cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
ביוגרפיה
ב-6 בספטמבר 1860 מת גאורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו הבכור פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
משפחתו
בשנת 1817 התחתן גאורג עם מריה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של פרידריך, נסיך הסן-קאסל וקרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן. לבני הזוג היו 4 ילדים:
ים בלינגסהאוזן
שטחו של ים בלינגסהאוזן 487,000 קמ"ר ועומקו המקסימלי 4,470 מטרים.
הים נקרא על שמו של אדמירל פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, שחקר את האזור בשנת 1821.
בשלהי תקופת הפלאוקן, לפני כ-2.15 מיליון שנים, נפל לים האסטרואיד אלטאנין. מכתש הפגיעה שיצר הוא המכתש היחיד הידוע בעולם באגן אוקייני עמוק.
דבשניים
דבשניים (שם מדעי: Meliphagidae) הם משפחת עופות טרופיים קטנים החיים באוסטרליה, גינאה החדשה ואיים קרובים באזורים אלה, ומזכירים בהתנהגותם ובהרגלי ההאכילה שלהם את משפחת הצופיתיים מאסיה ואפריקה. כמותם הם ניזונים מצוף (ומכאן השם דבשנים; הצוף מתוק כמו דבש) והם גם צבעוניים ובעלי מקור ארוך וכפוף כדי להכניסו לתוך הפרח. הם מחבבים פרחים ממשפחות הפרוטאיים, ההדסיים והאברשאים.
עונת 2022/2023 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2022/2023 בליגת העל הרוסית בכדורגל היא העונה ה־31 ברציפות בליגה הרוסית הבכירה מאז פירוק ברית המועצות וה-19 תחת השם הנוכחי כליגת העל הרוסית. נותנת החסות היא מערכת התשלומים מיר.
בשל הכנסת כרטיס Fan ID, אוהדי קבוצות הכדורגל פתחו במחאה במסגרתה נמנעו מלהגיע לאצטדיוני הכדורגל. מסיבה זו משחקים רבים נערכו בנוכחות נמוכה משמעותית של קהל צופים ביציעים.
זניט סנקט פטרבורג זכתה באליפות חמישית רצופה ותשיעית בסך הכל, ארבעה מחזורים לסיום העונה.
טבלה
נכון ל-30 באפריל 2023
סטטיסטיקות
נכון ל-28 באוגוסט 2022
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (17 ביוני 1882 – 23 בפברואר 1918) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1914–1918.
ביוגרפיה
אדולף פרידריך נולד ב-17 ביוני 1882 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לאדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולאליזבת, נסיכת אנהלט, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. אדולף פרידריך למד בגימנסיה בדרזדן, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן משפטים.
אדולף פרידריך סיכם עם אחיו קרל בורווין, דוכס מקלנבורג-שטרליץ שהוא יינשא וימשיך את השושלת, בעוד אדולף פרידריך יקדיש את חייו לציור. אולם ההסכם לא התממש לבסוף, עקב מותו של קרל בורווין בדו-קרב עם גיסם גאורג, רוזן יאמטל בשנת 1908.
בשנת 1914 מת אביו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה אדולף פרידריך לשלטון. בשנת 1908 יצר אדולף פרידריך קשר עם מפאלדה סלבטיני שנהייתה לפילגשו, והיו לו ממנה 2 ילדים לא חוקיים.
ב-23 בפברואר 1918 התאבד אדולף פרידריך, ללא שהשאיר בנים אחריו, ויורשו קרל מיכאל, דוכס מקלנבורג ויתר על התואר, ומשום כך קיבל את נחלותיו פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שהיה בן דודו. בצוואתו הותיר אדולף פרידריך את כל הונו שנאמד ב-30 מיליון דולר לכריסטיאן לודוויג, דוכס מקלנבורג, בתנאי שיהיה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולא יקבל רק 3 מיליון דולר.
יוניליוור ישראל
יוניליוור ישראל מזון היא השלוחה הישראלית של התאגיד הרב-לאומי יוניליוור. נכון ל-2022 היא חברת מוצרי הצריכה הרביעית בגודלה בישראל. החברה משווקת מגוון רחב של מוצרים, כ־85% מהם בייצור מקומי. המגוון כולל שלל מותגים בינלאומיים לצד מקומיים, בתחום המזון וטיפוח הגוף והבית.
החברה מעסיקה כ-2,000 עובדים בחמישה מפעלים, במרכזי הפצה ובמערך שיווק ומכירות הפרוסים בכל רחבי ישראל, וכן במטה החברה הממוקם בקריית שדה התעופה. מנכ"לית החברה ממרץ 2013 עד פברואר 2020 הייתה ענת גבריאל. יו"ר ומנכ"ל החברה החל מפברואר 2020 הוא ג'ם טאריק יוקסל.
אתרי הייצור של החברה הם:
היסטוריה
בתחום המזון החלה יוניליוור לפעול לראשונה בארץ ישראל בשנת 1938. החברה הקימה, בשיתוף ד"ר ארנולד הילדסהיימר, את מפעל בלו-בנד לייצור מרגרינה בחיפה. בשנת 1939 שינתה החברה את שמה מבלו-בנד ל"תמ"י – תוצרת מזון ארץ ישראלית".
בשל החרם הערבי נמנעה תוצרת מזון א״י מלהזכיר את שם חברת האם. בתחילת שנות השישים העבירה החברה את הבעלות על המפעל בשל הלחץ הערבי לקבוצת רוטשילד בלונדון (RAS).
בשנת 1992 רכשה חברת CPC הבינלאומית 51% ממניות תמ"י, ובהמשך השלימה החברה את רכישת מלוא המניות, ותמ"י שינתה את שמה ל-Best Foods. הפעילות הראשונה בישראל בתחום טיפוח הגוף נעשתה בשנת 1996, כאשר יוניליוור העולמית רכשה את חברת ויטקו הישראלית ושינתה את שמה לליוור.
השילוב של שני התחומים – מזון וטיפוח – הושלם בשנת 2002, כאשר יונילוור העולמית רכשה את השליטה בחברת המזון האמריקאית Best Foods. בעקבות רכישה זו החליטה יוניליוור למזג את פעילות תמ"י – Best Foods וליוור, ולשנות את שמה ל"יוניליוור ישראל".
בשנת 1996 נכנס קונצרן יוניליוור לשותפות עם חברת שטראוס בפעילות הגלידות. בשנת 2010 ביצעה יוניליוור שתי רכישות מרכזיות: חברת "בייגל בייגל" עברה לבעלות מלאה של יוניליוור ישראל, במקביל, השלימה רכישת חלק נוסף מ"גלידת שטראוס" והפכה ל-90% בעלים מהחברה. בתחילת 2014 רכש הקונצרן את יתרת הבעלות בגלידת שטראוס ומחזיק כעת ב-100% ממניות החברה.
משבר הסלמונלה (2016)
ביולי 2016 נרשם מחסור בדגני בוקר של החברה בנקודות המכירה. החברה הכחישה בעיית איכות כלשהי והודיעה רשמית כי "כל מוצרי החברה, לרבות דגני הבוקר של תלמה תקינים ובטוחים לשימוש". לאחר יומיים הודו בחברה כי התגלה זיהום מסוג סלמונלה. התברר כי בחברה ידעו על הבעיה במשך חודש ימים ולא דיווחו למשרד הבריאות. חוסר השקיפות בהתנהלות החברה גרם לכך שמוצרים מזוהמים הגיעו לבתי צרכנים. הרשות להגנת הצרכן קנסה את יוניליוור ישראל ב-594 אלף ש"ח על כך שהפרה את חוק הגנת הצרכן באמצעות פרסומים מטעים.
משבר הסלמונלה (2022)
כחלק מפרשת הסלמונלה בחלב בישראל (2022), הודיעה החברה על ריקול של כל מוצרי גלידת שטראוס.
מותגי טיפוח הגוף והבית
בנוסף, חטיבת השוק המקצועי, יוניליוור פודסולושיינס ישראל היא ספקית בתחום ההסעדה המוסדית.
שדה משחק הכדורגל
שדה משחק הכדורגל הוא שטח מוגדר למשחק הכדורגל, העשוי דשא או דשא מלאכותי, וחייב להיות בצבע ירוק. ממדי המגרש ודרכי סימונו מוגדרים בחוקת משחק הכדורגל כחוק 1: שדה המשחק.
ממדים
קו האורך של שדה חייב להיות ארוך מקו השער, כדי לתת למגרש צורה מלבנית.
סימונים
ישם מספר סימוני חובה בשטח שדה המשחק.
סימוני הקרן
בכל פינה של המגרש יוצב דגל קרן, שגובהו לפחות 1.5 מטר וקצהו לא מחודד. מסביב דגל הקרן יש לסמן ברדיוס מטר את קשת הקרן. קשת זאת תסומן רק בתוך שטח המגרש.
מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון
תקופת השלטון העות'מאני
עד המאה ה־18 הייתה האוכלוסייה בארץ ישראל דלילה ועסקאות המקרקעין מעטות, ועל כן לא היה בארץ רישום מקרקעין מסודר. העברת קרקעות התבצעה באמצעות שטר קניין שהיה צריך להישמר על ידי הקונה, כאשר בית הדין השרעי דן בסכסוכים בנושאי קרקעות. גידול האוכלוסייה וההגירה לארץ הובילו לצורך ברישום מסודר לקרקעות ולהעברת הבעלות עליהן. בין השנים 1858 ל־1860 פורסמו מספר חוקי קרקעות עות'מאנים שהיו חלק מהמג'לה. במסגרת חוקים אלו הוגדרו סוגי קרקעות שונים שיוטל חובה על רישום הבעלות עליהם ורישום העסקאות בהם בפנקס המקרקעין שבלשכת המקרקעין העות'מאנית (קרקעות בבעלות פרטית מלאה וקרקעות הקדש נשארו בסמכות בית הדין השרעי). בשל היותו של אזור יהודה ושומרון חלק אחד משטחי ארץ ישראל עד מלחמת העצמאות, כל החוקים העות'מאנים (ולאחריהם, המנדטורים) חלו על אזור זה באופן שווה לכל חלקי הארץ.
החוק העות'מאני חילק את הקרקעות בארץ למספר סוגים, העיקריים שבהם היו:
הרישום העות'מאני סבל מליקויים רבים, ובראשם שימוש בתיאור מילולי לצורך הגדרת גבולות חלקה (תיאורים שיכולים להפוך לחסרי הבנה בטווח הארוך) במקום במדידה ובמיפוי, וכן אי יכולת להבטיח את אמיתות העסקה שהתבצעה, עקב העדר תיעוד מסודר של בעלים קודמים וגבולות. דבר זה יצר פתח למעשי רמאות כגון רישום מכירת קרקע לצד שלישי על ידי אדם המתחזה לבעליה, וכן מכירת קרקע מבעליה למספר אנשים במקביל. האוכלוסייה בארץ השתדלה להימנע מרישום הקרקעות, היות שרישומן הקל על דרישת תשלום מס על הקרקעות או גיוס לצבא (חיוב שהוטל במקרים שונים על בעלי קרקעות מירי). לחלופין, במקרים שונים נרשמו אדמות ברישום פיקטיבי של בעליהם על מנת להשתמט מהמס ומחובת הגיוס, ובמקרים אחרים נרשמו גבולות שטח הקרקע באופן שגוי במזיד, על מנת להקטין את תשלום המס. חלק גדול מהקרקעות היה בבעלות משותפת ('משעא'), כאשר הנטייה להשתמט ממס ומחובת הגיוס עודדה את שימור מוסד זה. עד שלהי התקופה העות'מאנית נרשמו בפנקסי המקרקעין רק כ־5% מכלל הקרקעות בארץ. הרישום העות'מאני כלל רק את הקרקעות הפרטיות, ולא תיחם את הקרקעות בבעלות המדינה. הרישום העות'מאני סבל גם מבעיית השחיתות הכללית של תקופת השלטון העות'מאני.
תקופת השלטון המנדטורי
על רקע המאמץ העצום שנדרש למיפוי ומדידיה מקיפים בכל הארץ, הוחלט לרכז את המאמץ בקרקעות חקלאיות ובאזור מישור החוף והעמקים. עד שלהי תקופת המנדט הבריטי הושלמה כמעט הסדרת רישום הקרקעות במישור החוף והעמקים, אך באזור יהודה ושומרון כמעט ולא נערכה הסדרה עד סיום תקופת השלטון הבריטי, ומעמד הקרקעות נשאר כבתקופה העות'מאנית, כאשר עסקאות מקרקעין נרשמות באופן בסיסי בלשכת המקרקעין, אך אין בכך כדי להעיד על אמיתותן, והקרקעות באזור לא עברו הסדרה ובירור בעלות. בשל כך נותרו באזור קרקעות חקלאיות רבות בבעלות משותפת ('משעא'), קרקעות שהשלטון הבריטי הסדיר את חלוקתן למספר בעלים יחידיים במהלך פעולות הסדרת הקרקעות במקומות בהם נערכו פעולות אלו. אדמות אלו, בהן הוחלפה הבעלות מדי שנתיים עובדו באופן מסורתי ופרימיטיבי, וכן אירעו סביבן סכסוכים רבים.
בתקופת השלטון העות'מאני, בניסיון לעודד את פיתוח הארץ, ניתנה אפשרות לתושבים לעבד קרקעות נטושות מסוג 'מוואת' ולקבל עליהן זכות חזקה כקרקע מסוג 'מירי', בתנאי שהכניסה לקרקע הייתה בהסכמת פקיד המקרקעין. אפשרות זו בוטלה בראשית ימי השלטון המנדטורי, והמעבד קרקעות 'מוואת' ללא היתר נחשב אף כמשיג גבול. עם זאת, פקודה זו לא נאכפה בהמשך, ובמהלך תהליך הסדרת בעלות הקרקעות בתקופה המנדטורית ובתקופה הירדנית, הוכרה בעלות מעבדי אדמות מסוג 'מוואת', ואף ישראל אימצה מאוחר יותר מדיניות זאת, ונמנעה מלהכריז על אדמות מדינה בכל קרקע שהייתה מעובדת, אף שהוגדרה כקרקע מסוג 'מוואת'. למחזיק קרקע במשך כ־10 שנים ללא התנגדויות ניתנה זכות לרישום הקרקע על שמו כקרקע מסוג 'מירי'.
תקופת השלטון הירדני
ירדן השתלטה על שטחי יהודה ושומרון במהלך מלחמת העצמאות, וסיפחה אותם אל שטחה הריבוני ב־1950. בעקבות כך החל המנהל הירדני בניסיון להסדרת רישום הקרקעות ביהודה ושומרון, ועל האזור חלו חוקי הקרקעות ותכנון הבניה הירדניים. אחד מסעיפי החוק הירדני אסר על מכירת קרקע לאויב, ואף גזר עונש מוות על המוכר קרקע ליהודי. במהלך השלטון הירדני הוחל בהסדרת הבעלות על הקרקעות, כאשר תהליך ההסדרה התמקד בנפות שכם, רמאללה ויריחו, בעוד אזור יהודה כמעט ולא עבר כל הסדרה. בסך הכל עמד אחוז הקרקעות המוסדרות מכלל הקרקעות ביהודה ושומרון על כ־30%. באזורים שעברו הסדרה בוררה הבעלות על הקרקעות וזכויות הבעלים והמדינה, בעוד בקרקעות שלא עברו הסדרה נותר המעמד מעורפל, כאשר זכות הבעלות מוקנית למי שיוכיח כי עיבד את הקרקע במשך כ־10 שנים. כ־30-40 אלף דונם קרקעות שהיו רשומות על שם בעלים יהודי נוהלו על ידי הממונה הירדני על נכסי אויב.
ב־1953 נקבע כי כל הקרקעות מסוג 'מירי' שבתחום המונציפלי של הערים יהפכו לקרקעות מסוג 'מולק', אך קביעה זו לא חלה על הקרקעות שהיו בשטח המוניציפלי של הכפרים.
תקופת השלטון הישראלי
אזור יהודה ושומרון עבר לחזקת מדינת ישראל לאחר כיבושו במלחמת ששת הימים. ממשלת ישראל העדיפה להשאיר את מעמד האזור כשטח הנתון בממשל צבאי, ולא לספחו ולהחיל עליו את החוק הישראלי (למעט אזור מזרח ירושלים). עם ראשית השליטה הישראלית פורסם צו צבאי לפיו חוקי הקרקעות ותכנון הבניה שחלו על האזור קודם מלחמת ששת הימים ימשיכו לחול באזור, כל זמן שלא שונו על ידי צווים צבאיים שהוצאו על ידי אלוף הפיקוד (בהתאם לנאמר באמנת האג הדנה במערכת החוק בשטחים הנתונים לכיבוש צבאי). על כן חלים ביהודה ושומרון חוקי הקרקעות העות'מאנים, החוקים הבריטים והחוקים הירדנים (כאשר החוקים החדשים מבטלים את הישנים במקרה של תיקונים לחוק), תקנות שעת חירום של ממשלת ישראל, וכן הצווים הצבאיים שהוצאו על ידי צה"ל במהלך השנים. חוקי התכנון והבניה הישראלים שחוקקו לאחר 1948 אינם בעלי מעמד רשמי באזור. דבר זה יצר מערכת חוקתית אנרכרוניסיטית ביהודה ושומרון, שאינה מותאמת בהכרח למציאות המודרנית, ולכן לצד צה"ל פועל מנהל אזרחי, שהוא כיום האחראי על נושא הקרקעות ולשכות המקרקעין ביהודה ושומרון. הריבון הרשמי באזור הוא אלוף פיקוד המרכז כמפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון, אך למעשה בנושאים עקרוניים מבצע המפקד הצבאי את הוראות ממשלת ישראל. לצד זאת גם משטרת ישראל מבצעת אכיפה מטעם הממשלה, ומחזיקה בתחנות משטרה באזור השייכות למחוז ש"י.
הכיבוש הישראלי של האזור גרם להפסקת פעולות ההסדרה הירדניות, שלא המשיכו בתקופת השלטון הישראלי בחלק הנוגע הסדרת קרקעות פרטיות, בנימוק שיהיה בכך פגיעה בזכותם של נפקדים (כ־200,000 מתושבי יהודה ושומרון עברו לירדן במהלך מלחמת ששת הימים ולאחריה), מפני שהשליטה באזור תוארה כשליטה זמנית, ובגלל העלויות הכספיות הגבוהות של ביצוע ההסדרה. החלטה זו הותירה כשני שלישים מהקרקעות ביהודה ושומרון כקרקעות במעמד לא מוסדר, כאשר לצד ההחזקה בקרקע, עמדו לפלסטינים רישומי מס רכוש כלליים (ללא פירוט מקום החלקה) מתקופת השלטון הירדני, ולמעטים גם קושאנים מהתקופה העות'מאנית. כתחליף לרישום בטאבו שהוקפא, נוצר הליך של 'רישום ראשון', הליך הדומה לרישום מקרקעין אך נעשה במימון מלא של בעלי הקרקע, וחל רק על שטח מצומצם. עם זאת, הצו הצבאי שעצר את פעולות הסדרת הקרקעות, אפשר את המשך הסדרת אדמות המדינה.
בראשית השליטה הישראלית הוצא צו צבאי לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי. בכך עברו כל אדמות המדינה הירדניות שהוסדרו לבעלות השלטון הישראלי, כ־530,000 דונם. בדיקות במרשמי הקרקעות אפשרו הכרזה על עוד כ־160,000 דונם כאדמות מדינה, ובסה"כ כ־13% משטחי יהודה ושומרון. בשטח זה נכללו גם האדמות שהיו בבעלות יהודית קודם למלחמת העצמאות, ונוהלו על ידי הממונה הירדני לנכסי אויב. עד המהפך הפוליטי בהבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, אסרו ממשלות ישראל לאנשים פרטיים לרכוש אדמות ביהודה ושומרון, מאחר שהשטח נתון בממשל צבאי והדבר אסור לפי המשפט הבינלאומי. כל התנחלויות שהוקמו עד אז מוקמו על אדמות מדינה בלבד ורק ביוזמה ממשלתית.
נכון להיום, שטח יהודה ושומרון הוא כ־5.5 מיליון דונם. מתוכם 129,000 דונם בבעלות יהודית פרטית מוסדרת ורשומה, כ־1.9 מיליון דונם אדמות מדינה, כ־1.9 מיליון דונם אינם מוסדרים או מוסדרים בבעלות ערבית פרטית, וכ־1.6 מיליון דונם הם שמורות טבע או שטחי בור. בעקבות בקשה שהוגשה מכוח חוק חופש המידע על ידי שלום עכשיו, נמצא כי 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך כל אדמות המדינה שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות. מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% בלבד (כ-1,625 דונם).
במסגרת הסכמי אוסלו הועברה סמכות לשכות המקרקעין בשטחי B ו־A לידי הרשות הפלסטינית, בעוד המנהל האזרחי נותר האחראי בשטחי C (60% מהשטח).
הטאבו ביהודה ושומרון
הטאבו ביהודה ושומרון מתנהל בעיקרו כמו הטאבו הישראלי, אך בניגוד אליו מתנהל בשפה הערבית, ברישומים כתובים ולא ממוחשבים, והרישום סגור ואינו פתוח לעיון הציבור, על מנת להגן על ערבים המוכרים קרקעות ליהודים וכדי למנוע זיופים. על פי הכללים, רק בעלי זיקה לקרקע יכולים לקבל מידע על הרישום של הקרקע. בשנת 2013 קבע השופט יגאל מרז, ששכנות לחלקות היא זיקה מספקת על מנת לאפשר עיון בטאבו מתוך רצון לרכוש את הזכויות בקרקע.
לצד רישומי הטאבו (המקיפים כ־30% מהקרקעות ביהודה ושומרון) ישנו רישום בספרי מס הרכוש הירדני של בעלי קרקעות ששילמו מס עבור הקרקע בה החזיקו, אך רישום זה כללי ואינו פרטני (מתייחס לגושים ולא לחלקות).
הוועדה לרישום ראשון
הוועדה לרישום ראשון, או בשמה המלאה "הועדה לרישום ראשון של נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו", היא הבסיס החוקי להליכי הרישום של קרקעות שטרם נרשמו באזור יהודה והשומרון. היא נמצאת באחריות קצין מטה רישום מקרקעין ("קמ"ט מקרקעין") של המנהל האזרחי.
הליך הרישום הראשון מבוסס על הוראות החוק הירדני, "חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו, מס' 6 לשנת 1964", ועל תיקונו בתחיקת הביטחון, ב"צו בדבר תיקון חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו (מס' 1621)(יהודה והשומרון) התשס"ט-2008".
דאף XF
דאף XF בהולנדית: DAF XF) היא סדרת משאיות כבדות בתצורת סמי טריילר, אשר מיוצרים בהולנד על ידי יצרנית המשאיות דאף משנת 1997.
"דאף XF" משווקת בישראל על ידי "DAF ישראל".
כלי רכב צבאיים
"דאף XF" מהסדרה הצבאית קרוי "DAF SSC". הכוחות המזוינים של הולנד רכשו דגם זה (ראו תמונה).
פיקוד כוח היבשה של כוחות קנדה משתמש בדגם "XF95 טרופקו" לפלטפורמת הובלת הטנקים שלהם שהוחכרו מצבא הולנד.
אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (22 ביולי 1848 – 11 ביוני 1914) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1904–1914.
ביוגרפיה
אדולף פרידריך נולד ב-22 ביולי 1848 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לפרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתו של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג'.
אדולף פרידריך לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתף לאחר מכן בטקס הכתרת וילהלם הראשון לקיסר גרמניה בוורסאי.
בשנת 1904 מת אביו פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה אדולף פרידריך לשלטון. בשנת 1907 ניסה אדולף פרידריך להעניק חוקה לדוכסות, אולם נתקל בהתנגדות מצד האצולה. בניסיון לשכנע את האצולה, הבטיח אדולף פרידריך שייתן 2.5 מיליון דולר לקופת המדינה, אולם הניסיון נכשל. ניסיון נוסף שעשה אדולף פרידריך בשנת 1912 נכשל גם הוא. בינואר 1914 נאמר על אדולף פרידריך שהוא האיש השני העשיר ביותר בגרמניה, לאחר וילהלם השני, קיסר גרמניה, והונו נאמד ב-88,750,000 דולר.
ב-11 ביוני 1914 מת אדולף פרידריך בברלין, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך השישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
משפחתו
בשנת 1877 התחתן אדולף פרידריך החמישי עם אליזבת, נסיכת אנהלט, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אנהלט ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. לבני הזוג היו 4 ילדים:
חומצה אדיפית
חומצה אדיפית (Adipic acid) היא תרכובת שנוסחתה הכימית. חומצה אדיפית היא חומצה די-קרבוקסילית כלומר מכילה שתי קבוצות חומצה בקצות שרשרת ישרה בת 6 אטומי פחמן.
החומצה האדיפית היא חומר גלם לייצור ניילון, והיא החומצה הדו-קרבוקסילית המיוצרת בכמות הגדולה ביותר, המוערכת ב-2.5 מיליון טון בשנה.
ייצור
בעבר יוצרה חומצה אדיפית מחמצון של שומן מהחי ומכאן שמה (adeps בלטינית - שומן). כיום מייצרים חומצה אדיפית מתערובת של ציקלוהקסנול וציקלוהקסנון המכונה שמן KA (ראשי תיבות של Ketone-Alcohol oil) בחמצון רב שלבי באמצעות חומצה חנקתית.
תוצר לוואי של התהליך הוא מזהם האוויר NO2 שייצור חומצה אדיפית הוא אחד ממקורות הפליטה העיקריים שלו.
הוצעו שיטות ידידותיות יותר לסביבה לייצור חומצה אדיפית למשל באמצעות תגובה של פחמן חד-חמצני עם בוטאדיאן:
בוריס גילטבורג
בוריס גילטבורג (נולד ב-1984) הוא פסנתרן ישראלי של מוזיקה קלאסית, יליד רוסיה.
ביוגרפיה
גילטבורג נולד במוסקבה למשפחה יהודית בעלת מסורת מוזיקלית. בגיל חמש התחיל ללמוד נגינה בפסנתר עם אמו, אלה גילטבורג, שהיא פסנתרנית ובת של פסנתרנית ובהמשך בשנים 1995–2007 בהדרכתו של אריה ורדי. הוא גדל בתל אביב ובראשון לציון שם סיים את התיכון המקיף ה' במגמה ביולוגית־כימית.
בפברואר 2005, בגיל 21, ניגן גילטבורג לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובדצמבר 2005 הוזמן לנגן תחת ניצוחו של כריסטוף פון דוהנאני. הוא ניגן גם עם התזמורת הסימפונית ירושלים ומספר פעמים עם התזמורת הקאמרית הישראלית איתה יצא לסיור קונצרטים בארצות הברית, תחת שרביטו של פיליפ אנטרמון.
גילטבורג הופיע עם התזמורת הסימפונית של לונדון, עם התזמורת הלאומית BBC של ויילס, עם תזמורת גולבנקיאן, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של שטוטגרט. הוא ערך סיורים יחד עם תזמורות למדריד, באסטוריאס, גליסיה, לאון, במלגה ובמורסיה, וכן באמריקה הדרומית. הוא נתן רסיטלים בפסטיבל פרדריק שופן בדושניקי, ב"אוליצפוס מוזיקלי" בסנקט פטרבורג, בפסטיבל וילץ בלוקסמבורג ובאולמות הגדולים לקונצרטים בספרד.
בסתיו 2005 הופיע במספר רסיטלים בפרנקפורט ובמינכן ובשנת 2006 הופיע גילטבורג בפסטיבל הבינלאומי Piano aux Jacobins בטולוז, בפסטיבל הבינלאומי של מיאמי ופסטיבל צ'לטנהאם.
פרסים והוקרה
גילטבורג זכה מנעוריו בפרסים רבים: בשנת 1997, בניופורט. בשנת 1998 באטלינגן ובתחרות האיחוד האירופי למוזיקאים צעירים. בשנת 1999, ברומא. בשנת 2000, זכה בתחרות של קול המוסיקה בישראל.
גבי (פיל)
גבי (נולד ב-10 בדצמבר 2005; מכונה בשפה התאית בון-צ'וי) הוא הפיל הראשון שנולד בישראל באמצעות הזרעה מלאכותית, והפיל השמיני בעולם שנולד בדרך זו. לידתו, שארכה כ-6 שעות והייתה תחת פיקוח של וטרינרים, נצפתה באינטרנט על ידי כ-350,000 אנשים מכ-108 מדינות ברחבי העולם באמצעות אתר האינטרנט של גן החיות התנ"כי בירושלים, שבו נולד גבי.
רקע
המתחם של הפיל האסייתי בגן החיות נבנה בשנת 1993 בסיוע של ראש עיריית ירושלים טדי קולק מכספי הקרן לירושלים, אשר גייסה כספים להביא פילות אסייתיות מתאילנד בעלות של 50,000 דולר לפילה. גן החיות התנכ"י השיג את הפיל הזכר הראשון בספטמבר 2001 מהספארי ברמת גן בהיותו בן 5 שנים. הפיל הזכר נקרא "טדי" ואחת הפילות נקראת "תמר" לכבוד ראש העיר ואשתו. ניסיונות הרבייה בין טדי לפילות לא הצליחו לייצר לידה טבעית.
לאחר שנים של מחקרים שנעשו על ידי ארגונים שונים לבקשת הגן, ד"ר גבי אשכר - הווטרינר הראשי של גן החיות יזם פרויקט הזרעה מלאכותית לפילים. הפילה תמר נבחרה עבור הפרויקט ומחזור הרבייה שלה היה תחת פיקוח הדוק. כאשר העיתוי היה מתאים, הוחדר לגופה זרע שהתקבל מפיל זכר בפארק חיות הבר וויפסנד בדפורדשייר, אנגליה לאחר שהוטס משם לישראל כשהוא עטוף בקרח יבש. ההריון הושג לאחר ארבעה ניסיונות שארכו למעלה משנתיים. הפרויקט בוצע בשיתוף עם צוות ממכון ניהול רבייה בגן החיות הביולוגי של ברלין.
ההריון הראשון של תמר אשר התרחש בהיותה בת 20 נחשב להריון בעל סיכון גבוה, שכן פילים בדרך כלל נכנסים להריון בגילאי 12 ו-15. לאורך כל תקופת ההריון שנמשכה 21 חודשים, נלקחו עשרות צילומי אולטרה סאונד של הוולד, וחלקם פורסמו באתר האינטרנט של גן החיות כדי לעורר מודעות ציבורית. רופאים במחלקה ליולדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי הדסה ניתחו את דגימות הדם של תמר על מנת לפקח על ההריון ולחזות את סוף התהליך.
לידה וילדותו
הלידה של הפילון נצפתה על ידי למעלה מ-350,000 צופים ב-108 מדינות באמצעות אתר האינטרנט של הגן. תהליך הלידה ארך כ-8 שעות ולקראת הסוף תמר כבר התקשתה להוציא את הוולד החוצה. לאחר התייעצות בין הווטרינרים לגינקולוג, נתנו לתמר זריקת סידן, ולאחר עיסוי הגוף קשרו לה דברים כבדים על הרגליים כדי לזרז את הלידה. שעתיים לאחר מכן נולד הפילון גבי. מלבד שני הווטרינרים לקחו חלק בתהליך הלידה גם 5 מטפלים.
הפילון, ששקל כ-90 ק"ג בשעת הלידה, נולד בשבת ב-10 בדצמבר 2005 בסביבות השעה 4 לפנות בוקר. החששות שתמר שגדלה בשבי לא תטפל בפילון התבררו כחסרי בסיס. מיד לאחר הלידה הווטרינרים עטפו את הפילון במגבות כדי לחממו, ולאחר מכן העבירו אותו לאמו, שטיפלה בו. הפילון נקרא "גבי" לזכרו של וטרינר הגן ד"ר גבי אשכר אשר נהרג בתאונת דרכים בשנת 2004. העיתונאי חיים לוינסון מ"ידיעות אחרונות" חשף את השם קודם ללידה.
הפילון גבי הפך מיד ללהיט בקרב מבקרי הגן, וטבעו השובב והאנרגטי הפך אותו לאחד ממוקדי המשיכה העיקריים של הגן. הוא תמיד היה בתנועה והקשה על שומריו, ולעיתים קרובות היה פעיל בעוד ששאר הפילים נחו. ב-15 בדצמבר 2006, גן החיות חגג את יום הולדתו הראשון של גבי עם בלונים ומתנות שניתנו למבקרים ועוגת יום הולדת במשקל 100 ק"ג שהוכנה לגבי על ידי שפים מקצועיים בבית הספר תדמור לניהול מלונות.
העברתו לטורקיה
גבי גר במתחם הפילים בגן החיות עם אמו תמר ושלושה פילים נוספים במשך כמעט 5 שנים. במהלך שנת 2010, גבי הפך בהדרגה לאגרסיבי ואנטי חברתי - התנהגות טיפוסית עבור זכרים מתבגרים. הנהלת גן החיות החליטה לשלוח אותו לגן החיות בגזיאנטפ שבטורקיה על מנת לסייע להם להקים אוכלוסיית פילים אסייתים.
במשך מספר חודשים לפני המעבר, אימנו את גבי להיכנס ולשהות בתוך כלוב מיוחד שנבנה לצורך המסע באונייה מישראל לטורקיה. ביום ראשון 3 באוקטובר 2010, גבי נשלח על גבי משאית לנמל חיפה שם הצטרפו אליו שני פילים אסייתים אחרים, היפופוטם, זברות, ניאלות ולמורים מהספארי ברמת גן. ב-4 באוקטובר, הקבוצה כולה נשלחה לטורקיה והגיעה לשם למחרת, ומהנמל נשלחה לגזיאנטפ במשאיות. גבי ושני הפילים האסייתים האחרים הם הפילים הראשונים שהגיעו לגן החיות גזיאנטפ. גבי קיבל את הכינוי הטורקי בון-צ'וי.
הפריות אחרות
בשנת 2007, בגן החיות התנ"כי הפיל טדי הצליח להפרות בדרך טבעית פילה אחרת בשם אביגיל. ביולי 2009 הפילה אביגיל בהיותה בת 32, ומתה יחד עם העובר שבבטנה בשל סיבוכים בלידה.
ג'וזף בוננו
ג'וזף בוננו (באנגלית: Joseph Bonanno) אשר נודע בכינוי ג'ו בננות (Joe Bananas) או דון פפינו (Don Peppino; 18 בינואר 1905 - 11 במאי 2002) היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני, ראש משפחת הפשע "בוננו" שפעלה במסגרת המאפיה האמריקאית. עמד בראש הארגון במשך 30 שנה, והפך אותו לאחד מחמשת הארגונים החזקים ביותר במדינה, עד שנת 1960, שבה נאלץ "לפרוש" עקב ניסיון כושל שלו לתפוס את השלטון על כל הפשע המאורגן בניו יורק (מה שנודע כ"מלחמת הבננה").
תחילת דרכו
בוננו נולד ב-18 בינואר 1905 בשם ג'וזפה קרלו בוננו, בעיירה קסטלמארה דל גולפו על החוף הצפון מערבי של סיציליה. בכפר זה נולדו גם שני מאפיונרים מפורסמים נוספים: סלבטורה מרנזנו וסטפנו מגדינו. הוריו נקראו קתרינה וסלבטורה, ומשפחתו הייתה משפחה עשירה, אשר הייתה מקושרת למאפיה הסיציליאנית והשפעתה הורגשה היטב באזור. ב-1908, כשהיה בן שלוש, היגרה משפחתו לארצות הברית והשתקעה בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין. ב-1911 חזרה המשפחה לסיציליה כדי לחזק את כוחה מול משפחות הפשע האחרות. אביו של ג'וזף, שרת כחייל בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, ונהרג. אמו נפטרה כמה שנים לאחר מכן, והוא נלקח תחת חסות בן דודו סטפנו מגדינו, אשר צרף אותו אל עולם הפשע. בוננו היה לאחד המאפיונרים המבטיחים בקרב בני גילו, אולם לאחר עליית המפלגה הפאשיסטית לשלטון באיטליה, החליט בניטו מוסוליני לפרק את ארגוני הפשע בסיציליה. ב-1924 נמלט בוננו מסיציליה בדרך חזרה אל ארצות הברית. בוננו טען לימים שהסיבה לכך שעזב את סיציליה הייתה התנגדותו לפאשיזם, אולם נראה שהסיבה האמיתית לכך הייתה צעדיו של מוסוליני נגד המאפיה שגרמו לו לחשוש לעורו.
סגנו של מרנזנו
בוננו ניסה להגיע לפלורידה בצורה לא חוקית, באמצעות סירת דייגים שיצאה מקובה. הוא נתפס בידי השלטונות האמריקאיים ונעצר, אולם שוחרר ביוזמת דודו מגדינו. באותה תקופה, שלח ויטו קשופרו, אחד המאפיונרים החזקים בסיציליה, את סלבטורה מרנזנו כדי שהלה ירחיב את "עסקיו" גם בברוקלין. מרנזנו היה ידיד קרוב של אביו של בוננו, מה שפתח בפני בוננו הצעיר את הדלתות בארגון הפשע של מרנזנו. הוא נודע כמבריק ואנרגטי, ובעל כישרון ארגון מעולה. עד מהרה הוא היה לבן טיפוחיו של מרנזנו. אולם לאחר שקשופרו נכלא באיטליה, מצאו את עצמם אנשי מרנזנו ללא הנהגה והוראות. ג'וזפה מסרייה, שהיה אז בוס הפשע הגדול ביותר בניו יורק, החליט שהגיעה השעה להיפטר מהארגון. מסרייה היה מנהיג המאפיונרים מהדור הקודם אשר כונו "הפיטים המשופמים" והוא ראה בעין רעה את חדירת המאפיונרים החדשים אשר נמלטו מאימת מוסוליני ונגסו בשלטונו. מעשי האיבה בין אנשי מרנזנו, אשר כונו "קסטלמארזים" לבין אנשי מסרייה, החלו בשנת 1930 וכונו "מלחמת הקסטלמארזים".
במלחמה זו, היה בוננו סגנו של מרנזנו, והוא סייע להתהוות הקשרים בין הקסטלמארזים לבין קבוצה שלישית בהנהגתו של לאקי לוצ'יאנו אשר כונתה "הטורקים הצעירים". ב-15 באפריל 1931 רצחו אנשיו של לוצ'יאנו את מסרייה, ובכך הסתיימה המלחמה ומרנזנו נהפך לבוס הפשע החזק ביותר בניו יורק. מרנזנו התווה תוכנית שנועדה לרכז תחת שליטתו את הפשע המאורגן הסיציליאני-איטלקי בארצות הברית כולה. על פי תוכניתו, יחולקו ארגוני הפשע ל-24 כנופיות אשר כונו "משפחות", אשר בראש כל אחת מהן יעמוד בוס. בראש הארגון כולו יעמוד ה"קאפו די טוטי קאפי" ("הבוס של כל הבוסים") כלומר מרנזנו עצמו. תוכנית זו לא סיפקה חלק מהמנהיגים, במיוחד לא את לוצ'יאנו. ב-10 בספטמבר 1931 נרצח מרנזנו ביוזמת לוצ'יאנו. בוננו טוען בזיכרונותיו שהרצח בא עליו בהפתעה, אולם ככל הנראה הוא ידע עליו, וייתכן שאף השתתף בו. כך או כך, הוא התפייס עם לוצ'יאנו במהירות.
משפחת בוננו
במקום הנהגת "הבוס של כל הבוסים" שחזה מרנזנו, לוצ'יאנו הקים "ועדה" שבה כל אחת מהמשפחות יוצגה בידי הבוס שלה. כל משפחה הפכה לאוטונומית באזורה, והוועדה שימשה כבוררת בסכסוכים בין המשפחות. לטענתו של בוננו בזיכרונותיו, מוסד זה גרם לשלום יחסי של יותר מ-20 שנים במאפיה. בוננו הפך למנהיגה של אחת מחמש המשפחות בניו יורק, אשר כונתה "משפחת בוננו" על שמו. הוא היה בן 26 בלבד באותה תקופה. הוא כונה בלעג בידי העיתונות האמריקאית "ג'ו בננות" (Joe Bananas). הוא סלד מהכינוי, והעדיף את כינוי החיבה "דון פפינו" (Don Peppino) אשר הוא שיבוש של שמו האיטלקי. בנובמבר 1931 הוא נישא לפיי לאברוזו, ושנה לאחר מכן נולד בנם הראשון, סלבטורה אשר כונה לימים "ביל".
משפת בוננו הפעילה עסקי הימורים והגרלות רבים, ואנשיה אספו כסף גם באמצעות הלוואות בריבית קצוצה, סחיטות, ועסקים מפוקפקים אחרים. הארגון היה קטן יחסית למשפחות הפשע האחרות, וכלל רק 350 "חיילים". עם זאת, הוא היה מלוכד ומאורגן הרבה יותר, וכמעט שלא סבל מהטרדות מצד ארגונים אחרים ומסכסוכים פנימיים. ב-1938 עזב בוננו את הארץ וחזר שוב כדי לקבל אזרחות אמריקאית. עוד לפני כן הוא כבר היה מולטי-מיליונר. לבוננו היו גם עסקים חוקיים רבים. בבעלותו היו שני מפעלי טקסטיל, מכבסה, מפעלי גבינה, חברת הובלות השקעות נדל"ן ועוד. היה לו אף בית לוויות, אשר בו השתמש גם כאמצעי לסילוק גופות של אנשים שנרצחו בידי אנשיו. לקוחות בית ההלוויות שלו היו מקבלים ארונות קבורה כפולים, ובעוד בתא העליון היו מניחים את יקיריהם, בתא תחתון נסתר הונחה גופה נוספת. לא ידוע כמה קורבנות נקברו בשיטה זו, אולם על פי ההערכות מדובר בכמה מאות. בוננו הכחיש לימים את קיומו של ארגון פשע שתחת הנהגתו. בספרו - "אדם של כבוד, האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו", שראה אור ב-1983 - תיאר את עצמו כ"יזם הון סיכון" שהשקיע בעסקים של אנשים שהציעו לו להפוך שותף בגלל קשריו. הוא טען שעסקי ההימורים והסחיטה שבהם הואשם הם "לא מכובדים", והיו מצומצמים בהיקפם. עם זאת, הוא הודה שהיה חבר בוועדה של לוצ'יאנו.
בוננו שם דגש על נאמנות וכבוד בקרב אנשיו. הוא הקפיד לשלם את המיסים שלו, ובמשך כל הזמן שעמד בראש הארגון ההרשעה היחידה שלו הייתה קנס בסך 450 דולר בגין פגיעה בחוקי השכר במפעל בגדים שהיה בבעלות חלקית שלו ב-1945. הוא נקנס בסכום של 50 דולר. ההון הרב שצבר אפשר לו לרכוש בתים רבים ברחבי הארץ, ומעין ארמון פרטי בן 14 חדרים בניו יורק. עם זאת, בניגוד למאפיונרים אחרים שהשתדלו להבליט את עושרם, בוננו העדיף להיפגש עם אנשים בפרטיות בביתו שבברוקלין. הוא נודע בחיבתו לטבעות כבדות ולסיגרים יקרים. בוננו היה איש משפחה מסור, והיו לו שני בנים ובת. ב-1956 נישא בנו הבכור לרוזלי פרופאצ'י, אשר הייתה בתו של ג'ו פרופאצ'י, ראש משפחת פרופאצ'י. בוננו ראה את הנישואים בעין יפה, וסבר שהמהלך יוכל לקדם איחוד בין שתי המשפחות. החתונה נערכה בפאר רב, ויש הטוענים שהיא שימשה כהשראה לסצנה שבתחילת הסרט "הסנדק". הפרח החביב על הכלה היה מרגניות, אשר לא פרחו באותו הזמן בניו יורק, ועל כן בוננו שכר מטוס פרטי שהביא אלפי מרגניות מקליפורניה.
מלחמת הבננות
לאחר מותו של ג'ו פרופאצ'י, אבי כלתו של בוננו, ירש את מקומו כבוס משפחת פרופאצ'י ג'וזף מאגליוקו. מאגליוקו היה חבר קרוב מאוד של בוננו, ושניהם היו מודאגים מהתעצמות כוחן של משפחות גמבינו ולוקזי. מאגליוקו שכר את ג'וזף קולומבו להרוג את ראשי שתי המשפחות, אולם קולומבו בגד בו ודיווח על כך לקרלו גמבינו. גמבינו כינס ישיבת חירום של הוועדה, והתברר שהמוח האמיתי מאחורי הפרשה היה בוננו. הוועדה דרשה ממאגליוקו ובוננו לבוא ולהסביר את מעשיהם. מאגליקו הופיע והודה בכל, ולאור מצבו הבריאותי הרופף הוחלט להטיל עליו עונש מקל יחסית: קנס של 43,000 דולר והעברת ההנהגה על משפחת קולומבו לידי ג'וזף קולומבו. שבועיים לאחר מכן מת מאגליוקו מלחץ דם גבוה. בוננו לא הופיע, ונסע עם אשתו למונטריאול שבקנדה. לימים הוא טען שנסע לשם כדי לפתוח עוד מפעל לגבינות. מצב זה העמיד במבוכה את משפחת בוננו שנותרה ללא הנהגה. בנו סלבטורה, אשר כונה "ביל", ניסה לתפוס את ההנהגה, אולם לא היה אהוד במיוחד. הוועדה מינתה את גספר דיגרגוריו כבוס במקומו. בוננו סירב להכיר, בכך, והארגון בן ה-400 חברים התפצל בין תומכי בוננו לתומכי דיגרגוריו. העיתונות כינתה את המצב שנוצר "בננה ספליט".
באוקטובר 1964, בוננו נעלם, ואיש לא שמעו אודותיו דבר במשך שנתיים. בוננו טען בזכרונותיו שהוא נחטף בידי בן דודו סטפנו מגדינו אשר התיימר לייצג את הוועדה, והוחזק במעצר במשך שישה שבועות, כאשר לאחר מכן הורשה ללכת לטקסס. עם זאת, מקלטות שהושתלו בידי FBI עולה כי ייתכן שבוננו הסתתר במשך כל הזמן הזה. כך או כך, היעלמותו החלישה מאוד את בנו, והעלתה את קרנו של דיגרגוריו. במאי 1966 הוא הופיע במפתיע בניו יורק וטען שנחטף. בוננו סירב להשלים עם אובדן שליטתו בארגון הפשע, והחל מקבץ מחדש את תומכיו סביבו. לאחר שבאותה שנה עשה דיגרגוריו ניסיון לרצוח את בנו, פתח בוננו במה שכונה לימים "מלחמת הבננות" כנגד אנשי דיגרגוריו. לפחות 13 מאפיונרים נרצחו במלחמה. ב-1968 חטף בוננו התקף לב, ולפיכך הורה על סיום המלחמה. הוא הבטיח לא להתערב יותר בענייני המאפיה בניו יורק, אם יניחו לו לסיים את חייו בשלווה. הוועדה קיבלה את הצעתו, תוך איום שאם יפר את הבטחתו יומת. לאחר פרישתו הפכה משפחת בוננו למשפחה שולית יחסית מבין חמש המשפחות, והיא נזקקה לכמעט רבע מאה כדי לשחזר את העוצמה שממנה נהנתה בימי שלטונו של בוננו בה. היא קרויה "משפחת בוננו" עד היום, אף על פי שבזיכרונותיו כותב בוננו: "אני כבר אינני ראש משפחה, ואין יותר משפחת בוננו".
אחריתו
בוננו חי את שארית חייו בטוסון שבאריזונה. הוא ובניו פיתחו עסקים חוקיים אשר הניבו להם סכום רב. ב-1970 הוגש נגדו כתב אישום על עבירות קלות יחסית, והוא נידון לחמש שנות מאסר אשר מתוכן ריצה אחת. ב-1971 סייע בנו סלבטורה בכתיבת הספר "כבוד האבא" (Honor Thy Father), אשר חשף פרטים רבים על בוננו וארגון הפשע שלו. בוננו זעם על בנו, וסירב לדבר עמו במשך שנה שלמה. עם זאת, בהדרגה הוא החל להתעניין בכתיבת אוטוביוגרפיה על חייו. ב-1983 הוא הוציא את הספר "אדם של כבוד - האוטוביוגרפיה של ג'וזף בוננו" (A Man of Honor: The Autobiography of Joseph Bonanno). בספר זה הכחיש בוננו רבים מהפשעים המיוחסים לו, וכאשר הוא יצא במהדורת כיס ונכתב עליו שזהו סיפור חיים של גנגסטר, תבע בוננו את המוציא לאור. עם זאת הספר חשף חלק מפעולות המאפיה בכלל והוועדה בפרט, ובית המשפט החליט לזמן את המחבר להעיד על מעשים אלה. בוננו סירב להפר את שבועת הנאמנות שלו, ונשלח לשמונה חודשי מאסר. למרות זאת, פרסום הספר עורר זעם בקרב אנשי המאפיה, ובשנת 1991 החליט מנהיג משפחת בוננו דאז ג'וזף מאסינו לשנות את שם הארגון ל"משפחת מאסינו". עם זאת, השם מעולם לא נתפס, ומאסינו עצמו העיד מאוחר יותר בפני בית המשפט.
בוננו מת בגיל 97 מאי-ספיקת לב ב-11 במאי 2002. לטענתו של א' באטלר ייטס, שעסק בתיקים נגד בוננו כאשר כיהן כתובע הכללי של אריזונה עד 1981: "הוא ככל הנראה סנדק המאפיה הראשון שמת מזקנה".
נתיבי איילון
נתיבי איילון (או כביש 20) הוא הכביש העיקרי במטרופולין תל אביב-יפו. הכביש חוצה את המטרופולין מצפון לדרום והוא כביש מהיר ברובו, ולצידו מסילת רכבת ונחל איילון שמנקז גשמים מכל אזור השפלה. בקטע המרכזי של הכביש (בין מחלף קיבוץ גלויות למחלף גלילות) עוברים 750,000 כלי רכב ביום והוא אחד מצירי התנועה העמוסים ביותר בישראל. הוא מחבר את כל הכבישים הבין עירוניים שמגיעים לתל אביב: כביש 4 מאשדוד והדרום, כביש 1 מירושלים, כביש 5 מאריאל, כביש 431 ממודיעין ומדרום־מזרח, כביש 531 מצפון־מזרח, וכביש 2 מחיפה ומהצפון.
ציר נתיבי איילון מורכב מהקטע המרכזי שעובר בתוך העיר תל אביב לאורך אפיק נחל איילון שהיה ידוע בעבר כ"ואדי מוסררה". קטע זה העניק לנתיבים את שמם. לציר זה המשכים לכיוון צפון, דרך הרצליה עד חיבור לכביש 2 דרומית לנתניה בסמוך לקיבוץ שפיים; לכיוון דרום, בין חולון לבת ים וראשון לציון עד כביש 4 ומזרחית לפתח תקווה וכביש 5.
לכל אורך הציר המרכזי והצפוני עוברות שלוש מסילות רכבת ועליהן ארבע תחנות רכבת ישראל בתל אביב. בחלק מהקטע (מתחנת תל אביב מרכז ועד תחנת האוניברסיטה) עוברות ארבע מסילות, אשר שתיים מהן ממשיכות לכיוון חיפה והאחרות לכיוון הוד השרון. ציר זה הוא החיבור הרכבתי היחיד במרכז גוש דן ועוברות בו למעלה מ־200 רכבות נוסעים ביום. החל מספטמבר 2011 נפתחו לתנועה בקטע הדרומי (מדרום למחלף קיבוץ גלויות) שתי מסילות רכבת לאורך הכביש, ועליהן תחנות הרכבת בחולון, בת ים וראשון לציון, ובהן עוברות כ-3 רכבות בשעה. המסילות ממשיכות לאחר מחלף חולות לכביש 4 לכיוון יבנה, אשדוד ואשקלון. סמוך לתחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין ישנן ארבע מסילות, אשר שתיים מהן נקטעות כמספר מטרים לאחר תחנה זו. בעתיד מתוכנן חיבור מסילות אלה למסילת 431.
היסטוריה
הרעיון לנצל את ואדי מוסררה כנתיב תחבורה עלה כבר במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, אך רק בשנת 1964 החליטה הממשלה על קידום המיזם וב-1965 החל התכנון. בשנת 1967 נעשתה בדיקת היתכנות וכדאיות כלכלית שבעקבותיה התקבל מלווה של 20 מיליון דולר מהבנק העולמי. הפעולות הראשונות שנעשו היו הסדרת נחל האיילון בתוך תעלה, לאחר שבמשך שנים הוא היווה מטרד והציף שכונות בתל אביב. כבר מראשיתו תוכנן המיזם לכלול כביש שיגיע עד חדרה.
כדי לבצע את הפרויקט הוקמה ב־1970 "חברת נתיבי איילון" בבעלות שווה של ממשלת ישראל ועיריית תל אביב. ב-1973 הציגה החברה את התוכנית "לכביש מהיר, רב־נתיבים שיחצה את האזור המטרופוליטני של תל אביב רבתי מצפון לדרום, ויחבר את רשתות הכבישים הבין־עירוניים לירושלים, לחיפה ולאשדוד. לפי התכנון הכביש יושלם עד שנת 1985 ויעביר כ-200,000 כלי רכב ליממה." הכביש תוכנן נמוך ממפלס מערכת הכבישים העירוניים, כך שהפרש המפלס יאפשר בניית כבישים חוצים והצטלבויות דו־מפלסיות תוך המעטת מטרדי רעש ומפגעים אסתטיים הנגרמים על ידי מעברים עיליים. במסגרת הפרויקט הציגה החברה גם תוכנית לבניית מסילות רכבת במקביל לכביש, שמיועדות לקשר את רשת המסילות הצפונית בישראל עם רשת המסילות הדרומית (עד בניית מסילת איילון, הייתה תחנת הרכבת תל אביב מרכז תחנת הקצה של מסילת החוף לכיוון חיפה, ותחנת הרכבת תל אביב דרום הייתה תחנת הקצה לרכבות מירושלים, מרחובות ומבאר שבע). כמו כן תכננו המסילות לשמש כמערכת תעבורה להסעת המונים לכל האזור המטרופוליטני של תל אביב עם שלוחות בין-עירוניות. הכביש תוכנן מראש כבעל ארבעה או חמישה נתיבים לכל כיוון ולנסיעה במהירות של 100 ק"מ לשעה. כמו כן תוכננו מחלפים ראשיים רבי־מפלסים במקומות הבאים: תל־גיבורים, צומת לחולון, צומת לה־גרדיה, דרך השלום, דרך פתח־תקוה, ורחוב ההלכה, שדרות רוקח וצומת רשפון (שלבסוף נבנו רק כהצטלביות דו־מפלסיות). בתכנון מ-1973 נלקחה גם בחשבון האפשרות שבעתיד יוסטו מי האיילון לים התיכון, דרך יפו, ועל ידי כך יפונה תוואי התעלה לשירותים תחבורתיים נוספים.
ב-1978, בעת הקמת כביש 1 לירושלים חובר הכביש לתחילתו של מחלף קיבוץ גלויות. באפריל 1982 נפתח הקטע הראשון של הכביש בין מחלף השלום להלכה. ביולי 1984 נפתח קטע נוסף בין מחלף השלום למחלף לה גוארדיה. קטע הכביש המרכזי נפתח סופית לתנועה ביולי 1991 עם חנוכת קטע רוקח-גלילות. לאורך שנות ה-80 וה-90 מוספרו נתיבי איילון ככביש 2 עד שלקראת סוף שנות ה-90 נקבע מספרם ככביש 20, עת החלו העבודות לפיתוח הכביש מצפון למחלף גלילות והובילו ליצירת קטע המקביל לכביש 2 הקיים.
במהלך שנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הורחב הקטע המרכזי של הכביש לשלושה נתיבים ואחר כך לארבעה ועובתה תשתית הרכבת לאורכו. כמו כן, בשנת 2000 הוארך הכביש עד הרצליה למחלף שבעת הכוכבים. ב-25 בינואר 2005 נחנך הקטע הדרומי של הכביש עם פתיחת מחלפי דב הוז ויוספטל. הנחת מסילות הרכבת בקטע הדרומי הסתיימה וקו הרכבת נפתח לתנועה בחודש ספטמבר 2011. קטע זה של נתיבי איילון הפך גם הוא לכביש מהיר.
בפברואר 2007 הודיעה חברת נתיבי איילון על כוונתה להפוך את נתיבי איילון לכביש אגרה בתוך כשנה. הודעה זו גררה התנגדות רבה מקרב גורמים שונים. הכוונה לא מומשה.
בחודש אוקטובר 2013 נחנך נתיב נסיעה חמישי בנתיבי איילון צפון, בקטע שבין מחלף קק"ל להסתעפות עם מחלף גלילות. קטע זה של הכביש הוא אחד מקטעי הדרך העמוסים במדינה, בו נוהגים מדי יום מעל 120 אלף נהגים. חודשיים קודם לכן נפתח נתיב שלישי בין מחלף חולות למחלף חולון.
במהלך 2014 נחנך נתיב תחבורה ציבורית בנתיבי איילון צפון, בין ראשון לציון ומחלף קוממיות עד מחלף חולון בין השעות 7:00 ל-9:00, במטרה להקל על אוטובוסים הנוסעים במהלך שעות הבוקר בציר התחבורה העמוס מדרום לכיוון התחנה המרכזית בתל אביב וצפונה. ב-2017 הורחבו שעות נתיב התחבורה עד לשעה 10:00.
בדצמבר 2016 נפתח מחדש לתנועה הקטע הצפוני ביותר של נתיבי איילון, שהיה פתוח מספר שנים לכיוון צפון, עד ינואר 2014. הקטע מקשר את נתיבי איילון לכביש 531.
באפריל 2017 נחנך הכביש בכיוון צפון לכל אורכו המתוכנן עד מחלף רשפון-געש, בחיבור עם כביש החוף. במסגרת הזו הועתקה מסילת החוף אל בין מסלולי נתיבי איילון. באוגוסט 2018 נפתח לתנועה קטע הכביש לכיוון דרום שבין מחלף שמריהו מזרח למחלף שבעת הכוכבים, דבר המאפשר הגעה לנתיבי איילון מכיוון כביש 531. הקמת הכביש הסתיימה בדצמבר 2018 עם חנוכת הנתיב ממחלף רשפון-געש לכיוון דרום וחיבור מסילת הרכבת של כביש 531 למסילת החוף.
באוקטובר 2019 הוסב נתיב נסיעה בכיוון צפון, ממחלף מבוא איילון עד מחלף קיבוץ גלויות, לנתיב המיועד לתחבורה ציבורית ולנסיעה משותפת בלבד, במסגרת מיזם נתיב פלוס של משרד התחבורה. בסוף 2019 החלו במסגרת פרויקט נתיבים מהירים בגוש דן העבודות להקמת נתיבי תחבורה ציבורית בקטע המרכזי של נתיבי איילון. במסגרת העבודות הוסטו ארבעת נתיבי הכביש אל השוליים השמאליים, ובוצעו עבודות פירוק של קירות תומכים בימין הדרך. בשלב הראשון בוצעה העבודה בקטע שבין מחלף קיבוץ גלויות למחלף השלום.
השפעה
החל משנות השלושים ועד שנות החמישים נבנו לאורך נחל איילון משתי גדותיו אזורי תעשייה הכללו מפעלים, מוסכים ובעלי מלאכה שניצלו את המרחק היחסי ממרכז העיר מצד אחד, ואת הקרבה לנחל איילון להזרמת שפכים מצד שני. החל משלהי שנות השישים ותחילת שנות השבעים החלו להיבנות בנייני משרדים שהזיזו את המע"ר של תל אביב מזרחה. בעיקר לאור הקרבה לציר ז'בוטינסקי ודרך פתח תקווה. חניכת נתיבי איילון האיצו את תהליך זה בשנות התשעים כאשר מפעלי התעשייה הרועשים והמזהמים, שהיו שם משנות השלושים ממתחם הבורסה בצפון, ועד יד אליהו בדרום החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים ובהמשך לגורדי שחקים שנבנו לאורך ציר זה. דוגמאות: מגדלי מידטאון נבנו על שטחה של מחלבת תנובה, מגדלי עזריאלי על חניון משאיות אשפה של עיריית תל אביב, ומגדלי אלון נבנו על חורבות בית החרושת של הארגז.
מרכזיותו של ציר האיילון ומגדלי המשרדים משני צידיו, הביאו לתכנון גשרים כדי להקל על חציית האיילון להולכי רגל ורוכבי אופניים. גשר יהודית הוא הראשון שנחנך. גשרים נוספים אשר מתוכננים בצורה זאת אלו הם גשר בין שכונת מעוז אביב לאוניברסיטת תל אביב, גשר בין שכונת נחלת יצחק לתחנת שאול המלך, וגשר בין רחוב השלושה בו נמצאים משרדי ממשלה ומגדל אדגר, לרחוב הרכב.
נתיבי איילון נבנו מתוך ציפייה לפתרון בעיית עומסי התנועה בתל אביב, אך במשך השנים גדל מספר כלי הרכב והכביש עמוס במשך שעות רבות במהלך היום. האכזבה מאי פתרון בעיית העומסים, למרות השקעות הענק, חיזקה את התפתחות הרכבת שתפסה יותר ויותר שטח לאורך נתיבי איילון ואת פתיחת הקו האדום של הרכבת הקלה שמחבר את האזורים הללו עם המע"ר הישן ויפו.
ב-17 בספטמבר 2022, נפער בולען ביציאה מאיילון דרום לדרך השלום. ב-1 באוקטובר 2022 הסתיימו מרבית הבדיקות והעבודות והכביש נפתח מחדש, באופן מצומצם.
תכנונים עתידיים
חברת נתיבי איילון מקדמת מספר תוכניות להוספת נתיבים בכביש. לפי אחת התוכניות יסללו שני נתיבים נוספים ממחלף קיבוץ גלויות עד מחלף השלום. נתיבים אלו עשויים לסייע בקליטת הגידול בנפח התנועה הנכנסת לאיילון צפון מכביש 1, ולהעניק פתרון לצוואר הבקבוק שנוצר עם פתיחת הנתיב המהיר בכביש 1.
בעיה נוספת הממתינה לפתרון היא תעלת האיילון. רכבת ישראל נזקקת למסילה רביעית לאורך האיילון, שכן זה מהווה צוואר בקבוק בתנועת הרכבות הארצית. במהלך השנים נבדקו שתי חלופות: בניית צינור ניקוז ענק ממחלף קיבוץ גלויות עד חוף יפו או כיסוי התעלה ובניית שטח ליד חירייה שישמש כאגם שיקלוט את מי ההצפות. פעמים אחדות (דצמבר 1991, אוקטובר 2000, נובמבר 2003, ינואר 2013, דצמבר 2018) גרמו גשמים עזים לעליית התעלה על גדותיה ולהשבתת נתיבי איילון למשך שעות.
עיריית תל אביב אישרה בפברואר 2015 את קירוי נתיבי אילון בין הרחובות יצחק שדה וארלוזורוב בתל אביב. קירוי הכביש יפחית את זיהום האוויר והרעש וייצור פארק עירוני בלב העיר.
בשנת 2018 אושרה תוכנית להקמת מסילת רכבת רביעית בתוואי איילון במטרה לאפשר מעבר של יותר רכבות במקביל ובכך להגביר את תדירות קווי הרכבת. במסגרת הפרויקט יוטה נחל איילון וייווצרו עבורו שטחי הצפה כפתרון לבעיית ניקוז הנחל.
בקרת תנועה
לאורכו של כביש 20 ובחלק מכבישי הגישה העיקריים המזינים אותו, קבועים באספלט חיישנים הממפים את נפח התנועה בכביש, אליו וממנו. המידע הנצבר באמצעות חיישנים אלה מעובד להנחיות לנוהגים ומוצג במלל ובתמרורים מתחלפים מעל מסלולי הכביש ולצידו. מידע זה זמין גם על גבי שלטים בכביש 1 ובכביש 5 הממוקמים מרחק קילומטרים מנתיבי איילון. בנוסף מפעילה חברת נתיבי איילון אתר אינטרנט ובו פירוט המציין את דרגות עומס התנועה בכביש - ירוק לתנועה זורמת, צהוב לעומס או להאטה, ואדום לפקק תנועה. עד 2018 אף אפשרה המפה גישה לשידורי מצלמות התנועה שלאורך הכביש.
מחלפים בנתיבי איילון
נתיבי איילון תוכננו מלכתחילה כך שתתאפשר לכל אורכם נסיעה חופשית מרמזורים. הנתיבים עוברים בשטח עירוני צפוף, ולכן יש לאורכם מחלפים רבים, שבמרביתם גשר המשמש לתנועה החוצה את נתיבי איילון (וחולפת מעליהם). היציאות ברבים מהמחלפים הן מוקדי עומס עיקריים בנתיבי איילון.
דוד צבי חן
הרב חיים דוד צבי חן (מכונה הרד"ץ חן; ה'תר"ו, 1846 - כ"ה בכסלו ה'תרפ"ו, 11 בדצמבר 1925) היה רבה של העיר צ'רניהיב במשך כארבעים שנה, מחשובי רבני ופוסקי חסידות חב"ד.
רוסיה
בשנת ה'תרל"ה (1875) מונה לרב בצ'רניגוב שבה כיהן אביו כרב העיר. בשנת ה'תרמ"ג (1883) לאחר פטירת אביו הוכתר לרב העיר. רבי דוד צבי עסק גם במגבית להדפסת 'שו"ת צמח צדק'. בשנות רבנותו עמד בקשרים תורניים עם הרב שניאור זלמן פרדקין, הרב יצחק אלחנן ספקטור, האדמו"ר רבי מרדכי דב טברסקי ועוד רבים. הסמיך לרבנות את הרב אליהו ייאכיל סימפסון, הרב גרשון חן והרב שניאור זלמן גרליק.
בימי מלחמת העולם הראשונה אכסן בביתו את סניף ישיבת תומכי תמימים בעיר, סייע לפליטים מגליציה וערך ליל סדר לחיילים יהודיים.
נכדתו זלדה, מתארת בשירה עם סבי כיצד עמד בניסיון בהרצחו של מנחם מנדל בנו, מביעה התפעלות על שהמשיך בלימודו בהשתוללות המהפכה הקומוניסטית בחוץ, ומזכירה את תשוקתו לעלות ביום מן הימים לירושלים עיר הקודש: בשיר אחר כתבה על דמותו המעוררת כבוד:
ארץ ישראל
בשנת ה'תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל עם מספר בני משפחה באניות דרך אוקראינה בסיוע הרב אברהם יצחק הכהן קוק. כשנפרד מעירו נחסמו מספר רחובות לתנועה מאנשים שבאו להפרד מרבם. הוא הגיע לארץ ישראל בערב חג השבועות תרפ"ה.
כשבא לארץ ישראל התגורר תחילה תקופה קצרה במלון בתל אביב ולמשך כשנה בירושלים, בתקופה זו לימד בישיבת תורת אמת והסתופפו אצלו ראש הישיבה הרב שלמה זלמן הבלין והפוסק הרב אברהם חיים נאה. באותה תקופה נפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד.
באותה תקופה ניהל מאבק נגד בחירת נשים לאספת נבחרי 'הוועד הלאומי' לצד הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב, כשנגדו במאבק בחריפות היה הרב יעקב ברמן. הרב חן נפטר בכ"ה בכסלו ה'תרפ"ו, ונקבר בהר הזיתים. בהלוייתו השתתפו הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
שישה שבועות לאחר פטירתו נפטר גם חתנו שלום שלמה שניאורסון, ונקבר על יד חמיו. בתו, זלדה, שהייתה בת 12 כשהתייתמה, כתבה לאחר שנים על מצבה אז, בשירה כמהה הייתי לחסות:
הרד"ץ חן מופיע רבות בכתבי נכדתו הסופרת שושנה חן-זהבי, שהייתה מזכירתו של הנשיא זלמן שזר. בנו הסופר הרב אברהם חן היה האחרון שנותר משלושת אחיו בפטירת אביו, הוא כתב דברי זיכרון וניחומים על אביו בספרו למנחמי, כמה מהקטעים שכתב בגעגוע במאמר קינותיו:
שושנת טוקיו
שושנת טוקיו (באנגלית: Tokyo Rose ביפנית: 東京ローズ) היה שם כללי שנתנו כוחות בעלות הברית (ובפרט אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית) אשר לחמו במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, לשדרניות דוברות אנגלית אשר פעלו בשירות התעמולה של האימפריה היפנית. השידורים כוונו אל בעלות הברית מתוך הכוונה לפגוע במורל החיילים. עם זאת, לא היו להם השפעה שכזו והן אף שעשעו את החיילים האמריקנים שנהנו משידורים בשפה אנגלית טובה, בעוד אל התוכן התייחסו בביטול או ניסו להבין בין השורות כיצד מתייחסים היפנים לפעולותיהם הצבאיות. מרבית השידורים הללו שודרו במסגרת תוכנית שנקראה "שעת האפס", והם לוו במוזיקה עממית אמריקאית ובפרשנויות על חדשות מאמריקה.
היו בערך 12 נשים שפעלו במסגרת זו, אולם הכינוי "שושנת טוקיו", מזוהה יותר מכל עם איוה איקוקו טוג'ורי. איוה הייתה אזרחית אמריקאית, אולם נתקעה ביפן עם פרוץ המלחמה. היא דיברה במסגרת "שעת האפס" במשך 75 דקות בין 6:00 ל-7:15 אחר הצהריים על פי שעון טוקיו, והייתה פופולרית במיוחד בשל האנגלית המשובחת שלה. היא שידרה תחת השם "אנני היתומה". לאחר המלחמה היא נשפטה בארצות הברית, אולם ככל הנראה היא הוכרחה לעבוד בשירות התעמולה היפני בעל כורחה. לאורך כל המלחמה היא סרבה לוותר על אזרחותה האמריקאית, ולעיתים עיוותה באמצעות לשונה או לחייה את המילים בשידוריה, כך שהן נשמעו מגוחכות. או הזהירה את המאזינים שהיא מנסה להשפיע על המורל שלהם.
חלק מהמפקדים האמריקאים מצאו את השידורים מדאיגים, כיוון שהיפניות ידעו לנקוב בשמות של יחידות ומספרים בדיוק מפתיע. אם כי לא נמצאו הקלטות המאשרות טענה זו. האמריקנים מצידם הפעילו שדרנית יפנית ששידרה שידורי תעמולה בשפה היפנית תחת השם מיטו יאשימה. בתקופת הכיבוש האמריקאי ביפן, הייתה פופולרית תוכנית רדיו אמריקאית שנקראה "משה טוקיו" (Tokyo Mose) אשר הייתה פרודיה על שושנת טוקיו ונועדה לבדר את החיילים האמריקאים המוצבים ביפן. התוכנית שודרה בידי עיתונאי בשם וולטר קנר.
ג'וזף הולט
ג'וזף הולט (באנגלית: Joseph Holt; 6 בינואר 1807 – 1 באוגוסט 1894) היה דמות מרכזית בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן, אז עלה בידו לשכנע את הנשיא להתנגד לפרישת מדינות הדרום. הוא שב לקנטקי ונאבק בהצלחה בתומכי הפרישה וכך סייע לשמור את המדינה באיחוד. הנשיא אברהם לינקולן מינה אותו כפרקליט הצבאי הראשי של צבא ארצות הברית. הוא היה הפוסק והאוכף הראשי של החוק הצבאי בממשלו של לינקולן ותומך באמנציפציה. הוא נודע כמי שעמד בראש צוות התביעה במשפטים הקשורים לרצח לינקולן.
ראשית חייו
ג'וזף הולט נולד במחוז ברקינרידג' שבקנטקי ב-6 בינואר 1807. הוא למד בקולג' ברדסטאון ובקולג' המרכזי שבקנטקי. הוא התיישב באליזבטטאון שבקנטקי ופתח בה משרד לעריכת דין. ב-1832 הוא נשא לאישה את מרי האריסון ועבר ללואיוויל. שם הוא היה לעוזר עורך העיתון Louisville Public Advertiser ובין השנים 1833 – 1835 הוא שימש כתובע הראשי של המדינה. הוא עבר לפורט גיבסון, מיסיסיפי ועסק שם בעריכת דין וכן בערים נאצ'ז וויקסבורג. הולט ורעייתו מרי חלו בשחפת. מרי מתה ממחלתה וג'וזף שב ללואיוויל כדי להחלים.
הפרקליט הצבאי הראשי
הולט גויס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל ב-1862 ומונה על ידי הנשיא לינקולן לתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי של צבא האיחוד. בתפקיד זה הוא דאג להרחבת החוק הצבאי כך שיכלול משפטים צבאיים לאזרחים שלא היו בשירות צבאי. הוא ייצג את התביעה במשפטו של קלמנט ולנדיגהאם שהתנגד למלחמה, הואשם בבגידה והוגלה אל הקונפדרציה. בעת גיוסו האמין הולט שהאמצעים היחידים למניעת בגידות נוספות הן הבטחת ביטול העבדות לנצח ובסופו של מתן יחס שווה על פי החוק בדרום.
ב-1864 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל. הוא היה התובע הצבאי הראשי הראשון שהחזיק בדרגה זו. הוא אישית ניהל את התביעה בבית הדין הצבאי כנגד מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר על אי ציות לפקודה חוקית והתנהגות בלתי ראויה לנוכח פני האויב. לינקולן הציע להולט גם את משרת מזכיר הפנים באותה שנה ובהמשך את תפקיד התובע הכללי, אך הולט דחה את ההצעות.
הולט היה אחד מהפוליטיקאים הרבים ששקל לרוץ לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1864. בסופו של דבר נבחר לתפקיד זה אנדרו ג'ונסון ולינקולן נבחר לכהונה נוספת.
השדה (כתב עת)
השדה: ירחון שמושי ומדעי למשק החקלאי המעורב היה כתב עת בנושאי חקלאות, כלכלה, אחזקת משק בית והיבטים שונים בחיי היומיום של החקלאים היהודים בארץ ישראל, אליהם נלוו מעת לעת מאמרים על ענייני דיומא שהנחילו לקוראים תפיסת העולם ציונית.