cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאות קדושות
פעילויות בולטות וקמפיינים
במשך שנים הופיעו מלכות הדראג מדי שבוע בתל אביב בבר האוויטה בתל אביב-יפו וכן בפאב השושן, ששינה עם הזמן את שמו להקצה ואז להמקווה בירושלים. ההופעה בדרך כלל התקיימה בהרכב זוגי משתנה מבין חברות ההרכב, וכללה קטעי ליפ סינק מוזיקליים עם מעברוני סטאנד-אפ ביניהם.
מדי שנה משתתף ההרכב במצעד הגאווה בתל אביב ובמצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, לעיתים כמנחות בבמת האירוע.
בשנת 2007 הופיעה הלהקה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית במופע המרכזי לציון חגיגות 30 שנה להיווסדה של הקהילה הרפורמית "שער הזהב".
בשנת 2009 השתתפו במיני סדרה הישראלית "תמיד אותו חלום", שגם זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית המיני סדרה הטובה ביותר, בתפקיד עצמן.
במאי 2010 הופיעה הלהקה בהפלגה הגאה הראשונה בישראל, באוניית מג'יק 1, שיצאה מנמל אשדוד, עברה באלניה שבטורקיה ובלימסול שבקפריסין.
בשנת 2011 נשלחה הלהקה מטעם משרד החוץ לייצג את ישראל באירועי הגאווה באמסטרדם, הולנד במופע של כ-40 דקות אל מול קהל של עשרות אלפי אנשים. בסיום המופע הקהל צעק "We want more".
בשנת 2013 הופיעה הלהקה בתוכנית האמנותית של הקדם אירוויזיון. ב-6 באוגוסט באותה שנה עלה המופע "פאות קדושות", בהפקתם של ציפי מייזלר ויואב חיימובסקי ובבימויו של אמיר פרישר גוטמן.
בשנת 2016 השתתפה קיארה דופלה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" ושאר ההרכב התמנתה כלהקת ליווי ויובל אדלמן, אשר מוכר גם בדמות חברת הלהקה ציונה פטריוט השתתף בתחרות האפייה "בייק אוף ישראל". בשנה זו הלהקה השתתפה בקמפיין אינטרנטי למשקה "קופי שוט" של שטראוס גרופ. באותה שנה הופיעה הלהקה בתוכנית "חוגגים עצמאות 68" בערוץ הראשון.
ב-2017 הלהקה הובילה את קמפיין הביטוח "מיס פנסיה" של מנורה מבטחים פנסיה וגמל.
ב-2018 הלהקה הופיעה ב-"2018 Israel Calling", אירוע הפרומו לאירוויזיון 2018 שנערך בכיכר רבין בתל אביב.
במהלך השנים יצר ההרכב עשרות ערבי מחווה, בסגנון "חיים שכאלה" שעלו בבאר "האוויטה" שבתל אביב, לזמרות וזמרים, שכולם כיבדו בנוכחותם את הערב. בין האמנים ניתן למצוא את: ציפי שביט, חני נחמיאס, ריטה, ירדנה ארזי, צביקה פיק, קובי אושרת, אילנית, מיכל ינאי, רוני דואני, שרון חזיז, אורנה דץ, שלומית אהרון, מירית שם-אור, מיקי קם, חנה לסלאו, שירי מימון והאמריקאית גלוריה גיינור.
אדוארד זוויק
קורות חייו
זוויק נולד לזוג הורים יהודים בשיקגו, אילינוי, וגדל בכפר וינטקה הסמוך. בשנת 1974 סיים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת הרווארד, ושנה לאחר מכן סיים את התואר השני באמנות יפה בקונסרבטוריון AFI.
יצירה קולנועית
בשנת 1978 החל לעבוד כעורך תסריט בסדרת הטלוויזיה "Family", ובשנים הבאות כתב את התסריט לשלושה פרקים וכן הפיק 13 פרקים. בשנים 1982–1983 ביים והפיק מספר סרטי טלוויזיה. בשנת 1986 יצא סרט הקולנוע הראשון בבימויו – "הרומן של אתמול בלילה", בכיבובם של רוב לאו, דמי מור וג'ים בלושי.
בשנת 1987 הקים יחד עם מרשל הרשקוביץ את חברת ההפקות "Bedford Falls Productions", הקרויה על שם העיר הבדיונית בה מתרחשת עלילת הסרט "אלו חיים נפלאים". החברה הפיקה בין היתר את סדרות הטלוויזיה "שלושים ומשהו" (1987–1991), "אלה הם חיי" (1995–1996), "Once and Again" (1999–2002) ו"נאשוויל" (בין 2016–2018).
בשנת 1989 ביים והפיק את הסרט "גלורי", בכיכובם של מתיו ברודריק, דנזל וושינגטון ומורגן פרימן, אשר היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשלושה. בשנת 1992 ביים את הסרט הכושל "התחלות חדשות", בכיכובן של מג טילי וכריסטין לאטי. בשנת 1994 יצא סרטו "רוחות של תשוקה", בו משחקים בראד פיט ואנתוני הופקינס. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה בפרס לצילום הטוב ביותר. ב-1996 שוב ביים את דנזל וושינגטון בסרט "אומץ תחת אש".
בשנת 1998 הפיק את הסרט הרומנטי "שייקספיר מאוהב", אותו ביים ג'ון מאדן. בטקס פרסי אוסקר ה-71 היה הסרט מועמד ל-13 פרסים וזכה בשבעה, בהם הפרס לסרט הטוב ביותר בו זכה זוויק כאחד המפיקים, לצד הארווי ויינסטין ושלושה מפיקים נוספים. כמו כן באותה שנה ביים את הסרט "המצור", בכיכובם של וושינגטון ואנט בנינג. בשנת 2000 הפיק יחד עם הרשקוביץ את סרטו של סטיבן סודרברג "טראפיק", אשר היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר אך לא זכה.
בשנת 2001 ביים את שון פן ומישל פייפר בסרט "קוראים לי סם", וב-2003 ביים את שובר הקופות "הסמוראי האחרון", בכיכובו של טום קרוז. בשנת 2006 יצא סרטו "לגעת ביהלום", בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ודג'ימון הונסו, אשר קיבל מועמדויות לחמישה פרסי אוסקר. ב-2008 ביים את הסרט "התנגדות", ושנתיים לאחר מכן יצא סרטו "על אהבה וסמים אחרים", בכיכובם של ג'ייק ג'ילנהול ואן האת'וויי.
בשנים הבאות ביים את הסרטים "שובר את הכלים" ו"ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה", והיה שותף בהפקות הסרטים "הולדתה של אומה", "החומה הגדולה" ו"מתנקש אמריקאי".
וולטה או אלגארבה
וולטה או אלגארבה (בפורטוגזית: Volta ao Algrave) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים, שנערך בחבל אלגארבה בפורטוגל. המרוץ נוסד בשנת 1960 ומשנת 2020 הוא בסבב ה-UCI ProSeries.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1960 במתכונת חובבנית, הוא התקיים גם ב-1961 אולם אז לא התקיים למשך 16 שנים, וחזר להתקיים ב-1977 ומאז מתקיים באופן סדיר עד היום. המנצח הראשון שהוא לא פורטוגלי הגיע בשנת 1993, כאשר קאסיו פרייטאס הברזילאי ניצח.
אלברטו קונטדור ניצח במרוץ באותה שנה שניצח את הטור דה פראנס, ב-2009. קונטדור היה גם לרוכב הראשון לנצח פעמיים ברצף ב לאחר שגם ניצח ב-2010. גריינט תומאס היה שני, לאחר שניצח ב-2015 ו-2016.
בשנת 2017 עלה המרוץ לסבב האירופי של ה-UCI, והיה ברמה 2.HC. משנת 2020 המרוץ מתקיים בסבב ה-UCI ProSeries, שהוא הסבב המשני של UCI World Tour.
רונאלד וורם
רונאלד "רוני" וורם (בגרמנית: Ronald "Ronnie" Worm, נולד ב-7 באוקטובר 1953 בדיסבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בדיסבורג ובאיינטרכט בראונשווייג בעמדת החלוץ. לוורם שבע הופעות וחמישה שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית. וורם כיום הוא מאמנה של קבוצת הנשים של איינטרכט בראונשווייג.
דיסבורג
וורם גדל בקבוצת הנוער של דיסבורג, ובעונת 1971/72 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך עשר הופעות והבקיע שלושה שערים, ובהמשך הפך לשחקן הרכב קבוע, כאשר החל מעונת 1974/75 הבקיע וורם לפחות עשרה שערים בכל עונה עד לעזיבתו את דיסבורג בסוף עונת 1978/79, ונהנה משיתוף פעולה פורה בהתקפה עם הרברט בוסרס ועם רודולף זליגר. בעונת 1974/75 הגיע וורם עם דיסבורג לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה דיסבורג לאיינטרכט פרנקפורט בתוצאה 1-0 משער של קרל היינץ קורבל. בזכות ההגעה לגמר הגביע הגרמני, וורם השתתף עם דיסבורג בגביע אופ"א בעונת 1975/76. בסיבוב הראשון הדיחה דיסבורג את פראלימני מליגת העל הקפריסאית לאחר תוצאה מצטברת של 10-3 בסיכום שני המשחקים, כאשר וורם הבקיע צמד בניצחון 7-1 במשחק הראשון. בסיבוב השני פגשו וורם ודיסבורג את לבסקי סופיה. דיסבורג ניצחה 3-2 במשחק הראשון, ובגומלין וורם הבקיע שער שהשווה את התוצאה ל-1-1, אך שער של לבסקי סופיה לקראת הסיום הקנה לה את העלייה בזכות שערי חוץ, ודיסבורג הודחה מהמפעל. עונת 1978/79 הייתה האחרונה של וורם בדיסבורג. בסיומה, עזב וורם את הקבוצה לאחר שמונה עונות, בהן הבקיע 71 שערי ליגה, וקבוצתו סיימה בין מרכז הטבלה לבין מאבקי הירידה. וורם נחשב עד היום לשיאן ההבקעות של דיסבורג בבונדסליגה בכל הזמנים.
איינטרכט בראונשווייג
וורם נמכר בקיץ 1979 מדיסבורג לאיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה תמורת מיליון מארק גרמני, ויועד להיות מחליפו של האראלד ניקל שעבר לבורוסיה מנשנגלדבך. בעונת הבכורה של וורם בבראונשווייג, 1979/80, הוא הבקיע שמונה שערי ליגה, אך הקבוצה נשרה בסיום העונה לבונדסליגה השנייה. בעונת 1980/81 הבקיע וורם 30 שערי ליגה בבונדסליגה השנייה, וסייע לבראונשווייג לשוב לבונדסליגה כעבור עונה אחת, כשהקבוצה מסיימת את העונה במקום השני עם 102 הבקעות. בעונת 1981/82 הבקיע וורם 17 שערים בבונדסליגה, שיא כיבושים אישי שלו בעונה אחת בבונדסליגה הראשונה, ובראונשווייג סיימה את העונה במקום ה-11. בעונת 1982/83 התמודדו וורם ובראונשווייג בתחתית אך ניצלו מירידה. בעונת 1983/84 הבקיע וורם שמונה שערי ליגה, ובראונשווייג סיימה תשיעית. בעונת 1984/85 בראונשווייג נשרה לבונדסליגה השנייה, למרות עשר הבקעות של וורם. בעונת 1985/86 הבקיע וורם 12 שערים, אך לא הצליח לסייע לבראונשווייג להעפיל בחזרה לבונדסליגה. בעונת 1986/87 הבקיע וורם שני שערים בלבד, ובראונשווייג נשרה לליגה השלישית בגרמניה. בתום עונה זו פרש וורם ממשחק פעיל בגיל 34, לאחר שלא הצליח להגיע להסכמה עם המועדון על חידוש חוזהו. וורם הבקיע במדי בראונשווייג 92 שערי ליגה, מתוכם 48 בבונדסליגה, נתון המציב אותו במקום הרביעי בדירוג המבקיעים של בראונשווייג בבונדסליגה בכל הזמנים.
קריירה בינלאומית
בשנת 1975 ערך וורם את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית הבכירה, בו הבקיע צמד בניצחון 5-0 על נבחרת טורקיה במשחק ידידות. לאחר מכן הבקיע וורם צמד בניצחון של גרמניה המערבית 8-0 על נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות יורו 1976. וורם זומן ליורו 1976 עצמו על ידי המאמן הלמוט שן, אך לא שותף בו, וגרמניה המערבית הפסידה בגמר לנבחרת צ'כוסלובקיה. בשנת 1978 ערך וורם ארבע הופעות, כולן במשחקי ידידות, וזומן לסגל של גרמניה המערבית למונדיאל 1978, אך גם בו לא שותף כלל. לוורם שבע הופעות וחמש הבקעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
קריירת אימון
וורם שימש עוזר מאמן לתקופות קצרות בהרטה ברלין ובפ.צ. זקסן לייפציג, וכמאמן ראשי בקבוצת TSV הבלזה. החל משנת 2015 וורם הוא מאמן קבוצת הנשים של איינטרכט בראונשווייג.
צמחי המרפא של קולר
צמחי המרפא של קוהלר (גרמנית: Köhler's Medizinal-Pflanzen in naturgetreuen Abbildungen mit kurz erläuterndem Texte : Atlas zur Pharmacopoea germanica) הוא ספר הדרכה רפואי גרמני נדיר שפורסם על ידי הרמן אדולף קוהלר ב-1887 בשלושה כרכים ונערך על ידי גוסטב פאבס. במדריך יותר מ-300 לוחות Chromolithography שצוירו על ידי הציירים ולטר מילר, כ.פ שמידט, וק 'גונתר ובו מתוארים בפירוט רב צמחים שונים וחלקיהם השונים.
כפר הנגיד
כְּפַר הַנָּגיד הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי השוכן בין יבנה בדרום, רחובות במזרח ועיינות בצפון, בתחומי המועצה האזורית גן רווה. נחל שורק עובר במושב.
חוף סקוט
חוף סקוט הוא החוף שבין כף וושינגטון לשונית מינה.
מקור השם
ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד נתנה לחוף את שמו בשנת 1961.
החוף נקרא על שמו של קפטן רוברט פלקון סקוט מהצי המלכותי, מנהיג משלחת דיסקברי (1904-1901) ומשלחת טרה נובה (1913-1910), שנספה במסעו חזרה מן הקוטב הדרומי.
אשט (עיתון)
העיתון היומי (ה)אשט שפירושו בהונגרית "הערב" (Az Est) הוקם בשנת 1910 על ידי אנדור מיקלוש היהודי-הונגרי בבודפשט. בהמשך הוא קנה שני עיתונים נוספים, ועם הקמתה של חברת "עיתוני האשט" (Az Est Lapok) יצר משפחת עיתונים יומיים מודרנית.
(ה)אשט
העיתון היה אחד המייזמים הגדולים ביותר של העיתונות ההונגרית באותה תקופה. הבעלים והעורך הראשי שלו, אנדור מיקלוש, עבד קודם כעורך הדסק הכלכלי של הפשטי נפלו (Pesti Napló), כלומר "היומן של פשט", אך פוטר בשנת 1910 על ידי בעל העיתון, יוז'ף שוראני. לאחר מכן השיק עיתון משלו, ויצר את העיתון המצליח ביותר של 20–25 השנים הבאות. העיתון הופיע בצהריים או בשעות אחר הצהריים המוקדמות וכבר הגיע באותו היום לעיירות השדה ברחבי המדינה.
האשט היה צהובון אמיתי. הוא לא הוצא למכירה רחבה רק ברחובות, בשדרות (boulvard), אלא בעיקר נמנע מקשר עם תבניות עיתון ישנות, ויצר סגנון חדש שהתאזרח בהצלחה. העיתון הביא לעיתונות היומית שלל חידושים בכל הקשור לרעיונות, תוכן ודפוס. קולו היה נועז, הוא היה פרוגרסיבי, אך לא היה תלוי במפלגות פוליטיות. הוא הצליח לענות לצורכי קהל הקוראים הרחב וגם לעצב אותו בעצמו. מאמרי המערכת הקצרים והחד - טוריים של האשט השפיעו על השקפותיהם של המוני הקוראים.
אחת החוזקות העיקריות של העיתון היה שירות החדשות האמין שלו. הוא העסיק רשת רחבה של כתבים, עיתונאים מוכשרים וכתבים דוחפים (פושרים). אחד מכתבי העיתון בשנים הראשונות, לאסלו פנייש, בלט בדיווחיו על השימוש לרעה בכוח או בסמכות במדינה (או החשודות לכך). אנדור אדוריאן (לַקֶנֱבַּכֶר), פאל קרי, ארפאד פאסטור (פּיקלר) שלושתם יהודים, סיקרו את מדיניות החוץ ונושאים מחוץ להונגריה. בנוסף לענייני אקטואליה, גילויים סנסציוניים, מקרי פשע, חדשות כלכליות ושוק המניות, גם כתבותיהם של הסופרים פרנץ מולנר (נוימן), שאנדור ברודי, זולטאן אמברוש, פרנץ הרצג, ינה הלטאי (הרצל), וז'יגמונד מוריץ העשירו את העיתון. אנדור מיקלוש הקיף את עצמו באנשי מקצוע מצוינים. לאיוש מיקש היה העורך הספרותי, ובראש ההוצאה לאור עמד ארנולד שבשטין (עד 1930), שהיה לו חלק בהצלחת העיתון. את הכותרת והטיפוגרפיה של המגזין צייר אלק פאלוש (פרידמן), מעצב, מעצב תפאורות; הגרפיקה והכרזות עוצבו על ידי אמנים צעירים, כמו ליפוט הרמן, לאסלו קראה, טיבור פוליה. לאחר פרישתו מספורט אטילה פטשאואר, האלוף האולימפי בסיף, עבד בעיתון ככתב ספורט וכמבקר תיאטרון.
האשט התגלה כעסק מצליח מאוד, והעיתון המשיך לצמוח ומספר העותקים המודפסים גדל בהתמדה. במהלך מלחמת העולם הראשונה רוב הציטוטים בעיתונות מחוץ להונגריה היו מהכתבות באשט. העיתון הגיע ליותר מחצי מיליון עותקים במהלך המלחמה. בעת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא נאסר יחד עם כל העיתונים האזרחיים (הבורגניים) האחרים והתחדש לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית. באותה תקופה נפתח נגדו קמפיין ימני קיצוני, מכיוון שהעיתון נחשב לאחד ממכיני המהפכה בשנת 1919. המערכת וחבר העורכים נקטו אז במדיניות מתונה וניסו להסתגל בצורה חלקה לזמנים המשתנים.
עיתוני האשט
בעוד שהמכירות גדלו במהלך המלחמה, בית ההוצאה לאור שהדפיס את העיתון, "אתניאום" (Athenaeum Irodalmi és Nyomdai Rt) פעל בהפסד ולא הצליח להתמודד עם העלויות שגדלו. לבסוף, אנדור מיקלוש רכש את מרבית מניותיו של "אתניאום", ואחרי המלחמה רכש את העיתון "הונגריה" ובשנת 1920 גם את "פשטי נפלו", שהיה במשבר. מכאן ואילך קונצרן העיתונים פעל כעיתון יומי, אחר הצהריים המוקדמים והערב. בנוסף לחדשות והראיונות, עיתוני האשט פרסמו גם יצירות ספרותיות. אנדור צ'רנה היה מזכיר המערכת בשנים 1913–1933.
לאחר מות המייסד
אנדור מיקלוש השאיר בצוואתו את עסקיו לאשתו השחקנית ההונגרייה-יהודייה. לאחר מותו (1933) פרידה גומבסגי (קודם: פרדריקה וילמה גרין) פרשה מהבמה ולקחה לידיה על ניהול קבוצת העיתונים. אימרה סלושינסקי היהודי הפך לעורך הראשי של אשט. 19 שנים לייסוד של האשט נחגג בשנת 1935. באותה תקופה נמכרו כ־150,000 עותקים ביום; 365 אנשים עבדו במערכת, במשרד ההוצאה. בבית הדפוס, בהפצה עסקו 6100 עובדים. המדינה השתלטה על החברה בשנת 1939 והפסיקה את הוצאת העיתון. המערכת המשיכה לפרסם את המגזין בשם פשט, אך עם תוכן שונה לחלוטין. הפשט הופיע עד דצמבר 1944 כשתקנות ממשלתיות הפסיקו הופעת כל העיתונים בבודפשט.
Dev-C++
חבילות
היבט נוסף של Dev-C++ הוא השימוש ב-DevPaks, חבילות הרחבה של הסביבה המציעות ספריות, תבניות, תכונות ושירותים נוספים. DevPaks מכילים לעיתים קרובות גם ממשק משתמש, וכוללים מגוון ערכות כלים כגון GTK+, wxWidgets ו-FLTK. ניתן להוריד ספריות נוספות, ולהגדיל את הפונקציונליות של Dev-C++ בתחומים שונים כגון גרפיקה, דחיסה, אנימציה, סאונד ועוד רבים. משתמשים יכולים ליצור Devpaks ולארח אותם בחינם באתר. כמו כן, הם אינם מוגבלים לשימוש עם Dev-C++ ויעבדו עם כל הפצת MinGW.
פיתוח
הפרויקט חדל להיות פעיל תקופה ארוכה, ולא פורסמו בו הודעות חדשות או עדכונים מה-22 בפברואר 2005, ועד יוני 2011. קולין לפלס, המפתח המקורי של התוכנה נקלע לקשיים אישיים ולא היה יכול להמשיך את העבודה בפרויקט. עם זאת, צוות פיתוח הוסיף ל-Dev-C++ תכונות חדשות כגון תמיכה במהדרים מרובים ומעצב לתוכניות wxWidgets, תחת השם wxDev-C++.
ב-30 ביוני 2011 גרסה 4.9.9.3 לא רשמית של Dev-C++ שוחררה על ידי מתכנת עצמאי. הגרסה החדשה השתמשה במהדר עדכני יותר, GCC 4.5.2, וכללה SDK לחלונות, שיפורי יציבות ותיקון באגים. ב-27 באוגוסט 2011, לאחר 5 שנים בהם התוכנה הייתה בגרסת בטא, שוחררה גרסה 5 של התכונה מהמפתח החדש. גרסה זו קיבלה עמוד נפרד בסורספורג', כיוון שצוות הפיתוח הישן, bloodshed, איננו פעיל.
רחפן
היסטוריה
כלי הטיס הכבד מן האוויר הראשון שהצליח להמריא באופן אנכי, היה מסוק בעל 4 פרופלורים שתוכנן על ידי לואיס ברגנט. כלי טיס זה ביצע את טיסתו כאשר הוא קשור ברצועה אל הקרקע, ולא המריא לגובה יותר גדול מכ-2 מטרים. בשנת 1908 דווח כי כלי טיס זה טס "מספר פעמים", אך אמינותם של דיווחים אלו נמוכה.
בשנות ה-20 של המאה הקודמת, המהנדס הצרפתי אטיאן אואמיצ'ן, התנסה עם מגוון סוגים של כלי טיס בעלי הנעה רוטורית. בין מגוון העיצובים שתכנן, לדגם "היליקופטר מס' 2" שלו היו 4 רוטורים ו-8 פרופלורים, כולם מונעים על ידי מנוע אחד. דגם זה היה בנוי ממסגרת צינורית אשר עשויה מפלדה. בכל אחת מהזרועות היה רוטור בעל שני להבים, כאשר ניתן היה לשנות את זווית הלהבים באמצעות פיתולם. 5 פרופלורים הוצבו באופן אנכי אל הקרקע, בכדי לייצב את כלי הטיס מצדדיו. פרופלור אחד הוצב בחזית כלי הטיס בכדי לשמש כהיגוי, ושני הפרופלורים הנותרים שומשו כמייצרי דחף.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1956, טס לראשונה כלי טיס בעל 4 פרופלורים, אשר הפגין יכולת מוצלחת של טיסה קדימה. כלי טיס זה היה בעל 4 מנועים אשר הופעלו באמצעות רצועות V, כאשר הכוונתו בוצעה על ידי הפחתה של מהירות הסיבוב של הפרופלורים בהתאם לצורך. אך כלי הטיס לא היה מוצלח מסחרית בעקבות חוסר ביקוש בשוק הצבאי והאזרחי, ולכן הפרויקט הופסק.
ב-1958 פותח כלי טיס בשם "קורטיס רייט VZ-7" אשר היה כלי טיס אשר ממריא ונוחת אנכית. הוא פותח עבור צבא ארצות הברית אשר דרש" ג'יפ מעופף". השליטה בו הייתה באמצעות שינוי מהירות הסיבוב של הרוטורים.
בפיתוח כיום
כיום חברת בואינג מפתחת קוודקופטר אשר יהיה לשימוש צבאי. כמו כן חברת "Airbus" מפתחת קוודקופטר חשמלי אשר ישמש בעתיד כ"מונית מרחפת". בתחילה באמצעות טייס אנושי, אך בעתיד התוכנית היא שתהיה טיסה אוטונומית לחלוטין.
רחפנים
בין השנים 2005–2010, התפתחות טכנולוגית משמעותית בתחום האלקטרוניקה איפשרה לייצר שלטי שליטה מרחוק קלים וזולים, חיישני מהירות סיבוב הרוטור, וטכנולוגיות צילום ו-GPS. התפתחויות אלו הובילו לפופולריותם הגדולה של הרחפנים, אשר יכולים לטוס בתוך מבנה סגור כמו שהם טסים מחוץ לו.
שימושים פליליים
במהלך המאה ה-21, דווחו על מספר שימושים בעל אופי עברייני ולא חוקי באמצעות רחפנים. בעקבות הקמת החומה בין ארצות הברית למקסיקו, דווח על קרטלי סמים שהבריחו סמים באמצעות רחפנים. כמו כן, התבצע שימוש של הברחת נשק ושלל מוצרים אסורים עבור אסירים בבתי כלא ברחבי העולם.
תיאור כללי
רחפן הוא כלי טיס בלתי מאויש בעל שני מדחפים או יותר, בעל מכניקה פשוטה יחסית, וקל לשליטה בטיסה. ברוב המקרים הרחפן הוא בעל זווית פסיעה קבועה, בניגוד למסוק בעל מדחף אחד (או שניים) המשתמש במערכת להבים מורכבת עם זווית פסיעה משתנה, דבר המקשה על השליטה במסלול הטיסה וביציבותו של כלי הטיס.
השליטה בתנועת הטיסה של הרחפן מושגת על ידי שינויי המהירות היחסיים בין המדחפים השונים, באופן המשפיע על הדחף והכוח של כל מדחף.
סוגי רחפנים
רחפנים נקראים על פי מספר המנועים שלהם:
השליטה ברחפן
הרחפנים הם בלתי-יציבים מבחינה אווירודינמית בהשוואה לסוגי כטב"מים אחרים, ונשלטים על ידי בקר טיסה, או לוח בקרה, כדי לשמור על תנועה יציבה. כדי לשמור על דיוק מצב הטיסה וכיוונה, בקר הטיסה משלב נתונים של גירוסקופים ומדי תאוצה, וברחפנים מתוחכמים יותר משולבים גם GPS, מצפן וחיישנים חזותיים למניעת היתקלות במכשולים.
וולר
{{פירושונים|* אוגוסטוס וולני וולר – פיזיולוג בריטי
ראו גם
}}
רחפן
השליטה ברחפן
הכוחות שמפעילים הרוטורים תלויים במהירות סיבוב המנועים, ההנחה המקובלת היא שכוח העילוי יחסי לריבוע המהירות הזוויתית.
שימושים ברחפנים
השימוש ברחפנים החל כאמצעי שעשוע או צילום לחובבים. עם הגידול בתפוצת הרחפנים ויכולותיהם, נוספו להם שימושים שונים, כאמצעי צילום מהיר וזול:
פיתוחים עתידיים ושימושים מתפתחים
בין הפיתוחים שנמצאים בפיתוח
תפוצה
עד שנת 2020, לפי אתר "סטטיסטה", סופקו כ-5 מיליון רחפנים לשוק הצרכני. האתר צופה שעד שנת 2030 יסופקו קרוב לעשרה מיליון רחפנים לשוק הצרכני.
לפי אתר הרשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית, ה-FAA, נכון למאי 2022, יש בארצות הברית 865,505 רחפנים רשומים ו-280,214 מטיסים רשומים. לפי אתר seedscientific יש למעלה מ-1,700,000 רחפנים רשומים הארצות הברית (לא ברור המקור להבדל הגדול בנתונים).
לפי אתר רשות התעופה האזרחית, בישראל רשומות כ-200 התאגדויות שיש להן היתר להפעלת כטב"ם קטן או רחפנים. לפי רישומי רשות תעופה אזרחית, נרשמו עד היום בישראל כ-2500 כלי טיס (חובת הרישום, נכון ל-2022, חלה רק על כלי טיס לצרכים מסחריים). לפי דו"ח מבקר המדינה מ-2017, יש בישראל כ-30,000 רחפנים שרובם הגדול מופעלים על ידי חובבים. בנוסף, יש לא מעט כלים המופעלים על ידי הצבא, המשטרה, כוחות הביטחון וחברות ממשלתיות רבות.
אסדרה בישראל (רגולציה)
בישראל, כמו ברוב מדינות העולם, ישנה הבחנה באסדרה בין שימוש ברחפן למטרות ספורט ופנאי לבין שימושים אחרים (מסחריים ואחרים), וכן ישנן אבחנות התלויות במשקל של הרחפן בהמראה.
סיכונים ושימוש לרעה ברחפנים
יכולת השליטה הקלה ברחפן, והיכולת להעבירו ממקום למקום בקלות, ולהטיסו מעבר לגבול, הביאו לכך שישנם יותר ויותר שימושים לרעה ברחפן, אם בפעולות טרור בין מדינות, ואם בהשבתת אזורי טיס עקב כניסת הרחפן לשטחם (לדוגמה נמלי תעופה, מתקנים רגישים, וכדומה).
ב-2015 חוקר אבטחת מידע ב-HP הדגים תרחישים להשתלטות על רחפנים.
באוגוסט 2017 הצבא האמריקאי הורה לכוחותיו להפסיק לעשות שימוש ברחפנים של מספר חברות בשל פרצות אבטחת מידע.
בינואר 2018 דווח לראשונה על נחיל רחפנים ששימש לתקיפת יעד צבאי.
היבטים חוקיים ובטיחותיים
בשנת 2011 פורסמו בישראל תקנות של הרשות לתעופה אזרחית המסדירות את רישוי הטסת כטב"ם באופן מסחרי, שרחפן נמצא תחת קטגוריה זו. בנוסף לכך, קיימות חברות כמו DJI שמשתפות פעולה עם הרשויות, המחזיקות במפה עם סימונים, דרגות ואזורים אסורים לטיס עבור רחפנים.
דו"ח מיוחד של מבקר המדינה שפורסם ב-15 בנובמבר 2017 קבע שהמדינה כשלה בהתמודדות עם הסיכונים הנשקפים מהרחפנים.
קיים סיכון להפרת פרטיות על ידי שימוש ברחפנים. בישראל, החוק דורש ממטיסי טיסנים (גם רב להב) לפעול על פי. בין החוקים נדרשת פעולה תחת רישיון הפעלה מבצעית - כגון "הארגון הישראלי לרב להב", שמירה על 50 מטר גובה, 250 מטר מבניינים וכן חל איסור על הטסה מעל קהל.
יירוט רחפנים
בעקבות הסיכונים הנשקפים מרחפנים, פותחו מערכות שונות ליירוט רחפנים. חלקן מתבססות על מניעת תקשורת מהרחפן, שתגרום לנחיתתו על הקרקע או חזרתו אל המפעיל. כמו כן קיימת מערכת ישראלית המתבססת על יירוט באמצעות קרן לייזר. ביפן המשטרה מפעילה רחפן גדול עם רשת שלוכד רחפנים אחרים.
מגדלור אילת
מגדלור אילת הוא מגדלור הממוקם בצד המערבי של הצוק במפרץ אילת כ־1.2 ק"מ צפונית־מזרחית לגבול עם מצרים ו־7 ק"מ דרומית־מערבית לנמל אילת. החוף בו הוא ממוקם ידוע כ"חוף המגדלור" ומשמש למחנאות וצלילה.
המגדלור סגור לציבור.
עם תכנון הקמת נמל אילת בשנת 1950 הובאו הכלים להקמת המגדלור, והחלו בבנייתו בשנת 1954.
המבנה שהוקם בנוי מבסיס עגול גדול ובו חדר הציוד, מגדל עם 6 רגליים שכל אחת מרגליו מסומנת בפסים מתחלפים של שחור ולבן, בחלקו העליון פנס וגלריה וגובהו 9 מטרים.
מגדלור תל אביב
מגדלור תל אביב או מגדלור רדינג הוא מגדלור הממוקם בנמל תל אביב על יד תחנת הכוח רדינג בצמוד לתל כודאדי שעל שפך הירקון בתל אביב. המגדלור שימש בעבר את הנמל, וכיום פועל בו בית קפה.
היסטוריה
המגדלור הוקם על ידי הבריטים בשנת 1935 במטרה להזהיר אוניות המתקרבות לחוף מפני שרטונים, ובמהלך הקמתו נחשף תל כודאדי, שרידי מצודה מהמאה ה-8 לפנה"ס. בשנת 1936 בעקבות המרד הערבי הגדול הוחלט להקים את נמל תל אביב והמגדלור סייע בניווט הספינות אליו. המגדלור הפסיק לפעול בשנת 1966 עם הפסקת הפעילות בנמל תל אביב עקב פתיחת נמל אשדוד.
ראשו של המגדלור גבוה כ-17 מטרים מעל פני הים, וסימן ההיכר שלו היה שני נצנוצים (האחד ארוך והשני קצר) כל 7 שניות.
המגדלור הוכרז כאתר מורשת ובשנת 2011 הוחל בשיפוצו ובשימורו.בשנת 2013 נחנך המגדלור המשופץ.
בשנת 2009 הונצח המגדלור על גבי בול שהונפק בישראל.
בשנת 2021, אחרי 55 שנים של חוסר פעילות, המגדלור הוסב לבית קפה.
ג'רום ברונר
ג'רום סימור ברונר (באנגלית: Jerome Seymour Bruner; 1 באוקטובר 1915 – 5 ביוני 2016) היה פסיכולוג קוגניטיבי יהודי-אמריקאי שתרם לפיתוח תאוריית הלמידה הקוגניטיבית.
ברונר נמנה עם קבוצת חוקרים שפעלה בתחילת שנות ה-50 באוניברסיטת ייל וסללה את המעבר מן הגישה הביהביוריסטית אל הגישה הקוגניטיבית. ברונר ועמיתיו הניחו שהאדם פועל על פי אסטרטגיות מכוונות, כלומר הוא מעלה ביוזמתו השערות באשר למהות המושג ותר אחר גירויים שיאפשרו לו לבחון את השערותיו. ברונר הדגיש את החשיבות הרבה של ההקשר החברתי בנוגע להתפתחות הקוגניטיבית ובנוגע להתפתחות השפתית. הוא סבר כי הסביבה החברתית מהווה "מנגנון תומך לרכישת שפה", שמשלים את המנגנון המולד לרכישת שפה.
משנתו
ברונר חקר רבות את האופן שבו ילדים לומדים ומסקנתו הייתה כי הם לומדים על ידי תהליך אותו כינה "פיגום" (scaffolding). באמצעות תהליך הפיגום, הילד מבנה את ידיעותיו בהסתמך על ידע שכבר יש ברשותו. תהליך הפיגום, לפי ברונר, נעשה על ידי הסביבה החיצונית, אשר מבנה את הסיטואציה ומאפשרת לילד להיענות לסביבה באופן מסתגל יותר. תמיכה זו כוללת מתן הדרכה, רמזים, משוב ועצות, הניתנים בהתאם לרמת היכולת העכשווית של הילד וגם בהתאם לרמת ההתפתחות המקורבת.
כתביו
כתביו שתורגמו לעברית:
יוסף חסיד
יוסף חסיד (באנגלית: Josef Hassid; בפולנית-Józef Chasyd; 28 בדצמבר 1923 - 7 בנובמבר 1950) היה כנר יהודי-פולני.
חייו
נולד להורים יהודים בעיר סובאלק בפולין. בגיל עשר התייתם מאמו ואביו לקח על עצמו לקדם את הקריירה שלו. לאחר שלמד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים התקבל ב-1934 לבית הספר למוזיקה על שם שופן בוורשה. ב-1935 זכה בפרס כבוד בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי.
אביו סידר לו הופעה בפני ברוניסלב הוברמן שהתרשם מנגינתו והפנה אותו להמשך לימודים אצל הכנר קרל פלש. בקיץ 1937 השתתף בקורס שארגן פלש בעיר ספא בבלגיה ביחד עם הכנרים עברי גיטליס וז'ינט נבה. באותה תקופה התאהב בנערה אבל הקשר ביניהם נותק בגלל התנגדות הוריה לקשר עם יהודים. לעובדה זו הייתה השפעה על מצבו הנפשי.
אליהו איצקוביץ'
ראשית חייו
כאשר שוחרר המחנה על ידי הכוחות הסובייטים ב-1944, חזר איצקוביץ' לבית שסטונסקו גזל ממשפחתו. הוא מצא את בנו של סטונסקו, ובמהלך המריבה שהתפתחה, דקר אותו למוות עם סכין קצבים. בית המשפט הרומני גזר עליו חמש שנים במוסד לעבריינים צעירים. לאחר שחרורו ב-1952, קיבל את אישור המשטר הקומוניסטי לעזוב את רומניה ולעלות לישראל, וב-1953 התגייס ליחידת הצנחנים בצה"ל.
יוסף חסיד
חייו
חסיד החל לתת רסיטלים ביחד עם הפסנתרן ג'רלד מור. בפרסומות לרסיטלים אלה הוא תואר כ"נער כנר פולני". מור סיפר שנים רבות לאחר מכן: "לא נתקלתי בגאון כמו חסיד. טכניקה מושלמת, איכות צליל ומעל זה, להט מטפיזי לא מובן, שנגרם כנראה מעצב ומחוסר שקט נפשי בגלל אהבה נכזבת וגרם לנגינתו שתהיה פנטסטית".
אליהו איצקוביץ'
ראשית חייו
בזמן שירותו הצבאי שמע איצקוביץ' כי סטונסקו נמלט לצד הצרפתי של גרמניה והתגייס ללגיון הזרים הצרפתי. הוא הגיש בקשה לעבור לשרת בחיל הים, אשר התקבלה ללא קושי רב לאחר מספר ימים, ואיצקוביץ' עבר לשרת בבסיס חיל הים בחיפה. לאחר מספר חודשים האונייה עליה שירת נשלחה להביא אספקת ציוד מאיטליה. כאשר האונייה עגנה בג'נובה, איצקוביץ' נטש את האונייה, חצה את הגבול לצרפת והתגייס ללגיון הזרים.
יוסף חסיד
חייו
נגינת הבכורה של חסיד עם תזמורת הייתה ב-25 באפריל 1940 עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון בקונצרט למען "קרן העזרה הפולנית". הוא ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי. הוא זכה לתשואות ובביקורת בטיימס נכתב, כי "בתחילה הראה עצבנות אך יפי הצליל שלו היה מדהים".
אליהו איצקוביץ'
שירות בלגיון הזרים הצרפתי
לאחר שהתגייס בצרפת, נשלח איצקוביץ' לאלג'יריה לאימונים, אשר לאחריהם נשלח לווייטנאם, שם החל בחיפושיו אחר סטונסקו. בתחילת 1954, לאחר שגילה כי סטונסקו משרת בחטיבת הרגלים ה-3, ביקש איצקוביץ' העברה. איצקוביץ' השתלב בגדוד, ובהמשך באותה היחידה בה שירת סטונסקו (שהשתמש בשם בדוי והיה בדרגת רב"ט). איצקוביץ' התקרב לסטונסקו, נעשה חברו והמתין בסבלנות לרגע הנכון. במהלך סיור רגלי באזור בקנין, הופרדו איצקוביץ' וסטונסקו משאר היחידה בזמן התקפה של הוייט מין. לאחר שהשניים קמו מהבוץ כדי להצטרף לשאר היחידה, איצקוביץ' התעמת עם סטונסקו, קרא לו בשמו הרומני המקורי והזדהה כ"אחד מהיהודים מקישינב" רגע לפני שהשלים את נקמתו, וירה בסטונסקו עם טומיגאן. איצקוביץ' סחב את גופתו של סטונסקו כאשר הצטרף לשאר היחידה (שהאמינה כי הלה נהרג בהתקפה), וסיים את שירותו בלגיון הזרים ב-1958.
יוסף חסיד
חייו
ב-5 בינואר 1941 ניגן חסיד בקונצרט משודר של הבי.בי.סי תחת שרביטו של אדריאן בולט את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן.
אליהו איצקוביץ'
חיים מאוחרים
לאחר סיום שירותו בלגיון הזרים, הגיע איצקוביץ' לשגרירות ישראל בצרפת כדי לשלם את המחיר על העריקה. לאחר שווידא את טענותיו, חזר איצקוביץ' לישראל מרצונו על מנת לעמוד למשפט. במשפטו הצבאי הוא נמצא אשם, אך לאור סיפורו החריג, הוא זכה לקבל את העונש המינימלי ושהה שלושה חודשים במאסר.
יוסף חסיד
חייו
ב-פברואר 1941 הופיעו שינויים במצב רוחו של חסיד. מאדם מופנם וחביב הפך לרגזן עם מצבי רוח משתנים. הופעתו הפומבית האחרונה הייתה ב-1 במרץ 1941 ובה ניגן את הקונצ'רטו לכינור של ברהמס, שעל נגינתו זכה לביקורת צוננת.
מצבו הנפשי התדרדר והוא ניתק עצמו מהעולם. הוא אובחן כסובל מסכיזופרניה. ב-19 ביוני 1941 אושפז וטופל בהלם אינסולין ונזע חשמלי ללא הטבה. במשך שנים אושפז בבתי חולים שונים. ב-1950 הוחלט לבצע לובוטומיה במוחו. לאחר הניתוח לקה בדלקת קרום המוח ונפטר. הוא היה בן 27 במותו. נותרו מספר קטן של הקלטות של חסיד עם ג'רלד מור ואחרים.
היינץ היטלר
היינריך "היינץ" היטלר (בגרמנית: Heinrich "Heinz" Hitler; 14 במרץ 1920 - 21 בפברואר 1942) היה אחיינו של אדולף היטלר, ונחשב ל"אחיין האהוב עליו". בנם הצעיר של אלויס היטלר הבן ואשתו השנייה הדוויג היידמן. הוא היה אחיו למחצה של ויליאם פטריק היטלר.
חייו
היינץ היה תומך נלהב של הנאציזם. הוא למד בפנימייה מובחרת של מוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים בבלנשטט שבסקסוניה-אנהלט.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוורמאכט. בשאיפה להיות קצין, היינץ קיבל תפקיד פיקודי ביחידת האותות בגדוד התותחנים ה-23 של פוטסדאמר. בשנת 1941 נשלח לשרת בחזית המזרחית, והשתתף בפלישה לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה. ב-10 בינואר 1942 נצטווה לאסוף ציוד קשר מעמדה צבאית קדמית אשר ננטשה. היטלר נלקח בשבי על ידי כוחות הצבא האדום, ונכלא בכלא הצבאי בוטירקה במוסקבה. הוא עונה שם למוות בפברואר 1942. דודו, אדולף היטלר, אמנם אישר הצעת חילופי שבויים בחסות הצלב האדום השוודי, בו יוחזר היינץ לגרמניה בתמורה ליאקוב ג'וגאשווילי, בנו של סטלין, אולם סטלין כעס על בנו שנכנע, ולכן דחה את ההצעה.
חברו לכיתה לשעבר הנס-וולף ורנר מתאר את רווחיו של היינץ מקשריו המשפחתיים עם אדולף היטלר:""אחיו למחצה של הייניץ, ויליאם פטריק היטלר, לחם במסגרת צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. כך שלמעשה, שני האחים נלחמו משני צידי המתרס.
הנוקמים: האיחוד
הנוקמים: האיחוד (באנגלית: Ultimate Avengers, "הנוקמים האולטימטיביים") הוא סרט הנפשה אמריקאי מסוגת גיבורי-על, מדע בדיוני, אקשן והרפתקאות, המשמש כסרט הראשון בסדרת הסרטים "Marvel Animated Features", סדרת סרטים שנעשתה על ידי MLG Productions, מיזם משותף בין אולפני מארוול ל-Lionsgate. הסרט בוים על ידי קורט גדה וסטיבן א. גורדון, נכתב על ידי גרג ג'ונסון, והופק על ידי בוב ריצ'רדסון. הפקת הסרט נעשתה ב-Dong Woo Animation.
עלילת הסרט מבוססת באופן רופף על ששת הגיליונות הראשונים של הקומיקס "אולטימייטס" מאת מארק מילר ובריאן היץ' - ליין קומיקס המתרחש ביקום אולטימייט מארוול. הסרט מתמקד בקפטן אמריקה, חייל-על שהוקפא בקרח במשך כ-60 שנה לאחר שעצר מזימה נאצית / חייזרית בשנת 1945. תפקידו של הקפטן הוא להוביל צוות גיבורים כדי להילחם בפלישה חייזרית.
הסרט הופץ ברחבי העולם להקרנה ביתית ודובב לשפות שונות. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-21 בפברואר 2006. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי בשנת 2013. אורך הסרט הוא כ-72 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
כמה חודשים לאחר הפצת הסרט, הופץ סרט ההמשך שלו, "הנוקמים: האיחוד 2", אשר משמש גם כסרט השני בסדרת הסרטים "Marvel Animated Features".
תקציר העלילה
במהלך מלחמת העולם השנייה, נורה טיל גרעיני לעבר וושינגטון, אותו קפטן אמריקה מצליח לעצור. עם זאת, לאחר שעצר אותו, קפטן אמריקה נפל לקרקעית הקפואה של האוקיינוס הצפוני - שם הוא היה קפוא במשך 60 שנה. כעבור 60 שנה, חולץ קפטן אמריקה על ידי ניק פיורי ובטי רוס, המחיים את הגיבור לתחייה כדי שיוביל צוות גיבורים שילחם בפלישה חייזרית.
השחרת פנים
השחרת פנים (באנגלית: Blackface) היא סוג של איפור תיאטרלי בו נעשה שימוש כדי לייצג קריקטורה של אדם שחור, בעיקר על ידי שחקנים שאינם שחורים. השחרת פנים צברה פופולריות בארצות הברית במהלך המאה ה-19 ותרמה להפצתם של סטריאוטיפים גזעניים. עד אמצע המאה הפכו מופעי בידור הכוללים השחרת פנים לסוג אמנות אמריקאי מובהק. מופעים אלה תרגמו עבודות פורמליות כגון אופרה למונחים פופולריים עבור הקהל הרחב. בתחילת המאה ה-20 הפכה השחרת פנים לסוגה משל עצמה. באמצע המאה ה-20, במהלך המאבק נגד חוקי ג'ים קרואו, האקט של השחרת פנים הפסיק להיות מקובל בארצות הברית, ומאז נחשב לאקט של דה-הומניזציה, גזענות ופגיעה באנשים שחורים. לעומת זאת במדינות אחרות שימוש בסגנון איפור זה עדיין נמשך.
היסטוריה
השחרת פנים, אשר החלה בערך ב-1830, היוותה מסורת בתיאטרון האמריקאי במשך כ-100 שנים. מהר מאוד הפכה השחרת פנים לפופולרית במקומות אחרים, ובמיוחד בבריטניה, בה המסורת נמשכה זמן רב יותר מבארצות הברית. השימוש בהשחרת פנים, בבריטניה ובארצות הברית, נעשה בעיקר במסגרת הופעות בידור של מינסטרלים, אך היה קיים לפניהן, ונמשך גם אחריהן.
בתחילה, שחקנים לבנים נהגו להשחיר את פניהם באמצעות שעם שרוף, ומאוחר יותר השתמשו באיפור או משחה להברקת נעליים. בנוסף, השחקנים ניפחו את השפתיים שלהם בצורה מוגזמת, ולעיתים קרובות חבשו פאות צמר, כפפות, מעילים מזונבים או בגדים מרופטים. מאוחר יותר, גם אמנים שחורים השתמשו בהשחרת פנים בהופעותיהם.
הסטריאוטיפים המגולמים בדמויות משחירי הפנים היוו דרך לצייר את האדם השחור באור שלילי, ללעוג לו ולגלם אותו כאנס, גנב, פושע ופרא אדם מבחינה תרבותית ומוסרית, בארצות הברית דבר זה היווה גורם משמעותי בהצדקת המשך האפליה, גזענות ודימויים סטריאוטיפים לשחורים. צבע עור שחור בבני אדם גורר בורות, חוסר שיקול דעת, הנאה מכאב ומרות האדם הלבן. חוקי ג'ים קרואו נקראו על דמות נלעגת מוכרת שהשחירה את פנייה.
השחרת פנים בישראל
בניגוד לארצות הברית ובריטניה, בישראל השחרת הפנים היא פחות נפוצה. השחרת פנים הגיעה לישראל בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20. שחקנים יהודים בהוליווד לבשו איפור שחור בסרטים שונים (כגון אל ג'ולסון בסרט "זמר הג'אז") ומאז נעשתה השחרת הפנים נפוצה גם במקומות חינוכיים ובגנים בישראל, ובחג הפורים בתחפושות למיניהן.
גם בהצגות בהבימה הייתה תופעה של השחרת פנים כחלק ממופעים בתיאטרון. בתחילת שנות החמישים עלו מחזות זמר ומחזות שכללו שחקנים שהשחירו את פניהם כחלק מהאיפור התיאטרלי, כדוגמת "זעקי, ארץ אהובה" (1949) ו"ספינת השעשועים" (1951). התופעה נעצרה בליהוק שחקנים ממוצא ערבי בשנות השבעים. כששחקנים אלו הגיעו לתיאטרון, הם לא צבעו את פניהם.
בישראל יש תופעות של השחרת פנים במדיה ובתוכניות סאטירה שונות. לדוגמה, בסדרת המערכונים "החוף של כושי" השחקן מריאנו אידלמן מגלם את דמותו של אדוארד, מהגר עבודה סודאני העובד בחוף. דוגמה אחרת במדיה אחרת היא בסרטון היוטיוב מינימור של טיילור ובן זיני, מוצג בן זיני, שצבע את עורו, כעובד ממוצא אפריקאי בבית מלון באילת.
באפריל 2023 התופעה הגיעה לכלי התקשורת כאשר בנות אולפנה צבעו את פניהן באיפור כהה כדי לגלם דמויות מזרחיות.
מיכאיל אדמוביץ'
מיכאיל מיכאילוביץ' אדמוביץ' (ברוסית: Михаил Михайлович Адамо́вич) היה צייר דקורטיבי ומונומנטלי רוסי ואמן פורצלן. הוא ידוע בעבודות החרסינה שלו ודימויים של אמנות סובייטית.
ביוגרפיה
אדמוביץ' נולד ב-1884. ב-1907 סיים את לימודיו בבית הספר לאמנות ועיצוב תעשייתי במוסקבה וזכה במלגה ללימודים באיטליה עד לשנת 1909, אז הוזמן לעצב ציורי קיר לבניינים בסנט פטרסבורג ומוסקבה. הוועדה המשמעותית הראשונה שלו הייתה עבור פסיפסים לקברו של המלך ג'ורג' הראשון מיוון.
אדמוביץ' עבד בלנינגרד בעקבות המהפכה הרוסית ושירת שנתיים במשמר המהפכה. מפעל הפורצלן הקיסרי נוסד על ידי הקיסרית אליזבת פטרובנה בשנת 1744 כמפעל הפורצלן הראשון ברוסיה. ב-1918 שונה שמו למפעל הפורצלן הממלכתי ואדמוביץ' הועסק בו. הוא עיצב קרמיקה ששיקפה את מטרות הממשלה החדשה ברוסיה. הוא עבד שם מ-1918 עד 1919 וחזר ב-1921 לעוד שנתיים. מאוחר יותר המשיך אדמוביץ' לעבוד במפעל הקרמיקה וולכוב בנובגורוד. ב-1927 חזר למוסקבה כדי לעצב עבור מפעל הקרמיקה דולבו. הוא ידוע בעבודות החרסינה שלו ודימויים של אמנות סובייטית.
עיצובים
אחד העיצובים של אדמוביץ' מ-1921, Kapital נבחר על ידי מנהל המוזיאון הבריטי ניל מקגרגור כאובייקט מייצג בתוך סדרת תוכניות רדיו שהחלה ב-2010 כשיתוף פעולה בין ה-BBC והמוזיאון הבריטי. הצלחת שנבחרה עוצבה בשנת 1921 ומציגה פועל סובייטי מטביע את המילה "קפיטל" בסגנון פוטוריסטי. האובייקט מייצג את עובד התורם את כוח התעשייה לטובת העם ולא לקפיטליסטים.
העיצובים שלו משנת 1921 כוללים את הכרזה מי שלא עובד לא אוכל, מה שהמחיש את המחויבות למהפכה. בין העיצובים שיצר על צלחות פורצלן בגודל עשרה אינץ' הציגו את ראש לנין, הכוכב האדום. צלחות אלה נתפסו כצורת ביטוי חדשה של אמנות עבור העובד הרוסי.
צלחת "קפיטל" שנבחרה עבור ה-BBC נוצרה למעשה עשרים שנה לפני כן, ב-1901, כאשר הייצור של מפעל הפורצלן היה שמור כולו למשפחת המלוכה הרוסית. הצלחות הללו נאספו והמתינו לקישוט.
הצלחות מ־1921 הופקו על ידי בית החרושת הממלכתי לפורצלן וצוירו ביד על הזיגוג הקיים. הצלחות לא היו עבור שימוש קבוע ונועדו בעיקר לקישוט. הלוחות נשאו פטיש ומגל כסימן של יוצריהם, אך הם נשאו את הסימן גם של הייצור הקיסרי המקורי שלהם, שהוטבע עשרים שנה לפני כן. הייצור הקטן במפעלים בתקופה זו נועד לפחות בחלקו לייצוא. צוין כי עדיף לא לצבוע מעל סימני היצור המקוריים, שכן הם קיבלו ערך גבוה מרוכשים מחוץ לרוסיה.
אדמוביץ' הועסק מאוחר יותר בציור עיצובים על בנייני במוסקבה.
הוא מת בשנת 1947.
בחייו הציג במספר תערוכות בינלאומיות, ובשנת 1925 זכה במדליה בתערוכה הבינלאומית בפריז.
מרווין ברייסי
מרווין ברייסי-ויליאמס (באנגלית: Marvin Bracy-Williams; נולד ב-15 בדצמבר 1993) הוא אצן אמריקאי. סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת 100 מטר, סגן אלוף העולם באולם (סופוט 2014), זוכה מדליית ארד באליפות עולם באולם (בלגרד 2022) ו-3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (2014–2016) בריצת 60 מטר. נוסף לכך, הוא שחקן פוטבול מקצועני בעמדת תופס.
סגן אלוף עולם באולם
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט, פולין במרץ 2014 זכה במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.51 שניות, אחרי ריצ'רד קילטי מבריטניה (6.49 שניות) ולפני פמי אוגונודה מקטר (6.52 שניות).
2016
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכו ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי 2016 הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.98 שניות, אחרי ג'סטין גטלין (9.80 שניות) וטרייבון ברומל (9.84 שניות). במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 14 בתוצאה של 10.06 שניות.
2022
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, פולין במרץ 2022 זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר בשיא אישי חדש של 6.44 שניות, אחרי מרסל ג'ייקובס מאיטליה (6.41 שניות) וחברו לנבחרת כריסטיאן קולמן (6.41 שניות).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.88 שניות, אחרי פרד קרלי (9.86 שניות) ולפני טרייבון ברומל (9.88 שניות), שניהם מארצות הברית.
קריירת פוטבול
ב-2017 חתם בקבוצת אינדיאנפוליס קולטס מה-NFL כחלק מהסגל הרחב של הקבוצה, אך שוחרר טרם תחילת העונה. ב-2018 חתם בסיאטל סיהוקס אך שוב שוחרר טרם תחילת העונה. ב-2019 הצטרף לאורלנדו אפולו מליגת AAF כמחזיר בעיטות, הוא שותף במשחק אחד בטרם שוחרר.
פרננדו דה נאפולי
פרננדו דה נאפולי (באיטלקית: Fernando de Napoli; נולד ב-15 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
תקופת השיא של דה נאפולי בקריירה הייתה במדיה של נאפולי, עמה זכה בגביע אופ"א, בשתי אליפויות איטליה ובקופה איטליה. מאוחר יותר זכה בשתי אליפויות ובליגת האלופות עם מילאן, אם כי כשחקן משלים בלבד. דה נאפולי ערך 54 הופעות במדי, ובין היתר ייצג אותה בשני טורנירי מונדיאל וביורו 1988.
קריירה מקצועית
דה נאפולי החל את דרכו בקבוצת הנוער של אבלינו. עם סיום גילאי הנוער, לקראת עונת, הושאל לעונה אחת לרימיני, שם פתח את קריירת הבוגרים שלו תחת המאמן אריגו סאקי. הוא השתלב היטב בהרכב הקבוצה בליגה השלישית, סיים עמה במקום החמישי בטבלה וערך 31 הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים. לאחר עונת השאלה אחת, חזר לאבלינו ששיחקה אז בסרייה א'. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, ובשלושתן סיים עם הקבוצה במקום ה-12 בטבלה. בסך הכול בשלוש עונות ערך דה נאפולי 73 הופעות ליגה, וכבש שער ליגה אחד בכל עונה.
לקראת עונת חתם דה נאפולי בקבוצת נאפולי של המאמן אוטאביו ביאנקי, שאימן אותו בעונתו הראשונה באבלינו. בנאפולי שיחק אז דייגו מראדונה, שהוביל את הקבוצה להישגים משמעותיים באיטליה ובאירופה. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון השתלב דה נאפולי היטב, ערך 28 הופעות ליגה בהן כבש פעמיים. באותה עונה זכתה הקבוצה בדאבל המקומי, תוך שהיא מקדימה את יובנטוס בשלוש נקודות בטבלת הליגה, וגוברת 4-0 בסיכום שני מפגשי גמר קופה איטליה על אטאלנטה. שתי עונות אחר כך זכתה נאפולי בגביע אופ"א, תוך שהיא מדיחה בדרכה אל הגמר, בין היתר, את פאוק סלוניקי, בורדו, יובנטוס ובאיירן מינכן. דה נאפולי פתח בהרכב קבוצתו בצמד משחקי הגמר מול שטוטגרט. במשחק הראשון באיטליה ניצחה נאפולי 2-1, ובגומלין סיימה בשוויון 3-3 בדרכה לזכייה בתואר. דה נאפולי כבש שער עצמי במשחק הגומלין, שלא מנע לבסוף מקבוצתו להניף את הגביע. עונה אחת לאחר מכן, בעונת, זכה דה נאפולי בפעם השנייה בקריירה באליפות איטליה, לאחר שהקדים עם קבוצתו את מילאן בפער שתי נקודות בראש הטבלה. עם פתיחת העונה הבאה זכתה נאפולי בסופר קאפ האיטלקי, בו פתח דה נאפולי בהרכב בניצחון המרשים של קבוצתו 5-1 על יובנטוס. היה זה התואר החמישי והאחרון של דה נאפולי במדי נאפולי. בסיום עונת, לאחר שש עונות במדי נאפולי, סיים דה נאפולי את דרכו במועדון. בתקופה זו רשם 176 הופעות ליגה בהן כבש שמונה שערים.
בתום התקופה הקשה במילאן, עבר דה נאפולי לרג'אנה לקראת עונת. בעונת הבכורה שלו שיחקה הקבוצה בסרייה א', ודה נאפולי ערך באותה העונה 31 הופעות ליגה. עם זאת, הקבוצה כולה הפגינה יכולת חלשה, צברה ארבעה ניצחונות ו-18 נקודות בלבד ב-34 משחקים, וירדה לסרייה ב'. סדרה של פציעות מנעה ממנו לקחת חלק פעיל בעונה הבאה, בה סיימה הקבוצה במקום הרביעי וחזרה לסרייה א' בתום עונה אחת. דה נאפולי הוגבל לחמש הופעות ליגה בלבד באותה העונה. הוא חזר להיות שחקן דומיננטי בעונת בליגה הבכירה עם 22 הופעות ליגה, אך קבוצתו השיגה שני ניצחונות בלבד לאורך כל העונה וירדה פעם נוספת לליגת המשנה. בסיום העונה פרש דה נאפולי ממשחק פעיל בגיל 33. דה נאפולי נותר ברג'אנה כחבר הצוות המקצועי של המועדון מאז פרישתו ועד לשנת 2005.
נבחרת איטליה
דה נאפולי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי תחת המאמן אנצו ביארזוט ב-11 במאי 1986, בניצחון 2-0 על  במשחק ידידות, במסגרת הכנות הנבחרת למונדיאל 1986. על אף שלזכותו הייתה הופעה בינלאומית אחת, זומן דה נאפולי על ידי ביארזוט לסגל איטליה לקראת המונדיאל, ואף עלה בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר. בשלב הבתים סיימה איטליה במקום השני, לאחר שנפרדה בשוויון 1-1 עם ובתוצאה זהה עם, וגברה 3-2 על. בשמינית הגמר סיימה איטליה את דרכה בטורניר עם הפסד 2-0 ל.
לאחר הטורניר ייצג דה נאפולי את נבחרת איטליה הצעירה בטורניר גמר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 1986. איטליה העפילה לגמר הטורניר, שם הפסידה לספרד בדו-קרב בעיטות עונשין.
דה נאפולי הוסיף להיות שחקן הרכב בנבחרת גם תחת המאמן החדש אזליו ויצ'יני, ושותף לשבעה מתוך שמונת משחקיה של איטליה במוקדמות יורו 1988, מהם העפילה איטליה מהמקום הראשון בבית לפני ו. באותן השנים כבש דה נאפולי את שערו היחיד במדי איטליה, בניצחון 3-1 על ארגנטינה במשחק ידידות ב-10 ביוני 1987. דה נאפולי זומן על ידי ויצ'יני לטורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית, ושוב עלה בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר. איטליה צלחה את שלב הבתים מהמקום השני, לאחר שוויון 1-1 מול המארחת וניצחונות 1-0 על  ו-2-0 על. בחצי הגמר הודחה איטליה, עם דה נאפולי בהרכב, על ידי שגברה עליה 2-0.
איטליה נבחרה לארח את מונדיאל 1990, ודה נאפולי היה שותף להכנותיה לטורניר, כששותף ל-13 משחקי ידידות אותם קיימה הנבחרת בין טורניר היורו למונדיאל הביתי. ויצ'יני זימן את דה נאפולי לטורניר המונדיאל הביתי, שוב כשחקן הרכב. דה נאפולי פתח בכל משחקיה של איטליה בשלב הבתים, אותו צלחה במקום הראשון במאזן מושלם עם ניצחונות של 1-0 על ועל, וניצחון 2-0 על. דה נאפולי הוסיף לפתוח ההרכב בשמינית הגמר שם גברה איטליה 2-0 על, ברבע הגמר שם גברה איטליה 1-0 על , ובהפסד בפנדלים לארגנטינה בחצי הגמר, שם שיחק לאורך כל המשחק וההארכה. דה נאפולי זכה למנוחה בניצחונה של איטליה 2-1 על במשחק על המקום השלישי.
דה נאפולי הוסיף לייצג את הנבחרת במוקדמות יורו 1992 כששותף לשישה מתוך שמונת משחקיה של הנבחרת, אך איטליה כשלה להעפיל לטורניר הגמר כשסיימה שנייה בבית אחרי ברית המועצות. לאחר תום טורניר המוקדמות ערך דה נאפולי שתי הופעות נוספות ואחרונות במדי איטליה, האחרונה שבהן בניצחון הביתי 1-0 על גרמניה המערבית במשחק ידידות ב-25 במרץ 1992.
בסך הכול ערך דה נאפולי 54 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שער אחד.
תשוקת הנצים
תשוקת הנצים (בספרדית: Pasión de Gavilanes) היא טלנובלה קולומביאנית שנכתבה על ידי חוליו חימנס. הטלנובלה מבוססת על הטלנובלה Las aguas mansas משנת 1994 ששודרה בישראל בין השנים 2003–2004. עלילת העונה הראשונה דיברה על שלושה אחים רוצים לנקום את מותה הטראגי של קרובת משפחה, אבל מתאהבים בבנות של האחראים למותה.
הטלנובלה זכתה בפרס הראשון בתחרות ה-INTE (תחרות הפרס הבינלאומי לטלנובלות דרום אמריקאיות שנערך בארצות הברית) והייתה לטלנובלת השנה בקולומביה בשנת 2004.
עלילת העונה הראשונה
לאחר שמזלם לא שפר עליהם במולדתם, החליטו האחים לבית רייס לחצות את הגבול ולפתוח מאפייה למחייתם. חואן האח הבכור הוא ראש המשפחה והאחראי על העסקים. הוא חזק וחרוץ, אך גם קפדן ומעט פרימיטיבי. אוסקר הוא שאפתן ומחושב ומחפש רווחים בדרכים לא שגרתיות. פרנקו הוא בוהמיין בנשמתו והרומנטיקן שבחבורה. ליבייה האחות הצעירה היא רק בת 17, בבת עינם של אחיה הגדולים.
הבעיות מתחילות כשהנערה חסרת הניסיון, מתאהבת בגבר המבוגר ממנה בשנים רבות, ברנרדו אליסונדו, איתו היא מנהלת רומן סודי וסוער, על אף היותו נשוי. כשהיא מגלה לאחיה על הריונה, הם, שאינם יודעים על היותו נשוי, מאלצים את ברנרדו לשאת אותה לאשה. ברנרדו נאלץ להסכים, אך מספר ימים לאחר מכן נהרג בתאונה. כשליבייה שומעת על מותו של אהובה, היא שמה קץ לחייה. מעל קברה נשבעים אחיה לנקום את מותה.
השלושה מגיעים לאחוזת אליסונדו ומתחזים לעובדים שצפויים היו להגיע. בתוכניתם לפתות את הבנות לבית אליסונדו, כשם שברנרדו פיתה את אחותם. תוכניתם משתבשת, כאשר האחים נופלים למלכודת שלהם עצמם והאחוזה הופכת לשדה קרב, בה מעורבים אהבה, שנאה ו...תשוקה.
העונה השנייה
העונה השנייה משודרת החל מיולי 2022 בערוץ ויוה פרימיום בימים ראשון-חמישי בשעה 20:50.
משפחת רייס-אליסונדו היא המשפחה העשירה בעיירה. שלוותה מתערערת כשבניהם של נורמה וחואן מואשמים ברצח. כעת כולם ייאלצו להתמודד עם מבחן קשה לקשר העז שמאחד ביניהם.
ביל פטרסון
ביל פטרסון (באנגלית: Bill Paterson; נולד ב-3 ביוני 1945) הוא שחקן סקוטי.
ביוגרפיה
פטרסון נולד בגלאזגו. הוא עבד שלוש שנים בבנייה כשולייה של חשב כמויות (quantity surveyor). אחר כך למד ב"אקדמה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה".
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בשנת 1967 במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט לצידו של לאונרד רוסיטר ב-Citizens Theatre בגלאזגו. ב-1970 הצטרף פטרסון לתיאטרון לצעירים, והיה שחקן ועוזר במאי בתיאטרון עד 1972. אז עזב את התיאטרון כדי להופיע עם בילי קונולי במופע "The Great Northern Welly Boot Show" בפסטיבל אדינבורו. שנים אחר כך עבדו פטרסון וקונולי שוב יחד במחזה של קונולי "An Me Wi' a Bad Leg Tae".
מרבית שנות השבעים הופיע פטרסון עם להקת התיאטרון של ג'ון מקגארת' 7:84. הם יצאו לסיבוב הופעות בבריטניה ובאירופה, ושיחקו במחזות כמו "The Cheviot, the Stag, and the Black Black Oil" מאת מקגארת'. הוא היה בין המייסדים של 7:84. הופעת הבכורה של פטרסון בלונדון הייתה עם הלהקה בשנת 1976. בפסטיבל אדינבורו ובלונדון שיחק פטרסון במחזה הראשון של ג'ון ביירן "Writer's Cramp". בווסט אנד הופיע לראשונה בתפקיד הראשי ב-Whose Life Is It Anyway? בתיאטרון סבוי ב-1979.
שדה התעופה פלאשינג
שדה התעופה פלאשינג (באנגלית: Flushing Airport) היה נמל תעופה ברובע קווינס שבעיר ניו יורק, אשר נסגר בשנת 1984.
ביל פטרסון
ביוגרפיה
בהמשך התבססה הקריירה של פטרסון בטלוויזיה. בין הופעותיו הראשונות ב-1978 היו בדרמה זוכת פרס באפט"א "Licking Hitler", ובתפקיד המלך ג'יימס בסדרת הטלוויזיה "ויל שייקספיר". ב-1981 גילם את דמותו של לופכין בהפקה של ה-BBC ל"גן הדובדבנים". עם זאת פטרסון לא זנח את התיאטרון. ב-1982 היה מועמד לפרס אוליבייה על תפקידו כשווייק במחזה נוסף של ברכט "שווייק במלחמת העולם השנייה" בתיאטרון הלאומי. הוא השתתף בהפקה המקורית של התיאטרון הלאומי של "ברנשים וחתיכות" (1982), במחזה "העלמה והמוות" בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון "הדוכס מיורק" (1991-1992) ובמחזה "איוואנוב" בתיאטרון אלמיידה שבלונדון ובתיאטרון מאלי במוסקבה (1997). בקיץ 2010 שיחק פטרסון במחזה "Earthquakes in London" בתיאטרון הלאומי.
שדה התעופה פלאשינג
שדה התעופה נפתח בשנת 1927 במתחם ביצתי דמוי משולש בשטח של כ-330 דונם. בתחילה נקרא שדה התעופה ספיד על שם בעליו אנתוני "ספיד" הנזליק. לאחר מכן שונה שמו לשם השכונה הנמצאת מדרום לו. מספר מבנים ומוסכי מטוסים ניבנו לאורך שוליו המערביים.
ביל פטרסון
ביוגרפיה
בשנות השמונים החל פטרסון להופיע גם בסרטי קולנוע בהם "דמעות של שתיקה", "נחמות קטנות" ו-"A Private Function" (כולם ב-1984). עוד השתתף בסרט "Dutch Girls" (1985), "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1987), "המכשפות" (1990), "אוהב אותך בטירוף" (1990), "צ'פלין" (1992), "ריצ'רד השלישי" סרטו של סר איאן מקלן (1995), "צעירים יפים ומבריקים" (2003), "מיס פוטר" (2006), "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים" (2008) וב-"Creation". ב-1997 השתתף ב"ספייס וורלד - הסרט" בתפקיד בריאן.
שדה התעופה פלאשינג
בשנות ה-30 היה פלאשינג מהעמוסים בשדות התעופה שפעלו בניו יורק. פתיחת נמל התעופה לה גוארדיה ב-1939 כקילומטר ממערב לו הביאה לקץ ימי הזוהר שלו. מרבית הפעילות האווירית נדדה ממנו ללה גווארדיה. מאז נמצא פלאשינג במגמת דעיכה, ושירת רק מטוסים קטנים. למרות זאת נסלל בו בהמשך מסלול אספלט בכיוון צפון-דרום. תאונת מטוס קטלנית שאירעה בו ב-1977 והצפות תכופות של שטחו הביאו לבסוף לסגירתו בשנת 1984.
ביל פטרסון
ביוגרפיה
במסגרת תפקידיו הרבים בטלוויזיה שיחק כנבל אלי פרייזר בעונה השנייה של הסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" בשנת 1986. עוד השתתף ב"כל אנשי סמיילי" (1982), "הבלש המזמר" (1986), "טראפיק" (1988), "דרך העורב" (1996), ובעיבוד הטלוויזיוני ל"דוקטור ז'יוואגו" מ-2002.
שדה התעופה פלאשינג
לאחר סגירתו נותר שטח שדה התעופה נטוש וחזר להיות ברובו ביצה. מצויים בו שרידים של מבנים וכלי רכב מימי הפעילות שלו. בשנת 2004 פרסמה עיריית ניו יורק תוכנית לפיתוח מסחרי של השטח, אך עקב התנגדות התושבים באזור הסמוך לו היא לא קודמה. עד כה לא פותח השטח מחדש.
ביל פטרסון
ביוגרפיה
לאורך הקריה שלו הופיע פטרסון באופן קבוע בתוכניות רדיו, כקריין בתוכניות דוקומנטריות וכמשתתף בתסכיתי דרמה. ב-1981 השתתף בעיבוד המקורי של רדיו ה-BBC ל"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", וב-2005 חזר והופיע בתפקיד דומה ב-"The Hitchhiker's Guide to the Galaxy: Quandary Phase". עוד גילם ברדיו את דמותו של ראש אגף מבצעים פרסי אלליין בעיבוד של רדיו 4 של ה-BBC לרומן "החפרפרת" (Tinker Tailor Soldier Spy).
ב-2010 כיכב פטרסון בפרק "ניצחון הדאלקים" בסדרה "דוקטור הו" בתפקיד פרופ' אדווין ברייסוול. באותה דמות שיחק גם בפרק הסיום של אותה עונה "הפנדוריקה נפתחת". עוד באותה שנה היה קריין בסדרה הדוקומנטרית "Birds Britannia".
ב-2011 שיחק פטרסון בתפקיד השופט בסרט הטלוויזיה "Fast Freddie, The Widow and Me". בדרמה התקופתית "זרה" בהפקת "Starz" מופיע פטרסון בתפקיד עורך הדין נד גאוון.
ב-2003 החל פטרסון לשדר ברדיו BBC Scotland תוכנית סיפורים אודות ילדותו בגלאזגו "Tales From the Back Green". הסיפורים יצאו לאור בספר בהוצאת Hodder בשנת 2008. ב-2009 היה פטרסון קריין בתוכנית הטלוויזיה "1929 - The Great Crash" של ה-BBC, על קריסת הבורסה בוול סטריט. ב-2012 השתתף בגרסת ה-DVD של "Edinburgh Military Tattoo", וב-2012 שיחק בתפקיד אדם סמית במחזה "The Low Road" בתיאטרון רויאל קורט.
חיים אישיים
ב-1984 התחתן פטרסון עם מעצבת הבמה הילדגרד בצ'טלר. לבני הזוג יש בן ובת והם מתגוררים בלונדון.
רצח כחול
רצח כחול (באנגלית: Blue Murder) היא סדרת טלוויזיה קנדית של רשת השידור "גלובל", שעלתה ב-10 בינואר 2001 ונגמרה ב-9 ביולי 2004.
עלילת הסדרה
הסדרה עוקבת אחרי כח משטרתי מיוחד ומובחר בעיר טורונטו שבקנדה המכונה "רצח כחול", משום שהבלשים המשתתפים בו עוסקים בחקירות רצח. היחידה פותרת את התעלומות הגדולות והמורכבות ביותר שבעיר.
כריסטופר היירדאל
כריסטופר היירדאל (באנגלית: Christopher Heyerdahl; נולד ב-18 בספטמבר 1963) הוא שחקן קנדי.