cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוח הקודש (נצרות)
נוסח השליחים ונוסח ניקיאה
כאמור, התאולוגים הנוצריים לא עסקו במהותה של רוח הקודש עד שלב מאוחר יחסית בהתפתחות הנצרות. תפילת אני מאמין שבאה לעולם במאה ה-1 כהצהרת אמונים שנאמרת לפני הטבילה, הזכירה בפשטות את עקרון האמונה ברוח הקודש:
למרות שנוסח השליחים קצר ואינו מתייחס לטיבה של רוח הקודש, הוא כולל את הדוגמה בדבר חלקה בהולדת ישו:
מונח ה"שילוש" עצמו נטבע על ידי תאופילוס מאנטיוכיה בשנת 180 לערך, וההנחה היא כי מאחר שהבשורה על-פי מתי נכתבה ככל הנראה במאה ה-1, נוסף לה הפסוק שלעיל בדבר "האב, הבן ורוח הקודש" מאוחר יותר. הנצרות רואה רמזים לקיומו של השילוש הקדוש כבר בברית הישנה. כך לדוגמה במילה "אלוהים" המופיעה בעברית בסיומת רבים, בהתבטאויות של ה' בלשון רבים במספר מקומות, בשילוש המילים "קדוש, קדוש, קדוש" או בשלושת המלאכים שבאו לבקר את אברהם, אליהם הוא פונה בלשון רבים.
בוועידת ניקיאה שנערכה בניקיאה בשנת 325, התגבש נוסחה של תפילת "אני מאמין" בנוסח המוכר כ"נוסח ניקיאה" - המקדיש לרוח הקודש את עיקר האמונה השמיני:
נוסח זה התקיים משך כ-500 שנים, ובמאה ה-9 הוסיפה הכנסייה הקתולית את פסוקית "ומהבן" (Filoque) לצידו של האב, כמקורה של רוח הקודש:
את העיקרון כי רוח הקודש "הוא אשר דיבר בפני הנביאים" קיבלה הנצרות מהיהדות, אם כי האחרונה מדרגת את רוח הקודש בדרגה פחותה מזו של הנבואה. לפי הברית החדשה, שרתה רוח הקודש על השליחים בהזדמנויות רבות, לדוגמה:
נוסח אתנסיוס
עם זאת נוסח אתנסיוס מבחין בין מקורותיהם השונים של שלוש הישויות, ואימץ הלכה למעשה את עמדת הכנסייה הקתולית לפיה רוח הקודש "נובע מהאב ומהבן", מאות שנים לפני שהאחרונה הוסיפה את פסוקית "ומהבן" אל נוסח תפילת "אני מאמין":
רוח הקודש כיועץ ומסייע
למרות הפילוג בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית, התפיסה המסורתית של רוח הקודש ברוב הזרמים הנוצריים העיקריים, ובכלל זה גם בקרב הפרוטסטנטים, דומה. ככלל, מאמינה הנצרות כי רוח הקודש מובילה את בני האדם לאמונה בישו, ומעניקה להם את היכולת לנהל את חייהם כנוצרים. רוח הקודש שוכנת בגופו של כל אדם ואדם, והיא מתוארת לעיתים כיועץ או מסייע המנחה את בני האדם אל האמת, כדברי ישו:
מתנות ופירות
לפי הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית, יכולה רוח הקודש להעניק למאמינים שבע מתנות. יש כנסיות המונות מתנות נוספות, אך לפי אמברוזיוס הקדוש בעקבות האמור בספר ישעיהו, שבע המתנות הן חוכמה, בינה, שיקול-דעת, תעוזת הנפש, ידע, מורא האל ורחמים (או רוח אלוהים):
הפרוטסטנטים לעומת זאת, מונים את מתנות רוח הקודש לפי דברי פאולוס הקדוש באיגרתו הראשונה אל הקורינתיים:
לפעולתה של רוח הקודש בחייו של המאמין תשעה תוצרים חיוביים המכונים "פרי רוח הקודש", כפי שנאמר באיגרת פאולוס הקדוש אל הגלטים:
נהוג לסמל את תשעת פירות רוח הקודש בכוכב שלו תשע פינות המכונה אניאגרם.
רוח הקודש בכנסיות שאינן מכירות בשילוש הקדוש
מספר כנסיות אינן מכירות בשילוש הקדוש, ולגרסתן האב, הבן ורוח הקודש הן ישויות נפרדות. בדרך כלל רואות כנסיות אלה את ישו כמשיח ותו לא, או כבן האל הנפרד ממנו לחלוטין; ואת רוח הקודש הן תופסות כרצון האל או ככוח ההתערבות האלוהית, ולא כישות עצמאית ונפרדת. על כנסיות אלה נמנים עדי יהוה, כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים המוכרים כמורמונים, הכנסייה האמיתית של ישו, כנסיית האיחוד ועוד.
ארטואה
ארטואה (בצרפתית: Artois) הייתה אחת מ-39 הפרובינציות של צרפת שלפני המהפכה. כיום שטחה מהווה את רובו של מחוז פה דה קאלה שבצפון צרפת, כולל העיר אראס בירת המחוז, ולפנים בירת הפרובינציה ארטואה.
היסטוריה
גבולותיה של ארטואה השתנו במרוצת הדורות בצורת סיפוחים והתנתקויות משכנותיה - רוזנות בולון, רוזנות פלנדריה ואחרות. שטחה של ארטואה מקביל בערך למרחב המחיה של שבט הארטבאטים (שבט גאלי ממוצא גרמני), שבירתו נמטוסנה הפכה לעיר אראס. ארטואה הייתה חלק של הפרובינקיה הרומאית גאליה בלגיקה שנכבשה במאה החמישית לספירה בידי הפרנקים.
ב-863 היא נמסרה על ידי שארל הקירח מלך פרנקיה המערבית לבתו יהודית שנישאה לבלדווין הראשון, רוזן פלנדריה "זרוע הברזל". אחרי שהשתייכה במשך זמן רב לרוזני פלנדריה שהיו וסאלים של מלכי צרפת, ארטואה סופחה לממלכת צרפת על ידי המלך פיליפ אוגוסט ב-1180. ב-1237 הפכה לרוזנות שהועברה על ידי המלך לואי התשיעי לבנו רובר.
ב-1384 עברה ארטואה לידיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים. ב-1477 נהרג שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, וארטואה כחלק של נחלותיו עברה לשלטון חתנו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. בהתאם לשלום הפירנאים ב-7 בנובמבר 1659 ארטואה סופחה סופית לממלכת צרפת.
כלכלה
ב-1992 נוסדה האוניברסיטה של ארטואה שמרכזה בעיר אראס ושלוחותיה בערים בתון, דואה ולאנס.
Khaled Khaled
Khaled Khaled (בעברית: חאלד חאלד) הוא אלבום האולפן ה-12 של התקליטן והמפיק המוזיקלי האמריקאי די ג'יי חאלד. האלבום יצא לאור ב-30 באפריל 2021, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס, וי דה בסט וטרור סקוואד. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
הוצאה וסינגלים
ב-15 ביולי 2020, הכריז די ג'יי חאלד על שמו של האלבום Khaled Khaled, לצד הכרזת הסינגלים הראשיים שלו והמחרוזות, "Popstar"/"Greece", בהשתתפות הראפר דרייק. ב-27 באפריל 2021, חשף את עטיפת האלבום ותאריך יציאתו. יממה לאחר מכן, חשף די ג'יי חאלד את רשימת הרצועות. ב-29 באפריל, העלה שוב די ג'יי חאלד את רשימת הרצועות המעודכנת שכוללת את הרצועה "Big Paper", בהשתתפות הראפרית האמריקאית קארדי בי, שלא הופיעה ברשימת הרצועות הקודמת.
טרורו (אוסטרליה)
היסטוריה
העיירה הוקמה בסמוך לנחל טרורו ב-1848 על ידי ג'ון האוורד אנגאס, אחרי שאביו ג'ורג' פייף אנגאס רכש את האדמה ב-1842. העיירה נקראת על שמה של העיר טרורו שנמצאת במחוז קורנוול שבממלכה המאוחדת. לא ברור אם השם ניתן לה על ידי אנגאס או על ידי המתיישבים הראשונים בעיירה, אם כי ידוע כי במכרה וויל ברטון הסמוך היו רבים מהמתיישבים מקורנוול, כך שניתן להעריך שהשם ניתן בהשפעתם.
בעבר הייתה בסמוך לעיירה גם העיירה ברטון, אך עד מהרה הסתפחה לטרורו. בין השנים 1876 עד 1991 הייתה לעיירה מועצה עצמאית, אך כיום היא חלק ממועצת מיד מוריי.
תעשייה
ענף התעשייה הראשון שייסדו המתיישבים האירופאים בטרורו היה פסטורליזם בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, וכלל בעיקר מרעה של עדרי צאן.
בשנת 1846 התגלתה נחושת במכרה ברטון שנמצא 2 ק"מ מזרחית לטרורו. מכרות הנחושת הם שהביאו לחקר האזור והקמת העיירה. מכרה הוקם בשנת 1849, ועד אוגוסט 1850 הוקמה בעיירה החדשה כנסייה.
מפתיחת קו הרכבת טרורו ב-1917 ועד סגירתו בשנות ה-70 היה בעיירה מסוף שנסגר לצמיתות במהלך שנות ה-80.
הרציחות בטרורו
במהלך שנות ה-70 הושמצה העיירה באופן בלתי מוסבר בשל שרידי אדם שנמצאו מפוזרים בשיחים שבמישורי מוריי. שרידים אלו פורסמו כמקרי רצח בטרורו, אחד המקרים הבולטים ביותר של רציחות סדרתיות באוסטרליה. במציאות, שרידים אלו נמצאו עשרות קילומטרים מהעיירה, אך על אף שלא היו קשורים לעיירה ישירות, התקשורת מצאה אותה כתווית נוחה בשל העובדה שהיא הייתה העיירה המוכרת הקרובה ביותר.
הבית הלבן לעת לילה
הבית הלבן בלילה או הבית הלבן לעת לילה הוא ציור שמן על בד, מעשה ידי הצייר הפוסט-אימפרסיוניסטי ההולנדי וינסנט ואן גוך.
היצירה צוירה שישה שבועות לפני מותו של האמן, ב-16 ביוני 1890 בערב, בעיר אובר-סור-אוּאז, הסמוכה לפריז.
בתמונה מופיע בית צבוע לבן, בשעות הערב, שמעליו כוכב בהיר. בשל התאריך בו צוירה התמונה, האסטרונומים דונלד אולסן וראסל דושר מאוניברסיטת מדינת טקסס זיהו את הכוכב ככוכב הלכת נוגה שהיה בהיר בשמי הערב ביוני 1890, וקבעו כי היצירה צוירה בשעה 8 בערב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעלמה היצירה, ונחשבה לאבודה. בעקבות התפרקות ברית המועצות התגלתה היצירה במוזיאון הארמיטאז'. ככל הנראה, היא הגיעה אל המוזיאון לאחר שנבזזה על ידי חיילי הצבא האדום בתום מלחמת העולם השנייה.
מיקי פישר
מיקי פישר (באנגלית: Mickey Fisher; 1905 - 17 באפריל 1963) היה מאמן כדורסל יהודי-אמריקאי, שאימן בין היתר את נבחרת ישראל.
ביוגרפיה
פישר נולד למשפחה יהודית בניו יורק.
בשנת 1960 הניו יורק טיימס פרסם מאמר על פישר ועל שיטות האימון שלו, ובתוך כך תואר כי פישר מעביר את שחקניו אימוני התעמלות ואתלטיקה מפרכים בנוסף לאימוני הכדורסל הרגילים, עניין לא שגרתי באותן שנים.
בגמר הטורניר עזב פישר את הנבחרת והמשיך בתפקידו בבוייס הייס עד לשנת 1962. ולאחר מכן מונה למנהל מחלקת האתלטיקה באוניברסיטת ברנדייס.
ב-17 באפריל 1963 הלך לעולמו מהתקף לב בגיל 58 בבית החולים היהודי בברוקלין.
יחסי אורוגוואי–פורטוגל
יחסי אורוגוואי–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי לבין הרפובליקה הפורטוגלית. שתי המדינות הן ריבוניות וחברות מלאות בארגונים: האומות המאוחדות, האיחוד הלטיני וארגון המדינות האיברו-אמריקאי.
היסטוריה
עוד מאז התקופה הקולוניאלית מחזיקה פורטוגל אינטרסים באזור ריו דה לה פלאטה, מערכת היחסים שלה עם "בנדה אוריינטל" (הכינוי הפורטוגלי לחבל הארץ אורוגוואי) החלה בשנת 1680, כאשר הוקמה שם מושבה פורטוגלית - קולוניה דל סקרמנטו. במשך שנים אחדות היה האזור חלק (דה פקטו) מהאימפריה הפורטוגזית, הוא היה חלק מפרובינציית ציספלאטין.
פורטוגל ואורוגוואי נהפכו (לדברי ממשלת אורוגוואי) ל"שותפות סחר חשובות", ובהחלט הסחר בין שתי המדינות מתפתח באופן תמידי. לשם פיתוח הסחר הוקמה לשכת סחר בין שתי המדינות במונטווידאו.
בשנת 2009 חתמו שתי המדינות על הסכם חילופי מידע בנושא מס, ההסכם כלל בתוכו אמנה למניעת כפל מס.
פרויקט אלמוג
פרויקט אלמוג הוא מיזם להקמת בניין חדש למשרד ראש הממשלה ומעון רשמי לראש ממשלת ישראל, שהיה בתכנון כ-14 שנים. הפרויקט אושר בממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט ב-8 בפברואר 2009, ולווה בסערה ציבורית ובהתנגדויות, עקב עלותו הגבוהה (כ-650 מיליון ש"ח). המיזם בוטל על ידי הממשלה החדשה בראשות בנימין נתניהו - בישיבתה הראשונה ב-5 באפריל 2009. במאי 2014 חזרה הממשלה ואישרה את קידום המיזם בעקבות המלצה של ועדה ציבורית. בעקבות האישור, החלו עבודות הבנייה.
בדצמבר 2020 הפרויקט הוקפא והוחלט לבנות אותו במיקום חדש עקב הקמת קו רכבת קלה בסמוך למתחם שמשפיע על השיקולים הביטחוניים. בספטמבר 2021, נשקלה העברת המיזם למקום חילופי. מיזם אלמוג הוחלף במיזם שירה.
עקרונות המיזם
התוכנית היא להקים קומפלקס בקריית הממשלה בירושלים מול משרד החוץ, בו יאוחד מעון ראש הממשלה (הנמצא בבית אגיון שבשכונת רחביה) עם משרד ראש הממשלה (הנמצא בבניין משרדים ישן בקריית הממשלה). האדריכל רם כרמי זכה בתכנון לאחר תחרות אדריכלים שבה לא נבחר אף זוכה. תוכנית המבנה כוללת משרדים ואולם כנסים המשתרעים על בשטח של כ-11 אלף מ"ר. שטחו של מעון ראש הממשלה משתרע על כ-300 מ"ר. לא נקבע תאריך לסיום הפרויקט, ותקציבו פרוש על כ-20 שנים.
מניעים להקמת בניין ומעון חדש לראש הממשלה:
ביטול המיזם
ההתנגדות למיזם נבעה מעלותו הגבוהה, בתקופה של מיתון על רקע משבר כלכלי עולמי. בין המתנגדים לפרויקט היו שרי הממשלה שאישרה את הפרויקט בתחילת 2009: שרת החינוך יולי תמיר, שטענה שבסכום כזה ניתן היה לשפץ את כל בתי הספר הזקוקים לכך; ושר האוצר רוני בר-און, שטען שטרם אושר תקציב המדינה לשנת 2009, ושלא ראוי להוציא הוצאה כזו בתקופה של משבר כלכלי.
בהיותו ראש האופוזיציה ובעיצומה של מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע בנימין נתניהו שיבטל את המיזם אם ייבחר לראשות הממשלה, וכך אכן עשה בהחלטה של הממשלה בראשותו ב-5 באפריל 2009.
חידוש המיזם 2015
ב-20 ביוני 2013 הוחלט לקדם את התב"ע, מאחר שלמקום מתוכננים לעבור מתקנים ממשלתיים אחרים. ב-15 בדצמבר של אותה שנה הוחלט להקים ועדה ציבורית שתבחן את הקמת המבנה. במאי 2014 חזרה הממשלה ואישרה את קידום המיזם, בעקבות המלצת הוועדה.
באוקטובר 2015 הוצגה התוכנית החדשה להקמת הפרויקט, לאחר שעודכנה במהלך השנים שעברו מאז אישורה הראשון.
מכיוון שהתוכנית המקורית של האדריכל רם כרמי הזכירה בצורתה חיץ נקביים נקבי, בשנת 2015 הוצע עיצוב חדש ומאופק על ידי האדריכלית עדה כרמי-מלמד (אחותו של כרמי, אשר נפטר בשנת 2013). התוכנית זכתה לאישור הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בנובמבר 2015. האישור הסופי לתוכנית, על פיו ניתן להוציא את היתרי הבנייה, התקבל בינואר 2017, והעלות המוערכת לפרויקט עודכנה לכמיליארד שקל.
באוגוסט 2020 פרסם מבקר המדינה, מתניהו אנגלמן, דו"ח המבקר את ההתנהלות התקציבית ואת תכנון המיזם. על אף ההסכמה בדבר נחיצותו של הפרויקט והצורך בקידומו של מבנה חדש, דו"ח המבקר מציין שתהליך תכנונו טרם הושלם.
בדצמבר 2020, הגישה המדינה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה הסתייגות לפרויקט הכניסה לעיר, עקב ההשלכות הביטחוניות של היקפי הבינוי של המגדלים בתוכנית. החשש הוא שמהמגדלים ניתן יהיה לראות את המבנים של "פרויקט אלמוג".
הצילני נא
הצילני נא הוא ניגון יהודי-רוסי עתיק, אשר הושר כתפילה על גזרת הקנטוניסטים - חטיפת ילדי היהודים לצבא הצאר. מאיר שמעון גשורי מתאר ניגון זה כ"ניגון הספוג עצבות ויגון".
אודות הניגון
מילות הניגון הם מספר בראשית, מתפילתו של יעקב אבינו להנצל מאחיו עשו: ולפי חלק מהגרסאות גם את הפסוק שאחריו:.
הניגון השתמר בשלוש שושלות חסידיות שמוצאן מהאימפריה הרוסית, חסידות חב"ד, חסידות קרלין וחסידות סלונים, בניואנסים שונים.
בחסידות קרלין ברוסיה היה נהוג לשיר את הניגון בשבתות החורף, אז היו מתחילות חטיפות הילדים. בחסידות חב"ד הניגון משמש גם כתפילה על מלחמת היצר, אשר עשו מסמלו. כך גם בחסידות סלונים, מושר הניגון לפני תפילת נעילה בליל יום הכיפורים.
הניגון מופיע בספר הניגונים חב"ד מס' רנ"א (251), בחוברת כתב יד של מאיר שמעון גשורי מס' 35, ב"מוזיקלישער פנקס" מאת אברהם משה ברנשטיין עמ' 71 ובתקליטי אוסף פנימי של חסידות סלונים, ניגוני ימים נוראים 2, שיר מס' 2.
מבנה הניגון
הניגון מופיע בסולם מינורי. לפי גרסת חב"ד בסולם פריגיש ולפי נוסח קרלין בסולם מינור הרמוני עם חריגה בסיום כל קטע לסולם פריגיש. לפי נוסח סלונים (וכן היו בחב"ד ששרו כך) הניגון מופיע בסולם פריגיש אך משולבת בו ההגבהה של הדרגה השביעית, כבסולם הרמוני. כמו כן, ישנם שינויים לא משמעותיים נוספים, אך המבנה של הניגון שווה.
סיום הניגון מהמילים "ואתה אמרת היטב" (תיבה 17 בתווים להלן), שנוי בגרסאות שונות. על פי נוסח קרלין הוא מסתיים כמו סיום הקטע הראשון של הניגון, בחריגה קודרת לסולם פריגיש. בנוסח סלונים, הוא עובר לסולם מז'ורי, בנימה אופטימית יותר וחוזר בסיום לסולם המקורי, ואילו בנוסח חב"ד הסיום הוא ניגון עצמאי, עליז ומהיר, אשר מוכר בנוסח שונה כניגון פורים מחצרות קרלין-סלונים "ונהפוך הוא אשר ישלטו היהודים המה בשונאיהם".
תווי הניגון
תווי הניגון על בסיס נוסח סלונים - סיום הניגון (4 התיבות האחרונות) בנוסח קרלין:
הסיום על פי נוסח סלונים:
הסיום על פי נוסח חב"ד:
תוכנית החלוקה
הצעת החלוקה הייתה האחרונה בסדרה של תוכניות מסוג זה שהוצעו על ידי ועדות חקירה בריטיות לארץ ישראל. תוכנית החלוקה הייתה תוכנית לביצוע שכללה מועד ברור להקמת מדינה יהודית ונתנה לגיטימציה בינלאומית לעליית הפליטים היהודים לארץ ישראל.
מקור התוכנית
בראשית הייתה הצהרת בלפור (1917) שאושרה על ידי מנדט חבר הלאומים עבור ארץ ישראל (1922) כפי שנוסח בועידת סן רמו (1920), אמנת מונטווידאו (1933) שאשררה את משטר המנדטים והאו"ם שירש את חבר הלאומים ומחויבויותיו. סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, שנוסח בוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 בהשפעתן של המשלחות הציוניות, מאשר את רצף התקפות של הזכויות הטריטוריאליות והאחרות שבכתב המנדט, הגירה, התיישבות צפופה, הנחת יסודות לבנייה מחדש של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל שממערב לירדן ואת תקפותם של הכלים הבינלאומיים הכוללים זכויות אלו ב-1946. הרעיון לחלק את ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית וערבית עלה בכתב לראשונה בהמלצות ועדות חקירה בריטיות לארץ ישראל כוועדת פיל (1937), וועדת וודהד (1938). עוד קודם לכן העלה את הרעיון ויקטור יעקובסון, הנציג הציוני הראשון לחבר הלאומים.
מקור תוכנית החלוקה שאומצה על ידי האו"ם בהמלצתה של הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני פלשׂתינה (א"י) (UNSCOP - United Nations Special Committee on Palestine) שנתמנתה על ידי האו"ם במאי 1947. הוועדה הוקמה בעקבות החזרת כתב המנדט שניתן לממלכה המאוחדת מחבר הלאומים אל האו"ם בפברואר 1947 ובקשתה לעצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע" או לחלופין "כיצד לתקנו".
בארץ ישראל שררה אווירה קשה של מתח ואלימות בין היישוב העברי לממשלת המנדט הבריטי ובין היישוב העברי לבין הקהילה הערבית. באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש. התנועה הציונית עשתה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה. בזמן דיוני הוועדה, לאחר מאבק מר שזכה לפרסום עולמי בין הבריטים, שיישמו את ההגבלות על העלייה על פי תקנות הספר הלבן (1939), לאלפי הפליטים שעל סיפונה, גורשה מחופי הארץ האוניה "יציאת אירופה תש"ז" ("אקסודוס"), בחזרה לגרמניה, אירוע שהגביר את המתח בין היישוב העברי לבין ממשלת המנדט.
בזירה הבינלאומית, הממלכה המאוחדת נחלשה מאוד בעקבות המלחמה והחלה לאבד בהדרגה את מושבותיה ברחבי העולם. המעצמות החדשות ארצות הברית וברית המועצות גילו עניין בהקמת מדינה יהודית בארץ, מתוך רצון לפתור את בעיית הפליטים היהודים, בעיה שאיימה על היציבות באירופה במידה מסוימת, ומתוך תקווה לזכות בהשפעה במזרח התיכון באמצעות המדינה היהודית.
הוועדה בחנה שתי הצעות מרכזיות. לפי האחת, תחולק הארץ בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשהבירה ירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם ("קורפוס ספרטום"). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן. ההצעה השנייה הייתה הקמת מדינה דו-לאומית פדרלית. רוב הנציגים בוועדה תמכו בהצעה הראשונה. דו"ח הוועדה פורסם ב-31 באוגוסט 1947. היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ. הערבים שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
פרטי התוכנית
בתוכנית נקבע כי עם תום המנדט הבריטי יחולק שטח הארץ בין מדינה יהודית לבין מדינה ערבית. השפות הרשמיות של שתי המדינות יהיו עברית וערבית בהתאמה, אך דבר זה לא ימנע את השימוש בשפה אחרת. ירושלים ובית לחם יוכרזו שטח בינלאומי (קורפוס ספרטום) לתקופת ביניים של עשר שנים, ובסיומה ייערך משאל עם אשר לזהותה העתידית של העיר.
בנוסף, כל מדינה תקיים בחירות לאספה מכוננת שייערכו על יסודות דמוקרטיים. האספה המכוננת של כל מדינה תיצור חוקה (קונסטיטוציה) דמוקרטית למדינתה, ותבחר ממשלה קבועה במקום מועצת הממשלה הזמנית, שהוקמה על ידי הוועדה. החוקה של כל מדינה תכלול, בין היתר, את ההוראות הבאות: יישוב כל הסכסוכים הבינלאומיים הרלוונטיים למדינה, שמירה על חופש התנועה והביקור של כל התושבים והאזרחים של המדינה האחרת בארץ ישראל ובירושלים, למעט נימוקים של ביטחון לאומי, ופיקוח של כל מדינה על המגורים בתוך גבולותיה.
חלוקת השטח
אזור הכולל את ירושלים ואת בית לחם ששטחו 187 קמ"ר בקירוב (פחות מ-1% משטח המנדט אך עם אוכלוסייה נרחבת) היה אמור להיות שטח נייטרלי ומפורז בחסות האו"ם. עם זאת, למושל ניתנה הסמכות להפעיל גם כוחות שיטור על מנת לשמור על הסדר הציבורי.
החלטת עצרת האו"ם
המלצת הוועדה לחלוקתה של ארץ ישראל המנדטורית, אושרה בהחלטה מספר 181 שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 (תאריך שמצוין בישראל כ"כ"ט בנובמבר"). הבריטים נדרשו להתפנות מארץ ישראל עד ל-1 באוגוסט 1948, אולם הם החליטו להקדים, לסיים את המנדט בשעת חצות בלילה שבין 14 ל-15 במאי, ולהתפנות ממרבית שטח הארץ עד לשעה זו (בפועל הוחזקה מובלעת צבאית באזור חיפה עד סוף יוני 1948). בהחלטה 181 נקבעו גם סדרי הממשל הזמני עד כינונן של המדינות החדשות, וכן נקבע שהמדינות החדשות יכריזו על עצמאותן בחודש אוקטובר 1948. ההחלטה קבעה כי ירושלים, בית לחם וסביבותיהן יוכרזו כשטח נייטרלי בפיקוח האו"ם, עם ממשל שיורכב ממועצה שחבריה ירושלמים ומושל זר שימונה מטעם האו"ם. שטחים אלו הוכרזו כנייטרלים בשל אתרי הקודש הנמצאים בהם, ולפי ההצהרה יובטח חופש כניסה, גם לאזרחים של המדינה האחרת, ללא אפליה. בנוסף, הובטחה השמירה על המקומות הקדושים ולא תורשה שום פעולה שתפגע בהם. לתושבים תובטח שמירה על זכויות אנושיות וחירויות יסודיות - חופש המצפון הדת והפולחן, השפה, החינוך, הדיבור, העיתונות, האספה וההתאגדות. עוד קבעה ההחלטה כי יישמר איחוד כלכלי בין המדינות באמצעות מטבע משותף ואזור מכס אחד שיכלול את שתי המדינות. ההתחייבות וכל הסכם הנובע ממנה תישאר בתקפה למשך עשר שנים; ותקפה יימשך אלא אם יודיע אחד הצדדים על סיומה מקץ שנתיים לאחר מסירת ההודעה. במשך תקופת העשור הראשונה לא תתוקן ההתחייבות או כל הסכם הנובע ממנה אלא על ידי הסכמת שני הצדדים ובאישורה של האספה הכללית של האו"ם.
ההחלטה פונה לתושבי א"י לעשות צעדים, כפי שימצאו לנכונים מצדם, להגשמת התוכנית.
בנוסף, מבקשת את כל הממשלות ואת כל העמים להימנע מכל פעולה העלולה לפגוע או לעכב בעד הוצאתן לפועל של ההמלצות הללו.
תוצאות ההצבעה על תוכנית החלוקה:
האו"ם כלל אז 57 מדינות בלבד, כיוון שרוב מדינות אפריקה ודרום מזרח אסיה היו נתונות לשלטון אירופי, וקיבלו עצמאות רק מאוחר יותר. יפן וגרמניה היו עדיין נתונות לשלטון צבאי של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. גם יתר המדינות שנמנו על מדינות הציר במלחמת העולם השנייה לא היו אז חברות באו"ם: איטליה, בולגריה, פינלנד ורומניה, וכן אוסטריה שסופחה לגרמניה הנאצית וספרד ופורטוגל ששמרו על נייטרליות אף שהמשטר בהן היה לאומני אוטוריטארי, אשר נחשב קרוב למשטרים הפשיסטיים. אוקראינה ובלארוס היו שייכות לברית המועצות, אולם הייתה להן זכות הצבעה באו"ם.
התגובות לתוכנית החלוקה
בריטניה, שנמנעה בהצבעה, הודיעה בתגובה להחלטה שהיא תפנה את כוחותיה עד 14 במאי 1948, ובמקביל הודיעה שלא תכפה את תוכנית החלוקה על הצדדים.
תגובת היהודים
רוב היהודים תמכו בתוכנית, ובמיוחד הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב. עם אישור התוכנית, יצאו יהודים בריקודים ומפגני שמחה בחוצות הערים והיישובים היהודיים בארץ ישראל (למעט נהריה שתושביה התאכזבו מאי-הכללתם במדינה היהודית). עד היום מציינים במדינת ישראל את כ"ט בנובמבר, יום קבלת ההחלטה באו"ם, כיום שמחה, וכאחד התאריכים החשובים בתולדות העם היהודי. חלק מן הציבור היהודי, כמו הארגון הצבאי הלאומי שבראשות מנחם בגין דחה את תוכנית החלוקה. אך דעה זו הייתה במיעוט. בתגובת הלח"י נאמר כי הארגון.
בתנועת אגודת ישראל התנגדו באופן גורף לתוכנית. עיקר ההתנגדות הייתה על הפרדת ירושלים מן המדינה היהודית, אך גם עצם רעיון המדינה היהודית לא זכה לתמימות דעים בקרב חבריה. אחד ממנהיגי אגודת ישראל שנספו בשואה, הרב מנחם זמבה, אף התבטא שארץ ישראל שחסר בה שעל אחד היא כמו ספר תורה שחסר בו אות אחת, שהוא פסול, וברוח זו אף הייתה החלטת מועצת גדולי התורה של התנועה.
יישום התוכנית
תוכנית החלוקה לא יושמה במלואה, אם כי בעקבותיה הסתיימה השליטה הבריטית על ארץ ישראל והוקמה מדינת ישראל, שזכתה להכרה בין-לאומית נרחבת. הסיבות לאי-יישומה המלא מורכבות, אך גורמים מרכזיים היו דחייתה על ידי ערביי ארץ ישראל ומדינות ערב (הליגה הערבית) שפתחו במלחמה כדי לסכל את יישומה, היעדר רצון מצד בריטניה או מעצמה אחרת לפעול (בכוח) ליישומה ונחרצות היישוב היהודי ומדינת ישראל בקרבות מלחמת העצמאות (החל מתוכנית ד') שלא להצמד לקווים שהתוותה התוכנית ולא לוותר על הישגיה הטריטוריאליים בשדה המערכה בשלביה המתקדמים ובהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. מדינות ערב ובמיוחד ממלכת עבר הירדן לא היו מעוניינות בהקמת מדינה פלסטינית עצמאית. כחלק מיישום תוכנית החלוקה הייתה גם תוכנית האו"ם להקים מיליציה יהודית חמושה שגם היא לא מומשה בשטח.
עם הסלמת מלחמת העצמאות הוקפאה תוכנית האו"ם למעשה. ניסיונות להחיותה ולהכניס בה תיקונים לפני סיומו הרשמי של המנדט כשלו. ערב סיום המנדט הבריטי יזם דוד בן-גוריון הכרזה על הקמת מדינה יהודית, ויוזמתו התקבלה במנהלת העם של היישוב העברי. אישור יוזמת בן-גוריון בא לאחר מסע של משה שרת שבו ניסה לשכנע מנהיגים בעולם, בפרט את ראשי הממשל בארצות הברית, לתמוך בהכרזה על מדינה יהודית, בלא התחשבות בלוח הזמנים שנקבע בתוכנית החלוקה. שרת קיבל תשובות מעורפלות, אולם בן-גוריון הצליח לשכנע את מנהלת העם בחיוניות ההכרזה ללא קביעת הגבולות. שעות ספורות לפני תום המנדט הוכרזה מדינת ישראל. בהכרזה על הקמת המדינה הוזכרה החלטת החלוקה של האו"ם כאישור מחודש להכרה הבינלאומית בזכות המוסרית וההיסטורית של העם היהודי להקמת המדינה במולדתו ההיסטורית ארץ ישראל, זכות שהוכרה לראשונה על ידי המשפט הבין-לאומי הפומבי בהצהרת בלפור, מנדט חבר הלאומים וסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות. שתי המעצמות, ארצות הברית וברית המועצות, הכירו במדינה מיד.
המהפכה הליברלית של 1820
המהפכה הליברלית (בפורטוגזית: Revolução liberal) פרצה בעיר פורטו שבפורטוגל ב-24 באוגוסט 1820, נמשכה עד 1826 והובילה לכינונה של חוקה בפורטוגל ולעצמאותה של ברזיל.
תוכנית החלוקה
יישום התוכנית
לאחר תום מלחמת העצמאות התקבלו באו"ם החלטות שקראו ליישום חלקים מסוימים מתוכנית החלוקה, בפרט החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם העוסק בבנאום ירושלים, אולם גם ההחלטות האלה לא התממשו. ב־1950 הודיעה ירדן על סיפוח שטחי יהודה ושומרון שנותרו בשליטתה בסיום המלחמה והיו מיועדים עבור המדינה הערבית. הצעד התקבל בהתנגדות מצד רוב מדינות העולם והליגה הערבית.
המהפכה הליברלית של 1820
במהלך שליטת נפוליאון על ספרד - שכנתה הגדולה של פורטוגל, כוחות צרפתיים פלשו 3 פעמים לשטחי פורטוגל וכתוצאה מכך החליטה חצר המלוכה לצאת לברזיל, שם שהתה עד 1821. במהלך אותה תקופה, כאשר גם המלך פרננדו השביעי היה בגלות, ספרד אישרה ב-1812 חוקה ליברלית. עם שובו של המלך לספרד בוטלה החוקה והוא חזר לשלוט כמלך אבסולוטי אולם התקוממות עממית במחוזות נגד האבסולוטיזם, אילצה את המלך הספרדי לחדש את המלוכה החוקתית ב-1820. האירועים בספרד שימשו דוגמה לפורטוגזים וכך קמה קבוצה חשאית ליברלית בשם "סנהדרין" (Sinédrio). חברי הסנהדרין היו בעלי רכוש והשכלה, אזרחים ואנשי צבא, שהושפעו מרעיונות הבונים החופשיים ומרוחות המהפכה הצרפתית והם היו בעלי השפעה על הקצונה הצעירה בחיל המצב שבצפון פורטוגל. מולם עמדו הכפריים, רובם אנאלפביתים, שמרנים ומושפעים על ידי הכמורה. המאבק שיפרוץ מאוחר יותר יתחולל בין שתי קבוצות אלו.
תוכנית החלוקה
יישום התוכנית
מבחינה דמוגרפית חלו שינויים מפליגים בעקבות מלחמת העצמאות. בתום המלחמה היו בגבולות מדינת ישראל כ-150,000 ערבים, שלפני המלחמה היו כ-900,000 ערבים בשטח שבו קמה מדינת ישראל, מאות אלפי ערבים נוספים הפכו לפליטים בעיקר במדינת ירדן, ואילו בשטחי ארץ ישראל המנדטורית שהיו בשלטון ערבי לא נותרו כלל יהודים. בתום המלחמה נותרו בידי ישראל כ־78% משטחי המנדט.
המהפכה הליברלית של 1820
קציני הצבא הפורטוגזים (בפורטוגל ובברזיל) התרעמו על השליטה הבריטית בכוחות המזוינים הפורטוגזים, אנשי העסקים והבורגנות התקוממו נגד אמנות והסכמים בהם ניתנה העדפה כלכלית למדינות אחרות (בעיקר בריטניה) ושכתוצאה מהם נפגעו כלכלית ערי הסחר ובעיקר ליסבון ופורטו.
תוכנית החלוקה
יישום התוכנית
בוועידה באלג'יר ב-1988 הצהיר אש"ף על הקמת מדינה פלסטינית, ובהצהרה מוזכרת החלטת החלוקה.
המהפכה הליברלית של 1820
ההתמרמרות הייתה נגד חתימת הצו "פתיחת נמלי הים למדינות ידידותיות" (Decreto de Abertura dos Portos às Nações Amigas) ב-28 בינואר 1808 שהיה תגמול על הסיוע הבריטי להמלטות משפחת המלוכה מפורטוגל לברזיל ופתח את השוק הברזילאי לסוחרים בריטיים ושחרר אותם מהמכס הפורטוגזי. בנוסף, אמנת מסחר וספנות בין פורטוגל לבריטניה (Tratado de Comércio e Navegação) מ-1810 הפחיתה את שיעור המס על סחורות מיובאות מבריטניה ל-15% ובכך נתנה מעמד מועדף לסחורות בריטיות. כתוצאה מהסכם זה הבריטים חיסלו כמעט לחלוטין את התחרות בשוק הברזילאי ושלטו בו כמעט לחלוטין. ספינות מלחמה בריטיות יכולו לעגון בנמלים ברזילאים. נתינים בריטיים היו זכאים לבתי דין מיוחדים.
תוכנית החלוקה
מעמדה במשפט הבין-לאומי
בעיני המצדדים בדוקטרינת המשפט הבין-לאומי הפומבי המנהגי הרווחת בעידן הדה-קולוניזציה בקביעת גבולותיהן של מדינות חדשות וישוב סכסוכי גבולות - ה-Uti possidetis juris, עדיפה הגישה המשפטית שמדינות מתעוררות, 'יורשות' לכאורה, זכאיות לריבונות טריטוריאלית בשטח שיחפוף את הגבולות המנהליים שלהן טרם עצמאותן על פני הגישה המשפטית שחזקה בשטח תחשב כעילה לקביעת ריבונות. וכך, משום שמדינת ישראל היא המדינה היחידה שנוצרה ('היורשת') בתחומי ארץ ישראל המנדטרית, שזהותה תאמה את משימת הפיקדון הבין-לאומי - המנדט הבריטי על ארץ ישראל - הקמת הבית הלאומי, למימוש התביעה היהודית לממשל עצמי בשטחי המנדט, כפי שהונחה בפני ועידת השלום בפריז, בהתאמה להצהרת בלפור, החלטות ועידת סן רמו וסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, הרי לא יכולה הייתה להיות כל מדינה מתחרה אחרת להציג תביעה שגבולותיה הפנימיים של א"י המנדטורית ישמשו כגבולותיה.   מכאן, שהחלטת החלוקה, המחלקת את ארץ ישראל המערבית בין הירדן לים התיכון, בין הישות 'היורשת' העולה ממשטר המנדטים שסיים את תפקידו, שהיא בעלת הזכות הבלעדית לריבונות בשטח - המדינה היהודית, לבין ישות חסרת כל מעמד חוקי, על פי כתב המנדט - המדינה הערבית, היא לא חוקית ובבחינת אות מתה.
המהפכה הליברלית של 1820
בעקבות התבוסה של הכוחות הצרפתיים בשנת 1814, פורטוגל חוותה תקופה ממושכת של אי-יציבות פוליטית, שבמהלכה תושבי הממלכה ביקשו השתתפות גדולה יותר בשלטון. חצר המלוכה ישבה בברזיל ולפורטוגזים הייתה תחושה שהם הפכו למושבה של ברזיל במקום שברזיל תהייה מושבה פורטוגזית.
באוקטובר 1817 נשפטו למוות מספר מנהיגים של "הסנהדרין" (רובם חברי הבונים החופשיים), ההוצאות להורג עוררו מחאות נגד העוצר ונגד ויליאם קאר ברספורד והתעצמה תחושה אנטי בריטית בארץ.
המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, התחילה בהתקוממות צבאית בעיר פורטו שבצפון פורטוגל נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל, בתביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה. הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לפרלמנט (הקורטס (פורטוגל)). בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית. תומכי המהפכה נקראו וינטיסטים (Vintistas).
הפרלמנט דרש מהמלך ז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו באפריל 1821, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה. 65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל. ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה.
באותה שנה אושרה החוקה. היא נוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
ג'יימס גולוויי
סר ג'יימס גולוויי (באנגלית: James Galway; נולד ב-8 בדצמבר 1939), הוא חלילן יליד בלפסט, אירלנד הצפונית, שמרבים לכנותו "האיש עם חליל הזהב". הוא אחד החלילנים הראשונים שביסס לעצמו קריירה כסולן. המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר אבירות ביוני 2001.
ילדותו
גאלווי נולד בצפון בלפסט כאחד משני אחים. אביו, שניגן בחלילית, הועסק במספנת הארלנד וולף עד סוף מלחמת העולם השנייה, ובילה במשמרות לילה בניקיון אוטובוסים לאחר המלחמה, ואילו אמו, הייתה פסנתרנית, אך עבדה כפועלת במתוויה. הבית בו גדל נפתח ישירות לרחוב, היה בו ברז אחד של מים קרים, וחדרון מגורים קטן ששימש גם מטבח. בגיל תשע בבלפסט החל גאלווי לנגן בחלילית פח, כמרבית הילדים הפרוטסטנטים והצטרף לתזמורות מצעדים מסורתית. בגיל אחת עשרה זכה גאלווי בתחרות לנגני חליל. הכלי הראשון שלו היה חליל אירי בעל חמישה חורים, ובגיל שתים עשרה או שלוש עשרה הוא קיבל לראשונה חלילית. הוא עזב את בית הספר בגיל ארבע עשרה ועבד כשוליה אצל מתקן פסנתר במשך שנתיים. אביו השקיע את מעט כספו בחלילים ובשיעורים לבנו המוכשר.
קריירה מוזיקלית
בעבר הוא היה אורח כבוד של הקאמרטה הישראלית ירושלים וכיום הוא מנצח אורח ראשי של נגני מוצרט של לונדון, תזמורת היושבת בקרוידון, דרום לונדון.
ג'יימס גולוויי ניגן עם ההרכב זוכה פרס האוסקר בהקלטת הפסקול לטרילוגיה "שר הטבעות", בבימויו של פיטר ג'קסון.
חיים אישיים
גאלווי התחתן שלוש פעמים. מנישואיו הראשונים בצרפת יש לו בן. הוא התחתן עם אשתו השנייה, אנה (אנני) רנגלי, בתו של אדריכל שווייצרי ידוע, בשנת 1972 ועבר מברלין ללוצרן, שווייץ, עיר הולדתה. לזוג נולדו בנות תאומות ובן. בשנת 1978 הקליט עבורה גרסה אינסטרומנטלית לשיר "אנני" של ג'ון דנבר. שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים בבריטניה.
לאחר גירושיהם עבר לגור במגן, שווייץ, כפר ליד לוצרן, שם הוא מתגורר כעת עם אשתו השלישית, ג'ין גאלווי ילידת ארצות הברית, לה נישא בשנת 1984. הם מרבים לסייר יחד, מנגנים בדואטים ובנוסף הם מלמדים בכיתות אמן.
ספרו, מוזיקה בכל הזמנים, נכתב ביחד עם ויליאם מאן וראה אור בעברית בהוצאת מעריב בשנת 1985.
I Wanna Go
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מקס מרטין ושאלבאק, ואמור היה לשמש סינגל שני מתוך אלבומה של ספירס, אך נדחה לטובת Till the World Ends. ספירס ערכה סקר באתרה, ובו שאלה את מעריציה להעדפתם לסינגל השלישי. בחירת הרוב (68%) בשיר הובילה לבחירה בו.
השיר זכה לביקורת אוהדת, בהשוואה לשאר שירי האלבום, עם הוצאתו במרץ 2011.
וידאו קליפ
בסוף הקליפ, האיש, שנראה כי היה רובוט, מסתובב אל המצלמה, עיניו הופכות אדומות וקורנות, והוא צוחק צחוק פרוע – ככל הנראה, כחלק ממחווה לקליפ של מייקל ג'קסון "Thriller". במצעד החצי שנתי של בילבורד, שנערך בתחילת חודש יולי, זכתה ספירס בחמש קטגוריות – ביניהן, הקליפ הטוב ביותר, ברוב של 43.5% מההצבעות, עם הקליפ השיר I Wanna Go.
מיקומי שיא
ב-22 באוגוסט, הפך השיר לשיר המצליח ביותר של ספירס ברדיו, לאחר ששבר את שיא קודמו, עם כמות השמעות של 100,000,000 השמעות (נכון ל-23 באוגוסט 2011).
מפרץ מקלנבורג
מפרץ מקלנבורג (בגרמנית: Mecklenburger Bucht או Mecklenburgische Bucht; בדנית: Mecklenburg Bugt) הוא מפרץ ארוך וצר המרכיב את הזרוע הדרומית-מערבית של הים הבלטי, בין חופי גרמניה מדרום לאיים הדניים לולן, פלסטר ומן  מצפון וחופי יוטלנד ממערב. ממזרח מתחיל החלק המרכזי של הים הבלטי.
מפרץ מקלנבורג, שהוא בעל שטח של כמעט 3,500 קילומטרים רבועים, כולל את המפרצים הקטנים יותר מפרץ ויסמר ומפרץ לובק, ומתחבר למפרץ קיל בצפון-מערב. הנמלים הבולטים במפרץ הם לובק, רוסטוק וויסמר, והאי פל שוכן בו, כמו גם האיים הקטנים ולפיש  ולנגנוורדר.
אוניברסיטת המדינה של קולורדו
אוניברסיטת המדינה של קולורדו (באנגלית: Colorado State University; מכונה גם בראשי תיבות CSU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הפועלת בעיר פורט קולינס, קולורדו בארצות הברית. היא אוניברסיטת הדגל של מערכת האוניברסיטאות במדינה זו.
באוניברסיטה לומדים כיום (2013) יותר מ-30,000 סטודנטים, ועובדים בה כ-1,500 אנשי סגל.
בנוונטו
בֶּנוֶונטוֹ (באיטלקית: Benevento) היא עיר ורשות מקומית במחוז קמפניה באיטליה, כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית לנאפולי. בעיר מתגוררים כ-63,000 תושבים. בנוונטו ממוקמת בגובה של 130 מ' מעל גובה פני הים, במפגש הנחלים קלורה אירפינו וסבטו. היא גם בירת פרובינציית בנוונטו ומושב הארכיבישוף האזורי מטעם הכנסייה הקתולית.
אוניברסיטת המדינה של קולורדו
האוניברסיטה הוקמה ב-1870, תחילה כ"מכללת קולורדו לחקלאות". ב-14 במרץ 1876 תיקן בית המחוקקים הטריטוריאלי של קולורדו את חוקת המדינה כך שיינתן תקציב להקמת מכללה זו בפורט קולינס (לצד תקציב להקמת אוניברסיטת קולורדו בבולדר). שעריה נפתחו לראשונה לסטודנטים ב-1879.
בנוונטו
הרומאים הקימו עיירה בשם בנוונטום בשנת 268 לפנה"ס, על בסיס יישוב סאמניטי. תושבי העיר עמדו מספר פעמים בראש מרידות אזוריות נגד האימפריה הרומית. בשנת 114 הוקמה בה קשת טראיאנוס לציון השלמתה של ויה טראיאנה שיצאה מבנוונטום והוליכה לנמל ברונדיסיום שלחוף הים האדריאטי. הקשת עומדת על תלה ומהווה מוקד עניין לתיירות בצד תיאטרון רומי שמור.
אוניברסיטת המדינה של קולורדו
בין בוגרי האוניברסיטה נמנים מספר זוכי פרס פוליצר, אסטרונאוטים, מנכ"לים, שני מושלים לשעבר של מדינת קולורדו ובני בגין.
קולג'ים
באוניברסיטה פועלים 8 קולג'ים ו-55 מחלקות אקדמיות. ניתן ללמוד בה לתואר ראשון ב-65 תחומי לימוד, תואר שני ב-55 תחומים, ותואר דוקטור ב-40 תחומים. הקולג'ים באוניברסיטה כוללים :
בנוונטו
ב-26 בפברואר 1266 התרחש בעיר קרב בנוונטו בין שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה המכונה גם שארל ד'אנז'ו, לבין כוחותיו של מנפרד, מלך סיציליה, שנהרג בקרב.
השואה
השואה הייתה שורת מעשי רצח עם ורדיפות אנטישמיות מתוכננות ומאורגנות, שבוצעו כנגד העם היהודי החל מעליית הנאצים לשלטון בגרמניה בתחילת 1933, ובמהלך מלחמת העולם השנייה ועד כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. פשעים אלו נחשבים עד היום לרצח העם הגדול בהיסטוריה האנושית. פשעים אלו בוצעו על ידי גרמניה הנאצית בהנהגתו של אדולף היטלר, חברי ותומכי הנאצים, עוזריהם, משתפי פעולה ושלטונות בעלי בריתה ובוצעו בכל שטחי הכיבוש הנאצי. כשתכליתם של הפשעים הייתה בהתחלה פגיעה במעמד היהודים וגזלת נכסיהם וזכויותיהם, ובהמשך, בעיצומה של המלחמה, השמדתם השיטתית של כל בני העם היהודי (הפתרון הסופי ל־"שאלה היהודית"). מספר הנרצחים היהודים בשואה וכתוצאה ישירה ממנה נאמד בכשישה מיליון.
הנאצים רצחו גם מיליוני לא־יהודים במלחמת העולם השנייה, בהם צוענים, הומוסקסואלים, גרמנים בעלי מוגבלויות ופגועי נפש, אזרחים פולנים ושבויי מלחמה מברית המועצות, אך המושג "שואה" מתייחס בעיקר להשמדת היהודים.
אטימולוגיה
בשפה האנגלית, וכן בשפות רבות (כולל גרמנית), משתמשים במונח "הולוקאוסט" (Holocaust; מיוונית: ὁλόκαυστος, "קאוּסטוֹס" – שרוף, "הוֹלוֹס" – כולו), במונח "הפתרון הסופי", או במונח "ג'נוסייד". בגרמנית, נעשה לעיתים שימוש במונח Massenvernichtung, כלומר "השמדה המונית". ביידיש, נהוג לכנות את השואה "דער חורבן" (החורבן).
מאפייני השואה
אף על פי שרדיפות על רקע אתני לא היו נדירות בהיסטוריה האנושית, בפרט בתולדות עם ישראל, נחשבת השואה יוצאת־דופן, הן בממדיה ובהיקפה, הן בשיטות ההשמדה התקדימיות והן באידאולוגיה שמאחוריה, שהייתה גזענית־אתנית ולא דתית. מקרים של טבח המוני על רקע לאומני, גזעני או אידאולוגי התרחשו גם קודם לשואה – למשל רצח העם הצ'רקסי באמצע המאה ה־19, או רצח העם הארמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, וגם לאחריה, בעיקר באפריקה ובאסיה; אך מעולם לא באופן שיטתי ומאורגן, כפי שביצעה גרמניה הנאצית.
על־פי התיקוף הרחב, התחילה תקופת השואה ב־1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, שעמה החלו רדיפות היהודים במדינה זו. בהגדרתה המצומצמת יותר, תקופת השואה החלה בימי מלחמת העולם השנייה, בקיץ 1939, לאחר הפלישה לפולין ותחילת הגירוש לגטאות. השואה עברה לשלב חדש עם תחילת הרצח ההמוני לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה ביוני 1941, והיא הסתיימה רק עם שחרור מחנות ההשמדה בידי בעלות הברית, ב־1945.
לפני המלחמה, מדיניותה של גרמניה הנאצית התמקדה בעיקר באפליה חוקתית ועידוד הגירה של היהודים אל מחוץ למדינה. בתקופת המלחמה, התרחשה החרפה משמעותית ביחס אל היהודים. לאחר שכבשו שטחים נרחבים באירופה, החלו הנאצים לגרש את היהודים מגרמניה וחלק מהשטחים הכבושים מבתיהם ולרכז אותם בגטאות ובמחנות. לאחר מכן, עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החלו גם במעשי טבח המוניים, לעיתים במחנות השמדה מיוחדים שהוקמו לשם כך ותוך שימוש בפרקטיקות שכללו תאי גזים, שבהם נרצחו הקורבנות באמצעות הרעלה בגז תעשייתי.
השואה התרחשה בכל מקום שאליו הגיע הכיבוש הגרמני, לרבות בצפון אפריקה. מטרת הנאצים הייתה השמדתו של כל יהודי לפי הגדרתם, גם כאלו שהיו יהודים־למחצה, וגם כאלו שהמירו דתם. בתחילה נורו הקורבנות לבורות. בהדרגה הוקם מנגנון ניצול והמתה מורכב שכלל את הגטאות, מחנות עבודה, ומחנות השמדה. מלבד קיפוח חיי אדם רבים, תוצאה נלווית של תקופת השואה הייתה חיסול הקהילות היהודיות הרבות שהתקיימו ושגשגו ברחבי מרכז אירופה ומזרחה. השפעתה של השואה על קהילות היהודים באירופה הייתה בלתי הפיכה. ההכחדה המספרית של היהודים, בנוסף על חורבן מרכזי הרוח והתרבות שלהם במרחב שבין מרכז רוסיה להולנד וצרפת במערב וטריפולי בדרום, קטעה את רצף המסורת היהודית שנרקמה מאות שנים. לאחר המלחמה עבר מרכז החיים היהודיים מאירופה לישראל ולצפון אמריקה.
הערכת ממדי השואה בתולדות עם ישראל והאנושות, תיעוד הקהילות שחרבו, תכנון המחקר הפרטי ובמסגרות אקדמיות, והצגת מדיה העוסקת בה בתערוכות ובמוזיאונים, החלו עוד בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. עם הקמת מדינת ישראל, נקבע יום זיכרון שנתי, "יום הזיכרון לשואה ולגבורה", בכ"ז בניסן בשל סמיכותו ליום פרוץ מרד גטו ורשה. "יום הקדיש הכללי", שבו נהוגה אמירת קדיש על אלה שיום מותם לא נודע, נקבע ליום עשרה בטבת. במדינות רבות מציינים את יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ב־27 בינואר, יום השנה לשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. מוסד "יד ושם" הוא הרשות הממלכתית בישראל להנצחת זכר השואה.
עליית האנטישמיות בגרמניה בעת החדשה
הבנת שורשי האנטישמיות הגרמנית שנויה במחלוקת בין היסטוריונים, בין אלה שרואים בה ממשיכה את שנאת ישראל ארוכת הימים, לבין המדגישים את אופייה המודרני הייחודי. חלק מההיסטוריונים ובהם יהודה באואר, ראול הילברג ולוסי דווידוביץ' גורסים, שהחברה והתרבות הגרמנית היו נגועות באנטישמיות מאז ימי הביניים; לטענתם, קיים קשר אידאולוגי ישיר בין גירוש ורציחות המוניות של יהודים לאורך ההיסטוריה, למשל בתקופת מסעי הצלב, ובין הרדיפות הנאציות והשילוחים למחנות ההשמדה. לעומתם, היסטוריונים אחרים סבורים, שהאנטישמיות הגרמנית היא ביסודה תופעה מודרנית, הקשורה לעליית הלאומנות, הגזענות והפשיזם. במאה ה־19 הוכנס לראשונה לשימוש המושג "אנטישמיות", שעניינו שנאת עם ישראל בעת המודרנית, המבוססת, בין השאר, על גזענות בוטה, והשונה מגרסאותיה הקודמות, מאז העת העתיקה.
בגרמניה קמה במאה ה־19 התנועה הפולקיסטית, שעל הוגיה נמנו יוסטון סטיוארט צ'מברלין ופאול דה לגארד. תנועה זו קידמה גזענות שהתבססה על טיעונים ביולוגיים פסבדו-מדעיים, שהראו, לכאורה, כי היהודים מהווים גזע הנאבק בגזע הארי על השליטה בעולם. במאבק זה, כך האמינו, רק אחד יכול היה לצאת כשידו על העליונה. האנטישמיות הפולקיסטית כללה סטריאוטיפים מהאנטישמיות הנוצרית, אולם היא נבדלה ממנה בכך שכאמור התייחסה לפן הגזעי־אתני של היהודים, והדגישה אותו על-פני ממד הדת. ב־1895, נשא הרמן אלוורט, ממנהיגי הפולקיסטים, נאום ברייכסטאג, במהלכו כינה את היהודים "חיות טרף" ו"חיידקי כולרה", המאיימים על המשך קיומה של האומה הגרמנית, וקרא להשמידם. היינריך קלאס, מנהיג "האיגוד הכול-גרמני" הפולקיסטי, כתב בספרו "אילו הייתי הקייזר" (בגרמנית: "Wenn ich der Kaiser wär") שפורסם ב־1912, שיש לשלול מיהודי גרמניה את אזרחותם, ולתת להם מעמד של זרים. קלאס גם קרא להדיר את היהודים מכל היבטי החיים בגרמניה ולאסור עליהם להיות בעלי קרקעות, להתמנות למשרות ציבוריות או לעסוק בבנקאות, בעיתונאות ובכל המקצועות החופשיים. יהודי, לפי קלאס, היה כל אדם שהיה חלק מהדת היהודית ביום כינונה של הקיסרות הגרמנית ב-־1871, או כל אדם לו היו סבתא או סב יהודי אחד לפחות. בתקופת הקיסרות הגרמנית הפכה האנטישמיות, בצורתה הפולקיסטית, נפוצה ומקובלת בכל רחבי גרמניה. חלק מהמגזרים המשכילים אימצו אידאולוגיה הגורסת, כי קיים אי־שוויון מהותי בין גזעים שונים של בני אדם. אף על פי שהמפלגות הפולקיסטיות נחלו מפלה כבדה בבחירות לרייכסטאג ב־1912, ונמחקו למעשה מהמפה הפוליטית הגרמנית, הרי שמסריהן האנטישמיים שולבו במצעיהן של כמה מפלגות מהזרם המרכזי.
המפלגה הנאצית שהוקמה ב־1920 התבססה רבות על האידאולוגיה הפולקיסטית, ובין היתר אימצה את רעיונותיה האנטישמיים. מנהיג המפלגה, אדולף היטלר, בו תמך הגנרל אריך לודנדורף, שהיה ראש המטה הכללי הגרמני במלחמת העולם הראשונה, הפך את שנאת היהודים ליסוד האידאולוגי שלה.
בעקבות התפתחויות טכנולוגיות ומדעיות שחלו בתחילת המאה ה־20 בגרמניה, כמו גם בעקבות עלייתה של מדינת הרווחה, התפתחה ציפייה בקרב הציבור הרחב לכך, שכל הבעיות החברתיות עומדות בפני פתרון, וחברה אוטופית עתידה לקום. במקביל, הפכה השקפת עולם גזענית, הרואה בחלק מבני האדם בעלי ערך אבולוציוני רב יותר מאחרים, נפוצה יותר ויותר. השקפה זו התבססה על תאוריית הדרוויניזם החברתי ופילוסופיית האאוגניקה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, התחלפה האופטימיות ששררה בציבור לפני המלחמה בהתפכחות כואבת, בעקבות הסכמי השלום, המשפילים מנקודת מבט גרמנית. הדמוקרטיה החדשה שכוננה במדינה לאחר המלחמה הייתה שברירית.
האידאולוגיה הנאצית
האידאולוגיה הנאצית הותוותה בעיקר על ידי אדולף היטלר, אשר ניסח את עקרונותיה בשבתו בכלא הגרמני, בספרו "מיין קמפף". יחס האיבה וההתנגדות ליהודים ניצב במרכז האידאולוגיה הנאצית, ועל פיה הם הוצבו בתחתית ההיררכיה של המין האנושי, כאשר הגזע הארי ניצב בראשה. האידאולוגיה הנאצית שמה לה ליעד מרכזי להילחם ביהודים בכל מקום בו הם נמצאים. מכיוון שחלק מהיהודים היו נתונים בתהליך התבוללות בסביבתם, נתנו האידאולוגים הנאצים את דעתם על מי שמוצאם היה מעורב, יהודי בחלקו וארי בחלקו ("מישלינג").
המדינה הנאצית הגדירה ועיגנה בחוק את המושג: "מיהו יהודי". על פי הגדרה זו, "יהודי" היה אדם, לו היו שלושה או ארבעה דורות קודמים של סבים או סבתות יהודיים. כל אדם אשר ענה על קריטריון זה אמור היה להיות בסטטוס מיוחד, תחת ההגדרה של לא-ארי, אלא אם סבם וסבתם המירו את דתם לפני 18 בינואר 1871, מועד הקמתה של גרמניה.
הרדיפה הגזענית ללא פשרות של כל יהודי, הייתה מודרנית במהותה. באירופה הנוצרית של ימי הביניים, כאשר בוצעו רציחות המוניות של מיעוטים דתיים בכלל ויהודים בפרט, ניתנה לקורבנות, בחלק מהמקרים, אפשרות להינצל על ידי המרת דת או על ידי כניעה והתבוללות בקרב האומה השלטת. אפשרות בחירה זו לא עמדה בפני היהודים שחיו באירופה תחת הכיבוש הנאצי. יתר על כן, במקרים רבים בהיסטוריה שבהם התחולל רצח עם, הושפע ביצועו גם משיקולים פרגמטיים, כגון שליטה על שטח ומשאבים כלכליים. רדיפות היהודים, נישולם ורציחתם אמנם העשירו את המדינה הגרמנית ואזרחיה, אך גם תבעו משאבים רבים לארגון ולוגיסטיקה של שינוע אל מחנות ההשמדה, הקצאת כוחות לדיכוי המרידות של לוחמים בגטאות וביערות (הפרטיזנים) וניהול מערך מודיעין לאיתור יהודים ויהודים-למחצה. מאמצים אלו נמשכו גם בשנה האחרונה למלחמה, כאשר מצבה של גרמניה התדרדר במהירות. על כן, סבור ההיסטוריון יהודה באואר, שרצח העם היהודי בשואה התבסס על שיקולים שמקורם בתפיסה הנאצית המדומיינת של היהודים כאויב בעל-עצמה. לדעתו: בדומה לבאואר, כתב ההיסטוריון הגרמני אברהרד יקל: האידאולוגיה הנאצית נתנה מקום מרכזי לתורת הגזע ולדרוויניזם החברתי והקצינה אותם. היא הדגישה את הצורך ב"טוהר הדם" של הגזעים השונים ובפרט של ה"אריים", ובכך הביאה את שנאת הזרים לקיצוניות חסרת תקדים. תורת הגזע נתנה הסבר והצדקה אידאולוגיים למעשי הרצח השיטתיים שהתבצעו בכל השטחים שנכבשו על ידי הנאצים - כלפי יהודים. רובם בוצעו במרכז אירופה ובמזרחה, שם חיו למעלה משבעה מיליוני יהודים ב-1939.
המושג "מרחב מחיה" התבסס על תורת הגזע, שאליה נוספו טעמים פרקטיים. היטלר סבר, כי העמים הסלביים (פולנים, אוקראינים וכו') נחותים ביחס לגזע הארי, ויוכנעו, ישועבדו או יושמדו, במוקדם או במאוחר, על ידי "החרב הגרמנית" ו"האומה הגרמנית" – לצרכיה השונים; תפיסת עולם זו כללה את התוכנית לסיפוח שטחיהן של פולין וברית המועצות, במטרה להפכן "רזרבות קרקעיות" של האומה הגרמנית.
שלב ראשון, בשנים 1933–1939: רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית
המשטר הנאצי פעל לביטול החירויות הדמוקרטיות של האזרחים, שהיו נהוגות בתקופת רפובליקת ויימאר; המפלגות (מלבד הנאצית) והאיגודים המקצועיים פורקו, הכנסייה הפכה כלי שרת של השלטונות והמדינה אורגנה מחדש בתהליך שנקרא "האחדה". כפי שהבטיחו לבוחרים במצעם, פתחו הנאצים מיד לאחר עלייתם לשלטון בתעמולה נמרצת ובפעולות אלימות כנגד יהודים בכל רחבי המדינה, בחרם כלכלי כנגד סחורות של יהודים, בהרחקת יהודים מהשירות הציבורי, מהנהלות בנקים ומהסגל האקדמי. היהודים פוטרו מעבודותיהם, סולקו מאיגודים ומועדונים, ולמעשה נודו מהחברה הגרמנית. נוסף לכל אלו, הם חוו גילויי אלימות מילולית וגופנית מאזרחים ואנשי כוחות הביטחון הנאצים. ב־9 במרץ 1933, התחוללו פרעות ביהודי ברלין; ב־11 במרץ 1933, התפרצו אנשי האס אה (פלוגות הסער של המפלגה הנאצית) למשכן בית המשפט בברסלאו (בתחומי פולין של ימינו), וסילקו ממנו את כל היהודים: שופטים, פרקליטים ועורכי דין. באותו החודש התרחשו פוגרומים ביהודים גם במקומות אחרים בגרמניה; ב-1 באפריל 1933 התרחש חרם נגד יהודי גרמניה. במאי אותה השנה, התכנסו המוני אדם משולהבים בכיכרות הערים, והשליכו לאש ספרים ממיטב הספרות היהודית, פרי עטם של גדולי הסופרים היהודיים, דוגמת שטפן צווייג, ולטר בנימין ומקס ברוד. נוסף על אלו, נשרפו גם ספרי קודש.
שיאה של החקיקה הנאצית הגיע עם חקיקת חוקי נירנברג ששללו מהיהודים את אזרחותם, וביטלו את התהליך האמנציפטורי שהחל בשלהי המאה ה־19. חוקים אלה הגדירו את היהודים כגזע שונה ומזיק, שיש להוקיעו מהחברה הכללית. חוקי נירנברג קבעו דרגות שונות של בני "גזעים מעורבים" ("מִישְׁלִינְג"), שלהם הותרו זכויות אזרח מסוימות שנשללו מהיהודים. במסגרת חוקים אלה נכללו שני חוקי גזע:
בתגובה לרדיפות היהודים, פעלו ארגונים יהודים ודמויות פוליטיות באירופה ובארצות הברית להחרים תוצרת גרמנית. בשנת 1936, חלה החמרה נוספת במצב יהודי גרמניה, כאשר נכפתה עליהם העברת רכוש לידי הגרמנים. במסגרת התהליך, אשר כונה "אריזציה", השתלטו גרמנים, חלקם אנשי המפלגה הנאצית, על רכוש יהודי: חנויות, מפעלים ונכסי מקרקעין הועברו לרשותם. באותה השנה נרשמו הישגים חשובים במדיניות החוץ של גרמניה, כאשר חתמה על הסכם עם יפן, כנגד הקומוניזם, שאליו הצטרפה איטליה הפשיסטית. שנה לאחר מכן. למראית עין, האבטלה הגרמנית חוסלה והכלכלה הגרמנית התחזקה, בין השאר בשל העסקת כוח עבודה גרמני, לצורך הסבתה של כלכלת גרמניה לכלכלת מלחמה.
במרץ 1938, סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה. מיד לאחר הסיפוח החלו הנאצים לרדוף גם את יהודי אוסטריה, שמנו כ־185,000 נפש. באוגוסט 1938, חוקק "חוק שינוי השמות": כל גבר יהודי חויב להוסיף לשמו את השם "ישראל", ובהתאם לכך, כל אישה חויבה בהוספת השם "שרה". באותו החודש הוקמה גם הלשכה המרכזית להגירת יהודים בווינה, שבראשה עמד אדולף אייכמן. לשכה זו הפעילה אמצעים ברוטליים במטרה לעודד יהודים לעזוב את אוסטריה, שסופחה לגרמניה הנאצית.
לנוכח הנסיבות ההולכות ומחמירות, כמו גם בשל עידוד הגירה של יהודים על ידי השלטונות הנאציים אל מחוץ לגרמניה, החליטו רבים מהם לעזבה. במהלך השנים 1933–1939 נמלטו מגרמניה 282,000 יהודים. למעלה ממחצית מיהודי גרמניה בעת עליית הנאצים לשלטון, וכ־117,000 יהודים נמלטו מאוסטריה, שסופחה לגרמניה (כשני שלישים ממספר יהודיהָ). מרבית היהודים הפליטים היגרו לארצות הברית, לדרום אמריקה, לארץ ישראל, ולבריטניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב־1 בספטמבר 1939, הצטמצמו באופן ניכר אפשרויות ההגירה של היהודים אל מחוץ לתחומי הרייך השלישי, ובשלהי 1941 נסגרו השערים כמעט לחלוטין. במקביל, בצל האנטישמיות והחשש מהתפשטות הנאציזם, התגברה גם הגירה של יהודים ממזרח אירופה החוצה.
התנועה הציונית, שעד עליית הנאצים לשלטון הייתה קטנה וחלשה יחסית, קלטה לאחר 1933 חברים חדשים רבים, לרוב צעירים, ועיתונה "יידישע רונדשאו" הגדיל את תפוצתו. אנשי התנועה הציעו פתרונות הגירה אחדים לארץ ישראל, בין השאר באמצעות ארגון עליית הנוער, ואף העברת חלק מהרכוש באמצעות הסכם ההעברה של הסוכנות היהודית עם גרמניה הנאצית.
ב־28 באוקטובר 1938 החל מאסר של תושבים יהודים בעלי אזרחות פולנית, ותוך ימים מעטים הועברו כ־17,000 יהודים לגבול גרמניה-פולין, לאחר שהורשו לקחת עמם כעשרה מארק גרמני בלבד. שלטונות פולין סירבו לקבלם, והם רוכזו בתנאים קשים בעיירות גבול, דוגמת זבונשין. השלטונות הנאצים הבינו שמטרתם, פינוי הרייך מיהודים, לא תושג באמצעים חוקיים בלבד. הם ארגנו את "ליל הבדולח", אשר נערך בליל 9–10 בנובמבר 1938, וכונה כך בשל הזגוגיות הרבות שנופצו באותו לילה. בכל רחבי גרמניה נופצו חלונות של בתים ועסקים יהודיים, מאתיים חמישים בתי כנסת נשרפו, יהודים הוכו, נשדדו, ועשרות נרצחו, וכ־30,000 יהודים נשלחו למחנות ריכוז. אנשי הגסטפו פרצו והרסו את רוב משרדי המוסדות היהודיים, והתשתית הקהילתית היהודית נפגעה אנושות.
מחנות ריכוז
הקמת מחנות הריכוז במדינה הנאצית החלה מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון. ב־23 במרץ 1933, הוקם מחנה הריכוז הראשון, "דכאו", שייעודו הראשוני היה לכלוא פעילים פוליטיים גרמנים קומוניסטים, סוציאליסטים וליברלים שנחשבו מתנגדי המשטר. במחנות ריכוז אחרים נעצרו הומוסקסואלים, על אף שמספר בכירים נאצים היו הומוסקסואלים בעצמם. במקרים אחדים הוקמו מחנות ריכוז על ידי משתפי פעולה מבין התושבים המקומיים במדינות שונות. כך למשל, הקימו קרואטים ובוסנים שפעלו במסגרת תנועת ה"אוסטאשה" הפשיסטית, מחנות ריכוז ללא עזרת הגרמנים, ואף תפעלו אותם באופן עצמאי. באמצע אוגוסט 1941, הקימו את מחנה העבודה "קראפייה", ובנובמבר הקימו את "ציגלאנה" (יאסנובאץ), שהיה מחנה השמדה שלא בשליטת הנאצים.
היהודים בפולין הכבושה
ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין ותוך כחודש חולקה פולין בין גרמניה לברית המועצות, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. במהלך הכיבוש הופצצה העיר ורשה מן האוויר, בתים רבים הפכו להריסות והרחובות התמלאו בפליטים. היהודים בפולין הכבושה, כחלק מהאוכלוסייה הכללית, הופתעה מהפלישה המהירה, ובשל התנהגותו המתונה של הצבא הגרמני בכיבוש מזרח אירופה במלחמת העולם הראשונה, לא הבינה את המצפה להם.
פולין חולקה לשלושה חלקים: