cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חג הבנות
יהודית
הסיפור הוא על הולפורנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצאר, שיצא למסע לארץ ישראל על מנת לכבוש אותה. הוא הטיל מצור על העיר בתוליה (או בית אלוה), שבה גרה יהודית, אלמנה עשירה ויפה. תושבי העיר חיפשו דרך לגבור על הולפורנס ולמנוע ממנו להגיע לירושלים, אך לא הצליחו. יהודית מצאה פתרון. היא כבשה את שר הצבא ביופייה, השקתה אותו בחלב (או ביין), ערפה את ראשו והצילה את יהודה כולה. על פי גישה זו יהודית הושיעה את ישראל באירוע שאמנם קדם למרד החשמונאי, אך היה קשור גם הוא לכיבוש היווני, והוא התחולל בליל ראש חודש טבת.
האחות החשמונאית
קיימות עדויות רבות לקיום חוק הלילה הראשון שעל פיו כל הנערות הבתולות בליל כלולותיהן נמסרו לאונס בידי נציגי השלטון הכובש.
גירוש הנשים הנוכריות בתקופת עזרא הסופר
חוקר הפולקלור יום-טוב לוינסקי העלה השערה בדבר מקורו הראשוני של חג "ראש חודש לבנות" ולדעתו החג קשור לגירוש הנשים הנכריות בימי עזרא הסופר, שההחלטה להיבדל מהן התקבלה בראש חודש טבת, וביצועה הגיע לכלל סיום בראש חודש ניסן. כך עולה מתוך המסופר בספר עזרא: "וַיַּעֲשׂוּ כֵן בְּנֵי הַגּוֹלָה, וַיִּבָּדְלוּ עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֲנָשִׁים רָאשֵׁי הָאָבוֹת לְבֵית אֲבֹתָם וְכֻלָּם בְּשֵׁמוֹת, וַיֵּשְׁבוּ בְּיוֹם אֶחָד לַחֹדֶשׁ הָעֲשִׂירִי לְדַרְיוֹשׁ הַדָּבָר. וַיְכַלּוּ בַכֹּל אֲנָשִׁים הַהֹשִׁיבוּ נָשִׁים נָכְרִיּוֹת עַד יוֹם אֶחָד לַחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן". ברם, אין שום חיזוק להשערה זו, לא בכתב ולא במסורת בעל פה.
הקשר לאסתר המלכה
כמה חוקרות הצביעו על הדמיון בין מנהגי 'חג הבנות' למנהגי פורים, וסברו שהחג נוסד לרגל הגעתה של אסתר לארמון המלך, שהתרחשה בחודש טבת לפי המוזכר במגילה , ברם אין על כך עדות כלשהי בכתב או בעל פה.
עדויות על החג
נראה כי במקביל למסורת כתובה שנקבעה והונהגה על ידי מנהיגות דתית גברית, התקיימו לאורך דורות רבים טקסים אשר נשמרו על ידי נשים והועברו כמסורת בעל פה. אפשר למצוא עדויות לכך בשירת הקודש של נשים מהאי ג'רבה כפי שנחקרה על ידי מרים גז-אביגל ומתועדת בספרה. השירה נתחברה מתוך נקודת מבט נשית והדמויות הנשיות מוצגות בה באופן חיובי ביותר. שירת הנשים זו הועברה מדור לדור בעל פה, ללא תיעוד על יוצרות השירה ופרטים אחרים.
טקס "ראש חודש הבנות" מיוחד, שעדות מפורטת אודותיו נשתמרה בידינו, התקיים בתוניס בשנת תקט"ז (1755) בהשתתפות הרב אליהו שפירא. הרב שפירא היה חכם ממוצא פולני, שהשתקע במקום בשנת תס"ד (1727), ופתח ישיבה שהוסיפה להתקיים עד המאה העשרים. בשנת תקט"ז נפטרו בקהילה היהודית נערות אחדות. שנת תקט"ז הייתה שנה מעוברת וראש חודש טבת חל באותה השנה ביום השישי. האמהות והסבתות הרבו לבוא לבית הכנסת של הרב, ובשעת קריאת התורה נדחפו להיכל והתפללו לשלום בנותיהן. לאחר קריאת התורה קם הרב ונשא נאום נלהב על זכותן של הנשים הצדקניות שעמדו לישראל. בדבריו העלה את זכרן של דבורה ויעל, את כבודה של אסתר, את קדושתה של סרח בת אשר, את ברוריה אשת מאיר ואת מעשה הגבורה של יהודית. הרב הדגיש, כי מקורו של "ראש חודש הבנות" היא קבלה מזמן החשמונאים, שבו אירע גם מעשה יהודית, ועל כן ראוי שיום זה יהיה יום טוב לבנות. הרב שפירא אף סידר טקס מיוחד לכבוד היום. כל הנשים שנכחו במעמד עברו לפני התיבה ונשקו את ספר התורה. הרב פרש את ידיו מעליהן ונשא נוסח מיוחד של תפילת "מי שברך" שתיקן לשלום הבנות.
בשנת תרפ"ו (1925) החליטו ראשי הקהילה בתוניס לקיים ביום זה מדי שנה חגיגת בת מצווה שיתופית לבנות בית הספר של "כל ישראל חברים", כדי לקרב בנות אילו למסורת היהודית. יש בידינו תיאור מפורט של טקס זה משנת תרפ"ו. לעדויות הכתובות מצטרפות בדור האחרון עדויות בעל פה שמסרו נשים יוצאות צפון אפריקה לחוקרות שתיעדו את דבריהן.
מנהגי החג
המנהגים שנשמרו בקרב נשים בקהילות במזרח התיכון, ובמיוחד נשות תוניסיה והאי ג'רבה, מאפשרים לנו הצצה לטקסים ומנהגים של אחוות נשים שהיו נהוגים ככל הנראה לאורך דורות רבים ואבדו בתהליך "קיבוץ הגלויות" והמעבר לישראל. זהו חג שאין בו חוקים, המהות היא העיקר – יום של גיבוש ושמחה נשית אותנטית ופשוטה. ד"ר מרים גז-אביגל, חוקרת יהדות תוניסיה, מספרת: "...כל אותו היום הנשים בישלו, אפו ושרו שירות של חול ושירות של קודש שאליהם הצטרפו גם ריקודים. לקראת הערב ישבו כל הבנות לסעודה ובלילה התפזרו כל אחת אל ביתה כשידיה מלאות בדברי מאפה ומתיקה שאותם חילקה לקרובים וחברים."
לפי ד"ר יעל לוין עיקרו של החג הוא חגיגת אחוות נשים, התכנסות הבנות ואכילת מאכלי חלב ולפעמים גם שתית יין במקום שבו החנוכיה דולקת . אכילת מאכלי חלב נזכרת גם בהגהות האשכנזיות לשולחן ערוך והיא אכן נקשרת במעשה יהודית: "יש אומרים שיש לאכול גבינה בחנוכה לפי שהנס נעשה בחלב שהאכילה יהודית את האויב" . כמה מנהגים נוספים מוזכרים במאמרה של לוין: בתוניס היו עורכים סעודה חגיגית ושולחים משלוח מנות לבנות. כמו כן חגגו ביום זה חגיגת בת מצווה שיתופית; בלוב היו הנערות מבקרות זו את זו ועורכות מסיבה; באי ג'רבה חגגו את החג בעיקר הרווקות כסגולה למציאת שידוך מוצלח; בקהילות יוון השלימו הבנות זו עם זו כמנהג יום הכיפורים; בתוניס, בלוב ובמקומות רבים נוספים נהגו שנשים לא תבצענה מלאכה ביום זה. בעדות אחדות, ובכלל זאת בקהילות מרוקו ותוניסיה, היה קיים אף המנהג שבראש חודש טבת הבחורים המאורסים היו מביאים מתנות לארוסותיהם.
בעמותת 'אל-גריבה', מרכז תרבותי עולמי למורשת יהדות תוניסיה בירושלים, חוגגים מאז 2011 מדי שנה את "ראש חודש לבנות". במסגרת החגיגה מוענקת מדי שנה אות "יקירת העדה" לאישה רבת פעלים ומעוררת השראה.
מפרץ ואסל
מפרץ וָאסֶל (בגרמנית: Vahselbucht, באנגלית: Vahsel Bay) הוא מפרץ ברוחב כ-11 ק"מ בחלק המערבי של חוף לואטיפולד שביבשת אנטארקטיקה, כ-2600 קילומטר מדרום לאי ג'ורג'יה הדרומית.
המפרץ מקבל את מימיו מקרחון שווייצר וקרחון לרכנפלד. גילתה אותו המשלחת האנטארקטית הגרמנית בשנים 1911–1912, בראשות וילהלם פילכנר, שקרא לו על שם ריכרד ואסל, רב החובל של אוניית המשלחת "דויטשלנד", שמת במהלך מסע המשלחת. מאוחר יותר שינה פילכנר את שם המפרץ ל"הרצוג ארנסט בוכט" (מפרץ הדוכס ארנסט), אחרי שחלקים גדולים מן הקרח שהקיף אותו נשברו ונוצר מפרץ גדול בהרבה, אך חוקרי היבשת הבאים שימרו את השם מפרץ ואסל.
לורי רובינסון
'''לורי ג'יי. רובינסון (באנגלית: Lori J. Robinson'''; נולדה ב-1959) היא קצינה בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית ומפקדת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה, בכך הייתה הקצינה הבכירה ביותר מבחינת תפקיד בתולדות ארצות הברית.
ביוגרפיה
רובינסון נולדה בטקסס הבכורה מחמישה ילדים של טיש וג'ורג' הווארד. אביה היה טייס קרב וקולונל בחיל האוויר של ארצות הברית ובעקבותיו נדדה משפחתה ורובינסון גדלה בין השאר בצרפת, באנגליה, איידהו, קרוליינה הדרומית, וירג'יניה וניו המפשייר.
היא סיימה תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו המפשייר, במהלך הלימודים הצטרפה לתוכנית הכשרת הקצונה של חיל האוויר האמריקאי וקיבלה דרגות קצונה במאי 1981. ב-1986 מונתה למדריכת הפעלת מערכות נשק בבית הספר לטייסי קרב בבסיס נליס, תפקיד אשר גרם לה לרצות בפיתוח הקריירה הצבאית.
היא הוכשרה כבקרית אוויר, שירתה כאשת צוות אוויר המפעילה מערכות שליטה ובקרה במטוסי E-8 ומטוסי בואינג E-3 סנטרי וצברה לאורך הקריירה הצבאית שלה למעלה מ-900 שעות טיסה. בשנים 2002–2004 פיקדה על להק בקרה אווירית בכנף בקרה אווירית 552, ושימשה סגנית כנף המשלוח 405 של חיל האוויר במהלך מלחמת עיראק. בשנים 2004–2005 פיקדה על כנף הדרכה 17 בבסיס גודפלו בטקסס, בשנים 2007–2008 פיקדה על כנף בקרה אווירית 552 המפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי, היא הייתה בכך לאישה הראשונה והלא טייסת הראשונה למלא תפקיד זה. לאחר מכן מילאה מספר תפקידי מטה בפנטגון תחת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. בשנים 2012–2013 שירתה כסגנית הכוח האווירי של פיקוד מרכז של ארצות הברית, בשנים 2013–2014 שימשה סגנית פיקוד הקרב של חיל האוויר.
באוקטובר 2014 קודמה לדרגת גנרל ומונתה למפקדת פיקוד האוקיינוס השקט של חיל האוויר ומפקדת הכוח האווירי בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. היא הייתה בכך האישה הראשונה לפקד על מפקדה מרכזית בחיל האוויר.
במאי 2016 מונתה למפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית ובמקביל למפקדת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה. היא האישה הראשונה שפיקדה על פיקוד במחלקת ההגנה והקצינה הבכירה ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של ארצות הברית. היא נבחרה לרשימת הטיים 100 של האישים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2016. במאי 2018 סיימה את תקופת כהונתה ופרשה מהשירות הצבאי.
לאחר פרישתה מכהנת כעמיתה בכירה באוניברסיטה לביטחון לאומי.
חיים אישים והשכלה
רובינסון נשואה לדייוויד, טייס קרב וקצין בדימוס בחיל האוויר בדרגת מייג'ור גנרל ולזוג שלושה ילדים. בתה החורגת שירתה כקצינה בחיל האוויר ונפטרה לאחר פציעה בתאונת טיסה.
היא בעלת תואר שני בחינוך ובמנהיגות מאוניברסיטת המדינה בטרוי שבאלבמה, בעלת תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי ותואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו המפשייר.
סטרונג גאי
סטרונג גאי (באנגלית: Strong Guy, בעברית: בחור חזק) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants #29 מיולי 1985, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ביל סיינקביץ.
סטרונג גאי הוא האלטר אגו של גואידו קרוסלה, מוטאנט שנולד למשפחה איטלקית ממעמד הפועלים. בעקבות תאונה בילדותו, כוחותיו המוטאנטיים התפתחו וגופו הפך לגדול וחזק יותר באופן לא פרופורציונלי. הוא גילה כי הוא מסוגל לספוג אנרגיה קינטית ולתעל אותה מחדש ככוח פיזי. כאשר גואידו עבד כשומר סף במועדון לילה, הוא פגש את חברי המוטאנטים החדשים קאנונבול ומג'יק. הוא הצטרף לקבוצת אקס פקטור במהלך שנות ה-90, והיה חבר מרכזי בגלגוליה השונים של הקבוצה.
מרד המס נגד תגלת פלאסר השלישי
מרד המס נגד תגלת פלאסר השלישי היה מרד של מספר מדינות כנגד האימפריה האשורית החדשה שפרץ בגלל עול המיסים וחוסר העצמאות של המדינות. המרד הוביל את המלך לצאת למסע לדיכויו ולהענשת המדינות המורדות.
האירוע נזכר הן בתנ"ך והן בעדויות הכתבים האשוריים של תיגלת פלאסר, דוגמת הכתובת שנמצאה בכלח. בין המדינות המורדות ניתן למנות את ממלכת ישראל.
רקע
האימפריה האשורית החדשה הייתה בעת ההיא מעצמה חזקה, וכבשה מדינות רבות. אחרי שכבשה את כל המדינות, מלכי המדינות אולצו להעלות לאשור מס כל שנה, אך לעיתים היו מרידות של קואליציות שלמות כנגד המדיניות הזאת ורצון לצאת מן התלות. בשנת 733 לפנה"ס קמה קואליציה חדשה- ממלכת ישראל, מצרים העתיקה, עזה, ארם-דמשק וערבים.
בנוסף לקואליציה, ממלכת ישראל וארם-דמשק יצאו ללחום כנגד ממלכת יהודה בניסיון להחליף את בית דוד ומלכה אחז בבן טבאל. והן כדי להגן על בעלת בריתו- יהודה, שכן אחז הפך עצמו למלך וסאל, והן כדי לדכא את המרד ולהעניש את המדינות המורדות יצא תיגלת פלאסר למסע בארץ-ישראל וערב.
הצבא האשורי
בתקופה זו הצבא האשורי היה מורכב משני יסודות עיקריים: חיל רגלים, שהיה החיל הגדול יותר והחיל הרכוב, שהיה קטן יותר במספרו, אך יוקרתי יותר ובעל חשיבות צבאית רבה. החיל הרכוב התחלק לשני חלקים בלתי שווים: החלק הגדול היה חיל המרכבות וחלק הקטן יותר היה חיל הפרשים. בנוסף ליחידות המלכותיות שהיו עיקר הצבא, כלל הצבא גם בעלי יחידות מקרב בעלות בריתה של אשור. בנוסף, היה לאשור חיל הנדסה מפותח שהיה ביכולתו להפעיל מכונות מצור. מכונת המצור הנפוצה בתקופה זו היה איל ניגוח. הוא היה יעיל לא רק נגד שערי העיר, אלא גם נגד חומותיה. חומות העיר היו עשויות פעמים רבות מלבני בוץ ואיל ניגוח חזק יכול היה לפעור בהן פרצות. יחד עם זאת, פעמים רבות לא הסתערו על העיר הבצורה והטילו עליה מצור כטקטיקה הכרעה עיקרית. לצד איילי ניגוח השתמשו האשורים במגדלי מצור. מספר החיילים קשה לקביעה והמקורות העתיקים לא מוסרים פעמים רבות מספרים כלשהם. במקרים שכן נמסרים מספרים הם גבוהים מאוד ולאו דווקא מהימנים. כך או כך הצבא האשורי היה הגדול והחזק ביותר במזרח התיכון בתקופה זו.
חיל הרגלים הורכב מחיילים מסוגים שונים: נושאי חנית שנלחמו במערך צפוף, קשתים, נושאי מגן ועוד. לחיל רגלים היה תפקיד חשוב במערכה: הוא היווה את בסיס המערך הקרבי, שממנו פעלו המרכבות. חיל הרגלים היה יעיל גם בקרקע שלא התאימה ללוחמת מרכבות כמו שטח הררי או מיוער. חיל הרגלים היה זה שהשתתף במצור.
המרכבות היו מכמה סוגים: מרכבות קלות ומהירות שצוותן כלל שני לוחמים: רכב וקשת ומרטתן הייתה המטרת חצים על מערך האויב ומרכבות כבדות שצוותן כלל עד 4 לוחמים שהיו חמושים גם ברומחים ומטרתם הייתה מיטוט המערך היריב. חיל המרכבות שהיה החיל החשוב ובעל העצמה הרבה ביותר בתקופת הברונזה עד פלישת גויי הים (סביב 1200 לפנה"ס), החל לאבד מבכורתו בתקופת הברזל. הצבא האשורי שהיה מהמתקמדים במזרח התיכון הפעיל לצד חיל המרכבות גם חיל פרשים. הפרשים האשורים שימרו במידה רבה את מבנה הלוחמה על גבי המרכבה: הפרשים פעלו בזוגות בדומה לחיילי המרכבות.
המלך היה לא רק ראש המדינה, אלא גם מפקד הצבא העליון. פעמים רבות המלך יצא בעצמו למערכה בראש צבאו. אם המלך לא היה נוכח, הפיקוד נמסר לבנו או למצביא "תרתן" (Turtan - פירוש המילה ראש הצבא) או לרבשקה (דרגה של שר בכיר). הצבא המלכותי חולק ל"כנפות". כך כנף כללה כ-15,000 לוחמים. כל כנפה חולקה בתורה ל"קיסרי", כל אחת בת 50 עד 200 לוחמים.
תחילת המלחמה
תחילה, יצא תיגלת פלאסר ללחום כנגד חנו (חַנון) העזתי, וככל הנראה עבר דרך ממלכת יהודה, אשר שעבדה עצמה אל אשור, אל עזה. אך לאחר הפסדים צבאיים עזתיים, או שמא מתוך פחד מהצבא האשורי, נמלט חנו אל מצרים. לאחר כן צר תיגלת פלאסר על עזה וכבש אותה, שדד אותה אחרי כן:
לאחר מכן פנה ללחום במצרים, אם כי המערכה איננה מתוארת לנו בשום מקור, אלא רק את תוצאות המערכה- הצבת נציב על מצרים.
אחרי כן, פנה להילחם נגד מלך של ממלכה אשר לא נקוב שמה- "מנחם", ככל הנראה, על פי שמו, הוא אחד מן המלכים של המדינות באזור- עמון, אדום, מואב, או איזושהי מדינה פיניקית, על פי התיאור המקראי, ניתן להסיק שמדובר באדום עקב ציון היותה בברית עם ארם-דמשק ושומרון. במהלך המערכה, נמלט מנחם מן הקרב, על פי תגלת פלאסר: "מרוב אימה". לבסוף נכנע והעלה לתגלת פלאסר מס כדי להפסיק את המלחמה.
ואז פונה תגלת פלסר להילחם בארם-דמשק וצר על דמשק. לבסוף, בשנת 732 לפנה"ס פרץ את חומות העיר והרג את רצין, ואחרי כן הגלה רבים מתושבי ארם-דמשק. ארם-דמשק הוחרבה וכאן למעשה היה תום קיומה.
המערכה על שומרון
כעת תיגלת פלאסר יצא למלחמה כנגד ממלכת שומרון עקב מרידתו של פקח המלך, במהלך הלחימה כבש והגלה רבים מאנשי עיון, אָבֵל בית מעכה, ינוח, קדש, חצור, הגלעד, הגליל. ונחלת שבט נפתלי, על פי המתואר בתנ"ך. הדבר המחזק את הדבר היא כתובת כלח:
לא מתוארים לנו הפרטים של הקרבות במלחמה הזו אלא אך ורק היכן נערכו. במהלך הלחימה של אשור כנגד ממלכת שומרון, הגלה תיגלת פלאסר ישראלים רבים, במיוחד משבט נפתלי, אך לא נתונים בידינו מספרים באשר לכמות האנשים שהגלה. כמו כן במהלך המלחמה קשר תיגלת פלאסר קשר עם הושע בן אלה, אשר רצה למלוך בעצמו ותיגלת פלאסר טעה לחשוב שהושע יהיה פרו-אשורי, בניגוד לפקח אשר התנגד נחרצות לאשור. וכתוב בספר מלכים ב' שהושע "הכה" את פקח, משמע הרג אותו. לא ידוע אם זו הייתה התנקשות או שמרד מרד שלם וצבא פקח הובס. לאחר כך, גם על פי המסופר במקרא, וגם בכתובת כלך, מתוארת ההמלכה של הושע על פקח:
לאחר שהומלך, שילם הושע 10 כיכרות זהב ומספר לא ידוע של ככרות כסף לתיגלת פלאסר, ובכך נגמרה המערכה.
המערכה הערבית
אחרי כן יצא למלחמה כנגד סמסי מלכת הערבים, וצבאותיהם נפגשו במדבר. כיוון שלא מתוארים כלל מרכבות אנו מניחים שהקרב היה קרב רגלים, שכן מוזכרת הריגת לוחמיה של סמסי על ידי אשור:
כמו כן, שדד תיגלת פלאסר את אוצרותיה האישיים של סמסי, שכן היא נמלטה מהמערכה.
הקרב בבאזו
סמסי נמלטה אל עיר שנקראת "בַּזוּ" אחרי הפסדה בקרב במדבר, מקום מחוסר מים ואספקה אך ככל הנראה מקום שניתן היה להגן עליה ועל אנשיה בו. כוחות אשור צרו על העיר, אך לא פרצו אותה. אך לבסוף חייליה רעבו והחליטה סמסי להיכנע, והעלתה מנחה אל תיגלת פלאסר.
אחרי קץ המערכה הערבית, הציב תגלת פלאסר נציב על ערב:
השלכות
ממלכת ישראל חזרה לשיעבודה, ותגלת פלאסר המליך את בעל בריתו הושע בן אלה על פני פקח מלך ישראל, כשפקח עצמו הומת. כמו כן, כבש תיגלת פלאסר מקומות רבים, אשר בעיקרם- את הגליל, ונחלת שבט נפתלי. הדבר אף מתואר במקרא:
ממלכת ארם-דמשק חדלה מלהתקיים ורבים הארמים שהוגלו אשורה, עזה הובסה ונשדדה, ועל מצרים הושם נציב.
הממלכה של מנחם, שככל הנראה והיא אדום, הובסה ושועבדה מחדש. והממלכה הערבית תחת המלכה סמסי נכבשה על ידי אשור, והושם נציב עליה.
כמו כן, עקב כך שהיה בסכנה, אחז שיעבד את עצמו לאשור כדי לזכות בהגנתה.
המלחמה עצמה היא, לפחות על פי המתואר בשני המקורות העיקריים שלנו, ניצחון אשורי אדיר על הקואליציה, בניגוד לתוצאה המשתנה של המלחמה העתידה לבוא- מסע סנחריב בארץ ישראל.
מקורות עתיקים
עיקר המקורות הם שני מקורות- המקרא והכתבים האשוריים.
בית הכנסת עץ החיים (איסטנבול)
בית הכנסת עץ החיים (באנגלית: Etz Ahayim Synagogue), הידוע גם בשם בית הכנסת אורטקוי, הוא בית כנסת הממוקם ברובע אורטאקוי, איסטנבול, טורקיה, על חוף הגדה האירופית של מיצר הבוספורוס ובצמוד לגשר הבוספורוס. בית הכנסת נהרס כליל בשריפה בשנת 1941 ורק ארון קודש העשוי שיש נותר שלם. בית הכנסת נבנה לאחר מכן מחדש.
מיקום ותאור
בית כנסת עץ החיים, הממוקם ברובע אורטאקי, בכתובת Muallim Naci Caddesi מספר 38, איסטנבול נמצא על כביש החוף לאורך הגדה האירופית של מיצר הבוספורוס, נבנה בשנת 1660. לאחר השריפות הגדולות באיסטנבול ב-1660 וב-1718, משפחות רבות היגרו והתיישבו ברובע אורטאקי. מצוואות יהודיות מאותן שנים נתן ללמוד שבית הכנסת שנבנה מעץ נשרף בשנים 1703 ו-1813 וניזוק קשות. מהשרפה, שרד ארון הקודש העשוי משיש שרד את השריפה ונשאר במקומו. בית המדרש ששכן בסמוך לבית הכנסת לא נפגע על כן הוא הוסב למקום התפילה לאחר השריפה, נכון ל-2022 הוא בית הכנסת.
שנה טובה... בניתי בית בשמך הגדול והנצחי. השם עץ החיים הוא קדוש קדוש. הוא נבנה על ידי הרב הראשי אברהם קמונדו, אשר הקשיבו לו, פמליית השליט כיבדה אותו, ואשר שיתף עמם פעולה והשיג דברים גדולים מבחינה גשמית ורוחנית. יהי רצון שה' ישמור ויגמול לו ולצאצאיו ויצליח בכל מעשיו...
בגן בית הכנסת עץ החיים פעלו שלושה בתי מדרש קטנים שגם בהם התקיימה תפילה יומיומית. מבנה בית הכנסת שנבנה בשנת 1941 הוא מיזוג של שניים מבתי המדרש, מדרש חברים ומדרש תילים השייכים לגילדת הנפחים Tulumbacılar.
לוח שיש המוקדש לרבי נפתלי בן יצחק הכהן כץ מוצב בפתח מדרש נפתלי, שנמצא בגן בית הכנסת. רבי נפתלי בן אייזיק כץ, היה מהמקובלים האירופים הידועים מהמאה ה-18, עצר באורטאקוי בדרכו מרוסיה לירושלים והקים את בית הספר הדתי אורטאקוי (מדרש נפתלי). הוא נכנע למחלה קשה ונפטר. מאמינים מכל העולם עולים לקברו הנמצא בבית הקברות היהודי באורטאקוי.
בשנת 1915 הוסיף המאסטר אליהו בן יצחק קמחי שער כניסה מונומנטלי עם קשת גמלונית הנתמכת בשני עמודים. בשנות השבעים של המאה העשרים תרמה הפטרונית ויקטוריה הרוש, ארון קודש חדש משיש לזכר קרוביה המנוחים.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, בני הקהילה היהודית של איסטנבול העדיפו להתיישב סביב בית הכנסת, בשכונות אורטאקוי, אולוס, אטילר ואקטלר, מבנה בית הכנסת שהיה קטן מאוד וישן לא הספיק לקהילה המתרחבת ולכן הוא שופץ ונפתח להתפילה, בתפילת מנחה ביום ראשון, 20 במרץ 1994. במהלך השיפוץ נערכו התפילות בבתי חברי הקהילה.
בית הכנסת עץ החיים נרשם כאתר מוגן רשמית (אנדרטה להגנה) על פי החלטת ועדת האנדרטאות של טורקיה מ-11 בנובמבר 1960 שמספרה 1443 והוא מאובטח על ידי המשטרה הטורקית. נכון ל-2022 בית הכנסת עץ החיים משמש את העדה האשכנזית והספרדית כאחד.
וירג'יניה
וירג'יניה, או בשמה המלא, הקהילייה של וירג'יניה (באנגלית: The Commonwealth of Virginia ), היא מדינה השוכנת בחוף המזרחי שבארצות הברית.
וירג'יניה, הנקראת על שמה של המלכה אליזבת הראשונה, אשר כונתה "המלכה הבתולה" - "The Virgin Queen", הייתה אחת מ-13 המושבות אשר מרדו בבריטניה ב-1776. כאחת מהמדינות הראשונות בארצות הברית, וירג'יניה סיפקה לארצות הברית רבים ממנהיגיה החשובים הראשונים כגון ג'ורג' וושינגטון ותומאס ג'פרסון, בנוסף לשישה נשיאי ארצות הברית נוספים שנולדו במדינה. בווירג'יניה גם אתרים רבים הקשורים בהיסטוריה של ארצות הברית. בנוסף, באופן היסטורי, וירג'יניה השתייכה לדרום, קרי העבדות הייתה מותרת בה.
צפונה של המדינה מורכב למעשה מפרוורים של העיר וושינגטון וממוקמים בו שלוחות של משרדי ממשלה רבים (כגון הפנטגון ומטה ה-CIA) ועסקים העובדים מול הממשל בנוסף לאזור תעשיית הייטק גדול. בדרום מזרח המדינה נמצא מספר רב של בסיסים גדולים של צבא ארצות הברית.
היסטוריה
על פי ההערכה, האנשים הראשונים הגיעו לאזור ווירג'יניה כ-12,000 שנים לפני זמננו. לפני כ-5,000 שנים הוקמו התיישבויות קבועות רבות באזור. המתיישבים האנגלים הראשונים בצפון אמריקה נחתו בשטחה ובה הקימו את ג'יימסטאון, ההתיישבות האנגלית הקבועה הראשונה בעולם החדש (בשנת 1607). העיר נוסדה על ידי קפטן ג'ון סמית' ו-107 מתיישבים שהגיעו איתו, ונקראה על שם המלך ג'יימס הראשון. התגלית שאדמתה ואקלימה נוחים במיוחד לגידול טבק הבטיחה את ביסוסה הכלכלי של ההתיישבות בשנותיה הראשונות לאחר ניסיונות כושלים קודמים של ממלכת אנגליה להקים התיישבויות ביבשת. בעת היותה של וירג'יניה קולוניה בריטית, התיישבו בה שבטים אינדיאנים רבים.
ג'יימסטאון הייתה בירת קולוניית וירג'יניה משנת 1616 ועד 1699, אז הוכרזה ויליאמסבורג כבירת המדינה. ויליאמסבורג נקראה על שם המלך ויליאם השלישי. עם פרוץ המהפכה האמריקאית הועברה הבירה לריצ'מונד, בדחיפתו של תומאס ג'פרסון, נוכח החשש כי מיקומה של ויליאמסבורג בסמוך לחוף תהפוך אותה פגיעה למתקפות מצד הבריטים.
עקב קרבתה לצפון וחשיבותה (בירת הקונפדרציה ריצ'מונד שכנה בה), התרחשו יותר קרבות בווירג'יניה בזמן מלחמת האזרחים מאשר בכל מדינה אחרת. אולם קרבתה לצפון גם הובילה לשיקום מהיר יחסית של המדינה לאחר המלחמה. בשנת 1870 התקבלה בחזרה וירג'יניה לאיחוד כמדינה של ארצות הברית.
כיום וירג'יניה היא אחת המדינות המבוססות והמשגשגות כלכלית בארצות הברית והעשירה שבמדינות הדרום (לפי רמת התוצר לנפש). מערכת החינוך במדינה נחשבת לאחת מהטובות בארצות הברית ואחוז האבטלה בה הוא בין הנמוכים שבמדינות ארצות הברית. לגידול הטבק ועיבודו ולשלל גידולים חקלאיים אחרים עדיין ערך כלכלי חשוב בכלכלת המדינה. עם זאת, בעשורים הראשונים של המאה ה-21 התמקדה המדינה בפיתוח תעשיות עתירות ידע וכיום שבבי מחשב הם, לפי שווי כולל, פריט היצוא מספר אחד של המדינה. למדינה ישנו גם קשר כלכלי חזק עם הממשל הפדרלי של ארצות הברית תודות לסמיכותה של וושינגטון הבירה לצפון וירג'יניה, ומספר רב של בסיסי צבא ומתקנים פדרליים אחרים הממוקמים בדרום מזרח המדינה.
מאז הקמתה בשנת 1608 כקולוניה בריטית, הוצאו להורג בווירג'ינה 1,390 איש, יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית. משנת 1976 הוצאו להורג במדינה 113 איש, שיעור ההוצאות להורג השני בארצות הברית אחרי טקסס. ב-24 במרץ 2021 בוטל עונש המוות בווירג'ניה, כאשר המושל ראלף נורתם חתם על החוק לביטול העונש, בטקס שהתקיים בכלא גרינסוויל, שם נמצא אגף הנידונים למוות של המדינה.
ממשל ופוליטיקה
וירג'יניה היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת וירג'יניה, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של וירג'יניה וסנאט וירג'יניה, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של וירג'יניה. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא ריצ'מונד.
הרשות המבצעת בווירג'יניה מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן. המושל הנוכחי של וירג'יניה הוא ראלף נורתם, חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן מאז ינואר 2018.
בבית המחוקקים 40 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-100 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. בבית המשפט העליון של וירג'יניה שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
המדינה מחולקת מנהלית ל-95 מחוזות, יחד עם 38 ערים עצמאיות המקבלות מעמד שווה של מחוז מבחינה מנהלית. הגדול שבמחוזות וירג'יניה הוא מחוז פיצילבניה (2,533 קמ"ר), והקטן שבהם הוא מחוז ארלינגטון (67 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא פיירפקס (1,118,602 תושבים נכון ל-2010). בירת וירג'יניה ריצ'מונד היא במעמד של עיר עצמאית.
מערכת פוליטית
וירג'יניה נחשבת לאורך השנים למדינה מתנדנדת. לאורך המאה העשרים, וירג'יניה עברה מלהיות מדינה דרומית, כפרית בעיקרה ושמרנית למדינה עירונית יותר, פלורליסטית ובעלת סביבה פוליטית מתונה. היסטוריית העבדות במדינה החלישה את האוכלוסייה האפרו-אמריקאית שבה, עד לאחר שנחקקו חוקי זכויות האזרח בשנות השישים אשר הפסיקו את האפליה וההפרדה הגזעית ששררו במדינה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 אסרה המדינה על נישואים בין שחורים ללבנים. בני הזוג לאווינג, שנאלצו לעזוב את וירג'יניה, עתרו נגד חוקתיות החוק ובית המשפט העליון של ארצות הברית פסל אותו בשל היותו גזעני ב-1967, בתיק הידוע "Loving v. Virginia".
לאחר מעבר זה, משנת 1968 ועד 2004, הצביעה המדינה עבור מועמדים רפובליקנים לנשיאות. בבחירות לנשיאות ב-2008, זכה ברק אובמה בווירג'יניה כשגרף 52.63% ממניין הקולות, והיה לדמוקרט הראשון הזוכה במדינה זו מאז זכה בה לינדון ג'ונסון ב-1964. גם במערכות הבחירות של 2012, 2016 ו-2020 זכה בה המועמד הדמוקרטי. מאז נחשבת וירג'יניה למדינה "מתנדנדת".
הסנאטורים המייצגים את וירג'יניה הם הדמוקרטים מארק וורנר וטים קיין, אשר שניהם כיהנו גם כמושלי המדינה לפני כן. עם זאת, רוב המשלחת של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית מיוצג על ידי המפלגה הרפובליקנית. וירג'יניה גם ידועה בשל החוקים שנחקקו בה. כך למשל, תושבי המדינה יכולים לפי חוק לתבוע את סוחרי הסמים שלהם ולקבל פיצויים על הוצאות הגמילה והשיקום, כמו גם על עוגמת הנפש.
כלכלה
מקור הכנסה משמעותי נוסף הוא גידול חקלאי של טבק, אגוזים, עגבניות וסויה. בעשורים האחרונים מתמקדת כלכלת המדינה בפיתוח היי-טק ופיתוח שבבי מחשב.
דמוגרפיה
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה בווירג'יניה היא הגרמנים, המהווים 12.2% מכלל התושבים. הקבוצה השנייה היא אנגלים, עם 11.2% ממניין האוכלוסייה, ולאחריהם אמריקאים (11.0%), אירים (10%) ואפריקאים סהרים (1.7%). אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
הערים הגדולות
כשליש מאוכלוסיית המדינה מתגורר בצפון וירג'יניה, בצמוד לוושינגטון די. סי. – אזור הבירה של ארצות הברית. שני בגודלו מבחינת אוכלוסייה (כ-1.7 מיליון תושבים) הוא אזור "האמפטון רודס" בדרום מזרח המדינה, בו ממוקמות ערים כגון נורפוק ווירג'יניה ביץ'. שלישי בגודלו הוא אזור בירת המדינה, ריצ'מונד (כ-1.2 מיליון תושבים). שאר האוכלוסייה ממוקמת בערים מבודדות קטנות יותר ובאזורים כפריים הפרושים בשטח המדינה.
שלו גנוסר
שלו גנוסר (1902–1984 או 1985) היה מרצה וחוקר בתחומי דיני הקניין, יסודות המשפט, סדר הדין האזרחי, דיני הראיות, סדר הדין הפלילי, פשיטת רגל ואתיקה מקצועית. שימש דיקן הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ושופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה
בשנת 1951 הצטרף גנוסר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והיה הדיקן שלה בשנים 1958-1954 ו-1967-1963. במשך שנים ארוכות היה חבר בוועדת סדר הדין האזרחי (בראשות שופט או שופטת של בית המשפט העליון). בשנת 1963 שימש "נשיא בית המשפט" במסגרת "'משפט ציבורי' כנגד הקהילה היהודית מאלג'יריה, שלא עלתה בהמוניה לארץ עם עצמאות אלג'יריה".
גנוסר פרש לגמלאות בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, ולכבודו הוקדשה חוברת של כתב העת "משפטים". במהלך השנים פרסם שורה ארוכה של מאמרים אקדמיים, וכן שני ספרים בצרפתית שזכו לחשיפה אקדמית משמעותית בצרפת ובבלגיה. בין תלמידיו בפקולטה למשפטים: שופט בית המשפט העליון בדימוס יצחק אנגלרד, פרופ' אליהו הרנון מהאוניברסיטה העברית וראש לשכת עורכי הדין בישראל לשעבר עו"ד יעקב רובין.
דלקת צוואר הרחם
דלקת צוואר הרחם (באנגלית: Cervicitis) היא מחלה דלקתית של צוואר הרחם. לדלקת צוואר הרחם אצל נשים ישנן תכונות רבות המשותפות עם דלקת השופכה אצל גברים ומקרים רבים נגרמים על ידי מחלות המועברות במגע מיני, ובמקרים קיצוניים הדלקת יכולה לגרום למוות. גורמים שאינם זיהומיים לדלקת צוואר הרחם כוללים התקן תוך-רחמי, דיאפרגמות למניעת הריון, תגובות אלרגיות לקוטלי זרע או לטקס של קונדומים. לעיתים קרובות ניתן לבלבל דלקת צוואר הרחם עם עווית נרתיק, שהוא מצב רפואי הרבה יותר פשוט, אשר ניתן לתיקון באופן קל יחסית בעזרת תרגילים פשוטים.
גורמים
דלקת צוואר הרחם יכולה להיגרם על ידי מספר של פתוגנים, אשר הנפוצים ביותר הם Chlamydia trachomatis ו-Neisseria gonorrhoeae, כאשר C. trachomatis מהווה כ-40% מהמקרים. כמחצית מהנשים בהריון הן אסימפטומטיות לזיהם זיבה צוואר הרחם. הטפיל Trichomonas vaginalis ונגיפי Herpes simplex 1/2 נחשבים לגורמים פחות נפוצים לדלקת צוואר הרחם. ישנו קשר עקבי בין Mycoplasma genitalium ותסמונות זיהום במערכת הרבייה הנשית. ספציפית, זיהום ב-M. genitalium נמצא קשור באופן משמעותי לסיכון מוגבר לדלקת צוואר הרחם.
דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית (MPC)
דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית (Mucopurulent cervicitis - MPC) מאופיינת על ידי מוגלה או הפרשה רירית (mucopurulent endocervical), אשר נראית בבדיקת צוואר הרחם או בלקיחת דגימה מצוואר הרחם. כמה מומחים מאבחנים MPC גם על בסיס גרימת דימום בקלות בצוואר הרחם. על אף שישנם מומחים הרואים במספר גדל של תאי דם לבנים פולימורפיים בצוואר הרחם הנמצא בדגימת גראם דרך יעילה לאבחון MPC, הקריטריון הזה לא הפך לסטנדרטי, יש לו ערך מנבא-חיובי קטן יחסית והוא אינו זמין במקומות מסוימים. על אף שלרוב ל- MPC אין תסמינים, ישנן נשים שחוות הפרשות חריגות מהנרתיק או דימום מהנרתיק (למשל, לאחר קיום יחסי מין). MPC יכול להיגרם על ידי כלמידיה או זיבה; עם זאת, ברוב המקרים לא ניתן לבודד אף אחד מהאורגניזמים הללו. MPC יכול להימשך למרות תהליכים חוזרים ונשנים של טיפול מיקרוביאלי. זאת מכיוון שנסיגה או או הידבקות מחודשת בכלמידיה או זיבה בדרך כלל אינה מתרחשת אצל אנשים עם מקרים מתמשכים של MPC; בדרך כלל במקרים כאלה, ישנם גורמים אחרים שאינם מיקרוביים אשר יהיו מעורבים (למשל, דלקות באזור הרחם). נשים הלוקות ב- MPC צריכות להיבדק לכלמידיה וזיבה בעזרת הבדיקות המדויקות ביותר. עם זאת, MPC אינו מנבא רגיש מספיק לדלקות עם האורגניזמים האלה; לרוב הנשים הלוקות בכלמידיה וזיבה, לא תהיה דווקא דלקת צוואר רחם עם הפרשה מוגלתית-רירית.
אבחנה
במקרה שהתסמינים של הדלקת מופיעים, צריך לעבור בדיקה על ידי רופא. במקרים רבים, מתגלה הדלקת במהלך בדיקה שגרתית, כך שבמקרים כאלו התסמינים אינם מופיעים. ניתן לאבחן את דלקת הצוואר בכמה דרכים: דרך ראשונה היא בדיקת האגן - בדיקה זו תתבצע באמצעות הפעלת לחץ על הבטן על ידי הרופא כך שהוא מחדיר אצבע נתונה בכפפה לתוך הנרתיק בו זמנית. בכך יוכל לזהות חריגויות של אברי אגן, הכוללות את צוואר הרחם. בדיקת פאפ - בבדיקה זו הרופא ייקח באמצעות מברשת או ספוגית, דוגמית של תאים מהנרתיק וצוואר הרחם. התאים שגורדו נאספים לתוך כלי מיוחד ונשלחים למעבדה, על מנת לבדוק חריגות.
טיפול
לא קיים טיפול קונבנציונלי לדלקת צוואר הרחם. זה תלוי מצב כך שהרופא יבחר את הטיפול הטוב ביותר באופן אישי, ובהתבסס על מספר גורמים הכוללים את הבריאות הכללית, ההיסטוריה הרפואית, חומרת התסמינים ומידת הדלקת. כאשר נקבע הגורם לדלקת, ניתן לטפל בו. הטיפול הנפוץ ביותר הוא מתן אנטיביוטיקה על מנת לחסל את כל הזיהומים. במקרה של אי קבלת טיפול, המצב עלול להחמיר, להימשך שנים, והחמרת התסמינים ולגרום לכאבים בעת קיום יחסי מין. לעיתים לא שכיחות יש צורך בטיפולים כימיים מקומיים לסילוק הרקמות הדלקתיות כמו חומצה טריכלורואצטית, פודופילין, חנקת הכסף, משחת פלואורו אורציל, או טיפולים פיזיקליים: צריבה בלייזר, הקפאה וצריבה חשמלית.
דרכי מניעה
קיימות שיטות למניעה ולהפחתת סיכון לדלקת צוואר הרחם:
משפחת גולדברגר
משפחת גולדברגר היא משפחה יהודית-הונגרית (בהונגרית: Goldberger család). האב הקדמון של המשפחה נקרא בשמו הפרטי פרץ, והיה צורף שעל פי המסורת המשפחתית היגר להונגריה מפדובה או מוונציה, לפי סברה אחרת הגיע להונגריה ממוראביה והתיישב באובודה.
פרנץ גולדברגר
פרנץ גולדברג, בנו של פרץ, ששינה את שמו מגולדברג לגולדברגר בראשית המאה ה-19 - נולד כבר באובודה בשנת 1755. הוא סחר בטקסטיל מגיל צעיר, ובשנת 1785, בשיתוף עם אמן הצביעה הכחולה המאסטר הצ'כי סטיברל, הקים מפעל לצביעה כחולה (צביעה כחולה היא טכנולוגיית צביעה ששימשה על טקסטיל. שמה נובע מהתבנית הכחולה בצורתה המקורית. היא הייתה בדרך כלל צביעה בלבן על רקע כחול) ברחוב לאיוש (כיום הוא מוזיאון הטקסטיל בבודפשט). שם המפעל היה מפעל טקסטיל גולדברגר. המוצרים שלהם הפכו במהרה פופולריים מאוד. פרנץ החזיק מחסן וחנות בפשט. הוא פתח סיטונאות בשנת 1800, שם מכר בעיקר מוצרים משלו. בהמשך קנה את שני הבתים הסמוכים לבית הסדנה ולבית המלאכה והרחיב את המפעל באזור שמאחוריהם.
שמואל גולדברגר
שמואל גולדברגר (1784–1848), בנו של פרנץ גולדברגר, המשיך את העסק אחריו. הוא עסק בייצור באופן מעשי מאז שנת 1810 ואילו אביו פרנץ דאג למכירת המוצרים. בשנת 1845 רכש מכונת פֶּרוֹטִין, מכונת דפוס לטקסטיל המודרנית ביותר באותה תקופה. הגולדברגרים תמכו במהפכת 49–1848 ובמלחמת העצמאות, והשתתפו באספקת מדים לצבא ההונגרי, לכן אחרי דיכוי מלחמת העצמאות נדרשו לשלם סכום גדול של כופר מלחמה לאוסטריה המנצחת וגם לספק להם חלק ניכר מתוצרתם.
עם מותו של שמואל גולדברגר, אשתו, ארז'בט אדלר לקחה את ניהול המפעל לידיה, שעמד שוב על הרגליים במהירה, ובשנת 1854 קיבל רישיון מחדש לעסקים סיטונאיים. האלמנה פרשה בשנת 1861 (נפטרה בשנת 1869) והעבירה את הפירמה לבניה. בשנת 1857 ביקר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה בפשט-בודה וגם במפעל כאות "שסלח" על התנהלות משפחת גולדברגר במלחמת העצמאות. המשפחה קיבלה את תואר האצולה בשנת 1867, אז יכלו לאמץ את תוספת השם "בוודאי" (Buday) כלומר מהעיר בודה.
קארוי גולדברגר
משנת 1870 ניהל קארוי גולדברגר את החברה. בשנת 1876 בנו הגדול, ברטולד גולדברגר, לקח לידיו את הנהגת החברה עד מותו בשנת 1913. בתקופה זו הוכנסו מכונות הרוֹלֶר להדפסה על בדים במקום מכונות הפרוטין המיושנות ואלה השיגו הצלחה משמעותית בשוק ומכירות מוצרי החברה נסקו בבית ומחוץ. בשנת 1905 הוקמה חברה בע"מ בשם גולדברגר שמואל בע"מ (שהייתה קודם חברה מוגבלת ציבורית).
לאו גולדברגר
לאו גולדברגר, בנו של ברטולד גולדברגר, היה דמות בולטת בתעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד מרכזי במודרניזציה של תעשיית הטקסטיל ההונגרית בעשורים הראשונים של המאה העשרים. הוא היה נשיא ומנכ"ל מפעל גולדברגר שנוסד בשנת 1785, ואחר כך מנהל האיגוד הלאומי של התעשיינים בהונגריה (GYOSZ). יו"ר ונשיא האיגוד הלאומי של יצרני הטקסטיל ההונגריים, חבר מועצת המנהלים של המכון ההונגרי לסחר חוץ, יועץ בכיר בבנק הלאומי של הונגריה, וחבר הבית העליון של הונגריה משנת 1935. הוא נלכד על ידי הגסטאפו בשנת 1944 וגורש למחנה ריכוז. הוא נפטר שם במחנה הריכוז מאוטהאוזן כמה ימים לאחר שחרור מחנה.
אליקסיר (קומיקס)
אליקסיר (באנגלית: Elixir, בתרגום לעברית: סם החיים) היה דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט אשר הופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants Vol.2 #5 מנובמבר 2003, והיא נוצרה על ידי צמד הכותבים נונזיו דה פיליפיס וכריסטינה וייר, והמאייר קרון גראנט.
אליקסיר הוא האלטר אגו של ג'ושוע "ג'וש" פולי, מוטאנט המסוגל לשלוט ברמה הביולוגית של כל חומר אורגני בו הוא נוגע. פולי היה חבר חדש בקבוצת "הבוזזים" האנטי-מוטאנטית של דונלד פירס ממועדון הלפייר. כאשר הבוזזים תקפו את קבוצת המוטאנטים החדשים חבר של פולי לבוזזים נפצע. כאשר פולי הושיט יד לעזור לו הוא ריפא את פצעיו עם כוחו המוטנטי שעד אז הוא לא ידע עליו. הוא מיד תקף ועילף חבר זה על מנת שלא יספר לחבריו שהוא מוטנט. אך בהמשך המתקפה לאחר שפירס דקר את לורי קולינס הוא החליט לעזור לה וריפא אותה.
פולי תחילה לא רצה ללכת לבית ספר שבאחוזת אקסבייר, למרות שהבין שהוא מוטאנט. אך הוא נאלץ ללכת בכל זאת לאחר שחבריו תקפו אותו והוריו דחו אותו. מדריכת המוטאנטים החדשים בבית הספר, דניאל מונסטאר, פעלה למען שילובו בקרב תלמידים נוספים ואף אימצה אותו כאשר הוריו ביקשו לנתק כל קשר חוקי בינם לבינו. פולי נכנס כשותפו לחדר של דייוויד אליין אך בהתחלה התחבר דווקא עם ג'וליאן קלר, עד שהאחרון גילה על עברו בקבוצת הבוזזים. תקופה מסוימת לאחר שכוחותיה של ריין סינקלר בוטלו, ג'וש נמשך אליה לאחר שזו מגיעה לבית הספר, למרות שהיא מבוגרת ממנו בכמה שנים. כאשר הם מתנשקים הוא מפעיל מחדש את הכוח המוטנטי שלה להפוך לאיש זאב. אך מאחר שהיא לא מוכנה לשינוי היא מאבדת שליטה עצמית ופוצעת את ג'וש אנושות. פולי ניצל אך ורק כאשר חבריו מצליחים להעיר אותו מתרדמת למספיק זמן כדי שהוא יוכל לרפא את עצמו. תוצאת לוואי של הריפוי העצמי שלו היא שהעור והשיער שלו משתנים לצבע זהב. במהלך תקרית זו האנק מק'קוי מסביר שכוחו של פולי הוא למעשה הרבה יותר חזק מריפוי בלבד, כפי שהוא התבטא עד כה, אלא כולל כל סוג של מניפולציה ביולוגית עד הרמה הגנטית.
זמן מסוים לאחר מכן הליון מצליח להוציא אותו מהמצב הקטטוני על מנת שיציל את חייה של X-23, חברה נוספת בקבוצה. לאחר שהוא יוצא מהמצב הקטטוני גופו של ג'וש חוזר לצבע זהב. הוא עדיין נעשה שחור יותר כאשר הוא משתמש בכוחותיו על מנת להרוג. ג'וש מחליט למצוא דרך לשפר את היכולת שלו להשתמש בכוחותיו מבלי להשתמש בו שוב על מנת להרוג. לשם כך הוא מגייס את קוקיות סטפורד להעביר את כל הידע בתחום הביולוגיה שנמצא במוחו של האנק מק'קוי אל תוך מוחו. הידע הביולוגי מאפשר לג'וש להשתמש בכוחותיו ביעילות גבוהה בהרבה. בשלב מסוים לאחר שלבו של דייוויד נעקר מהחזה שלו ג'וש מצליח להצמיח לו לב חדש לפני שהוא מת. בהמשך ג'וש מצטרף לקבוצת אקס פורס. במהלך אירועי מלחמת המשיח ג'וש מועבר לעתיד יחד עם הקבוצה.
קווין פורד (ויד'ר), חבר לשעבר בקבוצת המוטאנטים החדשים אשר עזב את הקבוצה לאחר אירועי השמדה, מאשים את ג'וש במותה של לורי. הוא נלחם בו וג'וש נאלץ להרוג אותו. ג'וש נצבע בשחור, ועוזב את האקס פורס.
בתקופה שאחרי מותו של וולברין, ג'וש נלכד לצד מיסטיק, דאקן, סייברטות', X-23 וליידי דת'סטרייק. בקרב שהתחולל נגד שארפ מנשק אקס בין היתר, ג'וש ניסה להשתמש בכוחותיו נגדם ללא הצלה, מה שגרם לו להתעלף. כאשר שאר השבויים ברחו, ג'וש נותר מאחור ונחשב למת. מאוחר יותר, הוא נראה בחיים כחלק מקבוצת האוטופיאנים. כמה חודשים לאחר מכן, ג'וש התקבל לעבודה בכנסייה כדי לגלות מי הוא. כאשר קבוצת "הרוכבים האפלים" החלה במסע צלב נגד הילרים מוטאנטים, האקס-מן של מגנטו איתרו אותו כדי שיברח עמם כשלפתע הם הותקפו בידי הרוכבים האפלים. כאשר החיה את חבריו שנהרגו בקרב, ראשו נערף והוא נהרג. בשל כוחותיו, ג'וש נוצר מחדש בקברו, ויצא לבקש מקלט בג'נושה.
קארוק
קארוק (באנגלית: Karuk או Karok) היא קבוצה אתנית של ילידים בארצות הברית, כששבט קארוק הוא אחד השבטים הגדולים בקליפורניה. בני קארוק הם חברים רשומים גם בשני אחרים, "הקהילה האינדיאנית צ'ר-אי הייטס של טרינידד רנצ'ריה" (Cher-Ae Heights Indian Community of the Trinidad Rancheria) ו"הקהילה האינדיאנית של עמק קוורץ" (Quartz Valley Indian Community).
שם ושפה
שם השבט, המאוית באנגלית גם כ-"Karuk" וגם כ-"Karok", פירושו "אנשים במעלה הנהר", או אנשים "במעלה הזרם". בשפת הם מכונים "צ'ום-נה" (Chum-ne).
בני הקארוק מדברים בשפת קארוק, שפה מבודדת. לשבט יש תוכנית פעילה להחייאת שפה.
אוכלוסייה
ההערכות לגבי גודל האוכלוסייה של רוב קבוצות הילידים לפני הגעת האירופאים לקליפורניה השתנו במידה ניכרת. אלפרד קרובר העריך שב-1770 מנתה אוכלוסיית הקארוק כ-1,500 נפשות. הפיזיולוג האמריקאי העריך בתחילה את גודל האוכלוסייה ל-2,000 נפשות, מאוחר יותר הוא הגדיל נתון זה ל-2,700. בשנת 1910 דיווח קרובר שגודל האוכלוסייה ששרדה של הקארוק הוא כ-800 נפשות.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, הזדהו 6,115 תושבים כבני קארוק, מתוכם ל-3,431 היו שני ההורים בני קארוק.
תרבות
במשך תקופה ארוכה מאוד, הקארוק התגוררו בכפרים לאורך הנהר קלאמת, שם הם ממשיכים כיום מסורות תרבותיות כמו ציד, ליקוט מזון, דיג, יצירת סלים וריקודים טקסיים. בני הקארוק היו השבט היחיד בקליפורניה שגידל צמחי טבק. ריקוד המברשת (Brush Dance), ריקוד הג'אמפ (Jump Dance) וטקסי הפיקיאוויש (Pikyavish) נמשכים מספר ימים ומתרגלים אותם כדי לרפא ו"לתקן את העולם", להתפלל לשפע בלוטים, צבאים ואלתית, ולהשיב רצון טוב חברתי כמו גם מזל טוב לפרט.
בקיצים של 1871 ו-1872, ביקר אתנוגרף חובב בשם סטיבן פאוורס (Stephen Powers) קבוצות של אינדיאנים בצפון קליפורניה. תצפיותיו שפורסמו מספקות תובנה על חייהם של הניצולים הילידים של הבהלה לזהב בקליפורניה. על פי פאוורס, הקארוק היו אחת משלוש קבוצות שחיו על הנהר קלאמת (האחרות הן היורוק והמודק). הוא גם ציין כי אין כל זיכרון על הגירה עתיקה לאזור. במקום זאת, היו אגדות על הבריאה והמבול, אשר על פי האגדות התרחשו על הקלאמת.
כמה מהתצפיות אחרות של פאוארס היו:
הקארוק פיתחו שימוש מתוחכם בצמחים ובעלי חיים לקיומם. מנהגים אלו כללו לא רק קציר מזון מהטבע, אלא גם שימוש בחומרים צמחיים ובעלי חיים ככלי עבודה, ביגוד ותרופות. הקארוק טיפח סוג של טבק, והשתמשו בעלים השסועים של השרך Dryopteris arguta כחומר אנטי-מיקרוביאלי בתהליך הכנת צלופחים למזון.
סאנפייר
סאנפייר (באנגלית: Sunfire) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת X-Men #64 מינואר 1970, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר דון הק.
Emotion (אלבום של קארלי ריי ג'פסן)
Emotion (מעוצב כ-E•MO•TION) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. האלבום יצא לאור תחילה ביפן ב-24 ביוני 2015, וכחודשיים לאחר מכן, ב-21 באוגוסט, בארצות הברית דרך חברות התקליטים 604, Schoolboy ואינטרסקופ רקורדס. ביפן מכר האלבום 12,189 עותקים בשבוע הראשון להוצאתו והגיע למקום השמיני במצעד האלבומים היפני.
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2015, וסיכום האלבומים של העשור השני. כתב העת בילבורד דירג את האלבום במקום ה-50 ברשימתם "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני". מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "200 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" במקום ה-47. בשנת 2019, מגזין הרולינג סטון ערך את רשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" ודירג את האלבום במקום ה-50.
רקע
ג'פסן הודיעה לראשונה שהיא עובדת על האלבום בדצמבר 2013. האלבום תוכנן לצאת לאור בתחילת שנת 2014, אך לבסוף הוצאתו נדחתה. לדברי ג'פסן, היא לא רצתה למהר להוציא את האלבום, ובמהלך הכנתו היא כתבה 250 שירים.
האלבום הופק על ידי מאטמן & רובין, שלבאק, כריסטופר ג'יי באראן, בן רומנס, פיטר סוונסון, ג'ף הלטראקס, אריאל ראצ'שייד, דב היינס, Stint, זאכרי גריי, רוסתם בטמנגליג', דניאל ניגרו, גרג קורסטין, The High Street, קרל פאלק, רמי יעקוב, גרג ולס, LULOU, ווטר ג'נסן וקייל שירר.
סינגלים
השירים "All That" ו-"E•MO•TION" יצאו לאור כסינגלים שיווקיים.
יהושע בר-דיין
יהושע בר-דיין (1 בינואר 1933 - 10 במאי 2020) היה סופר, יליד עפולה, כתב את הספר "יומנו של חייל", שזכה לפרסום רב ותהודה בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים.
קורות חיים
בר דיין נולד בעפולה והתחנך בבתי ספר בכפר סבא, בדגניה א' ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל. הוא התמחה בגידול הדרים, פרחים ודבורים.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל בשנים 1951–1954, ובשנים 1952–1966 עלה עם גרעין הנח"ל להתיישבות בקיבוץ ארז בצפון הנגב.
עסק כ-25 שנים בגידול ושיווק פרי הדר בישראל ומחוצה לה מטעם המועצה לשיווק פרי הדר.
יומנו של חייל
במהלך מלחמת ששת הימים שירת בר דיין כנהג בחטיבה 7, החטיבה הסדירה היחידה בצה"ל באותם ימים, המורכבת כולה מחיילי חובה. ב-17 במאי 1967, בתקופת הכוננות, שירת כחייל מילואים בגדוד 79 של חטיבה 7 בפיקודו של אל"ם שמואל גורודיש. באותם ימים היה בן 34, מן החיילים המבוגרים בחטיבה 7.
במהלך תקופת ההמתנה היה בר-דיין נהג ברכב בעל הנעה קדמית, שגויס במתכונת גיוס רכב אזרחי לעת חירום. הוא צויד במכשיר קשר ובחוליית חיילי חימוש שתפקידם לטפל בטנקים בעת קרב. ברכב שבו נהג, מצא יומן שנתי קטן. מאחר שהיה אב לילד בן שנתיים, חש שעליו לתעד את הקורות למען הדורות הבאים. במהלך כל ימי ההמתנה והמלחמה תיאר ותיעד ביומן שמצא את קורות המלחמה מנקודת המבט של חייל בין הקרבות.
לאחר תום המלחמה העביר בר-דיין את היומן לעורך שבועון "הארץ", נתן דונביץ. החל מה- 10 במאי 1968, כשנה לאחר המלחמה, פורסם היומן במשך שלושה שבועות בתפוצה רחבה במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ" וזכה לתהודה רבה. אהרן מגד, (לימים חתן פרס ישראל), עורך "משא", העורך הספרותי של עיתון "למרחב", הגיב על פרסום היומן וכתב:
לאחר פרסום היומן בשבועון הארץ, יצא היומן לאור כספר "יומנו של חייל" בשנת 1968 בשלוש מהדורות. לימים, הספר תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ בשגרירויות ישראל ברחבי העולם. בהמשך, הספר תורגם לרוסית על ידי סוכנות "נתיב" במשרד ראש הממשלה והופץ על ידי תיירים יהודים שהורשו לבקר בברית המועצות בימים ההם. עותקים רבים עשו את דרכם ליהודי ברית המועצות בימי המלחמה הקרה.
החלק השלישי של הספר "1967 - והארץ שינתה את פניה" של ההיסטוריון תום שגב נקרא "ארבעים הימים של טוראי יהושע בר דיין". שגב השתמש ביומן המקורי כחומר היסטורי אותנטי לתיאור ימי ההמתנה וראשית הקרב. בספר זה שגב כתב "אני חייב תודה עמוקה ומיוחדת ליהושע בר-דיין שהתיר לי להשתמש ביומן המלחמה שלו, מסמך יוצא דופן בעוצמתו; קולו הוא קול האדם במלחמה".
חיים אישיים
היה נשוי לגילה בר-דיין, אב לשלושה ילדים וסב ל-9 נכדים.
לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג
לואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (בגרמנית: Louise Eleonore zu Hohenlohe-Langenburg; 11 באוגוסט 1763 – 30 באפריל 1837), הייתה נסיכה גרמנית, ואשתו של גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ביוגרפיה
לואיזה אלאונורה נולדה ב-11 באוגוסט 1763 בלנגנבורג שהשתייכה לנסיכות הוהנלוהה-לנגנבורג, לכריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאוגוסטה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתו של פרידריך קרל, נסיך שטולברג-גדרן.
ב-27 בנובמבר 1782 התחתנה לואיזה אלאונורה עם גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ממנו היו לה 4 ילדים. בשנת 1803 מת בעלה גאורג, ובנה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, תוך שלואיזה אלאונורה משמשת כעוצרת עד לבגרותו. בזמן המלחמות הנפוליאוניות עשתה לואיזה אלאונורה כל שביכולתה על מנת לשמור על עצמאות הדוכסות, ולצורך כך הצטרפה בשנת 1806 לקונפדרציה של הריין. למרות שהארץ נבזזה שוב ושוב על ידי כוחות צרפתיים ורוסיים, לא ברחה לואיזה אלאונורה מהדוכסות, אלא נשארה בטירתה יחד עם ילדיה, וייבאה חיטה על מנת להפחית את הרעב ששרר בדוכסות. בשנת 1813 עברה לואיזה אלאונורה למחנה בעלות הברית, ובכך הצליחה לשמור על עצמאות הדוכסות גם בקונגרס וינה. בשנת 1821 חנכה לואיזה אלאונורה את הגימנסיה שהחל בעלה לבנות, ובאותה שנה נטל בנה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן את השלטון לידיו. לואיזה ביקרה הרבה בחו"ל, ואף ביקרה את בתה אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן בבריטניה, וב-30 באפריל 1837 מתה לואיזה אלאונורה במיינינגן.
משפחתה
ב-27 בנובמבר 1782 התחתנה לואיזה אלאונורה עם גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן. ממנו היו לה 4 ילדים:
אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן
אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן (בגרמנית: Anton Ulrich, von Sachsen-Meiningen; 22 באוקטובר 1687 – 27 בינואר 1763) היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1746–1763.
ביוגרפיה
אנטון אולריך נולד ב-22 באוקטובר 1687 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולאליזבת אלאונורה, רוזנת בראונשווייג-וולפנביטל, בתו של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. בשנת 1706 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אנטון אולריך לאחיו הגדולים ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן ופרידריך וילהלם.
בשנת 1711 התחתן אנטון אולריך בחשאי עם פיליפינה אליזבת סזאר, שהייתה בת לווייתה של אחותו אליזבת ארנסטינה, וחי עמה רוב הזמן באמסטרדם. דודו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לפיליפינה בשנת 1727 תואר נסיכה, ואישר שילדיה יוכלו לרשת את אנטון אולריך, אולם קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ביטל את האישור בשנת 1744.
בשנת 1746 מת אחיו פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן ללא ילדים, ואנטון אולריך עלה לשלטון במקומו. מכיוון שילדיו לא יכלו לרשת אותו לאחר מותו, החלו קרוביו דוכסי ויימאר וגותה לדון בחלוקת הירושה. אולם בשנת 1750 התחתן אנטון אולריך עם שרלוטה אמליה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר, ממנה נולדו לו 8 ילדים. לאחר עלותו לשלטון העביר אנטון אולריך את מעונו הרשמי לפרנקפורט, והתגורר שם ברוב הזמן.
ב-27 בינואר 1763 מת אנטון אולריך, ובנו קרל וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו, תוך שאשתו שרלוטה אמליה, רוזנת הסן-פיליפסטאל משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
משפחתו
בינואר 1711 התחתן אנטון אולריך עם פיליפינה אליזבת סזאר, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
ב-26 בספטמבר 1750 התחתן אנטון אולריך עם שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתם של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל וקתרינה כריסטינה, נסיכת סקסוניה-ויימאר. ממנה היו לו 8 ילדים:
ת'אנדרבירד
ת'אנדרבירד (באנגלית: Thunderbird, בעברית: ציפור הרעם) הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Giant-Size X-Men #1 ממאי 1975, ונוצרה על ידי הכותב לן ויין והמאייר דייב קוקראם.
ת'אנדרבירד המקורי הוא האלטר אגו של ג'ון פראודסטאר, מוטאנט אינדיאני משבט האפאצ'י בעל כוחות על-אנושיים, סיבולת גבוהה וחושים מחודדים. חיי ההרפתקנות שלו בקבוצת האקס-מן היו קצרים, משום שהוא מת לאחר משימתם השנייה. ת'אנדרבירד השני הוא ניל שאארה, אינדיאני בעל כוחות פירוקינטיקה, מה שמאפשר לו להמיר אנרגיה לפלזמה מחוממת.
את דמותו של ת'אנדרבירד המקורי מגלם בסדרת הלייב אקשן "בעלי היכולות" השחקן בלייר רדפורד.
יהוסף הנגיד
רבי י(ה)וסף בר שמואל הלוי הנגיד (נקרא גם בשם: "יוסף אבן נגרילה"; בערבית: اأو حسين بن ٱلنغريلة; 1035–1066) היה רב ווזיר יהודי בממלכת גרנדה שבספרד, ומראשוני הראשונים לאחר דור המעבר מהגאונים. בנו של רבי שמואל הנגיד ותלמידו של חמיו רבי נסים בר יעקב מקירואן.
קורות חיים
יהוסף הנגיד נולד לרבי שמואל הנגיד, בעיר גרנדה שבאל-אנדלוס. במהלך חייו הוא פרסם את כתביו של אביו בקבוצת מאמרים מיוחדת, וסיפר על עצמו בהקדמה של אותה אסופת מאמרים. בן תשע הוא ליווה את אביו לקרב אך במהרה התגעגע לעיר מולדתו גרנדה, וכבר בגיל כה צעיר חיבר שיר על כך. את מירב השכלתו הוא קיבל מאביו שמואל הנגיד. בימי בחרותו חלה רבי יהוסף, ולאחר שהחלים נסע ללמוד תורה מפי רבי נסים בר יעקב מקירואן. לאחר מכן חזר לגרנדה שם נישא לביתו של רבי נסים מקירואן.
עם מותו של אביו, רבי יהוסף החליף אותו כנגיד וראש הקהילה היהודית של גרנדה כ-9 שנים עד לשנת ד'תתכ"ד. במות אביו מינה אותו מלך גרנדה ליורש משרתו - הווזיר הראשי של הממלכה, והוא אז בן 21 שנה. רבי יהוסף הצליח בתפקידיו בגביית מיסים, בהפעלת מינהל תקין ובניהול מדיניות החוץ. עם זאת לא זנח את העיסוק בתורה, השמיע שיעורים וחיבר שירים. הוא העסיק יהודים עשירים כסוכני המלך וקומם את האוכלוסייה הערבית נגד שלטון הווזירים היהודים.
מותו
לימים חלה הרעה ביחסיו עם המלך ועם האוכלוסייה. רבי יהוסף נרצח במהלך טבח דמים שנעשה ביהודי גרנדה, ב-30 בדצמבר 1066 (ט' בטבת ד'תתכ"ז) יחד עם 500 יהודים. הוא אמנם ניסה להשחיר את פניו לבל יכירוהו, אולם המוסלמים מצאו אותו, הוציאוהו ממחבואו והרגוהו. הם סחבו את גופתו דרך חוצות העיר וצלבוהו על שער העיר.
הראב"ד הראשון כתב שצום תשעה בטבת, שלא נאמר מה טעמו, נקבע מראש ברוח הקודש על הפרעות בגרנדה. שולמית אליצור ביארה שהיהודים בני התקופה התפעלו מצירוף המקרים ועל כן כתבן כן.
לאחר מותו
תלמידיו היו רבני ספרד והנהיגו את הדור שלאחריו לאחר פטירתו.
משורר מוסלמי מהתקופה שחיבר שיר אנטי-יהודי שהצדיק את הטבח, כתב בין השאר ש"הקוף הראשי שלהם (רבינו יהוסף) עשה את ביתו משיש והוביל אליו את מיטב מימי המעיינות". על בסיס שורה זאת ומקורות ספרותיים נוספים, יש היסטוריונים של האמנות ששיערו שאחד המבנים המרכזיים במתחם המפואר אלהמברה שימש כביתו של יהוסף.
חיבוריו
לאחר פטירתו נתפזרו בעולם ספריו ופשטו בכל העולם. רבי יצחק בר ברוך ידידם של רבי יהוסף ורבי שמואל קנה הרבה מספריהם שהתפזרו בעולם.
משיריו השתמר עד ימינו רק חלק קצר בן חמש שורות של שיר אחד, אותו הוא כתב "בטרם נסיעה" ליעד לא ידוע.