cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ווהרלל נהרו
התבססות פוליטית
חניכותו הפוליטית במפלגת הקונגרס נמשכה מ-1919 עד 1929. ב-1923 התמנה למזכיר הכללי של המפלגה למשך שנתיים, והוא מילא תפקיד זה בשנית ב-1927 למשך שנתיים נוספות. תחומי העניין והתפקידים שלו לקחו אותו למסעות על פני אזורים נרחבים של הודו, במיוחד במחוזות מולדתו המאוחדת (כיום מדינת אוטר פרדש), שם החשיפה הראשונה שלו לעוני וההשפלה של האיכרים השפיעה עמוקות על הרעיונות הבסיסיים שלו לפתרון הקשיים החיוניים שעמדו בפני החברה ההודית. אף על פי שהוא נטה במעורפל לתמיכה בסוציאליזם, עמדותיו הרדיקליות (כפי שנחשבו באותה העת) של נהרו בדבר עצמאות הודו לא התפתחו לכדי הזדהות עם אף אידאולוגיה מוגדרת. קו פרשת המים בחשיבתו הפוליטית והכלכלית היה סיורו באירופה וברית המועצות בשנים 1926–1927. התעניינותו של נהרו במרקסיזם ובדפוס החשיבה הסוציאליסטי שלו נבע מאותו סיור, אף על פי שזה לא הגדיל באופן ניכר את הידע שלו בתיאוריה ובפרקטיקה הקומוניסטית. השהות שלו לאחר מכן בכלא אפשרה לו ללמוד את המרקסיזם לעומק. נהרו התעניין ברעיונותיה של האידאולוגיה המרקסיסטית אך דחה את שיטותיה, במיוחד את העריצות הסובייטית והדיכוי הכפוי. נהרו מעולם לא קיבל על עצמו את כתביו של קרל מרקס כחד משמעיים. החשיבה הכלכלית של נהרו היא שהושפעה בעיקר מן האידאולוגיה המרקסיסטית, בתיאום עם תנאים הודיים. נהרו היה חילוני, וגינה את ההסתמכות על האסטרולוגיה בבחירת מועדים לפעולות שונות.
נהרו הוקסם מתוכנית החומש הסובייטית, אם כי הוא כתב לאחר ביקור בברית המועצות בשנות ה-20 כי "המחיר האנושי הוא בלתי נסבל". הוא הושפע רבות מה"כלכלה המעורבת" הפביאנית של הרולד לסקי בזמן שהותו באנגליה, ושאף כי הכלכלה ההודית תהיה קפיטליסטית, אך כאשר המדינה שולטת על "הרמות השולטות" של הכלכלה. בשנות ממשלתו חל גידול שנתי ממוצע של ארבעה אחוזים לפחות בתל"ג של הודו. המדיניות של נהרו, של התערבות והשקעות המדינה עוצבה בעידן טרום הגלובליזציה, שבו היה קשה להעביר טכנולוגיה וכספים מהעולם המפותח להודו.
התנועה הלאומית 1929–1939
ב-1929 העביר כאמור את ההחלטה היוצאת דופן כי מפלגת הקונגרס שואפת להביא לעצמאות הודית כוללת, במסגרת נאום הנקרא "הצהרת העצמאות": "אנו מאמינים שזכותו הבלתי ניתנת לערעור של העם ההודי, כמו של כל עם אחר, לקבל חופש וליהנות מפירות עמלתו וצרכי החיים, כדי שיהיו לו הזדמנויות מוחלטות לצמיחה. אנו גם מאמינים שאם ממשלה כלשהי מונעת מעם את הזכויות הללו ומדכאת אותו, לעם יש זכות נוספת לשנות את הממשלה או לבטל אותה. ממשלת בריטניה בהודו לא רק שללה מהעם ההודי את חירותו אלא התבססה על ניצול ההמונים, והרסה את הודו מבחינה כלכלית, פוליטית, תרבותית ורוחנית. אנו מאמינים, אפוא, שעל הודו לנתק את הקשר הבריטי ולהשיג את פורנה סוואראג' או עצמאות מוחלטת ."
לאחר מושב לאהור של הקונגרס ב-1929, הופיע נהרו כמנהיג האינטלקטואלים והנוער במדינה. גנדי העלה אותו בצורה ממולחת לנשיאות מפלגת הקונגרס מעל לראשיהם של כמה מבכירי המפלגה, בתקווה שנהרו ימשוך את צעירי הודו - שבאותה תקופה רבים מהם נמשכו לאידאולוגיה סוציאליסטית קיצונית - לזרם המרכזי של תנועת הקונגרס. גנדי גם חישב נכון שעם תוספת אחריות, נהרו עצמו ייטה לשמור על דרך האמצע.
לאחר מות אביו ב-1931, התמנה נהרו לשורות המועצות הפנימיות של מפלגת הקונגרס והתקרב לגנדי. אף על פי שגנדי לא ייעד רשמית את נהרו ליורשו הפוליטי עד 1942, עיקר אוכלוסיית תומכיו ההודית כבר באמצע שנות ה-30 ראתה בנהרו את היורש הטבעי של גנדי. הסכם גנדי-אירווין ממרץ 1931, שנחתם בין גנדי לבין המשנה למלך הבריטי, לורד ארווין (לימים לורד הליפקס), סימן הפסקת אש במאבק בין תנועת הקונגרס לממשל הבריטי בדלהי. ההסכם הגיע בעקבות אחת מתנועות האי-ציות האזרחיות היעילות יותר של גנדי, שהושקה שנה קודם לכן כצעדת המלח, שבמהלכה נעצר נהרו.
התקוות שהסכם גנדי-ארווין יהווה הקדמה לתקופה רגועה יותר של יחסי התושבים ההודים עם הרשויות הבריטיות לא התממשה; פרימן תומאס, המרקיז מווילינגטון (שהחליף את ארווין כמשנה למלך ב-1931) כלא את גנדי בינואר 1932, זמן קצר לאחר שובו של גנדי מוועידת השולחן העגול השני בלונדון. גנדי הואשם בניסיון להקים תנועת אי-ציות אזרחית נוספת ונהרו גם כן נעצר ונידון לשנתיים מאסר. במקביל נוצר קרע פנימי בתנועת הקונגרס בין מחנה גנדי-נהרו לבין מחנהו של סובהאז צ'נדרה בוסה. בוסה התמנה לצד נהרו לנשיא הקונגרס ב-1929. יחד השניים ייצגו את סיעת המפלגה המיליטנטית יותר של מפלגת הקונגרס (בוסה) כנגד הסיעה הגנדית המתפשרת יותר (נהרו). למעשה, הקונגרס פעל רבות להתעלם מהבעיות והקרעים הפנימיים שבתוכו למען ייצג מפלגה אחת וחזקה שתפגין סמכות נגד העליונות הבריטית על הודו. הקרע בין בוסה לבין גנדי ונהרו העמיק עד לנקודה שבוסה החליט לפרוש מתנועת הקונגרס ולהקים סיעה מיליטנטית בעלת נאמנות אישית עבורו שפעלה לצד מדינות הציר (בחסות האימפריה היפנית) במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
שלושת ועידות השולחן העגול בלונדון, שנערכו כדי לקדם את התקדמותה של הודו לממשל עצמי, הביאו בסופו של דבר לחוק ממשלת הודו משנת 1935, שהעניק למחוזות ההודיים מערכת של ממשל אוטונומי עממי. בסופו של דבר, היא סיפקה בסיס למערכת פדרלית המורכבת מהפרובינציות האוטונומיות ומדינות הנסיכויות של הודו. אף על פי שהפדרציה מעולם לא נוצרה, יושמה אוטונומיה פרובינציאלית שהייתה הרקע לחלוקה המנהלית של הודו העצמאית. במהלך אמצע שנות ה-30 נהרו היה מודאג מאוד מההתפתחויות באירופה, שנראה כי נסחפת לעבר מלחמת עולם נוספת. הוא בילה באירופה בתחילת 1936, וביקר את אשתו החולה, זמן קצר לפני שנפטרה בסנטוריום בלוזאן, שווייץ. גם באותה תקופה הוא הדגיש שבמקרה של מלחמה מקומה של הודו לצד המדינות הדמוקרטיות, אם כי הוא התעקש שהודו תוכל להילחם לצד בריטניה הגדולה וצרפת רק כמדינה חופשית.
מלחמת העולם השנייה
כאשר הבחירות בעקבות הנהגת האוטונומיה המחוזית הביאו את מפלגת הקונגרס לשלטון ברוב המחוזות, נהרו עמד בפני דילמה. הליגה המוסלמית בהנהגתו של מוחמד עלי ג'ינה (שעתיד היה להיות אביה של פקיסטן) הצליחה להשיג תמיכה מועטה בלבד במחוזות בעלות אוכלוסייה מוסלמית רבה. הקונגרס, בעקבות הבחירות, דחה את תחינתו של ג'ינה להקמת ממשלות קואליציה של הקונגרס והליגה המוסלמית בכמה מהמחוזות, החלטה שבה תמך נהרו. ההתנגשות שלאחר מכן בין הקונגרס לליגה המוסלמית התקשה לכדי סכסוך בין הינדים למוסלמים שבסופו של דבר הוביל לחלוקת הודו וליצירת פקיסטן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, המשנה למלך, ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו, התחייב על הצטרפותה של הודו הבריטית למלחמה לצד שאר האימפריה הבריטית מבלי להתייעץ עם משרדי המחוזות האוטונומיים. ההנהגה העליונה של מפלגת הקונגרס הסירה את חבריה ממשרדי המחוזות כאות מחאה, אך פעולתו של הקונגרס הותירה את השדה הפוליטי פתוח למעשה עבור בחירתם של ג'ינה והליגה המוסלמית בקרב המחוזות בעלי רוב אוכלוסייה מוסלמי. השקפותיו של נהרו על המלחמה היו שונות מאלו של גנדי. בתחילה, גנדי האמין שכל תמיכה שניתנת לבריטים צריכה להינתן ללא תנאי וכי היא צריכה להיות בעלת אופי לא אלים. נהרו קבע כי לאי-אלימות אין מקום בהגנה מפני תוקפנות וכי על הודו לתמוך בבריטניה הגדולה במלחמה נגד הנאציזם אך עליה לעשות זאת רק כמדינה חופשית עצמאית.
באוקטובר 1940, גנדי, שנטש את עמדתו המקורית, החליט להשיק מסע אי-ציות אזרחי מצומצם שבו נבחרו חסידי עצמאות הודו להשתתף בזה אחר זה. נהרו, השני מבין אותם מנהיגים, נעצר ונידון לארבע שנות מאסר. לאחר שבילה קצת יותר משנה בכלא, הוא שוחרר, יחד עם אסירי קונגרס נוספים, שלושה ימים לפני המתקפה על פרל הארבור בהוואי. כאשר יצאו היפנים בפלישתם דרך בורמה (כיום מיאנמר) אל גבולות הודו הבריטית באביב 1942, ממשלת בריטניה, מול אותו איום צבאי חדש, החליטה להעביר סדרת החלטות להטבה ביחסים עם ההנהגה ההודית למען תמיכה אזרחית במסגרת המלחמה. ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל שלח לסר סטפורד קריפס, חבר בקבינט המלחמה הבריטי שהיה מקורב פוליטית לנהרו וגם הכיר את ג'ינה, הצעות ליישוב הבעיה החוקתית של הודו בדבר שלטון עצמאי. המשלחת של קריפס כשלה שכן גנדי סירב לקבל פחות מאשר עצמאות מוחלטת.
היוזמה במפלגת הקונגרס עברה אז לידי גנדי, שקרא לבריטים לעזוב את הודו במיידית; נהרו, אף על פי שלא שש להקשות על המאמץ של מפלגתו עבור המאמץ המלחמתי, העריך כי לא הייתה לו ברירה אלא להצטרף לגנדי. בעקבות תנועת "צאו מהודו" שהתקבלה על ידי מפלגת הקונגרס בבומביי (כיום מומבאי) ב-8 באוגוסט 1942, נעצרה ונכלאה כל ועדת העבודה של הקונגרס, כולל גנדי ונהרו. נהרו יצא מתוך מעצרו התשיעי והאחרון רק ב-15 ביוני 1945.
חלוקה ועצמאות 1945–1947
לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, נהרו שוחרר ושב להנהגת מפלגת הקונגרס. בבחירות המחוזיות שנערכו ב-1946 השיגה מפלגת הקונגרס רוב של 923 מושבים. לעומתה, הליגה המוסלמית השיגה 425 מושבים וסבסדה את מרכזי התמיכה בה במחוזות המוסלמים בפנג'אב, סינד ובנגל. בעקבות הבחירות הונהגה קואליציה וממשלה זמנית בת 15 חברים בין הקונגרס והליגה המוסלמית. בעוד המשנה למלך ארצ'יבלד וייוול מנחה את המהלכים הפוליטיים, נהרו התמנה למנהיג בפועל של הממשלה במסגרת תפקידו כסגן הנשיא של המועצה המבצעת. הבחירות נעשו כשלב מקדים בהעברת הסמכויות מידי הבריטים לידי ההודים. עוד ב-1945, הבחירות הכלליות בבריטניה הובילו לניצחון מפלגת הלייבור בראשות קלמנט אטלי, שהצהיר כי יקדם עצמאות הודית מיד עם בחירתו.
ניסיון אחרון של המשנה למלך, לורד וייוול, להפגיש את מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית להביא להסדר פוליטי נכשל. השאלה כבר לא הייתה האם הודו תהיה עצמאית אלא האם היא אמורה להיות מורכבת ממדינה עצמאית אחת או יותר. אנטגוניזם הינדי-מוסלמי, שהגיע לשיאו בסוף 1946 בעימותים שהובילו למותם של כ-7,000 בני אדם, הפך את חלוקת תת-היבשת לבלתי נמנעת. בעוד גנדי סירב לקבל את זה, נהרו הסכים באי רצון אך מתוך ריאליזם. על אף היות המפלגות יחדיו בתוך הקואליציה, שתיהן הסכימו כי יש להביא לחלוקת הודו על קווים דתיים בין הינדים ומוסלמים. בפברואר 1947 ראש הממשלה אטלי מינה את לואי מאונטבאטן להחליף את וייוול בפקיד המשנה למלך ולהיות האחראי על חלוקת הודו.
יריבו היחיד של נהרו לירושת גנדי בקונגרס היה סרדר ואלאבאי פאטל. הוא היה ליברלי בעמדותיו ונטה לעבר המרכז הפוליטי ביחס לנהרו, והיה פופולרי בקונגרס – תשע מתוך חמש עשרה מועצות מחוזיות הצביעו עבור פאטל בפעם היחידה שהוא התמודד כנגד נהרו – אך היה חלש ממנו בבחירה כלליות. גנדי עצמו העדיף את נהרו אף על פי שמבחינה אידאולוגית היה קרוב יותר לפאטל. ב-15 באוגוסט 1947, הודו ופקיסטן הופיעו כשתי מדינות עצמאיות נפרדות. נהרו הפך לראש הממשלה הראשון של הודו העצמאית. לתקופת ביניים, הודו ופקיסטן היו דומיניונים של האימפריה הבריטית טרם השיגו ריבונות כוללת ורשמית. הודו נפטרה ממעמד הדומיניון ב-1950 ופקיסטן ב-1952.
חוקה, אינטגרציה ורצח גנדי
נהרו הושבע לכהונת ראש הממשלה ב-15 באוגוסט 1947, עת הודו הוקמה ושירת בתפקיד זה במשך 17 שנים, עד מותו בשנת 1964. בנאום השבעתו העביר נאום לעם באנגלית ושמו "פגישה עם הגורל" שבהמשך צוטט פעמים רבות והוגדר כנאום מוצלח ביותר.
אם כי נהרו הביע חוסר אהדה לכוח מזוין, בזמן ממשלו שר הפנים הריכוזי, סרדר פאטל (שכיהן גם כסגן ראש הממשלה עד לביטול המשרה ב-1950), השתמש בצבאה של הודו על מנת לתפוס את הטריטוריות של היידראבד בספטמבר 1948. היידראבד הייתה בעלת רוב אוכלוסין הינדי אך הונהגה בידי ריבון מוסלמי, ניזאם אוסמאן עלי ח'אן, שניסה להביא לכך שהיידראבד בראשותו תישאר נבדלת מהודו ומפקיסטן בתור מדינה ריבונית בפני עצמה. בדצמבר 1946, ערב קבלת העצמאות ההודית, כונסה האספה המכוננת של הודו, שתפקידה העיקרי היה לגבש חוקה למדינה החדשה. האספה הטילה את המשימה על ועדת הניסוח, שבהימרו רמג'י אמבדקאר (משפטן, כלכלן ומנהיג פוליטי) מונה לעמוד בראשה. אמבדקאר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי. מהלך כתיבתה של החוקה נמשך שלוש שנים. הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים בינואר 1950, עם כניסתה של החוקה לתוקף וחתימתו של נהרו על החוקה. האספה המכוננת מנתה יותר מ-300 נציגים שפעלו במסגרת של 15 ועדות שונות, שבכל אחת נדונו סעיפים שונים של החוקה. ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקאר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו במסגרת הוועדות.
עם קבלת החוקה הסתיים מעמדה של הודו כדומיניון ונקבעה חלוקת הסמכויות כולל הסדר משרת נשיא הודו, שמאיישה הראשון היה ראג'נדרה פראסאד.
מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה 1947–1949
לחבל ג'אמו וקשמיר חשיבות עליונה עבור הודו ועבור פקיסטן. בתוך החבל יושבים המקורות לנהרות הגדולים של פקיסטן, כגון האינדוס, המהווים את עורק החיים הראשי של המדינה. מנגד, קשמיר היא גם המקור לנהרות מרכזיים בהודו, כגון הבראהמאפוטרה. כמו כן, קשמיר מהווה בסיס אסטרטגי לכל כוח שעלול לפלוש אל מרכזי האוכלוסין של הודו, ערים כגון הבירה ניו דלהי חשופות למעשה מבחינה גאוגרפית וטופוגרפית מפני כל התקפה או צבא פולש העלול לתקוף לתוך הודו דרך קשמיר. עקב חשיבות אסטרטגית זאת של קשמיר, לא הודו ולא פקיסטן מוכנות לוותר על השליטה החיונית בחבל הארץ, שמהווה אבן יסוד בסכסוך הממושך ביניהן שפרע כבר במהלך קבלת העצמאות.
חלוקת הודו הוצעה ל סמך חלוקה דתית של מחוזות הודו הבריטית. קשמיר הייתה נסיכות בעלת רוב אוכלוסייה מוסלמי ושליט (מהרג'ה) הינדי, שרצה להימנע מאיחוד פוליטי עם המדינה המוסלמית החדשה. המהרג'ה, הארי סינג, ניסה תחילה לשמר עצמאות עבור נסיכות קשמיר, אך בעקבות התמרדות מוסלמים בנסיכות החליט לצדד בהודו. בעקבות המרידה במחוזות המערביים וההתערבות הפקיסטנית לטובת המורדים נדחק המהרג'ה אל הקיר. הוא הצליח לשכנע את השופט מאג'אן לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה של קשמיר. הוא שלח דרך המאג'אן מסר למנהיגים ההודים שהוא מעוניין להצטרף להודו, אך נזקק לזמן נוסף כדי ליישם רפורמות פוליטיות. נהרו, שרצה להשיג תמיכה נגד פקיסטן ולהבטיח את הצטרפותה של קשמיר להודו לפני שפקיסטן תפלוש, הבין שיש להביא לקדמת הבמה את מנהיג הוועידה הלאומית הפופולרי שייח' עבדאללה. שייח' עבדאללה, שנאסר לשלוש שנים באשמת התססה שוחרר מהמאסר ב-29 בספטמבר לבקשת נהרו.
קשמיר סופחה לתוך הודו, פקיסטן סירבה לקבל את הסיפוח וב-22 באוקטובר הכוחות המזוינים של פקיסטן פלשו לקשמיר ובכך החלה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה. בתחילה השתתפו בלחימה כוחות רגליים של ג'אמו וקשמיר וכוחות מיליציה מהאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית מפקיסטן (חבל וזיריסטן). בעקבות הצטרפות המדינה להודו ב-26 באוקטובר 1947, הובאו מהאוויר כוחות הודיים לסרינגאר, בירת המדינה. הקצינים הבריטים סירבו בתחילה לכניסת כוחות פקיסטניים לסכסוך, בשל הצטרפותה של המדינה להודו. ב-1948 הם לא עמדו עוד בהתנגדותם, וכוחות פקיסטניים הצטרפו למלחמה. החזית התגבשה בהדרגה לאורך מה שנודע כקו השליטה. הפסקת אש רשמית הוכרזה ב-23:59 בליל 31 בדצמבר 1948. תוצאות המלחמה לא היו חד משמעיות, כשבסיומה הצליחה הודו לשמור על שני שלישים מקשמיר ובפרט על עמק קשמיר, ג'אמו ולדאק.
מעל שנה של לוחמה ממושכת בין שתי המדינות הצעירות הגיעה לסיומה בהסדר הפסקת אש ב-1949 שלמעשה חצה את קשמיר לשניים וסימן את תחילת הסכסוך ארוך השנים בין הודו לפקיסטן. המלחמה העיבה את יחסי הודו–פקיסטן שמעולם לא השתקמו, ובעקבות הסכסוך על חבל קשמיר פרצו בהמשך סדרת מלחמות נוספות בין הודו לפקיסטן (האחרונה שבהן, מלחמת קרגיל, נערכה ב-1999). ב-1950 נחתם מזכר הבנות הדדי לפתרון משבר הפליטים בין הודו ופקיסטן שנחתם בידי נהרו וראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן.
מדיניות חברתית
במהלך שנות הארבעים הודו הייתה קלחת של תסיסה חברתית. הבעיה עתיקת היומין של חלוקת הקסטות הרימה את ראשה ואיימה לקרוע את המרקם החברתי שהתפתח תחת הבריטים. מתחים דתיים היו גם בעיה מרכזית בהודו באותם ימים, כפי שהוכיחה עצם החלוקה של הודו. נהרו ירש מהבריטים מדינה שהייתה חסרת יציבות חברתית וכלכלית. הוא ירש תערובת של אנשים הדוברים עד 16 שפות שונות עם מעגלים תרבותיים שונים.
הצלחתו של נהרו כרפורמר חברתי זרחה בתקופה זו שלאחר קבלת העצמאות. הוא נקט בצעדים נחרצים כדי למגר את מערכת הקאסטות המתפשטת מחדש. נהרו נקט באמצעי תיקון ורפורמה חברתית על ידי שינוי החוקים המשפטיים ההודיים הקיימים. נחקקו הליכים משפטיים כדי להפוך את האפליה של המעמדות לבלתי חוקית וכוללת ענישה על פי חוק. החוקים שנחקקו נאכפו בקפדנות. נהרו היה אחד המדינאים ההודיים הבודדים באותה תקופה שהעריכו את החשיבות והצורך בהתפתחות אינטלקטואלית נרחבת של האוכלוסייה ההודית. הוא נחשף לאידיאלים חינוכיים אירופיים במהלך שהותו בבריטניה. נהרו גם ידע שהבריטים שמים דגש על חינוך ראוי של בני עמם לניהול האימפריה הקולוניאלית שלהם. הוא הבין את החשיבות של התפתחות אינטלקטואלית נכונה ובריאה לניהול המדינה ההודית המתהווה. נהרו רצה לשלב את הטוב משני העולמות, השילוב המנצח של מיומנות מדעית מערבית וחכמתה התרבותית והמסורתית של הציוויליזציה ההודית.
נהרו הבין שהדרך היחידה שבה הרפובליקה ההודית יכולה לבסס את נוכחותה בבמה העולמית היא באמצעות הכוח האינטלקטואלי של אזרחיה. הוא הדגיש את הוראת המדעים ותחומי היישום המעשיים שלה במסגרות החינוכיות החדשות. הוא הכיר את הצורך בלימוד מדעי מקצועי. דגש מיוחד הושם על פיתוח טכנולוגי. המכונים ההודיים המפורסמים לטכנולוגיה או נהגו והוקמו במהלך כהונתו בראשות הממשלה. הקמתם של מרכזי למידה כאלה תרמה בעקיפין גם להופעתה של הרפובליקה ההודית כיצרנית תרופות עולה בסוף שנות ה-80.
נהרו היה מודע היטב למצב הסוציו-אקונומי הירוד של המגזר הכפרי. הוא התמודד מטעם מחוז בחירה באוטר פרדש, המדינה הענייה והמאוכלסת ביותר בהודו. נהרו הכיר את הבעיות הרבות שעמן מתמודדת האוכלוסייה הכפרית. הסביבה הכפרית הייתה פאודלית באותה תקופה. האוריינות הייתה נמוכה והמתחים החברתיים היו קיימים מתחת לפני השטח החברתיים. נהרו יזם בנייה ותפעול של מספר רב בתי ספר מטעם הממשלה. בתי הספר סיפקו חינוך יסודי ותיכוני לאוכלוסייה הכפרית. החינוך היסודי מומן מטעמה של הממשלה וניתן ללא עלות.
בתי הספר הממשלתיים סיפקו גם ארוחות חינם לתלמידיו. תוכנית זו הייתה קלף המנצח של נהרו, שכן משפחות ללא אוכל בביתם שלחו את ילדיהם ללמוד בבתי ספר לעיתים אך ורק עקב סיפוק הארוחות. רוב האוכלוסייה הכפרית התקיימה מארוחה אחת ביום. כל בני המשפחה נדרשו לעבוד כדי לשמור על משק הבית. הילדים נרתמו גם כדי להרוויח עבור המשפחה. ברפובליקה ההודית התקיימה יציבות אוכלוסין בחלוקה בין המינים. כמעט מחצית מהאוכלוסייה הן נשים. נהרו קידם סדרת חקיקות כדי להבטיח זכות בחירה אוניברסלית מעשית לאוכלוסיית הנשים במדינה. החוקים נועדו להבטיח את החופש החברתי של נשים הודיות. הזכויות המשפטיות של נשים הוגדלו גם הן תחת תקופת ראשות ממשלתו של נהרו.
בשנת 1957 הוא הגה את לוח השנה הלאומי של הודו, אך בפועל לוח זה לא הצליח להחליף את הלוח השנה הבינלאומי.
מדיניות כלכלית וחקלאית
נהרו, מיד לאחר מינויו לראש ממשלה ב-1947 השיק מספר רפורמות כלכליות. הוא היה מאמין נחרץ בשליטה של המדינה על המגזרים הכלכליים. האידיאלים הסוציאליסטיים שלו התבררו באופן שבו הציג חוקים לחלוקת קרקעות מחדש, על מנת לצמצם את הפער הכלכלי בהודו בין המעמדות של בעלי הקרקעות וחסרי הקרקעות. אחת הרפורמות הכלכליות המרכזיות של נהרו הייתה הצגת תוכנית חומש ב-1951. היא הוצגה כדי לקבוע את אופן ההוצאה והמענקים הממשלתיים במגזרי פיתוח חשובים כמו חקלאות, תעשייה וחינוך.
המדיניות הכלכלית של נהרו נחשבה לעיתים קרובות לסוציאליסטית במהותה. אין ספק שלסוציאליזם היה תפקיד חשוב מאוד בהרכב האידאולוגי שלו, אך עם זאת, חשוב גם לקחת בחשבון שנהרו עצמו הכחיש כל סוג של נטיות סוציאליסטיות גלויות במדיניות הכלכלית שננקטה על ידו. נהרו דגל בסוג של כלכלה מעורבת. כל סוג של דבקות אידאולוגית ללא עוררין בכל צורה של עיקרון כלכלי, הוא העריך, יזיק לצמיחתה של הודו. הוא רצה לקדם גישה מעשית במסגור הכלכלה ההודית, שתתאים בצורה הטובה ביותר לצורכי המדינה. מצד אחד, כמאמין מסור בדרכו של גנדי, הייתה לו אמונה חזקה בשיפור הכלכלה הכפרית. מצד שני, הייתה לו אמונה חזקה שפיתוח תעשייתי כבד תהיה הדרך הטובה ביותר לשרת את האינטרסים הכלכליים של הודו.
נהרו רצה ליצור איזון בין המגזר הכפרי והעירוני במדיניותו הכלכלית. הוא קבע כי אין סתירה בין השניים וכי שניהם יכולים ללכת יד ביד. נהרו התכוון לרתום ולנצל באופן מלא את משאבי הטבע של הודו לטובת בני ארצו. המגזר העיקרי שזיהה וקידם היה הידרואלקטריות, והוא בנה מספר סכרים כדי להשיג מטרה זו. הסכרים לא רק ירתמו אנרגיה, אלא גם יתמכו בהשקיה במידה רבה. נהרו ראה בסכרים את סמל הצמיחה הקולקטיבית של הודו, שכן הם היו הפלטפורמות שבהן הנדסת תעשייה וחקלאות נפגשו על פלטפורמה משותפת. נהרו גם שקל את האפשרות של צמיחה של אנרגיה גרעינית במהלך כהונתו כראש ממשלת הודו.
נהרו קידם משקיעים זרים בארצו אך עשה זאת בהסתייגות ובזהירות. האידיאלים הלאומיים שלו הובילו אותו להעריך שהודו צריכה לצמוח כלכלית באופן עצמאי לחלוטין. אף על פי שהוא לא דחה רשמית את האפשרות של השקעות זרות במונחים ישירים, הוא הדגיש כי מגזרי ההשקעות הזרות יוסדרו, ותנאי ההשקעה וההעסקה יהיו בפיקוח קפדני על ידי חוקי הממשלה במקרה שיעלו אפשרויות להשקעה זרה. נהרו, יתרה מכך, הדגיש כי המגזרים המרכזיים של הכלכלה תמיד יהיו בידי הממשלה. התייחסות זאת פגשה ביקורת נרחבת לאחר שהובהר כי למעשה האטה את הצמיחה הכלכלית בעקבות הליברליזציה הכלכלית של הודו בידי ממשל פאמולפרטי ונקאטה נארסימה ראו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
המאפיין המובהק ביותר, ולעיתים קרובות נתון במחלוקת במדיניות הכלכלית של נהרו, היה הרמה של שליטה ממלכתית וריכוזית שהופעלה על המגזרים התעשייתיים והעסקיים של המדינה. נהרו כאמור הדגיש כי המדינה תשלוט כמעט בכל תחומי המפתח של כלכלת המדינה, בין אם באופן ריכוזי או על בסיס ממשלי המדינות והטריטוריות. נראה כי הדגש הסוציאליסטי שלו על שליטה במדינה ערער את הלחץ שלו על קידום מדיניות תעשייתית. אפילו החקלאים, יחד עם אנשי העסקים, מצאו את עצמם בקצה המקובל של מדיניות בקרת מדינה קפדנית ומיסוי גבוה. העוני והאבטלה היו נפוצים במידה רחבה לאורך כהונתו של נהרו שהתקשה למגר אותם.
גם המדיניות של נהרו כלפי הכלכלה הכפרית של הודו הייתה בעלת מהות משמעותית שהשפיעה גם שנים רבות לאחר פטירתו. נהרו ראה חשיבות רבה בפיתוח העצמי הכפרי של הודו. הוא ניסה להגביר את תעשיות הקוטג' של הודו. על בסיס קווי עמדותיו של גנדי, נהרו האמין שהתעשיות הכפריות והחקלאיות של הודו ממלאות תפקיד מרכזי במרקם הכלכלי של המדינה. אבל רוב תוכניות הפיתוח של תעשיית הקוטג' שלו נועדו כחלק מפיתוח הקהילה. הוא גם האמין שתעשיות בקנה מידה קטן הן פתרונות יעילים לבעיות התעסוקה המסיביות שנותרו נושא תמידי לדאגה לאורך כהונתו.
מדיניות חוץ
הכריזמה האישית של נהרו פעלה גם בעולם כולו והביאה להגברת השפעתה של הודו בעולם. מדיניות החוץ שלו הייתה נייטרליות בין הגוש המזרחי למערבי. הוא טבע את המונח "אי הזדהות", והיה בין מקימי ארגון המדינות הבלתי-מזדהות. בתחילת המלחמה הקרה, ב-27 בנובמבר 1946, פנה נהרו לארצות הברית ולברית המועצות בבקשה להפסיק את הניסויים הגרעיניים ולהתחיל בפירוק הנשק הגרעיני, בקובעו כי פעולה כזו "תציל את האנושות מהאסון האולטימטיבי". בניסיון לפייס את סין, לא התנגד נהרו לכיבוש טיבט בידי סין, על אף שכיבוש זה הביא להיעלמותה של מדינה שחצצה בין סין להודו. ברית המועצות הייתה המעצמה היחידה שעזרה להודו באותו זמן בניסיונותיה לפתח יכולות עצמאיות בספירות רבות של התעשייה הכבדה, ההנדסה וטכנולוגיה מתקדמת. עובדה זו, יחד עם המדיניות הכלכלית של נהרו, הובילה לחשדנות מרובה במערב כלפי העמדה הנייטרלית של הודו.
מבחינה בינלאומית, כוכבו של נהרו היה במגמת עלייה עד אוקטובר 1956, כאשר יחסה של הודו למהפכה ההונגרית נגד ברית המועצות הביאה לביקורת מצד מדינות הגוש המערבי על מדיניות הבלתי-הזדהות הנייטרלית שלו. באומות המאוחדות, הודו הייתה המדינה הבלתי מזדהה היחידה שהצביעה בעד עמדת ברית המועצות בדבר הפלישה להונגריה, ולאחר מכן היה קשה לנהרו להביא לתמיכה מערבית על אף קריאותיו בדבר התנתקות מברית המועצות. בשנים הראשונות שלאחר העצמאות, אנטי-קולוניאליזם היה אבן היסוד של מדיניות החוץ שלו. אולם התעניינותו בנושא דעכה לאחר שג'ואו אנלאי, ראש ממשלת סין ושר החוץ שלה, לקח מידיו את אור הזרקורים בוועידת באנדונג של מדינות אפריקה ואסיה שהתקיימה באינדונזיה ב-1955.
ב-1961 השתלטה הודו באופן צבאי וללא לחימה על גואה, שהייתה שייכת לפורטוגל (באותה התקופה בהנהגת הדיקטטור אנטוניו דה אוליביירה סלזאר) במסגרת האימפריה הקולוניאלית של האחרונה. בין 1947 ל-1961 הסכסוך הסלים את יחסי הודו–פורטוגל. הודו טענה בנוסף לריבונות על האיים דאמאן ודיו ודאדרה ונאגר הבלי. הסכסוך הקולוניאלי בין המדינות התרכז עם זאת על בסיס הריבונות בגואה. נהרו וממשלתו טענו כי גואה הייתה הודית לכל עניין ועניין וכי נוצרה באכזריות קולוניאלית בידי משטר פשיסטי וגזעני. סלזאר וממשלו טענו מצידם כי למרות מיקומה הגאוגרפי והיותה מושבה קולוניאלית, גואה הייתה למחוז בתוך פורטוגל ולחלק בלתי נפרד מהלאום הפורטוגזי. ב-1961 הסלים הסכסוך הדיפלומטי כאשר הודו פנתה לאמצעים צבאיים. ב-17 בדצמבר 30,000 חיילים הודים, בתמיכה אווירית וימית, פלשו לגואה הפורטוגזית ובתוך יומיים הובילו לכניעת המוצב הפורטוגזי בן 900 החיילים. במקביל לכך הודו סיפחה גם את דאמאן ודיו מידי פורטוגל. הסיפוח של גואה ושאר המושבות המשניות בידי הודו קיבל תמיכה מהקהילה הבינלאומית בכלל ומבריטניה בפרט.
מלחמת הודו-סין 1962
נכון לתחילת שנות השישים, גבול הודו-סין היה בצורתו שהוכתבה בידי הרשויות הקולוניאליות הבריטיות בימי הראג' הבריטי ביחס לטיבט (שהייתה מדינה עצמאית באותה העת). לפי תוואי הגבול חבלי הארץ אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש היושבים על הרי ההימאלאיה והם בעלי חשיבות אסטרטגית נכבדת, נכללו בתוך הודו. הרפובליקה העממית של סין בהנהגתו הרודנית והעריצית של יו"ר המפלגה הקומוניסטית מאו דזה-דונג סירבה להכיר בתוואי הגבול. שתי המדינות היו שותפות מסחריות חשובות, ולכן ב-1954 הוחלט להגיע להסדר של כיבוד הגבול הקיים והרחבת השותפות הכלכלית והמסחרית. ב-1960 הצבא הסיני דיכא התקוממות טיבטית שהשפיעה לרעה על קשריה הכלכליים של הודו באזור. בנוסף, המנהיג הרוחני הטיבטי, הדלאי לאמה טנזין גיאטסו קיבל מחסה מדיני בדרמסאלה, הודו, מהלך שגורמים בממשל הסיני ראו כפעולה חתרנית מצד ממשלת הודו.
נהרו מצידו תמך בדלאי לאמה וביקר את היד הקשה של המשטר הסיני נגד המתקוממים הטיבטים. שר החוץ וראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי, קרא לקדם פעולה צבאית למען שתי מטרות: לספח לידי סין את אקסאי צ'ין וארונאצ'ל פרדש ולמנוע מהודו לתמוך בכל דרך שהיא בהתקוממויות עתידיות אפשריות בטיבט. לשם כך, סין החלה לבנות תשתיות צבאיות באזור הגבול המסוכסך ולתפעל מרגלים בשטחים השנויים במחלוקת. מתוך חשש להסלמה, נהרו וממשלתו קידמו את "מדיניות הפנייה קדימה" שנועדה להעצים את הנוכחות הצבאית ההודית באזור הגבול ולהרתיע את הממשלה הסינית בבייג'ינג שלא תנסה להביא להסלמה צבאית באזור. נהרו גם פנה למעצמות המערביות, בהן גרמניה המערבית, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, בבקשה לחימוש ולנשק מתקדם. בקשתה לא נענתה עקב עמדתה של הודו ביחס למלחמה הקרה, שהייתה ידידותית כלפי ברית המועצות. בעקבות כך החליט נהרו לפנות לברית המועצות, שבעקבות הפיצול הסיני-סובייטי תמכה במימון ואספקה עבור הצבא ההודי.
ערוב ימיו
ההפסד הכבד של הודו במלחמה עם סין גרם לירידת קרנו מבחינה ציבורית, והשפיע עליו רבות מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד: הוא הרגיש נבגד על ידי הסינים, בהם תמך בפורומים רבים. כמו כן, ההפסד הביא לדרישה להדחתו מצד חוגים צבאיים. הפסדה של הודו במלחמה הביא לביקורת קשה על חוסר המוכנות הצבאית של הודו ועל האמון הרב מדי שנהרו נתן בסין, אף על פי שזו הביעה בצורה ברורה למדי את רצונה לכבוש גם את טיבט וגם חלקים בצפון הודו. הוא נפטר זמן קצר אחרי המלחמה, ב-1964, כשהוא אמנם הצליח להשיג הרבה, אך - על פי ציטוט מרוברט פרוסט שתמיד היה על שולחנו – תמיד הרגיש שיש עוד הרבה לעשות. מורשתו, שפעם נראתה מזהירה, היום נתונה לביקורת מחדש מצד מלומדים רבים, שמוצאים בה חסרונות רבים.
ג'ווהרלל נהרו נפטר באחר הצהריים של 27 במאי 1964, בגיל 74, בעקבות התקף לב. בריאותו של נהרו הייתה בירידה במשך זמן מה קודם מותו. הוא לקה בשבץ מוחי חמור בתחילת 1964. מ-23 עד 26 במאי, הוא נסע לדהראדון למנוחה קצרה, וחזר לאחר מכן למעונו הרשמי בניו דלהי. הוא התעורר מוקדם למחרת בבוקר ולאחר שהתלונן על כאבים בגב, לקה באירוע מוחי נוסף בשעה 6:25, נפל לחוסר הכרה ונפטר תוך זמן קצר מבלי לחזור להכרה לאחר שלקה גם בהתקף לב. בבוקר 28 במאי נערכה עבורו הלווייה ממלכתית ונציגים מטעם מדינות מרחבי העולם, כמו גם 1.5 מיליון תושבים הודים, חלקו לו כבוד אחרון.
יחסו לציונות ולישראל
בקיץ 1947 פנו מנהיגי התנועה הציונית אל אלברט איינשטיין, כדי שישכנע את נהרו לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. איינשטיין כתב אליו מכתב ב-13 ביוני ונהרו ענה לו במכתב ב-11 ביולי. במכתבו רמז כי הודו תתנגד להקמת מדינה יהודית בשל סיבות של ריאל פוליטיק, בהתאם לאינטרסים שלה. ברקע תשובתו עמד המאבק של הודו ההינדואית במיעוט המוסלמי הגדול שבשטחה, שהתנגד כולו לציונות, וגם המלחמה הקרובה עם פקיסטן, שלקראתה זקוקה הייתה הודו לתמיכה בינלאומית, הכוללת גם את תמיכתן של מדינות ערביות ומוסלמיות. אולם לאחר מכן צירף להתנגדותו נימוק מוסרי: ב-27 בנובמבר שלח אליו חיים ויצמן מברק בניסיון אחרון לשכנעו, אולם ללא הצלחה: בהצבעה ב בכ"ט בנובמבר 1947, הצביעה הודו יחד עם המדינות המוסלמיות נגד תוכנית החלוקה.
עם הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948 סירבה הודו בכל תוקף להכיר בה. רק כעבור שנתיים של לחץ דיפלומטי הסכימה ממשלת הודו לתת את הכרתה הדיפלומטית למדינת ישראל, אך סירובה להחליף שגרירים ולפתוח נציגות זרה נותר בעינו בעקבות התנגדותם של שני שרים מוסלמים. ההכרה הרשמית הוכרזה ב-18 בספטמבר 1950. דוד בן-גוריון כתב ביומנו יום קודם לכן: "אם ההכרה תבוא הלילה - הרי זה בעיני ההכרה החשובה ביותר, אחרי זו של ארצות הברית וברית המועצות, וכמובן ידוע לא פחות חשובה מאלה. יש ביננו ובין הודו אפשריות של שיתוף פעולה שאינן ביחס לכל שאר המדינות. שיתוף מתוך זהות רוחנית במידה רבה." בשנת 1951 הסכימה הודו למינוי אחד מאזרחיה היהודים לקונסול כבוד של ישראל, ושנתיים מאוחר יותר הסכימה לפתיחת קונסוליה ישראלית במומבאי. על אף התפתחויות חיוביות אלו נותר יחסה של הודו לישראל שלילי בעיקר ואף התדרדר. ליחס שלילי זה מספר סיבות:
גישתה של הודו כלפי ישראל נותרה קרירה ואף עוינת בימי שלטונו של ג'ווהרלל נהרו, בימי שלטון בתו אינדירה גנדי ובימי יורשיה עד לשנות התשעים, סך הכול משך 44 שנה. אולם גם במהלך שנים אלו התקיים בין שתי המדינות קשר חשאי הדוק באמצעות המוסד, בשל האינטרס המשותף: המלחמה בטרור האסלאמי. ב-17 בספטמבר 1950, הודו הכירה רשמית במדינת ישראל. בעקבות הצהרת ההכרה, נהרו אמר: "אנו הכרנו (בישראל) עוד מזמן, משום שישראל היא עובדה. נמנענו (מלעשות זאת בפומביות) עקב רצוננו לא לפגוע ברגשות ידידינו במדינות ערב." בשנת 1953 הותר לישראל לפתוח קונסוליה בבומביי. עם זאת, ממשלת נהרו לא רצתה לקיים יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל מכיוון שהיא הביעה תמיכה בעמדה הערבית בתוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, והאמינה כי מתן אפשרות לישראל לפתוח שגרירות בניו דלהי יפגע ביחסיה עם העולם הערבי.
מתוך כתביו
מכתביו של נהרו לבתו, אינדירה גנדי מזמן תקופות מאסרו בשנות השלושים נערכו לספר הקרוי "הצצות בהיסטוריה עולמית". במאסרו בין השנים 5–1942 הוא כתב את "גילויה של הודו", היסטוריה של הודו עם פרשנותו; לאחר מכן, הוא כתב אוטוביוגרפיה שהייתה רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס. כתביו של נהרו נושאים את חותם האינטלקטואליזם והרגישות שלו, וכן את המזג המדעי שלו. נאומו המפורסם של נהרו, "פגישה עם הגורל", אותו נשא ערב העצמאות של הודו, הוא אחד הנאומים המכוננים של התרבות הפוליטית ההודית וכמוהו גם נאומו "האור נדף מחיינו" בעקבות רצח גנדי.
מורשת
ב-35 השנים שחלפו מ-1929, כשגנדי בחר בנהרו כנשיא מושב הקונגרס בלאהור, עד מותו, כראש ממשלה, ב-1964, נשאר נהרו - למרות ירידת קרנו עקב המלחמה הקצרה עם סין ב-1962 - דמות ההנהגה הראשית של עמו ואישיות מוערכת מאוד בהודו עצמה. גישתו החילונית לפוליטיקה עמדה למראית עין בניגוד לגישה הדתית והמסורתית של גנדי, שבמהלך חייו של זה האחרון הוסיפה לפוליטיקה ההודית השפעה דתית. ניגוד זה היה מטעה ושגוי למעשה, שכן, אף על פי שגנדי נראה בהווייתו שמרן דתי, הוא היה למעשה נון-קונפורמיסט חברתי שניסה לקדם הקלה במערכת המסורתית הנוקשה של ההינדואיזם. ההבדל האמיתי בין נהרו לגנדי לא היה ביחסיהם לדת אלא ביחסם לציוויליזציה. בעוד נהרו קידם מודרניזציה בזרועות פתוחות, גנדי השתרש בקריאות לשיבה לתהילה של הודו העתיקה ושימור מערכות חברתיות.
בין חשיבותו של נהרו בפרספקטיבה של ההיסטוריה ההודית היא העובדה שהוא ייבא והעניק ערכים ודרכי חשיבה מודרניים, אותם התאים לתנאים ההודיים. מלבד הדגש שלו על החילוניות ועל האחדות הבסיסית של הודו, למרות המגוון האתני והדתי שלה, נהרו היה עסוק בהובלת הודו לעידן המודרני של גילוי מדעי והתפתחות טכנולוגית. בנוסף, הוא עורר בעמו מודעות לנחיצות הדאגה החברתית לעניים ולמנודים ולכבוד לערכים דמוקרטיים. אחד ההישגים שבהם היה גאה במיוחד היה הרפורמה בקוד האזרחי ההינדי העתיק, שאפשרה סוף סוף לאלמנות ההינדיות ליהנות משוויון עם גברים בענייני ירושה והעברת רכוש.
לקריאה נוספת
ספרים:
גדעון גריינג'ר
גדעון גריינג'ר (באנגלית: Gideon Granger; 19 ביולי 1767 – 31 בדצמבר 1822) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנו, פרנסיס גריינג'ר, שגם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
ראשית חייו
גדעון גריינג'ר נולד בסאפילד, קונטיקט. הוא היה בנם של גדעון גריינג'ר האב וטריפוסיה (לבית קנט) גריינג'ר. הוא למד משפטים באוניברסיטת ייל והיה לעורך דין.
קריירה
גריינג'ר נחשב לכותב מאמרים פוליטיים מבריק. בעשותו שימוש בשמות העט אלג'רנון סידני ואפמינונדס, הוא פרסם מאמרים רבים להגנת עקרונותיו של תומאס ג'פרסון.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט והתמודד ב־1798 ללא הצלחה על מושב בקונגרס של ארצות הברית. כתומך נלהב של ג'פרסון הוא מונה על ידו לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בראשית נשיאותו ב־1801. בתפקיד זה הוא המשיך לכהן עד 1814 תחת יורשו של ג'פרסון, ג'יימס מדיסון. נכון ל-2020 גריינג'ר הוא המנהל הכללי של דואר ארצות הברית שכהונתו הייתה הארוכה ביותר. ב־1802 הוא שכנע את הקונגרס להעביר חוק שקבע שעובדי הדואר יהיו לבנים בלבד. הוא היה מודאג מכך שאפרו-אמריקאים יראו את עצמם כעובדי הממשלה ולפיכך כזכאים לשחרור מעבדותם. מצב זה לא השתנה עד לתום מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר שעזב את וושינגטון די. סי. התיישב גריינג'ר בקנאינדייגואה שבניו יורק, שם הוא בנה בית מגורים שממנו הוא פיקח על שטחי הקרקעות הרבים שבהמשך הוא רכש במערב. כיום בית זה משמש כמוזיאון. הוא היה חבר בסנאט של ניו יורק והמשיך להשפיע בתחום הפוליטיקה והמשפטים, כולל להיות דמות מפתח במיזם תעלת אירי.
חיים אישיים
מצב בריאותו הרופפת אילץ את גריינג'ר לפרוש ב־1821. גדעון גריינג'ר נפטר ב־31 בדצמבר 1822 בקנאינדייגואה. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבעיר. על שמו נקראה עיירה באוהיו.
אוטובוס נמוך-רצפה
דרכים אחרות להנגיש אוטובוס לאוכלוסיית יעד זו הן שימוש במעלון ובמערכת קפיצים הידראולית לאוטובוס, שמאפשרת לו להוריד את מפלס הרצפה (בדומה למכוניות סיטרואן). אולם, הן מבחינה מכנית והן מבחינה בטיחותית, אפשרויות אלה מסורבלות יותר משימוש ברמפה ובאוטובוס בעל רצפה קבועה ונמוכה.
אוטובוס נמוך רצפה יכול לשרת נוסעים בשביל נסיעות עירוניות או בין עירוניות.
קיימים שני סוגים של אוטובוסים נמוכי רצפה: אוטובוס נמוך רצפה בעל רצפה נמוכה במלואה הנפוץ בבריטניה ואירופה, ואוטובוס נמוך כניסה שבו רק חלק מהרצפה (למשל רצפת הכניסה) נמוכה, ושאר הרצפה גבוהה, שנפוץ בארצות הברית וקנדה.
היסטוריה
אוטובוסים אלה עוצבו בעקבות חוקי שוויון זכויות לאנשים עם לקויות שחוקקו במקומות שונים בעולם החל מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים (כגון ADA of 1990 בארצות הברית). אולם, הם נמכרו גם במדינות בהם טרם נחקקו חוקים כאלה והם הפכו לנפוצים בעולם.
בישראל הופיע האוטובוס נמוך-הרצפה הראשון בשנת 1994, והוא נרכש על ידי חברת דן מדגם MAN NL 202 (העומד בתקן יורו1). בנובמבר 1999 נרכשו על ידי חברת דן כ-150 אוטובוסים מוגמרים מדגם MAN NL 263 (יורו 2), מיד לאחר מכן נרכשו על ידי אגד כמות דומה של אוטובוסים מדגם MAN NL 313, בשלב מאוחר יותר הורכבו הדגמים בישראל. ביוני 2007 עבר ה MAN NL 313 בישראל מתיחת פנים באוטובוסי החברות אגד וויאוליה ובספטמבר חודש גם צי האוטובוסים של דן לאוטובוס מדגם זה (שעמדו בתקן יורו 4). בסוף 2009 נרכשו דגמי MAN NL 323 (יורו 5). בשנים 2007–2010 רכשה חברת "אגד" אוטובוסים נמוכי רצפה של חברת "סקאניה" הדגם הראשון: K270LE (יורו 4) נרכש ב 2007 ממנו נרכשו כמה עשרות. הדגם השני, N280UB (יורו 5) נרכש בשנת 2010 וממנו נרכשו כמה מאות.
קישורים חיצוניים
Vagono kun malalta planko Tecnica del pianale ribassato
כנסיית אנדרו הקדוש
היסטוריה
ההחלטה על הקמת הכנסייה התקבלה עוד ב-1917 בשני הגופים הדתיים הראשיים שפעלו באותה תקופה בסקוטלנד: The United Free Church, The Church of Scottland. הכנסייה תוכננה על ידי קליפורד הולידיי, אחד ממתכנניה ומאדריכליה החשובים של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי בתכנון השתתף האדריכל זולטן שמשון הרמט, שעבד במשרדו והפך לאחר מכן לאדריכל ידוע בפני עצמו. הכנסייה נבנתה על הגבעה שמול הר ציון (ממערב לסינמטק של היום).
הכנסייה קרויה על שם פטרונה של סקוטלנד, אנדרו הקדוש (אחד משנים-עשר השליחים של ישו, אחיו של פטרוס שהיה במקצועו דייג), והיא נבנתה בשנים 1927–1930. הכנסייה מוקדשת לחללי דיוויזיה 52, מרביתם חיילים סקוטים, שנהרגו במהלך כיבוש ארץ ישראל וירושלים בידי הבריטים. את אבן הפינה הניח הגנרל אדמונד אלנבי ב-1927.
המיקום שנבחר היה יחסית גבוה, אפשר קשר עין עם העיר העתיקה והיה קרוב לתחנת הרכבת. השטח היה שייך עוד מהתקופה העות'מאנית לכנסייה האנגליקנית, שהקימה מעבר לכביש עוד קודם לכן את בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון (כיום מלון הר ציון).
פטריק גדס, שגם הוא נמנה עם מתכנניה הראשונים של ירושלים, הציע להזיז את תחנת הרכבת דרומה יותר ולהקים בגבעה מתחם עירוני לשירות נוסעי הרכבת, שאז הייתה שער הכניסה המרכזי לעיר, אלא שתוכנית זו לא יצאה לפועל.
אף כי הכנסייה מוקדשת לנופלים במלחמת העולם הראשונה, לא נפקד מקומה של מסורת קדומה יותר, ובכנסייה מצוי גם אתר זיכרון לרוברט הראשון, מלך סקוטלנד, שמת ב-1329. הוא ביקש שלאחר מותו יעקרו את לבו ויקברוהו בירושלים, אולם השליח, סר ג'יימס דאגלס, נהרג בדרכו לביצוע המשימה. לבו של המלך רוברט נלקח משדה הקרב שבו נהרג דאגלס ונקבר ב-Melrose Abbey שבסקוטלנד.
בהיותה של הכנסייה מונומנט הנצחה לחללי הצבא הבריטי, קבורים בחצר הכנסייה גם שותפים מיוחדים במינם ללחימה שניהל הצבא הבריטי בארץ ישראל, שני כלבי גישוש בריטים.
האקוסטיקה הטובה של הכנסייה הפכה אותה לאחד המקומות הפעילים ביותר מבחינה מוזיקלית בירושלים: מופיעים בה לרוב הרכבים קלסיים, קאמריים ומקהלות אקפלה.
פסגת ביטל
פסגת ביטל או פסגת בטל (באנגלית: Bettle Peak) היא פסגה באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
כנסיית אנדרו הקדוש
היסטוריה
המתחם כולל בית הארחה וכנסייה, שמגדל מפריד ביניהם. בבית ההארחה פועל גם בית קפה לרווחת המבקרים. מן המדרגות העולות אל הכנסייה ניתן לראות את מערות הקבורה של כתף הינום, בהן נמצאה לוחית הכהנים.
פסגת ביטל
גובהה של הפסגה 1,490 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת ממערב להדום הקרח באוורס, ו-11 קילומטרים מצפון לגבעות גרניט.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של ג'יימס פ. ביטל (James F. Bettle), מטאורולוג בתוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, ומדען ראשי בתחנת מקמרדו בשנת 1962.
אורג התאו
אורג התאו (שם מדעי: Bubalornis) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת האורגיים החיים בסוואנות של אפריקה.
סוג זה כולל 2 מינים של אורגים בעלי נוצות כהות ומקורים גדולים והם מעופפים בקבוצות גדולות לאורך הסוואנות. אורגים אלה קיבלו את שמם בגלל שנראו לחוקר שצפה בהם מסתובבים לרגלי תאואים באפריקה והניח שמדובר בשיתוף פעולה הדדי בין שני המינים. עם זאת אין קשר ביניהם ומרבית הזמן האורגים מצויים הרחק מהתאואים.
ציפורים אלה ניזונים בעיקר מחרקים גדולים וגם מזרעים.
מינים
בעבר היה שייך לסוג המין היחידי אורג תאו לבן-ראש (Dinemellia dinemelli).
מכללת רידמן
מדי פעם עורכת מכללת רידמן ימי עיון הכוללים מפגש מקצועי ברפואה סינית מסורתית (TCM), בשיתוף עם אוניברסיטאות סיניות. במסגרת זו מוזמנים אורחים מהארץ ומחו"ל להעביר הרצאות וסדנאות.
למכללה חמישה בתי-ספר מקצועיים המציעים מגוון תוכניות לימוד וקורסים להכשרת מטפלים: בית הספר לרפואה סינית מסורתית, בית הספר לרפואה טבעית, בית הספר לתרפיות המגע, בית הספר לפסיכותרפיה הוליסטית, בית הספר לאימון הוליסטי וכן תוכנית בספורט טיפולי הוליסטי לילדים ותינוקות ומסלול הכשרת מטפלים בתפישת המטאיזם בשיתוף עם "מרחב מודעות". תוכניות לימוד אלה מוכרות הן על ידי מכללות מחוץ לישראל והן על ידי האיגודים המקצועיים של מקצועות הרפואה המשלימה בישראל, באירופה, בארצות הברית ובסין. חלק נרחב ממסלולי הלימוד במכללת רידמן בשיתוף מקצועי עם מרפאות "מכבי טבעי". לצד התוכניות השנתיות מציעה המכללה גם קורסים סמסטריאליים וחוגי העשרה והתפתחות אישית לקהל הרחב.
הלימודים במכללת רידמן כוללים התמחות מעשית במסגרת קליניקות המתמחים של המכללה.
מכללת רידמן מקיימת שיתופי פעולה רבים עם בתי החולים בישראל - הן בשותפות במחקרים קליניים והן בביצוע שלב ההתמחות המעשית של הסטודנטים כתנאי להפיכתם למטפלים. במקביל, מתקיימים שיתופי פעולה ארוכי טווח עם גופים ממשלתיים, עיריות ומועצות מקומיות, מוסדות חינוך, חברות במגזר הציבורי והפרטי וארגונים חברתיים.
קשרים בינלאומיים
מכללת רידמן היא מכללה בינלאומית, המייצגת בישראל אוניברסיטאות ומכללות שונות לרפואה משלימה מרחבי העולם, כגון: The Zhejiang Chinese Medical University, Hangzhou, China
The Chengdu University of Traditional Chinese Medicine TCM, China
EABP - European Association of Body-Psychotherapy
AHG – The American Herbalist Guild
EUROTAS - The European Transpersonal Association
ABMP- Associated Bodywork & Massage Professionals
Jack Ü
Jack Ü היה צמד מוזיקלי אמריקאי המורכב ממפיקי המוזיקה אלקטרונית סקרילקס ודיפלו, שהוקם בשנת 2013, ופורק בשנת 2016.
קריירה
ב-4 באוקטובר 2014, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם קייזה, את הסינגל "Take Ü There". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-16 במצעד הדאנס הבריטי ולמקום ה-14 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-25 בדצמבר 2014, הצמד הוציא גרסת רמיקס לשיר "7/11" של ביונסה.
ב-27 בפברואר 2015, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'סטין ביבר, את הסינגל "Where Are Ü Now". השיר הגיע, בשיאו, למקום האטשון במצעד הדאנס הבריטי, למקום השמיני בבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני. כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה כפולה מ-BPI ובאישור הקלטה מסוג פלטינה מחומשת מ-RIAA. בנוסף לכך, השיר זכה בפרס גראמי להקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר ובפרס המוזיקה האמריקאית לשיתוף הפעולה של השנה.
ב-27 בפברואר 2015, הצמד הוציא את אלבום האולפן Skrillex and Diplo Present Jack Ü. האלבום הגיע, בשיאו, למקום ה-26 בבילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני. כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג זהב מ-RIAA ובאישור הקלטה מסוג זהב מ-IFPI Denmark.
ב-22 באוקטובר 2015, הצמד הוציא, בשיתוף פעולה עם אלונה-ג'ורג', את הסינגל "To Ü". השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-28 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-83 באוסטרליה. כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג זהב מ-RIAA.
ק. ר. נאראיאנאן
קוצ'ריל ראמאן נאראיאנאן (במלאיאלאם: കോച്ചേരില്‍ രാമന്‍ നാരായണന്‍; 27 באוקטובר 1920 – 9 בנובמבר 2005) היה נשיא הודו, הראשון מהקסטות הנמוכות שמילא משרה זו. הוא זכה במלגת לימודים בחסות הממשלה. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קראלה, עבד כעיתונאי עבור ההינדים (1944–1945) ו"טיימס אוף אינדיה" (ב 1945). עד מהרה זכה במלגה נוספת ועזב את הודו ללמוד בבית הספר לכלכלה בלונדון, שם זכה בהצטיינות אקדמית מהשורה הראשונה.
נאראיאנאן נולד בטראבאנקורה. הוא כיהן כסגן הנשיא בשנים 1992–1997 וכנשיא הודו בשנים 1997–2002.
נפטר בשנת 2005 בגיל 85 בעקבות דלקת ריאות.
סצ'ל
סֶצֶ'ל (ברומנית: Săcel; בהונגרית: Izaszacsal, איזַסַצַ'ל; ביידיש: סיטשל או סיטשעל) היא עיר קטנה במחוז מרמורש שברומניה. הוכרזה כעיר בשנת 2004. במפקד של 2002 נקבע ש-99.5 אחוז מתושבי העיר הם רומנים.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בעיר החלה להתארגן בתחילת המאה ה-19, בתחילה היו לקהילה שולשה בתי תפילה עד שבשנת 1860 נבנה בית כנסת קבע בעיר, אחריו נבנו בית מדרש אשר שימש את ה"תלמוד תורה" במקום ובית מדרש לחסידות ספינקא. בנוסף היו לקהילה מקווה ובית עלמין. בשנת 1920 מנו יהודי העיר 666 נפש, בשנת 1930 651 ובשנת 1944 523 יהודים.
בשנת 1941 החלו הגבלות על יהודי העיר ובהן איסור על שחיטה כשרה, ובפסח תש"א (1941) נלקחו גברים רבים לעבודות כפייה. באוקטובר 1942 גויסו רבים מיהודי העיר לשירות בצבא ההונגרי, רבים מהמגויסים נהרגו. בסוף אפריל 1944 גורשו הנשארים לגטאות סמוכים ומשם למחנה ההשמדה באושוויץ.
בודדים חזרו לאחר מלחמת העולם השנייה לכפר, אך עזבו אותו תוך זמן קצר.
ז'ראר דה וילייה
ז'ראר דה וילייה (בצרפתית: Gérard de Villiers; 8 בדצמבר 1929 - 31 באוקטובר 2013) היה סופר, עיתונאי ועורך צרפתי, והמחבר של סדרת רומני הריגול SAS, שבה כ-200 ספרים.
ביוגרפיה
בשנת 1965 החל בכתיבה של סדרת רומני הריגול SAS, שבה כתב כ-200 ספרים. שם הסדרה הוא ראשי תיבות של Son Altesse Sérénissime ("הוד רוממתו" בצרפתית), ומהווה משחק מילים של שמה של יחידת הקומנדו הבריטית הנודעת SAS. גיבור הסדרה הוא מלקו, מרגל אריסטוקרטי. ספרי הסדרה נמכרו ביותר מ-150 מיליון עותקים, והם פופולריים במיוחד בצרפת, בגרמניה, ברוסיה, בטורקיה וביפן. ברקע ספרי הסדרה נמצאים אירועים אקטואליים, ולכתיבת ספריו ערך דה וילייה תחקירים לאיסוף נתוני הרקע. לעיתים ספריו הקדימו התרחשויות במציאות: לדוגמה, בשנת 1980 פרסם ספר המתאר את רצח נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שנה לפני שהרצח התרחש. אחדים מספריו עובדו לסרטי קולנוע.
דה וילייה היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו שני ילדים. גר באווניו פוש בפריז. נפטר ב-31 באוקטובר 2013, ממחלת הסרטן.
המדריך לחיים בניו יורק
"המדריך לחיים בניו יורק" (באנגלית: How To with John Wilson) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה דוקומנטרית שנוצרה על ידי ג'ון וילסון.
הסדרה, שהופקה על ידי נייתן פילדר, מייקל קומן וקלארק ריינקינג, הוזמנה על ידי רשת HBO. היא עלתה לשידור לראשונה ב-23 באוקטובר 2020. הסדרה חודשה לעונה שנייה שעתידה לעלות במהלך 2021.
בישראל, ניתנת לצפייה בסלקום tv, ב-HOT HBO, וב-yes VOD.
עלילה
ג'ון וילסון, שמצלם לכאורה סרט סטודנטים תיעודי, חושף למעשה את התופעות והאנשים המוזרים ביותר בעיר ניו יורק. לעיתים הוא מצלם בסתר את הדמויות המתועדות ומנסה לתת עצות ולקבל זווית אחרת על איך לחיות בעיר.
כתב ברייל עברי
כתב ברייל עברי הוא אלפבית הברייל בעברית. קוד הברייל העברי נמצא בשימוש נרחב. הוא נכתב בשנות ה-30 והושלם ב-1944. הוא מבוסס על נורמות בינלאומיות, עם אותיות נוספות שנוצרו כדי להתאים את ההבדלים בין ברייל אנגלי לאלפבית העברי. בניגוד לעברית, אך בהתאם לאלפבית ברייל אחרים, ברייל עברי נקרא משמאל לימין במקום מימין לשמאל, ובניגוד לברייל באנגלית, כתיבתו היא אבג'ד, כאשר כל האותיות מייצגות עיצורים.
אלפבית בסיסי
מכיוון שמקורו של הברייל עברי הוא הברייל אנגלי, אין התאמה בין אותיות דפוס עבריות לברייל. לארבעה עיצורים עם דגש בדפוס יש אותיות נפרדות בברייל, אך לשלושה אחרים יש קידומת : בברייל. המיקומים השונים של הנקודה על האות המודפסת תואמים גם לשתי אותיות שונות בברייל.
כתב ברייל העברי מבוסס על כתב ברייל האנגלי ולכן הוא נכתב משמאל לימין כמו באנגלית. סימני האותיות האנגליות הוגדרו כסימני אותיות עבריות על פי דמיון צליל. חלק מהסימנים שמשמשים בתור אותיות התנועות באנגלית משמשים כסימני תנועות גדולות (סימני התנועות המכילים י' או ו') בעברית. ברייל עברי נכתב תמיד עם סימני התנועות הגדולות. סימן האות O בברייל האנגלי משמש לסימן החוֹלם המלא (וֹ) בברייל העברי. סימן U בברייל האנגלי משמש לשורוק (וּ) בברייל העברי. סימן I משמש לחיריק המלא (ִי) בברייל העברי. י' שאינו חלק מחיריק מלא מסומן בסימן ה-J האנגלי ו-ו' שאינו חלק מחוֹלם או שורוק מסומן בסימן ה-W האנגלי. סימן האות A הוגדר בברייל עברי בתור א' ולא כסימן ניקוד. סימון האות E לא נכלל בין האותיות וסימני הניקוד העבריים. לב' ו-בּ', כ' ו-כּ', פ' ו-פּ' ו-ש|שׁ' ו-שׂ' יש סימנים שונים בברייל העברי.
מלבד לסימן ה – E, גם לסימנים של C ושל Y לא הותאמו בעברית סימנים של אותיות או של ניקוד. סימן הצירוף TH בברייל האנגלי משמש לאות ת'. הסימן ל-SH משמש לשׁ' ימנית והסימן ל-WH משמש ל-שֹׂ השמאלית. הסימן ל-CH משמש כסימן לכ' רפה. סימן הקיצור למילה the משמש ל-צ'. הסימן לצירוף ED משמש ל-ע'.
דאהרייה
דאהרייה (בערבית: الظاهرية; בתעתיק מדויק: אלظ|ט'ا|אه|הر|רي|יة|ה), או זאהרייה, היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, השייכת לנפת חברון של הרשות הפלסטינית. דאהרייה נמצאת בהר חברון, כ-18 ק"מ דרום-מערבית לעיר חברון. אוכלוסייתה מונה כ-30,000 נפש.
התקופה העות'מאנית
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בדאהרייה בשנת 1863, ומצא כי רבים מתושבי הכפר עזבוהו על מנת להשתמט מגיוס חובה, ועברו להתגורר באוהלים דרומה משם. הוא תיאר בניין אבני גזית שראה במקום, בו היו כמה חדרים קמורי-גג, ובאותו הזמן שימש את אחד מזקני הכפר. לאחר מכן, סקר 'ולי' ומספר בתים פרטים שנבנו מאבנים שהועתקו מבניינים קדומים, אותן הוא תיארך לתקופה הרומית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 זיהה הארכאולוג קלוד קונדר את דאהרייה כמקום בו שכנה העיר הכנענית הקדומה דביר, הנזכרת בתנ"ך במסגרת כיבושיו של יהושע בן נון והייתה לאחר מכן עיר חשובה בנחלת שבט יהודה. זיהוי זה עמד בעינו עד שנת 1924, שלאחריה הציעו ארכאולוגים שונים מיקומים אחרים כזיהוי העיר דביר.
לפי סקר ארץ ישראל המערבית של חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל, התגוררו בכפר בשנת 1874 כ-300 עד 400 איש. בשנת 1877 המקום היה נטוש, לפי החוקרים בשל "פלישת הערבים לארצם של הפלאחים".
ירדן
בין 1948 ל-1967 הייתה דאהרייה תחת שלטון ממלכת ירדן, כחלק משטחי יהודה ושומרון.
ישראל והרשות הפלסטינית
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה תחת ממשל צבאי ישראלי. במסגרת הסכמי אוסלו עברה העיר לשליטת הרשות הפלסטינית.
ב-2007 עלתה העיר לכותרות עקב תקרית דאהרייה, באירוע זה, במהלך סיור שגרתי של גדוד לביא של צה"ל, החליט הקצין האחראי על דעת עצמו להשתמש במונית אזרחית (של תושב השטחים) כמסווה לפעילות צבאית. במהלך הסיור ירו החיילים על עובר אורח לא חמוש, כיוון שחשו איום, ופצעו אותו קשה.
ספורט
קבוצת הכדורגל של העיירה, שבאב א-דהרייה הייתה אלופת הליגה של הגדה המערבית בעונת 13–2012 ובעונת 2014-15.
שינפלד
ראו גם
}}
מאטו גרוסו
מאטו גרוסו (בפורטוגזית: Mato Grosso; מילולית: "יער עבות") היא מדינה בברזיל הממוקמת במערב המדינה על גבול בוליביה.
אזורים במאטו גרוסו עוברים תהליך של בירוא יערות, לו מתנגדים ארגונים ירוקים ברחבי העולם.
גאוגרפיה
בתוך מאטו גרוסו ממוקם צ'פאדה דוס גוימאראס, סביבה ייחודית של הרי חול אשר נסחפו ויצרו סביבה מגוונת של צוקים, קניונים ומפלי מים. הפנטנל הביולוגי העשיר, אחד המערכות האקולוגיות הגדולות בעולם, נמצא במדינה זו.
דגל
דגלה של מאטו גרוסו אומץ במסגרת צו מס' 2 ב-31 בינואר 1890 מספר ימים לאחר אימוץ הדגל של ברזיל. לדגל צבעים זהים לדגל ברזיל, כאשר כחול מסמל את השמים, ירוק את הצמחייה ולבן את השלום. הכוכב הצהוב מסמל את הזהב אשר משך לאזור את המתיישבים האירופאים הראשונים.
קונוב
קונוב (בפולנית: Kunów, ביידיש: קינעוו, קינוב) היא עיירה במחוז אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין.
תולדות היישוב
קונוב נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-12 כאחוזת בישופים, ובשנת 1365 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1502 הוחרב היישוב בידי הטטרים, ולאחר שהשתקם, נפגע שוב באמצע המאה ה-17 כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית לפולין. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בשטחי פולין הקונגרסאית.
במהלך מרד ינואר היווה היישוב אחד ממוקדי המורדים הפולנים, ועקב כך, נטלו ממנו הרוסים את מעמדו העירוני בשנת 1869. זכויות אלה הושבו ליישוב רק בשנת 1990.
יהודי קונוב
בשנת 1912 (תרע"ב) מונה רבי יעקב יצחק דן לנדא (לימים האדמו"ר מסטריקוב) לכהן כרב העיר. לפניו כיהן אחיו רבי אברהם אביגדור שנפטר בחטף. לאחר עשר שנות רבנות הייתה שרפה גדולה בעיר והרב לנדא חזר לבית הוריו וסייע לאביו בהנהגת החסידות.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-500 יהודים, כרבע מתושביו. עם כיבוש היישוב בידי הגרמניה הנאצית בתחילת ספטמבר 1939, גורשו יהודיו לאוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי, וכעבור שבוע הורשו לחזור אליו. עם שובם, הוטלו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה, החרמת רכוש, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת תשלום סכומי כופר. במרץ 1941 הובאו ליישוב כ-100 יהודים שגורשו מווינה.
בסוף אוקטובר 1942 ערכו אנשי ס"ס וכוחות אוקראיניים אקציית חיסול בגטו שביישוב, תוך שליחת כ-500 מיושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורצח הקשישים והחולים מחוץ ליישוב. מקהילת קונוב שרד את השואה יהודי אחד.
מודל גינזבורג-לנדאו
בפיזיקה, מודל גינזבורג-לנדאו, הקרוי על שמם של ויטאלי גינזבורג ולב לנדאו הוא מודל מתמטי-פיזיקלי, המתאר מוליכות על. במקור מודל זה ניסה לתאר מוליכי על מן הסוג הראשון מבלי לבחון את תכונותיהם המיקרוסקופיות, אך מאוחר יותר, תוך שימוש במודלים מיקרוסקופיים, ניתנה פרשנות מיקרוסקופית לכלל הפרמטרים המופיעים במודל.