cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה מולכו
סוף ימיו
האינקוויזיציה ברומא דנה את שלמה מולכו למוות בשל שיבתו ליהדות, אך הוא ניצל בהתערבות האפיפיור. בסופו של דבר נתפסו שלמה מולכו ודוד הראובני ברגנסבורג על ידי קרל החמישי מלך האימפריה הרומית הקדושה שהיה מסוכסך עם האפיפיור. ראובני הוגלה לספרד, שם כנראה מצא את מותו, ושלמה מולכו הועלה על המוקד במנטובה שבאיטליה. על פי המסורת, מילותיו האחרונות על המוקד, כאשר ניתנה לו האפשרות להתנצר ובכך להציל את חייו, היו:
לקורות חייו של שלמה מולכו הייתה השפעה ניכרת על מחבר השולחן ערוך, רבי יוסף קארו, אשר בת הקול שנגלתה אליו, "המגיד", הבטיחה לו שיזכה במוות על קידוש השם כמו "שלמה בחירי". אל מוות כזה השתוקק רבי יוסף קארו, שאמר על שלמה מולכו: "מי יתן מותי כמוך".
סממני משיח
בשאלת משיחיותו של שלמה מולכו חלוקים בדעותיהם החוקרים של ימינו. אלו הגורסים ששלמה מולכו ראה עצמו כמשיח רואים את הסבת שם משפחתו למולכו כרמז לשאיפות מלוכניות כדוגמת מלך המשיח, אך בעיקר מביאים כראיה את חישובי הקץ שלו, ודרשותיו שבהם הוא רומז לכאורה על משיחותו. לעומתם, יש חוקרים שסבורים כי שלמה מולכו לא ראה את עצמו כמשיח, אלא היה דמות טראגית שהקדימה את זמנה.
בחקר דמותו של שלמה מולכו נתקלו החוקרים בקשיים מסוימים. על כך כתב ד"ר ש. ברנשטיין:
חיבוריו
קורותיהם של דוד הראובני והרב שלמה מולכו מסופרים בצבעים עזים ברומן ההיסטורי "ראובני שר היהודים" של מכס ברוד. כמו כן, אהרון אברהם קבק כתב רומן היסטורי בשם "שלמה מולכו". אהרן ליילס כתב עליו מחזה ביידיש ששמו ״שלמה מולכו״. המחזה פורסם ב 1926, וסצנה ממנו הועלתה במעמד פתיחת התיאטרון של גטו וילנה ב 26 באפריל 1942, בבימויו של ישראל סגל.
הלל בוטמן
הלל בוטמן (ברוסית: Гиле́ль (Ги́ля) Бу́тман); 11 בספטמבר 1932 בלנינגרד - 21 במאי 2019 בירושלים) היה ממקימי תנועת הנוער הציונית בלנינגרד ומיוזמי מבצע חתונה. הוא נעצר נשפט ל-10 שנות מעצר על פעילותו הציונית במשפט לנינגרד השני, מהם ריצה כאסיר ציון 9 שנים. בישראל עבד כמשפטן במשרד מבקר המדינה עד לפרישתו לגמלאות. הלל כתב 3 ספרים, שניים מהם מתעדים את תנועת הנוער הציונית בלנינגרד, החקירה, המשפט ותחילת הדרך בגולאג. הספר השלישי עוסק בסיפוריהם של אנשים אותם פגש בתפקידו כמבקר המשטרה במשרד מבקר המדינה.
תחילת הדרך
הלל נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחה יהודית, ונקרא בשם הרוסי גיליה איזראליביץ' ( Ги́ля Изра́илевич). משפטן בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרסבורג 1954, עבד כחוקר במשטרת סנקט פטרסבורג עד שפוטר בגלל חשד לפעילות ציונית לאחר מכן סיים תואר בהנדסת מכונות בטכניון 1969.
פעילות ציונית
ב-5 בנובמבר 1966 ייסד עם חבריו את ארגון הנוער הציוני של לנינגרד, פעילות הארגון כללה הדפסת והפצת ספרות שחיזקה את הקשר בין יהודי רוסיה לעמם והייתה אסורה בברית המועצות, קיום "אולפנים" מחתרתיים בהם נפגשו צעירים יהודיים ולמדו יחד עברית, ניסיון לפרוץ לתודעה העולמית עם זעקתה של יהדות רוסיה שרוצה לצאת לארצה - ישראל.
במאי 1971 נשפט במשפט לנינגרד השני ל-10 שנות מאסר, "הלל בוטמן נחשב, כנראה, על ידי אנשי הק.ג.ב. למנהיג וליוזם לפיכך נפסקו לו 10 שנות מאסר בתנאים מחמירים" "הלחץ הכבד ביותר הופעל על בוטמן. בוטמן שהיה בקשר עם דימשיץ ויהודים תושבי ריגה, נאשם לפי סעיף 64 - בגידה במולדת שהעונש המרבי עליו עונש מוות. כל השאר הואשמו בפעילות אנטי סובייטית בלבד לפני סעיף 70." שוחרר במסגרת עסקת חילופין בין ארצות הברית לברית המועצות ועלה ארצה באפריל 1979.
חייו בישראל
הלל בוטמן חבר למשפחתו שחיה בקיבוץ נען, עמד בהצלחה בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין וחזר לעסוק במקצוע המשפטים, מאוחר יותר עבר עם משפחתו לירושלים ועבד במשרד מבקר המדינה עד ליציאתו לגמלאות.
היפסיקראטס
היפסיקראטס (ביוונית: Ὑψικράτης; בלטינית: Hypsicrates) היה סופר והיסטוריון יווני ברומא העתיקה, שפרח במאה ה-1 לפנה"ס.
עבודתו לא שרדה, אולם בקרב חוקרים ישנן השערות לגבי הסופר וחיבוריו. הוא ככל הנראה היה קשור לפונטוס וכתב חיבור על ההיסטוריה של האזור, שככל הנראה נעשה בו שימוש על ידי סטראבון. סטראבון הזכיר את היפסיקראטס מספר פעמים בחיבורו "גאוגרפיקה". את אחד הקטעים ציטט יוסף בן מתתיהו בחיבורו "קדמוניות היהודים" - קטע העוסק בסיועם של אנטיפטרוס האדומי והורקנוס השני להצלת יוליוס קיסר באלכסנדריה בשנת 47 לפנה"ס.
ייתכן והוא אותו היפסיקראטס ששירת כעבד אצל יוליוס קיסר ושוחרר על ידו בשנת 47 לפנה"ס.
מחלת פברי
מחלת פברי היא מחלת אגירה ליזוזומלית. זוהי מחלה גנטית תורשתית ונדירה שבה קיימת ירידה ברמת הפעילות של האנזים אלפא-גלקטוזידאז A. כתוצאה מכך, נפגע פירוק חומר שומני-סוכרי בשם גלובוטריאוזילצרמיד (GL-3) אשר נאגר ומצטבר בתאים שונים בגוף, ביניהם בתאי האנדותל של כלי הדם (התאים המצפים את החלל הפנימי של כלי הדם), קרדיומיוציטים (תאי שריר הלב), תאי מערכת ההולכה של הלב, מסתמי הלב, תאי עצב, תאים שונים בכליה ועוד. מחלת פברי עוברת בתאחיזה לכרומוזום X. שמות נוספים למחלת פברי הם: Anderson-Fabry disease, Angiokeratoma corporis diffusum, Ceramide trihexosidosis ו- Sweeley-Klionsky disease.
תסמינים
בהיעדר טיפול, מחלת פברי מחמירה עם הזמן. התסמינים הראשונים מופיעים בילדות ומאופיינים בכאבים עזים (קבועים או בהתקפים) בקצות הגפיים, אי סבילות לחום וקור, חוסר הזעה. עם העלייה בגיל נוספים נגעים עוריים אופייניים בצבע אדום-סגול שיופיעו על פי רוב באזור המפשעה והטבור (angiokeratoma) וכן עייפות רבה. בגיל הבגרות ישנה הקלה בכאבים אולם אז מתחילים להופיע סימנים לנזק בלתי הפיך בכליה, בלב ובמוח. נזקים אלו נובעים מן האגירה ההולכת ומצברות בתאים השונים.
פגיעה בכליות מתחילה כבר בגיל ההתבגרות והיא ניתנת לאבחון על ידי הימצאות חלבון בשתן. הפגיעה תחמיר עם הגיל עד לכשל כלייתי המופיע בסביבות גיל 40. פגיעה בלב ובכלי הדם עשויה להוביל למחלת לב או שבץ-לב בגילאי 30 - 50; כמו כן, מחלת לב בגיל צעיר עשויה לרמז על מחלת פברי. הפגיעה בכלי הדם במוח מעלה את הסיכון להתפתחות שבץ מוחי. ייתכנו גם סימנים וסימפטומים נוירולוגיים אחרים כגון: צלצולים באוזניים עד איבוד שמיעה, סחרחורת. חולשה עד שיתוק אזורי של פלג גוף מסוים, הפרעות דיבור, הפרעות ראייה ועוד. בנוסף לתסמינים אלה החולים עלולים לסבול מכאבי בטן לאחר הארוחה, שלשולים ואף דיכאון. אחד המאפיינים הייחודיים של מחלה זו היא הופעת כתמים לבנים בצורת כוכב על קרנית העין (cornea verticillata). ממצא זה אינו פוגע בראייה אך במידה שמתגלה הוא מסייע באבחון המחלה.
סוגי המחלה
יש המסווגים את מחלת פברי לשלושה סוגים עיקריים:
אבחון
אבחון המחלה נעשה באמצעות בדיקת דם. הבדיקה שונה בגברים ובנשים, משום שהגן הפגום במחלת פברי מופיע על כרומוזום המין X (ראו הסבר ב"פאתופיזיולוגיה וגנטיקה")
בגברים תבוצע בדיקה הבוחנת את רמת פעילות האנזים אלפא גלקטוזידאז A בדם או בתאי דם לבנים. לאישור האבחנה ולמציאת המוטציה, יש לבצע אבחון גנטי.
במקרה של חשד למחלת פברי בנשים בדיקת פעילות האנזים אינה מספקת כיוון שתוצאה תקינה בבדיקה זו איננה שוללת מחלה. לפיכך, בנשים יש לבצע אבחון גנטי המבוצע מחומר גנטי המופק מתאי דם לבנים.
פתופיזיולוגיה וגנטיקה
הגן הנפגע במחלה נקרא אלפא גלקטוזידאז A; פגיעה בגן זה גורמת לאגירה של הגלוקוליפיד גלובוטריאאוזילצראמיד (globotriaosylceramide, המוכר גם כ- Gb3, GL-3 או ceramide trihexoside) בכלי הדם וברקמות אחרות. כתוצאה מכך נפגע תפקודן התקין של הרקמות. כיוון שהגן הפגום נמצא על כרומוזום המין X, יהיו תסמיני המחלה חמורים יותר בגברים המיזיגוטיים (הנושאים רק כרומוזום X אחד המכיל מוטציה בגן המקודד לאלפא גלקטוזידאז A). בנשים הטרוזיגוטיות (הנושאות כרומוזום אחד עם גן פגום וכרומוזום אחד עם גן תקין) תופיע מחלת פברי בדרגות חומרה שונות, ממחלה קלה יחסית- עד מחלה קשה כמו אצל הגברים. מניחים שהשונות הזאת נובעת מהדפוסים השונים של אינאקטיבציה של כרומוזום ה-X.
טיפול
פותחו שתי תרופות לטיפול במחלה על ידי מתן אנזים חליפי המחליף את האנזים אלפא גלקטוזידאז A הפגום במחלה. בטיפול זה ניתן האנזים החסר באינפוזיה לתוך הוריד פעם בשבועיים. חברת TKT Shire פיתחה את התכשיר רפלגל Replagal (שם גנרי: אגלזידאז- אלפא) וחברת ג'נזיים (Genzyme) פיתחה את התכשיר פברזיים (Fabrazyme, שם גנרי: אגלזידאז- בטא). פברזיים קיבל אישור שיווק הן מרשות המזון והתרופות האמריקאית בארצות הברית (FDA) והן מן הרשות האירופאית EMA (אישור מלא) ואילו רפלגל מאושר לשיווק רק באירופה. בישראל משווקים שני התכשירים והם אף כלולים בסל-הבריאות. ההבדל בין התכשירים נובע מכך שפותחו בשתי מערכות ביולוגיות שונות והם ניתנים במינונים שונים.
פברזיים מיוצר בתאי CHO (Chinese Hamster Ovary cells) וניתן במינון של 1 מ"ג לק"ג משקל גוף של החולה כל שבועיים ואילו רפלגל מיוצר בתאים פיברובלסטים ממקור אנושי וניתן במינון של 0.2 מ"ג לק"ג משקל גוף של החולה כל שבועיים.
בית על ההורן
בית על ההורן (בגרמנית: Musterhaus Am Horn) הוא בית מגורים בוויימאר שבגרמניה, שעוצב בידי הצייר גיאורג מוש ובסיועם של תלמידי ומורי המוסד. הבית הוקם במסגרת תערוכה שערך הבאוהאוס בעיירה, שהתקיימה מיולי עד ספטמבר 1923. זה היה המבנה הראשון המבוסס על עקרונות העיצוב של הבאוהאוס, אשר חולל מהפכה בחשיבה האדריכלית והאסתטית של המאה ה-20. בשנת 1996 הוכרז הבניין אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עיצוב הבית
הבית נבנה בקצה העיירה ומחוץ לקמפוס הבאוהאוס הראשי, על אדמה ששימשה כגן ירק, כשהרעיון היה שהוא יהווה דגם לשכונה שלימה שתבנה באמצעות שכפול תוכנית הבית, מהלך שלא יצא אל הפועל. עיצובו חריג בנוף הבנייה הטיפוסי בוויימאר המתהדרת בבנייה כפרית ושמרנית. הוא מעוצב בסגנון הבינלאומי עם גג שטוח, מטויח בצבע לבן ומורכב מגושים קופסתיים פשוטים בצורתם. תוכנית הבית הייתה החידוש המרכזי והיא הציגה חדר מגורים (סלון) מרווח בעל תקרה גבוהה שבשונה מהנהוג הוא לא פנה אל הגינה המקיפה את הבית, אלא הוקף כולו בחדרים השונים (שינה, רחצה, מטבח, עבודה) שהיו קטנים יחסית ועוצבו בהתאם לשימושם.
בהתאם לתפיסת העולם שגובשה בבאוהאוס הוקם הבית באמצעות מעורבות התלמידים שהתנסו באופן מעשי בבנייה ובייצור תעשייתי של החפצים והכלים ששולבו בו. כל רהיט בוצע בסדנאות הבאוהאוס (בין השאר על ידי מרסל ברויאר, אדריכל ומעצב רהיטים שהיה אז תלמיד במוסד) לרבות עיצוב הקרמיקה למטבח וגופי התאורה (שבעיצובם הוביל לסלו מוהולי-נג'י, מורה במוסד).
תולדות הבית
הבית שנבנה במיוחד לתערוכת הבאוהאוס ב-1923 הפך לאטרקציה המרכזית בתערוכה ומשך אליו עניין רב. התושבים המקומיים העניקו לו את הכינוי "Kaffeemühle" (מטחנת הקפה) בגלל צורתו הריבועית וגגו הבולט, שהזכיר להם מטחנת קפה טיפוסית בתחילת המאה ה-20. התייחסות התקשורת לבית נעה בין הערצה אוהדת, ולעיתים קרובות יותר, דחייה גלויה. לאחר התערוכה נמכר הבית ועבר שינויים לאורך השנים. ב-1998 נרכש על ידי העירייה שהחכירה אותו לאוניברסיטת באוהאוס ויימאר, והיא שהביאה לשיקום כללי ראשוני. צוות האוניברסיטה ותלמידיו השתמשו בבניין ונערכו בו תערוכות ואירועים. בשנת 2018 נערך במבנה תהליך שימור יסודי והוא עתיד להיפתח לציבור במאי 2019 כאתר תיירות לכבוד שנת ה-100 לבאוהאוס.
צ'פמן ריברקומב
ביוגרפיה
ריברקומב נולד בעיר קובינגטון שבווירג'יניה, בנם של אליזבת פורר וג'ורג' אנדרסון ריברקומב. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ולי בטרם התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הוא השתחרר מהשירות הצבאי בדרגת קורפורל. כששב מהמלחמה, החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, וסיים את לימודיו ב-1919. הוא עבד כעורך דין בקובינגטון במשך שנים אחדות, אז שעבר לצ'ארלסטון שבוירג'יניה המערבית, ב-1922.
ב-1942 נבחר לסנאט של ארצות הברית. שם חרת ריברקומב על דגלו התנגדות למדיניות החוץ והפנים של ממשל הארי טרומן והיה תומך תקיף בזכויות אזרח. ב-1945, נמנה ריברקומב בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו להצטרפות ארצות הברית אל האומות המאוחדות. הוא התמודד לכהונה שנייה בסנאט ב-1948 אך הפסיד ליריבו מת'יו נילי מהמפלגה הדמוקרטית, ובבחירות למושבה האחר של וירג'יניה המערבית בסנאט ב-1952 הפסיד גם כן. בשתי מערכות בחירות אלה, תמיכתו במדיניות זכויות האזרח של המפלגה הרפובליקנית היו נושאים עיקריים.
אחרי שני כישלונות ניסיונותיו להיבחר לסנאט, ב-1956 זכה בבחירות מיוחדות למילוי שארית כהונתו של הארלי קילגור, יריבו הדמוקרטי בבחירות 1952. הוא נכנס שוב לסנאט וכיהן עד לשלהי 1958.
ריברקומב היה הרפובליקני האחרון שייצג את וירג'יניה המערבית בסנאט עד להיבחרה של שלי מור קפיטו במהלך בחירות 2014 בארצות הברית, שקטעה רצף בן 58 שנה של ניצחון המפלגה הדמוקרטית בבחירות לסנאט.
בית שאן: סרט מלחמה
בית שאן: סרט מלחמה הוא סרט ישראלי מ-1996 העוסק במועדון הכדורגל הפועל בית שאן ובמאמצי ההישרדות של הקבוצה בליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז), במסגרת עונת 1994/1995.
בסרט מוצגת הצלחתה של הקבוצה כנגד כל הסיכויים להישאר בליגה הלאומית. הסרט מתעד את ההתרגשות והתקוות של תושבים רבים בעיר בית שאן לקראת משחק מכריע של הקבוצה המקומית מול מכבי חיפה. הסרט עוקב אחר חלק מהשחקנים ואנשי הקבוצה באימונים, במשחקים ובחיי היומיום האישיים.
הסרט נחשב לפורץ דרך בתעשיית הסרטים הדוקומנטריים בישראל.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1996.
האינאן
הָאיְנָאן (בסינית: 海南, בפין-יין: Hăinán; פירוש מילולי: הים הדרומי) הוא אי טרופי גדול ומחוז מדרום לחופי הרפובליקה העממית של סין.
גאוגרפיה
בשל אקלימו וחופיו הטרופיים, מהווה האי אתר תיירות פופולרי בקרב אזרחי סין. בייחוד בחורף, כשהטמפרטורה הממוצעת בו היא 21°C. הקיץ בו מתחיל במרץ ומסתיים בנובמבר, ובחודשים אלו האי חם ולח. סופות טייפון פוקדות אותו לפחות פעם בשנה, בדרך כלל בין מאי לאוקטובר.
תושביו המקוריים של האי הם בני לי (黎族/Lízú) ובני מיאו (הְמונג) (苗族/Miáozú), אך כיום רוב תושביו הם בני האן. באי מתגוררים כמה אלפי בודהיסטים וכמה אלפי מוסלמים (רובם בני חווי). נוכחות מיסיונרית בעבר הביאה לקיומם של כמה עשרות אלפי נוצרים, הן קתולים והן פרוטסטנטים.
מגפת הקורונה בקובה
מגפת הקורונה (2019–2020) התפשטה לקובה ב-11 במרץ 2020. מקרה ההידבקות הראשון בקובה פורסם ב-11 במרץ 2020.
ציר זמן
ב-11 במרץ 2020 אושרו שלושת מקרי ההידבקות בנגיף הקורונה הראשונים בקובה. האנשים שנבדקו והתגלו כחולים בנגיף הקורונה היו שלושה תיירים איטלקיים. הם הוחזקו בבידוד במכון לרפואה טרופית של פדרו קורי בעיר הבירה של המדינה, הוואנה.
ב-13 במרץ באותה השנה, פורסם מקרה הידבקות נוסף. ב-17 במרץ 2020, פורסם באופן רשמי כי יש שבעה מקרי הידבקות במדינה. ב-18 במרץ מספר המקרים המאושרים עלה ל-10 תוך שאושר מקרה המוות הראשון: איטלקי בן 61 שהיה לאחד משלושת החולים הראשונים במדינה.
ב-19 במרץ 2020 עלה מספר הנדבקים במדינה ל-16.
ב-20 במרץ מספר הנדבקים עלה ל-21. כמו כן, הוכרז כי קובה תגביל את הכניסה לאזרחים זרים החל מ-24 במרץ. רק תושבים קובניים יהיו רשאים להיכנס למדינה, כל עוד הם לא היו מחוץ לקובה יותר מ-24 חודשים; כמו גם הזרים המתגוררים באי.
ב-22 במרץ 2020, הודיע משרד הבריאות על 10 מקרי הדבקות חדשים, מספר החולים במדינה עלה ל-35.
ב-23 במרץ הודיע משרד הבריאות על 5 חולים חדשים, מספר החולים במדינה עלה ל-40.
ב-26 במרץ עלה מספר החולים ל-67, דווח על מקרה מוות ראשון במדינה כתוצאה מהנגיף. ב-3 באפריל, דווח על 269 חולים, 6 מתים ו-15 מבריאים במדינה. במאי 2020, דווח על 66 מקרי מוות, 1,611 (מתוכם 10 במצב קשה) ו-765 מקרי הבראה במדינה.
נמל התעופה הבין-לאומי סקופיה
נמל התעופה הבינלאומי סקופיה (במקדונית: Меѓународен аеродром Скопје; נודע בעבר בתור נמל התעופה אלכסנדר הגדול סקופיה, במקדונית: Аеродром „Александар Велики“ Скопје), הידוע גם בשם נמל התעופה פטרובץ כשמו של כפר סמוך, הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול והעמוס ביותר במקדוניה הצפונית. הנמל שוכן כ-17 ק"מ דרומית מזרחית לסקופיה, בירת המדינה.
היסטוריה
ב-1987 נבנה טרמינל נוסעים חדש בעל קיבולת גדולה יותר. בין 1993 ל-1995 נערך בנמל התעופה שיפוץ מסיבי. בדצמבר 2006 הכריזה ממשלת מקדוניה על כוונתה לשנות את שמו של הנמל כך שייקרא על שם אלכסנדר הגדול, וגרמה לפריצתה של מחלוקת דיפלומטית עם יוון, שמחשיבה את אלכסנדר כחלק נכבד מהמורשת שלה. ישנה טענה כי השם החדש גורם לבלבול עם נמל התעופה קוואלה, "מגאס אלכסנדרוס", שנמצא בחלק היווני של אזור מקדוניה.
ב-2018 שם הנמל שונה בשנית לנמל התעופה הבינלאומי סקופיה, כחלק ממהלך כולל לפתירות הסכסוך עם יוון שכלל גם את שינוי שם המדינה למקדוניה הצפונית בשנה שלאחר מכן.
תאונות אוויריות
ב-5 בדצמבר 1993 התרסק על מסלול מספר 34 מטוס מסוג פוקר 100 (מספר שלדה PH-KXL), השייך לחברת פאלאייר מקדוניאן איירליינס, שהיה בדרכו לציריך. חקירה שנערכה לאחר התאונה העלתה שהגורם לתאונה היה כשל אנוש של צוות המטוס שלא וידא לפני ההמראה שהמסלול נקי מקרח. מתוך 97 אנשים שהיו על סיפון המטוס נהרגו 81.
חמצת מטבולית
חַמֶּצֶת מטבולית (באנגלית: Metabolic Acidosis) היא מצב בו הגוף מייצר יותר מדי חומצה, כמו למשל בחמצת לקטית, או חמצת קטוטית סוכרתית, אובדן של ביקרבונט (למשל, במצבים של שלשול) או כאשר הכליות אינן מסוגלות לסלק מספיק חומצה מהגוף, כגון אי ספיקה כלייתית. במידה ומצב זה לא מתוקן, זה עלול להביא לאצידמיה, כלומר רמות pH נמוכות בדם (מתחת ל-7.35). מצבים אלו נגרמים לאור עלייה בייצור של מימן בגוף מסיבות שונות, או חוסר יכולת של הכליה לייצר ביקרבונט המשמש כבופר של המימן. התוצאות עלולות להיות קטלניות ולכלול גם קומה ומוות. יחד עם חמצת נשימתית, מהוות שתי הפרעות אלו את הסיבות העיקריות לאצידמיה (חמצת של הדם).
טרמינולוגיה
אצידוזיס או חמצת היא רמת pH נמוכה ברקמה. אצידמיה היא רמת pH נמוכה בדם. ברוב המקרים, אצידוזיס מתרחשת ראשית מסיבות שיתוארו להלן. לאחר מכן, יוני מימן חופשיים עוברים דיפוזיה לדם, ומורידים את רמות ה-pH שלו, כאשר בדיקת דם עורקית תגלה אצידמיה - דהיינו, pH הנמוך מ-7.35.
פיצוי נשימתי
כתוצאה מהתהוות של חמצת מטבולית, הגוף מנסה לעשות פיצוי נשימתי על ידי הפחתת רמות פחמן דו-חמצני. הערך התקין בגוף הוא 40 מ"מ כספית והגוף מנסה להוריד אותו למשל, על ידי היפרוונטילציה. רמת הפיצוי הנשימתי התקינה צריכה להיחשב באופן בו רמת הפחמן הדו-חמצני בדם ירד כפונקציה הבאה:
למשל- במידה ורמות הביקרבונט הן 12, נצפה שהפיצוי הנשימתי התקין יהיה ירידה ברמות הפחמן הדו-חמצני לאזור שבין 24 עד 28. פיצוי שאינו תקין (כלומר רמות פחמן דו-חמצני נמוכות מ-24 או גבוהות מ-28) מצביע על הפרעה משולבת - למשל בססת נשימתית או חמצת נשימתית מלבד חמצת מטבולית.
סימנים קליניים
הסימנים של חמצת מטבולית לעיתים אינם ספציפיים, ויכולים לבלבל את האבחנה הקלינית אלא אם נלקחת בדיקת דם עורקית ("בדיקת גזים"). התסמינים יכולים לכלול כאב בחזה, פעמת, כאב ראש, מצב בלבולי, ירידה בחדות הראייה, בחילה והקאות, כאבי בטן, ירידה בתיאבון (או לחלופין - עלייה בתיאבון) וירידה במשקל, כאבי עצמות וחולשת שרירים. הנשימה יכולה להיות נשימה שטוחה ומהירה הנקראת נשימת קוסמאול, המקושרת הרבה פעמים עם חמצת קטוטית סוכרתית. נשימות עמוקות אלו מעלות את ההפרשה החוצה של פחמן דו-חמצני מהנשימה, במטרה לפצות על החמצת.
חמצת קיצונית עלולה להביא להפרעות נוירולוגיות ולבביות קשות כגון לתרגיה, קומה ופרכוסים, הפרעות קצב לבביות, תת-לחץ דם וכדומה.
סיווג חמצת מטבולית ומרווח אניוני
על מנת לדעת את הסיווג הראשי, יש לחשב את המרווח האניוני - AG.
הנוסחה היה:
נוסחה זו מצביעה על כך שהנתרן הוא הקטיון החוץ תאי העיקרי, ואילו כלור וביקרבונט הם האניונים החוץ תאיים העיקריים. הפחתה מנתרן של ביקרבונט וכלור מייצגת את יתרת האניונים החוץ תאיים. באופן נורמלי, ריכוזם אמור להיות בין 8 - 16 מילימול לליטר (12±4), אולם עליה מעל 16 מצביעה על מרווח אניוני גדל ויכולה להיות כתוצאה ממספר סיבות, בעיקר רעלים מסוימים, חמצת לקטית וקטואצידוזיס. באותה מידה, המרווח האניוני יכול לעלות כתוצאה מעלייה ברמות אלבומין למשל ולכן צריך לעיתים לעשות תיקון לאלבומין.
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני גבוה
הסיבות לכך יכולות להיות הסיבות הרשומות מטה, כאשר לעיתים נהוג להשתמש בקיצור ראשי תיבות הקרוי KUSMAUL המייחס לכל אות סיבה אחרת (בסוגריים אלו הן החומצות שהביאו לעליה במרווח האניוני):
הסיבות:
חמצת מטבולית עם מרווח אניוני תקין
במצב זה, המרווח האניוני תקין, לרוב כתוצאה משינויים רציפרוקליים (הפוכים) ברמות הכלור והביקרבונט. דהיינו, עלייה בכלור היא מעלה הנורמה ותואמת את הירידה ברמות הביקרבונט.
מרגרט מיטשל
מרגרט מיטשל (באנגלית: Margaret Mitchell; 8 בנובמבר 1900 - 16 באוגוסט 1949) הייתה סופרת אמריקאית. כתבה את הרומן "חלף עם הרוח", שיצא לאור ביוני 1936 והוסרט בשנת 1939.
ביוגרפיה
נולדה בעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה (דרום ארצות הברית). למדה במכללת סמית' שבמדינת מסצ'וסטס, אך הפסיקה את לימודיה בשנת 1918, וחזרה לביתה בעקבות מות אמה ממחלה. בהמשך התקבלה לעבודה בעיתון מקומי, וכתבה טור שבועי.
בעקבות שבירת קרסול, נכפתה עליה תקופת החלמה בביתה. בעלה, ג'ון מארש, נשלח להביא עבורה ספרים רבים מהספרייה, והציע שתכתוב ספר בעצמה. מיטשל החלה לכתוב את "חלף עם הרוח", עשתה שימוש בידע הרב שהיה לה בנושא מלחמת האזרחים האמריקנית (היא גדלה בדרום המובס), ושילבה בעלילה תכנים אישיים (אוטוביוגרפיים). סדר הכתיבה היה שרירותי לחלוטין (הפרק הראשון שנכתב היה הפרק האחרון). מיטשל לא שיתפה איש מלבד בעלה בכתיבה. בשנת 1929 היא החלימה והחליטה לזנוח את כתיבת הספר, על אף שהיה כתוב ברובו.
בשנת 1935 היא התבקשה ללוות מוציא לאור מחברת "מקמילן", בשם הווארד לייתם, שהגיע לאטלנטה במטרה למצוא כותבים דרומיים. לייתם התעניין בכתיבתה של מיטשל, והיא הגישה לו את היצירה החלקית שכתבה. לייתם התלהב, וחברת "מקמילן" שילמה למיטשל מקדמה, כדי שתסיים לכתוב את הפרק הראשון של הספר. מיטשל סיימה לכתוב במרץ 1936, וב-30 ביוני 1936 הספר יצא לאור.
הספר נמכר בהצלחה רבה, וזיכה את מיטשל בפרס פוליצר בשנת 1937. הספר נחשב לאחד הספרים הנמכרים ביותר בהיסטוריה. עם זאת, מיטשל לא פרסמה עוד ספרים, והוא נשאר ספרה היחיד.
הולדן FJ
הולדן FJ (באנגלית: Holden FJ) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden) האוסטרלית, חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס ה-אמריקאית, בין השנים 1953–1956.
מרגרט מיטשל
ביוגרפיה
באוגוסט 1949 מיטשל נפצעה באורח קשה בתאונת דרכים באטלנטה (נהג מונית פגע בה בעת שחצתה את הכביש). היא מתה מפצעיה אחרי חמישה ימים בבית החולים גריידי, בגיל 48, ונקברה באטלנטה.
הולדן FJ
סך הכול יוצרו 169,969 יחידות.
יוסף דוד חכמי
יוסף דוד חכמי (נולד ב-2 בינואר 1945) הוא איש עסקים ואספן אמנות ישראלי. כתב העת ARTnews כלל אותו ברשימת מאתיים אספני האמנות הגדולים בעולם.
ביוגרפיה
יוסף דוד חכמי הוא דור חמישי בישראל. סבו מצד אביו, יוסף חכמי, עמד בראש בנק ברקליס במשך שלושים שנה, שהיה בתקופת המנדט הבריטי הבנק הגדול ביותר בפלשתינה. סבו מצד אמו, משה קרסו, היה איש עסקים בולט עד מותו בשנת 1962. אביו, דוד, הקים סוכנות ביטוח ב-1943, בהיותו בן 24. בשנת 1949 חכמי יסד את חברת הביטוח הפניקס הישראלי, שותפיו היו חברת הביטוח האנגלית פניקס ובנק דיסקונט לישראל.
יוסף חכמי נולד בתל אביב. אחותו, ניצה קנפר, צעירה ממנו בתריסר שנים.
את לימודיו התיכוניים חכמי למד בפְּנִימִיָּה בשווייץ. הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות יתרה במתמטיקה מ-MIT (1964). הוא המשיך את לימודיו ב-MIT וקיבל תואר שני בהנדסת חשמל ב-1965, בהיותו בן עשרים. הוא סיים לימודי תעודה באקטואריה ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית ב-1967. בשנת 1971 עבר את בחינות האגודה והתקבל כחבר מן המניין של אגודת האקטוארים האנגלית. בשנת 2013 קיבל תואר שני במדעי היהדות מאוניברסיטת ניו יורק.
חכמי החל את קריירת הביטוח בשנת 1968 כשהחל לעבוד בחברת הפניקס כאקטואר ולאחר מכן כמנהל אגף ביטוח חיים. בשנת 1976 מונה על ידי מועצת המנהלים למנכ"ל החברה. תוך שש שנים לאחר מינויו למנכ"ל רווחי הפניקס גדלו פי ארבעה.
חכמי נבחר פעמיים לנשיא איגוד חברות הביטוח ופעמיים לנשיא ההתאחדות לביטוח חיים.
אביו, דוד, הלך לעולמו ב-1991 וחכמי החליף אותו כיושב ראש הפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2002 חכמי ואחותו מכרו את חלקם בחברת הפניקס (56.8%) עבור 314 מיליון דולר. הפניקס הייתה בשנת 2002 חברת הביטוח השלישית בגודלה בישראל. היא נמכרה לחברת מאיר מכוניות בבעלות משפחות יעקב שחר וישראל קז, יבואני וולוו והונדה ובעלי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
איסוף בולים ואמנות
ב-1994 הכתיר אותו כתב העת האמריקאי ARTnews כאספן האמנות של השנה.
חכמי יצר ובנה את אוסף האמנות של הפניקס חברה לביטוח שנחשב אותה עת לאוסף האמנות הגדול בישראל. האוסף מנה 2,200 פריטים, רובם ציורים ומיעוטם פסלים, ונאמד ב-2002 ב-216 מיליון שקל. האוסף בינלאומי כלל בין היתר את קנדינסקי, פיקאסו, מאטיס, רוברט ראושנברג, ברנט ניומן, ג'ספר ג'ונס, ז'אן דובפה  ומרק רותקו.
פרופסור מרדכי עומר, שהיה מנהלו של מוזיאון תל אביב, חקר את האוסף ופרסם עליו ספר בן 600 עמודים. ב-1998 מוזיאון תל אביב הציג תערוכה שכללה 300 פריטים מהאוסף.
חכמי הוא גם בעל אחד מאוספי האמנות הישראלית והבינלאומית הגדולים בישראל, ובנוסף לכך אוסף המוקדש לאמנים בינלאומיים צעירים.
חכמי הוא אספן בולים. האוסף שלו המורכב מבולי צרפת, רומניה, שווייץ, ציילון וניו זילנד נחשב לטוב מסוגו בעולם וחכמי זכה בפרסים רבים בתצוגות בינלאומיות. בין רכישותיו המשמעותית ביותר נמנה גיליון מהדורה מ-11 בנובמבר 1858 של העיתון הרומני זימברולו שי וולטורולו. העיתון נושא שמונה בולי cap de bour (ראש שור) נדירים, שהנפיקה רפובליקת מולדובה ב-1858. הוא זכה בפרס Grand Prix National ובמדליית Large Gold Medal ב- Efiro בבוקרשט בשנת 2008. בבעלותו גם אוסף של שנת 1847, הנחשב לאוסף האמריקאי הגדול ביותר בזמנו, שכלל את המכתב המפורסם מקנדה לאנגליה דרך ניו-יורק, שעליו מודבקים הבול הראשון של קנדה וכן חמישה עותקים של הבול האמריקאי הראשון. חכמי זכה במדליית Grand Prix בתערוכת הבולים העולמית באיסטנבול 1996, ישראל 1998 וישראל 2008 והיה מועמד למדליית Grand Prix בוושינגטון בשנת 2006.
חכמי הוא עמית החברה הבולאית המלכותית בלונדון ועמית מועדון האספנים של ניו יורק. ב-2010 נבחר לעמית חוץ של אגודת הבולאים הצרפתית בפריז.
פעילות ציבורית
בשנת 2000, ארגון "בני ברית" העולמי בחר בחכמי ל"פרס ההומניטרי הבינלאומי השנתי של הארגון". הפרס נמסר לחכמי בטקס בוושינגטון על ידי נציגת הבית הלבן. בשנת 2009 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב כהוקרה על תרומתו לחברה הישראלית בתחומי האמנות, המוזיקה והתרבות.
חכמי היה חבר במועצת המנהלים של מכון ויצמן, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, האופרה הישראלית וכן של גלריית טייט בלונדון.
הוא כיהן מספר שנים כנשיא האיגוד הישראלי לשחמט. במהלך כהונתו עלה מספר רבי האמנים הבינלאומי מ-5 ל-29, רובם עולים מברית המועצות לשעבר שבעזרת יוסף חכמי נשארו בישראל, למרות שחלקם תכנן לעבור לארצות המערב.
בשנת 2012 הודיע שיקים סדרת ספרים בשם Hackmey Hebrew Classical Library, שהייתה אמורה להצטרף לשתי סדרות ספרים קודמות בהוצאת אוניברסיטת הרווארד - Loeb Classical Library, ולכלול טקסטים מהעת העתיקה ובהם בצד אחד של הדף המקור העברי או הארמי ובצד השני תרגומו האנגלי. נכון לשנת 2022, המיזם לא יצא לדרך.
נשוי לחווה ולהם שלושה ילדים.
בוסה נובה
בוסה נובה (בפורטוגזית: Bossa Nova) הוא סגנון מוזיקלי שגיבשו המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים והזמר-גיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו בברזיל בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. הסגנון הפך פופולרי מאוד ברחבי העולם בשנות ה-60 והשפיע רבות על התפתחות המוזיקה הפופולרית ומוזיקת הג'אז מסוף המאה ה-20 ועד היום.
מקורות והיסטוריה
מקורות הבוסה נובה במוזיקה העממית הברזילאית: סמבה אפרו-ברזילאית קצבית מצד אחד ובלאדות דייגים נוגות מאידך. אלו, יחד עם השפעות ג'אז אמריקני, הביאו לסגנון החדש: מעין סמבה רוגעת נטולת כלי הקשה רועשים ובעלת דגש מיוחד על הרמוניה מורכבת.
הבוסה נובה הוצגה לראשונה באוזני קהל ברזילאי בשנת 1958 על ידי ז'ואאו ז'ילברטו שביצע מלחניו של ז'ובים. שנה לאחר מכן, ב-1959, כאשר יצא לאקרנים הסרט "אורפאו נגרו" מלווה בלחניו של ז'ובים, זכה הסגנון החדש לפופולריות גם בשאר מדינות אמריקה הלטינית. ב-1962 כבש הסגנון את ארצות הברית עם אלבום שהקליטו נגני הג'אז הסקסופוניסט סטן גץ והגיטריסט צ'ארלי בירד, המוקדש לקטעי בוסה נובה של ז'ובים.
הקלטות מאוחרות יותר של זמרי ג'אז ידועים כמו אלה פיצג'רלד ופרנק סינטרה המוקדשות לשירי בוסה נובה של ז'ובים, ביססו את מעמדה כאחד הסגנונות המשפיעים ביותר על המוזיקה הפופולרית ומוזיקת הג'אז עד היום. בשלהי שנות ה-60 פחתה הפופולריות של הבוסה נובה, אך היא היוותה בסיס לסגנונות חדשים במוזיקה הברזילאית, כמו הטרופיקליה וה-MPB.
כלי נגינה אופייניים
הפסנתר גם הוא כלי מקובל בביצוע בוסה נובה: ז'ובים כתב וביצע את קטעי הבוסה נובה שלו בעיקר בליווי פסנתר. האפשרויות המגוונות בפסנתר גם הקלו על הגישור וההפריה ההדדית בין סגנונות הבוסה נובה והג'אז.
תופים וכלי הקשה מהווים מרכיב חיוני בבוסה נובה. קיים סגנון תיפוף ייחודי לה המחקה מעט את תפקיד הטמבורין בסמבה, עם הקשות על מסגרת התוף בלבד.
ליווי תזמורתי עשיר ומצועצע יותר מקושר לעיבודים צפון-אמריקניים, המכונים לעיתים "מוזיקת מעליות" או "מוזיקת חתונות".
מבנה
המקצב הבסיסי של הבוסה נובה שאול ממקצב הסמבה, המשלב תבניות קצב שמקורן בקהילות עבדים מאפריקה עם אלמנטים הלקוחים ממוזיקת מארש אירופית. כמו הסמבה, כתובה הבוסה נובה במקצב 2/2 בדרך כלל, עם דגש על הפעמה הראשונה.
בליווי הגיטרה הטיפוסי, פורט האגודל על מיתר הבס (הצליל הנמוך) בפעמות 1 ו-3, בעוד שאר האצבעות פורטות בו-זמנית על המיתרים הגבוהים בפעמות 1, 2, ובהשהיה אחרי פעמה 3, כפי שמודגם באיור המצורף:
מבחינה הרמונית בסגנון הבוסה נובה ניכרת הרמוניית ג'אז: רב השימוש באקורדים מוגדלים, מוקטנים ומורכבים ("מלוכלכים") רוויים בשימוש בצלילי מתח, כדוגמת שלוש התשיעיות, שני סוגי האחת עשרה ושני סוגי השלוש עשרה, המעצימים את ההשהיה ההרמונית. אופייניים לבוסה נובה מהלכים הרמוניים כרומטיים: צעדים הרמוניים הדרגתיים.
שירי בוסה נובה טיפוסיים מורכבים בדרך כלל משני בתים ולרוב הם נטולי פזמון (בניגוד לרוב שירי המוזיקה הפופולרית). אורכו של שיר בוסה נובה נע בין 2 ל-4 דקות. הקלטותיהם הראשונות של ז'ובים וז'ילברטו כללו קטעים המורכבים אף מבית אחד בלבד שבוצע פעמיים, ואורכם היה לעיתים פחות מ-2 דקות.
רבים מקטעי הבוסה נובה כלולים בספר הסטנדרטים (ה-Real Book) המשמש את נגני הג'אז.
שירים ישראליים בסגנון הבוסה נובה (רשימה חלקית)
תורגמו ובוצעו בעברית:
בספטמבר 2008 הוציאה להקה ישראלית חדשה בשם "בוסה" דיסק ובו מבחר שירים ישראליים מוכרים בעיבוד בוסה נובה מחודש.
ניתוח לתיקון הראייה בלייזר
ניתוח לתיקון הראייה בלייזר (נקרא גם: "ניתוח תשבורת") הוא ניתוח שנועד לפתור בעיות ראייה, ולפטור מהצורך להרכיב משקפיים או עדשות מגע. ניתוח זה נחשב להליך קל והשפעתו על קרנית העין היא בלתי הפיכה.
היסטוריה
העבודה התאורטית הראשונה בנושא הפוטנציאל של ניתוחי תשבורת פורסמה ב-1885 על ידי ייאלמר אוגוסט שיוץ, רופא עיניים מנורווגיה. ב-1898 חקר האופתלמולוג ההולנדי, ליינדרט יאן לאנס את ההשפעות של ניתוחי קרנית לתיקון לקויות בשבירת האור. ב-1930, ביצע רופא העיניים היפני טסומוטו סאטו את הניסיון הראשון בניתוח מסוג זה בתקווה לשפר את הראייה של טייסים צבאיים. כחלק מגישתו, ביצע חיתוכים רדיקליים של הקרנית אשר שיפרו את עוצמת העדשה עד 6 דיופטרים (דיופטר – יחידת מידה של עוצמת עדשה או כוח תשבורת). הליך זה נדחה על ידי הקהילה הרפואית עקב שיעור גבוה של ניוון הקרנית כתוצאה מנזק לשכבת האפיתל במהלך הטיפול.
בשנת 1960 ביצע סביאטוסלב פיודורוב לראשונה ניתוח להחלפת קרנית. הנהלת המכון פיטרה אותו בטענה שהניתוחים שהוא ביצע לא הוכנו כראוי ובוצעו ללא הוכחה מדעית מספקת. אולם לאור החלמת המנותחים וההד הציבורי פיודורוב הוחזר לעבודה.
בשנת 1963 פיתח חוזה באראקר, אבי הניתוח לתיקון קרנית, טכניקת ניתוח פורצת דרך הנקראת keratomileusis, שמשמעותה – עיצוב מחדש. הטכניקה אפשרה תיקון של קוצר ורוחק ראייה. כחלק מהטכניקה, הוא הסיר את שכבת הקרנית, הקפיא אותה כך שיוכל לעצב ידנית את הקרנית למבנה הרצוי. לאחר מכן, השתיל מחדש את הקרנית המעוצבת. בשנת 1986 שיפר סווינגר את שיטת ה-keratomileusis כך שיוכל לבצע אותה ללא הקפאה. למרות זאת, השיטה נחשבה לחסרת דיוק.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, פיתח פיודורוב את הרדיאל קרטוטומי (Radial keratotomy). בעשור העוקב עיצב לראשונה את העדשה המושתלת הראשונה. במקביל לעבודתו, ניסויים בשנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו להמצאת סוג של לייזר שנקרא לייזר Eximer. לייזר מסוג זה שימש תחילה לתעשייה, אך בשנת 1980 נמצא שניתן לחתוך בעזרת הלייזר רקמות אורגניות בדיוק גבוה. הגילוי של חיתוך ביולוגי בעזרת לייזר, יחד עם פיתוח מחשבים כדי לשלוט בו, אפשרו ביצוע פעולות וטכניקות שלא היו זמינות בעבר.
טכניקת ה-Photorefractive keratectomy (PRK) פותחה על ידי סטיבן טרוקל ב-1983 ובוצעה לראשונה ב-1987 על ידי תיאו סיילר (Dr. Theo Seiler). ה-FDA אישר את ההליך בשנת 1996. בסוף שנות ה-90 ההליך הפך לנפוץ פחות, עם עליית הפופולריות של הליך ה-LASIK. כיום, ניתוח ה-LASIK הוא ההליך מקובל לתיקון ראייה.
מרגריט מקדונלד, מנתחת עיניים, היא הראשונה שביצעה ניתוח לייזר Excimer ב-1987. ב-1993 הייתה הראשונה שביצעה ניתוח זה על מנת לטפל ברוחק ראייה, וב-2003 הייתה הראשונה בארצות הברית שביצעה את הליך ה-Epi-LASIK.
בישראל, הניתוח הראשון מסוג זה בוצע ב-1992 על ידי פרופסור פנחס נמט, שכיהן אז כמנהל מחלקה בבית החולים אסף הרופא.
תאוריה
ברוב ניתוחי העיניים לטיפול בהפרעות ריפרקציה כיום משתמשים באקסימר לייזר. בלייזר מסוג זה מצויים אטומים של הלוגן וגז אציל (לרוב Flourine ו-Argon). במצב הלא מעורר שלהם היסודות יימצאו לחוד, אך ברגע שנעביר דרכם אלומת אלקטרונים, נביא את שני היסודות למצב מעורר. במצב זה הם יתחברו יחד כדי ליצור דימר (מכאן השם). דימר זה אינו יציב וישאף לחזור למצבו היציב ובדרך חזרה יפלוט פוטון. פוטון זה יעבור דרך דימרים נוספים, ויוביל לכך שגם הם יפלטו פוטון באותו הכיוון ובאותו אורך גל. את כל הפוטונים האלה הלייזר מכוון יחד בעזרת מראות ומנסרות בעלות פתח קטן בקצה. אלומת הפוטונים תהיה אלומת אור אולטרה סגולי באורך גל של 193 ננומטר. אלומה זאת תהיה בעלת אנרגיה גבוהה. קרני האור יגיעו אל הקרנית, וכאשר יפגעו במולקולות על פני הקרנית, יגרמו לפירוק הקשרים הקוולנטיים בין האטומים ולאידויים. כך, נוכל לעצב את צורת סטרומת הקרנית. ייחודו של האקסימר לייזר, מלבד האנרגיה האגורה בקרן האור, הוא היכולת לפגוע רק בחלק דק מהקרנית (0.25 מיקרון). כך נוצר מצב ששאר הקרנית אינה נפגעת, אינה מתחממת ונשארת בעלת יכולת ריפוי טבעית ומהירה. באמצעות מנגנון זה ניתן לתקן בעיות בכושר השבירה של הקרנית, כגון קוצר ראייה, רוחק ראייה ואסטיגמטיזם. במצבים אלו האור אינו ממוקד על הרשתית או אינו ממוקד כלל. לדוגמה, בלקות הראייה הנפוצה בעולם – קוצר ראייה (מיופיה), קרני האור מתלכדות לנקודה לפני הרשתית. קוצר ראייה נגרם מפני שציר העין (המרחק שבין קצה הקרנית ובין הרשתית) ארוך מדי, מפני שכוח השבירה של הקרנית או העדשה גדולים מדי, או בגלל שתי הסיבות יחדיו. באמצעות ניתוחי תשבורת אפשר לטפל בשני הגורמים. קרן הלייזר משייפת את סטרומת הקרנית, מקצרת את ציר העין וגם משטחת את הקרנית. בכך, היא מקטינה את כוח השבירה שלה.
יצירת המתלה
מניחים מפסק עפעפיים ועליו טבעת וואקום המקבעת את העין. המטרה היא שדבר לא יפריע לסכין המיקרו-קרטום. סכין זו עוברת על הקרנית ויוצרת מתלה אשר מורכב משכבת האפיתל הקורניאלי ושכבת הממברנה החיצונית של הקרנית (ממברת באומן). כך, אפשר להפעיל את הלייזר אך ורק על שכבת הסטרומה של הקרנית. אופציה נוספת ליצירת המתלה היא על ידי שימוש בלייזר. לייזר זה שונה מהלייזר המשמש לאידוי הסטרומה בעיקר באורך הגל שלו (1053 ננומטר לעומת 193 ננומטר). לייזר זה יוצר בועיות מתחת לשכבה החיצונית של הקרנית וכך יוצר שכבת הפרדה. בשתי הטכניקות לבסוף המנתח מרים את המתלה בצורה ידנית.
שיוף הקרנית
לאחר הסטת המתלה, קרני הלייזר יכולות להגיע ישירות לשכבת הסטרומה ולאייד את חלקה. לשיפור הדיוק – בחלק זה של הניתוח יש מערכת מדויקת העוקבת אחר תנועת העין על מנת לפגוע במקום המדויק.
החזרת המתלה
לאחר סיום פעולת הלייזר, המנתח מחזיר את המתלה למקומו, זאת תוך ווידוא שאין חלקיקים קטנים או בועיות מתחת למתלה. כמו כן, חשוב להחזיר את המתלה בדיוק למקומו הקודם. המנתח יזליף טיפות נגד זיהום ודלקת. המתלה יתחבר חזרה בצורה טובה לשאר הקרנית.
מהלך ניתוח PRK
הניתוח אורך כ-30 שניות. תחילה יונח מחזיק עפעפיים על עין המטופל כדי למנוע ממנו למצמץ. תתבצע הסרה של שכבת האפיתל החיצונית בעזרת כלים כמו מברשת, להב, לייזר או טיפות תמיסה אתנואית, כאשר האחרונה היא הנפוצה ביותר. לאחר מכן המטופל יתבקש לבהות בנקודת אור כדי לוודא שעיניו לא יזוזו. סטרומת קרנית המטופל תעוצב מחדש על ידי קרני לייזר אקסימר. אופן פעולת הלייזר, חוזקו ומהירותו מתוכנתים במחשב על ידי המנתח בהתאם לנתוני עין המטופל.
לאחר הניתוח
בתקופה הראשונה לאחר הניתוח, על המטופל להשתמש בטיפות אנטי דלקתיות ואנטי זיהומיות, ובתחליפי דמעות לשמירה על הלחות בעיניים. על המטופל להשתמש במגן עיניים במהלך השינה והמקלחת, כדי למנוע נגיעה מקרית בעיניים ולמנוע כניסת חומרים שונים אליהן. בנוסף, אם הוא נחשף לשמש, על המטופל להשתמש במשקפי שמש כהות כדי למנוע חשיפה לקרני UV. יש להיצמד לתוכנית הטיפול שניתנה על ידי המנתח ולהיפגש איתו לביקורות לאורך השנה הראשונה לאחר הניתוח.
טכניקות נוספות
תהליך ניתוח הסרת משקפיים בלייזר בשיטת 4D דומה לניתוחי לייזר בשיטת Wavefront מכיוון ששיטה זו היא שילוב של השיטות.
סיכונים וסיבוכים
ניתוח לייזר לתיקון הראייה מביא עמו שיפור באיכות החיים למטופלים ומאופיין באחוזי הצלחה ושביעות רצון גבוהים 90%-98%. עם זאת, קיימים סיבוכים בסבירויות שונות שעלולים לפגוע בראייה ולגרום לסימפטומים מגוונים. הבנה וניהול של סיבוכים אלו הם חלק בלתי נפרד מהתהליך ומהווים מרכיב מרכזי באחוזי ההצלחה הגבוהים.
שי בזק
שי בזק (נולד בשנת 1968) הוא דיפלומט, איש תקשורת ואיש עסקים ישראלי. היה יועץ תקשורת של בנימין נתניהו וקונסול ישראל לשעבר בפלורידה, בפוארטו ריקו ובבוסטון.
משנת 2015 משמש כראש משלחת קק"ל בלונדון ובשנת 2020 מונה למנכ"ל ארגון אלנט אירופה ישראל.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לשמואל בזק, בנו של בצלאל בזק, ולאסתר, בת למשפחת שרשבסקי מגרמניה (דודניתו של מיכאל ששר). למד בישיבה התיכונית בר-אילן בתל אביב. בצה"ל שירת ביחידת שמשון וכצלף. סיים תואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה ותואר שני במינהל ציבורי ומדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. לאחר פטירת אביו בשנת 1982 עברה משפחתו להתגורר בימית במסגרת המאבק נגד הנסיגה מסיני ובהמשך עברה לגוש קטיף, ופונתה ממנו בתוכנית ההתנתקות.
בשנת 1994 החל לשמש יועצו לתקשורת של בנימין נתניהו, אז יושב-ראש האופוזיציה. כשנבחר נתניהו לראשות הממשלה, בשנת 1996, הוסיף בזק לשמש בתפקידו, ופרש ממנו ב-1998. לאחר סיום תפקידו כיועצו של נתניהו, התמנה בזק לקונסול הכללי של ישראל בפלורידה ובפוארטו ריקו. לאחר תום כהונתו שימש מנכ"ל של חברת השקעות פרטית, חבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומרצה לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2001 מונה למרכז הצוות האסטרטגי במטה הליכוד בבחירות שבהן התמודד אריאל שרון, ובשנת 2008 נקרא על ידי נתניהו אל צוות ההסברה של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שנערכו ב-2009. לאחר הבחירות, שבהן ניצח הליכוד, היה בזק מועמד לתפקיד יושב-ראש רשות השידור וכן ליושב-ראש מועצת הרשות השנייה, אולם מינויו לא יצא לפועל.
בשנת 2010 היה אמור להתמנות לקונסול ישראל בניו יורק כמועמדם של ראש הממשלה נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן, ובסופו של דבר מונה לקונסול הכללי של ישראל בבוסטון.
בשנת 2015 נשלח כראש משלחת הקרן הקיימת ללונדון.
קול המוסיקה
קול המוסיקה הייתה תחנת רדיו ישראלית במסגרת שידורי קול ישראל של רשות השידור, אשר שידרה מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה אמנותית על כל גווניה השונים.
התחנה התחדשה במסגרת תאגיד השידור הישראלי ב-15 במאי 2017 בשם כאן קול המוזיקה.
ביריד המזרח
שידורי מוזיקה בישראל החלו ביריד המזרח בשנת 1932. בעת קיום היריד הופעלה לראשונה תחנת שידור בשפה העברית והתחנה הקדישה זמן לשידורי מוזיקה.
בקול ירושלים
קראל שלמון, מלחין ומנצח יליד גרמניה, מונה למנהל מחלקת המוזיקה של התחנה.
לצד התחנה הוקם אנסמבל שהורכב ברובו מעולים ממרכז אירופה ואשר ניגן קטעים שונים. בשנת 1938 שלמון הקים על בסיסו את תזמורת שירות השידור של פלשתינה, אשר הפכה לימים לתזמורת הסימפונית ירושלים.
בתוכנית הקונצרטים הושם דגש על נגינת מוזיקה קלאסית ישראלית מפרי עטם של מלחינים שחיו באותה תקופה בארץ ישראל. בקונצרטים בשנת זו נכללו סוויטות לכלי קשת מאת ורדינה שלונסקי, יוסף טל ומרדכי סתר; וריאציות על שיר מאת קראל שלמון; ושיר ערש למיתרים מאת המוזיקולוג פטר עמנואל גרדנויץ.
מנצח התזמורת היה שבתי פטרושקה והוא גם ניגן בה בקונטרבס ובחצוצרה, כתב מוזיקה לתסכיתים וערך עיבודים מוזיקליים.
בקול ישראל
לאחר מלחמת העצמאות התאחדה "קול ירושלים" עם קול ישראל. בשנת 1962 פוצלו שידורי "קול ישראל" לרשת א' ורשת ב' ולשידורי המוזיקה הוקדשו 4 - 6 שעות ביום.
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה החלו לשדר גם מוזיקה ושירה בשפה הגרמנית. זאת, ביוזמתו של שבתי פטרושקה.
קול המוסיקה
ב-1 במאי 1983 (ל"ג בעומר, תשמ"ג) פוצלו שידורי רשת א' ומשדרי ה FM הפכו לרשת נפרדת ובכך קמה רשת "קול המוסיקה" כרשת נפרדת ביזמתו של מנהל הרדיו גדעון לב-ארי והייתה בד בבד גם לרשת הרדיו הראשונה ששדרה בישראל בצליל סטריאופוני מלא. בהודעת הפתיחה נאמר כי "60 אחוז מהשידורים יהיו מושתתים על הרפרטואר הקלאסי הטונלי, העונה על ציפיותיו של כל חובב מוזיקה קלאסית". אולם בהמשך התחנה שידרה ממוזיקה עתיקה ועד מוזיקה קלאסית מודרנית ובכלל זה מוזיקה קלאסית ישראלית. הוקדשו גם תוכניות לשידור מוזיקה אתנית, ג'אז וזמר עברי. במתכונת זו הרשת שידרה במשך 18 שעות ביממה (מ-6 בבוקר עד חצות) ומאוחר יותר הורחבו שידורה ל-24 שעות ביממה.
התחנה שותפה באיגוד השידור האירופי ומשדרת קונצרטים מרחבי העולם המתקבלים באמצעות לוויין. ב-2007 הוחלף שם התחנה לתקופה קצרה ל"כל המוזיקה".
לאורך השנים הוצע מספר פעמים לאחד את התחנה עם רשת א' או עם תחנות אחרות. אולם מחאות מצד מאזיני התחנה מנעו את המימוש.
התחנה גם פעלה לקידום המוזיקה האמנותית בישראל במספר דרכים:
אמנית המוות
אמנית המוות (שם מדעי: Amanita phalloides) היא פטריית בסיסה רעילה ביותר, מהסוג אמנית, הנפוצה ברחבי אירופה ואיראן. הפטריה משגשגת הודות ליחסי הגומלין עם מיני עצים נשירים ומחטניים רבים. תפוצתה התרחבה מעבר לאזורי התפוצה הטבעית בעקבות תירבותם של מספר עצים לצורכי נוי ויערנות, בעיקר אלון, ערמון ואורן.
הכובע מופיע בקיץ ובסתיו, צבעו ירוק על פי רוב. הנבגים וה"רגל" לבנים. בדרך מקרה, מזכירה האמנית מספר מיני פטריות אכילות כנרתיקנית, דבר המעלה את הסיכוי להרעלה בטעות.
אמנית המוות היא מושא למחקר רב. מרבית החומרים המשניים הפעילים בה בודדו, ביניהם הרעלן אלפא אמניטין הפוגע בכליות ובכבד בצורה קטלנית.
ב–2018 נמצאה הפטריה בחורשות אלונים ברמת הגולן.
שמורת הקרנפים והאריות
שמורת הקרנפים והאריות או פארק הקרנפים והאריות (באנגלית: Rhino and Lion Nature Reserve או Rhino and Lion Park) היא שמורת טבע במחוז חאוטנג שבדרום אפריקה. השמורה משתרעת על פני שטח בן 12,000 דונם, והיא מהווה מקום מחיה של מגוון מיני בעלי חיים פראיים שניצודים בידי האדם ובעלי חיים הנתונים בסכנת הכחדה. השמורה ממוקמת כ-40 ק"מ צפונית-מערבית ליוהנסבורג, בירת דרום אפריקה, באזור האתרים הפרהיסטוריים המכונה בשם "ערש המין האנושי", שהוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1999.
השמורה, הנתונה בבעלות פרטית, הוקמה ב-1985, אז כללה רק שני פרטי קרנף רחב-שפה שחיו בתוך גבולותיה. ב-1990 נפתחה השמורה למבקרים. כיום חיים בגבולותיה מעל 600 מינים של בעלי חיים. תיירים המגיעים למקום יכולים לערוך סיור מודרך ברחבי השמורה, שמתקיים ברכב עם גג פתוח, ובו יכולים לחזות התיירים ביותר מ-30 מינים שונים המשתכנים בשמורה. עם בעלי החיים המצויים בשמורה נמנים אריות, נמרים, קרנפים, מיני תאו, ברדלסים, היפופוטמים, תנינים, מעל 20 מיני אנטילופה (בהם ראם הצבי), מעל 200 מיני ציפורים ועוד. בעקבות הצלחתה של תוכנית שיושמה בשמורה, לרבייה של מין הזאב הטלוא, המצוי בסכנת הכחדה, הורחבו מאמצי הרבייה לטיגריס הבנגלי ולטיגריס הסיבירי, שניהם מינים בסכנת הכחדה, וכן לאריה הלבן, שמהווה מוטציה גנטית נדירה.
מבקרי השמורה יכולים לבקר גם באזור להאכלת החיות ובפינת ליטוף. כמו כן, ישנו בשמורה מתחם הקרוי "מסעדת הנשרים", בו נשרים מסביבתה יכולים לאכול פגרים שתורמים חקלאים מקומיים; עד 200 נשרים ניזונים בה בו-זמנית.
השמורה אף כוללת אזורים נוספים לרווחת המבקרים, כגון בתי נופש, אזור פיקניק וברביקיו, מסעדות, אזורי משחקים ואולם כנסים.
מסוף תל השומר
מסוף תל השומר הוא מסוף אוטובוסים בשטחה של העיר רמת גן, המסוף נמצא בסמוך לבית חולים שיבא-תל השומר ובסמוך למחנה דורי ולשכת הגיוס.
מסדר הנילוס
מסדר הנילוס (ערבית: قلادة النيل العظمى) נוסד ב-1915 על ידי סולטאן מצרים חוסיין כאמל. המסדר בוטל בנפילת המלוכה ב-1952, אך חוּדש אחרי כינון הרפובליקה ונחשב לאות הכבוד הגבוה ביותר במצרים.
המסדר מנה בעבר דרגות אחרות שסומנו בעיטורים מובחנים: הסרט הגדול (Grand Cordon) ואחריו, בסדר יורד, דרגות הקצין הגדול, המפקד, הקצין והאביר, אך בפועל אין הן קיימות עוד.
במקבלי עיטור מסדר הנילוס בימינו נמנים חתן פרס נובל לספרות נגיב מחפוז, חתן פרס נובל לכימיה אחמד זוויל, חתן פרס נובל לשלום מוחמד אל-בראדעי, טלעת חַרבּ מייסד בנק מצרים, הסופר טה חוסיין, המוזיקאים מוחמד עבד אל-והאב ואום כולתום, נשיאי מצרים, שרים ומפקדי הצבא, ובהם סעד אלדין אלשאד'לי, שהיה רמטכ"ל צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים, ומוחמד חוסיין טנטאווי. ב-23 ביולי 1956 (לפני מערכת קדש) העניק נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר את עיטור מסדר הנילוס לעמיתיו מקרב מחוללי מהפכת הקצינים החופשיים (מוחמד נגיב, נשיא מצרים המודח, קיבל את העיטור רק ב-2013, אחרי מותו). העיטור הוענק לראשי מדינות, ובהם המלכה אליזבת השנייה, השאה הפרסי, המלך אידריס מלוב, אקיהיטו קיסר יפן, נשיא אינדונזיה סוהארטו, נשיא קפריסין מקאריוס, מנהיג יוגוסלביה טיטו, מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט, המנהיג הלבנוני פייר ג'ומאייל והמנהיג הדרום-אפריקאי נלסון מנדלה. בצד אלה זכה בכבוד גם הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין.
בתקופת המלוכה המצרית היה "מסדר הנילוס" נמוך בחשיבותו מ"מסדר אסמאעיל". גם מסדר זה נוסד ב-1915, והוא נקרא לכבודו של אסמאעיל פאשא, נכדו של מוחמד עלי, אבי השושלת. מסדר זה בוטל עם סילוק המלוכה ב-1952 ועימו בוטל גם "מסדר מוחמד עלי", שהיה הגבוה במידרג מסדרי הכבוד המצריים. מסדרי כבוד נוספים הם "מסדר השלֵמוּת" לנשים (רובן מבתי מלוכה) שחודש ב-1959 ומסדר ההצטיינות, שנוסד בימי המלך פארוק זמן קצר לפני הדחתו והתחדש ב-1972. כיום, המסדר השני בדרגתו למסדר הנילוס הוא "מסדר הרפובליקה" שנוסד עם כינונהּ ב-1953.
האורגים
האורגים (אנגלית: The Weavers) הייתה להקת שירי-עם אמריקאית. נוסדה ב-1948 בניו יורק, התפרקה ב-1963, והתאחדה מאז מספר פעמים.
היסטוריה
מייסדי הלהקה הם פיט סיגר, רוני גילברט, לי הייס ופרד הלרמן. רפרטואר הלהקה כלל שירים עממיים אמריקאיים, שירי גוספל, מוזיקה שחורה, שירי עמל, וכן שירים עממיים בשפות שונות מרחבי העולם. הלהקה פרצה לתודעת הציבור בארצות הברית לאחר שהמשורר קרל סנדברג אמר בראיון ב-1949:.
בעקבות ההצלחה הקליטו "האורגים" ביצועים לשירים "צאנה, צאנה", ו"שלום חברים, שלום" בעברית, ואלו הצליחו במצעדי הפזמונים. השיר "צאנה-צאנה" מופיע ראשון באוסף להיטיהם הגדולים. "האורגים" ערכו מסע הופעות מצליח בישראל בשנת 1959.
מורה (נהר)
מורה (קרואטית, הונגרית וסלובנית: Mura, גרמנית: Mur) הוא נהר במרכז אירופה, העובר במדינות סלובניה, אוסטריה, קרואטיה והונגריה. נשפך לנהר דראווה, שנשפך לבסוף לנהר הדנובה.
מקורו של הנהר נמצא בפארק הלאומי האוסטרי הוהה טאורן, בגובה 1,898 מטר מעל גובה פני הים. אורכו הכולל הוא 465 קילומטר, כש-295 קילומטר נמצאים באוסטריה, 98 בסלובניה, והשאר עובר לסירוגין על גבול קרואטיה-הונגריה, ומסתיים ליד העיירה לגארד שבקרואטיה, שם הוא נשפך לנהר דראווה. העיר הגדולה ביותר בה עובר הנהר היא גראץ שבאוסטריה.
האורגים
היסטוריה
הלהקה נחשדה ב"נטיות סוציאליסטיות" על ידי ג'וזף מקארתי בתחילת שנות החמישים, מאחר שחלק משירי העם שביצעה היו שירי מחאה ומילותיהם עסקו בזכויות האדם. הפופולריות של "האורגים" דעכה, אך בשנת 1955, עם תום עידן מקארתי, הם חזרו לקדמת הבמה ושיחזרו את הצלחת העבר שלהם. בשנת 1958 פרש פיט סיגר, ואת מקומו מילאו פרנק המילטון, ברני קראוס ואריק דארלינג חליפות. פיט סיגר השתתף בסיור בישראל ב-1959.
מורה (נהר)
במקומות שונים בנהר ישנן עדויות על טחנות מים שהופעלו על ידי זרם הנהר מאז המאה הרביעית לפנה"ס. השיטה של הפעלת טחנות על ידי מים אומצה מאוחר יותר על ידי הסלאבים והמדיארים שהגיעו לאזור. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 עוד פעלו טחנות רבות מכוח הנהר. כיום פועלת רק טחנה סלובנית אחת בשם "Babičev mlin".
בנהר ישנן כמויות קטנות של זהב, אמנם לא מספיק בשביל שינוצל כיום, אך בתקופות קדומות השתמשו בו.
האורגים
היסטוריה
בשנת 1963 ערכו "האורגים" מופע פרידה, בו השתתף גם פיט סיגר. לאחר מכן ערכו מספר מופעי איחוד, אחת למספר שנים. ההופעה האחרונה בהרכב המקורי נערכה ביוני 1981, כאשר לי הייס ישוב בכיסא גלגלים, קטוע גפיים ובמצב בריאותי רופף. הוא נפטר חודשיים לאחר מכן.
רוני גילברט (1926-2015), בת למשפחה יהודית, הרבתה לעסוק בנושאים פוליטיים, והקימה מספר מקהלות ששרו שירי עם ושירי מחאה. בשנת 1982 נפגשה עם נשים מלבנון ומשטחי הרשות הפלסטינית, הקליטה שיר רחוב פלסטיני עממי, וערכה מספר מופעי הזדהות עם תנועת השמאל "נשים בשחור". בראיונות עימה התבטאה רבות בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
פריווילגיה (כתב זכות)
פריווילגיה (מלטינית: privilegia; נגזר מהמימרה הלטינית: priva lex, privus legus תרגום מילולי "חוק פרטי"; ומשמעו: זכות-יתר) הייתה מסמך משפטי באירופה בימי הביניים, אשר הסדיר את מערכת היחסים בין השלטון לקבוצות אתניות, סוחרים או מהגרים, או אדם פרטי ברשות השלטונית (קיסרות, ממלכה, נסיכות) אשר ניתנו להם זכויות מיוחדות בעיני החוק.
"כתבי זכויות" הוענקו ליהודים מפעם לפעם בשטחי הריבונות של מלכים ואצילים באירופה, כדי להסדיר את ישיבתם כמיעוט אתני ודתי, ואף לאפשר להם לעסוק במשלחי יד שנאסרו על כלל האוכלוסייה. כך למשל, בשנת 1244, קבלו היהודים "כתב זכויות" מפרידריך השני, שאפשר להם לעסוק בבנקאות, דהיינו, הלוואה בריבית וחלפנות כספים. הפריוילגיות שקיבלו הן שנתנו להם להמשיך ולקיים את אורח חייהם הדתי ולשמור על זהותם היהודית.
יאן סחפ
חייו והרקע שלו
יאן סחפ נולד ב-18 בנובמבר 1898 בעיר לקרקרק שבהולנד. בשנת 1919 הוא התיישב בעיר זייסט שבהולנד, ליד רוטרדם והיה פקיד בכיר בעירייה.
פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש הולנד ובלגיה באביב 1940 רצתה הממשלה הגרמנית רישום נפרד של כל היהודים. בשנת 1943 דרשו הגרמנים להנפיק תעודות זהות חדשות. בתעודה החדשה נרשמו פרטים מזהים רבים כגון כתובת, מקצוע, שם בן הזוג, השתייכות דתית, גובה, צבע שיער ונדרשה חתימה בטביעת אצבע. רק עם תעודה זו היה אפשר להסתובב חופשי ולקבל כרטיסי מזון. אגף מרשם התושבים בעירייה היה אחראי להנפקת התעודות הללו. תעודות זהות של יהודים מסופקות עם "J". עתידה של יהדות הולנד היה בסכנה מוחלטת, בשל העובדה שכעת כל המידע הנחוץ על חייהם, עתה פתוח לעיניי הגרמנים. היות שלסחפ הייתה נגישות מידית למידע הרב על תושבי עירו (בשל היותו פקיד בעיריית זייסט), יכול היה לשנות ולזייף תעודות זהות של אזרחים, בעיקרם יהודים על מנת להצילם.
מיד עם קבלת ההוראה להנפקת תעודות זהות חדשות התארגנו באופן לא פורמלי כמה פקידים בעיריית זייסט והקימו מנגנון מחתרתי סודי, שתפקידו היה להנפיק תעודות זהות מזויפות לכל המסתתרים בתחומי העיר, יהודים ולא יהודים כאחד. בסביבות שנת 1942 סחפ הצטרף למחתרת, ועד מהרה הוא עמד בראש המנגנון המחתרתי והיה זה שאישר בחתימתו האישית כל אחת מן התעודות המזויפות הללו.
אנשי המנגנון דאגו גם להוציא מכרטסת מרשם התושבים תעודות של אזרחים שנרדפו בידי הנאצים ולהעלימם מעיני רודפיהם. גברת פול (Pool), מזכירתו של יאן סחפ, הייתה עדה לפגישה שהתקיימה בבית הוריה. בפגישה חילק סחפ תעודות מזויפות לכמה אנשים, בכללם יהודייה צעירה בשם אווה דננבאום (Denneboom) לבית נתנס (Nathans). אווה באה על מנת לקבל מספר תעודות מזויפות לה ולשתי בנותיה- צביה ושולמית. יאן מסר לאווה תעודות זהות חדשות עם שמות בדויים - צביה הפכה להיות וילי (Willy) ושולמית הפכה להיות יאני (Jannie) למשפחת ואן-רמרדן (Van-Remmerden). התעודות המזויפות העניקו להן זהות חדשה והצילו את חייהן.
חשיפת פעולותיו ומותו
ב-15 באוגוסט 1944 חשפו הגרמנים את הפעילות המחתרתית לזיוף התעודות. סחפ נחקר ונאסר בידי הס"ס והועבר למחנה המעבר ווכט (Vught) שבהולנד, ובספטמבר 1944 נשלח למחנה אורניינבורג (Oranienburg) שבגרמניה. עם התקרבות כוחות בעלות הברית הוצא לצעדת המוות לכיוון ברגן-בלזן. על פי מסמך של הצלב האדום משנת 1950, סחפ מת בברגן-בלזן בין ה-4 באפריל 1945 ל-31 במאי 1945 (כלומר, ייתכן שמת לאחר שהמחנה כבר שוחרר על ידי הצבא הבריטי). גופתו לא נמצאה מעולם.