירים על חוזה הגנה בלבד, שאומר ששתי הערים התחייבו להגן זו על זו במקרה ואחת מהן מותקפת, אולם לא התחייבו להשתתף זו במסעות המלחמה של זו. בסופו של דבר, הפלישה הקורינתית נבלמה בקרב סיבוטה. אף על פי שכוחות אתונאיים לא השתתפו בקרב בפועל, הרי שעצם נוכחותם גרמה לקורינתים להימלט בבהלה אף על פי שהקרב כבר הוכרע למעשה לטובתם.
קרב סיבוטה גרם להתקררות היחסים בין אתונה וקורינתוס, ושתיהן נפגשו שוב בקרב פוטידאה בשנה הבאה. שני הקרבות לא העניקו לשאר הערים חברות הליגה הפלופונסית סיבה להתערב, כיוון שקורינתוס פעלה על דעת עצמה. אולם הקורינתים ובני פטידאה התלוננו בספרטה על תוקפנותה של אתונה, מה שגרם לספרטנים להכריז שכל עיר שיש לה תלונות כנגד אתונה תבוא להגיד אותן. גם מגארה התלוננה על כך שאתונה סגרה בפניה את שווקיה, ואף אייגינה הפעילה לחץ בסתר. בסופו של דבר, בשנת 431 לפנה"ס, פרצה המלחמה הפלופונסית השנייה שסחפה את כל יוון.
ברק חירם
ברק חירם (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד עוצבת הבזק. קודם לכן שימש מפקד חטיבת גולני, מפקד המרכז לאימונים באש במל"י, מפקד עוצבת הגולן, מפקד בא"ח גולני ומפקד גדוד 51.
ביוגרפיה
חירם נולד וגדל בחיפה. למד בבית הספר הריאלי בעיר מגוריו. התגייס לצה"ל בשנת 1997, והחל את שירותו בקורס טיס. לאחר חמישה חודשים נשר מהקורס, שובץ בחטיבת גולני והתקבל ליחידת אגוז. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, חזר ליחידה כסמל צוות והשתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר קורס קציני חי"ר מונה למפקד צוות ביחידה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה מבצעית ג' בגדוד 13, והוביל אותה בין היתר בלחימה ברצועת עזה. לאחר מכן מונה למפקד פלגה ב' ביחידת אגוז, ופיקד עליה בין היתר במלחמת לבנון השנייה. במהלך הלחימה נפצע באורח קשה ואיבד אחת מעיניו. על האופן שבו לחם ופיקד על הפלגה הוענק לו צל"ש מפקד אוגדה ממפקד עוצבת געש. בהמשך שימש כמפקד בית הספר להכשרות ביחידת אגוז. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 12 בין השנים 2008–2009. לאחר נפילת מחליפו, אלירז פרץ, שב לשמש לזמן מה כסגן מפקד הגדוד. בהמשך מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
ב-25 ביוני 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 51, ושימש בתפקיד עד 6 ביולי 2014. ביולי 2014 מונה למפקד בא"ח גולני, ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2016. ב-1 בספטמבר 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת הגולן, תפקיד בו שירת עד 15 ביולי 2018. לאחר מכן יצא לשנת לימודים בחו"ל. בשנת 2019 מונה למפקד המרכז לאימונים באש במל"י, תפקיד אותו מילא עד שנת 2020. ב-2 באוגוסט 2020 מונה למפקד חטיבת גולני, ושירת בתפקיד זה עד 18 ביולי 2022. ב-11 באוגוסט 2022 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת הבזק.
ב-17 ביולי 2023 הוחלט על מינויו למפקד הבא של אוגדת עזה.
חיים אישיים
חירם מתגורר בתקוע, נשוי לבת ציון ואב לארבעה. בעל תואר ראשון בהיסטוריה צבאית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קולנוע רמה
קולנוע רמה שהיה בית הקולנוע השני ברמת גן נחנך ב-28 במאי 1938 בפינת רחובות ביאליק וז'בוטינסקי ברמת גן. המבנה שימש כבית קולנוע, אולם כנסים ציבורי ותיאטרון לתושבי רמת גן ותושבי הכפרים הערביים בסביבה.
היסטוריה
הקמת בית הקולנוע נחשבה כאחד הפרויקטים החשובים באותה תקופה, אירוע הפתיחה נערך במעמד מושל המחוז הבריטי, רוברט קרוסבי, והשתתפה בו התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית שלימים הפכה להתזמורת הפילהרמונית הישראלית. המייסדים והמנהלים היו יוסף רייזיס ובנו נחום רייזיס, אליהם חבר כשותף יצחק הירש אזולאי-שיין, בעל חברת התחבורה "קדימה" (אחת מארבע החברות שמוזגו ל"אגד").
בשנים 1947-1945 נהג בית הקולנוע להקרין בכל יום חמישי סרטים ערביים ובעיקר מצריים, שמשכו מאות מתושבי הכפרים הערביים בסביבה.
בצמוד לקולנוע פעל בהצלחה רבה "קפה רמה" שהיה ידוע מאוד באותה תקופה ושימש כמקום מפגש מרכזי בו נהגו רבים לבקר.
בשנות השבעים והשמונים פעלה בבנין בקומה הראשונה גם קהילה דתית רפורמית בשם "אמת וענווה".
בשנת 1981 העביר לשם אברהם דשא פשנל את פעילות "התיאטרון העממי" שבהנהלתו.
בית הקולנוע סיים את פעילותו ב-1982 עקב בעיות ניהוליות וכלכליות.
ב-2010 רכשה חברת מגדלים בבעלות קרן בן דויד וחני הורביץ את המבנה ב-70 מיליון ש"ח כדי לבנות במקומו מגדל בן 23 קומות אשר מכונה "פרויקט רמה טאוור". מאחר שהמבנה הוגדר כמבנה לשימור חזית בית הקולנוע שומרה.
ב-2017 נחנך מגדל המגורים במקומו של בית הקולנוע.
בתרבות
בתקליט המתיחות של יהודה ברקן, "אכלת אותה", הוא מטלפן לקולנוע רמה על מנת למסור מברק לשחקנית ג'ולי אנדרוז המככבת בסרט צלילי המוסיקה.
Yes Oh
yes Oh, היה ערוץ טלוויזיה ששודר במסגרת ערוצי הבית של yes. במרכז תוכני הרכש של הערוץ: כל הבכורות החדשות מבית HBO האמריקאית, ומיטב סדרות הדגל של הרשת. הערוץ עלה לאוויר לראשונה ב-21 בינואר 2012, ושידר מדי יום מהשעה 21:00 עד השעה 07:00 בבוקר למחרת.
לאחר סגירת הערוץ, תוכני הרכש של הערוץ שולבו בערוצי הסדרות האחרים של yes.
לפני סטונוול
לפני סטונוול: הקמת קהילה הומולסבית (אנגלית: Before Stonewall) הוא סרט תיעודי משנת 1984 על הקהילה הלהט"בית בשנים שלפני מהומות סטונוול ב-1969. את הסרט קריינה הסופרת הלהט"בית האקטיביסטית ריטה מיי בראון, הבמאית הייתה גרטה שילר, יחד עם רוברט רוזנברג, שגם השתתף בהפקת הסרט יחד עם שילר וג'ון סקגליוטי. פרימיירת הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בטורונטו. ב-1999 הפיק סקגליוטי סרט המשך בשם אחרי סטונוול, אשר תיעד אקטיביזם להט"בי בעשורים שלאחר המהומות.
משתתפים
בין הדמויות המתועדות בסרט:
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס השופטים בפסטיבל סאנדנס 1985. זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ביוסטון, ובפרס הסרט הדוקומנטרי המצטיין בפסטיבל FILMEX בלוס אנג'לס, וכן במקום ראשון בפסטיבל הקולנוע החינוכי, וציון לשבח בפסטיבל הכפר הגלובלי לסרטים תיעודיים.
ב-1987 זכה הסרט בפרס אמי לתוכנית ההיסטורית או תרבותית המצטיינת ועבור המחקר הטוב ביותר. ב-1989 זכה בפרס הפלטה בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בטורינו.
שריר הכנפה התיכון
שריר הכנפה התיכון (או השריר הכנפי הפנימי), הוא שריר עבה ומרובע ואחד משרירי הלעיסה. סעיף הלסת התחתונה של עצב הגולגולת החמישי, העצב המשולש, מעצבב את שריר הכנפה התיכון.
נקודת המוצא והאחיזה של השריר
השריר עשוי משני ראשים.
הסיבים שלו עוברים למטה צדדית ולאחורה, ונאחזים על ידי למינה גידית, לחלק התחתון והאחורי של גוף הלסת התחתונה (הרמוס) והזווית האחורית של הלסת התחתונה, באותו גובה של פתח הלסת התחתונה. האחיזה הזאת כוללת גם את שריר המלעס ובכך מייצרים רצועה גידית משותפת שמאפשרת לשריר הכנפה התיכון ולשריר המלעס לתפקד ביחד להרים את הלסת.
עצבוב
בניגוד לשריר הכנפה הצידי ושאר שרירי הלעיסה שמעוצבבים על ידי ההסתעפות הקדמית של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש, שריר הכנפה התיכון מעוצבב על ידי העצב הראשי של עצב הלסת התחתונה של העצב המשולש (V) לפני ההסתעפות.
מוחמד כתיר
מוחמד "מו" כתיר אל-חאוזי (בספרדית: Mohamed "Mo" Katir El Haouzi; נולד ב-17 בפברואר 1998) הוא אתלט ספרדי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
כתיר נולד באל-קסר אל-כביר שבמרוקו, ובגיל חמש עבר לספרד. בחודש אוקטובר 2019 קיבל אזרחות ספרדית.
2021
באליפות אירופה באולם שנערכה בשנת 2021 בטורון שבפולין סיים כתיר במקום הרביעי בריצת 3000 מטר, בתוצאה של 7:49.72 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה מאוחר יותר באותה שנה בטוקיו שביפן סיים כתיר במקום השמיני בריצת 5000 מטר, בתוצאה של 13:06.60 דקות.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון שבארצות הברית ביולי 2022 זכה כתיר במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:29.90 דקות, אחרי ג'יין וייטמן מהממלכה המאוחדת (3:29.23 דקות) ויקוב אינגבריגטסן מנורווגיה (3:29.47 דקות).
חדקנאים
המין הגדול בבני הסדרה הוא הבלוגה שיכול להגיע למשקל 1.5 טון ולאורך 7.2 מ'.
הדבר הבולט ביותר בחדקנים הוא חוטמם הגדול הנראה כמו חדק ומכאן שמם. מתוך הלסת העליונה יוצאים זיפים דמויי שפם העוזרים לחדקן לחוש בסביבתו ולחפש את טרפו. לחדקן אין קשקשים אך יש רצועות גרמיות מחוץ לעורם. הוא אינו כשר בהלכה, אך הוא דג מאכל נפוץ ומביציו מכינים מאכל הקרוי קוויאר.
מיון
בתוך הסדרה ישנם 2 משפחות קיימות: חדקניים וחדקני שיניים:
עדיקה
עדיקה סטייל בע"מ, המוכרת במותג Adika, היא חברה פרטית ישראלית, הפועלת ברחבי העולם, למכירת מוצרי אופנה. החברה החלה בהפעלת אתר אינטרנט למסחר אלקטרוני המכוון בעיקר לקהל נשי בגילאי 18–40, ומציע מוצרים מיובאים מתאילנד, מסין ומהונג קונג לצד פריטים המיוצרים בלעדית לאתר. המחלקות השונות מציעות בגדים, אביזרי אופנה, תכשיטים ונעליים. האתר מיועד לקהל העולמי כולו. משרדי האתר ומחסניו שוכנים בתל אביב. בהמשך דרכה פתחה החברה גם חנויות בקניונים בישראל, ונכון ל-2020 יש לה תשע חנויות בישראל.
היסטוריה
בתחילת שנת 2012 נוסד אתר האינטרנט של עדיקה על ידי דדי שוורצברג ועדי רונן ונמכרו בו בגדים בלבד. בהמשך השנה נוספו לאתר קטגוריות תיקים ונעליים וכן הושקה קולקציית ה-Exclusive. בשנת 2013 נפתח בוטיק הפופ-אפ של עדיקה.
בשנת 2014 נתנה עדיקה חסות לתחרות “Upcoming designers” בשבוע האופנה בתל אביב.
בשנת 2014 נוצר שיתוף פעולה של עדיקה עם חברת PUMA במסגרתו נמכרה באתר קולקציית בגדי ספורט.
בינואר 2015 רכשה קבוצת גולף א.ק. 75% מהבעלות בעדיקה בכ-40 מיליון ש"ח.
במרץ 2018 הונפקה עדיקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ושווי החברה נקבע על 167 מיליון ש"ח. באותו חודש פורסם כי הכנסות הרשת ברבעון הרביעי של 2017 גדלו ב-51% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2016, ל-21.3 מיליון שקל.
במאי 2019 דווח שהחברה מרחיבה את פעילותה מחוץ למדינת ישראל. בשלב הראשון גויס צוות ייעודי במטה החברה תל אביב, והוקם אתר באנגלית תחת הכתובת adika.com.
לחברה יש חברה בת בבעלות מלאה שהתאגדה בסין.
נכון ל-2019 הפרזנטוריות של Adika הן מאיה קיי ואנה זק.
בנובמבר 2020 פרסמה כוכבת הטיקטוק צ'ארלי ד'אמליו פוסט בו היא מציינת לשבח את עדיקה, וגרמה לבהלת ביקוש שהקפיצה את המנייה במעל 30% (עליית ערך של מעל 55 מיליון ש"ח).
בחודש נובמבר 2022 הושלם המיזוג עם חברת גולף יעד בע"מ, והחברה הפכה להיות חברה פרטית בבעלות קבוצת גולף.
עדיקה פופ-אפ
בוטיק הפופ-אפ של עדיקה הוא אירוע מכירה שמתקיים פעמיים בשנה בחללים משתנים. באירוע מוצעים למכירה פריטים מהאתר לצד פריטים חדשים שטרם עלו לאתר. לאירוע הפופ-אפ שהתקיים בפסח 2014 במתחם התחנה בתל אביב הגיעו מעל 20,000 מבקרים.
סאדה ויליאמס
סאדה ויליאמס (באנגלית: Sada Williams; נולדה ב-1 בדצמבר 1997) היא אתלטית מברבדוס, זוכת מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בברידג'טאון שבברבדוס.
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון ב-2017 היא סיימה במקום 30 בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.55 שניות.
2019
ב שנערכו בלימה, פרו ב-8 באוגוסט 2019 היא סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.25 שניות. כחודשיים לאחר מכן, אליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-1 באוקטובר היא סיימה במקום עשירי בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 51.31 שניות.
2021
באולימפיאדת טוקיו סיימה במקום תשיעי בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 50.11 שניות.
2022
באליפות העולם שנערכה ב-22 ביולי 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכתה ויליאמס במדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 49.75 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו מאיי בהאמה (49.11 שניות) ומריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית (49.60 שניות).
ג'וני סיבילי
ג'וני סיבילי (באנגלית: Johnny Sibilly נולד ב-5 בספטמבר 1987) הוא שחקן קולנוע' טלוויזיה ומפיק אמריקאי.
ביוגרפיה
סיבילי גדל להורים המשרתים בצבא קבע. המשפחה התגוררה בגרמניה, טקסס ומיאמי.
קריירה
בשנת 2018, סיבילי החל לשחק בתפקיד חוזר בדרמת הטלוויזיה פוזה. הוא עבר אודישן לסדרה שלוש פעמים לפני שלוהק.
בדצמבר 2020, סיבילי החל לארח סדרה פעמיים בשבוע עבור Logo TV בשם "Logo Live", סקירה של הסיפורים המובילים של היום בהשתתפות אורחים מפורסמים.
בפברואר 2021, פורסם כי ישחק בתפיד חוזר בסדרת הטלוויזיה Hacks.
בספטמבר 2021,פורסם כי לוהק לתפקיד ראשי בחידוש של סדרת הטלוויזיה הכי גאים שיש, שתשודר בשירות ההזרמה Peacock.
חיים אישיים
סיבילי הוא קוויר, אקטיביסט ותומך בזכויות להט"ב. הוא ממוצא קובני ודומיניקני.
Princess of China
Princess of China (בעברית: נסיכת סין) הוא דואט שהקליטה הלהקה הבריטית קולדפליי עם הזמרת הברבדית ריהאנה. השיר, שמופיע באלבום האולפן החמישי של קולדפליי Mylo Xyloto, הוא הסינגל הרביעי מהאלבום. השיר נכתב על ידי חברי הלהקה, גאי ברימן, ג'וני באקלנד, ויל צ'מפיון, וכריס מרטין, יחד עם בריאן אינו, ובו ניכרת ההשפעה מז'אנרי מוזיקה של רוק אלקטרוני, פופ אלקטרוני ו-R&B. השיר נשלח לרדיו מיינסטרים אמריקאי ב-14 בפברואר 2012.
השיר קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ממבקרי מוזיקה, כשחלק שיבחו את שיתוף הפעולה בין כריס מרטין וריהאנה, וחלק ביקרו את השיר כלא מעורר מספיק השראה. השיר הצליח במצעדים בינלאומיים ברחבי העולם. במצעד הבינלאומי של אחד אחד השיר הגיע לפסגה, במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי השיר הגיע עד למקום ה-20 ולמקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי. בנוסף לכך, השיר הגיע לעשירייה הפותחת במצעדים האוסטרליה והניו זילנדי, ולעוד חמישה מצעדים בינלאומיים נוספים.
וידאו קליפ
הקליפ של השיר, שבויים על ידי אדריה פטי ואלן ביבי, צולם במרץ 2012 בלוס אנג'לס, ושוחרר ב-2 ביוני 2012. בקליפ מוצג סיפור אהבה מסובך בין ריהאנה וכריס מרטין, ובעלילתו סצנות בהם ישנה קרב חרבות וריהאנה כאשר היא מחקה אלה בעלת ידיים מרובות. הקליפ קיבל ביקורות חיוביות, בו מבקרים שיבחו את האווירה האסיאתית לקליפ. השיר בוצע חי בטקס פרסי גראמי ה-54 שהתקיים במרכז סטייפלס בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
דימוי הגבר היהודי כאישה
דימוי הגבר היהודי כאישה הוא דימוי אנטישמי שהיה נפוץ במדינות מערב אירופה בימי הביניים, ומייחס לגברים יהודים מחזור נשי. לדעת היסטוריונים של תולדות עם ישראל הדימוי מהווה את אחד המוטיבים הביולוגיים-גזעיים הראשונים ששימשו את הנוצרים, כיוון שקודם לכן המקורות האנטי יהודיים התייחסו לשנאת היהודים לרוב בשל סיבות דתיות.
היסטוריה
כמרים ומטיפים נוצרים טענו בפני קהליהם ובפני יהודים שאותם רצו לנצר, כי ביום שנצלב ישו ודמו הוקז החליט אלוהים שבני ישראל ישלמו על כך בדמם, וידממו פעם בחודש כמו הווסת הנשי. כדי לכפר על דימום זה "חוטפים היהודים ילד נוצרי שבאמצעות קורבן דמו הם מנסים להניא את האל מהקללה עליהם". לדעת חוקרים כמו פרופסור רם בן-שלום מהאוניברסיטה העברית, אפשר שדימוי זה תרם להחלשת תחושת הביטחון של קהילות היהודים במדינות אלה. הדימוי קישר חולשה פיזית ונשיות לזהות היהודית.
דימוי היהודי במחזה "הסוחר מוונציה"
החוקר דוד ס. כץ כותב במאמר "המגדר של שיילוק", שהיהודים באירופה בראשית המאה ה-16 וה-17 נתפסו כשונים לא רק בגלל הדת, אלא גם בגלל מאפיינים פיזיים, וביניהם ריח דוחה, קרניים, זנב, וצבע עור כהה. הגברים היהודים היו נימולים ושונים מהנוצרים במאפיין פיזיולוגי שקשור למין, והאמונה שלגברים יהודים יש מחזור הייתה נפוצה באירופה ובאנגליה. ב-1648 חיבר הכומר האנגלי תומאס קלברט (Thomas Calvert) מסה על חטאי היהודים, ובה כתב שהיהודים נענשו בעונש כה משפיל, ש"גברים יהודים, בדומה לנשים, נענשים ב cursu menstruo sanguinis (בלטינית: מחזור דימום חודשי).
לדברי כץ שיילוק היהודי במחזה הסוחר מוונציה היה המייצג העיקרי של יהדות אירופה למיליוני אנשים בארבע מאות השנים האחרונות, ובמחזה יש רמז לאמונה במחזור הגברי. שיילוק פותח את נאומו המפורסם במילים "ואין ליהודי עיניים?", ומנסה לשכנע את הקהל שאין הבדל פיזיולוגי בינו לבין אחרים - "אם תדקרו אותנו - לא נזוב דם?" אבל זה לא מה שהקהל חושב, שיילוק נשא את הסימן המובהק לשוני, אנלוגי לרגליים המפורסות של השטן עצמו. לדעת כץ בנאום ששייקספיר שם בפי שיילוק יש רמז למיתוס על הדימום מאיבר המין, משום ששייקספיר משתמש במילה prick ("לדקור" אבל בסלנג גם שם לאיבר המין הגברי), ובתקופתו של שייקספיר המילה כבר קיבלה את המובן הוולגרי שלה. כץ סבור שעצם הרעיון שאדם כה נקלה מנסה לשכנע שהוא לא שונה מאחרים היה קומי, ולכן השימוש במילה prick קרוב לוודאי הצחיק את הקהל שהכיר את הסיפור על המחזור הגברי.
בתרבות האסלאם
תחת השלטון המוסלמי בתימן הוכרחו היהודים לרכב על חמוריהם (הבהמה היחידה שהותרה להם) עם שתי רגליהם על צד אחד של בעל החיים לפי הכתוב בספר המשפטים של האימאם יחיא אלהאדי הראשון. זוהי למעשה אותה ההוראה שניתנה גם לנשים מוסלמיות, שכן ישיבה על גב בהמה עם רגליים פשוקות לשני הצדדים נחשב למעשה "לא צנוע" לדעת הפרשנים המוסלמים.
בתרבות המודרנית
בסדרת האנימציה, סאות'פארק, הילד האנטישמי והגזען אריק קרטמן נוהג לשאול מדי פעם את הילד היהודי, קייל ברופלובסקי, האם הוא במחזור או לעיתים נדירות יותר (בספיישל "ממלכת הדמיון", למשל) לפנות אליו כאל אישה וחושב שלגופם של היהודים "אין פי טבעת".
ארמון ברדק-אה סיאה
ארמון ברדק-אה סיאה (בפרסית: کاخ بردک‌ سیاه, נהגה: בַּרְדָקֶ-י סִיאָה) הוא שמו של אתר בו שוכן ארמון עתיק, מתקופת השושלת האחמנית - פרסית. האתר ממוקם בסמוך לעיירה בחלקו הצפוני של מחוז בושהר באיראן.
היסטוריה
כותרות עמודי הארמון היו מקושטות בתמונות של נשרים ואריות. הנשר היה סמל של כוח וחכמה בתקופת השושלת האחמנית. חתיכות של כותרות העמודים, כולל עיניים, כנפיים, ניבים, וזרבוביות, התגלו במהלך החפירות. תמונות מסוג זה ניתן לראות גם בפרספוליס.
צוות הארכאולוגים החל בחפירות תחת פיקוחו של יע'מאי, לאחר שצוות שלו הוא שגילה קודם לכן את הארמון בשנת 1977. ארמון דריווש דומה במקצת לארמון אפדנה שבפרספוליס.
איגוד האינטרנט העולמי
מבנה הארגון
המטה הראשי של ארגון האינטרנט העולמי שוכן ברסטון, וירג'יניה, ארצות הברית, ומשרדיו נמצאים בז'נבה, שווייץ. לארגון יש בסיס חברים המונה למעלה מ-130 ארגונים ולמעלה מ-55,000 חברים פרטיים. החברים גם מתחלקים ל"סניפים" (chapters) המתבססים על מיקום גאוגרפי או תחומי עניין משותפים. ישנם למעלה מ-90 סניפים ברחבי העולם.
היסטוריה
איגוד האינטרנט העולמי הוכרז רשמית בשנת 1992 על ידי וינט סרף ובוב קאהן כשאחת מכוונותיו היא להוות מבנה תאגידי שיתמוך בתהליך התפתחות סטנדרטי האינטרנט. שניהם יחד עם לימן צ'אפין פרסמו מסמך בשם "הכרזת איגוד האינטרנט" (Anouncing ISoc), אשר הסביר את הטעם להקמת האיגוד. המסמך גם מהווה את אמנת האיגוד, הכוללת את העקרונות הבאים:
איגוד האינטרנט יהיה ארגון ללא מטרות רווח ויפעל למען מטרות צדקה, מדע, והשכלה בינלאומית, אשר ביניהן:
בנובמבר 1999 החל לשמש כגוף המפקח על כלל הארגונים לרישום שמות מתחם, כגון איגוד האינטרנט הישראלי (ISOC), המקצה כתובות עם הסיומת  il..
כביש הטבעת הפנימי של לונדון
כביש הטבעת הפנימי של לונדון (באנגלית: London Inner Ring Road) הוא ציר היקפי אשר מקיף את מרכז העיר לונדון ומורכב ממספר רחובות וכבישים.
הוא נחשב לכביש הטבעת הפנימי כדי להבדילו מכביש הטבעת האמצעי המקיף אותו וכביש הטבעת של לונדון (כביש M25) שנחשב לציר החיצוני ביותר המקיף את רוב העיר (באורך של 188 ק"מ). הציר מהווה גם את גבולו של אזור אגרת גודש בלונדון, אשר הכניסה לתוכו מוגבלת ומותנית בתשלום אגרה, זאת כדי להגביל את כמות התנועה בכבישים המרכזיים והפנימיים של העיר.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון. לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס. מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון. בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו. תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה.
בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר. חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה. למרות זאת, מיזם כביש הטבעת הפנימי יצא בכל זאת לפועל על ידי הרחבת מספר רחובות והגדרה רעיונית של ציר הטבעת. כך גם היה לגבי רוב כביש הטבעת האמצעי, בעוד שכביש הטבעת החיצוני שקיבל את השם M25, אכן יצא לפועל ונבנה בין השנים 1975–1986.
הרחובות המרכיבים את כביש הטבעת
מהנקודה הצפונית ביותר ועם כיוון השעון:
אלי איזקוב
אלי איזקוב הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא ישראלי. דמות בולטת ומשפיעה בתעשיית היהלומים העולמית מאז 1979.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, גדל וחונך בארצות הברית. בן למשפחת חלוצים בענף היהלומים בישראל ובארצות הברית. נכנס לעסקי המשפחה ונעשה שותף בחברת י. איזקוב ובניו, העוסקת בייצור, יבוא ויצוא של יהלומים, שמשרדיה בשדרה החמישית בניו יורק.
בשנת 1979 הצטרף לראשונה לחבר המנהלים של בורסת היהלומים של ניו-יורק (Diamond Dealers Club-DDC), בורסת היהלומים הגדולה ביותר בארצות הברית. בשנים הבאות שימש במספר תפקידי מפתח בבורסה, בהם: יו"ר חבר המנהלים ומזכיר הארגון.
בשנת 1986 נבחר לשמש כגזבר פדרציית היהלומים העולמית (World Federation of Diamond Bourses-WFDB), ארגון המאגד בתוכו בורסות ליהלומים מרחבי העולם, ומונה לחבר וועדת הנשיאות שלה.
בינואר 1990 הוא נבחר לנשיא בורסת היהלומים של ניו-יורק, ומיד לאחר היבחרו יזם את הקמת וועדת ההיגוי לתעשיית היהלומים (Diamond Industry Steering Committee), ארגון גג המאגד את ארבעת ארגוני היהלומים של ניו-יורק, והיה הראשון לעמוד בראשה.
במהלך קונגרס היהלומים העולמי שהתקיים במאי 1991 בלונדון, נבחר מר איזקוב פה אחד לשמש נשיא פדרציית בורסות היהלומים העולמית (World Federation of Diamond Bourses-WDC). ביוני 1993 הוא נבחר מחדש פה אחד לקדנציה שנייה בקונגרס שהתכנס באנטוורפן, בלגיה. בקונגרס שנערך בתל אביב במאי 1996, נבחר שוב פה אחד בשלישית, לשמש כנשיא הארגון. בתקופת כהונתו כנשיא, התפתחה הפדרציה באופן משמעותי, ונעשתה לגורם חשוב מאוד בתעשייה. היא פעלה להקמת בורסות שונות, ונוספו לשורותיה הבורסות של תאילנד, איחוד האמירויות הערביות, סין, רוסיה והודו. ב-1998, עם סיום הקדנציה השלישית כנשיא פדרציית היהלומים, נבחר איזקוב פה אחד, במהלך קונגרס היהלומים העולמי בבנגקוק, תאילנד, לנשיא כבוד לכל חייו של הפדרציה.
בעקבות התפתחות סכסוך יהלומי המריבה (יהלומי דמים) באפריקה בסוף שנות ה-1990, נתבקש מר איזקוב על ידי ראשי התעשייה לעמוד בראש ארגון חדש אשר ירכז את המאמץ להילחם בתופעת מימון הסכסוך האזרחי מרווחי הסחר ביהלומי גלם. World Diamond Council-WDC הוקמה במהלך קונגרס היהלומים העולמי באנטוורפן, בלגיה, ביולי 2000, והוא נבחר פה אחד כנשיאה המייסד.
במרוצת שלש השנים הבאות, עבד איזקוב בשיתוף עם נציגי ממשלות מכל רחבי העולם ועם נציגי ארגונים לא-ממשלתיים, על מנת ליצור מערכת בקרה בינלאומית אשר תווסת את זרימת יהלומי הגלם לצינור ההפצה, על מנת לסנן מתוכה סחורה אשר מקורה באזורי סכסוך אזרחי. "תהליך קימברלי", אשר מר איזקוב נחשב לאחד האדריכלים החשובים שלו, התקבל והוטמע בשנת 2003, ואומץ על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. תהליך קימברלי נחשב כגורם משמעותי להורדת כמות יהלומי המריבה בצינורות ההפצה מ-4 אחוזים לפחות מאחוז אחד.
בנובמבר 2006, קבל איזקוב הזמנה מיוחדת משר החוץ הרוסי סרגיי לברוב להופיע במליאת הG8 במוסקבה ולדווח על שתוף הפעולה בין ענף היהלומים והתכשיטים, ארגוני זכויות האדם והממשלות שהביא להצלחת ״תהליך קימברלי״ וכיצד זה יכול לשמש כמודל לאתגרים במגור הטרור הבינלאומי.
הישג קריטי נרשם במהלך הוועידה השנתית השביעית של מועצת היהלומים העולמית בסנט פטרסבורג שברוסיה ביולי 2010, כאשר תהליך קימברלי הצליח להגיע להסכמה על הסכם שיאפשר את חידוש היצוא של יהלומי גלם משדות היהלומים במרנג' שבזימבבואה, בניסיון לפתור משבר שאיים לשתק את הסחר ביהלומי גלם. מר איזקוב הזמין קודם לכן את תהליך קימברלי (KP) לקיים כנס מצומצם בסנט פטרבורג לצד מועצת היהלומים העולמית, בניסיון נוסף להגיע להסכמה על שדות היהלומים במרנג'. כתוצאה מכך, משלחת בכירה מממשלת זימבבואה, כולל שר הכרייה אוברט מוזס מפופו, והיועץ המשפטי של זימבבואה, יוהאן טומאמה, נסעו לסנט פטרבורג לוועידה. כך גם משלחת מדרג גבוה ממשרד החוץ האמריקני בראשות סוזן פייג', סגנית סגן מזכיר המדינה בארצות הברית.
טרם הוועידה השנתית של מועצת היהלומים העולמית בסנט פטרבורג, זימבבואה שחררה ממעצר את פאראי מגואו, פעיל זכויות אדם מקומי, אשר הואשם קודם לכן במתן מידע כוזב הפוגע במדינה ביחס לשדות היהלומים במרנג'. במהלך הוועידה קרא מר איזקוב בפומבי לפרקליט התובע הכללי של זימבבואה להסיר את כתבי האישום הממתינים נגד מר מגואו, ואכן כך קרה בסופו של דבר בחודש אוקטובר. בספר שהוצא על התקופה, ציין מר מגואו את מר איזקוב והודה לו על סיועו המכריע בהשגת שחרורו ממאסר ועל כך ששכנע את רשויות זימבבואה להסיר את כתבי האישום נגדו.
עם סיום תפקידו כנשיא WDC ב-2013, נבחר אלי איזקוב לנשיא כבוד של הארגון לכל חייו.
בשנת 2014 הוא הוזמן להשתתף בפרויקט גדול בפנמה, שמטרתו לייסד את מרכז הסחר הראשון ליהלומים, אבני חן ותכשיטים באמריקה הלטינית. מרכז זה, המכונה World Jewelry Hub, הוכרז כאזור סחר חופשי על ידי הממשלה, והוא יהיה גם מטה של בורסת היהלומים הראשונה באמריקה הלטינית, World Jewelry & Diamond Hub, Panama.
פרסים והוקרה
מר איז'קוב מחזיק בתואר יו"ר כבוד של וועדת ההיגוי לתעשיית היהלומים בניו-יורק; נשיא כבוד של בורסת היהלומים של ניו-יורק; ויו"ר כבוד בבורסת היהלומים ואבני חן של בנגקוק, תאילנד.
אלפונסו הרביעי, מלך אראגון
אלפונסו הרביעי (באראגונית: Alifonso IV d'Aragón; 2 בנובמבר 1299 - 24 בינואר 1336), היה מלך אראגון בין השנים 1327–1336.
אלי איזקוב
פרסים והוקרה
בין הפרסים והעיטורים שקיבל, כלולים התואר אביר מסדר לאופולד ממלך בלגיה, פרס רפופורט לאחריות חברתית תאגידית; אות יקיר ענף היהלומים הישראלית; פרס למפעל חיים מתעשיית היהלומית של ניו-יורק; פרס WFDB ליהלומן השנה; מדליית כבוד ממכון היהלומים הישראלי; פרס מיוחד מבורסת היהלומים הישראלית; פרס אנדריאה פאלאדיו לאחריות חברתית תאגידית; והוקרה מיוחדת מממשלת תאילנד, מנשיא מדינת סאחה ברוסיה, מממשלת דרום אפריקה, ומרכז הסחר בסחורות של דובאי (Dubai Multi-Commodities Center-DMCC).
אלפונסו הרביעי, מלך אראגון
ביוגרפיה
בשנת 1327 מת אביו חיימה השני, מלך אראגון, ואלפונסו עלה במקומו לשלטון, מאחר שאחיו הבכור חיימה מאראגון ויתר על זכויותיו כדי להפוך לנזיר. בשנת 1329 פתח אלפונסו במלחמה ארוכה עם הרפובליקה של ג'נובה. העיר סאסארי שסופחה לממלכה בשנת 1323, מרדה באלפונסו שלוש פעמים, אולם נשארה תחת לבסוף תחת שלטונו.
לאחר התאלמנותו בשנת 1327, התחתן אלפונסו מתחתנת בשנת 1329 עם לאונור מקסטיליה, אחותו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, שהייתה מאורסת קודם לכן לאחיו חיימה, שסירב לממש ביניהם את הנישואים. בעקבות נישואיו השניים, הסתכסך אלפונסו עם בנו פדרו.
ב-24 בינואר 1336 מת אלפונסו הרביעי בברצלונה, ובנו פדרו הרביעי, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1314 התחתן אלפונסו עם תרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאו ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1329 התחתן אלפונסו עם לאונור מקסטיליה, בתם של פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וקונסטנס מפורטוגל, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (קונסול 54 לפנה"ס)
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (בלטינית: Lucius Domitius Ahenobarbus) היה פוליטיקאי ומצביא רומי בולט בשלהי תקופת הרפובליקה. הוא נבחר לקונסול ונמנה עם ראשי סיעת האופטימאטים שהתנגדה ליוליוס קיסר.
שמו מוזכר לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו כעד במשפטו של גאיוס ורס בשנת 70 לפנה"ס. בשנת 61 לפנה"ס נבחר לאיידיל קורולי, ונתפרסם על שום המשחקים הגלדיאטורים המפוארים שארגן. הוא נישא לפורקיה, אחותו של קאטו הצעיר, ותמך בקאטו במאבקו נגד השחיתות. התנגדותו לפופולרים הייתה כה עזה, עד כי הואשם על ידי קיסר בשנת 59 לפנה"ס בקשר לרצוח את גנאיוס פומפיוס, שהיה באותה עת בעל ברית של יוליוס קיסר בברית שנודעה בשם הטריומווירט הראשון.
אהנובארבוס נבחר לפראיטור בשנת 58 לפנה"ס, והעמיד עצמו לבחירה לכהונת הקונסול בשנת 55. כדי להתמודד עמו ועם שותפיו האופטימטים, התכנסו הטריאומווירים בלוקה. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס יתמודדו לכהונת הקונסול והם אכן ניצחו את אהנובארבוס בשנת 55. הוא רץ פעם נוספת בשנת 54 והפעם הצליח להיבחר. עמיתו לקונסולאט היה אפיוס קלאודיוס פולכר. למרות רגשות הטינה שחש כלפי קיסר לא הצליח לעשות נגדו דבר.
בינתיים היחסים בין קיסר לפומפיוס החלו להתקרר, במיוחד אחרי מותה של יוליה, בתו של קיסר שהייתה אשתו האהובה של פומפיוס. אהנובארבוס ניצל את הקרע ההולך ומתפתח בין שני האישים וקשר עצמו לפומפיוס.
בשנת 52 היה אחראי על ניהול המשפט נגד טיטוס אניוס מילו באשמת רצח פובליוס קלודיוס פולכר. בשנת 50 ניסה להתמודד לכהונת האוגור, אך הפסיד לבן חסותו של קיסר, מרקוס אנטוניוס.
בשנת 49 לפנה"ס, נשלח לגאליה כמושל מטעם הסנאט, אך בדרך פגש בקיסר שחצה את הרוביקון. אהנובארבוס הפגין אומץ לב וציפה שאופטימטים נוספים יתמכו בו, אך אלה התמהמהו ובמיוחד פומפיוס שלא עשה דבר. צבאו של אהנובארבוס עבר לצדו של קיסר ואהנובארבוס עצמו נאלץ להיכנע. קיסר הפגין את מידת הקלמנטיה המפורסמת שלו ולא פגע בו לרעה. למרות היחס הטוב שקיבל מידיו של קיסר הוא המשיך במאבק נגדו והצטרף לצבא פומפיוס ביוון. אהנובארבוס תמך במדיניות תקיפה וקיצונית נגד תומכיו של קיסר ונגד הסנאטורים שנותרו נייטרליים במאבק. הוא נפל בקרב פרסלוס, לפי הנאום הפיליפי השני של קיקרו היה זה אנטוניוס שהרגו.
קרוקודיל (כתב עת)
קרוקודיל (ברוסית: Крокодил, תנין) היה כתב עת סאטירי סובייטי. סמלו היה תנין אדום על קלשון. כתב העת יצא לאור שלוש פעמים בחודש, ובשיא הפופולריות שלו עמדה תפוצתו על כ-6.5 מיליון עותקים.
היסטוריה
כתב העת נוסד כנספח ל"עיתון הפועלים" (Рабочая газета), והופץ במקביל לכתבי עת סאטיריים רבים שיצאו לאור בברית המועצות בתחילת שנות ה-20. ב-27 באוגוסט 1922 הופיע במקום נספח מס' 13 הגיליון הראשון של כתב העת החדש. בין חברי המערכת היה דמיאן בדני, שהיה מהמשוררים הבולטים של התקופה. לכתב עת היו מדורים קבועים, ובהם מכתבים למערכת בנושאים אקטואליים. תוך זמן קצר גדלה תפוצתו, ולקראת תחילת 1923 הגיעה ל-150 אלף עותקים. בפברואר 1923 החלה לצאת לאור "ספריית קרוקודיל", שבה רוכזו הכתבות המוצלחות וקריקטורות. בחודש מאי החלו עובדי הכתב העת להופיע מול קהל.
בתחילת שנות ה-30 הצנזורה ומדיניות הממסד הסובייטי הביאו לסגירתם של כל כתבי עת הסאטיריים למעט "קרוקודיל". האחרון הפך להיות מסונף למערכת העיתון "פראבדה" (ביטאונה הרשמי של המפלגה הקומוניסטית) אך המשיך להיות כתב עת עצמאי. בשנת 1934 הועמד בראש המערכת העיתונאי הסובייטי המפורסם מיכאיל קולצוב, שהיה מקורב למקסים גורקי שתמך בכתב העת וראה בסאטירה כלי חשוב לריסון השלטון. קולצוב הביא לכתב עת כותבים חדשים כמו אילף ופטרוב, ולנטין קטייב, מיכאיל סבטלוב, איליה ארנבורג ועוד. בין הציירים המרכזיים של "קרוקודיל" היו קוקריניקסי. בדצמבר 1938 נעצר קולצוב במהלך הטיהורים הגדולים, ולזמן-מה לא מונה במקומו ראש המערכת. למרות האירועים, תפוצתו של קרוקודיל נותרה גבוהה (275 אלף עותקים) והוא היה פופולרי מאוד.