cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוניקה
טוניקה כאקורד
הטוניקה גם משמשת לתיאור הדרגה ההרמונית (האקורד) המבוססת על צליל הטוניקה. יהיה זה למעשה אקורד משולש, מינורי או מז'ורי, לפי שם הסולם, הכולל, מלבד הטוניקה, את הצליל השלישי ואת הצליל החמישי בסולם. כלומר: בסולם פה מז'ור, דרגת הטוניקה תהיה מבוססת על אקורד משולש מז'ורי על התו פה (פה, לה, דו); בסולם סי מינור, אקורד הטוניקה יהיה משולש מינורי הבנוי על התו סי (סי, רה, פה דיאז). כמו צליל הטוניקה, אקורד הטוניקה הוא האקורד היציב והרגוע ביותר ביצירות טונאליות, הוא לעיתים קרובות האקורד השימושי והנפוץ ביותר ביצירה, והוא כמעט תמיד מסיים את היצירה, ולעיתים קרובות גם מתחיל אותה. הטוניקה היא נקודת היחוס במוזיקה טונאלית, וכל שאר הצלילים מתייחסים אליה, וכן שאר הדרגות ההרמוניות שואפות אליה.
טוניקה כאזור טונאלי
כשם שהטוניקה יכולה להופיע כצליל, או כאקורד, היא יכולה גם להופיע כסולם. בצורת סונטה למשל, הנושא הראשון כתוב בסולם של הטוניקה, כלומר בסולם של היצירה כולה, והנושא השני מופיע בסולם של הדומיננטה. המשמעות הגדולה של המחזר, שהוא החלק השלישי בצורת הסונטה היא שבמחזר שני הנושאים מופיעים בסולם של הטוניקה. כלומר כפי שבסולם דו מז'ור, הצליל סול, מושך אל הצליל דו, והאקורד סול מז'ור שבע מושך לאקורד דו מז'ור, גם הסולם סול מז'ור מבקש להפתר לסולם הטוניקאי דו מז'ור.
ישנם חוקרים המתייחסים גם לאזור הטוניקה. כלומר לאזור ביצירה שמשמש כולו כטוניקה, אפילו אם יש בו אקורדים שאינם הטוניקה, וצלילים שאינם הטוניקה. במקרים כאלו יהיו מהלכים שמרחיבים את הטוניקה, כלומר, מוסיפים עוד אקורדים, אבל מבלי לבצע תנועה משמעותית מבחינה הרמונית. לדוגמה, המהלך: ראשונה, חמישית טרצקווארט, ראשונה סקסט, הוא מהלך שמרחיב את הטוניקה. מבחינה מהותית נשארנו כל הזמן באזור הטוניקה: התחלנו מאקורד הטוניקה, ביססנו אותו באמצעות הדומיננטה וחזרנו אליו בהיפוך. אפשר לתאר את המהלך הזה בעיקר כניתוח של קו בס שעולה מהמדרגה הראשונה לשנייה, לשלישית, והרמוניה התומכת בקו בס זה. זהו מהלך קונטרפונקטי ביסודו, ולא הרמוני. הקביעה שמהלך הוא תוצאה של קונטרפונקט או של הרמוניה, והקביעה שאזור מסוים הוא אזור טוניקאי, איננה מוחלטת וכרוכה בפרשנות. לעיתים המצב יהיה ברור וייווצר קונצנזוס ולעיתים דיון. כך או כך, הקביעות הללו תלויות בכל הפרמטרים המוזיקליים, הרמוניה, מלודיה, ומקצב.
מרכז טונאלי
ביצירות א-טונאליות, או בהקשר א-טונאלי שיש בו בכל זאת טון מרכזי, ניתן להשתמש במושג זה, כדי להבחינו מהטוניקה במובנה הטונאלי, וכדי להבחינו מרמות שונות של טוניקה המופיעות ביצירה, למשל כציר או כקו-סימטריה במחזורי-מרווחים. לפיכך ניתן לומר שכל טוניקה היא מרכז טונאלי, ולהשתמש במונח מרכז טונאלי גם במוזיקה טונאלית (כפי שעושים רבים), אך לא כל מרכז טונאלי הוא טוניקה.
ליאור כלפון
ליאור אלי כלפון (נולד ב-26 באפריל 1973) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי, במאי תיאטרון ומדבב ישראלי. יוצר ובמאי המופע המוזיקלי "ווקה פיפל".
ביוגרפיה
כלפון נולד וגדל בחולון, למשפחה דתית, וחזר בשאלה בתיכון. אמו ממוצא טורקי, אביו ממוצא תוניסאי.
לאחר ירידתה של "הקומדי סטור" מהמסך, נסע כלפון לפראג, שם יצר וביים מופע תיאטרון בטכניקת "התיאטרון השחור" בשם "FunTazi" (שילוב בין "פנטזיה ו"כיף"). המופע זכה להצלחה גדולה ובשנת 2002 העלה אותו גם בישראל. בהמשך יצר גרסה המיועדת לילדים בשם "FunTazi Kids". במקביל יצר את המופע "הענק וגנו הקסום" המיועד לילדים, גם הוא בטכניקת התיאטרון השחור. ב-2006 הועלתה ההצגה אותה כתב וביים: "גבירותיי ורבותי – ידיים למעלה", מופע זה הועלה גם בניו יורק. כמו כן, יצר את המופע "גלואו", גם הוא בטכניקת התיאטרון השחור (Black light theatre).
בשנים 2008–2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "רמזור" בתפקיד אייל, המכונה "איצקו". בקיץ 2008 הנחה את שעשועון הטריוויה לילדים "אוטוגלידה" ששודר בערוץ לוגי. כלפון מופיע גם כמדבב בין השאר כספיידרמן ב"ספיידרמן ללא גבולות", כחמור בסרטי "שרק", כדור הבייסבול בסרט "גיבור של כולם", הדג אוסקר בסרט "תפוס ת'כריש", זוק ב"גיבור על נמלים". ב-2009 הועלה המופע "ווקה פיפל" אותו יצר, ביים והפיק. המופע משלב ווֹקליזות ושירת א-קפלה יחד עם אומנות הביט בוקס מודרנית. המופע זוכה להצלחה רבה על במות בכל רחבי העולם ולצפיות רבות ביוטיוב. בשנת 2010 הנחה את שעשועון הטריוויה "מי שואל אותך?" בערוץ 2. השתתף בסדרה הקומית "דן ומוזלי" בתפקיד קלופס.
החל מ-2015 כלפון הוא הפרזנטור של חברת "מימון ישיר".
בתחילת 2016 הקים סטארט־אפ בשם "BeePost", פלטפורמה לטוקבקים בווידאו, אותו סגר ב-2018.
בקיץ 2020 היה אמור להצטלם לקומדיית המצבים לילדים "לבד בבית" בתפקיד האבא דודי לצד שחר חסון, עדי אשכנזי ועוד, אך בגלל אשפוזו לאחר שנדבק בנגיף הקורונה הוחלף על ידי יוסי מרשק.
בדצמבר 2020 החל להשתתף בעונה ה-11 של תוכנית הריאלטי "האח הגדול", והודח בהדחה ה-13 לאחר 99 ימים.
רקמה (מלאכת יד)
רקמה היא מלאכת יד, שבה יוצרים קישוט על-גבי בד או מצע אחר, בדרך כלל גמיש, באמצעות העברת חוט בתוכו באמצעות מחט.
אופי הקישוט במראה כולל תלוי בתכים - שיטות הרקמה שנבחרו. לתכים שונים מטרות שונות. בדרך כלל תכים המשמשים לתפירה אינם משמשים לרקמה, ולהפך. יופייה של הרקמה תלוי באחידות התכים (גודלם ומתיחותם) הרבה יותר מאשר בתפירה, בה בדרך כלל התכים עצמם נסתרים, ורק הבדים נראים לעין.
לעיתים משולבת הרקמה בחריזה. אומנות הרקמה נחשבת למלאכת יד מהעתיקות בעולם ועם זאת יש לה שימוש ורלוונטיות גם כיום. בתקופות ימי הביניים והרנסאנס כאשר מלכים לבשו בגדים רקומים בזהב, זה היה מקצוע גברי. נשים התחילו לרקום מאוחר יותר ובתחילה נחשבו לא מתאימות לצייר דוגמאות, ואי לכך הורשו לרקום רק על דוגמאות שגברים ציירו עבורן. ידיעת הרקמה עברה מאם לבת במשך אלפי דורות, נערות החלו ללמוד לרקום כבר בגיל צעיר, וגם גברים עסקו ברקמה.
בכל מקום התפתחה הרקמה על חומרים מקומיים (פשתן במצרים ובאירופה, משי בסין וכדומה), בצבעים מקומיים (חוטים נצבעו על ידי כך שהופקו מצמחים ומינרלים מקומיים) ובצורות וסמלים שמבטאים את התרבות של הרוקמים, לרוב יש התאמה בין הצורות והסמלים שצוירו באזור מסוים ובין הצורות והסמלים שרקמו שם. עם זאת יש סמלים וצורות שחוזרים בסגנון דומה בכמה תרבויות מרוחקות. נוודים, תיירים וסוחרים 'הפיצו' צורות וסמלים, בעיקר על ידי כך שהמקומיים העתיקו מבגדיהם את הדוגמאות שהביאו עמם ממקומות מרוחקים, ואילו הבדים שהם קנו נתנו השראה לבני ארצם כאשר שבו הביתה.
היסטוריה
כבר בתקופת האדם הקדמון, האדם כחלק מתהליך הקיום שלו הכין לעצמו בגדים מפרוות מחוברות בטכניקת התפירה, ובעקבות זאת הוא החל להשתמש בתפר זה בשביל ליצור אלמנטים של קישוט.
הרקמה מוזכרת בתנ"ך, בספר שמות: ;.
עקב אי העמידות של החוטים והבדים כמעט ואין היום שרידים של רקמות עתיקות, אך נותרו עדויות על רקמה בעבר ברחבי העולם. כך, ביוון נמצאו שרידים משנת 400 לפני הספירה, באזור בבל וסוריה משנת 700 לספירה, בחפירות ארכאולוגיות באזור אור העתיקה נמצאו שרידי תכריכים רקומים בחוטי זהב טהור של הקיסרית הונוריוס משנת 400 לספירה. מרבית השרידים שנשארו בעת המודרנית הם בעיקר מהמאה ה-18.
בשנת 1746 נוסד מפעל DMC לייצור חוטים וחומרים נוספים לרקמה. בעלי המפעל פנו אל תרז דה דילמונט שהייתה מורה לרקמה ובקשו ממנה לכתוב ספר על רקמה. בשנת 1884 הוציאה דילמונט את ספרה המקיף 'The Complete Encyclopedia of Needlework' בצרפת, מיד עם הוצאתו לאור הוא תורגם ונמכר ב-17 ארצות. ב-62 השנים הראשונות לאחר הוצאתו לאור הוא נמכר ביותר ממיליון וחצי עותקים.
במשך המאות ה-18,ה-19 ואף בראשית המאה ה-20 נשים רבות למדו לכתוב ולקרוא בעזרת רקמה, וכשלא היה מקובל שנשים תלמדנה גאוגרפיה, היו מורות חכמות שלימדו לרקום מפות גאוגרפיות במסווה של הוראת דוגמאות רקמה. רקמה נחשבה כמקצוע חשוב כמו תפירה כי מיומנות בעבודה במחט אפשרה לבנות לתקן היטב את בגדי המשפחה ואת כלי המיטה שלהם.
מרתה וושינגטון אשת הנשיא ג'ורג' וושינגטון נהגה לרקום כל חייה הבוגרים, בין היתר רקמה כיסויי כיסאות לבית הלבן וכן ריפודי כיסאות לאחוזת מאונט ורנון.
ציירים וציירות רבים עיצבו רקמות עבור עצמם או עבור אחרים.
הציירת האמריקנית, סבתא מוזס, רקמה שנים רבות לפני שהתפרסמה כציירת. היא רקמה את מראות הכפר והסביבה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, וגם בשנות מלחמת העולם השנייה עיצבו הציירת ואנסה בל, הצייר דנקן גראנט והצייר רוג'ר פריי רקמות שונות לריפודי כיסאות, מסגרות למראות, שטיחי רצפה ומרבדי קיר ל'אחוזת צארלסטון' שבה התגוררו לסירוגין חברי קבוצת בלומסברי. חלק מהעיצובים נרקמו על ידי אתל גראנט [Ethel Grant] אמו של הצייר דנקן גראנט, ואנסה גם הנציחה את אתל הרוקמת בגינה בציור 'Charleston Garden'.
בזמן מלחמת העולם הראשונה חיילים בריטיים ולאחר מכן חיילים אמריקניים שלחו לביתם גלויות דואר רקומות על משי. הגלויות היו מעוטרות בסמלים פטריוטיים, דגלים, סיסמאות, וטקסטים רומנטיים. נטען בזמנו שהרקמות בוצעו בידיהן של פליטות מלחמה בלגיות או צרפתיות, אבל למעשה הגלויות נרקמו במכונות רקמה על ידי חברות מסחריות. אותן חברות ייצרו גם גלויות לשוק הגרמני, עם סמלים ודגלים שונים.
בשנת - 1990 יצא לאור באנגליה ספר של הרוקמת והמעצבת פט מאנציני [Pat Menchini], שבו היא העבירה ציורים של ביאטריקס פוטר לדוגמאות לרקמה.
רקמה ממוחשבת
בעשורים האחרונים משמשת הרקמה ובעיקר רקמה ממוחשבת, לצורכי נוי בהליכי עיצוב ביגוד ופריטי לבוש ואביזרי לבוש נלווים על פי צווי האופנה המשתנים. בנוסף הרקמה הממוחשבת משמשת לצורכי מיתוג וסימון של חברות מסחריות, קבוצות ספורט, יחידות צבאיות ועוד. השימוש ברקמה ממוחשבת נפוץ גם בעטורים רקומים על פריטי יודאיקה כגון עטיפות לסידורים, סימון טליתות ואפילו רקמה ממוחשבת ליצירת חופות.
המעבר לרקמה ממוחשבת על בסיס נתונים דיגיטליים מאפשר להטביע אין סוף דוגמאות, עיטורים וסמלים בעזרת מכונות רקמה ממוחשבת בעלות ראשי רקמה רבים שמוטמעים בהם טכנולוגיות מתקדמות של רובוטיקה זעירה.
הרקמה לעומת מלאכות דומות
הרקמה אינה ממלאת צורך מעשי אלא נועדה ליופי וקישוט. חייטים, תופרים ומעצבים משתמשים בטכניקה זו.
בניגוד למלאכות טקסטיליות כמו אריגה או סריגה המייצרות את המשטח תוך כדי הפעולה, רקמה נוצרת על משטח קיים, על ידי החדרת חוטים לתוכו באמצעות מחט. הבדל נוסף בין רקמה לבין עבודות מחט אחרות הוא הדמיון של הרקמה לציור: ברקמה, החוטים והמחט תופסים את מקומם של הצבעים והמכחול וניתן לראות בה מלאכת ציור על בד.
אפשר גם לשלב רקימה עם הטלאה רגילה לצורך תיקונים או הטלאה קישוטית. שילובים של הטלאה קישוטית ורקימה משמשות ליצירת עבודת טלאים, שהיא אחת מהאומנויות הנקראות אמנות סיבים.
לעומת מלאכת התפירה, שמטרתה לחבר בדים על מנת ליצור את המוצר ותוך כדי כך להסתיר את התפרים עד כמה שניתן, הרקמה מבליטה תכים שונים ולעיתים אף מוסיפים להם חרוזים, פנינים, פייטים, רצועות מתכת, נוצות ואלמנטים שונים נוספים לקישוט. כמו רוב מלאכות היד, הרקמה דורשת מיומנות טכנית. כדי לבצע את פעולת הרקמה יש צורך באריג כאשר החומרים שבדרך כלל עליהם רוקמים הם: משי, כותנה, פשתן, צמר. כמו כן יש צורך במספריים, חוט ומחט.
כלי עזר נוסף הוא החישוק - מסגרת מעץ או פלסטיק למניעת עיוות הדוגמה ולמתיחת הבד, דברים המקלים על פעולת הרקמה. ברקמה קיימים למעלה מ-400 סוגי תכים שונים.
רקמה יהודית
במסורת היהודית, רוקמים לשבת מפית לכיסוי חלה, תיק למצות לליל הסדר, פרוכות, מזרח שיוויתי, חופות, מעילי תורה וחיתולי תורה המכונים "וימפל".
המוטיבים הם לרוב אותיות האלף-בית העברי, דקלים, ציפורים, המנורה. שבעת המינים, הכותל המערבי.
באוסף המוזיאון היהודי של לונדון ישנן כריות רקומות לכיסא אליהו שנועד לטקס ברית המילה. הכריות היו פעם בבית הכנסת הגדול של לונדון.
באוסף 'מוזיאון ארצות המקרא' בירושלים ישנם קמעות רקומים, למשל צעיף הגנה לאשה הרה, מ-1900 בקירוב, טורקיה, הרקום בשמות המלאכים המגוננים "סנוי", "סנסנוי" ו"סמנגלף"; חגורת ראש ליולדת מ-1900 בקירוב, ממרוקו; ונרתיק לקמיעות מכורדיסטן.
בספר 'כסות ומסר של יהודים בארצות האסלאם', שכתבה אביבה מולר-לנצט, ישנו אוצר של תיאורים וצילומים של בגדים רקומים של יהודי תימן, מרוקו, בוכרה ועיראק.
בקטלוג של תערוכת 'פריטים יתומים' (Orphan Objects), שהוציא המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם מופיעים מפות, פרוכות, כיסוי חלה, בגדים, חיתולי תורה, טלית קטן ארוג ורקום, טלית קטן סרוג ואף פריטים שנוצרו בזמן השואה.
רקמה כביטוי פמיניסטי ופוליטי
בתולדות האמנות מלאכות היד כגון רקמה וקישוט הבית נחשבו כמלאכות נשיות וככאלה לא נחשבו כחלק מה'אמנות היפה', רקימה, תפירה, ציור על משי, הטלאה לא היו חשובים כמו ציור ופיסול.
ילדות למדו רקמה בעיקר כדי לתרגל כל מיני תכים שהיו אמורים לשמש אותן בבגרותן לתפירה ולתיקוני טקסטילים שונים. ילדות למדו גם קרוא וכתוב על ידי הכנת דוגמית רקומה של אותיות ה א-ב הלטיני [ABCD] ברקמה המדמה אותיות כתב ואותיות דפוס. ליד ומסביב הן בדרך כלל רקמו פסוק מספרי הקודש הנוצריים, ספרות כדי שתוכלנה לנהל את משק הבית, כשנערה סיימה את הדוגמית, היא הוצגה על קירות הבית, כדי שחתנים עתידיים יראו שהיא מוכשרת לעבודת הבית.
באוסף מוזיאון ברוקלין, ישנה רקמה בלתי גמורה שנרקמה בזמן מלחמת האזרחים (1861-1865) שנה אחת לפני שהעבדות הוכרזה כלא חוקית, אך בשלב בו עבדים שברחו עדיין הוחזרו לדרום. היצירה רקומה בצמר על נייר.
בשנות ה-1960 יחד עם אמנות הפופ והתעוררות התנועה הפמיניסטית התחילו אמניות נשים להשתמש באופן מודע ליצור אמנות נשית שנשענת על 'המלאכות הנשיות'. אמניות כמו מרים שפירו, ג'ודי שיקגו, פייז רינגולד, קיילי נורטון [Kylie Norton] התחילו גם להראות מחזות ביתיים, איברי גוף נשיים.
ב'ניו יורק טיימס' כותבת העיתונאית א. תמי קים [E. ammy Kim] ב-29 בדצמבר 2018, מאמר דעה בשם ' The Feminist Power of Embroidery'. לטענתה כשהיא נוטלת חוט ומחט היא מתחברת לשורה ארוכה של נשים שהפכו את מלאכות הבית שהיא מכנה אומנויות הבית להבעה פוליטית. היא מספרת שבבית הוריה שבטקומה וושינגטון, תלויה על הקיר יצירה שסבתה רקמה בסביבות 1941 בהיותה בתיכון בקוריאה תחת הכיבוש היפני. הסבתא וחברותיה נאלצו אז לשנות את שמותיהן לשמות יפניים. הכותבת סוברת שהרקמה שחררה אצל הנערות הרוקמות כעסים. היא בעצמה שבה לרקום כחלק ממצעד הנשים 2017.
ארגוני רוקמות מארצות מסביב לעולם ארגנו בשלהי 2019 את מבצע '25 מיליון תכים, תך אחד לכל פליט', כדי לעורר מודעות שבעולם יש היום 25 מיליון פליטים. נשים מכל הארצות מוזמנות לרקום פיסת בד עם רקמה בהתאם להנחיות של המארגנות והכוונה הייתה להציג זאת בציבור בסקרמנטו בארצות הברית, ביום הפליט הבינלאומי.
רקמה במיחזור משביח
לפני המצאת הדפוס, בימי הביניים, כתבו ספרים ביד על גווילים או קלפים, הכתיבה ארכה זמן ממושך, ולעיתים אם קרתה שגיאה או תקלה לכתב היד, בעליהם או כותביהם המציאו כל מיני שיטות כדי לתקן את כתב היד היקר. בימי הביניים היו כתבי יד שנכתבו על עורות עגלים או כבשים לאחר שנוקו ויובשו ונמתחו על מסגרות. בתהליך זה לעיתים הופיעו חורים או סדקים בעור. בגלל יוקר התהליך השתמשו גם בעורות הלא מושלמים הללו לכתיבה (לספר אחד נדרשו כ-20 עורות עגלים). לפעמים הכותבים כתבו מסביב לחור או הסדק, אבל לעיתים גם תיקנו אותם. בין שיטות התיקונים נמצאו גם תיקונים בתפירה עם חוט גס שמעליו דבק בשכבה כה עבה שלאחר היבוש יכלו להוציא את חוט התפירה.
בקבוצת כתבי יד שנוצרו במנזרים בשווייצריה ובדרום מערב גרמניה מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15, בכתבי יד אלו מופיעים תיקוני חורים וסדקים רקומים בחוטי משי צבעוניים. רוב החוטים הם בצבעי צהוב, ירוק, וורוד, כחול, וסגול. שנוצרו כולם מצמחים. התכים שונים וייתכן שחלקם נעשו בזמן יצירת כתב היד וחלקם נוספו עם הזמן. לא ידוע מי רקם את התיקונים הללו, אבל מקובל שלרוב הרקמה נעשתה בידי נזירות או נשים אחרות שהיו קשורות למנזרים. תארוכים של הרקמות מראים שנעשו בזמן שהיה יותר ביקוש לספרים, כך שיכול להיות שנעשו גם כי הזדקקו ליותר דפים.
הרבה דורות של אמותינו וסבותינו השתמשו ברקמה, כדי להעלים כתמים או פגמים בבגדים, מצעים או מפות שולחן, שכבר אי אפשר היה לנקות או לתקן אותם. מתחילת המאה ה-21 כשהמודעות לזיהום הסביבה על ידי זריקת בגדים הולכת וגוברת, הרקמה היא אמצעי יצירתי להמשיך ולהשתמש בבגד, שכבר נמאס על הלובש/ת או כשהבגד בלוי.
נשים שרקמו כל חייהן, לעיתים מותירות אחריהן רקמות בלתי גמורות. היורשים לעיתים מנסים לסיים את היצירה, אבל לרוב הם זורקים או מוכרים את היצירות הלא גמורות אליהן. יש אמניות שהחליטו לסיים יצירות כאלו, לפעמים בעצמן ולפעמים בעזרת הקהילה.
רקמה בישראל
לאחר קום המדינה והקמת לשכת הנשיא, היה צורך בהכנת סמלים ודגלים רקומים בחוטי זהב ומשי, ולצורך כך פנו ב-1949 לרוקמת לוטה אנגל הקר שהתמחתה עוד במולדתה גרמניה ברקמת קנטיל (רקמה בחוטי זהב וכסף המושחלים בקטעי צינוריות). היא רקמה גם דגלונים למכונית הנשיא, סמלים למשרדי הממשלה השונים וב-1949 רקמה גם את סמל מכון ויצמן על גלימות האקדמיות של המדענים. באולם ויקס במכון מוצגות חלק מרקמותיה.
ב-1954 הקימה רות דיין חברה להלבשה ורקמה בשם 'משכית' כדי לספק עבודה לעולים שידעו מלאכות. היא עודדה רוקמים מארצות שונות לפתח את הידע שהביאו עמם מהגלות נשים רבות בארץ קנו אז חולצות עם רקמה תימנית.
בשנות ה-1960 הרקמה התימנית כה נפוצה בישראל, עד שהסופרת אסתר קל הציעה בספרה "לבת וגם לבן לא יזיק לדעת" כיצד למחזר שמלה ישנה בעזרת רקמה תימנית ואף נתנה הדרכה בסיסית לכמה תכים.
אמני-סיבים רבים בארץ רוקמים ומציגים תערוכות חדשניות. לדוגמה, איתמר שגיא יצר קערות, ספר רקום, כיסא ועוד. מרגלית בסן היא אמנית ירושלמית שמרבה לרקום נופי ירושלים וטבע. ציפי דגן רוקמת שילוב בין זכרונות בירושלים לחיים בקיבוץ.
רקמה ומדע
האסטרונומית ססיליה פיין-גפושקין, הייתה רוקמת מיומנת ונלהבת וסורגת כל חייה. ב-1975, פיליפ א. צ'ארלס [Philip A. Charles ] וי. לאונרד קולהאן כתבו מאמר "X-rays from Supernoiva Remnants" בסאינטיפיק אמריקן שבו שילבו תמונות צבעוניות של קאסיופיה A. המתמחה ג'ון ר. ויטמן [ John R. Whitman] ששכר חדר בביתה של המדענית. התלהב מהצבעים וצורות האבסטרקט של הקאסיופאה והחליט ליצר ערכת רקמה למכירה. הוא פנה למדענית והיא רקמה את הקסיופיאה שנמצאת כעת בארכיון. אוניברסיטת הארוורד.
רקמה על חומרים שאינם בד
אפשר לרקום גם על חומרים שונים מבד.
במאה העשרים אמנים שונים רקמו על 'חפצים שנמצאו' [Found Object] כגון עץ. צדפים, נוצות, מפתחות ישנים וכדומה.
אמנית הסיבים Severija Inčirauskaitė-Kriaunevičienė מליטא רוקמת דוגמאות קלאסיות של פרחים בתך משוכל על מתכות שונות מכסי ודלתות מכוניות, כפות ומנורות.
רקמה מרפאת
רקמה נכללת גם בתפירה איטית, שנחשבת בעיני אנשים רבים כפעולה מרגיעה. שבה האשה או האיש יושבים ועוסקים בפעילות ידיים ומתמקדים בתפירת שתי פיסות בד או פיסת בד ובגד שהתבלה, ועל ידי הכנסת המחט לבד העברתה מתחת והוצאתה תוך שהיא גוררת אחריה חוט רקמה שבולט על רקע הבד. בספרה Slow Stitch and the art of Knowing yourself כותבת איוון פוקס [Yvonne Fuchs] שבעזרת כך שסגלה לעצמה את התפירה האיטית היא נרפאה, כמה שנים לפני כתיבת הספר כשהיו לה בעיות רצינות בבריאות הגוף והנפש שלה. היא הייתה זקוקה למקום ולעיסוק שישחררו אותה ממחויבויות ואילוצים.
רקמה של ציורי אמנות
בחנויות הרקמה אפשר לקנות בדי קנווס שעליהם מודפסות העתקים של יצירות אמנות מוכרות. כמו כן יש ספרים שבהם מעצבים מתרגמים ציורים של אמנים לרקמות.
ב-1990 פרסמה המעצבת הבריטית פט מאנציני [Pat Menchini] את הספר The BEATRIX POTTER Needlepoint Book עם רקמות וסריגות אותן עיצבה על פי ציוריה של ביאטריקס פוטר. המעצבת גם הוסיפה דוגמאות והוראות עבודה, שעל פיהן אפשר ליצור את תרגומי הרקמה והסריגה הללו.
ז'ורדי סאוואל
ז'ורדי סאוואל אי ברנאדט (קטלאנית: Jordi Savall i Bernadet; נולד ב-1941 באיגואלאדה, קטלוניה) הוא נגן ויולה דה גמבה, מוזיקאי, מוביל הרכבים, מנצח ומלחין ספרדי.
סאוואל הוא אחת הדמויות החשובות בתחום המוזיקה העתיקה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 ואחראי במידה רבה להשבת הוויולה דה גמבה אל הבימה. הרפרטואר שלו חובק מוזיקה מימי הביניים, דרך הרנסאנס ועד לבארוק.
קריירה
סאוואל מופיע בדרך כלל עם משפחתו. הרכב משפחת סאוואל כלל את אשתו של ז'ורדי, מונסראט פיגראס, עמיתתו החשובה ביותר, ואת שני ילדיהם, אריאנה ופראן. אריאנה סאוואל מנגנת בנבל ושרה, כמו אמה. פראן סאוואל מנגן בתאורבו (לאוטה בס) ושר (לא רק עם משפחתו אלא גם במועדוני ג'אז בברצלונה).
רשימת תקליטיו של סאוואל כוללת יותר מ-100 הקלטות. מאז 1998 הוא מוציא את תקליטיו בחברת הקלטות משלו בשם "אליה ווקס".
סאוואל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה ב-27 בנובמבר 2006. הוא היה מועמד פעמיים לפרסי גראמי. בשנת 1991, כתב את המוזיקה לסרטו של אלאן קורנו "כל הבקרים שבעולם" (שזכה גם בפרס סזאר של תעשיית הקולנוע הצרפתית לשנת 1992). פסקול הסרט יצא מחדש בחברת ההקלטות של סאוואל עצמו ונמכר ביותר ממיליון עותקים ברחבי העולם. פסקול הסרט "כל הבקרים שבעולם" היה המפורסם ביותר שכתב, אך לא היחיד. כמלחין, חיבר ז'ורדי סאוואל פסקול גם לסרטים הבאים:
הרכבים ושיתופי פעולה
בשנת 1974 הקים את ההרכב הספריון XX (מאז שנת 2000 "הספריון XXI"), יחד עם זמרת הסופרן מונסראט פיגראס (אשתו, שנפטרה בשנת 2011 ממחלת הסרטן), לורנצו אלפרט והופקינסון סמית. הספריון XX נטה לסגנון פרשני, המאופיין בחיוניות מוזיקלית רבה לצד דיוק היסטורי מקסימלי.
בשנת 1989 יצר סאוואל את לה קונסרט דס נאסיונס – תזמורת שהרפרטואר שלה בארוקי ברובו הגדול – אבל מדי פעם היא מופיעה גם ביצירות מן הרפרטואר הקלאסי והרומנטי.
בשנת 2008 השתתף במופע מיוחד, במסגרת פסטיבל ישראל, יחד עם המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל. השניים הופיעו יחד עם אמנים נוספים מאזור הים התיכון, במטרה לקיים דיאלוג של שלום דרך המוזיקה.
בנובמבר 2016 ביקר שוב בישראל, כאורח תזמורת הבארוק ירושלים ושל מנהלה המוזיקלי דוד שמר.
נעדרת (סרט, 2023)
נעדרת (באנגלית: Missing) הוא מותחן מסתורין אמריקאי משנת 2023, המהווה המשכון עצמאי למותחן "חיפוש" משנת 2018. כתבו וביימו ויל מריק וניק ג'ונסון, לפי סיפור מאת אניש צ'גנטי וסב אוהניאן. הפיקו: אניש צ'גנטי, סב אוהניאן ונטלי קסאביאן, יוצרי הסרט הראשון, באמצעות חברת ההפקות "Search Party" שבבעלותם, וטימור בקממבטוב ואדם סידמן עבור חברת "Bazelevs" של בקממבטוב. טכניקת הצילום של הסרט, בדומה לקודמו, היא במתכונת סוגת סרטי צג מחשב מבית מדרשו של בקממבטוב, שבהם העלילה כולה מוצגת על צגי מחשבים וטלפונים חכמים של הדמויות (לרוב, של הדמות הראשית), ופעולת המצלמה מדמה מצלמת רשת. בתפקידים הראשיים מככבות סטורם ריד וניה לונג.
מבחינה תמטית ורעיונית, הסרט חולק יקום קולנועי משותף עם קודמו, "חיפוש", וכן עם "אמאל'ה" משנת 2020, תוך שהוא מתייחס לדמויות משניהם. שלושת הסרטים נוצרו בידי אותם קולנוענים.
עלילה
בסרטון וידאו משפחתי ישן, נראית ג'וּן אלן הקטנה משחקת עם אביה ג'יימס בעת חופשה בבית הנופש המשפחתי בנבדה. הוא נפטר מגידול במוחו זמן קצר אחרי צילום הסרטון. אחרי מות ג'יימס עזבו ג'ון ואמה גרייס את מגוריהן בסן אנטוניו, טקסס, ועברו להתגורר בפרוור ואן נייס שבעמק סן פרננדו, קליפורניה. כעבור שנים, בקיץ 2022, ג'ון בת 18, ולגרייס יש בן-זוג חדש בשם קווין לין. היחסים בין האם לבתה מעורערים עקב קפדנותה היתרה של גרייס, ומשום שג'ון עדיין מתאבלת על אביה, וקווין מתאמץ להתחבב עליה. גרייס וקווין נוסעים לחופשה בקרטחנה שבקולומביה, וגרייס מודיעה שבעת היעדרותה, ג'ון תהיה תחת השגחתה של שכנתן הת'ר דומאר, עורכת דין גרושה המקנאה בזוגיות של גרייס עם קווין. ג'ון פורקת עול וחוגגת את העובדה שהבית עומד לרשותה, ביחד עם חברתה הטובה וינה. כעבור שבוע, אחרי מסיבה שערכו ג'ון, וינה וחבריהן, ג'ון באה לאסוף את גרייס וקווין מנמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס, כפי שסוכם מראש, אך מחכה לשווא כשהשניים לא מגיעים בטיסה המיועדת. היא מתקשרת לבית המלון שגרייס וקווין היו אמורים לשהות בו, ונמסר לה שהם עזבו את בית המלון, אך השאירו שם את כל חפציהם.
הת'ר מתקשרת לשגרירות ארצות הברית בבוגוטה בעת שהמקום סגור, ומשאירה הודעה. למחרת מתקשר אל ג'ון אילייז'ה פארק, סוכן ה-FBI המשמש נספח משפטי בשגרירות, ומסביר לה של-FBI אין סמכות לערוך חקירה עצמאית בקולומביה. ג'ון מחליטה לחקור בעצמה בעזרת מגוון אמצעים דיגיטליים ויישומי מחשב, ומגייסת את עזרתו של עובד ארעי קולומביאני בשם חאבייר "חאבי" ראמוס, תמורת תשלום פעוט. ג'ון ווינה פורצות לחשבון הג'ימייל של קווין, ומגלות שהוא השתמש בשמות בדויים שבאמצעותם הוא הונה נשים עשירות וגזל את כספן. הסוכן פארק מתקשר לג'ון ומראה לה סרטון וידאו שקיבל ממקור שלו בקולומביה, ובו נראית חבורת פושעים חוטפת את קווין וגרייס.
וינה שולחת לג'ון קישור לסרטון בזמן אמיתי, שבו נראית פשיטה של משטרת קולומביה, שבמהלכה נהרג קווין, אף על פי שנכנע לשוטרים. ג'ון מצליחה לפרוץ לתיבת הדואר האלקטרוני של גרייס, ומוצאת מכתב איום שנשלח אליה. היא מגלה שקווין התקין מצלמות אבטחה בבית נטוש כלשהו. מבדיקת הצילומים, ג'ון רואה שהבית הוא בית הנופש בנבדה, שם נפשה המשפחה לפני מותו של ג'יימס. באותו רגע מתקשר ג'ימי הכומר, ואומר שיש לו מידע על גרייס. זמן קצר אחר כך, ג'ימי מגיע לדלת ביתה של ג'ון ומתחנן שתכניס אותו. היא מגלה שג'ימי הוא לא אחר מאשר אביה ג'יימס, שלא מת כלל, כפי שידעה מפי גרייס. ג'יימס מספר לג'ון ששמה האמיתי של גרייס הוא שרה, והיא לא יציבה נפשית. לדבריו, גרייס/שרה הרחיקה ממנו את בתו, וגרמה למאסרו בהאשמות שווא, כשבכל השנים השתיים הסתתרו ממנו תחת שמות בדויים. אחרי שנראה שפניו לשלום, מתברר שג'יימס היה נרקומן שהתעלל באשתו. אחרי שג'ון הקטנה מצאה סמים בארון של ג'יימס, גרייס הסגירה אותו למשטרה, ספרה לג'ון שאביה מת ממחלת הסרטן, והת'ר הייתה עורכת הדין שהשיגה חיסיון משפטי על זהויותיהן האמיתיות. ג'יימס הכיר את קווין בהיותם יחד בבית סוהר, ואילץ אותו להתחזות לבן-זוגה העתידי של גרייס, כדי שיוכל למצוא באמצעותו את גרייס וג'ון.
ג'יימס חוטף את ג'ון ומביא אותה לבית בנבדה, שם כבר כלואה גרייס במחסן הכלים. בכוונתו להרוג אותה ולהחזיר אליו את ג'ון. גרייס מצליחה להתחמק ונועלת אותו במחסן, ממהרת לשחרר את ג'ון, אך הוא נחלץ ומופיע שוב עם אקדח, ותוך כדי מאבק אלים, הוא יורה בגרייס ופוצע אותה. בעודו כובל את ג'ון, גרייס הפצועה דוקרת אותו אנושות בצווארו עם שבר זכוכית. הוא מצליח לנעול אותן שוב ומנסה להתקשר לבית חולים, אך מתמוטט ומת מאובדן דם. ג'ון מבינה שכל העת הזו, ג'יימס ידע על פעולותיה מכיוון שפרץ מרחוק ללפטופ שלה. מאחר שהוא לא כיבה את הלפטופ כאשר חטף את ג'ון, היא משתמשת בסירי כדי להזעיק את המשטרה שפורצת לבית ומשחררת את השתיים.
אחרי שגרייס החלימה מפציעת הירי, וג'ון התחילה ללמוד בקולג', הפרשה עובדה לפרק בסדרת פשע אמיתי בשם "Unfiction" ב"נטפליקס", באופן דומה לעיבוד לטלוויזיה של פרשת דייוויד קים ובתו מרגו, משנת 2018. ג'ון צופה בפרק, ומגחכת למראה העיבוד לטלוויזיה. בין גרייס לחאבייר התפתחה זוגיות, אחרי שג'ון עשתה היכרות ביניהם.
הקשרים ורמזים
באמצעות הטמנת ביצי פסחא, רמזים ורפרורים, יצרו מריק וג'ונסון יקום קולנועי משותף לסרטים "חיפוש" (2018), "אמאל'ה" (2020), ו"נעדרת", שליצירת שלושתם חברו צ'גנטי, אוהניאן, קסאביאן, מריק וג'ונסון, וצ'גנטי ביים את שני הראשונים בהם.
קשרים בולטים לסרט "חיפוש"
ג'ון היא חובבת סדרת הדוקו-דרמה "Unfiction" של "נטפליקס", ובתחילת הסרט היא צופה בפרק מהסדרה הסוקר את פרשת היעלמותה של מרגו קים בשנת 2018. בקטע נראה שחזור רגע משיית מכוניתה של מרגו מאגם ברבוסה, לאחר שאביה דייוויד מצא עדות לכך שמרגו נסעה לשפת האגם בלילה שבו נעלמה. באותו אופן, הופק פרק דומה על היעלמותה של גרייס אלן, ומאמצי החיפוש של ג'ון אחריה.
כעלילת משנה, הסרט כולל מעין המשך לעלילת המשנה החבויה ב"חיפוש" אודות פלישת חוצנים, ונחשפת בפסנועי החדשות ("טיקרים"). הפסנועים ודפי אינטרנט שברקע, מספרים על דמות נשית מסתורית בשם "המלאך הירוק" (באנגלית: The Green Angel), גיבורת-על שמסכלת פלישת חוצנים לכדור הארץ.
פיטר קים (מגולם על ידי ג'וזף לי), הוא אחיו של דייוויד ב"חיפוש", ומעשן מריחואנה בקביעות, ובתפנית עלילתית, התברר שהוא גם סיפק מריחואנה למרגו מאחורי גבו של אביה. ב"נעדרת", קווין לין, בן-זוגה של גרייס, מקבל אימייל משירות אספקת מריחואנה בשם "Sunny Daze". מהאימייל עולה שמייסד השירות והמנכ"ל שלו הוא פיטר קים, שהפך את המריחואנה לעסק מסחרי.
באחד משידורי "יוקאסט" ב"חיפוש", נראים שני נערים שאחד מגלח את ראשו של חברו במסגרת אתגר אינטרנט. השניים הם מריק וג'ונסון בהופעת קמע, כשג'ונסון מגלח את ראשו של מריק. ב"נעדרת", נראה מריק מגלח את ראשו של ג'ונסון, במסגרת אתגר אינטרנט, תמורת 100 דולר.
בנוסף נראות בסרט בחטף, דמויות שוליות שהופיעו ב"חיפוש":
קשר לסרט "אמאל'ה"
עלילת "אמאל'ה" מספרת על הנערה קלואי בת ה-17 (קירה אלן ) שנחטפה מבית חולים כתינוקת מיד אחרי לידתה, בידי דיאן שרמן (שרה פולסון) שגידלה את קלואי כבתה. אחרי שקלואי מבינה שדיאן אינה אמה הביולוגית, היא גורמת במתכוון לאשפוזה-שלה בבית חולים. כשדיאן מנסה להבריח אותה גם משם, היא נורית בידי מאבטחים, ונעצרת. בסיום הסרט, קלואי באה לנקום באמה במקום מאסרה. ב"נעדרת" כללו מריק וג'ונסון שני רמזים המתייחסים לעלילה זו: בפסנוע חדשות אחד מוצגת הכותרת "בני משפחה מסטוקטון מבכים את בתם הנעדרת ביום הולדתה השישי: הביאו אותה הביתה". זו התייחסות לגזיר עיתון מלפני 17 שנה שמצאה קלואי שרמן בביתה, ובו ידיעה על חטיפת תינוקת מהוריה בבית חולים בסטוקטון. פסנוע אחר מספר על מצוד הנערך אחר אסירה שברחה מבית סוהר לנשים, ושם בית הסוהר ב"נעדרת", שבו הכיר קווין את ג'יימס, הוא כשם מקום כליאתה של דיאן שרמן ב"אמאל'ה". לפי הסברו של אוהניאן, כותרת זו מתייחסת במרומז לדיאן שרמן, ורומזת לאירוע אחר שהתרחש בבית הכלא.
לצד זאת, "אמאל'ה" מצידו כולל התייחסות חבויה ל"חיפוש": בסצנה בתחילת הסרט, שבה קלואי שרמן בודקת באינטרנט מידע על אוניברסיטת וושינגטון, דוגמנית הצילום בתמונת הפרסומת של האוניברסיטה היא האנה פארדי, שרוברט, בנה של רוזמרי, השתמש בתמונתה ב"יוקאסט".
פיתוח
ב-14 בינואר 2019 נמסר ש"Stage 6", חברה בת של "סרטי סוני", שוקדת על פיתוח סרט שני ל"חיפוש" משנת 2018. במאי הסרט הקודם, אניש צ'גנטי, הבהיר בחשבון הטוויטר שלו, שלא מדובר בהמשך רציף, אלא הסרט השני יכלול דמויות ועלילה חדשות ושונות בתכלית, ומבחינת צוות ההפקה, זו הזדמנות לספר סיפור מתח מבוסס טכנולוגיה מקורי לגמרי. ב-27 במאי 2020 נודע שצ'גנטי וסב אוהניאן סיימו לכתוב את תקציר הסרט, אולם הם לא יכתבו את התסריט, וצ'גנטי לא יביים, אלא שניהם יחד עם שותפתם נטלי קסאביאן, יפיקו בלבד. בנובמבר 2020 אישרה קסאביאן בריאיון, שפיתוח הסרט נמצא בעיצומו של תהליך, אף שתחילת הצילומים נדחתה עקב מגפת הקורונה.
ב-13 בינואר 2021 נמסר שחברת "Stage 6" החתימה כבמאים את ויל מריק וניק ג'ונסון, שערכו את הסרט הקודם. על כך אמר צ'גנטי: "חיפוש 2 מצריך סגנון ויזואלי רענן שיבדל אותו מהמקור. אני תרמתי ככל יכולתי לתת-סוגה הצומחת הזו, ואם יש מישהו על פני האדמה שיכול לקחת את זה אף רחוק יותר, אלה ניק וויל, שהיו איתנו מההתחלה". נטלי קסאביאן הוסיפה: "בחיפוש, ויל וניק פרצו דרך לשפה ויזואלית חדשה, והרחיבו את הגבולות של מה שעורכים יכולים לתרום לְסרט. אנו בני מזל ויותר מנרגשים לעבוד איתם בתפקידיהם החדשים כתסריטאים ובמאים". עלילת המשנה שהתרחשה ברקע של הסרט הקודם, וכללה אירוע מתפתח של פלישת חייזרים לכדור הארץ, עוררה סקרנות לקראת הסרט השני. כבר בנובמבר 2018 הבהיר סב אוהניאן, שאין כל כוונה להמשיך בעתיד את סיפור פלישת החייזרים, משום שזו הייתה בדיחה משעשעת ותו לא. אולם בריאיון משותף של צ'גנטי וקסאביאן בנובמבר 2020, נשאלה קסאביאן האם יהיה לכך המשך, וענתה "חכו לחיפוש 2". בהמשך, בינואר 2021 נשאל צ'גנטי: אם כל הדמויות חדשות, מדוע לא להתייחס לסרט כאל סרט נוסף המתרחש על צגים, ומה הופך אותו להמשכון? ועל כך הוא ענה: "חייזרים ואפיון".
ב-4 במרץ 2021 פורסם שסטורם ריד נמצאת במגעים לגלם את התפקיד הראשי בסרט. ב-7 באפריל 2021 פורסם שניה לונג תשחק בצוותא עם ריד, ואת צוות השחקנים משלימים ז'ואקים דה אלמיידה, קן ליונג, איימי לנדקר, דניאל הני, מייגן סורי וטים גריפין.
צילומים
שלב הצילומים התחיל ב-3 במרץ 2021 בלוס אנג'לס, קליפורניה, והסתיים ב-14 במאי באותה שנה.
הפצה
ב-16 בספטמבר 2022 פורסם שמו הרשמי של הסרט, לאחר שהופק בשם הזמני "חיפוש 2" (באנגלית: Searching 2). יציאת לבתי הקולנוע בארצות הברית, בהפצת "סרטי סוני", נקבעה בתחילה ל-24 בפברואר 2023, אולם המועד הוקדם ל-20 בינואר 2023, שחל בסוף השבוע הצמוד לפגרת יום מרטין לותר קינג. סיבת ההקדמה הייתה רצון "סרטי סוני" להימנע מתחרות עם "חומר דוב" של "סרטי יוניברסל", ו"מהפכת ישו" של "ליונסגייט", שני סרטים שיציאתם לקולנוע נקבעה גם היא ל-24 בפברואר. בהתאם לכך, הסרט יצא בארצות הברית ב-20 בינואר 2023, ואילו בישראל – ב-23 בפברואר באותה שנה. ב-7 במרץ 2023 יצא הסרט בהפצה דיגיטלית באמצעות אמזון פריים וידאו ואייטונס, וב-28 במרץ הוא יופץ בפורמט בלו-ריי ו-DVD.
ביקורות
שיעור הדעות החיוביות במאגר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes" עומד על 87%, עם דירוג ממוצע של 6.90/10, בשקלול 123 ביקורות. סיכום דעות המבקרים הוא, שהסרט עלול להיות תמים בניסיונות להכריח את הצופים לעסוק בניחושים, אבל קצב מהיר ופחדים אקטואליים נוגעים ללב, מונעים מהסרט כמותחן טכנולוגי פתלתל, לאבד כיוון. אתר "Metacritic" מעניק לסרט ציון 67, בשקלול 30 ביקורות שהוגדרו כאוהדות באופן כללי.
פיט האמונד כתב במגזין הבידור המקוון "דדליין הוליווד", שהבמאים מריק וג'ונסון השכילו ליצור מותחן שנראה כאילו נוצר בידי אמן קולנוע כמו אלפרד היצ'קוק, אם הוא היה גם גאון בטכנולוגיית מידע. האמונד ציין שכעורכי הסרט הקודם, השניים היו למעשה הכוכבים האמיתיים שלו, וכבמאי ההמשכון, הם לקחו את השימוש בצגי מכשירים טכנולוגיים כמה צעדים קדימה לרמה חדשה, והתאימו סיפור מסתורין מסורתי לדור של צופים עכשוויים, עם סגנון ויזואלי מצוין של צמד העורכים אוסטין קילינג ואריאל זקאוסקי. האמונד שיבח את הופעתה המצודדת והמיומנת של סטורם ריד, בסיועם של ניה לונג וטים גריפין, כמו גם הופעה חזקה של דה אלמיידה. דרו טינין כתב, שכתעלומה מסחררת שבמרכזה עומדים יחסי אם ובת, מה שמבדיל את הסרט מסרטים אחרים בסגנון פאונד פוטג', היא המידה המפתיעה של רגשות שאפשר לדחוס לתוך מסתורין משפחתי. טינין הוסיף שהשימוש בלפטופ הוא תצוגה מרשימה של בילוש לתוך מחילת ארנב דיגיטלית, עם כמה רגעי "אהא!" מקוריים.
דידג'רידו
דידג'רידו (או בקיצור דידג') הוא כלי נשיפה קדום שפותח על ידי תושביה המקוריים של אוסטרליה, האבוריג'ינים. אף שאין מידע מדויק לגבי גילו, ישנן עדויות שהשימוש בו החל כבר לפני 1,500 שנה, והוא מתואר פעמים רבות ככלי הנשיפה העתיק בעולם. שמו המקורי של כלי הנגינה הוא "יאדקי", ו"דידג'רידו" הוא השם שבו הוא מכונה במערב.
באופן מסורתי עשוי הדידג'רידו מענף של אקליפטוס שחלקו הפנימי כורסם על ידי טרמיטים. בכלי מנגנים על ידי נשיפה לתוכו והרעדת השפתיים, פעולות שיוצרות רטט בענף ובכך נוצר הצליל. הצליל של הדידג'רידו הוא בעל תו אחד אך יכול להישמע מגוון על ידי הוספת קולות של הנגן עצמו (כגון צעקות), הקטנת האוויר בלחיים או לחלופין ניפוח הלחיים, הזזת הלשון בתוך חלל הפה ועוד.
בדומה לכלי נשיפה אחרים, ביכולתם של נגני דידג'רידו מיומנים לנשוף אוויר מהפה אל תוך הכלי ובו-זמנית לשאוף אוויר מהאף אל הריאות (סירקולציה), וכך לנגן ברציפות ובמקצועיות לפרקי זמן ארוכים. פעולה זו מכונה "נשימה מחזורית" והיא ניתנת לשימוש בכלי נשיפה רבים.
בתרבות האבוריג'ינית העתיקה הכלי שימש לטקסים פולחניים ולתיאורי זמן החלום. כיום התרבות המערבית אימצה את הכלי ופיתחה בו סגנון נגינה ומקצבים שונים. כמו כן מכינים דידג'ים לא רק מאקליפטוס אלא גם מעצים אחרים כגון אגבה, במבוק, אזדרכת ועוד.
שירות ביטחון המדינה (גאורגיה)
שירות ביטחון המדינה (בגאורגית: სახელმწიფო უსაფრთხოების სამსახური) הוא הזרוע הממשלתית בגאורגיה האחראית לביטחון פנים במדינה. זהו הגוף המרכזי לסיכול ריגול, לוחמה בטרור ומאבק בחתרנות ובפשע המאורגן.
השירות מהווה לגוף הבלעדי המדינה לענייני ביטחון והוא אחראי להגנת הסדר החוקתי, הגנה על ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית של המדינה, מאבק באיומים צבאיים ובפעילויות ריגול של מדינות זרות. בנוסף הגוף פועל נגד ארגוני טרור ובפשע בינלאומי. מאז 2015, הגוף פועל כסוכנות עצמאית רבת סמכויות לאחר שבמשך שנים פעל כיחידת סמך של משרד הפנים.
היסטוריה
השירות הוקם ב-1992 בשם "לשכת איסוף מידע וניתוח אינפורמציה", כיורשת הסניף הגאורגי של הקג"ב הסובייטי ובראשה עמד איראקלי בתיאשווילי.
ב-1993 הלשכה הפכה ל"משרד לביטחון המדינה של גאורגיה" שם שנשאה עד הרפורמה בשנת 2004. בשל כישלונו של הארגון במאבק מול האבחזים, בתיאשווילי פוטר והוחלף על ידי איגור גיאורגדזה ששאף לחזק את שיתוף הפעולה עם הרוסים, תקופתו הייתה התקופה היחידה בתולדות גאורגיה שהיה שיתוף פעולה הדוק כל כך בין שירותי הביון הרוסיים וארגוני האכיפה הגאורגיים. יורשו, שותא קוויראיה המשיך במדיניות הפרו-רוסית. לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בנשיא אדוארד שווארדנדזה ב-29 באוגוסט 1995, יחידת אומגה, שהייתה חלק מיחידת האבטחה, פורקה ומפקדיה נעצרו.
ב-15 בדצמבר 2004 הנשיא מיכאיל סאאקשווילי פירק את המשרד לביטחון לאומי ומשרד הפנים ובמקומן הקים את משרד המשטרה וביטחון הציבור, שאחר כך שינה את שמו למשרד לענייני פנים. בראש המשרד החדש הועמד ראש המועצה לביטחון לאומי לשעבר, והשר לביטחון לאומי לשעבר מר ואנו מראבישווילי. כעבור זמן הארגון נקרא בשם "שירות הביטחון הלאומי" שפעל בכפיפות למשרד הפנים.
מבנה
שירות ביטחון המדינה הגאורגי מורכב מהמחלקות הבאות:
השר לביטחון לאומי
...
אהבה רומנטית
אהבה רומנטית היא תחושה של משיכה, תשוקה ועניין עמוק כלפי אדם אחר.יחסי אהבה רומנטיים כוללים בדרך כלל ביטויים רגשיים ורצון בקרבה פיזית ונפשית לאדם אחר. כך, נהוג לחשוב על אהבה רומטית כמקור או ההסבר להיווצרותם של קשרים רומנטיים הכוללים לא רק משיכה מינית אלא גם אינטימיות והיכרות.
בשנת 2000 קיבלה קבוצת מדענים כימאים (דונטלה מרצי, אלסנדרה רוסי וג'ובאני בטיסטה קסאנו מאוניברסיטת פיזה והאגופ סורן אקיסקל מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו) את פרס איג נובל הפרודי לכימיה על כך שגילו כי אי אפשר להבדיל בין אהבה רומנטית ברמה הביוכימית לבין הפרעה טורדנית-כפייתית קשה.
הגדרות כלליות
דיונים על ההגדרה המדויקת של אהבה רומנטית ניתן למצוא בספרות, כמו גם ביצירותיהם של פסיכולוגים, פילוסופים, ביוכימאים ומומחים אחרים. אהבה רומנטית היא מונח יחסי, אך לרוב היא נלקחת כהגדרה, המאפשרת להדגיש רגעים ומצבים במערכות יחסים אינטימיות, כאשר אחד המשתתפים במערכות יחסים אלו תורם להם תרומה מוסרית.
הגדרה היסטורית
היסטוריונים מאמינים, כי המילה האנגלית בפועל "רומנטיקה", התפתחה מהניב בצרפתית ופירושה "סיפור בפסוק" - מתייחסת לסגנון הדיבור, הכתיבה והאמנות בכיתות האליטה של מוסדות החינוך של אז. בתחילה, מילה זו היא פתגם ממוצא לטיני "רומניקוס", כלומר "סגנון רומאי". ראוי לציין כי סיפורי עם אירופיים מימי הביניים, ככלל, דיברו על הרפתקאות אבירות, שלא כללו את רעיון האהבה, עד סוף המאה ה-17.
המילה רומנטיקה מפותחת על בסיס משמעויות אחרות בשפות אחרות, למשל, ההגדרות הספרדיות והאיטלקיות של "הרפתקנים" ו"להטות" בראשית המאה ה-19, לפעמים כוללות את המשמעות של "רומנטיקה" או "איכות אידיאליסטית".
בחברויות פרימיטיביות קיים מתח רומנטי ביחסים בין נישואים לבין קיום יחסי מין, אך הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בטאבו הנוגע למחזור החודשי וללידה. אנתרופולוגים כמו קלוד לוי-שטראוס מראים שישנן צורות מורכבות של חיזור בחברות קדומות כמו בחברות מודרניות. עם זאת, אין שום עדות לכך שבני החברות האלה יוצרים יחסי אהבה, השונים ממנהגיהם הקבועים, קרוב לאהבה רומנטית מודרנית.
בוני סמית' מאוניברסיטת ראטגרס, בעבודתה "גבירות ממעמד הפנאי", מציגה טקסי שידוכים ונישואין, שניתן לראות בהם טקסים מדכאים יתר על המידה עבור אנשים מודרניים. היא כותבת: "כשהצעירות ממחוזות הצפון [של צרפת] נישאו, הן עשו את זה ללא אשליות של אהבה ורומנטיקה. הן פעלו במסגרת גידול ושמירה על טוהר הדם לטובת אינטרסים כלכליים, מקצועיים ולעיתים פוליטיים." המהפכה המינית הפחיתה את העימותים שנבעו מליברליזם, אך לא חיסלה אותם.
אנתוני גידנס בספרו "טרנספורמציה של אינטימיות: מיניות, אהבה וארוטיות בחברה המודרנית", טוען כי אהבה רומנטית הביאה רעיונות של סיפור סיפורים לחיי אדם. הוא מוסיף כי הסיפור ושעתוקו היו אחד המשמעויות של הרומנטיקה. לדברי גידנס, צמיחת האהבה הרומנטית, פחות או יותר, חופפת את הופעתו של הרומן. זה נבע מהעובדה שאהבה רומנטית קשורה לחופש                                  ולכן אידיאלים של אהבה, יוצרים קשר בין חופש לבין מימוש עצמי.
דייוויד שומוויי, בספרו "רומנטיקה, אינטימיות ומשבר הנישואין", טוען כי שיח האינטימיות התעורר בשליש האחרון של המאה העשרים וכי שיח זה הצליח להסביר כיצד, הנישואים ומערכות יחסים אחרות עובדים. עבור שיח אינטימי, אינטימיות רגשית חשובה הרבה יותר מתשוקה. זה לא אומר שהאינטימיות מחליפה מערכות יחסים רומנטיות. נהפוך הוא, לטענת החוקר, אינטימיות ורומנטיקה מתקיימות יחד. שומוויי טוען גם כי יחד עם צמיחת הקפיטליזם, יחסים חברתיים ישנים יקרסו, כולל נישואים. משמעות הנישואים השתנתה אצל נשים, מכיוון שהפכה לחלופה מקובלת יותר מבחינה חברתית ובעלת פחות סיכוי לקבל מערכות יחסים אומללות ולכן מספר הגירושים עלה משמעותית.
שומוויי כותב שמצד אחד אהבה רומנטית מרמזת על סוג של הרפתקה ורגשות עזים, המאפשרת למצוא את הנפש התאומה מצד שני, מערכות יחסים אינטימיות מספקות תקשורת עמוקה, חברות וחילופי דברים ארוכים.
גם כיום מעורר הקונספט של אהבה רומנטית ויכוחים עיקשים בהגות הפילוסופית העכשווית. שאלות מרכזיות בדיון זה עשויות להיות: מהו מקור האהבה, האם אהבה רומנטית שונה מהותית מסוגים אחרים של רגשות אהבה (לחילופין, האם אהבה רומנטית היא מופע אחד מתוך מופעים מגוונים של אהבה כגון אהבה לזולת), ומה מעמדה המוסרי של האהבה הרומנטית
עפרה גלברט-אבני
עפרה גֶלבַּרט-אבני (נולדה ב-24 באוקטובר 1947) היא סופרת ילדים ישראלית, עורכת ומנחת סדנאות כתיבה לילדים.
ביוגרפיה
עפרה גלברט-אבני נולדה ב-1947 בתל אביב, גדלה בשיכון דן. סבהּ בכור-שלום שטרית היה שר המשטרה הראשון של ישראל. הייתה חברה בתנועת נוער המחנות העולים, למדה לנגן בפסנתר, ובתיכון למדה במגמה הומנית. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל. לאחר מכן למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ועבדה במרכז הרפואי שיבא. למדה עריכה באוניברסיטת בר-אילן ועובדת כעורכת ספרים.
בשנת 1978 יצא לאור ספרה הראשון, "טאבו". באותה השנה גם יצא ספרה הראשון לילדים, "טיול בצבעים". גלברט ייסדה וערכה את עיתון הילדים "משהו", שפעל בין השנים 1986–1992. משנת 1978 ועד היום הוציאה לאור 40 ספרים, ביניהם "נסיך אדום, נסיכה כחולה", "קירות שלא רואים", עליו זכתה בפרס הבינלאומי לספרות ילדים על שם יאנוש קורצ'אק (1993), ו"המכוערים של דניאל", שעליו זכתה בפרס זאב לשנת תשס"ו. בשנת תשע"ג זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול; מנימוקי השופטים: "מבכירי סופרי הילדים בארץ. כתיבה רב-גילאית על נושאים הקרובים ללבם של הילדים, על חריגים ועל הלא מקובלים. בעקיפין ובאיפוק, היצירות המותחות-קולחות שלה, מעבירות ערכיות רבה לקורא." ספרה "החיים שלי, דוט.קום" (2012) זכה בפרס הספריות הציבוריות לספרות ילדים לשנת 2015. מנימוקי השופטים: "הסופרת משלבת בספר שני סגנונות, סגנון הספרות היפה וסגנון הדיבור בצ'טים באינטרנט. עירוב הסגנונות מפתח מודעות מרתקת אצל הקורא להבדל שבין סגנון הדיבור לסגנון הכתיבה, ולהבדל שבין ספרות יפה לכתיבה דוקומנטרית". בשנת 2021 הוענק לה פרס דבורה עומר על מפעל חיים בספרות ילדים.
חיים אישיים
גלברט-אבני היא אם לשני בנים וסבתא לחמישה.
ורה דוכס
ורה דוכס (בצ'כית: Vera Dukasova; 1912 – 27 במרץ 1948) הייתה אישה שהוצאה להורג בירושלים על ידי אנשי הלח"י בראשית מלחמת העצמאות.
חייה
ורה דוכס נולדה בעיר פריברם בצ'כוסלובקיה בשנת 1912. בשנת 1934 נישאה בפראג למהנדס יהודי בשם יוסף דוכס. בשנת 1938, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ורה ויוסף דוכס לצאת מצ'כוסלובקיה שהייתה תחת שלטון הנאצים, ולהגיע לטורקיה. בשנת 1941 הם הגיעו לארץ ישראל. בני הזוג התגוררו בשכונת טלביה בירושלים, שכונתם של ערביי ירושלים העשירים בתקופה שלפני מלחמת העצמאות, וורה עבדה כמלצרית. ורה תכולת העיניים ובעלת השיער הבלונדיני נחשבה לאחת הנשים היפות בירושלים והייתה מוכרת בציבור כנוצרייה.
ביום שישי, 26 במרץ 1948, בעת שישבה עם בנה בן ה-11 בבית קפה אלנבי ברחוב קינג ג'ורג בירושלים, נכנסו אנשי לח"י והורו לוורה דוכס להתלוות אליהם לשם חקירה. אנשי הלח"י שפטו אותה במשפט שדה, בו הואשמה כי עבדה מאז 1940 בשרות הבולשת הבריטית - ה-CID, וכי מסרה ידיעות לערבים. ורה דוכס הודתה בהאשמות, ומאשימיה גזרו עליה עונש מוות.
את בנה של ורה דוכס, שלא ידע עברית, ולא הבין את המתרחש, העבירו אנשי הלח"י לתל אביב ומסרו לידי קרובי משפחה.
בהודעה אנונימית בטלפון נמסר מקום הגופה לתחנת המשטרה במחנה יהודה. הגופה נמצאה במוצאי שבת 27 במרץ במגרש ריק סמוך לבית החולים שערי צדק. בתיק שנמצא על הגופה היו דרכון צ'כי, תעודת זהות ותעודות אחרות. על צווארה היה צלב. ורה דוכס הובאה לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
מקורות בלח"י מסרו כי ורה דוכס הודתה בחקירתה שעבדה שנים בשירות הבולשת הבריטית, וכי מסרה לבריטים ידיעות על עמדות ההגנה בטלביה ועל צורת המחסומים ומקומם ברחביה. בעקבות הריגתה של ורה דוכס פרסמו אנשי הלח"י כרוז בזו הלשון:
המקרה של ורה דוכס לא היה מקרה יחיד; במה שראו כטיהור המחנה מבוגדים הוציאו אנשי הלח"י להורג בין היתר גם את יוסף דוידסקו, מוותיקי מחתרת נילי, את ישראל פריצקר איש מש"י, שירות הידיעות של האצ"ל ואת יהודה אריה לוי בעצמו איש הלח"י.
האסכולה הוונציאנית (מוזיקה)
בתולדות המוזיקה, המונח "האסכולה הוונציאנית" (באיטלקית: Scuola veneziana) משמש להגדרת המלחינים שפעלו בוונציה משנת 1550 בערך עד סביבות 1610, והמוזיקה שחיברו. היצירות הפוליכוראליות הוונציאניות משלהי המאה ה-16 היו בין האירועים המוזיקליים החשובים ביותר באירופה, והשפעתן על מקצוע המוזיקה בארצות אחרות הייתה עצומה. החידושים שהביאה האסכולה הוונציאנית, בד בבד עם התפתחות המונודיה והאופרה שחלה אותו זמן בפירנצה, מציינים את סיום תקופת הרנסאנס ואת ראשיתה של תקופת הבארוק במוזיקה.
היסטוריה
כמה גורמים עיקריים חברו יחדיו ליצירת האסכולה הוונציאנית. הראשון היה פוליטי: אחרי מות האפיפיור לאו העשירי בשנת 1521 והביזה ברומא בשנת 1527, חל ליקוי מאורות בממסד המוזיקלי ברומא, ששלט בכיפה במשך שנים רבות בתרבות אירופה. מוזיקאים רבים עברו למקומות אחרים או נמנעו ממעבר לרומא, ובין אותם מקומות, שהאווירה בהם עודדה יצירתיות, הייתה גם ונציה.
עוד גורם, אולי החשוב מכולם, היה קיומה של בזיליקת סן מרקו המפוארת של ונציה, על חללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה. האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביתר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו. כך פותח סגנון הפוליכוראליות הוונציאני, הסגנון האנטיפונאלי המפואר, המציב קבוצות זמרים ונגנים להשמיע את תפקידיהם לפעמים אלה מול אלה ולפעמים יחדיו, מאוחדים בצליל העוגב. המלחין הראשון שפרסם אפקט זה היה אדריאן וילארט, שהתמנה למאסטרו די קאפלה בסן מרקו בשנת 1527 ונשאר בתפקיד זה עד מותו בשנת 1562. ג'וזפו צארלינו, אחד הכותבים רבי ההשפעה בעולם המוזיקה של דורו, כינה את וילארט "פיתגורס החדש", והשפעתו של וילארט חדרה לעומק, לא רק כמלחין אלא גם כמורה, הואיל ורוב הוונציאנים שבאו אחריו היו תלמידיו.
גורם נוסף שקידם את תקופת הזוהר ביצירה המוזיקלית היה הדפוס. בראשית המאה ה-16 נעשתה ונציה, המשגשגת והיציבה, למרכז חשוב להוצאה לאור של מוזיקה; מלחינים באו מכל קצות אירופה להפיק תועלת מן הטכנולוגיה החדשה, שגילה לא עלה אז על כמה עשרות שנים. מלחינים מאירופה הצפונית - בעיקר מפלנדריה ומצרפת - כבר עשו להם שם כמלחינים המיומנים ביותר באירופה ורבים מהם באו לוונציה. הנופך הבינלאומי שדבק בחברה המוזיקלית בעיר נמשך גם אל המאה ה-17.
בשנות ה-60' של המאה ה-16 התפתחו שתי קבוצות נבדלות במסגרת האסכולה הוונציאנית: קבוצה מתקדמת בהנהגת בלדאסארה דונאטו וקבוצה שמרנית, בהנהגת צארלינו, שהיה אז מאסטרו די קאפלה. החיכוך בין שתי הקבוצות הגיע לשיאו בשנת 1569, בקרב פומבי דרמטי בין דונאטו לצארלינו במהלך חגיגות סן מארקו. החברים בפלג השמרני נטו לסגנון הפוליפוניה הפרנקו פלמית. עם סיעה זו נמנו צ'יפריאנו דה רורה, צארלינו וקלאודיו מרולו; חברי הסיעה המתקדמת כללו את דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ובהמשך את אנדריאה וג'ובאני גבריאלי. עוד נקודת מחלוקת בין שתי הקבוצות נסבה על השאלה, אם יש לתת לוונציאנים - או לפחות לאיטלקים - את משרת הצמרת של מאסטרו די קאפלה בסאן מארקו. בסופו של דבר הייתה על העליונה יד התומכים בכישרונות מקומיים, ובכך באה לקצה שליטת המוזיקאים הזרים בוונציה; בשנת 1603 התמנה ג'ובאני קרוצ'ה למשרה. ממשיכיו בתפקיד היו ג'וליו צ'זארה מרטיננגו ב-1609 וקלאודיו מונטוורדי ב-1613.
האסכולה הוונציאנית הגיעה לשיא התפתחותה בשנות ה-80' של המאה ה-16, כשאנדראה וג'ובאני גבריאלי חיברו יצירות ענק למספר מקהלות, קבוצות כלי נשיפה ממתכת וכלי קשת ועוגב. היצירות האלה הן הראשונות שכללו דינמיקה, ובין הראשונות שכללו הוראות מפורשות לחלוקת תפקידי הכלים בהרכב. בין נגני העוגב שהיו פעילים בתקופה זו היו קלאודיו מרולו וג'ירולאמו דירוטה; הם החלו להגדיר סגנון וטכניקה אינסטרומנטליים, שעברו לאירופה הצפונית בדורות הבאים והגיעו לשיאם ביצירותיהם של סוולינק, בוקסטהודה, ולבסוף באך.
המונח "האסכולה הוונציאנית" משמש לעיתים להבחין בינה לבין האסכולה הרומאית מאותה תקופה, שהייתה בדרך כלל שמרנית יותר מבחינה מוזיקלית. מרכזים חשובים של פעילות מוזיקלית באיטליה של תקופה זו היו גם בפירנצה (ערש הולדתה של האופרה), פרארה, נאפולי, פדובה, מנטובה ומילאנו.
מלחינים
החברים העיקריים באסכולה הוונציאנית:
יוהנס מריו זימל
יוהנס מריו זימל (גרמנית: Johannes Mario Simmel, 7 באפריל 1924 – 1 בינואר 2009) היה סופר יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה
זימל נולד בווינה, בירת אוסטריה להורים שהיגרו לעיר מהמבורג שבגרמניה. אביו, ולטר, היה כימאי; אימו, ליסה (לבית שניידר) עבדה בחברת הפקות הקולנוע "וין פילם". לאחר שהנאצים סיפחו את אוסטריה לרייך השלישי נמלט אביו היהודי ללונדון (כמעט כל קרוביו האחרים מצד אביו נרצחו בשואה). זימל נותר עם אמו באוסטריה ולמד הנדסה כימית. בזמן מלחמת העולם השנייה הועבד במחלקת מחקר של קונצרן האלקטרוניקה קפש.
לאחר תום המלחמה עבד כעיתונאי, מתרגם ומתורגמן לשלטונות הכיבוש האמריקאים. בנוסף, היה עורך תרבות בעיתון הוינאי "וולט אם אבנד". ב-1947 פרסם קובץ נובלות בשם "מפגש בערפל" ("Begegnung im Nebel") וב-1950 עבר למינכן והחל לעבוד בכתב העת "קוויק" (ונסע באירופה וברחבי העולם ככתב חוץ של כתב העת). הוא גם פרסם, תחת שם עט, כתבות וסיפורים בהמשכים. בין 1950 ו-1962 הוא כתב 22 תסריטים (לעיתים בשיתוף פעולה עם אחרים). ב-1960 פרסם את הרומן המצליח "אפשר גם בלי קביאר" ("Es muß nicht immer Kaviar sein"). הצלחת ספר זה הובילה לחיבור מספר רב של ספרים העוסקים בסוגיות חברתיות (כמו אלימות כלפי זרים, סחר בסמים או הנדסה גנטית. בחיבור ספרים אלה, התבססה העלילה הבדיונית על תחקיר עיתונאי מעמיק במקומות ובסביבות החברתיות/תרבותיות בהן היא אמורה להתרחש.
העיסוק הקליל בסוגיות אלו הוביל חלק ממבקריו להכתירו כ"סופר קליל" שכותב ספרות נוסחתית ו"מייצר" רבי מכר. זימל פרסם סך הכל 36 רומנים ויותר מ-73 מיליון עותקים נמכרו מהם. ספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות (ובכלל זאת עברית) והוא היה במשך שנים אחד הסופרים הנקראים ביותר בין קוראי הספרות בשפה הגרמנית. חלק מספריו, כמו "אפשר גם בלי קוויאר" עובדו גם לגרסה קולנועית. עם זאת, גם מבקריו החריפים ביותר העריכו ספרים כמו "Doch mit den Clowns kamen die Tränen" ("עם הליצנים באות הדמעות", 1987).
המאפיין העיקרי של עבודותיו הוא האופן היחסי בו נתפסים ה"רע" וה"טוב", כמו גם מחויבות עמוקה לערכי הפציפיזם.
זימל היה נשוי שלוש פעמים וחי טרם מותו בעיירה צוג שבשווייצריה. נפטר בבית חולים פרטי בלוצרן ב-1 בינואר 2009.
קארבאמזפין
קארבאמאזפין (בלועזית: carbamazepine) היא תרופה אנטי-אפילפטית ומייצבת מצב רוח שמשתמשים בה בעיקר בטיפול באפילפסיה ובהפרעה דו-קוטבית וכן בטיפול בתסמונת העצב המשולש. משתמשים בה גם כתרופת off label (תרופה שאינה רשומה להתוויה המקורית) במגוון של התוויות כולל ADHD, סכיזופרניה, כאבי פנטום, תסמונת כאב אזורי מורכב, נוירומיוטוניה והפרעת דחק פוסט-טראומטית.
סברו שקארבאמאזפין בטוחה לשימוש בזמן היריון לצורך ייצוב מצבי רוח, אבל כמו בתרופות אנטי-אפילפטיות אחרות קשורה חשיפה תוך רחמית עם שדרה שסועה ובעיות התפתחותיות נוירולוגיות אחרות.
שימושים רפואיים
בדרך כלל משתמשים בקארבאמאזפין לטיפול בהתקפים אפילפטיים לרבות התקף גלאסטי ובכאב נוירופתי. ניתן, גם, להשתמש בה כתרופת קו שני בהפרעה דו-קוטבית ויחד עם תרופות אנטי-פסיכוטיות בסכיזופרניה.
בארצות הברית אישר ה-FDA התוויות באפילפסיה כולל התקפים מוקדיים והתקפי טוני-קלוני, בנירלגיה של העצב המשולש. וכן בהתקפי מאניה ואפיזודות של הפרעה דו-קוטבית I. אף על פי שחסרים נתונים נראה שלקארבאמאזפין יש יעילות דומה לזו של ליתיום בטיפול בהפרעה דו-קוטבית.