cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובוטריקים (סדרת סרטים)
רובוטריקים (2007)
סטיבן ספילברג, מעריץ של הקומיקס והצעצועים, חתם כמפיק בפועל ב-2004. ג'ון רוג'רס כתב את הטיוטה הראשונה, שהעמידה ארבעה אוטובוטים מול ארבעה "שקרניקים", והציגה את חללית ארון. רוברטו אורצ'י ואלכס קורצמן, מעריצי הקריקטורה, נשכרו לשכתב את התסריט בפברואר 2005. שפילברג הציע ש"ילד והמכונית שלו" צריכים להיות המוקד. זה מצא חן בעיני אורצ'י וקורצמן כי הוא שידר נושאים של בגרות ואחריות, "הדברים שמכונית מייצגת בארצות הברית ". הדמויות של סם ומיקאלה היו נקודת המבט היחידה שניתנה בטיוטה הראשונה של אורסי וקורצמן. הרובוטריקים לא ניהלו דיאלוג, מכיוון שהמפיקים חששו שרובוטים מדברים ייראו מגוחכים. הכותבים הרגישו שגם אם זה ייראה מטופש, אם הרובוטים ידברו, יסגיר את קהל המעריצים. לטיוטה הראשונה הייתה גם סצנת קרב בגרנד קניון. שפילברג קרא כל אחת מהטיוטות של אורסי וקורצמן ונתן הערות לשיפור. הכותבים נשארו מעורבים לאורך ההפקה, והוסיפו דיאלוג נוסף לרובוטים במהלך ערבוב הסאונד (אם כי שום דבר מזה לא נשמר בסרט הסופי, שקצר חמש עשרה דקות מהעריכה הראשונית). "המדריך האולטימטיבי" של פורמן, בהוצאת Dorling Kindersley, נשאר כמשאב לכותבים לאורך ההפקה. "Prime Direct" שימש ככותרת עבודה מזויפת. זה היה גם השם של חוברת הקומיקס הראשונה "mw9w" של Dreamwave Productions של רובוטריקים.
מייקל ביי התבקש לביים על ידי ספילברג ב-30 ביולי 2005, אך הוא דחה את הסרט כ"סרט צעצוע מטופש". למרות זאת, הוא רצה לעבוד עם שפילברג, וזכה לכבוד חדש למיתולוגיה בביקורו בהסברו. ביי חשב שהטיוטה הראשונה "ילדה מדי", ולכן הגדיל את תפקידו של הצבא בסיפור. הכותבים חיפשו השראה מ-GI Joe עבור דמויות החייל, והקפידו לא לערבב בין המותגים. מכיוון שאורסי וקורצמן חששו שהסרט יכול להרגיש כמו פרסומת לגיוס צבאי, הם בחרו לגרום לצבא להאמין שמדינות כמו איראן עומדות מאחורי מתקפת ה-"שקרניקים", כמו גם להפוך את "שקרניקים" לכלי רכב צבאיים. ביי מבוסס על המאבק של לנוקס להגיע לקו הטלפון של הפנטגון תוך שהוא נאבק עם מפעיל לא מועיל מחשבון אמיתי שקיבל מחייל כשעבד על סרט אחר.
גי (פירושונים)
ראו גם
}}
אריחי יחזקאל
אריחי יחזקאל הם עשרות אריחים בעלי חזות עתיקה, הנושאים עליהם בכתב בולט את כל ספר יחזקאל. מרבית האריחים (מעל ל-60 מתוך כ-95 לפחות שנוצרו), ואיתם גם כתבי-יד, הוברחו לארץ מסוריה דרך לבנון בשנת 1954 ביוזמת איש סולל-בונה, ולימים חבר הכנסת, דוד הכהן.
מרביתם הכמעט מוחלט של האריחים עשוי שיש וצורתם מרובעת, ובודדים מהם הידועים, עשויים אבן ביטומנית שחורה, וצורתם מלבנית. האריחים הוצגו ביד יצחק בן-צבי ב-3 תצוגות קבע שונות. בשנת 1958, הוצגו האריחים לראשונה בתצוגה שהוכנה במיוחד עבורם במבואת צריף נשיאי ישראל לצד העתק האריות מפסיפס מעון שיצרה האמנית נעמי הנריק, ובשנת 1985 הוקמה להם ביד בן-צבי תצוגה שנייה. ההשערה הרווחת, שאף צוטטה בשתי התצוגות שהוקדשו לאריחים, הייתה שהאריחים העתיקים הגיעו מקבר יחזקאל בעיראק, ואולם סימן שאלה ריחף מעל סברה זו, ועם השנים, אף החלו להתעורר ספקות באשר לעתיקותם.
לאורך השנים תהו דמויות שונות וחוקרים על מהותם ומקורם של האריחים (העמיקו בכך – ארכיונאי יד בן-צבי שמעון רובינשטיין, אזרח בשם יהושע רבינוביץ, ד"ר נירית שלו-כליפא וד"ר אדולפו רויטמן), ובשנת 2022, נכתב, לראשונה, מחקר מדעי שריכז את המידע והדו"חות שנאספו על האריחים, ובדקו אותם בכלים מעולם המדע המדויק, וזאת במטרה לעמוד על טיבם, גילם ומוצאם. מחקר זה, נכתב על ידי יולי שוורץ, במסגרת עבודת גמר לתואר מוסמך במסלול אוצרות בחוג לאמנות חזותית באוניברסיטת בן-גוריון, בהנחיית ד"ר נירית שלו-כליפא ופרופ'יובל גורן.
מהמחקר עולה, כי מקור האריחים וכתבי היד שהגיעו עמם, אינו בקבר יחזקאל בעיראק, וכן נראה, בסבירות גבוהה, שהאריחים אינם עתיקים. תיארוך יצירת האריחים הוא לסוף המאה ה-19- תחילת המאה ה-20, והבלטת האותיות נעשתה באמצעות חומר חומצי שצרב את האבן. המחקר מראה, כי האריחים הנושאים עליהם את ספר יחזקאל אינם יצירה יחידה אשר ניתנת לפרשנות לבדה, אלא הם חלק ממכלול של אריחים שנראה כי נצרבו עליהם נושאים נוספים (לא רק ספר יחזקאל), וכתבי-יד, שנוצרו בידי מספר יוצרים שעבדו יחד. בהמשך לכך, במחקר נדונה אפשרות לקשר בין יצירת האריחים לתופעת חיפוש אוצרות בית המקדש, המוכרת מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נמרודרורוני
נמרודרורוני (נמרוד-דרור-רוני) היא סדרת ספרים מאת הסופרת סמדר שיר. הסדרה מתארת שלושה ילדים (על שמם נקראת החבורה) שמקימים חבורה בלשית ברח' ההגנה בתל אביב; נמרוד, המפקד, דרור, סגן המפקד, ורוני הסופרת שמתעדת את ההרפתקאות של החבורה. בסדרה יצאו לאור שישה ספרים, בשנים 1988 –1991.
הספרים
בסוף הספר השישי והאחרון בסדרה "אספני החתימות" כתוב על ספר שביעי בשם "חבר חדש" שלא יצא לאור בסוף.
דייטונה ביץ'
דייטונה ביץ' (באנגלית: Daytona Beach) היא עיר במזרח פלורידה שבארצות הברית. דייטונה ביץ' ידועה במיוחד כמיקום המרכזי בו נערכים מרוצי NASCAR.
ז'ול לאוטייה
ז'ול לאוטייה (בצרפתית: Joël Lautier; שנולד ב-12 באפריל 1973) הוא שחמטאי צרפתי, אלוף העולם בשחמט לנוער עד גיל 14 ב-1986, אלוף העולם בשחמט לנוער ב-1988, אלוף צרפת בשחמט כמה בשנים 2004 ו-2005, עסקן שחמט ואיש עסקים בינלאומי.
דייטונה ביץ'
העיר ממוקמת כ-82 קילומטרים צפונית-מזרחית מהעיר אורלנדו, כ-138 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ג'קסונוויל וכ-426 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר מיאמי. נכון לשנת 2010 אוכלוסיית העיר מנתה 61,005 תושבים. דייטונה ביץ' היא העיר העיקרית במטרופולין של דלטונה-דייטונה ביץ'-אורמונד ביץ'.
לאורך השנה מתארחים בעיר קבוצות גדולות של מבקרים המגיעים לאירועים שונים, ובעיקר לתחרויות המרוצים "Speedweeks" בתחילת פברואר אשר במסגרתם מעל ל-200,000 מעריצי NASCAR מגיעים לעיר להשתתף בפתיחת העונה של מרוץ Daytona 500.
חוק האי
חוק האי (ידוע גם בשם חוק פוסטר, על שם מניח החוק) הוא עקרון בביולוגיה אבולוציונית, לפיה בני המין קטנים או גדלים, בהתאם למשאבים הזמינים בסביבה. זוהי ליבת המחקר של ביוגאוגרפית איים. לדוגמה, ידוע כי ממותות ננסיות התפתחו מממותות רגילות על איים קטנים. תהליכים אבולוציוניים דומים נצפו בפילים, היפופוטמים, איילים ובני אדם.
הכלל נקבע לראשונה בשנת 1964 על ידי ג' בריסטול פוסטר בכתב העת Nature, במאמר תחת הכותרת "האבולוציה של היונקים על האיים". הוא למד 116 מינים השוכנים באי והשוה אותם למינים מקבילים ביבשת. הוא הציע כי יצורים מסוימים באי התפתחו לגרסאות גדולות יותר של עצמם, בעוד שאחרים הפכו לגרסאות קטנות יותר של עצמם. לשם כך, הוא הציע הסבר פשוט כי יצורים קטנים גדלים בהיעדר טורפים הנמשכים אליהם ביבשת ויצורים גדולים נעשים קטנים יותר עם היעדר מקורות מזון.
הרעיון הורחב בספר "תיאורית הביוגאוגרפיה של האי" של רוברט מק'ארתור ואדוארד וילסון. ב-1978, טד ג' קייס פרסם מאמר מורכב יותר בנושא בכתב העת Ecology. קייס הראה גם כי ההשערה המקורית של פוסטר לסיבת ההתרחשות היא פשטנית מדי ולא לגמרי נכונה.
קרן המדינה של ברית המועצות
קרן המדינה של ברית המועצות (גוספונד) הייתה יחידת תגמול הסובייטית הידועה בכינויה הסוכנות הממלכתית לספרות שהוקמה בסוף 1944 על ידי גאורגי מלנקוב בהוראת סטלין. הייתה זו אחת ממספר וועדות מלחמה שהוקמה על ידי ברית המועצות במהלך מתקפת ויסלה–אודר והוטל עליהן לנכס מפעלים זרים, סחורות, חומרי גלם, בעלי חיים, מכונות חקלאיות, דשן, יבולים, מעבדות, ספריות, מוזיאונים, ארכיונים מדעיים מכל מזרח אירופה הכבושה הסובייטית והעברות כפויות של מהנדסים ומדענים (בעיקר גרמנים). הספרות שהוחרמה על ידי הקרן הועברה לספריות סובייטיות ומוסדות תרבות כולל הספרייה הלאומית על שם לנין, הספרייה הלאומית ההיסטורית, הספרייה הפוליטכנית הלאומית, הספרייה הלאומית לספרות זרה והספרייה הציבורית על שם סאלטיקוב-שצ'דרין. מרבית המסמכים והספרים שנבזזו ונשלחו לברית המועצות על ידי גוספונד, אוחסנו באקראי ולעיתים נדירות קוטלגו וחלק ניכר מהם הוזנח. פריטים בעלי ערך מדעי נערמו בספריות ציבוריות קטנות יותר ובתחנות חקלאיות, בהן הספרים מעולם לא קוטלגו ולא ניתן היה לטפל בהם. מקורן של רכישות זרות כולל מסירת ספרים של גוספונד משנת 1946 כלל 1,857 ארגזי ספרים שהועברו לספריות במוסקבה והוסתרו בקפידה גם מהספרנים וגם מהקהל הרחב. את גזל יצירות האמנות תיאם איגור גרבר מלשכת המומחים. הוועדה הפכה לאמצעי מרכזי להוצאת מתקנים, חומרים ודברי ערך תעשייתיים מכל השטחים הכבושים הסובייטיים במהלך מתקפת ויסלה–אודר של הצבא האדום כולל הונגריה, רומניה, פינלנד ופולין (בגבולות שלפני המלחמה), מאוחר יותר, גם מהאזור הסובייטי בגרמניה. ועדת האמנויות של הקרן בראשות אנדריי קונסטנטינוב הייתה אחראית על רישום וחלוקה סובייטית של יצירות אומנות החל מיוני 1945. המשלוחים כללו חפצי ערך שגנבה גרמניה הנאצית משטחי לטביה ואיטליה, שנכבשו על ידי הסובייטים.
יחידות התגמול הסובייטיות
כבר בשנת 1942, ברית המועצות הקימה גדודים מיוחדים של הצבא האדום שנועדו להוציא דברי ערך משטחים כבושים (כולל גרמניה) ולהחזיר אותם לברית המועצות - בדרך כלל על ידי שיירות רכבת. הארגון קיבל אחריות על קבלת וקטלוג פריטים אלה, באמצעות "הוועדה לקבלה ורישום שלל", שהוקמה ממש לפני סיום המלחמה באפריל 1945. הוועדה פורקה במהרה מכיוון שהוחלט לרכז פעילות זו תחת הצבא. בשנת 1946 נאספו כ-12,500 ארגזי ספרים ומסמכים, יחד עם חפצי ערך נוספים מהספריות הגרמניות, שנשלחו למוזיאון ההיסטורי הממלכתי במוסקבה ולהרמיטאז' בלנינגרד ואף למקומות מרוחקים יותר כמו טורקמניסטן וטג'יקיסטן. באפריל 1998, בהנהגת בוריס ילצין, הפרלמנט הרוסי הלאים את הפריטים הללו; אך גם הקלה על כל הטענות שהועלו על כל הרכוש הרוסי שעדיין נותר באדמות זרות.
הרעיון של יחידות התגמול כלל פירוק כל תועלת בגרמניה ושימוש בו כדי לבנות מחדש את הכלכלה הסובייטית כגמול ופיצוי בכח.
חטיבת הספרייה ביחידות אלה נודע בשם "הסוכנות הממלכתית לספרות", או "גוספונד". ממשלת ברית המועצות הקימה סוכנות זו להקצאת הספרות המוחרמת לספריות ומוסדות תרבות סובייטיים. התוכנית כללה את גוספונד שתחלק את החומרים לשיפור האוסף הקיים ברוסיה ורכישת תוספות משמעותיות. עם זאת, הסוכנות הפתיעה במספר הספרים שנשלחו מגרמניה. בסופו של דבר המבצע הידרדר לתהליך הפצה מכני.
VY בכלב גדול
היסטוריה
התצפית הראשונה הידועה של VY בכלב גדול מתועדת בקטלוג הכוכבים של ז'רום לאלנד, ב-7 במרץ 1801, ובו נראה VY בכלב גדול ככוכב מדרגת בהירות 7. מחקרים נוספים מהמאה ה-19 שעסקו בבהירותו של הכוכב הראו שהכוכב נעלם עוד לפני 1851. מאז 1847 הכוכב ידוע ככוכב אדום. תצפיות במאה ה-19 הראו שהוא כוכב כפול, אך תצפיות חזותיות מ-1957 ברזולוציה גבוהה והדמיה משנת 1998 הוכיחו כי ל-VY בכלב גדול אין כוכב מלווה.
האיקואו
האיקואו (בסינית: 海口; בפין-יין: Hǎikǒu) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האינאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין. העיר ממוקמת בסמוך לחוף הצפוני של האי האינאן, על שפת נהר הנאנדו. החלק הצפוני של העיר הוא מחוז האי האידיין, המופרד מהחלק העיקרי של האיקואו על ידי נהר האידיין. הנציבות העירונית משתרעת על פני 2,240 קילומטרים רבועים.
האיקואו שימשה במקור עיר נמל עבור צ'יונגשאן. האיקואו התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית השנייה בעקבות הכיבוש היפני. לאחר המלחמה, האיקואו והאינאן נותרו תחת שליטה לאומנית עד למבצע הנחיתה באי האינאן, אז נפלה בידי השלטון הקומוניסטי. כיום, יותר ממחצית מהמסחר הכולל של האי עדיין עובר דרך נמליו. בעיר שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת האינאן. מקדש חמשת האדונים שוכן בדרום-מזרח העיר.
בשנת 2013 נחתם ברית ערים תאומות בין האיקואו למודיעין-מכבים-רעות.
מקור השם
פירוש הסימניות המרכיבות את שם העיר הוא "אוקיינוס" או "ים" ו"פה" או "נמל", בהתאמה. לפיכך, השם "האיקואו" ניתן לתרגום כ"נמל הים" – בדומה לפורטסמות' שבאנגליה.
היסטוריה
האיקואו שימשה במקור כנמל עבור קיונגשאן, הבירה המנהלית העתיקה של האי האינאן, שנמצאת כ-5 קילומטרים מדרום מזרח. במהלך ההיסטוריה המוקדמת שלה, הייתה האיקואו חלק ממחוז גואנגדונג. במאה ה-13 התבצרה והפכה למוצב צבאי תחת שושלת מינג (1368-1644). הנמל ממוקם מערבית לפתחו של נהר נאנדו, הנהר העיקרי של האינאן. כאשר קיונגשאן נפתח לסחר חוץ על פי חוזה טיינג'ין בשנת 1858, החלה האיקואו להתחרות בעיר המנהלית הישנה. בשנת 1926 עקפה האיקואו את קיונגשאן באוכלוסייה והוכרזה כעיר מנהלית נפרדת. העיר התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית (1937–1945), כאשר היפנים פלשו לאי האינאן.
העיר והאי האינאן נשארו בשליטתם של הלאומנים עד אפריל 1950, אז נפלו בידי הקומוניסטים במהלך מבצע הנחיתה באי האינאן.
מאז 1949 שמרה האיקואו על מעמדה כנמל הראשי של האינאן, ומטפלת ביותר ממחצית הסחר הכולל של האי. היא החליפה את קיונגשאן כבירה המנהלית של האי. בשנת 1988 הפכה האיקואו לעיר במעמד מחוז, כמו גם לבירת מחוז האינאן שהוקם בתקופה זאת.
העיר העתיקה של האיקואו כוללת בניינים ישנים שנבנו ברובם על ידי סינים עשירים מהיבשת וכן על ידי סינים המתגוררים מעבר לים וחזרו למולדתם. סגנון בניית הבתים הוא שילוב סגנונות: פורטוגלי, צרפתי ושל דרום-מזרח אסיה. הרחובות חולקו בעבר לאזורים שונים המוכרים מוצרי רפואה סינית ומערבית, משי ובגדים מחויטים, דגים ובשר טרי, מכירת קטורת, נרות, נייר, דיו וסחורות אחרות.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-2.87 מיליון תושבים. גידול האוכלוסייה השנתי הממוצע בשנים 2010–2020 עמד על 3.5%. מרבית אוכלוסיית האיקואו מורכבת מבני האן (בסביבות 97%, על פי מפקד 2010).
מלכי מוקדון
במשך כל שנות קיומה, הייתה ממלכת מוקדון מונרכיה. אין מידע מדויק על ייסוד הממלכה, והמידע על המלכים הראשונים הוא חלקי ומעורבב באגדות ומיתולוגיה. מאז המאה ה-7 לפנה"ס לכל המאוחר, נשלטה הממלכה בידי שושלת מלוכה שנקראה "השושלת הארגאידית". שלטונם של הארגאידים היה מבוסס בעיקר במרכז הממלכה, בעוד המחוזות ההרריים ומכוסי היערות בצפון ומערב הממלכה נשלטו בידי שושלות מקומיות שלרוב היו קשורות בקשרי דם עם הארגאידים. להלכה היו שליטים אלו כפופים לארגאידים, אולם בפועל נאמנותם וצייתנותם השתנתה בהתאם לכושרם של המלכים להטיל את מרותם.
צורת השלטון של המלכים לא השתנתה הרבה מאז התקופה ההומרית. המלך היה נבחר בידי המוקדונים מבין הנסיכים מבני השושלת הארגאידית, ועם עלותו לשלטון היה המלך מרכז בידיו את כל כוח השלטון. המלך היה אדון הארץ, כהן דת, המפקד העליון של הצבא שופט ראשי וכו'. הוא היה בעליהן של כל האדמות, והאזרחים היו מחויבים בתשלום מס בגין האדמות שעיבדו. המלך לבדו יכל להכריז מלחמה, וחוזים והסכמים נעשו אך ורק בשם המלך. מבין בני האצולה היה בוחר המלך קבוצת נבחרים שכונו "הטיירוי" ("רעי המלך"), והם חיו יחד עם המלך בארמון, שרתו לצדו בצבא והיוו את חוד החנית של חיל הפרשים המוקדוני.
מוקדון נותרה ממלכה שולית יחסית עד עלותו לשלטון של פיליפוס השני, מלך מוקדון, שביסס את שלטונה של מוקדון במרבית יוון. בנו של פיליפוס, אלכסנדר הגדול, הפך את מוקדון לאחת האימפריות הגדולות ביותר בעולם העתיק. אלכסנדר מת ללא יורשים, ועם מותו פתחו מפקדי צבאו, שכונו בשם "דיאדוכים" ("יורשים"), בסדרת מלחמות, שבסופן נפלה מוקדון בידי השושלת האנטיפטרידית, שהוחלפה עד מהרה בידי השושלת האנטיגונידית. שלטונם של האנטיגונידים היה ברוטלי בהרבה מזה של הארגאידים, אולם תחת הנהגתם הממלכה נותרה יציבה יחסית עד כיבושה בידי רומא בשנת 168 לפנה"ס בתום המלחמה המוקדונית השלישית.
ירגזי אפרפר
ירגזי אפרפר (שם מדעי: Parus cinereus) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. הוא בצבעי שחור, אפור ולבן, מקור שמו. הוא קרוב מאוד לירגזי מצוי ותואר לראשונה בתור תת מין שלו, אך הוא נחשב למין עצמאי בעקבות מחקרים גנטיים. הירגזי חי ביערות בדרום ובדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים פיזיים
הירגזי האפרפר הוא עוף קטן באורך 12.5–15 ס"מ ובמסה 11.9–22.1 גרם. הראש שחור עם לחיים לבנות וסנטר שחור. הגב אפור, ועל הכנפיים יש פס לבן. החזה והבטן לבנים ופס שחור עובר לאורכם. לזכר יש פס שחור עבה יותר בהשוואה לנקבה. יש פס לבן בנקודה בה העורף מתחבר לגב. הכנפיים אפורות. סוככות הזנב כחולות-אפרפרות מלמעלה. הזנב שחור, ולבן בשוליו. בניגוד לקרוביו ירגזי מצוי, ירגזי יפני וירגזי ירוק-גב, הבטן לבנה אפרפרה ולא צהובה. המקור שחור וקצר, הקשתית כהה והרגליים אפורות.
נבחרת גואם בכדורסל
נבחרת גואם בכדורסל (באנגלית: Guam national basketball team) היא נבחרת כדורסל המייצגת את גואם בתחרויות בינלאומיות. היא מנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורסל של גואם.
ירגזי אפרפר
התנהגות
הירגזי נראה בדרך כלל בזוגות או בקבוצות קטנות שלעיתים מצטרפות ללהקות מזון מעורבות. הירגזי האפרפר מחפש מזון בצורה אקטיבית מאוד, וניזון מחרקים (בעיקר זחלים וחיפושיות), ביצי חרקים, גלמים, וגם ניצנים, זרעים ופירות. לפעמים הוא מחזיק חרק גדול ברגלו וקורע אותו עם המקור. הוא גם תוקע זרעים קשים בקליפת עץ, ואז מפצח ואוכל את הזרע. בהימלאיה עונת הקינון מתחילה בסוף מרץ ונגמרת בסוף יוני, ובדרום הודו היא מתחילה בפברואר ונגמרת במאי, אם כי קינון נצפה גם בספטמבר ואוקטובר. לרוב הנקבה מטילה ביצים פעמיים בשנה. הקן (בקוטר 10 ס"מ ובצורת קערה) מוקם בחורים בעצים, גדות, קירות מבנים, במבוק, וקינים נטושים של נקרים, ולעיתים רחוקות על ענפים; ובנוי מטחב, שיער, נוצות וצמר. הנקבה מטילה 4–6 ביצים לבנות עם נקודות אדומות. שני ההורים משתתפים בדגירה, וכאשר אחד ההורים מאוים בזמן הקינון, הוא ינשוף ואף יתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
נבחרת גואם בכדורסל
גואם היא הנבחרת היחידה מלבד אוסטרליה וניו זילנד שזכתה במדליית כסף באליפות אוקיאניה בכדורסל.
משחקי האוקיינוס השקט
גואם היא נבחרת השנייה הכי מצליחה במשחקי האוקיינוס השקט, זכתה בגביע שלוש פעמים, אחת פחות מטהיטי. הנבחרת זכתה בפעם האחרונה ב-2015 וב-2019.
ירגזי אפרפר
תפוצה ובית גידול
הירגזי האפרפר חי ביערות וחורשים, ולעיתים נצפה גם באזורים עירוניים בדרום ודרום מזרח אסיה. למין זה טווח תפוצה רחב למדי, והוא נצפה מאפגניסטן, דרך הודו, להודו-סין, אינדונזיה, ודרום סין. הוא נצפה בהימלאיה עד לגובה 2,700 מטר מעל פני הים.
תפוצת תת-מינים
לירגזי האפרפר 12 תת-מינים:
פרדי כהנא
פרדי כהנא (נולד ב-3 ביולי 1927) הוא אדריכל ישראלי, חוקר תולדות האדריכלות בקיבוצים וחבר קיבוץ בית העמק.
ביוגרפיה
כהנא נולד בשנת 1927 בצ'כוסלובקיה (צ'כיה). הודות לקינדר-טרנספורט, שבמסגרתו היגר לאנגליה בשנת 1939, ניצל מהמלחמה יחד עם ילדים נוספים. את הכשרתו כאדריכל רכש בפוליטכניק של לונדון, כשבעבודת הגמר שלו התמקד בהתפתחותן התכנונית של קומונות אוטופיות ושיתופיות. במסגרת לימודיו אף תכנן קיבוץ באנגליה בהשראת כתביו של האדריכל לה קורבוזיה.
בשנת 1954 עלה לישראל והצטרף יחד עם אשתו חנה לקיבוץ בית העמק. שנה לאחר מכן החל לעבוד במחלקה הטכנית של איחוד הקבוצות והקיבוצים. עבודתו הראשונה הייתה עדכון תוכנית המתאר לקיבוץ בית העמק (שהוכנה במקור על ידי האדריכל לאופולד קרקואר). כהנא עבד במחלקה הטכנית ואף עמד בראשה. לאחר איחוד מחלקות התכנון של האיחוד והמאוחד, פעל שנים רבות לצד האדריכלים חנן הברון וויטוריו קורינלדי. בשנת 1990 פרש מהמחלקה שהתפרקה ופתח משרד עצמאי בקיבוצו. במסגרת זו תכנן מספר פרויקטים מגוונים, כמו מבני חינוך, שימור וחידוש תחנת משטרת נהלל המנדטורית, חצר מרחביה ועוד.
החל משנות ה-90 עוסק כהנא בחקר התכנון הקיבוצי שבמסגרתו הקים ארכיון לנושא. בשנת 2011 הוציא לאור את ספרו "לא עיר לא כפר" המסכם את התכנון הקיבוצי בין השנים 1910–1990. ב-2015 פרסם גרסה דיגיטלית באנגלית לספרו Neither Village nor City בהוצאת eBookIt. "ארכיון התכנון והאדריכלות של הקיבוץ" המתבסס על אוספו של כהנא נחנך ביד טבנקין ב-2017 ומכיל כ-20,000 תצלומים, מסמכים, איורים ותוכניות.
ב-2018 אצרה שולמית ניר את התערוכה "לחלון מקום, פרדי כהנא - אדריכל" שהוקדשה ליצירתו והוצגה בחדר האוכל והמועדון בקיבוץ בית העמק.
עונת 1970/1971 בליגה א'
עונת 1970/1971 בליגה א' הייתה העונה ה-15 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 32 קבוצות, 16 קבוצות בכל בית. את העונה הסדירה סיימו מכבי יפו והפועל באר שבע במקום הראשון והעפילו לליגה הראשונה לעונת 1971/1972.
ארבע הקבוצות האחרונות, שתיים מכל בית, ירדו ליגה.
עבדול אקים סאני בראון
עבדול אקים סאני בראון (נולד ב-6 במרץ 1999) הוא אצן יפני, המתחרה בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
באליפות יפן באתלטיקה 2017 ניצח בריצת 100 מטר בשיא אישי של 10.05 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אישי של 20.32 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 השווה את שיאו האישי בריצת 100 מטר בשלב המוקדמות וניצח במקצה שלו, אך בחצי הגמר סיים במקום ה-19 בלבד ולא העפיל לגמר. בריצת 200 מטר היה לצעיר המשתתפים בתולדות התחרות שהעפיל למקצה הגמר, בו סיים שביעי בתוצאה של 20.63 שניות.
ב-2019 זכה שוב באליפות יפן בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. באליפות המכללות באתלטיקה שהתקיימה ביוני 2019 באוסטין, סיים שלישי בריצת 100 מטר בשיא יפן של 9.97 שניות ושלישי בריצת 200 מטר בשיא אישי של 20.08 שניות. עם נבחרת השליחים של פלורידה זכה במדליית זהב בתוצאה של 37.97 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2019 לא העפיל לגמר ריצת 100 מטר לאחר שקבע תוצאה של 10.15 שניות בחצי הגמר. עם נבחרת השליחים של יפן זכה במדליית ארד בשיא אסיה של 37.43 שניות. באולימפיאדת טוקיו קבע תוצאה של 21.41 שניות במוקדמות ריצת 200 מטר ולא העפיל לחצי הגמר. באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים שביעי בתוצאה של 10.06 שניות.
יאק-3
יאק-3 (ברוסית: Як-3) הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה. המטוס פותח על ידי משרד תכנון יאקובלב במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנס לשירות פעיל ב-1944, ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
התכנון בוצע על בסיס מטוס יאק-1 תוך ביצוע מספר שינויים ושיפורים. במהלך התכנון נלקחו בחשבון הערות טייסים על בסיס לקחים של קרבות אוויר בתחילת מלחמת העולם השנייה. המטוס נבנה במפעל למטוסים בעיר טביליסי ובסך הכול נבנו 4848 יחידות עד להפסקת ייצור בשנת 1946. לדעת מרסל אלבר, שהיה בין טובי טייסי צרפת בתקופת המלחמה מטוס זה היה עדיף על P-51 מוסטנג וספיטפייר שתוכננו עוד לפני המלחמה. הטייסת נורמנדי-ניימן צוידה במטוס זה בשנת 1944. 41 מטוסים הועברו לצרפת ביחד עם הטייסים ושירתו בחיל האוויר הצרפתי עד לשנת 1947.
מפעילים אחרים
פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לצבא הפולני ולצבא יוגוסלביה. בשנים 1944-1945 השתמשה במטוסים אלו הטייסת הצרפתית נורמנדי-ניימן, שלחמה במסגרת הצבא האדום ומטוסים הועברו לחיל האוויר הצרפתי לאחר המלחמה.
נתן קורזן
נתן קורזן (בפולנית: Natan Korzeń; 1895 – 1941) היה צייר יהודי-פולני המזוהה עם ורשה, פלוצק וקז'ימייז' דולני. הוא יצר נופים, דיוקנאות וסצינות ז'אנריות. קורבן השואה.
קורות חייו
קורזן למד באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה בהשגחתם של פרופ' תדיאוש פרושקובסקי וסטניסלב לנץ. הוא התיישב בוורשה, שם היה לו סטודיו ברחוב ביאלנסקה. בעקבות תדיאוש פרושקובסקי, לעיתים קרובות שהה בקז'ימייז' דולני, שם גם היה לו סטודיו ולנופי המקום הקדיש כמה מיצירותיו. הוא שמר על קשר עם עיר הולדתו פלוצק. הוא היה מעורב באירועים ציבוריים בעיר, וביוזמתו הוקמה ועדת יובל לרגל חגיגות 700 שנה להתיישבות היהודית בפלוצק. הוא השתייך למועדון האמנותי פלוקצ'ן.
ציוריו הוצגו, בין היתר במקומות הבאים: ורשה, קרקוב, לודז', פלוצק, לבוב וקז'ימייז דולני. תערוכות בודדות של עבודותיו נערכו בסלון גרלינסקי בוורשה (1931–1936) ובאגודה היהודית לקידום אמנויות יפות.
עם הכיבוש הנאצי הוא נכלא בגטו וילנה. בשנת 1941 הוא נרצח בפונאר.
חלק מיצירותיו נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2018 נכלל ציורו Kazimierzanka מ־1931 באוסף מוזיאון פולין להיסטוריה של יהודי פולין.
הזרע הרע
הזרע הרע (באנגלית: The Bad Seed) הוא סרט מותחן פסיכולוגי וסרט אימה אפל בשחור-לבן משנת 1954 בבימויו של מרווין לרוי, עם ננסי קלי, פאטי מקורמק ואיילין הקרט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת מקסוול אנדרסון שהוא מבוסס על רומן בשם זה מאת ויליאם מארץ' (1954).
ננסי קלי, אטי מקורמק ואיילן הקרט שיחקו גם במחזה הזה בברודוויי וקלי זכתה על כך בפרס טוני לשחקנית ראשית במחזה.
העלילה היא על רוצחת סדרתית בת 11. הופעתה של הילדה פאטי מקורמק הפכה עם השנים לאייקונית ובעבור משחקה בסרט זה היא הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
תקציר העלילה
כריסטין פנמרק (ננסי קלי) ובעלה קנת (ויליאם הופר) גאים בבתם בת השמונה, רודה (פאטי מקורמק). רודה היא חלום של כל הורה – יפה עם צמות, צייתנית, נימוסית, תלמידה חרוצה ושקדנית, מנגנת בפסנתר, מכבדת את הוריה ועוד.
קנת הוא קולונל בצבא ארצות הברית ונאלץ לעזוב את הבית למספר שבועות לתפקיד בוושינגטון די. סי.. רודה מבלה הרבה אצל השכנה מוניקה (אוולין וארדן) וכריסטין מודאגת מהתפרצוית הזעם ומההתנהגות המניפולטיבית שלה.
בבית הספר של רודה נערכת תחרות כתיבה תמה ומי שזוכה הוא קלוד דייגל. רודה מטיחה בכריסטין כי לה מגיעה המדליה. היא יוצאת לפיקניק עם כיתתה וכריסטין שומעת ברדיו כי קלוד נמצא טבוע במי האגם כשסימני חבלה על גופו. המשטרה הניחה שנפל מהמזח.
כריסטין שואלת את רודה על המקרה אבל היא מגיבה בחוסר רגש וממשיכה לנגן את המנגינה שמטריפה את כריסטין – "Au clair de la lune". המחנכת מיס פרן (ג'ואן קרוידון) והורטנז דייגל (איילין הקרט) אמו של קלוד באים לחקור את רודה אבל היא לא מגלה דבר. כריסטין מבקשת מהורטנז השתיינית לעזוב.
חשדה של כריסטין מתגבר כשהיא מוצאת את המדליה אצל רודה שמשקרת לה שקלוד נתן לה. קריסטין חולמת כל הזמן חלום שהיא למעשה בת מאומצת. באשר מגיע אליהם אביה ריצ'רד ברבו (פול פיקס) הוא מגלה לה שהיא למעשה בת מאומצת של רוצחת סדרתית בשם בסי דנקר. כריסטין חשה שיש בגופה "זרע רע" אותה הורישה לבתה.
רודה מתוודה גם שהיא הפילה אל מותה שכנה שלהם כשגרו בוויצ'יטה ולקחה ממנה תכשיט. גם השרת לירוי (הנרי ג'ונס) חושד ברודה. על גופו של קלוד נמצאו סימני חבלה שמתאימים לנעליים. כריסטין מגלה שרודה רוצה להיפטר מהנעלים שלה שבקצותיהן יש חתיכות ברזל. היא מכריחה אותם לזרוק אותם לפיר שריפת הפסולת אבל לירוי מוצא אותם שם ומאיים שיסגיר אותה. בתגובה היא מציתה את המרתף וסוגרת את הדלת. לקול צעקותיו של לירוי פוצרים שכנים את דלת המרתף אבל לירוי נשרף ומת. רודה ממשיכה לנגן את הקטע "Au clair de la lune" שמטריף את כריסטין.
מוניקה מבחינה בעצבנותה של כריסטין ונותנת לה כדורי שינה. כריסטין נותנת זאת לרודה במטרה שתמות ואחר כך יורה לעצמה בראש. שכנים מוזעקים ומפנים את שתיהן לבית חולים. רודה ניצלת וכריסטין מנותחת ומתאוששת לאט. קנת מגיע מוושינגטון ומרגיע את כריסטין בעוד שרודה מתנהגת בחוסר אכפתיות.
כריסטין מספרת לרודה כי זרקה את המדליה לאגם. בלילה בסופת ברקים, הולכת רודה למזח ומנסה לדלות את המדליה אך ברק פוגע בה והיא נהרגת.
בספר, הסוף שונה – כריסטין מתה ורודה חופשית כעת להרוג שוב. בסרט הסוף שונה לפי קוד הייז שלא מאפשר להראות שהפשע משתלם, כריסטין חיה ורודה מתה.
בסוף הסרט מוצגים כל השחקנים הראשיים וננסי קלי משכיבה את פאטי מקורמק על ברכיה ומכה אותה בעכוזה.
את לא אמא שלי
אַתְּ לא אמא שלי (באנגלית: You Are Not My Mother) הוא סרט אימה פולקלורי פסיכולוגי אירי שעלילתו מבוססת על סיפור עתיק מהמיתולוגיה האירית, אודות "צ'יינג'לינג" , ישות העוטה דמות של אדם מוכר ומחליפה אותו, מעין כפיל. הסרט יצא לבתי הקולנוע ולצפייה על פי דרישה, ב-25 במרץ 2022. בתפקידים הראשיים משחקות הייזל דופ בתפקיד שרלוט ("שָׁר"), קרולין בראקן בתפקיד אנג'לה, אמא של שר, ואינגריד קרייג'י בתפקיד ריטה הסבתא, ולצידן פול ריד וג'ורדן ג'ונס{{הערה|Renner, Brian D. {February 17, 2022). You Are Not My Mother Movie. Movie Insider, retrieved February 21, 2022}}{{הערה|שם=אוניל|O'Neill, Peter (August 4, 2021). Irish horror film You Are Not My Mother to premiere at Toronto International Film Festival. Hot Press, retrieved February 21, 2022}}.
כתבה את התסריט וביימה קייט דולאן כסרט הביכורים שלה כבמאית. הצגת הבכורה העולמית התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2021, שם זכה במקום השני בתחרות על פרס בחירת הקהל: מידנייט מאדנס. זהו הסרט הראשון של אישה-במאית אירית שהתקבל לפסטיבל זה.
עלילה
הסרט נפתח בסצנת פלשבק, ובה לוקחת הסבתא ריטה את נכדתה שרלוט ("שָׁר") למעבה יער, לקול מחאותיה של אנג'לה, אמה של שר ובתה של ריטה. בתוך היער, במה שנראה כטקס פולחן, ריטה מושיבה את התינוקת על הקרקע ומציתה מסביבה טבעת אש, ואז צופה בשר הצורחת בבכי.
בוקר אחד, שבוע לפני ליל כל הקדושים, אנג'לה נאלצת לצאת מהמיטה להסיע את שר לבית הספר. בדרכן, היא מלינה באוזני שר שהיא "לא יכולה להמשיך כך יותר". באותו יום אנג'לה לא חוזרת הביתה, ורק מכוניתה נמצאת נטושה בליבו של שדה, ודלתה האחת פתוחה. המשפחה חוששת שאנג'לה התאבדה, אך המשטרה מתקשה לסייע בחיפוש אחר האישה הנעדרת, מכיוון שהשוטרים עסוקים בפשיעה הגוברת עם התקרב החג.
אנג'לה חוזרת במפתיע כעבור פחות מיממה ללא הסבר, והיא שונה בתכלית: הדיכאון חלף כלא היה, היא עליזה, מתלבשת ומכינה בשמחה ארוחת ערב. שר שמחה לראות את אמא שלה כפי שלא ראתה מעודה, ולא נותנת את דעתה לשינוי שחל באנג'לה. רק ריטה חושדת שדבר מה אינו כשורה, והופכת במתכוון את קדירת המרק שאנג'לה הכינה, כך שהמשפחה נאלצת להסתפק בתפוחי האדמה שהביא הדוד ארון. אולם נראה שתאבונה של אנג'לה פג, והיא רק יושבת ליד השולחן ובוהה בעגמומיות בריטה.
ערב אחד מספרת ריטה לשר, שכאשר היא, שר, הייתה תינוקת, היא הוחלפה ב"צ'יינג'לינג", והדרך היחידה להחזיר את שר האמיתית הייתה להושיבה ליד אש. הטקס הצליח, אך שר נכוותה בלחיה, והמשפחה סיפרה לה שהצלקת שנותרה מאז, היא כתם לידה. ריטה מסבירה שאנג'לה החדשה היא צ'יינג'לינג, ויש לקיים שוב את פולחן האש כדי להשיב את אנג'לה האמיתית. בתחילה, שר מסכימה, אך כאשר היא רואה את אנג'לה כפותה למיטה ופיה חסום, היא מתחרטת ומשחררת את אנג'לה. הצ'יינג'לינג הורג את ריטה, ושר מבינה שריטה דיברה אמת, וזו לא אנג'לה האמיתית. שר בורחת החוצה מהבית ונופלת לידיהן של הבנות מבית הספר, המכניסות אותה בכוח לתוך עצי מדורה שהכינו כדי לשרוף אותה. אנג'לה הצ'יינג'לינג מופיעה, הבנות נמלטות והיא נכנסת לעצי המדורה כדי לתפוס את שר. אולם שר מציתה את העצים, הצ'יינג'לינג נשרף, וסוזן מצילה את שר מהלהבות.
אנג'לה האמיתית חזרה לעצמה, ושר עשתה עבורה קמע מזרדים, כפי שסבתה שעשתה פעם למען שר, כדי להגן עליה.
הפקה
"את לא אמא שלי" הופק על ידי חברת "Fantastic films" בשיתוף "Bankside films", ובמימון "Screen Ireland", הסוכנות האירית לפיתוח תעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והאנימה, במסגרת פרויקט "POV" של הסוכנות לקידום נשים-קולנועניות איריות באמצעות מימון סרטים שתקציבם לא עולה על 400 אלף אירו.
הסרט צולם בדבלין במהלך נובמבר 2020.
הפצה
הצגת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב-12 בספטמבר 2021 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. קדימון וכרזה רשמיים של הסרט הופצו ב-15 בפברואר 2022. בכורת הסרט באירלנד התקיימה ב-24 בפברואר 2022 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בדבלין, והסרט יצא לבתי הקולנוע באירלנד ב-4 במרץ באותה שנה.
בעקבות ההקרנה בפסטיבל טורונטו, נרכשו זכויות ההפצה בצפון אמריקה על ידי חברת "Magnet Releasing", חברה בת של חברת ההפקות "סרטי מגנוליה" העוסקת בעיקר בהפצת סרטים זרים וסרטי ז'אנר. ההפצה הבינלאומית נעשתה על ידי חברת "Bankside Films".
ביקורות
באתר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes" עומד שיעור הדעות החיוביות על 89%, עם דירוג ממוצע של 7.3/10, בשקלול 70 ביקורות. באתר "Metacritic" זוכה הסרט לציון 74/100 בשקלול 16 ביקורות, מתוכן 14 חיוביות, אחת מעורבת ואחת שלילית.
אלישה מוגל נתנה לסרט ציון 8/10, וכתבה שכסרט הנטוע בפולקלור האירי ומובל בידי שחקנית צעירה וחידתית, התוצאה היא סיפור הופך קרביים על אימהות ומחלת נפש, שלא מרפה מתחילתו ועד סופו, וכייצוג של סוגת האימה הקלאסית, זוהי חובת צפייה. באתר "Dread Central" הסוקר יצירות אימה, צ'אד קולינס נתן לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתב שהסרט מפחיד במובן הרחב, איננו שונה מסרטים עצמאיים דומים, וזהו סרט טוב שמתחפש לסרט גדול. עם זאת, קולינס סבור שהסרט ראוי לצפייה בזכות משחקן הטוב באופן יוצא דופן של דופ ובראקן, ותפאורת ימי פסטיבל סמהיין האירי, התורמת לכמה תבהלות מוצלחות. ג'ו ליפסט נתן לסרט ציון 4 מתוך 5 באתר האימה "Bloody Disgusting", וכתב שאמנם התחלפות של אדם מוכר ואהוב ברוח רפאים מרושעת איננה חדשה בסרטי אימה, אולם דולאן מרחיקה מעבר לזה בהרבה, בכך שהיא מציבה מוטיב מוכר בהקשר של סיפור התבגרות של נערה, תוך התחשבות בנזק ובסטיגמה של חולי נפשי. ליפסט הוסיף שהעלילה מוקמה נכון בימי פסטיבל סמהיין, כאשר הקו שבין עולם הרוחות לעולם האמיתי הוא דק, ומדורות פותחות ומסיימות אותו, ומאירות באופן מילולי את דמותו האמיתית של אדם, ואת האפשרות של הרס ולידה מחדש. המטפורות שדולאן משתמשת בהן מפותחות למרות שהסיפור מוכר, והסרט מתעתע ומצודד כל העת, ובתוספת הופעות יוצאות מן הכלל של דופ ובראקן, זהו סרט ביכורים מבטיח, בטוח בעצמו ומרגש.
בראיין טלריקו כתב שזה היה הטוב ביותר בין סרטי "מידנייט מאדנס" שהוקרנו בפסטיבל טורונטו, ועם אריגת תמות של זעם נעורים ומחלת נפש לתוך מעשיית פולקלור אירית, בתוספת הופעות מסורות פנטסטיות, זהו אחד מסרטי הז'אנר הטובים ביותר של שנת 2021.
בישראל, אור סיגולי כתב בבלוג סקירות הקולנוע "סריטה", שעל אף שהסיפור שגרתי וצפוי מהרגע הראשון, והנראטיב מוכר מסרטי רוחות רפאים ודיבוק קודמים, כוחו של הסרט הוא בבימוי של דולן: זהו סרט אפקטיבי ומלחיץ, ומספק חוויית אימה מוצלחת בהחלט.
לי פלקון
לי סימה פלקון (נולדה ב-7 במאי 1992 במשמר העמק) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת בעמדת קשרית התקפית. פלקון היא בין שחקניות הכדורגל הראשונות מישראל שניהלו קריירה בינלאומית.
קריירה
פלקון החלה לשחק כדורגל בגיל 8 במסגרת חוג כדורגל של מועצה אזורית מגידו. מגיל 12 עד 15 שיחקה בקבוצת בנות טבעון אך לא התחרתה במשחקים רשמיים מכוון שלא הייתה ליגה מסודרת לנערות בגילה. בגיל 15 שיחקה עונה אחת עם קבוצת בנות טבעון ובגיל 16 עברה לקבוצת אס"א תל אביב.
בגיל 21 נסעה להתרשמות בקבוצת SC סאנד מהבונדסליגה אך לאחר מספר חודשים חזרה ארצה. לאחר משחק של נבחרת ישראל מול נבחרת דנמרק בדנמרק בו ישראל ניצחה 1:0 משער של פלקון, הוזמנה למבחנים בקבוצת ברונדבי הדנית, חתמה בקבוצה ושיחקה בה לעונה אחת. עונה לאחר מכן חתמה ב-דיסבורג מהבונדסליגה. לאחר שנתיים בליגה הגרמנית חתמה בקבוצת Western Sydney Wanderers בליגה האוסטרלית (w -league).
מאמנת בטורניר השנתי בקיבוץ משמר העמק את נבחרת החינוך.
חיים הנגבי
חיים ניסים הנגבי (19 במרץ 1935 - 2 במרץ 2018) היה עיתונאי ופעיל חברתי ופוליטי ישראלי, ממייסדי הארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" ומעורכי ביטאונו.
שנותיו הראשונות
סבו של הנגבי מצד אמו היה אשר לעמיל בהר"ן-וייספיש, בן נחום לעווי ומינה-לאה, בת משה ריבלין. בני דודיו היו נחום שריג, ממפקדי הפלמ"ח, ולייב וייספיש, ממנהיגי נטורי קרתא.
סבו של הנגבי מצד אביו היה חיים בג'איו, הרב האחרון והמנהיג האחרון של הקהילה היהודית-ספרדית בחברון, נצר למשפחת בג'איו, שמקורה מהעיר בז'ה בפורטוגל. במהלך מאורעות חברון, שכניו הערבים של הרב חיים בג'איו בחברון סיכנו את חייהם, והצילו אותו ואת משפחתו מרצח אפשרי. בעקבות המאורעות פונה הרב חיים בג'איו, ועבר להתגורר עם משפחתו בשכונת חצר בירושלים, שם חי עד סוף חייו.
חיים הנגבי מספר, כי בילדותו בבית סבו (חיים) וסבתו (מרקדה) בירושלים, למד לראשונה דבר או שניים על פליטים וחלומות השיבה שלהם.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות "מצפן", מספר חיים הנגבי כי ילדותו עברה עליו בשכונה ירושלמית מעורבת (במערב מקור ברוך, בסמוך לרוממה ולליפתא). בשכונה חיו יהודים וערבים יחדיו, עד שיום אחד, כאשר היה בן 13 (ב-1948), שכניו הערבים נעלמו. בעבורו הייתה זו חידה, כי לא הבין לאן נעלמו שכניו. על סיפור היעלמות שכניו הערבים סיפר גם בכתבה שפרסם בכתב העת "מטעם", שם כתב על היעלמותו של בעל הבניין בו התגוררה משפחתו של הנגבי (הפלסטיני אדון ג'מיל), על היעלמות משפחתו של בעל הבניין, ועל היעלמותם של שאר השכנים הערבים שסבבו אותו. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בית הכרם שבירושלים.
פעילותו במצפן
עוד בסרטו התיעודי של טורבינר, מספר הנגבי על חמש שנות הפעילות הראשונות של מצפן, מ-1962 ועד מלחמת ששת הימים ב-1967: "העיסוק המרכזי שלנו היה כאילו בצידי הפוליטיקה, קבוצה קטנה שהתעסקה בדברים שנראו לאנשים אחרים "פנטסטיים", עד כדי כך שלא כעסו עלינו אלא רק גיחכו, גיחכו על קומץ ישראלים שמדברים על העם הפלסטיני, על בעיית הפליטים, על הזכויות הלאומיות של הפלסטינים, על האסון הפלסטיני ב-48'. אז עד 1967 זה נראה לא רלוונטי, ולא לעניין בכלל".
ב-29 בספטמבר 1967, כשלושה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים פורסם בעיתון "הארץ" גילוי דעת ובו נכתב: "זכותנו להתגונן מפני השמדה אינו מקנה לנו את הזכות לדכא אחרים. כיבוש זר גורר אחריו שלטון זר, שלטון זר גורר אחריו התנגדות, התנגדות גוררת אחריה דיכוי, דיכוי גורר אחריו טרור וטרור נגדי. קרבנות הטרור הם בדרך כלל אנשים חפים מפשע, החזקת השטחים תהפוך אותנו לעם של רוצחים ונרצחים. נצא מהשטחים הכבושים מיד!"
על גילוי הדעת היו חתומים שנים-עשר ישראלים: שמעון צבר, משה מחובר, דן עומר, דוד ארנפלד, ראיף אליאס, אלי אמינוב, אורי ליפשיץ, רפי זכרוני, אריה בובר, שניאור שרמן, יהודה רוזנשטראוך וגם חיים הנגבי.
על שנות פעילות "מצפן" לאחר מלחמת ששת הימים, מספר חיים הנגבי בסרט כך: "מתחילה אורגיה של שנאה, השמצות, איומים... בכלל לא הבנו איך כלי התקשורת, ואנשים שנחשבים לרציניים, מתעסקים בכזו אינטנסיביות בקבוצה שאנחנו ידענו את גודלה האמיתי...אני חושב שהיינו פחות מ-20 איש". מנגד, מספר הנגבי בסרט, על הצד המלהיב יותר של תקופת הפעילות שבאה לאחר מלחמת ששת הימים: "מחסום נפרץ בששת הימים כתוצאה מהכיבוש, שכבר לאחר שבועות ספורים, היינו בחברון, והכרנו אנשים עם אידיאלים כמו שלנו, והקשרים התגלגלו כמו מאליהם. ופה הייתה אורגיה של התלהבות - הנה אנשים שיש להם השקפה בינלאומית, יש להם השקפה שחוצה תרבויות וגבולות מדיניים, המוצאים אחד את השני . . וזה אמר בצורה מסוימת שלחלום האינטרנציונלי שלנו יש גם כיסוי במציאות".
במהלך שנות השבעים היה הנגבי פעיל גם בתנועת הפנתרים השחורים, פעילות בגינה נעצר בפעם הראשונה בחייו, בגין "הסתה להפרת החוק, הטפה לפריעת הסדר ואיום על שלום הציבור", והושם בתא מעצר של משטרת בית שמש למשך 48 שעות.
בשנות השמונים, בעקבות הקמת תנועות שלום ישראליות כמו "שלום עכשיו", עבר הנגבי מתמיכה ברעיון מדינת כל אזרחיה, לפתרון שתי מדינות לשני עמים, על פי דבריו, עשה זאת בקושי רב.
ב-1982, הנגבי וחברי "מצפן" נוספים נמנו, יחד עם גופים אחרים, עם מייסדי הרשימה המתקדמת לשלום. רשימה זו התמודדה בבחירות 1984, והייתה להתארגנות הלא-ציונית הראשונה, אשר שברה את המונופול של המפלגה הקומוניסטית הישראלית על ייצוג הערבים-הפלסטינים בכנסת. בהמשך, מונה הנגבי למזכיר המפלגה, והועמד במקום החמישי ברשימתה של המפלגה לכנסת בבחירות 1988, אך המפלגה זכתה במושב אחד בלבד.
פעילות פוליטית מאוחרת
במרוצת השנים, הפך הנגבי לפעיל בתנועת "גוש שלום" ולשותף בהנהגתה. הנגבי העיד על עצמו, בסרט התיעודי על "מצפן", כי היה נלהב מאוד לגבי הסכמי אוסלו מהרגע הראשון שבו נחתמו, וכי לאחר רצח יצחק רבין אפילו הצטרף למפלגת העבודה. על התלהבותו מהסכמי אוסלו אמר: "ואני לא מתחרט שהייתי נלהב, ואני אפילו לא מתחרט על זה שהייתי פתי לחשוב שהדינמיקה של אוסלו תנצח את כל המכשולים, זה לא הלך... ואני גם יודע למה זה לא הלך, זה לא הלך בגלל הישראלים ולא בגלל הפלסטינים, לישראלים קשה להיפרד מהשטחים, וקשה להיפרד מהכיבוש, לצאת ולהכיר בזה שאת השטחים הכבושים של 1967 צריך לפנות באופן טוטלי ומלא ולחזור לקו הירוק, ואז יש אפשרות למין שלום שהוא יהיה לא שלום חלומי ולא הגשמת כל האידיאלים והחזונות, אבל הוא יהיה תשתית כדי ליצור חיים משותפים ולעלות מדרגה".
על האפשרות של חיים משותפים ושוויוניים בין ערבים ליהודים בארץ, ועל ליבתו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר בסרט: "היו לערבים וליהודים תקופות נפלאות בעבר, מה הם נולדו לשנוא? השנאה זו סיבת הסכסוך? סיבת הסכסוך זה ההתנחלות, לא רק ההתנחלות של היום, ההתנחלות של לפני 50 שנה ולפני 70 שנה, ההתנחלות... כשאתה בא לבית של אדם שיושב מדורי דורות על אדמתו, ובהתחלה אתה בונה על יד ביתו, ואחר כך אתה גם משתלט על ביתו ומזיז אותו קצת... אנחנו נולדנו לחיות ככה? למה? בגרנדה ובקורדובה בספרד של תור הזהב חיו ככה? יהודים וערבים חיו בפריחה תרבותית שהיום אפשר לחלום עליה בערגה, שלא יעשו לי מהשנאה צו גורלי שאי אפשר להימלט ממנו, השנאה זה דבר חדש". בנוסף אמר כי "לא ייתכן פיוס בלי שתהיה הכרה בחטאי העבר, הכרה בזכות השיבה חייבת להיות, המימוש - זו שאלה פוליטית, כלכלית וחברתית, נושא למשא ומתן, סידורים כאלה וסידורים אחרים...אבל הכרה בזכות? לזה אין שום ספק, להכיר בזכותם של הפלסטינים לחזור לארצם מולדתם, אין לי שום ספק בזה".
ב-5 באוגוסט 2003, בריאיון לארי שביט בעיתון "הארץ", סיפר חיים הנגבי, שבתחילתו של אותו הקיץ, בהיותו חבר גוש שלום, כתב טקסט כנגד הכיבוש ובעד רעיון מדינה דו-לאומית, וכאשר ביקש להפיץ את הטקסט בקרב חברי גוש שלום, הוא נענה בשלילה על ידי אורי אבנרי, מנהיג גוש שלום, אשר רתח מזעם על תוכן הדברים, ובשל כך החליט חיים הנגבי לעזוב את התנועה. בריאיון סיפר, כי השתכנע בצורך בשינוי התפיסתי בעקבות כך שהבין כי "הקושי העצום לפרק התנחלויות נובע מכך שהכרה בכך שהתנחלויות בגדה המערבית יושבות על אדמה פלסטינית שדודה תטיל צל מאיים גם על עמק יזרעאל, על מה שקרה לאריסים של עמק יזרעאל. ועל המעמד המוסרי של בית אלפא ועין חרוד. ואז הבנתי שבאמת יש פה דפוס עמוק מאוד. שיש פה רצף היסטורי אחד ההולך מבית השיטה ועד למאחזים הבלתי-חוקיים. מנהלל ועד לגוש קטיף. ואת הרצף הזה כנראה אי אפשר לקטוע. והרצף הזה מחזיר אותנו עד להתחלה עצמה. עד הרגע הראשון".
ב-13 בדצמבר 2005, פרסם הנגבי בעיתון "הארץ", כתבה בה הודיע, כי בבחירות הקרובות, יצביע לקדימה של אריאל שרון. כי, לדידו, "רק הוא יביא שלום". הצהרה זו של חיים הנגבי, הדהימה רבים מקרב אנשי השמאל, והביאה עליו לעג רב מצידם.
במרץ 2009, העלו חיים הנגבי, והצלם צחי אוסטרובסקי, תערוכה ובה תמונות של בתים במערב ירושלים, שבעליהם לפני מלחמת 1948 היו ערבים-פלסטינים, בליווי הסיפורים האישיים של הבעלים המקוריים, שגרים בשטחים, וחזרו לבקר בבתים לראשונה. הנגבי ואוסטרובסקי עבדו על התערוכה במשך כעשור, ונעזרו בשירותיו של פייסל חוסייני כדי לאתר את בעליהם המקוריים של הבתים אותם צילמו. בכתבה הם מספרים על אחד המפגשים בין הבעלים העכשוויים של בית אחד במלחה לבין בעליו הקודמים, הפלסטינים: "היה לנו מפגש מעניין כשלקחנו אמא ובן שגרים במחנה הפליטים עאידה לבית הישן שלהם במלחה. במלחה יושבו הרבה עולים שהגיעו כפליטים מבגדאד. חלק ניכר מהם השאירו בעיראק רכוש רב. הפלסטינים והיהודים דיברו זה עם זה כמו אחים על אובדן הבית. זה היה סוריאליסטי - אלה בוכים על הרכוש שלהם פה ואלה על הרכוש שלהם שם".
חיים הנגבי שימש שנים כמגיה ואחר כך ככתב בעיתון העולם הזה וככתב במוניטין, כותרת ראשית ובמעריב. היה נשוי, אב לבן, מרדכי, והתגורר בנווה אביבים.
חיים הנגבי נפטר ב-2 במרץ 2018 לאחר מאבק באלצהיימר ונטמן בבית עלמין ירקון.
מרי-לואיז פארקר
מרי-לואיז פארקר (באנגלית: Mary-Louise Parker; נולדה ב-2 באוגוסט 1964) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור איימי גרדנר בסדרה "הבית הלבן"; תפקיד אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי. לאחר מכן זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "מלאכים באמריקה", ולאחר מכן התפרסמה בזכות תפקידה בתור ננסי בוטווין בסדרה "העשב של השכן" ברשת שואוטיים; תפקיד אשר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב.
תפקידיה הקולנועיים כוללים תפקידים בסרטים "גרנד קניון", "עגבניות ירוקות מטוגנות", "הלקוח", "קליעים מעל ברודוויי", "גברים בצד" ו"דיוקנה של גברת"; והופעותייה הבימתיות כוללות תפקידים במחזות "חתומים בנשיקה", "איך למדתי לנהוג", "הדה גאבלר" ורבים אחרים מה שהקנה לה חמש מועמדויות לפרס טוני.
ביוגרפיה
פארקר נולדה בקולומביה, דרום קרוליינה, הצעירה מבין ארבעה ילדים, בתם של קרוליין לואיז (לבית מורל) ולג'ון מורגן פרקר, שופט ששירת בצבא ארצות הברית. לפארקר שורשים שוודים (סבה מצד אמה), אנגלים, סקוטים, י|אירים, גרמנים והולנדים. בשל הקריירה של אביה, פרקר בילתה חלקים מילדותה בדרום קרוליינה, טנסי וטקסס, כמו גם בתאילנד, גרמניה וצרפת. היא
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון מרקוס דה ניזה בטמפה, אריזונה. פארקר בוגרת לימודי תואר ראשון בדרמה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה בשנת 1986.
תיאטרון
בסוף שנות ה-80 עברה פארקר לניו יורק ובשנת 1990 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזה "חתומים בנשיקה", תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני. במהלך שנות ה-90 פארקר שיחקה בהצגות רבות בברודוויי, וכמו כן בסרטים רבים לצד שחקני קולנוע מוכרים. בשנת 2000 שיחקה לצידו של בן שנקמן בתפקיד הראשי במחזה Proof, משחק עליו קיבלה את פרס טוני.
קולנוע טלוויזיה
בשנת 1991 שיחקה בסרטים "עגבניות ירוקות מטוגנות" ו-"גרנד קניון" בשנת 1998 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית של CBS, "קדוש אולי" לצד דניס או'הר.
בשנת 2001 הופיעה פארקר בתפקיד אורח בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הבית הלבן". תפקיד זה הפך במהרה לתפקיד חוזר בסדרה, שבה שיחקה פארקר את איימי גארדנר, מושא אהבתו של סגן ראש הסגל, ג'וש ליימן. תפקידה בסדרה זיכה אותה במועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה. במהלך העונה החמישית של הסדרה, דמותה של פארקר הורדה מהמסך לאחר שהופיעה בארבעה פרקים, כיוון שפארקר נכנסה להריון. דמותה של פארקר חזרה בפרקים האחרונים של העונה השביעית.
בשנת 2003 רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO שידרה את עיבודה בן שש וחצי השעות למחזה "מלאכים באמריקה". פארקר שיחקה בתפקיד משנה, אשר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה.
בשנת 2005 פארקר קיבלה את תפקידה כננסי בוטווין בסדרה "העשב של השכן". בסדרה משחקת פארקר אמא לשני בנים שבעלה נפטר, והיא מתחילה לסחור בסמים על-מנת לשמור על רמת החיים של משפחתה, ובמקביל לשמור על המוניטין שלה בפרברים. תפקיד זה זיכה את פארקר בפרס גלובוס הזהב ובפרס סטלייט (המוענק על ידי האקדמיה הבינלאומית לתקשורת). כמו כן, פארקר הייתה מועמדת לפרסים נוספים על תפקידה בסדרה במשך כל עונותיה (8 עונות) שהאחרונה שודרה ב-2012.
בשנת 2014 שיחקה בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז.
בשנת 2017 שיחקה בשני פרקים בסדרת הדרמה "מיליארדים" המשודרת ברשת Showtime, ושיחקה בתפקיד משני בסדרת הפשע "מר מרצדס", המבוסס ע"פ ספרו באותו שם של סטיבן קינג שיצא ב-2014.
בשנת 2020 שיחקה במחזה "The Sound Inside" פרי עטו של אדם ראפ; ועבור תפקידה זכתה פארקר בפעם השנייה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
חיים אישיים
משנת 1996 עד נובמבר 2003, פארקר הייתה בזוגיות עם השחקן בילי קרודופ. פארקר הייתה בחודש השביעי להריונה עם בנם, וויליאם אטיקוס פארקר, יליד 2004, כאשר קרודופ סיים את מערכת היחסים שלהם בכך שעזב את פארקר עבור השחקנית קלייר דיינס. הסנדקית של וויליאם היא השחקנית סוזן סרנדון.
בדצמבר 2006, פארקר החלה לצאת עם השחקן ג'פרי דין מורגן, אותו פגשה על הסט של "העשב של השכן". ב-12 בפברואר 2008, פארקר ומורגן הודיעו על אירוסיהם, אך השניים נפרדו חודשיים לאחר מכן.
בספטמבר 2007, פארקר אימצה תינוקת מאתיופיה, קרוליין אברש פארקר. בין השנים 2009-2012 יצאה עם הזמר והמשורר צ'ארלי מארס.
ענקיות איים
ענקיות איים (אנגלית: Island gigantism) היא תופעה ביולוגית שבה גודלם של בעלי חיים שמשתכנים באי מבודד גדל באופן משמעותי לעומת בעלי חיים קרובים אחרים החיים באזור יבשתי. יונקים טורפים גדולים הם נדירים לרוב באיים, עקב דרישות גדולות שלהם על מנת להתקיים וקשיים בפיזור על פני המים. בהיעדרם, הנישות האקולוגית עבור טורפים גדולים נכבשת על ידי ציפורים או זוחלים, וככל שבעל החיים גדול יותר, סיכוייו להיטרף קטנים. כך, למשל, באי גארגנו הים תיכוני במיוקן-פליוקן, באיים הקריביים כמו קובה, ועל מדגסקר וניו זילנד, חלק או כל טורפי העל היו ציפורים כמו נשרים, ינשופים ובזים, כולל כמה מן הדוגמאות המוכרות הגדולות ביותר מקבוצות אלה. עם זאת, ציפורים וזוחלים הם בדרך כלל טורפים פחות יעילים מאשר טורפים מפותחים או שהם אוכלים פחות מהם ונפוצים פחות מהם או נודדים.
היות שגודל קטן בדרך כלל מקל על אוכלי עשב לברוח או להסתתר מפני טורפים, הורדת לחץ הטריפה באיים מאפשר להם לגדול. אוכלי עשב קטנים עשויים ליהנות גם מהעדר תחרות מצד סוגים חסרים של אוכלי עשב גדולים יותר.
לכן, ענקיות איים היא בדרך כלל מגמה אבולוציונית הנובעת מהסרת מגבלות על גודל בעלי חיים קטנים הקשורים לטריפה או לתחרות. אילוצים אלה יכולים לפעול באופן שונה בהתאם לגודל החיה. עם זאת, למשל, בעוד שאוכלי עשב קטנים עשויים לברוח מטריפה על ידי מסתור, אוכלי עשב אחרים משתמשים בגודלם כדי להרתיע טורפים על ידי הפחדה. כתוצאה מכך, התופעה המקבילה של ננסות איים יכולה גם היא לנבוע מהסרת המגבלות הקשורות לטריפה או לתחרות על גודלם של אוכלי עשב גדולים. לעומת זאת, ננסות איים בין טורפים יותר נפוצה כתוצאה מהטלת מגבלות הקשורות למשאבים המוגבלים של טרף זמין על האיים. בניגוד לננסות איים, ענקיות איים נמצאת ברוב הקבוצות הגדולות של בעלי חוליות וחסרי חוליות.
עם הגעתם של בני אדם המייבאים טורפים (כלבים, חתולים, חולדות, חזירים), רבים מענקי האיים האנדמיים נכחדו.
דוגמאות למינים חיים ונכחדים
יונקים:
עופות:
Trust Nobody
Trust Nobody (בעברית: אל תסמוך על אף אחד) הוא סינגל של הדיג'יי קשמיר קאט, אשר הוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, בשיתוף עם טורי ליינז מתוך האלבום, 9. השיר יצא לאור ב-30 בספטמבר 2016, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-46 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קשמיר קאט, סלינה גומז, סטארה, טורי ליינז, בני בלנקו ופרנק דוקס והופק על ידי קשמיר קאט, בלנקו, דוקס וכריס או'ריאן. כמו כן, הצליח השיר להגיע אל המקום ה-61 במצעד הרשמי של קנדה.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר פורסם ב-16 בנובמבר 2016, בערוץ היוטיוב של קשמיר קאט.
פיתון מקלוט
פיתון מקלוט (שם מדעי: Liasis mackloti) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים ומהסוג פיתון מים החי ברחבי איים באינדונזיה. הוא קיבל את שמו מהחוקר היינריך מקלוט.
מאפיינים
הנחש יכול להגיע לאורך 3-4 מטר בממוצע והוא חום כהה עד ירוק ולעיתים נדירות גם צהוב ובעל ראש ועיניים קטנים. הבטן לבנה. נחש זה יודע לטפס טוב ומצוי הרבה בין העצים. הוא נפוץ בטבע ביערות גשם באינדונזיה באזור איי טימור ופעיל בעיקר בלילות.
לפיתון 2 תת-מינים:
פרשת קלפי המיקוח
פרשת קלפי המיקוח היא הכינוי שניתן להליכים משפטיים שנקטו אזרחים לבנונים שהוחזקו במשך שנים במעצר מנהלי בישראל, לביטול הצווים שהוצאו נגדם, החל משנת 1990, תחילה בבית משפט המחוזי, בהמשך בערעור מעצר מנהלי וכלה בעתירה לדיון נוסף.
ערך זה עוסק בפסק הדין שניתן בדיון הנוסף בשנת 2000, בו נקבע כי זכות הפרט לחירות ניצבת בראש פירמידת הזכויות שעליה מושתתות כל זכויות האדם. אין להתייחס לאדם כאמצעי תוך שלילת זכויות יסוד, ומשכך לא ניתן להחזיק אנשים במעצר כקלף מיקוח במשא ומתן לשחרור שבויים ונעדרים שעה שלא נשקפת מהם סכנה.
בדיון הנוסף שינה הנשיא ברק את דעתו כפי שעלתה בערעור מן הקצה אל הקצה וקבע כי "ככל שחשובה המטרה של שחרור שבויים ונעדרים, אין בה – במסגרת החוק העומד לדיון בעתירה זו – כדי להכשיר את כל האמצעים. לא ניתן – במצב החוקי שבפנינו – לתקן עוול בעוול".
רקע
עשרה אזרחים לבנונים הוחזקו במעצר מנהלי ממושך מכוח צווים שהוציא שר הביטחון מתוקף סמכותו על פי חוק סמכויות שעת חירום (מעצרים) (להלן: "חוק המעצרים"). עילת מעצרם הייתה החזקתם כקלפי מיקוח לקידום המשא ומתן לשחרורם של שבויים ונעדרים מקרב כוחות הביטחון, ובמיוחד שחרורו של רון ארד. צווי המעצר הוארכו מעת לעת בהתאם להליך הקבוע בחוק.
עובדות
האזרחים הלבנונים הובאו לישראל, נעצרו בעקבות הרשעתם בהשתייכות לארגוני טרור ומעורבותם בפיגועים נגד כוחות הביטחון של ישראל, וסיימו לרצות את עונשם. לאחר סיום תקופת מעצרם בגין ההאשמות שיוחסו להם, הוצאו נגדם צווי גירוש. תחת גירושם הוחזקו העצורים במעצר מנהלי מכוח צווים שהוצאו על ידי שר הביטחון מתוקף סמכותו לפי חוק המעצרים. צווי המעצר חודשו מדי שישה חודשים באישור בית המשפט המחוזי, בהתאם להליך הקבוע בחוק המעצרים. מהעותרים עצמם לא נשקפה סכנה ישירה לביטחון המדינה, ועילת מעצרם היחידה הייתה החזקתם כקלפי מיקוח לצורך קידום המשא ומתן שהתנהל בין מדינת ישראל לבין חזבאללה על שחרור שבויים ונעדרים מקרב כוחות הביטחון של מדינת ישראל, ובעיקר שחרורו של הנווט רון ארד.
העצורים הלבנונים
את טענותיהם מעגנים העצורים על שלושה מישורים עיקריים:
ההכרעה
העתירה נתקבלה ברוב דעות של 6 נגד 3 שופטים. נקבע כי יש לפרש את חוק המעצרים בצמצום. לשר הביטחון אין סמכות להורות על מעצרו של אדם שאין נשקפת ממנו סכנה אינדיבידואלית לביטחון המדינה, כשהטעם היחיד למעצרו הוא החזקתו כקלף מיקוח, ומאחר והמדינה לא טענה, כל שכן לא הוכיחה, כי קיימת דרך חוקית אחרת להחזיק את העצורים במעצר, היא אינה רשאית לעשות כן ויש לשחררם.
נימוקי השופטים
שופטי ההרכב תמימי דעים ומאשרים את עמדת המדינה, כי בגדרו של ביטחון המדינה כמשמעו בחוק המעצרים באים גם פדיון שבויים, החזרת נעדרים או לפחות קבלת מידע אודותיהם. הפולמוס בין דעת הרוב לדעת המיעוט ניטש על שאלת השתרעות סמכותו של שר הביטחון להורות על מעצרים מנהליים לשם הגשמת תכלית זו – האם מוגבלת היא אך למי שמאיים באופן אישי על ביטחון המדינה (דעת הרוב) או שרחבה היא דיה לאפשר מעצר מנהלי של אדם, שאין נשקפת ממנו מסוכנות אינדיבידואלית, אך לשם החזקתו כקלף מיקוח (דעת המיעוט).