cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חרדון צב מצוי
מאפיינים
נמנה עם הזוחלים המדבריים הגדולים בישראל ואורכו מגיע ל-75 סנטימטרים (כולל זנב). בשעות הבוקר הקרירות צבע הגוף כהה יחסית (שחור-אפור) על מנת לקלוט את חום השמש ביעילות, ובמשך היום הוא הולך ומתבהר עם ההתחממות (חום-כתום). הוא מתאפיין בחפירת מחילות עמוקות מתחת לקרקע (כמספר מטרים) ושם שוהה במשך מרבית התקופה הקרה. בעת סכנה הוא פותח בריצה לעבר המחילה שלו ובמקרה של סכנה קרובה אף יכול להכות בעזרת הזנב החזק והקוצני שלו.
הוא יצור צמחוני ולכן ניזון בעיקר מצמחים, שיחים ופירות. בעונת הרבייה הנקבה מטילה 17–41 ביצים וקוברת אותם באדמה. כעבור חודשיים בוקעים הצעירים.
החלום של רד
החלום של רד (באנגלית: Red's Dream) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת משנת 1987 שהופק על ידי חברת פיקסאר ובוים ונכתב על ידי ג'ון לאסיטר. בסרט הקצר, שבאורך ארבע דקות, מככב רד, חד-אופן בצבע אדום שחולם על מקום טוב יותר. הסרט הוא הסרט השני באנימציה ממוחשבת של פיקסאר בעקבות הסרט "לוקסו ג'וניור" שהופק בשנת 1986 גם בבימויו של ג'ון לאסיטר.
החלום של רד מוצג בצורה יותר חזקה מדמותו של לוקסו ג'וניור. הסרט נועד להפגין חידושים טכניים בתמונות. הסרט נוצר במחשב של החברה, אך בעקבות הגבלת הזיכרון של המחשב הסרט ננטש לטובת פרויקטים נוספים. שטח החברה הלך וגדל, וכתוצאה מכך לאסיטר וצוותו עבדו מחוץ למסדרון במהלך הייצור, שם לאסיטר ישן לפעמים ימים שלמים.
הסרט פורסם לראשונה בוועידת SIGGRAPH השנתית באנהיים ב-10 ביולי 1987, וזכה להתלהבות מצד משתתפיה. החלום של רד מעולם לא נקשר לסמל של פיקסאר, בניגוד להרבה סרטים אחרים של החברה. הסרט יצא לווידאו במסגרת "Tiny Toy Stories" בשנת 1996 והופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1 בשנת 2007.
עלילה
הסרט מתרחש בלילה גשום בו בחנות האופניים שוכב בפינה חד אופן אדום בשם רד. רד חולם להיות המופע המרכזי בקרקס, דבר המוצג בחלום בו הוא רוכב ליד ליצן קרקס. לאחר שהוא רוכב, ליצן הקרקס מתחיל בפעולת ג'אגלינג עם שלושה כדורים צבעוניים, אותם הוא מפיל בטעות, מה שגורם לחד האופן להתגלגל מתחתיו ולתפוס אותם. בסופו של דבר, הליצן זורק את אחד הכדורים מהבמה, ומניע את רד להחזיר אותו ללא התראה. לאחר שהבין שחד האופן שלו לא נמצא מתחת לרגליו, הליצן נופל מהקרקע ואחריו רד תופס את שני הכדורים האחרים ומתחיל ללהטט אותם למחיאות כפיים סוערות. כשהחלום מסתיים רד משתחווה לקהל, אך שהוא מבין שהוא עדיין בחנות האופניים הוא נכנס לדיכאון והופך לדומם שוב.
הפקה
החלום של רד הוא הסרט הקצר השני שיצר אולפן האנימציה הממוחשבת, פיקסאר, בעקבות סרטו משנת 1986, לוקסו ג'וניור. לסרט הקצר הבא של החברה, שהיה אמור להיות מוצג בכנס SIGGRAPH בשנת 1987, רצה אדווין קאטמול שהצוות של פיקסאר יעשה סרט באנימציה ממוחשבת ב-Pixar Image Computer. לאסיטר החל לפתח את הסיפור על ליצן קרקס שעומד בבמה על ידי חד אופן משלו, ואילו ויליאם ריבס ואיבן פיסקה אוסטבי עבדו במקבל על הרעיות שלהם, אוסטבי רצה להנפיש אופניים וריבס עבד על יצירת תפאורה גשומה בעיר. בסופו של דבר השלושה שילבו את הרעיונות שלהם, דבר שהביא להתפתחות הסרט. הרעיון של חנות האופניים לתפאורה נוצר בהשארת אוסטבי, חובב אופניים ומתכנת גרפיקה בפיקסאר, שעבד על יצירת תמונות סטילס מורכבות של חנות אופניים. לאסיטר, ריבס ואוסטבי רצו לנסות ולהעניק לסרט מראה "אפל ומצוברח" מובהק בכך שהוא יתקיים בסביבה עירונית גשומה.
זמן קצר לאחר השלמת הסרט, ביקרו האנימטורים פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון, שניים מתשעת האנימטורים המקוריים של וולט דיסני המכונים "תשעת הזקנים", באולפנים וצפו בסרט. לאחר הצפייה תומאס לחץ את ידו של לאסיטר ואמר לו "ג'ון, עשית את זה".
הפצה
הסרט פורסם לראשונה בוועידת SIGGRAPH השנתית באנהיים ב-10 ביולי 1987, שם זכה להתלהבות מצד משתתפיה. בשנת 1996 הסרט יצא לווידאו במסגרת "Tiny Toy Stories", בנוסף הוא הופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1 בשנת 2007.
טבח חמה
טבח חמה (בערבית: مجزرة حماة, מַ֫גְ'זַרַת חַמַ֫אה) נערך בסוריה ב-2 בפברואר 1982, כאשר צבא סוריה ו"פלוגות ההגנה", בהוראת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ובפיקוד אחיו הצעיר רפעת אל-אסד, תקף את העיר חמה וטבח אלפי אזרחים סוריים סוניים, במטרה למנוע ניסיון הפיכה כנגד השלטון הדיקטטורי במדינה. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל העריך כי מספר ההרוגים בטבח נע בין 10,000 ל-25,000 בני אדם אך הארגון הסורי לזכויות אדם העריך כי בטבח נהרגו כ-40,000 איש.
רקע
בתחילת שנות השמונים הייתה סוריה מעורבת עמוקות במלחמת האזרחים בלבנון שהחלה ב-1976. בעיות צצו גם מכיוונה של טורקיה, שהניעה את כוחותיה לגבול עם סוריה כדי להתמודד עם המרידה הכורדית באזור. הממשלה הטורקית האשימה את סוריה בתמיכה ואימון של מורדי "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK) בטורקיה גופא. תנועת האחים המוסלמים בסוריה ניצלה את הכאוס שהשתרר והחלה להתמרד נגד שלטונו של חאפז אל-אסד. האחים המוסלמים ביצעו פעולות גרילה וטרור במספר ערים, תוך שהם תוקפים קצינים, גורמים ממשלתיים ותשתיות. האלימות נגד המשטר כללה את הריגתם של 83 צוערים של הצבא הסורי בבית ספר לארטילריה בחלב ביוני 1979, ושלושה פיגועי מכונית תופת בדמשק בין אוגוסט לנובמבר 1980, שבהם נהרגו מאות אנשים.
ביולי 1980, העונש על השתייכות לתנועת האחים המוסלמים נקבע למוות, עם אישורו של חוק מס' 49. במהלך תחילת 1980, ביצעו האחים המוסלמים מספר פיגועי תופת נגד בנייני הממשלה וחבריה. כחלק מכך, בוצע ניסיון התנקשות בנשיא אסד ב-26 ביוני 1980, במהלך קבלת פנים רשמית לנשיא מאלי. לאחר שיריות מקלע החטיאו את הנשיא אסד, הוא רץ כדי לבעוט ברימון יד שהושלך לעברו, בעוד שומר ראשו הקריב את עצמו כדי לחנוק את פיצוץ הרימון השני. אסד נפגע באופן קל בלבד. תגובתו של אסד הייתה מהירה ובמהלך 48 השעות לאחר ניסיון ההתנקשות, 625 אסירים אסלאמיסטים נרצחו בהוצאות המוניות להורג על ידי אחיו של אסד, רפעת אל-אסד, בבית הכלא בתדמור.
הטבח
הקריאות לנקמה גברו בקרב האחים המוסלמים, ופיגועי התופת התגברו. שיא האירועים היה במרידה כוללת של העיר הסונית–שמרנית חמה, בפברואר 1982. הנשיא אסד הפקיד את האחריות לדיכוי העיר על אחיו, רפעת. מטרת התקיפה מצד המשטר, הייתה להפסיק את הפעילות המרדנית של האחים המוסלמים. לפני ההתקפה קרא המשטר לתושבי העיר להיכנע, והזהיר כי מי שיישאר בעיר ייחשב למורד.
רפעת אל-אסד החדיר לעיר כ-1,500 חיילים מפלוגות ההגנה שלו לבניינים שונים בעיר, ובמקביל, חנו 1,500 חיילי קומנדו מהכוח המיוחד של הקולונל עלי חיידר ליד סכר סמוך לעיר ובנו שם מנחת מסוקים. סביב העיר חנו יחידות מודיעין וטנקים של כוחות החטיבה המשוריינת העצמאית ה-47 תחת פיקודו של הקולונל העלווי נאדים עבאס. ב-2 בפברואר, יום שלישי, בשעה 01:00 בלילה החל "טיהור" העיר. הצבא הסורי החל בהפגזה מסיבית של העיר בת ה-350,000 תושבים (הרביעית בגודלה בסוריה). רוברט פיסק תיאר בספרו "Pity the Nation"  כיצד אזרחים ברחו מהעיר בעוד טנקים וכוחות חי"ר התקדמו לעבר העיר במטרה להטיל עליה מצור. 500 לוחמים מהכוח של רפעת וכוח של המודיעין הצבאי הסורי (המוחאבראת) החלו להקיף את שכונת בארודי שנמצאת על הגדה המערבית של נחל אורונטס, שבסמטאותיה התגוררו המתנגדים הקיצוניים ביותר של המשטר. אלא שהאחים המוסלמים ידעו, ככל הנראה, שצפויה מתקפה והציבו שומרים על הגגות. הם תקפו את החיילים, שהסתבכו בסמטאות, בתת-מקלעים בליווי קריאות "אללה הוא אכבר". קבוצה אחרת הקימה מחסום על הגשר המוביל לגדה המזרחית של הנהר, כדי למנוע הזעקת תגבורת לצבא. החיילים הותקפו גם בשכונות אחרות ועם שחר הם נסוגו. הרמקולים של המסגדים הכריזו שהעיר "משוחררת" והאחים המוסלמים דרשו ג'יהאד נגד אסד ומפלגת הבעת'. בבוקר הוזעקו אלפי חיילים נוספים והחטיבה ה-47 נכנסה אל העיר. מאוחר יותר בבוקר, קרא מפקד האחים המוסלמים, השייח' אדיב אל-קילאני, לאנשיו לצאת ממחבואם לקרב לסילוק המשטר "הכופר" של אסד. לאור היום התנהל קרב פנים אל פנים. האחים המוסלמים, בסיוע צעירים חילוניים, תקפו את עמדותיהם של גדודיו של רפעת אסד והקימו מחסומים בעצמם. מהרמקולים של המסגדים נשמעה כל הזמן הקריאה "קומו וסלקו את הכופרים מחמה". קבוצות של האחים המוסלמים עברו ברחובות, בזזו את תחנות המשטרה ומחסני הנשק ואז פרצו לבתי מנהיגי מפלגת הבעת' בעיר. כ-50 פקידי ממשלה נרצחו. הצבא הזעיק תגבורת נוספת: טנקים כדי לפרוץ לעיר ומסוקים כדי להנחית חיילים. הצבא בודד את התאים של האחים המוסלמים על ידי ניתוק קשרי הטלפון והטלגרף בין חמה וסביבתה, ואבטחת הכבישים המובילים אליה.
בבוקר ה-3 בפברואר ניסו הטנקים לחדור לסמטאות שבידי האחים המוסלמים. אולם אלה הצליחו לנטרל את מכונות הירי המותקנות על הצריחים בעזרת רימונים ובקבוקי מולוטוב. באותו ערב, הזעיק רפעת את החטיבה המשוריינת ה-21, בפיקוד פואד אימעיל, כאשר חייליה שהיו תושבי חמה הוצאו מן הכוח לפני כניסתו אל העיר. הכוח נכנס דרך רחוב סעיד אבן אל-עאס. בבוקר ה-4 בפברואר פרצו כ-20 טנקים והחלו לירות על המחסומים ועל הבתים שמסביב. המסגד הגדול במרכז השכונה התמוטט וכעבור מספר שעות כבר קרסו גם רוב הבניינים שליד המחסומים. יחידות הצבא שמסביב לעיר החלו להפגיז בירי ארטילרי את השכונות שהיו מעוזי האחים המוסלמים: בארודי, קילאני, הדרא וחמידיה.
ב-17 בפברואר נהרג מפקד האחים המוסלמים, השייח' קילאני, מרסיס של פגז. במשך השבועות הבאים נהרגו מאות אנשים. חיל ההנדסה הסורי פוצץ בשיטתיות בניינים על דייריהם. העיר העתיקה, ובה השוק והמסגדים, נהרסה כליל. תושבים שנשארו בעיר הובאו לחקירות בעינויים. לדברי אהוד יערי, חקירות אלו היו בפיקוחו של הקולונל מוחמד נאסיף, מעוזריו של רפעת אסד. רפעת הביא לעיר בולדוזרים והרס לגמרי בניינים שנפגעו קשה, וזאת כדי לגרום לתושבי השכונות של האחים המוסלמים לעבור למקום אחר. אסירים שנכלאו בשל התנגדות למשטר, הובאו ממעצרם ונטבחו. הם נקברו בקברים מוכנים מראש, שכוסו ללא ציון קבורתם. ארגון אמנסטי הביא עדויות לכך שנעשה שימוש במכלים של גז ציאניד, שהוזרם מהם גז באמצעות צינורות שחוברו אל כניסות הבתים שנחשדו שעדיין מתגוררים בהם מורדים, והגז המית את כל יושביהם. לאחר הטבח חוסלה כל המנהיגות הדתית של חמה ששרדה, וכך גם רוב מנהיגי האיגודים המקצועיים שהתנגדו למשטר.
לאחר הטבח
קריאות ממדינות העולם המערבי גינו את ההתקפה כהפרת זכויות אדם וטבח. אסד, בנאום תגובה רשמי, קרא לארצות המגנות שלא לאפשר לאלו שברחו מסוריה לשהות במדינותיהן. קריאותיו לא נענו, ומרבית חברי האחים המוסלמים ברחו לירדן, לארצות הברית, לבריטניה ולגרמניה וקיבלו מקלט כפליטים פוליטיים.
מבחינה פנימית ניתן פרסום לתקיפה כדי להרתיע את האזרחים. אפילו הארגונים השמרנים ביותר לא הביעו את תמיכתם באחים המוסלמים, ולא הביעו סימפתיה לתושבי חמה. הסיבות העיקריות לכך היו האמצעים האלימים שנקטו האחים המוסלמים, וסובלנותו ההתחלתית של חאפז אל אסד להתקפות הארגון עד לניסיון ההתנקשות בו והמרידה בחמה. הפרשן תומאס פרידמן ציין בשנת 2001, כי מאז אירוע זה לא איימו עוד גורמים אסלאמיים על המשטר הסורי. עובדה זו הייתה נכונה עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה כשלושים שנה מאוחר יותר.
העיר התיירותית חמה, הפכה מאז הטבח לעיר ענייה, לאחר שמרבית התושבים שנותרו עזבו את העיר, ובמקומם עברו אליה תושבי הכפרים הסמוכים.
ולנטין פילאטוב
ולנטין ולדימירוביץ' פילאטוב (ברוסית: Валентин Владимирович Филатов; נולד ב-19 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוריו נהרגו בתאונת דרכים בזמן ששיחק בזניט סנקט פטרבורג, דבר זה הוביל אותו לדיכאון ארוך ולירידה בביצועיו. באוגוסט 2011 חתם עם רוסטוב חוזה לשנתיים. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך ב-25 בספטמבר במשחק מול אמקאר. בקיץ 2012 עבר לחימקי. לאחר שנה עבר לפ.צ. טוסנו. בקיץ 2015 עבר לדינמו סנקט פטרבורג.
פליניוס הצעיר
גאיוס פליניוס קאיקיליוס סקונדוס, הידוע גם כפליניוס הצעיר (בלטינית: Gaius Plinius Caecilius Secundus; 62? – 113), היה משפטן, סופר ופילוסוף ברומא העתיקה. ידוע כמי שתיאר את התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה שהביא למות דודו, פליניוס הזקן.
תולדות חייו
פליניוס נולד בקומו שבצפון איטליה, בשם פובליוס קאיקיליוס סקונדוס, בן למשפחה עשירה. אביו, לוקיוס קאיקיליוס קילו, מת בגיל צעיר, ופליניוס גדל אצל אמו פליניה ולוקיוס ורגיניוס רופוס, מפקד צבא שהיה מעורב בדיכוי המרד נגד נירון קיסר. הוא קיבל חינוך מעולה, וכבר בגיל 14 החל לכתוב שירה, ואף הוציא תחת ידיו טרגדיה ביוונית. עם התבגרותו עבר פליניוס הצעיר לרומא, כדי להשלים את חינוכו, ובין השאר למד אצל קווינטיליאנוס. ברומא התוודע לראשונה לדודו, אחי אמו, פליניוס הזקן, שגם אימץ אותו לבן. בעקבות האימוץ שינה פליניוס הצעיר את שמו המקורי, פובליוס, לגאיוס פליניוס, שמו של אביו המאמץ. בעקבות מותו, ירש פליניוס הצעיר את אחוזתו של דודו.
פליניוס עבד כמשפטן, בעיקר בנושאי צוואות וירושות. במהלך תקופה זו שירת גם כטריבון צבאי בלגיון השלישי גאליקה שהוצב בסוריה. מאוחר יותר בתביעות נגד מושלים רומיים של פרובינקיות ברחבי האימפריה.
פליניוס הצעיר היה רעו של ההיסטוריון טקיטוס, והעסיק בצוותו את הביוגרף סווטוניוס. הוא עסק בכתיבת נאומים (ואף ראה עצמו כממשיכו של קיקרו). נאומיו לא שרדו, למעט אחד, שנקרא "נאום התהילה" (Panegyricus) שבו הוא מהלל את הקיסר טראיאנוס.
פליניוס החל בקריירה פוליטית בתקופתו של הקיסר דומיטיאנוס. בשנת 100 מינה אותו הקיסר טראיאנוס לקונסול. בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו כיהן בתפקיד מושל הפרובינקיה הרומית "ביתיניה-פונטוס". בתפקידו זה נהג להתכתב עם הקיסר בתכיפות ולדון עמו בכל עניין מהותי. קובץ המכתבים בין השניים פורסם כחלק מכתביו של פליניוס.
כתביו והגותו
גולת הכותרת של כתביו הם מכתביו, שאוגדו לעשרה ספרים, ומהם ניתן ללמוד על חיי היומיום ברומא העתיקה, ועל האדמיניסטרציה הרומית. אסופת התכתבויותיו עם הקיסר טראיאנוס, שלא נועדה לפרסום, מופיעה בספר העשירי. ממכתבים אלה עולה תמונה של שליט נאור ונוח לבריות. למרות זאת, אחד המכתבים באסופה זו מתאר את נסיונותיו לדכא את הנצרות בפרובינקיה בה שלט, מדיניות שזכתה להסכמת הקיסר.
הספרים 1-9 הם מכתבים פרטיים של פליניוס עם מכריו, שאותם ייעד לפרסום. בין היתר הם כוללים תיאור של וילה רומאית; פרטים על נשפים וארוחות-ערב; תיאור הגנים בווילות והטיפול בהם, ותיאורים רבים נוספים מחיי המעמדות הגבוהים ברומא.
אחד החשובים במכתבים אלה הוא מכתבו לטקיטוס, בו מתואר מותו של דודו, פליניוס הזקן, בעת התפרצות הר הגעש וזוב. באותה עת, קיץ 79, שהה פליניוס הצעיר בן ה-17 בחופשה באחוזת דודו. פליניוס הזקן היה מפקד הצי במיסנום, מטעמו של הקיסר. כאשר התפרץ ההר, הוא אמר, על פי אחיינו: "המזל מיטיב עם האמיצים" ויצא בספינה לכיוון מפרץ נאפולי כדי לחקור את ההתפרצות ולהציל כמה מחבריו שגרו בסמוך למקום האסון. בהגיעו למפרץ נאפולי התמוטט פליניוס הזקן ומת במקום. אחיינו העלה את הסברה שדודו מת משאיפת גזים רעילים, מאחר שעל גופתו לא נמצאו כל סימני אלימות.
במכתבו השני מתאר פליניוס את הבהלה ואת אווירת הנכאים שאחזה בתושבים הנמלטים, שהוא עצמו היה אחד מהם:
במכתביו תיאר פליניוס הצעיר את ההתפרצות בפרוטרוט. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה תועדה התפרצות געשית בפירוט, לכן זכתה התפרצות אלימה מסוג זה לכינוי "התפרצות פליניאנית" – התפרצות געשית רבת עוצמה המלווה בעמוד של עשן ואפר, ופליטה של סלעי פומיס לגובה של עשרות קילומטרים, ובזרמים פירוקלסטיים קטלניים.
בין השאר גינה את האמונה בשדים וקבע שזו אמונה תפלה עממית שאינה מציאותית.
גאלרי לפאייט
גאלרי לפאייט (בצרפתית: Galeries Lafayette) היא רשת חנויות כלבו יוקרתית, החנות הראשית של רשת נמצאת בשדרות אוסמן ברובע התשיעי של פריז. לרשת מספר סניפים ברחבי העולם בין היתר בברלין, דובאי, איסטנבול, בייג'ינג, שאנגחאי, לוקסמבורג, דוחא וג'קארטה.
היסטוריה
בשנת 1894, פתחו שני בני דודים יהודים צרפתים, תיאופיל בדר ואלפונס קאהן, סדקית קטנה בשם Les Galeries Lafayette בפינת הרחובות לה פאייט ורחוב שוסה-ד'אנטין (Rue de la Chaussée-d'Antin). בזכות מיקומה האידיאלי בקרבת האופרה גרנייה, תחנת סן לאזאר וכמה מהשדרות הרחבות של פריז, הפכה החנות מהר מאוד לפופולרית בקרב תושבי ועובדי האזור, זאת יותר מ-40 שנה אחרי פתיחת חנות הכלבו הראשונה בפריז לֶה בּוֹ מַרשֶׁה (Le Bon Marché). בשנת 1896, החברה רכשה את המבנה שברחוב לה פאייט 1, ובשנת 1903 את המבנים שב-38, 40 ו-42 בשדרות אוסמן, וכן את מספר 15 ברחוב שוסה-ד'אנטין, כולם מתחברים למתחם גדול אחד.
באוקטובר 1912 נחנכה החנות החדשה, בעלת 5 קומות ו-96 מחלקות שונות, החל מסלון תה ועד לספרייה ומספרה. במרכז החנות הונחה כיפה ביזנטית מזכוכית ממוסגרת במתכת המעוטרת במוטיבים פרחוניים, 33 מטרים גובהה. לבקשת תיאופיל בדר, במרכז הכיפה בהק אור זהוב שקרן על החלל המרכזי של החנות וסחורתה. מהקומה האחרונה ניתן היה לעלות למרפסת הצופה על העיר פריז, ובפרט על מגדל אייפל שנחנך כעשור לפני כן. הכל נבנה ותוכנן ברוח האופנה העדכנית ביותר. החנות הפכה לחנות יוקרה משגשגת ומשכה לקוחות רבים.
החל מתקופת השפל הגדול ב-1929 נכנסה החנות לשפל גם היא, שנמשך עד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 חזרה החנות לקדם את עצמה מחדש, בין היתר על ידי ארגון ביקורי מפורסמים כגון אדית פיאף והכרזה על מבצעים מיוחדים. ב-1958 למשל יצאה החנות במבצע בשם "שלושת הימים" (les 3J) במסגרתו הציעה מוצרים באיכות מעולה במחירים נמוכים להפליא. בין השנים 1952 ו-1956 התווספו לחנות מדרגות נעות ושתי קומות מסחר.
בשנת 2004 נפתח בכלבו סניף ראשון של רשת בתי הקפה הישראלית ארקפה. הסניף נסגר לאחר מספר שנים.
בשנת 2005, התרחש מאבק שליטה בין שתי המשפחות בעלות הרשת, לאחר שבספטמבר 2004 נפטר אטיין מולין שהיה המנכ"ל ונצר למשפחת המייסדים. משפחת מולין רכשה לבסוף את חלקה של משפחת מאייר.
בישראל
בינואר 1997 קיבלה רשת שקם את הזיכיון לייצוג חברת גאלרי לאפייט בישראל. במסגרת הזיכיון הקימה שקם רשת חנויות בשם "שקם גאלרי" בה נמכרו מוצרים של גאלרי לאפייט, הרשת כללה 11 סניפים, שסניף הדגל היה ממקום בקניון עזריאלי. בשנת 2000 רכשה את "שקם גאלרי" רשת המשביר לצרכן, סגרה חלק מהסניפים ושינתה את שמם של הסניפים האחרים.
פרקי
פרדראג רדוסבלייביץ' (בסרבית: Предраг Радосављевић; נולד ב-24 ביוני 1963 בבלגרד), הידוע בכינוי פרקי (Preki), הוא כדורגלן עבר סרבי-אמריקאי.
קריירה
פרקי החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד ב-1983. בבלגרד שיחק שנתיים וזכה באליפות אחת. ב-1985, עבר פרקי לשחק כדורגל באולמות בארצות הברית. ב-1992, לאחר תשע שנים בארצות הברית, עבר פרקי לשחק באברטון האנגלית. באברטון שיחק שנתיים ולאחר מכן עבר לעונה אחת לפורטסמות'.
ב-1996, חזר פרקי לארצות הברית לליגת ה-MLS, לקבוצת קנזס סיטי וויזרדס, בה שיחק בכל שאר הקריירה שלו מלבד שנה אחת במיאמי פיוז'ן (2001). ב-1997 וב-2003, זכה פרקי בתואר שחקן השנה ב-MLS. עם הוויזרס זכה פרקי בגביע ה-MLS בשנת 2000. בשנת 2003 זכה פרקי בתואר מלך הנקודות ב-MLS. בסוף שנת 2005, הודיע פרקי על פרישה מכדורגל מקצועני. אחרי עונה זו הוא נבחר להרכב כל הזמנים ב-MLS.
פרקי שיחק במדי נבחרת ארצות הברית מאז ה-3 בנובמבר 1996, במשחק מול נבחרת גואטמלה. בנבחרת הוא שיחק 28 משחקים וכבש ארבעה שערים.
אחרי פרישתו כשחקן, פרקי מונה לעוזר מאמן בצ'יבאס ארצות הברית, ולאחר מכן שימש כמאמנה הראשי של הקבוצה. בשנת 2010 אימן את טורונטו, ובשנת 2013 מונה למאמנה של סקרמנטו רפובליק. בשנת 2017 אימן את סנט לואיס.
1111
1111 היא שנה פלינדרומית, היחידה במאה ה-12. השנה הפלינדרומית הקודמת לה היא 1001, והבאה אחריה היא 1221.
ג'סר א-שורור
ג'סר א-שורור (בערבית جسر الشغور, בתעתיק מדויק: ג'סר אלשע'ור) היא עיר בצפון מערב סוריה, במחוז אידליב. העיר, הבנויה על גדות נהר העאסי, נמצאת על הדרך שבין לטקיה במערב (מרחק של 75 ק"מ) ובין חלב במזרח (104 ק"מ). אוכלוסייתה מונה כ-44,000 נפש.
היכל המשפט חיפה
היכל המשפט חיפה הוא מקום משכנם של בתי המשפט של חיפה.
ג'סר א-שורור
העיר נמצאת ממזרח להרי אנסריה, בעמק הע'ב הפורה, שהיה בעבר מוצף תדיר על ידי העאסי ויובש בשנות ה-50 במפעל סורי לאומי.
היסטוריה
אזור העיר מיושב זה 10,000 שנה. כ-8 ק"מ מדרום לעיר מצוי תל קרקור אותו נהוג לזהות עם העיר הקדומה קרקר, לידה התחולל קרב קרקר במאה ה-9 לפני הספירה. ראשיתה של העיר עצמה נמצאת בתקופה ההלניסטית עת הוקמה במקום עיר בשם סלוקיה אד בלום (Seleucia ad Belum). הרומאים קראו למקום ניאקובה (Niaccuba) ובנו במקום גשר אבן מעל נהר העאסי. מתקופות אלו כמעט ולא נשמרו שרידים בעיר, למעט חלק קטן מהגשר הרומי ששופץ כליל במאה ה-15 על ידי הממלוכים ומשמש עד היום כאחד משני גשרי העיר מעל הנהר. מהתקופה העות'מאנית המוקדמת נותרו בעיר מספר מבנים, כולל חאן שיירות שנבנה בשנים 1660-1675 ושופץ בשנים 1826-1827. מפעל יבוש הביצות בשנות ה-50 והקמת מיזמים חקלאיים בשנות ה-60 הביאו לפיתוח העיר והאזור שסביבה.
היכל המשפט חיפה
המבנה
ההיכל שוכן בקריית הממשלה שברחוב פלי"ם בעיר התחתית בחיפה, בגבול שכונת ואדי סאליב. הוא משכן את בית המשפט המחוזי, בית משפט השלום, בית המשפט למשפחה ובית הדין לעבודה, ששכנו לפני כן באתרים נפרדים בעיר.
שטח ההיכל, הבנוי מבטון, אלומיניום וזכוכית, הוא 90 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם שטחי חנייה) וככזה הוא היכל המשפט הגדול בישראל. הוא מכיל בסך הכל 73 אולמות משפט ו-100 לשכות שופטים, וכן שטחי מזכירויות ושטחי עזר.
ג'סר א-שורור
היסטוריה
אוכלוסיית העיר, שהיא מוסלמית סונית ברובה, נחשבת כשמרנית וכבעלת עבר של עימותים מול מפלגת השלטון החילונית והלאומנית, מפלגת הבעת'. ב-1980 הופצצה העיר מן האוויר על ידי מטוסי חיל האוויר הסורי לאחר התקוממות של תנועת האחים המוסלמים בעיר, התקוממות שדוכאה סופית בטבח חמאת ב-1982.
ג'סר א-שורור במלחמת האזרחים הסורית
בתחילת יוני 2011, לאחר מספר חודשים של עימותים אלימים בין מפגינים סורים בערים ברחבי סוריה ובין כוחות הביטחון של סוריה, החלו אירועים אלימים גם בג'סר א-שורור. על פי גרסת התקשורת הסורית, "כנופיות חמושות" תקפו את כוחות הביטחון הסוריים, הרגו כ-120 חיילים ואזרחים והשתלטו על העיר. תושבי העיר טענו כי אנשי כוחות הביטחון הם שירו בחבריהם בעת שאלו סירבו לירות על מפגינים וחלקם אף ניסו לערוק לשורות המתקוממים. התקשורת העולמית דיווחה כי רוב תושבי העיר נטשו אותה; חלקם להרים שמסביב וחלקם נמלטו אל מעבר לגבול הטורקי הסמוך בעת שכוחות גדולים של הצבא הסורי כיתרו את העיר במטרה להשתלט עליה.
היכל המשפט חיפה
המבנה
צורתו הכללית של ההיכל היא כשל אונייה, כאזכור להיות חיפה עיר נמל. הוא כולל שני אגפים עיקריים: האגף השיפוטי, שהוא האגף הדרומי, והאגף המנהלי מצפון. בין שני האגפים מצויה מבואה, המשתרעת לכל אורך הבניין ולמלוא גובהו. חלל המבואה נחצה על ידי מספר גשרי מתכת המקשרים בין שני אגפי ההיכל.
ג'סר א-שורור
ג'סר א-שורור במלחמת האזרחים הסורית
ב-12 ביוני תקף הצבא הסורי את העיר באמצעות מסוקים וכ-150 כלי רכב קרביים משוריינים (כולל טנקים) ודיווח כי השתלט על העיר.
היכל המשפט חיפה
המבנה
ההיכל תוכנן על ידי האדריכלים ברכה ומיכאל חיוטין, שתוכניתם להיכל נבחרה בשנת 1994. בתי המשפט החלו לפעול בו בסתיו 2003. עלות הקמת ההיכל הגיעה ל-400 מיליון שקלים, למרות שהתקציב היה קצת מעל 500 מיליון.
ג'סר א-שורור
ג'סר א-שורור במלחמת האזרחים הסורית
ב-25 באפריל 2015 נכבשה העיר שכונתה "המאחז האחרון של אסד במחוז אידליב" על ידי כוחות המורדים בהנהגת שלוחת אל-קאעידה בסוריה - ג'בהת א-נוסרה. ב-3 במאי, לכל המאוחר, נכבש מתחם בית החולים "אלווטני" הסמוך במתקפה שכללה טנקים, ושימוש במשאית תופת.
היכל המשפט חיפה
המבנה
על ההיכל נמתחה ביקורת, שלפיה תכנונו הוא גרנדיוזי, במיוחד על רקע בתי שכונת ואדי סאליב הצמודה אליו, ושתנאי הנגישות בו לבעלי מוגבלויות הם לקויים.
Poison (שיר של ריטה אורה)
Poison (בעברית: רעל) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה. השיר יצא לאור ב-18 במאי 2015, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים רוק ניישן וקולומביה רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קייט נאש, סר נולן, ג'וליה מיקאלס והופק על ידי סיר נולן. השיר הוא שיר בסגנון ה-EDM. עם השיר הופיעה אורה ב-4 ביולי 2015, בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "The John Bishop Show".
בנוסף לכך, זכה השיר למעמד הזהב בבריטניה על מכירות של למעלה מ-400 אלף עותקים במדינה.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, פורסם קליפ המילים שלו. קליפ המילים צבר למעלה מ-12 מיליון צפיות. הקליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-3 ביוני 2015. בנוסף לכך, לרמיקס שיצא עבור השיר יצא קליפ גם כן.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-65 מיליון צפיות.
בני לילית (הארץ התיכונה)
בני לילית (כך בתרגומה של רות לבנית. בתרגום עמנואל לוטם: עלפים; באנגלית: ; הצורה אלפים היא שגויה ומתכוונת לייצוג התרבותי של אלפים מחוץ לשר הטבעות.) הם אחד הגזעים הבדיוניים המופיעים בלגנדריום - עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין. ההיסטוריה של בני הלילית מתוארת ברובה ב, ומוזכרת בספרי שר הטבעות.
בני הלילית של טולקין שונים באופן משמעותי מבני הלילית של הפולקלור הקדום כמו גם מאלו של הפנטזיה המודרנית. בני הלילית של טולקין היו אנושיים למדי, אך לא נפוּלים. בניגוד לבני האדם בני הלילית הם בני אלמוות, בנוסף הם מתוארים כיפים יותר, חכמים יותר וחזקים יותר מבני האדם. את עצמם כינו בני הלילית "קְוֵנְדִי" ("הדוברים"), לאור העובדה שבעת בריאתם היו היחידם בעלי מתת הדיבור.
היסטוריה
בספריו של טולקין, בני הלילית (וגם בני האדם) נהגו טרם בריאת העולם, ועם בריאת העולם הם ישנו עד בוא זמנם להתעורר. בני הלילית התעוררו בשנת הוולאר 1050 לבריאת העצים על גדות האגם קואיווינן בשעה שהכוכב הראשון ניצת בשמים.
בעוד שמרבית בני הלילית החלו את המסע מערבה, אל עבר אמן וולינור, חלק מהם העדיפו להישאר במזרח. הקבוצה הזו נקראה בשם אברי - המסרבים. יתר האלפים שהמשיכו במסע מכונים אלדר, וערך זה יתייחס בעיקר לקורותיהם.
אחר התעוררות התאספו האלדר והתחלקו לשלוש סיעות עיקריות: הוואניר, הנולדור והטלרי. מלקור גילה את בואם קודם הוולאר, ונהג לתפוס בני לילית ולעוותם ליצורים אפלים, אורקים. כאשר בני הלילית נתגלו על ידי הואלא אורומה יצאו הוולאר להגנתם. מלקור הוכנע והושם במעצר. הוולאר הזמינו את בני הלילית להצטרף אליהם בוולינור, ממלכתם המוגנת אשר באמן, הממלכה הברוכה.
שליחים של בני הלילית יצאו במלאכות לאמן. בחוזרם דברו השליחים אודות אור העצים וחוכמת הוולאר והאיצו בבני עמם לצאת לאמן. לא כל בני הלילית יצאו למסע ומספר קבוצות כגון האברי והטלרי נותרו בבלריאנד. אחרים כגון נולדור עברו לאמן. באמן, היה מלכם אינגווה, מן הוואניר, ולאחר מכן פינווה, מן הנולדור.
לאחר שחרורו של מלקור מכלאו, עורר בעורמה תסיסה בקרב הנולדור, והסיתם כנגד הוולאר. לאחר שרצח את פינווה מלכם וגנב את הסילמרילים שיצר בנו פאנור, הוביל האחרון את הנולדור בחזרה אל הארץ התיכונה, במטרה לנקום במלקור, שכונה מאז מורגות', 'האויב השחור'. יציאת הנולדור את וולינור נעשתה בניגוד לרצון הוולאר, ולוותה בטבח שערכו בשאריהם מן הטלרי. בעקבות מעשיהם הטיל עליהם הואלא מנדוס קללה שחרצה את גורל אחיזתם בארץ התיכונה לחורבן.
עם בוא הנולדור לארץ התיכונה עלה לראשונה הירח, והחל העידן הראשון, אשר בתחילתו זכו בני הלילית לניצחון מפואר בקרב דאגור אגלארב ובמשך מאות שנות שמש הטילו מצור על מעוזו של מורגות' באנגבנד. באותן השנים היו בעלי הסמכות בניו של פינווה, פאנור, פינרפין ופינגולפין. בשנות השלום בנו בני הלילית את ממלכותיהם בבלריאנד וחזו בכניסת שלושת בתי בני האנוש לתוך בלריאנד. שלוותם הופרה בקרב להבת הפתע, שבו הנחיל מלקור תבוסה מרה לבני הלילית, והרג את מלכם פינגולפין. קטלנית עוד יותר הייתה תוצאת הנירנית ארנוידיאד ("קרב הדמעות לאין מספר"), אז נקטל מלכם פינגון, שאחריו מלך אחיו טורגון מלך גונדולין. בשנת 510 לעידן הראשון נפלה גונדולין, ממלכתם האחרונה של בני הלילית בבלריאנד, ומלכה נהרג.
מאוחר יותר, למדו בני פאנור כי הסילמריל אשר בֶּרֶן בן האדם לקח מיד מלקור, מצוי בידי אלווינג, נכדתו בת הלילית. בניסיון להשיג את הסילמריל תקפו האחים את ארברניאן, ממלכתם של אלווינג ואארנדיל, וטבחו בבני לילית רבים, אחיהם. קריאה בהולה לעזרה שוגרה לאמן, והוולאר נענו. הקרב האחרון במלחמות בלריאנד, מלחמת החרון, הביא לתבוסתו של מלקור ותחילת העידן השני, אך גם לשקיעת בלריאנד בים.
בעידן השני עשו את דרכם בני לילית רבים חזרה לוואלינור והאֵדָאִין (בני האנוש שלחמו במלקור) עקרו לאי נומנור. כמו כן, קמו בארץ התיכונה מספר ממלכות של בני לילית.
בימי קלברימבור החרש, נכד פאנור, הופיע סאורון בארגיון. בעבר שירת סאורון את מלקור, אך עם מפלת אדונו נכנס למחבוא. משחלפו כ־1,000 שנים, צץ סאורון בממלכת בני הלילית, והוא מחופש לאֶנָּאתָר, אדון המתנות. סאורון שכנע את קלברימבור ליצור את טבעות הכוח, אך מזימתו לשלוט דרכן בבני הלילית נחשפה וירדה לטמיון. במלחמה שפרצה כבש סאורון את כל אריאדור (צפון הארץ התיכונה לאחר שקיעת בלריאנד) למעט ימלאדריס, היא ריוונדל, אשר הקים אלרונד כמחסה לניצולי ארגיון. עם בוא הסיוע נופצו צבאות סאורון, והוא נמלט למזרח הארץ התיכונה, אל מורדור. מלך נומנור האחרון, אר־פאראזון, יצא להילחם בסאורון, והצליח לתפוס אותו. סאורון נלקח כשבוי לנומנור, ושם השחית את לב המלך, והסיתו כנגד הוולאר ובני הלילית. בעצתו הפרו הנומנרים את איסור הוולאר על בני האדם לבוא לאמן, ויצאו אליה במטרה להשיג חיי נצח. עונש הוולאר היה חמור, ונומנור שוקעה במצולות בהתערבות אילובטר. מעטים מבני נומנור, חברי סיעת הנאמנים, שלא כפרו בוולאר, ניצלו מהאסון ויצאו לארץ התיכונה, שם הקימו את ממלכות גונדור וארנור.
אחר מפלת נומנור והקמת ממלכות נומנור הגולות בארץ התיכונה שב סאורון למורדור. בשנת 3429 שיגר מתקפה קשה על גונדור, ובשנה העוקבת הוקמה הברית האחרונה בין בני האדם לבני הלילית. במסגרת קרבותיה נצחה הברית את סאורון וכוחותיו, אך גִיל-גַלַד מלך בני הלילית ואלנדיל שליט ממלכות הנומנורים נהרגו על ידו. בתום הקרבות החל העידן השלישי של ארדה, ובני לילית רבים עזבו את הארץ התיכונה. לאחר גיל גלד, לא היה עוד מלך עליון לבני הלילית, על אף שבת דודתו גלדריאל חיה - משערים כי התואר ניתן רק לגברים.
בהיסטוריה של בני הלילית, העידן השלישי סימן יותר מכל את העזיבה הסופית של הארץ התיכונה. לכל אורכו נדדו בני לילית רבים לוולינור; מספר בני הלילית היה מועט וממלכותיהם מצומצמות ומנותקות. לבקשת גלדריאל זומנה המועצה הלבנה, מועצת קוסמים ובני לילית ידועים, בשנת 2463, ועל סמך תגליתו של גנדלף כי בעל האוב הוא סאורון, פעלה המועצה לגירושו מדול גולדור. בשנת הגירוש (2941) נערך קרב חמשת הצבאות, בו לקחו חלק בני לילית בהבסת צבא אורקים מהרי הערפל. בשנת 3018 נערכה מועצת אלרונד, ובה נקבע מסלול הפעולה להשמדת הטבעת האחת, אשר נתגלתה זה עתה. מספר שנים אחר תום מלחמת הטבעת, עזבו אחרוני בני הלילית את הארץ התיכונה ומי שלא עזב נכחד.
מאפיינים
בני הלילית מתוארים בתור הנאווים והחכמים מכל ילדי אילובטר, והם ידועים כאוהבי האומנות (בעיקר שירים, אותם זימרו בקולם היפה). חושי בני הלילית (בעיקר הראייה והשמיעה) וחוסנם הגופני עולים על זה של בני האנוש. הם גבוהים מבני האדם ותנועותיהם חינניות יותר. בדרך כלל עיניהם מתוארות כאפורות בגון הים, אך מצויים מקרים יוצאי דופן. המאפיין המרכזי שלהם הוא האלמוות: בני הלילית אינם מזדקנים או נתפסים לחולי. עומדת להם גם היכולת להרפא מפצעי אנוש, אשר בני אדם מתים מהם.
החיבה הקלישאית המיוחסת לבני הלילית ליערות וקשתות היא במידה רבה טעות, הנובעת מהעובדה כי הדמות המייצגת הבולטת ביותר של בני הלילית בספרי שר הטבעות היא זאת של לגולס בן תרנדואיל, קַשָת ושוכן יער-אופל. מסע אחוות הטבעת ללוריין, שם בני הלילית חיים על עצי המֶלוֹרְן ונושאים קשתות, הרחיב תפישה מוטעית זאת. מיצירותיו השונות של טולקין נודע כי בני הלילית עשויים באותה המידה לשכון במערות (נרגותרונד), ערי מבצר (גונדולין), ואף לשכון בערי-נמל ליד החוף; והנולדור היו ידועים גם בחרבותיהם ובחניתותיהם האדירות, מלבד קשתות. חרבות שחישלו בני לילית נחשבו לטובות מסוגן.
כמו כן, אין דיון מפורש בנושא האוזניים המחודדות בשר הטבעות או הסילמריליון. ידוע כי לבני הלילית של טולקין אכן היו אוזניים מחודדות רק ממכתביו של טולקין ופסקה ב"אטימולוגיות". עדיין, שיקולים פרקטיים הכוללים מספר מקרים בהם בני אדם נחשבו בטעות לבני לילית, מוכיחים כי חידוד האוזן היה עדין ומתון, בניגוד לאוזני בני הלילית הארוכות והצרות המופיעות בהפקות אנימה שונות ותרבות הפנטזיה המודרנית.
Trypanosoma cruzi
Trypanosoma cruzi (טריפנוזומה קרוזי או טריפנוסומה קרוזי), מין טפילי השייך לסוג Trypanosoma. המין אחראי למחלות טריפנוזומיאזיס בבני אדם ובבעלי חיים באמריקה. המחלה מועברת באמצעות פרטי פשפשים טורפניתיים מתת-המשפחה Triatominae, המפרישים צואה על פני העור ובמקביל עוקצים; לאחר מכן האדם מגרד את אזור העקיצה וההפרשות הנגועות חודרות לגופו.
טריפנוזומיאזיס אמריקני, או מחלת צ'אגאס, היא מחלה העלולה להיות קטלנית. למחלה שתי צורות, טריפומסטיגוטים (השלב בו הטפיל מדבק) המתפתח בזרם הדם ואמסטיגוטים (שלב התרבות של הטפיל) המתפתח ברקמות. המחלה עלולה להתפתח בלי שניתן להבחין בה, ולהיראות כנפיחות מקומית באתר החדירה של הטפיל מבעד לעור. הצורה הכרונית עלולה להתפתח 10 עד 20 שנה לאחר ההידבקות. צורה זו משפיעה על איברים פנימיים (הלב, הוושט, המעי הגס ומערכת העצבים ההיקפית). הסובלים מן המחלה עלולים למות מכשל בלב.
המחלה מטופלת באמצעות ניפוטימוקס ובנזנידאזול, אולם אלו אינם יעילים במקרה של מחלה כרונית, לה אין תרופה יעילה.
מחזור חיים
מחזור חייו של טפיל Trypanosoma cruzi מתחיל בבעל חיים, כדוגמת ארמדילים וכלבים ביתיים. פשפשים ממשפחת הטורפניתיים משמשים כווקטורים להעברת המחלה. כאשר הפשפש צורך מנת דם, הוא יונק גם טפילי T. cruzi. בגופו של הפשפש עוברים הטפילים לשלב התפתחותי הנקרא אפימסטיגוט, שבו הם יכולים להתרבות. לאחר התרבות בתהליך מיטוזה, עוברים האפימסטיגוטים לדופן התא הרקטלי. בשלב זה הופך הטפיל למדבק. T. cruzi מדבקים נקראים טריפומסטיגוטים. כאשר הפשפש עוקץ אדם ומפריש, הטריפומסטיגוטים נמצאים בהפרשות.
הטריפומסטיגוטים חודרים לגוף האדם דרך פצע העקיצה, או באמצעות מעבר דרך ממברנה רירית. כאשר חודרים הטפילים לתא אנושי, הם הופכים לאמסטיגוטים, שלב נוסף בהתפתחותם שבו הם מתרבים במיטוזה. לאחר התרבות מצטברת כמות גדולה של אמסטיגוטים בתא, ופסאודוציסטים מתפתחים בתאים הנגועים. אז הופכים האמסטיגוטים חזרה לטריפומסטיגוטים, והתא מתפקע. לאחר מכן הטריפוסטיגוטים עוברים להדבקת תאים אחרים, או נמצצים על ידי פשפשים אחרים. בין היתר הטפיל מתחמק מפעולת מערכת החיסון, עקב מניעת פעולת חלבוני המשלים, כמו הפעילות של חלבון DAP, שגורם להפרדה בין חלקי הקומפלקס C3 Convertase. קומפלקס זה הכרחי לצורך עצירת פעילות הפתוגן, למשל באמצעות יצירה של חור בממברנה בצורת membrane attack complex (MAC).
שעבאן עבד א-רחים
שעבאן עבד א-רחים (בערבית: شعبان عبد الرحيم, תעתיק מדויק: שעבאן עבד אלרחים; 15 במרץ 1957 – 3 בדצמבר 2019), כונה גם שעבולא (شعبولا), היה זמר פופ מצרי, ששילב בשיריו מסרים פוליטיים.
ביוגרפיה
עבד א-רחים, יליד קהיר, עבד במשך שנים רבות במכבסה בטרם הפך לזמר פופולרי. בשנת 2000 הקליט את השיר "אני שונא את ישראל", שכלל גם דברים בגנותם של אריאל שרון ושמעון פרס, אך גם את השורה "אני אוהב את עמר מוסא". השיר הפך ללהיט גדול במצרים והגיע לפסגת מצעדי הפזמונים, אף שהטלוויזיה המצרית סירבה לשדר את הקליפ שלו. מאוחר יותר טען משורר מצרי כי השיר הוא פלגיאט, וכי עבד א-רחים האנאלפבית לא מסוגל לכתוב טקסטים כאלה. בשנת 2001 השתתף עבד א-רחים במסע פרסום לפלאפל שנמכר ברשתות מקדונלד'ס. הוא שר ג'ינגל המבוסס על לחן השיר "אני שונא את ישראל". מסע הפרסום בוטל בסופו של דבר, ועבד א-רחים האשים בכך גורמים יהודיים בארצות הברית, ואף טען כי המוסד מנסה להתנקש בחייו.
בהמשך הקליט עבד א-רחים שירים פוליטיים נוספים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר הקליט שיר שכלל את השורה "זה היה רק מגדל, ואני נשבע שהם הפילו אותו בעצמם". ב-2003 הקליט את השיר "אל תפגעו בעיראק", ב-2005 שיר שהתייחס לפרשת קריקטורות מוחמד, ב-2006 שיר על מלחמת לבנון השנייה (בעקבותיו הגישה ישראל מחאה רשמית למצרים) וב-2008 שיר מחאה נגד המאבק בין פת"ח לחמאס.
נפטר ב-3 בדצמבר 2019 בבית חולים צבאי בקהיר.
פינקוזאורוס
פינקוזאורוס (שם מדעי: Pinacosaurus; מילולית: "לטאת קרש") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים. הוא חי במונגוליה בקרטיקוןן העליוו לפני 80-75 מיליון שנה מהיום. הוא נקרא בשמו על שם חיבורי העצם הקטנים שהיו על ראשו ודמו לקרשים.
הפינקוזאורוס התגלה בידי החוקר צ'ארלס ו' גילמור ב-1933 בחפירות במדבר גובי המונגולי מהמין Pinacosaurus grangeri. נמצאו פרטים מאובנים רבים שלו, בעיקר עצמות גולגולת ושכמות וייתכן מאוד שחלק מהם היה של צעירים. ב-1999 התגלה מין אפשרי נוסף לסוג - Pinacosaurus mephistocephalus. ייתכן שנמצא גם באזור שאנדונג.
זוחל קדום זה הגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 2 טונות. הוא היה מסיבי ובעל רגליים נמוכות עם שריון אוסטאודרם לאורך גבו, צווארו והחלק העליון של הזנב. הזנב עצמו היה בעל אלה שיכלה לפגוע בטורפים כמו הטרבוזאורוס. למרות מראהו הוא היה צמחוני וניזון מצמחייה קרקעית, אותה תלש בלסתותיו ולעס בשורות השיניים האחוריות שלו. מבנה החוטם והנחיריים שלו היה מופרד ל-3 עד 5 חללים נפרדים, מסיבה לא ברורה.
דוד אברהמי
הרב דוד הלוי אברהמי (ט' באייר תרצ"ב, מאי 1932 - ט"ז בניסן תשע"ד, אפריל 2014) היה משגיח בישיבת ירוחם ובישיבת מקור ישראל בעפיני שבצרפת. מחבר ספר המוסר הישיבתי הנפוץ בנין עולם.
ביוגרפיה
נולד בווסלוי (Vaslui) שברומניה בשנת 1932 לאליהו וחנה-גיטל אברהמי. בשנת 1936, בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והם התיישבו בחדרה. באמצע שנות ה-40 עברה המשפחה לגור ברמת גן ובאותה תקופה החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים. במשך תקופה למד בחברותא עם הרב משה שטרנבוך. בתקופת לימודיו בירושלים התקרב לרב יחזקאל לוינשטיין שכיהן כמשגיח בישיבת מיר. כמו כן היה מתלמידי הרב שמואל הומינר.
בשנת 1957 נישא לאילה לבית טעפ. לאחר נישואיו התגורר בשכונת גאולה בירושלים ולמד בכולל של בוגרי ישיבת חברון שפעל בבית המדרש "פרושים" בגבעת שאול. הוסמך לרבנות על ידי רבו הרב יחזקאל סרנא ורבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק, שהיה שכנו בשכונת גאולה.
בשנת 1967 הוציא בעילום שם את ספר המוסר "בנין עולם", העוסק בחשיבות ההתמדה בלימוד התורה, ומביא בעניין זה מדברי קדמונים, לצד עצות מעשיות. שם הספר ניתן על ידי רבו הרב הומינר והוא זכה להסכמת המשגיח הרב לוונשטיין. הספר יצא בעילום שם". הוא התקבל בעולם הישיבות, זכה למהדורות רבות ונמנה עם ספרי המוסר הנלמדים בסדרי המוסר, בעיקר בישיבות הקטנות.
בשנות ה-70 פעל במסגרות ציבוריות שונות, ובהן "הוועד לשמירת הלשון" ו"ועד מורא מקדש", שהוקמו בירושלים על ידי רבו הרב שמואל הומינר ורבנים נוספים. הוא הוציא מהדורות חדשות ומנוקדות של ספרי החפץ חיים: "חפץ חיים", "שמירת הלשון" ו"חומת הדת", ותרם את הספרים לישיבות. הוא הוציא חוברות תקופתיות בשם "מרפא לשון", שבהן התפרסמו מאמרים שונים בנושא שמירת הלשון. כמו כן ארגן "ועדים" בישיבות בספרי החפץ חיים.
בשנות ה-70 היה משגיח בישיבת "זיו ישראל" בחיפה שהייתה בראשות הרב מנחם צבי ברלין. בין השנים 1977–1990 כיהן כמשגיח בישיבה הגדולה בירוחם שבראשות הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי. כמו כן שימש כמו"ץ בקהילה החרדית המקומית.
בשנות ה-90 כיהן כמשגיח בישיבת וילקומיר באשדוד. בשנת 2000 התמנה כמשגיח בישיבת "מקור ישראל" בעפיני שצרפת שבראשות הרב דניאל היימן. בביקוריו בישראל נהג למסור "ועדי מוסר" בקהילות שונות בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית.
בשנת תשע"ב, חלה וחזר לישראל. נפטר בירושלים ביום השני של חג הפסח, ט"ז בניסן תשע"ד, ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' שבבני ברק.
התגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים והיה נשוי לאילה, אשת חינוך, ואב לשישה. אחד מבניו הוא הרב מאיר אברהמי, המלמד בישיבת תורת עולם בבית שמש.
גשר הקשתות (נחל לכיש)
גשר הקשתות (גשר הסוואפירים) הוא גשר לרכב שנבנה על ידי הבריטים מעל לנחל לכיש כתשתית לדרך שמחברת את רצועת עזה לירושלים (כיום כביש 3). משטח הגשר נתמך על יד קשתות ולכן כונה כך. הגשר נמצא מצפון למרכז שפירא ועין צורים. הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע היסטורי
לאורך ההיסטוריה היוותה הדרך המחברת את רצועת עזה לירושלים ציר אסטרטגי לשליטה באזור. ב-1915 (תקופת השלטון הטורקי) סללו קבלנים ועובדים יהודים דרך לאורך ציר זה (במסגרת ה"עמלייה") ובנו גשרים על הנחלים שחצו את הדרך. בעקבות כיבוש באר שבע על ידי הבריטים באוקטובר 1917 השתמשו הטורקים בציר זה לתמיכה לוגיסטית בקו הגנה שני שניסו לייצב מדרום לו זאת על ידי סלילת מסילת רכבת בין רצועת עזה לא-טינה. לאחר הניצחון בקרב עזה השלישי הדפו הבריטים את הטורקים צפונה והשתלטו על הדרך והמסילה. עם תום מלחמת העולם הראשונה פירקו הבריטים את מסילת הרכבת אך השקיעו בשיפור התשתיות של הדרך.
ההיסטוריה של הגשר
כחלק משיפור התשתיות של הדרך בנו הבריטים מספר גשרים מעל נחלים שחצתה הדרך וביניהם גם גשר מעל נחל לכיש. הנקודה בה חצה הגשר את הנחל היה בקרבת 3 כפרים ערבים: סואפיר אל שמאליה (באזור שדות כפר ורבורג), סואפיר אל גרביה (על גבעה הסמוכה לגשר ומצפון לצומת מרכז-שפירא) וסואפיר אל שרקיה (על גבעת בית הספר האזורי שפיר, ממזרח לנחל גוברין עד שלולית החורף ליד צומת עין-צורים) ולכן הוא כונה גם "גשר הסוואפירים". הגשר, שהוזמן על יד המנדט הבריטי, הוקם ב-1933 על ידי המהנדס זאב פריזר. הכביש וגשריו סייעו רבות בשמירת הקשר לנגב המערבי.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש הכביש, מצד אחד, כציר להעברת אספקה לנגב הנצור ומצד שני היה צורך למנוע מהמצרים את היכולת להעביר דרכו כוחות לכוון מרכז הארץ. לפחות בשני מקרים כמעט פוצץ הגשר:
לאחר המלחמה המשיך הגשר לשרת את הנוסעים בכביש (שהפך לכביש 3) אולם רוחבו (5 מטר) כבר לא התאים לגידול בהיקף התנועה. כמו כן גובהו המועט ממפלס הנחל גרמו להצפת הגשר בזמן שיטפונות ולסגירת הכביש מדי פעם. בשנת 1992 הרחיבה מע"צ את כביש 3 ובנתה גשרים חלופיים מעל הנחלים לכיש וגוברין והגשרים הבריטים נזנחו. בעקבות כוונה להרוס את גשר הקשתות הוא הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הגישה לגשר דורשת חציה של כביש 3. בשנות ה-90 של המאה ה-20 (לאחר סגירת הגשר) הקימו היישובים בסביבה שערי ברזל, משני צידי הגשר, על מנת למנוע מעבר של גנבים.
במהלך 2018 החלו עבודות הצלה בגשר ובסביבתו על ידי המועצה לשימור אתרים ובשיתוף "אגף המורשת" ב"משרד ירושלים ומורשת" ובשיתוף "משרד התרבות והספורט". עם השלמת העבודות ישולב הגשר במסלול לאורך הנחל.
מבנה הגשר
הגשר נבנה על ידי המהנדס זאב פריזר מבטון מזוין. אורכו כ-20 ורוחבו כ-5 מטר. משטח הגשר נתמך על ידי 2 קשתות בטון וקורות המהוות מסבכים לתמיכה בגשר.
לקריאה נוספת
עודד גולן, הייתי חבלן - תחושותיו של חייל לפני הקרב, במהלכו ואחריו, הוצאת י. גולן, 2001
איטפואה
איטפואה (בפורטוגזית: Itapoá) היא עיר בקצה הצפוני של רצועת החוף של מדינת סנטה קטרינה, ברזיל. שטח השיפוט של העיר הוא 257 קמ"ר והוא גובל במדינת פרנה בצפון, בעיר סאו פרנסיסקו דו סול בדרום, בגרובה במערב ובאוקיינוס האטלנטי במזרח. אוכלוסיית הקבע של העיר מונה כ- 10,000 נפש.
אורך קו החוף של העיר הוא 32 ק"מ ונדל"ן לאורכו נמכר במחיר זול יחסית לערי חוף אחרות בסביבה מכיוון שהפיתוח העירוני בה לקה בחסר, בעיקר בתחום התחבורה והתשתיות. כיום העיר מהווה עיירת נופש ותיירות בעיקר לאנשי הערים השכנות אשר רכשו בתים בעיר.
Iron
Iron הוא אלבומה השני של להקת הפולק מטאל הפינית אנסיפרום, שיצא ב-17 במאי 2004.
דוברוש
העיר שוכנת לגדת נהר איפוט (Iput), יובל של הנהר סוז' באגן הדנייפר. ענפי הייצור העיקריים בעיר הם מזון, נייר ותעשיית חומרי בנייה. בעיר מספר מבנים מהמאה ה-19 - בין היתר מפעל לייצור נייר וכן בית חולים - המהווים מוקדי תיירות.
היסטוריה
אזכורה הראשון של העיר במקורות הוא משנת 1335. במאה ה-16 הייתה דוברוש כפר באיחוד הפולני-ליטאי. עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 סופח האזור בו הייתה דוברוש לאימפריה הרוסית ודוברוש הפכה למרכז כלכלי של מחוז גומל. בסוף המאה ה-19 הוקמה ביישוב תחנת רכבת וב-1927 ניתן ליישוב מעמד של עיר.
בשנת 1986 פקדה את העיר נשורת גרעינית כבדה שהגיעה מאזור התאונה הגרעינית בצ'רנוביל.
יהודים
לפני פלישת גרמניה לברית המועצות הייתה בעיר קהילה יהודית קטנה, ובה כ-440 יהודים. באוגוסט 1941 כבשו הגרמנים את העיר, אך רוב תושביה היהודים הצליחו עד אז לברוח לשטחים מזרחיים יותר בברית המועצות. באוקטובר 1941 רוכזו יהודי דוברוש וסביבתה בגטו ובנובמבר נרצחו בירי, סמוך לגטו.
מסכה
מסכה היא פריט לבוש, המכסה חלק מן הפנים או את כולם, לעיתים גם חלק מן הראש, או אפילו את הראש כולו. למסיכות שונות ישנם שימושים שונים, כדגומת הגנה על פניו של ספורטאי או עובד בתעשייה מסוכנת, מניעת שאיפת רעלים, חימום, בידור, הסתרת פנים לצורך שיבוש זיהוי, או גילום דמות.
המסכה משמשת כסמן לאפיון דמות באירועים קהילתיים כגון טקסים דתיים בתרבויות שונות. המילה "מסכה" נשמעת דומה בשפות השמיות והרומאניות, ובלשנים שונים הציעו הצעות למקור המילה, למשל, מהמילה "Masca" הלטינית שפרושה "שד או רוח רעה", מהמילה הערבית "מסח'רה" שפרושה "אדם בתחפושת" או ממילה ארמית "סקר" שפרושה "צביעה באדום". מסיכות משמשות אביזר חשוב במסיבת תחפושות ובקרנבלים. ביהדות נעשה שימוש במסכות כחלק מתחפושת פורים.
המסכה בתיאטרון
ביוון הקדומה שימשה המסכה כאביזר בתיאטרון. מקורו של התיאטרון הוא בטקסים דתיים והוא נשאר קשור אליהם קשר בל ינתק. הסיבות לשימוש במסכה היה להצגת רגש, לתיאור דמויות נשים (אשר לא הורשו להופיע בתיאטרון היווני), וכן מבנה המסכה איפשר הגברה של קול השחקן בתיאטרון היווני הפתוח. המסכות נשאו אופי סאטירי או טראגי, בהתאם למחזה.
בקומדיה דלארטה במאה ה־15 שימשה המסכה לתיאור דמויות קבועות ומזוהות של טיפוסים. מסכות אלו מגדישות ומגזימות את תווי הפנים ויוצרות מעין קריקטורה של הדמות.
ברנסאנס המסכה הייתה אביזר שמשתמשים בו בחיי היום יום בנשפי מסכות וביציאות לבילויים כשהיא משמשת מסתור. גם בתיאטרון ברנסאנס (קומדיה דל'ארטה, שייקספיר, מולייר) משתמשים במסכות.
בתיאטרון השייקספירי תפקיד המסכה לגרום לכך שהדמות לא תזוהה על ידי הדמויות האחרות על הבמה. אצל מולייר המסכה ממשיכה את תפקידי הקומדיה דלארטה, המסכה הייתה לצורך הגזמת החיסרון המרכזי או הפגם של הדמות.
המסכה באמנות הפלסטית
מאז העת העתיקה מופיעות מסכות ביצירות אמנות שונות. כך לדוגמה ניתן למצוא תיאורים של מסכות תיאטרון על גבי פסיפסי רצפה ברומא ובפומפי. באמנות של ימי הביניים ניתן לראות מסכות מפוסלות על גבי תבליטים בכנסיות. המסכה נתפשה בימי הביניים כייצוג שלילי כיוון שהיא מסתירה את האמת ואת העומד מאחוריה. דמות המסכה הופכת בשל כך למעין דמות שד או יצור גרוטסקי.
בציור של המאה ה-19 בולטים ציוריו של הצייר הבלגי ג'יימס אנסור, אשר צייר מסכות תיאטרון רבות. בציור המתאר את כניסת ישו לירושלים מופיע המון גדול כשפני האנשים הם פני מסכות. המסכה נתפשת כאן כאלמנט חברתי המביע צביעות.
הופעתם של פריטים אפריקנים "פרימיטיבים" באירופה, בהם מסכות פולחניות שונות, החל מן המאה ה-19, הייתה בעלת השפעה רבה על האמנות האירופית. אצל הצייר פבלו פיקאסו, לדוגמה, ניתן לראות השפעה בולטת של האמנות הפרימיטיבית בכללה ושל מסיכות בפרט, שהגיעו מהאומנות האפריקאית. בציור המפורסם "העלמות מאביניון" מופיעות חמש דמויות נשיות כשפניהן הן כפני מסיכות אפריקאיות שאותן ראה פיקאסו במוזיאון הלובר.
המסכה בספרות ובקולנוע
בספרות, כמו באמנות הפלסטית, ניתן למסכה תפקיד משמעותי. לעיתים הוא מרמז על יושרו של האדם. לעיתים, כמו בספר "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים" (אודות האיש במסכת הברזל) מאת אלכסנדר דיומא האב, מצביעה המסיכה על יושרו של השבוי אל מול הצביעות של הסובבים אותו. תפקיד דומה ניתן למסכה בסיפור 'פנטום האופרה', שבו המום הפיזי של הגיבור והסתרתו במסיכה מהווים ניגוד אל טוהר לבו.
המסכה מהווה מוטיב מרכזי גם בסרטי קולנוע עלילתיים רבים. דוגמאות בולטות הן סרטי קומדיה המסכה של ג'ים קארי ואימה כדוגמת צעקה, בהם עוטה הרוצח מסכה כדי להסתיר את זהותו ולהגביר את הפחד הנובע מדמות חסרת פנים, וונדטה, בו משתמש גיבור הסרט במסכת גאי פוקס לאורך כל מהלכו, ובכך יוצר הקבלה בין פעולותיו, שמטרתן הפלת השלטון (ובין השאר, פיצוץ בניין הפרלמנט), לבין אלו של גאי פוקס, שניסה לפוצץ את הפרלמנט הבריטי.
גיבורי על רבים בקומיקסים וסרטים עוטים מסכות. המסיכות נועדו להסתיר את זהותם של הדמויות ובו בזמן ליצור אלטר אגו של גיבור.
מסכה רפואית
מסכה רפואית (נקראת גם מסכה כירורגית או מסכת מנתחים או נשמית כירורגית) משמשת מנתחים ואנשי רפואה אחרים בעת טיפול בחולים, או לחלופין משמשת את החולים בבואם במגע קרוב עם אחרים, או ביציאה למרחב הציבורי, והיא מיועדת ללכוד חיידקים ונגיפים הנפלטים מהפה ומהאף של העוטה אותה.
השימוש במסכות מסוג זה ומסכות בד התרחב בצורה ניכרת ברחבי העולם עקב מגפת הקורונה בשנים 2019–2022.
מסיכות מגן
מסכות רבות נועדו להגן על פניו וקנה הנשימה של העונד אותן. ענפי ספורט מסוימים, דוגמת הוקי קרח כוללים קסדה עם מסכה שנועדה להגן על פני השחקן. בנוסף, מסכות שונות משמשות רבות בתעשייה כימית ובעבודות עם חומרים מסוכנים ועבודה מתחת למים. דוגמאות למסכות מגן:
כורדים
כורדים (בכורדית: کورد / Kurd) הם חברי קבוצה אתנית ולאום המהווים חלק מהעמים האיראניים. מעריכים את מספרם של הכורדים בכ־25 עד 40 מיליון נפש. מרבית הכורדים חיים בטורקיה, איראן, עיראק וסוריה. יש גם קהילות כורדיות בארמניה ובגאורגיה, ואילו הקהילה הכורדית העתיקה ליד קאבול שבאפגניסטן עזבה את המדינה בעת מלחמת האזרחים האפגנית. רוב הכורדים הם מוסלמים.
מאז ראשית המאה ה-20 הכורדים שואפים להקים מדינה עצמאית בחבל הארץ כורדיסטן. עקב התנגדותן העזה של המדינות באזור לא עלה בידי הכורדים להקים מדינה. נראה כי הכורדים הם הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר שהיא נטולת מדינה. עיראק, איראן, סוריה וטורקיה אינן מכירות בלאומיות הכורדית וחלקן שוללות מתן זכויות לביטוי תרבותי ולאוטונומיה לכורדים.
בטורקיה, רוב מזרח המדינה מאוכלס ברוב כורדי. המחתרת הכורדית, PKK, הייתה פעילה מאוד בשנות התשעים וערכה פעולות טרור רבות, עד לתפיסתו של מנהיגה, עבדוללה אג'לאן. בנוסף לפעילותה נגד הכורדים שבגבולותיה, תוקפת טורקיה גם את הכורדים שבצפון עיראק.
בשנים האחרונות, לאחר שנעצר מנהיגה של המחתרת, התקבלה החלטה על ידי חברי המחתרת לרכך את האידאולוגיה שלה. התנועה החלה להתמקד במאבק הכרה בשפת הכורדים, תרבותם וזכותם לחופש הביטוי.
כיום רוב הפליטים הכורדים חיים בתנאים קשים במחנות הפליטים בארצות השונות שבהן הם מפוזרים, ובמיוחד בסוריה – שם מתנהלת מלחמת אזרחים קשה תחת שלטונו של בשאר אל-אסד, אשר חלקם משתתפים בה.
היסטוריה
הכורדים של היום רואים עצמם כממשיכי וכצאצאי אנשי מדי, שכן הם שוכנים באותו אזור גאוגרפי בו הייתה קיימת בעבר אימפריית מדי, וכן מהווים חלק מהעמים האירניים.
לאורך שנים שלטו בשטחי המחיה של הכורדים אימפריות רבות.
במאות ה-10-11 התבססו באזור כורדיסטן מספר ישויות מדיניות כורדיות: בצפון – שאהדיד (951-1174) (מזרח טרנסאוקסניה בין הנהרות קור ואראקס), ראוואדיד (955-1221) (מרכזה בטיבריז ושלטה על כל אזרבייג'ן), במזרח חסנוויהיד (959-1015) (בזגרוס בין שאהריזור וחוזיסטאן), ואנאזיד (990-1116) (מרכזה בהולואן) ובמערב – מרוואניד (ממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה).
ישנן תיעודים בכתב מהמאה ה-11 למהומות שיצרו כורדים שחיו בתחומי השושלת הבויהית, בעקבות מחסור במזון שנוצר בעקבות גל קור מתמשך. על פי התיאורים בני התקופה, מתוך מהומות אלו, שניתן להניח שהחלו בעקבות מחסור במזון, קמו מיליציות כורדיות – וכן מיליציות של עמים נוספים שחיו באותו אזור – שניצלו את הסכסוך הבויהי בין הצבא לממשל ויצאו למסעות ביזה ואונס, שהגיעו עד בגדאד עצמה.
שאיפותיהם הלאומיות של הכורדים הוכרו לראשונה במסגרת הסכם סוור אשר נחתם בסוור (בצרפתית: Sèvres), שבצרפת באוגוסט 1920 לאחר מלחמת העולם הראשונה ונועד לקבוע את גורל השטחים העות'מאניים שנכבשו במלחמה. ההסכם כלל הבטחה להקמת אוטונומיה כורדית חוצצת בשטחי טורקיה, סוריה, עיראק, איראן בסיוע מדינות ההסכמה. הוסכם כי עות'מאניים יאפשרו אוטונומיה זו, ואם תוך שנה מחתימת ההסכם ירצו בכך מרבית תושבי האזור, הכורדים יזכו בעצמאות.
עם זאת, עובדות בשטח שקבעו הטורקים בזמן מלחמת העצמאות של טורקיה עוגנו בהסכם לוזאן, ובריטניה, צרפת, איטליה ויוון אישרו את העצמאות הטורקית ללא הענקת מעמד אוטונומי לכורדיסטן. לאור הסכם והבטחה הטורקית, עיראקית, איראנית וסורית לאפשר לאירופאים גישה למאגרי הנפט האזוריים של הכורדים ובזול, בתמורה לביטול רעיון האוטונומיה הכורדית.
דת
על פי אומדנים לא רשמיים, כיום 86% מהכורדים מוסלמים, מתוכם 65% הם מוסלמים סונים. כמו כן יש 10% מוסלמים שיעים אשר חיים בעיקר בפרובינציות כרמנשאה ואילאם שבאיראן. בנוסף אליהם 10% מהכורדים הם מוסלמים אלווים והם מצויים בעיקר בטורקיה. 15% הנותרים הם בעיקר יזידים ונוצרים מדנומינציות שונות, בעיקר ארמנים, אשורים, נסטוריאנים, יעקובים כלדים. דת נוספת נפוצה פחות היא היארסאניה. בנוסף ישנם יהודים כורדים שרובם מתגוררים בישראל.
טורקיה
אוכלוסיית הכורדים בטורקיה מוערכת בכ־14.3–20 מיליון איש (17%–24% מאוכלוסיית טורקיה), החיים ב־13 מחוזות המכסים את כל דרום ומזרח טורקיה. הכורדים היו תושבי השטח הנשלט על ידי טורקיה עוד טרם השלטון המוסלמי. הטורקים הגיעו לראשונה למזרח כורדיסטן בתחילת המאה ה-14 כעות'מאניים שקבוצה מתוכם הפכה, לימים, לטורקים. כיום, מהכורדים בטורקיה נשללות זכויות מסוימות - למשל כל פעילות התרבות הכורדית בטורקיה אסורה. לכורדים אסור לקרוא לעצמם בשמות כורדיים ולהתלבש בבגדים כורדיים מסורתיים. דיבור בשפה הכורדית בציבור הוא עבירה פלילית. שירה, ריקוד ומשחקים במסורת הכורדית אסורים והעבריין ייענש על כך. דפוס והפצה של חומרים כתובים בשפה הכורדית אסורים. עם זאת, בשנים האחרונות, היו כמה סימנים לכך שממשלת טורקיה עשויה להיות מוכנה לשנות את מדיניות הדיכוי שלה.
איראן
באיראן חיים כיום 8.2–12 מיליון כורדים (10%–14% מאוכלוסיית איראן) השואפים לעצמאות מדינית וכלכלית. מאז שנות ה-20 של המאה הקודמת מתנהל סכסוך מתמשך בין הארגונים הכורדים לממשל האיראני במטרה לקבל עצמאות ואוטונומיה במזרח כורדיסטן. גם בתקופת השאה האיראני וגם בתקופת הרפובליקה האסלאמית. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסוריה, איראן היוותה מקום מפלט למאות אלפי פליטים כורדים שבתיהם נחרבו.