cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירופלוט
תולדות החברה
עם התפרקות ברית המועצות, הפכה אירופלוט מחברת התעופה הגדולה ביותר בהיסטוריה עם יכולת נשיאה של 130 מיליון נוסעים בשנה, בשנות ה-80, לחברת תעופה קטנה, לאחר שהתפרקה ל-300 חברות תעופה שונות. החברה אמנם עודנה נתפסת כחברת התעופה הלאומית של רוסיה, אך היא כבר איננה מהווה מונופול ברוסיה, היות שחברות נוספות רבות הופיעו בשוק. אירופלוט לא חמקה מגל ההפרטות שהתחולל ברוסיה בעקבות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב, ובשנת 1994 עברה הפרטה מסיבית, כאשר 51% מהמניות נותרו בידי המדינה. במהלך שנות ה-90, התרכזה החברה בטיסות בינלאומיות ורק במחצית השנייה של שנות ה-90, החלה לשוב לשוק הפנימי תוך תחרות עם עשרות ומאות חברות תעופה חדשות שהוקמו.
החל מתחילת שנת 2000, החברה החלה בהליכי מודרניזציה מזורזים שבמסגרתם נרכשו מטוסים מתוצרת מערבית, מאחר שהתעשייה האווירית ברוסיה הייתה בשפל תקציבי וביצועי. אארופלוט רכשה מטוסי איירבוס A320 מאירופה, ומטוסי בואינג 767 מתוצרת ארצות הברית. ב-2004 צי המטוסים של החברה הכיל 100 מטוסים. ב-2004 אארופלוט החלה להיכנס לשוק הטיסות הפנימיות ברוסיה, שהיה בשליטתה של S7 איירליינס - מפעילת טיסות הפנים הגדולה ברוסיה ובמזרח אירופה. ב-14 באפריל 2006 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סקאיי טים.
ב-2006 אירופלוט רכשה את חברת התעופה של ארכנגלסק והפכה אותה לחברת-הבת "אירופלוט נורד" (נורדאוויה כיום), כצעד להתפשטות לשוק הטיסות הפנימיות. בספטמבר 2008, הודיעה אירופלוט על הפסקת שיתוף הפעולה עם חברת אירופלוט נורד, בשל התרסקות טיסת 821 של "אירופלוט נורד" באזור פרם, וב-2009 הושמט השם "אירופלוט" משם החברה ותחילה נקראה "נורד" ולבסוף "נורדאוויה". במרץ 2011 חברת התעופה נורדאוויה נמכרה לנורילסקי ניקל.
החל מיולי 2009 החברה חתומה על הסכם עם צסק"א מוסקבה כספונסר של מועדון זה. באוקטובר 2010 החברה חתמה על הסכם ספונסר עם קבוצת הכדורסל ניו ג'רזי נטס.
באוגוסט 2015 החלה החברה במגעים לרכישת חברת התעופה טראנסאארו, המצויה בקשיים כלכליים, צעד שהיה הופך את אארופלוט לחברת התעופה הגדולה ביותר ברוסיה. בספטמבר 2015 נודע כי בכוונת החברה לאחד 3 מחברות הבת שלה לחברת תעופה מסחרית לתובלת מטענים בשם "רוסיה". בסופו של דבר העסקה בוטלה.
סמלה של החברה הוא כנפיים עם מגל ופטיש. החברה תכננה להוריד את המגל והפטיש, שריד לתקופה הסובייטית, המשרה אי נוחות לחלק מהאנשים. אולם סקרים שעשתה גילו כי זהו סמל שמועדף על רבים והוא הפך למזוהה עם החברה וכתוצאה מכך התוכניות לשנותו נגנזו.
בינואר 2017 חברות התעופה דונאוויה ואורנבורג איירליינס מוזגו לתוך חברת התעופה "רוסיה". בשנת 2017 הטיסה החברה כ 50 - מיליון נוסעים.
באפריל 2022 החברה הפסיקה את טיסותיה הבינלאומיות בשל חשש מהחרמת מטוסיה, במסגרת הסנקציות המערבית שהושתו על רוסיה בשל הפלישה לאוקראינה. עם זאת, היא החזירה חלק מהטיסות הבינלאומיות, אך אינה טסה למדינות המערב.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה הוא הצעיר בעולם מתוך חברות המפעילות מעל 100 מטוסים.
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2020:
פעילות החברה בישראל
נכון לדצמבר 2018 - 36 טיסות שבועיות מנמל התעופה שרמטייבו לנמל התעופה בן-גוריון - מבוצעות בכל סוגי המטוסים של החברה, ובעיקר הגדולים שביניהם. הקו בין שתי הערים נחשב לאחד הקווים העמוסים של החברה .
טיסה יומית מנמל התעופה הבינלאומי פולקובו בסנקט פטרבורג לנמל התעופה בן-גוריון - מבוצעות על ידי החברה הבת רוסייה (חברת תעופה) במטוסי איירבוס A320.
2 טיסות שבועיות מרוסטוב על הדון לתל אביב - על ידי חברת הבת רוסייה (חברת תעופה) במטוסי איירבוס A319.
בעונת החורף מפעילה החברה שתי טיסות שבועיות ממוסקבה לנמל התעופה עובדה במטוסי איירבוס A320.
הסכמים לשותפות קוד
החברה חתומה על הסכמים לשותפות קוד עם 29 חברות.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אארופלוט באתר Airliners.net
פמיניזם ליברלי
התפתחות החשיבה הפמיניסטית הליברלית
חיבורה של אולמפ דה ג׳וז ״הצהרת זכויות האישה והאזרחית״ שנכתב בשנת 1791 הוא חיבור בו קראה דה גוז׳ להגן על זכויות הנשים. חיבור זה נכתב כתגובה ל״הצהרת זכויות האדם והאזרח״. דה גוז׳ טענה שנשים צריכות לקבל שוויון דווקא בתקופה כזאת, תקופה מהפכנית שמבקשת לאמץ שוויון וחירות כערכים מרכזיים. חיבורה של מרי וולסטונקראפט משנת 1792 "ההגנה על זכויות האישה" ("The Vindication of The right of Women") הושפע מחיבורה של אולמפ דה גוז׳. בחיבור זה משיבה וולסטונקראפ להוגי דעות מתחומי הפילוסופיה והחינוך שדחו את הרעיון שנשים זכאיות לחינוך והשכלה. היא טענה שנשים צריכות לקבל השכלה בהתאמה למעמדן בחברה הן משום שהן חיוניות לאומה כמחנכות הדורות הבאים ומשום שנשים הן בנות אדם הזכאיות לאותם זכויות כמו גברים. וולסטונקראפט חושפת כי ההצהרה מתוך הכרזת העצמאות של ארצות הברית ש"כל בני האדם נבראו שווים" (all men are created equal) הלכה למעשה מתייחסת רק לגברים בלבד.
וולסטונקראפט מבקרת את הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שטוען שנשים לא צריכות לקבל חינוך רציונלי. בחיבור המכונן של רוסו, אמיל, הוא טוען כי החינוך של נשים צריך להתאים לצרכיו של הגבר. חינוכו של הנער, אמיל, צריך להכין אותו להיות אזרח ועל כן עליו להיות בעל חשיבה עצמאית, לפתח תכונות של אומץ ותעוזה וללמוד מגוון רחב של נושאים ואילו חינוכה של הנערה, סופי, צריך להתמקד באמנות, ספרות ובעיקר מלאכות בית. בעוד שרוסו טוען שההבדלים בין נשים לגברים מולדים, וולסטונקראפט טוענת שהם מובנים חברתית. היא תבעה שלילדים וילדות יקבלו את אותו החינוך החל מגיל תשע.
כמאה שנה מאוחר יותר הזוג הפילוספי ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור המשיכו את הדיון בנושא מעמד האישה. ב-1869 כתבו הזוג את הספר שעבוד האישה (The Subjection of Women). הספר טוען לשוויון בין המינים ועורר סערה גדולה עם פרסומו. הספר מצביע על מעמדן המשפטי והחברתי הנחות של נשים כסתירה בסיסית לרעיונות של שוויון וזכויות יסוד לפרט. הספר מציג את חוסר הצדק שבשלילת זכויות אזרחיות מנשים ואת הדרכים בהן נמנעות מנשים זכויות בצורה לא רשמית דרך מסורות, מנהגים והרגלים. תפיסות עולם המעלות על נס את הרגישות, העדינות, והחמלה נשית למעשה מדכאות נשים ומדירות אותן. שעבוד נשים לגברים אינו דומה לצורות אחרות של שעבוד במהלך בהיסטוריה, משום שבין נשים ולגברים מתקיימים סוגים רבים של יחסים אינטימיים - הורות, זוגיות, אחים וצאצאים.
העיקרון שמנחה את מיל וטיילור הוא עקרון השוויון. יש לתת לנשים חנוך שווה לגברים, אולם חנוך איננו מספיק, השוויון צריך לבוא גם בזכויות אזרח ובהזדמנויות כלכליות שוות. לשם כך יש לאפשר לנשים לצאת לעבוד בכל מקומות העבודה, המקצועות והתפקידים. ביטוי משמעותי לשוויון הוא הזכות לבחור ולהיבחר. נשים צריכות להיבחר גם כדי שיגנו על זכויות של נשים.
רקע
שתי תנועות פוליטיות השפיעו על הקמת התנועה הפמיניסטית בארצות הברית בתחילת המאה ה-19: תנועת היובש והתנועה לביטול העבדות.
אחת הקבוצות שתמכו בהגבלת מכירה של משקאות אלכוהוליים הייתה ארגון הנשים הנוצרי למתינות (Woman's Christian Temperance Union). זהו ארגון הנשים הראשון שהקדיש את פעילותו לשינוי חברתי וכך למעשה איפשר לחברות להיות מעורבות בפעילות פוליטית. ארגון הנשים הנוצרי למתינות טען כי נשים הן הסובלות העיקריות משתייה מופרזת של גברים ודרש שלאישה תהיה את הזכות להתגרש מבעל אלים. כדי שאישה תוכל לעזוב את בעלה עליה להיות מסוגלת לפרנס את עצמה, ולכן התווספו דרישות לחינוך ותעסוקה של נשים, לצד הדרישות לרפורמות בחוקי הגירושים והאפוטרופסות על הילדים.
התנועה לביטול העבדות משכה אליה פעילות רבות. נשים שחורות ולבנות הצטרפו לתנועה לביטול העבדות מארגונים דתיים וארגוני רווחה. המניעים של נשים שחרות לביטול העבודות ברורים ואילו נשים לבנות מכל המעמדות הכירו בדמיון בין דיכוי העבדים והדיכוי שלהן כנשים. שתי הקבוצות נחשבו על פי חוק כרכוש הגבר. נשים מצאו בתנועה לביטול העבדות זירה שאפשרה להן להביע את הרעיונות חדשניים כלפי נישואין, גירושין, ואלימות במשפחה.
בשנות השלושים של המאה ה-19, אלפי נשים היו מעורבות בתנועה לביטול העבדות. נשים השתמשו בכלים הפוליטיים שעמדו לרשותן: כתיבת מאמרים בעיתונים נגד עבדות, הפצת מידע, החתמת עצומות ומסירת עתירות הקוראות לביטול העבדות לחברי קונגרס. חלק מהנשים הפכו מנהיגות בולטות בתנועה לביטול העבדות., למשל סוזן ב. אנתוני, אליזבת קיידי סטנטון ג'וליה וורד האו ואחרות. שרה ואנג'לינה גרימקה (Grimké) התפרסמו בזכות נאומים מול קהל מעורב (נשים וגברים) למען ביטול העבדות. אנשי דת גינו את האחיות גרימקה פעולתן הרדיקלית, נאומים מול קהל מעורב. כתוצאה מכך, בנוסף לפעילותן למען ביטול העבדות הן הפכו לפעילות למען זכויות נשים.
הקמת התנועה לזכויות הנשים
בתאריכים 19–20 ביולי 1848 בסנקה פולס ניו יורק התקיים הכנס שנחשב האירוע המכונן של תנועת הנשים בארצות הברית - ועידת סנקה פולס. בכנס השתתפו 300 איש ואישה והוא אורגן על ידי אליזבת קיידי סטנטון, לוקרישה מוט ונשים מהתנועה הקווייקרית שהתגוררו באזור. סטנטון והמארגנות המקומיות הציגו לבאי הכנס שני מסמכים: הצהרת עמדות ורשימת החלטות לדיון. הכנס הסתיים בהצהרה עליה חתמו 68 נשים ו-32 גברים. ההצהרה מתכתבת עם הכרזת העצמאות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר". ההצהרה פורסמה בעיתונות ועוררה הדים רבים ולמעשה פתחה את הדיון הציבורי בנושא זכויות נשים. אחת לשנה נערך כינוס של התנועה לזכויות הנשים עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב־1861.
עם סיום מלחמת האזרחים (1865) תומכי התנועה לביטול העבדות והתנועה לזכויות הנשים איחדו כוחות בדרישה משותפת לזכויות בחירה לאפרו-אמריקאים ונשים. האגודה האמריקאית לשוויון זכויות (American Equal Rights Association). אליזבת קיידי סטנטון ופדריק דאגלס היו יושבי ראש משותפים של התנועה. במקביל להקמה של התנועה המשותפת סטנטון הקימה ביחד עם סוזן ב. אנטוני את האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (The National Woman Suffrage Association). ולוסי סטון הקימה את האגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים (The American Woman Suffrage Association). הסיבות להקמת ארגון נפרד היו חילוקי הדעות פילוסופיים בנוגע למקומם של ארגונים דתיים בדיכוי נשים וכן חוסר הסכמה בנוגע לדרך המאבק בנושא זכות ההצבעה. הלכה למעשה, התנועה לזכויות נשים בארצות הברית התפלגה.
במובנים רבים האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים הייתה יותר מהפכנית והובילה אג'נדה פמיניסטית רדיקלית יותר. בעוד שהאגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים הוביל קו יותר רפורמיסטי. ב-1890 שני הארגונים התאחדו תחת האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (National American Women Suffrage Association). הארגון פעל במלוא המרץ בעיקר בסוגיית זכות ההצבעה לנשים. אחרי 72 שנות מאבק, ב-1920, זכו אזרחיות בארצות הברית בזכות ההצבעה.
שינוי בחקיקה אך לא חברה
מאה שנה אחרי שנוסדה, תנועת הנשים בארצות הברית השיגה את מרבית הדרישות עליהן נלחמה: הזכות לבחור ולהיבחר, זכויות קניין, רכישת השכלה השתלבות נשים בשוק העבודה ומעמדן בתא המשפחתי. אולם, בפועל הישגים אלו לא השפיעו על חייהן של מרבית הנשים בארצות הברית. נשים היו מיעוט ממקבלי ההחלטות, רק 38% מהנשים בארצות הברית עבדו בשנות השישים ומרביתן במקצועות נשיים, הקצבאות הילדים לא אפשרו עצמאות כלכלית של נשים לאחר גירושין. החקיקה לא הובילה לשינוי במעמדן של נשים בחברה. הציפייה מנשים הייתה להתחתן, להקים משפחה ולנהל משק בית.
לתקופה קצרה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשים נקראו לקחת חלק במאמץ המלחמתי. נשים היו מעורבות משימות רבות בהן לא הייתה דריסת רגל לנשים לפני כן. המלחמה הגלובלית יצירה דחיפות לגיוס ידיים עובדות, בכלל זה של נשים, לטובת המאמץ המלחמתי. עם סיום המלחמה, נשים נדרשו לעזוב את המשרות לטובת גברים.
ב־1964 נחקק חוק זכויות האזרח האמריקאי, הסעיף השביעי של החוק אסר אפליה בתעסוקה על בסיס מין, גזע, צבע או מקום מגורים. איסור האפליה על בסיס מין נכנס רק לאחר שאליס פול, פול מארי ופמיניסטיות אחרות פעלו נמרצות בנושא. אולם, רק באמצעות בית המשפט, לעיתים, נשמרה ההוראה לאיסור אפליה על בסיס מין. התסיסה החברתית בשנות ה-60 בארצות הברית חיזקה את התחושה כי המאבק למען זכויות נשים לא קידם את מעמדן בחברה. שני זרמים התפתחו באותה התקופה בתנועת הנשים: הפמיניזם הרדיקלי והגל השני של הפמיניזם הליברלי.
ספרה של בטי פרידן, המסתורין הנשי, סימל את תחילתו של הגל השני של הפמיניזם הליברלי. הספר מפנה זרקור לכך ששינויים מבניים אינם מספיקים לשינוי מעמדה של האישה בחברה. פרידן מראה בספרה שהדימוי רווח של נשים הוא עדין כעקרות בית, בנות זוג ואמהות. מאז מלחמת העולם השנייה הנשים האמריקאיות שוכנעו להאמין שהדרך היחידה שהן יכולות להגיע לסיפוק ולמימוש עצמי היא דרך התפקידים הדומסטיים (ביתיים). זוהי המיסטיקה הנשית, לפיה הדרך היחידה של אשה להגשים את עצמה דרך משפחתה. מיסטיקה זו מקבלת את כוחה מתאוריות פסבדו מדעיות ומחוזקת דרך עיתוני הנשים ותעשיית הפרסום. על בסיס ראיונות פרידמן מראה שהרבה נשים לא חשות כאילו הן הגשימו את עצמן. כל אשה הניחה שזו בעיה פרטית שלה ולא ידעה שזו בעיה של רבות - ועל כן היא מכונה ה"בעיה ללא שם".
הקמת NOW
ב-1966 נוסד ארגון נשים לאומי (The National Organization for Women (NOW בידי 28 נשים, ביניהן בטי פרידן ופול מארי. מייסדת הארגון חשו תסכול עמוק מהאופן שבו הממשל הפדרלי לא אוכף את החוקים החדשים נגד האפליה החדשה. למרות החוקים החדשים, מעסיקים המשיכו להפלות בגיוס נשים ובתנאי שכר.
ב-1966 כתבו בטי פרידו ופול מארי את הצהרת הכוונות של הארגון. ההצהרה תיארה את מטרות הארגון: "המטרה של NOW היא לפעול כדי להביא להשתתפות מלאה של נשים בזרם המרכזי של החברה האמריקאית עכשיו, לממש את כל הזכויות והחובות בשותפות שווה ומלאה עם גברים". שש סוגיות ליבה היו על סדר יומו של הארגון: גישת הפלות ושירותי פוריות, אלימות נגד נשים, שוויון חוקתי (סיום פגיעה בזכויות יסוד על רקע מין ומגדר), קידום גיוון / סיום הגזענות, צדק כלכלי וזכויות ללסביות (רק החל משנת 1971 הארגון עסק בזכויות לחד מיניות). NOW פעל להוביל את השינויים בתחומים אלו באמצעות שתדלנות, עצרות, תהלוכות, וכנסים. NOW פעלה בנושאים אלו על מנת להבטיח תיקונים חוקתיים המבטיחים זכויות אלו.
מטרת הארגון השואפת השתלבות נשים בחברה הקיימת באמצעות שינויי חקיקה, פנייה לערכאות משפטיות ופעילות לובי מאפיינת ארגוני נשים ליברליים הפועלים לשלב נשים ולא לשנות את המבנה החברתי הקיים.
עקרונות הפמיניזם הליברלי
פמיניזם ליברלי גורס כי נשים צריכות ליהנות משוויון ואוטונומיה אישיים. כלומר, נשים צריכות לחיות על פי בחירתן. המדינה והחברה צריכות לייצר מנגנונים שיאפשרו להן לחיות על בחירות אלו. על פי השקפה זו, תנועת נשים צריכה לפעול על מנת לזהות ולקדם תנאים אלה. חשיפת תנאים אלה צריכה להיעשות בזהירות רבה ומתוך הכרה בשונות הרבה בין נשים. אולם יש תנאי בסיס שחברה צריכה לקיים:
אוטונומיה אישית והמדינה
התאוריה הפמיניסטית הליברלית טוענת כי מוסדות המדינה הם הגופים שצריכים לייצר את התשתיות לשינוי היחס לנשים ולאכוף אותן.
פמיניסטיות ליברליות טוענות כי המדינה חייבת להגן על נשים מפני אלימות ביעילות, בכל מקום (מרחב פרטי או ציבורי) בו אלימות מתרחשת. כמו כן הן טוענות כי חוקים מפלים מהווים שימוש לא הוגן בכוח המדינה. חוקים כאלו מאפשרים לאחרים לשלוט באורח חייהן של נשים בידי אחרים ובאמצעותן להסליל נשים לתוך מסלולי חיים מוכוונים. הדוגמה הבולטת לחוקים כאלו הם חוקים המגבילים להפלות מלאכותיות. האיסור על נשים לבחור להפיל לוקח מנשים את הזכות לבחור כיצד לנהוג בגופן ולתכנן את עתידן. כמו כן, פמיניסטיות ליברליות מדגישות שאסור למדינה להעדיף מבנה משפחתי אחד על פני אחר.
תחום משמעותי נוסף בו למדינה יש יכולת להתערב על מנת ליצור שוויון הוא שוק העבודה. מבנה שוק העבודה מתעלם מהתפקידים הנוספים שיש לעובדים ועובדות כהורים ומטפלים של בני משפחה אחרים. המדינה צריכה להבטיח חופשת לידה מסובסדת על ידי המדינה, מעונות יום באיכות גבוהה, ושעות עבודה גמישות. העדר התנאים הללו ונוספים מובילים לכך שאחד מבני הזוג, לרוב האישה, עובד במשרה חלקית שברוב המקרים פחות מתגמלת כלכלית.
פארק אלכסנדרה
פארק אלכסנדרה הוא פארק ציבורי ברובע הארינגיי של העיר לונדון. הפארק נמצא על גבעה, הסמוכה לגבעת מאזוול ולקראוץ' אנד. בפארק נמצא ארמון אלכסנדרה.
בפארק מצוי אגם המשמש אתר קינון לציפורי מים כמו כן בפארק חיים איילים.
היסטוריה
חוק של הפרלמנט הבריטי משנת 1900 הקים את הקרן לשימור ארמון אלכסנדרה ופארק אלכסנדרה. הקרן מנהלת ומשמרת את הפארק והארמון הפתוחים לקהל.
תחבורה
בעבר היו בקרבת הפארק תחנת רכבת ותחנת חשמלית. עם ביטול רשת החשמליות של לונדון וסגירת תחנת הרכבת הפכה הגישה נוחה פחות, ופחתו המבקרים בפארק.
כפר זיבאד
כפר זיבאד (בערבית: كفر زيباد) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבמערב השומרון, הממוקם כ-17 ק"מ דרומית לטולכרם. אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה בשנת 2006 כ-1,306 תושבים.
19% מאוכלוסיית כפר זיבאד היו פליטים בשנת 1991. בית הספר התיכון של כפר זיבאד נחשב לאחד מבתי הספר הטובים ביותר באזור. יש מסגד היסטורי מתקופת החליף עומר בן אל-ח'טאב, ובנוסף על כך יש מרכז משטרה ומועדון ספורט.
שם
על-פי מקורות פלסטיניים, מקור שם הכפר במילה השמית זבד, שמשמעה נדיבות. המזרחן האנגלי בן המאה ה-19 אדוארד הנרי פאלמר הציע כי השם המקורי הוא "הכפר של זבד", והציע לקשר שם זה לשם העברי הקדום זבדי.
היסטוריה
קרמיקה מהתקופה הביזנטית נתגלתה בכפר, וכן תבליט של מנורה עם שישת קנים שנמצאה על הקרקע בסמוך לבית נטוש.
בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר זיבאד כ-50 משקי בית, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו לשלטון העות'מאני שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות. בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-10,280 אקצ'ות.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את הכפר ככפר ברובע בני סאאב, מערבית לשכם. מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את כפר זיבאד כ"כפר בגודל בינוני על מישור קטן, המשתרע על העמק בצפון. בתי הכפר בנויים מאבן. עלייה תלולה, עם בור מים בצפון, בדרום גן תאנים, ומעבר להן כמה עצי זיתים. לידם היה קבר חצוב בסלע. אספקת המים היא מבורות מים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית כפר זייבאד 260 תושבים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-469 תושבים שהתגוררו ב-96 בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה 1,590 תושבים, על שטח של כ-7,085 דונם. מתוכם 2,266 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 1,434 שימשו לגידול דגנים, ואילו 22 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 אוכלוסיית כפר זיבאד מנתה 643 נפשות.
רמת עמידר
רמת עמידר היא שכונה במזרח רמת גן. השכונה גובלת במזרח בדרך הנשיא הראשון (כביש 4), בצפון בעיר בני ברק, במערב בשכונת מרום נווה וב"שיכון המזרחי", ובדרום בשכונת גן ערמונים. במזרח השכונה זרם בעבר נחל כופר (כיום מנוקז בתעלה סגורה). השכונה הוקמה על אדמות שהיו שייכות לכפר אל-ח'ירייה, והועברו לרמת גן בשנת 1948.
היסטוריה
השכונה נבנתה בשנת 1950 עם בתים דו־קומתיים ("בתי תותח" - על שם שיטת היציקה בה נבנו) ואכלסה תושבים עולים ניצולי השואה ממוצא פולני ומזרח אירופאי, אך גם עולים מתימן ומצרים. נשמעו טענות שהשכונה נבנתה במיוחד כ"שכונת יוקרה" לעולים אלה מאחר שלא "ראוי היה" לאכלס קבוצה זו במעברות שהוקמו אותה עת. כמו כן כללה השכונה במזרחה קבוצה של יוצאי בולגריה ששוכנו כולם בצריפי עץ שנקראו צריפים שוודיים שיובאו אז לצורך אכלוס מהיר וקליטת העלייה. אוכלוסייה זו כללה בעלי מקצועות חופשיים, דוקטורים ומשכילים שנקלטו במהירות במשרות ניהוליות במוסדות ובעיריות. בתחילת שנות החמישים מיד עם קבלת השילומים מגרמניה, רבים מתושבי השכונה שהייתה מרוחקת ממרכז רמת גן עזבו אותה. חלקם היגרו לארצות הברית ולקנדה וחלקם לרמת גן ולגבעתיים. במקום המזרח אירופאים שיצאו, החלו רוכשים את הדירות יוצאי המעברות מהסביבה (מעברת מפדה - נוה יהושע, סקיה ועוד).
כבר בשנת 1953 נחשבה רמת עמידר "שכונת פועלים" בתוך רמת גן האזרחית וכנגד עיריית רמת גן הועלו טענות על הזנחת השכונה, בכך שאין מספיק פועלי ניקיון בשכונה, חיוב התושבים לממן תשתיות ביוב בניגוד למצב בשכונות אחרות "לא פועליות", ועל כך שאין מספיק תאורה בלילות.
לאחר עזיבת האוכלוסייה החזקה, וכניסת מפוני המעברות ליחידות הדיור שהתפנו בשנות השישים, השכונה נחשבה לשכונה ברמה סוציו-אקונומית נמוכה. בתקופה מסוימת פעלו בה גורמי פשע שכונו בתקשורת "כנופיית רמת עמידר". החל משנות השבעים של המאה העשרים נבנו בשכונה מספר רחובות עם בתי קומות אליהם נכנסו להתגורר זוגות צעירים ומשפרי דיור מחוץ לשכונה. בסוף שנות השבעים במסגרת פרויקט שיקום השכונות שופצו והורחבו בתים רבים. תחנת כיבוי האש של רמת גן נמצאת בפאתי השכונה. בין תושבי השכונה בעיקר יוצאי תימן ויוצאי רומניה, ובתי כנסת של עדות אלו נמצאים בשכונה. בעבר התגוררו בשכונה רבנים חשובים, ביניהם הרב יוסף קורח.
חינוך ותרבות
בשכונה בית ספר ממלכתי "מכל"ל" (מזכרת כבוד לקדושי לודז') אשר הוקם בשנת 1951 מיד עם הקמת השכונה, בית ספר ממלכתי דתי "שלום" ומוסד לחינוך מיוחד. בצמוד לשכונה התקיים עד סוף שנות ה-90 של המאה העשרים בית ספר תיכון אורט שכלל "אורט בנים" למקצועות טכנולוגיים (מכונות, אלקטרוניקה וחשמל), "אורט בנות" (מזכירות, אופנה ואדריכלות), "אורט נגרות" ו"אורט יהלומים". בקמפוס שפונה הוקמו "תיכון מקיף רמת גן" ומכללת רמת גן.
בין בוגרי בית הספר מכל"ל ברמת עמידר בשנות ה-50 ניתן למצוא את יצחק קאול מנכ"ל "כלל" ויו"ר חבר הנאמנים של המכללה למנהל, מפיק הטלוויזיה אהרון גולדפינגר, הבמאי פנחס גולדנברג, חבר הכנסת ד"ר אבי דואן, ד"ר יצחק ספורטא, הסופר אלכס פז-גולדמן, הסופרת והמשוררת ומנהלת מכללת לוינסקי לחינוך ד"ר פנינה פרנקל (יבורסקי), שחקן הכדורגל ויקי פרץ. מבית הספר הדתי צמח שופט בית משפט השלום ציון קפאח.
בשכונה קיימת ישיבת ההסדר (ישיבת רמת גן). במרץ 2007 נחנך בניין הישיבה החדש. רבים מתלמידי הישיבה נשואים וגרים עם משפחותיהם בשכונה.
בשכונה מתנ"ס קהילתי פעיל ושני סניפים של תנועות נוער: אחד של תנועת "בני עקיבא" והשני הוא סניף של תנועת הנוער "המכבי הצעיר". כמו כן נמצא בשכונה מרכז תרבות ע"ש ראסל - הכולל גם אולם תיאטרון ונקרא גם תיאטרון ראסל (בו צולמו סצינות רבות מהסדרה "השוטרים"), ובסמוך אליו מרכז ספורט (קאנטרי רמת גן) הכולל בריכת שחיה, אולם כושר ומגרשי טניס, שניהם בצמוד לגינת "אלי כהן"- הגן המרכזי של השכונה.
ספורט
בשכונה קיים מגרש כדורגל. קבוצת הכדורגל מכבי רמת עמידר התאחדה עם הכח מכבי רמת גן בקיץ 2005 תחת השם הכח עמידר רמת גן, ופורקה בסוף שנת 2021.
אחמד קדירוב
אחמד קדירוב (ברוסית: Ахмат Абдулхамидович Кадыров, בצ'צ'נית: Къадири lабдулхьамидан кlант Ахьмад-Хьажи; 23 באוגוסט 1951 - 9 במאי 2004) היה פוליטיקאי צ'צ'ני, שימש כמופתי של צ'צ'ניה העצמאית, עבר לצד הרוסים לפני מלחמת צ'צ'ניה השנייה ונבחר מטעמם לנשיא צ'צ'ניה. הוא נרצח בפיצוץ מטען חבלה בידי הבדלנים הצ'צ'נים בפיגוע התנקשות באצטדיון של גרוזני בעת מצעד ניצחון לזכר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בקרגנדה שבקזחסטן, לאחר שמשפחתו הוגלתה לשם על ידי השלטון הסובייטי. ב-1980 התחיל את לימודיו במדרסה האיסלמית של בוכרה. ב-1982 עבר לבית הספר האיסלמי בעיר טשקנט. ב-1986 סיים את לימודיו וחזר למולדתו, שם נבחר לסגן האימאם של מסגד גודרמס. ב-1990 התחיל את לימודיו בפקולטה האיסלמית של אוניברסיטת רבת עמון. ב-1991 חזר למולדתו ולקח חלק במאבקו של ג'וחר דודייב למען עצמאות צ'צ'ניה ומונה על ידו לסגן המופתי של צ'צ'ניה, ואחר כך ב-1995 מונה למופתי העליון של הרפובליקה. הכריז על מלחמת ג'יהאד נגד השלטון הרוסי. ב-1999 לאחר חילוקי דעות עם שאמיל באסייב עבר לצד השלטון הפדרלי, וחזר בו מפסק דינו הקודם. לאחר עריקתו פוטר מתפקידו כמופתי והוכרז על ידי אסלאן מסחאדוב, נשיא צ'צ'ניה כאויב העם הצ'צ'ני. ב-2000 נבחר על ידי ולדימיר פוטין כנשיא צ'צ'ניה. מאז עזר לכוחות הפדרליים לדכא את המרד הצ'צ'ני, והוכרז על ידם כיעד חיסול מרכזי. נהרג בהתפוצצות מטען באצטדיון של גרוזני ב-9 במאי 2004. בנו רמזן מונה לאחר מותו לראש ממשלתה ואחר כך לנשיא צ'צ'ניה על ידי פוטין.
לוס בריוס
לוס בריוס (בספרדית: Los Barrios) היא עיר קטנה ורשות מקומית הממוקמת בדרום ספרד. לוס בריוס משתייכת לקומרקה קמפו דה גיברלטר שבמחוז קדיס שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה.
על אף שהאזור בכללותו היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית, מקורה של לוס בריוס הוא מאוחר יחסית. היא נוסדה בשנת 1704 על ידי פליטים ספרדים שנמלטו מגיברלטר לאחר שנטשו את ביתם, עם כיבושה של גיברלטר על ידי הצי האנגלו-ספרדי במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
בעבר הייתה כלכלתה של לוס בריוס מבוססת על חקלאות ודיג, אך כיום היא מתועשת בכבדות.
דמוגרפיה
לרשות המקומית של לוס בריוס משתייכים 4 פרברים, לוס קורטיחייוס (Los Cortijillos), גואדקורטה (Guadacorte), פלמונס (Palmones) ופואנטה רומנו (Puente Romano).
קיסר ים-סופי
קיסר ים-סופי (שם מדעי: Pomacanthus asfur), או קיסר ים-סוף, הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים. כפי ששמו מרמז, תפוצתו מצומצמת יחסית לזו של דגי הקיסר האחרים, ומוגבלת לים האדום, המפרץ הפרסי וחופי אפריקה המזרחית, כשגבול תפוצתו הדרומי הוא זנזיבר.
מאפיינים
הקיסר הים-סופי מגיע לאורך של עד 40 סנטימטר, ומתאפיין בעיקר בצבעיו העזים כבוגר, שהם גוף כחול כהה, ראש כהה יותר מהגוף, ופס צהוב בולט באמצע הגוף. זנבו אף הוא צהוב בולט. הקיסר הים סופי דומה מאוד לקרובו קיסר הכתם, וההבדל הבולט ביותר בין השניים הוא שלקיסר הים-סופי יש זנב צהוב, בעוד שלקיסר הכתם יש זנב כחול. הבדלים נוספים שנראים לעין הם שקיסר הכתם נוטה להיות גדול יותר, וצבעו כחול בהיר יותר משל קיסר ים-סוף.
הקיסר חי בעיקר בשוניות אלמוגים, בעומקים של עד 15 מטר. הקיסר מעדיף תחומי מחייה מוגנים וצפופים, ולכן ישכון בדרך כלל בשוניות צפופות, או ליד מערות אלמוגים. כמו קיסרים אחרים, הוא ניזון בעיקר מספוגיים וחסרי חוליות קטנים. הוא חי אורך חיים יחידני, והנקבות מטילות את ביציהן על קרקע הים החולית.
הקיסר הים-סופי ביישן יותר מדגי קיסר אחרים, ועל כן נדיר יותר לראותו בטבע מאשר את קרוביו החולקים איתו את תחום תפוצתו. מזגו הביישן והנוח וצבעיו המרשימים הפכו אותו לפופולרי מאוד בקרב מגדלי דגים באקווריומים ובתור דג בתצוגות באקווריומים ציבוריים.
בישראל חי הקיסר הים-סופי במפרץ אילת בשמורת חוף האלמוגים ובמעט השוניות האחרות שנותרו במפרץ, בו חיים גם הקיסר ההדור וקיסר הכתם.
X-16
הבל X-16 (באנגלית: Bell X-16) היה מטוס סיור שתוכנן בארצות הברית בשנות ה-50. דגם של המטוס נבנה, אבל התוכנית בוטלה לטובת פיתוח המטוס מרטין B-57 קנברה, לפני שהספיקו לסיים את בנייתו של המטוס הראשון. הכינוי X-16 ניתן כדי להסתיר מברית המועצות את יעודו האמיתי של המטוס במהלך המלחמה הקרה.
פיתוח
במהלך המחצית השנייה של 1953, החברות: Fairchild Aircraft, Bell, וGlenn L. Martin Company, ערכו מחקר על עיצוב מטוסי ריגול לגובה רב עבור חיל האוויר של ארצות הברית, תחת השם MX-2147. כל שלושת העיצובים כללו מנוע Pratt & Whitney J57-19. העיצוב של חברות בל ומרטין (B-57D) נבחר להמשך הפיתוח. העיצוב של חברת בל MODEL 67 כונה בשם X-16. דגם של הX-16 בגודל מלא נבנה, ומטוס אמיתי החל להיבנות. המטוס תוכנן כמטוס סיור בעל טווח ארוך במיוחד ובעל יכולת שיוט בגובה רב.
העיצוב של הX-16 היה פורץ דרך עם העיצוב שלו. מוטת הכנפיים היה ארוכה מאוד (35 מטר) ביחס לאורכו של המטוס (18.55 מטר). הכנפיים היו קלות וגמישות יותר משמעותית ממטוסים רגילים. המטוס כולו היה עשוי מחומרים קלים מאוד כדי להגשים את יעודו- טווח של 5,300 ק"מ ללא תדלוק ובגובה של 69,500 רגל.
28 מטוסים הוזמנו סך הכל, אבל אף מטוס לא הושלם. כשמונים אחוזים מהמטוס הראשון הושלמו כאשר חיל האוויר האמריקאי הודיע על ביטול הפרויקט לטובת המטוס B-57 של חברת מרטין ב-1956. למרות שמעולם לא טס או אפילו ירד מפס הייצור, הX-16 תרם רבות לתחום עיצוב מטוסי הסיור. פיתוח המטוס תרם גם לפיתוחו של מנוע הJ57 ששימש לאחר מכן את מטוס הריגול לוקהיד U-2 ומטוסים נוספים.
הרמוניזציה
הרמוניזציה היא תהליך במשפט הבינלאומי שבו מדינות שונות מאמצות חקיקה משותפת, כך שההבדלים בין מערכות המשפט השונות מצטמצמים וכל שיטת משפט הופכת לדומה יותר לחברתה. אמנת וינה, שמדינות רבות בעולם קיבלו, היא דוגמה לתהליך הרמוניזציה. דוגמה נוספת היא מהתחום האקדמי ובו נכתבים טקסטים של משפט משותף, לדוגמה עקרונות ועדת לאנדו – הדרך להגיע למשפט אחיד.
הליך ההרמוניזציה באירופה
הליך החקיקה לאיחוד אירופה התחיל מאמנת רומא ב-1957, בה נמצאים עקרונות, בדגש על חקלאות. מנגנון האמנות מאפשר מסגרת המתיימרת ליצור איחוד המשפט. המנגנון מבוסס על חלוקת עבודה בין נציבות הקהילה האירופית (גוף טכני), לבין המועצה האירופית (גוף פוליטי), על-פי מפתח הקובע חלוקת קולות. הפרלמנט האירופי בשטרסבורג הוא גוף ייצוגי בעיקרו, למעט זכות וטו והשתתפות בתקציב, אין הוא גוף מחוקק.
רות נצר
רות נצר (נולדה ב-14 באפריל 1944) היא פסיכולוגית קלינית מומחית, אנליטיקאית יונגיאנית המשלבת בכתיבתה אמנות ופסיכולוגיה, חוקרת ספרות וקולנוע, ציירת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
נצר נולדה בקיבוץ טירת צבי להורים יוצאי גרמניה. סיימה תואר ראשון בספרות עברית ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת תל אביב. תושבת הוד השרון.
עובדת כפסיכולוגית קלינית ומדריכת מטפלים על פי תורתו של קרל גוסטב יונג. מלמדת במסגרות שונות בישראל של לימודי יונג – במכללת סמינר הקיבוצים, בבית ספר לפסיכותרפיה יונגיאנית ובהכשרות של הארגונים היונגיאניים. חברה בעמותה היונגיאנית הישראלית החדשה ובארגון היונגיאני הבינלאומי. מלמדת שימוש בקלפי טארוט בטיפול ולהתיעצות עצמית.
פרסמה מאמרים רבים העוסקים בשילוב שבין פסיכולוגיה, אמנות, יהדות, קולנוע, ספרות ושירה. הציגה שתי תערוכות צילום ושתי תערוכות ציור. פרסמה מאמרי ביקורת רבים על ספרים וספרי שירה בכתבי עת לספרות ובמוספי ספרות, של 'דבר', 'מקור ראשון' ושל העיתון "הארץ". פרסמה מסות לספרות בכתבי עת, ומאמרים בכתבי עת: חיים אחרים, כן, נפש, מעגלי נפש, מעגלי קריאה. מאמרים בכתבי עת לפסיכותרפיה – "שיחות" ו"מארג". פרסמה שירים בכתבי עת עתון 77, מאזניים, עתר, שבו, כרמל, משיב הרוח, גג, הליקון, מראה. פרסמה עשרה ספרי עיון ואחד עשר ספרי שירה, עליהם זכתה במענקי הוצאה לאור וחמישה פרסים ספרותיים.
לקריאה נוספת
רישומים וצילומים של רות נצר על כריכות ובתוך ספרים-כתבי עת:
עלי שיח 25. כתב עת לספרות. הקבוץ המאוחד. קיץ 1988. צילום בעטיפה אחורית.
עלי שיח 44. כתב עת לספרות. הקבוץ המאוחד. חורף 2000. צילום על העטיפה הקדמית ובתוך החוברת.
חוברת מאזניים. אגודת הסופרים. 1999. רישומי נשים מלווים את כל החוברת.
עפאים - ספר שירים מלווה ברישומים. 2019. כרמל.
חוברת פסיכואקטואליה, רבעון הסתדרות הפסיכולוגים. אפריל 2021. מספר ציורי צבע ורישום אחד של נשים בעטיפה הקדמית.
גיליון קשורים בחבל. יצירות של אחים ואחיות. נהריה. 9.6.2022. רישום נשים.
תערוכות
תערוכות ציור – 1985, 1987 (מלון השרון – דצמבר 1985 . בית עמנואל. רמת-גן – אפריל 1987).
תערוכות צילום – 1986, 1990 .(צוותא – אוקטובר 1986. קפה-גלריה פרוזה. דיזנגוף 1990)
תערוכות קבוצתיות : יד-לבנים רעננה (יוני 1989. אמני רעננה), היכל התרבות כפר-סבא (מאי 1990 .אמני השרון), מוזיאון הרצליה (יולי 1987. אמני השרון). בית ביאליק תל אביב .מרס 2002  (נשים יוצרות). תערוכת אמנים במדרש יוצר 'אלול' (משכנות אמנים הרצליה. אפריל 2003. 2005)
מונומנט לאומי (ארצות הברית)
הסמכות להכריז על מונומנט לאומי הוענקה לנשיא באמצעות חוק העתיקות מ-1906. הנשיא תאודור רוזוולט השתמש בסמכות זו על מנת להכריז על מגדל השטן כמונומנט הלאומי הראשון של ארצות הברית. מונומנט לאומי יכול להיות מנוהל בידי אחת מכמה סוכנויות פדרליות: שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, שירות היערות של ארצות הברית, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית או מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי. בעבר נוהלו כמה מונומנטים לאומיים על ידי מחלקת המלחמה של ארצות הברית.
היסטוריה
חוק העתיקות מ-8 ביוני 1906 היה תוצאה של חששות ממידת ההגנה על חורבות ואובייקטים פרהיסטוריים של הילידים (המכונים יחד "עתיקות") באדמות פדרליות במערב ארצות הברית. החוק אישר היתרים למחקרים ארכאולוגיים לגיטימיים ועונשים למי שלוקח או הורס עתיקות בלא אישור. בנוסף, החוק אישר לנשיא להכריז על "ציוני דרך היסטוריים, מבנים היסטוריים ופרהיסטוריים, ואובייקטים אחרים בעלי ערך היסטורי או מדעי" על אדמות פדרליות כמונומנטים לאומיים, "שגבולותיהם בכל המקרים יוגבלו לשטח הקטן ביותר המותאם להשגחה והניהול הנכונים של האובייקטים העתידים להיות מוגנים".
ההתייחסות בחוק ל"אובייקטים בעלי...ערך מדעי" אפשרה לנשיא תאודור רוזוולט להכריז על תופעה גאולוגית טבעית, מגדל השטן בוויומינג, כמונומנט הלאומי הראשון שלושה חודשים אחר-כך. בין שלושת המונומנטים הבאים עליהם הכריז רוזוולט ב-1906 היה היער המאובן באריזונה, אתר טבע.
ב-1908 השתמש רוזוולט בחוק על מנת להכריז על יותר מ-3,200 קילומטרים רבועים של הגרנד קניון כמונומנט לאומי.
ב-1918 הכריז הנשיא וודרו וילסון על המונומנט הלאומי קטמיי באלסקה, שהשתרע על שטח מעל ל-4,000 קילומטרים רבועים. קטמיי הורחב אחר-כך לקרוב ל-11,000 קילומטרים רבועים באמצעות הכרזות נוספות שהסתמכו על חוק העתיקות, ובמשך שנים רבות הוא היה היחידה הגדולה ביותר במערכת הפארקים. גם היער המאובן, גרנד קניון והדיונות הגדולות הוכרזו בתחילה כמונומנט לאומי ואחר-כך שודרגו למעמד של פארק לאומי בהחלטת הקונגרס.
בתגובה להצהרתו של רוזוולט על אנדרטת גרנד קניון, תבע אדם שרצה לרכוש זיכיון כרייה בבית משפט פדרלי וטען כי רוזוולט חרג מהסמכות שהעניק לו חוק העתיקות בכך שהגן על קניון שלם. ב-1920 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד כי הגרנד קניון הוא אכן "אובייקט בעל חשיבות היסטורית או מדעית", וניתן להגן עליו באמצעות הכרזה, וקבע תקדים לשימוש בחוק העתיקות לשימור שטחים גדולים. בתי המשפט הפדרליים דחו מאז כל קריאת תגר על סמכות השימוש של הנשיא בחוק העתיקות לשם שימור, ופסקו כי החוק נותן לנשיא שיקול דעת בלעדי על קביעת הגודל והאופי של אובייקטים מוגנים.
התנגדות מהותית לסמכות הנשיא לא נוצרה עד 1943, כשהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז על המונומנט הלאומי ג'קסון הול (Jackson Hole National Monument) בוויומינג. הוא עשה זאת כדי לקבל תרומה של קרקעות שנרכשו על ידי ג'ון ד. רוקפלר, הבן, כתוספת לפארק הלאומי גרנד טיטון, לאחר שהקונגרס סירב לאשר את הרחבת הפארק. ההכרזה של רוזוולט עוררה סערה של ביקורת על השימוש בחוק העתיקות כדי לעקוף את הקונגרס. הצעת חוק לבטל את המונומנט הלאומי ג'קסון הול עברה בקונגרס, אבל הנשיא רוזוולט הטיל עליה וטו, מה שעורר ניסיונות בקונגרס ובבתי המשפט לצמצם את סמכות ההכרזה. בשנת 1950 שילב הקונגרס סוף סוף את רוב המונומנט לתוך הפארק הלאומי גרנד טיטון, אבל החוק שאישר זאת הגביל שימוש נוסף בזכות ההכרזה על מונומנט לאומי בוויומינג, למעט שטחים בני 5,000 אקרים (קצת יותר מ-20 קילומטרים רבועים) או פחות.
השימוש המשמעותי ביותר בסמכות ההכרזה הגיע ב-1978, כאשר הנשיא ג'ימי קרטר הכריז על 15 מונומנטים לאומיים חדשים באלסקה, לאחר שהקונגרס התפזר מבלי להעביר הצעת חוק גדולה על השימוש בקרקעות פדרליות באלסקה שעוררה התנגדות גדולה באלסקה. הקונגרס העביר נוסח מתוקן של הצעת החוק בשנת 1980 המשלבת את רוב המונומנטים הלאומיים הללו בפארקים ושמורות לאומיים, אך גם הגבילה שימוש נוסף בסמכות ההכרזה באלסקה.
לא היה שימוש נוסף בסמכות ההכרזה בשום מקום עד 1996, שעה שהנשיא ביל קלינטון הכריז על המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה (Grand Staircase-Escalante National Monument) ביוטה. להכרזה זו הייתה התנגדות נרחבת ביוטה, והועלו הצעות חוק להגביל עוד יותר את סמכות הנשיא, שאף אחת מהם לא הפכה לחוק. מרבית 16 המונומנטים הלאומיים שיצר הנשיא קלינטון אינם מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים, אלא על ידי לשכת ניהול הקרקעות כחלק ממערכת שימור הנוף הלאומית (National Landscape Conservation System).
הנשיאים השתמשו בסמכות ההכרזה של חוק העתיקות לא רק כדי ליצור מונומנטים לאומיים חדשים אלא גם להגדלת מונומנטים קיימים. לדוגמה, פרנקלין רוזוולט הרחיב באופן משמעותי את המונומנט הלאומי דינוזאור בשנת 1938. לינדון ג'ונסון הוסיף את אליס איילנד למונומנט הלאומי פסל החירות בשנת 1965, וג'ימי קרטר הרחיב מאוד את המונומנט הלאומי גליישר ביי ואת המונומנט הלאומי קטמיי בשנת 1978.
ב-24 ביוני 2016 קבע הנשיא ברק אובמה את פונדק סטונוול (Stonewall Inn), שהיה המוקד למהומות סטונוול, ואת סביבתו כהמונומנט הלאומי סטונוול, המונומנט הלאומי הראשון המנציח את המאבק על זכויות להט"ב בארצות הברית.
המגמה התהפכה בתקופת כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ. באפריל 2017 חתם טראמפ על צו נשיאותי שקרא לבדוק מחדש את כל המונומנטים הלאומיים שהוכרזו מ-1996 שגודלם מעל ל-100,000 אקרים (כ-400 קילומטרים רבועים). וב-4 בדצמבר אותה שנה קוצצו שני מונומנטים לאומיים ביוטה. המונומנט הלאומי ברס אירס (Bears Ears National Monument), שהוכרז על ידי הנשיא אובמה בסוף תקופת נשיאותו איבד 1.1 מיליון אקרים (כ-4,500 קילומטרים רבועים), כ-85% ופוצל לשני מונומנטים נפרדים. המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה שהוכרז על ידי קלינטון קוצץ ב-800,000 אקרים (כ-3,200 קילומטרים רבועים), כ-45% משטח המונומנט ופוצל לשלושה מונומנטים.
מונומנטים לאומיים
נכון ל-2021 יש 129 מונומנטים לאומיים השוכנים ב-31 ממדינות ארצות הברית כמו גם וושינגטון די. סי., איי הבתולה של ארצות הברית, סמואה האמריקנית ואיי מריאנה הצפוניים. המדינה עם מספר המונומנטים הרב ביותר היא קליפורניה עם 19 מונומנטים, אחריה אריזונה עם 18 וניו מקסיקו עם 14. לפחות 65 מונומנטים לאומיים מגינים על אזורי טבע בעלי חשיבות, כולל 12 אתרים גאולוגיים, שבעה אתרים ימיים, וחמישה אתרים געשיים. עשרים ושלושה מונומנטים לאומיים קשורים לילידים. שלושים ושלושה הם אתרים היסטוריים אחרים, כולל שתים-עשרה מצודות.
הסוכנויות המטפלות במונומנטים הלאומיים
שמונה סוכנויות פדרליות בחמש מחלקות של הממשל הפדרלי מנהלים את 131 המונומנטים הלאומיים. מאלו, 117 מונומנטים מנוהלים על ידי סוכנות אחת, בעוד ש-14 מנוהלות על ידי שתי סוכנויות.
יסמין (אלבום)
יסמין הוא אלבום הסולו השמיני של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1972.
הפקה
שנת 1972 הייתה מהשנים היותר פוריות של איינשטיין; בשנה זו השתתף בסרטו של אורי זוהר "מציצים" (התצלום על גבי עטיפת האלבום צולם בעת הצילומים לסרט) ובתוכניות הטלוויזיה "לול", וכן הקליט שירים חדשים.
איינשטיין שר באלבום גירסות כיסוי לשיר "יצאנו אט" ולשלושה שירים באנגלית: "I Need You To Turn To" של אלטון ג'ון, "Reason To Believe" של טים הרדין, ו-"Here, There and Everywhere" של הביטלס. איינשטיין עצמו כתב את המילים לשירים "ברלה צא" ו"שיר של אחרי מלחמה".
את עטיפת האלבום עיצב הגרפיקאי דוד טרטקובר, עם צילום מאת אלונה איינשטיין. תמונה נוספת בעטיפת האלבום מציגה את איינשטיין כדון קישוט, בעת צילומי הקליפ לשיר "אני ואתה" עבור התוכנית "לול".
את האלבום חותם המערכון "חידון התנ"ך" מתוך התוכנית "לול", שכתבו איינשטיין ואורי זוהר ומתאר את חידון התנ"ך המסורתי המתקיים ביום העצמאות, ובו משתתפים נציגים ממדינות שונות, כשאת תפקיד המתחרים משחק איינשטיין ואת תפקיד המתורגמן משחק זוהר. לצדם השתתפו במערכון דורי בן זאב כשדרן ואורי גרוס כשופט.
ליגת העל של מקאו
ליגת העל של מקאו היא ליגת הכדורגל הבכירה במקאו. הליגה הוקמה בשנת 1973 ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של מקאו. בדומה להונג קונג, גם למקאו התאחדות כדורגל נפרדת משל הרפובליקה הסינית וכן נבחרת לאומית נפרדת וסבב ליגות נפרד.
בליגה משתתפות עשר קבוצות ואחת מהקבוצות הללו היא נבחרת מקאו עד גיל 18, דבר שנועד לקדם את הנבחרת הלאומית של מדינה זאת, דבר הנהוג גם במדינות אחרות כמו בטאיוואן.
הקבוצות המובילות לאורך השנים בליגה זו הן גרופו דספורטיבו דה לאם פאק, מונטה קרלו ופוליסיה דה סגורנסה פובליקה.
הגדעונים (ארגון)
הגדעונים הוא ארגון שהוקם כאגודה חשאית בשנת 1913 (סוכות, תרע"ד) על ידי צעירים (גברים בלבד), בני אכרים במושבה זכרון יעקב. בראש הארגון עמד אלכסנדר אהרנסון, שפעל בהשראת אחיו הבכור אהרן אהרנסון ואבשלום פיינברג, ובהשפעת אחותו שרה אהרנסון.
הארגון נחשב לארגון הנוער הראשון שהוקם ביישוב ועסק בפעולות הגנה ושמירה, בדומה לארגון השומר שהוקם על ידי אנשי העלייה השנייה. בנוסף לשמירה ניסו כוחם גם בהתיישבות, כאשר עשרה מחבריהם התנחלו באדמות יק"א שבשוני. כמו כן, עסקו הגדעונים בפעילויות למען הקהילה בזכרון יעקב כגון שיקום דרכים, מבנים ובית הקברות.
האגודה התפרקה כ-14 חודשים לאחר הקמתה, בשל הגיוס לצבא הטורקי בראשית מלחמת העולם הראשונה ובשל יציאתם מן הארץ של פעיליה המרכזיים.
רקע היסטורי להקמת הארגון
מראשית המאה החלו להתגבש בארץ ישראל תרבויות נוער, התארגנויות והסתדרויות. ביישובים השונים נוצרה שכבה דורית מקומית בעלת מאפיינים ייחודיים, וערב מלחמת העולם הראשונה ניתן היה להבחין בשלוש קבוצות עיקריות שהנהיגו את הדור הצעיר: קבוצה אחת הייתה מורכבת מנוער המושבות, הקבוצה השנייה כללה את הנוער הלומד העירוני, והקבוצה השלישית, אנשי העלייה השנייה. היה הבדל רב בין צורות הארגון של בני הארץ לעומת אנשי העלייה השנייה: בני הארץ הקימו ארגונים מקומיים ואנשי העלייה השנייה הקימו מפלגות לאומיות בעלות קשרים בינלאומיים. אך בשני המקרים נוצרה מודעות קולקטיבית חדשה, חלו שינויים בקודים התרבותיים, בנורמות ובדפוסי ההתנהגות שייחדו את הדור החדש והפרידו אותו מדור המייסדים. המתח בין הדורות השפיע על מבנה הכוח בארץ ישראל ועל ההגמוניה בה.
בראשית 1900 עברה זכרון יעקב עם כל מושבות הברון לרשות יק"א. יק"א הנהיגה במושבות מדיניות חדשה תוך מאמצים להביא להתייעלותן ולהפיכתן של המושבות לבלתי תלויות בתמיכה כלכלית, אך פקידי יק"א לא האמינו בעתידה של המושבה ופעלו לצמצומה. הפועלים היהודים שעבדו בה פוטרו כולם, חלק מן האיכרים נדרש לעזוב את המקום ולשאר הוצע להיות שכירי יום בכרמי זכרון יעקב וביקביה. החל מאבק קשה בין האיכרים לבין יק"א וזה חישל את רגש הקניין הפרטי ואת הפטריוטיות המקומית של בני זכרון יעקב. במהרה הגיעה זכרון יעקב לעצמאות כלכלית מלאה והייתה לאחת המושבות המבוססות ביותר.
בשנת 1913 (תרע"ד), במהלך חג סוכות, התארגנה בזכרון יעקב קבוצה של בני מושבות בשם "הגדעונים" שביקשו להשתחרר מסמכות המייסדים, לקבל את ההנהגה ולקדם את החיים הכלכליים והחברתיים ולהשליט תרבות לאומית חילונית.
הגדעונים נגד אנשי העלייה השנייה
ביעדים שהציבו "הגדעונים" לארגונם לא הוזכר המאבק במפלגות השמאל של העלייה השנייה, אך דרך התנהלותם הייתה מלאה בביטויי תחרות ומאבק, החל בשאלות השמירה והעבודה העברית וכלה בתחרות על בנות המושבה. בנוסף לרצונם לחולל רפורמות במושבות, בני המושבות הזדהו גם עם הוריהם וייצגו את הוותיקים המבוססים ובעלי הרכוש, ואילו "הזרים" או "הרוסים" החדשים היו מבחינתם נוודים בעלי דעות חברתיות מהפכניות שביקשו להשתלט על החברה הנבנית בארץ ולאכוף עליה את האידאולוגיה שלהם. הגדעונים הרגישו רגשי הנחיתות לעומת "המוסקובים" הסוציאליסטים, האינטלקטואלים ושובי לב הנערות, והיחס כלפיהם נהיה עוין יותר ויותר.
הגדעונים, בראשותו של אלכסנדר אהרנסון, היוו גרעין אופוזיציוני ראשון של בני הנוער בארץ כנגד מפלגות הפועלים, ושנאתם לפועלים הוגדרה כ"אנטישמיות יהודית בארץ היהודים". הגדעונים הואשמו בשנאה ובנקמנות שהגיעה לידי עירוב השלטונות כדי לעשות שפטים בפועלים. אך באופן אבסורדי, הגדעונים אימצו לעצמם סמלים ודפוסי פעולה של הפועלים וארגוניהם: חולצה לבנה עם עניבה כחולה, משמעת צבאית, עזרה הדדית וכדומה.
נקודת התורפה של הגדעונים הייתה בתפיסתם הסוציאלית-לאומית. תפיסה שיצרה ניגוד עמוק בין הפועלים וארגוניהם, בייחוד בין "השומר" לבין צעירי זכרון יעקב (ניגוד זה האריך ימים גם בתקופת ניל"י, הגדודים העבריים ואף בימי ההגנה). הפועלים לחמו בחירוף נפש עבור עבודה עברית ואילו נוער המושבות הזדהה עם עמדת הוריו למען עבודה ערבית זולה והאשימו את בני העלייה השנייה שבגללם אין יחסי שכנות טובים עם הסביבה הערבית. האשמה זו חרגה מתחום הוויכוח ואף הוקם ארגון שנלחם ב"זרים" ודחק את רגליהם מן העבודה במושבה ומהשמירה ואפילו במחיר עבודה ושמירה ערבית.
בנוסף להבדלי הגישות, המוצא, ההשכלה והאינטרסים נוספה עם פרוץ המלחמה גם הנטייה הפרו-בריטית של בני משפחת אהרנסון בתמיכת הגדעונים שהקימו את ארגון הריגול "ניל"י", ארגוני הפועלים, לעומתם, ראו בכך הסתבכות העשויה לסכן את היישוב כולו. בעיתונם של פועלי ציון "האחדות" מיום כ' באייר תרע"ד נכתבו הדברים הבאים על הגדעונים: "את האמת צריך להגיד, כי אכן הרבה דברים מועילים עשו הגדעונים...אך אותה הבערות החברתית, אותה הסתגלות והשתעבדות למרות הערבים, אותם חיים בלי תוכן, בלי שאיפות ובלי אידיאלים, והעיקר אותה שנאה העזה כמוות לזרים". האהבה לעבודה לא הייתה כנראה בגדר תוכן המספיק לעסקן של פועלים ציוניים בעיני אנשי העלייה השנייה. מנגד הגדעונים ניסו להשפיל את הפועלים ולקרוא להם בטלנים.
מטרות הארגון ופעולותיו
הקמת הגדעונים הייתה מפעלו של אלכסנדר אהרנסון, אחיו של אהרון אהרנסון, בשיתופו של אבשלום פיינברג. הגדעונים חשו כי יש צורך בתשועה פנימית נוכח קשיי העבודה, סכנת הזרים, האדישות וההתפוררות החברתית. אגודת ה"גדעונים", בניגוד לארגונים מקומיים אחרים, הייתה בעלת שאיפות לצאת מגבולות המושבה במטרה להתגבש כארגון ארצי בעל יעדים משותפים כנגד אנשי השמאל, "העולים החדשים".
בספר היובל שנכתב בשנת 1942 מצוי מסמך של ועד הגדעונים בו מתוארות מטרותיו של הארגון: "להטביע בלב הדור הצעיר אהבה וכבוד להורינו החלוצים, להביא לידי התקרבות והתקשרות בין הצעירים, לעורר את ההכרה העצמית של הצעירים, להשריש בלב הצעירים אהבה עזה למושבתם, ולעזור בכל כוחותיהם להפרחתה". במקור נוסף צוין כי מטרתה של האגודה הייתה "לאחד ולסדר את צעירי המושבה, לשמור על הקיים, לבנות את החרב ולמלא את החסר למושבה בשביל שתהייה מושבה עברית הראויה לשמה".
התארגנות הגדעונים שמנתה כשלושים איש, ניסתה להפוך את המושבה זכרון יעקב לציבור מאורגן. הם הקדישו מאמץ לחינוך פוליטי של הילדים במושבה, וקראו לעתודה הצעירה "שמשונים". נשים לא הורשו להתקבל כחברות בארגון. הגדעונים עודדו עזרה הדדית בין האיכרים בעת מחלה וצרה, דאגו לאירועי תרבות בכוחם העצמי של תושבי המקום, ותבעו זכות בחירה לוועד המושבה לכל תושב קבע. הם עודדו עבודה גופנית על ידי תיקון רחובות המושבה בידיהם והלכו יחד עם הפועלים בניסיון להקים קבוצת כיבוש בשוני אך לא החזיקו מעמד ועזבו את המקום.
הגדעונים הפעילו את כוחם גם מחוץ לזכרון יעקב. אבשלום פיינברג למשל, שראה עצמו פעם נעלב מדבריהם של שומרים מראשון לציון, בא למושבה בלווית ארבעה גדעונים מזוינים עם אלכסנדר אהרנסון, ואיים על הפועלים ועל ועד השמירה שעמד לשפוט בעניין הסכסוך. אנשי אהרנסון לא ראו צורך להסביר את דעותיהם למתנגדים. ארגון הגדעונים הפך לבסיס לגיוס ולמייסד תא הריגול של ניל"י במלחמת העולם הראשונה, ובכך הפך מארגון מקומי לבסיסו של ארגון-מחתרת ארצי בעל יומרות ושאיפות מרחיקות לכת. בקרב הגדעונים שררה בתחילת המלחמה נכונות להשתתף במאמץ המלחמתי לצדה של טורקיה, ואלכסנדר אהרנסון, נשיא הגדעונים, ואבשלום פיינברג קראו לחברי הארגון להתגייס לצבא, אולם לאחר תקופת שירות קצרה בצבא שינו הגדעונים את דעתם וצעירי זכרון יעקב שילמו דמי כופר והשתחררו מהצבא. תפיסתם האנטי טורקית של משפחת אהרנסון וארגון הגדעונים תאמה את גישתו של זאב ז'בוטינסקי, ואכן נוצרו קשרים בינו לבין אהרון אהרנסון.
לארגון הגדעונים הייתה תהודה והשפעה רבה מארגוני נוער מקומיים אחרים. זאת בשל ההנהגה של הארגון והיוזמה להקמתו שבאו ממשפחת אהרנסון, משפחה שפיתחה קשרים בינלאומיים עם מנהיגים יהודים, אך תקופת הפעילות של "הגדעונים" הייתה קצרה. ארבעה עשר חודשים לאחר הקמתו כאשר החל גיוס צעירים לצבא הטורקי, חדלה פעולתו של הארגון. באוגוסט 1917 התקיימה בעתלית פגישה במטרה לחדש את פעילות הארגון כדי שיחזק וישמש תמיכה לפעולות הריגול של ניל"י אולם הניסיון לא עלה יפה.
פעילות הגדעונים בזכרון-יעקב בשלהי השלטון העות'מאני בארץ ישראל
'אגודת הגדעונים', הוקמה בזכרון יעקב בסוכות 1913. היא מנתה 26 חברים בני זכרון יעקב, למעט אבשלום פיינברג מחדרה, נשיא האגודה היה אלכסנדר אהרנסון, ואחיו אהרון היה ממצדדי הקמתה. 'אגודת הגדעונים' הוקמה על רקע מערכת היחסים הבלתי תקינה שבין בני הדור השני והוריהם המייסדים, עקב אי שביעות הרצון של הצעירים מהשמרנות הדתית ששררה בתחום החברתי, התרבותי ובחיי הקהילה. מצב זה הביא לנטישת הבנים, להגירה מהמושבה לחו"ל, ואיים על ביסוסה של המושבה. סוגיה כאובה זו עורר את הבנים לנקוט ביוזמה לשינוי פני הדברים ולשפר את המצב החברתי הפנימי בין צעירי המושבה ואת אחריותם ההדדית זה לזה.
המשבר היה מנת חלקן של כל מושבות העלייה הראשונה, וסימל את קץ עידן המנהיגות הוותיקה, שעלתה לארץ ממזרח אירופה, והנהיגה את היישובים לאורך כל שנותיהם הקשות. סוגיה נוספת שתרמה להחלטה להקים את האגודה הייתה השמירה על המושבה ושטחיה החקלאיים, שהופקדה בידי שומרים ערבים, כשמנגד השכנים הערבים היו מעורבים בגנבות חקלאיות בשטחים ובתחום המושבה. סוגיה זו טרדה לא מעט את מנוחתם של בני המושבה ומכאן קצרה הדרך להקמת האגודה. אגודות 'בר גיורא' (1907) ואחריה אגודת 'השומר' (1909), שהוקמה במקומה, הקדימו את 'הגדעונים' כשנטלו על כתפיהן את השמירה במושבות העלייה הראשונה ברחבי הארץ. אגודות יריבות אלה אתגרו את ה'גדעונים', שטענו נגד התפישה הגורסת הפעלת כוח, ללא שימוש מושכל ומינון נכון של מוח, וכוח ותחכום כנהוג במזרח התיכון.
חובת ההוכחה חלה על 'הגדעונים', שלקחו את אחריות השמירה במושבה על עצמם, סירבו לכניסת 'השומר' אליה, והוכיחו בפועל את צדקת תפישתם. כך חזרו השקט והביטחון לשרור במושבה. נושא נוסף שבו עסקו 'הגדעונים', הייתה האחזקה השוטפת של מתקנים שונים, כגון: התאורה, תעלות המים ובית העלמין. הם גייסו לעזרתם את תלמידי בית הספר שזכו לכינוי 'השמשונים', ושיפרו את פני המושבה ואת תחזוקתה. 'הגדעונים' נגררו למאבק עם תנועות השמאל והתייצבו לימין הוריהם במאבק זה שבא לידי ביטוי קשה בעיתוניהם, מאמריהם וספריהם של האחרונים.
התנדבותם של 20 מבני האגודה לצבא הטורקי, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ו-14 חודשים לאחר הקמתה, בד בבד עם פרסום צו עות'מאני שאסר על המשך פעילותן של האגודות ונסיעתו של אלכסנדר לארצות הברית הביאו לשיתוקה המוחלט של האגודה. בשנת 1919, עם סיום המלחמה והכיבוש הבריטי של הארץ, נסגרה האגודה.
טעות תודעתית נפוצה היא החיבור ששרר, לכאורה בין 'הגדעונים' לבין מחתרת ניל"י. המציאות הייתה שונה; לא היה קשר ביניהן, ואין להתייחס לניל"י כהמשכה הישיר של 'הגדעונים'. רק שניים מחבריהם: נשיאם אלכסנדר, אחיו של אהרון, ואבשלום מזכירו המדעי הצטרפו לניל"י.
למרות פעילותם הקצרה בזיכרון, נחשבת תקופתם כמפנה תרבותי וחברתי חשוב ופרשת מים בחיי המושבה, שממנו יצאה זיכרון לדרך חדשה.
קבוצת הגדעונים בשוני
פקידות יק"א שקנתה את האדמה בשוני, רצתה לחרוש ולזרוע את האדמה במהירות, וועד אגודת הגדעונים היו אחראים על כך ובחרו קבוצה של עשרה צעירים, בני איכרים כדי לעבוד שם. צעירים אלו שוכנו במיאמס (חאן שוני) והחלו את עבודתם למעשה ב-23 בפברואר 1914. הקבוצה עיבדה את האדמה על חשבון יק"א וקיבלה 60 פרנק בחודש כל אחד כשכר עבודתם. מטרות יק"א בהקמת הקבוצה של הגדעונים היו פינוי האריסים מהמקום וקביעת חזקה על ידי שמירה ועיבוד הקרקע ל"עת עתה". הגדעונים בשוני היו בעלי אופי פונקציונלי, זמני, הנתונים לניהול ישיר של יק"א ולא קבוצה עצמאית עם מטרות משלה. יש להניח שחלק מן הגדעונים אף שאפו להפוך את המקום לביתם. אחד מאנשי הגדעונים, אשר שצמן, העיד כי מטרת העבודה בשוני הייתה הקמת יישוב חדש, ולא חלוקת האדמות.
בשוני עבדו הגדעונים, אך עימם גם יריביהם אנשי הפועלים. תיאורי עיתון "האחדות" על העימותים בין ה"גדעונים" ל"פועלים" נראים מוגזמים אף שאין ספק שהיו ניגודים ומתחים. למרות זאת - עצם הקיום והעבודה המשותפים, יצרו גם אינטרסים משותפים במקום וההצלחה היחסית העידה שההרכב החברתי לפחות לא מנע אותה. ההרכב האנושי שנוצר בשוני היה מעניין: בני מושבה, עולים מרוסיה, מתימן ומארצות הברית, חלקם אנשי 'השומר', שחיו ועבדו לצד אריסים ערבים בפיקוח אנשי יק"א. במקום קטן זה נוצר מיקרוקוסמוס של התקופה.
ניצן זעירא
ניצן זעירא (נולד ב-29 במרץ 1958) הוא מפיק מוזיקלי ובעל חברת התקליטים נענע דיסק.