cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסתי קוסוביצקי
בתיאטרון הקאמרי
ב-1995 שיחקה בהצגה "פולרד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן, ובהצגה "בויטרה" שכתב (ע"פ סיפור מאת משה קולבק) וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1996 השתתפה בהצגה לילדים "מסע הניסים והנפלאות" שכתבו יורם טהרלב ויוסף כרמון שגם ביים.
ב-2011 גילמה את צילה הופשטטר בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה; גילמה את ציקי בהצגה "בעל למופת" מאת יהושע סובול שביימה איה קפלן, ושיחקה בהצגה "המלחמה בבית" מאת ג'יימס דאף שביים רועי הורוביץ.
ב-2012 גילמה את ז'ורז'ט בהצגה "בית ספר לנשים" מאת מולייר שביים אודי בן-משה. באותה שנה שיחקה לצד שחקנים יהודים, ערבים ויפנים בהצגה "הנשים מטרויה" מאת אוריפידס, בהפקה מיוחדת שביים הבמאי היפני יוקיו נינגאווה. ההצגה עלתה במסגרת חגיגות ציון 60 שנה לכינון יחסים הדיפלומטיים בין יפן לישראל.
ב-2013 גילמה את מרים בהצגה "רומן משפחתי" שכתבה וביימה עדנה מזי"א, וגילמה איכר בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים אודי בן-משה.
ב-2014 גילמה את הזקנה (לצד בעלה רמי ברוך - שהחל לגלם את הזקן בעקבות פרישתו של יוסף כרמון) ב"אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-2015 גילמה את האם (לצד בעלה רמי ברוך, שמגלם את האב) ב"אח יקר" שכתב גדי ענבר וביים עודד קוטלר.
ב-2016 שיחקה במחזמר מצחיקונת לצד מיה דגן ועמוס תמם בתיאטרון הקאמרי.
ב-2018 שיחקה בהצגה "האחרים" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו בתפקיד ריבה בתיאטרון הקאמרי.
ב-2020 החלה לשחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי לצד שמואל וילוז'ני בבימויו של אלון אופיר.
ב-2022 החלה לשחק בהצגה "אני סבתא שלךָ", שכתב איתי סונטג.
בתיאטרון חיפה
ב-1985 שיחקה לצד אלי גורנשטיין, רמי דנון, עפרה ויינגרטן, דינה בליי, עמי טראוב, עידית צור ושמואל וולף בהצגה "שש דמויות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו שביימה רנה ירושלמי. ב-1986 שיחקה בהצגה "חפצים" מאת א.ב יהושע שביים גדליה בסר. ב-1989 שיחקה לצד אילן דר, לבנה פינקלשטיין, חנן גולדבלט ועמי טראוב בהצגה "בינינו לבין עצמנו" מאת אלן אייקבורן שביים מייקל דאונס.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
בין השנים 1973–1975 גילמה את דינה ששון, ידידת עבר של סימן טוב (דודיק סמדר) בסדרת הטלוויזיה "עברית בסימן טוב". ב-1977 שנה התארחה בסדרת הטלוויזיה "מצב משפחתי" שכתבו נתן בירק ובטי דגן וביים מנחם שובל. באותה תקופה התארחה גם בתוכניות הטלוויזיה "קשר משפחתי", "שעה טובה" ו"שרתי לך ארצי".
ב-1981 גילמה את מדלן פינצ'וק בסרט "מסג'יסט הצמרת" שכתבה מרגלית צבי וביים אלפרד שטיינהארדט. ב-1982 השתתפה בסרטו של אלן גיבסון "אישה ושמה גולדה".
ב-1983 גילמה את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "מתבן במנהטן" שביים עמק פרי על פי סיפור של יצחק בשביס-זינגר. בין השנים 1984–1985 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "שניים אוחזין". ב-1992 השתתפה בסרטה של דליה הגר "קיץ אצל אריקה". ב-1994 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיפור מקומי" שביים נסים דיין. ב-1995 גילמה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "סיטון" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. ב-1997 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "קו 300" שכתב מוטי לרנר (ע"פ ספרו של יחיאל גוטמן) וביים אורי ברבש. בין השנים 1998–1999 גילמה את אסתי בסדרה השלישית של רחוב סומסום - שאירע סימסים. ב-1999 השתתפה בסרט הטלוויזיה (המבוסס על סיפור אמיתי) בבימויו של ארנון צדוק "תסתכל לי בעיניים", המספר את סיפורם של נהגים שהיו מעורבים בתאונות דרכים קטלניות הנפגשים עם בני משפחותיהם של ההרוגים במסגרת סדנה טיפולית.
בין השנים 1999–2001 השתתפה בסדרת הטלוויזיה שיצר ארנון צדוק "משפחת עזאני".
בשנת 2000 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "היעלמות" שביים אילן שושן. ב-2001 השתתפה בסדרת הטלוויזיה שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש "המכון". באותה שנה גילמה את נורית צור בסדרת הטלוויזיה "כנפיים" שכתבו אופיר בביוף וטל אימברמן וביים שמואל אימברמן ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "דום לב" שביים שמואל אימברמן. בין השנים 2001–2002 גילמה לצד רפי תבור, נתן רביץ וגיל פרנק את שלומית קדמי בטלנובלה "לחיי האהבה" שביים יצחק שאולי. ב-2002 שיחקה בסרט הטלוויזיה "תושב"ע בקריית שמונה" ששודר במסגרת "ראשון בדרמה" ב-HOT וביים יובל גרנות, ושיחקה בעונה הרביעית של הסדרה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר. ב-2004 שיחקה לצד רפי תבור בסרט הסטודנטים של נטעלי בראון "הסעודה האחרונה של נ' בראון". ב-2005 השתתפה לצד טלי שרון, אשר צרפתי ויורם טולדנו בסרט "אחרי שכמעט" שיצרו רענן טסלר, קלאודיו שטיינברג, דני שיק ואריק שטראוס. ב-2008 גילמה את אמא של מאיר (מריאנו אידלמן) בסדרת הטלוויזיה "עבודה ערבית". ב-2011 גילמה את אמא של טלי (ליאת הר לב) בסדרת הטלוויזיה "רמזור".
קריירת דיבוב
ב-1987 דיבבה דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "אגדות האחים גרים". ב-1988 דיבבה את דודה אמי בסדרה "הקוסם מארץ עוץ". ב-1992 דיבבה את אמא של טמפר בסרט "במבי". ב-1993 דיבבה את ג'יין, אמא של טאז, בסדרה "טאז-מאניה". ב-1997 דיבבה את דודה קיפודה בסדרה "באי הקסום". ב-1999 דיבבה את גברת ג'וזפין בסדרה "האסופית". ב-2000 דיבבה את גב' צ'סטרפילד בסדרה "פנטומית". ב-2004 דיבבה קשישה בסרט "גארפילד". ב-2005 דיבבה את נאנא בסרט "מדגסקר", ואת ורדה בסרט "סיפורי כתם שמש - של מי הביצה הזאת?". ב-2007 דיבבה את ורדה בסדרה "סיפורי כתם שמש". ב-2017 דיבבה את דמותה של מרת בירד בסרט "פדינגטון 2".
חיים אישיים
קוסוביצקי נשואה לשחקן רמי ברוך אותו הכירה בפסטיבל עכו ולהם שני ילדים..
הליכת ירח (ריקוד)
הליכת ירח הוא צעד ריקוד, בו הרקדן נע אחורה תוך כדי ביצוע תנועות המדמות הליכה לפנים. ריקוד זה הפך פופולרי ברחבי העולם בעקבות ביצועו של מייקל ג'קסון במהלך הופעה של "בילי ג'ין" במופע הטלוויזיוני "מוטאון 25: אתמול, היום, לנצח" ב-25 במרץ 1983, ששודר ב-16 במאי 1983. הריקוד הפך למזוהה עם מייקל ג'קסון ולסימן היכר שלו.
טכניקה
הרגל הקדמית מוצבת שטוחה על הקרקע, בעוד הרגל האחורית נמצאת על קצות האצבעות. הרגל הקדמית השטוחה נשארת על הקרקע, אבל מחליקה בקלילות ובצורה חלקה לאחור, עד שהיא מגיעה אל מעבר לקצות אצבעות הרגל האחורית. כף הרגל האחורית, שעכשיו היא הרגל הקדמית, מורדת עד שהיא שטוחה על הרצפה, בעוד הרגל האחורית מורמת לעמידה על קצות האצבעות. שלבים אלה חוזרים על עצמם שוב ושוב וכך נוצרת האשליה שהרקדן נמשך אחורה על ידי כוח בלתי נראה בזמן שהוא מנסה ללכת קדימה. וריאציות של מהלך זה אפשרו להליכת הירח להידמות להליכה קדימה, הצידה ואפילו במעגל.
ביצועים
ישנן הקלטות רבות של הליכת ירח. צעדים דומים קיימים בסרט בו מופיע קאב קאלוויי בשנת 1932. ב-1985 אמר קאלווי כי המהלך נקרא "באז" כאשר הוא ואחרים ביצעו אותו בשנות ה-1930.
ב-1944 ביצעו ג'ודי גרלנד ומרגרט אובריין מהלך דומה בקטע "תחת עץ הבמבוק" בסרט "פגוש אותי בסנט לואיס", אם כי ביצועיהם חסרים את האשליה שנוצרה על ידי הליכת ירח אמיתית.
בשנת 1955 הוקלט רקדן הסטפס ביל ביילי כשהוא מבצע ריקוד סטפס שגרתי ובסופו של דבר מחליק. האמן הצרפתי מרסל מרסו השתמש בריקוד זה בקריירה שלו משנת 1940 עד 1980 כחלק שגרתי ממופעיו. ביצירתו "הולך נגד הרוח" העמיד פנים שהוא נדחף לאחור על ידי משב הרוח.
בשנת 1950 ביצע דיק ואן דייק וריאציה של הליכת הירח ו"הליכת הגמל" במערכון בשם "משלוח מכתב בפינת רחוב סחופת רוח".
ב-1958 ביצע הרקדן והקומיקאי המקסיקני אלברטו מרטינז את הליכת הירח בסרט Colegio de Verano (קיץ).
הליכת ירח בוצעה במערכונים, סרטים, פרקים בסדרות טלוויזיה ואף מתאבקים מקצועיים בשנות השישים, השבעים והשמונים. המבצעים היו בוב פוסי, ג'יימס בראון ואחרים. כן בוצעה הליכת ירח בסרט האחים בלוז ובסרטון של להקת "ראשים מדברים". עוד ביצוע מוקדם של הליכת ירח היה של הזמר ג'פרי דניאל ב-1982, אותו העריך מייקל ג'קסון.
ב-1982 ביצעה דבי אלן הליכת ירח במהלך סצנה עם גוון ורדון בעונה 1, פרק 10 ("Come One, Come All") של סדרת הטלוויזיה Fame.
ב"פלאשדאנס" בוצעה הליכת ירח בסצנה של הליכה נגד הרוח, ומלקולם מקלארן הציג זאת בקליפ לסרט "נערות באפאלו" (Buffalo Gals).
דרק (קולי) ג'קסון וגירון (קספר) קנידייט (Canidate) לימדו את מייקל ג'קסון את הליכת הירח. הריקוד היה לפופולרי ב-1983, כאשר ג'קסון ביצעו במופע טלוויזיה מיוחד, מוטאון 25: אתמול, היום, לנצח, ב-25 במרץ 1983. הוא לבש מכנסיים שחורים, גרבי כסף, ז'קט שחור-נצנצים, כפפה אחת ומגבעת. ג'קסון ביצע זאת בשיר "בילי ג'ין" שם הפך מהלך זה לסימן היכר שלו. כותרת האוטוביוגרפיה של מייקל ג'קסון הייתה הליכת ירח, והוא כיכב ב-1988 בסרט Moonwalker.
ביצועים נוספים של הליכת ירח חזרו בסרטים ובמופעים נוספים, בהם הסרט "רחובות של אש" (Streets of Fire) משנת 1984.
ויקיפדיה הספרדית
ויקיפדיה הספרדית היא המהדורה בשפה הספרדית של מיזם ויקיפדיה. ויקיפדיה זו הושקה בחודש מאי 2001, חצתה את הרף של 100,000 ערכים ב-8 במרץ 2006, ואת הרף של מיליון ערכים חצתה ב-16 במאי 2013.
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים.
בחודש פברואר 2003 עלתה ההצעה לממן את ויקיפדיה הספרדית על ידי פרסומות. הדבר גרר מחאה גדולה של הכותבים באתר שלאחריה ההצעה נדחתה.
דירוג ומשתמשים
לוויקיפדיה זו יש את כמות המשתמשים השנייה בגודלה לאחר ויקיפדיה האנגלית. עם זאת, היא מדורגת רק במקום ה-9 מבחינת כמות הערכים, מתחת לויקיפדיות בשפות אחרות שמספר הדוברים אותן הוא קטן בהשוואה אליה דוגמת גרמנית, איטלקית, הולנדית או רוסית. מבחינת גודל הערכים, 40 אחוזים מהם בגודל של מעל 2 קילו-בייט, נתון שמדרג אותה במקום השני אחרי ויקיפדיה הגרמנית. נכון לאוקטובר 2012, ויקיפדיה הספרדית מדורגת במקום הרביעי מבחינת כמות העריכות שבה, ומדורגת שלישית מבחינת כמות הצפיות בה.
העריכות בוויקיפדיה הספרדית מתחלקות לפי החלוקה הבאה: 39.2% מקורם מספרד, 10.7% מארגנטינה, 8.8% מצ'ילה, 8.4% מהולנד, 7% ממקסיקו, 5.1% מוונצואלה, 3.5% מפרו, 3.1% מארצות הברית, 2.7% מקולומביה, 1.3% מאורוגוואי ו-1.1% מגרמניה.
שמורת איי חוף ראש הנקרה
שמורת איי חוף ראש הנקרה היא שמורת טבע ימית, הכוללת בתחומיה את איי ראש הנקרה. השמורה נמצאת בתחומי שמורת ים ראש הנקרה-אכזיב. האיים נכללו בתוכנית הראשונית להכרזה נרחבת על 50 שמורות טבע בישראל, שהוצגה בשנת 1956. השמורה הוכרזה ב-10 ביוני 1965, ושטחה הוא כ-311 דונם.
השמורה משתרעת בשני גושים נפרדים באיי החוף - האי "שחף" והאי "נחליאלי" מערבית לשפך נחל בצת, והאי "אכזיב" הנמצא מערבית לגן הלאומי אכזיב. העלייה לאיים אסורה, וכך גם השהייה בים בתחום 150 מ' מהאיים - על מנת לא לפגוע בפעילות הקינון בהם.
האיים הם בין המקומות היחידים בישראל שבהם מקננות הציפורים הנדירות נחליאלי לבן, שחף כספי ושחפית הים.
העשור הראשון של המאה ה-9
העשור הראשון של המאה ה-9 הוא העשור שהחל ב-1 בינואר 800 והסתיים ב-31 בדצמבר 809.
מעלולה
מעלולה (בערבית: مَعْلُولَا, נכתבת בארמית: מעלולא, ܡܥܠܘܠܐ, ) היא עיירה הממוקמת במחוז ריף דמשק שבסוריה. היא נמצאת כ-40 ק"מ צפונית לדמשק, מתחת לצלע הר קלמון בגובה של למעלה מ-1,500 מטרים. עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, הייתה ידועה כאחד משלושת מקומות היישוב האחרונים (האחרים בח'עה (بخعة) וג'ובעדין (جبّعدين)) בהם דיברו עדיין ארמית מערבית חדשה.
מוצא השם
מעלולה או מעלולא, משמעותו בארמית "מעלא" = מעלה בעברית. ייחוד הכפר, כאמור, הוא בהיותו דובר ארמית מערבית ברובו, עד להשתלטות כוחות המורדים.
רקע
הכפר נמצא כ-40 ק"מ צפונית-צפונית מזרחית לדמשק, וידוע כי קיים כבר מהמאה העשירית לפני הספירה. הכפר שוכן בפתחו של עמק צר, בין קירות סלע תלולים אשר סייעו להגן על היישוב מפני פולשים. אף שרשמית, השפה המדוברת היא ערבית, כבשאר סוריה, מרבית התושבים היו דוברי ארמית מערבית. שלושת רבעי מתושבי הכפר היו יוונים-קתולים. עד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה היו בכפר כעשרים כנסיות, מסגד אחד ו-2 מנזרים (מנזר סנט מאר סארקיס ומנזר מאר טקלה).
מלחמת האזרחים בסוריה
ב-4 בספטמבר 2013 פרץ קרב מעלולה, בין כוחות המורדים (בעיקר אנשי חזית א-נוסרה) שתקפו את העיירה לבין חיילי צבא סוריה שהיו מוצבים בכניסה לעיירה. ארגון חזית א-נוסרה המקושר לאל-קאעידה התמקמו בגבעות הסובבות את הכפר כבר במרץ 2013 ומאז הטרידו את האוכלוסייה הנוצרית של הכפר. באותו היום משאית תופת שהונהגה בידי מחבל ממוצא ירדני התפוצצה בעמדת ביקורת של הצבא הסורי בכניסה למעלולה, והיוותה את תחילתה של מתקפה על הכפר מצד לוחמי חזית א-נוסרה. הלוחמים השתלטו על נקודת הביקורת בעודם הורגים שמונה חיילים ומנטרלים 2 טנקים. חיל האוויר הסורי ערך שלוש פשיטות. עד לסוף היום המורדים השתלטו על מרבית העיירה.
ב-6 בספטמבר הצבא הסורי שלח תגבורות, לרבות טנקים ורכבים קרביים משוריינים, על מנת לכבוש מחדש חלקים מהעיירה. התגבורת הצבאית השתלטה מחדש על עמדת הביקורת בכניסה לעיירה וב-7 בספטמבר הלחימה התחדשה משהצבא הסורי תקף מחנות של חזית א-נוסרה בגבעות הסובבות את העיירה.
ב-8 בספטמבר דווח כי כוחות חזית א-נוסרה השתלטו על כל מעלולה, לאחר שלוחמים נוספים הצטרפו אליהם ואילצו את הצבא הסורי לסגת. במהלך היום נהרגו 18 לוחמים ומאה נפצעו. תושביה הנוצריים של העיירה התלוננו כי הותקפו וכי אנשי א-נוסרה הרגו כמה נוצרים שסירבו להתאסלם. בנוסף, דווח כי כנסייה אחת הועלתה באש וכי נוצרים רבים קיבלו איומים על חייהם אם לא יתאסלמו. בשלב זה, רבים מתושבי העיירה נמלטו ממנה מחשש לחייהם.
ב-9 בספטמבר כוחות הצבא הסורי תקפו מחדש את עמדות אנשי חזית א-נוסרה בגבעות המקיפות את העיירה. בינתיים דווח כי מתוך 3,300 מתושבי העיירה נותרו 50 בלבד, לאחר שמרבית תושבי העיירה נמלטו. כנסייה נוספת הובערה באש בחלק המערבי של הכפר. ב-10 בספטמבר, כוחות חזית א-נוסרה הכריזו כי ייסוגו מהעיירה בתנאי כי צבא סורי לא ייכנס לעיירה. ביום המחרת המורדים טרם נסוגו ובתוככי העיירה נמשכו קרבות בין הצבא הסורי למתנגדיו. ב-11 בספטמבר התקשורת הממשלתית בסוריה דיווחה כי צבא סוריה השתלטו על חלק גדול מהעיירה וב-15 בספטמבר 2013 השלטונות הסוריים דיווחו רשמית כי מעלולה בטוחה.
ב-3 בדצמבר דווח כי הכפר נכבש מחדש בידי כוחות האופוזיציה, שבמהלך הכיבוש נטלו בשבי 12 נזירות מהמנזר האורתודוקסי היווני במקום. הן שוחררו לבסוף במרץ 2014, אך ארגוני האסלאם הקיצוני המשיכו לשלוט בכפר תוך מאמץ להכחדת השפה הארמית שהייתה מדוברת בכפר.
הקין
הַקַּיִן הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בספר יהושע, ברשימת ערי דרום הר חברון שבנחלת שבט יהודה:.
לאור ההקשר הגאוגרפי שבמקרא, הזיהוי המוצע לעיר הקדומה הוא בחורבה הסמוכה לאתר "נבי יקין", כשלושה ק"מ צפונית מזרחית לתל זיף.
בפפירוס נחל צאלים מס' 9 (הכתוב ארמית) ובפפירוס נחל צאלים מס' 69 (הכתוב יוונית), שמקורם כנראה במערת הסלע, ותקופתם ימי מרד בר כוכבא, נזכר מספר פעמים היישוב יקים, לצד זיף ואריסטובוליה.
לאור זאת, יש הסבורים כי שם היישוב המקראי נשתנה בתקופת בית שני ל"יקים", וכי השם השתמר עד ימינו בצורה "יקין".
אמנות פלאונטולוגית
איורים וציורים פלאונטולוגיים מרבים להופיע בספרי מדע פופולרי בנושאי בעלי-חיים שנכחדו, ואלה נעים מאיורים סכמטיים המסבירים את הטקסט (לרוב איורים של חלקים בשלד ואופן פעולת הגוף) לציורים אמנותיים המשחזרים את בעל-החיים בבית גידולו. שחזורים פלאונטולוגיים מופיעים גם בספרות המדעית ואף במאמרים מדעיים עצמם. איורים של שלטי מידע והסברה, ציורי קיר, דיורמות ודגמים בגדלים שונים (ממינאטורות ועד דגמים אנימטרוניים בגודל טבעי) מרבים לעטר מוזיאוני טבע ותערוכות בנושא בעלי חיים שנכחדו. לעיתים קרובות כוללות תערוכות אלה דיורמות ענק (או כסצנה עם דגמים או כציור קיר גדול) המתארות כיצד נראו בעלי-החיים בסביבתם הקדומה.
מעבר להמחשה ואיור הקשורים למדע (מוזיאונים, ספרי עיון ומדע פופולרי) אמנות פלאונטולוגית נעשית גם לשם הכיף, התחביב, הבידור, האסתטיקה והאמנות עצמה.
שלבים ביצירת שחזור של בעל-חיים שנכחד
אחד האתגרים העיקריים של אמנות פלאונטולוגית הוא שחזור בעל-חיים שנכחד על סמך המאובנים שנתגלו. מאובנים אלה לרוב חלקיים ולא כוללים שלדים שלמים. בשלב הראשון, על האמן הפלאונטולוגי, לשחזר את השלד השלם (לרוב בעזרתו של פלאונטולוג מוסמך), ואחר כך לשחזר מהשלד את ה"בשר והדם", ולהוסיף שרירים ועור ליצור.
להלן השלבים בשחזור יצור חי על סמך מאובניו:
סוגים של אמנות פלאונטולוגית
סוגים אלה תקפים לכל הטכניקות - החל מאיור ידני, עבור מגרפיקה ממוחשבת וכלה ביצירת פסלים פיזיים ("איור מאובנים" הופך ליצירת יציקה של המאובן, "איור דיאגרמה שלדית" הופך לבניית שלד ניצב (Mounted Skeleton) בתנוחה טבעית, ציור "בשר ודם" הופך ליצירת פסל "בשר דם" וכו').
אלון ששון
אלון ששון (נולד ב-30 ביולי 1986) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי. התחרה בקטגוריות המשקל של עד 90 ק"ג ועד 100 ק"ג. אלוף ישראל (2005 - 2007, 2011, 2013 - 2015, 2017).
קריירה
ששון החל להתאמן בג'ודו כילד. בשנת 2002 במתנ"ס הקהילתי בשכונת הגבעה הצרפתית, כשהוא בן 16, זכה במדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה בגיור שבהונגריה, בקטגוריית המשקל של עד 81 ק"ג. לאחר מכן החל להתחרות בקטגוריית המשקל של עד 90 ק"ג. בשנת 2004 היה סגן אלוף ישראל בקטגוריית משקל זו, ובשנת 2005 היה לאלוף ישראל. באותה שנה זכה באליפות אירופה עד גיל 20, שנערכה בזגרב.
בשנת 2006 החל ששון להשתתף גם בתחרויות בינלאומיות לבוגרים. הישגו המשמעותי הראשון במסגרות אלו היה המקום השלישי שבו זכה בתחרות במסגרת סבב הגביע העולמי בבאקו. באותה שנה שמר על תוארו כאלוף ישראל, והוא שב וזכה באליפות ב-2007. בנוסף, זכה באותה שנה במדליית ארד בטורניר שנערך בטביליסי במסגרת סבב הגביע העולמי. ב-2008 איבד את תוארו כאלוף ישראל לוויקטור פישמן, לאחר שלוש זכיות רצופות. בעקבות מאבקים פוליטיים בתוך איגוד הג'ודו בישראל החליט לפרוש מהענף בשנת 2009.
בשנת 2011 החליט ששון לחזור להתאמן, ועם שובו מונה לקפטן נבחרת הג'ודו של ישראל. באותה שנה זכה פעם נוספת באליפות ישראל, אך ב-2012, אז בחר להתמודד בקטגוריית המשקל של עד 100 ק"ג, הסתפק במקום השלישי. באליפות אירופה שנערכה בבודפשט ב-2013 סיים במקום ה-17. במספר טורנירים שנערכו באותה שנה רשם הישגים נאים: מדליית זהב בגלאזגו, מדליות ארד בבודפשט, ברייקה ובמינסק ומקום חמישי בטאלין. באותה שנה זכה באליפות ישראל במשקל של עד 100 ק"ג. ב-2014 זכה במדליית זהב בטורניר בסופיה, במדליית כסף בצ'ינגדאו ובמדליית ארד בברטיסלאבה. כן זכה באליפות ישראל במשקל עד 90 ק"ג. ב-2015 זכה במדליית ארד בטורניר בסופיה וסיים במקום החמישי בטורניר בקלוז' נאפוקה. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה במסגרת המשחקים האירופיים בבאקו הודח בסיבוב השני.
בשנת 2016, לאחר שהבין שלא יצליח להשיג את הכרטיס לאולימפיאדת ריו, הודיע על פרישה מהענף.
חיים אישיים
בשנת 2017 התמודד בתוכנית המציאות "הישרדות פאלאוון" בערוץ 2 של רשת, ואף ניהל רומן קצר עם השורדת הדוגמנית, ניקולה וורד.
לומניס
לומניס בע"מ היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי בטכנולוגיית לייזר, הבזק אור (IPL) וגלי רדיו. מטה החברה, הכולל את משרדי החברה, מעבדות, אולמות ייצור ומחסנים, שוכן ביקנעם. יו"ר החברה מאז 2006 הוא הראל בית-און ומנכ"לית החברה מאז מאי 2012 היא ציפי עוזר-ערמון.
היסטוריה
לומניס נוסדה בשנת 1992 בידי שמעון אקהויז והלל בכרך בשם "אי.אס.סי מדיקל" (ESC Medical Systems). אקהויז עבד ברפא"ל בתחום הלייזרים במשך 17 שנה עד שנת 1986, אז החליט לנסוע לארצות הברית והחל לעבוד בחברת מקסוול טכנולוגיות בסן דייגו, חברת תעשיות ביטחוניות כמנהל פיתוח מוצרים, ועסק בהמרת טכנולוגיות צבאיות לשימושים אזרחיים. עם שובו לישראל, בשנת 1991, הגה אקהויז רעיון של שימוש בתחום ההתמחותו העיקרי, טכנולוגיית הבזק אור בהספק גבוה, לצרכים רפואיים-קוסמטיים כגון: הסרת שיער והסרת כתובות קעקע באמצעות אלומת אור ממוקדת. את הרעיון שבבסיס החברה אקהויז מייחס לסרנדיפיות ומספר כי הרעיון להקים את החברה התחיל בכך שקרא מאמר על שימוש בלייזרים לצורכי פתיחה של כלי דם, התחיל לראות מה אפשר לעשות בתחום. אחרי בדיקה של הנושא בחר בכיוון אחר לחלוטין - שימושים בלייזר ברפואת עור.
ב-1992 גייסו אקהויז ובכרך משקיעים לחברה, ביניהם קרן הון סיכון בשם "מדמקס" (Medmax), אשר הזרימו לחברה כחצי מיליון דולר ובתמורה קיבלו חצי מהון המניות של החברה. ברבעון השלישי של 1994, לאחר שגייסה עוד כ-1.75 מיליון דולר ממשקיעים נוספים, החלה החברה למכור את מוצריה הראשונים. באוגוסט 1995 קיבלה החברה את אישור ה-FDA (רשות המזון והתרופות האמריקאית) לשיווק מוצריה בארצות הברית. בסוף אותה שנה הייתה החברה רווחית.
בסוף ינואר 1996, ניירות הערך של החברה נרשמו למסחר בנאסד"ק, היא גייסה כ-54 מיליון דולר לפי שווי של כ-150 מיליון דולר והפכה לחברה ציבורית. חצי שנה אחרי ההנפקה, כאשר החברה נסחרה לפי שווי הקרוב ל-400 מיליון דולר, ביצעה בשנית הנפקת מניות בנאסד"ק וגייסה כ-94 מיליון דולר. שלושה חודשים אחרי ההנפקה המשנית, גייסה החברה 100 מיליון דולר באמצעות הנפקה של אג"ח להמרה לפי שווי של כמיליארד דולר.
המיזוג עם "תעשיות לייזר" ומאבק השליטה
בסוף שנת 1997 רכשה אי.אס.סי את החברה הישראלית "תעשיות לייזר" תמורת 280 מיליון דולר, עסקה שבוצע באמצעות החלפת מניות. רכישת תעשיות לייזר הרחיבה את סל המוצרים של החברה גם למוצרים מבוססי לייזר, בנוסף למוצרים מבוססי פולסי אור בהם התמחתה עד אז. בעל השליטה בתעשיות לייזר טרם מיזוגה עם אי.אס.סי היה אריה גנגר, אשר הפך להיות בעל עניין בחברה הממוזגת. חברת "תעשיות לייזר" נוסדה בשנת 1972 על ידי המהנדס עוזי שרון והפרופסור לכירורגיה וכירורגיה פלסטית אייזיק קפלן והייתה ממוקמת בקריית עתידים בתל אביב. שרון וקפלן פיתחו את מכשיר הלייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר (שמו של המכשיר נקרא על שם השניים: שרון-קפלן). ה"שרפלאן" היה מכשיר הלייזר הראשון בעולם שהחליף את אזמל המנתחים. חברת ההחזקות "עץ לבוד", שבשליטת חבר הכנסת לשעבר יוסף קרמרמן הייתה בעלת השליטה בחברה. יעקב מרידור היה נשיא החברה ואחר כך, בין השנים 1977–1992, בנו דוד מרידור שימש כנשיא ומנכ"ל. ב-1981 הונפקה החברה בנאסד"ק ב-1989, לאחר שהחברה צברה הפסדים של 23 מיליון דולר, רכשו אנשי העסקים משולם ריקליס ואריה גנגר את השליטה ב"תעשיות לייזר" תמורת כ-2.5 מיליון דולר, באמצעות חברת ההחזקות שלהם Trans-Resources, Inc לאחר הרכישה מונה בנימין גיבלי (לשעבר ראש אמ"ן) כיו"ר.
המיזוג בין "אי.אס.סי" ו"תעשיות לייזר" נקלע לקשיים והחל מאמצע שנת 1998 חלה ההתדרדרות בביקושים למוצרי החברה ולשוק בו פעלה נכנסו חברות חדשות, שהגבירו את התחרות והקטינו את רמת המחירים. שווי החברה נפל מרמה של כמיליארד דולר בשיא, לרמה של כ-200 מיליון דולר ב-1999. אריה גנגר, אשר החזיק באותה תקופה כ-10% ממניות החברה חבר לברנרד גוטשטיין, בעל השליטה בקרן "מדמקס" שהחזיק 13%, והשניים הצליחו להשיג תמיכה של 42% מבעלי המניות ולהדיח את הנהלת החברה, ובראשה אקהויז. לאחר פרישתו של אקהויז מונה לתפקיד מנכ"ל החברה ישה סיטון (שכיהן קודם כמנכ"ל "תעשיות לייזר"), אשר פרש גם הוא בדצמבר 2002 מהחברה, אריה גנגר ששימש מנכ"ל זמני בחברה למספר חודשים עד שהוחלף על ידי אבנר רז. כמו כן מינה אריה גנגר את בנו שגיא גנגר כסמנכ"ל כספים.
המשבר הכספי ומכירת החברה
בשנת 2001 שונה שם החברה ל"לומניס" ובנק הפועלים העניק לה הלוואה בסך כ-100 מיליון דולר למימון עסקת רכישתה של החטיבה הרפואית של חברת קוהירנט האמריקאית תמורת 236 מיליון דולר במניות, מזומן ואיגרות חוב. אך "לומניס" לא ייצרה תזרים מזומנים חיובי מפעילות לאורך מספר שנים ולא יכלה להחזיר את ההלוואה. עם זאת, באוגוסט 2002, נתן לה בנק הפועלים הלוואה נוספת בסך 70 מיליון דולר עבור החזרת חוב לבעלי האג"ח שלה. כך שסך כל ההלוואות שנתן לה הבנק הסתכמו ב-176 מיליון דולר. בסוף שנת 2003 יושמה תוכנית ההבראה לחברה שכללה פיטורי 300 עובדים והסדר חוב שבמסגרתו הפך בנק הפועלים לבעל השליטה בפועל. כמו כן, נמחקו מניות החברה מהמסחר בנאסד"ק והועברו למסחר ברשימת ה"פינק שיטס", לאחר שפירמת רואי החשבון דלויט סירבה לחתום על דו"חותיה לרבעון השלישי של 2003. באפריל 2006 נמחקה גם מרשימת ה"פינק שיטס", בעקבות הסכם פשרה עם רשות ניירות ערך בארצות הברית לאחר שנקבע כי החברה ביצעה רישום מוטעה של הכנסות בשנים 2002–2003.
ב-2006, נרכשה השליטה בחברה בידי קבוצת ההשקעות ויולה וקרן "עופר היי-טק" של עידן עופר, שהצליחו להבריאה. בפברואר 2014 הונפקה החברה מחדש בנאסד"ק תחת סימבול LMNS.
ביוני 2015 נחתם הסכם למכירת החברה לקרן הפרייבט אקוויטי XIO תמורת 510 מיליון דולר במסגרתו מניות החברה נמחקו ממסחר. לפני העסקה החזיקה ויולה גרופ 36% ממניות לומניס, ו-XT היי-טק (שמה החדש של עופר היי-טק) החזיקה 24% ממניות לומניס. בפברואר 2020 נמכרה החברה לבארינג פריווט אקויטי תמורת 1.2 מיליארד דולר
בספטמבר 2021 נרכשה החטיבה הכירורגית של החברה על ידי בוסטון סיינטיפיק תמורת 1.1 מיליארד דולר.
מוצרים
החברה מייצרת מכשור לשלושה תחומים:
מועדון ספורט כפר כמא
מועדון ספורט כפר כמא, היא קבוצת כדורגל ישראלית מהיישוב הצ'רקסי כפר כמא, המתמודדת בליגה ג' מחוז יזרעאל.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 2006 על בסיס השחקנים של הפועל כפר כמא שהתפרקה. הקבוצה משחקת במגרש הכדורגל המקומי בכפר כמא, המכיל 2,000 מקומות ישיבה . לאורך השנים קבוצת הכדורגל המקומית נקראה "הפועל כפר כמא". כדורגל היה ענף הספורט הבולט בתחומי הכפר ובשבתות נהגו תושבים רבים לתמוך בקבוצה המקומית במשחקיה. בעונת המשחקים 1967/77 הקבוצה העפילה לראשונה מליגה ג' לליגה ב'. בעקבות זאת רצו צעירים רבים להצטרף לשורותיה, אולם מספר המקומות המוגבל לרישום שחקנים הוביל להקמת מועדון כדורגל נוסף בכפר בשם "בית"ר כפר כמא". שני המועדונים סבלו מבעיות והתפרקו ובמשך שנים רבות לא הייתה קבוצת כדורגל בכפר.
בשנות ה-90 חודשה הפעילות של קבוצת הכדורגל הפועל כפר כמא אך היא לא הצליחה להעפיל בחזרה לליגה ב' עד לעונת 2004/5 שנה בה איש העסקים הצ'רקסי ניאז נפסו לקח את הקבוצה לניהולו. כבר בשנה הראשונה תחת ניהולו של ניאז הקבוצה העפילה לליגה ב'. אולם נקלעה לקשיים כלכליים ולא הצליחה להציג תקציב מאושר ובעקבות כך הקבוצה התפרקה.
לאחר מאמצים ורצון של קבוצת צעירים להשיב את הכדורגל לתחומי הכפר, הוקמה בשנת 2006 קבוצת כדורגל על בסיס תושבים מקומיים בלבד, והקבוצה נרשמה לליגה האזורית. לאחר שנה של פעילות נענה ג'לאל נפסו ראש המועצה דאז, לבקשתו של אתשמוז קוג'אן שהיה אחד ממייסדי הקבוצה החדשה לרשום את הקבוצה בהתאחדות לכדורגל בישראל תחת השם מועדון ספורט כפר כמא. הקבוצה החלה את דרכה בליגה ג' מחוז עמק יזרעאל, כאשר מטעם המועצה נבחר מנהל מחלקת הספורט של הכפר, שווג מוראד ללוות את הקבוצה ולפקח על ניהולה התקין של עמותת הקבוצה שנרשמה תחת השם העמותה לקידום הספורט הצ'רקסי בישראל.
פאל סיניאי מרשה
פאל סיניאי מרשה (בהונגרית: Szinyei Merse Pál; סיניאויפאלו, 4 ביולי 1845 – ירניה, 2 בפברואר 1920) היה אחד הציירים הגדולים של הונגריה.
מוצאו
פאל סיניאי מרשה נולד במשפחת אצולה, שספרות, מוזיקה ואמנויות יפות היו מקובלות ונפוצות בה מבמשך דורות. למשפחה היסטוריה של 700 שנה, הונה אמנם התדלדל עד המאה ה-19, אך לא עד כדי כך שלאמן היו אי פעם דאגות פרנסה. סיניאי מרשה נולד השלישי מבין שמונה ילדיהם של פליקס סיניאי מרשה (1816–1875) ושל ואלריה יקלפלושי (1826–1880). אביו קיבל בקושיצה את התואר במשפטים, היה נציג בפרלמנט בקישסב בשנת 1839/40. בין השנים 1860–1865 מונה לסגן מנהל המחוז ובשנת 1871 למנהל המחוז. אביו תמך בשאיפותיו האמנותיות של בנו ואמו הייתה אשה חובבת ספרות ומוזיקה שהביאה רכוש משמעותי לנישואים. ולריה יקלפלושי הייתה המייסדת והנשיאה הראשונה של איגוד הנשים של מחוז שארוש. במהפכת 1848 בהונגריה אבי הצייר הציע את כל חפצי הכסף והתכשיטים שלו למטרות מלחמת העצמאות. הוא לקח חלק בארגון בית החולים הצבאי בפרשוב. לאחר כישלון המהפיכה נידון ל-50 מלקות, מהן התחמק רק על ידי בריחה מביתו. הילדים שנולדו מהנישואים, אחיו ואחיותיו של הצייר הם:
שנות הסטודנט של הצייר
בשנת 1864 פאל סיניאי מרשה נרשם לאקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם עבר לאחר שנה לכיתתו של הרמן אנשיץ ואחר כך למד ציור אצל הצייר שאנדור וגנר. הוא בילה את השנים הראשונות של חופשותיו בירני, שם צייר עבודות כה מוצלחות (יוז'ף סיניאי מרשה – רישום בעפרון; פורטרט משנת 1865) שמאז נחשב יום תחילת דרכו כצייר. ב־1866 יצר ידידויות משמעותיים עם ציירים שהפכו מאוחר יותר למאסטרים מובילים באירופה (למשל וילהלם ליבל (1844–1900)). עם שניים מהם (הנס מקרט (1840–1884) וגבריאל פון מקס (1840–1915) פיתח ידידות מתמשכת ארוכת שנים.
הוא רצה להיכנס לכיתתו של המאסטר הגדול, קארל פון פילוטי, ובשביל זה היה עליו להכין עבודת בחינה. מכיוון שפילוטי היה מאמין ומחויב בהיסטוריציזם, סיניאי מרשה בחר בנושא הקשור להיסטוריה של הונגריה ובדצמבר 1866 צייר סקיצה שכותרתה "מותו של אטילה". העבודה המוגמרת לא זכתה לטעמו של פילוטי, ולכן הוא עדיין המתין להיכלל בכיתתו.
ב־20 ביולי 1869 נפתחת במינכן תערוכה בינלאומית של 3,000 יצירות אמנות. במהלך התערוכה הוא בא בקשר עם הצייר הצרפתי גוסטב קורבה, וסיניאי מרשה הפך למתורגמן שלו. לתערוכה הייתה השפעה רבה עליו וברגע פתאומי אחד, בנובמבר 1869, הוא עזב את האקדמיה.
השנים העצמאיות הראשונות
הוא עזב את בית הספר ועבד יותר מבעבר. הוא צייר את תמונתו העצמאית הראשונה מחלון הסטודיו שלו; התמונה נקראה כוכב בוקר. חייו של כצייר עצמאי לא נמשכו זמן רב, הוא נקרא הביתה משום שאביו חלה וסיניאי צריך היה לטפל בענייני האחוזה (בין נובמבר 1869 לאפריל 1870). רק באביב 1870 חזר למינכן. כצייר עצמאי עבד למכירת ציוריו וכך פרנסתו הייתה מובטחת. הציור הידוע ביותר שלו מתקופה זו הוא "זוג הנאהבים". בשנת 1870, עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה סיניאי חזר מג'נובה מסיורו באיטליה. בשל מינויו של אביו למפקד, הושארה לו שוב ניהול האחוזה המשפחתית, ולכן בשנתו העצמאית הראשונה, הציור נדחק לרקע. אך הוא לא הפסיק לצייר לחלוטין וצייר שניים מציוריו המשמעותיים בתקופה זו, עליהם ניתן לחוש את השפעתו של קורבה. שניהם דיוקנאות משפחתיים; האחד הוא דיוקנו של אבי האמן בכורסה והשני דיוקן של אחותו נינון. בשנת 1873 צייר את אחד הציורים המפורסמים ביותר שלו, המאיאליש (חגיגות ה-1 במאי). התמונה מסכמת את התקופת הציור הראשונה של סיניאי.
השיבה לציור
בשנת 1905 הציג תערוכת יחיד ראשונה בסלון הלאומי (אמנים הונגרים מודרניים). בתערוכה הוצגו 89 מעבודותיו, כולל ציור מיוחד בשם "אורן דוקר" לאירוע זה. בהמשך מונה למנהל בית הספר הלאומי להכשרת מורים לעיצוב ורישום (מאז 1908, המכללה לאמנויות), וכך הצליח לתמוך בסטארט-אפים צעירים ושאיפות מודרניות. בשנת 1907 הוא הפך לחבר מייסד בחוג האימפרסיוניסטים והנטורליסטים ההונגרים (MIÉNK).
חבריות
MIÉNK (Magyar Impresszionisták és Naturalisták Köre) חוג האימפרסיוניסטים ונטורליסטים ההונגרים
Mutter
Mutter (מגרמנית: "אֵם") הוא אלבומה השלישי של להקת הNDH הגרמנית רמשטיין. האלבום יצא ב-2 באפריל 2001. על עטיפת האלבום מופיע צילום של פנים של עובר מת. האלבום נמכר בלמעלה מ-600 אלף עותקים בגרמניה והגיע למעמד של אלבום פלטינה כפול. שישה שירים מתוך האלבום יצאו כסינגלים, מספר הסינגלים הגבוה ביותר שהוציאה הלהקה מאלבום אחד.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי רמשטיין.
יעקב גוטמן
הרב יעקב גוטמן (22 באפריל 1845 – 29 בספטמבר 1919) היה תאולוג יהודי-גרמני, פילוסוף של הדת. אביו של יוליוס גוטמן.
ביוגרפיה
גוטמן נולד בביטום למשפחה דתית. הוא למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ואחרי שסיים את לימודיו היה למורה ודרשן בברסלאו. בשנת תרנ"א הוא נתמנה לרב של יהדות ברסלאו. כתב עליו שמואל אברהם פוזננסקי:
Mutter
Sonne
תאריך יציאה: 12 בפברואר 2001
יעקב גוטמן
ביוגרפיה
גוטמן היה סגן יושב ראש החברה להפצת חכמת ישראל שנוסדה על ידי לודוויג פיליפסון, והרוח החיה בה. בשנת 1912 הוא הועמד בראש פרויקט ההוצאה של מהדורה מדעית של כתבי התנאים. לאחר פטירתו של פיליפסון מלא גוטמן את מקומו כנשיא החברה. בנוסף היה יושב ראש אגודת רבני אשכנז. בתפקידו זה היה לאחד מרבני המחאה שהתנגדו לציונות.
מחקריו
יעקב גוטמן השתייך לאסכולת בית המדרש לרבנים בברסלאו, והמשיך את הדגש המחקרי שהושם שם על חקר הפילוסופיה היהודית בימי הביניים. בהקשר זה פרסם מחקרים על אברהם אבן דאוד, רב סעדיה גאון, יצחק בן שלמה הישראלי, אברהם בר חייא, שלמה אבן גבירול, שמעון בן צמח דוראן, יצחק אברבנאל, יהודה אברבנאל. בדומה לעמיתו מנואל יואל, הקדיש גוטמן תשומת לב מיוחדת לזיקות ההשפעה בין הפילוסופיה הנכרית לזו של הפילוסופיה היהודית בימי הביניים: יניקתם של ההוגים היהודיים מהמקורות היווניים והערביים שלפניהם, ואז השפעתם שלהם על סכולאסטיקנים נוצריים שבאו אחריהם. הוא כתב על יחסו של תומאס אקווינס ליהדות ולספרות היהודית (1891) וכן על יחסה של הסכולסטיקה במאה ה-13 ליהדות ולספרות היהודית (1902). הוא המשיך את תרומתו של מנואל יואל בהדגשת עומק השפעתו של הרמב"ם על הסכולאסטיקה הנוצרית והשתתף בעריכת ספרי הזיכרון לרמב"ם במלאת 700 שנה לפטירתו.
Mutter
Links 2-3-4
Links 2-3-4 (בעברית: שמאל 2-3-4) הוא הסינגל השני שיצא מתוך האלבום. השיר נכתב כתגובה להאשמות שהופנו כלפי הלהקה על היותה בעלת אוריינטציה ימנית-פשיסטית. הפזמון רומז לשירו של ברטולט ברכט "Einheitsfrontlied", שנכתב על המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנות השלושים.
הקליפ לשיר נעשה באנימציה ממוחשבת תלת־ממדית ומדמה מאבק של קן נמלים נגד פלישה של חיפושיות.
תאריך יציאה:14 במאי 2001
Ich will
Ich will (בעברית: אני רוצה) הוא הסינגל השלישי שיצא מתוך האלבום. הסינגל יצא בגרמניה יום אחד לפני פיגועי 11 בספטמבר ולכן לא שודר בתחנות רבות. בקליפ לשיר נראים חברי הלהקה כשהם נכנסים לסניף בנק ומבצעים בו שוד. לאחר ביצוע השוד צועדים חברי הלהקה אל מחוץ לבנק, המוקף באנשי יחידות מיוחדות של המשטרה ואנשי תקשורת המקבלים אותם בקריאות אהדה. בהמשך הסרטון הם נראים יורדים אוטובוס לבושים במדי אסירים ומובלים על ידי שומרים חמושים על פני שטיח אדום. הם מגיעים לפודיום בו הם מקבלים את פרס "מצלמת הזהב,, המקבילה הגרמנית לפרס האמי האמריקאי.
תאריך יציאה: 10 בספטמבר 2001
Mutter
Mutter (בעברית: אמא), שיר הנושא מתוך האלבום, הוא הסינגל הרביעי שיצא. השיר מבוסס על חוויות הילדות של טיל לינדמן וריכרד קרוספה והיחסים הלא-שמחים שהיו לשניים עם אמותיהם. השיר מספר על ילד שלא נולד בלידה טבעית, אלא נוצר כתוצאה מניסוי ועל כן אין לו אבא ואמא אמיתיים. הילד מתכנן להרוג את האמא ש"מעולם לא ילדה אותו" ואת עצמו. הוא מצליח להרוג את האם, אך נכשל בהתאבדות ונותר בעל מום. הילד מתחנן לעזרה, אך לא מקבל תשובה מצד אימו המתה.
Mein Herz brennt
Mein Herz brennt (בעברית: ליבי בוער) הוא הסינגל האחרון שיצא אחת עשרה שנים וחצי לאחר צאת האלבום המקורי. הסינגל יצא במסגרת קידום אלבום האוסף "Made in Germany 1995–2011" בו נכלל. בסינגל הופיע השיר בשתי גרסאות: הגרסה המקורית וגרסת פסנתר. לכל אחת מהגרסאות הופק קליפ שונה, הקליפים יצאו לשידור בהפרש של שבוע אחד מהשני.
עיניים שחורות
Dark Eyes (ברוסית: Очи чёрные; בעברית: עיניים שחורות) הוא שיר עם רומנטי רוסי ידוע ופופולרי.
רקע
את מילות השיר כתב המשורר והסופר הרוסי-אוקראיני יבגני גרביונקה. הפרסום הראשון של השיר היה בגרסתו בשפה הרוסית, ב-17 בינואר 1843. הלחן של השיר אינו ידוע. בספר The Book of World-famous Music: Classical, Popular, and Folk, שיצא לאור בשנת 2000, ציין מחברו, ג'יי פולד, כי השיר הוא "שיר קברט" וכי מדובר ב"שיר שמדבר על רומנטיקה".
במרוצת השנים, תורגם השיר ובוצע בשלל צורות ושפות שונות, תוך שהוא מזוהה עם חג ליל כל הקדושים.
הוא נכלל באלבום נשמה צוענית של ירדנה ארזי.
אור קשתי
אור קשתי (נולד ב-29 ביוני 1971) הוא עיתונאי ישראלי העובד בעיתון "הארץ".
ביוגרפיה
אור קשתי נולד באנגליה ליצחק ומטעמה קשתי וגדל בגבעתיים. למד בתיכון ע"ש שמעון בן צבי ושירת ב-1989–1992 ב"בטאון חיל האוויר" ו"במחנה".
קשתי התחיל את דרכו כעיתונאי בשנת 1992 בשבועון העיר. לאחר מכן עבד בתפקידי כתיבה ועריכה שונים ב"הארץ" בשנים 1993–2001.
ב-2001 עזב ועבד ככתב בחדשות ערוץ 10 לתקופה קצרה ואחריה עבד כשנתיים כראש דסק החינוך ב"מעריב". קשתי חזר ל"הארץ" ככתב חינוך ב-2006 ועובד שם עד היום.
ב-2011 מונה לראש מערכת החדשות של העיתון. מאז 2012 פרשן לענייני חינוך וחברה.
גר בגבעתיים.
חשיפות ופרויקטים בולטים
בשנים האחרונות כותב הרבה על ההדתה במערכת החינוך, הפרדה מגדרית במסלולים האקדמיים לחרדים וביטויים שונים של הדרת נשים.
זכויות להט"ב באינדונזיה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באינדונזיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית חוקית ברחבי אינדונזיה אם כי לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית ברחבי המדינה בעוד מחוז אצ'ה, הוא מחוז המדינה היחיד בו הומוסקסואליות נותרה פלילית הנושאת עונש תַחַת שריעה. ביולי 2015, השר לשירותי דת הצהיר כי "קשה לאינדונזיה להכשיר נישואים חד-מיניים מכיוון שהנורמות הדתיות האיתנות מדברות נגדה בתוקף" בעוד המדינה אינה מכירה בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). עם זאת, בעשורים האחרונים, קהילת הלהט"ב האינדונזית הפכה בהתמדה לבעלת נראות רחבה יותר מבעבר ופעילה במישור הפוליטי.
למרות מעמדה של אינדונזיה כמדינה מוסלמית מתונה יחסית, מאז המאה ה-21 קבוצות סלפיזם איסלאמיסטיות התומכות בהחלת דין השריעה זכו לתמיכה גוברת בקרב האוכלוסייה. כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב אינדונזים התמודדו עם עוינות הומופובית גוברת, כולל התקפות פיזיות והטרדה. בפברואר 2016, האיץ ארגון זכויות האדם הבינלאומי בממשלת אינדונזיה, "Human Rights Watch", להגן על זכויות אזרחי להט"ב בשטח המדינה ולגנות בפומבי אמירות מפלות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית של פקידים מטעמה. בשנת 2017, שני גברים הומוסקסואלים בני 20 ו-23 נידונו להצלפת 83 מלקות לעיני הציבור במחוז אצ'ה בגין קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. בשנת 2017, המשטרה המקומית החלה לפתוח בפשיטות מרובות על סאונות הומוסקסואלים בבירה ג'קרטה. במאי 2017, 141 גברים נעצרו בגין "מסיבת מין הומוסקסואלית" בעיר. פשיטה נוספת התרחשה באוקטובר 2017, כאשר המשטרה פשטה על סאונה במרכז ג'קרטה הפופולרית בקרב הומוסקסואלים ועצרה כ-51 איש. פרשנות רחבה מדי של חוק איסור הפורנוגרפיה האינדונזי, יחד עם חוסר מעש של הממשלה, אפשרה למשטרה המקומית להשתמש עבור רדיפה אחר אזרחי להט"ב אינדונזים במשך השנים.
על פי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי האיגוד הבינלאומי "ILGA", כ-32% מהאינדונזים הצהירו כי הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, בעוד ש-47% לא הסכימו. 37% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה בעוד 38% מהאינדונזים, לעומת זאת, אמרו שיש להאשים אנשים שנמצאים במערכות יחסים חד-מיניות כפושעים, בעוד ש-36% לא הסכימו. באשר לטרנסג'נדרים, 49% הסכימו שצריכות להיות להם אותן זכויות, 55% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה, ו-41% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מינם החוקי.
מעמד בחוק
בשנת 2002 העניקה ממשלת אינדונזיה למחוז אצ'ה את הזכות להנהיג בו את דין השריעה. המחוז הצפוני ביותר של אצ'ה המשיך לחוקק חוקים אנטי-הומוסקסואליים המבוססים על השריעה, המענישים כל מי שנתפס במין הומוסקסואלי בהצלפת 100 מלקות. החוק נקבע לאכיפה עד סוף 2015. דוגמה נוספת לאזור אשר חוקק חוקים נגד חברי קהילת הלהט"ב האינדונזית בשטחו היא העיר פלמבאנג אשר הטילה עונש מאסר וקנסות על רקע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה המוגדרת כמעשה של "זנות שמפרה הנורמות של הגינות, דת ונורמות משפטיות כפי שהן חלות על שלטון חברתי". בתוכן החוק, המעשים הבאים הוגדרו כמעשי זנות: "מין הומוסקסואלי, סקס לסביות, מעשה סדום, הטרדה מינית ומעשים פורנוגרפיים אחרים". עם זאת, חוק זה דווח כ-"מפורק" החל משנת 2020.
ההתנגדות הפעילה ביותר נגד הכרה בזכויות להט"ב באינדונזיה מוגדרת מצד רשויות דתיות וקבוצות לחץ ברחבי המדינה בהן ארגונים אסלאמיסטים. מועצת אולמה האינדונזית, מועצה המורכבת מקבוצות מוסלמיות רבות, פרסמה הצהרה בשנת 2015 שהטילה סטיגמה על אוכלוסיית הלהט"ב באינדונזיה בכך שהכריזה עליהם כ-"סוטים הפוגעים בכבודה של אינדונזיה". במרץ 2015 פרסמה המועצה פתווה, הקורא להעניש מעשים חד מיניים בהצלפת מקל הליכה, ובמקרים מסוימים, עונש מוות. פסק ההלכה רואה בהומוסקסואליות "מחלה ניתנת לריפוי" האומר כי מעשים הומוסקסואלים "חייבים להיענש בכבדות". הפרלמנט האינדונזי, דחה את ההצעה שעונש מוות יוטל על יחסים חד מיניים בהסכמה, בטענה כי מדיניות זו "די בלתי אפשרית ליישום באינדונזיה". הפרלמנט הצהיר שהפתווה של מועצת האולמה האינדונזית משמש רק כ-"הנחיה מוסרית לחסידיה" ולא "כחוק חיובי" שכן "הכוח המשפטי נמצא רק ברשות המדינה".
במרץ 2016, בעקבות התגברות אוירה אנטי-הומוסקסואלית אשר החלה בתחילת 2016 ברחבי המדינה, מפלגות איסלמיסטיות בהן מפלגת הצדק המשגשגת (PKS) ומפלגת הפיתוח המאוחדת (PPP) הציעו הצעת חוק לאיסור על פעילות למען זכויות להט"ב באינדונזיה ולהפליל כל "התנהגות להט"ב". פוליטיקאים שונים השמיעו הצהרות נגד חברי קהילת הלהט"ב בחודשים הבאים לאחר מכן.
ב-21 במאי 2017, משטרת ג'קרטה עצרה כ-144 איש בפשיטה על סאונת הומוסקסואלים בשם "Atlantis Gym Jakarta". מועצת אולמה האינדונזית הצהירה בתגובה כי פעילות זו היא "חילול הקודש נגד הדת ועלבון נגד התרבות האינדונזית" בעוד ראש המחלקה המשפטית מטעם המועצה הצהיר באומרו כי, "איזה היגיון שמסוגל לקבל סוג כזה של סטייה מינית, אפילו חיות אינן הומוסקסואליות. ברור שזה לא קשור לשוויון". מוקדם יותר באותו חודש נעצרו כ-14 גברים בעת מה שדווח כ-"מסיבה של הומוסקסואלים" בסורביה.
ב-14 בדצמבר 2017, בית המשפט החוקתי של אינדונזיה פרסם פסק דין שדחה עתירה של "הברית השמרנית לאהבה משפחתית" שביקשה לשנות את החוק הפלילי האינדונזי כדי להפוך פעילות הומוסקסואלית ומין מחוץ לנישואים למעשים פליליים. במהלך העתירה שלושה מאמרים בחוק הפלילי של אינדונזיה (KUHP) נכללו לעיון, בהם סעיף 248 על ניאוף, סעיף 285 על אונס וסעיף 292 על התעללות בילדים. על פי סעיף 292 לחוק הפלילי, התעללות מינית בילדים היא פשע, הן עבור התנהגות הטרוסקסואלית והן עבור התנהגות הומוסקסואלית. העתירה ביקשה למחוק מתוכן החוק את המונח "קטין" בסעיף 292, על מנת לרדוף את כל ההתנהגויות ההומוסקסואליות בכלל הגילאים, לרבות בקרב מבוגרים בהסכמה. בית המשפט דחה את העתירה וקבע כי הנושא הוא "עניין של בית המחוקקים האינדונזי ".
בסוף ספטמבר 2019, התוכנית של המועצה הנציגה העממית היוצאת להעביר את הקוד הפלילי המתוקן (RKUHP) נתקלה בהפגנות רחבות של סטודנטים ב-23, 24 ו-25 בספטמבר 2019. התיקון, (RKUHP) הוגדר כמפלה יותר ויותר בהרחבה אזרחי להט"ב אינדונזים בעוד סעיף 421 (1) בדבר "גסות" הזכיר במפורש פעילות הומוסקסואלית באומרו, "כל המבצע מעשים מגונים נגד אנשים אחרים מאותו המין בפומבי, מורשע במאסר מרבי של שנה ושישה חודשים או קנס מרבי בקטגוריה III". לאחר הצעת התיקון התעורר חשש בקרב המפגינים כי האזכור המפורש של "אותו מין" בקרב חוקים נגד גסויות, יגרור יחס מפלה וייצור חוקי עזר שיכוונו במיוחד נגד אזרחי להט"ב במדינה. כתגובה על התנגדות נרחבת זו לתיקון החוק, הממשלה הסירה את הקוד הפלילי המוצע.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
אינדונזיה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באינדונזיה. עם זאת, סוכנויות ממשלתיות החלו בשנים האחרונות לחוקק מדיניות מסוימת נגד אפליית אזרחי להט"ב, בעוד משרד היועץ המשפטי לממשלה ביטל לאחרונה הצעת עבודה ציבורית שהכריזה כי אזרחי להט"ב אינדונזים "אינם יכולים להגיש מועמדות בשל אי שפיות נפשית", לאחר קבלת ייעוץ על ידי המוסד הלאומי לזכויות אדם (NHRI) של אינדונזיה. רשויות המשטרה באינדונזיה פסקו צו מאז 2015 כי הן "יעבדו כל דברי שטנה הקשורים לנטיות מיניות וזהות מגדרית". ממשלת אינדונזיה הצהירה באומרה כי "במדינה דמוקרטית, לכל אזרח יש את הזכות להבעה וחשיבה אשר תהיה מוגנת ותסופק על ידי המדינה". באופן דומה, תקנה מספר 8 של ראש המשטרה הלאומית של הרפובליקה של אינדונזיה משנת 2009 קובעת את חובתה של המשטרה "להגן על הזכויות המיוחדות של קבוצות מיעוטים", לרבות במונחים של נטייה מינית. על אף שאינה מוזכרת במפורש בחוקת המדינה, קיימת ערובה באופן תאורטי להגנה מפני מדיניות מפלה בתעסוקה על בסיס כל עילה בחוקה ובחוק זכויות האדם (מס' 39/1999).
הורות ואימוץ
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים באינדונזיה, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
זהות מגדרית
זהות טרנסג'נדרית (הידועה כ-"וואריה" באינדונזית) מוגדרת כבר זמן רב כחלק מהתרבות והחברה האינדונזית. טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם החוקי במסמכים רשמיים לאחר שעברו ניתוח להתאמה מגדרית ולאחר קבלת אישור שופט בעודם רשאים לאחר מכן להתחתן עם אדם מהמין הנגדי. בעוד טרנסג'נדרים באינדונזיה בדרך כלל מקובלים יותר מאשר לסביות, הומואים וביסקסואלים, הוגדרו בשנים האחרונות תחת אפליה ודחייה גוברת, בעיקר בשל קבוצות איסאלמיסטיות תומכות בהחלת דין השריעה, שהפכו פופולריות יותר ויותר באינדונזיה. קרוס-דרסינג אינו, כשלעצמו, בלתי חוקי בעוד סובלנות ציבורית מסוימת ניתנת לטרנסג'נדרים העובדים במכוני יופי או בתעשיית הבידור, בהם המנחה הטרנסג'נדרית הידועה דורס גמאלמה.
אפליה והטרדות המופנות לטרנסג'נדרים אינן נדירות, אם כי אלימות פיזית מוגדרת די נדירה, בעוד החוק האינדונזי אינו מגן במפורש על טרנסג'נדרים מפני אפליה או הטרדה על רקע זהות מגדרית או ביטוי מגדרי. טרנסג'נדרים שאינם מסתירים את זהותם המגדרית האמיתית לעיתים קרובות עלולים לא לשמור על תעסוקה לגיטימית ולכן נאלצים לעיתים קרובות לזנות טרנסג'נדרית ולפעילויות בלתי חוקיות אחרות כדי לשרוד כלכלית. מועצת אולמה האינדונזית קבעה כי טרנסג'נדרים "חייבים לחיות במגדר שאיתו נולדו" באומרה, "אם הם לא מוכנים לרפא את עצמם מבחינה רפואית ודתית, הם חייבים להיות מוכנים לקבל את גורלם שילעגו ויוטרדו". עם זאת, מערכת המשפט האינדונזית נוקטת בעמדה הפוכה, עם מקרים כמו ויויאן רוביאנטי, אשר הייתה לטרנסג'נדרית האינדונזית הראשונה שהוכרה כנקבה מבחינה חוקית בנובמבר 1973 לאחר שעברה ניתוח להתאמה מגדרית בסינגפור בינואר 1973, זאת אף על פי שעד אז לא היה חוק אינדונזי הנוגע להכרה בשינוי מגדר משפטיים המביאים להכרה משפטית במגדרים דה פקטו של טרנסג'נדרים אינדונזים על ידי המדינה. עם זאת, לאורך השנים דווחו מקרים בהם בוצעו פשעי שנאה נגד הקהילה הטרנסג'נדרית האינדונזית בעוד התוקפים נעצרו והועמדו לדין על ידי הרשויות.
בשנת 2012, יולי רטובלאוט, טרנסג'נדרית אינדונזית והמטפלת של נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה במשך שנתיים, הגישה בקשה פומבית להיות ראש הוועדה הלאומית לזכויות אדם של המדינה.
בינואר 2018, נשים טרנסג'נדריות נעצרו, הופשטו, ועברו השפלה פומבית במחוז אצ'ה על ידי פשיטת המשטרה המקומית בתמיכת הממשלה האוטונומית של המחוז אשר במהלכה, עינתה המשטרה את מי שנחשבו כחלק מקהילת הלהט"ב, והצעידה את הנשים תוך כדי שהיא מאלצת אותן לצעוק "להיות גברים". האירוע גונה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם בינלאומיים. מאוחר יותר בחודש מרץ, הסוכנות החברתית של ג'קרטה הכריזה על וואריה כ-"דיסידנט חברתי" בעוד מקורות דיווחו כי "הסוכנות ערכה באופן קבוע פשיטות נגד נשים טרנסג'נדריות". טרנסג'נדרים עצורים נלקחים על ידי הסוכנות למרכזי "שיקום" בבעלות העיר, שם הם כלואים, יחד עם חסרי בית, קבצנים ואנשי רחוב, ומשוחררים רק אם התקבל תיעוד המעיד על מעמד כחסרי בית, בעוד הצהרה נחתמת במקום בו הפרט מבטיח "לא לחזור על עבירתו". גורמים רשמיים הצהירו כי הדבר נעשה כדי ליצור הרתעה מפני שייכות לזהות טרנסג'נדרית, בעוד כי הפרות מתמשכות יגרמו לעונש מאסר.
מאז יוני 2021, משרד הפנים ביצע מאמצי הסברה להנפקת תעודות זיהוי לאינדונזים טרנסג'נדרים. עד כה, עבור תושבים טרנסג'נדרים ברחבי המחוזות של בנטן, מערב ג'אווה, מרכז ג'אווה, מזרח ג'אווה, צפון סומטרה, דרום סומטרה, דרום סולאווסי, לאמפונג ופפואה, הונפקו תעודות זיהוי. הנימוק המוצהר למעשה היה שרבים היו חסרי תיעוד, במיוחד כאשר משפחותיהם דחו אותם לאחר גילוי זהותם המגדרית, מה שהותיר אותם ללא גישה לתעסוקה או לשירותים חברתיים. כמו כן, המשרד קבע כי רק מתארי המין "זכר" ו-"נקבה" יוכרו לעת עתה, ללא אופציה למגדר שלישי / X, בעוד טרנסג'נדרים אינדונזים יוגדרו תחת מינם אשר הוקצה בלידם בלבד, אלא אם קיבלו הכרה מבתי המשפט לשינוי מגדרם.
תנאי מחיה
על פי משרד הבריאות האינדונזי בשנת 2012, במדינה נודעו כמיליון גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, בעוד ההערכה היא שקהילת הלהט"ב מהווה כ-3% מאוכלוסיית אינדונזיה, שהם כ-8 מיליון אזרחים. 86% מאזרחי אינדונזיה מזהים את עצמם כמוסלמים. המדיניות המשפחתית של השלטונות, הלחץ החברתי להינשא והשפעת הדת גורמים לכך שהומוסקסואליות מתקבלת בעוינות בדרך כלל. לאינדונזיה ישנו מעמד של אומה מוסלמית מתונה וסובלנית יחסית, שיש לה יישום מסוים עבור אזרחי להט"ב בשטחה בעוד ישנם מספר אישיים השייכים לקהילה ברחבי התקשורת, והממשלה הלאומית אפשרה לקיים קהילת להט"ב דיסקרטית, שלעיתים מארגנת אירועים ציבוריים. עם זאת, שיטות חברתיות אסלאמיות שמרניות נוטות לשלוט בחברה הרחבה יותר, בעוד הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג נותרו לנושאי טאבו ומדי פעם הופכים אזרחי להט"ב למטרות רדיפה של חוקי דת מקומיים או קבוצות ערנות פנאטיות. קבוצות פונדמנטליסטיות אסלאמיות רבות בהן חזית המגנים האסלאמית ומועצת אולמה האינדונזית ידועות כעוינות בגלוי כלפי אזרחי להט"ב אינדונזים על ידי תקיפת ביתם או עבודתם של אלה אשר לטענתם מהווים "איום על ערכי האסלאם".
גל רטוריקה הומופובית במדינה החל בינואר 2016 כששר ההשכלה הגבוהה מוחמד נאסיר הצהיר "יש לאסור על אנשי להט"ב מלהגיע לקמפוסים באוניברסיטאות". השר קרא לאסור על קבוצות להט"ב להשתתף בקמפוסים לאחר שקבוצת סטודנטים מאוניברסיטת אינדונזיה (UI) הקימה קבוצת ייעוץ ותמיכה בשם "קבוצת התמיכה ומרכז המשאבים לחקר מיניות" (SGRC) אשר נועדה לשירות ייעוץ, מרכז משאבים וקבוצת תמיכה בנושאי מיניות ומגדר, בדגש עבור בני נוער ותלמידי להט"ב, הסובלים לא פעם מהתעללויות, הטרדות, אלימות ואפליה בשטחה. הקבוצה הגיבה באומרה כי חבריה לא "הופכים" או "מעודדים" אנשים להיות הומוסקסואלים, וגם לא ניסו "לרפא הומוסקסואלים". בעיצומה של הסוגיה, אוניברסיטת אינדונזיה סירבה להיות אחראית לפעולות הקבוצה והכריזה שהיא אינה ארגון סטודנטים רשמי. גורם רשמי אחר לחץ בתגובה על שירותי הודעות מיידיות של טלפונים ניידים לחסום אימוג'ים הקשורים להומואים ולסביות ברשתות חברתיות.
מספר דמויות צבאיות השתמשו במשך השנים ברטוריקה של תאוריית קונספירציה חברי קהילת הלהט"ב באינדונזיה. שר ההגנה ריאמיזארד ריאקודו כינה את תנועת זכויות הלהט"ב במדינה כ-"מלחמה באמצעות שליח" וטען שהיא קיבלה "מימון זר".
ביוגיאקרטה, בפברואר 2016, כ-23 פעילי זכויות להט"ב הוטרדו על ידי המשטרה, אשר הצהירו לאחר מכן לתקשורת המקומית כי נעצרו מלקיים עצרת נגדית מול קבוצת מפגינים איסלאמיסטים אשר קיימה הפגנה נגד להט"ב בקרבת מקום מלווה בהצהרות הומופוביות. עם זאת, למרות פעולות שנאה הומופוביות עזות, מספר גורמים רשמיים בהם מושל ג'קרטה לשעבר בסוקי צ'אג'ה פורנאמה ושר המשפטים והביטחון לשעבר, לוהוט בינסאר פנג'איטן, הגנו על חברי קהילת הלהט"ב המקומית מפני הומופוביה. "מי שהם, באשר הם עובדים, הוא או היא ממשיכים להיות אזרחים אינדונזים. יש להם גם את הזכות להיות מוגנים", אמר פנג'איטן. הנשיא ג'וקו וידודו הביע גם כן תמיכה בזכויות להט"ב וקרא להפסקת האפליה.
בשנת 2018, העיר פריאמן בסומטרה העבירה תקנה לקנוס את תושביה ההומואים במיליון רופי אינדונזי (70 דולר) על הפרת "הסדר הציבורי" על ידי איסור "מעשים הנחשבים כלהט"ב"בציבור התקנה אוסרת מערכת יחסים בין זוגות חד מיניים בטענת "מעשים לא מוסריי ואוסרת על התושבים להציג קרוס-דרסינג בציבור. עם זאת, חוק זה דווח כ-"מפורק" החל משנת 2020. מספר ערים במחוז סומטרה המערבית, נקטו בתגובה צעדים לצמצום כוחן של קבוצות עבור זכויות להט"ב באזור.
ביוני 2019, ראש אוכלוסיית התכנון המשפחתית, תייג את אזרחי הלהט"ב במדינה כ-"אויב העיקרי של הפיתוח הלאומי"
מדיה
החוק נגד פורנוגרפיה ופורנואקציה משנת 2006 אוסר על "כל כתיבה או מצגת אודיו-ויזואלית - לרבות שירים, שירה, סרטים, ציורים ותצלומים המראים או מרמזים על יחסים מיניים בין בני אותו המין". על הפרה של החוק ניתן לקנס או להטיל עונש מאסר של עד שבע שנים למורשעים. במשך השנים דווח כי החוק שימש עבור רדיפת אזרחי להט"ב באינדונזיה. עם זאת, עד לא מזמן, תיאורם של חברי קהילת הלהט"ב היה גלוי למדי בתקשורת האינדונזית, במיוחד בטלוויזיה, עם אנשי טלוויזיה מפורסמים, מארחים, אמנים וידוענים בעלי התנהגות נשית, או אף קרוס-דרסינג היו נפוצים למדי בתוכניות טלוויזיה. עם זאת, לאחר השערוריות ההומוסקסואליות לכאורה בהן היו מעורבים ידוענים אינדונזים בשנת 2016, במרץ אותה שנה, וועדת השידור הלאומית הדגישה מדיניות האוסרת על תוכניות טלוויזיה ורדיו הגורמות ל-"התנהגות להט"ב להיראות נורמלית", ואמרה שהדבר נועד להגן על ילדים ובני נוער "רגישים לחיקוי התנהגויות להט"ב סוטות".
פוליטיקה
נכון להיום, אף מפלגה פוליטית באינדונזיה לא תומכת בגלוי בקידום זכויות להט"ב. עם זאת, באוקטובר 2016, הנשיא ג'וקו וידודו הצהיר כי הוא "מגן על זכויות להט"ב" בעוד כי לחברי הקהילה האינדונזית "צריכה להיות הזכות לא להיות מופלים לרעה". כמו כן, מספר פוליטיקאים ממפלגת המאבק הדמוקרטי האינדונזי (PDI-P) ומפלגת ההתעוררות הלאומית (PKB) אהדו לאורך השנים את התמיכה בזכויות להט"ב במדינה. "PDI-P" הצהירה כי כמפלגה פלורליסטית, הם "יכולים לקבל את קיומם של חברי קהילת הלהט"ב", למרות קביעתה שמדובר ב-"התנהגות חריגה", המפלגה דחקה באנשים "לסבול את חברי הקהילה ולא להרחיב כלפיהם רגשות עוינים".