cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על גואם (1941)
פתיחה
עם פרוץ המלחמה ב-8 בדצמבר 1941 (שעון מקומי), גואם הוגנה על ידי יחידות קטנות של הצי האמריקני ו-USMC וכן משמר הכוח באי. קפטן ג'ורג' מקמילין, שהיה מושל האי והמפקד הכללי של חיל המצב, היה אחראי על כוחות הצי, גואם, שהסתכמו ב-271 איש וארבע אחיות. כוח זה היה יחידה כפופה של הצי האסייתי ורוב אנשיו לא היו חמושים. ספינת המשמר של גואם, USS Gold Star, הפליגה לפיליפינים כדי לאסוף אספקה ולאפשר לצוות לקנות מתנות חג המולד וכבר נותרה שם. שולת המוקשים USS פינגווין נכחה באי, יחד עם אוניית מחסני הנפט הבלתי ניידים Robert L. Barnes,  ושתי סירות סיור ישנות YP-16 ו-YP-17 אשר נמסרו על סיפון ה-USS Ramapo ב-22 באוקטובר 1940. במחנה הצבאי, Sumay, היה כוח של 145 חיילים שהיו מאורגנים בפלוגה חמושה ברובים ומספר קטן של מקלעים. משמר הכוח המבודד כלל 246 איש, שרובם קיבלו הכשרה מועטה. הנחתים ומשמר הכוח באי היו מצוידים ב-170 רובי ספרינגפילד M1903, 13 רובי לואיס ו-15 רובי בראונינג אוטומטיים. למגינים לא היו מרגמות או ארטילריה מלבד התותחים על סיפון הפינגווין. בנוסף ליחידות הצבאיות הללו, לכוח המשטרה של גואם היה כוח של 80 איש שהיו חמושים רק באקדחים.
הקרב
בשעה 04:45 ב-8 בדצמבר, הודיעו למושל האי, ג'ורג' מקמילין, על ההתקפה על פרל הארבור. בשעה 08:27 תקפו מטוסים יבשתיים מסאיפאן את המחנה הצבאי, Piti Navy Yard, תחנת הרדיו Libugon, Standard Oil Company ומלון Pan American. במהלך התקיפה האווירית, שולת המוקשים USS פינגווין, כלי השיט הגדול ביותר של חיל הים באי, הוטבע לאחר שהפיל לפחות מטוס יפני אחד. קצין אחד נהרג וכמה גברים נפצעו. ההתקפות האוויריות בכל רחבי גואם נמשכו בשעות הבוקר ואחר הצהריים לפני שדעכו בשעה 17:00.
למחרת, בשעה 08:30, התחדשו התקפות אוויריות יפניות, כאשר לא יותר מתשעה מטוסים תקפו בכל פעם. הותקפו אותם יעדים כמו היום הקודם, וגם בית הממשלה באגנה וכמה כפרים. באותו ערב, צי פלישה יפני של ארבע סיירות כבדות, ארבע משחתות, שתי סירות תותחים, שש סירות נגד צוללות, שתי שולות מוקשים, שתי אוניות סיוע למשחתות, ועשר אוניות תובלה (יוקוהמה מארו, צ'יינה מארו, צ'ריבין מארו, קלייד מארו, דייפוקו מארו, Kogyoku Maru, Matsue Maru, Moji Maru, Nichimei Maru ו-Venice Maru) עזבו את סאיפאן לגואם. טעות באיסוף המודיעין שלהם גרמה ליפנים להפריז במשאבים ולתקוף את גואם בכוח לא פרופורציונלי. היפנים הנחיתו כ-400 חיילים מכוח ההגנה ה-5 מסאיפאן בגואם בשעות הבוקר המוקדמות של 10 בדצמבר 1941, בחוף דונגקאס, צפונית לאגנה. הם תקפו והביסו במהירות את משמר הכוח של האי באגנה. לאחר מכן הם התקדמו לעבר פיטי, סומאי והמחנה הצבאי. הלחימה העיקרית התרחשה בפלאזה דה אספנה של אגנה בשעה 04:45, כאשר כמה נחתים ואנשי משמר של הכוח באי נלחמו עם חיילי הצי היפני. לאחר התנגדות סמלית לאחר הפלישה, הנחתים, בהוראת המושל מקמילין, נכנעו בשעה 05:45. המושל מקמילין נכנע רשמית בשעה 06:00. כמה התכתשויות התרחשו בכל רחבי האי לפני שהתפשטה הידיעה על הכניעה ושאר כוחות האי הניחו את נשקם. סירת הסיור האמריקנית YP-16 הוטבעה באמצעות אש במהלך האירוע ו- YP-17 נכבשה על ידי כוחות הצי היפני. ספינת משא אמריקאית נפגעה על ידי היפנים.
בינתיים גזרת הים הדרומי היפנית (כ-5,500 איש) בפיקודו של מייג'ור גנרל טומיטרו הוריי ביצעה נחיתות נפרדות במפרץ טומון בצפון, בחוף הדרום מערבי ליד מריזו, ובחוף המזרחי של האי במפרץ טלופופו.
אבדותיהם של הנחתים האמריקאים היו חמישה הרוגים ו-13 פצועים (כולל ההתקפה האווירית היפנית על האי, אבדותיהם של הנחתים היו 13 הרוגים ו-37 פצועים ). הצי האמריקני איבד שמונה הרוגים בעוד ארבעה ממשמר הכוח באי של גואם נהרגו ו-22 נוספים נפצעו. חייל צי יפני אחד נהרג ושישה נפצעו. טוראי קאופמן נהרג על ידי היפנים לאחר הכניעה.
13 אזרחים אמריקאים נהרגו על ידי היפנים במהלך הקרב. שישה ימאים של הצי האמריקני התחמקו מתפיסה על ידי היפנים במקום להיכנע; חמישה נתפסו בסופו של דבר על ידי היפנים ונערפו. ג'ורג' ריי טוויד, קשר בצי האמריקני ואחד מששת האנשים המקוריים, שרד בעזרתם של צ'מורוס מקומיים. הם העבירו אותו מכפר לכפר, ולפעמים סיכנו את משפחותיהם למען הגנתו. היפנים ידעו שאמריקאי אלמוני לא יוכל להסתתר ללא צורה כלשהי של עזרה. כתוצאה מכך, חשודים בני צ'מורו נחקרו, עונו וערפו את ראשם. למרות ההתעללויות, הצ'מורוס הנאמנים לארצות הברית הגנו על טוויד. הקשר הצליח להחזיק מעמד בחשאי לאורך כל שנתיים וחצי של הכיבוש.
Vincent (שיר)
"Vincent" הוא שיר מאת דון מקליין שנכתב כהוקרה לצייר וינסנט ואן גוך. הוא מוכר גם בשם "Starry Starry Night" כשורת הפתיחה שלו, המרמזת על הציור של ואן גוך "ליל כוכבים" משנת 1889. השיר מתאר ציורים נוספים מאת האמן.
את השיר כתב מקלין ב-1971 אחרי שקרא ספר על חייו של ואן גוך. השיר יצא באותה שנה באלבום "American Pie". ב-1972 הפך השיר ללהיט והגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי בו שהה במשך שבועיים. בארצות הברית הגיע השיר למקום ה-12 במצעד. עוד בארצות הברית הגיע השיר למקום השני במצעד Easy Listening. במצעד השנתי של הבילבורד לשנת 1972 דורג השיר במקום ה-94.
הליווי העיקרי של השיר הוא בגיטרה, אבל נעשה שימוש גם באקורדיון, מרימבה וכלי מיתר.
הפקה
מקלין סיפר על יצירת השיר:
ביקורת
בעיתון "דיילי טלגרף" נכתב "עם לוח הצבעים המריר-מתוק של אקורדים מינוריים ומז'ורים, הלחן הרגוע של השיר "וינסנט" מעורר רגש חזק שנזכר בשלווה". באתר AllMusic כתבו על השיר שהוא "שיר תהילה לוואן גוך שמביע אהדה להתאבדותו כהערה של שפיות בעולם בלתי שפוי". באתר נכתב גם על ביצוע מרגש במיוחד של מקלין באלבום "Starry, Starry Night".
יחסי אינדונזיה–קמבודיה
יחסי אינדונזיה–קמבודיה הם היחסים הדו-צדדיים של קמבודיה ואינדונזיה. מאז שנוסדו יחסים דיפלומטיים בשנות ה-60, אינדונזיה הייתה תומכת איתנה לשלום ויציבות בקמבודיה. בשנת 1992 סיפקה אינדונזיה כוחות לרשות המעבר של האו"ם בקמבודיה, ותמכה בחברות קמבודיה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בשנת 1999. קמבודיה העריכה שאינדונזיה סייעה לה בעקביות, במיוחד בבניית יכולות. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות ואיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה.
היסטוריה
מערכת היחסים בין אינדונזיה העתיקה לקמבודיה מתוארכת לממלכת צ'נלה וג'אווה סיילנדרה וגם מסריג'איה; הוזכר כי המלך ג'ייאווארמן השני התגורר תקופה מסוימת בג'אווה בתקופת שלטונו של סיילנדרס, ובשנת 802 הכריז על ריבונות קמבודיה מג'אווה והכריז על עצמו כמונרך אוניברסלי ובכך התחיל את תקופת אנגקור. ישנם קווי דמיון בולטים בין מקונג באקונג מהמאה ה-9 לבין מקדש בורובודור, מה שמרמז כי בורובודור שימש כאב-טיפוס של באקונג. בוודאי היו חילופי מבקרים, אם לא משלחות, בין האימפריה החמרית לסיילנדרס בג'אווה, והעבירו לקמבודיה לא רק רעיונות, אלא גם פרטים טכניים ואדריכליים.
קמבודיה השתתפה בוועידת באנדונג, שהתקיימה באפריל 1955. הוועידה הובילה להקמתה של המדינות הבלתי-מזדהות. בשנת 1956 הכירה אינדונזיה בקמבודיה כמדינה ריבונית, ובשנה שלאחר מכן שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1957. בשנת 1960 פורסמה אינדונזיה את הסכם הידידות עם ממלכת קמבודיה באמצעות החוק UU 8/1960.
במהלך ממשל סוקרנו בשנות ה-60 ביקר נשיא אינדונזיה בקמבודיה והנסיך נורודום סיהנוק ביקר באינדונזיה. בשנת 1992 אינדונזיה הייתה בין המדינות שסיפקו כוחות לרשות המעבר של האו"ם בקמבודיה כדי לסייע לקמבודיה במאמץ ביטחוני ושלום. אינדונזיה גם בירכה ותמכה בחברות קמבודיה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בשנת 1999.
יחסים כלכליים
אינדונזיה וקמבודיה חתמו על הסכם פטור מוויזה ביוני 2010. חתימת ההסכם נועדה לשפר לא רק את היחסים של שתי המדינות, אלא גם את יחסי הגומלין בין אנשי העסקים של המדינות. יחסי המסחר בין קמבודיה לאינדונזיה הראו עלייה מתמדת. על פי הנתונים העדכניים ביותר של משרד המסחר בקמבודיה, היקף הסחר הדו-צדדי אשתקד2היה 2סתכם ב-מיליון דולר, עלייה של 10 אחוזים בהשוואה לשנה הקודמת.
אינדונזיה מבקשת לשפר את הסחר וההשקעות בקמבודיה, ובאוגוסט 2012 חתמה על עסקה לייבוא של כמאה אלף טון אורז מדי שנה מקמבודיה.
ביטחון
מבחינה היסטורית שתי המדינות חלקו יחסים צבאיים קרובים. קופאסוס האינדונזי אימן וסייע בהקמת גדוד קומנדו קמבודי עוד בשנת 1972, שנלחם בשלב האחרון של מלחמת האזרחים הקמבודית בשנים 1970–1975.
קמבודיה וגם תאילנד סומכים על אינדונזיה כמשקיפה הוגנת ונטולת פניות כדי לפתור מחלוקות פנים באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה. תאילנד וקמבודיה הסכימו לאפשר למוניטורים אינדונזיים לצאת לגבול בין שתי המדינות כדי לסייע במניעת עימותים צבאיים נוספים ואינדונזיה מונתה כמשקיפה בסכסוך הגבול בין קמבודיה ותאילנד.
ביונד ביולוג'יקס
ביונד ביולוג'יקס בע"מ היא חברת ביוטכנולוגיה ישראלית, העוסקת בפיתוח תרופות אימונותרפיות לטיפול במחלת הסרטן.
היסטוריה
חברת "ביונד ביולוג'יקס" נוסדה בשנת 2016 על ידי יוצאי חברת cCAM Biotherapeutics, שנרכשה בשנת 2015 על ידי חברת התרופות מרק. מנכ"לית החברה ואחת ממייסדיה היא ד"ר תהילה בן משה. מרבית העובדים הבכירים בחברה הם בעלי תואר דוקטור. החברה שוכנת בפארק תעשיות משגב.
בסבב גיוס הון ראשון גייסה החברה חמישה מיליון דולר. בינואר 2019 גייסה החברה עוד 17 מיליון דולר, בהובלת קרן הון סיכון Israel Biotech Fund וחברת הראל השקעות.
בינואר 2021 חתמה החברה על הסכם עם חברת התרופות הצרפתית סאנופי, לפיו תקבל סאנופי רישיון להפצת התרופה BND-22 שמפתחת ביונד ביולוג'יקס, תמורת 125 מיליון דולר במזומן ותשלומים נוספים של יותר מיליארד דולר מותנים בעמידה באבני דרך לפיתוח, רישום ומכירות של התרופה ותמלוגים ממכירתה.
החברה מפתחת תרופות נוספות וטכנולוגיה להחדרת תרופות ביולוגיות לתא.
לזלי וקסנר
לזלי (לס) הרברט וקסנר (באנגלית: Leslie Herbert Wexner; נולד ב-8 בספטמבר 1937) הוא נדבן ואיש עסקים יהודי-אמריקאי ומייסד קרן וקסנר.
ביוגרפיה
נולד בדייטון אוהיו להורים הארי לואיס ובלה ממוצא יהודי רוסי. וקסנר סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אוהיו, אך נשר מבית הספר למשפטים במדינה בשביל לסייע להוריו במכירה בחנות המשפחתית. לאחר מכן לווה וקסנר 5,000 דולר מדודתו והקים בשנת 1963 חנות מתחרה בחנותם של הוריו שנקראה דה לימיטד. בתחילה פתח חנות אחת במרכז הקניות קינגסדייל בעיר ארלינגטון עילית, אוהיו, ואחרי כן הקים את חברת דה לימיטד בשם L Brands. בהמשך סגרו הוריו של וקסנר את חנותם והצטרפו לעבוד ברשת שלו.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 פתח וקסנר מספר רב של חנויות.
בשנת 1982 רכש וקסנר במיליון דולר את המותג ויקטוריה'ס סיקרט שנוסדה על ידי איש העסקים האמריקאי רוי ריימונד ב-12 ביוני 1977. כיום ויקטוריה סיקרט היא ספינת הדגל של חברת דה לימיטד, אשר מחזיקה ב-3,000 חנויות בעולם ושווה כמעט 11 מיליארד דולר. מגזין פורבס ממקם את וקסנר במקום ה-80 ברשימת 400 עשירי ארצות הברית והונו מוערך ב-6.2 מיליארד דולר. בשנת 2020 פרסם הוול סטריט ג'ורנל כי וקסנר מעוניין למכור את המותג ויקטוריה סיקרט.
בשנת 1984 ייסד וקסנר יחד עם אשתו אביגיל את קרן וקסנר (באנגלית: The Wexner Foundation) שהיא ארגון פילנתרופי יהודי-אמריקאי. הקרן מפעילה תוכניות הכשרה ופיתוח של אנשי מקצוע. מטרתה, לחזק את המנהיגות והמצוינות הניהולית במגזר הציבורי בישראל ובקהילות היהודיות בעולם.
וקסנר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
קשריו של וקסנר עם ג'פרי אפשטיין
וקסנר היה הלקוח העיקרי של עבריין המין ואיש העסקים היהודי-אמריקאי ג'פרי אפשטיין שהחל משנת 1987 התחיל אפשטיין לנהל את הונו. ובשנת 1991 העניק וקסנר לאפשטיין הרשאה בלתי מוגבלת לפעול בשמו בכל עניין, לרבות בקרן וקסנר, הרשאה שאותה ניצל אפשטיין לפעולות עסקיות לטובת עצמו. בין היתר רכש אפשטיין נכסים שונים מחברות בשליטת וקסנר ומכר להן אותם בחזרה במחיר כפול. בכתבת פרופיל שפרסמה העיתונאית ויקי וורד ב"ואניטי פייר" ב–2003 צוין כי לשניים מערכת יחסים קרובה ביותר, שאיפשרה לאפשטיין לרכוש מווקסנר אחוזה במנהטן. שותפים עסקיים מוקדמים של וקסנר טענו בפני הניו יורק טיימס כי אפשטיין קטע את קשריהם עם וקסנר. כמו כן הרחיק אפשטיין את אמו של וקסנר מחבר הנאמנים של קרן וקסנר והזרים 21 מיליון דולר מקרן וקסנר לקרן בניהולו הפרטי.
החל מקיץ 1996 החל אפשטיין לתקוף מינית עובדות של וקסנר ודוגמניות שקיוו לעבוד עבור רשת ויקטוריה'ס סיקרט. לטענת הניו יורק טיימס, וקסנר הבטיח לטפל בתקיפה מינית נוספת שהתרחשה בשנת 1997, בה התחזה אפשטיין לבכיר ברשת ויקטוריה סיקרט. בפועל נותקו הקשרים העסקיים הגלויים בין וקסנר לאפשטיין רק עם הרשעתו בפלילים של אפשטיין בשנת 2008.
חיים אישיים
וקסנר נשוי לאביגיל ס. קופל, עורכת דין, לבני הזוג ארבעה ילדים.
תהילים מ"ה
תהילים מ"ה הוא המזמור הארבעים וחמישה בספר תהילים.
על פי כותרת המזמור, כתיבת המזמור מיוחסת לבני קורח. מזמור זה הוא מזמור שבח לה' ומסווג כמזמור מלך.
מבנה המזמור
ניתן לחלק את המזמור לשני חלקים פרט לכותרת ולפתיחה (פסוקים א'-ב') והפסור החותם את המזמור (פסוק י"ח). בחלקו הראשון (פסוקים ג'-ח') משבח משורר תהילים את מלכו, ומעלה על נס את מעלותיו. חלקו השני (פסוקים ט'-י"ז) תיאור החתונה ודברי שבח לכלה.
מהות המזמור ותוכנו
מזמור מ"ה הוא מזמור מלך וכותרתו "שִׁיר יְדִידֹת" הוא ביטוי יחידאי במקרא. בשירה זאת באה לידי ביטוי האהדה לה רוחש המשורר למלך.
חוקרי המקרא העלו מספר השערות מהו נשוא המזמור ועניינו:
פרשנות המזמור
בתחילת המזמור נאמר: "למנצח על שושנים". בדבר כוונת המשורר נאמרו מספר פירושים:
בנוסף למזמור זה התבנית "עַל-שֹׁשַׁנִּים". מופיעה במזמור ס"ט ובשינוי קל: " "אֶל-שֹׁשַׁנִּים"" במזמור פ'.
יחסי הודו–מלזיה
יחסי הודו–מלזיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין הודו ומלזיה. שתי המדינות הן חברות מלאות בחבר העמים הבריטי, האיחוד האסייתי ו-G15.
סקירה כללית
הודו ומלזיה קשורות גם הן בקשרים תרבותיים והיסטוריים שונים המתוארכים לימי קדם. שתי המדינות נמצאות ביחסים ידידותיים ביניהן, מכיוון שבמלזיה קיימת קבוצה גדולה של מהגרים הודים. מאהאטיר מוחמד, ראש הממשלה הרביעי ובעל הכהונה הארוכה ביותר במלזיה הוא ממוצא הודי. בתחום הסחר היקף הסחר הדו-צדדי של שתי המדינות עומד על 10.5 מיליארד דולר והוא צפוי להגיע ל-25 מיליארד דולר עד 2020.
לאחר ביקורו של ראש הממשלה נג'יב רזאק בשנת 2017, הודו ומלזיה הסכימו להרחיב את שיתוף הפעולה בתחומים כמו פיתוח תשתיות ובניית ערים חכמות. רבים בממשלת הודו מרגישים שהקשרים שתחת ממשלת מלזיה תחת מאהאטיר מוחמד הולכים ומתמעטים מכיוון שהוא מעדיף את פקיסטן.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות המודרניות כוננו בשנת 1957, לאחר עצמאות פדרציית מלאיה. מאז, מנהיגי שתי המדינות ערכו ביקורים זה בזה.
בשנת 2020, בעקבות הערות ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, שנשא דברים בהתנגדות לביטול מעמדו המיוחד של קשמיר והעברת החוק לתיקון אזרחות, הטילה הודו מגבלות על יבוא שמן דקלים מלזי.
יחסים כלכליים
בין השנים 2000–2013, מלזיה היא המשקיעה ה-19 בגודלה בהודו עם תזרים מצטבר של FDI בשווי 618.37 מיליון דולר. יותר מ-6 מיליארד דולר השקעות מלזיות מגיעות גם בצורה של פרויקטים בטלקומוניקציה, בריאות, בנקאות ובנייה. הסחר בין שתי המדינות גדל מ-0.6 מיליארד דולר בלבד בשנת 1992 ל-13.32 מיליארד דולר בשנת 2012. מלבד זאת, חברות הודיות בתחום התעשייה, ה-IT והבריאות משקיעות במלזיה יחד עם כ-150,000 הודים (כולל 10,000 יוצאי הודו) עובדים מיומנים ומיומנים למחצה, הועסקו במדינה בתחומי ה-IT, הייצור והבנקאות. חברות מלזיות משתתפות גם בפרויקטים רבים של תשתית ברחבי מדינות הודו השונות.
בשנת 2017 הודו ומלזיה חתמו על עסקה עסקית חדשה בהיקף של 36 מיליארד דולר בהחלפת 31 מזכרי הבנות עסקיים, העסקה הגדולה ביותר בתולדות היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. קיימת גם מועצה עסקית בהודו במלזיה.
יחסי ביטחון
רבים מאנשי כוחות הביטחון במלזיה מאומנים בהודו, מעוד לפני הקמת המדינה. בניגוד להשפעה הסינית הגוברת, הודו הביעה את רצונה להגביר את שיתוף הפעולה הצבאי והביטחוני עם מלזיה.
עולם מוזר: האודיסיאה של אייב
עולם מוזר: האודיסיאה של אייב (באנגלית: Oddworld: Abe's Oddysee) הוא משחק פלטפורמה שפותח על ידי חברת "Oddworld Inhabitants". המשחק יצא ב-1997 עבור סוני פלייסטיישן, גיים בוי, והמחשב האישי. גיבור המשחק הוא דמות בדיונית בשם אייב.
בעקבות הצלחת המשחק, פיתחה החברה שלושה משחקי המשך: עולם מוזר: האקסודוס של אייב (1998), עולם מוזר: האודיסיאה של מאנץ' (2001), ועולם מוזר: זעם זר (2005).
עלילה
אייב הוא יצור מגזע המודוקונים שחי על הכוכב הבדיוני "אודוורלד". אייב, כמו כל המודוקונים, הוא עבד שעובד במפעל בשר ששייך לתאגיד שנקרא חוות ראפטור, אשר בבעלותו עומדים הגלוקונים, יצורים רשעים שמטרתם להרוויח כסף בכל צורה אפשרית. המפעל בו עובד אייב, מייצר שני סוגי בשר למאכל, פשטידות פרמייט ועוגות סקראבס. בעבר, המפעל היה מייצר גם מיץ' מאנצ'יס, עד שגזע המיצ'ים נכחד. אייב מגלה כי הפרמייטים והסקראבים נמצאים בסכנת הכחדה גם כן, ושמולוק, הגלוקון שבבעלות המפעל, מתכנן להפוך את המודוקונים למנת הבשר החדשה, כדי שהמפעל ימשיך לתפקד. כשמתגלה כי אייב יודע את הדבר הוא הופך למבוקש, ועליו מוטלת משימה: לברוח מחוות ראפטור ולהציל את שאר המודוקונים המשועבדים תוך כדי כך. בהמשך, מגלה אייב כי המודוקונים לא תמיד היו עבדים ושהפרמייטים והסקראבים אותם לכדו הגלוקונים והפכו למעדני בשר, הם במקור חיות קדושות עבור המודוקונים, ועליו להשבית את חוות ראפטור על מנת לשחרר את כל חבריו ואת החיות.
בתחילת המשחק, מוצג סרטון אנימציה המתאר איך גילה אייב את המזימה הזדונית של מולוק הגלוקון. המשחק משלב בתוכו סרטונים נוספים המוצגים בין שלביו ומתארים את התפתחות העלילה, וכל זאת תוך כדי כך שאייב עצמו מספר זאת. כמו כן, קיימים שני סוגי סוף למשחק: הסוף הטוב והסוף הרע, וכל אחד מהם מתואר גם כן בסרטון. על אייב להציל כמות מסוימת של מודוקונים במהלך המשחק על מנת לסיים את המשחק. אם השחקן לא הציל מודוקונים כלל, או לא הציל מספיק, מוצג סרטון הסוף הרע בו מולוק הגלוקון מצליח לתפוס את אייב לבסוף והופך אותו לבשר טחון, ולאחר מכן המשחק מתחיל שוב מהפרק האחרון, עד שהשחקן מציל את כל המודוקונים באותו הפרק.
סרטונים ושלבים
המשחק מתחלק ל-15 שלבים, כאשר בתחילת המשחק, בין השלבים ובסוף המשחק מופיעים סרטונים המתארים את התפתחות העלילה.
הדמויות במשחק
להלן רשימת הדמויות לפי הסדר בו הן מופיעות במשחק:
משחקי המשך
בעקבות הצלחת המשחק, פיתחה חברת "Oddworld Inhabitants" שלושה משחקי המשך.
עולם מוזר: האקסודוס של אייב (Oddworld: Abe's Exoddus)
משחק זה יצא לאור ב-1998, והוא המשך ישיר של "האודיסיאה של אייב". לאחר שחזר מחוות ראפטור אל ארץ המודוקונים, מגלה אייב כי הגלוקונים מחזיקים במודוקונים נוספים, אותם הכריחו להשחית קברים של מודוקונים מתים ולהכין מעצמותיהם משקה, אותו משווקים הגלוקונים, ואייב נחלץ להצלתם. משחק זה, נחשב למוצלח יותר מ"האודיסיאה של אייב", וכולל בתוכו דמויות חדשות ואפקטים נוספים, לדוגמה: אייב יכול להשתלט על גופם של פרמייטים וסקראבים, מה שאינו יכול לעשות ב"האודיסיאה של אייב".
עולם מוזר: האודיסיאה של מאנץ' (Oddworld: Munche's Oddysee)
משחק זה יצא לאור ב-2001 בגרסת תלת-ממד, בניגוד לקודמיו. המודוקונים מגלים כי אם ברצונם להציל את בני מינם המשועבדים, הם חייבים להיעזר ביצור בשם מאנץ' ולעזור לו במשימתו. מאנץ', הוא יצור אשר כל בני מינו הושמדו והוא האחרון מסוגו באודוורלד.
עולם מוזר: זעם זר (Oddworld: Stranger's Wrath)
משחק זה יצא לאור ב-2005, גם כן בגרסת תלת־ממד. המשחק אינו מהווה המשך ישיר לעלילות המשחקים הקודמים בסדרה, אלא עלילתו היא סוג של ספין אוף.
6 ימים 7 לילות
שישה ימים, שבעה לילות (באנגלית: Six Days, Seven Nights) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה הרפתקאות מ-1998, בבימויו של איוון רייטמן ובכיכובם של האריסון פורד ואן הייש. התסריט לסרט נכתב על ידי מייקל בראונינג.
עלילה
החבורה מגיעה לאי, ובלילה הראשון שלהם פרנק ורובין מתארסים. קווין משתכר ומתחיל עם רובין, משום שלא זיהה אותה, אך ללא הצלחה. למחרת בבוקר, הבוסית של רובין רוצה שתקטע את החופשה שלה ותטוס לטהיטי כדי לפקח על אירוע אופנה. קווין מטיס אותה לטהיטי אבל השניים נקלעים לסופה, בעקבותיה מתרסקים על אי בודד. בני הזוג שלהם מצטרפים לקבוצות החיפוש, אך לאחר מספר ימים החיפוש נפסק. פרנק, שמאמין שרובין מתה, משתכר ושוכב עם אנג'ליקה אחרי שהיא מפתה אותו.
בינתיים באי, רובין וקווין נאבקים בשודדי ים יפנים ומנסים לתקן את המטוס ההרוס בעוד רובין נאבקת עם רגשותיה לפרנק ותוהה אם באמת רוצה להתחתן איתו.
הפקה
הסרט צולם במיקום בקוואי. הפעלולים בסרט נעשו ללא הדמיה ממוחשבת. האריסון פורד, שלו רישיון טיסה מסחרי ביצע את מרבית הפעלולים בעצמו בסרט.
הסרט הופץ ב־12 ביוני 1998 ולמרות ביקורות מעורבות, הסרט זכה להצלחה בקופות עם הכנסות של 16 מיליון דולר בסופ"ש הבכורה וסה"כ הכנסות של 164.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
לואיזלה
תיאור
לואיזלה הוא הפריאפוליד הגדול ביותר שנמצא בפצלי ברג'ס, ומגיע לאורך 30 סנטימטרים. כמו כל הפריאפולידים, היה אורגניזם זה היה תולעת טורפת, עם מבנה נשלף (חדק) מכוסה בשיניים המשמש להזנה בקצה הקדמי של הגוף. היה לו מעי ישר, שהוביל ישירות מהפה לקדמת פי הטבעת בגב. לגוף התולעת היו ארבעה קטעים נבדלים, המובחנים על ידי מבניהם. טבעות של קוצים קצרים הקיפו את גופה של התולעת, ושתי שורות של בליטות קטנות (שימושיות גם כזימים) נמשכו על פני התולעת. החלק האחורי של האורגניזם לא היה בעל קוצים. החדק כוסה על ידי סדרה של קוצים, עם טבעת של עשרים וחמישה קוצים בסמוך לחלקה המרכזי. ייתכן שמבנה זה יכול היה להתכנס לתוך הגוף.
טקסונומיה
הסוג שויך לתולעים טבעתיות או לתולעים סיפוניות (שתי הטענות לא היו מבוססות במיוחד) ופריאפולידה, אבל הוא משויך יותר באופן שמרני כסוג של תולעת מעל-המערכה אקדיסוזואה. היחסים בתוך על-המערכה לא נקבעו עדיין היטב, ולכן השיוך המדויק יותר מאתגר.
בית אתין
בית אתין הוא מבנה בהדר הכרמל שבחיפה, שנבנה בשנים 1919–1920 עבור יהודה אתין על ידי גדליהו וילבושביץ.
בית אתין הוא בניין אבן בסגנון הלקטני בן שתי קומות ומגדלון מרובע בצדו הצפוני. הבית ממוקם בסמוך לבניין הטכניון הישן, ברחוב שמריהו לוין 30 (פינת בן שמן).
בית זה שימש את המשפחה זמן מועט ואחר כך הושכר להסתדרות הציונית הדסה, כבית חולים (בתחילה נקרא הדסה, בהמשך שונה שמו לרוטשילד, וכיום הוא נקרא המרכז הרפואי בני ציון). לאחר פרישת הדסה מאחזקת בית החולים, החזיק בו ועד הקהילה העברי בחיפה, ובשנת 1942 עברו רוב מחלקות בית החולים למיקומו הנוכחי ברחוב גולומב והבית שימש כבית ספר לאחיות, עד שנת 1956, שנה שבה עבר בית הספר לאחיות לרחוב גולומב מול בית החולים בני ציון. מ-1957 ועד 1977 שימש המבנה כמשכנו של בית הספר למסחר ולשפות "במעלה", בהמשך שימש כמשכנו של קמפוס חיפה של בית הספר אנקורי שעבר לקריות. מאז שנת 2017 הוא משמש כמשכן לבית ספר הערבי אל-חיואר.
מערכת חניה אוטומטית
מערכת חניה אוטומטית (APS) היא מערכת מכנית שנועדה למזער את השטח או הנפח הנדרשים לחניית מכוניות. המערכת מספקת חניה למכוניות במספר מפלסים הממוקמים אנכית כדי למקסם את מספר מקומות החניה תוך צמצום השימוש בקרקע. בשונה מחניונים מרובי מפלסים רגילים, מערכת החניה האוטומטית, מובילה באופן מכני מכוניות אל מקום החניה וממנו (ללא נהג) ובכך נכנס הרבה מהשטח המבוזבז לעומת חניון רב קומות רגיל. הפטרנוסטר (מוצג מונפש משמאל) הוא דוגמה לאחד הסוגים המוקדמים והנפוצים ביותר של המערכת.
מערכת חניה אוטומטית יידועה בשמות נוספים כגון: מתקן חניה אוטומטי (APF), מערכת אחסון ושליפה אוטומטית של כלי רכב (AVSRS), מערכת חניה לרכב, חניה מכנית וחניה רובוטית.
היסטוריה
הרעיון של מערכת החניה האוטומטית נולד בעקבות שני גורמים: צורך במקומות חניה ומיעוט קרקע זמינה. השימוש המוקדם ביותר של מערכת חניה אוטומטית היה בפריז, בשנת 1905 בחניון Rue de Ponthieu. המערכת כללה מבנה רב קומות מבטון עם מעלית מכוניות פנימית להובלת מכוניות למפלסים העליונים, שם החנו את המכוניות.
בשנות ה-20 הוקמה מערכת חניות דמוית גלגל ענק (עבור מכוניות ולא אנשים) בשם מערכת פטרנוסטר אשר הפכה לפופולרית מכיוון שהיא מאפשרת להחנות שמונה מכוניות בשטח המשמש בדרך כלל לחניית שתי מכוניות. המערכת הייתה פשוטה מבחינה מכנית עם והייתה קלה לשימוש במקומות רבים, כולל בתוך מבנים.
החניון הראשון ללא נהג נפתח בשנת 1951 בוושינגטון די. סי., אך הוחלף לטובת שטחי משרדים עקב עלייה במחירי הנדל"ן באזור.
בסוף שנות ה-40 וה-50 חל זינוק בשימוש במערכות חנייה בארצות הברית. וחלק ממערכות אלה נותרו פעילות עד היום. עם זאת, העניין במערכות האלה דעך עקב בעיות מכניות תכופות וזמני המתנה ארוכים לקבלת הרכב בחניון. החניון הרובוטי האמריקאי הראשון נפתח בשנת 2002 בהובוקן, ניו ג'רזי. בעוד העניין במערכות חנייה אוטומטיות פחת בארצות הברית עד שנות ה-90, אירופה, אסיה ומרכז אמריקה התקינו מערכות מתקדמות יותר מבחינה טכנית מאז שנות ה-70. בתחילת שנות ה-90, כמעט 40,000 מקומות חניה נבנו מדי שנה באמצעות מערכות חניה אוטומטיות ביפן. נכון לשנת 2012, יש כ-1.6 מיליון מקומות חניה אוטומטיות ביפן.
המערכות הגדולות ביותר
מתקן החניה האוטומטי הגדול בעולם נמצא באל-ג'הראא, כווית, ומספק 2,314 מקומות חניה. מערכת החניה האוטומטית המהירה בעולם נמצאת בוולפסבורג, גרמניה, עם זמן שליפה של דקה ו-44 שניות.
הרצח בעין כרם
הרצח
ב-22 בפברואר 1986 רצח נער בן 14 את ארבעת בני משפחתו בשנתם. תחילה רצח את אמו ואת אביו, לאה וניסים כהן, אשר ישנו יחדיו בקומה התחתונה של הבית, ומיד לאחר מכן עלה אל הקומה העליונה ורצח את אחיותיו, ענת שהייתה חיילת, ושירה שהייתה תלמידת תיכון. הרצח בוצע באמצעות רובה M-16 שהיה ברשות אביו, ששירת במילואים באותה עת. שבוע לפני הרצח, בחופשתו הקודמת מהמילואים, הסביר אביו לבנו כיצד להרכיב את הרובה ולעשות בו שימוש.
לאחר הרצח, הגיע הרוצח לבית שכניו וסיפר להם כי פורץ חדר לבית ועשה את המעשה. עם זאת, כשבלשי המשטרה הגיעו אל זירת הרצח ולא מצאו סימני פריצה, גרס הנער כי "יצור ירוק" הורה לו לבצע את הרצח, וטען בין היתר שהושפע מהסרט "הפרפר" משנת 1973 בכיכובו של דסטין הופמן. הנער סירב לשתף פעולה עם החוקרים מעבר לכך, ועמד על גרסה זו.
לאחר שנשלח להסתכלות פסיכיאטרית בת שבועות אחדים בבית החולים טלביה, הנער נמצא כשיר לעמוד לדין. משפטו של הנער התקיים בדלתיים סגורות בפני בית המשפט המחוזי בירושלים, בשבתו כבית משפט לנוער. כבר בתחילת המשפט, ולפני שדיבר עם הנער, הדגיש השופט טל כי על אף הקביעה הרפואית שהנער שפוי וכשיר לעמוד לדין, לא יתייחס אליו כ"אחד האדם" (כלומר, נאשם רגיל שרצח בכוונה תחילה) שכן לא יעלה על הדעת שאדם שפוי היה מבצע מעשה כזה. קביעה זו, וכן הקושי של התביעה למצוא מניע לטבח, הובילו לחתימה על עסקת טיעון עם הפרקליטות, לפיה הנער יואשם בהריגה בלבד. הנער נמצא אשם והשופט אברהם בן-הדור גזר עליו 9 שנות מאסר. בטרם הגיעו לגיל 18, ריצה הנער את עונשו במוסד לעבריינים צעירים "מצפה ים" בהרצליה, ולאחר מכן הועבר לבית הסוהר מעשיהו. מתוך תשע השנים אשר נגזרו עליו, ריצה בסך הכל שש שנים בטרם שוחרר. עקב כך שלא הורשע ברצח, ירש הנער את כל רכוש משפחתו, כולל הבית והפנסיה של הוריו.
לאורך כל החקירה, המשפט והמאסר, הנער נהג בקור רוח, לא התאבל על מות משפחתו, ולא הביע חרטה. הוא אף בירר עם עורך דינו כבר בשלבים הראשוניים ביותר במשפט, האם יוכל לרשת את משפחתו, וכן ביקש מהשופט צו איסור פרסום.
לאחר הרצח
לקראת ועדת השחרורים שהתכנסה לדון בבקשה לניכוי שליש מעונשו, ערכה העיתונאית רות יובל ריאיון עם הרוצח.
מששוחרר הרוצח, ירש את בית משפחתו ואת הפנסיות של הוריו מעיריית ירושלים ומשרד החינוך. בהמשך למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב והשלים לימודי תואר שני בפקולטה להנדסה תעשייה וניהול של הטכניון. הוא נישא, נולדו לו ילדים, והוא השתלב בתפקיד פיננסי בכיר בחברת היי-טק במרכז ישראל. מקור האירוע חזר לתודעת הציבור לאחר שבדצמבר 2020 שודרה ב-yes דוקו סדרת תעודה בשם "המניע", המגוללת את סיפור האירוע. הפרשה זכתה להד תקשורתי יוצא-דופן לאירוע שהתחולל ב-1986, בין היתר בשל צו איסור הפרסום שהוטל, וכן כי בעת ימי הפרשה חלה שביתה של ועד עובדי ההנדסה ברשות השידור, מה שמנע סיקור נרחב של הפרשה בערוץ הראשון, דבר שהוביל את מפיקי הסרט "המניע" לערוך שחזור מפורט של הרגעים לאחר הרצח, כולל ניידות משטרה ושוטרים שהיו באותה תקופה, ועיצוב הבית כפי שתואר וצולם בתמונות, וכן ילד הדומה למבצע הרצח, שתיאר את שחזור הרצח עם החוקרים. בעקבות השידור ברשתות החברתיות הפיצו צופים אחדים את שמו של הרוצח שנאסר בפרסום, משום היותו קטין בעת הרצח. בינואר 2021 בעקבות הפרסום, הודיעה החברה בה עבד כי "הוחלט לסיים את עבודתו באופן מיידי בהסכמה".
לאחר מכן פורסם כי עזב את ישראל.
אלפרד הסנר
אלפרד הסנר (נולד ב-1930) הוא כימאי ישראל העוסק בתחום הכימיה האורגנית, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן. לשעבר, נשיא החברה הישראלית לכימיה.
ביוגרפיה
אלפרד הסנר נולד בצ'רנוביץ שברומניה (כיום חלק מאוקראינה), שם למד בבית הספר עד כיתה ג', עת פרצה מלחמת העולם השנייה. הסנר שרד את השואה כילד, יחד עם אמו. לאחר המלחמה היגר לאוסטריה, שם נרשם ללימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה (1949–1951). ובהמשך, עבר לארצות הברית, ללימודי הדוקטורט באוניברסיטת נברסקה, תחת הנחייתו של פרופ' הנורמן קרומוול.
את לימודי הבתר דוקטורט ביצע באוניברסיטת הרווארד (1956–1957), בהנחייתו של פרופ' לואיס פייזר. הסנר הצטרף לאוניברסיטת קולורדו בבולדר (1957) והפך (בשנת 1966) לפרופסור מן המניין בגיל 36. בשנת 1975 עבר לאוניברסיטת בינגהמטון, ובשנת 1983 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, שם משמש כחבר סגל במחלקה לכימיה (למעלה מ-35 שנה).
מחקר מדעי
עבודתו המדעית של הסנר מתפרסת על פני שישה עשורים. הסנר הדריך למעלה מ־50 סטודנטים לתארים מתקדמים ולמעלה מ־60 פוסט-דוקטורטים, הוא פרסם יותר מ-300 מאמרי מחקר אקדמיים, ו-13 ספרים ומונוגרפיות.
משפחתו
הסנר היה נשוי לסיד, ממנה נולדו לו שני ילדים: לילי, גנטיקאית, ולורנס, כימאי.
ליירד
ליירד (בסקוטית: Laird) הוא תואר לורד פיאודלי סקוטי, אשר שימש ככינוי לבעלי האחוזות בסקוטלנד הפיאודלית.
היסטוריה
המילה "Laird", נכנסה לשימוש מן המאה ה-15 ואילך והיא צורה מקוצרת של המילה "laverd" ."laverd" לקוחה מן השפה הסקוטית העתיקה ופירושה מגיע מהמונח האנגלו-סקסוני לתואר "לורד".
הליירד הוא חבר מעמד האצולה. התואר ליירד היה מדורג מתחת לברון ומעל לאסקווייר, בטבלת בעלי התארים ללא מעמד האצולה, לפי חוקי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה משנת 1592. תואר זה ניתן לבעלי האדמות בסקוטלנד ולא לבעלי הבתים הבודדים בכפרים.
במאה ה-15 והמאה ה-16 התואר ליירד שימש את בעלי הקרקעות אשר היו קשורים ישירות אל הכתר המלכותי, ולכן היו זכאים להשתתף בפרלמנט. בעלי התואר ליירד מלכו על אחוזותיהם בדומה לנסיכים, בנו טירות ויכלו להקים בית משפט קטן תחת שלטונם. במקור, במאות ה-16 וה-17 התואר ניתן גם לראשי השבטים בסקוטלנד, אשר היו חסרי רכוש פרטי, אך החזיקו חובות כלפי הקהילה אותה שירתו.
התואר ליירד הקנה לבעל האחוזה יכולת לשאת זכויות פאודליות מקומיות מסוימות. הליירד היה בעל זכות הצבעה לפרלמנט העתיק של סקוטלנד מלפני האיחוד עם אנגליה. זכות הצבעה זו באה לידי ביטוי באמצעות שני נציגים של כל המחוז שנודעו בכינוי הנציבים של ה"שיירס" (Shires) שבאו ממעמד הליירד ונבחרו על ידי עמיתיהם.
הגדרת התואר
הפנייה אל מחזיקי התואר "ליירד" מתבצעת בשם: "הליירד של אחוזת" בתוספת שם האחוזה או בתואר "המכובד".
התואר ליירד קיים גם בימינו וניתן להעבירו בירושה ולקנותו יחד עם חלקת אדמה ואחוזה היסטורית. בנוסף, התואר תקף לפי החוק הסקוטי. מעבר לתארים המקובלים בחוק הסקוטי וביניהם ה"ליירד" ודרכי מכירתם באופן העונה על דרישות החוק, ישנם מספר ארגונים וחברות שונות בסקוטלנד המוכרים את התואר עם חלקות אדמה קטנות בשמורות טבע שונות. תארים אלה הם אינם בעלי משמעות כבעבר בחוק מכיוון שהקונים בעלי התואר "ליירד" שותפים לאותה חלקת אדמה המחולקת לחלקים קטנים, ולכן תואר זה הוא ריק מתוכן ונועד למעשה לראווה, תוך שהוא נשען על חוק עתיק יומין בסקוטלנד המתייחס לתוארי האצולה השונים.
נקראסובקה
נקראסובקה (ברוסית: Некрасовка) הוא ראיון של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הראיון הוא 11.47 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 83,525 תושבים (2020).
נראסובקה הוא אחד הראיונים הצומחים ביותר במוסקבה בעיקר בשל הדיור הנגיש ביותר בגבולות העיר, בעיקר בראיון מאוכלסות משפחות צעירות עם מספר ילדים.
אף על פי שנקראסובקה הוא אחד הראיונים החדשים ביותר במוסקבה זה לא המקום היוקרתי ביותר לחיות בו. הראיון בולט במיקומו הלא טוב - הוא ממוקם במחוז הדרום-מזרחי של מוסקבה מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה. טריטוריה זו מאופיינת באקולוגיה שלילית ובמצב תחבורתי קשה. אזור התעשייה תופס יותר משליש משטח הראיון.
תחנת מטרו "נקראסובקה" ממוקמת בראיון.
פרעות הסטודנטים באורדיה
פרעות הסטודנטים באורדיה, שהופנו כנגד יהדות אורדיה, התרחשו בתחילת חודש דצמבר 1927, במהלך כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה, שנערך בעיר אורדיה.
רקע סטודנטיאלי
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הוענקה אזרחות רומנית לכל יהודי רומניה. דבר זה איפשר לצעירים יהודים בעלי ההשכלה המתאימה והנגישות למוסדות להשכלה גבוהה ללמוד באוניברסיטאות רומניה. הסטודנטים היהודים עלו בכמותם בהרבה על המצופה לפי חלקם היחסי באוכלוסייה ואף על פי שהיוו פחות מחמישה אחוזים מאוכלוסיית רומניה, היו פקולטות בהן הגיעו לעשרות רבות של אחוזים. הסטודנטים הרומנים, המתחרים עם הסטודנטים היהודים על מקומות הלימוד והפרנסות הנגזרות מלימודים אלה, ראו בכך תחרות לא הוגנת ותבעו נומרוס קלאוזוס בקבלת היהודים ללימודים גבוהים.
בפקולטות לרפואה, בהן למדו יהודים רבים, הורגש מחסור בגופות לניתוחי סטודנטים ולאחר שנחשפה העובדה, שהיהודים לא מאפשרים ניתוחי גופות של בני קהילתם, התעורר פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה.
על רקע מחלוקות אלה כבר היו אירועים אנטישמיים, שהובילו סטודנטים, בקלוז' ובבוקרשט.
רקע מקומי
אורדיה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה עיר הונגרית, שנקרעה מארצה וסופחה לרומניה. שינוי זה השפיע בצורה מכרעת על אוכלוסיית המקום, שמרביתה הייתה הונגרית (51% ב-1930) והמיעוט הגדול ביותר, היהודים, היוו כרבע מהאוכלוסייה ב-1927, 20,262 נפש. באורדיה היו רק 5,734 רומנים ב-1918, אך מספרם גדל במהרה ובדצמבר 1920 כבר הגיע ל-8,441.
סימנים מוקדמים
לכינוס הסטודנטים, שנפתח ב-2 בדצמבר, הגיעו 5,000 סטודנטים מכל המרכזים האוניברסיטאיים של רומניה, מרביתם חברי Asociaţia Studenţilor Creştini Ortodocşi din România (איגוד הסטודנטים הנוצרים אורתודוקסים של רומניה).
כבר בחודש נובמבר החלו אירועים אנטישמיים ברכבות, שהובילו סטודנטים, בתחנות הרכבת וברחובות, אירועים שבמהלכם הוכו מי שזוהו כיהודים ולעיתים גם מי שזוהו בטעות כיהודים. אירועים אלה היו אותות אזהרה למה שעלול להתרחש בכינוס באורדיה, לכן וילהלם פילדרמן הגיש לשר הפנים תזכירים בנושא, חתומים על ידו ועל ידי הוריה קרפ ודוקטור אמיל יעקבי, חברי פרלמנט וסנאט יהודים. פילדרמן וקרפ ניהלו שיחה בנושא זה עם שר הפנים של רומניה, יון ג. דוקה וזה הבטיח להם שננקטו כל האמצעים הדרושים למנוע חריגות. הסטודנטים הרומנים הגיעו לאורדיה מצוידים באלות ונבוטים בעובי של אגרוף.
הפרעות באורדיה
מלכתחילה הגיעו הסטודנטים עם סדר יום אנטישמי, הם צעדו ברחובות העיר תוך השמעת שירים אנטישמיים ונשיאת סמלים אנטישמיים.
בתיאטרון המקומי, שבאולמו נערכו הדיונים, היה מקום לאלף איש, לכן מרבית הסטודנטים נשארו מחוץ לבנין. הרוחות בין הסטודנטים ברחוב התלהטו בהדרגה וביום 4 בדצמבר, לאחר שהסטודנטים, שהשתתפו בדיונים בתיאטרון, יצאו החוצה והמשיכו בדיונים בחוץ, נטען שיהודי השליך אבן מאחת הקומות העליונות לתוך ריקוד הורה של סטודנטים והסטודנטים החליטו לנקום ביהודים.
ברחובות היו בודקים את זהות החולפים ואם התברר שהיו יהודים, היו מכים אותם. יהודים שנתפסו ברחוב הוכו קשות, נופצו חלונות של חנויות, בתים ובתי כנסת יהודים, פורעים פרצו לתוך בתי כנסת וזרעו הרס, הוציאו החוצה ספרי תורה ושרפו אותם. לסטודנטים המתפרעים הצטרפו גם פורעים מקומיים ונטען שבין הפורעים נשמע גם דיבור בהונגרית. נפגעו כל בתי הכנסת ובתי התפילות היהודים של אורדיה - ארבעה בתי כנסת ושני בתי תפילות.
אנשי החוק המקומיים לא הצליח לעצור את הפרעות, לכן, באישור ממשלת רומניה, הוזעקו יחידות צבא. הפרעות התפשטו גם לקלוז', לחואדין (Huedin), לצ'יוצ'אה (Ciucea), לגימש (Ghimeş), לפג'ט (Făget), לטרגו אוקנה (Târgu Ocna) וליאשי באמצעות הסטודנטים שחזרו מאורדיה לאוניברסיטאות ולבתים שלהם. הסטודנטים הנוסעים המשיכו את הפרעות נגד היהודים גם ברכבות ובתחנות הרכבות דרכן חלפו רכבותיהם.
שוטרים פשטו על רכבות הסטודנטים בשובם לבוקרשט ועצרו חשודים ובחיפוש בכליהם נמצאו חפצים, ביניהם חפצי קודש, שנבזזו באורדיה.
הסטודנטים והפורעים האחרים, שהצטרפו אליהם, ניפצו חלונות ותריסים של בתי מגורים חנויות ומוסדות דת ומוסדות קהילתיים אחרים. המקומות הפרוצים נבזזו ונהרסו, כשהבוזזים מטמאים חפצי פולחן, שורפים ספרי תורה ומכים ביהודים. הפורעים פגעו גם במערכות עיתונים, בתי קפה ומסעדות בבעלות יהודית.
פיצויים
ממשלת רומניה הסכימה לשלם ליהודים פיצויים. ועדה בראשותו של שר הדתות אלכסנדרו לפדאטו (Alexandru Lapedatu) העריכה את הנזקים בשבעה מיליוני לאי, רחוק מאוד מהערכת ראשי היהודים, שתבעו מאה מיליוני לאי. בפועל שולמה רק מקדמה של שני מיליוני לאי ואת היתרה העבירו לתקציב השנה הבאה. במרץ 1928 דווח שהוקצבו עוד 14 מיליון לאיי לתשלום פיצויים.
התגובות בעולם
הפגיעה בסטודנטים היהודים ברחבי רומניה והפגיעה ביהדות אורדיה בפרט דווחו בתקשורת העולמית וזכו לגינוי כללי. מעבר לגינוי היו גם מעשים - קבוצת כדורגל מרומניה הגיעה בחודש דצמבר 1927 לשחק נגד קבוצות מקומיות בסלוניקי, באותה תקופה מרכז יהודי ידוע. במשחק נגד אחת הקבוצות, המורכבת בעיקר מיהודים, הותקפו שחקני הקבוצה הרומנית על ידי הכדורגלנים היהודים, לקול תשואות הקהל שמנה כרבבה, מרביתם יהודים, בתואנה שזו נקמה על אירועי אורדיה. הכדורגלנים המוכים חזרו לקונסטנצה ודיווח על האירוע הופץ בעיתונות הרומנית.
מצרפת הגיעו לרומניה דיווחים, שבמהלך כינוס של כ-40 סטודנטים רומנים בצרפת, הגיעו למקום כמאתיים יהודים שמוצאם מרומניה, הונגריה וארץ ישראל והפליאו בהם מכות תוך צעקות, שזו נקמה על אורדיה.
הפרעות באורדיה הזיקו לרומניה בדיונים של חבר הלאומים לגבי דרישות הונגריה.
בעולם הפוליטי
המצב הפוליטי בממלכת רומניה לפני הפרעות, במהלכן ולאחריהן היה מצב משברי מכמה סיבות. פרדיננד הראשון, מלך רומניה מת ב-20 ביולי 1927 - בנו, קרול איבד את זכות הירושה בגלל נטישת רעיתו ובנו לטובת המאהבת שלו והמלוכה עברה לבנו של קרול, מיכאי הראשון, מלך רומניה, שטרם מלאו לו חמש שנים, ולכן שלטה במקומו עוצרות מלכותית. הממשלה הורכבה על ידי המפלגה הלאומית ליברלית בהנהגת בני משפחת ברטיאנו. המפלגה היריבה, המפלגה הלאומית-חקלאית, תמכה בשובו של הנסיך קרול לרומניה והכתרתו במקום בנו הקטין. ב-24 בנובמבר 1927 מת ראש ממשלת רומניה ובמקומו מונה לראש ממשלה אחיו, וינטילה ברטיאנו, שהיה גם שר האוצר. בנסיבות אלה, האופוזיציה התאמצה לערער את שלטון המפלגה הלאומית ליברלית, בין היתר באמצעות מצעדים והפגנות.
המפלגה הלאומית חקלאית השתמשה באירועי אורדיה כהוכחה לכך שהממשלה אינה מתפקדת כראוי וצריך להפילה ולהחליפה באמצעות בחירות כלליות, ולשם כך יזמו שוב הפגנות ומצעדים.
הנבחרים היהודים בפרלמנט ובסנאט הרומני, שהתריעו לפני האירועים ולא שמעו להם, השמיעו שוב את דבריהם, אך הממשלה ויתר הרשויות חיפשו ומצאו דרכים למזער את האירועים, לטשטש אותם וליצור רושם של טיפול בבעיה על ידי הזזת כמה אחראים מתפקידיהם.
הארכיבישוף של מולדביה האשים את היהודים בפרעות.
במרכזים האוניברסיטאיים
במרכזים האוניברסיטאיים השונים התקבלו רשימות שמיות של סטודנטים ממרכזיהם שהיו מעורבים בפרעות. האוניברסיטאות לא מיהרו לפעול, הן טענו שהרשימות לא מספיקות לשם כך והן ימתינו למיצוי ההליכים המשפטיים נגד הסטודנטים. לאחר שהליכים אלה מוצו כלפי חלק מהסטודנטים, החליטו הנהלות האוניברסיטאות על הרחקת הסטודנטים, חלקם לשנה וחלקם לצמיתות, אבל כעבור זמן קצר, בעקבות בקשות מחילה, שהגישו הסטודנטים, בוטלו מרבית ההרחקות.
בקהילות היהודיות
לאחר הפרעות נערכו בקהילות היהודיות, שנפגעו בפרעות, אסיפות בהן נאמו רבנים וראשי קהילות ונקבעו ימי צום ותפילה. ספרי וחפצי הקודש שטומאו נאספו ונערכו להם טקסי קבורה בנוכחות רבנים, כולל הרב הראשי של יהדות רומניה, דוקטור יעקב יצחק נימירובר. היו טקסי קבורה שלא אושרו על ידי השלטונות מחשש להתפרצות אי סדרים במהלכם.
חיילים רומנים נשלחו לפטרל בשכונות היהודיות למורת רוחם של התושבים היהודים ונציגיהם בבתי הנבחרים ביקשו להפסיק זאת.
אפרים דוד עדני
ביוגרפיה
נולד וגדל בבני ברק. למד בבית הספר "דרכי אי"ש" ומשם המשיך לישיבות חרדיות.
כיום, מגיש ברדיו קול חי את התכנית הכלכלית "עובדים על זה" המשודרת במקביל גם באתר הרדיו לצפיה. שידר לפני כן תוכניות נוספות כמו 'המהדורה המרכזית', 'מהדורת הבוקר', 'התעוררות', 'פרופיל', 'הללי', 'השטייגעניסט' ו'הפוך על הפוך'. לעיתים משדר תוכניות ספיישל בתקופות בחירות ואירועים אקטואליים משמעותיים.
משנת 2017 ועד היום מכהן אפרים דוד כעורך הראשי של אתר "קול חי". במהלך הקריירה שלו פרסם סקופים וידיעות בלעדיות רבות, לרבות ראיונות בלעדיים, שלעיתים פורסמו מאוחר יותר בכלי תקשורת אחרים.
למד פרסום, דוברות ויחסי ציבור ב"הבצפר" - בית הספר של עולם הפרסום. מתנדב ביחידות המיוחדות של זק"א, בארגון "חיינו" (שלוחה של ארגון "chai - lifeline" הבינלאומי) הפועל לעידוד ותמיכה של חולי סרטן.
למד דיבייט ממי שהוכתר כאלוף העולם לשנת 2019 בדיבייט - רועי שולמן.
לעיתים קרובות מתארח בערוץ הכנסת, ומפרסם טורי דעה בכלי התקשורת השונים כגון עיתון הארץ ומקור ראשון.
באפריל 2021 לאחר שבע שנים ברדיו קול חי עזב את תפקידו ברדיו והחל לשמש כיועץ התקשורת של חברת הכנסת מיכל וולדיגר.
מארי אונדר
מארי אוּנְדֶר (באסטונית: Marie Under; 27 במרץ 1883 - 25 בספטמבר 1980) הייתה משוררת אסטונית בולטת, נמנית עם מייסדי איגוד הסופרים האסטוני. שירתה תורגמה ללמעלה מ-26 שפות, והיא הייתה מועמדת לפרס נובל לספרות לא פחות משמונה פעמים.
ביוגרפיה
אונדר נולד בטאלין, אז האימפריה הרוסית, ולמדה בבית ספר לבנות בשפה הגרמנית. לאחר שהשלימה את לימודיה, עבדה כזבנית בחנות ספרים. בזמנה החופשי חיברה שירה בגרמנית. בשנת 1902 נישאה לקארל האקר, רואה חשבון אסטוני, והשניים עברו להתגורר בפרוור של מוסקבה. לזוג נולדו שתי בנות שם. בשנת 1904, התאהבה אונדר באמן האסטוני אנטס לאיקמה, שהיה אז בן 38. באותה שנה הוא צייר שני פורטרטים שלה, הנחשבים ליצירותיו הבולטות ביותר. לאיקמה שכנע אותה לתרגם את שיריה לאסטונית ושלח את שיריה לעיתונים מקומיים. שירה הראשון התפרסם ביומון האסטוני "פוסטימס" באוגוסט 1904.
בשנת 1906, חזרה אונדר עם משפחתה לטאלין. בשנת 1913, פגשה את ארטור אדסון, שהפך למזכירהּ, ולימים ההדיר את ספרי השירה הראשונים שלה. בשנת 1924 התגרשה מקארל האקר ונישאה לאדסון.
בשנת 1944 כבשה ברית המועצות את אסטוניה. אונדר ומשפחתה נמלטו לשוודיה, ושהו כשנה במחנה פליטים. בשנת 1945, עקרה המשפחה למלרהיידן, פרוור של סטוקהולם. אונדר חיה שם עד מותה, בשנת 1980. היא נטמנה לצד בעלה בבית העלמין סקוגשירקוגורדן בדרום העיר סטוקהולם.
ביוני 2016 הועברו קבריהם של אונדר ובעלה, בתה הדה ואחותה ברטה מסטוקהולם לבית העלמין של טאלין.
יצירתה
בין אסופות שיריה נמנים הספרים:
אוניברסיטת נאנסי
אוניברסיטת נאנסי (בצרפתית: Nancy-Université) כללה שלושה מוסדות להשכלה גבוהה בעיר נאנסי, בחבל לורן שבצרפת לפני שאוחדה לתוך אוניברסיטת לורן ב-1 בינואר 2012. עם יותר מ-50,000 סטודנטים, אוניברסיטת נאנסי הייתה החמישית בגודלה בצרפת.
ספריות
לאוניברסיטת נאנסי היו מספר ספריות אקדמיות. הספרייה האקדמית של אוניברסיטת נאנסי 2, נפתחה בידי הנשיא אלבר לברן, כשהיא מכילה 500,000 מסמכים, מתוכם כ-250,000 ספרים, ב-35 מקומות.
היסטוריה
האוניברסיטה המקורית של נאנסי נוסדה ב-1572 בעיר סמוכה על ידי שארל השלישי, דוכס לורן, ושארל, קרדינל לורן והועברה אל נאנסי ב-1768. האוניברסיטה נסגרה על ידי המהפכנים ב-1793 ונפתחה מחדש ב-1864.
נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני
נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני (בפרסית: فرودگاه بین المللی امام خمینی تهران) הוא נמל התעופה הבין-לאומי המרכזי של טהראן, בירת איראן. נמל התעופה ממוקם 30 ק"מ דרומית מערבית לטהראן. יחד עם נמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד, הוא אחד משני נמלי התעופה הבין-לאומיים המשרתים את העיר. נמל תעופה זה משמש לטיסות בין-לאומיות, בעוד נמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד משמש לעת עתה לטיסות פנימיות.
בשנת 2017 דורג נמל התעופה במקום השלישי באיראן מבחינת תנועת נוסעים, עם תנועה של 8.8 מיליון נוסעים, אחרי נמל התעופה משהד במקום השני ונמל התעופה הבין-לאומי מהראבאד במקום הראשון. נמל התעופה מופעל על ידי חברת שדות התעופה האיראנית והוא אחד מבסיסיהן של חברת הדגל האיראנית איראן אייר ועוד כמה חברות תעופה איראניות.
תכנון ובנייה
עבודות בניית נמל התעופה החלו בתקופת טרום המהפכה האיראנית ב-1979. מעצבת הפרויקט המקורית הייתה חברת TAMS, שותפות אמריקנית להנדסה ולעיצוב אדריכלי. מיזם מקומי משותף נוצר בין חברת TAMS לחברה איראנית מקומית, לביצוע פרויקט הקמת נמל התעופה. אולם, בעקבות המהפכה האיראנית, ננטש הפרויקט עד שהחליטה ממשלת איראן להשיב על כנה את התוכנית, ולבנות את נמל התעופה על ידי מומחים מקומיים. החברה הצרפתית ADP נבחרה לעמוד בראש המעצבים וחברות ההנדסה המקומיים. חוזה בנייה הוענק לחברה הקבלנית האיראנית - קייסון בע"מ לבצע ולנהל את הבנייה, אך לאחר שנתיים, ננטש החוזה והוא הוענק לקרן מוסטפאן.
פתיחה ראשונה
זמן מה לפני הפתיחה המתוכננת ב-8 במאי הודיעו 2 חברות תעופה מקומיות על סירובן להסבת טיסותיהן לנמל התעופה החדש. שעות ספורות לאחר פתיחת נמל התעופה, סגרו משמרות המהפכה האסלאמית את הנמל בשל חששות ביטחוניים. טיסה אחת בלבד מדובאי, הורשתה לנחות בנמל. נמל התעופה נפתח מחדש ב-13 במאי.
פתיחה שנייה
באפריל 2005, נפתח נמל התעופה מחדש, בהנהלתן המאגדית של 4 חברות תעופה מקומיות: מהאן אייר, איראן אסמאן איירליינס, ספיאן איירליינס וקיש אייר, אם כי לא הוענק לזה חוזה רשמי.
פתיחה סופית
ב-8 באוקטובר 2007, הוכרז כי לעת חצות הלילה של 28 באוקטובר 2007, יוסבו כל הטיסות הבינלאומיות לנמל התעופה, למעט טיסות מ- ולדמשק, ג'דה ומדינה. ב-2016, בשל מתחים פוליטיים בין איראן וערב הסעודית, הושעו כל טיסות החג' מאיראן.
דן או'בריאן
דניאל דיון "דן" או'בריאן (באנגלית: Daniel Dion "Dan" O'Brien; נולד ב-18 ביולי 1966) הוא אתלט עבר אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (טוקיו 1991, שטוטגרט 1993 וגטבורג 1995), שיאן עולם, 6 פעמים מספר 1 בעולם ו-5 פעמים אלוף ארצות הברית בקרב עשר. תוצאת השיא שלו מדרגת אותו במקום השישי בכל הזמנים.
ביוגרפיה
או'בריאן נולד בפורטלנד אורגון וגדל בקלאמת פולס בדרום אורגון, כילד מאומץ במשפחה אירית אמריקאית. הוא ממוצא אפרו אמריקאי ופיני. הוא התאמן בהדרכתו של מייק קלר. למד באוניברסיטת איידהו והיה חבר בנבחרת האתלטיקה שלה.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בטוקיו יפן בשנת 1991 זכה או'בריאן במדליית זהב בקרב עשר בשיא אליפות חדש של 8812 נקודות, לפני מייקל סמית' מקנדה (8549 נקודות) וכריסטיאן שנק מגרמניה (8394 נקודות).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) פסל או'בריאן בכל שלושת הניסיונות במקצוע השמיני בקפיצה במוט ונשר מהמקום הראשון למקום ה-12 וכך לא נכלל במשלחת האמריקאית לאולימפיאדה.
שיא עולם
חודש לאחר המשחקים האולימפיים שבהם לא השתתף, במסגרת תחרות דקסטר שנערכה בטאלנס צרפת, ב-5 בספטמבר 1992 קבע או'בריאן בקרב עשר שיא עולם חדש של 8891 נקודות (100: 10.43 שניות, רוחק: 8.08 מטר, ברזל: 16.69 מטר, גובה: 2.07 מטר, 400: 48.51 שניות, 110 משוכות: 13.98 שניות, דיסקוס: 48.56 מטר, מוט: 5.00 מטר, כידון: 62.58 מטר, 1500: 4:42.10 דקות), שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של דיילי תומפסון (8847 נקודות). שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על תומאס דבוז'אק מצ'כיה (8994 נקודות). שיא זה עמד כ-20 שנים כשיא ארצות הברית עד שנשבר על ידי אשטון איטון שקבע שיא עולם חדש של 9039 נקודות (הנוכחי, 2015).
באליפות העולם באולם שנערכה בטורונטו קנדה במרץ 1993 זכה או'בריאן במדליית זהב בקרב שבעה בשיא עולם חדש של 6476 נקודות, לפני מייקל סמית' (6279 נקודות) ואדוארד המליינן מבלארוס (6075 נקודות), שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים של כריסטיאן פלזיאט מצרפת (6418 נקודות). שיא זה החזיק מעמד 17 שנים ונשבר על ידי אשטון איטון (6499 נקודות). באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט גרמניה באוגוסט אותה שנה הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בקרב עשר בשיא אליפות חדש של 8817 נקודות, לפני אדוארד המליינן (8724 נקודות) ופאול מאייר מגרמניה (8548 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1995 זכה או'בריאן בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8695 נקודות לפני אדוארד המליינן (8489 נקודות) ומייק סמית' (8419 נקודות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה או'בריאן במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8824 נקודות, לפני פרנק בוסמן מגרמניה (8706 נקודות) ותומאס דבוז'אק (8664 נקודות).
אלפרד הלאס
קורות חיים
אלפרד פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פישר ושל רוזליה וקסמן (1866–1931). בסיום לימודיו התיכוניים, הוא היה חניך ב"דפוס גלובוס" (Globus) במשך שלוש שנים משנת 1904 ולאחר מכן קיבל עבודה ב"דפוס הורניאנסקי" (Hornyánszky), שם עבד עד 1916. הלאס התחתן ב-18 ביוני 1910. אשתו הראשונה הייתה פרנציסקה (1891–1910), בתם של יוז'ף צ'סקה ושל צציליה קליין, שמתה חודשים ספורים לאחר החתונתם. ב-25 בנובמבר 1912, ברובע 5 של בודפשט, הוא נשא את מריה ארז'בט פאציוס, בתם של פרנץ פאציוס ושל קטלין ויסלר. ב-1917 ובשנה שלאחר מכן עבד בדפוס להנר (Lehner), בין השנים 1919–1920 ב"דפוס מטרופוליטן". במלחמת העולם הראשונה היה מנהל בית הדפוס של צבא הונגריה.
שנים מוקדמות בתנועת הפועלים
הלאס הצטרף לתנועת הפועלים ב-1906 ובשנה שלאחר מכן כבר היה מזכיר הארגון המקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באובודה. הוא נכלא בגלל תפקיד זה שמילא בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולאחר נפילת הרפובליקה תחילה נכלא ולאחר מכן הועמד תחת פיקוח משטרתי. מ-1923 היה מזכיר הארגון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברובע 6 של בודפשט, ונאם קבוע באסיפות עובדים מאורגנות.
בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית
בקונגרס הדפוס שלו בשנת 1926 התקבלה החלטת המחאה שלו נגד הנוהל של הממשלה בטיפול בעיתונות ובאותו קונגרס הוא נבחר לחבר חליף בהנהלה המרכזית של עובדי הדפוס. משנת 1932 היה נשיא האיגוד המקצועי וכעבור שנתיים היה המזכיר הכללי של איגוד עובדי דפוס והתעשיית הספרים ומשנת 1935 עמד בראש קופת החולים של האיגוד.
בוועדה המחוקקת של בודפשט
ב-1925 הצטרף לוועדה המחוקקת של בודפשט ברשימת הגוש הדמוקרטי, והיה חבר בוועדה במשך 16 שנים. בשנת 1925 נבחר כחבר גם בוועדה הכלכלית שבעבודתה נטל חלק פעיל, על פי דיווחים בעיתונות של אותו זמן. הוא נאם בוועדה המחוקקת ב-1925 וב-1926, הציע לבנות את החשמלית מדרך ארנה לרחוב דראבה, ב-1927 הוא ביקש את ההסדרה הסופית של נפליגט (פארק העם, שהוא הפארק השני בגודלו בבודפשט בשטח של 110 דונם), והוא יזם את זכות השאילתא באמצעות שאילתא. הלאס השתתף בניסוח הצעת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בעניין פקודת דיור. ב-1929 היה חבר בוועדת התעשייה, ב-1930 היה חבר בוועדת המחלקה לכלכלה עירונית.
בבחירות 1930, ברובע 6, הוא הצטרף לבית המחוקקים של המטרופוליטן מטעם ה-MSZDP יחד עם מאנו בוכינגר וינה קיש. הוא הפך לחבר בשתי ועדות (הוועדה הכלכלית והתעשייתית והכלכלה העירונית) הוא נבחר לוועדה הנשיאותית ב-1932.
בשנת 1938 נבחר לוועדה לתחבורה, הצדקה הציבורית והמדיניות חברתית לכלכלת העיר. ב-1941 הוא נבחר לוועדות לבריאות הציבור והתברואה, לכלכלה עירונית, לתיירות ולחינוך ציבורי ולוועדת הספא והנופש המרכזית של בודפשט.
ב-1942 נשלל ממנו המנדט החקיקתי (בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). בשל כך בשנת 1942, יחד עם אשתו, המירו את דתם מהדת היהודית לדת הרומית-קתולית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שוב היה חבר בהנהגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-15 בפברואר 1945, יחד עם ז'ני וארנאי, ייצגו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בישיבה שהחליטה על הקמת הוועד הלאומי של בודה, בה השתתפו נציגי כל המפלגות הדמוקרטיות. באפריל, היה חבר באספה הלאומית כנציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובאספה הכללית של הוועד הלאומי של בודפשט. מועצת האיגודים המקצועיים הזמינה אותו לייצג את האיגודים המקצועיים בוועד הלאומי הלאומי, שבישיבת הייסוד שלו בספטמבר הפך למזכיר הוועד הלאומי. בדצמבר 1945 הפך לחבר בלשכה של מועצת האיגודים המקצועיים וחבר בוועדת הביקורת. בשנת 1946 היה חבר במשלחת האיגודים המקצועיים ההונגרים שנסעה למוסקבה. ב-1947 השתתף ונאם בקונגרס הדפוס הבינלאומי בציריך, שם נבחר לחבר בוועדת המזכירות המורחבת.
ב-1948 היה חבר נשיאות של המועצה הלאומית לאיגודים מקצועיים שהוקמה ויושב ראש בית הדין המרכזי לבוררות. כמזכ"ל איגוד קופת החולים של עובדי הדפוס נטל חלק בהכנת מיזוג שלושת האיגודים המקצועיים בענף הדפוס ובהקמת האיגוד המקצועי של עובדי הדפוס והנייר. הוא הפך למנכ"ל קופות החולים והסיוע באיגוד החדש.