cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק שמיר
פרשת קו 300 (1984–1987)
ראש השב"כ, אברהם שלום, טען שפעל בסמכות וברשות ושקיבל אישור למעשיו משמיר. לטענתו, מספר חודשים לפני חטיפת האוטובוס, בנובמבר 1983, שוחח עם שמיר על מה שיש לעשות במחבלים במקרה של חטיפה או פיגוע מיקוח, ושמיר הורה לו לא לתת למחבלים לצאת חיים מפיגוע מיקוח. כן טען שלום שלאחר הריגת המחבלים הוא דיווח על כך לשמיר וקיבל ממנו אישור לחיפוי שנעשה בוועדת זורע. שמיר הכחיש את הטענות הללו ב-24 ביוני 1986 בעת הכנת בקשת החנינה לאנשי השב"כ, אך למרות זאת המילים "ברשות ובסמכות" נכללו בבקשת החנינה. הטענות נבדקו על ידי צוות חקירה של משרד המשפטים, שכלל את יהודית קרפ ואת עדנה ארבל, ובדו"ח בנושא שפורסם ב־29 בדצמבר 1986 קיבל צוות החקירה את גרסתו של שמיר. בדו"ח נקבע שלא נמצאה תמיכה לגרסתו של שלום, בעוד שגרסתו של שמיר נתמכה חלקית מאנשים שונים, וכן שנמצאו תמיהות בגרסתו של ראש השב"כ . כן נקבע שלא ניתן לבסס האשמה על עד יחיד שנתן הוראה לשבש מהלכי חקירה.
הקשיים עם ארצות הברית (1985–1987)
משבר נוסף אירע כאשר התברר כי המשך פיתוח מטוס הקרב "לביא" יעמיס על המדינה נטל תקציבי שלא תוכל לשאתו. באוגוסט 1987 החליטה הממשלה על ביטול הפרויקט, זאת לאחר דיונים סוערים והפגנות סוערות של עובדי התעשייה האווירית. שמיר עמד בלחצים חמורים, כאשר יורשו המיועד וחברו לדעה, משה ארנס, עמד בראש התומכים בפרויקט, ומולו עמד הלחץ האמריקאי, כאשר האמריקאים חששו כי המטוס יתחרה בתוצרת האמריקנית, בעיקר לנוכח קרבתו למטוס הקרב ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון, וכן העובדה כי צה"ל, משיקוליו הוא, הפחית בהרבה את כמות המטוסים שהיה בדעתו לרכוש. על אף שהדבר נגד כמה מגישותיו הבסיסיות של שמיר, הוא עמד אחרי החלטת הממשלה לבטל את תוכנית הלביא, החלטה שהתקבלה ברוב של קול אחד, אך התוצאה הייתה התפטרותו של ארנס מן הממשלה. לאחר פיטורי יותר מ-4,000 עובדים, הוא הרגיע את עובדי התעשייה האווירית השובתים בהבטחות לגבי "חלופות הלביא" – עבודות שתוקצבו בכספי הפיצויים שהתקבלו מארצות הברית.
פרשה נוספת שלה נדרש שמיר הייתה "פרשת פולארד" שהחלה עוד בכהונתו הראשונה כראש ממשלה. בנובמבר 1985 נעצר בארצות הברית יונתן פולארד, עובד המודיעין של הצי שריגל לטובת ישראל. הפרשה הביאה למשבר ביחסי ישראל–ארצות הברית, אך משבר זה לא התממש בדמות פעולות של הממשל נגד ישראל, עקב הערכת חשיבותה האסטרטגית בידי ממשל רייגן. מה כן המשבר גרם לטינה ארוכת שנים של ישראל בקרב אנשי קהילת המודיעין האמריקאית. ועדת חקירה בראשות יהושע רוטנשטרייך ואבא אבן קבעה במאי 1987 כי לממשלה אחריות קולקטיבית לעניין זה, אך לא הסיקה מסקנות אישיות כלפי אף אחד מהמכהנים בממשלה.
ניסיונות פרס להגיע להסדר מדיני (1985–1987)
בשנים אלה ניהל שר החוץ שמעון פרס משא ומתן עם מדינות ערב בניסיון להגיע להסדר מדיני. ניסיונותיו של פרס נבלמו על ידי שמיר. עוד בנובמבר 1985 טענו אישים בימין כי פרס נפגש עם חוסיין, מלך ירדן, והגיע עמו להסכמות. באפריל 1987 התפרסם כי פרס נפגש עם חוסיין והגיע להסכמות (שכונו "הסכם לונדון") שכללו כינוס ועידה בינלאומית ומשא ומתן ישיר בין הצדדים, שבסופו של דבר יביא לקבלת אחריות ירדנית על יהודה והשומרון. לשמיר הייתה השפעה רבה על חברי הממשלה ולא היה סביר שהוא יאפשר לפרס לגייס רוב שיצביע בעד הסכם שלא תואם עם שמיר ואף לא הובא לידיעתו באופן רשמי. לבסוף התאפשר המשך כהונת הממשלה מתוך הבנה שבשתיקה באשר להסכם. שמיר טען כי מכיוון שההסכם לא הובא לממשלה אין להתחשב בו, ואילו פרס טען כי מכיוון שהממשלה ידעה על ההסכם אך מעולם לא דחתה אותו, הוא חופשי לפעול על פיו.
בפועל נמשך הסטטוס קוו המדיני. בהמשך קידם פרס יוזמת שלום של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ שדמתה להסכם לונדון באופיה, מכיוון שקראה לכינוס ועידה בינלאומית עם בוררים עבור שני הצדדים בסכסוך הישראלי-ערבי. שמיר סירב לקבל כל משא ומתן עקיף וכל ועידה בינלאומית שתיערך דרך מתווכים, ובעבור יוזמת שלום קבע תנאי מקדים של משא ומתן ישיר בין ישראל ונציגי ארצות ערב. במהלך 1987 הלך והידרדר המצב הביטחוני ביהודה ושומרון וחבל עזה, ובראשית יוני הביאו התפרעויות המוניות, שבאו במלאת 20 שנה למלחמת ששת הימים ולשליטה הישראלית ביהודה ושומרון וחבל עזה, לנפגעים בקרב האוכלוסייה הפלסטינית ולחיכוכים עם חיילי צה"ל ומתנחלים. בעקבות ההתפרעויות ערך צה"ל גל מעצרים, אך לא חל שינוי של ממש בחשיבה המדינית או בהיערכות הצבאית.
האינתיפאדה הראשונה (1987–1988)
ב־9 בדצמבר 1987, פרצה ההתקוממות העממית בשטחים, המכונה האינתיפאדה.
האינתיפאדה הייתה בגדר הפתעה לדרג הצבאי ולדרג המדיני. שמיר ושר הביטחון יצחק רבין הנהיגו שורת צעדים, שכונו "מדיניות היד חזקה", בניסיון לבלום את האינתיפאדה. עשרות פלסטינים נהרגו בחודש הראשון להתקוממות. תחנות טלוויזיה ברחבי העולם שידרו תמונות של חיילים ישראלים חמושים המתמודדים נגד ילדים ונשים, ומכים עצירים באלות. גל מחאות כנגד מדינת ישראל התעורר בעולם.
במרץ 1988 התפרסמה תוכניתו של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ שלפיה תתכנס ועידה בינלאומית שתהיה לה סמכות לכפות החלטות על המשתתפים בה, וכי במהלכה יתקיים משא ומתן ישיר בין הישראלים ובין משלחת ירדנית-פלסטינית. על אף שפרס לחץ למתן תשובה חיובית למסמך, מנע שמיר כל דיון במסמך.
כצעד מעשי לדיכוי האינתיפאדה, אישרה הממשלה בראשות שמיר את מבצע הצגת תכלית, שמטרתו התנקשות בחיי אבו ג'יהאד, שנועדה לגדוע את מה שנראה כיד המכוונת את האינתיפאדה מתוניס, שם ישב מרכז אש"ף באותן השנים. חרף הצעדים הקשים שננקטו, וחרף ההתנקשות באבו ג'יהאד ב־16 באפריל 1988, לא הצליח צה"ל להפסיק את האינתיפאדה, אשר הפכה משורה של הפגנות עממיות לסדרת פיגועי טרור.
ממשלת האחדות השנייה (1988–1990)
ב־1 בנובמבר 1988 התקיימו הבחירות לכנסת השתים עשרה. לאחר הבחירות הסתבר כי לליכוד, מפלגות הימין והדתיים היה רוב של 65 מנדטים; אך שמיר נתקל בקשיים בהרכבת הממשלה. החרדים העלו דרישות קיצוניות, ושמיר חש בנוח במסגרת ממשלת אחדות לאומית. לבסוף התגבשה ממשלת אחדות בהנהגתו, שבה היה שמיר ראש הממשלה למשך כל תקופת כהונתה, בעוד שמעון פרס היה שר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה, ויצחק רבין המשיך לכהן כשר הביטחון. למרות חילוקי הדעות ששררו ביניהם, אם באופן בסיסי בשל השתייכותם למפלגות פוליטיות יריבות ואם לגבי עניינים אקטואליים שונים, שרר אמון אישי הדדי בין שמיר ובין רבין - שניים שרבו הסיפורים על היותם מסוגרים וחשדניים באופיים - בניגוד ליחסי האיבה והאי-אמון ששררו בין רבין ובין פרס.
המגעים להסדר מדיני (1988–1989)
בינואר 1989 הציג משה ארנס, שכיהן בממשלה זו כשר החוץ, "תוכנית שלום" בפני שר החוץ שולץ, שעיקרה משא ומתן עם מדינות ערב, ללא השתתפות אש"ף, על בסיס הסכמי קמפ דייוויד. יצחק רבין הציג תוכנית משלו, שעיקרה הגעה לרגיעה באינתיפאדה, ולאחר מספר חודשים קיום בחירות בשטחים שלאחריהן תפתח המנהיגות הנבחרת במשא ומתן עם ישראל שיוביל לאוטונומיה. שמיר, שהיה ראש ממשלה שהייתה כמעט משותקת בנושא המדיני בשל הפיצול הפנימי בה, לא ניסה לקדם אף אחת מהתוכניות הללו, וסייע להן לדעוך במהירות.
בנובמבר 1988 נבחר נשיא חדש בארצות הברית – ג'ורג' הרברט ווקר בוש. הממשל החדש בארצות הברית, שנכנס לתפקידו במקביל לתחילת פעולת ממשלת שמיר השלישית, הונהג על ידי מזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר, שהכריז כי יש לשאת ולתת עם אש"ף וכי "על ישראל לוותר על החזון הלא-מציאותי של ארץ ישראל הגדולה". במאי 1989 אישרה הממשלה תוכנית שנקראה "תוכנית שמיר רבין", שכללה את הנקודות הבאות: חיזוק היחסים בין מצרים לישראל, כינון שלום בין ישראל לשאר מדינות ערב, פתרון בעיית הפליטים, וקיום בחירות בשטחים לבחירת נציגות פלסטינית שתנהל עם ישראל משא ומתן. חיזוק לתוכנית נתן נשיא מצרים חוסני מובארכ בספטמבר 1989. רבין בירך את תוכניתו של הנשיא המצרי, שכללה שלבים מעשיים לתחילת המשא ומתן, אך שמיר דחה אותה, והזהיר כי יפרק את ממשלת האחדות. בפגישה בקהיר עם רבין, שבה הציג את תוכניתו הצהיר מובארכ: "לא הזמנתי את שמיר כי נפגעתי ממנו והוא נפגע ממני". בדצמבר 1989 פרסם מזכיר המדינה בייקר, בהסתמך על יוזמת מובארכ, "חמש נקודות" להמשך המשא ומתן.
פעולתו של בייקר הביאה למשבר קואליציוני. בבסיס המשבר הייתה דרישתו של בייקר כי ישראל תקיים משא ומתן עם נציגות של התושבים הערבים של יהודה ושומרון וחבל עזה, כאשר עמדת הליכוד הייתה כי ערביי מזרח ירושלים לא יוכלו להשתתף בבחירות בשטחים ובתהליך המדיני. גישתו הבסיסית של שמיר הייתה מנוגדת לכל הסדר שיביא לפשרה טריטוריאלית, אך באותה עת קמה לו בתוך מפלגתו התנגדות מימין; דוד לוי, יצחק מודעי ואריאל שרון (שכונו יחדיו "החישוקאים") חברו נגדו, וקבעו קווים אדומים למשא ומתן, שאותם אסור לשמיר לעבור. קווים אלו לא אפשרו התקדמות, אף לוּ היה שמיר חפץ בה.
לאחר מגעים ולחצים ממושכים מבית ומחוץ, שמיר, בשיתוף פעולה הדוק עם רבין, קידם את "תוכנית שמיר" (לעיתים קרויה "יוזמת שמיר־רבין") שאושרה בממשלה ולפיה: יחוזקו המגעים עם מדינות העולם הערבי בכלל ויחסי ישראל–מצרים הקיימים בפרט, ולמען קידום מגעים להסדר ביש"ע יתקיימו בחירות בשטחים לבחירת נציגות פלסטינית, שתנהל עם ישראל משא ומתן על האוטונומיה. לפי ההסכם מדינת ישראל מחויבת לקידום מגעים לשלום אזורי על בסיס תוואי הסכמי קמפ דייוויד הקיימים . בתוך הליכוד נפלגה התמיכה וההתנגדות לתוכנית בעיקר סביב שאלת המעורבות של ערביי מזרח ירושלים בבחירות כמו גם האפשרות לקיים בחירות שכאלו בשטחים במהלכה של האינתיפאדה.
יחסי שמיר-שרון, שזמן רב היו קודרים, התקררו עוד יותר, כאשר ראש הממשלה סירב לשתף את שרון במגעים הסודיים שניהל לצד שר החוץ ארנס בטענה כי שרון ידליף חומר לתקשורת על המגעים. בקרב תומכי שמיר עלתה הערכה כי פיטורי שרון יובילו לנפילת "החישוקאים". שמיר חשש מפני פילוג הליכוד ומפני פעילותו האפשרית של שרון מחוץ לפיקוחו בתוך הממשלה ועל כן החליט להבליג. בשביל להמשיך ולקדם את המשא ומתן להסדר מדיני נדרש שמיר להשיג רוב תומכים במשאל בקרב חברי מפלגתו. לקראת הוועידה שבה נועדה להיערך ההצבעה, שרון חיבל במערכת ההגברה ובמיקרופונים באולם הכינוס של הוועדה.
בוועידה הסוערת של הליכוד, שנערכה ב־12 בפברואר 1990 ב'גני התערוכה' בתל אביב, הודיע שרון על התפטרותו מהממשלה, במהלך שהפתיע את המון חברי הליכוד כמו גם את מקורביו לוי ומודעי. לאחר מכן, ברגע ששמיר הציג את הצעתו להצבעת מחטף, שרון השתלט על המיקרופונים כשהוא צועק "מי בעד חיסול הטרור, ירים את ידו, מי בעד שיתוף ערביי מזרח ירושלים במשא ומתן ירים את ידו!" במשך שניות ארוכות זעקו שמיר ושרון לתוך המיקרופונים שלהם בניסיון להתגבר האחד על השני. כאוס נוצר ולא ניתן היה להבין מי מבין חברי התנועה תומך בשמיר ומי בשרון. בתוך כל הזעקות ניצל שמיר את המצב שלא אפשר הכרעה סדירה והכריז כי הצעתו התקבלה לסדר היום וכי הוועדה נסגרה. בפועל, המטרה של שרון ותומכיו לערער את מנהיגותו של שמיר כשלה, מכיוון שהודות לבלגן שנוצר בתוך ההצבעה יכול היה שמיר לקדם את המשא ומתן להסדר ללא ההצבעה.
האירוע הזכור בשם "ליל המיקרופונים" נחשב לחיזיון מביש ולשפל מדרגה בהתנהלות הפוליטית. תנועת "החישוקאים" כשלה במטרתה לשים כבלים על רגליו של שמיר והלה מצידו המשיך במסע ומתן בעקיפת ההצבעה הסדירה. בהמשך הגדיר שמיר את המהלך נגד מנהיגותו בתוך שורות הליכוד כ"מרד" וטען כי: שלושת ה"חישוקאים", השרים שרון, לוי ומודעי, תקפו אותי בזעם רב, ועד היום אינני יודע על מה בדיוק יצא קצפם ."
"התרגיל המסריח" (1990)
יציבות הממשלה התדרדרה משמעותית לאחר שהתגלה כי עזר ויצמן, שהיה שר מטעם המערך, ניהל מגעים, בניגוד לחוק, עם אנשי אש"ף. החלטתו של שמיר לפטר בשל כך את ויצמן (שלא הועמד לדין בשל חסינותו כחבר הכנסת), הביאה למשבר חריף בממשלה ולמעשה לפירוקה. ויצמן, שהיה בעברו מנצי הליכוד והפך לסמן השמאלי של העבודה, ביצע אמנם צעד שלא היה מקובל על מרבית חבריו למפלגה, אך היחס שקיבל משמיר הראה לפרס כי בהרכב הנוכחי של הממשלה לא ניתן יהיה להביא לשינוי המדיני שבו חפץ, וכי אם ברצונו לבצע אותו עליו לפרק את מסגרת ממשלת האחדות.
מגעים חשאיים שניהל חיים רמון, איש מפלגת העבודה, עם אריה דרעי, איש ש"ס, הבשילו במרץ 1990 לכדי "התרגיל המסריח", שבו הפיל שמעון פרס את הממשלה בהצבעת אי אמון, על מנת להקים ממשלת שמאל-חרדים שתקדם את המשא ומתן, וזאת לאחר שהביא לפיטוריו על ידי שמיר עקב עמדותיו המדיניות. ברגע האחרון חזרו בהם רבים מחברי המפלגות הדתיות, ופרס נכשל בהרכבת הממשלה, פרס עשה אמנם ניסיון נוסף להקים ממשלה על ידי הבטחת תפקידים בממשלה ל"עריקים" מהליכוד אולם גם ניסיון זה נכשל. לאחר שלושה חודשים הצליח שמיר להרכיב ממשלת ימין-דתיים צרה, ומפלגת העבודה הייתה למפלגת אופוזיציה.
ממשלת ימין-דתיים (1990–1992)
הממשלה החדשה המשיכה בקו הקשיחות המדינית של קודמתה, וזאת ביתר שאת, שכן אל הממשלה הצטרפה תנועת התחיה (יובל נאמן מונה לשר האנרגיה והתשתית, וגאולה כהן קיבלה את משרת סגנית שר המדע והטכנולוגיה), צומת (רפאל איתן מונה לשר החקלאות) והחל מ־1991 צורפה אף מפלגת מולדת (רחבעם זאבי מונה לשר בלי תיק). אך אירועי הזמן הביאו למפנה דרמטי, כאשר באוגוסט 1990 פלשה עיראק, בראשותו של סדאם חוסיין, לכווית, והחל בכך את מלחמת המפרץ. בממשלה זו כיהן שמיר גם כשר הביטחון וכשר האוצר למשך שלושה חודשים, עד שמינה לתפקידים אלה, בהתאמה, את בן-בריתו הפוליטי משה ארנס ואת יצחק מודעי.
בינואר 1990 מודעי פרש מהליכוד, יחד עם ארבעה חברים נוספים מהמפלגה הליברלית והקים את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני". בעקבות התרגיל המסריח, הוא נשא ונתן עם שמיר וקיבל שוב את תיק האוצר. בעת משא ומתן זה הדהים מודעי את הציבור, כאשר דרש ערבות כספית להבטחת מימוש ההסכם הקואליציוני עמו, דבר שהתפרש כחוסר אמון בהבטחה של ראש הממשלה שמיר.
האינתיפאדה ורצועת הביטחון (1988–1992)
האינתיפאדה הראשונה נמשכה. ב־14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזוריות ביהודה והשומרון, אולם החלטה זו לא מומשה. ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דרדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.
ב-26 באפריל 1988 נהרגו מפקד גדוד צבר של חטיבת גבעתי, סא"ל שמואל (שמוליק) אדיב, והגשש רמזי וחש במרדף אחר מחבלי חזבאללה בהר דב. בתגובה, ב-2–4 במאי 1988 יצא לפועל "מבצע חוק וסדר" במסגרתו פשטו כוחות צה"ל ובהם נח"ל, צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז על בסיס מחבלי החזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון. 3 חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ונפצעו שבעה עשר חיילים נוספים. הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז שלום הגליל. כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, והמבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו. כן נתפס שבוי אחד והושמדו כלי רכב ורכבי נ"מ. הייתה זו הפעולה הראשונה סוגה בקנה מידה רחב שביצע צה"ל נגד ארגון חזבאללה והיא הובילה לנסיגה משמעותית של מחבלים מטעם הארגון מפעולות נגד צה"ל על גבי רצועת הביטחון לתקופה.
במאי 1988 פרצה מלחמה בין אמל לחזבאללה על השליטה בדרום לבנון, התחרות סביב אותו מאגר מגויסים פוטנציאלי וחילוקי דעות שונים בין הארגונים. אמל שקיבל סיוע מסוריה, הצדיק את מאבקו בחזבאללה בטיעון שחזבאללה מנסה להשתלט על דרום לבנון ולהפוך אותה למדינת הלכה איסלאמית שיעית נוסח איראן. הפסקת האש הראשונה שהושגה בין הארגונים בתיווך סוריה ואיראן ב-1989 במסגרת הסכם דמשק הופרה במהרה. אך לבסוף הושג ב-9 בנובמבר 1990 הסכם דמשק השני, בו הובטחה חזרתו של חזבאללה לדרום לבנון. הסכם זה איפשר לחזבאללה להתקרב לסוריה ולהדק עמה את קשריו. במהלך המאבק הפנימי בין ארגוני הטרור בדרום לבנון, רוב האש של הארגונים הופנתה האחד נגד השני ולא נגד כוחות צה"ל ברצועת הביטחון.
ב-16 בפברואר 1992, הוצא לפועל מבצע "שעת לילה", סיכול ממוקד בחייו של מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי, שנעשה בהסכמתו המיידית של שמיר לתוכנית שגובשה בצה"ל לאחר איסוף נתונים בידי אגף המודיעין. את מוסאווי ירש בהנהגת חזבאללה חסן נסראללה.
ישראל במלחמת המפרץ (1991)
אל הכוחות האמריקניים שהצטברו במזרח התיכון במבצע "מגן המדבר", שעתיד היה להפוך לאחר מכן למבצע "סופה במדבר", הצטרפה קואליציה של מדינות ערב, בהן ערב הסעודית, סוריה, מצרים ומדינות נוספות. הסיכוי היחיד של סדאם להתנגד לכוח שנאסף כנגדו היה להביא לפירוד בין מרכיבי הקואליציה באמצעות יצירת קשר בין ארצות הברית וישראל, שימנע ממדינות כסוריה את ההשתתפות בקואליציה. מסיבה זו היה חשוב ביותר כי ישראל לא תצטרף לכוחות הקואליציה, ולא תגיב מבחינה צבאית כנגד כל פרובוקציה עיראקית, על מנת לשמור על שלמות הקואליציה ולאפשר פעולה צבאית משולבת בין מרכיביה.
בלילה שבין 16 בינואר ו־17 בינואר 1991 החלה המתקפה של כוחות הקואליציה האמריקנית. לילה אחד לאחר מכן החלה עיראק בתקיפת מדינת ישראל באמצעות טילי סקאד. על אף שבמשך כחודש, עד ל־25 בפברואר, נחתו 39 טילים עיראקים, נמנעה ישראל מלהגיב. מספר אנשים מתו כתוצאה בלתי ישירה כגון שימוש לא נכון במסכות גז או התקף לב, ואדם אחד נהרג מפגיעה ישירה. נזק רב נגרם לרכוש, וכ־300 אנשים נפצעו. למרות הפגיעה הפיזית המועטה יחסית של התקפות הטילים, היו להתקפות השפעה מורלית גדולה על האוכלוסייה, שהייתה נתונה לחרדה, דבר שבא לידי ביטוי בעזיבה של תושבים מהמרכז לנגב ולגליל. הבלבול שנגרם בליל הראשון של נפילת הטילים, היעדר התגובה של הממשלה והימנעות ראשיה מפנייה לציבור הוסיפו גם הם לחרדה. במהלך חודש זה עמד שמיר איתן כנגד לחצים של גורמים בממשלה ובצבא להגיב כנגד המתקפה העיראקית. סיסמתו הייתה כי ישראל תגיב במקום ובזמן שייראו נכונים לכך. בסופו של דבר ישראל לא הגיבה לירי הטילים מעיראק, ובכך לא סיכנה את הקואליציה שנוצרה כנגד סדאם חוסיין. מצד שני, לראשונה בתולדותיה לא הגיבה ישראל למתקפה על שטחה ולשחיקה בכוח ההרתעה שלה, ואפשרה לחיילים זרים, מפעילי טילי הפטריוט האמריקניים, לשהות על אדמתה לצורכי הגנתה.
ועידת מדריד ותככים בממשלה (1991–1992)
עתה נאלץ שמיר להתמודד עם לחץ אמריקני בנקודה הרגישה ביותר. גישתו של שמיר העדיפה את הסטטוס קוו; ידועה אמרתו "הים הוא אותו הים והערבים הם אותם הערבים". אך לאחר מלחמת המפרץ השתנה המצב במזרח התיכון באופן דרמטי. ארצות הברית סברה כי שיתוף הפעולה בין מדינות ערב ובינה, כמו גם המהלומה שספג סדאם חוסיין, מהווים הזדמנות היסטורית לשינוי מהותי, ובלשונה "חלון הזדמנויות".
שמיר התנגד בחריפות לכינוסה של ועידת מדריד, בשל חששותיו מלחץ בינלאומי על ישראל (כפי שהיה בוועידת ז'נבה לאחר מלחמת יום הכיפורים), אך הוא נאלץ לוותר בנקודה זו, ולהצטרף אל הוועידה, לקול מחאות אנשי הימין. הוועידה, שאליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, כללה בעיקר נאומים טקסיים, שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט", וזה הגיב כי נאום הסורי הוא נאום "גבלס"), אך בסופה סוכם כי תיפתחנה בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון. במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד שהפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך. "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה. על אף ששיחות אלו, שהתקיימו בוושינגטון בין משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין ובין משלחת ירדנית-פלסטינית, לא הביאו להתקדמות של ממש, ראו אנשי הימין את מדינת ישראל כמתקדמת בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן של השיחות פרשו "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר בינואר 1992, זאת לאחר ש"צומת" פרשה עוד קודם לכן, עקב חילוקי דעות בנושא החוק לבחירה ישירה של ראש הממשלה. פרישה זו הביאה להקדמת הבחירות.
קליטת העלייה (1991)
בקליטת גל עלייה זה נקטה ישראל מדיניות שונה לחלוטין מזו שהייתה נהוגה עד אז. במקום קליטה "מדורגת" דרך מנגנוני הקליטה, קיבלו העולים דמי קליטה, ולאחר מכן עודדו אותם לנסות ולהיקלט בכוחות עצמם. יש הסבורים שדרך הקליטה הזו הייתה המוצלחת ביותר, ואפשרה לישראל לקלוט תוספת של כעשרים אחוז למספר התושבים באופן מוצלח יותר מזה שבו נקלטו עליות קודמות.
הבחירות לכנסת ה-13 (1992)
עם זאת, ככל שהתקרבו הבחירות, הפך מצבו של הליכוד ומצבו של שמיר לקשה יותר. תופעה חדשה של פיגועי סכינאות גרמה לערעור תחושת הביטחון האישי. לאחר רצח הנערה הלנה ראפ בבת ים ב־24 במאי 1992 יצאו לרחובות אלפי אנשים בהפגנות מחאה ספונטניות. נראה כי שמיר אובד עצות אל מול גל פיגועים זה, כאשר עקב תדמיתו הביטחונית של יצחק רבין, מועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה, נראה היה כי הוא האיש שבידו להביא לשינוי, אם בדרך ביטחונית, ואם בקידומו של משא ומתן מדיני. נראה כי לאווירה זו היה חלק ניכר בתוצאה הסופית של בחירות אלו.
שורה של פרשיות שחיתות שנחשפו אצל מקורבים לשלטון ולמפלגות הקואליציה (אם כי לא אצל שמיר באופן אישי), כמו גם התנהלותם המושחתת של חלק מן הפוליטיקאים במהלך המשא ומתן הקואליציוני (כך, למשל, הביאה דרישתו של יצחק מודעי לערבות בת עשרה מיליון דולר לכך שאם יצביע בעד הממשלה ימונה לשר האוצר, לשפל חדש ביחס הציבור אל הפוליטיקה), הביאו להצבעה על שינוי שיטת הממשל בישראל, אך השיטה החדשה נועדה להיכנס לתוקף החל מן הבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996. הציבור, המזועזע אף מדו"ח חמור של מבקר המדינה, שחשף מינויים פוליטיים, התנהגות ראוותנית וגירעונות תקציביים, החל להשתמש בססמה "מושחתים – נמאסתם!".
הבחירות לכנסת השלוש עשרה עמדו בסימן משברים קשים בליכוד. אל מול מחנה "שמיר-ארנס" (ההנחה הייתה כי לאחר פרישתו של שמיר, בן ה-76 ביום הבחירות, יהיה משה ארנס, שר הביטחון, ליורשו) עמד מחנהו של דוד לוי. בבחירות המקדימות, שנערכו בפברואר 1992, הצטרף מחנהו של אריאל שרון אל מחנה שמיר-ארנס, ונראה כי תבוסת מחנה לוי תהיה שלמה.
לוי ביטא את תחושותיו הקשות ב"נאום הקופים", שבו טען כי הוא מופלה בשל מוצאו המזרחי, וטען כי בעיני חברי הליכוד (שמיר, ארנס ושרון הם ממוצא אשכנזי) היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים". את הוועידה עזב על מנת להסתגר בביתו בבית שאן, ומשם שיגר איומים בפרישה, אך לבסוף לא פרש והתמודד מטעם הליכוד בבחירות.
בסופו של דבר נכשל שמיר בבחירות, ומפלגת העבודה (יחד עם מרצ והמפלגות הערביות) יצרו "גוש חוסם" כנגד אפשרות הקמתה של ממשלת הליכוד. גוש זה אפשר למפלגת העבודה, בראשותו של יצחק רבין, להקים ממשלת שמאל ביחד עם מפלגת ש"ס, כשהליכוד נותר באופוזיציה, ולהוביל מדיניות של משא ומתן ופשרה טריטוריאלית, המנוגדת לחלוטין לחזונו של שמיר.
בכנסת ה-13 (1992–1996)
עוד בליל הבחירות הודיע שמיר על פרישתו מהנהגת הליכוד במילים "אני בסוף דרכי האישית והפוליטית". עם זאת לא התפטר מהכנסת, ונותר חבר הכנסת עד סוף כהונת הכנסת השלוש עשרה בשנת 1996. את מקומו בהנהגת הליכוד ירש בנימין נתניהו במרץ 1993, לאחר פריימריז בהם התמודד נתניהו מול בני בגין ודוד לוי.
בעת כהונת הכנסת השלוש עשרה היה שמיר זקן חברי הכנסת לאחר פרישתו של יאיר שפרינצק לקראת הבחירות. בפתיחתה של הכנסת השתים עשרה, על מנת להתחמק מלכהן כזקן הכנסת טען שפרינצק כי הגיל המופיע ברישומי הכנסת שגוי, וכי הוא בן 66 בלבד ולא בן 76. בעקבות זאת הנחה היועץ המשפטי להעביר את המינוי הזמני לידיו של יצחק שמיר. בירור נוסף העלה כי אכן שפרינצק הוא "זקן חברי הכנסת". במסגרת תפקיד זה ב-1992 שמיר ניהל את הישיבה הראשונה של הכנסת אף על פי שהיה באותה העת חבר הממשלה ועמד בראשה (הבחירות התקיימו ב-23 ביוני, ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין הושבעה ב-13 ביולי).
שמיר התנגד נחרצות להסכמי אוסלו ואף התעמת עם סגן שר החוץ, יוסי ביילין בריאיון על כך. בעניין הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-1994, שמיר אמר בכנסת כי יתרונותיו עולים על חסרונותיו וכי הוא תומך בהסכם, וטען כי אין כל דמיון בין ההסכם שבוצע במשא ומתן ישיר לבין ההצעה של הסכם לונדון מ-1987, שלפיה הייתה קמה ועידה בינלאומית. עוד הוסיף:
לאחר הפרישה (1996–2012)
בעשור שאחרי פרישתו מראשות הממשלה ניהל חיים שקטים בתל אביב, והופיע בתקשורת מפעם לפעם כדי להביע אכזבה מרה מכל ממשיכיו בראשות הממשלה, בהיותם ותרניים מדי לטעמו; במיוחד באשר לבנימין נתניהו, שאותו כינה "מלאך החבלה של הליכוד". לאוטוביוגרפיה שחיבר בשנת 1994 קרא "סיכומו של דבר". כן יצא לאור בשנת 1998 ספרו של חיים משגב "שיחות עם יצחק שמיר". ב-2009, יוסי אחימאיר, שכיהן כיועץ לשכתו בכהנו כראש ממשלה, ערך לקט מחקרים, עדויות, זיכרונות ועוד הנוגעים לשמיר כדמות הספר "כסלע איתן".
על רקע חתימת הסכם חברון על ידי בנימין נתניהו, פרש שמיר מהליכוד והצטרף ל"חרות – התנועה הלאומית" שבראשות בני בגין. בריאיון עמו מ-1999 הביע עניין במפלגת המרכז החדשה וזיקה למועמד מטעמה, הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק . בבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב שמיר במקום האחרון של כבוד ברשימת "האיחוד הלאומי". לאחר הבחירות ופרישת נתניהו חזר לליכוד, והוצב שם במקום האחרון של כבוד ברשימה לבחירות לכנסת השש עשרה. שמיר גם הודיע על תמיכתו במועמד הליכוד אריאל שרון במהלך הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001. בשנות השמונים המאוחרות לחייו פסק שמיר מלהתבטא בציבור.
בשנת תשס"א (2001) הוענק לשמיר פרס ישראל למפעל חיים.
שמיר האריך ימים יותר מכל ראש ממשלה ישראלי אחר. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. ב-2004, בעקבות הרעה במצבו הבריאותי עקב מחלתו, הוא הועבר למוסד רפואי מיוחד והמדינה סירבה להיענות לבקשת המשפחה ולממן את שהותו במוסד. בשנותיו האחרונות הועבר לבית אבות בתל אביב.
נפטר ב־30 ביוני 2012 בגיל 96. נטמן בהלוויה ממלכתית בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל. ארון קבורתו הוצב בכנסת ולאחר מכן נערכה עבורו הלוויה ממלכתית בהר הרצל ב-2 ביולי, ובמהלכה ספדו לו בין לבין נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו ויושב ראש הכנסת ראובן ריבלין, כמו גם בני משפחתו.
תדמיתו וחייו האישיים
שמיר היה נשוי לשולמית עד לפטירתה ביולי 2011 ואב לשניים: יאיר שמיר (הקרוי על שם מנהיג לח"י, אברהם "יאיר" שטרן), שר החקלאות לשעבר, וגלעדה, שעבדה במשרד ראש הממשלה במשך 30 שנה, ולאחר מכן כעובדת סוציאלית. נכדתו, מיכל דיאמנט, הוצבה במקום ה-15 ברשימת תקווה חדשה בבחירות לכנסת העשרים וארבע, אולם לא נבחרה.
מונה גדול
בתורת הקבוצות, מונים גדולים הוא שם כללי לאוסף של תכונות אפשריות עבור מספרים מונים אינסופיים, שלא ניתן להוכיח כי הן עקביות במסגרת מערכת האקסיומות הסטנדרטית של תורת הקבוצות, ZFC, אך לא ידוע כי הן סותרות את האקסיומות. תכונות אלה מצביעות בדרך כלל על כך שהמונה הוא גדול בהרבה ממונים אינסופיים רגילים בתורת הקבוצות (כגון אלף אפס, עוצמת הרצף, או מונים דומים), ומכאן נובע השם. יש להעיר כי קיימים מושגים הנכללים במסגרת תורת המונים הגדולים שהם אינם מונים כלל, למשל 0#.
ההיררכיה של המונים הגדולים
המונים הגדולים הידועים כיום מסודרים בסדר ליניארי, במובן שמונה מסוג א' נחשב גדול יותר ממונה מסוג ב' אם קיום מונה מסוג א' גורר את העקביות של קיום מונה מסוג ב'. הסדר הזה גורם לאוסף התכונות של המונים הגדולים להיות אמת מידה עבור חוזק ההתיישבות של טענות בתורת הקבוצות: ככל שאנו נדרשים להניח קיום של מונים יותר ויותר גדולים כדי להוכיח את הטענות שלנו - הן רחוקות יותר ויותר מהתורה הבסיסית של ZFC.
לדוגמה, רוברט סולוביי הוכיח כי אם קיים מונה אי נשיג אז ניתן (על ידי כפייה) לבנות מודל של ZF בו כל הקבוצות של הממשיים הן מדידות לבג. בהמשך, שלח הוכיח כי דרישה זו היא הכרחית, כיוון שמתוך מודל כזה ניתן לבנות מודל שמכיל מונה אי נשיג. בכך הוא הראה כי חוזק ההתיישבות הטענה "קיים מודל של ZF בו כל הקבוצות מדידות לבג" הוא בדיוק קיום מונה אי-נשיג.
לא ידוע היום האם העובדה כי כל זוג מושגים של מונים גדולים ניתן להשוואה נובעת ממשפט מתמטי עמוק, או שזו רק תופעה מקרית.
נעיר כי ברב המקרים אם מונה מסוג א' חזק יותר ממונה מסוג ב' אז אכן במודל בו יש מונה מסוג א' יהיה מתחתיו מונה מסוג ב', אך זה לא הכרחי ויש מקרים בהם שני הסדרים לא תואמים.
מוטיבציה
לאחר שגדל הוכיח כי קיימים משפטים שאינם ניתנים להוכחה או להפרכה במסגרת ZFC, הוא העלה את ההשערה שמשפטים אלו יוכרעו במודל בו יש מספיק סודרים. למשל, אמנם לא ניתן להוכיח את העקביות של ZFC מתוכה אבל היא נובעת מהנחת קיום מונה אי-נשיג. הוא שיער ספציפית שהשערת הרצף תוכרע באופן הזה.
כיום אנו יודעים שהשערת הרצף איננה תלויה בקיום של מונים גדולים (אם כי אקסיומות כפייה חזקות גוררות ), אך הרעיון שמודל בו לא נמצא מונה גדול מסוים הוא בעצם חלק מוגבל ממודל בו המונה הגדול נמצא, מופיע פעמים רבות: למשל, אם \kappa המונה הקומפקטי חלש הראשון אז V_\kappa הוא מודל עבור הטענה שאין מונים קומפקטיים חלשים. באופן עדין יותר, אם יש בעולם מונה מדיד אז L מכיל את המונה, אך הוא לא מדיד שם - כלומר רק הנוכחות של הסודר המתאים לא מספיקה.
תכונות חלוקה
חלק משמעותי ממושגי המונים הגדולים קשור למושגי חלוקה כאלו ואחרים, כלומר להכללות של משפט רמזי (בגרסתו האינסופית). משפט רמזי גורס כי בגרף אינסופי יש קליקה או אנטי-קליקה אינסופית. בניסוח שקול - בכל פונקציה מאוסף הזוגות הלא סדורים של \omega ל-2 (כלומר {0,1}) יש תת-קבוצה אינסופית הומוגנית, כלומר תת-קבוצה H כך שכל זוג סדור מתוכה מקבל את אותו הערך (תמיד או 0 או 1).
הכללות של התכונה הזו מובילות לשלל מושגי מונים גדולים חשובים. למשל, אם נדרוש שלכל פונקציה מאוסף הזוגות הלא סדורים של \kappa ל-2 תהיה תת-קבוצה הומוגנית בגודל \kappa - נקבל מונה קומפקטי חלש. אם נחזק את הדרישה, ונדרוש שכל פונקציה מאוסף כל תתי-הקבוצות הסופיות של המונה ל-2 תהיה תת-קבוצה בגודל \kappa שהיא הומוגנית בכל רכיב (ערך הפונקציה עליה תלוי רק בגודל תת-הקבוצה הסופית), נקבל מונה רמזי, החזק יותר.
מונים אלו באים לידי ביטוי בין היתר בשאלות הקשורות לתורת המודלים. למשל, נניח כי קיים לנו מודל A בשפה בת מנייה כלשהי, בה יש סימן יחס חד מקומי R (כלומר תת-קבוצה מובחנת של העולם),. משפט לוונהיים-סקולם מבטיח לנו שניתן לשנות את גודל A כרצוננו בלי לשנות את התורה מסדר ראשון של המודל, אך מה האפשרויות עבור הזוג (|A|,|R|)? סוג זה של שאלות נקרא "בעיות שני מונים", והן נפתרות בדרך כלל על ידי שימוש במונים גדולים. למשל, אם \kappa מונה רמזי אז אפשר לקבל (למעשה, בשביל התוצאה הזו מספיק תכונת חלוקה חלשה יותר שמתקבלת על ידי מונה רובוטום).
שיכונים אלמנטריים
מושג המונה המדיד, שנוצר בעקבות עבודות על בעיית המידה, נעשה משמעותי וחשוב בעקבות השימוש בעל-המסנן של המדיד כדי לבנות שיכון אלמנטרי לא טריוויאלי של העולם לתוך מחלקה של עצמו,.
שיכון אלמנטרי הוא פונקציה שמשמרת את הנוסחאות מסדר ראשון, כלומר לכל קבוצה X ולכל נוסחה: לשיכון אלמנטרי לא טריוויאלי יש נקודה קריטית שזה הסודר הראשון בו. כאשר השיכון גדיר מתוך איברי V - הנקודה הקריטית היא מונה מדיד.
כך, למשל, סקוט הראה כי קיום מונה מדיד סותר את V=L, כיוון של-L אין תת-מחלקות שמקיימות את ZFC בהכרח אנחנו מקבלים כי ולכן אם L מקיים "\kappa המונה המדיד הראשון"  אז אחרי הפעלת j נקבל ש-L מקיים "j(\kappa) המונה המדיד הראשון" וזה לא אפשרי כי.
המחלקה M שמתאימה למונה מדיד \kappa מקיימת תנאי סגירות מסוים: כל סדרה באורך \kappa של איברים ב-M (שהיא איבר של V) היא איבר של M. תנאי סגירות זה, יחד עם שימוש באופן הבנייה המדויק של M, מאפשר לשקף תכונות רבות של המונה המדיד כלפי מטה - אם התכונה תלויה רק בקבוצת החזקה של המונה היא תתקיים גם בסודרים קטנים יותר.
ניתן לחזק את ההגדרה של מונה מדיד על ידי דרישת סגירות חזקה יותר. למשל אם נדרוש שלכל מונה \lambda יהיה שיכון אלמנטרי עם נקודה קריטית \kappa לתוך מחלקה שסגורה תחת סדרות באורך \lambda נקבל מונה על-קומפקטי. במונה כזה. אם נדרוש סגירות חזקה יותר - סגירות תחת סדרות באורך j(\kappa) נקבל את מושג המונה הענק וכן הלאה.
לסדרת החיזוקים האלו יש חסם ידוע, אותו הוכיח קנת' קונן - קיום שיכון אלמנטרי לא טריוויאלי מ-V ל-V אינו עקבי ב-ZFC. לא ידוע האם קיום שיכון אלמנטרי לא טריוויאלי  יכול להיות עקבי. בנוסף, ההוכחה של קונן משתמשת באקסיומת הבחירה ולא ידוע האם קיום שיכון אלמנטרי מ-V ל-V אינו עקבי גם ללא אקסיומת הבחירה.
תכונות עדינות יותר מתקבלות מקיום שיכון אלמנטרי של מודל פנימי בתוך V. כך למשל קיום שיכון אלמנטרי מ-L ל-L (שלא גדיר בתוך L) שקול לקיום 0#.
אור צלקובניק
אור צלקובניק (נולד ב־19 במרץ 1983) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, מנכ"ל והעורך הראשי של 103fm (לשעבר "רדיו ללא הפסקה"). בעבר היה סמנכ"ל הפיתוח של eco99fm והמנהל המוזיקלי והעורך הראשי של גלגלצ.
ביוגרפיה
נולד והתחנך בקריית אונו. התגייס בשנת 2001 לגלי צה"ל ולאחר סיום קורס העיתונאים, מילא תפקידי עריכה, שידור והפקה. עם סיום שירות החובה שלו, נשאר לעבוד בתחנה כאזרח עובד צה"ל.
בשנת 2005, בגיל 22, מונה לעורך השידורים הראשי של גלגלצ. בשנת 2006 מונה למנהל המוזיקלי של התחנה. במהלך כהונתו בתפקיד זה, הגיעה גלגלצ לשיא נתוני האזנה לפי סקר TGI, מה שהעמיד אותה לראשונה כתחנה המואזנת ביותר מבין תחנות הרדיו הארציות והאזוריות. על תפקידיו בתחנה, זכה בתואר "עובד צה"ל יחידתי מצטיין" מטעם ראש אכ"א ו־3 פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל. בפברואר 2015 הודיע על עזיבת התחנה הצבאית.
ביוני 2015 התמנה לסמנכ"ל פיתוח ב־eco99fm והיה חלק מצוות הפיתוח וההקמה של האתר והאפליקציה של התחנה.
באוקטובר 2015 מונה לתפקיד המנכ"ל והעורך הראשי של 103fm (לשעבר רדיו ללא הפסקה), ששייך לקבוצת רדיו ללא הפסקה, הכוללת גם את התחנה-האחות eco99fm. הוא גייס עיתונאים נוספים לתחנה, ובהם אראל סג"ל, גיא פלג וגולן יוכפז. בין השאר, יזם את שיתוף הפעולה היומי בין ינון מגל ובן כספית, ואת תוכנית "הקבינט" בהשתתפות רוני דניאל, יואב לימור ואלון בן דוד. בשנת 2021 הוביל צלקובניק את מעבר התחנה מגבעתיים לאולפניה החדשים ברמת השרון. בסיום אותה שנה נבחר לפרויקט Under 40 של אתר אייס, המאגד את אנשי התקשורת הצעירים והמשפיעים בישראל.
בשנת 2023 רשם תחת ניהולו רדיו 103fm נתון שיא האזנה היסטורי עבור תחנת רדיו אזורית: 13.1 אחוזי האזנה בחציון השני של השנה החולפת - כך על פי סקר TGI. זוהי עלייה של קרוב ל־30 אחוזים, המציבה את הרדיו בקו אחד לצד תחנות רדיו עם חשיפה ארצית.
ביולי 2022 פורסם כי צלקובניק נבחר להיות מפקד גלי צה"ל, בכפוף לאישור היועמ"שית, אשר בלמה את המינוי בשל הוצאתו לפועל בתקופת הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
ביוני 2023 נבחר לנהל את חדשות 13.
צלקובניק הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בממשל ותקשורת פוליטית ובעל תואר שני מאותו מוסד בלימודי ביטחון, סייבר ואסטרטגיה.
תזמורת צועדת
תזמורת צועדת היא תזמורת המורכבת בעיקר מכלי נשיפה וכלי הקשה, כלים ניידים, בהם ניתן לנגן בעת צעידה. מקובל לכנות תזמורת אלה "תזמורות מארש" ואת המוזיקה שהן מנגנות "מארשים", שמות אלה נגזרים מהשם הצרפתי לשיר לכת - Chanson de marche.
היסטוריה
תזמורות צועדות היו הבידור ההמוני הראשון בארצות הברית. התזמורות הופיעו בפארקים, ברחובות ראשיים ובטקסים חשובים. מרבית הנגנים הגיעו מתזמורות צבאיות שהיו חלק חשוב ממנו בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
המוזיקה שניגנה תזמורת המארש הייתה לעיתים תובענית מבחינה טכנית, ושאבה חלק מגישתה מהמסורת המוזיקלית האירופית. הנגישות של תזמורות אלה, שהופיעו בחוצות, תרמה לפופולריות שלהן.
בישראל פועלות שתי תזמורות צועדות: תזמורת צה"ל ותזמורת משטרת ישראל.
נערה אחרונה
הנערה האחרונה הוא דימוי בסרטי מותחן ואימה (במיוחד סרטי רצח), המתייחס לאישה האחרונה שנותרת בחיים ומתעמתת עם הרוצח, כביכול זו שנשארת לספר את הסיפור.
מבין סרטים רבים בהם מופיעה דמות של "נערה אחרונה", ניתן למנות את הסרטים הנוסע השמיני, ליל המסכות, יום שישי ה-13 וסיוט ברחוב אלם.
שחייה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נערכה במקסיקו סיטי, מקסיקו. תחרויות השחייה נערכו בין 17 ל-26 באוקטובר 1968. 29 משחים נערכו במשחקים אלו (14 לנשים ו-15 לגברים), בהשתתפות 468 משתתפים (204 נשים ו-264 גברים) מ-51 מדינות.
השחייניות הבולטות
דבי מאייר שזכתה ב-3 מדליות זהב, ג'אן האן  שזכתה ב-4 מדליות מהן 2 זהב וסוזן פדרסן  שזכתה ב-4 מדליות מהן 2 זהב במשחי השליחות.
השחיינים הבולטים
צ'ארלס היקוקס שזכה ב-4 מדליות מהן 3 זהב, מייקל ונדן  שזכה ב-4 מדליות מהן 2 זהב וקבע שיא עולם במשחה יוקרתי ל-100 מטר חופשי ומארק ספיץ  שזכה ב-4 מדליות, מהן 2 זהב במשחי השליחים.
שיאי עולם
בסך הכול נקבעו 4 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 1 לנשים ו-3 לגברים.
דיוויזיית היגר ה-42 (ורמאכט)
דיוויזיית היגר ה-42 (בגרמנית: 42. Jäger-Division) הייתה דיוויזיית חי"ר קל של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה על בסיס דיוויזיית הרגלים ה-187 שהתבססה באוסטריה עד ספטמבר 1942, אז הוגדרה מחדש כדיוויזיית המילואים ה-187. הדיוויזיה ה-187 נשלחה לקרואטיה וסומנה מחדש כדיוויזיית היגר ה-42 בינואר 1944. הדיוויזיה השתתפה במבצע מרגרטה (הכיבוש הצבאי של הונגריה) במרץ 1944, ולאחר מכן חזרה ליוגוסלביה במאי. ביולי 1944 הועברה הדיוויזיה לאיטליה שם נשארה לשארית המלחמה ונכנעה באפריל 1945.
כוחות הבריגדה היהודית, שנטלו חלק במתקפת האביב תחת פיקוד הקורפוס העשירי בצבא הבריטי, נלחמו, בין היתר, מול דיוויזיית היגר ה-42 הגרמנית.
פשעי מלחמה
הדיוויזיה הייתה מעורבת בטבח רונקידוסו שנערך בגאג'ו מונטאנו שבאמיליה-רומאניה בין ה-28 ל-30 בנובמבר 1944, שבו הוצאו להורג 66 אזרחים.
ג'ורג' דה הוושי
משפחתו
דה הוושי נולד בבודפשט במשפחה קתולית ממוצא יהודי מיוחסת ומתבוללת. משפחת אביו, לאיוש, נקראה במקור בישיץ (Bischitz - שם קשור ליישוב בבוהמיה - Byšice), ובשנת 1895 הוענק לה מידי הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה תחת השם ההונגרי הוושי (Hevesy). בתחילה קרא לעצמו האב בשם המשפחה Hevesy-Bischitz, והחל משנת 1906 השאיר רק את השם "הוושי". אם האב, סבתו של המדען, יוהנה בישיץ פון הווש, קנתה לעצמה שם על ידי פעילויות פילאנתרופיות בבודפשט. ג'ורג' היה בנו החמישי של לאיוש הוושי, יועץ חצר, ושל אוגניה (ז'ני), ברונית לבית שוסברגר. משפחת האם, שוסברגר, הייתה אף היא משפחה יהודית שמוצאה מאזור העיר ניטרה שבמוראביה וקיבלה תואר אצולה עוד בשנת 1863.
פעילותו האקדמית ומחקריו
ב-1913 ביצע את הניסויים הראשונים של סמנים רדיואקטיביים עם פרדריק פנת' במכון לחקר הרדיום בווינה. ב-1915 גויס לצבא אוסטרו-הונגריה. ב-1919 נסע לקופנהגן, לעבוד במכון נילס בוהר החדש.
ב-1923 גילה (יחד עם דירק קוסטר) את היסוד הפניום (הנקרא על שמה הלטיני של קופנהגן), ובכך אישש את תחזיתו של מנדלייב מ-1869.
ב-1926 חזר לפרייבורג כפרופסור לכימיה פיזיקלית, וב-1930 קיבל משרה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק. ב-1934 חזר למכון נילס בוהר, שם פעל עד 1943 אז ברח לשוודיה במסגרת הצלת יהודי דנמרק. דה הוושי חי ופעל עד שנת 1961 בשוודיה כפרופסור במכון המלכותי למחקר בכימיה אורגנית בסטוקהולם. ב-1943 הוענק לו פרס נובל לכימיה, על תרומתו לפיתוח שיטת הסמנים הרדיואקטיביים.
כאשר פלשה גרמניה לדנמרק במלחמת העולם השנייה, המיס דה הוושי את מדליות הנובל (העשויות זהב) של מקס פון לאואה וג'יימס פרנק במי מלך, כדי למנוע מהנאצים לגנוב אותן. הוא הציב את התמיסה שנוצרה על מדף במעבדתו במכון נילס בוהר, ועזב לשוודיה. כשחזר, לאחר המלחמה, מצא את התמיסה במקומה, ושיקע את הזהב מהתמיסה. קרן נובל אז יצקה מחדש את המדליות תוך שימוש בזהב המקורי.
דה הוושי נשא לאישה את פיה ריס (Pia Riis) ב-1924, ולזוג נולדו בן ושלוש בנות. הוא נפטר בפרייבורג, ב-1966. לפי בקשת משפחתו, אפרו הובא בטקס מיוחד למנוחת עולם בעיר הולדתו, בודפשט, באפריל 2001.
פרסים ואותות
ג'ורג' דה הוושי היה חבר בחברה המלכותית הלונדונית, באקדמיה השוודית למדעים, באקדמיה ההונגרית למדעים וב-11 אקדמיות נוספות.
פנולוגיה (קרימינולוגיה)
פנולוגיה (באנגלית: Penology) הוא ענף במדעי המשטרה העוסק בענישה ובטיפול החברתי בעבריינים. מקור המילה במילה הלטינית "poena" שפירושה "עונש".
עונש מוגדר כפעולה הנתפסת כבלתי נעימה וגורמת להפסקת התנהגות בלתי רצויה. מבחינה חברתית קיימים עונש פורמלי - על פי החוק הקיים, ועונש בלתי פורמלי המוטל על ידי החברה בה חי האדם.
הפנולוגיה עוסקת בעיקר בענישה פורמלית על ידי רשויות המדינה שהוסמכו כחוק, על מי שהורשע בדין.
פנולוגיה דיגיטלית - אכיפה בעולם מקוון
במשטרים דמוקרטיים (ארצות הברית ובריטניה לדוגמה) השמים דגש על חופש הביטוי וחופש העיתונות, האכיפה מחויבת לכבד את זכויות האזרח של תושבי המדינה ובה בעת מנסה למנוע פגיעה של אזרחיה על מנת ליצור סביבת רשת בטוחה.
בישראל הממונים על אכיפה בסייבר הם יחידות הסייבר הארציות של משטרת ישראל (להב 433) ומשרד המשפטים. משטרת ישראל ומשרד המשפטים אינם מבצעים מניעה מוקדמת כלפי עבירות סייבר. האכיפה מבוצעת לאחר שעת המעשה, כלומר לאחר שהפרסום האסור מתפרסם ברשת.
גישתם של משטרת ישראל ומשרד המשפטים מתבססת על כך כי אכיפה לאחר הופעתם של הפרסומים האסורים מפחיתה ומרתיעה עבירות סייבר עתידיות. אכיפה תכופה יותר באמצעות תפיסת מבצעי העבירה, איסוף הראיות הרלוונטיות והעמדתם של חשודים לדין פלילי מתאפשרת הודות לבניית בסיס משפטי רחב לטיפול וסיווג עבירות סייבר. אכיפה זו מייצרת הרתעה, המעלה מודעות בקרב הציבור לחומרת העבירות.
הערות שוליים
Nauki prawne
קדש ברנע
קדש ברנע הוא אתר מקראי במדבר פארן, ממנו שלח משה את המרגלים לתור את ארץ כנען, ואחד מנקודות הגבול הדרומי של ארץ ישראל. הוא מזוהה בדרך כלל בתל אל קודיראת.
בשנת 1842 זיהה ג'ון רולאנדס את קדש בעין קדיס, על פי הראיות הבאות:
לדעת המחקר כיום, סביר יותר להניח שקדש ברנע הייתה כעשרה קילומטרים משם, בתל אל קודיראת, הסמוך לעין קודיראת – הגדול מבין מעיינות האזור; אך השם העתיק השתמר דווקא בקטן ובקיצוני בין המעיינות - בעין קדיס. האתר נחפר ביסודיות, אך השרידים המוקדמים ביותר שנמצאו הם מהמאה ה-10 לפנה"ס, כ-200–300 שנה לאחר התאריך המשוער של יציאת מצרים.
ד"ר יצחק ביילי מאוניברסיטת תל אביב טוען שאין קשר בין השם "קדיס" לקדש. לדעתו, קדיס קשור למונח גדוס, שפירושו "שוקת"; הוא משער שפעם הייתה שם שוקת, אותה כינו בשם חיבה - קדיס.
ז'רגון
ז'רגון (מלעז: Jargon) היא לשון כתיבה או לשון דיבור, הרווחת בקרב קבוצה מסוימת, ולעיתים אף ייחודית לה.
ז'רגון צבאי
ז'רגון צבאי הוא השפה הפנימית הנפוצה בקרב חברי הארגון הצבאי, כמו גם אלה שאינם משתייכים אליו, אך מקיימים עמו תקשורת שוטפת.
נהוג לכלול תחת הז'רגון הצבאי את העגה הצבאית, המורכבת משפה לא רשמית, אשר הפכה לשגורה בפי חברי הקבוצה. לדוגמה: סַנְגֵ'ר (שפוט, פראייר; עושה דברו של אחר; הנוטל חלק בעומס העבודה, הגדול מחלקו ההוגן). גם הסלנג הצבאי מצוי תכופות בדמות קיצורים וראשי תיבות כגון: שבו"ז (שְבוּר-זין; בהשאלה מאוּס או מבואס).
בחברה הישראלית מקובל לשאול מונחים מהסלנג הצבאי לשימוש כללי. לדוגמה: "סִנג'רו אותו לנקות את הבית".
"ז'רגון" ככינוי ליידיש
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היה נפוץ השימוש במונח "ז'רגון" ככינוי ליידיש. לעיתים קרובות, היה שימוש זה מונח גנאי, בו הייתה טבועה ההנחה כי מדובר בשפה נחותה או "לא שפה אמיתית", וכי על היהודים לזנוח את השימוש בה לטובת העברית (לדעת הציונים) או לטובת הגרמנית ושפות אירופיות לאומיות אחרות.
ספארין
סַפארין (בערבית: سفّارين) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב השומרון, הממוקם כ-11 ק"מ דרומית-מזרחית לטולכרם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בספארין התגוררו בשנת 2006 כ-1,037 תושבים. 9.8% מאוכלוסיית ספארין היו פליטים בשנת 1997.
היסטוריה
הוצע לזהות את ספארין עם ספר, אחד היישובים המוזכרים בחרסי שומרון שמתקופת ממלכת ישראל.
קרמיקה מהתקופה הביזנטית נמצאה כאן. בתקופה הצלבנית כתב דיא אלדין (1173–1245) כי בספארין הייתה אוכלוסייה מוסלמית.
בסוף המאה ה-16 היו בכפר כ-8 משקי בית, כולם מוסלמים. התושבים שילמו לשלטון העות׳מאני שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית שכללה חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות ובית הבד המקומי, וכן מס קבוע לאנשי אזור שכם. בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-9,167 אקצ'ות. 3/24 מההכנסות הועברו לווקף חליל אר-רחמן.
בשנת 1870 ויקטור גרן ציין את ספארין ככפר המונה 600 נפשות. מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את ספארין כ"כפר קטן על צלע הר. מי הכפר מגיעים מבורות מים. בכפר ישנם כמה עצי זית."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית ספארין 458 תושבים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-444 תושבים החיים במאה בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית ספארין כללה 530 נפשות בשטח של כ-9,687 דונם. מתוכם, 1,624 דונם שימשו למטעים והשקיה, 1,384 לגידול דגנים, ואילו 13 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 616 איש.
פייר אלשינסקי
פייר אלשינסקי (בצרפתית: Pierre Alechinsky; נולד ב-19 באוקטובר 1927) הוא צייר יהודי בלגי העובד ופועל בצרפת מאז 1951. עבודתו מושפעת מסגנונות הטאשיזם, אקספרסיוניזם מופשט ומופשט לירי.
קורות חיים
אלשינסקי נולד בסחארבק. ב-1944 למד ב'החדר' - בית הספר הלאומי הגבוה לארכיטקטורה" בבריסל, בו למד לאייר, לצייר ולצלם. ב-1945 גילה את עבודתם של אנרי מישו וז'אן דיביפה והתיידד עם מבקר האמנות ז'אק פוטמן. ב-1949 אלשינסקי חבר לכריסטיאן דוטרמון, קרל אפל, קונסטנט ניוהויז, ז'אן ניוהויז ואסגר ז'ורן, להקמת התנועה האמנותית "קוברה". הוא לקח חלק בתערוכות של תנועת קוברה ונסע לפריז ב-1951 על מנת ללמוד חריטה באטליה 17 בהדרכתו של סטנלי ויליאם היטר.
ב-1954 התקיימה תערוכתו הראשונה בפריז והוא החל להתעניין בקליגרפיה מזרחית. בשנות החמישים המוקדמות נעשה לשליחו הפריזאי של העיתון היפני בוקובי (אהבת הדיו). ב-1955, בעידודם של הנרי סטורק ולוק דה הויך, עזב ליפן עם רעייתו. הוא הציג את "לילה" (מוזיאון אוהרה לאמנות, קורשיקי) וביים סרט: קליגרפיה יפנית - כריסטיאן דוטרמון כתב את הפרשנות ומלחין המוזיקה היה אנדרה סורי.
ב-1960 אלשינסקי הציג בלונדון, ברן, ובביאנלה של ונציה. לאחר מכן הציג בפיטסבורג, ניו יורק, אמסטרדם וסילקבורג.
הוא עבד עם ואלאס טינג והמשיך לשתף פעולה עם כריסטיאן דוטרמון, כמו כן עבד עם אנדרה ברטון.
הקריירה הבינלאומית שלו המשיכה ללבלב לאורך שנות השבעים וב-1983 התמנה לפרופסור לציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. ב-1994 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מידי האוניברסיטה החופשית של בריסל, וב-1995 השתמשו באחד מעיצוביו ליצירתו של בול בלגי. עבודתו כלולה באוספיהם של המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של בלגיה, גלריית טייט, מוזיאון לודוויג בקלן, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מרכז האמנות ווקר במיניאפוליס שבמינסוטה, מוזיאון האמנות בפורט לורדייל שבפלורידה, אוניברסיטת נובה סאוט'רן בפורט לורדייל שבפלורידה ומוזיאון ישראל.
גרין גודס
גרין גוֹדֶס (באנגלית: Green Goddess, שם נוסף: Bedford RLHZ Self Propelled Pump) היא כבאית מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles, אשר יוצרה בין השנים 1953–1956.
דגמי "גרין גודס" יוצרו עבור שירותי הכבאות הבריטים (AFS) המסונף למשרד הפנים (בריטניה) ועבור הצבא הבריטי.
דגם ה"גרין גודס" התבסס על סדרת "Bedford RL series".
נבנו 5,150 יחידות. 4,311 יחידות עבור בריטניה, 520 יחידות עבור סקוטלנד, 189 יחידות עבור ויילס, ו-130 יחידות עבור אירלנד.
אוניות הסער האמפיביות מסדרת אמריקה
אוניות הסער האמפיביות מסדרת אמריקה (באנגלית: America-class amphibious assault ships) היא סדרת אוניות סער אמפיביות מסוג נושאות מסוקים וסער (LHA), בצי ארצות הברית.
באוקטובר 2014 נכנסה לשירות פעיל האונייה הראשונה בסדרה: "USS America", ביולי 2020 נכנסה לשירות האונייה השנייה בסדרה: "USS Tripoli". שתי הספינות הראשונות בסדרה הן ללא סיפון בגובה פני הים שניתן להצפה, וכן בעלות בית חולים קטן יותר משאר האוניות המתוכננות בסדרה. האוניה השלישית שהוזמנה "USS Bougainville" כוללת סיפון שניתן להצפה.
עלות הפרויקט מוערכת בכ-3.6 מיליארד דולר לאונייה, עבור שלוש היחידות הראשונות שהוזמנו.
סמל קולורדו
סמל מדינת קולורדו או חותם מדינת קולורדו (באנגלית: Seal of the State of Colorado) מבוסס על סמל הטריטוריה שקדמה למדינה - סמל שאומץ על ידי האספה הטריטוריאלית הראשונה ב-6 בנובמבר 1861.
היסטוריה
ההבדל בין הסמל שנבחר לטריטוריה לבין הסמל המדינתי הוא הוספת המילים "מדינת קולורדו" והוספת שנת הכניסה לאיחוד - "1876".
לא ברור מי עיצב את סמל הטריטוריה שהפך לסמל המדינתי, אולם סבורים שהיה זה לואיס לדיארד וולד, מזכיר הטריטוריה שמונה על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן שעיצב את הסמל, ויש הסוברים כי גם מושל הטריטוריה ויליאם גילפין עזר בעיצוב הסמל, מאחר שאלמנטים מסמלי משפחת גילפין ומשפחת וולד מצויים בסמל הטריטוריה.
תיאור הסמל
בהתאם לחוק המדינה, נקבע כי קוטר סמל המדינה הוא 2.5 אינצ'ים. בראש החותם מצויה "עין ההשגחה" בתוך משולש, וסביבו קרני אור, הלקוח מסמל ארצות הברית. מתחת לעין מוצג פסקס, קבוצת ענפים מאוגדים יחד וגרזן קרב, סמל שלטוני שמקורו ברומא העתיקה. הענפים מסמלים את החוזק של הקבוצה שאין ביחיד והגרזן מסמל סמכות ומנהיגות. הפסקס עטוף בסרט בצבעי כחול, אדום ולבן, צבעי הדגל, ועליו המילים "Union and Constitution" - איחוד וחוקה. מתחתיו ישנו שלט אצולה עליו מצוירים שלושה הרים על רקע אדום המסמלים את הרי הרוקי שנמצאים בתחומה של קולורדו. פסגות ההרים מכוסות שלג ומעליהן עננים. בחלקו התחתון של המגן מצוירים כלי העבודה של הכורה - מקוש ופטיש על רקע מוזהב. מתחת למגן מופיע המוטו בלטינית: "Nil Sine Numine" - "אין דבר מבלי האל" והשנה 1876 - שנת הצטרפות המדינה לארצות הברית.
אחי גיבורי התהילה
אחי גיבורי התהילה (באנגלית: My Glorious Brothers) הוא ספר מאת הסופר היהודי-אמריקני הווארד פאסט, שפורסם בשנת 1948.
עלילת הספר
הספר מספר על מרד החשמונאים מנקודת מבטו של שמעון הנשיא. העלילה מתרחשת בימים שקדמו למרד ובמהלכו ועל רקע הקרבות. גיבורי העלילה הם החשמונאים ובפרט שמעון החשמונאי, אחיו של יהודה המכבי. מלבד הפרטים ההיסטוריים הוסיף הסופר לעלילה מתיחות אישית בין החשמונאים.
מתכונתו של הספר הוא כמגילה אוטוביוגרפית אותה רושם שמעון, על עצמו ועל אחיו גיבורי המרד, ומוסרה לציר הסנאט הרומי לנטולוס סילאנוס שמגיע לארמונו בירושלים על מנת ללמוד על ארץ ישראל ועל העם היהודי היושב בה עבור הסנאט. בסוף הספר מופיע המכתב שכותב לנטולוס סילאנוס לסנאט, המתאר את מפגשו עם "הטיפוס היהודי" ועם שמעון הנשיא ואשתו בפרט. חלק זה עוסק בהשוואות בין התרבות הרומית לבין התרבות היהודית, ובייחוד בתפיסה היהודית בדבר החופש, הנגזרת מזיכרון יציאת מצרים, זיכרון השיעבוד וחוקי העבדות המתקדמים שהנהיגה החברה היהודית, שייצרו חברה שכלתנית שלא התבססה על מעמד עבדים רחב כבשאר התרבויות הקדומות ותרבות רומי בפרט.
הספר העוסק בעצמאות היהודים פורסם בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות. הוא מוקדש.
הספר תורגם על ידי רות לבנית ויצא בהוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ספרית פועלים וזכה לפופולריות רבה בארץ. ב-1953, בחגיגות יובל 25 שנה לגבעת ברנר, הספר הומחז והוצג בהצגת ענק. שנתיים קודם לכן הוא הוצג בקיבוץ שריד (אז תורגם על ידי שולמית בתדורי ומרדכי אמיתי והלחין אורי גבעון).
שם הספר היווה השראה לשמואל גונן, שבתום הקרבות במלחמת ששת הימים, התפרסם בזכות נאומו שכונה "אחי גיבורי התהילה". בעקבות מלחמת יום הכיפורים כתב דודו ברק את השיר "אחי גיבורי התהילה" על בני מתתיהו החשמונאי, שבוצע על ידי הזמרת אילנית. בנאום הניצחון של מנחם בבגין לאחר הבחירות ב-1977, הודה לחבריו מהמחתרת האצ"ל והלח"י אותם כינה גם כן "אחי גיבורי התהילה".
ביובית
בִּיוּבִית או משאית ביובית היא מכלית לשאיבת שמן מינרלי, בנטונייט ועוד. מכליות אלו נושאות ציוד המתאים לטיפול בבעיות במערכות ביוב בעלות צנרת בקוטר רחב, שאיבת בורות ספיגה, בורות רקב, בורות שומן, מפרידי שמן מינרלי וכדומה.
על הביובית מותקן ציוד ייעודי כמו סיב אופטי ומצלמה המיועדים לצילום ומיפוי מערכת הביוב מצידה הפנימי ואיתור התקלה באופן יעיל ומהיר, כמו כן מותקן גם צינור המספק מים בלחץ גבוה ומשמש לפירור מחוללי סתימות ולניקוי הצינורות ומשאבה המחוברת אל מיכל שאיבה גדול לשאיבת נוזלים ופסולת מוצקה במקרה של הצפת מי שופכין.
הביובית משמשת לטיפול בתקלות במערכת הביוב ולתחזוקה שוטפת למניעת תקלות אפשריות. קיימים גדלים שונים של ביוביות להתאמה לתקלות שונות וכן לטיפול במוקמות בעייתיים, כמו חניונים תת-קרקעיים או פירי מעליות. מלבד פתיחת סתימות וטיפולי תחזוקה הביובית משמשת גם לשאיבת הצפות מי שופכין, שאיבת שירותים כימיים, שאיבת בורות שומן וספיגה ועוד.
מקור השם
השם בִּיוּבִית הומצא על ידי יוסי גולן בשנת 1977. הוא נרשם ברשם סימני המסחר ב-2 באוקטובר 2003.
נאות דוד
"נאות דוד" הוא כינויו של אגף יהודי השוכן בבניין בצדו המערבי של המוריסטן (רח' סנט הלנה) שברובע הנוצרי בעיר העתיקה, סמוך למסגד עומר. במבנה התגוררו בשנת 2013 עשר משפחות יהודיות, ופועלים בו ישיבה ובית כנסת.
היסטוריה
כמו יתר המוריסטן, המבנה בבעלות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהחכירה אותו לגורמים שונים, ובין היתר שכנה בקומתו השנייה אכסניית סנט ג'ון, שעברה למשכנה החדש בשייח' ג'ראח ב-1960. בשנות השמונים של המאה ה-20 הייתה החזקה בנכס בידיו של הארמני מרדוריס מטוסיאן, שמכר אותה ב-1989 לעמותת עטרת כהנים. במסגרת העסקה שולמו על ידי העמותה ובמימון משרד השיכון שבראשו עמד אריאל שרון, 3,600,000 ש"ח. ב-11 אפריל 1990 נכנסו למקום יהודים, שקראו לו נאות דוד. הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים טענה שהמבנה בבעלותה ולא בבעלות המוכר, ובמקום התנהלו מהומות והפגנות. הפטריארכיה פנתה לבית המשפט. ובג"ץ פסק בתחילת מאי 1990 שיישארו במקום 20 יהודים עד לבירור נושא הבעלות בדיון בבית המשפט העליון. בסופו של ההליך, לאחר שנים, אישר בית המשפט העליון את החכירה.
באולמות הצדדיים באזור הכניסה לאכסניה הוקמו ישיבת "לנתיבות ישראל" ובית הכנסת "עת לחננה" על שם אלחנן אתאלי תלמיד ישיבת עטרת כהנים שנרצח בפיגוע דקירה בעיר העתיקה.