cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בון
היסטוריה
בון נבחרה ב-1949 לבירת גרמניה המערבית באופן מפתיע, לא מעט בשל מאמציו של ד"ר קונראד אדנאואר, הקנצלר הראשון של גרמניה המערבית, שהתגורר בעיר שכנה, באד הונף (Bad Honnef). הבחירה הפתיעה משום שבמערב גרמניה היו מספר ערים מפותחות וגדולות מבון, שהבחירה באחת מהן הייתה יכולה לחסוך לגרמינה המערבית כסף רב.
בעיר הוקמו בנייני ממשל והתגוררו בה נשיא גרמניה (בוילה האמרשמידט) וקנצלר גרמניה (בארמון שאומבורג). לאחר איחוד גרמניה ב-1991 הוחלט שברלין תשוב להיות בירת גרמניה המאוחדת; רוב משרדי הממשלה והשגרירויות הועברו לבירה החדשה בתהליך שארך שמונה שנים. המעבר לווה בביקורת בשל העלות הרבה ובשל הנזק הבלתי נמנע לכלכלת אזור בון. חברי הבונדסטג (הפרלמנט הגרמני), תומכי החזרת מוסדות השלטון לברלין היו בעיקר תושבי הצד המזרחי של גרמניה המאוחדת. בבון נותרו או הוקמו קונסוליות של מדינות רבות.
מוסדות
משנת 1996 משמשת העיר כביתם של משרדי איכות הסביבה והפיתוח של האומות המאוחדות. מוסדות נוספים של האו"ם שוכנים אף הם בבון. מטה חברת דויטשה טלקום שוכן בעיר וכך גם ההנהלה הראשית של הדואר הגרמני נמצאת בבון; היא שוכנת במגדל הדואר (Post Tower), בניין המשרדים הגבוה ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה.
אוניברסיטת בון, עם כ-30,000 סטודנטים (כ-5,000 מתוכם אינם גרמנים), היא אחת הגדולות בגרמניה. האוניברסיטה, כולל בית חולים השייך לה, היא המעסיק הגדול ביותר בעיר; עובדים בה 530 מרצים, 3,000 מדענים אחרים ו-2,000 עובדי מנהלה. בון היא "עיר סטודנטים" מובהקת, כשהללו מהווים למעלה משמינית מאוכלוסיית העיר. האוניברסיטה נוסדה ב-1818, בניינה הראשי שלה הוא ארמון מרהיב המהווה אתר תיירות ידוע. מבין הסטודנטים המפורסמים שלמדו באוניברסיטה זו בעבר ניתן למנות את קונראד אדנאואר, פרידריך ניטשה, קרל מרקס, היינריך היינה, רובר שומאן (ראש ממשלת צרפת) ו-וילהלם השני, קיסר גרמניה.
מוזיאונים
בעיר 12 מוזיאונים, מהחשובים בגרמניה. רובם שוכנים לאורך שדרת קונראד אדנאואר, המכונה מייל המוזיאונים (Museumsmeile). שדרה זו היא אחד המקומות המתוירים ביותר בגרמניה. בין המוזיאונים בבון:
אדריכלות ותחבורה
בון אינה עיר תיירות מובהקת, ורבים מדלגים עליה בדרכם מעמק הריין מדרום אל קלן ודיסלדורף מצפון. לא רבים יודעים כי בבון קיים ריכוז הבתים מדור המייסדים (Gründerzeit, כינוי לתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) הגדול ביותר בגרמניה. בתים אלו מתאפיינים בצבעוניות רבה, מקוריות, אלגנטיות ופאר. השכונות המקיפות את העיר העתיקה מצפון, דרום ומערב כוללות כמה מהרחובות היפים ביותר בגרמניה. בתים מפוארים נוספים ניתן למצוא בקצה הדרומי של העיר, ברובע באד גודסברג (Bad Godesberg), אשר שימש כרובע הדיפלומטים והשגרירויות בתקופה בה הייתה העיר בירת גרמניה.
תחנת הרכבת המרכזית של בון קטנה מאוד יחסית לעיר בסדר גודל זה, והיא כוללת חמישה רציפים בלבד. הסיבה לכך היא הימצאותה של בון על אמצע הדרך בין קלן וחבל הרוהר מצפון וריינלנד-פפאלץ מדרום; רוב הקווים העוברים בבון נוסעים באחד משני כיוונים אלו בלבד. בבון שלוש תחנות רכבת נוספות. בעיר רשת קטנה יחסית, אך מקיפה ויעילה, של רכבות תחתית, אשר ככל הנראה לא הייתה מוקמת לולא הייתה בון עיר הבירה. נמל התעופה קלן/בון, אשר נמצא בתחומי קלן, משרת גם את בון, כ-40 ק"מ מצפון למרכז העיר.
רובעי העיר
ככל עיר גדולה בגרמניה, מחולקת בון לרבעים. בבון קיימים ארבעה:
עד לשנת 1969 היו שלושת הרבעים האחרונים ערים עצמאיות; בשנה זו הם אוחדו עם בון. כתוצאה מכך, הארדטברג למשל ממשיכה להיות עיר תאומה של וילמומבל.
להלן סמלי ארבעת הרבעים, לפי סדר הופעתם לעיל מימין לשמאל:
קישורים חיצוניים
מוזיאונים
טים ברטון
טימותי וולטר ברטון (באנגלית: Timothy Walter Burton; נולד ב־25 באוגוסט 1958, קליפורניה) הוא במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי, הידוע במשיכתו לעיסוק בנושאים גותיים, מוזרים ואפלים.
קריירה
ברטון החל את הקריירה שלו כאנימטור בדיסני, זמן קצר לאחר סיום התיכון. בשנת 1982 הכין את סרטו הראשון, "וינסנט", שאורכו שש דקות, המספר על ילד שרצה להיות וינסנט פרייס. פריצתו הגדולה הייתה עם הסרט "ביטלג'וס" (1988), שהכניס 80 מיליון דולר וזכה בפרס אוסקר על האיפור. בעקבות הצלחת הסרט ברטון יצר והפיק סדרת הנפשה קומית בשם "ביטלג'וס" המבוססת באופן רופף על הסרט ומגוללת את הרפתקאותיהם של ביטלג'וס ולידיה הגותית בעולם הבא. הסדרה זכתה בפרס אמי לתוכנית אנימציה ב-1990.
יכולתו של ברטון להפיק סרטים מצליחים עם תקציב מצומצם הרשימו מנהלי אולפנים, וכתוצאה מכך התאפשר לו להכין את סרטו הראשון עם תקציב גדול, "באטמן" (1989), בכיכובם של ג'ק ניקולסון (הג'וקר), מייקל קיטון (באטמן/ברוס ויין) וקים בייסינגר (ויקי וייל). הסרט הפך לשובר קופות. ב-1990 ביים את "המספריים של אדוארד", שהצליח לזכות באהדת הקהל והמבקרים, וברטון החשיבו לטוב ולאישי שבסרטיו.
הוא חי עם השחקנית הבריטית הלנה בונהם קרטר בין השנים 2001–2014; היא כיכבה בסרטו משנת 2001 "כוכב הקופים", "סיפורי דגים" משנת 2003, "צ'ארלי בממלכת השוקולד" משנת 2005 וכן בסרטו משנת 2007 "סוויני טוד". כמו כן היא תרמה את קולה ל"חתונת הרפאים" מ-2005, ואף הופיעה בסרט "אליס בארץ הפלאות" שיצא לאקרנים בשנת 2010.
לסרט "הסיוט שלפני חג המולד" של טים ברטון יצא גם ספר מנגה (ספר קומיקס בסגנון יפני). המנגה מהווה העתקה כמעט מדויקת של הסרט לתוך ספר קומיקס. את הספר צייר Jun Asuga, והפיקה חברת דיסני אנטרפרייז.
דינה
דִינָה היא בת יעקב ולאה שנולדה לאחר ששת בני לאה. עיקר סיפורה מופיע ב. פרשנים וחוקרים שכתבו על הפרק, הכתירו אותו לעיתים בכותרת "פרשת דינה" ולפעמים "אונס דינה".
הולדתה
לאחר תיאור הולדת זבולון, בנה השישי של לאה, נאמר:. בתיאורי הלידות הקודמות נאמר, ואילו בהולדת דינה לא נאמר "ותהר". פירש זאת רבי אברהם אבן עזרא: "יש אומרים כי עם זבולון הייתה בבטן אחת".
לפי ספר היובלים דינה נולדה בז' בתשרי. בניגוד ליתר בניו של יעקב, ששמם נומק במקרא, שמה של דינה לא נומק. במדרש נדרש שמה על שם "דין", שלאה בהריונה דנה דין בעצמה שתיוולד לה דווקא בת ולא בן.
היחסים עם שכם
פרשת דינה מתוארת ב. ראשיתה מתוארת בארבעה פסוקים:
המקרא מתאר את מעשה האונס מיד לאחר ציון יציאתה של דינה "לראות בבנות הארץ". חכמים מפרשים את יציאתה של דינה כחוסר צניעות. לדוגמה מפרש רש"י: בפרקי דרבי אליעזר מופיע מדרש על פסוק מספר עמוס המתאר כיצד פיתה שכם בן חמור את דינה לצאת כדי שיוכל לשכב איתה:
על פי מסורת אחרת, יעקב נענש על שלא השיא אותה לעשו אחיו, וזאת על סמך הפסוקים שמראים כי דינה לא הייתה נוכחת במפגש בין יעקב לעשו:
רק אחד מארבעת הפסוקים המתארים את המפגש בין שכם לדינה עוסק באונס עצמו, ובו שלושה פעלים רצופים של אינוס:. הפרשנים ניסו להסביר את ההבדל בין פעלים אלה כתיאור המעשים השונים שביצע שכם בדינה. רש"י מפרש: - כדרכה,  - שלא כדרכה. אבן עזרא חולק על רש"י ומפרש:  - כדרכה, בעבור היותה בתולה. רמב"ן חולק ומפרש:
ההסכם עם שכם ואביו
שכם בן חמור ואביו פנו אל בני יעקב ובקשו את דינה לאישה לשכם, תוך שהם מבטיחים גמול על ההיענות לבקשתם:
הרמב"ן מעלה שתי שאלות ביחס להתנהגותו של יעקב בפסוקים אלו. ראשית, כיצד ייתכן שכעס על התנהלותם של בניו מול שכם אם דברים אלו התקיימו בנוכחותו ובידיעתו, ושנית, כיצד עולה על הדעת שחשב להשיא את בתו לכנעני שטימא אותה. על כך הוא עונה כי.
נקמת שמעון ולוי
מהתיאור בספר בראשית למד המדרש שלא בקלות נפרדה דינה משכם:
הרמב"ן מציג שאלה נוספת: "ורבים ישאלו, ואיך עשו בני יעקב הצדיקים המעשה הזה לשפוך דם נקי?", שהרי רק שכם חטא, אך אנשי עירו לא חטאו. תחילה מביא הרמב"ן את תשובתו של הרמב"ם לשאלה זו, תשובה המציגה את חטאם של אנשי שכם: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה - שהרי שכם גזל, והם ראו, וידעו, ולא דנוהו" (משנה תורה, הלכות מלכים, פרק ט), כלומר אנשי שכם הפרו אחת משבע מצוות בני נח שהם חייבים בהן, דינין, שהיא הקמת ואכיפת המשפט, ולכן ראויים לעונש מיתה כדין שבע מצוות בני נח. הרמב"ן חולק על תשובתו של הרמב"ם, הן בשל זאת שלדעתו אין בני נח נהרגים על מצוות עשה, וכן משום שאין לשפוט את תושבי שכם שלא שפטו את מלכם. בעקבותיו מציין מרדכי ברויאר: "ודאי היה על אנשי שכם לדון והעניש, למחות ולגנות ולהוקיע, אולם אין אדם חייב מיתה אלא כאשר עשה מעשה פשע, ולא כאשר נמנע מלקיים את חובתו". הרמב"ן מפרש שאנשי שכם היו רשעים, רק שלא היה משפטם מסור לבני יעקב, ובהזדמנות זו הרגום.
יעקב זכר את מעשיהם של שמעון ולוי לפני מותו וכשבירך את בניו לא הסתיר את כעסו עליהם ואמר: בכעסו העז של יעקב על שמעון ולוי מוצא הרב מרדכי ברויאר מסר לדורות:
מקומה של דינה בסיפור
שאלות רבות עולות בנוגע להיות דינה דמות מאוד פסיבית בסיפור ובעיקר לשתיקתה, היא לא מדברת ולא פועלת במהלך העלילה כלל. פעולתה היחידה היא יציאה מאוהלה. על-פי חוקרים כי הסיבה לשתיקת דינה נובעת מהעובדה שדינה לא נמצאת בשני המקומות המרכזיים והחשובים בסיפור, ובכל זאת נראה שמתבקש כאן הסבר נוסף. הרמב"ן מסביר כי שכם היה צריך להתחנן ולבקש מיעקב את דינה, אף על פי שהיא בביתו "ותם הפיוס הזה כדי שיתנו אותה לו לאישה מרצון כי הנערה לא הייתה מתרצה אליו וצועקת ובוכה תמיד. וזה טעם וידבר אל לב הנערה" - כלומר דינה שתקה ולא פעלה כאות מחאה, השתיקה מציינת אי הסכמה ואף זעקה על מה שנעשה בה. בפועל היא לא עושה כלום, אך שתיקתה מסתירה זעקה המופנית כלפי עצמה.
שמה של דינה מוזכר רק פעם אחת בתחילת הפרק. בשאר הפרק מוזכר בכינויים כמו:"ילדה", נערה", "בת" וכו'. מטרת כינויים אלו להראות את יחסו של האומר לדינה. יעקב מתייחס לדינה כבתו רק כששומע על מקרה האונס, כמו שהוזכר מקודם, שמו חשוב לו יותר מבתו. לעומתו, בניו מזכירים את קרבתם לדינה שוב ושוב, קוראים לה "אחותנו", ואפילו "בתנו". בני יעקב מגוננים על דינה, ממלאים את תפקידו של יעקב ומנסים לשמור על שם המשפחה. שכם קורא לדינה "נערה", עובדה המצביעה על אהבתו שרכש אליה. ניתן לומר שהוא עובר תהליך, תחילה מבצע בה מעשה אלים (אנס אותה ועינה אותה), ובסוף אוהב אותה.
גישות שונות כלפי עמי הארץ
הפרשה משווה את מעשיהם של יעקב, בניו ודינה כגישות שונות להתערות בית יעקב בין עמי הארץ: הכתוב פוסל את שלוש הגישות: את גישת דינה בכך שכשיצאה מאוהלה נאנסה, את גישת יעקב בכך שאינו מצליח להגן על בתו או לשלוט בבניו, ואת גישת שמעון ולוי בעונש על שניהם, פיזור שבטיהם בין שאר השבטים ללא נחלה עצמאית.
המשך חייה ומותה
דינה נמנית ב עם יורדי מצרים, אבל חוץ מהאזכור הזה אין היא נזכרת שוב במקרא. מסורות מדרשיות שונות מספרות מה עלה בגורלה לאחר האונס. על פי מסורת אחת היא נישאה לשמעון אחיה וילדה לו את שאול בן הכנענית. על פי מדרש אחר היא נישאה לאיוב. ויש גם מסורת אגדית אחרת לפיה דינה הרתה לשכם, ונולדה ממנה אסנת. אסנת נתגלגלה למצרים ואומצה בידי אשתו של פוטיפר ולבסוף היא נישאה ליוסף.
במשך הדורות תיארו עולי רגל את מקום קבורתה בארבל.
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
לוסיטניה (אונייה)
אוניית הדואר המלכותי "לוּסִיטַנְיָה" (באנגלית: RMS Lusitania) הייתה אוניית נוסעים בריטית. ב-7 במאי 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, טובעה האונייה על ידי צוללת גרמנית. לטיבוע האונייה הייתה השפעה על הצטרפות ארצות הברית למלחמה כשנתיים מאוחר יותר.
"לוסיטניה" הושקה ב-7 ביוני 1906, ושימשה להובלת נוסעים ומטען באוקיינוס האטלנטי, בין אנגליה לארצות הברית. ב-1907 זכתה בסרט הכחול לאחר שחצתה את האוקיינוס האטלנטי, מאירלנד לארצות הברית, בפחות מחמישה ימים ובמהירות שיא של 24 קשר.
ההפלגה האחרונה
האונייה יצאה להפלגתה האחרונה מנמל ניו יורק ב-1 במאי 1915. נכון לזמן ההפלגה ארה"ב טרם השתתפה במלחמה. ב-7 במאי 1915, בשעה 14:10, בעת שהאונייה נמצאה קרוב לסוף מסעה, 14 מייל מאירלנד, היא נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מהצוללת הגרמנית U-20. לאחר פגיעת הטורפדו נשמע פיצוץ גדול נוסף, ותוך 18 דקות טבעה האונייה. באסון נספו 1,198 נוסעים, מתוכם 128 אמריקנים. במשך עשרות שנים נטען כי הפיצוץ השני נגרם על ידי מטען סודי של תחמושת שהוטמן בה, בניגוד לחוק האמריקאי האוסר על הובלת חומרי נפץ באוניות נוסעים. ביולי 2012 גילו חוקרים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור שקול הנפץ השני נבע מפיצוץ דוד קיטור, בעוד טביעת הספינה נגרמה מהנזק שחוללה פגיעת הטורפדו. הספינה אומנם נשאה תיבות כדורי רובים בקוטר 7.7 מ"מ, אך אלה היו חלק מהמטען המוצהר (והחוקי) של הספינה ולא גרמו לטביעתה.
קיומה של צוללת גרמנית באזור היה ידוע לצי הבריטי, אך המידע על כך הובא לידיעת רב החובל של "לוסיטניה" רק שלוש שעות קודם לטיבועה. מיד עם פגיעת הטורפדו הספיקה "לוסיטניה" לשגר קריאה לעזרה. ספינות שנחלצו לעזרתה הצליחו להציל 764 מנוסעיה, ובהם רב החובל של האונייה, קפטן טרנר.
לאחר הטביעה
על אף שגרמניה הצהירה עוד לפני טיבוע האונייה כי היא רואה בכל אונייה בריטית מטרה לגיטימית, הפגיעה בחפים מפשע בהם נשים וילדים עוררה זעם רב ונחשבה על ידי "מדינות ההסכמה" לדוגמה נוספת לברבריות חסרת המוסר של מכונת המלחמה הגרמנית. בעיני ארצות הברית, ש-128 מאזרחיה נספו בטיבוע האונייה, הייתה הפעולה הגרמנית מנוגדת למשפט הבינלאומי, ולכן נגרם מתח רב ביחסים שבין ארצות הברית לגרמניה.
מפעל גרמני הנפיק מדליות המציינות את טיבוע האונייה כניצחון של הצי הגרמני, צעד שהוסיף שמן למדורה. לאחר שצעד זה נודע לממשלת גרמניה, על־פי ידיעות אודותיו שהופיעו בעיתונות הבריטית, היא אסרה על הפצת המדליות. בשלב זה החלו הבריטים למכור עותקים של המדליה, שתמורתם היוותה תרומה לצלב האדום. עם זאת, בעקבות הזעם הרב על טיבוע "לוסיטניה" הבטיחה גרמניה שצוללותיה יעלו על פני הים לפני שהן תוקפות, כדי למנוע תקיפה מוטעית של ספינות נוסעים.
רק כעבור שנתיים, בעקבות החלטה גרמנית לחזור למלחמת צוללות בלתי מוגבלת ובעקבות "מברק צימרמן", שוכנעה ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם הראשונה לצד "מדינות ההסכמה".
תריסריון
התריסריון (בלטינית: Duodenum - "דואודנום") בגוף האדם מהווה את תחילתו של המעי הדק, ואורכו כ-25 סנטימטר, שהם רוחבן של תריסר אצבעות לערך, ומכאן שמו.
בתריסריון מתבצע עיקר תהליך העיכול. כל העמילן שלא התפרק בפה ובקיבה ממשיך להתפרק בתריסריון בעזרת אנזימים שמופרשים מהלבלב. כך גם פפטונים, שהם מקטעי חלבונים שהתפרקו בקיבה באמצעות חומצות, ממשיכים להתעכל בתריסריון באמצעות אנזימים בסיסיים. גם השומנים מתפרקים ומתעכלים בתריסריון, וכך גם כל הפולימרים, כצבעי מאכל ושאר תוספי מזון, שלא התפרקו בקיבה או בפה.
לתריסריון מגיעים חומרים מהלבלב, מהכבד ומכיס המרה העוזרים בפירוק הכימי של החלבונים, הפחמימות והשומנים שבמזון. בנוסף:
מבנה
התריסריון הוא החלק הראשון של המעי הדק, ואורכו בין 25 ל-30 סנטימטרים. צורתו כצורת פרסה או C והוא מחולק לארבעה חלקים:
1. החלק הראשון (בלטינית: pars superior - "החלק העליון") מונח בגובה החוליה המותנית הראשונה (L1) ומשתרע בצורה אופקית משוער הקיבה (pylorus) ועד הכפיפה הראשונה (Flexura duodeni superior). מאחר שחלק זה הוא תוך-צפקי, כלומר מחובר לפדר הקטן (lesser omentum) שמכסה את הקיבה, הוא יכול לנוע ביתר חופשיות ביחס לשאר חלקי המעי הדק, ובכך להתאים את מהלכו למצב המילוי של הקיבה. פני השטח הקדמיים והאחוריים של החלק הראשון נמצאים בסמיכות לחלק התחתון של הכבד (lobus quadratus) ולכיס המרה. המונח הרדיוגרפי "פקעית התריסריון" (duodenal bulb) מתייחס לחלק הפרוקסימלי של התריסריון, הקרוב ביותר לשוער הקיבה. לחלק העליון של התריסריון מחובר הליגמנט ההפטו-דואודנלי (hepatoduodenal ligament), היוצר את השוליים הימניים של הפדר הקטן, ומכיל טריאדה חשובה: וריד שער הכבד, עורק הכבד המיוחד וצינור המרה המשותף.
2. החלק השני (בלטינית: pars descendens - "החלק היורד") משתרע מהכפיפה הראשונה ועד הכפיפה השנייה של התריסריון (Flexura duodeni inferior) המונחת בגובה החוליה המותנית השלישית (L3). בחלקו העליון הצידי הוא מונח על שער הכליה הימנית, ובמרכזו הוא מחובר ברקמת חיבור לכל אורכו לראש הלבלב. צינור המרה המשותף עובר מתחת לחלק הראשון של התריסריון, ומשם אל תוך ראש הלבלב, ולאחר איחודו עם צינור הלבלב הראשי על שם וירסונג, הם נכנסים באמצע החלק השני של התריסריון לפטמה הראשית של התריסריון על שם פאטר (major duodenal papilla of Vater).
3. החלק השלישי (בלטינית: pars inferior - "החלק התחתון") מתחיל בכפיפה השנייה ונמשך בצורה כמעט אופקית ולעיתים בכיוון מעט מעלה, עד שהוא מגיע לגבול השמאלי של אבי העורקים, שם הוא משנה את כיוונו ומתעקל כלפי מעלה אל החלק האחרון השייך לתריסריון.
4. החלק הרביעי (בלטינית: pars ascendens - "החלק העולה") הוא המשכו של החלק השלישי, העולה משמאל לאבי העורקים עד שמגיע לגבול של הלבלב. חלק זה מתחבר למעי הריק, ומקובע למקומו בצידו האחורי על ידי השריר התומך של התיריסריון, המכונה גם הליגמנט על שם טרייץ (ligament of Treitz).
בנימין בן אליעזר
בנימין (פוּאד) בן-אליעזר (12 בפברואר 1936 – 28 באוגוסט 2016) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי. לאחר סיום שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף, בתפקיד מתאם פעולות הממשלה בשטחים, כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
בשנים 2001–2002 כיהן כשר הביטחון בתקופת האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן. בשנים 2001–2002 עמד בראש מפלגת העבודה.
ביוגרפיה
בן-אליעזר נולד ב-1936, בבצרה שבעיראק, לסאלח ופַרחה. שמו בלידתו היה פואד אלעזר אך עוברת לבנימין בן אליעזר, לאחר שעלה לישראל בנעוריו, בשנת 1950.
לאחר המלחמה היה אמור לצאת ללימודים בבית הספר הצבאי הגבוה בצרפת, אולם בשל האמברגו שהטיל שארל דה גול על היחסים הצבאים עם ישראל נשלח לסינגפור והפך למדריך ראשי בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא סינגפור. בשובו לישראל מונה לסגן מפקד חטיבת הערבה.
במלחמת יום הכיפורים שימש במינוי חירום כקצין אג"ם תחת פיקודו של ישראל טל. ב-1974 מונה למפקד יחידה 300. בעקבות הפיגוע במעלות הוחלט שיפקד על חטיבה מרחבית שאיחדה את חטיבת בירנית עם יחידה 300 לעוצבת ברעם. במקביל שירת כקצין הקישור למובלעות בדרום לבנון, ובהמשך כקצין הקישור לכוחות הלבנוניים בביירות. במסגרת תפקידים אלה היה המפקד הראשון של יזמת ההתקשרות עם נוצרים בדרום לבנון, ובין האחראים להקמתה ותפקודה של הגדר הטובה. בעקבות מבצע ליטני מונה למושל אזור דרום לבנון והקים את אד"ל (אזור דרום לבנון).
ב-1978 מונה למפקד אזור יהודה ושומרון, תפקיד אותו מילא, בדרגת תת-אלוף, עד לפרישתו בשנת 1981. לאחר פרישתו פנה לפוליטיקה ושימש כמזכיר מפלגת תמ"י. ב-1983 מונה על ידי ראש הממשלה, מנחם בגין למתאם פעולות הממשלה בשטחים, ובתפקיד זה שימש כשנתיים, עד לפרישתו הסופית אל החיים הפוליטיים.
1996-1984: כניסה לפוליטיקה ושר השיכון
בשנת 1984, לאחר פרק זמן מסוים בו הצטרף לאהרן אבוחצירא וכיהן כמזכ"ל מפלגת תמ"י, חבר לעזר ויצמן שהקים את מפלגת "יחד". בבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984 קיבלה "יחד" שלושה מנדטים ובן-אליעזר נבחר לכנסת האחת עשרה. לאחר הבחירות התאחדה "יחד" עם מפלגת העבודה. בן-אליעזר שימש במגוון תפקידים כחבר הכנסת, עד לבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992. בבחירות אלו שימש בהצלחה כראש מטה ההסברה של המפלגה, והיה בין הגורמים לעליית יצחק רבין לראשות הממשלה. לאחר ניצחון המפלגה בבחירות מונה לשר הבינוי והשיכון, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996. בשנת 1994 יצא בשליחותו של רבין לתוניסיה והיה השר הישראלי הראשון שנפגש לשיחה עם יו”ר אש”ף, יאסר ערפאת.
2003-1999: בהנהגת המפלגה ומשרד הביטחון
לאחר שובה של מפלגת העבודה לשלטון בראשות אהוד ברק, בשנת 1999, מינה אותו ברק לסגן ראש הממשלה ושר התקשורת. ב-11 באוקטובר 2000 מונה לשר הבינוי והשיכון, נוסף על תפקידיו הקודמים.
ממשלתו של ברק הייתה קצרת ימים, והוא הודיע על התפטרותו ועל עריכת בחירות לראשות הממשלה בלבד, ב-6 בפברואר 2001. בבחירות אלו ניצח אריאל שרון. מגעים בין מפלגת העבודה, בראשותו הזמנית של שמעון פרס, והליכוד, הביאו להקמת ממשלת אחדות לאומית. סוכם כי מפלגת העבודה תקבל שני תיקים מרכזיים. תיק החוץ, שהובטח לשמעון פרס באופן אישי, ותיק הביטחון. בן-אליעזר התמודד במרכז המפלגה על קבלת תיק הביטחון מול חברי הכנסת מתן וילנאי ואפרים סנה, וניצח בהתמודדות. ב-7 במרץ 2001, הציג שרון את ממשלתו בפני הכנסת, ומינה את בן-אליעזר לשר הביטחון.
תקופתו כשר הביטחון הייתה תקופה של פיגועים קשים, והסלמה במלחמה שבין מדינת ישראל ובין הפלסטינים, המכונה "האינתיפאדה השנייה". שרון עלה לשלטון על רקע ציפיות לנקיטת קו תקיף. ישיבת מפלגת העבודה בממשלה, ובמיוחד ישיבתם של פרס ובן-אליעזר בתיקי מפתח, סייעו לשרון למנוע מתקפות על צעדיו בזירה הבינלאומית ומחוגי השמאל. בן אליעזר ופרס גם הצטרפו לשרון בהתנגדותו לבניית גדר הפרדה לאורך מרחב התפר בין ישראל לגדה המערבית. כלפי מפלגתו הציג עצמו שרון כמי שרוצה לנקוט בצעדים כגון "גירוש ערפאת" אך נבלם על ידי אנשי השמאל בממשלתו. ההסלמה הגיעה לשיאה בפיגוע במלון פארק ובמבצע חומת מגן שבא בעקבותיו באפריל 2002. כשר ביטחון החליט בן-אליעזר לפתוח בשורה של פעולות צבאיות, בהן נכללו כניסות ל"שטח A", שאליו ישראל מנועה מלהיכנס על פי הסכמי אוסלו. כמו כן החליט לפגוע ב-22 ביולי 2002 בסלאח שחאדה, ממנהיגי החמאס, בהפצצת ביתו בלב שכונת מגורים, באמצעות פצצה במשקל טון שהושלכה ממטוס F-16. בפעולה זו נהרגו מלבד שחאדה גם עוזרו ועוד 14 אנשים, ובהם אשתו ואחת מבנותיו, וכן נשים וילדים, ונפצעו עשרות אזרחים שהיו בקרבת מקום. הריגתו של שחאדה פתחה שרשרת סיכולים ממוקדים של מפקדי החמאס ובכיריו, צעדים שעוררו מחלוקת בקהילה הישראלית והבינלאומית.
בחודש ספטמבר 2001 התמודד על משרת יושב ראש המפלגה, אל מול אברהם בורג. הבחירות המקדימות נותרו ללא הכרעה תוך חשד כבד לזיופים, ותחת צל של פרסומים (שאחר כך הוכחו כמסולפים) על שחיתויות של מי שהיה יושב ראש הכנסת, בורג. בחודש דצמבר של אותה שנה נערך סיבוב נוסף ב-51 קלפיות שנחשדו בהיותן מזויפות. בבחירות אלו זכה בן-אליעזר ברוב הדרוש ונבחר ליושב ראש. נקבע כי המינוי הוא זמני, וכי ייערכו בחירות נוספות בשנת 2002, לקראת התמודדות בבחירות הכלליות. ישיבתה של מפלגת העבודה בממשלת האחדות לא הייתה מקובלת על יוסי ביילין וחיים רמון, שנותרו מחוץ לממשלה, והביעו את אי שביעות רצונם מתפקודה. במיוחד בלטה ביקורתו של רמון כלפי בן-אליעזר בשל אי בנייתה של גדר ההפרדה.
באוקטובר 2002, בעקבות הצעת תקציב המדינה לשנת 2003, תקציב לו התנגדה מפלגת העבודה בנימוק שהוא מנוגד לעקרונות המפלגה והבטחותיה לבוחר, הוביל בן-אליעזר לפרישת מפלגת העבודה מהקואליציה. מצבו בתוך המפלגה פנימה הלך והחמיר. בבחירות הפנימיות שהתקיימו לאחר מכן, התמודד בן-אליעזר מול רמון ועמרם מצנע, שלבסוף ניצח, אך הוביל את המפלגה לכישלון בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-28 בינואר 2003, ולישיבה באופוזיציה.
2014-2005: שר התשתיות ופרישה מהחיים הפוליטיים
ב-10 בינואר 2005, בעקבות אישור תוכנית ההתנתקות, הצטרפה מפלגת העבודה לקואליציה, ובן-אליעזר מונה לשר התשתיות הלאומיות. הוא פרש מתפקידו יחד עם שאר חברי סיעתו ב-23 בנובמבר 2005. בבחירות לראשות מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, שנערכו ב-9 בנובמבר 2005, התמודד בן-אליעזר מול שמעון פרס ועמיר פרץ וזכה ב-15% מהקולות. עמיר פרץ ניצח בבחירות וזכה בראשות המפלגה. עם הקמת הממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט, מונה בן-אליעזר בשנית לשר התשתיות.
בתחילת מרץ 2007, עמד במוקד פרשה דיפלומטית שהתעוררה בעקבות שידור סרטו התיעודי של רן אדליסט, "רוח שקד", בערוץ הראשון. בסרט הובאה עדות ולפיה גדוד שקד, בפיקודו של בן-אליעזר, הרג חיילי קומנדו מצריים שנפלו בשבי. טענות אלו, שהוכחשו על ידי יוצאי היחידה ובן-אליעזר, עוררו סערה תקשורתית במצרים.
ב-7 באפריל 2008, בעת שביקר בחמ"ל משרדו במסגרת תרגיל העורף הלאומי, אמר: "תקיפה של איראן תוביל לתגובה קשה של ישראל, שתגרום לחורבן האומה האיראנית".
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השמיני ברשימת העבודה לכנסת ונבחר לעוד כהונה בכנסת. לאחר הקמת הממשלה ה-32 בראשות בנימין נתניהו והצטרפות מפלגת העבודה לקואליציה זו, מונה בן-אליעזר לשר התעשייה, המסחר והתעסוקה. בעקבות היעלמותה של מפלגת הגמלאים מהכנסת וכניסתו של שמעון פרס למשכן הנשיא, נעשה בן-אליעזר לזקן חברי הכנסת. ב-17 בינואר 2011 פרש אהוד ברק מהמפלגה והקים את סיעת העצמאות. בתגובה, בן אליעזר ושרי המפלגה הנוספים, יצחק הרצוג ואבישי ברוורמן, התפטרו מתפקידיהם.
ב-19 בינואר 2011, התנגדו רוב חברי הכנסת מסיעת העבודה למינויו ליושב ראש המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב בן-אליעזר במקום החמישי ברשימת העבודה. בשל היותו ותיק חברי הכנסת בכנסת זו, שימש בתפקיד יושב ראש הכנסת בפועל.
באוגוסט 2013, הצהיר בפני חברי כנסת על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא המדינה וביקש את תמיכתם. בפברואר 2014 החליטה סיעת מפלגת העבודה שבן-אליעזר יהיה המועמד הרשמי של המפלגה בבחירות לנשיאות ישראל. חרף זאת מספר חברי סיעה הודיעו בגלוי בתמיכתם במועמדים אחרים גם בעקבות האשמות שהועלו מצד עמיתים בעברו על התנהגות בלתי ראויה, הפרת אמונים ואף בעבירות פליליות. ב-27 במאי 2014 הכריז מועמדות לבחירות לנשיאות שיתקיימו ב-10 ביוני 2014. ארבעה ימים לפני הבחירות זימנה אותו המשטרה לחקירה באזהרה, בחשד שקיבל בניגוד לחוק כספים למימון רכישת ביתו ביפו מאיש העסקים אברהם נניקשווילי. בעקבות זאת הודיע ב-7 ביוני 2014 על פרישתו מהבחירות לנשיאות.
התדרדרות במצבו הבריאותי ומותו
במהלך 2006 אושפז בן אליעזר פעמיים בבית החולים אסף הרופא בשל אירועי לב. במרץ 2011, אושפז בבית החולים אסף הרופא במחלקה לטיפול נמרץ במשך כ-40 יום בשל דלקת ריאות חריפה. אף שהיה חשש לחייו, החלים ושוחרר מבית-החולים. בריאיון לאילנה דיין בשנת 2014 חשף פואד שעבר אירוע שמוגדר כמוות קליני. בדצמבר 2014 אושפז בבית החולים אסף הרופא, ולאחר כשבוע ב-11 בדצמבר 2014 הודיע בן-אליעזר על פרישה מהחיים הפוליטיים, אותה נימק בהרעה במצבו הבריאותי. הוא נפטר ב-28 באוגוסט 2016, בגיל 80 ונקבר בבית העלמין בחולון.
פלילים
בדצמבר 2015 הוגש כתב אישום נגד בן-אליעזר באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים, עבירות מס והלבנת הון על פי כתב האישום, דרש וקיבל שוחד מאנשי עסקים בעד פעולות הקשורות בתפקידיו כשר, כמו כן מסר הצהרות הון כוזבות ליו"ר הכנסת, לא הגיש דוחות כמתחייב על פי פקודת מס הכנסה, פעל במרמה כדי להתחמק מתשלום מיסים, והלבין כספים. בפברואר 2016 החל משפטו. בן-אליעזר נפטר באוגוסט 2016, לפני שבית המשפט הספיק להכריע בעניינו.
פרקליטות המדינה הגישה תביעה כספית על סך של כ-2.7 מיליון ש"ח כנגד עיזבונו של בן אליעזר, בנימוק שהוא קיבל סכום זה כשוחד בהיותו איש ציבור ולכן על עיזבונו להשיב סכום זה למדינה. ב-2020 הסתיים המאבק על ירושת בן-אליעזר בהסכם פשרה. לפי ההסכם, המדינה הגיעה להסדר עם מנהלי העיזבון שהביא לסיומם של שלושה הליכים שניהלה המדינה נגד העיזבון - ערעור מס, הליך פלילי בבקשה לחילוט הרכוש התפוס ותובענה אזרחית שהוגשה לבית המשפט המחוזי. על פי ההסדר, העיזבון נדרש להעביר למדינה את כל סכום המזומן שנתפס בכספת של בן-אליעזר בעת הפתיחה בחקירה - סך של כ-600 אלף דולר - וכן חלק משווי זכויותיו בפנטהאוז ביפו.
באוגוסט 2019 הורשע איש העסקים אברהם נניקשוילי במתן שוחד בסך של כמיליון וחצי שקלים לבן אליעזר ובחתימה על הסכם הלוואה פיקטיבי שנועד להסוות את מתן השוחד. בית המשפט המחוזי גזר עליו עונש של 14 חודשי מאסר, שהוחמרו בבית המשפט העליון ל-21 חודשי מאסר לאחר ערעור של פרקליטות המדינה.
חיים אישיים
הניח אישה (אשתו השנייה, דולי), חמישה ילדים ונכדים.
ביכורים
בִּכּוּרִים הם כינוי לפירות הראשונים של השנה משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל. מצווה מהתורה להביא את הביכורים לבית המקדש ולהעניקם במתנה לכהנים. על פי המסורת היהודית, היו מעלים את הביכורים אל הכהנים בירושלים מחג הקציר עד חג האסיף.
מקור המצווה
מקור המצווה במקרא הוא בפסוק. בפרשת כי תבוא, בספר דברים, מופיע תיאור מפורט של טקס הבאת הביכורים, בצירוף מצוות מקרא ביכורים. על פי המתואר במקרא, יש שלושה חלקים בהבאת הביכורים: הנחה, הנפה, וקריאה. האדם היה מביא את הביכורים ומניחם לפני המזבח, אחר כך היה מניף את הביכורים ואומר לפני הכהן את מקרא ביכורים:
טעם הבאת הביכורים מפורש בתורה כהודיה לאל על רוב הטוב שהשפיע. הסמיכות שבין מצוות הביכורים לבין איסור בישול גדי בחלב אימו, מורה שהיה בו פולמוס מסוים עם מנהגי האלילים, שבהם בושל גדי בחלב אימו כמנחת הודיה לאחת מאלות הפריון, והתורה מורה לא לנהוג באופן הזה, אלא להביא את ראשית התבואה לה'.
הקרב על גבעת התחמושת
גבעת התחמושת היא גבעה בצפון ירושלים, שבמוצב הירדני ששכן עליה התחולל קרב קשה במלחמת ששת הימים. המתחם הוקם על ידי הבריטים בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כבונקר לאחסון התחמושת של בית הספר לשוטרים. מבנה בית הספר הוקם על גבעה בגובה 797 מטרים מעל פני הים, שלוחה של רכס הר הצופים מכיוון צפון-מערב (כיום סובבת אותו שכונת מעלות דפנה). ב-19 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כבש הלגיון הירדני את המתחם, ביחד עם שטחים נוספים בצפון העיר, מידי כוחות האצ"ל שהתבססו באזור כמה ימים לפני כן במסגרת מבצע קלשון. תפיסת המוצב על ידי הירדנים ניתקה את הר הצופים ממערב ירושלים עד לכיבושו מחדש במלחמת ששת הימים, בלילה שבין 5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום בנוי על שרידי המוצב אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת.
השכונות רמת אשכול ומעלות דפנה הוקמו לאחר המלחמה על שיפולי הגבעה, ובסמוך, על קו התפר שבו עבר הגבול הירדני, הוקמה קריית מנחם בגין הכוללת משרדי ממשלה, וכן את בניין המטה הארצי של משטרת ישראל.
ביכורים
שבעת המינים
מדברי נחמיה, עולה כי המנהג היה להעלות את ביכורי כל מיני פירות העץ לבית המקדש: "וּלְהָבִיא אֶת-בִּכּוּרֵי אַדְמָתֵנוּ וּבִכּוּרֵי כָּל-פְּרִי כָל-עֵץ שָׁנָה בְשָׁנָה לְבֵית ה'". אך לפי חז"ל אין מתקיימת מצוות ביכורים בפירות אחרים שאינם משבעת המינים; וגם שבעת המינים אינם כשרים תמיד להבאת בכורים. כך: אין מביאים לא מתמרים שבהרים, ולא מפירות שבעמקים, ולא מזיתי שמן שאינן מן המובחר. החיסרון במינים אלו הוא שלא אלו הם המצוינים כשבעת המינים, שכן התמרים מוזכרים כ"דבש" - תמרים שיש בהם הרבה דבש, ומ"זית שמן" לומדים כי מדובר בזית מסוג "אגורי", אמר רבי חנינא: כל הזיתים הגשמים יורדים עליהן והן פולטין את שמנן, וזה הגשמים יורדים עליו והוא אוגר את שמנו לתוכו". נחלקו החכמים בהלכה זו: לפי רבי יוחנן המקור לכך הוא פסוק, ומכאן מלמדת התורה שהתנאי לבכורים הוא לא רק "מראשית" למעט פירות שאינם שבעת המינים, אלא גם "מארצך" - פירות שבעת המינים - אינם כשרים כולם אלא רק "מ" - חלק מהם. מכיוון שכך, פוסק רבי יוחנן שאם הביא פירות כאלו, לא חלה עליהם קדושת בכורים. לעומת זאת ריש לקיש סבור שהפסוק "מארצך" הוא היקש לפסוק "ארץ חיטה ושעורה", ובא ללמד דורש רק שהפירות יהיו משובחים ויהיו כאלו שהם שבחה של ארץ ישראל, אך לא משנה אם התמרים גדלו, למשל, בהרים או בבקעה.
הקרב על גבעת התחמושת
תחילת המלחמה בירושלים
בבוקר 5 ביוני 1967 פתחו כוחות הלגיון הירדני בהרעשה ארטילרית על ירושלים המערבית, וחיילי הלגיון הירדני השתלטו על מטה משקיפי האו"ם ששכן בארמון הנציב. חוסיין, מלך ירדן, שעד אותו בוקר היסס אם להצטרף למלחמה נגד ישראל, החליט לשתף פעולה עם צבאות מצרים וסוריה, והכפיף את צבאו לפיקוד מצרי. המלך הסתמך על ידיעות מצריות מוטעות ששכנעוהו כי הקרב בסיני הוכרע לטובת הכוחות המצריים ולכן חשב שהאינטרסים הירדניים חייבו להצטרף למלחמה. יחד עם זאת, המטרות שהוצבו לצבא הירדני היו מטרות מוגבלות בלבד, והכוונה הייתה לבצע מחטפים מוצלחים בנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית לאורך הקו העירוני בירושלים.
ישראל הופתעה מכניסתה של ירדן למלחמה אחרי שהעבירה לה לפני כן מסרים, בתקווה לשכנעה שלא להתערב בעימות. לפי הערכת מטכ"ל צה"ל, פיקוד המרכז לא היה אמור כלל להשתתף בלחימה. עם תחילת הקרבות הסתבר שלפיקוד זה לא היו כוחות לביצוע מהלך התקפי. לרשות הפיקוד עמדו במרחב ירושלים שתי חטיבות מילואים לוחמות בלבד, ובנוסף כוחות מדרג שני ושלישי: חטיבת ירושלים (חטיבה 16), בפיקוד אליעזר אמיתי, וחטיבת השריון הראל (חטיבה 10), בפיקוד אורי בן ארי. כשנוכח המטכ"ל שגם בגזרה זו מתפתחת לחימה, ועם התקדמותה המהירה של אוגדת טל בציר החוף בצפון סיני (שייתרה את משימת ההצנחה המתוכננת של החטיבה בחזית המצרית), סופחה לסדר הכוחות של פיקוד המרכז גם חטיבה 55, חטיבת צנחנים בפיקוד מרדכי גור.
ביכורים
זמן הבאת הביכורים
זמן הבאת הביכורים מתחיל בחג השבועות (עצרת). מקורו של דין זה במשנה המתארת כי אנשי הר צבועים הביאו ביכוריהם קודם לעצרת, ולא קיבלו מהם, מפני הכתוב בתורה "וחג הקציר ביכורי מעשיך, אשר תזרע בשדה", וכך כותב גם הרמב"ם:.
הקרב על גבעת התחמושת
חטיבת הצנחנים
בתקופת ההמתנה שקדמה לפרוץ מלחמת ששת הימים, תוכנן שחטיבת הצנחנים 55 תוצנח בדרום בעורף הצבא המצרי, באזור אל עריש. אך ההתקדמות המהירה של כוחות צה"ל בפתחת רפיח והצלחת המהלומה האווירית שהונחתה על חיל האוויר המצרי הפכו את משימת החטיבה למיותרת. לאור המצב, הוחלט על סיפוח החטיבה לפיקוד מרכז. אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, הציג למפקד החטיבה וקציניה את משימתם החדשה: פריצת הקו העירוני, ויצירת מעבר קרקעי מאובטח בין העיר העברית למובלעת הר הצופים. מובלעת זו הייתה אחת מנקודות התורפה המרכזיות של הגזרה, והפיקוד חשש מאוד מכיבושה של המובלעת המנותקת על ידי הלגיון הירדני לפני שיהיה בידי כוחות צה"ל לחבור אליה.
חטיבת הצנחנים מנתה שלושה גדודי צנחנים, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, ויחידת סיוע חטיבתית, שבה 4 סוללות תותחים ומרגמות. הפיקוד סיפח לחטיבה בנוסף גם עשרה טנקי סופר שרמן מפלוגת הטנקים הירושלמית.
ביכורים
זמן הבאת הביכורים
יש שהסבירו (רבי עובדיה מברטנורא) כי קורבן שתי הלחם הקרב בשבועות הוא המאפשר את תחילת הבאת הביכורים, באופן דומה לכך שקורבן זה מתיר את התבואה מאיסור חדש בבית המקדש, ומתיר להקריב קורבן מנחה שנעשה מהתבואה החדשה.
הקרב על גבעת התחמושת
הכוח הירדני והמוצב
מתחם גבעת התחמושת כלל את בית הספר לשוטרים ואת המוצב הגדול בגבעת התחמושת. במתחם החזיקה פלוגת חי"ר מס' 2 מגדוד 2 של הלגיון הירדני, בפיקוד ראיד (רב-סרן) סלימאן סאלם אל-סלאיטה. שתי מחלקות היו בגבעת התחמושת, מחלקה אחת בבית הספר לשוטרים ומחלקה רביעית במוצב סמוך שנקרא מוצב המטלית הצהובה, מדרום לבית הספר לשוטרים. בסך הכל היו במתחם בעת פרוץ הקרבות 120 לוחמים ירדניים.
מוצב גבעת התחמושת, שהוקם כאמור על ידי הבריטים, הורחב ובוצר בידי הירדנים, שהועידו לחיילי המוצב את המשימה לשלוט על הכביש להר הצופים. מצפון-מזרח למוצב גבעת התחמושת הוקמה עמדה שלטת על גבעת המבתר; מעמדה זו היו צלפים ירדנים יכולים לפגוע בכוחות צה"ל, אם יחדרו אל מוצב גבעת התחמושת. שמה של גבעת המבתר בפי הירדנים היה תל אל מודורה, שפירושו: הגבעה העגולה.
ביכורים
זמן הבאת הביכורים
זמן הבאת הביכורים העיקרי הוא עד סיום חג הסוכות, אך ניתן להביא ביכורים גם לאחר חג הסוכות, עד חנוכה. ישנה מחלוקת במשנה האם ההבאה נעשית עם קריאת מקרא ביכורים, או בלעדיה.
הקרב על גבעת התחמושת
הכוח הירדני והמוצב
מוצב גבעת התחמושת היה מוקף גדרות תיל ושדות מוקשים. בנוסף לאלה הוקף המוצב משלושת צדדיו בתעלות קשר עמוקות, מבוטנות ומדופנות באבן ירושלמית, שלאורכן בונקרים רבים ועמדות מוגנות היטב מבטון. התעלה המערבית, שפנתה מערבה אל ירושלים היהודית הייתה מבוצרת במיוחד. בקצה הצפוני התעקלה התעלה המערבית מזרחה ודרומה והתחברה לתעלה ההיקפית המזרחית. שתי התעלות יצרו מעין צורת פעמון שהקיף את המוצב - מדרום מערב לדרום מזרח. באמצע המוצב הייתה תעלה מרכזית, שהובילה אל מבנים שונים שהיו במרכז הגבעה - שני מבני מגורים בעלי גג מעוגל מפח, מגדל מים, פילבוקס, ועוד. בסמוך לקצה הצפוני של התעלה המרכזית נמצא בונקר הפיקוד התת-קרקעי של המוצב. בסמוך לבונקר הפיקוד, ממזרח לגבעה ומחוץ לגדרות שסביבה, עמד מבנה נוסף (כנראה מבנה מגורים) שכונה בפי הצנחנים "בית הטלוויזיה".
בצידו הדרומי של המוצב הייתה תעלה רדודה שחיברה בין התעלה המרכזית לתעלה המערבית ולה שלוחה לכיוון בית הספר לשוטרים. תעלה זו הייתה מוגנת פחות משאר התעלות. על צד זה חלשו כמה בונקרים, שיצרו "שטח הריגה" לכוחות שינסו להסתער על המוצב מכיוון זה. בצד זה היו עוד שלושה בתים, שהיו חלק ממחסני אונר"א, שלאורכם ומדרום להם עברה גדר אבן. במקביל לגדר היה בית אבן מוארך.
תכנון
פיקוד המרכז הועיד את חטיבה 55 למטרת יצירת הקשר עם הר הצופים, דרך שכונת שייח' ג'ראח, וכיבוש השטח מדרום לשכונה, עד מוזיאון רוקפלר. מח"ט 55, אלוף-משנה מרדכי גור, נפגש בערב 5 ביוני במפקדה שבבית ההסתדרות עם אלוף הפיקוד עוזי נרקיס ונציג המטכ״ל רחבעם זאבי לתדריך; בתחילה נקבעה תחילת המתקפה ל-23:00 בלילה, אך בהמשך נדחתה השעה ונשקלה מתקפה ביום שתוכל להסתייע בהפצצה אווירית. לאחר התעקשות המח״ט גור ומפקדי הגדודים להלחם בלילה נקבעה שעת השי״ן ל-02:00.
המח״ט גור חילק את המשימה בין גדודי החטיבה. על גדוד 66, בפיקודו של יוסי יפה, הוטל לפרוץ את הקו העירוני באזור שכונת סנהדריה, לכבוש את בית-הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, ולהמשיך מהם לשכונת שייח' ג'ראח, שם יועד להתמקם במלון אמבסדור שבמרכזה.
ביכורים
דרך העלאת הביכורים
במשנה ובתלמוד מסופר על קבלת ביכוריו של אריסטון מאפמיה שבצפון סוריה:.
הקרב על גבעת התחמושת
תכנון
מפקד הגדוד החליט לפרוץ פרצה אחת בגדרות בית-הספר לשוטרים, שדרכה תוכנן לעבור הגדוד כולו. על פי התכנית הייתה אמורה פלוגה ד' של הגדוד, בפיקוד גיורא אשכנזי, לפרוץ את הגדרות מול בית-הספר לשוטרים. פלוגה ב', בפיקוד דוד (דודיק) רוטנברג הייתה אמורה לחדור ראשונה דרך הפרצה, לכבוש את תעלת הקשר לאורך בית-הספר לשוטרים בואכה גבעת התחמושת, ולאחר מכן להמתין בפאתי הגבעה כעתודה, בכוננות לסיוע בכיבוש הגבעה. פלוגה ג', בפיקוד עובד (דדי) יעקובי הייתה אמורה לנוע בעקבות פלוגה ב' דרך השטח הכבוש, לתקוף את גבעת התחמושת מעורפה - אגפה הדרום מזרחי - ולכבוש אותה. פלוגה א', בפיקוד גבי מגל, תוכננה לנוע דרך השטח שנכבש על ידי הפלוגות שקדמו לה, ולנוע אל תוך שכונת שייח' ג'ראח. כוח נוסף תוכנן לכבוש את מוצב המטלית הצהובה, מדרום. ששת הטנקים מגדוד 182 שצורפו לכוח נועדו לשמש לסיוע ועתודה.
תחילת הקרב וכיבוש בית הספר לשוטרים
אור ליום שלישי, 6 ביוני 1967, בשעה שתיים ועשרים אחר חצות, החל ריכוך ארטילרי של מטרות ההתקפה. יחידות הסיוע תקפו באש מרגמות ותותחים את מתחם גבעת התחמושת. תוך כדי חילופי האש הארטילרית בין שני הצדדים החלו הצנחנים להבקיע את המערך הירדני בקו העירוני תוך שהם נתקלים באש המגנים ובגדרות התיל. בסופו של דבר נפרצו ארבע הגדרות, והצנחנים החלו להיכנס לתעלת הקשר המובילה לבית הספר לשוטרים. כבר בשלב זה התברר כי תעלות הקשר צרות מאד: לא רק שלא היה בהן מקום לשני לוחמים זה בצד זה, עובדה שהקשתה מאוד על החייל המוביל להתחלף לאחר שאזלה תחמושתו, אלא שגם לוחם בודד עם חגור מלא ציוד ותחמושת התקשה להתקדם.
הצנחנים הצליחו לחדור לתוך מבנה בית הספר לשוטרים ללא קשיים מיוחדים, מאחר שחיילי הלגיון הערבי נטשו את המבנה מיד עם תחילת ההרעשה ונסוגו אל תוך מוצב גבעת התחמושת. מוצב המטלית הצהובה נכבש אף הוא ללא התנגדות מיד לאחר מכן, כשכל החיילים בו נסוגים אף הם לתוך הגבעה. פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת, תוך השתלטות על הבונקרים שבדרכה. הפלוגה מילאה את משימתה, והמ"פ הודיע למג"ד שהוא שולט על הכניסה המערבית למוצב.
כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד ששאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.
הלחימה על גבעת התחמושת: השלב הראשון
מפקד פלוגה ג', דדי, חילק את חייליו לשלושה כוחות. כוח אחד, בפיקוד המ"מ דני יצחקי אמור היה להיכנס לתעלה המזרחית. כוח שני, בפיקוד המ"מ אמור היה להיכנס אל התעלה המערבית ולכבוש אותה. כוח שלישי, בפיקוד דדי עצמו והמ"מ מילר, יועד להיכנס אל התעלה המרכזית. אולם בשל המהומה הגדולה וההפגזה הארטילרית שנחתה סמוך מאוד לצנחנים השתבשו העניינים: המחלקה בפיקודו של יורם טעתה ונכנסה אל התעלה המרכזית, שהוליכה אל מרכז הגבעה; דדי, יחד עם מחלקתו של מילר טעו ונכנסו לתעלה המזרחית; ואילו דני המשיך בעקבותיו של יורם אל מרכז הגבעה. כך לא נכנס כוח כלשהו לחלק המערבי של הגבעה. חוליה ממחלקתו של יורם, בפיקודו של הסתערה אל תוך שטח ההריגה שכונה "משולש האש", וארבעה מאנשיה נהרגו והשאר נפצעו. יורם לא ידע על כך והמשיך להתקדם בתעלה המרכזית, הצליח להגיע אל מרכז הגבעה ולכבוש את המבנים שעמדו במרכזה.
דדי עצמו התקדם יחד עם מחלקה נוספת בתעלה המזרחית. בתחילה הייתה ההתקדמות קלה, והדיווחים מהמחלקה בתעלה המרכזית יצרו אצל מפקד הפלוגה את הרושם המוטעה שההשתלטות על הגבעה תהיה קלה ולא יהיה צורך בסיוע מפלוגה אחרת. תמונת הקרב הזו הייתה מוטעית; דדי לא הבין שטרם התרחשה ההיתקלות עם הכוח העיקרי במוצב, ולפיכך דיווח למג"ד כי די בכוחו שלו בלבד להכרעה מהירה של מוצב גבעת התחמושת, והמג"ד הסיק מדיווח זה כי ניתן להמשיך במשימה הבאה - היאחזות במלון אמבסדור. הוא הורה לפלוגות א' ו-ד' להמשיך לכיוון המלון ואלו אכן כבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח.
ואולם כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להשתנות. הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה מול בית הטלוויזיה, ונחשף לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר ובחלקה הצפוני של הגבעה עצמה. הכוח ספג אבדות רבות, ובשלב מסוים נותר מפקד הפלוגה עם שמונה לוחמים בלבד. הכוח השלישי שנותר, כאמור, בשלושת הבתים הצטרף ללחימה והחל לנוע בתעלה המרכזית, משם עבר לתעלה קצרה שהייתה בין התעלה ההיקפית המזרחית לתעלה המרכזית. כוח זה, בפיקודו של איילון, כבש את בונקר הפיקוד.
שלב שני: כניסת פלוגה ב' לקרב
הלחימה בגבעת התחמושת נכנסה לשלב האינטנסיבי ביותר. תגבורת ראשונה שנשלחה לגבעה הייתה מחלקה מפלוגה א', שכזכור המשיכה הלאה לכיוון שייח' ג'ראח. מחלקה אחת, בפיקודו של, שהייתה עסוקה בכיבוש בתים ממזרח לגבעה, נשלחה לסיוע לפלוגה ג'. המחלקה נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה בעקבות מחלקתו של מילר, שנבלמה כאמור מול "בית הטלוויזיה". מחלקה זו הצליחה להמשיך צפונה ולחמה באיטיות בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית, מול התנגדות עזה. הכוח בפיקודו של צביקה חבר אליה מאוחר יותר, וכך גם הכוח בפיקוד של אילון שכבש את בונקר הפיקוד; כוחות אלה התקדמו בתעלות לכוון התעלה המערבית והבונקר הגדול שהיה במרכזה. בשלב זה עלה השחר, ולאורו נחשפו הצנחנים לעיני החיילים הירדנים הן בבונקרים של הגבעה והן לחיילים ירדניים שישבו במוצב גבעת המבתר. רוב הלוחמים נפגעו וממחלקות שלמות נותרו רק קומץ של לוחמים.
משנודע למג"ד על המצב הקשה בגבעת התחמושת הוא הורה למפקד פלוגה ב' להיכנס לגבעה. מפקד הפלוגה, דודיק, הורה לסגנו ניר ניצן לנוע בתעלה המערבית, והוא המשיך לכיוון התעלה המרכזית. עם תנועתה אל תעלות הקשר נכנסה הפלוגה לשטח ההריגה שנקרא, כאמור, משולש האש; מיד נפגעו מפקדים ולוחמים נוספים. דודיק הצליח להמשיך בהתקדמותו אל התעלה המרכזית ובמהלך ההתקדמות וההשתלטות על התעלה פגש ליד בתי המגורים את דדי, מ"פ ג', שדווח לו על מצבה הקשה של פלוגתו. דדי סיפר שיש לו נפגעים רבים וכי הלוחמים המעטים מפוזרים ברחבי המוצב. הלחימה בתעלות הקשר נמשכה, מספר הפצועים וההרוגים המשיך לעלות ולא הושגה הכרעה.
פלוגה ב' הייתה מפוצלת בשלב זה לשני כוחות: כוח אחד, בפיקוד המ"פ דודיק, שלחם בתעלה המרכזית, וכוח שני, בפיקוד הסמ"פ ניר, שלחם בתעלה מערבית. בין שני הכוחות פעלה מחלקתו של המ"מ, שהסתערה על משולש האש. בשלב זה הגיעו שני טנקים לגבעה. היו אלה הטנקים אשר ריתקו קודם לכן באש את מוצב גבעת המבתר והופנו עתה על ידי הסמג"ד דורון לגבעת התחמושת. יואב ביקש את חיפוי הטנקים, ובעזרתם הצליחו למוטט את הבונקרים הירדניים בשטח ההריגה ולכבוש את התעלה הרוחבית. יואב עצמו נהרג במהלך ההסתערות האחרונה על הבונקרים. הלוחמים הנותרים המשיכו בהתקדמותם עד אשר הגיעו למקום בו התחברה התעלה הרוחבית עם הקטע המערבי של התעלה ההיקפית, מקום אשר כונה מאוחר יותר "צומת הפצועים".
במקביל המשיך הסמ"פ ניר ניצן, להתקדם, בראש עשרה לוחמים, בתעלה ההיקפית המערבית. ההתקדמות הייתה איטית וקשה. כל שלושה מטרים ניצב בונקר, שהיה מאויש בלגיונרים שירו אש כבדה והשליכו רימוני יד. מעבר לבונקרים, היו מחוץ לתעלה ליגיונרים רבים, שנמלטו מעמדותיהם וירו מבחוץ אל החיילים הישראליים שהיו בתוך התעלות. ניר חשש שהכוח בפיקודו, שהיה בעמדת נחיתות בתוך התעלה, ייפגע מאש זו. הוא החליט לשלוח מקלענים אל מחוץ לתעלה כדי לחפות על הכוח. ראשון יצא המקלען ישראל צוריאל, שחיפה מבחוץ עד שאזלה תחמושתו והוא חזר פנימה. אחריו יצא נפתלי כהן, שחיפה מבחוץ ברובהו עד שנפצע וחילץ את עצמו לאחור. ניר פקד כעת על המקלען איתן נאוה לצאת מחוץ לתעלה. מעשה הגבורה של איתן הונצח בשירו של יורם טהרלב, גבעת התחמושת, במילים שצוטטו מפיו של הסמ"פ, ניר ניצן:
עם נפילתו של איתן עלה שוב המקלען צוריאל במקומו; הצנחנים המשיכו הלאה בחיפוי שלו מבחוץ, והשאר כבשו את התעלות עד שהגיעו בסמוך לבונקר הגדול. עתה ידוע כי בשלב זה נותרו בצפון הגבעה 11 לוחמים ירדניים, שלושה מהם בבונקר הגדול. השאר הצליחו לברוח ולסגת לעבר תל שועפט.
שלב שלישי: הבונקר הגדול וסיום הקרב
הבונקר הגדול היה עמדת מקלע כבד, יצוקה בטון מזוין בעובי 40 ס"מ ומחופרת היטב במרכז התעלה ההיקפית המערבית. הבונקר היה בנוי חדר בתוך חדר. החיילים הירדניים שהיו מבוצרים בעמדה, ישבו למעשה בתוך בונקר הנמצא בתוך בונקר, ולהם תחמושת ונשק לרוב. הבונקר נמצא בנקודה קריטית: כל הכוחות שפעלו בגבעה התכנסו לכיוונו, מן התעלה ההיקפית מצפון (מחלקת עופר והכוח של צביקה) מן התעלה ההיקפית מדרום (הכוח של ניר) וממרכז הגבעה (הכוחות של פלוגה ג'). יקי חץ (חיימוביץ) שהפך להיות חיל החוד של הכוח מפלוגה ב' שהגיע מצפון, מצא עצמו מול פתח הבונקר והשליך פנימה רימון. לאחר קרב יריות ורימונים החליט יקי להיכנס בזהירות לתוך הבונקר, נתקל בחייל ירדני והצליח לפגוע בו.
הצנחנים, שהבינו את מבנהו של הבונקר, ניסו לשתק אותו בעזרת מטול רקטות נגד טנקים, "בזוקה". ואולם, שתי פצצות שנורו גרמו נזק מועט בלבד לבונקר המבוצר היטב. לאחר שגם ניסיון זה לא הצליח לשתק את העמדה נעשה ניסיון לפגוע בעמדה בעזרת אחד משני הטנקים שפעלו על הגבעה, אך הטנק לא יכול היה להנמיך די הצורך את תותחו כדי לפגוע בבונקר. יהודה קנדל יצא מהתעלה, זחל לכיוון הבונקר, טיפס על גג העמדה, התכופף ושילשל לתוכה רימון. בכך איפשר לחיילים אחרים להגיע לבונקר ולהניח מטעני חומר נפץ. כוח נוסף שהגיע הביא חומר נפץ שהונח על הבונקר; 16 ק"ג של חומר-נפץ הופעלו והבונקר הושמד בבוקר 6 ביוני. זה היה סיומו של הקרב.
יום למחרת הקרב, נכנס כוח מפלוגה ב' של משמר הגבול, בפיקוד מפקד הפלוגה צבי בן אליהו, והשתלט בפעם השנייה על גבעת התחמושת. ההשתלטות ארכה כ-8 שעות ובמהלכה נאספו כ-60 שבויים ירדניים.
36 צנחנים נהרגו בקרב זה - 21 בגבעת התחמושת ו- 15 בתעלות הקשר המתחברות אל הגבעה. כ-70 חיילים ירדניים נהרגו בהגנה על גבעת התחמושת - כמחצית הכוח שהיה במוצב.
עיטורים
חמישה עשר לוחמים בקרב זכו לעיטורים שונים:
ביקורת ומחלוקת
במהלך השנים נשמעו ביקורות על הקרב ודרך ניהולו, בקרב לוחמי החטיבה ובין היסטוריונים צבאיים, כמו אורי מילשטיין. מספר הנופלים הגבוה, וההרגשה כי הקרב עצמו לא היה הכרחי, הלהיטו את הוויכוח. הטענות נגעו לנשק שאותו נשאו הלוחמים - נשק ארוך קנה (רובים מדגם FN), שלא התאים ללחימת תעלות; למידע ולאימון - הצנחנים לא ידעו דבר כמעט על גבעת התחמושת; וכן לעצם נחיצות הקרב - גבעת התחמושת על מגיניה הירדניים המחופרים בבונקרים לא היוותה איום על כיבוש ושליטה מלאים בירושלים, וניתן היה - על פי המבקרים - לכתר את הגבעה מבלי לכבשה ולהניח ללוחמים הירדניים להיכנע עם ניתוקם מהצבא הירדני. יודגש כי הביקורת לא הייתה על הלוחמים שלחמו על הגבעה, אלא התמקדה בפיקוד החטיבה ופיקוד מרכז.
מודיעין
לפני מלחמת ששת הימים, נאסף מידע מודיעיני רב על המערך הירדני, אך לקראת ההתקפה קיבלו קציני המודיעין של הצנחנים שני תצלומים של היעד בלבד. בכתבתו הקרב על הקרב על ירושלים שפורסמה בעיתון הארץ מצטט הכתב אנשיל פפר את מיכה עשת קמב"ץ גדוד 66, שסיפר: "...אפס חומר מודיעיני. מוטה לקח את המג"דים לסיור אבל כל מה שהיה זה תצפית שראו בעין, לחלקנו הייתה היכרות עם הקו העירוני מקורס מ"פים אבל שום תוכניות להתקפה. לפני הקרב ראינו בקושי את הצללית של בית הספר לשוטרים". כן מצוטט בכתבה עמוס נאמן קצין האג"מ בחטיבה הירושלמית שמספר כי הוא העביר לקציני הצנחנים את כל המפות ותצלומי אוויר שהיו על קירות המפקדה.
השיר
הקרב על גבעת התחמושת הונצח בשיר בשם "גבעת התחמושת" שכתב יורם טהרלב כמה חודשים לאחר המלחמה והלחין יאיר רוזנבלום.
ביכורים
דרך העלאת הביכורים
ביד החזקה לרמב"ם (הלכות בכורים, פרקים ב-ד). נעשות אבחנות רבות מי ראוי להביא ביכורים, ממה ומתי. וכתוב עוד שארץ ישראל הייתה מחולקת ל-24 מחוזות, וכל מחוז היה מביא בקהל רב את הביכורים בזמן שהבשילו באותו אזור, כך שהיו 24 הבאות ביכורים בתקופה של כמה חודשים בכל שנה.
במגילות ים המלח
במגילת המקדש ובלוח השנה במגילות קומראן ישנם ארבעה מועדי ביכורים, החלים כולם ביום ראשון, בהפרש של 7 שבועות. בכל אחד מקריבים קורבנות מיוחדים וכל אחד מהם מתיר לאכול מן הפרי המוקרב בו: כל שנה בהגיע מועד הביכורים המתאים, אסור לצרוך את המעשר השני שנשאר משנה שעברה וחייבים לשורפו. לדעת כנה ורמן, הסדרה נחתמת במועד העצים, שחל בשבוע שאחרי מועד היצהר, וממנו ואילך אסור להעלות למזבח עצים ישנים.
כיום
על פי ההלכה ביכורים מותר להפריש אך ורק כשבית המקדש קיים. וכשהפריש בזמן הזה לדעת הראב"ן ירקבו, ולדעת רבי עובדיה מברטנורא בכלל לא חל על זה שם ביכורים.
אולם החל מראשית ההתיישבות החדשה בארץ ישראל נוהגים לערוך, בעיקר ביישובים החקלאיים (מושבים, קיבוצים וכפרים), טקסי הבאת ביכורים, שבהם חוגגים גם את סוף הקציר. בטקסים אלו הנערכים על פי רוב בעיצומו של חג השבועות מועלים מופעים ססגוניים של שירים וריקודים, בלווית תהלוכה של כלים חקלאיים מקושטים ועוד.
בעת שהחל נוהג זה בתחילת המאה ה-20, שלח הרב הראשי אברהם יצחק הכהן קוק, איגרת מחאה אל היישובים נהלל, עין חרוד ואחרים, על חילולו של חג השבועות בפרהסיה. בהדגישו כי רואה הוא ברכה ביישובה של הארץ ובשמחה על הצלחת היבולים, אולם אל לה לשמחה בביכורי הארץ המתחדשת לחבל בקדושתו של יום טוב.
"ביכורים" כביטוי מושאל
כיום מקובל בשפה העברית להשתמש בביטוי "ביכורים": ככינוי לספר, מחזה או סרט קולנוע, ראשון של סופר, מחזאי, במאי או שחקן. כך יאמר למשל: "'צוואה' הוא ספר הביכורים של הסופר חיים גרינבוים".
איי מרקיז
איי מרקיז (בצרפתית: Îles Marquises) הם קבוצת איים בפולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה
קבוצת האיים משתרעת לאורך של 400 ק"מ, בין קווי הרוחב: '50 7º עד '35 10º דרום, וקווי האורך '25 138º עד '50 140º מערב, בערך 650 עד 1,000 ק"מ דרומית לקו המשווה וכ-1,500 ק"מ צפונית מזרחית לטהיטי.
בקבוצת איי מרקיז כ-20 איים המרוכזים בשתי קבוצות משנה. הקבוצה הצפונית כוללת את שלושת האיים המיושבים נוקו היווא, אוא פואו , אוא הוקה והאיים הבלתי מיושבים איאו  והאטוטו (Hatutu). הקבוצה הדרומית כוללת את האיים המיושבים היווא אוא, טאהואטא , פאטו היווא (Fatu Hiva) והאיים הבלתי מיושבים פאטו הוקו ומוטאנה. האי הגדול ביותר הוא נוקו היווא, שטחו 339 קמ"ר. שטחם הכולל של האיים הוא 1,243 קמ"ר.
מקור השם
האיים היו קרויים בפי הפולינזים הקדומים "איי היווא". שמותיהם של שלושה מתוך ששת האיים המאוכלסים, כולל שני האיים הגדולים ביותר, כוללים את המילה "היווא" (ארץ גדולה): נוקו היווא, היווא אוא ופאטו היווא.
הילידים קוראים כיום לאיים "טה אנאטה הנואה" (Te Enata Henua), כלומר "ארץ בני האדם".
צומח וחי
האיים עשירים בצמחייה הכוללת כארבע מאות מינים מוכרים, רבים מהם זהים לאלו שבאיי החברה. ביניהם: בננות, בטטות, כותנה, במבוק, קנה סוכר, קוקוס ודקלים ננסיים. לעומת זאת, עולם החי דל למדי: יונקים מעטים (בעיקר כלבים, עכברושים וחזירים; גם עולם החרקים והדו־חיים מצומצם. מתוך עשרים מיני הציפורים יותר ממחצית הם ציפורי ים. הים לעומת זאת, עשיר בבעלי חיים כמו בשאר האיים שבאזורים הסובטרופיים של פולינזיה.
האקלים
האקלים באיי מרקיז הוא סובטרופי ומושפע מרוחות הסחר הדרום מזרחיות, ומהים המקלים על עומס החום. הטמפרטורה הממוצעת היא 30 מעלות צלזיוס. תחום הטמפרטורות נע בין 21 ל-32 מעלות. לעיתים נדירות יורדת הלחות מתחת ל-80% וכמות המשקעים נעה בין 750 מ"מ ל-2,500 מ"מ לשנה.
רוחות הסחר הדרום מזרחיות מביאות את ענני הגשם, ולכן צד האיים הפונה לרוח (צד דרום ומזרח) מקבל כמות משקעים גבוהה יותר מאשר הצד המוסתר מהרוח שבו קיימים תנאי יובש חצי מדבריים. לכן, האזורים הדרומיים והמזרחים של האיים משופעים בצמחייה אקזוטית עבותה, בעוד החופים הצפון מערביים צחיחים יחסית, וצמחייתם מורכבת מעצים נמוכים ועשב יבש. האיים הנמוכים יותר (למשל אוא הוקה) או איים בצלם של איים גבוהים (למשל אוא פואו החוסה בצלו של היווא אוא) מקבלים מנת משקעים קטנה יותר מהאיים הגבוהים. הגשם יורד באיים במשך כל השנה, אם כי הוא תדיר יותר בין ינואר ליולי. בצורת משפיעה על הצמיחה ותנובת הפרי של הקוקוס ועץ הלחם. בעבר היו באיים עונות בצורת ממושכות (4 שנים בהיווא אוא ושבע שנים באוא פואו).
השפה באיי מרקיז
השפה המרקזית משויכת לקטגורית השפות הפולינזיות המזרחיות מרכזיות, יחד עם, בין השאר הוואית, טהיטית, טואמוטית ומאורית. כל הילידים דוברי שפות אלו קשורים תרבותית וגנטית, מאחר שהיגרו לאוקיינוס השקט ממולדת קדומה במערב פולינזיה. בין הוואית (הניב הפולינזי המדובר בהוואי) ובין השפה המרקזית, ליתר דיוק, הניב המדובר בקבוצת האיים הדרומית של איי מרקיז, קיים דמיון גדול. עובדה זו הביאה חוקרים למסקנה שהוואי יושבה במקור על ידי ילידים מדרום איי מרקיז, אם כי קיימים חוקרים אחרים שסבורים כי הוואי יושבה על ידי ילידים מטהיטי.
מההתיישבות הראשונה ועד לפני בוא האירופאים
מחפירות ארכאולוגיות שנערכו באיים מצטיירים השלבים הבאים בהיסטוריה של האיים:
הכלכלה בסוף התקופה הקלאסית
הארכאולוגים הגיעו למסקנה כי צפיפות האוכלוסייה הגיע למקסימום שהדיג והחקלאות הייתה יכולה לכלכל, בתקופה בה הגיעו האירופאים הראשונים, בסוף המאה ה-16. וזאת בהתבסס על דוחות מהתקופה, ובהתחשב בשרידים של יסודות הבניינים שנמצאו בכל מקום בו ניתן לגדל מזון. מספר התושבים באיים בתקופה זו מוערך בכ-100,000.
סחר