cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון ארתור פרייזר
טורונטו
באוקטובר 1876 הסכימה ממשלת אונטריו לתת לאגודת הציירים של אונטריו מענק של 1,000 דולר לפתיחת בית הספר הראשון לאמנות בטורונטו. פרייזר נבחר למועצת בית הספר לאמנות באונטריו בשנת 1878, ובספטמבר אותה שנה הפך למפקח כללי על לימודי ציור בבית הספר.
פרייזר היה חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1880. בקיץ 1883 פרייזר הועסק על ידי מו"ל בשיקגו בנסיעה של שבועיים בצפון ויסקונסין כדי להכין סקיצות הממחישות מאמר שכתב על המשלחת. שותפות נוטמן ופרייזר התפרקה בשנת 1883 וביוני 1884 הוקמה חברת פרייזר ובניו כמשרד צילום בטורונטו.
שנים אחרונות
בתחילת 1885 עבר פרייזר לבוסטון כדי להצטרף לאשתו ולבנותיו, והשאיר את בניו לנהל את עסק הצילום. הוא הפך לחבר במועדון האמנות של בוסטון והיה ממייסדי חברת צבעי המים של בוסטון. הוא מצא עבודה מתמדת בהכנת איורים למגזינים בניו יורק. חברת פרייזר ובניו נמכרה במרץ 1886.
באביב בשנת 1888 שב פרייזר לבריטניה, ביקר בסקוטלנד ובקנט, ואז עבד על תמונותיו בלונדון עד שבריאותו נכשלה בקיץ 1889.
האקדמיה המלכותית לאמנויות קיבלה את אחד מציורי צבעי המים הסקוטיים שלו לתערוכת 1889.
פרייזר ואשתו התיישבו בעיר ניו יורק, ובשנת 1890 החל להציג באגודת האמנים האמריקאיים, במועדון צבעי המים בניו יורק ובאקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא הראה בעיקר את צבעי המים הבריטיים שלו, אך כלל גם כמה נושאים אמריקאים.
פרייזר נפטר בעיר ניו יורק ב -1 ינואר 1898.
יצירה
עבודתו המוקדמת של פרייזר עבור נוטמן הייתה מיומנת ורגישה, ומעניקה רושם של ציורים מיניאטוריים. אחד הנופים הידועים הראשונים שלו היה ציור העיר קוויבק (1866), שהוכיח שהוא כבר אמן מוכשר. שניים מציורי השמן משנת 1873 דומים לעבודתם של הציירים הפרה-רפאליטים שהיו פופולריים באותה תקופה. יש בהם קומפוזיציה וצבע חזקים ומקוריים, עם בהירות ופירוט צילומי.
נופי 1878 של ניו ברונזוויק, גדולים ומקוריים יותר הן בהרכב והן בשימוש בצבע מאשר ציורי הנוף הקודמים שלו.
עבודתו זכתה לשבחים בזכות הריאליזם הצילומי שלה, תשומת הלב לפרטים ושליטה בצבע ובאור.
מעטים יחסית מציוריו של פרייזר שרדו. חלקם מוחזקים על ידי הגלריה הלאומית של קנדה (אוטווה), ואוספים קטנים יותר מוחזקים על ידי מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, גלריית האמנות של המילטון (המילטון, אונטריו), הגלריה לאמנות של אונטריו, בטורונטו ועוד.
אריאל אטיאס (פוליטיקאי)
אריאל אטיאס (נולד ב-13 בנובמבר 1970, ט"ו בחשוון ה'תשל"א), הוא חבר הכנסת ושר לשעבר בממשלות ישראל מטעם סיעת ש"ס. בעבר היה בין ראשי ש"ס.
קורות חיים
אטיאס נולד בתל אביב וגדל בבני ברק. הוריו עלו ממרוקו ב-1968. אביו הרב חיים אטיאס הוא ממנהלי סמינר אור החיים בבני ברק. אמו, פדות, היא בתו של הרב רפאל ברדוגו, שהיה מרבני מקנס במרוקו ולאחר מכן בבני ברק. למד בישיבות הליטאיות "כנסת חזקיהו", "ברכת יצחק" ו"תורה אור".
בגיל 30 הצטרף לסוכנות כשרות "בד"ץ בית יוסף" וכעבור שנה וחצי מונה למנכ"ל הבד"ץ, אשר התרחב בתקופתו והפך מארגון קטן לארגון בעל מחזור של מאות מיליוני שקלים.
בשנת 2004 הורשע בעבירה של בנייה ללא היתר של תוספת לדירתו. באותה שנה הוצא צו הריסה לתוספת, אך הצו לא מומש, ואטיאס החל בהליכים לקבלת אישור לבנייה. נכון לשנת 2011 הליכים אלה טרם הסתיימו.
בתוך שנים מועטות הפך אטיאס למקורבו של מנהיג ש"ס הרב עובדיה יוסף וכתוצאה מכך לאחד האנשים החזקים בש"ס. למרות היותו אלמוני יחסית, הוצב במקום ה-5 ברשימת ש"ס לכנסת ה-17, ונבחר לכהן כחבר הכנסת מטעמה ולשר התקשורת בממשלת אולמרט, החל מיום כינונה, במאי 2006.
בין פעולותיו כשר התקשורת - מכרז לזיכיון בהפעלת תחנת רדיו אזורית חרדית-ספרדית. קודם כניסתו למשרד התקשורת נסגרו תחנות רדיו דתיות פיראטיות ("ערוצי הקודש"), ואף הוגש כתב אישום נגד השדרן החרדי שמואל בן עטר שנדון למאסר בפועל. בעקבות המכרז החלה הפעלת רדיו קול ברמה. אטיאס פעל לרפורמות בענף התקשורת במשך כל כהונתו, עם יישום חוק ניידות המספרים, שאותו אישרה ב-2005 שרת התקשורת דליה איציק, חוק דואר זבל, ועוד. כן פעל לחייב חברות הסלולר להודיע בפני מתקשרים על הפניה לתא קולי.
הרפורמה המרכזית שקידם הייתה כניסתם של המפעילים הווירטואליים לשוק הסלולר. החל באימוץ מסקנות חברת הייעוץ NERA, דרך הקמת ועדת גרונאו (בראשות פרופ' ראובן גרונאו) לגיבוש המלצות מפורטות וקביעת מדיניות בעקבות המסקנות, וכלה בגיבוש טיוטת רישיון למפעילים וירטואליים. הרפורמה הושלמה על ידי מחליפו, משה כחלון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת ש"ס לכנסת, ונבחר לכנסת לאחר שש"ס זכתה ב-11 מנדטים. לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה לשר השיכון. בתפקידו זה פעל להקמת עיר חרדית בחריש, דבר שנכשל בשלב המכרז.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה מונה על ידי מועצת חכמי התורה להשתלב בהנהגת ש"ס לצד אריה דרעי ואלי ישי והוצב במקום השלישי ברשימה. במאי 2013 נבחר אריה דרעי ליו"ר יחיד ואטיאס נבחר ליו"ר הסיעה בכנסת.
ב-19 ביוני 2014 הודיע אטיאס על התפטרותו מהכנסת, ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-22 ביוני. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצב אטיאס במקום ה-120 הסמלי ברשימת ש"ס לכנסת.
משפחתו
אטיאס נשוי, אב לשישה ומתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. אחיו הרב אברהם אטיאס משמש כדיין בבית דינו של הרב נסים קרליץ בבני ברק, ואחיו הרב בנימין אטיאס הוא רבה הספרדי של פתח תקווה.
Master of Puppets (שיר)
Master of Puppets (בעברית: אדון הבובות) הוא שיר של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מטאליקה, שיצא כסינגל היחיד מהאלבום בעל אותו השם. Master of Puppets הוא השיר השני באלבום. כמו כן, מופיע השיר באלבומה של מטאליקה, S&M.
כפי שהסביר סולן וגיטריסט הלהקה ג'יימס הטפילד, "השיר עוסק בסמים. איך שהדברים משתנים, במקום שאתה שולט בעצמך, הסמים שולטים בך".
מבנה השיר
מבחינה מוזיקלית Master of Puppets היא יצירה ארוכה בת שלושה חלקים, כאשר החלק השני שונה בתכלית מהשאר. החלק הראשון של היצירה הוא כבד, מהיר, "עצבני", בלא מלודיה קלה ומלא בדיסטורשיין. היצירה מתחילה בפתיחה אינסטרומנטלית ארוכה וכבדה, הכוללת סולו טכני של גיטריסט הקצב, ג'יימס הטפילד, ורק לאחר מכן מתחילות המלים. בין החלקים מנוגן סולו מלודי מלא רגש של גיטרות חשמליות, אשר מהווה ניגוד מוחלט לחלקים האחרים. החלק השלישי חוזר, בהדרגה, על העוצמות של הראשון, כולל סולו מהיר במיוחד של קירק האמט ומסתיים בציחקוקים מעוררי פחד. ניגון הגיטרה בשיר נחשב לפסגת שיטת ה- down picking בדיסטורשן, כאשר הטפילד "חופר" במיתרים במהירות חוזרת ובשינויים תכופים בקצב. החלק האמצעי וההרמוני שכתב וניגן ג'יימס הטפילד מהווה ניגוד מיוחד, כך, נוצרה לשיר הערכה גדולה על מקצועיות ויצירתיות הגיטריסטים.
הצלחת השיר
השיר נחשב לאחד הפופולריים והמפורסמים ביותר של הלהקה, והוא מנוגן בכל הופעות הלהקה מאז יציאתו.
השיר נבחר ל"שיר המטאל הטוב ביותר" בערוץ VH1. כמו כן, נבחר מקום ה-51 במגזין Guitar World ברשימת 100 סולואי הגיטרה הגדולים בכל הזמנים.
השיר נכלל במשחק הווידאו Guitar Hero: Metallica.
השיר זכה בגרסאות כיסוי רבות של להקות מטאל, כגון "Ugly Kid Joe", "Trivium", "Pendulum" ועוד.
בסיסט הלהקה, קליף ברטון, ציין בזמן יציאת האלבום, כי זהו השיר האהוב עליו ביותר באלבום.
הצלחה חוזרת ו-וידאו קליפ (2022)
בפרק הסיום של עונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "דברים מוזרים" מופיעה סצנה בה מנגן אדי מנסון (ג'וזף קווין) את סולו הגיטרה מהשיר במטרה למשוך אליו את המפלצות המעופפות, ובתוך כך מקריב את עצמו ומאבד את חייו על מנת להציל את חבריו ואת העיירה כולה. בעקבות הסצנה חזר השיר לצעוד במצעדים ברחבי העולם, 36 שנה לאחר צאתו. בעקבות ההצלחה הוציאה הלהקה וידאו קליפ לשיר.
קישורים חיצוניים
[https://www.songfacts.com/facts/metallica/master-of-puppets
SAST
SAST (ראשי תיבות של: Static Application Security Testing) הוא כינוי לבדיקה סטטית של אבטחת יישומים. בדיקה זו משמשת לאבטחת תוכנה על ידי בדיקת קוד המקור של התוכנה לזיהוי חולשות ופגיעויות. אף שתהליך ניתוח הסטטי של קוד מקור קיים כמעט מאז שהומצאו המחשבים, אך הטכניקה התפשטה לניתוח היבטי אבטחה בסוף שנות ה-90 ובדיון הציבורי הראשון בהזרקת SQL בשנת 1998, כאשר יישומי אינטרנט שילבו טכנולוגיות חדשות כמו JavaScript ו-Adobe Flash Player.
בניגוד לכלי בדיקת אבטחת יישומים דינמיים (DAST) לבדיקות קופסה שחורה של פונקציונליות היישום, כלי SAST מתמקדים בתוכן הקוד של היישום, בדיקת קופסה לבנה. כלי SAST סורק את קוד המקור של היישום ומרכיביו כדי לזהות פגיעות אבטחה אפשריות בתוכנה ובארכיטקטורה שלהם. כלי ניתוח סטטי יכולים לזהות כ-50% מהפגיעות האבטחיות הקיימות.
במחזור החיים של פיתוח מוצר תוכנה מבוצעת SAST מוקדם בתהליך הפיתוח וברמת הקוד, וגם כאשר כל חלקי הקוד והרכיבים מורכבים בסביבת בדיקות עקבית. SAST משמש גם להבטחת איכות תוכנה. לעיתים, מקרים רבים של תוצאות "חיובי כוזב" (false-positive) מעכבים את אימוצה על ידי מפתחים.
כלי SAST משולבים בתהליך הפיתוח כדי לסייע לצוותי הפיתוח מכיוון שהם מתמקדים בעיקר בפיתוח ומסירת תוכנה המתייחסת למפרט המבוקש. כלי SAST, כמו כלי אבטחה אחרים, מתמקדים בהפחתת הסיכון להשבתה של יישומים או שמידע פרטי המאוחסן ביישומים לא ייפגע.
לשנת 2018, מסד הנתונים של Privacy Rights Clearinghouse הראה כי יותר מ-612 מיליוני רשומות נפגעו מפריצה.
כביש 42
כביש 42 הוא כביש אורך במישור החוף במרכזה של ישראל, המוביל ממחלף אשדוד בדרום ועד מחלף גן רווה בצפון. אורכו של הכביש 19 ק"מ והוא עובר מזרחית לכביש 4 ובמקביל אליו.
דני טרחו
דני טרחו (באנגלית: Danny Trejo; נולד ב-16 במאי 1944) הוא שחקן אמריקאי. אשר הופיע בסרטי קולנוע רבים, לרוב בדמות האנטגוניסט או האנטי גיבור.
ביוגרפיה
טרחו נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית. כנער הוא הסתבך עם רשויות החוק, פיתח התמכרות לסמים, ונעצר מספר פעמים בעברות קטנות.
טרחו גילה כישרון כמתאגרף ושקל לפתח קריירה מקצוענית בתחום, אך שאיפה זו נקטעה כאשר הוא נידון לתקופת מאסר ממושכת על שוד מזוין ועברות סמים. בזמן שריצה את עונשו בכלא סן קוונטין, ניצח טרחו במספר תחרויות איגרוף שהתקיימו בין האסירים. באותו הזמן הוא גם הצליח להגמל מסמים בעזרת תוכנית שנים עשר הצעדים.
קריירה
לאחר שחרורו ב-1985, הוזמן טרחו על ידי חבר לשמש כניצב בסרט Runaway Train ('רכבת אל החופש'). התסריטאי אדוורד בונקר, שהיה בעצמו אסיר משוחרר, זיהה את טרחו מזמנם המשותף בכלא והציע לו לשמש כמאמן איגרוף לכוכב הסרט אריק רוברטס. הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי התלהב מעבודתו של טרחו, ונתן לו תפקיד בולט בסרט.
לאחר הופעת הבכורה שלו הפך טרחו לשחקן פורה ביותר, והשתתף במספר רב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, בהם הופיע לצד כמה מהכוכבים הגדולים ביותר של הוליווד. בשל מראו הייחודי (פנים מצולקות, שפם ומספר רב של קעקועים) לוהק טרחו פעמים רבות לתפקידים של בריונים קשוחים או דמויות משולי החברה, בדרך כלל ממוצא לטיני. הוא משתתף כמעט קבוע בסרטיו של הבמאי רוברט רודריגז, שהוא בן דודו מדרגה שנייה.
בשנת 2005 הופק הסרט התיעודי Champion ('אלוף'), המספר את סיפור חייו של טרחו.
בשנת 2017 הצטרף לעונה 4 של הפלאש בתור אביה של ג'יפסי חברתו של סיסקו (וייב).
בשנת 2021 השתתף בספיישל "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+. באותה שנה גילם את עצמו במשחק המחשב "Far Cry 6", דמותו כללה סיפור ומשימה מיוחדת.
חיים אישיים
בעקבות פרסומו כשחקן הפך טרחו לדובר משפיע כנגד עבריינות בקרב בני נוער ושימוש בסמים. הוא מופיע לעיתים קרובות מול קבוצות של צעירים ובבתי ספר, ומעודד אותם להימנע מהטעויות שאותן הוא ביצע כנער.
אגמי פליטביצה
אגמי פליטביצה (קרואטית Plitvička jezera) הוא פארק לאומי בשטח של 296.85 קמ"ר בקרואטיה ואטרקציה תיירותית ידועה במדינה. מאז שנת 1979 מוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
האגמים שוכנים ברמת פליטביצה, בין הר ליצ'קה פליישביצה (Lička Plješevica), הר מלה קפלה (Mala Kapela) והר מדוודג'ק (Medveđak). שישה-עשר האגמים העיקריים מחולקים לשתי קבוצות, עילית ותחתית, לאורך נתיב זרימה בן 8 ק"מ המשתרע בגבהים שבין 636 מטר ל-480 מטר. סך שטחם של האגמים הוא כ-2 קמ"ר, ומהתחתון שבהם זורם נחל קורנה (Korana) לכיוון צפון.
אגמי פליטביצה שוכנים באזור סלעי בעלי אופי קרסטי, בעיקר אבן גיר ודולומיט. הם נפרדים זה מזה על ידי סכרים של סלעי משקע שנוצרו כתוצאה מפעולת אצות, חיידקים וטחב והנערמים זה על גבי זה בקצב של כסנטימטר בשנה. האגמים ידועים בצבעיהם האופייניים הנעים בין טורקיז, ירוק, כחול ואפור בהתאם להרכב המים בכל אגם ושבירת אור השמש.
החי והצומח
הפארק הלאומי מיוער בצפיפות, בעיקר בעצי אשור התופסים כ-73% מהשטח המיוער ובעצי אשוח המכסים 22% משטחו, ובשל החורש הסבוך אין בפארק תופעה של סחיפת קרקע. סך הכל נצפו בפארק הלאומי 1,146 מיני צמחים, רבים מהם אנדמיים למקום, והוא משלב צמחייה ים-תיכונית ואלפינית.
עולם החי כולל 126 מיני עופות, ביניהם העיט ודורסי לילה שונים. על היונקים נמנים הדוב החום, השונר, הזאב, השועל, חתול הבר, הבואש, החמוס, הלוטרה מצויה, הדלק והגירית. עוד חיים באזור חזירי בר ואיילי הכרמל.
היסטוריה
האגמים היו למוקד משיכה תיירותי במאה ה-19, וכבר בשנת 1893 זכו לוועדה אשר הייתה ממונה על שימורם. ב-1896 הוקם המלון הראשון במקום. ב-1949 הלאימה המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה את האזור והפכה אותו לפארק לאומי. ב-1979 זכה האזור להכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. האגמים הפכו במהרה לאחת מהאטרקציות הפופולריות ביותר במדינה, אך ב-1991 ארעה במקום תקרית אגמי פליטביצה שהייתה המאבק החמוש הראשון במלחמת העצמאות של קרואטיה. האזור הוחזק על ידי הרפובליקה הסרבית של קראינה עד אוגוסט 1995, מועד שבו שוחרר על ידי צבא קרואטיה במבצע סערה (Operacija Oluja). המלחמה גרמה לנזק בפארק ובמספר מבנים סביבו אשר שימשו מחנות צבאיים, ובעקבותיה הכריז אונסק"ו על האגמים כאתר בסיכון. ממשלת קרואטיה השקיעה מאמצים רבים בפינוי המוקשים מהפארק וב-1998 הסיר אונסק"ו את הפארק מקטגוריית האתרים בסיכון.
הר חירם
הר חירם (בתעתוק מערבית: ג'בל טאוויל) הוא הר בשטחי שמורת הר מירון בגליל העליון. גובהו 996 מטרים מעל פני הים. הוא נקרא על שמו של המבצע שערך צה"ל לשחרור הגליל במלחמת העצמאות – מבצע חירם.
ההר ממוקם כקילומטר מערבית לקיבוץ סאסא, כקילומטר מדרום־מזרח להר אדיר וכשני קילומטרים מזרחית למועצה המקומית חורפיש.
ההר מכוסה חורש ים־תיכוני ומפסגתו ניתן לצפות לעבר דרום לבנון ובפרט לעבר הכפר רמיש.
יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני
יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני (בגרמנית: Das Kunstwerk im Zeitalter seiner technischen Reproduzierbarkeit) היא מסה אסתטית פילוסופית מאת וַלְטֶר בנימין. המסה נכתבה בין השנים 1936-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו של בנימין בגלות מגרמניה, אותה עזב לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון שם. למסה נודעה השפעה רבה על הדיון בזיקה שבין צילום ובאמנות בפרט, ובכלכלת הדימויים האופיינית לעידן המודרני בכלל. והמסה בנויה מהקדמה, חמישה-עשר סעיפים ואחרית-דבר.
המסה של בנימין בוחנת את השינויים שחוללו טכניקות שעתוק מסוימות, בעיקרן הצילום והקולנוע, בשדה האמנות ובספירה הפוליטית, ואת מעמדה החדש של האמנות בעידן הקפיטליסטי בחברת ההמונים המתועשת של המחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
פרקי המסה
הקדמה: בנימין מציג את נקודת המוצא של מסתו על האמנות במסגרת המושגית המרקסיסטית ובעמדת התנגדות לשימושים פשיסטיים באמנות. בנימין טוען שהגיעה העת לבחון כיצד השפיעה תמורה בבסיס המטריאליסטי - הופעת טכנולוגיה ששינתה את תנאי הייצור במאה שעברה - על בניין העל – היינו על שדה האמנות.
א. בנימין סוקר היסטוריה של טכניקות שעתוק יצירות אמנות (כגון הדפס, תחריט, חיתוך עץ), וטוען שהשעתוק הטכני (ששיאו בהופעת הצילום) הוא בבחינת שלב חדש מבחינה כמותית ואיכותית, עד שאינו מהווה רק שכפול אלא הופך בעצמו לאמנות.
ב. בעידן השעתוק הטכני, טוען בנימין, אובדת ההילה של יצירת האמנות (ההילה היא תוצר ארגון היחס ליצירת האמנות, היא תחושת "הכאן-והעכשיו" שלה, "נוכחותה החד-פעמית במקום בו היא נמצאת", והיא המאפיין של יצירת האמנות האוטונומית). אובדן ההילה הוא סימפטום לזעזוע עמוק שעובר על האנושות בעידן חברת ההמונים, זעזוע שהשפעותיו מרחיקות לכת וחורגות מעבר לדיון באמנות; מדובר בשינוי תפיסת הזמן והחלל והאופן בו אנו חווים את המציאות, בהרס המעמד הפריבילגי של "מקור" מול "העתק", בערעור מושגים כ"מסורת" ו"אותנטיות".
ג. הפעלת החושים האנושית משתנה לא רק באופן טבעי אלא גם באופן היסטורי-חברתי. בימינו אובדן ההילה משנה את אופני התפיסה האנושית, והוא נובע ממאבק חברתי בפריבילגיות מעמדיות ומתשוקתם של ההמונים היום לנכס לעצמם את היצירה ה"חד-פעמית", ו"לקרב" את הרחוק בעזרת השעתוק.
ה. הערך הפולחני (המאגי והדתי) של יצירת האמנות האפיל בעבר על ערכה התצוגתי (האסתטי), אך מזה זמן הולך ונחלש הראשון ואילו השני, התצוגתי והאסתטי, תופס את מקומו. התפתחותן של טכניקות השעתוק הקצינו מצב זה עד קצהו, ושינו את מהותה ואת תפקידיה של יצירת האמנות מעיקרם; תפקידה כאמנות הפך לשולי.
ו. בתחום הצילום הערך התצוגתי גובר לחלוטין על הערך הפולחני, ודרכו ניתן להתחיל ולהבין את תפקידה הפוליטי של יצירת האמנות.
ז. הדיונים הרווחים בשאלה "האם הצילום הוא אמנות?", אינם קולטים את השינוי ההיסטורי הנזכר-למעלה שחוללה הטכנולוגיה בשדה האמנות, שינוי הדורש מאיתנו לבחון "מהי אומנות משעה שהומצא הצילום?"
ח. המכשור, שנכנס בין פועלו של השחקן ובין הצופה בו בקולנוע, מביא לשינוי פועלו של השחקן מחד, ומאידך, משנה את תגובת הקהל, אשר הופך כעת לקהל ביקורתי אשר מאמץ את עמדת המכשור.
ט. הצילום והקולנוע הביאו לכך שעבור השחקן, המכשור תופס את עמדת הקהל, כך שלראשונה פועל האדם במנותק מהילתו (שנובעת מהמפגש החד-פעמי עם הקהל החי ומהגילום הרציף של תפקידו, שאינם מתקיימים בעת הסרטת סרט). הניכור הגובר של האדם מיצירתו מוביל לכך שהאמנות הולכת וחורגת מתחום "האשליה של היפה".
י. הצפייה ההמונית בקולנוע מתייחדת בכך שקהלה הוא במעמד של צופה מקצועי-למחצה, וככזה הוא מוזמן להיות שותף פעיל-בעקרון בייצור התרבותי, ולא רק בצריכתו. כתוצאה מכך מתערערות חלוקות ישנות בין יוצר/מחבר/שחקן/אמן ובין הקהל. ואולם, תעשיית הקולנוע הקפיטליסטית במערב מונעת יישום מהפכני זה על ידי טיפוח פולחן האישיות, שמכונן-מחדש את ההילה כסחורה.
יב. אפשרות שעתוקה הטכני של יצירת האמנות משנה את יחס ההמונים לאמנות, במזגה את התגובה הנהנתנית של ההמון עם התגובה הביקורתית של המומחה. זאת משום שחוויית הצפייה בסרט היא חוויה קולקטיבית (בניגוד לצפייה הקונטמפלטיבית היחידאית), ותגובת היחידים מותנית, מוסדרת ומבוקרת על ידי תגובת הכלל.
יג. טכנולוגיית הצילום מאחדת בין תחומי המדע והאמנות; דרך פרוצדורות של חיתוך, הקפאה, הגדלה וכדומה, פותחת המצלמה בפני הצופה טבע השונה בתכלית מזה המוכר לעין האנושית. דימויים מהפכניים אלו חושפים "לא מודע חזותי" כשם שהפסיכואנליזה חשפה את הלא-מודע של הנפש.
יד. האמנות האוטונומית, בעלת ההילה, דורשת ריכוז והתעמקות קונטמפלטיבית, אך במרוצת הסתאבותה של הבורגנות הפכה התבוננות זו לבורגנית ואנטי-חברתית. אמנות האוונגרד, ובראשה הצילום והקולנוע, מנסה, דרך המבנה הטכני שלה (המונטאז'), לחסל את ההילה, לבדר, להסיח את הדעת, ולהשתמש בקסמה של האמנות כבקליע.
טו. עקב הידרדרות ההילה מתקרבים יחד שני קטבים שהיו בעבר מנוגדים: ההשתקעות הקונטמפלטיבית והביקורתית ביצירת האמנות מחד, וההמונים בעלי הצרכים הפרספטואליים החדשים מאידך. במדיומים של השעתוק הטכני נפגשות המגמות הקוטביות הללו, כך שההמונים המתבדרים ומוסחי-הדעת משַקְעים בתוכם את יצירת האמנות; במחיר אובדן אוטונומיית האמנות נוצרים תנאים חדשים למערך פוליטי-מהפכני של האינטליגנציה וההמונים.
סוף דבר: אובדן ההילה מבסס את יצירת האמנות החדשה לא על התחום אסתטי, אלא על הפוליטי-חברתי, ומכאן נפרשות שתי דרכים – שימוש מהפכני באמנות, או שימוש פשיסטי-ראיפקטיבי בה. הסכנה מולה ניצבת החברה היא שהאמנות עלולה להפוך למגויסת ולשרת את הפשיזם, בבחינת "אסתטיזציה של הפוליטי" (האסתטי משמש לייפוי ולהסתרת המנגנון הדכאני/פשיסטי הקיים). הפתרון שמציב בנימין הוא "פוליטיזציה [קומוניסטית] של האסתטי", כלומר, שימוש באמנות כדי לעורר את החושים, כדי שתשמש כקליע ותהפוך את הצופה לאדם חושב.
פלאמס בלאנג
פלאמס בלאנג (בפלמית: Vlaams Belang, בעברית "האינטרס הפלנדרי") היא מפלגת ימין בלגית באזור הפלמי ובבריסל, שהוקמה ב-2004 ודוגלת בעצמאות פלנדריה המהווה חלק מבלגיה. אידאולוגיית המפלגה היא כנגד מצב רב-תרבותיות, אך מקבלת מצב של חברה רב-אתנית, כל עוד ישנה טמיעה של האזרחים החדשים בתרבות הבלגית. כמו כן, המפלגה דוגלת בהגבלת ההגירה למדינה, ובאירוסקפטיות (דעה נגד האיחוד האירופי כדבר מועיל). מפלגת הפלאמס בלאנג ירשה את מפלגת פלאמס בלוק (הגוש הפלנדרי), אשר הוקמה ב-1978 על ידי הימין הלאומני של האיחוד העממי שפרץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 המאוחרות. תחילת האידאולוגיה התחילה עם פשרת האיחוד בנושא האוטונומיה הפלמית, ומאוחר יותר התמקדה בהגירה ובביטחון. אחד ממנהיגי המפלגה הידועים בתקשורת הוא פיליפ דה וינטר, בעל היוזמות השנויות במחלוקת כנגד גל ההגירה בבלגיה.
ואן אייק
אישים נוספים בעלי שם משפחה זה
}}
דני גוט
ביוגרפיה
דני גוט נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי.
קריירת משחק
לאחר שסיים לשחק בליגת העל, שיחק בליגות הכדורסל הנמוכות בישראל: במכבי חדרה מן הליגה השנייה, אליצור חולון והפועל פרדסיה.
אייפל 65
אייפל 65 (באיטלקית: Eiffel 65) היא להקת יורודאנס איטלקית שהוקמה בטורינו בשנת 1998 על ידי ג'אנפרנקו רנדונה המכונה ג'פרי ג'יי (סולן ובסיסט), מאוריציו לובינה (קלידן וגיטריסט) וגברי פונטה (DJ).
דני גוט
קריירת משחק
גוט היה חבר בנבחרת הנוער ובנבחרת העתודה.
אייפל 65
היסטוריה
שלושת חברי הלהקה ניגנו יחד כבר משנת 1992, אבל רק ב-1998 החליטו להקים להקה. השם "אייפל" נבחר באקראי על ידי תוכנת מחשב והמספר 65 צורף לשם בטעות; במקור הוא היה חלק ממספר טלפון.
ב-1999 הוציאה הלהקה את השיר "Blue", שבאמצעות מנגינתו הקליטה, הקולות הממוכנים והפזמון, הפך להיט בינלאומי והגיע למקומות ראשונים במצעדים רבים העולם. האלבום ממנו לקוח השיר, Europop, יצא בסוף אותה שנה והגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד האמריקאי. הסינגל השני מאלבום זה, "Move Your Body", הצליח גם הוא וכך ניצלה הלהקה מהתואר המפוקפק "להקה של להיט אחד", חוץ מבארצות הברית וקנדה.
האלבום השני של אייפל 65, !Contact, יצא ב-2001 ונחל הצלחה בינונית מחוץ לאיטליה. ב-2003 יצא האלבום השלישי של אייפל 65 שנשא את שם הלהקה ובו בעיקר שירים באיטלקית.
ביוני 2006 עזבו חברי הקבוצה (ג'פרי ומאוריציו) את חברת ההפקות הקודמת שלהם "BlissCo", ויצאו להקים חברה משלהם (Blue Boys), כאשר הם משנים את שם הלהקה ל-Bloom 06, ויוצאים לדרך חדשה בניסיון ליצור מוזיקה שונה וחדשנית.
במרוצת השנים שירים של אייפל 65 זכו בביצוע מחדש (רמיקס) על ידי זמרים רבים - קים לוקאס, אלפאוויל, לאורה פאוזיני ועוד.
דני גוט
קריירת אימון
גוט היה לעוזרו של המאמן צביקה שרף בעונת 2004/05, בדינמו מוסקבה הרוסית. בעונה שאחרי שימש כעוזר מאמן בי סי קייב האוקראינית, בה שימש רני כהנא כמנהל המקצועי. בהמשך שימש גוט במשך מספר שנים בתפקיד הסקאוט במכבי תל אביב. בקיץ 2006 מונה כאחד משני עוזריו של מאמן נבחרת רוסיה דייוויד בלאט וכסקאוט של הנבחרת. עימה הוא זכה באליפות אירופה לשנת 2007.
בעונת 2006/07 היה עוזר המאמן של נבן ספאחיה במכבי תל אביב. בקיץ 2007 מונה לתפקיד המנהל המקצועי של הפועל חולון. אך כבר בתחילת העונה עזב לתפקיד של עוזר המאמן דייוויד בלאט באפס פילזן. בטרם הסתיימה העונה עזבו גוט ומאמן הקבוצה את המועדון. בשנת 2008 מונה לתפקיד מנהל מחלקת הסקאוט במכבי תל אביב, אך פוטר מתפקידו כעבור חצי שנה. בעונת 2009/10 החל לאמן בעירוני רמת גן מליגת העל, אך פוטר לאחר 12 משחקים. בעונה שאחרי היה לעוזר המאמן אלי רבי בעירוני אשקלון, ובאוקטובר 2011 שב לאמן בעירוני רמת גן, ששיחקה בעונה זו בליגה השנייה. משנת 2012 שימש כמאמן באקדמיה לכדורסל של איגוד הכדורסל במכון וינגייט. משנת 2017 משמש גוט כעוזר המאמן בראד גרינברג במכבי אשדוד באר טוביה.
ב- 19 במאי 2023 חתם גוט באלופת המדינה בכדורסל נשים אליצור רמלה כמאמן ראשי.
משפחתו
דני גוט נישא לכדורסלנית העבר פנינה גוט והוא אביו של הכדורסלן גולן גוט ושל הכדורסלנית ירדן גוט. הוא אחיו של אוסקר גוט ששיחק עונה אחת בליגה הלאומית הראשונה במדי הפועל גבת ובליגות נמוכות. דני גוט הוא גיסו של דייוויד בלאט, ודודו של תמיר בלאט.
שנת בחה
שנת בחה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בחה היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה ביום חמישי (ה). שנה מסוג בחה היא שנה מעוברת ויש בה 383 ימים שבהם 54 שבתות.
שנת בחה נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל). לכן 5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנות בחה, בדיוק כמו שנת זחג. השנה שלפני שנת בחה היא תמיד שנת הכז והשנה שאחרי שנת בחה היא תמיד שנת זשג.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשי"ט, ה'תשכ"ב, ה'תשמ"ו, ה'תשמ"ט, ה'תש"ץ, ה'תשצ"ג, ה'תתי"ז, ה'תת"ך, ה'תתמ"ד, ה'תתמ"ז.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת בחה 54 שבתות כאשר בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת חול המועד פסח. על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי. כמו כן, בסוף השנה פרשות ניצבים ווילך מחוברות, כך שקוראים את פרשת "וילך" פעמיים. בחוץ לארץ מחברים גם את פרשות חוקת ובלק מכיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של צ'ייקובסקי
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מז'ור מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי אופוס 44, מהיצירות החשובות ברפרטואר הקונצרטנטי לפסנתר. ביצוע הבכורה של יצירה זו ברוסיה, בנגינתו של טאנייב, נערך ב-30 במאי 1882, בניצוחו של אנטון רובינשטיין.
כתיבת היצירה
לאחר כישלון נישואיו של צ'ייקובסקי ב-1877 הוא בילה יותר ויותר זמן באחוזת הבית של אחותו אלכסנדרה ובעלה בקמנקה (קמיאנקה של היום) באוקראינה. עוד בראשית דרכו של צ'ייקובסקי כמלחין אמרה לו אלכסנדרה שיראה בביתה כבית שני בעבורו. באוקטובר שנת 1879 התחיל צ'ייקובסקי את כתיבת הקונצ'רטו השני בסול מז'ור לפסנתר ותזמורת אופוס 44. צ'ייקובסקי היה ידוע בכך שכתב הוא את יצירותיו במהירות רבה. ואכן כך היה. במהלך של עשרה ימים צ'ייקובסקי השלים את כתיבת הפרק הראשון בקונצ'רטו כרדוקציה לשני פסנתרים כהכנה לתיזמור. אלא שלאחר מכן כתיבת היצירה התעכבה בכך שצ'ייקובסקי הניח את כתיבת הקונצ'רטו מפעם לפעם. היצירה הושלמה כולל התיזמור במאי- 1880. (זמן כתיבה ארוך במיוחד בעבור צ'ייקובסקי) על אף רצונו של צ'ייקובסקי כי יצירה זו תנוגן בביצוע הבכורה שלה ברוסיה, לא כך היה. כשם שקרה עם הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר ותזמורת, אף יצירה זו הושמעה בבכורתה בארצות הברית.
ביצוע הבכורה נערך ב-12 בנובמבר 1881 בעיר ניו יורק. על הפסנתר ניגנה הפסנתרנית הבריטית מאדליין שילר ועל התזמורת של ניו יורק ניצח תיאודור תומאס. על אף הניסיון המר שהיה לצ'ייקובסקי עם ניקולאי רובינשטיין כאשר הציג בפניו את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר ותזמורת, החליט צ'ייקובסקי להקדיש יצירה זו לפסנתרן ומנצח זה. צ'ייקובסקי אף הגדיל לעשות, ולאחר שסיים לכתוב יצירה זו שלח את הפרטיטורה לבדיקתו ואישורו של ניקולאי רובינשטיין, אשר בזו הפעם אישר את היצירה על אף אי אלו התנגדויות קטנות, בעיקר בשל אורכה של היצירה והכתיבה הפסנתרנית המאסיבית. צ'ייקובסקי ביקש מניקולאי רובינשטיין כי יהיה הוא המבצע של היצירה בביצוע הבכורה שלה, אלא שרובינשטיין נפטר במרץ 1881 כך שלא הצליח הוא להגשים את משאלתו של המלחין. לזכרו של ניקולאי רובינשטיין כתב צ'ייקובסקי לאחר זמן מה את השלישייה בלה מינור אופוס 50 המוקדשת לזכרו של אמן דגול.
ביצוע הבכורה של יצירה זו ברוסיה, בנגינתו של טאנייב, נערך ב-30 במאי 1882, בניצוחו של אנטון רובינשטיין אחיו של ניקולאי.
מבקרי מוזיקה ואף מוזיקאים רבים מיצירים על כך כי יצירה כבירה זו איננה זוכה לביצועים כה רבים ולהצלחה כשם שזוכה לו הקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. אמנם ניתן לומר כי הנושאים בקונצ'רטו הראשון יותר מאוחדים ואולי אף יותר מרשימים ונוגעים בלב. יחד עם זאת בקונצ'רטו זה, השני במספר, ישנם מספר פסאג'ים אשר יותר מעניינים, יותר מרגשים, יותר פסנתרניים ואף יותר מאוחדים בדרך כתיבתם והצגתם מאשר בקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. צ'ייקובסקי עצמו לאחר ביצוע הבכורה ברוסיה, שיתף מספר מוזיקאים ברגשותיו על יצירתו החדשה ובעיקר על אורך נגינתה (ביצוע ממוצע של יצירה זו נע בין- 47 דק' ל-49 דק' נגינה) דבר אשר לא עלה יפה אצל מספר פסנתרנים ומוזיקאים ובעיקר אצל אחד מידידיו הקרובים של צ'ייקובסקי אשר גם היה אחד מתלמידיו: אלכסנדר זילוטי. זילוטי לאחר ששמע וקרא את הפרטיטורה הציע לקצץ מספר פאסג'ים בפרק הראשון ובעיקר הציע הוא לקצץ פסאג'ים מהפרק השני. צ'ייקובסקי התנגד לכך בתוקף רב ואכן עם פרסום המהדורה הראשונה, היצירה הודפסה על פי הפרטיטורה האורגינאלית. אך לאחר מותו, כאשר פורסמה המהדורה השנייה של היצירה, היא הודפסה עם הקיצוצים והקיצורים אותם עשה זילוטי. כך אף נוגנה היצירה עד שנות השבעים של המאה ה-20. היום רוב הפסנתרנים מעדיפים לנגן ולהקליט יצירה זו על פי הפרטיטורה האורגינלית שכתב צ'ייקובסקי.
ביצירה זו בחר צ'ייקובסקי לכתוב לתזמורת יותר קלאסית מאשר בקונצ'רטו הראשון לפסנתר ותזמורת. ויחד עם זאת, המצלול של יצירה זו נשמע כמו תזמורת גדולה בשל סגנון כתיבתו של צ'ייקובסקי ובעיקר בשל יכולות התיזמור בהן הצטיין הוא.
מבנה היצירה
קשה להגדיר קונצ'רטו זה לפסנתר כי נבנה הוא על פי המבנה אשר היה מקובל באירופה בתקופה הרומנטית. צ'ייקובסקי ביצירה זו מנסה להתרחק ממבנים אלו. הפרק הראשון, אמנם יכול להחשב כפרק במבנה הסונטה, יחד עם זאת, צ'ייקובסקי איננו מקפיד על כלל החוקים והתחתיבים המגדירים מהו פרק במבנה "סונטה". צ'ייקובסקי צועד על פי החוקים הפנימיים שלו ומכתיב הוא לפרק את צרכיו ורצונותיו. אפשר לומר כי המלודיות והנושאים הם אלו המכתיבים את מבנה הפרק. הפרק השני, על אף וניתן להגדירו כפרק במבנה: א-ב-א-קודה, איננו מקפיד על כך. צ'ייקובסקי אף נותן לכלי הסולו הנוספים בפרק זה: הכינור והצ'לו רצ'יטאטיבים אשר תומכים בהתפתחות הפרק כולו אשר אינם מתואמים עם מבנה הפרק ככלל. הפרק השלישי איננו כתוב בשום מבנה מקובל, אין זה רונדו, אין זה רונדו במבנה סונטה, או פרק במבנה סונטה. פעם נוספת צ'ייקובסקי נתן למלודיות, למוטיבים ולנושאים להוביל אותו. נוצר פרק בעל מבנה עצמאי המותאם ליצירה עצמה בלבד. יחד עם זאת צ'ייקובסקי כתב קונצ'רטו זה על פי מבנה הקונצ'רטו הקלאסי (המסורת הקלאסית), כלומר: קונצ'רטו בעל שלושה פרקים. הפרק הראשון הוא המסיבי מבין השלושה וכתוב במקצב ער, הפרק השני מהווה אתנחתא משכתוב הוא במקצב איטי, ואילו הפרק השלישי מהווה סיום הולם ליצירה כולה משכתוב הוא בקצב עירני ותוסס.
כריס רוק
כריסטופר ג'וליוס "כריס" רוק השלישי (באנגלית: Christopher Julius "Chris" Rock III; נולד ב-7 בפברואר 1965) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, קומיקאי, מדבב, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע אמריקאי.
רוק החל את דרכו בסטנד-אפ בסדרת המערכונים "סטרדיי נייט לייב" ולאחר מכן המשיך להופיע בסרטים ובסיטקומים.
ביוגרפיה
רוק נולד בעיר אנדרווס, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית. זמן קצר אחרי לידתו עברו הוריו לשכונת קראון הייטס, בברוקלין ניו יורק. כעבור כמה שנים הם עברו להתיישב באזור המעמד הפועלים בבדפורד-סטייבסנט בברוקלין. אמו, רוזלי (לבית טינגמן), הייתה מורה ועובדת סוציאלית בתחום של בריאות הנפש. אביו, יוליוס רוק, היה נהג משאית ושליח עיתונים.
רוק למד בבתי ספר בברוקלין, שם סבל מאלימות ובריונות מצד תלמידים לבנים. ככל שהתבגר הבריונות החמירה והוריו של רוק הוציאו אותו מבית הספר התיכון ג'יימס מדיסון. הוא נשר לחלוטין מהתיכון, ורק לאחר מכן קיבל את תעודת הבגרות שלו. רוק עבד אז בעבודות מזדמנות במסעדות מזון מהיר שונות.
בתוכנית העוסקת באפרו-אמריקאים בשם "African American Lives 2" ב-2008 של ערוץ PBS, נערך מחקר מקיף על מוצא משפחתו של רוק ואף נערכה לו בדיקה גנטית שמצאה כי מוצאו הוא מקבוצת האודֶמה מצפון קמרון.
קריירה מוקדמת
רוק החל לעשות סטנד-אפ בשנת 1984 במועדון הסטנדאפ "Catch a Rising Star" בניו יורק. בהמשך הוא זכה לתפקיד בסרט "אני אתפוס אותך פראייר" ב-1988 ולתפקיד בסדרת הטלוויזיה "מיאמי מחלק מוסר" ב-1987. באחד ממופעי הסטנד-אפ שלו צפה בו אדי מרפי, בין השניים נרקמה חברות בה מרפי חנך והיווה מנטור עבור הקומיקאי הצעיר. בעקבות הקשר הוענק לרוק תפקידו הקולנועי הראשון בסרט "השוטר מבוורלי הילס 2" בשנת 1987.
סאטרדיי נייט לייב ולאחר מכן
בשנת 1990 הצטרף רוק לחבר צוות הקאסט בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב". הוא וצוות השחקנים החדש כריס פארלי, אדם סנדלר, רוב שניידר ודייוויד ספייד התפרסמו בתור "הילדים הרעים של ה-SNL". בשנת 1991 הוא הוציא את אלבום הקומדיה הראשון שלו, Born Suspect, וגם זכה לשבחים על תפקידו כמכור לקראק בסרט "עיר החטאים". השתתפותו ב-SNL העניקה לרוק חשיפה לאומית.
עם תכנונים לעזוב את סאטרדיי נייט לייב אחרי עונת 93–1992, רוק "פוטר" למעשה מהתכנית. בסתיו של 1993 הוא הופיע בשישה פרקים של תוכנית המערכונים האפרו-אמריקאית "לחיות בצבעים" ברשת FOX ככוכב אורח. התכנית בוטלה חודש לאחר מכן. באותה שנה כיכב רוק בקומדיה דלת התקציב "סי.בי. 4" שגם כתב לה את התסריט. הקומדיה הרוויחה באולמות הקלנוע 18 מיליון דולר לעומת תקציב שעמד על סך של 6 מיליון דולר.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז.
בשנת 2015 התארח בעונה השנייה של סדרת הדרמה "אימפריה" בתפקיד העבריין פרנק גאתרס, בכיכובם של טרנס הווארד וטראג'י פ. הנסון.
בשנת 2022, במהלך טקס האוסקר אותו הנחה, סטר השחקן ויל סמית' לרוק לאחר שסיפר בדיחה על חשבון אשתו של סמית', ג'יידה סמית'.
עבודת בימוי
בשנת 2003 ביים רוק את סרטו הראשון "ראש המדינה", סרט קומדיה אותו גם כתב והפיק וכיכב בתפקיד הראשי לצד ברני מק. הסרט גרף רווח של 38.6 מיליון דולר לעומת תקציב של 35 מיליון דולר.
בשנת 2007 חזר רוק שוב לכיסא התסריטאי וביים את סרטו השני, קומדיה רומנטית בשם "אני חושב שאני אוהב את אשתי"; הוא אף כיכב כשחקן הראשי של הסרט, לצידם של קרי וושינגטון, ג'ינה טורס וסטיב בושמי. הסרט הוא רימייק לסרט צרפתי של הבמאי אריק רוהמר משנת 1972.
בשנת 2014 ביים וכתב את סרטו השלישי, "טופ פייב" (Top Five), בהשתתפותם של רוזריו דוסון, קווין הארט, לזלי ג'ונס ודאג סטנהופ.
סטנד-אפ
במופעיו רוק מתקיף את נושאים בוערים בחברה האמריקנית: פיקוח על נשק, מתח בין גזעי, נישואים חד מיניים, מדיניות ה"אפס סובלנות" בנושא הסמים ועוד. רוק עורר את זעמם של מספר קבוצות אפרו-אמריקניות בארצות הברית עקב השימוש הנרחב שלו במילת הגנאי "ניגר" ומתיחת ביקורת על החברה האפרו-אמריקנית.
חדשנותו של רוק היא בכך שעמדת הביקורת שהוא מותח על מצב החברה האפרו האמריקאית אינה מייחסת את רוב האשמה לחברה האמריקאית הלבנה כפי שעושים קומיקאים שחורים אחרים דוגמת דייב שאפל. אחד הקטעים המוכרים של רוק הוא מתוך הופעת Bring the pain, ובו הוא מבדיל לכאורה בין אפרו אמריקאים "שחורים" ל"כושים". במהלך הקטע הוא מבקר את שולי החברה האפרו האמריקאית על הזנחת ילדיהם, ביצוע פשעים ובורות.
רוק הופיע בספיישל סטנד-אפ משלו לרשת HBO. הוא מיודד עם הקומיקאי ג'רי סיינפלד.
רוק הופיע בישראל במופע סטנדאפ שנערך ב-9 בינואר 2018 בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
השקפות פוליטיות
כריס רוק מאוד מעורה בפוליטיקה האמריקאית. בהופעות הסטנד-אפ שלו הוא קורא לציבור לא להיסחף אחר מפלגה אחת, אלא לפעול על פי שיקול דעתם האישי. כמו כן, הוא מתנגד למלחמה בעיראק בטענה ש"אם עיראק הייתה כל כך מסוכנת, היא לא הייתה נכבשת בשבועיים".
רוק הציג את דעתו על החשיבות של נשיא אמריקאי אפרו-אמריקאי, בסרטו "ראש המדינה".
פרשת נצבים
פָּרָשַׁת נִצָּבִים היא פרשת השבוע השמינית בספר דברים. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
הברית עם ישראל
הפרשה ממשיכה את נושא חידוש הברית בין עם ישראל ואלוהים בערבות מואב. לאחר שבפרשה הקודמת, כי תבוא, פורטו הברכות והקללות, בפרשה זו מודגש כי הברית חלה גם על העם כולו כיחידה אחת וגם על כל פרט ומשפחה בו:
ה' מזכיר את הקללות שיבואו על הארץ ועל כל דורות עם ישראל אם יחטאו.
תשובה
בהמשך מוצגת הדרך, שבה ניתן להתגבר על הצרות, אשר יבואו כעונש על הפרת המצוות, היא דרך התשובה. הכתוב מדגיש כי גם לאחר שעם ישראל יצא לגלות, הוא יוכל לחזור בתשובה ואז יזכה לקיבוץ גלויות. התורה מדגישה את הפשטות בקיום מצוות:
התורה מציגה בפני בני ישראל את הבחירה שעומדת בפניהם בין החיים והטוב בקיום המצוות ובין המוות והרע בהפרתן.
מבנה הפרשה
בפרשת נצבים יש 40 פסוקים, אשר מאוגדים ב-פרשיה אחת פתוחה ועוד 3 סתומות. הפרשה מכילה 2 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת באמצע סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת ניצבים יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת וילך: בנפרד
הפטרה
אולם, בשאר הקהילות (חוץ מקהילות איטליה) החל בתקופת הראשונים התקבל מנהג לקרוא בשבתות לאחר תשעה באב סדרה של הפטרות העוסקות בנבואות נחמה ונקראות שבע דנחמתא. לכן, אין קוראים את הפטרת הפרשה, ובמקומה קוראים את ההפטרה השביעית משבע דנחמתא. מפטירים ב ("שוש אשיש") עד. התימנים מתחילים את ההפטרה פסוק אחד קודם.
כביש מהיר
כביש מהיר או דרך מהירה או דרך מבוקרת גישה (בלעז: אוֹטוֹסְטְרָדָה) הם דרך לרכב מנועי המיועדת לזרימת נפח תנועה גדול במהירות גבוהה. כביש חייב לענות על קריטריונים מסוימים כדי להיחשב כביש מהיר. בישראל מקובל גם הכינוי "אוֹטוֹסְטְרַדָה" – נגזרת של המילה האיטלקית לכביש מהיר (Autostrada).
מאפייני כביש מהיר
כללים אלה, בעיקרון, נהוגים בכל העולם אך עשויים להשתנות, ממדינה למדינה על פי התקן הנהוג בה.
דרך מסויגת גישה
במדינות רבות בעולם קיים דרג נוסף של כבישים, שמצד אחד אינם מהירים אך מצד שני יש בהם כמה מהמאפיינים של כביש מהיר. כבישים אלה נקראים דרכים מסויגות-גישה. הגדרתם של כבישים אלה משתנה ממדינה למדינה. המכנה המשותף לכבישים אלו ברוב המדינות הוא שגם בהם אין צמתים, רמזורים, מעברי חציה או מסילות ברזל והם ממוחלפים לכל אורכם. למרות זאת, בכבישים אלו לעיתים יש רק נתיב אחד לכל כיוון ולעיתים גם אין הפרדה בנויה בין הנתיבים. כמו כן, לעיתים המרחק בין המחלפים בכבישים אלו קטן יותר מהמרחק הדומה בכבישים מהירים. המהירות המרבית המותרת בדרכים אלה היא בדרך כלל נמוכה מזו שבדרכים מהירות. במדינות שבה קיימות דרכים מסויגות גישה ישנם תמרורים מיוחדים בכניסות וביציאות מדרכים אלה השונים מתמרורי הדרך המהירה. צבע השילוט וסימון מספר הכביש בדרכים אלו לפעמים זהה לאלו שבדרך מהירה, ולפעמים שונה; הדבר משתנה ממדינה למדינה.
בישראל לא קיימת הגדרה חוקית לדרכים מסויגות גישה.
מגבלת מהירות
כביש מהיר נועד אמנם לנסיעה מהירה, אך מגבלת המהירות בו (בין מרבית ובין מזערית) עשויה להשתנות ממדינה למדינה, מאזור לאזור, מכביש לכביש ואף ממקטע למקטע.
המדינה הידועה כליברלית ביותר בהתייחסה למהירות המקסימלית בכביש המהיר היא גרמניה, שם כבישים רבים נטולי מגבלת מהירות. אמנם, גם בכבישים שבהם אין מגבלת מהירות, מגדירה גרמניה, מהירות מרבית מומלצת של 130 קילומטר לשעה. המהירות המרבית המותרת ברוב מדינות אירופה נעה בין 110 קמ"ש ל-130 קמ"ש.
בישראל
בישראל ישנה הבחנה במוסדות התכנון בין דרך מהירה לדרך פרוורית מהירה או דרך פרוורית מעויירת. בעוד הדרכים המהירות הרגילות מיועדות לתנועה בינעירונית, הדרכים הפרווריות המהירות הן דרכים מהירות במטרופולין שהמרחק בין המחלפים בהן הוא קצר בהשוואה לדרכים מהירות בינעירוניות. דרכים מהירות בינעירוניות מיועדות בדרך כלל להכיל מהירויות נסיעה של 110–120 קמ"ש, ודרכים פרווריות מהירות מיועדות להכיל מהירויות נסיעה של 90–110 קמ"ש. למרות זאת, מבחינת חוקי התנועה, אין כל הבחנה בין דרך מהירה לדרך פרוורית מהירה. בדרכים שמוצב בכניסות אליהן תמרור "דרך מהירה" (ראו למטה את התמרור הראשון בפסקה "תמרורים ייחודיים או אופייניים לכביש מהיר") המהירות המרבית המותרת היא 110 קמ"ש, אלא אם כן הוצב תמרור המורה על מהירות מיוחדת, גבוהה או נמוכה מ-110 קמ"ש.
בישראל, שילוט הכוונה לכביש מהיר יהיה בצבע כחול, לעומת כבישים לא מהירים שבהכוונה אליהם השילוט הוא בצבע ירוק. ישנם קטעי כביש בישראל הממוחלפים לכל אורכם ולעיתים צבע השילוט שהוצב בהם הוא כחול. עניין זה מטעה רבים לחשוב שמדובר בכביש מהיר, אך הגורם החוקי בישראל הקובע כביש כדרך מהירה הוא התמרור "דרך מהירה" המוצב בכניסות אליו.
1989 בקולנוע
פרסים
פרס אוסקר:
המרד הבוהמי
המרד הבוהמי (בגרמנית: Böhmischer Aufstand; בצ'כית: České stavovské povstání; 1618–1620) היה התקוממות של האחוזות הבוהמיות נגד שלטון השושלת ההבסבורגית שהחלה את מלחמת שלושים השנים. זה נגרם מסכסוכי דת וכוח כאחד. האחוזות היו כמעט לחלוטין פרוטסטנטיות, בעיקר הוסיטית אוטרקוויסטית, אך הייתה גם אוכלוסייה גרמנית גדולה שתמכה בלותרניות. המחלוקת הגיעה לשיאה לאחר מספר קרבות בקרב האחרון על ההר הלבן, שם ספגו האחוזות תבוסה מכרעת. זה התחיל את הקתוליזציה מחדש של אדמות צ'כיה, אבל גם הרחיב את היקף מלחמת שלושים השנים על ידי משיכת דנמרק ושוודיה לתוכה. הסכסוך התפשט לשאר אירופה והרס אזורים נרחבים במרכז אירופה, כולל אדמות צ'כיה, שנפגעו במיוחד בזוועותיה האלימות.
המרד
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ללא יורשים, ביקש להבטיח מעבר מסודר במהלך חייו על ידי כך שיורש השושלת שלו (פרדיננד הקתולי העז משטיריה, לימים פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) נבחר לכס המלוכה הנפרד של בוהמיה והונגריה. כמה מהמנהיגים הפרוטסטנטים של בוהמיה חששו שהם יאבדו את זכויות הדת שהעניק להם הקיסר רודולף השני במכתב הוד מלכותו (1609). הם העדיפו את הפרוטסטנטי פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (יורשו של פרידריך הרביעי, מקים האיחוד הפרוטסטנטי). עם זאת, פרוטסטנטים אחרים תמכו בעמדת הקתולים, ובשנת 1617, פרדיננד נבחר כדין על ידי האחוזות הבוהמיות להיות נסיך הכתר, ובאופן אוטומטי עם מותו של מתיאס, המלך הבא של בוהמיה.
לאחר מכן שלח המלך הנבחר שני חברי מועצה קתולים (וילם סלאוואטה מקלום וירוסלב בוז'יטה ממרטיניצה) כנציגיו לטירת פראג במאי 1618. פרדיננד רצה שהם ינהלו את הממשלה בהיעדרו. ב-23 במאי, אספה של פרוטסטנטים תפסה אותם וזרקה אותם (וגם את המזכיר פיליפ פבריציוס) מחלון הארמון, שהיה כ- מהקרקע. למרבה הפלא, למרות שנפצעו, הם שרדו. אירוע זה, המכונה "הזריקה מהחלון השלישית של פראג", התחיל את המרד הבוהמי. זמן קצר לאחר מכן, הסכסוך הבוהמי התפשט בכל הכתר הבוהמי, כולל בוהמיה, שלזיה, לוסאציה העליונה והתחתונה ומוראביה. מוראביה כבר הייתה מעורבת בסכסוך בין קתולים לפרוטסטנטים. הסכסוך הדתי התפשט בסופו של דבר על פני כל יבשת אירופה, בהשתתפות צרפת, שוודיה ומספר מדינות נוספות.
הבוהמיים, שנואשו מבעלי ברית נגד הקיסר, ביקשו להתקבל לאיחוד הפרוטסטנטי, שהונהג על ידי המועמד המקורי שלהם לכס הבוהמי, הקלוויניסט פרידריך החמישי, אלקטור פלטין. הבוהמיים רמזו שפרידריך יהפוך למלך בוהמיה אם יתאפשר להם להצטרף לאיחוד ולהגיע תחת חסותו. עם זאת, הצעות דומות הוגשו על ידי חברים אחרים מהאחוזות הבוהמיות לדוכס סבויה, לנסיך הבוחר מסקסוניה ולנסיך טרנסילבניה. האוסטרים, שנראה כי יירטו כל מכתב שיצא מפראג, פרסמו את הכפילויות הללו. זה הביא לאובדן הרבה מהתמיכה בבוהמיה, במיוחד בחצר סקסוניה. אפילו ג'יימס הראשון, מלך אנגליה סירב לתמוך בפרידריך, למרות שאשתו הייתה בתו של ג'יימס. בסך הכל, אנגליה זכתה לביקורת על חוסר המעש שלה במלחמת שלושים השנים. למרות הבעיות הללו סביב תמיכתם, המרד בתחילה צלח לבוהמיים, אליהם הצטרפו חלק גדול מאוסטריה עילית, שאצולתה הייתה אז בעיקר לותרנית וקלוויניסטית. אוסטריה תחתית מרדה זמן קצר לאחר מכן, ובשנת 1619 הוביל הרוזן תורן צבא אל חומות וינה עצמה.
תבוסת המרד
הספרדים שלחו צבא מבריסל בפיקודו של אמברוסיו ספינולה כדי לתמוך בקיסר. בנוסף, שגריר ספרד בווינה, דון איניגו ואלז דה אונאטה, שכנע את סקסוניה הפרוטסטנטית להתערב נגד בוהמיה בתמורה לשליטה בלוסאטיה, בנוסף הם השקיעו כמעט שני מיליון דוקטים באספקה ובתשלום של הצבא. הסקסונים פלשו לבוהמיה, והצבא הספרדי במערב מנע מכוחות האיחוד הפרוטסטנטי לסייע. אונאטה קשר קשר להעביר את התואר האלקטורלי מהנסיך הבוחר מפפאלץ לדוכס בוואריה בתמורה לתמיכתו ושל הליגה הקתולית.
צבא הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי (שכלל את רנה דקארט בשורותיו כמשקיף) החזיר את הסדר באוסטריה עילית, בעוד שכוחות אימפריאליים תחת רוזן בוקואה השקיטו את אוסטריה התחתית. שני הצבאות התאחדו ונעו צפונה לתוך בוהמיה. פרדיננד השני הביס באופן מכריע את פרידריך החמישי בקרב ההר הלבן, ליד פראג, ב-8 בנובמבר 1620. בנוסף להיותה קתולית כמעט כולה, נותרה בוהמיה בידיים הבסבורגיות במשך כמעט שלוש מאות שנה.
תבוסה זו הובילה לפירוק הליגה האוונגליסטית ולאובדן אחזקותיו של פרידריך החמישי. פרידריך הוצא מחוץ לחוק מהאימפריה הרומית הקדושה, ושטחיו, בפפאלץ הריינית, ניתנו לאצילים קתולים. תואר הבוחר של הפפאלץ הוענק לבן דודו הרחוק, הדוכס מקסימיליאן מבוואריה. פרידריך, שהפך לחסר קרקע, הפך לגולה בולט לחו"ל וניסה לתמוך במטרתו בשוודיה, הולנד ודנמרק.
הייתה זו מכה קשה לשאיפות הפרוטסטנטיות באזור. עם התמוטטות המרד, הבטיחה החרמת הרכוש הנרחבת ודיכוי האצולה הבוהמית שהמדינה תחזור לצד הקתולי לאחר יותר ממאתיים שנה של התנגדות הוסיטית ודתית אחרת. אולם בעוד שבוהמיה סופחה למעשה על ידי הכתר, אזורים אחרים המשיכו במרד שלהם במשך מספר שנים. הדבר הביא להכנסת גורמים מהאיחוד הפרוטסטנטי שספגו מכה קשה באמינותם באמצעות סירובם לתמוך במהפכנים הבוהמיים. בנוסף, השינויים בטריטוריה הביאו לכך שמעצמות שלא היו מזוהות בעבר מצאו אימפריה מתחדשת בגבולותיהן, נסיבות שממלכות כמו דנמרק מצאו בלתי נסבלות.
DAST
DAST (ראשי תיבות של: Dynamic Application Security Testing) הוא כלי לבדיקה דינמית של אבטחת יישומים. DAST הוא תוכנית המתקשרת עם אפליקציית רשת דרך ממשק האינטרנט (או רשת אחרת) במטרה לזהות פגיעויות אבטחה אפשריות ביישום הרשת וחולשות בארכיטקטורה. הוא מבצע בדיקות קופסה שחורה. בניגוד לכלי SAST, לכלי DAST אין גישה לקוד המקור ולכן הם מזהים נקודות תורפה על ידי ביצוע התקפות בפועל.
כלי DAST מאפשרים סריקות מתוחכמות, המאתרים נקודות תורפה עם אינטראקציות מינימליות של משתמשים לאחר שהוגדרו עם שם המארח, פרמטרים לסריקה ואישורי אימות. כלים אלה ינסו לאתר נקודות תורפה במחרוזות שאילתה, כותרים (Headers), פעלים (GET / POST / PUT) והזרקת DOM.
לקוחות נהנים מהנוחות של יישומים אלה, תוך שהם לוקחים סיכון שבשתיקה כי מידע פרטי המאוחסן ביישומי רשת ייפגע באמצעות התקפות האקרים ודליפות פנים. על פי Privacy Rights Clearinghouse, יותר מ-18 מיליון רשומות לקוחות נפגעו בשנת 2012 עקב בקרת אבטחה לא מספקת בנתונים ארגוניים וביישומי אינטרנט.
סקירה כללית
כלי DAST מקלים על הבדיקה האוטומטית של אפליקציית רשת במטרה המוצהרת לגלות פגיעויות אבטחה ונדרשים לעמוד בדרישות הרגולציה השונות. סורקי יישומים יכולים לחפש מגוון רחב של נקודות תורפה, כגון אימות קלט / פלט: (למשל סקריפטים בין-אתריים והזרקת SQL), בעיות יישומים ספציפיות ושגיאות בתצורת שרת.
בדו"ח המוגן בזכויות יוצרים שפורסם במרץ 2012 על ידי ספק האבטחה Cenzic, נקודות התורפה הנפוצות ביותר ביישומים ביישומים שנבדקו לאחרונה כוללים:
זימרגל ארץ-ישראלי
הזימרגל הארץ-ישראלי שט על גבו, ולעין נראות תמיד תנועות רגליו המרובות. גופו מוארך ומסתיים בזנב בעל שני חודים שעירים. הרגליים המתנועעות מוצפות תמיד מים הרוויות חמצן לנשימה, ודרך אגב הן משיטות לחלל הפה, אצות זעירות המשמשות לו כמזון.
באביב נושאת הנקבה בקצה בטנה שקיקי ביצים שקופים שצבעם כחלחל-אדמדם. מהביצים המוטלות יוצא יצור זעיר-לרווה (nauplius), שאינו דומה לסרטן כלל, ואחרי מספר גלגולים נוספים ונשלים מתפתח זימרגל בוגר.
רוזנטל
רוזנטל (גרמנית: Rosenthal, יידיש: רויזנטאָל) הוא שם משפחה יהודי שמקורו בגרמנית, ופירושו המילולי 'עמק ורדים'.
{{פירושונים| ספורטאים:
אחר:
ראו גם
}}
טוני לילי
רוברט אנתוני "טוני" לילי (באנגלית: Robert Anthony "Tony" Lilly; נולד ב-16 בפברואר 1962 באלכסנדריה, וירג'יניה) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל לילי באוניברסיטת פלורידה. לאחר שסיים את לימודיו נבחר על ידי דנוור ברונקוס בדראפט של שנת 1981 כסייפטי עבור הקבוצה. ב-1987 פרש לאחר ארבע עונות בלבד. ב-2005 החל לילי לאמן קבוצת פוטבול בתיכון בווירג'יניה.
ולטר פון ליטוויץ
ולטר פון ליטוויץ (בגרמנית: Walther von Lüttwitz; 2 בפברואר 1859 – 20 בספטמבר 1942) היה גנרל גרמני, מפקד הרייכסווהר בברלין עם תום מלחמת העולם הראשונה. ב-1920 היה אחד ממנהיגי המרד הכושל "הפוטש של קאפ" (שנקרא לעיתים "הפוטש של קאפ-ליטוויץ"), שמטרתו הייתה השתלטות כוחות הימין הקיצוני על ברלין, ביטול רפובליקת ויימאר והחזרת וילהלם השני, קיסר גרמניה לכסאו.
ביוגרפיה
ליטוויץ נולד ב-2 בפברואר 1859 בבודלנד (Bodland) שבשלזיה העילית. בשנת 1878 הוא התגייס לצבא הפרוסי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-27 בינואר 1911, הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-39 בהנובר, וב-20 במרץ 1911, הוא מונה למפקד חטיבת המשמר ה-2 בפוטסדאם. ב-1 בינואר 1914 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-25 בדרמשטאדט.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ראש מטה הארמייה הרביעית בחזית המערבית. ב-26 בספטמבר 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33, ב-28 ביוני 1915 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, וב-22 בדצמבר 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-10. לאחר מכן ב-21 באוגוסט 1916 מונה לראש מטה הארמייה החמישית, וב-27 באוקטובר 1916 מונה לראש מטה קבוצת הארמיות "הנסיך וילהלם" (Heeresgruppe "Kronprinz Wilhelm"). ב- 25 בנובמבר 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-3 ופיקד עליו עד לסיום המלחמה. על שירותו זכה בעיטור פור לה מריט.
מיד עם תום המלחמה ויצירת ממשלת הסוציאל-דמוקרטים בראשות פרידריך אברט וגוסטב נוסקה מונה פון-ליטוויץ למפקד כוחות הריכסווהר והפרייקור במרחב ברלין. במסגרת זו פיקד על דיכוי מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי.
במסגרת חתימת חוזה ורסאי ב-28 ביוני 1919, לו התנגד פון ליטוויץ נמרצות כיוון שראה בו השפלה, נאלצה גרמניה לצמצם את מסגרותיה הלוחמות. במרץ 1920 התקבלה פקודת נשיא הרפובליקה, פרידריך אברט ושר ההגנה שלה גוסטב נוסקה לפירוק בריגדת ארהארדט. אנשי היחידה פנו לפון ליטוויץ, בו ראו את בן-בריתם. הוא פנה לשר ההגנה ולנשיא הרפובליקה על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה. בריגדת ארהארדט העמידה בראש ניסיון ההפיכה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של ליטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שר ההגנה נוסקה פנה למפקדי הצבא כדי שידכאו את המרד, אך אלה סירבו לעשות כן, באמרם ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר". בעקבות זאת, הממשלה נמלטה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט. ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקאנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, שהוא מכהן כקאנצלר בפועל ושפון ליטוויץ הוא שר ההגנה החדש בממשלו. כשם שהשתמשו שנה קודם לכן בכוחות הימין כנגד השמאל, כן פנו עתה אברט, באואר ונוסקה לכוחות השמאל לעזרה כנגד הימין. השלושה פרסמו מיד קריאה לעם לפתוח בשביתה כללית על מנת להציל את הרפובליקה ולמנוע את חזרתו של וילהלם השני לקיסרות. ההיענות לקריאתם הייתה מלאה והשביתה שפרצה שיתקה את המשק כולו, פרט למזרח פרוסיה. כמעט כל חלקי המדינה התייצבו מאחורי אברט. גם ברלין שותקה על ידי השובתים ומהר מאוד התברר שמשטרו של קאפ לא יוכל להתקיים נוכח התגובה הפופולרית הזו. ב-17 במרץ התפטר קאפ מתפקידו בתואנה שהשיג את מטרותיו כאשר הכריזה הממשלה הגולה על עריכת בחירות כלליות. אולם ברור היה לכל כי השביתה היא שהביאה להתפטרותו ולכישלון הפוטש. למחרת שבה הממשלה לברלין, פון ליטוויץ נמלט להונגריה וקאפ נמלט לשוודיה.
בשנת 1925 שב פון ליטוויץ לגרמניה, בה הובטחה חנינה כללית. ב-1942 מת בברסלאו.
בנו, שמילו פון ליטוויץ (Smilo Freiherr von Lüttwitz) היה גנרל מצטיין בחיל הפאנצר של הורמאכט במלחמת העולם השנייה ושירת בבונדסוור עד 1960. נכדתו מריה פאשה הייתה פעילת התנגדות אנטי נאצית.
יעקב כהן (חבר הכנסת)
יעקב (יענק'ל) כהן (נולד ב-13 ביולי 1953) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת יהדות התורה בכנסת ה-17.
ביוגרפיה
כהן נולד בבני ברק למשפחה של חסידי גור ולמד במוסדות של החסידות. בין השנים 2001-1980 ניהל סמינר של החסידות בבני ברק. מ-1989 היה מנהל מוסדות "מאור ישראל". מאוחר יותר שימש כיו"ר איגוד מנהלי הישיבות ומוסדות החינוך בארץ ישראל, וכחבר בהנהלת עיריית בני ברק.