cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בני לוריאן
"המפלה של מספר חמש"
למסע להחזרת השידה של מספר חמש, יוצאים חמש, שש, שבע, שמונה ותשע. מאוחר יותר מתברר כי מספר חמש עובד עם המוגדוריאנים בטענה שהם ינצחו ושהם בעצם "החבר'ה הטובים". חמש מעלף את שש וכמעט הורג את תשע כאשר הוא מטביע אותו בעזרת מורשותיו (בני לוריאן - דמויות). הוא מותיר את שבע ושמונה חיים בטענה שהם לא לעגו לו (ומודיע כי הוא רצה שיחשבו כי הוא חלש ולא יראו מהם כוחותיו האימתניים והחזקים באמת), ומציע להם להצטרף אליו ואל המוגדוריאנים. הם אינם מסכימים לבגוד בחבריהם ובמורשת שלהם. מרינה, מצליחה לרפא את שש בלי שמספר חמש ישים לב. מספר חמש מתכוון להרוג את מספר תשע, אך ברגע האחרון משתגר שמונה בעזרת מורשת הטלפורטציה שלו מול מספר חמש ונהרג. מרינה מגלה מורשת חדשה - קיפאון - ומוציאה לחמש את העין בעזרת נטיף קרח אך מרחמת עליו ולא מוציאה לו את העין השנייה. היא נשבעת לנקום.
באותו זמן, בוילה של תשע בשיקגו ג'ון ואלה, נמצאים בחיזיון על העתיד (בעוד כמה שנים) ובו אלה שולטת עם סטרקוס רא על העולם, בעוד סטרקוס רא טוען כי היא היורשת שלו, דבר שלא ברור עד כה. ג'ון, רואה בחיזיון כי הוא ושאר חברי הגארד ועוזריהם מתו כולם מלבד מספר שש וסאם. בחיזיון המוגדוריאנים משתלטים על העולם כולו ובני האדם כפופים לשליטתם. אלה יושבת על כס לצד סטרקוס רא ומוציאה להורג את מספר שש. בנוסף, הוא רואה את מספר חמש עם רטייה על עינו ולובש בגדי מוגדוריאנים. באותו זמן בוילה של תשע, המוגדוריאנים תוקפים את סאם מלקולם ושרה, ומלקולם נפצע קשה אבל באותו רגע ג'ון מתעורר בגלל הצלקת של שמונה, מספיק להציל את מלקולם אבל אלה נלקחת בידי המוגדוריאנים. הספר נגמר בזה שג'ון פוגש את אדאם.
"נקמתה של מספר שבע"
אלה (עשר) נחטפת לחללית מוגדוריאנית, היא מגלה שהיא מאורסת לחמש ושהיא צריכה לעזור למוגדוריאנים במתקפה נגד כדור הארץ.
הספר מספר על חזרת האל לוריאן והשכנתו בכדור הארץ. לאחר שחמש רצח את שמונה וברח עם המוגדוריאנים, שש, תשע ומרינה מגיעים לבסיס מוגדוריאנים, מוצאים את שמונה ולוקחים אותו. חמש מודע לנוכחותם אך לא מגלה על כך, הוא אומר להם שהוא מצטער ושלא התכוון ששמונה ימות ומאחל להם בהצלחה.
לאחר שג'ון, סאם, אדאם, מלקולם ושרה משתלטים על בסיס מוגדוריאני, הם יוצרים קשר עם חברי הגארד האחרים ומטיסים אותם לבסיס. החבורה מתפצלת לאחר תפנית בכוחות המיוחדים הגארד מקבלים תגבורת מעריקים מהכוחות המיוחדים שבראשם הסוכנת ווקר. הגארד מתפצלים בעוד חלק אחד הולך לשכנע את שר ההגנה לנאום לטובת הגארד בנאומו בא"ום והחלק השני הולך למקדש באתר המאיה כדי להעיר את לוריאן.
"גורלה של מספר עשר"
לאחר שבספר הקודם התחילה הפלישה המוגדוריאנית ותחייתו של לוריאן בכדור הארץ, ג'ון וסאם אשר הצילו אנשים מגלים גארדית חדשה, העונה לשם דניאלה. שש, שבע ואדאם נשארים במקדש ומחליטים להגן עליו מפני האנוביס תוך שהם פוגשים את שרה, מארק ולורית בשם לקסה המכונה "שומר".
כאשר האנוביס מגיעה היא מפוצצת את המקדש ומביאה צינור אשר מתחיל לשאוב את הלורילייט. מוגים יורדים מהספינה ומתחילים להתקיף את חברי הגארד. בינתיים אלה רצה אל הלורילייט ונוגעת בו ובך כל חבר גארד (לורי ואנושי) מתעלף.
ג'ון וסאם פוגשים באישה עם חיילת פצועה שאומרת לו שיצפה לצלקת חדשה אם לא יבוא לפסל החירות. ג'ון שם לב שגם חרוט על האפוד הקרוע שלה את הספרה חמש. ג'ון וסאם שטים לפסל החירות עם דניאלה וכמה סוכנים. כאשר הם מגיעים הם מגלים שחמש חטף את תשע כבן ערובה, ג'ון מרפא את תשע ואז שם לב שלחמש יש צינור בתוכו. חמש התכוון שאם ג'ון לא ירפא אותו, הוא ימות, ואז תיווצר צלקת חדשה. חמש הפך את הצינור לחלק ממנו, ג'ון, בעזרת דניאלה מרפא אותו. כאשר באה מפלצת ענקית ג'ון מסתובב אל סאם ורואה שלעיניים שלו יש צבע לורילייט וכך גם לחמש לתשע ולדניאלה והם מתעלפים. בסוף גם עיניו נצבעות בלורייט והוא מתעלף.
במקדש, אדאם, מרינה וסטרקוס רא מתעלפים, שש מנסה לנצל את המצב ולהרוג את סטרקוס, אך גם היא מתעלפת.
הם נכנסים לתוך חיזיון על פיטקוס לור וסטרקוס רא במשך זמן חברותם, הם רואים אותם כשהם צעירים כשהם הפכו לזקני שבט, כאשר פיטקוס גילה שהוא יכול להעתיק כל מורשת שהוא רואה. עוברות השנים ולורידס אומר לפיטקוס להרוג את סטרקוס רא. הוא מכין כלי שאי אפשר לרפא את פצעיו אפילו עם מורשת ריפוי. למרות זאת, פיטקוס לא הורג את סטרקוס רא ובמקום זאת מזהיר אותו שיברח, בזמן שהוא יגיד לכולם שהוא מת. כשנגמר החיזיון כל הגארד מגיעים לתוך אולם כנסים שם ג'ון נואם בפני כל חברי הגארד (אנושיים ולורים) ונקודות חדשות של לורלייט צצות בכל מקום בכדור הארץ.
ג'ון חמש, תשע, דניאלה וסאם חוזרים להילחם במפלצת. ג'ון מגלה שגם לו יש קסימיק (מורשת שמוזכרת בחיזיון שיש לפיטקוס לור המוכיחה שארבע הוא יורשו) ושהוא למד מהקסימיק אי נראות וריפוי, הוא מעתיק מדניאלה שמקבלת גם יכולת איבון וכך הם מאבנים ביחד את המפלצת.
כאשר הם וסטרקוס רא חוזרים שש אומרת לשרה לחזור לג'ונגל כמו שבע ואדאם אך שרה לא מניחה לעצמה לנטוש את שש, אז שש מייצרת סערה ענקית ומחלישה מאוד את סטרקוס רא ופוצעת קשה את שרה, שרה פצועה קשה, מתקשרת לג'ון, אומרת לו שאהבה אותו מהרגע שנפגשו, מעודדת אותו להמשיך להילחם ומתה במקום.
"נלחמים כאחד"
"נלחמים כאחד"(הספר השביעי) יצא לחנויות בעברית באוגוסט 2018.
ג'ון לומד להשתמש במורשת החדשה שלו, ולומד מורשות חדשות, כמו תעופה.
חברי הגארד נפגשים עם הגארדים החדשים. הם נלחמים נגד סטרקוס רא, ג'ון מחליש אותו מאוד ושש הורגת אותו בסוף. אדאם כמעט מת אך ניצל לבסוף. מארק מת. תשע מאבד יד.
"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: המורשת של שש"
ב"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: המורשת של שש", נחשף הסיפור מאחורי שש. לפני עדן, אוהיו, לפני ג'ון סמית, שש טיילה ברחבי מערב טקסס עם הספאן שלה, קטרינה.
"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: המורשת של תשע"
מספר תשע: כשג'ון משחרר אותו מהתא שלו ב"כוחה של מספר שש", הוא פראי, פזיז, ומוכן להשיב מלחמה. אבל להיות שבוי משנה אדם - אפילו לורי. מתארים איך תשע היה לפני לכידתו, ותקראו על בריחתו הדרמטית מנקודת המבט שלו.
"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: מורשות הנופלים"
לפני מספר ארבע, היו מספרים אחת, שתיים ושלוש. עד עכשיו ידענו רק שהמוגדוריאנים תפסו את מספר אחת במלזיה, מספר שתיים באנגליה ומספר שלוש בקניה.
ב"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: מורשות הנופלים", תגלו את הסיפור האמיתי מאחורי חברי הגארד חסרי המזל האלה. לפני שהם נרצחו על ידי המוגדוריאנים, לפני שמספר ארבע היה הבא בתור, הם היו רק ילדים על כוכב לכת חייזרי בשם כדור הארץ - אשר גילו את כוחותיהם, ניסו להישאר חבויים, וברחו על חייהם.
"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: המורשות"
"אני מספר ארבע: המסמכים האבודים: המורשות", יצא לאור ב-24 ביולי 2012, הוא מהדורה בכריכה רכה של שלושת הספרים הקודמים בסדרת "המסמכים האבודים" שיצאו לאור - "המורשת של שש", "המורשת של תשע" ו"מורשות הנופלים". במקור ספרים אלה פורסמו רק לספרים אלקטרוניים, אולם בגרסה הזאת, לראשונה, הם יהיו זמינים גם כספרים מודפסים.
דמויות ראשיות
יש לה את היכולת לשנות גילאים (אטרנוס),יכולת טלפתיה, יכולת לבטל זמנית מורשות של אחרים, ויכולת ראיית העתיד בצורת חלומות וחזיונות. הנינה של סטרקוס רא. מנסה למות כדי לנתק את הקשר בינה לבין סטרקוס רא אך "הישות הלורית" מצילה אותה והן מפגישות בין חברי הגארד ללורים החדשים.
ביקורות
שני הספרים הראשונים קיבלו ביקורות טובות, ושניהם הופיעו ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. "כוחה של מספר שש" קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads עם דירוג ממוצע של 4.14 מתוך 5, בהתבסס על 15,106 דירוגים. "אני מספר ארבע" בילה שבעה שבועות ברציפות במקום הראשון ברשימת רבי המכר לילדים של הניו יורק טיימס.
סרטים
DREAMWORKS קנו את הזכויות ל"אני מספר ארבע" ביוני 2009; הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2011, והיה לסרט הראשון של דרימוורקס שהופץ על ידי Touchstone Pictures של דיסני. הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות ממבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לו ציון של 32% בהתבסס על 156 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.8 מתוך 10. אתר Moviegoers היה מעט יותר מקבל; 56% מהקהל אהב אותו, והסרט קיבל ציון ממוצע של 3.4 מתוך 5, בהתבסס על 74,085 קולות של משתמשים. בהתבסס על ביקורות של 30 מבקרים, אתר Metacritic נתן לסרט ציון 36, והעריך אותו כ"שלילי באופן כללי". אולם, למרות הביקורות, הסרט התקבל באופן מתון אבל טוב יחסית על ידי המעריצים, שדירגו אותו כ-6.1 מתוך 10. עם תקציב מוערך של $50 מיליון, הסרט הכניס מעל $144 מיליון בקופות הכרטיסים בכל העולם, אך עדיין לא עמד בציפיות. עקב כך, תוכניות לסרט המשך נגנזו.
אויגן ויידמן
אויגן ויידמן (5 בפברואר 1908 – 17 ביוני 1939) היה פושע גרמני שהוצא להורג בגיליוטינה בצרפת, הייתה זו ההוצאה להורג הפומבית האחרונה שבוצעה במדינה. הוצאות להורג באמצעות גיליוטינה נמשכו במדינה אך לא בפני קהל צופים, עד להוצאתו להורג של חמידה ג'נדובי ב-10 בספטמבר 1977.
ביוגרפיה
ויידמן נולד בפרנקפורט על המיין, גרמניה, שם למד את לימודיו היסודיים, למשפחת אנשי עסקים שעשו את הונם בתחום הייצוא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לגור עם סבו וסבתו ובתקופה זו החלה לגנוב חפצים. בשנות העשרים שלו ריצה עונש מאסר של 5 שנים בבית כלא בעיר זארבריקן בגין פריצה.
חטיפות
חטיפתם הראשונה הסתיימה בכישלון מאחר שקורבנם נאבק היטב וגרם להם לשחררו. ביולי 1937, הם ניסו לבצע חטיפה נוספת, הקורבן הייתה רקדנית בת 22 מניו יורק, ג'ין דה קובן, שויידמן בדיוק הכיר, והיא באה לבקר את דודתה אידה סקהיים בפריס. היא הוקסמה ממראהו החיצוני של ויידמן וכתבה לחברתה: "פגשתי גרמני מקסים ואינטליגנט בשם זיגפריד. אני הולכת לבקר אותו מחר בוילה באזור יפייפה ליד אחוזה מפורסמת שנפוליאון נתן לז'וזפין". במהלך פגישתם הם עישנו ו"זיגפריד" נתן לה כוס חלב. היא הצטלמה עמו במצלמתה החדשה (התשלילים נמצאו לאחר מכן ליד גופתה ובפיתוחם ראו את הרוצח שלה). ויידמן חנק אותה וקבר אותה בגן הוילה. בבגדיה היו 300 פרנקים ו-430 דולרים בצ'קים, אותם הקבוצה שלחה למשרתת של מיליון, קולט טריקוט. דודתה קיבלה מכתב כופר ובו דרישה של 500 דולרים כדי שתוכל לראות את אחייניתה. אחיה של ג'ין הגיע לפריס והציע פרס של 10,000 פרנק מכספי אביו לכל המוסר מידע על היעלמותה.
מעצר
קציני משטרה ובראשם מפקח צעיר בשם פרימבורן איתרו את ויידמן הודות לכרטיס ביקור שהשאיר במשרדו של לסובר. בהגיעו לביתו, ויידמן מצא שני שוטרים מחכים לו בפתח. הוא הזמין אותם לדירתו ומיד הסתובב וירה שלוש יריות לעברם באקדח שהחביא. השוטרים, שלא נפצעו מן הירי, הלמו בויידמן בפטיש שהיה בקרבתם והכניעו אותו. הוא נלקח לחקירה ולמאסר ונהיה אסיר למופת, הודה בכל רציחותיו, כולל רציחתה של דה קובן, הרצח היחיד שעליו הביע חרטה. על הרצח הראשון שלו (דה קובן) אמר: "היא הייתה עדינה ולא חשדה בכלום...כאשר נגעתי בצווארה היה נפלה כמו בובה".
משפט הרצח של ויידמן, מיליון, בלנק וטריקוט נפתח בורסאי במרץ 1939, והיה המשפט הארוך ביותר בצרפת מאז משפט הרצח של אנרי דזירה לאנדרו, "כחול הזקן" המודרני, שנערך 18 שנים לפי כן. אחד מעורכי דינו של ויידמן, וינסנט דה מורו-ג'פרי, ייצג גם את לנדרו במשפטו. במשפט הרצח נכחה גם הסופרת הצרפתייה קולט.
ויידמן ומיליון נידונו למוות בעוד שבלנק נידון למאסר של שנתיים וטריקוט זוכתה. גזר דינו של מיליון הומתק למאסר עולם.
פרדוקס הערך
פרדוקס הערך הוא פרדוקס בתאוריה הכלכלית שמתבסס על ההבחנה בין ערך השימוש (use value) של מוצר מסוים וערך החליפין (exchange value) של אותו המוצר. הבחנה זו, שהייתה מקובלת כבר בעת העתיקה העלתה את השאלה מדוע למוצר אחד יכול להיות ערך שימוש גבוה מאוד וערך חליפין נמוך מאוד, בעוד שמוצר אחר נהנה מערך חליפין גבוה – על אף שאין לו שום ערך שימוש. בעוד שתאוריית כלכליות עד המאה ה-20 נטו להזניח את ערך השימוש ולהתמקד בגורמים הקובעים את ערך החליפין, תאוריות בנוגע לחשיבות המושג יעילות שולית בהליך הכלכלי, שהתפתחו בסוף המאה ה-19, הציעו פתרון לפרדוקס על ידי שילוב ערך השימוש בתוך המערכת התאורטית שהם הציגו.
על אף שפרדוקס הערך היה מוכר לכלכלנים עוד לפני אדם סמית, הוא נחשב הראשון שנתן לפרדוקס ביטוי מלא בספרו "עושר האומות" (1776). בפרק 4 בחלק הראשון של הספר הציע סמית גרסה לפרדוקס הערך שמתייחסת למים ויהלומים. סמית טען כי על אף שכל אחד זקוק למים כדי לחיות, המחיר שלהם נמוך למדי, בעוד שאיש לא באמת זקוק ליהלומים, אבל הרבה אנשים היו מוכנים לשלם המון תמורתם:
בסוף המאה ה-19 פיתחו במקביל הלוגיקן הבריטי ויליאם סטנלי ג'בונס, הכלכלן האוסטרי קרל מנגר והכלכלן והמתמטיקאי הצרפתי לאון ואלרה רעיונות דומים בנוגע לחשיבות של "הערך השולי" או "היעילות השולית" במסגרת הניתוח הכלכלי. מושג "התועלת השולית" מתייחס לתועלת שניתן להפיק מהיחידה האחרונה של המוצר, או מהנתח האחרון של ההשקעה שבוצעה (הנתח השולי). מושג התועלת השולית איפשר להסביר את ערך החליפין על בסיס ערך השימוש (שמתייחס לתועלת מהמוצר), ולמעשה הציע פתרון לפרדוקס הערך שעבור כלכלנים כמו אדם סמית, דייוויד ריקרדו וקרל מרקס נראה בלתי פתיר.
ניתן להדגים את רעיון התועלת השולית בדוגמת המים והיהלום שהציג אדם סמית. בעוד שסמית ראה ביחס ההפוך בין ערך שימוש לערך חליפין של מים ויהלומים פרדוקס בלתי פתיר, תאוריית התועלת השולית מסבירה את ערך החליפין הנמוך של מים בשפע היחסי של המוצר במערכת הכלכלית. לפי תאוריה זו, התועלת השולית שאדם מסוים מפיק ממים הולכת ופוחתת ככל שההיצע של המוצר גדול יותר. את הליטר הראשון של מים עשוי אדם לשתות; באמצעות הליטרים הבאים הוא עשוי להתקלח, ולאחר מכן להשקות את הגינה. אולם, ככל שהיצע המים אינו קטן, התועלת שניתן להפיק מכל יחידה נוספת של מים פוחתת והולכת. למעשה, תאוריית התועלת השולית הפוחתת מסבירה את פרדוקס הערך בכך שכלכלנים בתקופות קודמות בחנו את ערך השימוש של מוצר לפי היחידה הראשונה שלו, ואילו ערך החליפין נקבע לפי היחידה האחרונה. עם זאת, ערך החליפין של היחידה האחרונה (השולית) נקבע לפי ערך השימוש של היחידה הראשונה, בשקלול נתונים נוספים כמו היצע וזמינות של המוצר.
שלום בדורנו
"שלום בדורנו" או "שלום בזמננו" (באנגלית: Peace for Our Time) הוא כינוי לנאום שנישא ב-30 בספטמבר 1938 על ידי ראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברלין, על אודות הסכם מינכן, ובו הכריז כי הביא "שלום בדורנו". כינוי זה של הנאום הוא אזכור של מילותיו של בנג'מין דיזראלי, אשר בשובו מקונגרס ברלין בשנת 1878 אמר: "שבתי מגרמניה עם שלום לדורנו" (באנגלית: I have returned from Germany with peace for our time). הנאום ידוע לשמצה משום שבדיעבד הוא נתפס כנאיבי, שכן פחות משנה לאחר ההסכם, בעקבות מעשי התוקפנות של היטלר והפלישה לפולין, הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה והחלה מלחמת העולם השנייה, וכעבור כמה חודשים התפטר צ'מברלין מתפקידו.
הנאומים
צ'מברלין נחת בבריטניה ב-30 בספטמבר 1938 ונאם לקהל שהתגודד לקבל את פניו:
מאוחר יותר הוא עמד מחוץ למעון ראש הממשלה בדאונינג 10, קרא שוב מן ההסכם וסיכם:
הצילו! עכבר בבית!
'''הצילו! עכבר בבית! (באנגלית: Mouse Hunt''') הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1997.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל במשפט 'בלי חוטים היו החיים תוהו ובוהו'. הסרט מספר על שני האחים שמונץ, שאביהם נפטר והוריש להם מפעל לייצור חוטים, שהיה כל חייו, ובית עתיק. האח האחד הוא צעיר ותמים, המנוצל על ידי אשתו והמקורב לאביהם, ואילו האח השני הוא טבח ציני, המרוחק מאביהם. לאחר שהם מגיעים לבית, מתברר שהוא יצירתו האחרונה של אדריכל מפורסם ומאותו רגע הם מחוזרים על ידי אספן עשיר של בתיו של האדריכל. במקביל, הם מגלים שבבית יש עכבר, ומנסים להרוג אותו - אולם הלה מהתל בכל מאמציהם. את מלכודת העכברים הוא לא פותח, אך מכרסם את השיירים מסביב. לאחר מכן הוא מהתל במלכודותיהם בצורות שונות ומשונות וגורם להם לפעול עליהם במקום עליו. לבסוף, הוא מצליח לפוצץ את הבית במהלך מכירה פומבית בו הגיעו להצעה של עשרים וחמש מיליון דולר על הבית, אך ברגע האחרון הבית, כאמור, מתפוצץ. אשתו של האחד עוזבת אותו ושניהם משחזרים את מפעל החוטים והופכים אותו למפעל לייצור חוטי גבינה, כשהעכבר עומד בראש.
יואנה מגורה ברנרד
יואנה מגורה ברנרד (ברומנית: Ioana Măgură Bernard; נולדה ב- 25 במאי 1940 בבוקרשט) היא קריינית ידועה ברדיו בוקרשט ובטלוויזיה הרומנית ובתחנה רדיו אירופה החופשית בשפה הרומנית.
יואנה מגורה נולדה בשנת 1940 בבוקרשט, הבת השנייה של יאקוב (ינקו) מגורה, במקור ליבוביץ', יליד מוינשט ואורורה לבית אלטרזון גרונברג, גם כן ילידת מוינשט ברומניה. אחותה הגדולה פררה נפטרה בילדותה. יואנה מגורה למדה משחק במכון לאמנות הבמה על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט. בשנים 1968-1961 שיחקה בתיאטרון הלאומי של קראיובה. במקביל, בשנת 1964 התקבלה על ידי סילביו ברוקאן כקריינית בטלוויזיה הרומנית בבוקרשט. עבדה שם עד אפריל 1969 כשבעת ביקור בישראל החליטה לא לחזור לרומניה ולמשטר הקומוניסטי. מישראל היא היגרה לגרמניה, והחל משנת 1970 עבדה במינכן במחלקה הרומנית של תחנת הרדיו "אירופה חופשית" (אאורופה ליברה Europa Liberă). בשנת 1972 נשאה את נואל ברנרד מנהל המחלקה הרומנית בתחנה. מנישואיה הראשונים ברומניה הייתה ליואנה מגורה ילדה שהוצאה גם היא יחד עם אמה מרומניה תמורת כופר בשווי 2,500 דולר. ברדיו "אירופה חופשית" ערכה מגורה תוכנית בשם "אנשים, רעיונות, גישות". בדצמבר 1981 נפטר בעלה, נואל ברנרד ממחלה ממארת והועלה חשד כי אולי הורעל על ידי מרגלים של מטשר צ'אושסקו. מגורה המשיכה לעבוד ב"אירופה ליברה" עד להעברת התחנה לפראג בשנת 1995. יואנה מגורה חיה כעת בסן מקרוס, סן דייגו בקליפורניה.
אחות למחצה של אמה הייתה הפעילה הקומוניסטית עדה מרינסקו, שהוצאה להורג בשנת 1941 בבית הסוהר ז'ילאווה.
פרמילאב
מעבדת המאיץ הלאומית על שם פרמי (בקיצור: פרמילאב, באנגלית: Fermilab) היא מרכז מחקר פדרלי במחלקת האנרגיה של ארצות הברית המתמחה בפיזיקת חלקיקים. המרכז שוכן בפאתי באטוויה, אילינוי, בסמוך לשיקגו. החל משנת 2007 פרמילאב מופעל על ידי "איגוד המחקר פרמי", יוזמה שיתופית של אוניברסיטת שיקגו ואיגוד אוניברסיטאות המחקר. פרמילאב שוכן באזור המכונה "מסדרון המחקר והפיתוח של אילינוי", ומהווה חלק מרצף של מוסדות מחקר, טכנולוגיה ותעשייה במדינה.
במרוצת השנים פעלו במרכז המחקר מספר מאיצי חלקיקים פורצי דרך. האחרון שבהם, הטבטרון (Tevatron), היה בין המאיצים הגדולים בעולם, ואחראי בין היתר לצפייה הניסויית הראשונה של קווארק עליון ב-1995. המאיץ הפסיק לפעול ב-2011.
בנוסף למאיצי ההתנגשויות באנרגיות גבוהות, בפרמילאב מאיצים לניסויי האצת חלקיקים ל"מטרה נייחת", ואיתור חלקיקי ניטרינו כגון ניסוי MicroBooNE(Micro Booster Neutrino Experiment), NOvA (Neutrinos at the Main Injector Off-Axis νe Appearance) ו-SeaQuest (בפיזור הדרון-הדרון באנרגיות גבוהות ראו איון (פיזיקה)).
אלי פודה
אלי פּוֹדֶה (נולד ב-27 ביוני 1959) הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן בתור ראש החוג בין השנים 2004 עד 2009. פודה כיהן כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם. תחומי המחקר שלו הם מצרים, המערכת הבין-ערבית, יחסי ישראל-ערב, תרבות וחינוך בעולם הערבי.
ביוגרפיה
פודה נולד בתל אביב להורים ניצולי שואה, למד בבית הספר התיכון עירוני ה' בת"א, במגמה המזרחנית. פודה התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 8200 בין השנים 1977–1986. את כל שלושת תאריו השלים באוניברסיטת ת"א. הוא למד לתואר ראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה ומדעי המדינה. הוא המשיך ללימודי תואר שני במזרח תיכון, ואת עבודת התיזה שלו לתואר שני על ערב הסעודית והבעיה הפלסטינית הוא כתב בהדרכת פרופ' יעקב גולדברג ופרופ' איתמר רבינוביץ. את עבודת הדוקטורט כתב בהדרכת פרופ' שמעון שמיר (עד אשר מונה לשגריר במצרים) ופרופ' איתמר רבינוביץ על החתירה להגמוניה בעולם הערבי סביב פרשת ברית בגדאד (1958-1954). עם סיים לימודיו יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
פרופסור פודה הוא עמית מחקר במכון טרומן לקידום השלום, חבר בוועדה האקדמית של המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס והמרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון. פודה סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991, והמשיך לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית. עיסוקיו המחקריים העיקריים הם מצרים, יחסים בין-ערביים, הסכסוך הישראלי-ערבי וחינוך ותרבות במזרח התיכון. פודה הוא חבר הוועד המנהל של מכון מיתווים - המכון הישראלי למדיניות חוץ-אזורית של ישראל, וכן פעיל בארגון ישראל יוזמת, הפועל לקדם יוזמת שלום ישראלית בתגובה ליוזמת השלום הערבית משנת 2002. פודה מתבטא לעיתים בכלי התקשורת הישראליים, ובפרט כותב טורי עמדה בעיתון הארץ. כמו כן כיהן כעורך של "המזרח החדש", כתב העת של האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם, בין השנים 2000–2008. החל מחודש יולי 2016 מכהן פודה כנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
חיים אישיים
פודה הוא אב לשלושה. הוא גם צלם חובב.
מצרים
בגלל מרכזיותה של מצרים בעולם הערבי, מחקריו של פודה על המערכת הבין-ערבית הובילו אותו גם להעמיק חקר במצרים. במקביל למאמרים שונים, הוא פרסם קובץ מאמרים, יחד עם שותפו מחיפה, פרופ' און וינקלר, שעוסק בבחינה מחודשת של התופעה המכונה "נאצריזם". החידוש העיקרי בקובץ זה הוא הניסיון לפענח את התופעה הזו כסוג של פופוליזם – בדומה למודל המצוי במשטרים באמריקה הלטינית והדרומית (כולל גם אירופה), וזאת בניגוד להסברים הקודמים שניתחו את הנאצריזם כתופעה אידאולוגית, תנועה משיחית, תנועת מודרניזציה וסוג של פולחן אישיות. במסגרת קובץ זה, הוא פרסם מאמר – המבוסס על ספרות תאורטית מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית – על הדרך שבה מקבלי ההחלטות בישראל תפסו את המנהיג המצרי, ג'מאל עבד אל-נאצר ואת תופעת הנאצריזם. במאמר זה מראה פודה את תהליך הדימוניזציה שעברה דמותו של נאצר בקרב מקבלי ההחלטות – תופעה שכיחה במצבי סכסוך. בנוסף, פודה ווינקלר פרסמו מונוגרפיה על החרם הערבי שלא היה על מצרים בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים ב-1979. בניגוד לטענה הרווחת, הם מראים כי בניגוד להחלטות הפסגה הערבית להחרים את מצרים, באופן מעשי מדינות ערב התקשו להחרים אותה ואף מיהרו להחזירה לעולם הערבי תוך עשור. בעקבות המהפכה במצרים בינואר 2011, פודה פרסם מאמרים עיתונאיים ואקדמיים בנושא וכעת הוא שוקד על עריכת ספר בנושא האביב הערבי.
יחסי ישראל-ערב
פודה היה בין הראשונים לשלב את ישראל בלימודי המזרח התיכון. הפרדה זו, שנעשתה לראשונה באוניברסיטה העברית עם הקמתה, גרמה להקמת מחיצה דיסציפלינרית בין לימודי היהדות וישראל מצד אחד ולימודי המזרח התיכון מצד שני. במסגרת תוכנית הלימודים של החוג, הוא יזם קורס בנושא "ישראל במזרח התיכון" – כותרת שביטאה גם עמדה אידאולוגית בדבר שיוכה של ישראל למזרח התיכון (בניגוד, למשל, לכותרת "ישראל והמזרח התיכון"). במסגרת הניסיון לשלב בין שני תחומים אלה, הוא פרסם ספר ומאמרים על הדרך שבה ספרי הלימוד להיסטוריה ואזרחות בבתי הספר במדינת ישראל לימדו על הערבים ועל הסכסוך הישראלי-ערבי. מחקר זה, אשר מבחינה תאורטית שייך לתחום הזיכרון הקולקטיבי (collective memory), מנתח את השינויים בספרי הלימוד, ששיקפו יפה את "רוח התקופה" ואת השינויים ההיסטוריוגרפיים שהתחוללו במחקר על הציונות וישראל. בעוד הדור הראשון של ספרי הלימוד (עד מחצית שנות ה-70) הכיל טעויות, הטעיות והתעלמויות, תוך כדי בניית מיתוסים ונרטיב ציוני חד-צדדי, הרי הדור השלישי (ממחצית שנות ה-90) כבר כלל הכרה באחר הערבי, אם כי לא היה חף מהאדרת העצמי. במקביל, פודה כתב מחקר קצר על ספרי לימוד להיסטוריה במצרים וכן הוא עורך עתה ספר (יחד עם ד"ר סמירה עליאן מבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית) על הכרת האחר בספרי לימוד במזרח התיכון. בשנים האחרונות פודה שוקד על ספר שעוסק בהחמצת הזדמנויות בסכסוך הישראלי-ערבי. בהתבסס על הגדרה ומודל חדשים של המונח "החמצה היסטורית", הוא מנתח כ-30 מקרי בוחן בסכסוך ומנסה לבחון מדוע לא הוחמץ השלום במקרים מסוימים (מצרים, ירדן, חלקית עם אש"ף), ובאיזו מידה הוחמץ שלום במקרים שנוהל משא ומתן לשלום אולם לא נחתם הסכם. בהקשר זה הוא פרסם כבר כמה מאמרים על החמצת השלום של ישראל עם יוזמת השלום הערבית ב-2002.
פונקציית ספוג
רקע
הרעיון נולד במהלך פיתוח RadioGatun שהיא פונקציית גיבוב המקבלת קלט באורך שרירותי ומפיקה פלט בכל אורך רצוי. המפתחים נתקלו בבעיה בניסיון לבטא את ביטחון האלגוריתם במונחים של סיבוכיות זמן. כאשר הפלט קבוע אפשר לטעון שפונקציית הגיבוב טובה לפחות כאורקל אקראי שהפלט שלו נחתך ל-n סיביות. לכן בגלל התקפת יום הולדת סיבוכיות התקפה בסיסית למציאת התנגשות היא מסדר גודל של 2^{n/2}. אולם כאשר הפלט באורך משתנה אין לטענה זו משמעות, כביכול אפשר להגיע לביטחון אינסופי אם מאריכים את הפלט מאוד. לכן המפתחים הגיעו למודל שונה שבו מצהירים ביטחון במונחים של אורקל אקראי שנקרא כאן "פונקציית ספוג אקראית", שהוא מבנה תאורטי כמו אורקל אקראי למעט העובדה שהוא מוגבל בזיכרון לכן התנגשויות בלתי נמנעות. הממצאים פורסמו לראשונה ב-2007 בסמינר Dugstuhl בגרמניה ולאחר מכן בסדנת Ecrypt בברצלונה.
פונקציית ספוג התגלתה ככלי יעיל לבניית פרימיטיבים קריפטוגרפיים רבים. אפשר לנצל מבנה ספוג ותאומו הנקרא "מבנה דופלקס" (duplex construction), כדי ליישם מגוון רחב של פרימיטיבים קריפטוגרפיים, כולל פונקציית גיבוב, מחולל פסאודו-אקראי, הצפנה סימטרית, אימות מסרים והצפנה מאומתת, עם ובלי וקטור אתחול ובאורכים משתנים לפי לצורך. בדרך זו נהנים מפונקציונליות רבה בפונקציית תמורה יחידה ומפשטים את תהליך הפיתוח והיישום מבלי לדאוג למרכיבים אחרים כמו תהליך הכנת מפתח. האטרקטיביות של מבנה זה נובעת מהעובדה שאפשר להתבסס על פרמוטציה מתאימה שזה יותר קל מלפתח צופן בלוקים או פונקציית דחיסה. קיימים כמה אלגוריתמים חדשים שמסתמכים על מבנה ספוג מהם Keccak, Quark, Photon, Spongent וכן Spritz. מראה כללי של מבנה ספוג הוא:
הסימן \| מייצג שרשור. תחילה הקלט M מרופד לפי כלל ריפוד מתאים (בהמשך), לאחר מכן התוצאה P נספגת לתוך המצב הפנימי s באמצעות הפונקציה הפנימית f באורך r סיביות. היא יכולה להיות כל PRP או PRF בטוח לפי בחירה. ואז הפלט Z נסחט בהתאם לאורך הרצוי \ell, הפלט יכול לשמש כמפתח הצפנה או ערך גיבוב. באופן כללי אמור להיות קשה למצוא מסלול מ-s ל-P. התנגשות פירושה ש- כאשר P\ne Q וכן אם מתקבל פירושו שהמבנה מכיל מעגליות ולכן הפלט יחזור על עצמו.
כלל ריפוד
היות שהקלט באורך משתנה יש להפעיל כלל ריפוד מתאים כדי לחלק את הקלט ל-x בלוקים בגודל b סיביות כל אחד, באופן שיהיה קל להסיר את הריפוד עם קבלת המסר בצד השני מבלי לדעת מה היה אורך המסר. סכמת הריפוד הפשוטה והנפוצה ביותר היא כלומר מוסיפים את הסיבית "1" בסוף הקלט ומרפדים באפסים, כאשר הכוכבית מציינת שמספר האפסים הנדרש תלוי באורך הקלט ובגודל הבלוק, כך שהאורך הכולל צריך להתחלק ב-b. כלל הריפוד חייב לקיים שלושה תנאים:
הסימון של כלל הריפוד עבור בלוק באורך x סיביות מסומן בקיצור:
מבנה ספוג
מבנה ספוג הוא מבנה איטרטיבי פשוט ליצירת פונקציה המקבלת קלט מהתחום  ומפיקה פלט בטווח. היא מבוססת על תמורה או טרנספורמציה f הפועלת על b סיביות. b קבוע ונקרא כאן רוחב. הוא כולל מצב פנימי (זיכרון) באורך b=r+c סיביות, כאשר r נקרא "קצב" (bitrate) ו-c נקרא "קיבולת" (capacity). המצב הפנימי מאותחל באפסים, הקלט מרופד כאמור ומחולק לבלוקים של r סיביות ומשם ממשיכים בשני שלבים:
הסימון פירושו שאת פלט הפונקציה חותכים ל-\ell הסיביות הראשונות. כאשר c הסיביות הנותרות של המצב לעולם לא מושפעות מבלוקים של הקלט ולעולם אינן נכללות בפלט במהלך הסחיטה.
להלן פסאודו-קוד המתאר מבנה הספוג:
מודל ביטחון
בפונקציית גיבוב עם פלט קבוע מקובל היה בדרך כלל להשוותה מול אורקל אקראי, אולם זה השתנה בעקבות גילויים חדשים בעשור האחרון. יש לזכור שהיות שהמצב הפנימי סופי והפונקציה איטרטיבית - היא מעבדת את הקלט בלוק אחר בלוק, בהכרח שיהיו התנגשויות, זאת לעומת אורקל אקראי תאורטי שאצלו לא קיים מושג "מצב" ואין לו התנגשויות. מסיבה זו אי אפשר להשוות ישירות למודל אורקל אקראי. אלטרנטיבה טובה למודל אורקל אקראי בהקשר זה היא מבנה ספוג אקראי שהוא מבנה תאורטי שהפונקציה הפנימית שלו f היא פרמוטציה אקראית שנבחרה באופן אחיד מטווח הפרמוטציות האפשריות מעל b סיביות. למעט האפקט שנובע עקב מגבלת הזיכרון הסופי. מהיבט תאורטי כשמנתחים ביטחון פונקציית ספוג לפי מודל זה מביאים בחשבון גם את הפרמטרים קצב וקיבולת. במצב אידיאלי אומרים שביטחון הפונקציה הוא במונחים של הקיבולת c, כלומר התקפה גנרית שאינה מנצלת חולשות ספציפיות בפונקציה הפנימית תהיה בסיבוכיות 2^{c/2} לפחות. במילים אחרות מוכיחים שכל התקפה מוצלחת נגד המבנה עצמו משליכה בהכרח שניתן להבחין בין תוצאת הפרמוטציה שהמבנה משתמש בה לבין מחרוזת אקראית ומכאן שהיא אינה טובה לשימוש.
מבנה דופלקס
באופן דומה מבנה משתמש בטרנספורמציה או תמורה פנימית f, כלל ריפוד מתאים ופרמטר r. אך בשונה מפונקציית ספוג שהיא חסרת מצב בין הקריאות לפונקציה, מבנה דופלקס הוא אובייקט שיכול לקבל קלט נוסף ולהפיק מחרוזת פלט שהיא תוצאה של הקלט שהתקבל עד כה. במילים אחרות מבנה דופלקס דומה לרצף קריאות חוזרות של פונקציית ספוג עם קלט שונה. אובייקט דופלקס מכיל מצב בגודל b סיביות, בשלב האתחול המצב הפנימי מאופס, ומכאן ואילך אפשר להפעיל את הפונקציה שוב ושוב עם קלט \sigma שאורכו צריך להיות קצר מספיק כדי שיתקבל בלוק אחד לאחר ריפוד. הפלט הוא באורך \ell שהוא לכל היותר r סיביות. בכל קריאה המבנה תחילה מרפד את הקלט לפי כלל הריפוד שנבחר, מחבר את הקלט ב-XOR עם חלק החיצוני של המצב הפנימי ואז מיישם את הפונקציה f על המצב ומחזיר את \ell הסיביות הראשונות של המצב. הוכח שמבנה דופלקס בטוח כמבנה ספוג, היות שמבנה דופלקס בעצם מקביל למבנה ספוג שהקלט שלו חולק למקטעים בגודל \sigma שכל אחד מהם מרופד בנפרד ואז הם משורשרים לרצף אחד ארוך. להלן תיאור מבנה דופלקס:
הצפנה מאומתת
הצפנה מאומתת היא דרך להצפין ולאמת מידע יחד עם מידע נלווה המשויך אליו אם ישנו. הרעיון שימושי במיוחד בפרוטוקול תקשורת שבו חלק מחבילת מידע אמור להיות סודי בעוד שחלק אחר שנקרא בהקשר זה כותר (header) אמור להישאר קריא (משמש את השרת המקבל). המצפין רוצה להבטיח מלבד סודיות שהמסר והמידע הנלווה אליו אותנטיים וכי לא שונו על ידי גורם זר או בשל תקלה בשידור, באופן שמסכן את החלק הסודי של החבילה. אפשר ליישם הצפנה מאומתת באמצעות מבנה דופלקס. האובייקט SpongeWrap להלן, משתמש באובייקט דופלקס D עם הפרמטרים אותו הוא מאתחל ומעביר אליו את המפתח K. כדי להצפין ולאמת קוראים לפונקציה W.wrap עם הפרמטרים A,B,\ell כאשר A הוא המידע הנלווה, B הוא המסר המיועד להצפנה והפרמטר \ell מייצג את אורך תג האימות בסיביות. הפונקציה מחזירה את הטקסט המוצפן C שהוא כאשר Z_i הוא הערך החוזר מהפונקציה duplexing ואת תג האימות T. לפענוח קוראים לפונקציה W.unwrap עם הפרמטרים A,C,T והיא אמורה להחזיר את B או "Error" אם אחד הערכים אינו תקין. לפני הקריאה לאובייקט D לביצוע duplexing תחילה מרפדים את כל האלמטים בסיבית אחת נוספת שנקראת frame-bit (1 חוץ מהבלוק האחרון). הערך \rho נקרא קצב והוא קובע את גודל הבלוק, כלומר כמות הסיביות שאפשר להצפין ולאמת בקריאה אחת. לכן הערך המקסימלי שלו הוא כי יש להביא בחשבון את הסיבית הנוספת. להלן תיאור האלגוריתם:
רות בייטייה
רות בייטייה וילה (בספרדית: Ruth Beitia Vila; נולדה ב-1 באפריל 1979) היא אתלטית ספרדייה. האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ובעלת מדליית ארד מאליפות העולם (מוסקבה 2013) בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
בשנת 1998, כשהיא בת 19, שברה בייטייה את השיא הספרדי, כשקפצה לגובה של 1.89 מטר. מאז שיפרה את השיא מספר פעמים וכיום עומד השיא על 2.02 מטר, הישג אותו קבעה באוגוסט 2007. בייטייה היא האתלטית הספרדייה היחידה שקפצה לגובה של יותר משני מטרים.
בשנת 2002 השתתפה לראשונה באליפות אירופה באתלטיקה, שהתקיימה במינכן וסיימה במקום ה-11. הישג עליו חזרה שנה לאחר מכן באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בפריז. באולימפיאדת אתונה לא הצליחה להעפיל לגמר. בשנת 2005 זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה באתלטיקה באולם, אך לא הצליחה להגיע לגמר באליפות העולם שהתקיימה באותה שנה בהלסינקי. בשנת 2006 זכתה במדליית הארד באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה במוסקבה. שנה לאחר מכן זכתה במדליית הארד באליפות אירופה באולמות.
בשנת 2009 זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו ובמקום החמישי באליפות העולם שהתקיימה בברלין. באליפות העולם באולמות שהתקיימה בשנת 2010 בדוחא זכתה במדליית כסף נוספת. בייטייה הוכתרה כאלופת אירופה לראשונה באליפות אירופה בשנת 2012. באותה שנה השתתפה באולימפיאדת לונדן בה סיימה רביעית. בעקבות חוסר ההצלחה לזכות במדליה אולימפית הודיעה על פרישה.
מספר חודשים לאחר הפרישה שבה להתחרות והוכתרה לאלופת אירופה באולמות בתחרות שנערה בגטבורג בשנת 2013. בשנת 2014 זכתה בפעם השנייה באליפות אירופה ובשנת 2016 השלימה זכייה שלישית ברציפות. באולימפיאדת ריו, כשהיא בת 37, קפצה לגובה 1.97 מטר וזכתה במדליית הזהב.
פיאג'ו וספה 125-300 GTS סופר
פיאג'ו וספה 125–300 GTS סופר (באיטלקית: Piaggio Vespa GTS 125 Super, Piaggio Vespa GTS 300 Super) הן סדרות של קטנועים מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, ממשפחת המותג וספה. דגם פיאג'ו וספה 300 GTS סופר מיוצר משנת 2008, דגם פיאג'ו וספה 150 GTS סופר מיוצר משנת 2009 באיטליה.
Tetris (שיר של דוקטור ספין)
Tetris (בעברית: טטריס) הוא שיר של דוקטור ספין. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים פולידור רקורדס וקרפט רקורדס, ב-21 בספטמבר 1992.
מקור וכתיבה
השיר, אשר מבוסס על שיר העם הרוסי, קורובייניקי, נכתב על ידי ניקולאי נקראסוב, הוריקזו טנקה, אנדרו לויד ובר ונייג'ל רייט , והופק על ידי נייג'ל רייט. זכויות היוצרים של השיר שמורות לנינטנדו.
שולמית אלוני
שולמית אלוני (27 בדצמבר 1927, ג' בטבת תרפ"ח – 24 בינואר 2014, כ"ג בשבט תשע"ד) הייתה פעילה חברתית, חברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל. היא החלה את פעילותה הפוליטית במפא"י, הקימה את רצ - התנועה לזכויות האזרח ולאחר מכן הנהיגה את מרצ. הייתה מזוהה כלוחמת למען זכויות האדם וכדוברת בולטת של השמאל הישראלי. כלת פרס ישראל לשנת תש"ס על תרומה מיוחדת למדינה ולחברה.
במסגרת פעילותה הפוליטית עסקה בנושאי זכויות האדם ושיפור מעמד האישה, ונאבקה למען מדינת רווחה, נגד כפייה דתית, ולמען הקמת מדינה פלסטינית על בסיס פשרה טריטוריאלית.
לפני שפנתה לפוליטיקה אלוני ערכה והגישה במשך 8 שנים תוכניות רדיו פופולריות ("מחוץ לשעות הקבלה", "הנושא בטיפול" ו"הכירו את החוק"), שעסקו בזכויות האזרח ובצרכנות. היא חיברה מספר ספרים, בהם ספר האזרחות הראשון במדינת ישראל. אלוני הייתה גם בעלת טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון "לאישה" במשך 22 שנה.
ביוגרפיה
אלוני נולדה בפולין בשם שולמית אדלר, ליהודית ולדוד (הכהן) אדלר למשפחה בת שני ילדים. בילדותה עלתה איתם לארץ ישראל וגדלה בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב. אביה היה נגר ואמה תופרת שעסקה בתפירה עילית. מוצאם של שני הוריה היה ממשפחות רבניות: אבי אביה, יהושע אדלר, היה רב והתפרנס כשען, ואבי אמה, משה פּאלוּשק, היה רב ומלמד ציוני בוולוצלאוֶוק. על החלטת הוריה לעלות לארץ ישראל אמרה לימים: "אני קיימת בזכות החלטתם של הורי, ילידי פולין, למרוד ברבנים ולעלות ארצה". הוריה, אנשי צווארון כחול, היו בעלי הכרה ציונית-סוציאליסטית. בבית המשפחה נחוגו חגי ישראל והשבת, אך ללא אוריינטציה דתית.
המשפחה גרה באזור עני, ובשל המצוקה החומרית עברה מדי כשנה לדירה זולה יותר מקודמתה. באזור התגוררו משפחות דוברות לאדינו ועולים חדשים, ואלוני התיידדה עם ילדיהן ולמדה לדבר לאדינו. לדבריה, הוריה היו אנשים ליברלים. הוריה של אלוני התגרשו והתאחדו לסירוגין שלוש פעמים (אך לא נישאו מחדש, מאחר שהאב היה כהן ולכן לא יכול היה להתחתן עם גרושה). כשהייתה אלוני בת שבע עזבה אמה לראשונה, מבלי להיפרד ונסעה למאהבהּ בפולין, שהיה אהבתה הראשונה. נטל גידולם של שולמית ואחיה מרדכי, הצעיר ממנה בשנה וחצי, עבר אל האב. כעבור כשנה שבה אמה למשפחה, וזמן קצר לאחר מכן עזבה שוב. שני האחים הופרדו והתגוררו כל אחד אצל הורה אחר, לסירוגין, עד שלבסוף נשארה אלוני עם אמה ואחיה עם האב. לימים סיפרה: "גדלנו, אחי ואני, כחיות-בר קטנות. בישלתי וניקיתי... בגיל ארבע כבר לימדתי ילדה אחרת, ומאוחר יותר שטפתי את בית-הספר ועבדתי בניקיון. בכיתה ז' הייתי כבר מחוץ לבית. עד אז הרגשתי שעלי לשמור על הבית".
רוזה כהן, חברת מועצת עיריית תל אביב מטעם הפועלים (ואמו של יצחק רבין) דאגה לקבלתה של אלוני לבית הספר "בית החינוך" של זרם העובדים בתל אביב, שכלל יום לימודים ארוך עם ארוחת צהריים. בבית החינוך למדה בכיתות א'-ג'. לאחר מותה של כהן ב-1937, בוטלה ההנחה בשכר לימוד (הנחה שניתנה לעסקני ההסתדרות) עבור אלוני ואחיה שהצטרף אליה בינתיים, ומאחר שהאב לא יכול היה לעמוד בתשלום שכר הלימוד המלא, היא עברה לבית הספר "יסוד המעלה" עד סוף כיתה ו'. בין מוריה היו האמנית ג'ניה ברגר (המורה למלאכת יד), הציירת איזה הרשקוביץ (המורה לציור) והמשורר דב חומסקי (המורה לעברית).
כשהגיעה לכיתה ז' פרצה מלחמת העולם השנייה, אביה גויס לחיל החפרים בצבא הבריטי ואמה עמדה להתגייס. אלוני עברה לקבוצת "עלוּמים" במושבה רעננה, שאליה צורפו בני נוער מבתים הרוסים או עניים. הם התגוררו בפנימייה בתנאי מצוקה, עבדו להשלמת הוצאות החזקתם, ובשל מחסור במזון, היו אוספים שיירי מזון מאיכרי המושבה. ברעננה למדו ילדי הקבוצה עם בני המושבה בבית הספר בניהולו של בן-ציון זיו (זלצין) (אביהם של יהודה ויעקב זיו). לאחר שעות הלימודים היו מבלים בצריף "הנוער העובד", ואהרן ומתי מגד, בניו של המורה למקרא משה דוד מגד (גרינברג), היו "גיבורי התרבות" שלהם (בקבוצה הכירה אלוני את שלמה בר-שביט, לימים שחקן הבימה).
כשהיה אחיה, מרדכי, בן 12, הוא נמצא מת בבריכה בכפר הנוער בן שמן. בראיון שנערך לאחר מספר שנים אמרה: "אמרו שהוא נפל לבריכה, ואני תמיד היה לי חשד, עד היום הזה, שהוא התאבד ממצוקה של כל העסק. הוא היה הרבה יותר רגיש ממני בכל הנושא הזה". על השפעת המוות על משפחתה סיפרה:. שנים אחר כך התייחסה לנושא פעם נוספת ואמרה:.
בעקבות מותו של אחיה הוסכם להעביר אותה מרעננה לכפר הנוער בן שמן. היא למדה במוסד עד סוף כיתה י', וגם שם עבדה, בעיקר כרועת כבשים, כדי להשלים את הוצאות החזקתה. בבן שמן הייתה חברה קרובה של סוניה גלמן (לימים אשתו של שמעון פרס) המבוגרת ממנה, שהתגוררה בכפר בהיותה בתו של אחד המורים (סוניה גלמן הייתה זו שמצאה את גופת אחיה של אלוני). עם מוריה של אלוני בבן שמן נמנו ס. יזהר, אריה לודוויג שטראוס וזיגפריד להמן.
נעוריה, השירות הצבאי ובחירת מסלול הלימודים
בבן שמן הצטרפה אלוני לתנועת הנוער "השומר הצעיר", שמדריכיה פעלו בתחומי הכפר. בסביבות גיל 16 הכירה את המבוגר ממנה בארבע שנים, חבר קבוצת אלומות בפוריה, שעבד כשומר שדות, ונכנסה לקשר זוגי איתו. השניים היו יוצאים לרכיבות סוסים משותפות בגליל התחתון. הם התגוררו יחד בפוריה, ובקיץ גרו בסוכה על עץ אקליפטוס גדול, מעל לירדן, בביתניה תחתית. לימים סיפרה כי "זו הייתה התקופה הכי רומנטית, הכי נלהבת בחיים שלי".
אלוני הצטיינה בלימודי המתמטיקה והמורה שלה הנחה אותה להמשיך בהם, אך אביה, ששהה באיטליה במסגרת הצבא הבריטי, כתב לה על גל של ילדי פליטים שיגיעו לארץ ויזדקקו למורים, והנחה אותה להניח ללימודי המתמטיקה והפילוסופיה שתכננה וללמוד להיות מורה. היא קיבלה את עצתו, ובשנת 1945, לקראת כיתה י"א, נסעה בטרמפים לירושלים, שם פנתה למנהל סמינר בית הכרם בנציון דינבורג, אשר אִפשר לה להשלים לימודי כיתות י"א וי"ב בתנאים מועדפים, תמורת התחייבות להמשיך בלימודי הסמינר. אלוני עברה לירושלים והתגוררה עם ליפקין בשכונת הפועלים בבית הכרם. הם חיו כזוג במשך ארבע שנים, עד מותו של ליפקין במלחמת העצמאות.
עוד בהיותה תלמידה בבן שמן הצטרפה לארגון "ההגנה". עם הגעתה לירושלים גויסה מיד, ובגיל 16 כבר התחפשה לאישה בהריון כדי להבריח נשק. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בפלמ"ח ועברה להורות ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים בתקופת המצור. כך, שילבה תפקיד בהוראה עם פעילות צבאית הגנתית. בן-זוגה, ליפקין, התייצב לחי"ש בירושלים, כדי להיות בקרבתה, וב-18 במרץ 1948 נהרג באסון שיירת הר-טוב.
לאחר מות בן-זוגהּ ופתיחת דרך בורמה, עברה לתל אביב. בעיר היה באותה עת ריכוז גדול של פליטים יהודים שברחו מיפו, והיא עבדה זמן מה עם ילדיהם. לאחר מכן גויסה לקורס מפקדי כיתות של הפלמ"ח והמשיכה כמדריכת נשק להכשרת מגויסים שהגיעו במסגרת גיוס חוץ לארץ, וקבוצות של בני נוער מגויס מצפון אפריקה.
לימודי הוראה ועבודה
אלוני למדה בסמינר בית הכרם להכשרת מורים בירושלים, והחלה לעבוד כמורה: תחילה לימדה את ילדי המעברות, לאחר מכן הייתה בין מקימי בית הספר לילדי עולים חדשים, מרביתם מבולגריה, ברמלה. עמדו לשלוח אותה ללמד בקפריסין, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהיא אינה חברת מפא"י. ב-1951 מצאה משרת הוראה קבועה בבית הספר התיכון המקצועי לבנים "שבח" בתל אביב, שם לימדה מקצועות הומניים ואזרחות. באותו בניין שכן גם בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואלוני התחילה ללמוד בו. במקביל לעבודתה כמורה, סיימה לימודי משפטים.
ב-1958 פרסמה את ספר הלימוד לבתי ספר תיכוניים "אזרח ומדינתו: יסודות בתורת האזרחות" (הספר הופיע במהדורות רבות נוספות).
בשנת 1957 החלה לעבוד בקול ישראל, תחילה הנחתה את התוכנית "כיצד נעים הגלגלים", שקהל היעד שלה היו ילדים ונוער, ובמסגרתה נערכו שיחות על אזרחות בלשון פשוטה וברורה, לאחר מכן עברה לערוך ולהנחות תוכנית בשם "אתה והחוק", שמטרתה הייתה להסביר חוקים בדרך ההדגמה הקונקרטית. כמו כן הנחתה תוכנית בשם "הנושא בטיפול". בשנת 1961 שימשה יחד עם אלימלך רם כעורכת ומגישה של תוכנית רדיו חדשה בשם "מחוץ לשעות הקבלה". עוד לפני שהוחל בשידור התוכנית הבטיחו השניים למאזינים שמדובר ב"תוכנית שלא תניח לתלונה לזכות בתשובה מתחמקת". במסגרת התוכנית התאפשר למאזינים להתקשר או לכתוב לאולפן ולקבול על קיפוח, אטימות ואפליה לרעה מצד הממסד – עניינים מעין אלה עמדו בראש מעייניה של אלוני לאורך שנות פעילותה הפוליטית. בין השאר חתרה התוכנית לפתרון בעיות הנובעות מהלכות הנישואים, מבלי לחרוג מההלכה, כפי שציינה אלוני: "למעשה אין בעיה שאין ליישבה בדרך זו או אחרת בתחום ההלכה. הדבר אינו נעשה מפני שאין לחץ מספק על הרבנים". כמו כן, עסקה בסוגיות של מעמד האישה. התוכנית הייתה פופולרית מאוד והוציאה את אלוני מאלמוניותה. מנגד, עוררה אלוני את זעמם של רבים בממסד בשל גישתה הבלתי מתפשרת למציאת פתרונות ותיקון ליקויים בממסד.
נישואיה וילדיה
לזוג נולדו שלושה ילדים: דרור אלוני, אלוף-משנה בחיל הים, המנהל של הגימנסיה העברית הרצליה וראש מועצת כפר שמריהו; פרופ' נמרוד אלוני, פרופסור לפילוסופיה של החינוך בסמינר הקיבוצים; ובמאי הקולנוע אודי אלוני. בשנת 1988 התאלמנה מראובן.
בריאותה, מותה וקבורתה
בחודש יולי 1985, לאחר משחק טניס בכפר שמריהו, אלוני חשה ברע והובהלה לבית חולים, שם אובחן אוטם שריר הלב. בין השנים 1987–1991 עברה אלוני כמה ניתוחים בשל סיבוכים של דלקת בכבד.
בשנתיים האחרונות לחייה סבלה ממחלת אלצהיימר, ולפי עדות בנה, שבה לדבר יידיש. אלוני נפטרה ב-24 בינואר 2014 והיא בת 86. לבקשתה, נקברה בקבורה דתית בכפר שמריהו. בטקס לקחו חלק מאות אנשים ובהם נשיא המדינה שמעון פרס, שרים וחברי הכנסת בעבר ובהווה. במהלך הטקס הושמעו שירים. הספידו אותה שלושת בניה, הנשיא פרס וזהבה גלאון. על מצבתה נכתבו שמה, תאריכי לידתה ומותה, והמילה "אזרחית".
תקופת מפא"י
ב-1959 הצטרפה אלוני למפא"י ופעלה במסגרת "צעירי מפא"י". הצלחתה של אלוני ברדיו סללה את דרכה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 פנו אליה לוי אשכול ופנחס ספיר בהצעה להשתלב ברשימת המערך, כדי שלא תצטרף למפלגה המתחרה, רפ"י. אלוני התנתה את הצטרפותה בשיתופה בכתיבת מצע המפלגה, שבו תיכלל הצהרת כוונות על חקיקת חוק זכויות האזרח והאדם ועל כינון מוסד האומבודסמן, נציב תלונות הציבור, כערוץ לתלונות נגד רשויות השלטון. בקשתה של אלוני נענתה והיא שובצה במקום 42 ברשימת מפא"י. יגאל אלון היה הראשון שהעלה את רעיון נציב תלונות הציבור, שהוכנס במקביל גם למצען של מפלגות אחרות. בסופו של דבר נדחו הצעות חוק מטעם מפלגות אחרות בעניין ומוסד הנציב נקבע בחוק בכנסת הבאה, בשנת 1971.
עם היבחרה לכנסת החלה אלוני לפעול במרץ ובקנאות למען קידום זכויות האדם והאזרח, למען קידום חוקה לישראל וכנגד כפייה דתית בישראל. בנאום הבכורה שנשאה בכנסת, בדיון שעסק בעבריינות נוער בקרב בני שכונות המצוקה בישראל, קבלה אלוני על חוסר השוויון ביחס של המדינה לבני השכונות לעומת יחסה לבני הקיבוצים.
אלוני התקשתה לראות במפא"י את ביתה, הן בשל מרידתה במשמעת הסיעתית של המפלגה והן בשל עימותיה עם גולדה מאיר. כדי "לבעוט" את גולדה מאיר למעלה מחוץ למפלגה, הציעה אותה אלוני כמועמדת לנשיאות המדינה, אך הדבר לא צלח בידה.
בבחירות לכנסת השביעית (1969) הציבה אותה הוועדה המסדרת של מפא"י במקום ה-64, והיא לא נבחרה. באותה עת הקימה, לפי המלצתו של שר המסחר והתעשייה חיים צדוק, את "המועצה הישראלית לצרכנות" ועמדה בראשה עד 1970.
פעילות חוץ-פרלמנטרית
בזמן שהותה מחוץ לכנסת המשיכה אלוני בפעילותה הפוליטית, הן במישור העצמאי והן כחלק ממפלגת העבודה. ב-1970 חתמה על גילוי דעת כנגד הקמת קריית חברון לצד אישים נוספים כגון ירמיהו יובל, יעקב טלמון, יהושע פראוור וגרשם שלום. באותה שנה פרסמה את ספרה "ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה", שדן ביחסי דת ומדינה בישראל באור ביקורתי. כשנה לאחר מכן ניסתה לקדם בוועידת מפלגת העבודה הצעה להנהיג נישואים אזרחיים בישראל, אך הדיון בנושא טורפד על ידי ראשי המפלגה. בהמשך נטלה חלק ב"ועד הציבורי למען הנהגת נישואין אזרחיים", שבין חבריו היו שארל בלוך, חנה מרון ואנשי הליגה למניעת כפייה דתית. בנוסף, פעלה למען הכללת נשים בגוף הבוחר של הרבנות. בפברואר 1973 התגבשה קבוצה בשם "התנועה למען שולמית אלוני לכנסת השמינית", שבין חבריה היו שלמה נאמן, שארל בלוך ומשה זמר, אשר תבעה את הכללתה של אלוני במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת השמינית, בשל הערכתה ל"מלחמתה האמיצה למען חקיקת חוקה לישראל, גישתה העקרונית בנושאי דת ומדינה ומלחמתה נגד חוקי כפייה אורתודוקסיים בישראל ורגישותה למעמדם הנחות של יהודים לא-אורתודוקסיים שאינם נהנים מחסדי הממסד הדתי". באותה תקופה העדיפה אלוני להישאר במסגרת מפלגת העבודה ולהיאבק במסגרתה למען הגשמת ערכיה. היא תבעה לקיים בחירות מקדימות ("פריימריז") אישיות, חשאיות ודמוקרטיות ולבטל את מוסד הוועדה המסדרת, אך תביעה זו לא התממשה.
יציאה לדרך עצמאית
על רקע ההימנעות מבחירתה לרשימת המועמדים לכנסת הקרבה, חוסר קיומן של בחירות אישיות מקדימות, חשאיות ודמוקרטיות, והניכור שפיתחה כלפי מפלגתה, פרשה אלוני ממפלגת העבודה והקימה את התנועה לזכויות האזרח (רצ). התנועה השתתפה בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, וזכתה בשלושה מנדטים. הרשימה ניסתה להקים גוש פרלמנטרי משותף עם המפלגה הליברלית העצמאית שינסה להיכנס לקואליציה בראשות המערך, אך הניסיון נכשל בגלל חילוקי דעות בין הסיעות סביב התביעה של מפלגת רצ לכלול בקווי היסוד של הממשלה חופש הצבעה ומצפון לכל חבר כנסת מסיעות הקואליציה בנושאי דת ומדינה, מעמד האישה ויחסי אישות, וסביב תביעת רצ לקבל התחייבות מראש מאנשי המפלגה הליברלית העצמאית כי הגוש ידרוש מהממשלה להסיק את מלוא מסקנות דו"ח "ועדת אגרנט" לכשיתפרסם. גם חוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני תרם את חלקו לכך שהאיחוד לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה.
ההשתתפות בממשלת רבין הראשונה
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", והתפטרותה של גולדה מאיר, תבעה אלוני לערוך בחירות חדשות בהקדם האפשרי, ולהעניק את תפקיד ראש ממשלת המעבר לראש עיריית חיפה יוסף אלמוגי, משום שהוא "האישיות המעוררת מינימום אנטגוניזם". עם בחירתו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ. אלוני כיהנה בממשלה כשרה בלי תיק, אך כעבור ארבעה חודשים מתחילת כהונת הממשלה, עם הצטרפותה של סיעת המפד"ל לקואליציה, התפטרה, ופרשה עם סיעתה מן הקואליציה, בשל הכללת יצחק רפאל בממשלה על רקע פרשת תל גיבורים. יצחק רבין ואחרים ניסו לשכנע את שולמית אלוני להתפשר והציעו לה את תיק התקשורת אך היא עמדה בסירובה.
ניסיונות להקמת מסגרת על-מפלגתית
במהלך 1975 קיימה רצ מגעים לכינון מסגרת פוליטית חדשה ומשותפת לרצ, שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, סיעת היחיד של לובה אליאב, שפרש ממפלגת העבודה, וכוחות "יוניים" נוספים. לאחר שהמגעים בין שינוי לרצ עלו על שרטון, התגלעו חילוקי דעות פנימיים ברצ ובשינוי באשר להצטרפות למסגרת פוליטית משותפת יחד עם אנשי לובה אליאב, מה שהוביל, מחד, להקמתה של יעד - תנועה לזכויות האזרח במאי אותה שנה, על ידי חלק הארי בפעילי רצ, אנשי לובה אליאב ו"החוג לליבון בעיות חברה ומדינה" שעמד בראשו (חוג שכלל בין חבריו את יגאל עילם, דן יעקובסון, יורם פרי, יוחנן פרס, דוד שחם, צבי כסה ואישים נוספים), ופעילים פורשים משינוי בראשות הפרופ' יונתן שפירא, על בסיס "ראיית הסדר שלום מדיני, ולא החזקת השטחים כיעד לאומי, מאבק לחיסול הפער החברתי-עדתי, הנהגת משטר תקין המתבסס על חוקה כתובה, בניית כלכלה מתוקנת הגומלת לכל אדם כפי תרומתו, ודמוקרטיזציה של החיים הפוליטיים בישראל", ומאידך, לפרישתה של קבוצה מפעילי רצ, בראשותם של רם רון, רות רזניק ופרופ' יצחק כצנלסון, בשל "נטייתה של רצ שמאלה" ו"קווים באישיותה של אלוני", שניהלה מגעים עם "שינוי" ו"המרכז החופשי" לצורך יצירת גוש פוליטי מרכזי משותף, ולבסוף התפוררה, כאשר אנשי רם רון ויצחק כצנלסון הצטרפו לד"ש, ואנשי רות רזניק הצטרפו להקמת "מפלגת הנשים".
עם תום כשבעה חודשים מייסוד "יעד", החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ובועז מואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן. זאת, בין היתר, בשל מגעים סודיים שקוימו, ללא ידיעת אלוני והנהלת התנועה, עם אש"ף. המתחים נבעו גם משאלת היוקרה הפוליטית על הובלת התהליכים הללו ומהעמדות השונות של הפלגים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני: שקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מזו של קבוצת אליאב-פרידמן ו"החוג לליבון" (שאישים מתוכה, בהם מתי פלד ודוד שחם, הצטרפו ל"מועצה לשלום ישראלי-פלשתינאי", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת). בנוסף, היה ידוע גם רצונה של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה גם את מפלגת מוקד. חילוקי הדעות הללו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית", וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה ל"רצ". לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977), פעלה אלוני להקמתו של גוש פרלמנטרי ליברלי-מרכזי משותף לרצ, המפלגה הליברלית העצמאית, שינוי, המרכז החופשי, חה"כ בנימין הלוי ויגאל ידין, אך לבסוף לא הצטרפה לגוש שכזה, בעיקר בשל תביעתו של ידין מחברי רצ, המפלגה הליברלית העצמאית והמרכז החופשי, להתפרק, להתפטר מהכנסת ולהצטרף לד"ש בראשותו כיחידים. מששיתוף פעולה שכזה לא יצא אל הפועל, בחרה רצ לרוץ לבחירות באופן עצמאי, כשלקראתן הצטרפו אליה מספר אישי רוח ופעילים פוליטיים כיוסף אגסי, יהודית בובר אגסי, גרשון ויילר, אחי יותם, אריאנה הרן הכהן, ורדה ויזלטיר, אסתר שני, הפעיל הבדואי נורי אל-עוקבי ופעיל היהדות הרפורמית הרב חיים סקריבל.
פעילות פרלמנטרית
בבחירות לכנסת התשיעית ירד כוחה של רצ, והיא זכתה במנדט אחד בלבד. לאחר בחירות אלה הוקמה קואליציה בראשות הליכוד, ואלוני הייתה מהדוברות החריפות נגד המגמות שהובילה ממשלה זו. היא ביקרה בחריפות את צירופה של אגודת ישראל לקואליציה, כשטענה כי זהו "יום חג למועצת גדולי התורה ולאגודת ישראל, שקמו בשעתו כדי להילחם בציונות", וכי הכללתה של סיעה זו בקואליציה תחזיר את ישראל לחשכת ימי הביניים, כמו כן, ביקרה את בגין על כך, שבשל ההסכמים הקואליציוניים שחתם עם החרדים, הסיר את המכסה המוגבלת שנקבעה בשעתו לגיוס בני ישיבות על פי הסדר "תורתו אומנותו", ובכך הגדיל את מספר החרדים שקיבלו פטור מגיוס צבאי. באותה תקופה נשלח לביתה של אלוני מכתב איום בגין פעילותה הפוליטית, ובו צורף קליע בקוטר 9 מ"מ.
כמו במקרה של גולדה, ניסתה אלוני להוציא את בגין מהחיים הפוליטיים המשמעותיים באמצעות הצעה למנותו לנשיא המדינה, זאת לצד תביעה מפורשת מצידה להתפטרותו מראשות הממשלה, אך שאיפות אלה לא התממשו.
אלוני המשיכה לבקר את המגמות שהובילה ממשלת בגין בנושא שינוי הסטטוס קוו, וגינתה את חקיקת החוק להענקת פטור משירות צבאי לנשים על סמך הצהרת דתיות בלבד, ובתגובה לכך, ניסתה לקדם חוק שמטרתו להנהיג שירות לאומי חובה לבנות שאינן מתגייסות לצבא, אך הצעת חוק זו נדחתה ברוב קולות.
לצד זאת, ניסתה לקדם הצעות משלה, כגון הצעה לביטול העונש על יחסים הומוסקסואליים מרצון, שעליה היו חתומים גם מרדכי וירשובסקי ועקיבא נוף מד"ש, מאיר פעיל ממחנה של"י, יוסי שריד מהמערך, שנדחתה ברוב של 10 חברי כנסת. היא הייתה בין 11 חברי הכנסת אשר תמכו במכתב הקצינים, שהוביל להקמת תנועת "שלום עכשיו", זאת לצד אבא אבן, יגאל אלון, חיים בר-לב, עוזי ברעם, חייקה גרוסמן, דוד גולומב, מנחם הכהן, מרדכי וירשובסקי ויוסי שריד. בתקופה זו, החלה אלוני לערוך הסכמי נישואים לזוגות שלא רצו, או שלא יכלו להתחתן במסגרת המוסדות הדתיים במדינת ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית, שאפה אלוני לקדם איחוד בין רצ, חוג ה' באייר (ששאף לקדם את ערכי מגילת העצמאות, וכלל אישים כגון מירון בנבנישתי, יורם קניוק ואורי ברנשטיין) ושינוי, אך לבסוף אוחדו רק רצ וחוג ה' באייר, כשאליהם הצטרפו מספר פעילי "שלום עכשיו", כמו יולי תמיר ודדי צוקר, ברשימת "רצ - התנועה לזכויות האזרח ולשלום", בעוד שינוי רצה באופן עצמאי.
לאחר הבחירות נותרה רצ עם מנדט אחד, מה שהוביל את אלוני ורצ להיעתר להצעתו של ראש המערך, שמעון פרס, להצטרף לסיעתו ביולי 1981.
אלוני נמנתה על הכוחות היוניים שבמערך והתנגדה לחוק סיפוח רמת הגולן, בטענה כי סיפוח שכזה ימנע משא ומתן עם סוריה ופוגע בחוזה השלום עם מצרים. כתגובה לאישור החוק, ולגיבוי לו זכה בקרב הגורמים הניצים במערך, הקימו הגורמים היוניים שבו, בראשותם של חברי הכנסת צבן, שריד ואלוני, לצד אנשי חוג 77 בראשות זאב שטרנהל, ומזכיר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, חיים רמון, פורום פוליטי יוני בתוך המערך בשם "אומ"ץ" (אופוזיציה מדינית ציונית), שמטרתו הייתה, לדברי אלוני, "להילחם בנסיגה מהדמוקרטיה ההומניסטית של החברה הישראלית, ובברית בין הרוויזיוניזם לקלריקליזם".
ב-1982, כשלושה חודשים לאחר מבצע שלום הגליל, נמנתה, לצד חיים כהן ואחרים, על מייסדי "המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון", שמטרתו הייתה לקדם מגעים ושיתוף פעולה בין כוחות שוחרי-שלום במזרח התיכון. לאחר פרסום מסקנות ועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה בפברואר 1983, הביעה תרעומת על כך ששר הביטחון, אריאל שרון, לא התפטר מיד עם פרסומן. באותה שנה, תבעה אלוני להוציא את תנועת כ"ך של מאיר כהנא מחוץ לחוק, בשל הסתה גזענית והטפה לאלימות.