cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן קספר קרל
מוזיקה לכלי מקלדת
שתי יצירות המקלדת המוכרות ביותר של קרל הן יצירות תוכניתיות, ציוריות. "באטאליה" היא יצירה תיאורית בדו מז'ור, באורך יותר מ-200 תיבות ומכילה מספר רב של חזרות על נושאים דמויי תרועה לחצוצרה. "קפריצ'ו סופרה איל קוקו" מבוססת על חיקוי של קריאת הקוקייה, הנשמעת יותר מ-200 פעמים ביצירה. היא מעוצבת על פי יצירה של פרסקובלדי, המבוססת על אותו רעיון, Capriccio sopra il cucho, אבל עולה עליה במורכבותה המבנית וההרמונית. רעיון החזרה על נושא מסוים במוזיקה של קרל מגיע לשיאו ב- Magnificat tertii toni, שנושא הפוגה שלו בנוי משישה-עשר צלילי מי חוזרים.
מוזיקה ווקאלית וקאמרית
קרל כתב מספר רב של יצירות שלא לכלי מקלדת, בעיקר בשנותיו במינכן. נראה שבזמן שהחזיר לקדמותו את הרכב הקאפלה של החצר במינכן, חיבר קרל שפע של מוזיקה קאמרית ואת כל האופרות שחוברו במינכן, החל ב"אורונטה" משנת 1657. יצירותיו הקאמריות של קרל כוללות קנצונה לשני כינורות, ויולה דה גמבה ובסו קונטינואו ושלוש סונאטות. רוב היצירות הווקאליות מיישמות טכניקת קונצ'רטנטה מתקדמת; הרקוויאם "מיסה פרו דפונקטיס" ("מיסה למתים") משנת 1669, הכתובה לחמישה קולות ללא ליווי, המהווה חריג מעניין. היצירות הכלולות ב-Delectus sacrarum cantionum, מוטטים וקונצ'רטי קודש לשניים עד חמישה קולות, עשויות פרקים-פרקים הנעים לסירוגין בין כתיבה אימיטאטיבית לחלקים חופשיים וקישוטיים מאוד. הן מזכירות את היצירות של היינריך שיץ מתוך Kleine geistliche Concerte.
שש מן המיסות ששרדו יצאו לאור בתקופת חייו של קרל. הקונטרפונקט האימיטאטיבי המורכב השולט במוזיקה הקאמרית של קרל מופיע גם ברוב יצירות הקודש הווקאליות שלו: ב- Missa non sine quare כל פרק מסתיים בפוגה גדולה, טכניקה דומה קיימת ב-Missa Renovationis (המבוססת כמעט כולה על חמישה נושאים, המשמשים לפרק הקירייה), וגם שם כל אחד מחלקי המיסה מסתיים בקטע פוגה גדול. כניסות סטרטו של נושא כרומטי ביותר ביצירות כמו Missa in fletu solatium יוצרות דיסוננסים חזקים (במיסה האמורה, המנציחה את אירועי המצור הטורקי, שגבה את חיי ידידו של קרל, אלסנדרו פולייטי, יש תפקיד קונטינואו, הכולל הוראה של המלחין "להימנע מקונסוננטים").
ולרי ביים
ולרי ביים (נולד ב-17 במרץ 1950 באודסה) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי-אוסטרי, בדרגת רב-אמן.
ביוגרפיה
ולרי ביים נולד באודסה. למד במכון הפוליטכני בעירו. לאחר סיום הלימודים ביים גויס לצבא ברית המועצות. במהלך השרות השתתף בתחרויות שחמט צבאיות. בשנת 1972 הוא חלק מקומות 2–4 באליפות אוקראינה הסובייטית.
כבר בצעירותו ביים התחיל לאמן וחידש את הקריירה השחמטאית לאחר עלייה לישראל בשנת 1989. הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1990. לאחר השתתפות במספר תחרויות בינלאומיות הוענקה לו דרגת רב אמן בשנת 1994.
בהיותו בישראל הוא אימן את ערן ליס.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 ביים היגר לווינה, שבאוסטריה, והמשיך להשתתף בתחרויות.
עקרון הקטנת הנזק
עקרון הקטנת הנזק מהווה עיקרון כללי בכל דיני החיובים, כי על הניזוק להקטין את נזקו. הניזוק נושא בנטל לנקוט בכל האמצעים הסבירים כדי להפחית את הנזק שנגרם לו כתוצאה ממעשהו של מזיק אשר פגע בזכויותיו. בפקודת הנזיקין אין הוראה מפורשת בדבר החובה להקטין את הנזק, אולם הפסיקה קיבלה כהנחה מובנת מאליה את תקפו של העיקרון בדיני הנזיקין הישראליים.
ולרי ביים
ביוגרפיה
בשנת 2005 הוא חזר לאודסה וסיים במקום השלישי בתחרות לזכר יפים גלר.
עקרון הקטנת הנזק
הגדרה
עקרון הקטנת הנזק מהווה עקרון כללי בכל דיני החיובים וזכה לעיגון סטטוטורי בחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), אשר לפיו החייב החוזי אינו חייב בפיצויים על נזק שהיה הנפגע החוזי יכול להקטין או למנוע באמצעים סבירים. בפקודת הנזיקין אין הוראה מפורשת בדבר החובה להקטין את הנזק, אומנם היו שהציעו לכלול בפקודת הנזיקין סעיף המקביל לס' 14 בחוק החוזים, אך הצעה זו לא התקבלה. לפיכך, הלכה זו היא פרי הפסיקה בלבד. הלכה פסוקה היא, כי על הניזוק מוטל הנטל - נטל ולא חובה להפחית הנזק שעוולת המזיק גרמה לו. יפים לעניין זה דברי הנשיא שמגר- ההצדקה לעיקרון של הקטנת הנזק, זו הכלכלית וזו המוסרית, יפה לכל דיני החיובים. לכן, ההלכות בתחום מסוים מדיני החיובים יכולות לשמש לנו מקור השראה לגבי תחומים אחרים מתוך דיני החיובים. משנגרם הנזק, הדין מטיל את הנטל של הקטנת הנזק על הניזוק. מה לי אם הנזק נגרם עקב פגיעה חוזית או עקב פגיעה נזיקית? הבסיס האנליטי לנטל זה אינו נקי מספקות, וישנן תאוריות שונות שסוגיה סבוכה זו מעלה.
ולרי ביים
ביוגרפיה
ביים כתב מספר ספרי שחמט.
ולרי ביים באולימפיאדת השחמט
בשנת 1990 השתתף ביים באולימפיאדת שחמט:
עקרון הקטנת הנזק
הגדרה
אחת השאלות המרכזיות העולות היא היחס לדין האשם התורם. טדסקי ואנגלרד נוטים לדעה כי יש להסתפק בדין האשם העצמי התורם, וכי אין להיזקק בדיני הנזיקין לעקרון הקטנת הנזק. לדעתם, בין המושגים ישנו הבדל מהותי שמתגלה בתוצאה המשפטית הנובעת מהחלתם. כאשר קיומו של אשם עצמי תורם מסמיך את בית המשפט להפחית משיעור הפיצויים, המתייחסים לסך כל הנזק, את האחוז שלפי שיקול דעתו נראה לו צודק בהתחשב עם מידת האחריות. המצב שונה במקרה בו יחול עקרון הקטנת הנזק, כאשר בית המשפט יבחן את היקף הנזק, לו נקט הניזוק בכל הצעדים הסבירים לשם הקטנתו. נזק זה מכונה "נזק בלתי נמנע", והאחריות בגינו הוא של המזיק, ובנזק הנוסף ישא הניזוק. קרי, הנפגע מאבד את הזכות לפיצויים לגבי נזק מסוים ומוגדר בכללותו, לעומת אשם תורם שההפחתה נוגעת לחלק הבלתי מסוים של סך כל הנזק. מסקנה זו, מניחה שקיים קשר בין עקרון הקטנת הנזק ובין הקשר הסיבתי המשפטי, כאשר אנו מבדילים נזק מסוים ממכלול הנזקים שנגרמו, ומייחסים נזק זה לניזוק עצמו. יש מקרים שבהם הניזוק ביצע את מעשהו בעיקר בכוונה או בפזיזות, ואזי נשלל הקשר הסיבתי בין הנזק הנמנע ובין אשמו של המזיק. אולם, אין הכרח בדבר, בהתאם למבחנים של הסיבתיות המשפטית וריחוק הנזק. ברור שבמצב שבו יישלל הקשר הסיבתי המשפטי מחלק מהנזק, לא יהיה מקום להפעיל את עקרון הקטנת הנזק, שהרי נזק שאין המזיק אחראי לו, אין טעם להקטין. מטעמים אלו אנגלרד וטדסקי סבורים שכל התנהגות המהווה פגיעה בעקרון הקטנת הנזק היא מעצם טבעה אשם תורם. שהרי האשם תורם כולל בתוכו גם מעשים המבוצעים לפני עשיית העוולה מצד המזיק וגם מעשים המבוצעים לאחר שהסתיים ביצוע העוולה. לעומת זאת, עקרון הקטנת הנזק חל רק לאחר שהמזיק ביצע את מעשה הנזיקין במלואו. כלומר, דין האשם התורם רחב יותר. לדעתם, בדיני הנזיקין אין להיזקק לעקרון הקטנת הנזק, מכיוון שייתכנו שני מצבים אפשריים, הראשון - לפי המבחנים של הקשר הסיבתי משפטי עלינו לייחס את הנזק הנמנע למעשהו של הניזוק בלבד, ואז המזיק פטור מחלק זה. השני- לפי המבחנים יש לראות גם את המזיק וגם את הניזוק כגורמים לנזק- ואז לפי סעיף 68 לפקודת הנזיקין נראה את המקרה כאשם תורם. לדעתם אין דרך ביניים שמכירה בקשר הסיבתי לגבי מעשיהם של הצדדים, ועם זאת תייחס חלק של הנזק לניזוק בלבד.
דוד קציר ופרופ' ישראל גלעד  קושרים עיקרון זה לכללי הסיבתיות, ולכללים בדבר מטרת הפיצויים הקשורים בהחזרת המצב לקדמותו. קציר מסביר את ההבדל העקרוני לשיטתו בין אשם תורם להקטנת הנזק. באשם תורם נבחנת התנהגות התובע בעת גרימת הפגיעה ומתייחס לפגיעה עצמה, ובדוקטרינת הקטנת הנזק נדונים מעשי הנפגע אחרי הפגיעה ובגינה ומתייחסים לתוצאות הפגיעה. לדעתו, הדיון בנושא ייעשה על פי מבחני הקשר הסיבתי, שבין העוולה לנזק, והצפיות שיש לייחס למזיק לגבי תוצאותיה של העוולה. ובנוסף, הנפגע חייב להוכיח כי ההוצאות, או הנזקים שנגרמו לו, עומדים בקשר סיבתי משפטי עם העוולה, שלה אחראי המזיק.
במשפט האנגלי אשם תורם והקטנת הנזק הן תוצאה של מדיניות שבה רוצים לראות שהנפגע מקבל טיפול מתאים לטובת ההגנה על האינטרסים שלו, כאשר הדרישה ממנו בשתי הדוקטרינות היא פעולה של אדם סביר, ההבחנה העיקרית היא שבאשם תורם מדובר בזמן שלפני הנזק ובמהלכו ואילו בהקטנת הנזק מדובר בזמן שהנזק כבר קיים.
המשפט עוסק ביישום הדוקטרינה של עקרון הקטנת הנזק במרחב רחב של מקרים. ניטול מספר דוגמאות:
דיני הביטוח - עקרון ביטוח חשוב ובסיסי הוא, כי כאשר אירע מקרה ביטוח - על המבוטח לנהוג להצלת רכושו כאילו לא היה מבוטח כלל. חובת המבוטח היא לנקוט באמצעים סבירים שיש בהם כדי למנוע או להקטין את הנזק. כפועל יוצא מכך, נוטלים על עצמם המבטחים לפצות את המבוטח בגין אותן הוצאות שהוצאו בצורה סבירה על מנת לקיים חובה זו.
תחום הרפואה, יואב פוגע בזבולון על ידי מעשה רשלנות ופוצעו. זבולון אינו דואג לטיפול רפואי מתאים, ומחדל זה גורם להחמרת הנזק. לפי עקרון הקטנת הנזק, יופחת מסכום הפיצויים אותו חלק של הנזק שאפשר לייחסו בשלמות להתנהגותו של זבולון.
החזרה לעבודה. ההחלטה האם לחזור לעבודה אחרי ההחלמה, אף היא בגדר חובה המוטלת על הנפגע, במובן זה שאי קיומה יגרור אחריו שלילת הפיצויים בשל הפסד כושר ההשתכרות. כלומר, נפגע שאינו משתמש בכושרו להשתכר, אינו זכאי לפיצוי עבור הפסדו, מפני שההפסד אינו נובע מהפגיעה.
הוראות החוק הרלוונטיות
בפקודת הנזיקין (נוסח חדש) אין התייחסות מפורשת ל"עקרון הקטנת הנזק" ולשיפוי על הוצאות להקטנתו. עיקרון הקטנת הנזק מופיע בחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א 1970- סעיף 14- '''"(א) אין המפר חייב בפיצויים לפי סעיפים 10, 12 ו- 13 בעד נזק שהנפגע יכול היה באמצעים סבירים למנוע או להקטין. (ב) הוציא הנפגע הוצאות סבירות למניעת הנזק או להקטנתו, או שהתחייב בהתחייבויות סבירות לשם כך, חייב המפר לשפות אותו עליהן, בין אם נמנע הנזק או הוקטן ובין אם לאו; היו ההוצאות או ההתחייבויות בלתי-סבירות, חייב המפר בשיפוי כדי שיעורן הסביר בנסיבות העניין". בנוסף מופיע גם בחוק חוזה הביטוח תשמ"א 1981, סעיף 61-"(א) אין המבטח חייב בתגמולי ביטוח בעד נזק שהמבוטח יכול היה למנוע או להקטין, בקרות מקרה הביטוח או לאחר מכן, בנקיטת אמצעים סבירים או אמצעים שהמבטח הורה לו לנקוט"'''. בדיני חוזים אין לנפגע חובה להקטין את הנזק. אולם, יש לו נטל לעשות כך, כלומר אם לא יעשה, לא נוכל לבא אליו בטענות, אבל הוא גם לא יזכה בפיצויים. המפר לא יהיה אחראי לו. הנטל הוא לנסות ולהקטין, אבל לא חייב להצליח, אם התבצע ניסיון להקטין את הנזק, אזי ההוצאות הסבירות שהוציא הנפגע, יתווספו לפיצויים שהמפר חייב לנפגע.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון
כאמור, בית המשפט העליון אימץ את עקרון הקטנת הנזק בדיני הנזיקין. בפרשת הקודחים קבע השופט ברנזון, כי על התובע מוטלת חובה לנקוט בכל צעד סביר להקטין את ההפסד שנגרם לו כתוצאה ממעשה העוול של הנתבע, והוא אינו יכול לזכות בפיצוי על הפסד כזה אשר היה יכול למנעו, אלא שמחמת מעשה או מחדל בלתי סביר לא השכיל למנעו. במילים אחרות, שומה על התובע לעשות כמיטב יכולתו להקטנת ההפסד שנגרם לו, והוא אינו יכול לזכות בפיצוי על כל סכום הנובע מהזנחתו לנקוט באמצעים סבירים הנדרשים ממנו לצורך זה. בנוסף, התובע חייב לפעול לפי מיטב יכולתו לא רק לטובת האינטרס שלו, כי אם גם לטובת האינטרס של נתבע. יש להטעים שהתובע חייב לפעול באופן סביר למניעת הפסד מיותר לעצמו (Loss) שיש בו כדי להקטין את הנזק שנגרם לו (Damage) ולא למנוע את הנזק (Injury) שכבר נגרם. בעניין זה חשוב לציין את דעתו של ד' קציר שמסתייג מגישת השופט ברנזון וסובר, כי לא נקבע אי פעם, שחובת התובע היא לפעול לשם הקטנת הפיצויים שישולמו לו. חובתו היא להקטין את נזקו הוא, תוך התחשבות בכך כי נזק זה נגרם לו על ידי המזיק.
אחת השאלות המעניינות והחשובות ביותר העולות מעיקרון הקטנת הנזק היא עד כמה רחוק הניזוק צריך לפעול על מנת להקטין את נזקו? השופט ברנזון התייחס לכך באומרו שהתובע אינו מחויב ליטול על עצמו את הטורח והסיכון לניהול משפט מפוקפק נגד צד שלישי, שסיכויי הצלחתו אינם ברורים. גם באנגליה בפס"ד Pilkington v. Wood קבע השופט הרמן (HARMAN): "אני בדעה כי החובה, כפי שהיא קרויה, להקטין (את הנזק) אינה מרחיקת לכת עד כדי כפייתו של צד ניזק לפתוח במשפט מסובך וקשה נגד צד שלישי, גם אם מובטח לו שיפוי". מצד שני, תובע אינו ממלא את חובתו כלפי הנתבע אם אינו מקבל, למשל, עבודה קלה המתאימה למצבו.
עניין בלתי נפרד מעיקרון הקטנת הנזק הוא חובתו של הנפגע שלא להגדיל את הנזק. חובה זו נקבעה בפרשת אקסלרוד שנדונה בשאלת פיצויים בגין תאונת דרכים. השופט אור קבע שבמסגרת קביעת הפיצוי, יש להכיר בהוצאות סבירות צפויות של התובע. ואין התובע זכאי להיטיב את מצבו על חשבון המזיק. כלומר, יש לפסוק פיצוי רק בגין הוצאות הנחוצות באופן סביר לשם החזרת המצב לקדמותו.
השאלה מה נחשב לסביר בנסיבות המקרה היא בעיקרה שאלה של עובדה, שחובת הוכחתה על הנתבע. אחד המבחנים להתנהגות סבירה היא אם אדם זהיר היה פועל באותו אופן אילו העוול שנעשה לו היה נעשה על ידיו לעצמו. שאלת הסבירות בעיקרון הקטנת הנזק פותחה בפרשת גנזך שדנה בניזוק מתאונת דרכים שרצה לפרוש ממקום העבודה עקב ההשלכות הנפשיות של הפציעה. בית המשפט קבע שהמבחן לכך אינו רצונו או החלטתו של הניזוק עצמו, אלא מבחן הקשור בנסיבות המקרה השייכות לעניין, מבחן של האדם הסביר שהיה נקלע למצבו של הניזוק. כשבוחר הניזוק שלא לעבוד לפרנסתו בנסיבות שכל אדם סביר במצבו עקב התאונה היה עובד לפרנסתו, אין לומר שנקט באמצעים סבירים להקטנת הנזק, ואין הוא יכול לגלגל את נזקיו עקב כך לפתחו של המזיק. אכן, במסגרת ההכרעה בשאלה, אם אדם במצבו של הניזוק היה ממשיך לעבוד לפרנסתו ובאיזה עבודה ראוי ויכול הוא לעסוק, אין להתעלם מתגובות נפשיות שלו ומקשיים הנגרמים לו בשל התייחסות הסביבה אליו בגין נכותו. אך זה רק אחד השיקולים במכלול השיקולים של נסיבות המקרה. לא די בכך שלניזוק לא נוח או לא נעים בשל העובדה שנכותו גלויה לעין במקום עבודתו, ולא די בכך שהוא מרגיש מבויש בשל ההתחשבות בו ובנכותו במקום עבודתו. בסופו של דבר השאלה היא על פי הלכת בית המשפט, אם אדם סביר במצבו של הניזוק, על כל מוגבלותו, קשייו ואי הנוחות הנגרמים לו במקום העבודה, היה חוזר או מתמיד בעבודתו אם לאו, ואין ליתן משקל מכריע להרגשתו או רצונו הסובייקטיביים של הניזוק.
רמת המחויבות שהניזוק צריך לקחת על עצמו בעניין הקטנת הנזק נדונה אף היא בבית המשפט, בפרשת בן לב שדנה בשאלת החובה לעבור ניתוח, נקבע שאם הניזוק צריך לעבור ניתוח, אזי בעקבות העובדה שכל ניתוח טומן בחובו סכנות בין גדולות ובין קטנות. זכותו של אדם להחליט, אם הוא מוכן לקחת על עצמו את הסיכון הכרוך בניתוח אם לאו, ואין ללחוץ עליו בקבלת החלטה זו, לא בדרך ישירה ולא בדרך עקיפה של הפחתת סכום הפיצויים המגיע לו, בשל סירובו לעבור את הניתוח. בפסק הדין גולדפרב עקרון הקטנת הנזק עבר בחינה מעמיקה וחשובה ודברי השופט (כתוארו אז) ברק הביאו לשינוי רדיקלי. בפסק הדין נדונה שאלת תוכנו של נטל ההוכחה בעניין הקטנת הנזק, שכאמור מוטל על המזיק-הנתבע. השופט ברק קבע שהגישה המקובלת היא כי הקטנת הנזק כוללת בחובה אמת-מידה אובייקטיבית. על הניזוק לנקוט, להקטנת נזקו, כל אותם אמצעים שאדם סביר היה נוקט בנסיבות העניין.
המגמה בפסיקה בהקשר לשאלה זו כפי שביטא אותה השופט עציוני, היא שהניזק לא חייב לצאת מגדרו בנסותו למלא את החובה המוטלת עליו להקטין את נזקו, ומכאן התפיסה, כי סבירות האמצעים, שעל הנפגע לנקוט, להקטנת הנזק, נבחנת באמות מידה ליברליות, משום היות המזיק האחראי לסיטואציה שאליה נקלע הנפגע בעטיה של עוולתו. עם זאת, מטען נורמאטיבי זה של הנטל להקטנת הנזק צריך לשקף את השיקולים המתחרים וצריך לתת ביטוי לצורך של הניזוק להתחשב באינטרסים של המזיק. בצדק ציין השופט ברנזון, כי הניזוק חייב לפעול לפי מיטב יכולתו לא רק לטובת האינטרס שלו, כי אם גם לטובת האינטרס של הנתבע. הנה כי כן, על הניזוק לנקוט אותם אמצעים, אשר על-פי השקפתו של הציבור הנאור בישראל אדם צריך לנקוט אותם כדי למנוע ממזיק את החובה לשאת בפיצויים על נזק שניתן למונעו. בקביעתם של אמצעים אלה אין לצפות מהניזוק הקרבה אישית למען המזיק, אך אין לאפשר לו התעמרות במזיק. אין לדרוש מהניזוק כי יתייחס אל המזיק כאל עצמו. זו מידת "חסידות" שאין זה ראוי להעמיד בה את הניזוק. לעומת זאת, אין לאפשר לניזוק להתעלם מהאינטרסים של המזיק. זו מידת רשעות שאינה ראויה. יש לדרוש מהניזוק כי יתחשב הן באינטרס של עצמו והן באינטרס של המזיק, תוך איזון ראוי ביניהם, שישקף את תחושת הצדק של הציבור הנאור בישראל.
יישום התקדימים בערכאות הנמוכות
ניתן לראות בפסיקה בערכאות הנמוכות את יישום התקדימים שנקבעים בבית המשפט העליון. גם בערכאות הנמוכות ביותר כבית המשפט לתביעות קטנות, סוגיית הקטנת הנזק נדונה, ובפסק דין גרצמן שדנה במשפחה שדרשה פיצוי מכיוון שהמלון שהוזמן לה על ידי חברת הנסיעות אינו בסטנדרטים הראויים. בית המשפט יישם את המבחן האובייקטיבי - כיצד היה פועל בנסיבות דומות האדם הסביר, ומיושמת ההלכה לפיה הניזוק חייב לפעול בכל האמצעים, אשר האדם הסביר היה נוקט, ובכך למנוע מהמזיק לשאת בפיצויים על נזק שניתן למונעו.
עקרון הקטנת הנזק למרות המבחנים שהוצגו לעיל, עדיין אינו תקף בכל המקרים. הפסיקה שמרה עדיין מידה של התחשבות בניזוק הן ברצונותיו והן בחששותיו. בפרשת שרון שדנה בחששותיו של ניזוק מפני מעבר ניתוח, הצדיק בית המשפט את פסיקת הערכאה הראשונה, שלא ראתה בסירובו של הנפגע לעבור טיפול רפואי משום הפרת הנטל להקטין את הנזק, למרות שבמקרה זה הרופא העריך את סיכויי ההצלחה ב-75%. בית המשפט המשיך עם המגמה בפרשת אליהו שדנה בחיוב מעבר ניתוח, השופט טל קיבל את עמדת הניזוק למרות שדחה את מועד הניתוח כך שבעת שמיעת המשפט קטנו סיכויי הצלחת הניתוח.
מגמת בית המשפט מאז ועד היום
לסיכום הפיתוח הפסיקתי ולהצגת כיוון המגמה, נרחיב באחד הנושאים המדוברים ביותר בדוקטרינת עקרון הקטנת הנזק. והוא - השאלות הנוגעות לחובתו של הנפגע לעבור ניתוח, להטבת מצבו. בשנות החמישים, נראה היה שהמבחן מצוי בתחום הסובייקטיבי. כלומר, בגדר החלטתו של הנפגע. דוגמאות רבות לכך בפסיקה. בפרשת זייברט שדנה בנושא, נקבע שניזוק עם בעיות בברך לא חייב לעבור את הניתוח בגלל חששו של התובע - הצד הסובייקטיבי של בדיקת הסבירות. סבירות התנהגות הנפגע, בשנים אלו, בסרבו לקבל טיפול רפואי, נבחנה בבית המשפט באמת מידה סלחנית. התפתחות הפסיקה במגמה זו הייתה עד למחצית שנות השמונים בפרשת בן לב. (לעיל). השינוי הראשון בפסיקה מהמגמה המתוארת, לכיוון מגמה של אובייקטיביזציה של קנה המידה בנושא זה. החלה בפרשת הסנה שדנה בחשש הניזוק לעבור ניתוח, נקבע שאין כלל סיבה הגיונית לחששו של הנפגע, ועליו להקטין את נזקו. בעקבות כך פרשת תד"ל המשיכה עם המגמה, והשופט אור קבע שבהיעדר ראיה על סיכונים הכרוכים בניתוח, תיקבע הנכות לפי שיעורה, שתהיה לאחר הניתוח. הפרשה שבה באופן הבולט הוצגה שינוי המגמה הייתה פרשת גולדפרב (לעיל). כאמור, מגמה זו כנראה והשתנתה בפרשות שרון ואליהו (לעיל), וייתכן שאנו חוזרים לעבר הפסיקה של שנות החמישים. לדעת קציר המגמה של האובייקטיביזציה יכולה להתפרש במספר דרכים. האחת היא המשך ישיר להתקדמות הרפואה, בעיקר בתחום הכירורגי. והשנייה, ייתכן ומדובר בהחלתם של כללי הסבירות, האובייקטיביים מעיקרם גם על תחום זה. פסק הדין האחרון שהציג את עיקרון הקטנת הנזק בדיני הנזיקין בבית המשפט העליון (נכון ל-4/2007) הוא פסק דין איילון. פסק הדין ניתן ב-5/11/2006 ומציג את פיתוח הדוקטרינה וקובע שלנפגע ישנה הזכות לבחור האם להקטין את הנזק או אפילו להגדילו. במקרה זה, לאחר תאונת דרכים שעבר, עליו להחליט איזה גמלה יקבל. שהבעייתיות היא גודל הנזק שייגזר מבחירתו. אולם, למרות זכותו של הנפגע, בית המשפט העליון בראשות הנשיא לשעבר ברק התחשב במעביד, ועל פי עקרון הקטנת הנזק הוביל להסדר ניכוי צודק. ומנמק זאת בטיעון משמעותי וחשוב להפעלת דוקטרינת עקרון הקטנת הנזק גם בדיני הנזיקין, והוא איזון האינטרסים הראויים של הצדדים כולם. יצוין כי במקרה שהגמלה האחרת לה זכאי הנפגע עולה על הגמלה שהוא מקבל מענף נכות מעבודה והזכאות לגמלה אחרת נובעת לא רק מאירוע התאונה, יכול התובע לקבל את הקצבה האחרת, הגדולה יותר, וזאת הן מכוח סעיף 82 לפקודת הנזיקין המחייבת לנכות את גמלת הנכות מעבודה רק כאשר הזכאות לגמלה נבועת מהתאונה נשוא התביעה והן היות שבמצבים בהם  ינכו לתובע את שווי גמלת הנכות מעבודה במלואה (במקום לנכות את אותו החלק היחסי של הגמלה האחרת הנובע מהתאונה) יהיה בכך כדי להזיק לתובע ולהגדיל את נזקיו
מבט ביקורתי - בראי המשפט העברי
כמשפט משווה ננתח את עמדת המשפט העברי בנושא. בתחילה נסקור את משמעות הנזק במשפט העברי. לדברי הרמב"ם הנזק מורכב מחמשת ראשי הנזק שחייב בהם מי שחובל בחברו: נזק, צער, ריפוי, שֶׁבת, ובושת. נזק- משווים את האדם הנפגע לעבד ורואים מה שוויו של עבד בשוק בלי הפגיעה ומה שוויו של עבד עם הפגיעה (לדוגמה עבד עם שתי עיניים לעומת עבד עם עין אחת). כל נזק שגרם לפגיעה באיבר באמצעות הוצאתו מכלל שימוש, גורר בעקבותיו את הפיצוי בגין הנזק. צער- הפיצוי בגין צער סובייקטיבי ומשתנה בהתאם לכל אדם ואדם. ריפוי- שכר של רופא ותרופות, הוצאות רפואיות. שבת: הניזוק יקבל פיצוי בגין הפסד שכר לפי המקצוע שלו. בושת: מזיק שגרם לנזק בכוונה מחויב לשלם פיצוי בגין בושת. הכוונה בכך היא לנזק הנפשי לנפגע- הבושה. היקף הפיצוי משתנה בהתאם לזהותו של המבייש וזהותו של המבויש ובהתאם לנסיבות.
עקרון הקטנת הנזק הוא סוגיה חשובה במשפט העברי, והנתון המעניין הוא שעיקרון זה נמצא דווקא בדיני הנזיקין בצורה מובהקת ולא מועתק מדיני החוזים כמו במשפט הישראלי.
להלן סקירה של כמה סוגיות במשפט העברי הממחישות את עיקרון הקטנת הנזק בתחום הנזיקי. בעניין נזקי גוף - ראובן הניח גחלת אש על ליבו של שמעון ומת שמעון למרות שיכול היה להסיר את הגחלת משם. במקרה כזה נפסק להלכה שראובן פטור בכל נזקי גוף גם מדיני תשלומין וזאת מפני ששמעון יכול היה להסיר את הגחלת מליבו ולא עשה כן. הטעם לכך, על פי השולחן ערוך,, הוא שראובן לא יכול היה להעלות על דעתו ששמעון לא יסיר את הגחלת מליבו, למרות האינטרס שיש לשמעון במותו שלו עצמו, בבחינת "תמות נפשי עם פלשתים", כי הרי אז יומת ראובן על פי דין כמו כל דינו של רוצח. למרות כל זאת, לא סביר שאדם ירצה להרוג את שונאו במחיר חייו שלו. ואף אם כן עשה זאת, ראובן לא יכול לנחש ששמעון יחליט לפעול בדפוס פעולה כה משונה.
החזון איש מתלבט האם סיבת הפטור היא כמו בשולחן ערוך, שראובן אנוס כיוון שלא יכול היה לדעת ששמעון יפעל כמו שפעל, או שמא הסיבה היא מחמת שהאחריות למות שמעון כבר הוטלה על כתפי שמעון.
בעניין נזקי ממון - ראובן הניח גחלת לוחשת על בגדו של שמעון ושמעון יכול היה להסיר את הגחלת מבגדו, נפסק להלכה שבכל זאת חייב ראובן בנזק. הטעם המובא בגמרא לכך הוא כי שמעון סבר שהוא יתבע לדין את ראובן והלה יחויב בדין וישלם לו על בגדו, ולכן שתק ולא הסיר את הגחלת. יכולנו לחשוב שבשל שתיקתו של שמעון הרי הוא כמסכים למעשהו של ראובן אך לא כך הוא ושתיקתו נובעת ממחשבתו לגבי העתיד הצפוי.
בעניין גרמי - המהר"ח אור זרוע דן בשאלת הקטנת הנזק בדין "מוסר". מוסר כידוע הוא דין על אדם שהסגיר את חברו לשלטונות (שלטון לא יהודי בארץ ישראל). ראובן הלשין על שמעון בעניין כלשהו לשלטונות ושמעון נמצא ניזוק מכך. לכאורה ראובן חייב בכל הנזק הנגרם לשמעון בשל הסגרתו. המהר"ח אור זרוע דן במקרה בו שמעון יכול להישמט ולברוח לפני שיתפסו אותו, כלומר להקטין את נזקו. להלכה פסק שחייב ראובן בכל הנזק ואינו יכול לומר לשמעון :"היה לך להישמט", מפני שאז יסבור שמעון שאיננו צריך לטרוח ולברוח כי ממילא את הנזק ישלם ראובן. בנוסף בריחתו של שמעון היא טורח עצום והפסד גדול ויכול להיות שגם בסופו של הטורח הזה הוא ייתפס ויצטרך לשלם. מנושא זה למדנו חידוש גדול שבמקרה של הקטנת הנזק על פי ההלכה לא רק המזיק בידיו ממש חייב, אלא גם מזיק בדרך של "גרמי", כלומר היזק שאינו בידיים ממש, אין הניזק חייב למנוע את הנזק.
מזיק ממון חברו בלי כוונה - אם נפלה לראובן בטעות גחלת על בגדו של שמעון האם חייב ראובן בנזק או פטור? בעניין זה ישנה מחלוקת. ערוך השולחן פוטר את המזיק בטענה - " למה לו (ראובן) לחוש לבגד יותר מבעל הבגד עצמו (שמעון)?". יוצא מדין זה וכך גם פוסק ערוך השולחן שאם בעל הבגד (שמעון) לא נוכח בשעת מעשה חייב המזיק בשוגג (ראובן) לשלם. הרמב"ם פוסק שגם המזיק שלא בכוונה חייב לשלם, למרות שיכול הניזק להקטין את הנזק.
מעשה שאינו גורם נזק מיידי וברור - שמעון תלה בגד לייבוש, ובא ראובן ולקח את הבגד משם ותלה אותו במקום אחר, ומעשה זה היה בנוכחות שמעון, ונגנב הבגד מהמקום השני. נפסק בהלכה שראובן פטור מלשלם. ואי אפשר לומר ששתק שמעון כי רצה לתבוע את ראובן לדין ולחייבו ממון, מכיוון שהנזק הוא לא מיידי וברור (שהרי שמעון לא יכול היה להעלות על דעתו שייגנב הבגד משם) ואינו אלא גרמא (והכלל אומר ש"גרמא בנזיקין פטור אבל אסור") ועוד, ששמעון יכול היה להחזיר את הבגד למקומו המשומר.
ממון המזיק (כגון שור שנגח) - שורו של ראובן נגח את שורו של שמעון והרגו, הדין הוא שהנבילה שייכת לשמעון, והתשלום שחייב ראובן הוא על ההפרש בין שווי השור החי לשווי נבלתו של השור. השאלה העולה מן המקרה היא מי צריך לטרוח בנבלה ולשמור על ערכה לאחר שמתה. פוסק הרמב"ם שהאחריות היא על הניזק מרגע שהנבילה אצלו והפחת של הנבילה נופל עליו. (כמובן מדובר במקרה שהוא יודע על הנזק שנגרם לו, אלמלא כן האחריות והפחת היא על בעל השור המזיק).
נראה כי המשפט העברי נותן מקום רב לעקרון הקטנת הנזק, ויפה לראות שחשובה ההפרדה הקשורה בסוג הנזק בו מדובר. המשפט העברי נותן משקל רב לדעתו של הניזק, כלומר מה עבר במחשבתו בשעת ההיזק, וכן משקל רב ניתן לקשר הסיבתי ולכוונה שבין המזיק לנזק המסוים..
בייסינגסטוק
בייסינגסטוק (באנגלית: Basingstoke) היא עיר בצפון מזרח מחוז המפשייר שבדרום אנגליה. היא משתרעת לאורך עמק במקורות הנהר לודון. העיר מצויה כ-77 ק"מ דרומית-מערבית ללונדון, 48 ק"מ צפונית לסאות'המפטון ו-25 ק"מ דרום-מערבית לרדינג.
נכון ל-2006 מתגוררים בעיר כ-80,477 תושבים. מבחינה פוליטית, בייסינגסטוק היא חלק מאזור בייסינגסטוק ודין (שלו 155,400 תושבים) ויש לה נציג אזורי בפרלמנט הבריטי.
בייסינגסטוק נחשבת לעיר מבוססת יחסית ויש בה אחוז אבטלה נמוך. נמצאים בה בין היתר המרכז הארצי של "איגוד הרכב הבריטי" (Automobile Association), חברת ההשקעות Sun Life Financial, חברות תרופות כמו Shire וחברות רכב, ביטוח ואלקטרוניקה.
נוקודזול
נוקודזול (באנגלית: Nocodazole) הוא חומר אשר מפעיל את השפעתו על תאים על ידי הפרעה של פילמור המיקרוטובולים. מיקרוטובולים הם סוג אחד של סיבים המהווים חלק ממבנה שלד התא, לרשת המיקרוטובולי הדינמי יש מספר תפקידים חשובים בתא, כולל הובלה של בועיות, והרכבת כישור החלוקה. מספר תרופות כולל וינקריסטין ו-colcemid דומים לנוקודזול בכך שהם מפריעים לפילמור המיקרוטובולים.
מלך האריות
מלך האריות (באנגלית: The Lion King; שם ההפצה כמה חודשים לפני שיצא לאקרנים בישראל היה "האריה השואג") הוא סרט הרפתקאות מוזיקלי אמריקאי בהנפשה קלאסית של וולט דיסני משנת 1994. הסרט בוים על ידי רוג'ר אלרס ורוב מינקוף ונוצר במהלך עידן הסרטים המכונה "הרנסאנס של דיסני". פסקול הסרט הולחן על ידי אלטון ג’ון למילותיו של טים רייס.
הסרט מספר את סיפורו של סימבה, גור אריות שעתיד לרשת את המלוכה מאביו מופסה. עלילת הסרט הושפעה בין היתר מהסיפורים התנ"כיים אודות יוסף ומשה ומהמחזה "המלט" פרי עטו של שייקספיר.
"מלך האריות" הכניס 877.6 מיליון דולר בתקופת הקרנתו ב-1994, ובכך דורג כסרט המכניס ביותר של שנת 1994. לאחר ההפצה המחודשות שלו ל-IMAX וההפצה בתלת מימד, הוא סיים עם הכנסות של 987,483,777 דולר והוא מדורג כסרט העלילתי ה-42 בהכנסות בהיסטוריה. הסרט זכה בפרסים רבים כשבהם שני פרסי אוסקר על הישגים בתחום המוזיקה וגם בפרס גלובוס הזהב לסרט מוזיקלי או קומי. הסרט הוביל ליצירת זיכיון מדיה הכולל מחזמר, משחקי וידאו, שני סרטי המשך אשר הופצו ישירות לווידאו ("מלך האריות 2: מלכות סימבה" ו"מלך האריות 3: האקונה מאטאטה"), שני סרטי ספין אוף ("מסביב לעולם עם טימון ופומבה" ו"משמר האריות - השאגה חוזרת"), שתי סדרות טלוויזיה ("טימון ופומבה" ו"משמר האריות"), וביולי 2019 יצא גם סרט לייב אקשן אשר נושא את אותו השם.
עלילה
בארץ התקווה שבאפריקה שולט אריה אציל בשם מופסה על בעלי החיים כמלך החיות. למופסה וזוגתו סאראבי נולד בן, סימבה, שעתיד לרשת את הממלכה אחרי שמופסה ימות וכל החיות מגיעות להשתחוות לו בעודו נישא בידי הקוף הזקן "ראפיקי". מי שלא מגיע להשתחוות בטקס של סימבה הוא דודו הקנאי והערמומי סקאר, החומד את השלטון בממלכה וכורת ברית חשאית עם להקת צבועים (שגורשה אל מעבר לגבול) על מנת להפיל את מופסה. מופסה מציג לסימבה את הממלכה אך מתרה בו שלא ייכנס לשטח האפל המסוכן. סקאר מספר לסימבה הסקרן והפזיז, לכאורה בטעות, כי האזור האפל הוא למעשה בית קברות לפילים ובכך מעורר את סקרנותו של סימבה ללכת אליו. סימבה משכנע את חברתו הגורה נלה ללכת איתו ל"בית הקברות לפילים" והשניים יוצאים לדרכם יחד עם זאזו הטוקוס, מזכירו של מופסה, שאינו מודע למטרתם. השניים מתחמקים מזאזו בעזרת קבוצת חיות וכך חומקים ומגיעים ל"בית קברות של פילים" שם הם מותקפים על ידי שלושה צבועים: שנְזִי, בָּנְזַאי ואד. מופסה מגיע בדיוק בזמן ומציל את השניים. יותר מאוחר, באותו הלילה, מופסה מסביר לסימבה על האחריות של המלך. באותו הלילה מארגן סקאר את שלושת הצבועים יחד עם להקת הצבועים, להתכונן להרג של מופסה ושל סימבה, ובכך להשתלט על הממלכה.
זמן מה אחר כך, סקאר לוקח את סימבה לתוך ערוץ ומורה לצבועים להבהיל להקת גנואים אל הערוץ על מנת שירמסו אותו למוות. מופסה מצליח להגיע אל הערוץ בזמן, מציל את סימבה, ומטפס על קירות האבנים של הערוץ במטרה לברוח ולא להירמס בעצמו. במעלה המדרון ממתין לו סקאר. מופסה מבקש את עזרתו של סקאר על מנת להינצל אך סקאר אוחז בידיו של מופאסה, נועץ בהן את ציפורניו, לוחש באוזנו "יחי המלך החדש" ומנתק אותן מהצוק, כך מפיל את מופסה למותו. לאחר שהערוץ מתרוקן מהגנואים מגלה סימבה את גופת אביו ופורץ בבכי, סקאר מגיע למקום, מטעה את סימבה לחשוב כי הוא האחראי למות אביו, ומייעץ לו לברוח ולא לחזור לממלכה. לאחר שסימבה בורח, מצווה סקאר על הצבועים לרדוף אחריו ולהרגו, אך הוא נמלט מעבר לשדה קוצים ונעלם במדבר.
לאחר שסימבה בורח הוא מתמוטט במדבר מתשישות ומאותר על ידי נשרים שמגורשים בידי טימון ופומבה, סוריקטה וחזיר יבלות, אשר מביאים אותו אל נווה המדבר שלהם ומצילים אותו. כשהוא מתעורר הוא הופך לחברם והם מלמדים אותו את תפיסת החיים הנהנתנית שלהם המכונה "האקונה מטטה" - "בלי דאגות" וכך סימבה גדל אצלם ולומד להשתחרר ממחויבות ולהיות אוכל חרקים כמותם.
לאחר היעלמותו של סימבה מכריז סקאר בצוק התקווה כי מופסה וסימבה נהרגו, ובכך הוא ממנה את עצמו למלך החדש של צוק התקווה, ונותן לצבועים זכויות בממלכתו כפי שהבטיח להם מראש. עם זאת, במהלך תקופת מלוכתו מתרחשת בצורת חמורה בארץ התקווה, וזאת הפכה לשממה מוחלטת וחסרת כל צמחייה, כל אוכלי-הצמחים עזבו אותה, ולהקת האריות של צוק התקווה איבדה את מקור מזונה, כמו גם להקת הצבועים.
במהלך אחד מטיוליו עם טימון ופומבה כאשר הוא כבר גדל, מציל סימבה את טימון ופומבה מלביאה רעבה המתגלה כחברת הילדות שלו, נלה. סימבה יוצא לסיבוב יחד עם נלה המספרת לו כי סקאר השתלט על הממלכה, כרת ברית עם הצבועים והמיט אסון על ארץ התקווה. סימבה, שעודנו מרגיש רגשות אשמה על מות אביו, מסרב לחזור.
הקוף ראפיקי, מוצא את סימבה, אומר לו כי "מופסה עדיין חי" ולוקח אותו לאגם מרוחק. כאשר סימבה מביט באגם הוא רואה במקום את השתקפותו של מופסה אביו, וראפיקי מסביר לו כי מופסה חי בתוכו. מיד לאחר מכן מבחין סימבה בענן סערה אשר משתנה לצורת פניו של מופסה המדבר אליו ואומר לו כי הוא שכח מי הוא וכי הוא חייב להדיח את סקאר מהשלטון ולתפוס את מקומו כמלך. סימבה חוזר לצוק התקווה יחד עם נלה, טימון ופומבה ומתכנן להילחם עם סקאר. הצבועים ששומרים מתפתים להתקרב לטימון ופומבה ומחמיצים את סימבה שחומק פנימה.
כאשר מתפנה דרכו של סימבה הוא עולה לצוק התקווה ומתעמת עם סקאר, רגע לאחר שהוא מכה את אמו, סאראבי. במהלך העימות על הכתר מתגרה סקאר בסימבה, מזכיר לו שהוא האחראי למות אביו ודוחק אותו אל שפת הצוק. סימבה מועד ומחליק אחורה ונתלה משפת הצוק בשתי כפותיו, בזמן שברק מבעיר את הקרקע תחתיו.
סקאר תופס בכפותיו, בכוונה להפיל אותו כפי שעשה לאביו, ולוחש לסימבה שהוא הרג את מופסה. המום וזועם מהתגלית, מצליח סימבה לזנק חזרה למעלה ומצמיד את סקאר על הרצפה תוך כדי שהוא מאלץ אותו לחשוף את האמת לאחרים.
קרב מתחיל בין הצבועים והלביאות בו משתתפים גם טימון, פומבה וראפיקי, כשבשיאו סימבה מצליח לבודד את סקאר על החלק העליון של צוק התקווה. סקאר מתחנן לרחמים מסימבה ומטיל את האשמה בצבועים. סימבה אינו מאמין לסקאר אך חס על חייו ומצווה עליו לברוח ולא לחזור לעולם.
לאחר שסימבה משחרר את סקאר, הוא תוקף אותו בהיסח דעת. לאחר קרב קשה בין השניים, סקאר מנסה לזנק על סימבה, אך סימבה מפיל את סקאר מעבר לצוק. סקאר שורד את הנפילה אך הצבועים, הזועמים על סקאר בשל האשמתו אותם כאויבים, הורגים אותו. לאחר תום המאבק בין סימבה לסקאר מתחיל לרדת גשם המכבה את האש ומסיים את הבצורת. סימבה מתאחד עם משפחתו וראפיקי מסמן לו כי הגיע הזמן להכריז על מלכותו. סימבה עולה לצוק התקווה ושואג בקול רם.
לאחר שסימבה תופס את השלטון, ארץ התקווה משתקמת, הצמחים בה צומחים מחדש והחיות שבות אליה. לסימבה ונלה נולדת גורה קטנה אשר נישאת בידי ראפיקי מעל קהל של חיות מריעות על צוק התקווה בדומה לסצנה בפתיחת הסרט - וכך בעצם משלים "גלגל החיים" סיבוב נוסף.
פיתוח
הרעיון לסרט נוצר בסוף 1988 במהלך שיחה משותפת של ג'פרי קצנברג, רוי א. דיסני ופיטר שניידר על מטוס לאירופה על מנת לקדם את הסרט "אוליבר וחבורתו". במהלך השיחה עלה רעיון לסיפור אשר מתרחש באפריקה וקצנברג מיד קפץ על הרעיון. הרעיון פותח על ידי צ'רלי פינק, סגן נשיא אולפני ההנפשה של וולט דיסני לעניינים יצירתיים. קצנברג הוסיף עיסוק בסוגיות של התבגרות ומוות, כמו גם רעיונות נוספים שמקורם בניסיון חייו ובדרך החתחתים שלו בפוליטיקה. בנובמבר 1988 כתב תומאס מ. דיש טיוטת תסריט בשם "מלך קלהרי", ולאחר מכן בילתה לינדה וולברטון שנה בכתיבת טיוטות נוספות - תחילה בשם "מלך החיות", ולאחר מכן בשם "מלך של הג'ונגל". הגרסה המקורית של הסרט הייתה שונה מאוד מהגרסה הסופית - העלילה התרכזה במאבק בין האריות לבבונים כאשר סקאר הנהיג את הבבונים בעוד ראפיקי היה בכלל ברדלס; טימון ופומבה היו חבריו של סימבה עוד מראשית חייו; סימבה לא ברח מצוק התקווה אלא רק הפך לעצלן, מרושל ונורא בשל המניפולציות של סקאר. ב-1990 הצטרף המפיק תומאס שומאכר אשר סיים אז את עבודתו על הסרט "ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה" אל העבודה על "מלך האריות" בטענה כי "אריות הם מגניבים". שומאכר גם השווה את התסריט לסדרת הטלוויזיה "מלך הג'ונגל" של נשיונל ג'יאוגרפיק.
ג'ורג' סקריבנר, אשר ביים את "אוליבר וחבורתו" היה הבמאי הראשון של הסרט. מאוחר יותר הצטרף למלאכת הבימוי רוג'ר אלרס שהיה אחראי על הסיפור הראשי של "היפה והחיה" באוקטובר 1991, אשר הביא עמו לעבודת הסרט את ברנדה צ'פמן, שהפכה לאחראית על הסיפור. לאחר מכן, כמה מחברי הצוות המובילים בהכללת אלרס, סקריבנר, האן, צ'פמן, ומעצב ההפקה כריס סנדרס, נסעו לטיול ברחבי הפארק הלאומי שער הגיהנום בקניה על מנת ללמוד ולקבל את ההערכה של הסביבה לסרט. לאחר שישה חודשים של עבודות פיתוח הסיפור, החליט סקריבנר לעזוב את הפרויקט לאחר עימות עם אלרס ומהמפיקים על החלטתם להפוך את הסרט למחזמר במקום כוונתו של סקריבנר, שהייתה ליצור סרט תיעודי הממוקד בהיבטים טבעיים. לאחר פרישתו של סקריבנר נבחר רוב מינקוף להחליפו. דון האן הצטרף לסרט כמפיק לאחר ששומאכר מונה לסגן נשיא פיתוח האנימציה בדיסני. כאשר הצטרף האן כמפיק הוא מצא את התסריט לא ממוקד וחסר נושא ברור ולאחר הקמת נושא מרכזי כמו "ילדות עוזבת ופונה כלפי מעלה למציאות של העולם" ביקש האן לשפץ את התסריט סופית, אלרס, מינקוף, צ'פמן והאן, שכתבו את הסיפור במשך שבועיים של פגישות עם הבמאים קירק וייז וגארי טרוסדייל, אשר סיימו אז זה עתה את העבודה על הסרט "היפה והחיה". שם הסרט שונה מ"מלך הג'ונגל" ל"מלך האריות" והגדרת מיקום התרחשות הסרט השתנתה מג'ונגל לסוואנה.
"מלך האריות" הפך לסרט האנימציה המקורי הראשון של דיסני, שאינו מבוסס על עבודה אחרת קיימת. יוצרי הסרט הצהירו לא פעם כי הסרט מבוסס על הסיפורים התנ"כיים אודות יוסף ומשה והמחזה "המלט" של שייקספיר. במהלך קיץ 1992 הצטרפו לצוות התסריטאים איירין מסצ'י וג'ונתן רוברטס. הפזמונאי טים רייס עבד בשיתוף פעולה הדוק עם צוות התסריטאים, שהמטרה היא ששיריו יהיו צריכים להשתלב ברצף הסיפורי. הסרט מוקדש לזכרו של פרנק ולס, נשיא ומנהל התפעול של דיסני שנפטר מהתרסקות מסוק מספר חודשים לפני הוצאת הסרט.
דיבוב
ג'יימס ארל ג'ונס לוהק כדוגמה לדיבוב דמותו של מופסה, מכיוון שבמאי הסרט מצאו כי קולו חזק ודומה לשאגת אריה אמיתית. ג'ונס ציין כי במהלך שנות ההפקה "[מופסה] הפך ליותר ויותר לאבא מטומטם במקום מלך גדול". נייתן ליין נבחן במקור לדיבוב דמותו של זאזו וארני סאבלה לאחד מן הצבועים. לאחר פגישות נפרדות של כל אחד מהם באולפן הקלטות הדיבוב צחקו הבמאים על ביצועיהם והחליטו ללהקם כטימון ופומבה. ג'רמי איירונס סירב בהתחלה לדבב את דמותו של סקאר, לאחר שהגיע להיבחן בכל זאת לדיבוב הדמות התרשם אנדריאס דג'א שהיה אחראי על הדמות והציע לאיירונס לדבב בכל זאת את הדמות וזה הסכים. הסרט דובב לשמונה שפות במקביל, ביניהן: אנגלית, עברית, פורטוגזית, ספרדית, קוריאנית, מנדרינית, יפנית וזולו. באותה תקופה, הסרט נחשב לסרט בעל מספר הדיבובים במקביל הכי גבוה. נוסף על כך, הסרט היה הסרט הראשון שדובב לשפת הזולו.
הנפשה
הפיתוח של "מלך האריות" החל במקביל לסרט "פוקהונטס". רוב האנימטורים החליטו לעבוד על "פוקהונטס" מתוך אמונה כי הוא יהיה היוקרתי והמוצלח מבין שני הסרטים. גם לאמני הסיפור לא הייתה אמונה רבה בפרויקט. לאחר זמן מה הודיעה ברנדה צ'פמן כי היא מסרבת לקבל את העבודה כיוון, שלדעתה הסיפור לא היה טוב מאוד. התסריטאי רני מאטינסון אמר לחברו האנימטור ג'ו ראנפט על הסרט כי "אני לא יודע מי הולך לצפות בזה". מרבית האנימטורים עשו את עבודתם הגדולה הראשונה כאשר פיקחו על דמות בסרט. כיוון שלסרט היה מספר לא קטן של דמויות אשר היו מורכבות נבחר כל אנימטור לפקח על דמות אחרת: מארק הן ורובן א. אקינו על סימבה הצעיר וסימבה המבוגר בהתאמה, טוני פוסיל על מופסה, אנדריאס דג'א על סקאר, אהרון בלייז ואנתוני דה רוזה על נלה הצעירה ונלה המבוגרת בהתאמה, מיכאל סארי על טימון, טוני בנקרופט על פומבה, ג'יימס קסטר על ראפיקי, אלן וודבורי על זאזו, ראס אדמונדס על סרבי ואלכס קופרשמידט ודויד ברג'ס על כל שלושת הצבועים. בסופו של דבר עבדו על הסרט יותר מ-600 אמנים, אנימטורים וטכנאים במהלך הפקתו. בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה ב-17 בינואר 1994 נדרשו האנימטורים לסיים את הגימורים האחרונים לסרט בכוחות עצמם בביתם.
בדומה לסרט "במבי" מ-1942, למדו האנימטורים על חיות בר ועל הסוואנה ודנו יחד עם מומחים במבנה גופם ובהתנהגותם על מנת לתת תחושה כמה שיותר מציאותית של החיות. ג'ים פאולר, מומחה לחיות בר, נהג לבקר בכמה וכמה הזדמנויות באולפני ההנפשה של דיסני והביא עמו מבחר של אריות ודן עם האנימטורים בהתנהגותם. לדוגמה קרקעות צוק התקווה הונפשו על פי דגם סוואנה, שהיה קיים בפארק הלאומי של קניה. באותו הפארק למדו האנימטורים עוד קצת על חיות בר כאשר הביטו בהן ממרחק בעזרת עדשת טלפוטו.
מוזיקה
הפזמונאי טים רייס, שעבד עם המלחין אלן מנקן על פסקול הסרט "אלאדין", הוזמן לכתוב את השירים לסרט, ומכיוון שמנקן לא היה זמין להלחין את השירים קיבלו דיסני את הצעתו של רייס לתת לאלטון ג'ון להלחינם. ג'ון הביע עניין בהלחנה ואמר כי "ילדים רוצים שירי אולטרה פופ ואז מבוגרים יכולים ללכת ולראות הסרטים האלה ולקבל באותה מידה הנאה מהם" והזכיר את ההשפעה האפשרית של "ספר הג'ונגל" שבו הוא חש כי "המוזיקה הייתה כל כך מצחיקה ופנתה גם לילדים וגם למבוגרים".
ג'ון ורייס הלחינו וכתבו לסרט חמישה שירים מקוריים: "Circle of Life" ("גלגל החיים"), "I Just Can't Wait to Be King" ("משתגע כבר מלך להיות"), "Be Prepared" ("נתכונן"), "Hakuna Matata" ("האקונה מטטה") ו-"Can You Feel the Love Tonight ("אהבה יש באוויר"); במהדורת ה-DVD של הסרט ובגרסת ה-IMAX שלו נוסף השיר "The Morning Report" ("מסדר החיות") שיצא מהסרט במהלך הפיתוח. שאר השירים ומוזיקת הרקע הכללית נכתבו והולחנו על ידי הנס צימר שנבחר בשל עבודותיו על הסרטים "כוחו של אחד" ו"עולם בנפרד".
פסקול הסרט המקורי הופץ על ידי חברת וולט דיסני ב-13 ביולי 1994, הוא הפך לאלבום הרביעי הנמכר ביותר ולפסקול הנמכר ביותר באותה שנה על פי מגזין בילבורד. פסקול הסרט הוא היחיד מז'אנר האנימציה שאושר על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי כאלבום יהלום.
הפצה
בנובמבר 1993 הוציאה בואונה ויסיטה הפקות, חברת הפצת הסרט, את הטריילר של "מלך האריות" והקרינה אותו לפני הסרט "שלושת המוסקטרים". לפני הפצת הסרט עשו דיסני אחד עשר הקרנות מבחן. הסרט לווה בקמפיין שיווק ברשתות ברגר קינג, מאטל, קודאק, נסטלה ו-Payless ShoeSource.
במהלך 1994 הרוויחו דיסני כמיליארד דולרים על מוצרי מרצ'נדייז המבוססים על הסרט.
הכנסות
הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה. הסרט גרף $422,783,777 בצפון אמריקה, $564,700,000 מחוץ לצפון אמריקה ו-$968,483,777 ברחבי העולם כולו. זהו הסרט העלילתי ה-25 ברווחיותו בהיסטוריה, הסרט הרווחי ביותר של שנת 1994, סרט האנימציה השלישי ברווחיותו והסרט השני ברווחיותו של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הפצה מקורית
"מלך האריות" יצא בהפצה מוגבלת ב-15 ביוני 1994 והוקרן רק בשני תיאטראות, תיאטרון אל קפיטן שבלוס אנג'לס ותיאטרון רדיו סיטי מיוזיק הול שבניו יורק. בסוף השבוע הראשון להקרנותיו גרף הסרט $1,586,753 ודורג עשירי בקופות. ב-24 ביוני 1994 יצא הסרט בהפצה רחבה ל-2,550 תיאטראות. בסיום הקרנותיו בצפון אמריקה באביב 1995 הגיע הסרט לסכום הכנסות שעמד על כ-313 מיליון דולר ודורג כסרט השני בהכנסות בשנת 1994 בצפון אמריקה מאחורי פורסט גאמפ עם הכנסות של כ-330 מיליון דולר.
מחוץ לצפון אמריקה הכניס הסרט כ-456 מיליון דולר ובכך הגיע לסכום הכנסות כולל של כ-769 מיליון דולר ודורג כסרט המכניס ביותר של שנת 1994.
גרסת IMAX ופורמט מסך רחב
ב-25 בדצמבר 2002 הוציאו דיסני לבתי הקולנוע בארצות הברית גרסה מחודשת של הסרט ב-IMAX ובפורמט מסך רחב. דון האן אמר על ההפצה המחודשת כי "לא כל הדור החדש של הילדים ראו את זה, במיוחד על המסך הגדול", בסוף השבוע הראשון של הקרנות גרסה זו בארצות הברית גרף הסרט $1,825,849 מ-66 בתי קולנוע, בסיום ההקרנות ב-30 במאי 2003 הגיעו ההכנסות ל-$15,686,215.
גרסת תלת־ממד
ב-16 בספטמבר 2011 הוציאו דיסני מהדורת תלת־ממד מיוחדת של הסרט בהפצה מוגבלת לארצות הברית. ביום הראשון להקרנותיו גרף הסרט $8,919,921 ודורג ראשון בקופות, הסרט סיים את אותו סוף השבוע עם $30,151,614; ההכנסות הגבוהות שהניבה גרסת התלת־ממד בסוף השבוע הראשון הובילו לדירוג הסרט במקום השביעי בפתיחות הטובות ביותר בחודש ספטמבר. גם בסוף השבוע השני להקרנותיו גרף הסרט הכנסות נאות כאשר ירד ב-27% מהכנסות סוף השבוע הקודם שלו בלבד וגרף $21,929,332, ההכנסות הפתיעו רבים אשר חשבו כי הסרט ירד ב-50% לפחות. לאור הצלחת גרסת התלת־ממד, ואף על פי שדיסני הודיעו כי הגרסה תצא במהדורה מוגבלת לשבועיים בלבד, האריכו את הקרנות הגרסה והחלו להפיצה גם מחוץ לארצות הברית.
גרסת התלת־ממד סיימה את הקרנותיה בארצות הברית ב-12 בינואר 2012 עם הכנסות של $94,242,001 ברוטו, מחוץ לארצות הברית עמדו הכנסות גרסת התלת־ממד על $83,400,000. בעקבות הצלחת גרסת התלת־ממד הודיעו דיסני כי יפיצו גרסאות תלת־ממד לסרטים "היפה והחיה", "מוצאים את נמו", "מפלצות בע"מ" ו"בת הים הקטנה" במהלך 2012 ו-2013, אף אחת מגרסאות התלת־ממד האחרות אינן הגיעו להצלחה העצומה כמו של "מלך האריות" ולבסוף דיסני אף ביטלו את הפצת גרסת התלת־ממד של "בת הים הקטנה".
ביקורת
"מלך האריות" זכה לביקורות חיוביות רבות. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 90 מתוך 100 בהתבסס על 110 ביקורות (99 מתוכן "טריות" ו-11 מתוכן "רקובות"). אתר Metacritic נתן לסרט ציון של 83 מתוך 100 בהתבסס על 14 ביקורות (12 מתוכן חיוביות ו-2 מתוכן מעורבות). מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה כוכבים וחצי מתוך ארבעה ואמר על הסרט כי "האנימציה צוירה בצורה נפלאה". בתוכנית הטלוויזיה המשותפת של רוג'ר איברט וג'ין סיסקל, "Siskel & Ebert", זכה הסרט לשבחים, סיסקל העיר כי הסרט לא טוב כמו סרטי דיסני הקודמים לו כגון "היפה והחיה" ואמר כי זהו "סרט טוב, לא מדהים". האל הינסון מעיתון הוושינגטון פוסט כתב על הסרט כי הוא "הישג מרשים, כמעט מרתיע" והרגיש שהסרט היה "מרהיב באופן שכמעט הפך לדבר שבשגרת האנימציות באורך מלא של דיסני" אם כי בסוף הביקורת היה פחות נלהב וכתב כי "שייקספירי בטון ואפי בהיקפו, זה נראה לי מתאים יותר למבוגרים מאשר לילדים. אם לומר את האמת, גם למבוגרים זה ממש מוזר". אוון גלידרמן מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי שיבח את הסרט וכתב כי "לא רק קריקטורה נהדרת, גם סרט רגשי וחריף". פיטר טרוורס מהרולינג סטון שיבח את הסרט וכתב כי הרגיש שזה היה "תערובת עצומה ומשעשעת של מוזיקה, כיף ורגש מנקר עיניים...".
פרסים והוקרה
"מלך האריות" היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ולפרס גלובוס הזהב, הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, הסרט הטוב ביותר - קומי או מוזיקלי, הפסקול המקורי הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר עבור "אהבה יש באוויר" של טים רייס ואלטון ג'ון, ובשני פרסי אוסקר, הפסקול המקורי הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר עבור "אהבה יש באוויר" של טים רייס ואלטון ג'ון. השיר "אהבה יש באוויר" זכה גם בפרס גראמי, להופעה הקולית הטובה ביותר. "מלך האריות" זכה גם בשני פרסי אנני, הסרט הטוב ביותר והדיבוב הטוב ביותר (עבור ג'רמי איירונס). "מלך האריות" זכה גם בפרס בטקס Kids' Choice Awards של ניקלודיאון לסרט האהוב ביותר.
ב-2008 דורג הסרט על ידי מגזין אמפייר כסרט ה-319 הטוב ביותר בכל הזמנים, ביוני 2011 דורג הסרט על ידי הטיים מגזין כסרט האנימציה ה-19 הטוב ביותר בכל הזמנים וביוני 2008 דירג מכון הסרטים האמריקאי את "מלך האריות" כסרט האנימציה הרביעי הטוב ביותר בכל הזמנים. ב-2004 דירג מכון הסרטים האמריקאי את השיר "האקונה מטטה" ברשימת "מאה שנים... מאה שירים" כשיר ה-99 הטוב ביותר בכל הזמנים מסרט קולנוע.
מחלוקות
אלמנטים מסוימים בסרט היו בעלי דמיון לאלמנטים מסוימים אחרים בסדרת אנימה יפנית משנות ה-60, "קימבה האריה הלבן", אשר בהם סצנות הסרט היו כמעט זהות לסדרת האנימה בהרכבם ובזווית המצלמה. לעומת זאת, דיסני טענו כי כל דמיון בין סדרת האנימה לסרט הוא מקרי. יושיהירו שימיזו, היוצר המקורי של סדרת האנימה, סתר את השמועות כי דיסני שלמו לו בתמורה לשתיקה והוסיף כי "אנחנו חברה קטנה, חלשה. זה לא יהיה שווה את זה בכל מקרה... עורכי הדין של דיסני הם בין העשרים הטובים בעולם!".
מספר תלונות הועלו כאשר באחת מן הסצנות נראה סימבה צונח על אחד הצוקים מדוכא ובשמיים הופיע אבק כוכבים בצורה המילה "SEX" ("סקס"), בהמשך, נשמעו טענות כי הדבר נועד לקדם הפקרות מינית; האנימטורים של הסרט לעומת זאת הצהירו כי למעשה נכתב "SFX" (קיצור נפוץ ל"אפקטים מיוחדים" באנגלית) ושדבר זה היה אמור להיות "חתימה" חפה מפשע שנוצרה על ידי צוות האפקטים המיוחדים של הסרט.
השימוש בשיר "The Lion Sleeps Tonight" ("האריה ישן הלילה") במהלך אחת הסצנות של טימון ופומבה בסרט הוביל לסכסוך בין דיסני למשפחתו של הזמר הדרום אפריקאי סולומון לינדה, אשר הלחין וביצע את השיר במקור ב-1939. ביולי 2004 הגישה משפחתו של לינדה תביעה בסכום של $1,600,000 מתמלוגי הסרט מדיסני, ובפברואר 2006, לאחר מאבק משפטי ממושך, זכתה משפחתו של לינדה במשפט ועל כן העבירו דיסני למשפחתו של לינדה 25% מהתמלוגים.
עוד נטען שהסרט מכיל מסרים גזעניים, שכן הנבלים בו (סקאר, הצבועים) מוצגים באופן גורף ככהים יותר מאשר הדמויות החיוביות, במנותק מחזותם הטבעית של חיות אלו במציאות.
מחזמר
לאחר הצלחת הסרט החליטו דיסני להפיק מחזמר אשר יבוסס עליו, המחזמר הוצג לראשונה במיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית ביולי 1997 ולאחר שקיבל ביקורות נלהבות הוא הוצג באוקטובר 1997 גם בברודוויי. המחזמר בוים על ידי ג'ולי טיימור ועובד מוזיקלית על ידי מארק מנסינה, מרבית השירים במחזמר נוצרו במיוחד בשבילו על ידי טים רייס ואלטון ג'ון אם כי שני שירים מהסרט הוכנסו בכל זאת למחזמר.
המחזמר הפך במהרה למחזמר המצליח ביותר מסחרית בהיסטוריה של ברודוויי, בנוסף לכך זכה המחזמר גם לשבחים רבים כאשר זכה בשישה פרסי טוני ב-1998. ב-2006 עברו הצגות המחזמר לתיאטרון מינסקוף שבניו יורק, שם הוא מוצג עד היום. המחזמר הוא הרביעי באורך שנות הריצה שלו על הבמות בארצות הברית.
המחזמר בישראל
בשנת 2007 עלה המחזמר בהפקה של בימת הנוער ברחובות בבימויו של ז'אק זרביב וניהולו המוזיקלי של משה יוסף. בכיכובם של:
המשכים וספין-אופים
בעקבות הצלחת הסרט הוציאו דיסני ב-1998 סרט המשך ישירות ל-VHS בשם "מלך האריות 2: מלכות סימבה", הסרט עקב אחר בתו של סימבה, קיארה, אשר מתאהבת ביורשו של סקאר, קובו. ב-2004 הוציאו דיסני פריקוול בשם "מלך האריות ½1: הקונה מאטאטה" ישירות ל-DVD, הסרט מראה כיצד נפגשו טימון ופומבה ומציג את השפעות הרפתקאותיהם על אירועי הסרט המקורי.
ביוני 2014 הוכרז כי ב-22 בנובמבר 2015 ישודר בערוץ דיסני ג'וניור סרט טלוויזיה בשם "משמר האריות: שובה של השאגה" אשר יקדים לסדרת טלוויזיה בשם "משמר האריות" אשר תעלה לאותו הערוץ בתחילת 2016, הסדרה תעסוק בקיון, בנו של סימבה, אשר נבחר להנהיג את משמר אריות הממלכה.
גרסת לייב אקשן ל"מלך האריות", שביים ג'ון פאברו, יצאה לאקרנים ב-19 ביולי 2019.
שחיקה (גאולוגיה)
בגאולוגיה, שחיקה הוא אחד מתהליכי הבליה המכנית החל על סלעים וגורם להתפוררות או התפרקות שלהם. לתהליך השחיקה אחראים מים, רוח וקרחונים, המלטשים את פני הסלע בעזרת שברי סלעים הנישאים עמם.
תהליכים
שחיקה היא חיכוך בין סלעים או גרגרים בגדלים שונים, הגורמת להסרה של שכבות חיצוניות שלהם. תהליך זה מתרחש בעת תנועתם של מים, רוח וקרחונים הנושאים סלעים וגרגרים. אלה – בבואם במגע עם פני השטח של המסלע – חורצים ומסירים חלקים ממנו בליטוש, בדומה לאופן בו פועל נייר זכוכית.
סוגי חיכוך
המונח "שחיקה" מתייחס לשני סוגים של חיכוך הפועלים על סלעים:
החלקים המוסרים מן המסלע באמצעות תהליכי השחיקה נקראים "שחק סלעים". שחק הסלעים מוסע באמצעות סחיפה ומצטבר למשקעים, המתלכדים ומתגבשים ליצירת סלעי משקע.
אמצעים
החלקיקים הפעילים בתהליכי השחיקה מוסעים על ידי שלושה אמצעים:
שחיקה מימית
כוח השחיקה של המים חזק מאוד ונובע מכבידתם, מן המסה שלהם ומהזווית בה פועל הזרם. כוח זה מתגבר ככל שעולה כמות החלקיקים השוחקים המצויים בזרם. עוצמתה של השחיקה תלויה בקשיותו של הסלע המותקף, במשך הזמן בו פעלו עליו החלקיקים ובכמות המים הזורמים עליו.
המים פועלים בשני תהליכי החיכוך: שחיקה וגידוד.
חלקיקים הנישאים במים – בנהרות, בנחלים או במי ים – פועלים בתהליך הגידוד על מסלע נייח, חורצים ומלטשים את פניו. הסרת החומר מפני המסלע יוצרת צנירים – דוגמת אלה המצויים בנחל אורן, וטבלאות גידוד – דוגמת אלה המצויות בחוף ראש הנקרה ובסלעי הכורכר בחוף דור-הבונים.
שחיקת רוחית
גרגרי אבק וחול הנישאים באמצעות הרוח שוחקים ומלטשים את המסלע העומד בדרכם. שחיקה באמצעות רוח אופיינית למדבריות, שסלעיהם חשופים בשל מיעוט הצמחייה.
אחד התוצרים האופייניים לשחיקה באמצעות רוח הן "פטריות סלע", דוגמת זו המצויה בבקעת תמנע. פטריות הסלע נוצרות מהבדלים ברמת השחיקה: החלקיקים הכבדים שוחקים את חלקו התחתון של הסלע – המהווה את "גזע" הפטרייה, יותר מאשר את חלקו העליון – המהווה את "ראש" הפטרייה.
שחיקה קרחונית
עם תנועת הקרחון מצטבר בתחתיתו ובשוליו "טריד קרחוני" – מאסף של סלעים וחלקיקים הנכלאים בו ומוסעים באמצעותו. הטריד הקרחוני חורץ במסלע הנייח או מלטש את פניו. חריצי השחיקה מקבילים זה לזה ולתנועת הקרחון על פני המסלע. דוגמאות לחריצי שחיקה כאלה נראות בפני סלעי הגרניט בסנטרל פארק. חריצי שחיקה מקבילים מצויים גם ברמות המחורצות, והיוו רמז חשוב לתהליך היווצרותן.
החלקיקים המוסרים מן המסלע באמצעות שחיקה קרחונית עשויים להיות דקים כאבק, אז הם נקראים "קמח סלעים". הקרחון הכבד ממשיך לדחוף את קמח הסלעים, ויוצר על גבי המסלע מצע מלוטש הנקרא "מֶרֶט קרחוני" או "לֶטֶש קרחוני".
גבנוני כבשים
צורת נוף האופיינית לשחיקה קרחונית היא "גבנוני כבשים". גבנוני כבשים הן גבעות סלעיות מוארכות, המצויות באזורים בעלי תבליט שחלה בהם שחיקה קרחונית. המדען השווייצרי הוראס-בנדיקט דה סוסיר (Horace-Bénédict de Saussure, 1740–1799) כינה את גבנוני הכבשים "roche moutonée" – "אבן צמרירית", מאחר שהזכירה לו את הפאות המתולתלות שהיו אופנתיות באותה עת. הגבנונים נוצרים כאשר הקרחון – שטיפס קודם לכן על התבליט – יורד בחזרה למישור ושובר בדרכו חלקים סדוקים או רופפים במסלע.
הערות שוליים
Corrasione
מוטי איוניר
מוטי איוניר (נולד ב-18 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר וכיום מאמנה של הפועל נוף הגליל.
איוניר שיחק בעמדת הקשר והיה משחקניה הבולטים של מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בשנות ה-80.
קריירת משחק
איוניר גדל בקבוצות הילדים, הנערים והנוער של מכבי תל אביב. בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת בה שיחק במשך תשע שנים, למעט עונת 1986/1987 בה שיחק בקבוצת רודה ההולנדית. במהלך עונת 1987/1988 שב למכבי מהולנד ואף זכה עימה בשני גביעי מדינה. ב-1990 עבר למכבי נתניה, וממנה נדד לקבוצות נוספות, בהן בני יהודה, הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה, מכבי עירוני אשדוד, שמשון תל אביב והפועל צפרירים חולון.
איוניר זומן לראשונה לנבחרת ישראל ב-1986, ועד שנת 1992 ערך 18 הופעות וכבש שער אחד במדים הלאומיים. ב-2009 נבחר כחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירת אימון
בשנת 1997 החל בקריירת אימון. בשנתו הראשונה נחל הצלחה מסחררת בקבוצת בית"ר באר שבע, אותה העלה מהליגה השלישית, אז ליגה א' לליגה השנייה, אז הליגה הארצית.
לאחר מכן אימן את מכבי נתניה, הפועל באר שבע, הפועל כפר סבא והפועל רמת גן, ממנה פוטר חודש לפני סיום העונה. את העונה שלאחר מכן החל איוניר כמאמן הכח רמת גן אך עזב אותה בתחילת העונה לאחר שהוחלט להורידה לליגה השלישית בעקבות קשייה הכלכלים. בעונת 2003/2004 חתם איוניר בנצרת עילית, אותה העלה מהליגה השנייה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. בעונתה הראשונה בליגה הבכירה הפתיעה נצרת עילית כשסיימה במקום החמישי אך עונתו השלישית של איוניר בקבוצה לא הייתה מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-11 וירדה חזרה לליגה הלאומית.
ביולי 2006 מונה למאמן נבחרת נערים א' של ישראל, וביוני 2008 קודם לתפקיד מאמן הנבחרת הצעירה. כמאמן הנבחרת הצעירה הוביל אותה למשחקי הפלייאוף על העלייה לאליפות אירופה עד גיל 21, בהם הודחה הנבחרת במפגש כפול על ידי נבחרתה של. הוא המשיך לאמן את הנבחרת הצעירה גם במוקדמות יורו 2011 אך הוחלף לקראת סוף הקמפיין על ידי גיא לוזון. בשנת 2010 שימש כסקאוט של נבחרת ישראל הבוגרת וכן מאמן נבחרת נערים ב'.