cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביל ג'ונסון
ביוגרפיה
ג'ונסון הוא שמרן מובהק, ועמדותיו השמרניות מתבטאות בהתנגדותו להפלות ולחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, תמיכה בצו נשיאותי 13769 ובזכות לשאת נשק, והתנגדות ללגליזציה של נישואים חד מיניים. ב-7 בינואר 2021 התנגד ג'ונסון לאישור ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
עובדות לא חשובות
עובדות לא חשובות היא קבוצת פייסבוק ישראלית ציבורית בה מפורסמות "עובדות מעניינות ללא חשיבות מיוחדת" בנושאים שונים. נכון ל-2021 הקבוצה מונה מעל ל-500 אלף משתמשים.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-21 באפריל 2011 כקבוצת טריוויה שהייתה בדיחה בין חברים, ולא גדלה בחברים בקבוצה. במהלך 2016 החלה לגדול משמעותית, עד שבינואר 2017 הגיעה הקבוצה ל-100,000 חברים, עליה של מעל 30 אלף משתמשים בשנה, ביוני 2018 היו בקבוצה 400,000 חברים.
עקב העומס הרב על הקבוצה הוקמה ב-12 ביולי 2018 קבוצה למנהלים בלבד המכונה ״מנהלי על״ח״. בתחילת שנת 2017 קיבלה הקבוצה כ-400 פוסטים ביום, מתוכם פורסמו כ-50, מה שהוביל לקביעת חוקים לקבוצה ולפוסטים הפורסמים בהם: בין היתר אסור לחזור על פוסטים קודמים ונדרש לספק מקור מהימן לטענה, כגון ויקיפדיה.
קבוצות דומות
בעקבות הצלחת הקבוצה וסגנונה, נפתחו מספר קבוצות בעלות שיטה דומה אך עם מיקוד בתחום מסוים, לדוגמה:
בצ'ה פוש
שורשי המנהג
המנהג מתועד מזה לפחות מאה שנים, אך הוא כנראה עתיק עוד יותר, ועדיין קיים בימינו. המנהג אולי התחיל עם נשים שהתחפשו לגברים כדי להילחם, או להגן על עצמן, בתקופות של מלחמה.
על פי ההיסטוריונית ננסי דופרי, צילום מתחילת שנות ה-1900, בתקופת שלטונו של חביבאללה חאן, מראה נשים לבושות כגברים שומרות על הרמון המלך, כי באופן רשמי, אסור היה לגברים להיות השומרים על נשותיו, וגם אסור היה לנשים לשמש כשומרות.
בעידן המודרני
באפגניסטן ופקיסטן, יש לחץ חברתי על משפחות ללדת בן שימשיך לקיים את שם המשפחה ואשר יירש את נכסי אביו. בהיעדר בן, ישנן משפחות אשר מלבישות את אחת הבנות שלהן בלבוש של בן, מנהג שלעיתים מלווה באמונה שנוכחות הבצ'ה פוש יגדיל את סיכויי האם ללדת בן.
בת שחייה בתור בן לובשת ביגוד אופייני לבנים, מספרת את שיערה קצר, ואף מאמצת שם זכרי. המטרה של המנהג היא לא להוליך שולל את הבריות, ואנשים רבים, כגון מורים או חברים של המשפחה, מודעים לכך שהילד הוא בעצם ילדה. במשפחתה, הבצ'ה פוש מתקיימת בסטטוס ביניים, במצב שבו לא מתנהגים אליה כבת, אך גם לא כבן במלוא מובן המילה. היא לא נדרשת לבשל או לנקות כמו הבנות האחרות, מותר לה ללמוד בבית ספר, לעשות סידורים מחוץ לבית, לנוע בחופשיות במרחב הציבורי, וללוות את אחיותיה למקומות בהם נדרש מלווה זכר. מותר לה גם לשחק בספורט ולעבוד.
החזרה לחברה
כאשר הבצ'ה פוש מגיעה לגיל נישואים (בסביבות 17–18, לפעמים מוקדם יותר, ובמקרים נדירים מאוחר יותר) היא נדרשת להפוך בחזרה לנערה. לעיתים קרובות שינוי זה מתרחש כאשר הנערות נאלצות להינשא למישהו שנבחר על ידי הוריהן. בצ'ה פוש רבות מבכרות לא להתחתן, כי הן חוששות מהדיכוי החברתי כנשים, ופוחדות מהתעללות מצד בעליהן, שכן בתרבות האפגנית גברים הם מעל נשים בהיררכיה החברתית. יתר על כן, מכיוון שהבצ'ה פוש נחשבות לבנים בצעירותן, הן לא לומדות מה שנשים בחברה שלהן בדרך כלל לומדות בגיל צעיר, כמו בישול, תפירה ושאר מטלות הבית. זה הופך את חיי הנישואים לקשים יותר עבורן, כי הן לא יודעות למלא את התפקיד המגדרי שיועד להן.
שכיחות
המנהג כפי הנראה מתפשט, ונחשב למקובל, ואף כפתרון סביר להיעדר בן במשפחה. עם זאת, בשל אופי המנהג ורישומים ממשלתיים לא מדויקים, אין לדעת בדיוק מה שכיחותו של מנהג הבצ'ה פוש.
השפעות
לאחר שנים עם הפריווילגיות והחופש של בנים, הרבה נערות שהיו בצ'ה פוש מתקשות להתחבר שוב עם בנות, כי התרגלו להתרועע עם בנים. גם אופיין של הבצ'ה פוש לא הובנה על פי הציפיות החברתיות מבנות, אלא על פי אלו של בנים, במהלך השנים הכי מעצבות שלהן. ישנן נשים שגדלו כבצ'ה פוש שמרגישות כאילו איבדו זיכרונות ילדות נחוצים, בעוד אחרות מרגישות ששפר מזלן שהייתה להן ההזדמנות לחוות חופש שלא היה ניתן להן כילדות נורמטיביות באפגניסטן. בכל המקרים, הצורך להתרגל למציאות מוגבלת יותר תמיד קשה לבצ'ה פוש.
קיימת מחלוקת בקרב תנועת זכויות הנשים המתעוררת באפגניסטן, לגבי השאלה האם מנהג הבצ'ה פוש מעצים נשים ועוזר להן להצליח, או האם בפועל הוא גורם לנזק פסיכולוגי. רבות מהנשים אשר עברו את התהליך אומרות ששני הדברים נכונים לגביהן בו זמנית - הן גם הועצמו, וגם מרגישות חנוקות. פעילות פמיניסטיות רבות טוענות שהשאלה כלל לא נכונה, כי הבעיה היא לא במנהג הבצ'ה פוש, אלא בכל מערך הזכויות של נשים בחברה האפגנית.
פרנק ולס
'''פרנקלין ג'י. ולס (באנגלית: Franklin G. Wells'''; 4 במרץ 1932 – 3 באפריל 1994) היה איש עסקים ומטפס הרים אמריקאי, שידוע בזכות עבודתו אצל האחים וורנר וחברת וולט דיסני, אשר היה הנשיא ומנהל התפעול שלה משנת 1984 עד מותו מהתרסקות מסוק ב-1994. החל משנת מותו ולס מוכר בתואר אגדת דיסני, כמו כן בשנת 1998 נחנך בניין הקרוי על שמו באולפני וולט דיסני בברבנק.
ביוגרפיה
ולס נולד בשנת 1932 בקורונדו, עיר במחוז סן דייגו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. ולס הוא אחד מתוך שלושה אחים, כאשר אימו היא בטי גודפרי ואביו הוא ג'ון כץ, לוטננט קומנדר בצי ארצות הברית שפיקד על USS Humphreys כשנתיים במהלך מלחמת העולם השנייה. ולס הוא צאצא למשפחה שהייתה בספינת המהגרים מייפלאואר. הוא למד בקולג' פומונה, אותו עזב בשנת 1953 בתור פי בטא קפא. בהמשך הוא קיבל את מלגת רודס, שבאמצעותה למד לימודי תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת אוקספורד. בצבא ארצות הברית הוא שירת במשך שנתיים בדרגת סגן ראשון, ולאחר מכן למד ב-Stanford Law School והפך לעורך דין.
בשנת 1969 ולס החל לעבוד אצל האחים וורנר. תחילה היה סגן הנשיא של החברה עד שנת 1973, בה קודם לתפקיד הנשיא. בשנת 1977 מונה לתפקיד סגן יו"ר עד שעזב את החברה בשנת 1982. בשנת 1984 הודח מנכ"ל חברת וולט דיסני, רון מילר, בעקבות ניסיון השתלטות של איש העסקים סול סטיינברג על החברה. מועצת המנהלים של החברה, הכוללת את רוי אדווארד דיסני, סטנלי גולד וסיד בס, החליטו לגייס את ולס להיות נשיא ומנהל התפעול של החברה. יחד איתו מונה לתפקיד יו"ר ומנכ"ל מייקל אייזנר, אשר עבד לפני כן בסרטי פרמאונט, כאשר זו פעם ראשונה שתפקיד בכיר ניתן לאנשים מחוץ לחברה. דיסני טען שהשניים מזכירים לו את השילוב של וולט דיסני ואביו, רוי דיסני. ולס היה ייחודי בניהולו בחברה בכך שהיה לו את ההישג האקדמי הגבוה ביותר.
במהלך כהונתו בתפקיד הוא התעמק במאמצים יצירתיים וניהוליים. ולס התמקד בכל ההיבטים של החברה, כולל פארקי השעשועים, נדל"ן, פיננסים וחסויות מסחריות. ולס ידוע כתומך מרכזי של דיסנילנד פריז שבנייתו החלה בשנת 1988. באותה שנה נחנך אתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני בדיסניוורלד, אשר היה אחד הפרויקטים של ולס. בית המלון עוצב על פי דגם של מלון דל קורונדו, בתור מחווה לאימו שבילתה בו בשנות ה-20 בתור תלמידה. הוא ידוע כאחד הגורמים שגרמו לתחילת הרנסאנס של דיסני, אשר נמשך בין השנים 1989–1999. פעילויות נוספות בהן לקח חלק כוללות את הפיכת ערוץ דיסני לאחת מרשתות הטלוויזיה הגדולות בתשלום, ופיתוח של חנות דיסני וחטיבת מוצרי הצריכה שלה.
בנוסף להיותו איש עסקים, ולס היה מטפס הרים והתקרב להשיג את מטרתו לטפס על שבע הפסגות. בשנת 1983, שנה לאחר שעזב את האחים וורנר ושנה לפני שהצטרף לחברת וולט דיסני, הוא טיפס יחד עם ריצ'רד באס על כל ההרים, כאשר הם הגיעו לפסגות של כל ההרים מלבד האוורסט. הם לא הצליחו לטפס על ההר מכיוון שמזג אוויר גרוע אילץ אותם לרדת ממנו, כשהם במרחק של 3,000 רגל בלבד מהפסגה. ב-30 באפריל 1985 באס הצליח להגיע לפסגה של האוורסט והפך לאדם הראשון שהצליח להגיע לכל שבע הפסגות.
ב-3 באפריל 1994, בתקופת חג הפסחא, נקבע מותו של ולס בעקבות התרסקות מסוק כשחזר מטיול סקי בהרי רובי. הטיסה כללה ארבעה אנשים בנוסף לולס, כאשר שלושה מתוכם מתו ואחד שרד, מייק הובר, שאשתו, מטפסת המצוקים בוורלי ג'ונסון, הייתה אחת מההרוגות יחד עם הטייס דייב וולטון ומדריך הסקי פול סקנל. במהלך הטיסה מזג האוויר היה גרוע, ולכן הוחלט לנחות במקום מרוחק. בזמן ההמתנה שמזג האוויר ישתפר, ירד שלג על כלי התחבורה ובמהלך ההמראה שנעשתה לאחר מכן המנוע איבד כוח. החמישייה התרסקו בשיפוע של 30 מעלות, ולאחר מכן התפכו במהלך ניסיון נחיתת חירום. המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה קבעה שהסיבה לתאונה היא "בליעת חומר זר (שלג) במנוע, שהביאה ל-Flameout (איבוד כוח המנוע)". הובר תבע את החברה שייצרה את כלי התחבורה, עקב תקלה בתכנון המנוע הקשורה לבליעת שלג, והגיע להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט. התיק המשפטי זכה בפרס שירות הציבור של סטיבן ג'יי. שארפ מהאגודה האמריקאית לצדק.
ולס נקבר בפארק הזיכרון פורסט לוון, כאשר הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים, שאחד מהם הוא השחקן אריק בריאנט שמת בהתאבדות. בהלוויה שר חברו הטוב קלינט איסטווד את השיר "Hey Jude" של ההביטלס, אותו אהב לשיר ולס. בקיץ של אותה שנה בה ולס נפטר יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מלך האריות" הכולל הקדשה לזכרו. בהמשך השנה ולס הוכר בתואר אגדת דיסני, כמו כן נוסף למתקן בדיסנילנד הקרוי "מזחלות מטרהורן" קופסאות שכתוב עליהן "Wells Expedition" ("משלחת ולס") לזכרו. בשנת 1998 נחנך בניין הקרוי על שמו באולפני וולט דיסני בברבנק, כאשר ליד הכניסה לבניין יש לוח שמכיל ציטוט שהיה רשום על פתק נייר בכיסו של ולס במשך 30 שנה, "Humility is the final achievement" ("ענווה היא ההישג הסופי"). על שמו של ולס ישנו גם חלון ברחוב הראשי של ארצות הברית.
מותו של ולס היה מקרה המוות הראשון שאיתו חברת וולט דיסני התמודדה. לאחר מותו ציפה ג'פרי קצנברג, ראש חטיבת סרטי ההנפשה של החברה, להחליף אותו בתפקידו, אך אייזנר סירב לכך, מה שהוביל בסופו של דבר להתפטרותו ולהקמת דרימוורקס. רבים מציינים את מותו הפתאומי של ולס כנקודת מפנה בשלטון דיסני בשוק, שהובילה לבעיות בכל התחומים בהם דיסני פעלה. ולס "היה ידוע כמשלימו של אייזנר וכנציגו של ההיגיון, לעומת הפכפכנותו של אייזנר". בכיר לשעבר בחברה טען שאייזנר נהג לסרב לכל הצעה או פרויקט שהוצגו בפניו, וכשולס היה בחיים "הוא נהג להתערב לטובת אנשי הקריאטיב". ההחלטות של אייזנר גרמו לדיסני לאבד לקוחות ונאמנות הנותרים פחתה. בסופו של דבר הוחלט להחליף את אייזנר, כאשר היורש שלו היה בוב אייגר שנכנס לנעליו בשנת 2005.
בשנת 2009 הוקרן לראשונה ב-Telluride Film Festival הסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת", אשר הופק על ידי דון האן ופיטר שניידר, כשהראשון גם ביים וקריין אותו. הסרט מתעד את היסטורית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בין השנים 1984–1994, כאשר הן כוללות את כל שנות הקריירה של ולס בחברה. אחת הסיבות להפקת הסרט הייתה על מנת להציג את ולס, דמות חשובה בהיסטוריה של החברה שלא כולם מכירים. בסיום הסרט ישנה הקדשה לולס ולעוד שלושה אישים, ג'ו רנפט, הווארד אשמן ורוי אדווארד דיסני.
זכויות להט"ב בלאוס
זכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בלאוס אינן מדווחות ומוגדרות כללא תשומת לב. אף על פי שהומוסקסואליות חוקית בלאוס, קשה מאוד להעריך את מצב הקבלה והאלימות הנוכחי אותו חווים אנשי להט"ב בגלל שליטה ממשלתית בחברה האזרחית, אם כי טענות לאורך השנים העלו כי לאוס היא אחת המדינות הקומוניסטיות הסובלניות ביותר כלפי להט"ב. עם זאת, משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאף אחת מהזכויות שזוגות נשואים הטרוסקסואלים זכאים להן, שכן נישואים חד מיניים ואיחודים אזרחיים אינם מוכרים.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית היא חוקית בלאוס, ולא קיים תיעוד כי הופללה בשטחה מעולם. בהיותה מושבה של צרפת, לאוס לא ירשה חוקים אנטי-הומוסקסואלים, בניגוד למושבות בריטיות לשעבר. גיל ההסכמה הוא 15, ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
הגנה מפני אפליה
נכון לשנת 2021, אין חוקים המגנים על אנשי להט"ב מאפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, והחוקה הלאומית של לאוס אינה מתייחסת במפורש לנטייה מינית או לסוגיות זהות מגדריות.
ב-21 בינואר 2020, במושב ה-35 של סקירה תקופתית אוניברסלית במועצת זכויות האדם של האו"ם, התקיימה ההמלצה בנושא נטייה המינית וביטוי זהות מגדרית 8מאת כריסטופר גרימה - שגריר ונציג קבע של מלטה בארצות הברית משרד האומות בז'נבה למשלחת לאו "PDR". במהלכה קרא ללאוס, "להמשיך לנקוט בצעדים לשיפור זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואליים ואינטרסקסים, במיוחד על ידי זיהוי צורכיהם, ולשקול לערב נציגי לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואליים, ואינטרסקסים בתהליכי קבלת ההחלטות".
בנוסף התקיימה המלצה מאת הרלד אספלונד, שגריר הנציגות הקבועה של איסלנד באו"ם בז'נבה, למשלחת לאו "PDR, באומרו כי "אמצו חקיקה מקיפה נגד אפליה המתייחסת לאפליה ישירה ועקיפה הכוללת כל עילת אפליה אסורה, לרבות נטייה מינית וזהות מגדרית".
תנאי מחיה
חיי להט"ב בלאוס תוארו כ-"בלתי נראים", אם כי ראו עלייה בנראות בשנים האחרונות. בשנת 2013 דיווח משרד החוץ של ארצות הברית כי "אפליה חברתית המבוססת על נטייה מינית ואנשים עם HIV/איידס" נפוצה בעוד ממשלת לאוס נקטה בשנים האחרונות צעדים עבור הכללת הומואים ואנשים טרנסג'נדרים בתוכנית האסטרטגיה והפעולה הלאומית שלה למניעת HIV/איידס.
אקטיביזם
ארגונים לא ממשלתיים רשאים להתארגן ולבצע קמפיינים בלאוס, אך נמצאים בפיקוח ממשי של המדינה. פיל רוברטסון, סגן מנהל אסיה מטעם ארגון זכויות האדם, "Human Rights Watch", אמר כי "ממשלת לאוטי מעולם לא הייתה מאוד ידידותית כלפי ארגונים לא ממשלתיים, ואילצה אותם, כמו גם שותפי פיתוח אחרים שנשלחו על ידי האו"ם לשתף פעולה עם המדינה. אם כי ההנהגה הלאוטית אכן נותנת ערך רב לשקיפות או דיאלוג עם החברה האזרחית". אף על פי כן, "גאה להיות לאוטי" (לאית: ພູມ ໃຈ ທີ່ ເປັນ ເຮົາ) נוסדה בשנת 2012 כעמותת הלהט"ב הראשונה במדינה. הקבוצה, שהוקמה על ידי ענאן בואפה (לאית: ອາ ນັນ ບົວ ພາ), אז בת 25, ארגנה את אירוע הגאווה הראשון בלאוס ביוני 2012. במשך השנים הקבוצה החלה לקבל מספר פקידים וחברי ממשלה להשתתפות באירועיהם.
תרבות, אירועים ומדיה
זרים הומואים המבקרים בלאוס בשנות התשעים דיווחו לעיתים על קיומו של טאבו הקשור לזרים שהקשה על האינטראקציה עם הלאוטים, למעט בדיסקרטיות בלילה. ממשלת לאוס חסמה את הגישה לדפי אינטרנט בנושאי להט"ב בעבר והדיונים בנושאי להט"ב בתקשורת נדירים, מעבר לטרנסקסואלים הנראים למדי בתרבות כבידור. עם זאת, הנושא בדרך כלל מעורר ניטליות או התעלמות מאנשי הלהט"ב. ידידותיות כלפי אנשי להט"ב בלאוס, כפי שמתרחש לעיתים קרובות במדינות נוספות, נמצאת בערים עירוניות יותר מאשר בשכונות הכפריות.
אירוע הגאווה הציבורי הראשון בלאוס נערך ביוני 2012 במגרש הספורט של שגרירות ארצות הברית בווינטיאן, עם כ-100 משתתפים. אורחי הכבוד היו שגריר ארצות הברית בלאוס קארן סטיוארט וד"ר בופנג פילאבונג, מנהל המרכז של HIV / איידס במשרד הבריאות של לאוס. האירוע נערך על ידי ארגונים לאוטיים ובין-ממשלתיים, כולל רשת "Purple Sky", איגוד הבריאות החיובית של לאוס, שירותי אוכלוסין בינלאומיים, מכון ברנט, בריאות המשפחה הבינלאומית, מרכז הצעירים בווינטיאן לבריאות ופיתוח, וקרן האוכלוסין של האו"ם (UNFPA).
בשנת 2015, עמותת הלהט"ב גאה להיות לאוטי (Proud To Be Us Laos) ציינה במדינה את היום הבינלאומי הראשון נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (IDAHOT) בתמיכת האיחוד האירופי. במהלכו, לאטאווה סנגדלה הפכה לנואמת הטרנסג'נדרית הראשונה שהופיעה בטלוויזיה הלאומית בעודה מספרת על ניסיונה כטרנסג'נדרית בלאוס. על ציון היום דווח גם בטלוויזיה הלאומית, ערוץ טלוויזיה ממשלתי. בשנת 2016, האיחוד האירופי תמך שוב בארגון הציון השני של היום בו השתתפו שותפים דיפלומטיים רבים מקודמו. בציונו גאה להיות לאוטי שיתפה פעולה גם עם אחד מארגון זכויות הלהט"ב המובילות בממלכה המאוחדת, סטונוול.
בשנת 2017 אירחו השגרירות הבריטית, האוסטרלית, האמריקאית והקנדית, בשיתוף עם גאה להיות לאוטי, קבלת פנים בוויינטיאן. הממונה על היחסים של שגרירות קנדה, לי-אן הרמן הצהירה באומרה כי, "היום, בואו נתאחד בחגיגה הגלובלית הזו של גיוון וקהילה. התכנסות משותפת לחלוקת חוויות וסיפורים כדי להעמיק את ההבנה והערכה שלנו של אנשים להט"ב ותרומתם לחברה". במהלך האירוע השתתפו גם מספר נציגים ממשרד החוץ של לאוס. ציון היום לשנת 2019 אורגן בשגרירות אוסטרליה בוויינטיאן ב-17 במאי. במהלכו, השתתפו 15 שגרירויות, צוותי ארגוני חברה אזרחית לאומית מקומית, ארגונים לא ממשלתיים בינלאומיים ועוד.
בשנת 2018 השתתפו ארבע שגרירויות נוספות בהן: צרפת, גרמניה, שווייץ ולוקסמבורג בהסברת זכויות להט"ב בלאוס בעוד שגרירות אוסטרליה פרסמה פוסט בחשבונה בפייסבוק על נושאי להט"ב בלאוס. שגרירות ארצות הברית ארגנה דיון פאנל עם שותפים וקהל לאוטי במרכז האמריקאי.
ב-19 בדצמבר 2019, "להיות להט"ב בעבודה", מחקר של אנשים להט"ב במקומות עבודה בלאוס, אשר נערך על ידי הפקולטה למשפטים ומדעי המדינה באוניברסיטה הלאומית של לאוס, שותפות חוק ופיתוח ועמותת גאה להיות לאוטי הוצג רשמית בפורום המחקר המשפטי השנתי לשנת 2019. העמותה הצהירה בתגובה כי "החברה האזרחית יכולה להתייחס אליו כראיה לנתונים על חוקים ומדיניות לצד היותו שימוש גם ככלי לתמיכה בקידום זכויות להט"ב עם שותפים מהממשלה ובאופן בינלאומי". בנוסף, הושק באותו היום גם פרויקט הכרזות "גאווה בעבודה", פרויקט במימון קנדה המיושם על ידי גאה להיות לאוטי בשיתוף עם הפקולטה למשפטים ומדעי המדינה. מספר מפורסמים לאוטים הביעו תמיכה בפרויקט, ביניהם אלונה ת'בונסוק, זמרת לאוטית ושגרירת רצון טוב לשעבר של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO), המנחה קאי נאנגפאיה, איש העסקים אינתי דואנסאווה, ד"ר בונצ'סקה פונצ'ה פות'וונג, הדוגמנית הידועה בכינויה "טוטו", ראש התוכנית לחינוך משפטי קליני בפקולטה למשפטים ומדעי המדינה סוליאן לונצ'נטה, והפעיל הטרנסג'נדרי עולם רסאפונה. שגרירי הפרויקט השתתפו בצילומי כרזות וסרטון קצר עם המסרים האישיים שלהם לעידוד החברה הלאית "לפתוח את ליבם ואת דעתם כדי להבטיח שהתעסוקה בלאוס תתמקד ביכולותיהם של אנשים, כשירותם ויתרונותיהם ללא קשר למגדרם, נטייתם המינית, נכות, מוצא אתני או גזע".
אנטוניו רוסלינו
ביוגרפיה של אנטוניו רוסולינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
רוז'ה דה ליל
קלוד ז'וזף רוז'ה דה ליל (בצרפתית: Claude Joseph Rouget de Lisle; 10 במאי 1760 – 26 ביוני 1836) היה קצין צבא צרפתי של כוחות המהפכה. ידוע בשל העובדה שהלחין וכתב את מילות המנון צרפת - לה מרסייז בעיר שטרסבורג בשנת 1792.
ביוגרפיה
רוז'ה דה ליל נולד בקומונה לוֹ לֶה סוֹנִיֵה שבמחוז ז'ור בצרפת. הוא התגייס לצבא צרפת כמהנדס והשיג דרגת קפטן. באפריל 1792 כתב את המרסייז בעיר שטרסבורג, היכן ששירת. המילים נכתבו אחרי ארוחת ערב ציבורית, מתוך להט פטריוטי. השיר נקרא בהתחלה "שיר מלחמה לצבא הריין" (Chant de guerre pour l'armée du Rhin), אך אחר כך שונה שמו ל-לה מרסייז (La Marseillaise). דה ליל הודח והוכנס לכלא בשנת 1793, אך ניצל בנס מהגליוטינה.
דה ליל כתב עוד מספר שירים באופי דומה למרסייז ופרסם אותם בשנת 1825. הוא מת מעוני ונקבר בשוואזי לה-רואה (Choisy-le-Roi). אפרו הועבר לאינווליד ב-14 ביולי 1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ברווזים זקופי-זנב
ברווזים זקופי-זנב (שם מדעי: Oxyurinae) היא תת-משפחה של עופות מים במשפחת הברווזיים, בה חיים מינים בעלי זנב זקור למעלה והם נחשבים למינים קדומים ופרימיטיביים במשפחתם. הם נמצאים בעיקר בעולם החדש, אך כמה מינים חיים בעולם הישן ובאוסטרליה.
הם קרובים לתתי-המשפחות ברווזי צלילה ולברווזים מצויים.
מינים
ישנם 8 מינים קיימים, המצויים ב־4 סוגים בתת-משפחה זו:
ישנם מינים נוספים שאולי משויכים לתת-המשפחה: ברווז ורוד-אוזן (Malacorhynchus membranaceus), ברווז לבן-גב (Thalassornis leuconotus), ברווז גמד (Nettapus), ברווז מנומש (Stictonetta naevosa), אווז כף ברן (Cereopsis novaehollandiae) וברבור קוסקורובה (Coscoroba coscoroba).
אליזבת וונטוורת' רוברטס
אליזבת וונטוורת' רוברטס (באנגלית: Elizabeth Wentworth Roberts: 10 ביוני 1871 - 12 במרץ 1927) הייתה ציירת אמריקאית שחיה ועבדה בפילדלפיה, פנסילבניה, פריז וקונקורד, מסצ'וסטס.
ביוגרפיה
אליזבת וונטוורת' רוברטס, הידועה גם בשם אלסי, נולדה כבת יחידה ב-10 ביוני 1871 בפילדלפיה שבפנסילבניה. אביה היה ג'ורג' תיאודור רוברטס. סבה מצד אביה עזר להקים את חברת הרכבות של פנסילבניה והרוויח הון בתעשיית הרכבות והפחם. היא ידעה שהיא רוצה לצייר כשהייתה בת 15. אמה, שרה קזנובה רוברטס, רצתה שהיא תהיה אישה צעירה ואופנתית בפילדלפיה ובחברת המעמד הגבוה בניו יורק.
רוברטס למדה אמנות בפילדלפיה אצל אליזבת בונסאל (1861-1956) והנרי ר. פורה (1859–1940) מניו יורק. היא זכתה בפרס מרי סמית' בשנת 1889 בתערוכת האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה על ציור שתואר כמקורי ושבוצע במיומנות ועדינות. היא גם זכתה במלגה לנסיעה, ויצאה לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן ולאחר מכן התגוררה בעיר עוד שמונה שנים. רוברטס למדה אצל ז'ול ג'וזף לפבר, רוברט פלורי, מסייה בוג'רו ומרסון. בשיעורים בבית הספר הפרידו בין גברים לנשים, רוברטס חשה את נושא האפליה המיגדרית, ואמרה, "אני יכולה לצייר כמו כל גבר."
לרוברטס היה סטודיו ליד פארק מונסו. בתחילה, היא ציירה ציורים של בעלי חיים, בדחיפה של לפבר. בזמן שהותה בפריז, היא החלה לצייר נושאים דתיים ויצירות פיגורטיביות. היא הציגה ציור של שתי אלמנות בוכות בכנסייה, בסלון פאלה דה שאנז אליזה באביב 1892 וקיבלה ציון מכובד. כתבת פילדלפיה אוונט טלגרף, לוסי הופר, שהייתה אז בפריז, אמרה כי "היצירה העוצמתית במיוחד נוצרה על ידי נערה בת עשרים".
בשנת 1897 הציגה מספר עבודות דתיות בסלון פריז, מדונה של סן מרקו ומדונה של הוורד, שהוצגו באיטליה. רוברטס נסעה לפירנצה בשנת 1898, שם הקדישה עוד שנתיים נוספות ללימודים. היא למדה והעתיקה ציורים של בוטיצ'לי ולמדה את הטכניקות של המאסטרים הגדולים.
קריירה
היה לה סגנון מהיר ואקספרסיבי כמו ג'ון סינגר סרג'נט והיא הייתה ידועה בציורי נוף הים שלה. עבודותיה נמכרו ביותר -44,000 דולר. רוברטס הציגה את עבודותיה בארצות הברית ובפריז. עם זאת, היא הייתה מיואשת מכך שעבודותיה לא התקבלו לתערוכה בגלריות גדולות. מעטים מציוריה נמכרו, והיא לא התקבלה כחברה באגודת ציירי בוסטון.
בשנת 1899 או 1900 היא חזרה לארצות הברית. רוברטס עבדה על ציורי הנוף מנורמנדי, צרפת או ציורים עם נושאים דתיים, בדירת המשפחה בניו יורק או בבית בפילדלפיה. היא הציגה ציורים שיצרה באירופה באקדמיה של פנסילבניה, שם זכתה בפרס על ציור הנוף שלה, ובגלריית לינדזי בפילדלפיה בשנת 1899.
רוברטס שלחה את יצירותיה לגלריות ומוזיאונים בערים הגדולות בארצות הברית. בשנת 1908 ערך המכון לאמנויות בדטרויט תערוכה של 30 מנופי הים של רוברט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוברטס תמכה במאמץ המלחמתי בכך שתרמה כמה מציוריה, כולל אלה שציירה נשים שנאספו לתפירת בגדים בכנסיית קונקורד. הנשים ייצרו בגדים לפליטים שנמלטו מבתיהם מבלגיה לאנגליה. אמבולנס שדה נרכש מכספים שגייסה. הוא שימש בקרבות בצרפת. בשל מצבה הגופני לא הצליחה להצטרף לצלב האדום כרצונה.
איגוד אמני קונקורד
רוברטס הקימה ומימנה את איגוד האמנות של קונקורד בשנת 1917 ובמשך 10 שנים ניהלה את תערוכותיו. מטרת הארגון הייתה לקדם ולעודד אמנות ולקיים תערוכות אמנות בקונקורד. היא רכשה את בית ג'ון בול ב-1922 ושכרה את האדריכלית לויס האו כדי לשפץ את הבניין לשימוש כמרכז האמנות קונקורד. הקומות השנייה והשלישית של הבית שנבנה בשנת 1750 שופצו לחלל גלריה ולאולם. סודרה תאורה טבעית כדי לספק אור לגלריה. הפתיחה החגיגית נערכה ב-6 במאי 1923, בהשתתפות שישים ציירים ושמונה עשר פסלים מאירופה וארצות הברית. בין האמנים המפורסמים היו קלוד מונה, רוברט אנרי, מרי קסאט וג'ון סינגר סרג'נט.
חיים אישיים
רוברטס ירשה את מגורי משפחתה, כולל בית קיץ בהופקינטון, ניו המפשייר ודירה בניו יורק. גרייס קייס, שחקנית גולף שהייתה בשנת 1900 אלופת הגולף לנשים במסצ'וסטס, הפכה לחברת לחיים של רוברטס. שתי הנשים החלו לחיות יחד בשנת 1900 בבית בקונקורד, מסצ'וסטס, שרוברטס קנתה ברחוב אסטאבוק. רוברטס התקבלה בברכה במשפחת קייס. היא לא הייתה בקשר עם אביה.
רוברטס ציירה דיוקנאות של השופט ג'ון ס. קייס ובני משפחה אחרים. היו לה גם תקופות של דיכאון.
בשנת 1926 אובחנה שרוברטס סובלת מפסיכונאורוזיס ואושפזה בבית החולים הכללי במסצ'וסטס. היא תלתה את עצמה ב-12 במרץ 1927, באותו יום שבו מת אביה, בביתה בקונקורד.
גרייס קייס הייתה יורשת העזבון של רוברטס.
היא נפטרה בשנת 1950, אז קיבלה האגודה לסיוע לילדים את האחוזה.
אמיר אבשטיין
ביוגרפיה
אבשטיין נולד בארצות הברית ועלה לארץ בגיל שנה. הוא גדל במשפחה דתית בגוש עציון. כיום אינו מקיים אורח חיים דתי.
התגייס לצה"ל ב-1991 ושובץ בחיל השריון בחטיבה 7. בשנת 1994 שימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד הפלוגה בפלוגה ו' של גדוד 77, ולאחר מכן מונה למפקד פלוגה ח' בגדוד. בהמשך שימש סגן מפקד גדוד בקורס מפקדי טנקים בחטיבה 460, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. לאחר מכן מונה לקצין הדרכה של אוגדת געש.
אבשטיין הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
חיים אישיים
אבשטיין נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר במודיעין.
נ"ט בר נ"ט
נ"ט בר נ"ט (ראשי תיבות של נותן טעם בר נותן טעם) הוא כלל הלכתי לפיו מאכל סתמי שקיבל טעם ממאכל או כלי בשרי או חלבי, אינו מעביר את הטעם שנבלע בו למאכל אחר. אמנם אם קיבל טעם ממאכל טרף, גם המאכל שבא איתו במגע נאסר מכך.
מקור הדין
בתלמוד הבבלי במסכת חולין נאמר שדגים שנבלע בהם טעם בשר, לדעת שמואל אפשר לאוכלם יחד עם חלב, היות שטעם הבשר שנבלע בדגים הוקלש בבישול הדגים עם החלב, ואין טעם בשר משמעותי שהתבשל עם החלב:
נ"ט בר נ"ט של איסור
מוסכם להלכה שדברי שמואל נסובים רק על נ"ט בר נ"ט של היתר, כדוגמת בשר וחלב, אך נ"ט בר נ"ט של איסור - אסור. למשל, מאכל אסור כדוגמת בשר בעל חיים טמא או בשר טרף, שבושל בכלי ונתן בו טעם, ואחר כך בושל באותו כלי מאכל כשר - הוא נאסר מכך. וכן אם בושל מאכל כשר עם מאכל טרף וקיבל את טעמו ונאסר מכך, ואחר כך המאכל שבושל עם הטרף בושל עם מאכל כשר אחר - אסר אותו. אמנם כאשר המאכל הכשר מרובה פי שישים או יותר מהמאכל האסור - המאכל האסור מתבטל בו על פי הכלל ביטול בשישים.
נ"ט בר נ"ט של היתר
על פי דברי שמואל במחלוקת הנזכרת, נפסק להלכה שמאכל חלבי או בשרי שנתן טעם במאכל אחר או בכלי שבושל בו, אין בכוח הטעם הבלוע במאכל או בכלי להעביר שוב את הטעם למאכל אחר. לכן אותו מאכל שבושל בסיר החלבי או הבשרי, או שבושל עם המאכל החלבי או הבשרי, נותר פרווה.
אלא שישנה מחלוקת במשמעות דברי שמואל:
יש אומרים שכיום, שכלי המתכת והזכוכית עשויים באופן שהחומר צפוף וחלק, וגם יש סבון להסרת שאריות טעמי המאכל שבושל בסיר, כאשר כלים אלו נוקו היטב, בשעת הצורך לכל הדעות מותר לבשל מאכל סתמי בכלי בשרי כדי לאוכלו אחר כך עם חלב.
יוסל בירשטיין
יוסל בירשטיין (24 בספטמבר 1920 – 28 בדצמבר 2003) היה סופר ומשורר ישראלי יליד פולין, כתב ביידיש ובעברית.
קורות חיים
לאחר המלחמה עסק בעריכת ירחון לנוער יהודי, שהופיע בעברית, אנגלית ויידיש. התחתן בשנת 1941 עם מרגרט וייסברג, שבישראל נקראה בשם מרגנית. לזוג נולדו שתי בנות: חנה, שנקראה בישראל חנה ענבר (נולדה ב-1948 באוסטרליה), ונורית, שנקראה בישראל נורית שני (נולדה ב-1956 בישראל).
ב-1950 עלו בירשטיין ואשתו לישראל והתיישבו בקיבוץ גבת, שם היה בירשטיין רועה צאן במשך 11 שנה. בריאיון לציפי גון-גרוס סיפר כיצד התגלגל לעיסוק זה:
לאחר מכן עבר להתגורר בקריית טבעון ואחר כך בנוף הגליל (נצרת עילית דאז). עבד כפקיד בבנק הפועלים, והגיע לתפקיד של מנהל מחלקת השקעות (על רקע עבודתו זו נולד ספרו "המוטבים"). ב-1982 עבר להתגורר בירושלים. החל לספר סיפורים קצרים בגלי צה"ל, ולהופיע כמספר סיפורים ביידיש ובעברית ברחבי הארץ מטעם אמנות לעם, יחד עם בתו הציירת נורית שני. יוסל בירשטיין נודע באהבת האדם וחוש ההומור המעודן שלו ורבים מסיפוריו מעוררים חיוך.
ב-1949 פרסם קובץ שירה ראשון ביידיש, "אונטער פֿרעמדע הימלען", שיצא לאור במלבורן, ולווה ברישומים של יוסל ברגנר. לאחר שפרסם עוד כמה קובצי שירה, התמקד בירשטיין בפרוזה. סיפוריו מתאפיינים בהסתכלות אירונית על מצבו של האדם.
הרומן האחרון שלו, "אל תקרא לי איוב", יצא בשנת 1995. הספר מגולל את סיפוריהם של אנשים הנודדים בין פולין, אוסטרליה וישראל - התחנות בחייו של בירשטיין.
יוסל בירשטיין נפטר בירושלים ב-28 בדצמבר 2003, בגיל 83, ונטמן בבית הקברות נס הרים שבהרי ירושלים.
לאחר מותו יצא לאור ספרו "סיפורים מאזור השלווה", על-פי כתב יד שנמצא בעיזבונו. בחלק מהסיפורים בקובץ זה ניכרת התמודדות עם המוות הקרב. לכבוד יום הולדתו המאה יצא לאור קובץ נוסף של סיפוריו, העונה לשם: "ומאז רק סיפורים: סיפורים מן העזבון" (בר-אילן, 2020). הקובץ כולל סיפורים שנמצאו בארכיונו האישי או כאלו שפורסמו בבימות שונות, אך לא נכללו בקובצי סיפוריו הקודמים.
בשנת 2011 התסריטאית דיתה גרי כתבה את התסריט סיפורים רוקדים על פי ספריו "כתם של שקט" ו"סיפורים רוקדים ברחובות ירושלים", שיצאו לאור בהוצאת הספרייה.
יוסל בירשטיין זכה להערכה בישראל ובארצות אחרות, במיוחד בסין. ספריו זכו בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
ספריו
ספריו ביידיש:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
רבקה גרבובסקי
רבקה גרבובסקי (1898 – 1962) הייתה מחלוצות ההתיישבות בגליל, בראש פינה ובמושבה משמר הירדן, סופרת, אוצרת שירה ומתעדת חיי היישוב העברי בגליל. השתתפה בלחימה על משמר הירדן, שכלה את בעלה ושניים מבניה. נפלה בשבי הסורי במלחמת השחרור וכונתה "אם השבויים".
ילדותה
נולדה במושבה ראש פינה בשנת 1898. הוריה היו אהרן דב פיינשטיין ושרה פיינשטיין לבית חלפון, מראשוני ראש פינה. היא הייתה אחות ששית במשפחה בת תשעה ילדים. למדה בבית הספר של שמחה וילקומיץ בראש פינה, וסיימה את לימודיה ב-1912, כשהייתה בת 14. לדבריה, בית הספר הנחיל לה את האהבה לשפה העברית. שפתה הייתה עשירה והיא כתבה סיפורים, וכן אספה ולימדה את שירי התקופה. בספרה "ראש פינה - זכרונות רבקה גרבובסקי" היא מספרת כיצד ב-1917 יצאה עם בני המשפחה מראש פינה לאיסוף לקט בשדות וקאס (חצור הגלילית). היא מתארת בגוף ראשון את הקשיים בחייהן של נשים בראש פינה, שלצד עבודות החקלאות והפרחת השממה גם נשאו בעול אחזקת הבית והטיפול בילדים. ילדות הופלו לעומת ילדים בבית הספר ובמקום שפה זרה שלמדו הבנים הן למדו תפירה.
העלייה למשמר הירדן
ב-1921 נישאה לחיים גרבובסקי, בנו של מנחם גרבובסקי , השומר האגדי של ראש-פינה ונולדו להם חמישה ילדים: מנחם ב-1923, אהרן (ארה) ב-1924, ציפורה ב-1927, כרמי ב-1931, וחיים-מנחם (בובי) ב-1939. כמו רבים מבני הדור השני של העלייה הראשונה, לא נמצאה להם נחלה חקלאית למגורים ולפרנסה, שכן הנחלות עברו לבנים הבכורים בלבד. הם התגוררו בעליית גג בראש פינה ואחר כך ביבנאל, במגדל ובנתניה כשחיים עובד כפועל שכיר.
ב-1931, הוזמנו רבקה וחיים גרבובסקי לגור במושבה הוותיקה משמר הירדן לאחר שמשפחה שהתגוררה שם נספתה בקדחת: "התפנתה איכרות והפיק"א החליטו שחיים הוא הראשון בתור להתנחלות". הזוג הצעיר התערה במהירה בחיי המושבה והקים משק משגשג עם שדות חקלאיים וכרם, לול ורפת. בימים עבדו כל בני המשפחה במשק ובלילות שמרו. הם התמודדו מול קשיים כלכליים, מחלת הקדחת, מחסור במים זורמים ומאוחר יותר גם מול מתקפות חוזרות של כנופיות ערבים.
מותם של הבעל והבן הבכור
בתקופת המאורעות, ב-26 ביולי 1938, יצא חיים גרבובסקי עם הבן הבכור מנחם שהיה אז בן 15, להביא מים בחביות מהירדן. בדרכם חזרה הותקפו על ידי ערבים. חיים זינק אל בנו בניסיון לסוכך עליו מפני הקליעים אך איחר את המועד. מנחם ספג פגיעה ישירה ומת במקום. חיים עצמו ספג שמונה פגיעות ונפצע קשה. בדרך לבית החולים הספיק לדווח שאחד התוקפים היה מוחמד אסד חאמד מהכפר עין זיתים והלה נעצר. שאר התוקפים ברחו אל מעבר לירדן. חיים מת מפצעיו באותו יום בבית החולים שוויצר בטבריה. האב והבן נטמנו בקבר אחד בבית הקברות של משמר הירדן. שלושה חודשים לאחר האירוע נולד לרבקה הבן החמישי, שנקרא חיים-מנחם על שם אביו ואחיו גם יחד.
רבקה המשיכה והחזיקה במשק ופרנסה את ארבעת הילדים בעבודה קשה, ללא ליאות.
הקרב על משמר הירדן
אחרי הכרזת המדינה, ב-15 במאי 1948 והכרזת המלחמה מצד מדינות ערב, התקדמו כוחות סוריים מרמת הגולן לעבר משמר הירדן. פיקוד צה"ל, שניהל באותם ימים קרבות קשים לאורך כל הגבולות, שלח כוח תגבור מצומצם לסיוע לתושבים וכך התנהלו הקרבות על משמר הירדן כשמצד אחד ניצבו 50 מגינים מהצד הישראלי ומולם 3,000 חיילים סורים מצוידים בנשק כבד ובטנקים . הסורים הפגיזו את היישוב הקטן ללא הרף וניסו לחדור אליו, והמגינים קיוו לשווא לבואה של תגבורת נוספת.
ביום חמישי, 10 ביוני 1948, התחולל הקרב האחרון במושבה משמר הירדן. לאחר תשע שעות הצליח הצבא הסורי לכבוש את רוב שטחה של המושבה משמר הירדן. רבקה הייתה בקו החזית ונפצעה במהלך ההפגזות. .
הלחימה גבתה מרבקה מחיר אישי כבד. במהלך אותו יום נפצע בנה אהרון (ארה) גרבובסקי ונשלח לבית חולים. בן הזקונים כרמי גרבובסקי, שהיה בן 17, נהרג. . באותו יום נפלה המושבה משמר הירדן בידי הסורים ונהרסה. 15 מתושביה נהרגו, תשעה נמלטו, היתר נפלו בשבי הסורים. כרמי גרבובסקי הובא לקבורה רק בינואר 1951, לאחר שנמצאו שרידי הגופה.
בשבי הסורי
גרבובסקי צורפה אל 28 השבויים שנשלחו לכלא "אל מאזה" הסורי למשך קרוב לשנה. בזכות דאגתה וסיועה לכלואים ולייצוגם בפני מפקדי הכלא, נודעה בכינוי "אם השבויים". .
במאי 1949 שוחררו השבויים. כמה ימים לאחר השחרור נערכה לשבויים קבלת פנים בקיבוץ מחניים. ראש המועצה האזורית גליל עליון אמר שם למשוחררים: 'בעמידתכם הצלתם את הגליל'".
העקירה מהקרקע
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק ביקשה גרבובסקי, יחד עם יתר שורדי המושבה, לחזור למשמר הירדן ולהקים את ביתה מהיסוד. בנובמבר 1949 עלו התושבים לקרקע בלוויית קהל רב וערכו טקס חזרה הביתה. אך מוסדות המדינה לא אפשרו את החזרה, בטענה כי על פי הסכמי שביתת הנשק מדובר בשטח מפורז. גם כשהשטח חזר למדינת ישראל לא התאפשרה החזרה לקרקע, היות שאדמות משמר הירדן נמסרו לקיבוץ גדות בזמן שאנשי משמר הירדן היו בשבי. כל מה שאפשרו להם היה לקבל פיצויים מהמדינה כדי לנסות ולרכוש נחלות חדשות. שורדי המושבה ניהלו מאבק על גובה הפיצויים, אף על פי שהממשלה אישרה את "חוק הארנונה לפיצויי המלחמה" שהסדיר גביית מס מכלל הציבור לצורך פיצוי נפגעי המלחמה. בתחילת 1956 הגיעה הפרשה לכותרות העיתונים, לאחר שהעיתונאי אריה גולדבלום ממעריב חשף את היחס המשפיל ו"הסדיסטי" לדבריו, לו זכו המתיישבים מפקידי האוצר.
הכנסת עסקה בנושא בדיון סוער. ח"כ עזרא איכילוב מהציונים הכלליים אמר בדיון במליאת הכנסת: "אני שואל את כולכם, מכל המפלגות, בדבר אלמנתו של חיים גרבובסקי, שנאלצה להיות עכשיו עוזרת-בית. אשה, שבמשך למעלה מששים שנה החזיקה רובה ביד, שמרה בלילות ועם זה חרשה, זרעה וקצרה. אשה אשר שיכלה את בעלה בקרב, שיכלה את בנה הראשון בקרב בגליל העליון, שיכלה את בנה השני במלחמת העצמאות, ובמשך שמונה שנים טוענת האשה זו: אני רוצה להמשיך, נשארתי, שמרתי על כבודי ותפקיד חיי כאשה עבריה אף בשבי הערבים, ועתה מכריחים אותי להשיג פרנסה בדרך זו".
לאחר מאבק של שמונה שנים נאלצו מפוני משמר הירדן להסתפק בסכום זעום. גרבובסקי ביקשה 13,800 לא"י וקיבלה לבסוף 1,750 לא"י. בריאיון שנים מאוחר יותר אמר הבן הצעיר חיים מנחם גרבובסקי: "היה לנו משק עשיר ומפואר, ומה קיבלנו? סכום שהספיק לקנות דירת שני חדרים בשיכון בנתניה. כשאמא שלי חישבה מה מגיע לה, מה היה לה במשק, היא הרגישה שהסכום גבוה מדי. היא לא רצתה לדרוש כל-כך הרבה מהמדינה הצעירה, והחליטה לבקש סכום קטן הרבה יותר. אתם חושבים שהיא קיבלה את הסכום הקטן הזה? שמונה שנים סחבו אותה. ערך הכסף ירד כל-כך, שהוא הפך לסכום פעוט, וגם על זה עוד התמקחו".
אחרית חייה
רבקה עברה להתגורר בנתניה, בקרבת קרובי משפחה - הבת ציפורה ומשפחתה, הבן אהרון שהחלים מפציעתו והתגייס לצבא והבן הצעיר חיים-מנחם. סביב הבית היא טיפחה גינת ירק, נטעה עצי פרי וגידלה תרנגולות. היא ביקשה לעבוד בתחום החינוך אך העבודה היחידה שנמצאה לה הייתה כמנקה בבית אבות מלב"ן בנתניה. "היא, שגרסה כי כל מלאכה מכבדת את בעליה, קמה כל בוקר בחמש, ובשני אוטובוסים נסעה להדיח כלים ולשטוף רצפות. עם ערב שבה לחדרון העלוב, אל בנה הקטן בובי. אם היא הייתה מקבלת מה שהגיע לה, הייתה יכולה לקנות את כל מלב"ן, היא לא הייתה צריכה לעבוד בניקיון".
בסוף שנות החמישים חלתה רבקה ונאלצה לפרוש מעבודתה. ב-1959 נפטר הבן אהרון ממחלה בגיל 35. גרבובסקי נפטרה ב-12 בינואר 1962 בגיל 64, בדלות ובחוסר כל. היא נקברה לצד בנה אהרן בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
מורשתה
אפרים לפיד, כתב על גרבובסקי: "בסיפורה של המושבה משמר הירדן ראויה להערכה אישה אמיצה אחת, רבקה גרבובסקי, אשר לא זכתה להוקרה מתאימה בתולדות ביטחון ישראל. היא שכלה ביום אחד את בעלה חיים ובנה הבכור בן ה-16 מנחם, שנרצחו בידי ערבים במאורעות תרצ"ח. בעבודה מפרכת הפך המשק המשפחתי שלה לאחר המשגשגים במשמר הירדן. גם במלחמת העצמאות לא נטשה את נחלתה. במהלך הלחימה ראתה את בנה כרמי בן ה-19 לוחם בסורים ולמרבה הזוועה נופל מאש האויב. היא נפלה בשבי הסורים וגם בכלא דמשק התגלתה כמנהיגה טבעית, הנהיגה את הבנות ועמדה בתוקף על זכויותיהן. אפילו מפקדי הכלא הסוריים העריכו אותה והתייחסו אליה בכבוד רב".
עובד בן עמי ספד לרבקה גרבובסקי: "אף על פי שלא זכתה לתודת האומה ונתקבלה ביחס קשוח ובחוסר כבוד לגיבורים, עוד יבואו אלפי תלמידים לשאוב גבורה מדמותך".
"קשה לדרג מעשי גבורה ושיאים של גבורה. אך כאשר אני בוחן כהיסטוריון את גיבורות ישראל שנכנסו לפנתיאון הלאומי, מניה שוחט, שרה אהרונסון, חנה סנש, חביבה רייק... מתנשאת דמותה של רבקה גרבובסקי מעל לכולן. זו גיבורה שמשלבת את גוברת הרוח עם גבורת הגוף. חלוצה ציונית אידיאליסטית מגשימה את ההתיישבות באזור ספר נידח, שוכלת בעל ובן, אך ממשיכה להגשים למרות האבל והאסון, ולפעול בהגנה ובקרב על ביתה וגם נפילת הבן השני בקרב לעיניה לא שוברת את רוחה. התנהגותה המופתית במבחן השבי הקשה רק מעצימה את גבורתה. ראוי היה שקברה הצנוע של רבקה גרבובסקי יהפוך למקום עליה לרגל לכל תלמידי ותלמידות ישראל ולמרגלותיו ילמדו מהי דבקות באדמה, מהי הגשמה ציונית ומהו המחיר הכבד ששולם כדי לממש את תקומת ישראל בארצו".
דן גבאי כתב במחקר שנערך במסגרת אוניברסיטת חיפה: "רבקה גרבובסקי עונה ללא ספק על ‘מודל הגבורה’ – איכרה חרוצה, אידיאליסטית, מגשימה בהתיישבות באזור ספר, מאבדת בעל ובן וממשיכה להגשים, פעילה בהגנה על ביתה תוך שהוא מאבדת בן נוסף, מרדנית, אמיצה מפיחה עידוד ומנהיגה את חבריה בשבי… רבקה גרבובסקי ומשפחתה, משפחת איכרים גיבורים, אר חייהם, סבלם והקרבתם ראויים לשמש סמל לדורות הבאים, גורלם מתמצה בגורלה של המושבה משמר הירדן… רבקה גרבובסקי ראויה שסיפורה ומעשיה יילמדו במערכת החינוך ושמה יינשא בפי כל”.
מחברת השירים
מבלי שהתכוונה לכך, התגלתה רבקה כאוצרת אחד האוספים הנדירים של שירים עבריים בתחילת המאה ה-20. מחברת השירים שלה, אותם אספה בצעירותה בראש פינה, התגלתה בלבנון בשנות ה-80 של המאה ה-20, והיא מציגה תמונה מרתקת של השירים שבני הנוער אהבו לשיר באותן שנים. המחברת שמורה באוסף המוזיקה וארכיון הצליל ב.
עונת 1989/1990 בבונדסליגה
עונת 1989/1990 הייתה העונה ה-27 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-28 ביולי 1989 והסתיימה ב-12 במאי 1990.
לפני תחילת העונה פורטונה דיסלדורף ופ.צ. הומבורג עלו מהליגה השנייה.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם השנייה ברציפות ובפעם ה-11 בתולדות המועדון.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בהבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
בסיום העונה פ.צ. הומבורג ווולדהוף מנהיים ירדו לבונדסליגה השנייה. בוכום שיחקה במשחקי מבחן נגד פ.צ. זארבריקן ונותרה בליגה הבכירה. פ.צ. זארבריקן הפסידה כרטיס עלייה לליגה הבכירה עונה השנייה ברציפות.
טייס שב הביתה
טייס שב הביתה (באנגלית: The Great Santini) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1979 בבימויו של לואיס ג'ון קרלינו, עם רוברט דובאל, מייקל או'קיף ו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן האוטוביוגרפי "סנטיני הגדול" של פט קונרוי משנת 1972 ובמרכזה טייס בכיר בחיל הנחתים של ארצות הברית, שחצן ושתיין, שרוצה לטפל במשפחתו כמו בפקודים שלו בטייסת פנטומים.
רוברט דובאל היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מייק או'קיף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן החדש הטוב ביותר.
תקציר העלילה
שנת 1962, לוטננט קולונל וילבור "בול" מיצ'ם (רוברט דובאל) מנהל עם טייסיו תחרות מעל שמי ספרד במסגרת אימון בין מטוסי המארינס לאלה של הצי ומנצח. מיצ'ם מכנה את עצמו "סנטיני הגדול" על שם אקרובט אמיץ שראה בקרקס בילדותו. הוא נפרד מאנשיו במסיבה פרועה כשכולם שיכורים וגורמים לכל האורחים במסעדה להסתלק.
מיצ'ם הוא "לוחם ללא מלחמה", מלחמת ווייטנאם עדיין לא החלה. הוא מוחזר לארצות הברית ומתקבל על ידי משפחתו ב"טקס צבאי" בשדה התעופה הצבאי באטלנטה. בגלל תפקידיו הם נאלצים לעבור מקומות רבים. כעת הוא קיבל תפקיד של מפקד טייסת פנטומים שאינה מתפקדת כראוי והוא נדרש להעמיד אותה על הרגליים.
אשתו ליליאן היא אישה כנועה המקבלת את התנהגותו ושיגיונותיו בשקט. בנו הבכור הוא בן (מייקל או'קיף) וגם הוא סובל ממנו וכן אחיותיו מרי אן (ליסה ג'יין פרסקי), קארן (ג'ולי אן הדוק) ומת'יו (בריאן אנדוז).
הם משתכנים בבית גדול ומרווח בעיר ביופורט (דרום קרולינה) ליד שדה התעופה הצבאי. בן מתחבר עם טומר סמולס (סטן שו), נער שחור ומגמגם, בנה של העוזרת שלהם ארבל (תרזה מריט). טומר מגדל פרחים ומשווק אותם וכן דבש שהוא מייצר מכוורות.
מיצ'ם ממונה למפקד טייסת פנטומים וברצונו להפוך אותה לטובה ביותר. בשיחה ראשונה עם הטייסים הוא פוקד עליהם להתייחס אליו כמו אלוהים.
מיצ'ם ובן מתאמנים ביחד בקליעה בכדורסל ומיצ'ם לא יכול לסבול שבן קולע יותר טוב ממנו. במשחק של בית הספר מבצע מישהו עבירה על בן ומיצ'ם צועק לבן לפגוע בו. בן עושה כך, שובר לנער את זרועו ומורחק לצמיתות מהנבחרת.
קבוצה של גזענים ובראשה רד פאטוס (דייוויד קית') מתנכלת לטומר. רד מעליב אותו ומחקה את דיבורו. טומר תופס אותו תפיסת חנק אך לבסוף משחרר אותו. בלילה מגיע רד וחבורתו לבית טומר. טומר מחכה להם ושולח לעברם נחיל דבורים. הם נסוגים אך רד חוזר עם רובה, הורג את אחד הכלבים של טומר ופוצע את טומר אנושות. טומר משחרר את כלביו שמחסלים את רד.
ארבל מבקשת מבן שיגיע למקום ויעזור לטומר. הוא מתקשר למיצ'ם בבסיס ומיצ'ם הגזען אוסר עליו להתערב בסכסוכים של השחורים. בן ממרה את פיו ומוצא את טומר גוסס. מיצ'ם מגיע למקום ומכה את בן שהמרה את פיו. לאחר מכן הוא משתכר ומכה גם את ליליאן כשהילדים מנסים להפריד ביניהם.
כשבן מגיע לגיל שמונה עשרה, מזמין אותו אביו לשתייה כמו גבר ובבית מכינים לו מסיבה עם עוגה ונרות אבל לבסוף חוזר מיצ'ם עם בן על כתפו, הלום מיין.
בן הולך עם מרי אן לנשף ה"פרומס" לסיום לימודיו. באותו זמן נמצא מיצ'ם בטיסה ומטוסו מתחיל להידלק. הוא מעדיף להתרסק בים מאשר להשתמש במושב מפלט כדי שהמטוס לא יתרסק בשטח מיושב.
המשפחה אבלה ובן מתרפק על ברכי אמו בתחושת אשם ומגלה לה כי היו פעמים שביקש שאביו יתרסק עם מטוסו.
לאחר ההלוויה הצבאית המכובדת, מתיישבת המשפחה במכונית ופניה למקום אחר. בן נוהג במכונית, כעת הוא הגבר המוליך והקובע במשפחה.
סמל העיר רחובות
סמל העיר רחובות מורכב ממגן שבו נראים שני תפוזים תלויים מענף ומגן דוד קטן, מיקרוסקופ וספר פתוח. מעל המגן מופיע הפסוק:
שמה של העיר אומץ בעת טקס חנוכת המושבה בשנת 1890, לפי הצעתו של ישראל בלקינד ובהתבסס על פסוק זה. הסמל נבחר כמייצג את העיר ששימשה מרכז לתעשיית הפרי ההדר, כעיר מדע שבה שוכן מכון ויצמן וכיישוב המייחס חשיבות רבה לחינוך.
מנו בנט
ג'ונתן מנו בנט (באנגלית: Jonathan Manu Bennett) הוא שחקן ניו זילנדי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו כקריקסוס הגאלי בסדרה "ספרטקוס" וכן כאזוג מטרילוגיית סרטי "ההוביט".
ביוגרפיה
בנט נולד בניו זילנד. אימו הייתה דוגמנית ביקיני אוסטרלית ואביו זמר מניו זילנד. המשפחה עברה לאוסטרליה כאשר בנט היה תינוק. אביו הוא ממוצא מאורי ואירי. את שנותיו כילד עבר בסידני וניוקאסל. ב-1986, בנט חזר לניו זילנד ללמוד במכללת טה אוטה. כאשר חזר לאוסטרליה, בנט נבחר לשחק בקבוצת רוגבי בניו סאות' ויילס. הוא התעניין גם במחול מודרני, בלט קלאסי ונגינה על פסנתר, ולכן ויתר על קריירת הספורט כדי ללמוד מחול ודרמה. הוא נסע ללוס אנג'לס, וקיבל מלגה ללמוד במכון התיאטרון על שם לי סטרסברג.
קריירת המשחק המקצועית של בנט החלה בשנת 1993, כאשר כיכב באופרת הסבון "חוף פארדייס". לאחר מכן, כיכב בהופעות אורח בדרמות טלוויזיה אוסטרליות. בשנת 1996 שיחק בתיאטרון במחזה "מאהבה של ליידי צ'טרלי" על פי ספרו של דייוויד הרברט לורנס, את דמותו של אוליבר מלורס. ב-1999 הופיע בפעם הראשונה בתפקיד ראשי בסרט "טומוקו", אשר צולם בטוקיו. ב-2000 הופיע בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" כמרקוס אנטוניוס, שם עבד עם סם ריימי. בסרט "לנטנה" האוסטרלי הראה את כישורי הריקוד שלו בדמותו של מורה לריקוד סלסה. אותה שנה חזר לניו זילנד להופיע בדרמה "רחוב שורטלנד". הוא עבד גם עם בן דודו, מייקל בנט, בעיבוד מאורי לסדרה "אזור הדמדומים". ב-2006 הופיע בסרט "The Marine" לצידו של המתאבק ג'ון סינה. באותה שנה, כיכב לצד ג'וש הרטנט בסרט האימה "30 יום של לילה".
בשנת 2010, הופיע בנט בסדרה "ספרטקוס" בדמותו של קריקסוס הגאלי, אלוף קפואה, כבן בריתו של ספרטקוס. הוא הופיע בשלוש העונות של הסדרה, וכן במיני סדרה "אלוהי הזירה" ששודרה בשנת 2011 כפריקוול של הסדרה.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרה "החץ", שם מגלם את דמותו של סלייד וילסון. בשנת 2016 החל להופיע בסדרה "שאנארה".
רוני קוזלוב
רוני קוזלוב (נולד ב-26 ביולי 1948) הוא כימאי תאורטי ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
קוזלוב נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעת שהותם של הוריו שם לצורך טיפולים רפואיים של האב. הוריו היו ישראל (ריי) קוזלוב, מנכ"ל תעשיות אלקטרוכימיות לישראל, וג'יין קוזלוב-קדמון לבית בול, אמנית . הוריו התגרשו בצעירותו. סבו מצד אביו היה האפוטרופוס הכללי חיים קדמון, ואבות-אבותיה של אמו לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. אחיו הבכור דן קוזלוב-קדמון הוא פרופסור לגאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ואחיו הצעיר (למחצה) מיקי קוזלוב הוא ביולוג באוניברסיטת חיפה.
ב-1949 שבה משפחת קוזלוב לישראל והוא גדל בירושלים. בשנת 1958 עקרה המשפחה לחיפה, שם סיים קוזלוב את בית הספר הריאלי בשנת 1966. התגייס לצה"ל לשירות קרבי בחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן. בשירות המילואים התקדם עד לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1969 החל קוזלוב את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובכימיה באוניברסיטה העברית, אותו השלים בהצטיינות בשנת 1972. מיד לאחר מכן המשיך לתואר שני (אותו סיים בהצטיינות יתרה) ולתואר שלישי בכימיה בהנחיית פרופ' רפאל לוין. כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1978, היא "הקשר בין תהליך המדידה לבין החוק השני של התרמודינמיקה".
בשנת 1978 עבר קוזלוב לשיקגו ובמשך כשנתיים היה לעמית בתר-דוקטורי במכון ג'יימס פרנק באוניברסיטת שיקגו. ב-1980 שב לישראל והצטרף לסגל המכון לכימיה באוניברסיטה העברית, בתחילה בדרגת מרצה, והחל מ-1983 כמרצה בכיר. בשנת 1986 הפך לפרופסור חבר וב-1990 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1992–1998 כיהן קוזלוב כראש מכון פריץ הבר לדינמיקה מולקולרית באוניברסיטה העברית, ובשנים 2001–2004 כראש יחידת ההוראה במכון לכימיה. בשנים 2002–2020 החזיק קוזלוב במשרת פרופסור על שם סונבורן לכימיה פיזיקלית, ובשנים 2009–2018 שימש כיושב ראש תחום מדעים מדויקים וטכנולוגיה בקרן הלאומית למדע.
ברבות השנים כיהן קוזלוב בוועדת העריכה המייעצת של הירחון המדעי Chemical Physics Letters וכעורך מיוחד של הירחון המדעי Computer Physics Communications Package. הוא חבר באקדמיה הבינלאומית למדע קוונטי מולקולרי.
בשנת 2020 יצא קוזלוב לגמלאות ובשנת 2021 נבחר כחבר באקדמיה יורופיאה. קוזלוב הוא בעל מספר ארדש 2.
קוזלוב נשוי ליפה (לבית פרידהיים) ואב לשלושה. מתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.
מחקר
קוזלוב תרם רבות לפיתוח תאורטי של דינמיקה קוונטית מולקולרית. במסגרת כך פיתח שיטות למעקב אחר האבולוציה של מערכת מולקולרית באמצעות פתרון של משוואת שרדינגר התלויה בזמן.
יחד עם דוד טנור וסטיוארט רייס, המציא את סכמת ה"pump-dump" לשליטה קוהרנטית. רעיון השליטה הקוהרנטית הורחב לטרנספורמציות אוניטריות, שהן מרכיב עיקרי בשערים קוונטיים. אחת מעבודותיו האחרונות עד כה עסקה בשליטה קוהרנטית של תגובות כימיות בינאריות.
קוזלוב פיתח את החקר הדינמי של מנועי חום קוונטיים, אשר מהווה חלק מהתחום המתפתח של תרמודינמיקה קוונטית. ברבות השנים עבד קוזלוב בשיתוף פעולה נרחב עם החוקרים נמרוד מויסייב ואורי פסקין מהטכניון. אחת מתלמידותיו לשעבר לדוקטורט היא הפיזיקאית הגרמנייה כריסטיאנה קוך.
ג'ון צ'אליס
ג'ון צ'אליס (באנגלית: John Challis; 16 באוגוסט 1942 – 19 בספטמבר 2021) היה שחקן אנגלי שהיה מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד אוברי "בויסי" בויס בסדרה הקומית הוותיקה "על שוטים ואנשים" וכן בספין-אוף "הדשא הירוק יותר". בין השנים 2015–2018 הופיע בתפקיד אורח בדמות מונטי סטייניס בקומדיה "בנידורם" של ITV.
ביוגרפיה
צ'אליס נולד בבריסטול וגדל בדרום מזרח לונדון. אביו ג'יימס אלק היה עובד מדינה. צ'אליס למד באוטרשו סקול קרוב לווקינג שבסארי. לפני שפתח בקריירת משחק עבד כסוכן נדל"ן מתלמד. ב-1969 הופיע באחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה בדרמת הפשע "Big Breadwinner Hog". בשנים 1971–1975 הופיע בקביעות בסדרה "Z-Cars" בתפקיד סמל קולשו.
במשך שנים רבות גילם צ'אליס את הדמות אוברי "בויסי" בויס גם בסיטקום "על שוטים ואנשים" וגם בספין-אוף "הדשא הירוק יותר". תפקידים נוסים שלו בטלוויזיה היו ב-"Dixon of Dock Green", בסדרה "The Sweeney", בתת-הסדרה "The Seeds of Doom" של "דוקטור הו", "דרקולה", "בו ג'סט", "ג'ולייט בראבו", "קורוניישן סטריט", "Bloomers", "האזרח סמית'", "Ever Decreasing Circles", "דוקטור סנגלס", "Chance in a Million", בסדרה "The Bill", "רגל אחת בקבר", "Open All Hours", בסיטקום "The New Statesman", "אל תחכה לי", "Soldier Soldier", בסדרה הקומית "Brass Eye", "המשפחה שלי", "In Sickness and in Health" וב-"Heartbeat".
סצנות החוץ של הסדרה "הדשא ירוק יותר" צולמו בביתו של צ'אליס באותה תקופה, וכן בשדות ובכפרים שמסביב. בין השנים 2005–2009 שודרו ארבע עונות של הסדרה בערוץ BBC One. ב-2008 כיכב צ'אליס בתפקיד אורח בסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
צ'אליס הופיע בתוכנית מוקומנטרית של ערוץ 4 בשם "Brass Eye", בה גרמו לו להאמין שנואל אדמונדס ירה בקלייב אנדרסון. ברדיו של ה-BBC השתתף צ'אליס במחזה "Rules of Asylum" מאת ג'יימס פולט ששודרה ב-1973. בשנים 2001–2004 גילם את דיבדן פורליו ב-"Getting Nowhere Fast".
צ'אליס הופיע במספר תפקידים בתיאטרון. הוא כיכב בתפקיד קפטן הוק בהצגה "פיטר פן" שהועלה בתיאטרון פלאזה בסטוקפורט. ב-2011 ו-2012 שיחק בתפקיד אבנעזר ב"אלאדין" בתיאטרון וסטון פלייהאוס. בחג המולד 2013 ובשנה החדשה 2014 שיחק בדמות מלך עכברוש במחזה "דיק ויטינגטון" בתיאטרון פלאזה בסטוקפורט. ב-2006 שיחק בתפקיד קמע בדרמה "האימפרסיוניסטים". עוד הופיע בתוכנית התעודה "King Of Christmas Lights" של ערוץ 4 לצדם של פול טול וכריס אליוט ששודרה ב-19 בדצמבר 2011. צ'אליס היה המספר בסדרה הקומית "Hitchhiker's Guide To The Galaxy Live Tour".
צ'אליס כתב שני ספרי אוטוביוגרפיה: "Being Boycie" ו-"Boycie & Beyond". באפריל 2012 יצא למסע לקידום הספר "Being Boycie" שהתחיל מווטרסטונס באוקסברידג'. באותה שנה היה הקריין של הסדרה "Strippers: Cars for Cash" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
ב-2014 יצא צ'אליס לסיבוב הופעות של הצגת יחיד בשם "Only Fools and Boycie" המתארת את חייו לפני, בזמן, ואחרי היותו בתפקיד "בויסי".
בפברואר 2016 הופיע צ'אליס במופע בשם "ערב עם ג'ון צ'אליס" בדרבי.
ב-19 בפברואר 2016 לוהק צ'אליס לתפקיד קפטן פיקוק, דמות שגילם פרנק ת'ורנטון, בגרסה מחודשת של הסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?". הסרט שודר ב-BBC באוגוסט 2016.
חיים אישיים
עד למותו, צ'אליס היה נשוי לקרול, אשתו הרביעית. הם התחתנו ב-1993 וחיו בוויגמור אבי בעיירה ויגמור שבהרפורדשייר. לצ'אליס אין ילדים. הוא היה נשוי לג'ין צ'אליס (1964–1966), לדבי ארנולד (1981–1985), ולסבינה פרנקלין (1987–1988).
הוא היה פטרון של האגודה הבריטית לשימור קיפודים.
צ'אליס נפטר ב-19 בספטמבר 2021 בגיל 79, ממחלת הסרטן.
איוואן קופטס
איוואן איוואנוביץ' קופטס (ברוסית: Иван Иванович Копец; 19 בספטמבר 1908—22 ביוני 1941) היה טייס קרב, מייג'ור גנרל תעופה, מפקד חיל האוויר של החזית המערבית ביום הראשון של מלחמת המולדת הגדולה. גיבור ברית המועצות על השתתפותו בקרבות אוויר בספרד. ביום הראשון למלחמה הוא ירה בעצמו.
ביוגרפיה
נולד ב-19 בספטמבר 1908 בצארסקויה סלו למשפחתו של מנעולן. בשנת 1925 סיים את לימודיו בית הספר בעיר אישים שבמחוז טיומן, ולאחר מכן עבד כמזכיר בית המשפט המחוזי.
היה בשירות צבאי מאז 1927. את השכלתו הצבאית קיבל בבית הספר הצבאי-התאורטי של לנינגרד (1928), בבית הספר לטייסים צבאיים של קצ'ין (1929) ובקורסי ההשתלמות לאנשי פיקוד גבוהים באקדמיה הצבאית על שם פרונזה (1935).