cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שינדו רנמי
הקמת הארגון
אנשי הארגון חילקו את הקהילה היפנית בברזיל לשתי קבוצות: "המנצחים" שהאמינו שהמלחמה ממשיכה, והורכבו בעיקר מהאזרחים האמידים ומטה שקיוו עוד לחזור ליפן. וה"תבוסתנים", שהיו אנשים עשירים יותר ומעודכנים יותר במה שקורה בעולם והאמינו שהמלחמה הסתיימה. אנשי שינדו רנמי זייפו עלוני תעמולה ועיתונים ביפנית שבישרו על "ניצחון גדול" דמיוני של הצבא היפני, וכן הציעו לאזרחים יפנים לרכוש קרקעות במרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. כמו כן הם דאגו להפיץ בקרב היפנים את הין יפני, שבאותה תקופה של כיבוש אמריקאי היה כמעט חסר ערך.
פעולות הארגון
הארגון התרכז בפעילות בעיקר בתוך הקהילה היפנית בברזיל. חברי הארגון דאגו להפיץ את "האמת" שיפן ניצחה במלחמה. הם היו עושים זאת באמצעות הגנבת שורות לתוך עיתונים דו-לשוניים והקמת תחנות רדיו מחתרתיות. חברי הארגון היו ברובם צעירים יחסית, והם ריכזו רשימה של כל מנהיגי ה"תבוסתנים" שעליהם למות באשמת בגידה. חברי הארגון נהגו לצאת למשימות התנקשות והיו רוצחים את אותם אנשים, לרוב באמצעות שיסוף ראשם בקטאנה או בחרבות מסוגים אחרים. לעיתים קרובות הם נהגו לשלוח מכתבי איום זמן קצר לפני כן, בו הם מפרטים בפני קורבנותיהם את אשמתם וממליצים להם לבצע ספוקו (סוג של התאבדות טקסית יפנית) כדי להחזיר לעצמם את הכבוד האבוד. הם נהגו לסיים מכתבים כאלו במילים: "יש לך לב מלוכלך, כך שעליך לשטוף את הגרון!" היינו לשסף אותו בחרב.
הרציחות בוצעו לרוב בנוכחות בני משפחת הנרצח. על פי נתונים רשמיים, מינואר 1946 עד תחילת 1947, רצחו חברי הארון 23 אנשים ופצעו 147, כולם ברזילאים יפנים. אלו מהם שנתפסו לאחר הרצח, הצהירו תמיד כי הם אינם פושעים רגילים, וכי אין להם דבר נגד ברזיל או הברזילאים, והם רק ממלאים את חובתם ליפן.
חוק השמות השוודי
חוק מתן השמות (בשוודית: Namnlagen) הוא שמו העממי של חוק שעבר בפרלמנט השוודי בשנת 1982, ומטרתו להסדיר שינוי של שמות משפחה ובחירת שמות פרטיים. החוק מחייב רישום שמות בלשכת המס המקומית.
היסטוריה
עד סוף המאה התשע-עשרה לא נהגו בשוודיה שמות משפחה, ורבים נקראו על שם האב (Axelsson, Karlsson) או על שם המקום שבו גרו. אנשים היו יכולים לשנות את שם המשפחה כמה פעמים במהלך חייהם, ואפילו אחים לא תמיד נקראו באותו שם. בחוק אימוץ השמות משנת 1901 נקבע שעל כל אדם לבחור שם משפחה, שיעבור לבניו אחריו.
החוק מ-1982
החוק שהתקבל בשנת 1982 מחייב לרשום כל ילד בשמו בתוך שלושה חודשים מן הלידה. החוק מאפשר גם שינוי של שם משפחה, וקובע כמה כללים בנדון. החוק מורה לפקידי המרשם לדחות שמות מכמה סיבות המנויות במפורש, אבל מקנה להם גם סמכות מקיפה לדחות שמות מסיבות אחרות. אסור למשל לבחור שם מעליב, "לא מתאים בעליל", או כזה שגורם אי-נוחות לנושאו. אסור להשתמש בשם המקובל כשם משפחה בתור שם פרטי ולהפך. אסור לתת לבת שם המקובל כשם של בן ולהפך. אסור לבחור בשם מטעה, או כזה שמפר קניין רוחני.
בדרך כלל אסור לבחור בשם חדש בעל הסיומת son-, אך בפועל פקידי המשרד מאפשרים שמות כאלה למהגרים בעלי שמות זרים. שם משפחה חדש חייב להיות ייחודי, או שם שהיה בשימוש במשפחתו של אדם במשך שני דורות לפחות במאתיים השנים האחרונות. רבים מאמצים שמות בעלי סיומת 'kröner-' (כתר) או 'svärd-' (חרב), אבל לא ניתן לאמץ את שמה של אחת ממשפחות האצולה השוודיות.
ילד מקבל את שם המשפחה של הוריו, אם יש להם שם משפחה משותף. אם להורים שמות משפחה שונים, הם נדרשים לבחור אחד משמות המשפחה של ההורים כשם המשפחה של הילד, ובמקרה של העדר בחירה הילד מקבל את שם משפחת האם. הילדים הבאים (המשותפים לשני ההורים) יקבלו את אותו שם משפחה. חוק השמות אינו מאפשר שמות משפחה כפולים, אך הוא מאפשר לתת לילד שם אמצעי הזהה לשם המשפחה של ההורה שלא הוריש לבנו את שם משפחתו.
זוגות נשואים בוחרים בדרך כלל באחד משמות המשפחה שלהם, אבל ישנם זוגות הבוחרים לעצמם שם חדש, כדרך לביטוי עצמי. בן זוג רשאי לשמור את שם משפחתו הישן כשם אמצעי.
שמות שנדחו ופעולות מחאה
בין השמות שנדחו על ידי פקידי המרשם: איקאה, מונטנה, אסטריקס ומטאליקה; Veranda שפירושו מרפסת; וכן סטאאלמן שפירושו 'סופרמן'. שם שפירושו 'דמדומים' אושר רק לאחר ערעור לבית המשפט העליון של שוודיה.
החוק החדש, ובעיקר מה שנתפס כחדירה שלו לפרטיות, הביא כמה אנשים למחות נגדו באופן יצירתי. זוג הורים מדרום שוודיה החליטו לא לרשום את בנם כלל, אבל בהגיע הילד לגיל חמש, לאחר שנידונו בבית משפט לקנס של 5,000 קרונות (כ-3,000 שקלים), הם בחרו, בחודש מאי 1996, לתת לו שם פרטי בן 43 תווים Brfxxccxxmnpcccclllmmnprxvclmnckssqlbb11116 (אותו הם מבקשים לבטא "אלבין"). ההורים טענו שהם איחרו לרשום את השם משום שהשם הוא "התפתחות הורית, אקספרסיוניסטית" ו"חוויה אמנותית יצירתית" אשר לקח לה כמה שנים להתבשל אצלם. בית המשפט דחה את השם והותיר את הקנס בתוקפו.
בשנת 2005 הסמיך הפרלמנט של שוודיה את הממשלה לבחון את חוק השמות כדי להכניס בו שינויים נדרשים.
גיה קנצ'לי
גיה קנצ'לי (בגאורגית: გია ყანჩელი; 10 באוגוסט 1935 – 2 באוקטובר 2019) היה מלחין גאורגי, שהתגורר משנת 1996 בבלגיה. בימי השלטון הסובייטי בארצו הוכתר כאמן העם של ברית המועצות (1988) וזכה בפרס המדינה של ברית המועצות (1976). קנצ'לי היה חתן פרס וולף לאמנות בשנת 2008.
ילדות וצעירות
גיה קנצ'לי נולד בטביליסי שבגאורגיה, אז ברפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, חלק מברית המועצות, לאלכסנדר קנצ'לי, רופא במקצועו ולאשתו, אגנסה. לכן ברוסית נהוג לקרוא לו "גיה אלכסנדרוביץ' קנצ'לי". בילדותו הוא למד בבית ספר למוזיקה. אחר כך נרשם ללימודי גאולוגיה באוניברסיטת טביליסי, אולם זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1959, עבר ללמוד פסנתר והלחנה בקונסרבטוריון הממלכתי למוזיקה בעירו. הוא למד שם עד שנת 1963 בכיתת ההלחנה של יונה טוסקיה.
פעילותו המוזיקלית
לאחר מכן הוא עבד כמלחין עצמאי. עוד כסטודנט יצר קנצ'לי גם שירי מוזיקה קלה – בסגנון פופ ושנסונים. בשנים 1986-1967 הוא כתב שבע סימפוניות וזכה למוניטין כ"אוונגרדיסט". השפה המוזיקלית ביצירות אלה כוללת על רקע של קטעי מנגינה איטית במודוסים מינוריים קטעים דיסקורדנטים ארוכים, מאופקים ומיוסרים לכלי מיתר. רודיון שצ'דרין הגדיר את קנצ'לי "סגפן בעל מזג של מקסימליסט, הר געש מאופק" . חלק מיצירותיו בוצעו בבכורה עולמית בסיאטל או על ידי הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של קורט מזור. האופרה שלו "מוזיקה לחיים" הוצגה בטביליסי בשנת 1984. קנצ'לי נודע גם כמלחין של מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון, בין היתר לסרט "הרים כחולים או סיפור בלתי אפשרי" בבימוי אלדר שנגלאיה (1984), "נשיקת הדוב" בבימוי סרגיי בודרוב (2002), ולסרטים רבים של הבמאי גאורגי דאנליה.
החל משנת 1966 שיתף פעולה עם רוברט סטורואה, הבמאי הראשי של התיאטרון הלאומי רוסתוולי. בשנת 1971 התמנה למנהל המוזיקלי של התיאטרון. אחרי 1971 הלחין מוזיקה להצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט וב-1975 למחזה "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר (1979).
בשנים 1978-1971 לימד קנצ'לי הלחנה בקונסרבטוריון הממלכתי בטביליסי. החל משנת 1979 כיהן כמזכיר איגוד הקומופוזיטורים של גאורגיה ובשנים 1989-1984 היה יושב הראש שלו. בשנת 1976 זכה קנצ'לי בפרס הלאומי של גאורגיה הסובייטית עבור הסימפוניה הרביעית שלו. היא בוצעה לאחר מכן בינואר 1978 בארצות הברית על ידי תזמורת פילדלפיה תחת שרביטו של יורי טמירקאנוב. מאז יצירותיו זכו לביצועיהם של מבצעים ידועי שם כמו דניס ראסל דייוויס, ג'אנסוג קחידזה, גדעון קרמר, יורי בשמט, קים קשקשיאן, מסטיסלב רוסטרופוביץ', רביעיית קרונוס ואחרים.
החל משנת 1991, אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בארצו, התיישב קנצ'לי במערב אירופה: קודם בברלין, אחר כך החל מ-1995 באנטוורפן שבבלגיה, בה כיהן כמלחין הבית של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן.
המוזיקה של קנצ'לי הייתה תכופות טונאלית מאוד, פשוטה, לפעמים אף מינימליסטית. עם המלחינים שהשפיעו על כתיבתו נמנה בלה בארטוק.
בשנותיו האחונות מצבו הבריאותי הידרדר. קנצ'לי נפטר בטביליסי ב-2 באוקטובר 2019 מאי ספיקת לב, אחרי שבחודשים האחרונים שהה בבית חולים. הובא לקבורה בפנתאון דידובה בטביליסי.
חייו הפרטיים
קנצ'לי היה נשוי לליוליה ונולדו להם שני ילדים.
שונות
בעקבות הפעולות הצבאיות של רוסיה בגאורגיה ובאוקראינה זה מספר שנים נמנע קנצ'לי מלבקר בה. ב-2015 הצהיר ש"מה שקורה עכשיו באוקראינה פוצע את לבי"
מוזיקה קולית
החלק ה-2 של המחזור "חיים ללא חג מולד"
רצח דידי בלנשרד
רצח דידי בלנשרד היה רצח שהתרחש בשנת 2015, ונחשף כאשר ב-14 ביוני מצאה המשטרה את גופתה של דידי בלנשרד (נולדה ב-3 במאי 1967) שוכבת בחדר השינה בביתה, לאחר שנרצחה בדקירות סכין. בתה של דידי, ג'יפסי רוז בלנשרד שנחשבה כבעלת מחלות רקע הזקוקה לטיפול סיעודי אינטנסיבי, נעדרה והועלתה הסבירה שנחטפה. בסופו של דבר, התברר שדידי סבלה מתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח ושג'יפסי כלל לא הייתה חולה. לאחר חקירה מעמיקה, התברר למשטרה שג'יפסי היא זו שרצחה את דידי, בסיוע בן זוג אותו היא הכירה ברשת האינטרנט.
ג'יפסי רוז ובן זוגה, ניקולאס גודג'ון הועמדו למשפט על הרצח. ג'יפסי נכלאה לעשור וזכאית לשחרור מוקדם בשנת 2023. גודג'ון נכלא למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.
הסדרה העלילתית "" וכן הסרט הדוקומנטרי "" נעשו אודות סיפורן של דידי וג'יפסי רוז בלנשרד.
נעורים ונישואין
דידי בלנשרד נולדה בשם קלודין פיטרה ביישוב שבמדינת לואיזיאנה, סמוך לחוף הדרומי בשנת 1967. במהלך ילדותה היא התגוררה עם משפחתה בעיירה שבלואיזיאנה. בלנשרד הייתה אחת מתוך חמשת ילדיהם של הזוג אנתוני פיטרה האב ואמה לויס גיסקלייר.
במהלך ילדותה, קרובי משפחתה של קלודין העידו שהיא הייתה גונבת כספים ממשפחתה. הוריה פירשו זאת כאקט של "מרד נעורים" ולא ייחסו לכך חשיבות יתרה. כאשר בגרה, קלודין עבדה ככוח עזר לצוות אחיות בבית חולים. חשדה של משפחתה כלפיה התעורר בשנת 1997 כאשר הם שיערו שקלודין הרגה את אמה על ידי הרעבתה.
בגיל 24, קלודין נכנסה להיריון מגבר בשם רוד בלנשרד. השניים קראו לבתם בשם "ג'יפסי רוז" מכיוון שקלודין אהבה את השם ג'יפסי ורוד העריץ את הלהקה "Guns N' Roses". זמן מה לפני לידתה של ג'יפסי בשנת 1991, הזוג נפרד וקלודין גידלה את הבת בקרב משפחתה.
ילדותה של ג'יפסי
לפי עדותו של רוד, שנשאר בקשר עם קלודין בזמן ילדותה של הבת, קלודין חשבה שג'יפסי סובלת מדום נשימה בשינה ולקחה אותה לבתי חולים. שם, נערכו לה בדיקות שונות, אך הרופאים הסיקו שג'יפסי בריאה לחלוטין. עם הזמן, קלודין שוכנעה שג'יפסי סובלת ממגוון מחלות, אותן היא קישרה לבעיות בכרומוזומים. בשלב מסוים, קלודין טענה שג'יפסי סובלת ממחלת שרירים וגרמה לה ללכת בסיוע הליכון.
ג'יפסי עצמה סיפרה שבסביבות גיל 7–8 היא הייתה מעורבת בתאונת אופנוע קלה ביחד עם סבה ושהיא נפצעה פציעה קלה בברכיה. אמה סיפרה לה שהרופאים הביאו לג'יפסי כיסא גלגלים עליו היא תצטרך לשבת לאחר הפציעה.
ג'יפסי הפסיקה ללכת לבית הספר לאחר שסיימה את כיתה ב', או אפילו ככל הנראה מוקדם יותר, לאחר שסיימה את גן הילדים. קלודין לימדה את ג'יפסי בחינוך ביתי מכיוון שלטענתה, מחלתה החריפה. מאוחר יותר נשער שקלודין. ג'יפסי למדה לקרוא בעצמה בעזרת ספרי "הארי פוטר".
לאחר שרוד בלנשרד נישא מחדש, קלודין עברה להתגורר ביחד עם אביה ואמה החורגת ביחד עם ג'יפסי. האב והאם החורגת העידו שכאשר קלודין הכינה אוכל עבור האם, היא הייתה מרעילה אותו בעזרת קוטל עשבים, מה שגרם לאם לחלות באופן כרוני לאחר מכן. במהלך תקופה זו, קלודין נעצרה מספר פעמים בעקבות עברות קלות וביניהן פיזור המחאות ללא כיסוי. כאשר המשפחה החלה להתעמת עם קלודין בקשר למצבה של האם החורגת ובאיכות הטיפול של קלודין בג'יפסי, קלודין לקחה את ג'יפסי ועזבה ביחד איתה אל העיר. זמן מה לאחר עזיבתה של קלודין, בריאותה של האם החורגת השתפרה בהדרגה.
בסליידל, קלודין וג'יפסי חיו בדיור ציבורי. קלודין שילמה את החשבונות בעזרת דמי מזונות שהיא קיבלה מרוד וכן בעזרת קצבאות משירותי הרווחה אותן היא קיבלה בעקבות מצבה הבריאותי של ג'יפסי. במהלך תקופת המגורים בסליידל, השתיים ביקרו תדיר אצל מומחים שונים וב במטרה למצוא טיפול עבור "מחלתה" של ג'יפסי, כפי שקלודין טענה, שכעת החריפה וכללה בעיות ראיה ושמיעה. לאחר בדיקת שחזרה ללא תוצאות, קלודין הצליחה לשכנע את הרופאים שג'יפסי סובלת מפרכוסים במשך מספר חודשים והם רשמו לה תרופות אנטי-אפילפטיות. מספר ניתוחים בוצעו בג'יפסי ואמה הייתה מביאה אותה לחדר המיון מסיבות שונות.
לאחר שהוריקן קתרינה הכה בניו אורלינס באוגוסט 2005, קלודין וג'יפסי עזבו את הדיור הציבורי ועברו להתגורר במקלט בעיר שהותאם לבעלי צרכים מיוחדים. קלודין הצהירה שהתיק הרפואי של ג'יפסי, ביחד עם תעודת הלידה שלה נהרסו בשיטפונות בעקבות ההוריקן. רופא מהרי אוזארק שהיה בקשר עם קלודין, הציע שהשתיים יעברו למיזורי.
המעבר למיזורי
קלודין וג'יפסי עברו להתגורר בדירה שכורה בעיר. שם, עמותת "" בנתה עבורן בית עם רמפה לכיסאות גלגלים וג'קוזי. סיפורן של האם לילדה בעלת הצרכים מיוחדים שנאלצה לנדוד עם בתה בעקבות אסון ההוריקן משך את תשומת לבם של גופי התקשורת וחלק מתושבי העיר התגייסו לעזרת השתיים לעיתים קרובות. בתקופה זו, קלודין הייתה ידועה בשם "קלודינה בלנשרד", אך כונתה "דידי".
התמיכה בשתיים הגיע לממדים עצומים וקיבל סיקור תקשורתי נרחב: השתיים הוזמנו להתארח בבית עמותת "" בזמן שג'יפסי ואמה עברו בין בתי חולים כחלק מהטיפול בג'יפסי. במיזורי, השתיים קיבלו זוג כרטיסי טיסה בחינם על מנת שיוכלו להיפגש עם רופאי ילדים ב בקנזס סיטי, חופשות בחינם בדיסניוורלד ופגישה מאחורי הקלעים עם הזמרת מירנדה למברט בסיוע עמותת "משאלת לב" הבינלאומית. רוב בלנשרד המשיך לשלם לדידי דמי מזונות עבור ג'יפסי בסך 1,200$ לחודש. בנוסף, רוד שלח לג'יפסי מתנות ודיבר איתה לעיתים קרובות בטלפון (באחת השיחות, כאשר ג'יפסי הייתה בת 18, דידי ביקשה מרוד לא לספר לג'יפסי את גילה האמיתי מכיוון שהיא חשבה שהיא בת 14).
אנשים שפגשו את ג'יפסי הוקסמו ממנה. בזמן פגישתם, ג'יפסי הייתה בגובה 1.50 מטר, קירחת, רוב שיניה נשרו, היא הרכיבה משקפיים והייתה בעלת קול ילדותי. מראהה חיזק את התחושה שהיא אכן סובלת מאותן מחלות רקע שדידי תיארה. ג'יפסי לרוב חבשה פאה או כובע על מנת להסתיר את ראשה הקירח, לאחר שאמה נהגה לגלח אותו בקביעות כדי לדמות לה מראה של חולת סרטן, תוך תירוץ שהטיפולים שהיא עוברת יגרמו לבסוף לנשירת שיער בכל מקרה. בזמן יציאתן מהבית, דידי לרוב לקחה איתן מיכל חמצן וצינורית הזנה. ג'יפסי הייתה ניזונה דרך צינורית הזנה במזון נוזלי תוצרת "מעבדות אבוט".
דידי לרוב נהגה באלימות פיזית כלפי ג'יפסי על מנת לשלוט בה ותמיד החזיקה את ידה של ג'יפסי בזמן שהשתיים היו בחברת אנשים אחרים. כשג'יפסי הייתה רומזת שהיא לא חולה או שמדברת במשלב שיותר גבוהה משל בני גילה, אמה הייתה לוחצת את ידה בעדינות. כשהן היו לבד, דידי הייתה מרביצה לג'יפסי בעזרת אגרופיה או בשימוש במתלה מעילים. דידי הייתה מזריקה בוטוקס לבלוטות הרוק של ג'יפסי במטרה לגרום לה לרייר ולשתק חלק מגופה לפני שרופאים הגיעו לבקרן. זריקות הבוטוקס "התנגשו" עם התרופות האנטי אפליפטיות שג'יפסי קיבלה וכתוצאה מכך רוב שיניה נשרו וחלקן הוחלפו בפלטה. בנוסף, באוזניה של ג'יפסי הושתלו צינורות במטרה לטפל בדלקות אוזניים מהן היא סבלה באופן תדיר.
תחילת החשדות
נוירולוג ילדים בשם ברננדו פלסטרסטיין, שנפגש עם ג'יפסי ואמה בספרינגפילד החל לחשוד בתסמינים שהילדה הציגה. הוא הזמין לילדה בדיקת MRI ובדיקות דם והתוצאות חזרו שליליות. בביקורת הבאה, הרופא הצהיר מול דידי שהוא "לא מבין למה הילדה לא מסוגלת ללכת" לאחר שראה אותה עומדת במרפאה. פלסטרסטיין הבחין שדידי אינה מסוגלת לתאר בפניו בצורה חלקה את ההיסטוריה הרפואית של ג'יפסי. לאחר שיצר קשר עם רופאים בניו אורלינס, פלסטרסטיין למד שביופסיית השרירים שג'יפסי עברה חזרה שלילית והסיק שטענותיה של דידי שגויות ושהתיק הרפואי של הילדה לא באמת נהרס בשיטפונות. פלסטרסטיין חשד שמדובר בתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח. לאחר מכן, דידי הפסיקה לקחת את ג'יפסי לביקורים אצל פלסטרסטיין.
פלסטרסטיין לא הגיש דיווח לשירות למען הילד לאחר שרופאים איתם התייעץ הסיקו שאף אחד לא יאמין לטענותיו (מכיוון שסביב הילדה ואמה היה באז תקשורתי ארצי רחב). בשנת 2009, מטלפן אנונימי דיווח למשטרה וסיפר שדידי נהגה להשתמש בשמות ותאריכי לידה שונים עבורה ועבור בתה והציע שג'יפסי עצמה היא יותר בריאה ממה שאמה תיארה. השוטרים ביצעו ביקור בית אצל דידי כחלק מנוהל ברווחה וקיבלו את הסבריה של דידי ששינוי השמות ותאריכי הלידה נועדו כדי להסתתר מאביה האלים של ג'יפסי. השוטרים לא יצרו קשר עם רוד כדי לאמת את הדברים וסגרו את התלונה.
ג'יפסי מנסה להשתחרר
בסביבות שנת 2012, ג'יפסי התחברה לרשת האינטרנט כאשר אמה הלכה לישון ויצרה קשר עם גבר בגילה בשם ניקולאס גודג'ון המתגורר ביישוב (היא טענה שהם הכירו במסגרת קבוצת "פנויים פנויות" נוצרית). גודג'ון היה בעל תיק פלילי שכלל והיסטוריה של מחלות נפשיות. לפי החשד היה מדובר בהפרעת אישיות גבולית. בנוסף, ג'ודג'ון אובחן כאותיסט.
בשנת 2014, ג'יפסי התוודתה בפני שכנתה אליה וודמאנס בת ה-23 (שבתורה, לא ידעה שג'יפסי היא בת גילה ונהגה לכנותה "אחותי הגדולה") שהיא וגודג'ון מתכננים ואפילו חשבו על שמות לילדיהם העתידיים. ג'יפסי, שהחזיקה בחמישה פרופילים ברשת החברתית פייסבוק, וגודג'ון נהגו לפלרטט אחד עם השנייה ברשת האינטרנט וג'יפסי טענה לאחר מכן שבמהלך שיחותיהם, גודג'ון הראה משיכה לתחום ה-BDSM. וודמאנס ניסתה להניע את ג'יפסי מהקשר עם גודג'ון מכיוון שחשבה שהיא עדיין צעירה ושיערה שהיא מנוצלת על ידי. וודמאנס חשבה שמדובר "בחלומות בהקיץ שלא באמת ייצאו לפועל". אף על פי שדידי שברה את המחשב ואת הטלפון של ג'יפסי, ג'יפסי הצליחה לשמור על קשר עם גודג'ון, ששמר העתקים של הפוסטים שהיא פרסמה עד שנת 2014.
שנה לאחר מכן, ג'יפסי שילמה על כרטיס נסיעה עבור גודג'ון במטרה שייפגש עם אמה בספרינגפילד. תוכניתה הייתה שגודג'ון "ייתקל בהן במקרה" בזמן שג'יפסי ואמה צופות ביחד בסרט בקולנוע, מתוך תקווה שהמפגש בין השניים ייראה "טבעי" עבור האם והיא לא תתנגד לקשר. כאשר השניים נפגשו בפעם הראשונה, ג'יפסי הובילה את גודג'ון לשירותים והשניים קיימו יחסי מין בפעם הראשונה. לאחר מכן, השניים המשיכו להתכתב והחלו לתכנן את הרצח.
הרצח
גודג'ון חזר לספרינגפילד בשנת 2015, בזמן שדידי וג'יפסי היו בביקורת אצל הרופא. כאשר השתיים חזרו הביתה, דידי הלכה לישון וגודג'ון הגיע לביתן של השתיים. ג'יפסי נתנה לגודג'ון סרט דביק, כפפות וסכין בעזרתם גודג'סון אמור לרצוח את דידי.
ג'יפסי התחבאה בשירותים וכיסתה את אוזניה במטרה לא לשמוע את צרחותיה של דידי. גודג'ון דקר את דידי 17 פעמים בגבה בזמן שהיא ישנה. לאחר הרצח, גודג'ון וג'יפסי קיימו יחסי מין בחדרה של ג'יפסי, וגנבו 4,000$ אותם דידי שמרה בבית (רוב הכסף הגיע מהמזונות שרוד שילם ומקצבאות משירותי הרווחה). השניים ברחו למוטל מחוץ לספרינגברי, שם הם נשארו מספר ימים ותכננו את הצעד הבא שלהם. במהלך מנוסתם, הם נתפסו בעדשות מצלמות אבטחה שונות מספר פעמים ברחבי חנויות שונות. ג'יפסי סיפרה שבאותו הרגע היא האמינה שהזוג הצליח להתחמק מדין על פשעם.
חקירה ומעצר
לאחר שחברי משפחת דלנשרד חזו בפוסט מדאיג באתר פייסבוק, הם החלו לחשוד שמשהו לא בסדר. כאשר הם ניסו להתקשר אל דידי, אך ללא הועיל חלק מהחברים והשכנים הלכו אל הבית. אף על פי שחברי הקהילה בה דידי וג'יפסי חיו ידעו שהשתיים נעדרות מביתן באופן תדיר בגלל טיפוליה של ג'יפסי, הם חזו ברכבה של דידי בחניית הבית. השכנים לא הצליחו לראות מבעד לחלונות אל תוך הבית ואף אחד לא ענה כאשר הם צלצלו בפעמון הדלת. לאחר מכן, השכנים התקשרו אל מוקד החירום. כאשר המשטרה הגיעה, הם נאלצו לחכות עד שיקבלו צו חיפוש שיאשר להם להיכנס אל הבית, אך הם כן אישרו לאחד השכנים לטפס דרך אחד החלונות אל תוך הבית. השכן גילה שהבית היה מבולגן ושכיסאות הגלגלים של ג'יפסי במקומם.
כאשר השוטרים קיבלו את צו החיפוש, הם פרצו לבית וגילו את גופתה של דידי. חברים ושכנים פתחו חשבון באתר במטרה לגייס כסף להלוותיה של דידי. השכנים שיערו שג'יפסי גם היא מתה מכיוון שלא הייתה עם הציוד הרפואי שלה ולכן הייתה חסרת אונים לבדה.
כשתושבי ספרינגפילד שמעו שג'יפסי בטוחה, הם נשמו לרווחה. ג'יפסי וגודג'ון הוסגרו לספרינגברי והערבות עבור שחרורם עמדה על מיליון דולר. לאחר חקירה ממושכת, השוטרים פרסמו את האמת: ג'יפסי מעולם לא הייתה חולה ותמיד יכלה ללכת בכוחות עצמה, אך אמה הפצירה בה להעמיד פנים בעזרת התעללות ממושכת בילדה. השריף המליץ לתושבי ספרינגברי לא לתרום כסף למשפחה עד אשר ההונאה תיחקר לעומק.
משפט
לאחר שג'יפסי חשפה את ההתעללות של אמה, החלו להישמע באמצעי התקשורת רחמים כלפי הילדה, שסבלה מהתעללות ממושכת. אף על פי שהעונש על רצח מדרגה ראשונה במיזורי הוא עונש מוות או מאסר עולם ללא חנינה, השופט דן פטרסון הצהיר שהוא לא מתכוון לפסוק עונשים אלו עבור ג'יפסי וגודג'ון בטענה שהתיק "יוצא דופן" במהותו. לאחר שעורך דינה של ג'יפסי השיג את התיק הרפואי שלה מלואיזיאנה, הוא הצליח להוריד את האישום לרצח מדרגה שנייה בעזרת הסדר טיעון. ג'יפסי סבלה מתת תזונה חמורה ובמהלך שהותה במעצר, משקלה עלה ב-6 קילו. לאחר שג'יפסי חתמה על הסדר טיעון, היא נשלחה לעשר שנות מאסר.
גודג'ון עמד בפני אישומים חמורים יותר מכיוון שהוא ביצע את הרצח ושהוא וג'יפסי הסכימו שגודג'ון הוא זה שרצח את דידי בפועל. הסדר הטיעון של ג'יפסי לא דרש ממנה להעיד נגדו. בינואר 2017, משפטו של גודג'ון נדחה מכיוון שהתביעה רצתה חוות דעת פסיכיאטרית נוספת. עורך דינו של גודג'ון הצהירו שמנת המשכל של גודג'ון היא 82 ושהוא על הספקטרום האוטיסטי ושהוא לא אחראי למעשיו בעת הרצח. גודג'ון סירב, אך שינה את דעתו ביוני באותה השנה.
בדצמבר 2017, השופט קבע את תאריך משפטו של גודג'ון לנובמבר 2018. בנאומי הפתיחה במשפט, פרקליטי התביעה טענו שגודג'ון התלבט המון כשנה לפני ביצוע הפשע, ההגנה טענה שג'יפסי תכננה את הפשע ושגודג'ון, שהיה מאוהב בה והיה על הרצף האותיסטי עשה כל מה שהיא דרשה ממנו. ביום שלמחרת, התביעה הציגה למושבים מסרונים בעלי אופי מיני שהזוג שלח אחד לשני שבוע לפני הרצח ובהם גם דיברו על הסכין איתה גודג'ון יירצח את דידי. בחלק מהמסרונים, גודג'ון ביקש מג'יפסי לתאר לו את חדר השינה של דידי ואת הרגלי השינה שלה, אלו גובו באמצעות ראיון בווידאו בו הוא מתוודה על הרצח.
ג'יפסי העידה ביום השלישי למשפט וסיפרה שאף על פי שהיא הציעה את הרעיון לרצח, היא שקלה גם להיכנס להיריון מגודג'ון בתקווה שאמה תסכים לקבל אותו ותפסיק להתעלל בה. ביחד עם הסכין שג'יפסי נתנה לגודג'ון, היא גנבה בגדי תינוקות מוולמארט במהלך קניות שעשתה עם אמה. למרות זאת, היא לא שמעה מגודג'ון מה הוא חושב לגבי הרעיון להרות אותה.
לאחר ארבעה ימים, היה על המושבעים במשפט לפסוק האם גודג'ון אשם בהריגה, רצח מדרגה שנייה, רצח מדרגה ראשונה או זכאי. לאחר שעתיים של דיון, המושבעים קבעו שגודג'ון אשם ברצח מדרגה ראשונה. בפברואר 2019, גודג'ון נשלח למאסר עולם מאחר שהתביעה רצתה להימנע מעונש מוות.
בזמן שהיא מרצה את עונשה בכלא, ג'יפסי רוז מקבלת טיפולים משקמים ובשנת 2022 התחתנה עם אדם בשם סקוט הנדרסון.
חולד ארץ ישראלי
חולד ארץ ישראלי הוא שמם העממי של ארבעה מיני מכרסמים מהסוג חולד (Spalax) שבמשפחת החולדיים, החיים במחילות מתחת לפני האדמה ומצויים בישראל.
אטימולוגיה
הזואולוג ישראל אהרוני מפרש את שמו: נקרא כך "מפני שמחליד את הקרקע ומעלה עפר תחוח". הוא נקרא גם אישות (אֵשות), על שהותו כל ימי חייו באפלה כמו באישון לילה.
תפוצה
המינים נחקרו מבחינה טקסונומית לראשונה ב-1898 על ידי אלפרד נרינג, שאסף דגימות חולדים באזור יפו. בנוסף לישראל תפוצתם היא בלוב, בסוריה, בירדן, בלבנון, במצרים, בעיראק ובאזור אנטוליה שבטורקיה. מרבית המחקרים על המין נעשו בישראל ובטורקיה. בישראל החולדים נפוצים מצפון הארץ ומרכזה עד לשטחי הנגב שבהם כמות המשקעים קטנה מ-100 מ"מ בשנה. הם מצויים בכל סוגי הקרקעות הניתנות לחפירה, למעט חולות נודדים, באזורים שמגובה פני הים עד 2,200 מטר מעל פני הים.
על פי מחקר שנעשה במכון לאבולוציה שבאוניברסיטת חיפה בסוף 2005, נמצאו עדויות גנטיות חזקות להימצאותם של ארבעה מינים בארץ ישראל:
בנוסף ייתכן שקיים בישראל גם המין חולד מזרח-תיכוני (Spalax ehrenbergi).
מחקרים קודמים סברו כי קיימים הבדלים בין המינים ה"צפוניים" (golani-galili) לבין המינים ה"דרומיים" (carmeli-judaei). החולד התפתח באזור אנטוליה-אסיה הקטנה לפני 25–40 מיליון שנים, התפשט לארץ ישראל בתקופת הפליסטוקן והתבסס בצפון הארץ שהייתה בעלת אקלים דומה לאזור התפוצה המקורי. אולם חדירה לאזורים הדרומיים הייתה כרוכה בשינויים התנהגותיים רבים והתאמה לטמפרטורה גבוהה יותר וללחות תת-קרקעית ועל קרקעית נמוכה יותר. נמצא כי המינים הדרומיים "צעירים" גנטית מהמינים הצפוניים. המחקר הגנטי חשף כי מספר הכרומוזומים של הפריטים משתנה מאזור גאוגרפי אחד למשנהו: חולד גלילי (2n = 52), חולד גולני (2n = 54), חולד כרמלי (2n = 58), חולד יהודה (2n = 60), מה שהביא להכרה הוודאית כי מדובר במינים נפרדים. לחוקרים התחוור כי השינוי האקלימי החד בין אזורי הארץ עם הרצון והאפשרות הטבעית לריבוי, הובילו להסתגלות אבולוציונית ולספציאציה של מיני החולד שמתבטאת בשינויים התנהגותיים ופיזיולוגיים.
תחום מחיה
החולד טריטוריאלי ביותר וחי ביחידות, במערכת מחילות תת-קרקעית שאותה הוא חופר בעצמו. שטחה הממוצע של המערכת כ-340 מטרים רבועים, והיא מורכבת ממחילות שקוטרן 5–10 ס"מ ומחדרים גדולים יותר המשמשים לאגירת מזון, מקום לעשיית צרכים וחדר שינה מרווח המרופד בקש. המערכת סגורה וחסרת יציאה אל פני הקרקע, תלוליות העפר מעל הקרקע משמשות לסילוק העפר, ונסתמות ברגע שהן רחוקות מחפירת החולד. מערכת המחילות חשוכה ומאופיינת בטמפרטורה ולחות קבועים, ובשינויים קיצוניים בהרכב הגזים בעתות גשם. חדר שנהרס או מתלכלך נסתם על ידי החולד ואחר נבנה במקומו. החולד פעיל במהלך היום, ובשעות הראשונות של הלילה.
תיאור תת-הסוג
גוף החולד מותאם באופן מעורר התפעלות לאורח חייו. גופו גלילי, מוארך ומכוסה בפרווה קצרה וצפופה. הוא נטול זנב ואיברים בולטים אחרים כאפרכסות אוזניים. העיניים שקועות תחת עור הגולגולת ומכוסות בקרום דק, אך החולד מסוגל להבחין בין אור לחושך. החולד מצויד בשיניים תחתונות ארוכות הבולטות מהפה, בעזרתן הוא מפורר את האדמה ומרחיב את מחילתו. בעזרת גפיו הקדמיות והאחוריות הוא מסלק את העפר לאחוריו, אז מסתובב ובעזרת ראשו השטוח דוחף אותו אל מחוץ למחילה. החלק העליון של ראשו משמש גם להידוק דפנות המחילה, כדי שלא יתמוטטו עליו בזמן תנועתו בתוכה.
תזונה
החולד צמחוני וניזון בעיקר מפקעות, שורשים ובצלים שאותם הוא מוצא בשעת החפירה. הוא חומס גם מזון שמעל הקרקע, על ידי חפירה סביבו ומשיכתו בשלמות אל מתחת לאדמה. את מרבית מזונו הוא אוגר בתקופת החורף, כאשר האדמה רכה ונוחה לחפירה, וכדי להימנע מאיבוד נוזלים ומחפירה באדמה היבשה של הקיץ. החולד פוגע בחקלאות ובגינות הירק, לכן יש כאלה הרואים בו כמזיק וחלק מהחקלאים נוטים לגרש אותו.
רבייה
לאחר הגשמים הראשונים בונות הנקבות את תלי ההמלטה המתנשאים לעיתים לגובה של 15 סנטימטר מעל פני הקרקע. תלי ההמלטה נבנים באדמות כבדות בלבד, ומוקפים מערכת מחילות פשוטה. תא ההמלטה עצמו נמצא מתחת לאדמה. בעונת הרבייה פוקדים הזכרים את תאי ההמלטה בתדירות גוברת והולכת, תוך השמעת קולות חיזור המורכבים משריקות ולחישות. הנקבה בוחרת את הזכר שעימו תזדווג כ-60 פעמים רצופות, במשך שעה וחצי.
ההריון נמשך כ-4 שבועות (על סמך המלטות בשבי בלבד). הנקבה ממליטה 3–5 ולדות עירומים, המתכסים בשיער בגיל שבועיים. הם נגמלים מחלב אימם לאחר חודש וחצי לערך מהיוולדם, ומוכנים לעזוב את תלי אימם ולחפש טריטוריה עצמאית אותה יחפרו בעצמם כבר בגיל 3 חודשים. הבגרות המינית מגיעה בגיל שנה, אולם סיכויי ההישרדות של החולדים הצעירים הם נמוכים. בשבי מסוגל החולד לחיות עד 21 שנים.
תקשורת והתנהגות חברתית
החולד תוקפני ביותר כלפי בני מינו, בעיקר מחוץ לעונת הרבייה. פגישה בין פרטים תסתיים לרוב בפציעות ולעיתים אף במוות. השאלה המסקרנת שדנו בה חוקרים רבים, הייתה כיצד שני חולדים הנמצאים במערכת מחילות נפרדת מתקשרים אחד עם השני? איך מועברים המסרים שמדובר באויב פוטנציאלי או לחלופין בבן זוג פוטנציאלי? איך נוצרים מפגשים יצרניים ונמנעים מפגשים מיותרים? כל זאת, לאור העובדה שחושי השמיעה והריח של החולד אמנם מפותחים ביותר, אך אינם שימושיים למרחקים ארוכים.
החולד נוהג להקיש בחלק הקדמי העליון של ראשו על דפנות המערה, 1–12 הקשות מהירות הנמשכות 0.06–0.31 שניות. הקשות אלו יוצרות תנודות העוברות באדמה, במהירות רבה ולמרחק רב, עם הפחתה מעטה בעוצמת התנודות. כך, כנראה, מתקשרים החולדים ביניהם – ללא מגע וללא ראייה. התנהגות שתועדה באמצעות משדרי רדיו שהוצמדו לחולדים, היא שהמין מפטרל במחילתו, ובהגיעו לנקודות אסטרטגיות הקרובות למחילת חולד אחר, הוא מתחיל ב"הקשות הראש", זהו סימן מובהק להיותו מאוים.
מחקר נוסף הראה את חשיבות התקשורת ללא מגע. בניסוי שנערך הפגישו שני פרטים שלא מאותו מין, לאחר שהיו במחילות נפרדות ותקשרו ביניהם באמצעות "הקשות ראש" במשך 3 חודשים. התוצאה הראתה ירידה ניכרת באגרסיביות הפרטים ונכונותם להזדווג, להבדיל מחולדים שהופגשו לאחר ימים אחדים או שלא הייתה ביניהם אף אינטראקציה תקשורתית, והניסוי הסתיים במאבקים ובפציעות.
ב-2001 גילה צוות חוקרים כי לחולד צורת ניווט ייחודית ביותר בתוך האדמה. הוא משלב בין שתי שיטות ניווט ידועות ומוכרות אצל בעלי חיים אחרים, אולם החולד הוא היחיד שמשלב ובעשותו כך חוסך לעצמו אנרגיה רבה:
בנוסף קולט החולד גם גלים סייסמיים – גלים הנוצרים בעקבות רעידות אדמה ונרשמים בסייסמוגרף. יש הטוענים כי "הקשות הראש" שהוזכרו לעיל, פועלות על עיקרון זה, ובדומה לעטלפים השולחים גלי אקולוקציה ומתחמקים ממכשולים, כך באמצעות ההקשות שולח החולד גלי קול בתוך האדמה לאותה מטרה.
התמודדות והדברה
החולד גורם נזקים הן בשטחים חקלאיים והן בגינות נוי. קיימות שיטות שונות להתמודדות עם המפגע:
החולד במקורות השונים
חולד מוזכר בתנ"ך כאחד משמונה שרצי האדמה שנבלתם מטמאה במגע, אך משערים כי החולד המקראי הוא בעצם החולדה.
על פי הפרשנות התלמודית לתנ"ך, ואחריה פרשנות ימי הביניים ובראשם רש"י החולד המקראי זוהה כסמור שנדחק מארץ ישראל על ידי הדלק. אם כי רש"י פירש שחלד הוא "מושטילא" ועל פי אחד הפירושים על רש"י זה בעצם קיפוד.
בסוף הרשימה מוזכר מין שגם מופיע בשמו ברשימת שרצי העוף:. ההסבר של רש"י לכפילות של התנשמת הוא שמדובר במין שמופיע עם כנפיים וגם בלי - עטלף וחלד (או חפרפרת).
לעומת זאת החולד של ימינו נקרא במשנה "אישות" - מלשון איש קטן על פי פסוקים בתהלים ובאיוב, ובמסכת שקלים, בה דנים בהכנות לקראת האביב, מוסבר איך להכין מלכודת לחיה זו - מכיוון שנחשב מזיק ליבול. ישנו מדרש הקושר את האישות לחולדים.
מקור השם חולד - כמו גם שמה של החולדה (המופיעה לרוב בתלמוד) בשורש ח.ל.ד. שמשמעותו אדמה או הצבע החום, צבע האדמה: והוא גם צבע החלודה מאותו השורש.
על החולד (ה"אשת") נאמר באותו מדרש: "שלשה בריות משונות משאר בריות: האישות ונחש וצפרדע. האישות - אלמלא רואה אור, אין כל בריה יכולין לעמוד לפניו!" - כלומר למרות עוורונו הוא גורם לנזק עצום, ואילו היה יכול גם לראות, אין לתאר את הנזק שהיה עושה.
החולד, הנקרא "חלונד" בערבית, נזכר בשתי אגדות עם של הערבים בגרסאות שונות. בשתיהן מוסברת היותו עיוור. באגדה אחת נשאל מה היה עושה לו היה רואה, ותשובתו היא שהיה מחבר ים לים. ענו לו: אם כך, עדיף שתישאר עיוור כי להציף את העולם אתה מבקש. באגדה השנייה באות החיות להתלונן אצל שלמה המלך על מגרעותיהן, ולאחר שהתלונן החולד על עיוורונו הציע לו המלך לבוא לארמונו עם יתר החיות. השכם בבוקר החל החולד לחפור מנהרה והגיע לפני כל החיות. שאל אותו שלמה המלך: מה היית עושה לו היו לך עיניים? והשאיר אותו עיוור לכל חייו.
חקר חסינותו של החולד בפני מחלת הסרטן
החולד העיוור (הארץ ישראלי) והחולד העירום (Heterocephalus glaber), הקרוב אליו, הם שני בעלי חיים שמשך חייהם ידוע כארוך מהמקובל אצל מכרסמים בגודלם וגם תופעות ההזדקנות ה"רגילות" נדירות אצלם. החולד העיוור חי עד גיל 21 שנים לפחות. החולד העירום – עד 31 שנים. מחקרים שונים הראו כי שני חולדים מאריכי חיים אלה הם בנוסף לכך, גם חסינים בפני סרטן. החולד העירום נלחם בסרטן בדרך דומה לדרכו של האדם למשל, על ידי התאבדות מתוכננת של תאים סרטניים (אפופטוזה). המנגנון הלוחם בסרטן אצל החולד העיוור (הארץ ישראלי) הוא ככל הנראה מנגנון שונה לחלוטין, הקרוי נקרוזה, פיצוץ עצמי של תאים שהפכו לסרטניים. נקרוזה היא מנגנון שבדרך כלל, אצל שאר בעלי החיים, איננו מנגנון מתוכנן, אולם במקרה של החולד העיוור, הוא מתוכנן ומסתבר שהוא אף מוצלח ביותר, בהדיפתה של מחלת הסרטן.
נבדקו תאים פיברובלסטים של שני מיני חולד ארץ ישראלי – Spalax judaei ו-Spalax golani, ובשניהם נמצא כי משהתרבתה אוכלוסיית התאים וגדלה צפיפותם, במצב המדמה סרטן, החלו התאים להפריש אינטרפרון B, ולהתפוצץ. המחקר באשר לגורם לאותה הפרשת אינטרפרון וכיצד הוא פועל רק על תאים ספציפיים ולא על אחרים, נמשך.
במחקר אחר טופלו חולדים, חולדות ועכברים, במקביל, בחומרים מסרטנים. כל החולדות והעכברים חלו כצפוי בסרטן, אך לא כל החולדים, אף כי חלקם אמנם סבלו מגידולים שפירים.
ההולנדי המעופף (אופרה)
ההולנדי המעופף (בגרמנית: Der fliegende Holländer) היא אופרה בשלוש מערכות שנכתבה והולחנה בידי ריכרד וגנר.
באוטוביוגרפיה שלו טוען וגנר כי את ההשראה לכתיבת האופרה קיבל כאשר ספינתו נקלעה לסערה בעת מסע בים מריגה ללונדון בקיץ 1839. במקום אחר טען כי הושפע מסיפורו של היינריך היינה, "זכרונותיו של מר שנבלופסקי".
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה ב-2 בינואר 1843 בדרזדן והציגה את ניסיונותיו הראשוניים של וגנר ביצירת אופרות הנשענות על לייטמוטיבים חוזרים, כמאפיינים של הדמויות והאירועים בסיפור המסגרת.
מערכה ראשונה
קפטן דאלאנד (Daland) מנווט את ספינתו לאורך החוף הנורווגי בדרכו הביתה ובמזג אוויר סוער. הוא וצוותו פורשים למנוחה ומשאירים רק את ההגאי על משמרתו. ההגאי נרדם כאשר ספינת רפאים מופיעה, ושתי הספינות מתנגשות זו בזו. ידיים נעלמות מקפלות את המפרשים. איש חיוור ומזוקן ולבוש שחורים עולה על החוף ומבכה את מר גורלו. הוא קולל על ידי השטן להפליג לנצח בימים. על מנת לזכות בחנינה, יקבל אפשרות להגיע לחוף מדי שבע שנים ולמצוא לעצמו אישה נאמנה אשר רק בכוחה לשחררו מן הקללה. קפטן דאלאנד מתעורר ומציע לזר את בתו סנטה (Senta) בתמורה לאוצר גדול.
מערכה שנייה
קבוצת נערות רוקדות ושרות בביתו של דאלאנד. סנטה בוהה בתמונת הולנדי יפהפה התלויה על הקיר וחולמת להצילו מידיו של השטן. אריק הצייד, חברה לשעבר של סנטה, שומע את שירתה, ומספר לה על חלום שבו מופיע אביה עם זר מן הים שאותו בכוונתו להשיא לה. דאלאנד חוזר מן הים עם הזר וסנטה נשבעת להיות נאמנה לו עד המוות.
מערכה שלישית
הנערות חוזרות להכנת מסיבת החתונה ומזמינות את מלחי ספינת הרפאים להצטרף אליהן. אנשיו של דאלאנד נבהלים מרוחות הרפאים. אריק וסנטה מגיעים והוא כועס עליה על שנטשה אותו למרות הבטחותיה בעבר לשמור לו אמונים לנצח. הזר השומע את דבריו נתקף בייאוש ומבין כי הוא אבוד לנצח ולעולם לא ישתחרר מן הקללה. הוא מכנס את אנשיו, מודיע לסנטה על הסיבה לביטול החתונה, ומכריז באוזני כולם כי הוא ההולנדי המעופף. ההולנדי ואנשיו מתכוננים להפליג חזרה. סנטה משליכה את עצמה לים ומכריזה כי היא נאמנה לו עד המוות. בכך היא גואלת את ההולנדי מן הקללה שהוטלה עליו, ספינת הרפאים נעלמת, ושניהם מגיעים לגן העדן.
גדול ורחב הוא העולם
גדול ורחב הוא העולם (במקור: Earth Is Room Enough) הוא קובץ של שבעה עשר סיפורי מדע בדיוני מאת אייזק אסימוב שראה אור ב-1957. הקובץ תורגם לעברית על ידי חיים גליקשטיין וראה אור בהוצאת מסדה ב-1976.
Save Myself
Save Myself (בעברית: להציל את עצמי) הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן. הוא נכלל במהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השלישי שלו, ÷ (2017). לאחר יציאת האלבום, דורג השיר במקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי, אף על פי שלא יצא כסינגל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איימי ודג', לאברינת' ואד שירן, והופק על ידי שני האחרונים. "Save Myself" הוא הרצועה ה-16, וזו הסוגרת את מהדורת הדלוקס של האלבום.
במגזין בילבורד, זכה השיר לתואר "השיר האישי ביותר" מתוך האלבום, ונכתב, "הנושא הספציפי של 'Save Myself' לא לגמרי ברור, זה שיר שכל מי שאי פעם חש 'למטה עם עצמו' יכול להזדהות איתו. גם אם חלק מהמילים מרגישות כמו אגרוף בבטן, " (בעברית: "החיים יכולים להוריד אותך, אז אני פשוט מרדים את התחושה האת/ או מטביע אותה עם משקה וכדורי מרשם לא בתוקף"), למשל. שירן מדגיש את הנקודה שאתה צריך להרים את עצמך לפני שתוכל לעזור למישהו אחר - משהו שאנשים רבים כנראה צריכים לשמוע, גם אם הם לא מבינים זאת".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-207 מיליון השמעות.
תנועת איקאריה
תנועת איקאריה הייתה תנועה קומונלית צרפתית-אמריקנית, שהוקמה על ידי תומכי הרפורמטור הצרפתי אטיין קבה, בניסיון להגשים את רעיונותיו הכלכליים חברתיים. קבה הוביל את חברי תנועתו לארצות הברית החל מ-1848, שם הקימו שורה של יישובים שיתופיים בטקסס, אילינוי, איווה ובקליפורניה. התנועה התפצלה מספר פעמים בשל מחלוקות אידאולוגיות.
הקהילה האיקראית האחרונה, שהתקיימה בקרבת קורנינג במדינת איווה התפרקה מרצונה ב-1898 לאחר 46 שנים בהם התקיימה.
אטיין קבה והקמת התנועה בצרפת
קבה, אשר נולד ב-1788 בחבל דיז'ון היה פעיל פוליטי מצעירותו, ומשפטן אשר היה מעורב בהפלת שושלת בית בורבון. בהמשך נתמנה לתובע כללי בקורסיקה תחת משטרו של המלך לואי פיליפ אך פוטר לאור עמדותיו האנטי מלוכניות. פעילותו הפוליטית הביאה אותו לגלות למשך 5 שנים באנגליה, שם נחשף לרעיונותיהם של אוטופיסטים שונים כתומאס מור ורוברט אוון וכתב את משנתו בתצורה של רומן אוטופי 'המסע לאיקריאה' שפורסם ב-1840. הרומן תיאר את אורחות החיים במדינה דמיונית אשר הגיבור הלאומי בה, איקר, הוביל הפיכה אשר הפילה את השלטון המלוכני והחליפה אותו במשטר שיתופי-שוויוני בעל כלכלה מתוכננת.
עם שובו לצרפת ב-1839 ופרסום ספרו החל לסחוף אחריו תומכים אשר החלו לדחוק בו לקדם את מימוש רעיונותיו באמצעות הקמת מושבות שיתופיות בהתאם לדגם אותו הציע בספרו. במרץ 1841 החל להוציא מחדש את העיתון Populaire, שזכה לפופולריות בקרב מעמד הפועלים ואת כתב העת 'האלמנך האיקראי'. תומכיו של קבה הגיעו בעיקר ממעמד הפועלים בכל רחבי צרפת, מריימס, ליאון, נאנט, טולוז וטולון, ועל פי הערכתו שלו עד סוף 1843, מנו כ-50 אלף.
בהדרגה, הגיע קבה למסקנה כי צרפת ואירופה בכלל אינן קרקע טובה להגשמת הרעיונות האיקריים, והחל לבחון את האפשרות להגשימם באזורי הספר של ארצות הברית המתפתחת. הוא האמין כי יוכל לסחוף אחריו בקלות כ-10–20 אלף מתיישבים ליוזמה ההתיישבותית אותה ביקש לקדם, ולבסוף אף להגיע להתיישבות של מיליון עובדים ובעלי מלאכה אשר יקימו ערים ענקיות ברוח רעיונותיו. תוכניות אלו פרסם בעיתון התנועה.
בספטמבר 1847 נסע ללונדון על מנת להוועץ עם רוברט אוון, אשר המליץ לו לקדם את ההתיישבות בטקסס, מקום בו המדינה העמידה קרקעות זולות להחכרה לחברות פרטיות שהתחייבו לארגן להן מתיישבים. קבה יצר קשר עם סוכן אדמות מטקסס, חברת פיטרס, שהציגה בפניו תוכנית לרכישת מיליון דונם אדמה, בתנאי שתיושב עד 1 ביולי 1848.
הקבוצה הראשונה וניסיון ההתיישבות בטקסס
ב־3 בפברואר 1848 יצא חיל החלוץ להתיישבות, בדמות 69 חברי התנועה שהפליגו על סיפון אוניית המפרש רומא מנמל לה הבר. הקבוצה הגיעה לניו אורלינס ב-27 במרץ 1848 שם נודע להם על המהפכה שהתחוללה בצרפת בזמן השיט הממושך, וחמישה מחבריה החליטו לחזור מיד לצרפת.
רק 27 חברים צלחו את המסע הרגלי והגיעו ב-2 ביוני לשטח המיועד ליד דאלס. מרבית הנותרים התפזרו וחלקם שבו בסופו של דבר לצרפת, כשהם מוציאים דיבתו של קבה רעה, ומזהירים את חבריהם שלא לנסות ולהגר לארצות הברית. הקבוצה הקטנה שכן הגיעה למקום החלה מיד במאמץ תזזיתי לבנות את הצריפים במטרה לעמוד בתנאי החוזה לרכישת הקרקעות, זאת במקביל לניסיונות ראשונים לחרוש את הערבה - אולם בלא הידע החקלאי הנחוץ, ובפרט באקלים המקומי. לאור התזונה הלקויה, תנאי המגורים הלקויים, העומס והתשישות, חלו מרבית חברי הקבוצה בכולרה ומלריה, אשר הרגו ארבעה מהחברים והעמיקו את השבר. הרופא שבחבורה איבד את שפיותו וערק מחבריו.
בסופו של דבר הוכרזה ההתיישבות הטקסנית ככישלון מוחלט, ושארית החברים בה החלו לפלס דרכם חזרה לניו אורלינס בקבוצות קטנות. ארבעה חברים נוספים נפטרו בדרך, והיתר הגיעו בסוף שנת 1848.
על אף משבר הקבוצה הראשונה ב-15 בדצמבר 1848, חמישה ימים טרם נבחר לואי נפוליאון לנשיא צרפת, הפליג קבה עצמו שהיה אז כבר בן 60 בלוויית 480 חברים נוספים מתנועתו לארצות הברית אשר חברו לשורדי ההתיישבות הטקסנית, שמצב רוחם היה קודר. ב-21 בינואר קיימו אספה כללית של התנועה בניו אורלינס, וקבה הצהיר כי אם הרוב יבקשו לשוב לצרפת, הוא יתמוך בהחלטה. רוב קטן של 280 חברים החליט להמשיך בפרויקט הקולוניזציה, אך 200 החליטו לשוב לצרפת, והקבוצה העמידה לרשותם אמצעים כלכליים לעשות כן.
ב-1849 נרכשה אדמה מתאימה יותר להתיישבות ממורמונים באילינוי, על גדות המיסיסיפי בעיירה נאוו, שם החלו קבה וחבריו בהתיישבות ברת קיימא.
נאוו, אלינוי
נָאווּ במדינת אילינוי הוקמה במקור ב-1839 על ידי קבוצה מורמונית בהנהגת ג'וזף סמית' הבן, ומנתה בשיאה 15 אלף בני אדם. עם זאת, בשל רדיפת הקהילות בסביבה, החליטו המורמונים להגר מהיישוב ועזבו ברובם עד שנת 1846 לסולט לייק סיטי שביוטה, והשטח כאמור נמכר ב-1849 לאנשי תנועת איקאריה. המקום הפך לקהילה האיקראית הקבועה הראשונה, והמתיישבים אימצו את המבנה החברתי אשר תואר בספרו של קבה.
לכל משפחה בקומונה הוקצה שטח זהה, של שני חדרים בבניין דירות, וכמות זהה של רהיטים. ילדים התגוררו בנפרד מהוריהם במסגרת פנימייתית מגיל 4 ואילך, וביקרו את משפחותיהם רק בימי ראשון. הדבר נעשה על מנת לפתח אהבה לקהילה 'מבלי לפתח חיבה מיוחדת להורים'. חברים חדשים בקבוצה נתקבלו בהצבעה מקרב הגברים בקומונה, לאחר מגורי ניסיון של 4 חודשים, תשלום 80$ לקופת הקומונה, וחלוקת יתר רכושם. מבקרים הורשו להישאר במלון הקומונה.
הקהילה רחשה משמעות רבה לנישואין ומרבית חבריה התחתנו בגיל צעיר, אך היא אפשרה גם גירושין ונישואים מחדש. היא לא הייתה מאוד דתית אך האמינה בכוח עליון. ספרו של קבה 'הנצרות האמיתית' היווה את הבסיס לאמונתם אך הוא לא כלל מצוות מפורשות. בימי ראשון לא התקיימו תפילות דתיות, אך חברי הקהילה נהגו להתכנס לדון בכתבי קבה וברעיונות המוסר הנוצרי כפי שהבינם במה שכונה 'קורסים איקריאניים'. החגים החשובים ביותר היו 3 בפברואר - יום השנה ליציאת הקבוצה הראשונה מצרפת, ו4 ביולי - יום העצמאות האמריקני בו נחגג גם פסטיבל הקיץ ובתי הכפר עוטרו בזרי פרחים ושלטי קרטון אשר הכריזו על "שוויון", "חופש" ו-"אחדות", וכרזות עם ציטוטים בנוסח "אחד בשביל כולם, כולם בשביל אחד", "לכל אחד לפי צרכיו", ו"הזכות הראשונה היא החיים, והחובה הראשונה היא העבודה". הם הניפוו את הדגל האמריקני, ניגנו שירים פטריוטיים ונסעו לקורנינג לצפות במצעד יום העצמאות האמריקני, אך הסתודדו בנפרד מהאמריקאים דוברי האנגלית. בסוף היום הם חזרו לאיקריה (שלושה מיילים מזרחה) להופעות מקומיות, ריקודים והצגה תיאטרלית. האיקארים חגגו גם את חג המולד, את ראש השנה האזרחית ואת הפיט דו מאיס - פסטיבל תירס של קציר הסתיו הדומה לחג ההודיה. לאחר ההתיישבות הלכה הקומונה, צמחה ושגשגה כשהיא שוכרת שטחים חקלאיים נוספים, מקימה טחנות מסור וקמח, בתי מלאכה, בתי ספר ואף תיאטרון וחיי תרבות שכללו קונצרטים קבועים. העבודה בקהילה הייתה מחולקת על בסיס:גברים עבדו כחייטים, בונים, נפחים, סנדלרים, מכונאים, נגרים, בורסקאים וקצבים. נשים עבדו כטבחות, תופרות, כובסות ומגהצות. במקום הוקמו גם שני בתי ספר - לבנים ולבנות. הקהילה הקימה מערך עיתונות אשר פרסם בצרפתית, אנגלית וגרמנית, ובפריז הוקם משרד לגיוס תומכים למושבה האמריקנית. ספריית הקהילה הכילה למעלה מ-4,000 כרכים באנגלית וצרפתית בתכנים ספרותיים ומדעיים. עד שנת 1855, התגוררו בקהילה למעלה מ-500 חברים.
על אף שבראשית ההתיישבות הסכימו המתיישבים למנות את קבה לראשם למשך עשור, עם ההתיישבות בנאוו החלו חילוקי דעות פוליטיים בקבוצה. קבט עצמו הבין כי מעמד זה איננו הולם את רעיונותיו הדמוקרטיים המובעים בספריו ובשנת 1850 הציע חוקה חדשה אשר כללה נשיא ודירקטוריון הנבחרים מדי חצי שנה. עם זאת נותר קבה בעל השפעה מכרעת וכמעט אבסולוטית בקבוצה.
בשנת 1852 הוגשה בפריז תביעה נגד קבה על ידי מספר חברים לשעבר בתנועה, אנשי הקבוצה הראשונה ניצולי ניסיון ההתיישבות בטקסס, שטענו כי קבה הונה אותם. קבה נדרש לשוב לצרפת למשך 18 חודשים על מנת להילחם על שמו ועל שם התנועה. כשחזר לארצות הברית, מצא את הקהילה מפוצלת והחל לדחוף שורה של כללים מגבילים בקומונה, שסבר שנחוצים לשם גיבושה. ביניהם איסור שימוש באלכוהול וטבק, ואיסור על דיבור בשעת העבודה. החוקים הללו עוררו מרירות בקרב חברי הקהילה כלפיו. ב-15 בדצמבר 1855 ניסה לשנות את החוקה כך שיוכל לכהן כנשיא בעל סמכויות נרחבות למשך 4 שנים רצופות, הצעה שהייתה מנוגדת לא רק לעקרונות הקבוצה כי אם גם לכתב הצ'ארטר שניתן לה ממשלת אילינוי, אשר התיר לה לשנות את החוקה רק אחת לשנתיים. האספה הכללית של הקומונה דחתה הצעתו זו.
עמדתו זו של קבה עוררה אמוציות חזקות ביותר בקהילה, שחברה נמנו על הענף הדמוקרטי של אנשי המהפכה הצרפתית, ומנגד חשו קבה ותומכיו, שהיוו מיעוט קולני, כי עמדתו חיונית לשמירה על טיבה המוסרי של הקהילה. קבה גם עשה שימוש במעמדו בתנועה כדי להוציא כספים בלא אישור האספה - ואף הורה לנציגות איקאריה בפריז שנוהלה על ידי אשתו, לעצור את הגירתם של חברים חדשים לקבוצה עד אביב 1857 ואשר עשה שימוש בבית הדפוס של הקומונה כדי להשמיץ את יריביו. בעקבות פעולות אלו החליטה האספה הכללית של הקומונה לפרק את המשרד הפריזאי ב-12 במאי 1856. הוויכוח התפתח לכדי פיצול סיעתי בין סיעת ה'דיסידנטים' בהובלת אלכסיס ארמל מרצ'נד וז'אן בפטיסט ג'רארד, וה'קבטיסטים' תומכי קבה. הדברים הגיעו לכדי מהלומות ידיים ותגרות המוניות שהמשטרה המקומית נאלצה להתערב בהן, לאחר שב-3 באוגוסט 1956 נבחרו להנהלת הקבוצה רוב ממתנגדיו של קבה. חדר האוכל אף הוא פוצל לשניים, ותומכי קבה השביתו חלק מפעילות המשק. מתנגדיו של קבה האשימו אותו כי הוא עושה שימוש במעמדו הרשמי כמורשה חתימה מטעם הקומונה כדי לפגוע בא במזיד ולגרום לה להפסדים כלכליים משמעותיים. קבה עצמו אף עתר לבית דין בניסון שכשל, לקבל צו פירוק לקומונה. ב-27 בספטמבר הגישה ועדת חקירה מטעם סיעת הרוב, מתנגי קבה, דו"ח שפירט רשימה ארוכה של האשמות כלפיו אשר אושר באספה הכללית. באוקטובר 1856, עזב קבה עם 170 מתומכיו, אשר התקדמו במורד זרם המיסיסיפי לכיוון סנט לואיס, כדי להקים מושבה חדשה.
הסכסוך גרם לאובדן של כ-40% מחברי הקומונה, ולדילדול מקורות הכנסתה מתמיכה כלכלית בצרפת, סיעת הרוב בנאוו נקלעה לבסוף לקשיים כלכליים ונאלצה להתפרק בשנת 1860. רבים מחבריה חברו למושבה האיקארית המקבילה בקורנינג שבאיווה.
צ'לטנהאם, מיזורי
קבה וחברי סיעת הקבטיסטים שעזבו את נאוו הגיעו לסנט לואיס ב-6 בנובמבר 1856. באופן אירוני, מנהיג הקבוצה שבעטיו אירע הפיצול, אטיין קבה, נפטר יומיים לאחר מכן מהתקף לב פתאומי. את מקומו בהנהגת הקבוצה ירש עורך דין צעיר בן 32, בשם בנימין מרקדייה (Benjamin Mercadier). בתחילה עבדו חברי הקבוצה בבתי מלאכה שונים בעיר והעבירו משכורתם לקופה משותפת. החברים התגוררו במספר דירות קטנות שהצליחו לשכור. קבוצה זו, המשיכה לקבל גם תמיכה כלכלית מצרפת.
ב-15 בפברואר 1858 רכשה הקבוצה של 151 מאנשי הקבוצה על כמה מאות דונם בצ'לטנהאם, שבסנט לואיס, מיזורי. הם השתמשו ב-500 דולרים מעיזבונו של קבה, ולקחו משכנתה על סך 25 אלף דולר על מנת לרכוש שלושים ותשעה דונמים ושלושה בניינים בדרום מערב העיר, וחלק מהחברים הוסיף לעבוד בחוץ. ההסתגלות לאזור החדש ולשכנים החדשים הייתה קשה, אך ילדי הקבוצה, נרשמו לבתי הספר הציבוריים המקומיים.
הדיונים על החוקה עוררו פעם נוספת ויכוח פנימי על מידת הדמוקרטיה הפנימית של הקהילה, אשר הוביל פעם נוספת לפיצול ולעזיבתם של 42 חברים. היתר אימצו חוקה ברוח הצעתו של קבה לנאוו. במהרה נפלה גם מושבה זו לוויכוחים שונים, במיוחד במהלך מלחמת האזרחים, אז הצטרפו צעירים רבים לצבאו של לינקולן במטרה להיאבק במשטר העבדות אך גם מתוך תקווה להכניס באמצעות כך כסף וליצור הכנסה כשהקצינים מבין מתגייסי הקומונה נהגו לשלוח לה ממשכורתם. רבים מהנותרים נפלו קורבן גם למגיפות של דיזינטריה וכולרה בחודשים החמים. עד שנת 1864, נותרו בקבוצה רק כ-20 חברים - מהם שמונה גברים, שבע נשים והיתר ילדים.
ב-1863 חוסל המשרד הפריזאי שתמך בקומונה כלכלית, עם הצטרפותם של החשובים בעסקניו לאינטרנציונל הראשון. מכיוון שלא הצליחו לעמוד בתשלומי המשכנתה, במרץ 1864 החזירו את הנכס לבנקאי תומאס אלן מסנט לואיס, ממנו נרכש, כשהם מותירים חוב גדול. נעשה עוד מאמץ שלא צלח לנסות ולאתר שטח שניתן יהיה להתיישב עליו בנברסקה אולם ב-4 במרץ אותה שנה עזבו רוב החברים הנותרים את הקהילה וקומונת צ'לטנהאם חדלה מלהתקיים.
קורנינג, איווה
בשנת 1852 רכשו האיקארים אדמות במחוז אדמס במדינת איווה כדי ליצור יישוב קבע חדש, והחלו להתיישב מדרום-מערב לקווינס סיטי בשנת 1853, אזור שלאחר מכן הוקמה בו העיירה קורנינג. בשנת 1860, כאשר פשטה מושבת נאוובו את הרגל, עברו רבים מבני הקהילה לאתר החדש שבאיווה. המתנחלים הגיעו ללא רכוש מלבד כישוריהם, אך עם חוב של 20,000 דולרים. השטח כלל כ-4,000 דונם, ובתחילה מצאו לעצמם מקלט בבקתות בוץ, ולאחר מכן בבקתות עץ גסות. הקהילה קיבלה אישור כאגודה רשומה מצד מדינת איווה ב-1860. בתקופת מלחמת האזרחים, הצליחו חברי הקהילה למכור את תוצרתם במחירים טובים ולכסות את חובם הקיבוצי על שנת 1870.
באביב 1874 ביקר במושבה האיקרית שליד קורנינג צ'ארלס נורדהוף, שנסע בארצות הברית וערך מחקר על קהילות שיתופיות לצורך כתיבת ספר. באותה תקופה מצא נורדהוף במקום בניין בן שתי קומות, 60 מטרים על 24, אשר שימש כחדר אוכל משותף, בית רחצה ובית ספר. לצידו הוקמו כתריסר בתי חווה רעועים, אשר הכילו באותה התקופה כ-65 חברים בכ-11 משפחות. רוב אנשי הקהילה היתו ממוצא צרפתי, וצרפתית הייתה השפה המדוברת ביניהם, אם כי ביניהם נכללו גם "אמריקאי אחד, שווייצרי, שוודי, ספרדי ושני גרמנים".
בספרו כתב נורדהוף כי "הילדים נראים בריאים להפליא, וביום ראשון היו לבושים בטוב טעם. החיים היו עדיין פשוטים ביותר. הם היו מתאספים בקבוצות לשולחנות ללא מפות בחדר האוכל המשותף, ושותים מכוסות פח, ומוזגים מים מקנקני פח. 'זה מאוד צנוע', אמר לי אחד מהם; "אבל אנחנו עצמאיים - איננו משרתים של איש - ואנחנו מרוצים".
נורדהוף ציין כי המושבה מכרה כ-2,500 פאונד צמר בשנה, לצד בקר, חזירים ומוצרים שייצרה במתקני הייצור שלה. הקבוצה המשיכה לפעול תחת החוקה המורחבת שנכתבהה על ידי קבה, "הקובעת בתשומת לב רבה את השוויון והאחווה בין בני האדם ואת החובה להחזיק את הרכוש במשותף. המוקיעה אדנות ועבודת משרתים, מורה על הנישואין תחת העונשים, לספק חינוך ולדרוש כי דעת הרוב תשלוט". בכל שבת התכנסה אספה של המבוגרים בקבוצה, פעם בשנה נבחר נשיא לעדה, ומדי שבוע נבחרו מזכירים לישיבות. בנוסף תחת הנשיא מונו ארבעה מנהלים שהיו אחראים על חקלאות, ביגוד, תעשייה ובינוי. עוד ציין נורדהוף כי הקהילה לא קיימה מצוות דתיות כלשהן. "בימי ראשון נחו מעבודתם, והצעירים היו יוצאים חמושים ברובים. החברה נהנתה לפעמים מהצגות תיאטרון, מוזיקה או שעשוע כלשהו. הרעיון היה לאפשר לכל אחד לעשות כרצונו".
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הושפעה הקומונה ממבקרים ומצטרפים מרקסיסטיים, חלקם פליטי הקומונה הפריזאית אשר חברו בעיקר לצעירי הקבוצה, וביקשו לקדם שינויים בקהילה במטרה להפוך אותה לגורם משמעותי במעמד העובד ובשמאל הצרפתי-אמריקני. קבוצה זו שכונתה דרשה שינויים במבנה הנהלת המשק, שיפור שיטות העבודה בחקלאות והרחבת הפעולה התעשייתית של הקומונה. חשוב מכך, תבעה קבוצה זו מתן זכות הצבעה לנשים באספת הקבוצה - כיוון שעד אז ניתנה זכות זו רק לגברים בני למעלה מ-22. קבוצה זו הייתה המיעוט באספה ומנתה 17 גברים בלבד.
חברי קהילת הוותיקים הקימו התיישבות כמיל מההתיישבות הישנה, בנו בה בתים והמשיכו את חיי הקהילה עוד כ-16 שנה עד שנת 1898, אז התפרקה מרצון, וחבריה בחרו להשתלב בעיירות הסמוכות. הקהילה התפרקה בשל הזדקנות חבריה, ואי הקליטה של חברים חדשים.
סך הכל התקיימה ההתיישבות האיקארית ליד קורנינג 46 שנים, והייתה לניסוי הקומונאלי החילוני הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. כיום ניתן למצוא תערוכה אודותיה בלובי האולם של מחוז אדמס בקורנינג, ובאתר ההיסטורי ששופץ של מבני הקהילה.
קלוברדייל, קליפורניה
קהילה נוספת של תנועת איקאריה, 'ספרנזה'(Icaria Speranza) הוקמה על ידי אמד דהי ויולס לרו (Jules Leroux) - אחיו של הפילוסוף הצרפתי הסוציאליסט פייר לרו. היא נקראה על שם ספרו האוטופי של פייר לרו שנקרא בשם זה. השניים עזבו ב-1881 את קהילת הצעירים בקורנינג ורכשו שטח בן 885 אקרים מדרום לקלוברדייל שבקליפורניה. השטח כלל כרמים, פרדסים ושטחים חקלאיים. הקהילה קלטה עוזבים נוספים מקורנינג ובשיאה מנתה 55 חברים.
בניגוד ליתר ההתיישבויות האיקאראיות בהן נאסר הקניין הפרטי לחלוטין, בספרנזה היו רהיטיו ובגדיו של החבר לרכושו הפרטי. כל אחד היה רשאי לקבל מחברים וידידים מחוץ לקומונה מתנות בשווי עד 50 דולרים בשנה, ולהחזיקם ברשותו. חבר שהצטרף לקומונה נדרש למסור את כל רכושו לקרן משותפת, והכסף והנכסים היו נרשמים על שמו בספרי החשבונות. בסוף כל שנה צורפה לקרן הכללית מחצית הרווח לצורכי המשק השוטפים, והמחצית השנייה חולקה שווה בשווה בין החברים, באופן שהחבר היה רשאי למשוך את הכסף רק אם החליט לעזוב את הקבוצה. רוב החברים המייסדים וויתרו על זכותם למשוך את הסכומים שהביאו עימם לקומונה, אך היו זכאים לתבוע את חלקם בהכנסות השנתיות במקרה של פירוק. כמו כן, הונהגו בקומונה תשלום פרמיות למי שלא נעדר בעבודתו במהלך החודש.