cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נון-סטופ
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בטיסה מניו יורק ללונדון. קצין הביטחון של המטוס, ביל מרקס (ליאם ניסן) מקבל סדרת הוראות במסרונים שלפיהן נוסע או אחד מצוות הטיסה ימות כל עשרים דקות אלא אם יועברו 150 מיליון דולר לחשבון אנונימי. ביל מנסה לעקוב אחר אנשים אשר שולחים מסרונים במטוס על ידי צפייה במצלמות האבטחה. בתחילה הוא חושד באחד מהסוכנים הממונים עליו אשר הסתנן לטיסה. הוא מתעמת איתו בשרותי המטוס והורג אותו. בהמשך נחשף כי הוא אינו האיש המאיים אלא רק מבריח קוקאין. הסוכן הוא הנרצח של עשרים הדקות הראשונות. בינתיים הממונים על ביל מגלים שחשבון הבנק שייך לביל ועקב כך הוא מואשם בחטיפת המטוס. כשביל נכנס לתא הטייס לאחר כ-40 דקות הוא מגלה שהטייס הראשי מת (הנרצח השני). ביל מזהה בין הנוסעים איש אחד שפגש בשדה התעופה וטען בפניו שהוא טס לאמסטרדם. הוא מתעמת איתו והאיש ששמו טום (סקוט מק'ניירי) טוען כי בשדה התעופה ביקש ממנו אלמוני לשקר תמורת מאה דולר. בינתיים הנוסעים המפוחדים, בפקודת שוטר מקומי שנמצא במטוס, תוקפים את ביל ולאחר מאבק מרתקים אותו לרצפה. במפתיע פורץ טום עם האקדח של ביל, משחרר אותו ומבקש שיסביר בפניו ובפני כל הנוסעים את שמתרחש במטוס. לאחר מכן נעזר ביל בנוסע בשם זאק וויט (נייט פארקר), בעל רקע טכנולוגי, באיתור הטלפון על ידי שימוש בתוכנה שבעזרתה הטלפון השולח יצלצל.
הטלפון מצלצל בכיסו של נוסע לבוש בחליפה שיושב במרכז המטוס. ביל לוקח אותו לתא הדיילות לתחקור, אך מגלה שהאיש הורעל. הוא מת בידיו של ביל. מיד לאחר מכן בוחן ביל את הטלפון ומזהה שהטלפון הפעיל פצצה שאמורה להתפוצץ במטוס תוך שלושים דקות. ביל מחפש ולבסוף מוצא את הפצצה בתיק של הסוכן שהוא הרג, מתחת למטען הקוקאין. הדרך היחידה להינצל מן ההרג ההמוני היא להנמיך את גובה הטיסה לפחות מ-8,000 רגל, ולכסות את הפצצה בתיקים ובמזוודות. ביל מקבל שיחת טלפון מהממונים עליו והם מוסרים לו שהכסף הועבר לחשבון הבנק שלו. הם אינם מאמינים לו שהוא אינו הטרוריסט, בטענה שאחד הנוסעים צילם סרטון באמצעות הטלפון הנייד ובו נראה ביל מאיים על אנשים עם אקדח. ביל מאתר את האיש שצילם את הסרטון ומזהה בסרטון את טום משתיל את הטלפון אצל הנוסע שהוא תפס. טום מתגלה כאיש צבא שאבא שלו מת בפיגועי 11 בספטמבר אשר מנסה להעביר מסר לעולם שאין דבר כזה ביטחון אמיתי. ביל מתעמת איתו ועם הנוסע שעזר לו למצוא את הטלפון שמתגלה כעוזרו של טום. ביל נאבק בשניהם ובה בעת מתחמק טייס המשנה ממטוסי קומנדו שהוזנקו לעבר המטוס וטסים משני צידיו, כדי לרדת לגובה 8,000 רגל. הפצצה מתפוצצת ויוצרת חור גדול במטוס. כתוצאה מכך טום ועוזרו נהרגים. המטוס נוחת נחיתת אונס. לבסוף הממונים מבינים שביל לא חטף את המטוס אלא הציל אותו. ביל והנוסעת שישבה לידו מתאהבים.
אוטו מריקה
אוטו מריקה (בגרמנית: Otto Emil Mörike; 1897, דירוואנגן שבמערב בוואריה – 1978, שורנדורף;  שבבאדן-וירטמברג), היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים
מריקה היה בנו של כומר. הוא לחם בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן. ב-1925 התמנה לתפקיד כומר בקהילת ברגלן (Berglen) שבבאדן-וירטמברג. בשנת 1935 התמנה לכהונה בקהילת קירכהיים אונטר טק (Kirchheim unter Teck), גם היא בבאדן-וירטמברג.
מריקה היה כומר ב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג", בווירטמברג. בראשית תקופת השלטון הנאצי בגרמניה אהדו מריקה ואשתו את המשטר הנאצי עקב תוכניות הרווחה שלו ועקב חיזוק הלאומיות, אך בהמשך התאכזב מריקה מהנטיות הלאומניות והאנטישמיות של המשטר וכן מתוכניות החימוש וההתפשטות שלו, והטיף מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית. בין היתר מחה על מעצר הבית שבו הושם תאופיל וורם, כומר ממתנגדי הנאצים, ועל האנשלוס. הגסטפו עקב אחריו, השעה אותו מכנסייתו לתקופת מה עקב דבריו, שלל באופן זמני את רישיון ההוראה הדתי שלו והמשיך לעקוב אחריו גם מששב להטיף. למרות זאת היה מריקה פעיל אנטי-נאצי באופן עקבי ומתמשך.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מריקה חבר בכנסיית הווידוי - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי. הוא היה כומר בפלאכט שבחבל ריינלנד-פפאלץ, כ-70 ק"מ ממערב לווירטמברג.
מריקה שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג. חברי הכנסייה הזו השתייכו לארגון סודי בשם "האחווה", ארגון שחבריו תכננו פעילויות לסיוע לנרדפי הנאצים. בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של מריקה בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של מריקה. הקבוצה בה פעלו מריקה ועמיתיו, אלפרד דילגר ותאודור דיפר, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה. לימים הוכרו גם דילגר ודיפר בתור חסידי אומות העולם.
בסוף 1943 קלטו מריקה ואשתו בביתם את בני הזוג קרקאואר (Krakauer), תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann). הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים, ולמרות שעמם גרו חמשת ילדיהם ועוד מספר אנשים. כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג מריקה את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית. בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג מריקה כחודש. שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את מריקה לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים. מריקה לקח על עצמו את ארגון מקומות המסתור הבאים של בני הזוג קרקאואר - 41 מקומות מסתור בסך הכל, עד תום המלחמה.
הכרה והנצחה
בשנת 1970 הכיר יד ושם באוטו מריקה ובאשתו גרטרוד בתור חסידי אומות העולם.
בשנת 2006 נקראו על שמו של מריקה אחד הבניינים וכן דרך באחת הכנסיות בשטוטגרט.
המשפט העות'מאני
המשפט העות'מאני הונהג באימפריה העות'מאנית, שהתקיימה משלהי המאה ה-13 ועד תחילת המאה ה-20. האימפריה הנהיגה שתי מערכות חוקים מרכזיות: חוק (דין) דתי אסלאמי – שריעה, וחוק חילוני – קאנון. התשתית לפסיקה הייתה תמיד השריעה, ההלכה האסלאמית, אך במקביל אליה התקיים הקאנון, ששימש מעין תוספת לחוק הדתי בנקודות שבהן הוא לוקה בחסר או אינו מפורש דיו. הואיל והאוכלוסייה שחייתה תחת האימפריה העות'מאנית הייתה מגוונת ביותר מבחינה דתית ותרבותית, ייסד המשטר מערכת משפט מורכבת המשקפת את הגיוון החברתי ומאפשרת שילוב של קבוצות שונות בתוכה.
שריעה ומוסדות
כאשר האימפריה העות'מאנית נוסדה, החוק האסלאמי, השריעה, כבר היה מפותח במלואו. במאה ה-14 הורכבה האוכלוסייה המוסלמית במרחבים העות'מאנים מטורקים שהיו ברובם אנאלפביתים ובורים בכל הנוגע לחוק האסלאמי המפותח. היכרותם הבסיסית עם השריעה נבעה מהמפגש של אבותיהם עם המוסלמים דוברי הפרסית בסולטנות רום הסלג'וקית ובאיראן. עם זאת, הסולטאנים במאה ה-14 אימצו במהירות את תרבות העולם האסלאמי הישן, ובכלל זה גם את החוק האסלאמי, במיוחד החוק של האסכולה החנפית שהיה נהוג בסולטנות רום.
הקמת מערכת משפט באימפריה החדשה דרשה ייסוד של מדרסות שיכשירו בעלי תפקידים הכרחיים להתנהלותה: מורים, מופתים וקאדים. הסולטאן אורהן הראשון (שלט בין 1324–1362) הקים את המדרסה העות'מאנית הראשונה בעיר איזניק. בחצי המאה הראשונה של האימפריה לא הייתה מסורת של למידת תכנים אסלאמיים בשטחיה, ולכן הוזמנו מורים ממוסדות הלימוד האסלאמיים המרכזיים באותה תקופה במצרים, בסוריה ובאיראן, שיאיישו את המדרסות החדשות. בנוסף, מלומדים מקומיים נשלחו למוסדות אלו על מנת להעביר ידע הלכתי אל מחוזות האימפריה. עד שנת 1500 האימפריה עצמה הפכה למרכז לימוד אסלאמי שמשך אליו גם מלומדים מבחוץ, בזכות תמיכתם הכלכלית הרחבה של הסולטאנים במדרסות החדשות. בנוסף, כיבוש מצרים וסוריה ב-17–1516 הביא לסיפוח מוסדות הלימוד הישנים לשטחי הסולטאן.
השריעה הסדירה את רוב העניינים הנוגעים ליום-יום של המוסלמים באימפריה העות'מאנית, ואף היבטים רבים בחייהם של הלא-מוסלמים. למרות זאת, היא לא תמיד הקיפה את כל תחומי החיים והתאימה לדרישות שהביאה עמה מציאות החיים באימפריה. משום כך, היה צורך במסגרת חוקית נוספת שתשלים את החוסרים, אותה מילא הקאנון.
קאנון
הקאנון כיסה תחומים חסרים בשריעה או כאלה הקשים ליישום באמצעותה, לדוגמה: משפט פלילי, דיני מקרקעין ומיסוי, ובמקביל היה עליו להתיישב עם השריעה. הסולטאנים העות'מאנים לא המציאו את החוק החילוני; מקורותיו היו שאובים ממנהגים מקומיים, שהביאו ללגיטימציה הראשונית שלו. בסוף המאה ה-15 ובמאה ה-16, הסולטאנים ערכו שינויים והתאמות לפי שיקול דעתם וכתבו קודקסים משלהם. הקודקסים נקראו קאנון-נאמה (מילולית: ספר חוקים), כאשר המפורסמים שבהם קשורים בשמותיהם של הסולטאנים. בבסיס הקאנון העות'מאני עמדה ההבחנה בין נותני השירות שקיבלו משכורת מהסולטאן לבין משלמי המיסים. על-פי סיווג זה, מעמדם של אלו שלא משלמים מיסים הוא המעמד הצבאי (בטורקית:عسكرى, עסכרי), ומעמד משלמי המיסים הוא של עובדי האדמה (בטורקית: رعايا, רעאיא). זאת, בניגוד לשריעה בה הסיווג הוא לפי מגדר, רמת חירות ודת, אשר קובעים את הסטטוס המשפטי, החובות והזכויות של הפרט.
משרות מרכזיות
בראש המערכת המשפטית עמדו השופטים של רומליה ושל אנטוליה, שני המחוזות החשובים של האימפריה, אשר שימשו כשופטים ראשיים. לכל מחוז ונפה ברחבי האימפריה מונו קאדים שנשלחו מאיסטנבול כנציגי השלטון המרכזי, והללו היו פוסקים על-פי השריעה והקאנון. בנוסף, הקאדים שימשו כנוטריונים וניהלו רשומות, למשל עבור נישואים ומכירת נדל"ן, וגם סייעו בתכנון הערים ופיקחו על מוסדות רווחה. בנוסף לסמכותם המשפטית, אחריותם הייתה לוודא כי נתיניהם אינם נפגעים מפקידי הצבא והאדמיניסטרציה המקומיים.
בנוסף, היה צורך בפוסקי הלכה, מופתים, שתפקידם היה להשיב לכל שאלה שמופנית אליהם הנוגעת לחיי הקהילות המוסלמיות באימפריה ולהוציא בעקבותיה פתווה. סמכותם המשפטית של המופתים הייתה גבוהה משל הקאדים. הדבר בא לידי ביטוי בכך שהם העניקו הנחיה מקצועית לקאדים, ויכלו לפסול פסיקות של קאדים אם מצאו אותן לוקות בחסר. על אף עליונותם הדתית המובהקת, המופתים לקחו בחשבון גם את הקאנון החילוני בפסיקותיהם. בראש הממסד הדתי עמד המופתי הגדול של האימפריה שישב באיסטנבול. תפקידו של המופתי הגדול לא היה שונה בהרבה מזה של המופתים תחתיו, אך הוא נהנה מקרבה לסולטאן, מה שהביא לכך שהסולטאן נהג להתייעץ עמו בנוגע לחוקיותן של פעולות פוליטיות קריטיות.
החוק בקרב האוכלוסייה הלא-מוסלמית
תחת המשטר המוסלמי של האימפריה העות'מאנית חייתה אוכלוסייה לא-מוסלמית גדולה הכוללת נוצרים ויהודים. הקהילות הנוצריות והיהודיות נהנו מאוטונומיה חוקית מוגבלת בעניינים פנים-עדתיים, תחת חסותם של מנהיגי הדת שלהם. אף על פי כן, הסולטאנים שלטו על מערכת המינויים בתוך הקהילות הללו: רבנים ואנשי כנסייה בכירים החזיקו במשרותיהם מכוח צו מלכותי, בעוד המחזיק במשרה זכה לפטור ממסים ולאוטונומיה חוקית רחבה בתוך קהילתו. בכך עלה בידם של הסולטאנים לשמור על מרותם גם בקרב הקהילות הלא-מוסלמיות.
אם כן, חוק כנסייתי ויהודי התקיימו במקביל לזה האסלאמי בתוך האימפריה. עם זאת, לחוק האסלאמי תמיד הייתה הבכורה, ולכן במקרים בהם היו מעורבים מוסלמים וגם לא-מוסלמים החובה הייתה לפנות לבית משפט אסלאמי. כמו כן, בתי המשפט האסלאמיים היו פתוחים גם ללא-מוסלמים, ולעיתים קרובות אלה היו בוחרים ליישב את ענייניהם שם. לדוגמה, נשים יהודיות ניצלו את תנאי החוק האסלאמי כדי לתבוע ירושה דרך בתי המשפט האסלאמיים במקום אלה היהודיים.
החוק תחת מהמט השני
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, הסולטאן מהמט השני (שלט בין 1451–1481) ביסס את שלטונו באימפריה המורחבת באמצעות הוצאת קודקס חוקים חדש. הוא איגד את אוספי החוק החילוני של הסולטאנים הקודמים לו, הכניס תוספות וערך תיקונים, והוציא את הקאנון-נאמה הראשון, על מנת שינחה את יורשיו לשלוט באופן אחיד הראוי לאימפריה. לפיכך, מהמט הוא הסולטאן הראשון שהכריז על חוקים סולטאניים שהם בלתי תלויים לחלוטין בחוקי השריעה. הקודקס החדש עסק בעיקר בדיני מיסים ובמבנה השלטון המרכזי, ושירטט קווי מתאר רחבים בכל הנוגע למינויים וקידומים בפקידות העות'מאנית, המציעים מגוון אפשרויות של פרקטיקה. אם כן, הקאנון-נאמה של מהמט השני איפשר הכנסת שינויים, בגבולות מסוימים, אך רק על ידי צו מיוחד מטעם נציג השושלת. ואכן, הסולטאנים היורשים של מהמט הוסיפו חוקים והתאימו אותם לפי טעמם, אך מעולם לא ביטלו אותם על ידי הוצאת קודקס חדש לחלוטין. בהתאם לרוח זו, כל הסולטאנים הבאים אימצו את מנהגי העבר תוך התחשבות בנסיבות החדשות של התקופה.
החוק תחת ביאזיט השני
שני המעמדות העיקריים של האימפריה, משלמי המיסים והפטורים ממסים, הגיעו לכדי הגדרה סופית בסוף המאה ה-15. הם גובשו לראשונה לכדי חוקים כתובים בספר החוקים של מחוז בורסה בשנת 1487 מטעמו של הסולטאן ביאזיט השני (שלט בין 1481–1512). לאחר מכן, בשנת 1499 הורה ביאזיט לאחד מפקידיו לקבץ את החוקים בכרך אחד, ובכך יצר קאנון-נאמה אחיד המגדיר את חובותיהם וזכויותיהם של בני שני המעמדות לכלל האימפריה. כרך זה לא הביע עקרונות או הסביר מונחים, אלא כלל בעיקר פרטים, דוגמאות ויוצאים מן הכלל.
החוק תחת סולימאן הראשון
הסולטאן סולימאן הראשון (שלט בין 1520–1566) היה מכונה "המחוקק" (בטורקית: قانونى) עוד בזמן שלטונו, ונחשב למחוקק הדגול ביותר בתולדות האימפריה, משום שהקאנון-נאמה בימיו נחשב לקודקס המושלם, המונע כל סיכוי לחוסר-צדק ועושק. לאחר מותו, בירוקרטים באימפריה ראו בתקופת שלטונו את תור הזהב של החוק והצדק, וניסו לשמר את חוקיו ככל הניתן. במחצית השנייה של המאה ה-16 החוק יושם גם בשטחי האימפריה הכבושים (הונגריה, קפריסין, גאורגיה), בעוד שבתקופות מוקדמות יותר האדמיניסטרציה העות'מאנית הייתה סובלנית כלפי החוק המקומי שהונהג לפני הכיבוש. כמו כן, אחידות החוק תחת סולימאן הייתה חלק ממאמצי סטנדרטיזציה בתחומים נוספים באימפריה – משקלים ומידות, מטבע, מוסדות וארכיטקטורה.
אופן שלטונו של סולימאן מדגים את הפערים והסתירות הטבועים במערכת החוק הסולטאני. מצד אחד, סולימאן ניסה להציג את עצמו כשליט מחוקק הכפוף לחלוטין לחוק, אך מצד שני, נהג כשליט שנמצא מעל החוק. לדוגמה, הוא מינה את משרתו האהוב, אבראהים, למשרת הווזיר הגדול (כיהן בין 1523–1536), תוך התעלמות מוחלטת מהחוקים שהוא עצמו קבע הנוגעים למינויים וקידומים. תור הזהב של סולימאן נעוץ באיזון המושלם שהחזיק בין מערכת חוק רחבה וכוללת לבין כוח אבסולוטי שלו כסולטאן.
רפורמות
בתקופה שלאחר סולימאן הראשון חלה התנוונות בכמה מישורים באימפריה. מראשית המאה ה-17 השושלת הסולטאנית החלה להיחלש, מה שהשפיע ישירות גם על מוסדות החוק בהם חלו חריגות וסטיות עם הזמן. טורהאן סולטאן, אמו של הסולטאן מהמט הרביעי (שלט בין 1648–1687), החליטה בשנת 1656 למנות לווזיר הגדול את מהמט פאשא קפרולו, איש בעל ניסיון אדמיניסטרטיבי רב, בתקווה שיציל את מעמדו המתרופף של השלטון המרכזי. לאחר עלייתו לשלטון, החליט קופרלו להנהיג רפורמות בסגנון חזרה אל תור הזהב של סולימאן הראשון. ראשית, הושב על כנו הקאנון-נאמה של סולימאן וחודשו המוסדות המעוגנים בו, ולאחר מכן תוקנו החריגות והסטיות שחלו בתפקודם של המוסדות. בני משפחת קופרלו כיהנו במשרת הווזיר הגדול במשך כמעט 50 שנים (בין 1656–1703) והיו מחויבים לקו הרפורמות שנקט מהמט, ששאף לחזק את מוסדות החוק.
למרות זאת, הרפורמות של משפחת קופרלו התגלו כמוגבלות ביעילותן, מה שהביא לגל נוסף של רפורמות במהלך המאה ה-19, שהחל הסולטאן מהמוט השני (שלט בין 1808–1839) – התנט'ימאת. לפי תפיסתו של מהמוט, המוסדות הישנים של האימפריה פגעו בהסתגלותה לעולם המודרני. במסגרת הרפורמות, מערכת המשפט עברה שינויים דרסטיים. השריעה נותרה מסגרת החוק הבלעדית והיחידה, כאשר על הסולטאן הוטלו מגבלות חקיקה; תקנותיו היו במעמד משני לשריעה ולא יכלו לסתור אותה בשום מובן. תקופת התנט'ימאת המשיכה וקיבלה תפנית חריפה בהשפעת העליונות האירופית הגוברת. מאמצע המאה ה-19 החלו להישמע קולות שדרשו הכנסת מרכיבים ליברליים ודמוקרטיים לאימפריה. בעקבותיהם קמו בתי משפט חדשים בעלי רוח מערבית שהגבילו את פעילותם של הקאדים. בתי המשפט החדשים סמלו תפיסת צדק חדשה באימפריה, שהתבטאה בניסיון למודרניזציה, אך מחירם היה שבירת הקשר המיוחד בן מאות השנים בין הסולטאן לנתיניו. התנט'ימאת הגיעו לשיאם עם כינון החוקה בשנת 1876 שהעניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה.
Loser
Loser (בעברית: מפסידן) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית סשה אלכס סלואן. המיני-אלבום יצא לאור ב-29 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. מתוך המיני-אלבום יצאו ארבעה סינגלים.
ניאו ES6
ניאו ES6 (בסינית: 蔚来 ES6) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) חשמלי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית ניאו אשר מיוצר משנת 2019 בסין.
דגם "ניאו ES6" הוא ה-SUV השני מתוצרת NIO.
טל גולן
טל גולן הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
גולן נפצע במלחמת יום הכיפורים ומרותק לכיסא גלגלים. לאחר תקופת שיקום החל להתאמן בבית הלוחם חיפה.
באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) זכה במדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (0:37.49 שניות) וסיים במקום הרביעי במשחים ל-25 מטר בסגנון פרפר (0:21.93 שניות) ול-200 מטר בסגנון חופשי (3:22.38 דקות). במשחה שליחים 4X100 בסגנון מעורב זכה במדליית ארד.
אמפייר רייוול
במלחמת העולם השנייה האמפייר רייוול השתתפה בפלישה לנורמנדי. שמה נודע בעולם כאניית גירוש שהשתתפה במבצע אואזיס בו גורשו חזרה לגרמניה מעפילי אניית המעפילים יציאת אירופה תש"ז-EXODUS 1947.
במלחמת העולם השנייה
א.ק. אמפייר רייוול הייתה אחת מ-1,322 אניות מסדרת אמפייר שנבנו בין השנים 1942–1944. היא נבנתה במספנה הוותיקה שנוסדה בשנת 1863, ויליאם גריי ושות' בע"מ מווסט הרטלפול, שבצפון מזרח בריטניה. האניות מסדרת אמפייר נבנו עבור משרד התחבורה/התובלה המלחמתי הבריטי. היא הושקה ב-19 ביוני 1943 ונכנסה לפעילות בספטמבר 1943.
האמפייר רייוול הופעלה על ידי חברת הניהול ER בליברפול מטעם משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי. היא הועסקה במלחמת העולם השנייה ב במסגרת מבצע אוברלורד שהייתה פלישה אמפיבית של צבאות בעלות הברית המערביות בחופי נורמנדי שבצרפת הכבושה, שהתרחשה ב-6 ביוני 1944 עד 30 ביוני 1944 במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה. בפלישה נחתו כ-156,000 חיילים של בעלות הברית מהים ומהאוויר על אדמת נורמנדי, בסיוע של כ-6,900 כלי שיט. היה זה מבצע הנחיתה הימי הגדול בהיסטוריה. הפלישה לנורמנדי מסמנת את פתיחתה של חזית שנייה במלחמה כנגד גרמניה הנאצית.
האמפייר רייוול הובילה את גייסות הלוחמים וכלי הרכב המשוריינים השייכים לדיוויזיה ה-52 שהוכפפה תחת פיקוד הארמייה המוטסת הראשונה. הכוחות הונחתו בים סוער בחוף סורד ביץ' Sword Beach על ידי יחידות הנחיתה של הצי המלכותי הבריטי.
אניית גירוש
שמה של האמפייר רייוול נודע בעולם כספינת גירוש שבכלובים שנבנו במחסנים שלה גורשו מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל אל מחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו ובמקרה של מעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947 במבצע אואזיס לגרמניה. באותה תקופה האמפייר רייוול, הפליגה במזרח הים התיכון והועסקה בשירות המנדט הבריטי.
ב-15 למרס 1946 גורשו על האמפייר רייוול מארץ ישראל 544 גברים ו-153 נשים למחנות המעצר בקפריסין.
ב-13 באוגוסט 1946 החל מבצע איגלו, באותו היום נתפסה אניית המעפילים יגור שהפליגה מנמל לה סיוטה (ליד מרסיי) כשעל סיפונה 754 מעפילים. בחיפה הועלו המעפילים על האמפייר רייוול וגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
ב-17 באוגוסט 1946 גורשו על האמפייר רייוול 790 מעפילי אניית המעפילים כ"ג יורדי הסירה.
ב-21 באוגוסט 1946 עגנה האמפייר רייוול בחיפה ויגאל אלון פקד על הפלי"ם באישור בן-גוריון לחבל באנייה. ב-22 באוגוסט 1946 חובלה האניה וניזוקה באופן קשה על ידי אנשי הפלי"ם לאחר ניסיון כושל ערב קודם לכן. מטען חומר הנפץ נועד לגרום נזק רב ככל האפשר לאנייה, מאחר שלא נמצאו על סיפונה מעפילים. מפקד הפעולה היה יוחאי בן-נון, והשתתפו בה איש הפלי"ם, ראובן הירש (יתיר) כיַמאי, ולוחמי 'החוליה', משה ליפסון (נחשון) ואיזי רבינוביץ (רהב) כשחיינים.
ב-17 בפברואר 1947 גורשו על האמפייר רייוול למחנות המעצר בקפריסין 794 מעפילים, מעפילי אניית המעפילים המעפיל האלמוני שיצאו מצרפת.
ב-3 באפריל 1947 בבוקר, הפליגה האמפייר רייוול מקפריסין לנמל אלכסנדריה. בהיותה בלב ים התפוצץ מטען חומר נפץ שהוטמן בה על ידי אנשי הפלי"ם, בשעה שעגנה בנמל פמגוסטה וגרם לאנייה נזק גדול, שחייב את הכנסתה לתיקונים ממושכים בנמל אלכסנדריה.
ב-8 בספטמבר 1947 נכנסה האמפייר רייוול לנמל המבורג. מעפילי האקסודוס ירדו ממנה ללא התנגדות על פי הוראתו של מפקד המעפילים על האנייה מיכה פרי "גד" כי הוא הטמין פצצה בבטן האנייה. הפצצה נתגלתה על ידי הבריטים. כשהיא הורדה לחוף היא התפוצצה.
ב-1 בפברואר 1948 גורשו על האמפייר רייוול 273 מעפילי ספינת המעפילים ל"ה גיבורי גוש עציון, שהפליגה מאיטליה רובם מהונגריה ומרומניה.
ב-29 במרס 1948 גורשו על האמפייר רייוול 798 מעפילי ספינת המעפילים יחיעם שהפליגה ב-10 במרץ מפורמיה באיטליה.
ב-24 באפריל 1948 גורשו על האמפייר רייוול 782 מעפילי ספינת המעפילים משמר העמק שהפליגה ב-14 באפריל 1948 מפורמיה באיטליה.
ב-28 באפריל 1948 גורשו על האמפייר רייוול 550 מעפילי ספינת המעפילים נחשון הקסטל שיצאה מבנדול דרך טולון, צרפת. ספינת המעפילים נחשון-הקסטל הייתה ספינת המעפילים האחרונה שהגיעה ארצה לפני ההכרזה על הקמת המדינה ומעפיליה היו האחרונים שגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
הפלגת מעפילי האקסודוס על האמפייר רייוול
ביום שישי, 18 ביולי 1947 סביב השעה 16:00 נכנסה אניית המעפילים אקסודוס לנמל חיפה מלווה במשחתות הבריטיות לאחר הקרב שהתחולל כ-20 מייל מערבית לעזה ונקשרה לרציף הדמעות. תוך מאבק אלים כשהמעפילים מותשים מהקרב שהתחולל בים ובתהליך מזורז בו עברו המעפילים חיטוי ב-DDT הם הועלו ל-3 אניות גירוש באופן מקרי לחלוטין. האמפייר רייוול הייתה אניית הגירוש האחרונה שהועמסה בנמל חיפה במסגרת מבצע אואזיס.
מבחינה טכנית מצבה היה הגרוע ביותר מבין 3 אניות הגירוש שהובילו את מעפילי האקסודוס. בשונה מהאושן ויגור במחסני האנייה לא היה קיים כל ציוד למגורי המעפילים וכל המזון היה מעופש ומלא תולעים. כי בכל הפעמים שהאנייה הוספנה לשיפוצים בעקבות החבלות של אנשי הפלי"ם כל הציוד שהיה במחסניה למגורי המעפילים ועודפי המזון הוצאו ממנה. האמפייר רייוול שולבה למבצע אואזיס מיד לאחר שחזרה לחיפה משיפוצים באלכסנדריה. כך שביום שהועלו עליה מעפילי האקסודוס היו במחסני האנייה רק כלובי המאסר, המחופים ברשתות ברזל, קירות באנייה ורצפת ברזל ללא כל תנאים למגורים. במשך כל עשרת ימי ההפלגה מחיפה לפורט דה בוק המעפילים אכלו מזון מעופש מלא תולעים. היו אלה שאריות מימי מלחמת העולם השנייה. רק בפורט דה בוק שבצרפת הסוכנות היהודית והג'ויינט דאגו לשלוח למעפילים מזון טרי.
במחסנים של האמפייר רייוול גורשו 1526 מעפילים מחיפה דרך צרפת לגרמניה לאחר שהגיעו לחופי ארץ ישראל על אניית המעפילים אקסודוס. המעפילים שוכנו באמפייר רייוול בצפיפות רבה בניגוד לפקודות הצבא הבריטי שאסר לעלות על האנייה יותר מ-800 חיילים. בחיפה, עם המעפילים עלו לאנייה, מחופשים למעפילים חברי ההגנה, מיכה פרי "גד" והאחות סימה שמוקלר ומיד לקחו פיקוד על המעפילים שבאנייה. מהר מאוד מיכה הבין שהאנייה לא מפליגה לקפריסין ועל כן הוא וסימה ארגנו את המעפילים לחיי שיגרה ולשמירה על מורל המעפילים. הוא הקים את מזכירות המעפילים וחילק תפקידים ואחריות לשמירה על הניקיון, חלוקת מזון ומים, לימודי עברית וקודש, ערבי תרבות (השירים הפופולרי ביותר על אניות הגירוש "התיקווה" והמנון האקסודוס), כתיבת עיתון יומי בשם "בדרך" וכדומה. במחאות על החזרה לאירופה ואחר כך לגרמניה המעפילים שבתו רעב מספר פעמים בדרך. כשהיגיעה האניה לנמל פורט דה בוק בצרפת נולדה בת למשפחת וידבסקי על האניה. מיכה פרי נתן לתינוקת את השם "גליה" משום שנולדה על הגלים ואף העניק לה תעודה מטעם ההגנה המאשרת שהיא מעפילה בדרכה לארץ ישראל.
הדאגה הגדולה של מיכה ומפקדי המוסד לעלייה ב' שבצרפת המעפילים ירדו וישברו בכך את כל ארגון העפלה כתוצאה מהלחץ שהבריטים והצרפתים מפעילים.
ב-5 באוגוסט 1947 התגנבו לאנייה עוד שני חברי ההגנה יוזק לימון ואלחנן ונחוצקר. בפורט דה בוק ירדו מהאנייה רק מעפילים שקבלו אישור ממיכה פרי, בעיקר חולים ופגועי נפש.
עם המזון שנתקבל מהחוף בפורט דה בוק, מיכה פרי קבל חומר נפץ ליצור פצצה ששני מנגנוני ההפעלה שלה הופעלו לאחר שהמעפילים ירדו מהאנייה בנמל המבורג. היות שהמעפילים שהיו על האמפייר רייוול לא גילו התנגדות בירידה מהאנייה בנמל המבורג, על פי הוראתו של מיכה פרי, הבריטים פיצו אותם ושלחו אותם למחנה מעצר משופר שנמצא בצפון גרמניה ליד העיר ליבק, בשם מחנה אם שטאו. מאידך הבריטים חשדו בירידה הזריזה ללא כל התנגדות של המעפילים. על כן ערכו חיפוש באנייה ומצאו את הפצצה ונטרלו מנגנון הפעלה אחד. את המנגנון השני שהוטמן בה הם לא מצאו. הבריטים לקחו את הפצצה לבסיס שבחוף כדי להציג אותה במסיבת עיתונאים אך היא התפוצצה דקות לפני תחילת מסיבת העיתונאים ואף אחד לא נפגע.
היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה
היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה (באנגלית: High School Musical: The Musical: The Series) היא סדרת דרמה קומית מוקומנטרית מוזיקלית אמריקאית שנוצרה עבור דיסני+ על ידי טים פדרלי, בהשראת סדרת הסרטים היי סקול מיוזיקל.
הסדרה מתקיימת בגרסה בדיונית של בית הספר התיכון איסט היי, בית הספר בו צולם הסרט המקורי, והסדרה עוקבת אחר חבורה של חובבי תיאטרון בגיל ההתבגרות המשתתפים בהפקת בית ספר של היי סקול מיוזיקל: המחזמר. בסדרה מככבים אוליביה רודריגו, ג'ושוע באסט, מאט קורנט, סופיה ויילי, לארי ספרסטין, ג׳וליה לסטר, דרה רני, פרנקי רודריגז, מארק סיינט סייר, קייט ריינדרס וג'ו סרפיני.
היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה שודר לראשונה בערוץ דיסני, ABC ו-FreeForm כשידור סימולטני ב-8 בנובמבר 2019, לקראת השקתה ב - דיסני+ ב-12 בנובמבר. העונה הראשונה מורכבת מעשרה פרקים. באוקטובר 2019, לפני שהסדרה עלתה לראשונה, דיסני+ חידשו את הסדרה לעונה שנייה אשר עלתה לשידור ב-14 במאי 2021 וכללה 12 פרקים. ב-13 בספטמבר של אותה השנה חודשה הסדרה לעונה שלישית. במאי 2022, עוד לפני עליית העונה השלישית לאוויר חודשה הסדרה לעונה רביעית. העונה השלישית עלתה לאוויר ב־27 ביולי 2022. הסדרה חודשה לעונה רביעית ואחרונה שעלתה לשידור ב-9 באוגוסט 2023.
הסדרה זכתה בפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה בשנת 2020 על תוכנית יוצאת מן הכלל לילדים ולמשפחה.
עונה ראשונה (2019–2020)
ריקי (ג'ושוע באסט) חוזר לתיכון איסט היי, התיכון המקורי בו צולם הסרט היי סקול מיוזיקל בסולט לייק סיטי, לאחר חופשת הקיץ ומגלה כי בת זוגו לשעבר, ניני (אוליביה רודריגו) יוצאת כעת עם אי. ג'יי. (מאט קורנט), אותו הכירה במחנה קיץ. המורה החדשה לתיאטרון, מיס ג'ן (קייט ריינדרס) מודיעה כי בית הספר יעלה הפקת תיאטרון של היי סקול מיוזיקל. ניני מחליטה להיבחן למחזמר וריקי, ששומע על כך, מחליט להיבחן אף הוא כדי לזכות בחיבתה. ניני פוגשת את ג'ינה (סופיה ויילי), רקדנית מוכשרת, שמאיימת עליה ביכולות הריקוד והשירה שלה. ניני כועסת על ריקי על כך שנבחן למחזמר והשניים מגלים כי הם לוהקו לתפקידים הראשיים של טרוי וגבריאלה. המחזרות למחזמר מתחילות ומתקיימת הקראה של התסריט עם כל צוות השחקנים. ניני מתעלמת מריקי ומאוחר יותר מתעממת איתו לגבי המניעים שלו להשתתף בהפקה, מה שגורם לו לשקול לפרוש. אי. ג'יי. מקנא בריקי ומתכנן לגנוב לניני את הטלפון כדי להסתכל בהודעות שלה. ג'ינה, שרוצה לזכות בתפקיד הראשי, מסייעת לאי. ג'יי. ומציעה לו לשתף פעולה בהמשך.
אי. ג'יי. מקשיב להודעה שריקי משאיר לניני ומוחק אותה. הוא מגלה את הפרט הזה לריקי, וריקי מדבר על כך עם ניני. מר מאזארה (מארק סיינט סייר), מורה למדעים, מגלה כי מיס ג'ן הייתה רק ניצבת בסרט המקורי, בסתירה למה שסיפרה לצוות בית הספר ששכר אותה, ומאיץ בה לספר את האמת לתלמידיה. ניני מתעמתת עם אי. ג'יי. לגבי גניבת הטלפון שלה, הם מתווכחים וניני מחליטה להיפרד ממנו. ריקי מגלה שהוריו החליטו להתגרש וכי אמו עוברת לגור בשיקגו. הוא מדבר עם חברו הטוב ביג רד (לארי ספרסטיין) ועם ניני. לאחר השיחה עם ריקי, ניני כותבת את "All I Want". ג'ינה משכנעת את אי. ג'יי. ללכת איתה לנשף.
ניני מחליטה לא ללכת לנשף ולבלות את הערב עם מיס ג'ן וחברתה הטובה קורטני (דארה רני). מיס ג'ן פוגשת את אביו של ריקי, מייק (אלכס קוויג'אנו), וקשר רומנטי נוצר בין השניים. קרלוס (פרנקי רודריגז), העוזר של מיס ג'ן, עוזר לסב (ג'ו סראפיני), שלוהק לתפקיד שארפי בכוריאוגרפיה למחזמר והם מחליטים כי הם ילכו ביחד לנשף. ריקי נוזף בג'ינה על כך שניצלה את המצב בין ניני ואי. ג'יי. ולאחר שהתנצל, מסיע אותה לביתה והם מתיידדים. מיס ג'ן מזומנת לפגישה דחופה אצל מנהל בית הספר, ובעקבות כך מושהית מתפקידה. התלמידים מחליטים לתמוך במיס ג'ן ומתאגדים כדי לבצע שיר במהלך שימוע הפיטורין שלה, על מנת שבית הספר ישאיר אותה בתפקידה. בעקבות כך, מיס ג'ן לא מפוטרת על ידי הנהלת בית הספר. בפגישה מיס ג'ן מגלה שמייק הוא אביו של ריקי. ניני מקנאה בידידות הנרקמת בין ריקי לג'ינה.
במהלך חג ההודיה אשלין (ג'וליה לסטר) מארגנת מסיבה לכל צוות התיאטרון בביתה. במהלך המסיבה, אימה של ג'ינה מספרת לה כי הן נאלצות לעבור שוב לעיר אחרת. ביג רד ואשלין מתיידדים. ניני שוקלת לעבור ללמוד בבית הספר לאומנויות הבמה בדנוור. לאחר החג צוות השחקנים מגלה כי התיאטרון נשרף וכי הם לא יוכלו לבצע בו חזרות. קרלוס מעביר את ההצגה לתיאטרון נטוש אחר בעיר. מיס ג'ן מגלה את יכולת השירה של קורטני במהלך חזרה, לפני שקורטני מתקשרת לבית הספר לאמנויות הבמה שניני התעניינה בו. במהלך הזייה שמתרחשת לאחר מכה חזקה בראשה, מיס ג'ן חולמת על לוקאס גראביל, שגילם את ראיין בסרט המקורי, שמפציר בה להעביר את ההצגה חזרה לאיסט היי.
מיס ג'ן מעבירה את ההצגה לאולם הספורט הבית ספרי. מיס ג'ן מבקשת מקורטני לשחק את טיילור במקומה של ג'ינה, שעזבה את העיר. ג'ינה מגיעה במפתיע לגלם את תפקידה באמצע המופע. ניני מגלה כי קורטני הזמינה את הדקאנית של בית הספר לאמנויות הבמה למופע ונלחצת. במהלך המופע בן זוגה החדש של אימו של ריקי מגיע, וריקי, שמופתע ומאוכזב, מבקש מאי. ג'יי להחליף אותו. בזמן זה ריקי מתעמת עם אימו. ג'ינה מעודדת את ריקי לחזור ולצפות בהופעה בפנים. כשהוא נכנס ניני מעודדת אותו לבצע איתה את השיר "Breaking Free" והם מסיימים את ההופעה ביחד. בסוף ההופעה ניני וריקי מדברים, הוא מצהיר על אהבתו כלפיה והשניים מתנשקים. אשלין מקבלת פרחים מביג רד והשניים מתנשקים. ניני פוגשת את הדקאנית לאחר המופע, והיא מברכת את ניני ומציעה לה להצטרף לבית הספר לאומנויות בדנוור בעוד כחודש. אשלין מציעה לג׳ינה להישאר איתה לסמסטר הבא במקום לחזור לאימה בלואיזיאנה.
עונה שנייה (2021)
לאחר היציאה לחופשת חג המולד, מיס ג'ן מתכוננת למחזר האביב - היי סקול מיוזיקל 2. היא פוגשת את זאק רוי (דרק האף), בן זוגה לשעבר מימי התיכון שהתחיל לעבוד כמורה לתיאטרון בתיכון היריב, נורת' היי. הוא מספר לה כי הוא ותלמידיו עתידים להפיק מחזמר של בת הים הקטנה בתקווה לזכות בפרס אלן מנקן על הפקות תיאטרון בתיכונים. מיס ג'ן, מאוימת, מחליטה להחליף את המחזמר ליפה והחיה, על מנת להתמודד גם היא על הפרס. אביו של ריקי מודיע לו כי הם הולכים לעזוב את ביתם ולעבור לדירה, קטנה יותר, לאחר עזיבת אימו. ניני, לאחר שהתקבלה לבית הספר לאמנויות הבמה, חושפת בפני ריקי שהיא עוברת לדנוור. האודישנים למחזמר האביב מתחילים ותלמידה חדשה בשם לילי (אוליביה רוז קיגן) מנסה להתקבל, אך התלמידים ומיס ג'ן שמים לב להתנהגותה היהירה, ובשל כך היא אינה מקבלת תפקיד במחזמר. לתפקידים הראשיים מלוהקים אשלין וריקי בתפקידים של בל והחיה, בהתאמה. באותו הזמן, ניני מתחילה להרגיש בודדה בבית הספר החדש שלה.
ביום האהבה, ניני וריקי מנסים להיפגש, אך ללא הצלחה. קורטני מתחילה לעבוד כעוזרת מנהל בפיצרייה המשפחתית של ביג רד, וחווה קשיים עם אחד מהעובדים, האווי (רומן בנקס). החזרות למחזמר מתחילות ואשלין חוששת שהיא לא מתאימה לתיאור המסורתי של בל. לילי מספרת למיס ג'ן כי היא עוברת לנורת' היי. אי.ג'יי מגלה לניני שהוא לא התקבל לאוניברסיטת דיוק, אחת שאליה הלכו סביו, אימו ואביו. מתחילה סופת שלגים ומיס ג'ן וניני נתקעות בדרכים, בעוד שאר התלמידים נתקעים בבית הספר ללא חשמל. ניני מספרת למיס ג'ן כי היא אומללה בבית הספר בדנוור ומיס ג'ן מעודדת אותה לבחור במה שעושה אותה מאושרת. כתוצאה מכך ניני מחליטה להישאר באיסט היי.
כדי לחגוג את יום הולדתו ה-16 של קרלוס, תלמידי התיאטרון עורכים לו מסיבת הפתעה בחווה המשפחתית של סב. אביו של ריקי, מייק, מסכים לפקח על המסיבה לצד מיס ג'ן, וחיבתו אליה מתעצמת. מאוחר יותר באותה המסיבה, ג'ינה מתקשרת לאמה ומספרת לה שהיא מוכנה לחזור הביתה, בעוד שאי.ג'יי מוצא את עצמו מפתח רגשות רומנטיים כלפי ג'ינה. ריקי מנסה לשכנע את מיס ג'ן לתת לניני תפקיד במחזמר עכשיו כשהיא חזרה, אך היא לא מסכימה. עם זאת, כשנורת' היי פתאום משנים את הפקתם ל"יפה והחיה" גם הם כדי לתדלק את היריבות, מיס ג'ן חושבת על רעיון חדשני כדי לאפשר לניני לחזור לבמה. אחרי שנורת' היי פרסמו סרטון לפרסום המופע שלהם, מיס ג'ן יוזמת סדנת עבודה שתתפרס על סוף שבוע העוסקת באלתור על מנת לעזור לשחקנים בביטוי דמויותיהם. בנוסף, מיס ג'ן יוצרת עבור ניני תפקיד חדש שיאפשר לה להשתתף במופע, גרסה חיה של הוורד המכושף; ניני כותבת שיר המתאר את הרגשות של הוורד לקראת המופע. קרלוס מצלם את ניני שרה את השיר ללא ידיעתה ומעלה את הקליפ לאינסטגרם של התיכון. ניני עוזרת לקורטני למצוא את הביטחון להודות ברגשותיה כלפי האווי. ריקי מתחיל להרגיש שמערכת היחסים שלו עם ניני מתפוררת וכי הדברים סביבו משתנים יותר מדי ומביע את אי נוחותיותו מהזוגיות של אביו עם מיס ג'ן, מה שגורם לה לסיים את הקשר על מנת להגן על רגשותיי. ג׳ינה נפתחת לאשלין בנוגע לסוד שהסתירה, מגלה לה כי בסוף המחזמר של הסמסטר האחרון, ג'ינה הודתה ברגשותיה האמיתיים בפני ריקי. על מנת לעזור לה להישאר, אשלין מבצעת גרסה של השיר 'Home'.
לאחר שאיי.ג'יי וג'ינה מתחילים להנחות את תוכנית הבוקר הבית ספרית ביחד, הקשר שלהם מתחזק. קורטני חושפת את התלבושות להצגה והתלמידים חושדים כי נורת' היי גנבו מהם את המסכה של החיה. הם פולשים לנורת' היי ונתפסים על ידי לילי, שמציעה להם לעשות קרב ריקודים לשיר מהמחזמר שיבחר בצורה רנדומלית, והם מסכימים. השיר "The Rose Song" הופך לפופולרי ברשת וריקי חווה קושי לגבי השיר מכיוון שמילותיו מתארות את מערכת היחסים שלהם באור לא מחמיא. ניני פותחת חשבון אינסטגרם למוזיקה שלה ומאמצת את שמה המקורי - נינה. קורטני מגלה שהאווי מגלם את החיה במחזמר של נורת' היי ומרגישה נבגדת.
התלמידים נענשים על כך שפרצו לנורת' היי והחזרות למחזמר מושהות לשבוע. חשבון האינסטגרם של ניני צובר פופולריות, אבל ריקי מתוסכל מהתקשורת הלקויה של הזוג. הם נפרדים כשהם מבינים שהם עוצרים אחד את השנייה מלהתפתח ולגדול. ביג רד ואשלין נתקלים בבעיות קלות במערכות היחסים שלהם, לאחר שבטיולם האחרון לבית הספר היריב, התלמיד שמשחק את לומייר, אנטואן (אנדרו בארת׳ פלדמן) מציע לה לצאת לדייט ובאותו הזמן עוקץ את בן זוגה. בעיות נוספות נחשפות כשאשלין לא מבינה את חזונו לעתיד של בן זוגה, אך המצב מסתדר ביניהם כשהיא מבינה את טעותה. קורטני עדיין מסרבת להקשיב להאווי או לסלוח לו, אך מתחילה להוריד את חומותיה לאחר שהוא שר לה סרנדה לשיר 'If I Can't Love Her'.
אחרי שנורת' היי מפרסמים סרטון המשמיץ את איסט היי בזמן חופשת האביב, ניני ואשלין כותבות בתגובה את השיר "You Ain't Seen Nothin" אותו מבצעים צוות שחקני המחזמר. ריקי טס לבקר את אמו בשיקגו בעודו מדוכדך בעקבות הפרידה מניני. במהלך הביקור הוא כותב את השיר "Let You Go" המבטא את רגשותיו.
שבועיים לפני מופע הפתיחה, סצנת השינוי של החיה עדיין אינה מבוצעת כמו שצריך, וכולם מנסים למצוא פתרון יצירתי לבעיה בכך שהם מתפזרים לשני צוותים; הבנות בנוסף לסב מתאגדות אצל אשלין, והבנים באים למרתפו של ביג רד. סב מרגיש חוסר ביטחון במערכת היחסים שלו עם קרלוס מכיוון והאופציות של שניהם בנוגע לאהבה מוגבלות, וריקי עוזר לקרלוס לכתוב שיר אהבה למענו שיבטא את רגשותיו האמיתיים. במהלך חזרה לא מבוקרת של צוות השחקנים, ריקי נקשר ועולה אל התקרה בחבלים, מה שמוביל לכך שהחבלים נקרעים והוא מתרסק על הרצפה.
בערב הפתיחה, מגלים שבזמן נפילתו, ריקי פצע את אשלין, משאיר את שניהם עם יד שבורה. הם עדיין נאלצו לעשות את ההצגה מפני שמיס ג'ן לא ליהקה אף שחקנים מחליפים לאחר המחזמר הקודם. לילי וריקי מתחילים לדבר מאחורי הקלעים והזוג מתחיל להתחבר. אחיה של ג'ינה, ג'יימי (ג'ורדן פישר), מופיע ואחרי שהוא מברך את ג'ינה, היא סולחת לו על שעזב אותה ואת אמה. קורטני נתקלת בהאווי, שנראה מעט חרד, מה שגורם לה להתחיל לפקפק בעצמה. ג'יימי ואיי. ג'יי. מדברים על ג'ינה וג'יימי מודה לו על היותו דמות אח בשבילה, דבר שבא עבורו כהפתעה. צוות המחזה לא מצליח למצוא את הרתמה של ריקי לסצנת השינוי לאחר שלילי גונבת אותה. ההצגה מסתיימת לאחר שצוות השחקנים אלתר סצנת שינוי המחליפה את הרתמה.
אשלין מרגישה מעט מדוכדכת עקב כך שלא ראתה את בן זוגה לרוב המופע, וחברי הקאסט גורמים לה להאמין כי הוא אף הלך הביתה לפני שהם הספיקו עוד לדבר, דבר שהם עושים עקב ידיעתם על תוכניתו הסודית של ביג רד, שהכין לה שלט עם שמה באורות על מנת להראות לה את גאוותו. האווי מספר לקורטני שהוא רוצה להמשיך את מערכת היחסים ביניהם, והיא מסכימה. מר מזארה מגלה לאי.ג'י. כי הוצעה לו עבודה בקלטק לתוכנית הרובוטיקה שלהם לאחר שאביו של אי.ג'יי המליץ עליו. בשל אי ההבנה שלו לגבי רגשותיה של ג'ינה לאחר שיחתו עם ג'יימי, אי.ג'יי. מבטל את הדייט שלו עם ג'ינה. ניני וריקי קוראים אחד לשנייה את כרטיסי הברכה שלהם. קרלוס וסב נתקלים במיס ג'ן המתוחה. ג'ינה מספרת לניני שאי.ג'יי. ביטל את הדייט, וניני מנחמת אותה, בעוד ג'ינה אומרת לניני שהיא צריכה להרחיב את קריירת המוזיקה שלה ולפנות לג'יימי. ריקי מעניק למיס ג'ן את ברכתו לצאת עם אביו. בפיצרייה, לילי ואנטואן מתפרצים למסיבה בצורה לא מוזמנת ומיד מגורשים בידי התלמידים, ולילי חושפת שהיא מחבבת את ריקי. מיס ג'ן והתלמידים מחליטים שעליהם לפרוש מהתחרות. מר מזארה חושף את רגשותיו כלפי מיס ג'ן. ניני מתקשרת לג'יימי, בעוד שריקי מתקשר ללילי. אשלין מזכירה כלאחר יד כי אי ג'יי מאמין שג'ינה רואה בו אח - מה שגרם לג'ינה למצוא את אי.ג'יי. ולבקש ממנו להיות הנשיקה הראשונה שלה.
עונה שלישית (2022)
ג'ינה, אי.ג'יי, אשלין, קורטני וקרלוס מגיעים לקליפורניה כדי להשתתף במחנה הקיץ "שאלו לייק". החברים פוגשים את מדוקס (סיילור בל), מדריכה בהכשרה, ואת ג'ט (אדריאן ליילס), חניך חדש ומסתורי. ג'ינה ואי. ג'יי התחילו מערכת יחסים, ולג'ינה יש שאיפות לגלם את התפקיד הראשי במחזמר, שמתגלה כ"לשבור את הקרח". קורבין בלו מופיע במחנה כדי להכריז על הכוונה שלו לצלם סדרה התתעד את תהליכי ההכנה למחזמר, אותה ינחה. כשמנהל המחנה דיואי ווד (ג'ייסון ארלס) מבין שקורבין לא יהיה במאי המחזמר, הוא מגייס את אי.ג'יי למלא את התפקיד. ריקי מבלה עם לילי, אך לאחר שגילה את הרתמה הגנובה שברשותה, הוא דוחה את הטיול עם משפחתה, ומחליט ללכת למחנה עם חבריו. בינתיים, ניני נפגשת עם מיס ג'ן כדי לחפש השראה לכתיבת השירים שלה, לפני שהיא יוצאת לטיול עם אמהותיה לדרום קליפורניה. לאחר מכן, החניכים מתכוננים לאודישנים למחזמר. ג'ינה מקנאה בחברות של אי. ג'יי עם ואל (מג דונלי), חניכה לשעבר שהופכת לכוריאוגרפית של המחזמר. ג'ט שר באודישן ועושה רושם. בינתיים, האמהות של ניני קובעות לה להיפגש עם חבר שלהן, מרווין (ג'סי טיילר פרגוסון), שהיא מגלה שהוא אביה הביולוגי.
רשימת השחקנים של המחזמר מתפרסמת, וחושפת כי התפקידים הראשיים הם ג'ינה בתור אנה, קורטני בתור אלזה וריקי בתור קריסטוף. אי ג'יי נדהם לגלות שואל ליהקה אותו לתפקיד סוון האייל בנוסף לתפקידי הבמאי שלו. הוא מוצא את תפקיד הבימוי שלו תובעני ומתחיל להתרחק מחבריו. מדוקס לוקחת את הקבוצה לטיול קמפינג. למדוקס וג'ט יש עימות, בו הם חושפים שהם אחים. אשלין משלימה עם הליהוק שלה לאנסמבל המופע. אי ג'יי משתדל להבטיח שביקורו האחרון של קורבין בלו לא יביא לדרמה כלשהי, בזמן שהצוות מתחיל לצלם את תהליך החזרות. החזרה הראשונה מתרחשת, וצ'אנינג (בן סטילוול) משכנע את קורבין ליצור דרמה בין החניכים לסרט התיעודי. אמה של ג'ינה מתקשרת לומר שהיא חוזרת לסולט לייק סיטי, בעוד אי ג'יי מקבל מכתב מאביו, שיש לו תוכניות ללמוד בבית ספר בסנט לואיס.
החניכים מנסים ליצור דרמה במהלך החזרות למופע על מנת ליצור עניין בסרט התיעודי של קורבין. קרלוס מוביל את הקבוצה באלתורים של קונפליקטים בין החניכים. עם זאת, צוות הצילום מזהה את הרגשות האמיתיים של ג'ינה וחששותיה לגבי הידידות של אי ג'יי עם ואל. החניכים מבחינים במתח בין ג'ינה וריקי, וג'ינה מתעמתת עם אי ג'יי על כך שלא סיפר לה על כוונותיו לעבור לסנט לואיס. צ'אנינג מרוצה מהתוכן שצילם, אבל הדרמה הבדיונית מתעלה על החזרות והופכת לאמיתית; הקבוצה בסופו של דבר מגלה שמדוקס וג'ט הם אחים. מדוקס מדברת עם אשלין על הרגשות הרומנטיים שהיא חושדת שיש לאשלין כלפי ואל, וקורטני הופכת להיות מודעת לחרדות שלה. ריקי מודה בפני קרלוס ברגשותיו כלפי ג'ינה, אבל זה נתפס בעדשת המצלמה. מלחמת צבעים מתחילה והחניכים מחולקים לשני צוותים: כחול וצהוב. החניכים מתחרים במשחקי ספורט ובתחרויות אתלטיות לאורך כל היום. מיס ג'ן באה לסייע לאי ג'יי לביים את המחזה. אשלין מודה ברגשותיה כלפי ואל. הקבוצה הצהובה זוכה בתחרות וכתוצאה מכך, מדוקס וג'ט מתקרבים. ריקי מחליטה לעזור לג'ט לחבר שוב בין מדוקס לבת זוגה לשעבר, מדיסון (ג'וג'ו סיווה).
ההכנות לנשף המחנה מתחילות. קרלוס מקבל את אשלין לקהילה הגאה; סב מגיע למחנה לבקר את קרלוס. כחלק מהתוכנית של ג'ט, מדיסון מגיעה גם היא ומתנצלת על הפרידה ממדוקס. מדוקס וג'ט משלימים. מדוקס ומדיסון מחליטות לחזור, אבל מדוקס מבינה כי היא מפתחת רגשות לאשלין. ג'ינה מרגישה שבמהלך הקיץ אי ג'יי לא הקדיש לה זמן ומחליטה להיפרד ממנו. ריקי חושש שצילומים המכילים את הווידוי שלו על רגשותיו כלפי ג'ינה יתפרסמו בקרוב; הוא מתכנן לספר לה, אבל לאחר שגילה על הפרידה, מחליט שלא. החרדה של קורטני מתעצמת בלילה שלפני ההפקה. יום ההולדת של ריקי חל באותו יום של ערב הפתיחה; ביג רד, מיס ג'ן וניני מגיעים לצפות בהפקה. ניני אומרת למיס ג'ן שהיא עוברת לגור בקליפורניה. מדוקס שואלת את אשלין אם היא מתכננת לספר לביג רד על נטייתה המינית. ההופעה מתחילה ומשודרת בשידור חי באינטרנט. אלכס (אריה ברוקס) עוזרת לקורטני לנהל את החרדה שלה לאורך המופע. הניסיונות של צ'אנינג במופע לא צולחים וקורבין מפטר אותו. קורבין שר את "Everyday" עם צוות השחקנים לאחר ההופעה. חודש לאחר מכן, בהקרנת הבכורה של הסרט התיעודי, החניכים המומים מאיך שהם הוצגו על המסך. אשלין מכלה שביג רד הוא ביסקסואל. ג'ינה וריקי חושפים את רגשותיהם אחד כלפי השני ומתנשקים.
עונה רביעית (2023)
בעונה זאת תלמידי איסט היי מעלים הפקת תיאטרון של "היי סקול מיוזיקל 3" במקביל לצילומי הסרט "היי סקול מיוזיקל 4: האיחוד". בסוף הפרק האחרון, ג'ינה מוציאה הודעה מפתיעה במהלך מסיבת עיתונאים. היא מגלה שהיא לוהקה לסרט הוליוודי גדול, שיצולם בניו זילנד. זה מוביל את ריקי להאמין שג'ינה תעזוב. הוא ממהר להצהיא על אהבתו אליה במחווה רומנטית גדולה באמצעות שיר. עם זאת, ג'ינה מגלה שהיא למעשה התוודתה על רגשותיה על ידי הנחת פתק בכובע שלו במהלך חג ההודיה. בטוויסט, ג'ינה משתמשת בהשפעתה החדשה כדי לשכנע את במאית הסרט, קווין (קייטלין ריילי), לשנות את מיקום הצילומים של הסרט לסולט לייק סיטי. זה מאפשר לה להישאר באיסט היי ולהשתתף במחזמר האביב. בהשראת המהלך הזה, גם מיס ג'ן (קייט ריינדרס) מחליטה להישאר באיסט היי, מוותרת על הצעה להצטרף לצוות השחקנים של "מרשעת". לדמויות אחרות יש התפתחויות משלהן, כמו אשלין ומדוקס שחולקות נשיקה, קורטני שבוחרת ללכת ללמוד ב-HBCU, סב שיוצא מהארון בפני אביו ועוד מערכות יחסים שונות שנוצרות.
פרקים מיוחדים
ב-11 בנובמבר 2020 שודר פרק מיוחד בן 45 דקות של הסדרה לכבוד חג המולד. הפרק כלל חידושים של שירי חג המולד וחנוכה מסורתיים.
פסקולים
העונה הראשונה מכילה תשעה שירים מקוריים, כשבכל פעם אחד מהשירים מופיע בכל אחד מתשעת הפרקים הראשונים. רוב השירים מבוצעים בביצוע חי על ידי השחקנים. חלק מהשחקנים ליוו את הביצועים שלהם על כלי נגינה כמו גיטרה. רודריגו כתבה שיר מקורי לסדרה, "All I Want", וכתבה יחד עם באסט ומפיק המוזיקה דן בוק את השיר "Just for a Moment".
פסקול העונה הראשונה, הכולל את השירים חדשים והביצועים לשירים מהסרט המקורי, יצא לאור ב-10 בינואר 2020, עם סיום העונה הראשונה, על ידי וולט דיסני רקורדס. לקראת יציאת הפסקול, שירים נבחרים יצאו לאור מדי שבוע בהתאמה לשידורם הפרקים.
בעונה השנייה נכללו בפסקול שירים חדשים וגרסאות חדשות לשירים ממחזמר דיסני המקורי, היפה והחיה, שנכתבו על ידי אלן מנקן, הווארד אשמן וטים רייס. רודריגו ובאסט כתבו מוזיקה מקורית גם לעונה השנייה של הסדרה. אלבום הפסקול של העונה השנייה יצא לאור ב-30 ביולי 2021, עם סיום שידור העונה השנייה.
בעונה השלישית נכללו שירים מסדרת הסרטים המקורית, בנוסף לשירי "לשבור את הקרח" ו"קאמפ רוק". ב-8 ביולי 2022 יצא לאור הסינגל הראשון מתוך העונה השלישית, "It's On", גרסת כיסוי לשיר מתוך קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון. ב־16 בספטמבר יצא לאור פסקול העונה השלישית.
פיתוח
ב-9 בנובמבר 2017, הוכרז כי דיסני מפתחת עיבוד טלוויזיוני לסדרת הסרטים היי סקול מיוזיקל. הסדרה הייתה צפויה לעלות לשידור בבכורת בשירות הסטרימינג העתידי של דיסני, דיסני+. החברה תכננה להתאים את הזיכיון לפורמט טלוויזיוני ופנתה ליוצר טים פדרלה כדי לפתח רעיון לסדרה. פדרלי הציג את הסדרה בסגנון המוקומנטרי בינואר 2018 והמשיך לכתוב טיוטות לתסריט יחד עם ערוץ דיסני.
ב־6 בספטמבר, דיסני העניקה להפקה אור ירוק לעונה ראשונה המורכבת מעשרה פרקים. חשף גם כי התכנית תהיה מסוגת המוקומנטריה ויצאה לאור רשימת הדמויות. הסדרה מופקת בשיתוף עם ערוץ דיסני.
באוקטובר 2019, לקראת יציאת העונה הראשונה, דיסני+ חידשו את הסדרה לעונה שנייה. פדרלי הצהיר כי עלילת העונה השנייה לא תתמקד בהפקה של היי סקול מיוזיקל 2; נחשף בחמישה בפברואר 2020 כי ההפקה המוצגת תהיה היפה והחיה. העונה השנייה כללה 12 פרקים. ב-13 בספטמבר של אותה השנה חודשה הסדרה לעונה שלישית. בנובמבר יצא טיזר שהמחזמר המוצג בעונה יהיה "לשבור את הקרח". העונה השלישית צפויה לעלות לאוויר ב־27 ביולי 2022.
במאי 2022, עוד לפני עליית העונה השלישית לאוויר חודשה הסדרה לעונה רביעית. ביוני 2023 הוכרז כי העונה הרביעית תהיה האחרונה.
כתיבה
פדרלי קיבל השראה לסגנון המוקומנטרי של הסדרה מסרטים ותוכניות אחרות כגון מחכים לגופמן והמשרד. הוא קיבל השראה ליצור סדרה שבה תוצג המוזיקה כנושא מרכזי, תוך כדי שהוא מתבסס על ניסיונו כשחקן ברודוויי לשעבר.
הסדרה כוללת ייצוג של להט"בים, עם שתי דמויות המזדהות כהומואים: קרלוס וסב. בריאיון לאדבוקט, פרנקי רודריגז שיבח את פדרלי על שכתב את דמותו, קרלוס כהומו מבלי להיכנע למאפיינים של דמות קווירית טיפוסית. דמותו של וסב מבצעת את התפקיד של שארפיי במחזמר, דוגמה לליהוק מגדרי לא מסורתי. הסדרה אף מציגה מערכת יחסים של בני-זוג מאותו המין כאשר קרלוס מזמין את סב לבוא עמו לנשף בית הספר.  הסדרה מציגה גם הורות להט"בית דרך שתי אמהותיה של ניני, קרול ודנה. בנוסף לייצוג זה הסדרה כוללת גם נושאים כמו גירושים.
בעונה הרביעית, כוכבי הסרטים המקוריים (בלו, קולמן וגראביל) היו מעורבים בעיצוב קווי העלילה של הדמויות שלהם.
ליהוק
פדרלי הביע את החשיבות של ליהוק בני נוער אמיתיים בתפקידים ראשיים כדי להוסיף אותנטיות לסדרה מבוססת על גיל התיכון. ב-17 באוקטובר 2018 פורסם כי ג'ושוע באסט לוהק לתפקיד ראשי. שאר צוות השחקנים פורסם ב-15 בפברואר 2019, כולל סופיה ויילי בתפקיד ג'ינה, קייט ריינדרס בתפקיד מיס ג'ן ואוליביה רודריגו בתפקיד ניני. פדרלי אישר בנובמבר 2019 כי שחקן מהסרט המקורי יבצע הופעת קמע בסדרה. לאחר שנרשם כאמן המופיע בפסקול, אושר כי לוקאס גראביל, שגילם את ראיין אוונס, עתיד להופיע בסדרה. גראביל מופיע כגרסה בדיונית של עצמו, ומופיע בשיר לצד ריינדרס. קייסי סטרוה, שגילמה את מרתה קוקס בסרט המקורי, הופיעה גם היא בפרק אחד בסדרה.
בדצמבר 2019 דווח כי ג'ו סרפיני, המגלם את דמותו של סב, יקודם לצוות השחקנים הראשי בעונה השנייה. שחקנים נוספים שהתווספו לסדרה נחשפו בתחילת 2020: רומן בנקס בתפקיד האווי; אוליביה רוז קיגן בתפקיד לילי; ודרק האף בתפקיד זאק, החבר לשעבר של מיס ג'ן. בחודש יולי 2021, פורסם כי השחקן האמריקאי ג'ורדן פישר יככב בתפקיד אורח בתפקיד ג'יימי פורטר בפרק ה-11 של העונה השנייה.
בחודש ינואר 2022 פורסם כי קורבין בלו, שגילם את דמותו של צ'אד בטרילוגיית הסרטים המקורית, בנוסף לאדריאן ליילס, מג דונלי, סיילור בל וג'ייסון ארלס הצטרפו לצוות שחקני העונה השלישית. ב־8 במרץ פורסם כי בן סטילוול, אריה ברוקס וליאמני סגורה לוהקו לעונה השלישית של הסדרה בתפקידים משניים. לקראת עליית העונה השלישית פורסם כי רודריגו, לארי ספרסטיין, ריינדרס וסראפיני עברו מתפקידים ראשיים לתפקידי אורח.
בעונה הרביעית השתתפו בלו, סטרוה וגראביל שהופיעו בסדרת הסרטים המקוריים והופיעו בעבר בסדרה, בנוסף למוניק קולמן, בארט ג'ונסון ואליסון ריד שגילמו את טיילור, מר בולטון וגברת דארבוס בסדרת הסרטים המקוריים בהתאמה. יוצר הסדרה, טים פדרלה, הזמין את כל כוכבי "היי סקול מיוזיקל" המקוריים לעונה הרביעית, אך לא כולם חזרו. בנוסף, הוכרז כי באסט, ויילי, רנה, לסטר, רודריגז, ריינדרס וסגורה יככבו בתפקידים ראשיים בעונה. בנוסף, לוהקו גם קיילי קנטרל בתפקיד דני, מתיו סאטו בתפקיד מאק, קייטלין ריילי בתפקיד קווין וואסטי מאמפוינט בתפקיד קריסטל.
צילום
צילומי העונה הראשונה החלו ב-15 בפברואר 2019 בסולט לייק סיטי, יוטה, והסתיימו ב-30 ביוני. קדם ההפקה לעונה השנייה החל בפברואר 2020, אך הופסק בגלל מגפת הקורונה. הצילומים חזרו לסדרם באוקטובר של שנת 2020 והסתיימו בפברואר 2021.
סגנון המוקומנטריה של הסדרה מתבצע באמצעות צילום בשיטת המצלמה היחידה, עם מצלמות כף יד המשמשות ליצירת צילום ממוקד. בסדרה גם יש שימוש בשבירת הקיר הרביעי, על מנת השדמויות יוכלו להביע את מחשבותיהן ורגשותיהן דרך המצלמה. סצינות אלה מייצגות את ה"הווה" בסיפור, ואילו פלאשבקים למערכת היחסים של ניני וריקי מצולמים באופן מסורתי יותר.
צילומי העונה השלישית התקיימו בלוס אנג'לס, בשונה משתי העונות המוקדמות שצולמו בסולט לייק סיטי. צילומי העונה הרביעית צפויים להיערך שוב בסולט לייק סיטי.
הפצה
הפרק הראשון של הסדרה שודר בערוץ דיסני, ABC ו-Freeform ב-8 בנובמבר 2019, לקראת השקתו בשירות הסטרימינג דיסני+ ב-12 בנובמבר 2019. פרקים יצאו לאור מדי שבוע ולא בבת אחת. סיום העונה הראשונה שודר ב-10 בינואר 2020.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-14 במאי 2021.
ב־20 במאי יצא הטיזר הראשון לעונה השלישית וב־29 ביוני יצא הטריילר הרשמי.
שיווק
הפוסטר והטריילר הראשון של התוכנית יצאו לאור ב-23 באוגוסט 2019.
צפייה
השידור של הפרק הראשון ב-8 בנובמבר 2019 נצפה על ידי 2.03 מיליון צופים ברשת ABC, בנוסף ל-474,000 בערוץ דיסני ו-293,000 במהלך השידור ברשת Freeform. הפרק זכה ל-2.8 מיליון צופים בסך הכל. נכון לחודש ספטמבר 2021, שתי העונות הראשונות של הסדרה וספיישל חג המולד צברו יחדיו כ-1.438 מיליארד צפיות.
תגובות המבקרים
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes דיווח על דירוג חיובי של 74% לעונה הראשונה עם דירוג ממוצע של 7.41/10 המבוסס על 31 ביקורות. בתיאור הביקורתי של האתר נכתב, "הסדרה דומה לקודמותיה מעט יותר מדי מכדי להיות באמת התחלה של משהו חדש - אם כי מעריצי הסדרטים המקוריים עשויים פשוט למצוא את מה שהם חיפשו בעיצוב הנוסטלגי שלה." Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, קבע ציון של 64 מתוך 100 על סמך 16 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
דניל ליסנקו
דניל ליסנקו (ברוסית: Данил Сергеевич Лысенко; נולד ב-19 במאי 1997) הוא אתלט רוסי המתחרה בקפיצה לגובה, סגן אלוף העולם (לונדון 2017), אלוף העולם באולם (ברמינגהאם 2018) וזוכה מדליית זהב באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014).
ז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי
מנהיג צבאי
ז'אן-ז'אק דסאלין נולד וגדל למשפחת עבדים בצפון מושבת סט. דומינגו הממוקמת באי היספניולה (האיטי המודרנית) שנשלטה בידי ממלכת צרפת. החברה במושבת סט. דומינגו חולקה בין בעלי אדמות ואילי הון צרפתים שעמדו בראש ההיררכיה החברתית, אחריהם היו צרפתים שהיו עניים יחסית לאילי ההון ואחזו בנחלות מועטות, אחריהם היו שחורים שהיו עבדים לשעבר ודרך נישואי תערובת שוחררו ובתחתית ההיררכיה החברתית היו עבדים, רובם נחטפו מאפריקה. דסאלין היה עבד בשביל בעל אדמות מהשחורים המשוחררים. בשנת 1791 החל מרד העבדים בהאיטי לנוכח התסיסה האזרחית בצרפת שהובילה למהפכה הצרפתית ודסאלין הצטרף למרידה.
בעשור הבא שבמהלכו נאבקו העבדים המורדים להביא לסיום העבדות ולשלטון עצמאי, דסאלין הפך למפקד צבאי והפך למשנה של טוסן לוברטיר, מנהיג המרד אשר הוכר בתור מושל סט. דומינגו במהלך הפסקת אש וניסיון להגיע להסדר עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה. בשנת 1802, משלחת צבאית צרפתית שנשלחה בהוראתו של הקונסול הראשון, נפוליאון בונפרטה, הכניעה את הממשל המקומי של לוברטיר ודסאלין מצידו קיבל את שיבת הממשל הצרפתי לאחר איבוד התמיכה של מעצמות זרות (בעיקר ארצות הברית) במרידה ומספר תבוסות צבאיות למשלחת הצרפתית.