cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר, נסיך ליפה
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד ב-16 בינואר 1831 בדטמולד, והיה הילד השביעי של לאופולד השני, נסיך ליפה ואמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט. בצעירותו שירת אלכסנדר לזמן מה כקצין בצבא ממלכת הנובר.
בשנת 1895 מת אחיו וולדמאר, נסיך ליפה, ואלכסנדר עלה לשלטון במקומו. מאחר שאלכסנדר היה חולה נפש, הוקמה עוצרות בליפה, בשל המגבלות החוקיות משנת 1870. וולדמאר הורה בצוואתו כי העוצרות תינתן לאדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, גיסו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה מבית שאומבורג-ליפה לבין ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1897 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, בראשות אלברט, מלך סקסוניה, שהנסיכות תעבור להיות תחת העוצרות של ארנסט. בשנת 1904 מת ארנסט, ובנו לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד ירש את נחלותיו ותאריו, וכמו כן ירש את העוצרות על נסיכות ליפה. ב-13 בינואר 1905 מת אלכסנדר בסנט גילגנברג, וכמה חודשים לאחר מכן החליט בית המשפט הקיסרי שלאופולד יקבל את הנסיכות.
ג'אנג צ'יאן
חייו
ג'אנג נולד בעיר חַאנְג'וֹנְג של ימינו, בפרובינציית שאאנשי. מעט מאוד ידוע על קורות חייו, ועיקר התיאור במקורות נע סביב התרומה שלו בעת השירות אצל הקיסר ווּ (Wu). בשנת 138 לפנה"ס, בתקופת שושלת האן, נשלח ג'אנג על ידי הקיסר וו, לכרות בריתות עם אנשי עם היוּאֶה-גִ'י, כנגד אויביה העיקריים של סין, עם הנוודים שיונגנו, שהיוו בתקופה זו את עיקר הכוח הצבאי במזרח אסיה ושלטו ממנצ'וריה ועד לאזורים המערביים.
ג'אנג יצא לשליחות מצ'אנג-אן, עם משלחת של כ-100 חיילים, אל עבר העם היואה-ג'י. המסע היה קשה ובדרך נלקחו ג'אנג וחייליו בשבי השיונגנו. לאחר עשר שנים בשבי, שבמהלכן התחתן והפך לאב, הצליח ג'אנג להימלט משומריו, והמשיך בדרכו לחפש אחר מדינת יואה-ג'י. בדרכו הגיע אל המדינה דַה-יוּאָן. שליטהּ של מדינה זו שמע על עוצמתה של שושלת האן ושאף לפתח עימה יחסי ידידות, לכן שמח לארח את ג'אנג ושלח אליו מדריכים ומתורגמנים שליוו אותו אל מדינת קַאנְג-ג'וּ (Kangju) הסמוכה ליואה-ג'י.
לבסוף הגיע ג'אנג ליואה-גי והתקבל בברכה, אך כאשר החל לדבר על מטרת ביקורו, סירב השליט להצטרף אל שושלת האן במתקפה כנגד השיונגנו. הוא טען שהמרחק בין סין ויואה-ג'י גדול מדי, ולכן לא ניתן יהיה לסייע ישירות ומיידית זו לזו בעת מתקפה. מלבד זאת, לטענת השליט, מדינתו הצליחה להתפרש לרוחב האזור, ותושביה נהנו מרווחה כלכלית והיו מאושרים דיים.
ג'אנג נשאר במדינת יואה-ג'י למעלה משנה, אך כשל בכריתת הברית שלשמה נשלח, ולבסוף החליט לשוב לסין. בדרכו חזרה נלקח שוב בשבי על ידי השיונגנו. כעבור למעלה משנה, ברח במהלך מריבות פנימיות של השיונגנו. כך, לאחר 13 שנה מחוץ לארצו, חזר ג'אנג לצ'אנג-אן, בלוויית חייל אחד בלבד מתוך המשלחת עימה יצא לדרך. לאחר שובו, שיבח אותו הקיסר ווּ על פיקחותו ועל עוז-רוחו. הוא התרשם מסיפוריו ובמיוחד מסיפורו אודות זן מיוחד של סוסים, אשר גודלו בשדות המרעה העשירים באזור אוזבקיסטן. סוסים חזקים אלו נראו לקיסר כפתרון טוב כנגד הטקטיקות האכזריות של חיל הפרשים של השיונגנו. כמו כן, הכרת המדינות הרבות באזורים המערביים גרמה לקיסר להכיר בחשיבות שביצירת קשרי כלכלה ומסחר עימן.
ג'אנג נפטר בשנת 114 לפנה"ס. מסעו, על אף שנכשל, היווה את הבסיס לדרך המשי, וג'אנג מכונה לעיתים "אבי דרך המשי".
יהוא בן חנני
יֵהוּא בֶן חֲנָנִי היה נביא שניבא מימי בעשא ועד לימי אחאב ויהושפט. בין השאר ניבא את חורבנו של בית בעשא:
וביקר את התיידדותו של יהושפט עם בית אחאב:
יש הסוברים כי יהוא בן חנני הוא בנו של חֲנָנִי הָרֹאֶה שניבא בזמנו של אסא מלך יהודה.
זמרי בן סלוא
זִמְרִי בֶּן סָלוּא, לפי המסורת, הוא נשיא שבט שמעון במסע בני ישראל במדבר. לפי המסופר בתורה, ערב כניסתם של בני ישראל לארץ ישראל, בעת חנייתם בשיטים, בשנה הארבעים ליצאת מצרים, חטאו בני ישראל במעשי זנות עם בנות מואב ועבודה זרה של פעור. זמרי ביקש לפני משה רבנו להתיר זנות בני ישראל עם בנות מואב על ידי כך שיבוא בעצמו על כזבי בת צור המדיינית בדרך של זנות, לידיעת כל ישראל. בסוף המעשה נהרג זמרי יחד עם כזבי בת צור על ידי פינחס. בשל מעשהו זה, הביא זמרי למגפה אשר קפחה את חייהם של 24,000 מאנשי שבטו, ומצד שני לבחירת פינחס וצאצאיו לכהונה.
מקור השם
לדעת חז"ל זמרי הוא אחד הכינויים של שלומיאל בן צורישדי, וכך מסופר בתלמוד:
הסיפור במדרשי חז"ל
לאחר כישלונו של בלעם בן בעור לקלל את ישראל, חפשו מלכי מדיין דרך נוספת להכשיל או, לפחות, להחליש את ישראל טרם כניסתם לארץ המובטחת. עצתו של בלעם הייתה כך: "אמר להם [בלעם בן בעור למלכי מדיין] אלהיהם של אלו שונא זימה הוא". כל זמן שהם מונעים את עצמם מלחטוא ביחסים אסורים (עריות) אלוהיהם מגן עליהם. תוציאו את בנותיכם ושתפתינה את בני ישראל לחטוא איתן, הן בחטא הזנות והן בחטא עבודה זרה. וכך מספרת התורה את המעשה שהיה:
במדרשי חז"ל המובאים בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין יש הרחבה של סיפור מעשה זמרי:
בנות מואב היו משתכנות באוהלים לא הרחק ממחנה ישראל, כך שרבים מבני ישראל התפתו לזנות איתן, בדיוק כפי שחשב בלעם בן בעור שתכנן את המעשה. בנות מואב נענו לגבר המשדל רק בתנאי שיסכים לעבוד לבעל פעור, מה שאכן קרה עד כדי שהתורה מתארת - "ויצמד ישראל לבעל פעור". הגברים שנכשלו בעבירות אלו התחייבו מיתה ומשה ישב עם בית דינו לדון ולחייב מיתה את החוטאים. כיוון שרבים מהחוטאים היו משבט שמעון באו אנשי השבט אל זמרי שהיה מראשי השבט ודרשו ממנו שיעשה מעשה שיציל אותם. זמרי החליט לקבוע כי אין בזנות עם גויה עונש מוות, והביא ראיה לכך את נישואיו של משה רבנו עם בתו של יתרו, אף על פי שזו נתגיירה לפני נישואיה עמו. כדי לבסס את פסקו זה, הוא החליט לזנות עם כזבי בת צור שהייתה בת מלך מדין ולפרסם את מעשהו זה. הוא בא אליה וביקש ממנה לשתף איתו פעולה. היא אמרה לו שכיוון שהיא בת מלך ומורמת מעם, לא הרשה לה אביה לזנות עם כל אחד, אלא רק עם הגדול שבעם ישראל, הוא משה. אמר לה זמרי שהוא חשוב ממשה, שכן משה הוא המנהיג של השבט השלישי, שבט לוי, ואילו הוא עצמו מנהיג שבט שמעון, השבט השני.
כזבי הסכימה לשתף פעולה וזמרי אחז אותה בבלוריתה והביאה אל משה, שם התריס כנגדו ושאל האם כזבי מותרת לו, שכן היא בדיוק כאשתו של משה, צפורה, שגם היא הייתה מדיינית. כאשר ראה העם את מעשה ההתגרות של זמרי געו כולם בבכיה. פנחס ידע שההלכה היא ש"הבועל ארמית קנאים פוגעין בו", ודקר למוות את זמרי וכזבי.
השפעה
הניגוד שבין מעשהו הטמא והמתריס של זמרי לבין מעשה הקנאות של פנחס שהחזיר לעם ישראל את הקדושה יצר את הביטוי "עושה מעשה זמרי ומבקש שכר כפנחס" לתיאור אדם העושה מעשה נבלה ומצדיק את עצמו לאחר מכן, או מראה עצמו כאילו הוא טלית שכולה תכלת.
בדתות אחרות
באסלאם, זמרי מכונה סמירי (א-סמירי; لـسّٰامِرِي) ומוזכר בסורת ט.ה. שבקוראן בתור אחד מהאחראים לחטא העגל. הקוראן מייחס לא-סמירי רבים מהמעשים שיוחסו בתנ"ך לאהרן בקטע המקביל העוסק בחטא העגל.
בנצרות, זמרי מוזכר בכתבי המיסטיקנית הנוצרית בריגיטה משוודיה בתור חוטא שנידון להיצלות בגיהנום לנצח נצחים.
אסא כשר
אסא כשר (נולד ב-6 ביוני 1940 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב העוסק בפרגמטיקה של השפה ובאתיקה מקצועית; ממחברי "רוח צה"ל"; זוכה פרס ישראל בפילוסופיה.
ביוגרפיה
אסא כשר נולד בישראל לסופר שמעון כשר, בנו של הרב מנחם מנדל כשר, ולצפורה, בתו של הרב יעקב רבינוביץ', רבה של רוגולי, בנו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים. אחיו הוא פרופסור רימון כשר. בצעירותו היה כשר מקורב לסבו הרב מנחם מנדל כשר, ועזר בעריכת כתביו. בשנות ה-70 הוריד את הכיפה כדי לבדל את עצמו מאנשי גוש אמונים.
כשר למד בתיכון עירוני א' תל אביב. למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1963 סיים תואר שני במתמטיקה, מתמטיקה שימושית, והיסטוריה ופילוסופיה של המדעים. את עבודת הגמר עשה בהנחיית פרופסור מיכאל רבין. את שירותו הצבאי עשה ביחידה של אגף המודיעין שהייתה מסונפת לממר"ם. בשנת 1964 החל לעבוד כמדריך במתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן. את עבודת הדוקטורט סיים ב-1971 בהנחייתו של פרופסור יהושע בר-הלל, והיא עסקה בפילוסופיה של השפה. באותה שנה יצא לארצות הברית לשנת מחקר והוראה באוניברסיטת טקסס באוסטין כמלגאי פולברייט.
כשר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "אתיקה צבאית". בשנת תש"ס (2000), הוענק לו פרס ישראל לחקר הפילוסופיה הכללית, פרס בו זכה גם סבו, ארבעים שנה קודם לכן.
פעילות ציבורית
כשר היה שותף לחיבור "רוח צה"ל" - הקוד האתי של צבא ההגנה לישראל. הקוד יונק את ערכיו ממורשת ישראל, ערכי המוסר של היהדות, ערכי הדמוקרטיה וכללי המשפט הבינלאומי. בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה חיברה ועדה, ביחד עם כשר, מסמך העוסק בסוגיות מוסריות הייחודיות למצב של עימות מוגבל המתנהל בשטחים מאוכלסים. ביחד עם האלוף עמוס ידלין חיבר כשר מאמר המציג נימוקים מוסריים לסיכולים הממוקדים נגד פעילי טרור. בית המשפט העליון התייחס, בין היתר, למסמך זה בפסק הדין שעסק בחוקיות השימוש באמצעי זה בשטחים.
עיסוקו של כשר באתיקה צבאית משך ביקורת ציבורית. בעקבות כתבה שפורסמה ב-1997 ב"ידיעות אחרונות", בה נטען כי הוא מגן באופן בלתי ביקורתי על ה"ממסד הצבאי" ומציג עצמו כדובר של ההורים השכולים, כשר הגיש תביעת דיבה נגד מי שצוטטו בכתבה כמי שאמרו את הדברים. הנתבעים טענו בבית המשפט שדבריהם המהותיים הוצאו מהקשרם וסולפו על ידי העיתונאי, ולחלופין שאמרו את הדברים במסגרת ויכוח אקדמי לגיטימי. שופטת בית משפט השלום דחתה את התביעה. כשר הגיש ערעור לבית המשפט המחוזי, ומשך אותו כשהנתבעים הסכימו להתנצל על הדברים שאמרו, ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ". טענה אחרת היא כי כתיבתו פועלת במסגרת מסורת פילוסופיית השפה הרגילה, המצמצמת את עיסוקה להנהרת מושגים המשמשים בשפה מבלי לבחון את הקשרם הממסדי והחברתי ואת תוקפם המוסרי, ובכך גם היא משוללת תוקף מוסרי.
כשר היה חבר בוועדות ציבוריות שונות, והיה יו"ר של אחדות מהן. בשנת 2005 הגישה את המלצותיה ועדה בראשותו הוועדה לגיבוש האתיקה של הפצת מידע על ניירות ערך באמצעות האינטרנט.
בנובמבר 2006 הוזמן כשר להופיע בפני ועדת וינוגרד לחקירת אירועי מלחמת לבנון השנייה, כעד מומחה בנושאי אתיקה צבאית. כשר נשאל על סוגיות מוסריות שונות, כגון הלגיטימציה של היציאה למלחמה בנסיבות הקיימות, חוקיות הירי על מחסני תחמושת המוסתרים בתוך בניינים רבי-קומות, ושאלות שונות הנוגעות למידת הטמעת ערכי צה"ל בצבא.
בתחילת ינואר 2007 הגישה את המלצותיה ועדה בראשותו שמונתה על ידי מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשם בדיקת הופעתה של פרסומת סמויה בתוכניות טלוויזיה.
בין השנים 2008–2012 היה חבר בוועדת שמגר שעסקה בקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים ונעדרים.
ביוני 2014 מחה כשר על מדיניות היד הקפוצה של צה"ל בכל הנוגע לחלוקת אותות לחימה, ובמפגש עם חברי פורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" הסכים שיש להעניק אות לחימה לחיילים שלחמו בלבנון מיוני 1982 עד מאי 2000.
לאחר פרשת אלאור אזריה גיבה את תגובת פיקוד צה"ל וסבר כי השסע בעם מדומה וגינה את אלה שתקפו את בית הדין הצבאי. בעקבות מתן פסק הדין בערעורו של אזריה אמר כשר שהעונש שנגזר על אזריה נמוך מדי, ומשקף "פגיעה בקוד האתי ובערכים של חיי אדם וטוהר הנשק".
ביוני 2017 פורסם מסמך שחיבר לבקשת שר החינוך נפתלי בנט, המסדיר ומגביל פעילות פוליטית והתבטאויות פוליטיות של מרצים. ההצעה נתקלה בביקורת חריפה. תוך יום מפרסום המסמך, חתמו כאלף מרצים על עצומה בה הם מתחייבים להתעלם מן המסמך, בטענה שאין לשלטון זכות להתערב בהתבטאויות באקדמיה.
באפריל 2020 מתח כשר ביקורת על התנהלות משרד הבריאות והממשלה במהלך משבר הקורונה. בראיון שנערך עמו התייחס כשר לסוגיות מוסריות, אתיות וערכיות שהתעוררו במהלך המשבר.
ב-1992 הוצב במקום ה-110 ברשימת מרצ לבחירות לכנסת השלוש עשרה, בבחירות הארבע עשרה הוצב במקום ה-105. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הצטרף למפלגת ותיקי ישראל בראשותו של דני יתום.
ב-2020 הצטרף למועצת החרום הציבורית למשבר הקורונה ומתח ביקורת על חיסון ילדים נגד קוביד-19 שמטרתו להגן על מבוגרים.
ב-2022, לאחר פרסום תוצאות הבחירות לכנסת ה-25 בהן ניצח גוש הימין ומפלגות המגזר החרדי והדתי לאומי זכו בכמחצית המנדטים של גוש הימין. פרסם כשר פוסט בפייסבוק ובו מתח ביקורת קשה על המגזר החרדי ועל המגזר הדתי לאומי לפיה חלו שני שינויים מהותיים בעם היהודי בישראל, שתי "מוטציות". האחת של חיי טפילות על חשבון אחרים, והשנייה שמקדשת את הקרקע ללא חמלה ומוסר. בפוסט כשר כתב: "כל קריאה לאחדות העם היא בעיניי קריאה פסולה, בשוגג או בזדון, ואף פעם לא תראו אותי נענה לה.", הפוסט הוסר מפייסבוק באותו יום בעקבות תלונות משתמשים.
משפחתו
רעייתו, נעמי כשר, היא דוקטור המלמדת פילוסופיה במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובאוניברסיטת חיפה, ומתמחה בהגותו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ.
לאסא ונעמי כשר נולדו שלושה ילדים והם מתגוררים ברמת גן. בכורם, שהיה מפקד פלוגה בדרגת רב-סרן בחיל השריון, נהרג בתאונה בעת טיול בסיני ב-5 באוקטובר 1991. יהורז כשר נהרג בעת שהיה בחופשת לימודים, ולא בשירות פעיל, ולכן הוכר כשר כאב שכול רק בעקבות אישורה של ועדת חריגים שדנה בכך, וקבעה שינוי מדיניות כללי בסוגיה זו. כשר הקים את "עמותת יהורז" להנצחת זכר בנו, במסגרתה תרמה משפחתו מועדון סגל וספריות לגדוד שבו שירת בנו, וכן קרן פרסים וקורס על 'מדע, טכנולוגיה ומוסר' בטכניון. לזכרו נבנה פסל, נכתבו שתי יצירות מוזיקליות, יצאו לאור ספרים אחדים, בהם על 'מידות ורגשות' ועל 'אתיקה צבאית', ונערכו הרצאות וקונצרטים.
ספריו
בעריכתו:
קישורים חיצוניים
ראיונות:
מכּתביו:
מרקוריצרטופס
מרקוריצרטופס חי בקרטיקון העליון בקמפן באמריקה הצפונית ושרידיו התגלו במונטנה שבארצות הברית (בתצורת נהר ג'ודית) ובאלברטה, קנדה (הפארק הפרובינציאלי דינוזאור). הוא היה דינוזאור צמחוני שהלך על ארבע. מעריכים שאורכו היה כ-6 מטר ומשקלו כ-2 טון.
מרקוריצרטופס היה שייך לתת-המשפחה כסמוזאורים. הוא היה בעל 3 קרניים: 2 קרניים ארוכות-בינוניות מעל אזור הגבות וקרן קצרה מעל האף. העטרה שלו הייתה ייחודית: בחלקה האחורי היא הייתה ארוכה ובעלת "חלונות" בעצם שכוסו בעור כמו בכסמוזאורוס אך בחלקה הקדמי, משני צידי הלחיים היו מבני עצם מוצק שהזכירו בצורתם כנפיים, כמו הכנפיים שעיטרו קסדות של לוחמים בעת העתיקה (ומכאן שמו). מבנה ייחודי זה שימש לתצוגה, כנראה כדי לחזר אחרי נקבות ולזיהוי תוך-מיני.
חצר אדר (אתר מקראי)
חצר אדר הוא אתר המוזכר בספר במדבר בגבול הדרומי של ארץ ישראל.
במקורות
רב סעדיה גאון תרגם את "חצר אדר" ל"רפח", באופן דומה לתרגום של "חצרון", "חצור" ו"חצרים".
שושנק הראשון ברשימת מסעו הידוע כ"מסע שישק", מזכיר מקום בשם "אדר", שיש שייחסו אותו לחצר אדר.
זיהוי
יש שזיהו את "חצר אדר" עם חצרון, שמוקמה דרומית מזרחית לבאר שבע. יוחנן אהרוני זיהה בשנת 1957 מצודה מעל עין קדיס, אותה הוא זיהה עם "חצר אדר". מצודה זאת נמצאת דרומית לעין קודיראת המזוהה עם קדש ברנע.
צבי אילן זיהה את חצר אדר בכונתילת עג'רוד, כ-50 קילומטר דרומית לקדש ברנע.
מנשה הראל מזהה את חצר אדר בעין מע'ארה.
חינוך משותף
"חינוך משותף" היא שיטה חינוכית שבה התחנכו הילדים בקיבוץ בתקופה שבין שנות ה-20 של המאה העשרים ועד סוף שנות ה-80.
החינוך המשותף נמשך מינקות ועד בגרות. הוא נחשב בזמנו לתולדה טבעית של עקרון השוויון שהיה נהוג בקיבוץ, והתקיימה זהות בין מטרות הקיבוץ למטרות החינוך המשותף. הדאגה הכלכלית לילדי החינוך המשותף הייתה בידי החברה הקיבוצית ולא בידי ההורים. חיי הילדים התנהלו בשלושה מעגלי חיים: בית הילדים, חדר ההורים והקיבוץ. ילדי החינוך המשותף גרו בבתי הילדים, ישנו בלינה המשותפת, וביקרו בבתי ההורים בשעות אחר הצהריים, כשעתיים-שלוש בכל יום. בחלק מהקיבוצים כמו דגניה א' הילדים התחנכו, אכלו ובילו את שעות הפנאי שלהם בבית הילדים, אך ישנו בבית הוריהם.
עיקרון מרכזי בחינוך המשותף הוא החינוך הבלתי-סלקטיבי: כל ילדי הקיבוץ ללא יוצא מן הכלל נהנו מהזכות ללמוד 12 שנות לימוד. לא היו מבחנים ולא נרשמו ציונים, והחניכים אף לא נגשו לבחינות הבגרות.
כוונת האבות המייסדים של הקיבוץ הייתה "ליצור 'אדם חדש' של חברת המופת". לצורך הכשרה של מורים מתאימים נוסדו סמינרים ייחודיים לתנועה הקיבוצית ובראשם סמינר הקיבוצים וסמינר אורנים הקיימים עד היום. בשל היות השיטה שיטה חינוכית ייחודית, נערכו מחקרים רבים על החינוך המשותף
בית הילדים
בית הילדים היה שייך לקבוצת ילדים, כולם בסביבות אותו הגיל ולהם מטפלת קבועה שהייתה מעין אם בית. מבנה בית הילדים כלל חדר אוכל, כיתה, חדרי שינה (3-4 ילדים בכל חדר) ומקלחת. בכיתות היסוד - עד גיל 12 - התקלחו בנות ובנים ביחד. בחלק מהקיבוצים היו חדרי השינה משותפים לבנות ובנים ביחד, עד סוף כיתה י"ב.
ילדי הקיבוץ שהו בבית הילדים במשך רוב שעות היום. שם הם ישנו, אכלו את ארוחותיהם, התקלחו ולמדו. לשם הגיעו הבגדים הנקיים שלהם ממחסן הבגדים (שבקיבוצי הקיבוץ הארצי נקרא קומונה) ומשם נשלחו הבגדים והמצעים המלוכלכים בשקים למכבסה הקיבוצית. בלילה הלכו הילדים לישון בחדריהם שבבית הילדים.
לכל ילד היה במקלחת מתלה למגבת גדולה, ליד הכיור מתלה למגבת ידיים, ספל פלסטיק ובו מברשת שיניים, ושני תאים לבגדים: בגדי בוקר ובגדי ערב ושבת. ברשות המטפלת היו תאים נוספים לכביסה הנקייה הכללית והיא הייתה אחראית על הטיפול והקיפול של הכביסה. הילדים החל מגיל בית הספר, היו אחראים על ניקיון חדרי השינה שלהם והיו עוזרים למטפלת בניקיון הכללי של הבית: הכיתה, חדר האכילה, השולחנות, הרצפה ומשטח המשחקים בחוץ.
החברה הקיבוצית
השיתוף שהיה קיים בקיבוץ בכל תחומי החיים היה קיים גם בתחום החינוך. הקיבוץ דאג במידה שווה לצרכיהם הכלכליים של כל ילדיו. הוענק גם טיפול פסיכולוגי ובריאותי ייחודי בהתאם לצרכים הייחודיים של הילדים. . בשנותיו הראשונות של הקיבוץ, בשנות ה-20 של המאה ה-20 נתפסו הילדים כילדים של החברה כולה ולכן הוחלטו כל ההחלטות כולל אלה הפרטניות על ידי אספת הקיבוץ. בשנים המאוחרות יותר, הסתפקו בכך שההחלטות העקרוניות לגבי החינוך וכן בחירת כוח האדם והתקצוב של מערכת החינוך הוחלטו באספת הקיבוץ על ידי כלל החברים ואילו ההחלטות הפרטניות לגבי הילדים נחלקו בין ההורים לבין מוסדות החינוך.
המשפחה והקשר עם ההורים
תפקיד המשפחה הקיבוצית כגורם זן ומפרנס לא היה קיים; הדאגה הכלכלית הייתה מוטלת על הקיבוץ.
אנשי הקיבוץ האמינו שעבודת האשה העירונית מחוץ לבית פוגעת בתפקידה כאם ואילו בקיבוץ, כך חשבו, הוגשם השוויון הכלכלי החברתי של האשה, בלי שייפגע תפקידה כאם, בשל העובדה שהחינוך הועבר לרשות החברה.
מייסדי החינוך המשותף האמינו כי תלות הילד במשפחה בקיבוץ אינה מושפעת מגורמים חברתיים וכלכליים המעוותים את התפתחותו. המשפחה אינה המרכז היחיד או העיקרי בחינוך הילדים ושותפים לה המחנכים והקיבוץ כולו. סיפוק הצרכים הרגשיים נשמר בתחום המשפחה ואילו הטיפול הגופני, הדאגה לבריאותו ולחינוכו של הילד ולהרגלי הניקיון – אלה נמצאו בידי המחנכים.
בחינוך המשותף גם תפקידיו החינוכיים של האב פורשו בצורה מיוחדת. הוא אמור היה להקדיש מזמנו לילדיו וכך ליצור קשר הדוק ואינטימי הרבה יותר מאשר במשפחות מחוץ לקיבוץ.
אנשי הקיבוץ האמינו כי משהועבר אל מחוץ למשפחה תחום החינוך שכרוכות בו תביעות, הגבלות ואיסורים הכרחיים, נעשו היחסים בין הילדים להוריהם מתונים והרמוניים יותר. לכן, כך טענו, קשר רגשי חזק בגיל הרך, חברות בילדות וידידות בגיל הנעורים מקיימים רקמת חיי משפחה הדוקה ומאפשרים להורים השפעה חזקה על דמות הילדים. כדי ליצור מערכת יחסים זו בין הורים לילדיהם שולבה בבית הילדים הלינה המשותפת שזכתה לביקורות חריפות באמנות ובמאמרים מדעיים גם יחד.
מוסדות החינוך המשותף
מוסדות החינוך התחלקו לשלבים, בהתאם לתפיסה החינוכית הייחודית לכל אחת מהתנועות הקיבוציות:
תינוקות (עד גיל שנה) ופעוטות (גילים 1-4)
אנשי החינוך המשותף האמינו כי.
ב"שומר הצעיר", בשנתם השנייה עברו הילדים לפעוטון. בכל פעוטון היו כ-6 ילדים ולהם מטפלת קבועה. הפעוטון היה אמור להעניק לילדים טיפול אישי מסור. ב"קיבוץ המאוחד" נשארו הילדים ברביעייה קבועה עד המעבר לגן הרב גילי.
גן הילדים (גילים 4-7)
קבוצת הילדים בגן הייתה רב גילית, כ- 20 ילדים ולהם גננת ומטפלות קבועות. הגן אמור היה לטפח תחושת שייכות לבית אינטימי. כאן הם הגיעו לדרגה ראשונה של סוציאליזציה; במקום גילויי יריבות, תוקפנות ואיבה - שיתוף הפעולה, עזרה הדדית והשתתפות בצער הזולת.
בקיבוצי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר הגן כלל גם את שנת הלימודים הראשונה ואז הוא נקרא גן מעבר. בקיבוץ המאוחד ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים עברו הילדים לבית הספר בגיל שבע וכיתה א' נכללה בגן.
חברת הילדים (כיתות א-ו)
קבוצת הבנים והבנות סביב גיל שבע, עברה בכיתה א' או ב' לחברת הילדים. לכל קבוצה היה צוות שכלל מטפלת ומורה. המורים כונו "מחנכים" המטפלות היו כמעט תמיד נשים. כולם, ילדים ומבוגרים כאחד, קראו זה לזה בשם פרטי והיחסים היו במכוון משפחתיים ולא פורמליים. בדרך כלל הצוות החינוכי נשאר קבוע למשך שנים, לרוב עד סוף כיתה ו'. כל קבוצה בחרה לעצמה שם, שבו השתמשו מבוגרים וילדים כאחד, כדי לזהות את חבריה. מכיתה א' או ב' ועד כיתה ו' הילדים היו בחברת הילדים, שהיוותה מסגרת חברתית כוללת, בה הם התגוררו, ישנו, למדו ועבדו ביחד. רוב פעילויות היומיום התקיימו במסגרת קבוצת הגיל, וחלקן – במסגרת חברת הילדים.
בשעות הבוקר התקיימו לימודים והילדים עבדו בניקיון הבית, בטיפוח הנוי בסביבתם הקרובה ובמשק הילדים. לאחר ארוחת הצהרים והמקלחת המשותפת הייתה מנוחת הצהרים. ה"הקמה" הייתה בסביבות השעה שלוש אחר הצהרים. הוגשה ארוחת ארבע קלה ולאחריה הלך כל ילד לבקר את הוריו למשך כשעתיים-שלוש. בקיבוצי האיחוד ההורים היו מחזירים את הילדים לבית הילדים בסביבות השעה שמונה, לאחר ארוחת ערב והליכה לישון הייתה באחריות ההורים. בקיבוצי השומר הצעיר והמאוחד הילדים חזרו לבית הילדים בסביבות השעה שבע בערב. המטפלת הייתה מגישה את ארוחת הערב ולאחר הארוחה התקיימה שיחה, קראו סיפורים או שיחקו במשחקי חברה. ההורים נהגו לבוא לומר "לילה טוב", אך ה"השכבה" הייתה באחריות צוות המחנכים. לכל ילד וילדה בחינוך המשותף הייתה מיטה משלהם, ולידה תלו תמונות וקישוטים לפי בחירתם. כל הארוחות נאכלו בחדר האכילה בבית הילדים. בנים ובנות ישנו והתקלחו ביחד.
חברת בני הנעורים (כיתות ז'-י"ב)
בכיתה ז' (או בכיתה י' בקיבוץ המאוחד) עברה קבוצת הילדים לחברת הנעורים, ושם נשארה עד סיום כיתה י"ב. עם המעבר הזה ברוב המקרים התחלפו המחנכים – מורה ומטפלת ונוסף בדרך כלל מדריך.
בקיבוצי השומר הצעיר המסגרת החדשה הזו נקראה המוסד החינוכי. בעוד חברת הילדים הייתה מקומית, של הקיבוץ היחיד, חברת הנעורים הייתה בדרך כלל אזורית. המוסד החינוכי היה צמוד לאחד הקיבוצים ובני הנוער מהקיבוצים השותפים היו מוסעים אליו. ההסעות לא היו מתקיימות מדי יום, וכך היו בני הנוער נשארים בפנימייה במשך כמה ימים בשבוע.
קיבוצי הקיבוץ המאוחד השתדלו לקיים בית ספר מקומי גם בגיל הנעורים. בני הנוער במאוחד עבדו מגיל 15 עם המבוגרים, אכלו בחדר האוכל של הקיבוץ והיו שייכים לחטיבת בני הקיבוץ. בקיבוץ הארצי בני הנוער אכלו בחדר האוכל של המוסד החינוכי.
אנשי החינוך המשותף האמינו כי במיוחד בגילים אלה תופסת הקבוצה החינוכית מקום מרכזי בחיי חניכיה. שם הם מבררים את בעיותיהם החברתיות והאישיות וכך היא משמשת בית-יוצר לחינוך אופיים ולביסוס השקפת עולמם.
חברת בני הנעורים פעלה לפי עקרון העצמאות המודרכת; הנהלה עצמאית של החניכים בהדרכת חבר המחנכים. שיחת החברה דנה והחליטה על ענייניה, פרט לתוכנית הלימודים ושאלות ביטחון ובריאות. החניכים למדו ארבעה ימים בשבוע ועבדות בענפי הקיבוץ יומיים. בית הספר הקיבוצי לא ראה עצמו כבית ספר מקצועי, אבל ניתן בו חינוך לעבודה על בסיס קדם-מקצועי.
חינוך, הוראה וחיי חברה
אנשי החינוך הקיבוצי, שהעניקו דפוסי חיים זהים לבני ולבנות הקיבוץ והדגישו את חשיבות דעת הקהל משחר הילדות, ציינו בסיפוק את העובדה שהאינדיבידואליות אינה מטשטשת בחינוך המשותף; הם החשיבו מאוד את היצירה האמנותית (כתיבה, ציור, נגינה), ניהול יומנים וקריאת ספרים.
הישימות החברתית של הלמידה נחשבה יותר מהידיעה לשמה. מאמץ, התנהגות מוסרית, תרומה חברתית נחשבו במידה שווה כמו הישגים בלמידה. הדרכה בתנועת הנוער גם היא נחשבה באותה מידה.
לא הייתה הפרדה בין החינוך להוראה בקיבוץ ושני אלה היו באחריות צוות המחנכים. למרות שהחינוך היה בלתי סלקטיבי וכל הילדים זכו לחינוך שווה, לא הייתה דרישה לשוויון בין התלמידים, מחמת ההבדלים האינדיבידואליים בין ילדים בני אותו גיל. חברת הילדים לא נחשבה הומוגנית, אלא "אורגניזם חי המורכב מיחידים הזקוקים לתשומת-לב מתאימה".
ההוראה בבתי הספר הקיבוציים
החינוך הקיבוצי נקט בגישה סינתטית, המשרתת את צורכי החיים. מתוך השקפה זו נולדה, למשל, שיטת הנושאים, שמשמעה הוראה בהיבט רב-תחומי והייתה פופולרית במיוחד בקיבוצי "השומר הצעיר".
בכיתות היסוד מבוססים היו הנושאים על המציאות הקרובה לחיי היומיום של הילדים: הדבורה והפרח, הנמלה, הדואר, נהיה לשבט, הקיבוץ שלנו. נושא לימודי נמשך בין שבועיים לשישה שבועות בהתאם לגיל.
דגש רב ניתן לחינוך לטבע ויום בשבוע הוקדש לטיול לימודי בסביבה, החל מגיל הגן. בגילאים הבוגרים, בנוסף על הטיול השבועי, שולב טיול שנתי נודד, של כשבוע למדבר יהודה, לנגב ולאילת. בטיולים האלה, השתתפו כל בני ובנות התנועה מאותו שנתון והם היוו הזדמנות להיכרות בין בני אותה שכבה ברחבי הארץ.
בחברת הנעורים התפצלו הלימודים לשני מוקדי הוראה (קונצנטרים): הומניסטי (ספרות, גאוגרפיה, לימודי חברה וכלכלה) וריאליסטי (פיזיקה, כימיה וביולוגיה). כמו כן למדו לשון, אנגלית וערבית, מתמטיקה, התעמלות, ציור, מוזיקה ומלאכה. כל קיבוצי השומר הצעיר נהגו בשיטת הנושאים וחלק מקיבוצי התנועות האחרות.
בחלק מהמוסדות החינוכיים של השומר הצעיר, הייתה חברת הנעורים כולה מקיימת משפט ספרותי, אחת לשנה. לקראת המשפט הספרותי כל הילדים והצוות החינוכי היו קוראים ספר או סיפור ודנים בדילמה שעלתה מתוכו, בדמות שנהגה בצורה שנויה במחלוקת וכדומה. המוסד החינוכי הקים בית משפט שבו היו חברים נציגי כל הקבוצות: נאשם, שופטים, קטגורים, סנגורים, עדים. השופטים ועורכי הדין לבשו גלימות, הנאשם ושאר העדים גם הם היו מלובשים בהתאם והמשפט היה נערך במליאת חברת הנעורים.
דוגמאות למשפטים ספרותיים: בבתי הספר של הקיבוץ המאוחד היה מקובל לקיים, אחת לשנה, "שבוע לימודים משותף" לכל התלמידים בין כיתה ז' לכיתה י"ב. כל שנה הוקדש השבוע לנושא כלשהו, בעל היבט חברתי, כגון: עיירות פיתוח, עבודה עצמית, סוציאליזם וכדומה.
החינוך הקיבוצי נהנה מאוטונומיה רבה ולא היה כפוף לתוכנית לימודים של משרד החינוך.
ועדות
חיי החברה והתרבות של הקבוצה, של חברת הילדים ובעיקר אלה של חברת הנעורים התנהלו על ידי וועדות. חברי הוועדות היו מתחלפים מדי שליש. כל קבוצה בחרה את הנציג שלה בוועדה.
עבודה
העבודה הייתה ממרכיביו העיקריים של החינוך המשותף. בגיל צעיר הילדים עבדו בבית הילדים, במשק הילדים שבו הם גידלו בעלי חיים שונים, וכשהתבגרו עבדו בענפי הקיבוץ. שיעורי המלאכה אמורים היו להיות תחום ביניים בין הלימודים לעבודה. בגיל הצעיר הייתה העבודה אמורה להוות נקודת מוצא לנושאים הלימודיים ובגיל הבוגר – נושא בתחומי הטבע והחקלאות.
בני הנעורים עבדו בענפי המשק ובחינוך. העבודה הייתה חלק ממערכת השעות בבית הספר. בחלק מהקיבוצים היה נהוג שהילדים עובדים בסוף יום הלימודים, בקיבוצים אחרים היה נהוג יום עבודה מרוכז בשבוע. חלק מבני הנוער התמידו ועבדו לאורך זמן במקומות קבועים וכך היוו כוח עבודה מיומן ונחוץ. רבות מחניכות הכיתות הגבוהות עבדו בחינוך, כעוזרות למטפלות בבתי התינוקות, בגני הילדים ובחברת הילדים וכן במטבח ובחדר האוכל. רבים מבני הנעורים - בנים ובנות - עבדו בענפי החקלאות והתעשייה.
שיטת התהליכים/הבית הכולל
שיטת התהליכים היא אסכולה חינוכית שפעלה בשנות ה-40 ובשנות ה-50 בעיקר בקיבוצים של תנועת הקיבוץ המאוחד.
את השיטה הגה מרדכי סגל, מהאבות המייסדים של החינוך הקיבוצי בישראל, והוא פעל להנחלתה יחד עם דודו אפל (דוֹדוֹ אָפֶּל), שכיהן במשך שנים רבות כרכז ועדת החינוך ב"קיבוץ המאוחד", ונמנה עם מתווי הדרך החינוכית בתנועה. סגל ביקש ליצור לילדים עולם שלם משל עצמם. הוא סבר כי שיטת הנושאים המקובלת בחינוך המשותף שגויה, כיוון שהיא מייצרת "תמונת עולם סטאטית", כלשונו. במקומה הוא הציע תבנית למידה דינמית שנועדה "לחולל תהליכים של למידה המקבילים לתהליכי החיים ונצמדים אליהם בשורה של נקודות מגע, תכופות ככל האפשר".
שיטת התהליכים התמקדה בעיקר בגיל הרך ובילדי חברת הילדים עד גיל 14. תהליך מימושה הביא להקמת "הבית הכולל" – בית ילדים מדגם ייחודי ושונה מבתי הילדים בקיבוצים אחרים. לעומת בתי הילדים המקובלים, שהיו בעיקר מקום לינה ומשחק, בבית הכולל התנהל כל סדר יומם של הילדים והוא היה כל עולמם. היו בו חדרי שינה, מטבחון וחדר אוכל, כיתות לימוד, חצר למשחקים ופינות חי.
בתי ילדים מהדגם של סגל הוקמו בקיבוצי תנועת "הקיבוץ המאוחד", כמו: בית השיטה, משאבי שדה, דפנה ואחרים. הדגם הייצוגי והמפורסם ביותר היה במעוז חיים בו הוקמו שמונה מבנים של הבית הכולל. דודו אפל, ממקימי הקיבוץ, שכנע את חבריו להשקיע משאבים בפיתוח השיטה ואף רתם את רחה פריאר שסייעה במימון ובהבאת ילדי חוץ שאכלסו חלק מהמבנים והצטרפו לחברת הילדים. במסגרת תפקידיו החינוכיים עסק יחד עם סגל בשיפור השיטה ובהתאמתה לתהליכים המתפתחים בארץ בעולם, וביחד הובילו את אימוץ השיטה בקיבוצים אחרים בתנועה.
הבית הכולל ושיטת התהליכים החזיקו מעמד עד תחילת שנות ה-60. שיטתם של סגל ואפל חייבה הקמת מערכת חינוך עצמאית (בית ספר בכל קיבוץ) והמשאבים של הקיבוצים לא עמדו בעלויות הגבוהות שלה. כשהתנועה הקיבוצית נאלצה להכפיף את תוכניות הלימוד לשיטות המקובלות במשרד החינוך – נסגרו הבתים הכוללים, ילדי הקיבוצים עברו ללמוד בבתי ספר אזוריים, והבית הכולל כמו כל שיטת התהליכים, גוועו סופית.
תנועות נוער
חלק מהתנועות ההתיישבותיות הפעילו בתחום בית הספר תנועת נוער, לפי השתייכותם התיישבותית של הקיבוצים השותפים.
כל חניכי בית הספר הקיבוצי השתייכו לאותה תנועת נוער. עובדה זו יצרה אחידות רעיונית. הפעילות בתנועת הנוער נחשבה למרכיב חשוב בחיי התלמידים, במידה שווה כמו הלמידה העיונית והעבודה.
תנועת השומר הצעיר פעלה במוסדות החינוכיים של הקיבוץ הארצי.
תנועת הנוער העובד והלומד פעלה בבתי הספר של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
תנועת המחנות העולים פעלה בבתי הספר של הקיבוץ המאוחד. בקיבוצים הדתיים לא התקיימה פעילות של תנועת נוער.
מחלקות החינוך של התנועות הקיבוציות
האחידות החינוכית בין הקיבוצים הושגה באמצעות מחלקות החינוך של התנועות הקיבוציות. מחלקות אלה פיקחו על מוסדות החינוך, ארגנו השתלמויות למחנכים ולמטפלות, סיפקו ייעוץ לילדים בעלי צרכים מיוחדים, פרסמו חומר דידקטי, קבעו תקציבים ונורמות עבודה לילדים ולמחנכים.
הכשרת אנשי החינוך המשותף נעשתה בסמינר אורנים, שאף הקים מכון לחקר החינוך המשותף.
ביקורת על החינוך המשותף
בני הקיבוצים שהתבגרו לא רצו שילדיהם יתחנכו באותה דרך. בשנת 1997 אחרון הקיבוצים ברעם ביטל את הלינה המשותפת ובכך גווע למעשה החינוך המשותף.
חלק מחניכי החינוך המשותף טענו שהעדר חיכוכים והאווירה ה"קורקטית" התמידית יצרו תחושה של סטריליות במשפחה (הסרט "ילדי השמש"). חלקם הרגישו שגדלו בודדים ואחוזי פחד. רבו הסיפורים על ילדים שברחו בלילה מבתי הילדים אל דירות ההורים.
מחלף רבין
מחלף רבין (הידוע גם בשמו הקודם, מחלף שמריהו) הוא מחלף בכביש 2 (כביש החוף) הנמצא בין הרצליה פיתוח לבין כפר שמריהו.
לפני הקמתו של המחלף נודע הצומת כאחת מנקודות התורפה של התחבורה בישראל, וכונה באירוניה "הפקק של המדינה" בגלל עומסי התנועה הכבדים שבו, שלעיתים התארכו עד לנתניה.
עוד בתחילת שנות ה-80 הועלו תוכניות למחלוף הצומת, ובתחילת שנות ה-90 הקצתה מע"צ תקציב לצורך העניין והחלה בעבודות. תושבי הסביבה התנגדו למחלף, ובפרט להצעת מע"צ להקימו כגשר עילי, שייפגע בערך דירותיהם. ההתנגדות עיכבה את הפרויקט במשך שנים רבות. לאחר בוררות מקצועית הגיעו הצדדים להסכמה.
המחלף נחנך בספטמבר 1995, בטקס חגיגי בנוכחות ראש הממשלה יצחק רבין ושר התשתיות בנימין בן-אליעזר. בדיעבד התברר כי לטקס הגיע גם יגאל עמיר, במטרה להתנקש בראש הממשלה, אך באותה הפעם החליט שלא לממש את תוכניתו (ומימש אותה כחודשיים לאחר מכן בכיכר מלכי ישראל).
ב-1996 התקבלה החלטת ממשלה לשנות את שמו של המחלף ממחלף שמריהו למחלף רבין, אולם ביצוע השינוי התעכב עד שנת 2003.
קושיית הבית יוסף
קושיית הבית יוסף הוא כינוייה העממי של קושיה ידועה בענייני חנוכה שנשאלה לראשונה בתקופת הראשונים והתפרסמה בספר "בית יוסף" של רבי יוסף קארו.
תמצית הקושיה היא בהתבסס על דברי התלמוד, לפיו חג החנוכה נחוג שמונה ימים לזכר נס פך השמן, שבמהלכו נמצא פך המכיל שמן שמספיק להדלקת המנורה למשך יום אחד בלבד, ובדרך נס הספיק לשמונה ימים. נמצא שהנס היה רק שבעה ימים - שהרי עבור היום הראשון היה מספיק שמן ללא צורך בנס, ומדוע חג החנוכה נקבע לשמונה ימים.
הקושיה הפכה במהלך הדורות לנכס צאן ברזל בקרב לומדי התורה ולעיסוק מרכזי בימי החנוכה. בדרשות רבות לחנוכה מוצעים לה תירוצים אפשריים.
מקורות
בספר "בית יוסף" בהלכות חנוכה הקשה: עוד לפניו, כמה ראשונים שאלו את השאלה, אך ספרי הראשונים הללו לא היו מצויים תקופה ארוכה, ולכן הקשה אותה הבית יוסף מעצמו, בלא לדעת שהראשונים הקדימוהו., הקושיא התפרסמה בשל אזכורה בבית יוסף, ובלשון העם נקראה השאלה על שמו "קושיית הבית יוסף".
תירוצים לקושיה
ה"בית יוסף" עצמו מתרץ שלושה תירוצים: הקושיה ותירוצי ה"בית יוסף" נדונו בהרחבה בספרי ההלכה, הפרשנות, החסידות ואף בספרי המוסר והקבלה. במשך השנים נוספו אלפי תירוצים וחוברו ספרים מיוחדים שאספו תירוצים לקושיה (ראו להלן). רוב התירוצים מבוססים על אחת משלוש האפשרויות. א. גם ביום הראשון היה נס. ב. היום הנוסף נקבע על נס אחר. ג. מסיבות אחרות היה עניין בקביעת חג של שמונה ימים.
אבביין
אֶבֶּבִּיִּין (בספרדית: Ebebiyín) היא עיירה בצפון-מזרח גינאה המשוונית, בירת פרובינציית קיה-נטם, השוכנת בסמוך למשולש הגבולות עם גבון וקמרון. העיירה משתייכת מנהלית מחוז ריו מוני, שמהווה את החלק היבשתי של גינאה המשוונית.
אבביין היא מרכז כלכלי חשוב, הודות למיקומה במשולש הגבולות. בקרבת העיר, על הגבול עם גבון, עובר נהר קיה. בעיר נמצא שוק אקומבנג, הגדול ביותר במדינה ואחד הגדולים ביותר במרכז אפריקה.
זוהי עיר המושתתת על מחצבה ישנה הידועה על ידי כל תושבי האזור בשל איכות החימר שהופק בה. בעיר היו עשרות עובדים ממדינות שכנות, קמרון וגבון. התערובת יצרה איבה כלפי הזרים. מהיסטוריה זו נולד השם "אבייביין" שפירושו "לכידת זרים".
קטז'ינה אופאלינסקה
קטז'ינה אופאלינסקה (בפולנית: Katarzyna Opalińska; 13 באוקטובר 1680 - 19 במרץ 1747) הייתה אשתו של סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין וחותנתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה
קטז'ינה נולדה ב-13 באוקטובר 1680 בפוזנן, ליאן קרול אופאלינסקי ולזופיה אנה צ'ארנקובסקה, בתם של אדם אוריאל צ'רנקובסקי ותרזה זאלסקה. ב-10 במאי 1698 התחתנה קטז'ינה עם סטניסלאב לשצ'ינסקי, ממנו נולדו לה 2 בנות. ב-1703 הצטרף בעלה למשפחת סַפיֱהָה ולאיחוד הליטאי שאורגן על ידי קרל השנים עשר, מלך שוודיה נגד אוגוסט השני, מלך פולין. לאחר ניצחונו הסופי של קרל על אוגוסט נבחר סטניסלאב בתמיכת קרל למלך פולין. בהיותו צעיר לא מנוסה, לא הצליח בעלה לרכוש לעצמו מעמד עצמאי בפולין, ומלכותו נשענה על קרל השנים עשר וניצחונותיו על הרוסים. אחרי הפסדו של קרל בשנת 1709 הודח בעלה מכיסאו ונאלץ לברוח לפומרניה, שהייתה בשליטת שוודיה, ואחר כך לאלזס הצרפתית. בשנת 1725 השתדכה בתם מריה עם מלך צרפת לואי החמישה עשר. בשנת 1733, לאחר מותו של אוגוסט השני, ניסה לשצ'ינסקי שוב את מזלו בפולין ונבחר בתמיכה גדולה של חלק ניכר מהאצולה הפולנית, ובתמיכה בינלאומית של צרפת ושוודיה. בעיני הרוסים הייתה מלכותו לא לגיטימית, והם ניסו לסלקו מהמלוכה. בשנת 1736 גבר אוגוסט השלישי, מלך פולין על סטניסלאב, ואילץ אותו לוותר על כתרו בשנית. בשנת 1738, אחרי ויתור אוסטריה על דוכסות לורן לטובת ההכרה הצרפתית בפרנץ שטפן כקיסר גרמני, מונה בעלה לדוכס לורן. בניגוד לסטניסלאב, קטז'ינה לא הסתגלה לחיים בצרפת או בלורן, חשה מרירות מסוימת על גלותה, והמשיכה להתגעגע לפולין עד מותה ב-19 במרץ 1747.
מכבי קריית מוצקין
מכבי קריית מוצקין היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר קריית מוצקין, המשחקת בליגה הארצית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה באמצע שנות ה-50 אם כי קיימים תעודים מצולמים עוד משנות ה-40. בשנת 1945 שחקו בקבוצת הנוער בין השאר: צביקה אורנשטיין, קלמן מגן, לימים אלוף בצה"ל ומפקד אוגדה בסיני והרצל שפיר, לימים מפכ"ל המשטרה. בין השנים 1958 ל-1966 שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה במשך 8 עונות רצופות, כשהישג השיא שלה היה המקום השישי[1]. השחקנים הבולטים של הקבוצה היו שלמה דובדבני, יצחק גודס (אביו של גיא גודס), דן אייק (אייל), חנוך ברקון, חיים קסטן, שלמה בן זאב ובעונת 2016/2017 אף שיחק בה לאחר חזרתו מפרישה עידו קוז'יקרו. בשנים 1964–1966 זכתה קבוצת הנוער של המועדון פעמיים ברציפות בגביע מכבי ישראל. בעונת 1976/77 זכתה קבוצת הנוער של המועדון בגביע המדינה לנוער לאחר ניצחון בגמר מול מכבי תל אביב בתוצאה 86–92. בעונת 1978/79 זכתה קבוצת הנוער של המועדון באליפות המדינה לנוער.
בסך הכל שיחקה הקבוצה במשך 12 עונות (לא כולל שנות האיחוד) ב-5 קדנציות בליגת העל.
את עונת 2016/17 פתחה מוצקין עם הפסד להפועל עכו ולאחר מכן עם רצף של 13 ניצחונות כולל ניצחון חוץ על מוליכת הטבלה אליצור נתניה.
בתום העונה העפילה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר ניצחון 71 - 68 על אליצור נתניה מסל של ליאור שגב בשנייה האחרונה למשחק.
בינואר 2018 פוטר מאמן הקבוצה יוסי שוורץ ובמקומו הוחתם רועי פרל לעונה וחצי.
את עונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום ה-9 ולאחר מכן במקום הראשון בפליאוף התחתון בליגה הלאומית.
את עונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה הסדירה והעפילה לפלייאוף העליון, ברבע הגמר גברה הקבוצה 1-2 על ה-7 בטבלה אליצור קריית אתא, בחצי הגמר הודחה הקבוצה לאחר שהפסידה 3-1 בסדרת המשחקים נגד הפועל גליל עליון/קריית שמונה למרות יתרון הביתיות כאשר ניצחה במשחק הראשון בקריית מוצקין אך הפסידה את שלושת המשחקים שלאחריו.
בינואר 2021 עזבה הקבוצה את אולמה הביתי "גושן" ועברה לשחק ב"אולם יצחק נבון" שנבנה באותה השנה. בסיום עונה זו ירדה הקבוצה לליגה הארצית לאחר שסיימה במקום ה-15 והאחרון.
בינואר 2023 עברה הקבוצה לניהול העמותה לקידום הספורט בקריית מוצקין. הצוות המקצועי כולל את אלי הבר- מנהל ענף הכדורסל בעמותת הספורט, אברי מונצ'ר- מנכ"ל עמותת הספורט ורוני שיפטן- חבר הנהלת עמותת הספורט. במקביל נפתחה מחדש קבוצת נשים למועדון והיא משחקת בליגה א'.
אפל ישראל
אפל ישראל בע"מ (באנגלית: Apple Israel limited) היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בנובמבר 2011 ועוסקת בפיתוח וייצור שבבים לאייפונים, אייפדים ומחשבי אפל. לחברה משרדים בהרצליה פיתוח ובפארק מתם שבחיפה. מלוא מניותיה מוחזקות על ידי חברת אפל האמריקאית שממוקמת בקליפורניה.
היסטוריה
בדצמבר 2011 רכשה אפל את חברת "אנוביט" הישראלית, שעסקה בפיתוח שבבים, תמורת כ-390 מיליון דולר. עם הרכישה סגרה אנוביט את מחלקת פיתוח כונני הSSD שלה במהלך שגרר אחריו פיטורי עובדים.
בשנת 2012 הכריזה חברת אפל העולמית בהובלתו של ג'וני סרוג'י על הקמתו של מרכז הפיתוח הראשון שלה שמחוץ לגבולות ארצות הברית, בישראל. ומינויו של אהרון אהרון למנכ"ל מרכז זה שכונה בתחילה "Herzliya Development Center".
בנובמבר 2013 רכשה אפל את חברת הסטרטאפ הישראלית "פריימסנס" שעסקה בפיתוח חיישן לזיהוי תלת־ממדי של גוף האדם, תמורת 360 מיליון דולר.
באוגוסט 2014 דווח על כוונה לפתוח מרכז מכירות רשמי בישראל, בניהולו של ניר אילון ובאוקטובר דווח על כוונה לפתוח חנות רשמית ראשונה, בדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
בפברואר 2015 נפתח מרכז הפיתוח והשיווק הראשי של החברה בהרצליה פיתוח, ובחניכתו ביקר מנכ"ל אפל, טים קוק. באפריל 2015 אפל רכשה את הסטארט-אפ הישראלי LinX, שעוסק בתכנון מצלמות זעירות לטאבלטים וסמארטפונים, תמורת כ-20 מיליון דולר. בפברואר 2017 אפל רכשה את חברת RealFace הישראלית שפיתחה טכנולוגיה להזדהות מאובטחת באמצעות תווי הפנים.
במאי 2017 מונה רוני פרידמן למנכ"ל חברת אפל ישראל.
ביולי 2022 הודיעה החברה על פתיחת מרכז פיתוח בירושלים.
מוזיאון ארץ ישראל
מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (קריית המוזיאונים) (בעבר נקרא: מוזיאון הארץ) הוא מוזיאון בתל אביב, המציג ממצאים ארכאולוגיים העוסקים בארץ ישראל מזמנים שונים ומתארים את רב התרבותיות שלה, בעבר ובהווה. לצד זאת, מעלה המוזיאון תערוכות אמנות מגוונות.
שם
המוזיאון נקרא בראשיתו "מוזיאון הארץ". בשנת 1983 שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון ארץ ישראל" על ידי מנכ"ל המוזיאון רחבעם זאבי, במקביל להפיכת המוזיאון מאגודה עותמנית לחברה. השם החדש נתקל בהתנגדות של מוזיאון ישראל שטען שהשם החדש עלול לבלבל תורמים בחוץ לארץ. באמצע 1987 הוציא בית המשפט המחוזי בירושלים צו האוסר על המוזיאון להשתמש בשם מוזיאון ארץ ישראל. הצו בוטל לאחר מספר ימים.
בראשית 2016 עבר המוזיאון תהליך של מיתוג-מחדש, בו אימץ לעצמו את השם "מוז"א", לצד סמליל חדש.
חזון
המוזיאון הוקם על ידי עיריית תל אביב על בסיס עזבונו של התעשיין ולטר מוזס, שאסף ממצאים אומנותיים וארכאולוגיים מהתרבות הארצישראלית הקדומה והחדשה. הוא קבע בצוואתו להקים מוזיאון בתל אביב שיהווה מוסד מדעי ברמה גבוהה, יפרסם עבודות מחקר וספרים מדעיים וחינוכיים, יערוך חפירות ארכאולוגיות וישים דגש מיוחד על חינוך לאהבת הארכאולוגיה.
המוזיאון הוקם במטרה לשלב ארכאולוגיה, תרבות ופולקלור של ארץ ישראל בכל הזמנים, כשהמודל לתכנונו היו מוזאוני הארץ (Landesmuseum) באירופה, המציגים היסטוריה בשילוב פולקלור ייחודי של כל מחוז ומדינה. בשנותיו הראשונות פעל בתחומי המוזיאון גם מוזיאון למדע. במוזיאון ביתנים בתחומים שונים, כגון ארכאולוגיה יודאיקה, פולקלור, מלאכה ואמנות ישראלית.
היסטוריה
במרץ 1953 תרם מוזס את המוזיאון לעירית תל אביב. נחתם הסכם בין עיריית תל אביב ופרופ' וולטר מוזס על פיו מוזס תורם את אוסף הזכוכיות שלו לעיריית תל אביב להקמת מוזיאון שהנהלתו תמונה במשותף על ידי העירייה ומוזס. עירית תל אביב קיבלה על עצמה להקצות מגרש, לממן את בניית המוזיאון ולממן את ניהולו. נקבע שמוזס יהיה ראש הקורטוריון של המוזיאון. במרץ 1955 הוחלט שהמגרש יהיה בשייך מוניס.
אבן פינה למוזיאון הונח ב-22 במרץ 1956, סמוך לתל קסילה, שבו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים, ביום השנה לפטירתו של פרופ' וולטר מוזס. המוזיאון הוקם בשלבים על פי תכנית של האדריכל ורנר יוסף ויטקובר ל-14 ביתנים, בהם: מוזיאון הזכוכית, מוזיאון המטבעות, מוזיאון הקרמיקה, ביתן נחושתן, והפלנטריום. המטרה של החלוקה לביתנים הייתה להתאים את היחידה המוזיאלית של ביתן לקשב של המבקר הממוצע.
ראשון הביתנים שנבנה הוא ביתן הזכוכית ולמרתפו הוכנסו מוצגי זכוכית רבים כבר בשנת 1957. המוזיאון נחנך בנוכחות ראש העיר, חיים לבנון, שר החינוך, זלמן ארן, ויו"ר הכנסת, נחום ניר, ב-28 במאי 1959.
בתחילת דצמבר 1959 נחתם הסכם עם משפחת קדמן להקמת ביתן המטבעות. באוקטובר 1960 הוחל בהקמת הביתן. המבנה הושלם עד סוף שנת 1961, ולאחר מספר חודשים שהוקדשו להכנת התצוגה, נפתח הביתן ב-1 באפריל 1962.
תכניות להקמת מוזיאון זואולוגי ומוזיאון לעתיקות קפריסין לא הגיעו לידי ביצוע.
הביתן השלישי במוזיאון, בית בידס, שופץ במהלך שנת 1962 לצורך תצוגה של מוזיאון אתנוגרפי ומלבושי עדות יהודיות. הוא נחנך במעמד נשיא המדינה, זלמן שזר, ב-20 ביוני 1963. בבניית הביתן הרביעי, מוזיאון החרס, הוחל בשנת 1963 והוא נחנך בנוכחות יושב ראש הכנסת, קדיש לוז, ב-27 ביולי 1966. במקביל הוחל בהקמת מוזיאון למדע וטכניקה על שטח מחנה גדנ"ע שפונה. המוזיאון יועד לכלול מדורים למתמטיקה, אווירונאוטיקה, אסטרונומיה, אסטרונאוטיקה ואנרגיה אטומית. במסגרת ההקמה הוצב במקום קטר מימי הרכבת התורכית. המוזיאון למדע וטכניקה נחנך ב-10 ביוני 1964, במבני עץ ארעיים ששמשו את הצבא הבריטי. באותה עת הוא כלל שלושה ביתנים: ביתן לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה, ביתן למתמטיקה וביתן לאנרגיה ותחבורה. הפלנטריום, שהיה מבנה הקבע הראשון של מוזיאון המדע, הופעל לראשונה במרץ 1968 ונחנך רשמית ב-23 במאי 1968.
באפריל 1965 נפתח מוזיאון הכתב בבית שנקר ברחוב ביאליק. המוזיאון הועבר לקריית המוזיאונים במחצית הראשונה של שנת 1972.
עוד בתחילת 1961 הוצגה במוזיאון תערוכה של ממצאים מתמנע. באביב 1964 הוציא המוזיאון משלחת לתמנע, בראשות בנו רותנברג, לקיים בה חפירות ולהכין תכניות למוזיאון של הממצאים, שאז חשבו להקים באתר. בעת חזרת המשלחת, ביוני 1964, הוחלט להקים את המוזיאון בקרית המוזיאונים ברמת אביב. עונת חפירות שנייה התקיימה בשנת 1965. ממצאי החפירות הוצגו בתערוכה זמנית במוזיאון בסוף 1966 ובדצמבר 1966 הוחל בבניית ביתן קבע לממצאים בשח של 45 מ"ר. על פי התכנית אז היו אמורים הממצאים להיות חלק ממוזיאון למטלורגיה. הביתן נחנך ב-17 באפריל 1968.
במרץ 1969 נחנך גן אלפרין.
בשנת 1979 נפתח לקהל פסיפס שנחשף בחצרות המוזיאון וכלל כתובות בעברית ויוונית.
בסוף שנות ה-70 המוזיאון התנוון. מספר המבקרים במוזיאון שדווח היה מנופח, ובפועל ביקרו בקרית המוזיאונים ברמת אביב בין 45-50 אלף איש בשנה. ראש עירית תל אביב, שלמה להט מינה את נחום שמיר ליו"ר הדירקטריון כדי שישפר את המוזיאון, אולם הוא הסתכסך עם עובדי המוזיאון ובעיתונות הוחלפו האשמות לגבי האחריות למצב העגום של המוזיאון. מוזיאון המדע והטכנולוגיה פעל בביתנים ישנים, ללא מיזוג, ורוב התצוגות שלו התקלקלו ובעקבות זאת הוא נסגר. בינואר 1981 גנבו פורצים מהתכולה של מוזיאון הפולקלור. הביתן נפתח מחדש באוקטובר 1982.
ביולי 1982 הציג זאבי בפני הנהלת עירית תל אביב תכנית אב לפיתוח המוזיאון שכלל הקמת 14 ביתנים חדשים ושיפוץ ביתנים ישנים, כולל הוספת מיזוג. המוזיאון התרחב בשנות ה-80, אך הייתה ביקורת על עלות ההתרחבות לעיריית תל אביב וכן על בנייה בלתי חוקית.
הנהלת המוזיאון
בשנת 1958 מונה חיים אלפרין למנהל אדמיניסטרטיבי של המוזיאון. הוא ניהל את המוזיאון עד לפטירתו בשנת 1967. לאחר פטירתו של אלפרין מונה ד"ר בן ציון כדורי, עובד בכיר בעירית תל אביב יפו, למנהל זמני של המוזיאון, שהפך למינוי של קבע בו כיהן כדורי עד פטירתו באפריל 1972. בנובמבר 1972 מונה ניצב יהודה פראג למנכ"ל המוזיאון והוא כיהן בתפקיד עד שנת 1977. בשנת 1977 מונה יוסף כלב למנהל את המוזיאון. הוא פרש מהתפקיד בסוף מאי 1980 לאור דרישתו של יו"ר הנהלת המוזיאון, נחום שמיר. בספטמבר 1980 התפטר מתפקיד המנכ"ל, אסא לפן בגלל התנגדותו להקמת מוזיאון הפלמ"ח על שטח המוזיאון אך לא תחת הנהלתה. לאחר מספר מנכ"לים שכיהנו תקופות מאוד קצרות, מונה רחבעם זאבי ליו"ר הנהלה ומנכ"ל המוזיאון בסוף 1981. מספר פעמים הגיש זאבי את התפטרותו, אך בכל פעם הוא חזר בו. בסוף 1987 המליצה ועדת הביקורת של עיריית תל אביב להפריד בין תפקיד יו"ר ההנהלה והמנכ"ל. שנה לאחר שזאבי נבחר לכנסת קבע היועץ המשפטי של עיריית תל אביב שזאבי אינו יכול לקבל משכורת כמנהל המוזיאון בנוסף למשכורת מהכנסת. הוא התפטר מתפקיד יו"ר הנהלת המוזיאון כשהתמנה לשר בממשלה.
בשנים 1989-1990 כיהן ששון שילה כמנהל המוזיאון.
אילן כהן כיהן כמנכ"ל המוזיאון במשך 20 שנה, משנת 1998 עד סוף שנת 2017. בינואר 2018 מונה למנכ"ל המוזיאון עמי כץ שמסר כי "בכוונתו להפוך את מוז"א לאחד משלושת המוזיאונים המובילים במדינה".
אוצר ראשי
בסוף 1986 התמנה מאיר בן דב לאוצר ראשי של המוזיאון.
צחי בקר היה אוצר ראשי של המוזיאון מסוף שנות ה-90 עד סוף 2016.
סוארין
סוארין (באנגלית: Soarin'; מילולית, דואים") הוא מתקן מסוג סימולטור בביתן האדמה בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. המתקן מבוסס על מתקן דואים מעל קליפורניה המצוי בפארק ההרפתקאה הקליפורנית של דיסני באתר הנופש דיסנילנד שבקליפורניה.
תיאור המתקן באפקוט
על מנת להגביר את ההרגשה של התעופה מוטים כיסאות המבקרים בסינכרון עם הסרט ומאווררים משיבים רוח על המבקרים. כמו כן, ריחות מוזרמים לעבר המבקרים בהתאמה לסרט - וכאשר עוברים המבקרים מעל שדות (בסרט) הם מריחים ריחות של דשא, ומעל חופי הים של הקריביים מריחים את הים.
בעבר המתקן דימה דאייה מעל מדינת קליפורניה, אך שונה ב 17 ביוני 2016 כדי להתאימו לקונספט של תצוגת העולם, אזור באפקוט.
תיאור המתקן בהרפתקאה הקליפורנית של דיסני
המתקן מדמה דאייה בדאון מעל מדינת קליפורניה. המבקרים במתקן נכנסים לכיסאותיהם בדאון, מורמים אל תוך מסך כדורי המוקף סביבם, וצופים באתרים רבים בקליפורניה כגון עמק נאפה, סן פרנסיסקו, סן דייגו, לייק טאהו, מונטריי, מאליבו, הפארק הלאומי יוסמיטי, לוס אנג'לס ולבסוף פארק השעשועים דיסנילנד.
על מנת להגביר את ההרגשה של התעופה מוטים כיסאות המבקרים בסינכרון עם הסרט ומאווררים משיבים רוח על המבקרים. כמו כן, ריחות מוזרמים לעבר המבקרים בהתאמה לסרט - וכאשר עוברים המבקרים מעל שדות (בסרט) הם מריחים ריחות של דשא, ומעל חופי ים מריחים את הים.
מרדכי קירשבלום
הרב מרדכי קירשבלום (1910, ה'תר"ע – 12 באוקטובר 1993, כ"ז בתשרי ה'תשנ"ד) היה רב ישראלי־אמריקאי, פעיל ציוני בולט, נשיא המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויושב־ראש־עמית של מחלקת העלייה שלה. נודע כנואם בולט.
ביוגרפיה
מרדכי קירשבלום נולד בשנת ה'תר"ע (1910) בביאליסטוק שבפולין למשה, מראשי המזרחי בעיר ובעל בית חרושת לעיבוד עורות, ופייגה־ריבה. למד בישיבה בעיר בראשות הרב אריה ליב יוכט, מחבר "משנת אריה". בחנוכה תרפ"ג (1922), בהיותו כבן 14, היגרה משפחתו לניו יורק שבארצות הברית. עד שנת 1931 למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן, תחת הרב שלמה פוליצ'ק ("העילוי ממייצ'ט"), הרב משה סולובייצ'יק, הרב שמעון שקופ ועוד. באותה תקופה התקרב לרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי.
עם תום לימודיו בישיבה ולאחר שנסמך לרבנות, עבר לסקרנטון לבקשת רבו הרב ד"ר דוב רבל, כדי לעמוד בראש תלמוד התורה בקהילה היהודית, וכן ייסד בעיר את סניף "המזרחי".
בתנועת המזרחי ובקרן הקיימת בישראל
בשנת ה'תרצ"ה (1935), בהיותו בן 25 שנים בלבד, מונה בידי הרב מאיר בר-אילן, לשמש כמזכיר הכללי של תנועת המזרחי בארצות הברית. בהמשך נעשה לסגן נשיא התנועה בארצות הברית, הרב אריה לייב גלמן. בשנת ה'תשי"ג (1953), לאחר שהנשיא פנחס חורגין עלה ארצה, נבחר הרב קירשבלום לנשיא במקומו. במסגרת תפקידו, בתחילת דרכו, ניהל את גיוס הכספים להקמת אוניברסיטת בר-אילן. פעילותו הצעידה את התנועה להישגים רבים והרחיבה את שורותיה.
קירשבלום החזיק בכהונה זו גם לאחר שהוביל, בשנת ה'תשי"ז (1956), את מיזוג המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית, לארגון שנקרא "הסתדרות הציונים הדתיים בארצות הברית", שהרב יוסף דוב סולובייצ'יק שימש נשיא הכבוד שלו. בשנת ה'תשכ"ה (1964) נבחר הרב צבי שכטר לנשיא התנועה, וקירשבלום לנשיא הכבוד. לאחר עלייתו ארצה בשנת 1968 מותנה מאוד פעילותן של תנועת המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית.
החל משנת 1944 שימש הרב קירשבלום כרבו של המרכז היהודי־קהילתי של שכונת בברוקלין. היה גם מראשי ישראל הצעיר בארצות הברית.
כבר מנעוריו בישיבת רבינו יצחק אלחנן, התבלט קירשבלום במיוחד בכושר נאום ייחודי וסוחף. הוא היה נואם מבוקש – בשפות עברית, יידיש ואנגלית – בחוגים רבים, הוזמן פעמים רבות לקהילות ישראל בעולם, וכן נאם בקונגרסים הציוניים ובמושבי הוועד הפועל הציוני. ערך מסעות לגיוס כספים מטעם קרן היסוד, המגבית היהודית המאוחדת וההנהלה הציונית. כן נודע כבעל כושר יזמי, ארגוני ומעשי, ואף כבורר במחלוקות בין פלגים יריבים בתנועה הציונית.
בשנת 1938 הקים את המחלקה הדתית של הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית ועמד בראשה במשך שנים רבות. בין השנים 1950–1953 שימש גזבר־עמית של הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית, ואחרי 1960 שימש נשיא הכבוד של קק"ל בארצות הברית. בשנת 1953 נטעה קק"ל יער לכבודו על יד מירון. בין השנים 1948–1963 שימש כסגן יושב ראש בכיר של המועצה הציונית האמריקנית (אז, ה-AZE). בשנת ה'תשכ"ה (1965) קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם ישיבה אוניברסיטה.
בסוכנות היהודית ובירושלים
בשנת 1956, בקונגרס הציוני ה-24, עם הקמת השלוחה האמריקנית של הנהלת הסוכנות היהודית, נבחר הרב קירשבלום לראשונה לחבר הנהלת הסוכנות מטעם תנועת המזרחי והפועל המזרחי, ראש "המחלקה לחינוך ותרבות תורניים באמריקה", ושותף לראשות מחלקת העלייה באמריקה (לצד מנהיג פועלי ציון לואי סגל). בהמשך נבחר לראש מחלקת העלייה היחיד באמריקה. הוא החזיק בתפקידיו אלה עד עלותו ארצה.
בשנת 1968 בקונגרס הציוני ה-27, נבחר קירשבלום לחבר ההנהלה הציונית וחבר הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים, במקומו של הרב שלמה זלמן שרגאי שפרש. הוא צורף להנהלת הסוכנות היהודית כמשנה לראש המחלקה לעלייה וקליטה (יושב־ראש־עמית), לצד לואי אריה פינקוס, וכשותף מלא בניהול המחלקה. באותה שנה עלה ארצה עם משפחתו והתיישב בירושלים. קירשבלום החזיק בתפקידו בהנהלת הסוכנות במשך עשר שנים, ופעל רבות בשטחי העלייה ארצה, עד לפרישתו בשנת ה'תשל"ח (1978).