cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SOS (שיר של ריהאנה)
הצלחה במצעדים
באירופה השיר זכה להצלחה רבה כשאר הגיע למקום הראשון במצעד השירים האירופי. בבלגיה השיר הופיע לראשונה במקום ה-18 ולאחר 4 שבועות הגיע למקום השני. בשווייץ השיר הגיע לראשונה למקום השלישי ונשאר בעשרת המובילים במשך 9 שבועות. בפינלנד השיר הגיע לראשונה למקום השני אך בשבוע לאחר מכן נפל למקום ה-14. בנורווגיה השיר הגיע לראשונה למקום ה-16 ולאחר 3 שבועות הגיע למיקום השיא שלו שהיה המקום השלישי. באוסטריה ובוולוניה השיר הגיע למקום ה-4 וה-5 בהתאמה. בהולנד ואיטליה השיר הצליח להגיע למקום ה-6 וה-7 בהתאמה ובצרפת ושוודיה הגיע למקום ה-12.
בממלכה המאוחדת השיר הגיע לראשונה למקום ה-5 ובשבוע שלאחר מכן עלה למקום השני כשהוא נחסם על ידי השיר "Crazy" של נארלס בארקלי. באוסטרליה השיר הגיע למקום הראשון ושהה שם במשך 8 שבועות רצופים. בניו זילנד השיר הגיע למקום השלישי שם שהה במשך שבועיים. נכון לנובמבר 2017 מכירותיו של השיר עומדות על 4.9 מיליון עותקים.
וידאו קליפים
בנוסף לגרסה הרשמית של הקליפ לקליפ יצאה גרסה נוספת על מנת לקדם את חברת "נייקי" ששניהם בוימו על ידי כריס אפלבאום (שמאוחר יותר ביים גם את הקליפ לשיר "Umbrella") ונערכו על ידי נביל מחי (שמאוחר יותר ערך את הקליפים לשירים "Umbrella" ו-"Rockstar 101").
גרסת נייקי
הקליפ נפתח בו בסצנה בה רואים קבוצה של רקדנים שזה עתה סיימה חזרות ארוכות באולם ספורט. שהרקדנים עוזבים את האולם ריהאנה פוסעת אל המרכז, מסתובבת אל המצלמה ועוצמת עיניים ולאחר מכן השיר מתחיל. האולם נחשף ונדלקים רק אורות צבעוניים כך שנוצרת אווירה של מועדון ואל ריהאנה מצטרפים קבוצה אחרת של רקדנים והם רוקדים לצלילי השיר. לאחר מכן נראית סצנה נוספת בה ריהאנה והרקדנים רוקדים בחדר ההלבשה של האולם. בסצנה האחרונה של הקליפ ריהאנה והרקדנים שוב רוקדים באולם רק הפעם בלבוש שונה. הקליפ מסתיים באותה נקודה בה הוא התחיל בה נראית ריהאנה עומדת במרכז העולם עם עיניים עצומות ולאחר מכן היא עוזבת את המקום.
הטעיה (חוזה)
הטעיה היא אחת מן העילות המאפשרות לבטל את החוזה, בשל פגם בכריתת חוזה. צד לחוזה רשאי להשתחרר מן החוזה בגין הטעיה אם הצד השני לחוזה הטעה אותו - במעשה או במחדל. עילת ההטעיה מנויה ב:
עקרונות בסיסיים
ישנם מספר עקרונות בסיסיים העומדים מאחורי החלטת המחוקק לעגן את פגם ההטעיה כעילה לביטול החוזה:
תוצאות
אדם אשר הוטעה במסגרת חוזה שכרת רשאי לבטל את החוזה בהודעה לצד השני תוך זמן סביר מאז שנודע לו על ההטעיה. במקרה שאותו אדם אכן בחר לבטל את החוזה, חלה חובת השבה הדדית של התמורות שהוחלפו עד לאותו רגע במסגרת היחסים החוזיים שבין הצדדים. היה והשבה של דבר כלשהו איננה אפשרית - יש להשיב את שוויו.
כן, במקרה בו החוזה ניתן להפרדה לחלקים וההטעיה קשורה רק בחלק אחד מהם, ניתן לבטל את אותו חלק בלבד. אולם, אם הצד המוטעה לא היה מתקשר בחוזה כלל אם לא היה מוטעה - הוא רשאי לבחור בין ביטול מלא או חלקי של החוזה.
מחמוד עבאסי
מחמוד עבאסי (בערבית: محمود عباسي; נולד ב-27 באוקטובר 1935) הוא סופר, מחזאי, עיתונאי ועורך, מתרגם, מו"ל, מרצה ואיש ציבור ערבי ישראלי. פעיל בהוצאה לאור של ספרות ערבית בישראל, בקירוב הספרות העברית לקורא הערבי ובקירוב לבבות ערבי-יהודי.
ביוגרפיה
מחמוד עבאס נולד בעיר חיפה, ובה גדל. סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בסמ"ת בעיר (היה התלמיד הערבי הראשון שלמד בו). לאחר מכן סיים תואר ראשון בספרות ערבית וספרות עברית באוניברסיטת חיפה. בהמשך דרכו השלים באוניברסיטה העברית בירושלים תואר מוסמך ב-1974 (עבודת הגמר: "הסיפור הקצר בספרות הערבית בישראל") ותואר דוקטור בתשמ"ג-1983 (הדיסרטציה: "התפתחות הרומאן והסיפור הקצר בספרות הערבית בישראל בשנים 1948–1976"). עבר לשפרעם, נישא והיה אב לילדים.
בשנים 1956–1960 כיהן כמפקח העבודה במגזר הערבי מטעם משרד העבודה, ועד 1967 כיהן כסגן מנהל המחלקה הערבית במשרד העבודה. בתוך כך שימש באופן זמני כרשם האגודות השיתופיות (1965-6), וכיועץ לשר העבודה. בראשית שנות ה-60 היה מחלוציה של ספרות הילדים הערבית בישראל. ביחד עם המשורר ג'מאל קעואר מנצרת פרסם בתקופה של חמש שנים 16 ספרוני ילדים בערבית, מהם יצירות מקוריות ועיבודי אגדות מהפולקלור, המורשת וחיי הנביאים. באותה תקופה פרסם אגדות וסיפורים בעיתונות הערבית המקומית, וב"אל-יום", ביטאונה של ההסתדרות בערבית, פרסם מתרגומיו לאגדות עבריות מתקופת המקרא והתלמוד.
בשנת 1962 ראה אור הרומן הראשון מפרי עטו, "חוּבּ בלא ע'ד" ('אהבה ללא מחר'). במרכז הספר, המתאר את השינויים החברתיים המתחוללים בחברה הערבית הישראלית. שני אחים מוסלמיים בכפר בישראל המתאהבים אחד בצעירה נוצרייה והאחר בצעירה מעבר לגבול.
בשנת 1967 היה בין ארבעת מייסדי הירחון הספרותי הראשון בישראל בשפה הערבית, "אפאק" ('אופקים'), ועורכיו. בשנת 1968 עבר לירושלים והיה לעורך הספרות של היומון הערבי הירושלמי "אל-אנבא" (אלאנבאא'; 'הידיעות') עד 1978. לאחר מכן שב לשפרעם, וב-1979 ייסד בה את ההוצאה לאור ובית הדפוס "אלמשרק" ('הזריחה'), ושימש כמנהלו. במהלך שנות פעילותה ראו אור בהוצאה עשרות ספרים, מהם קרוב ל-20 תרגומים וקובץ תרגומים מהספרות העברית המודרנית לערבית.
משנת 1970, במשך ארבעה עשורים, היה העורך האחראי של כתב העת הספרותי בשפה העברית "א-שַרְק" ('המזרח'). ערך את המדור הערבי ב"מעגלי קריאה". מ-1984, עם חידוש הופעתו של "מפגש", כתב העת לענייני ספרות, אמנות והגות בעברית וערבית, מטעם המכון היהודי-ערבי, בית ברל, היה מעורכיו (כתב העת נהגה על ידי מרדכי טביב, והופיע קודם לכן בשנים 1964–1970). כיהן כעורך בכתבי עת נוספים, בהם "בטיחות", "אל-מונתדא", "הקואופרציה". כתב תסכיתים לרדיו ותוכניות לטלוויזיה, והנחה תוכניות ספרות בטלוויזיה.
משנת 1969 ועד 1991 שימש כמרצה באוניברסיטת חיפה.
ספריו
עבאסי פרסם עשרות ספרי ספרות יפה, בהם רומנים, סיפורי ילדים ומחזות, וכן מחקרים. מאמריו וסיפורים ראו אור בכתבי עת רבים בארץ (בערבית ובעברית) ובמדינות ערב.
תרגם שורה של ספרים מעברית לערבית, בהם ספרי עיון, ספרות יפה וספרי ילדים. בין תרגומיו: סיפוריו של אליהו אגסי (1962), תרגום סיפור של מוסטפא מוראר (בתוך "מפגש", 1965–1966), "מסך של חול" ליגאל אלון (1970), "בית אבי" מאת ראש הממשלה גולדה מאיר (1973), "החברה האחרת: הקיבוץ במציאות החברתית והכלכלית" מאת חיים דרבקין (1974), "בורא התמונות" לסנדו דוד (1978), הקובץ "זר חרציות על כנפי יונות ירושלמיות" מאת רבקה אהרון (1978), מחקרים בספרות ילדים מאת אדיר כהן (1980), יומן מהשואה מאת עזרא בן-גרשום (1982), "סיפור על טיול של ארנב וחתול" מאת מיריק שניר (1987), "טיול בצבעים" מאת עפרה גלברט-אבני (1987), "ויהי ערב" מאת פניה ברגשטיין, "שבוע ירוק" מאת עדה אהרוני (1987), "צופן אדמע" ליחיאל די-נור (1988), קובץ השירים "קרוב לגן העדן" מאת משה ליבה (1989), "על שלום ואחוות עמים" למרטין בובר (1990), "הר האנוסים" מאת אמנון שמוש (1992), "אפשר להשאיר הודעה" מאת נירה הראל (1996), "הוא עובר לידי" מאת בת חן שחק (מנרצחי הפיגוע בדיזנגוף סנטר; 2000), "איתמר מטייל על קירות" מאת דויד גרוסמן (2002), "הרשות השופטת בישראל" מאת השופט יעקב צמח (2003) ו"מר זוטא ועץ התפוחים" מאת אורית רז (2005).
לכידת וידאו
לכידת וידאו (Video capture) הוא תחום שבו דוגמים וידאו זורם אנלוגי או דיגיטלי, והופכים אותו לקובץ או מזרימים אותו ברשת מחשבים. ישנה אפשרות לעשות זאת באמצעות תוכנה (למשל CamStudio) או באמצעות חומרה כמו כרטיס לכידת וידאו. כיום תחום זה משמש רבות את שידורי הווידאו בלוויין ובכבלים.
ישנם כרטיסי לכידת וידאו מקצועיים ויקרים שמשמשים תאגידים גדולים בתחום הבידורי, וישנם כרטיסי לכידת וידאו ביתיים ופשוטים לצורך המרת סרטים לפורמט דיגיטלי. לעיתים ישנם כרטיסים משולבים שמשלבים תצוגה עם לכידת וידאו.
תיאטרון בית ליסין
תיאטרון בית ליסין ע"ש ברוך איבצ'ר הוא תיאטרון ישראלי השוכן בתל אביב. ציפי פינס היא המנכ"לית והמנהלת האמנותית של התיאטרון, ששם דגש על מחזאות ישראלית אקטואלית במקביל לקלסיקות מן העולם.
היסטוריה
תיאטרון בית ליסין נוסד בשנת 1980 כמועדון התיאטרון של ההסתדרות הכללית באולם הקטן שברחוב ויצמן. באולם פעל "מועדון בית ליסין" ונערכו בן הופעות והצגות. מ-1980 החל לפעול כתיאטרון רפרטוארי ביוזמת יעקב אגמון, לאחר שהמבנה שופץ והותאם להפקות תיאטרון, ובכך החליף את תיאטרון האהל התיאטרון הקודם של ההסתדרות שנסגר ב1969.
בשנת 1993 מונתה ציפי פינס למנכ"לית ולמנהלת האמנותית של התיאטרון, ובשנת 1995 מונה אבישי מילשטיין לתפקיד דרמטורג התיאטרון. משנת 2006 ועד 2013 שימש הלל מיטלפונקט כמחזאי הבית וכיועץ האמנותי של התיאטרון.
בשנת 2003 עבר התיאטרון לפסאז' הוד ברחוב דיזנגוף 101, למבנה בו פעל קודם לכן התיאטרון הקאמרי.
בשנת 2010 יזמה עיריית תל אביב שיפוץ וחידוש בניין התיאטרון ופסאז' הוד בתקציב של כ-110 מיליון שקלים. במסגרת השיפוץ רכשה העירייה את קולנוע הוד בקומת הקרקע ובמרתף. המתחם הפך לאולם בן 380 מקומות ישיבה, כחלק ממתחם התיאטרון. כמו כן שופץ אולם הבית של התיאטרון שבו 830 מקומות ישיבה, ונבנו מחדש האכסדרה, הבמה וחדרי האמנים, וכך גם מתקני הבמה ומערכות ההגברה והתאורה.
במהלך השיפוץ התיאטרון הציג באולמות בית ציוני אמריקה, מוזיאון א"י ובית החייל בת"א, וכן ברחבי הארץ.
בספטמבר 2019 נחנך המשכן החדש עם המחזה "משפחה חמה" מאת ענת גוב. החל בדצמבר 2019 נקרא התיאטרון על שמו של איש העסקים הישראלי ברוך איבצ'ר, לאחר שהעביר תרומה של 25 מיליון ש"ח, מאז קרוי בית ליסין ע"ש ברוך איבצ'ר.
עמותת תיאטרון בית ליסין בדיזינגוף המנהלת את התיאטרון היא תאגיד עירוני הנמצא בבעלות עיריית תל אביב-יפו וההסתדרות הכללית. החל משנת 2004 יו"ר העמותה הוא עוזי ברעם.
חזון אמנותי
במהלך השנים העלה התיאטרון יותר מאלף הצגות ומחזות אירופיים ואמריקניים מודרניים-עכשוויים וכן הצגות מקור. ברוח חזונה האמנותי של ציפי פינס החל התיאטרון לשים דגש על יצירות ישראליות-מקוריות, שרובן משקפות את המצב החברתי-פוליטי בישראל.
מדי שנה מעלה התיאטרון 10–12 הפקות חדשות, בהן לפחות 3–4 פרמיירות של מחזות ישראלים חדשים. שאר הרפרטואר מורכב ממחזות אקטואליים מהתיאטרון העולמי ועיבודים חדשים לקלאסיקות וקלאסיקות מודרניות.
בדצמבר 2013, הוגשה לבית המשפט המחוזי בת"א תביעה כנגד תיאטרון בית ליסין והמחזאי הלל מיטלפונקט בגין הפרת זכויות יוצרים. לטענת התובע, המחזאי רון גואטה, מחזהו של הלל מיטלפונקט, "מקסי ואני" הועתק מהמחזה שלו "אדמונטון" שבו צפה מיטלפונקט בהיותו מחזאי הבית של בית ליסין ושופט מטעם התיאטרון בתחרות לגילוי מחזות חדשים שהתקיימה במסגרת פסטיבל "פותחים במה" 2010. התביעה נתמכה בחוות דעת של הפרופסור לתיאטרון שמעון לוי ראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב לשעבר. בחוות הדעת כתב פרופ' לוי: "להערכתי, זה מקרה ברור ומוכח של גנבה ספרותית" וכן: "מקריאה בשני המחזות עולה בבירור שמיטלפונקט נטל מיצירתו המקורית של גואטה את הרעיון העיקרי, את התמה, את מרכיבי העלילה, את הקונפליקטים, את הדמויות, ועוד כהנה וכהנה מרכיבים טקסטואליים, מבניים ותמטיים במרקם הדרמטי".
בין ההפקות הבולטות שעלו במאה ה-21 בתיאטרון:
גלוריה גיינור
גלוריה גיינור (באנגלית: Gloria Gaynor; נולדה ב-7 בספטמבר 1943, בניוארק, ניו ג'רזי) היא זמרת אמריקאית ידועה, שהתפרסמה וידועה בעיקר בזכות להיטי עידן הדיסקו "I Will Survive", "Never Can Say Goodbye", "Let Me Know", ו-"I Am What I Am".
ביוגרפיה
גיינור נולדה בניו ג'רזי.
הצלחתהּ הראשונה התחוללה בשנת 1975, עם הוצאת האלבום Never Can Say Goodbye, שפרסם אותה כזמרת דיסקו.
ב-1983, הוציאה את הסינגל "I Am What I Am".
ב-2020, זכתה בפרס גראמי השני שלה, על אלבום האולפן התשעה עשר שלה, Testimony.
.at
at. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של אוסטריה, קיימת מאז 1988.
תתי סיומת
סיומת זו מבוקשת על ידי דוברי אנגלית כי צירוף מילים המכיל את המילה at מקבל משמעות עצמאית. למשל arrive.at ואחריו מילה.
אושא
אושא הייתה עיר יהודית חשובה שהגיעה לשיאה בתקופת המשנה ותחילת תקופת התלמוד, בין המאה ה-1 לבין המאה ה-4 לספירה. העיר שכנה באזור הגליל התחתון, באזור שבין קריית אתא לשפרעם, סמוך לכביש 70 של היום. היא שימשה כמקום מושבה של הסנהדרין במשך כ-10 שנים. שם היישוב נשמר בשמו של הכפר הערבי הושה ששכן במקום עד מלחמת העצמאות. קיבוץ אושה, שהוקם בשנת 1937 ושוכן מעט מערבית לאושא העתיקה, מנציח את שם היישוב העתיק.האתר הארכאולוגי נכלל במסלול שביל הסנהדרין. באתר הונחו מספר אבנים לציון השביל עם ציטוטים מתאימים מהמשנה והגמרא.
.at
קישורים חיצוניים
Toppdomän
אושא
היסטוריה
אושא מוזכרת לראשונה במנסרת סנחריב. חותמת עברית עתיקה שנמצאה במקום ועליה הכיתוב:, רומזת על קיום יישוב במקום בתקופת המקרא.
אושא מוזכרת גם בסיפור מותו של רבי יהודה בן בבא, אחד מעשרת הרוגי מלכות, שנהרג לאחר שסמך לרבנות את תלמידיו בין העיירות אושא ושפרעם, בזמן גזירות אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא:
קבר המיוחס לרבי יהודה בן בבא נמצא מעט מזרחית לאושא, בכניסה הדרומית לשפרעם. בהלכה, ישנה קבוצת הלכות המכונות "תקנות אושא", שתוקנו על ידי הסנהדרין בישיבתה באושא. תקנות אלה נועדו לחזק את העם בענייני משפחה, נישואים, כלכלה ובענייני טומאה וטהרה.
בסוף תקופת גזירות אדריאנוס ("תקופת השמד"), התכנסו חכמי ישראל באושא, על מנת לייסד מרכז תורני חדש במקום מרכזי התורה שחרבו במרד, כפי שכתוב:
בהמשך מדרש זה מובא שרבי יהודה היה בן העיר אושא. בתלמוד הבבלי אף נזכר האמורא מהדור השני רבי יאשיה דמן אושא, מורו של רבה בר בר חנה, אשר מסר הלכות בשמו. בנו של רבן שמעון בן גמליאל, רבי יהודה הנשיא, התגורר אף הוא במקום.
תושבי אושא התפרנסו בעיקר מחקלאות (עדות לכך הן הגתות המרובות שנמצאו במקום) ומיצירת מחצלות מצמחי הסוף:
חפירות ארכאולוגיות וגן לאומי חורבת אושה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נערך סקר בכפר הושה, שבמהלכו אותרו גתות, בית קברות, מקאם, מבני כפר הרוסים, בית בד ומקווה.
חפירות ארכאולוגיות לימודיות במקום החלו בשנת 2005 והן נערכות, עד היום, על ידי רשות העתיקות, בשיתוף עם בית הספר "ניצני זבולון", ובמימון המועצה האזורית זבולון. החפירות העלו שלל ממצאים. בהם מבנים ציבוריים (כולל, ככל הנראה, שרידי בית כנסת) ומבנים פרטיים רבים הכוללים גת כפולה, בית בד, מקווה, ובורות מים. ממזרח לאתר אותר בית הקברות של היישוב, ומצפון לו אבן תחום שבת.
משנת 2009 חורבת אושא היא חלק מ"גן לאומי אושה העתיקה", המשתרע על שטח של 263 דונם, ונמצא בתחומו של יער קריית אתא. באתר, פרט לשרידים מהיישוב העתיק, ניתן להבחין בשרידי הכפר הערבי הושה וכן במקאם המוקדש לנבי הושאן.
בעבר תוכננה במקום הקמת יישוב בשם "חרוב הגליל", יוזמה שהובילה המועצה האזורית זבולון וזכתה לתמיכת הממשלה. עם זאת, התוכנית הוסרה מסדר היום, לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, שבראשן התארגנות של תושבים מיישובי האזור, שאליהם חברו הארגונים הירוקים.
בשנת 2020 התגלה במקום פמוט עתיק בן 2,000 שנה.
סרגיי גרסימוב
סרגיי גרסימוב (ברוסית: Серге́й Аполлина́риевич Гера́симов; 3 ביוני 1906 – 26 בנובמבר 1985, מוסקבה) היה במאי, שחקן ותסריטאי קולנוע סובייטי. הוא זכה ארבע פעמים בפרס סטלין (1941, 1949, 1951 ו-1971) והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1948). על פעילותו בתחום הקולנוע הוענקו לו מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. ב-1984 זכה בפרס לנין.
חייו
סרגיי גרסימוב נולד בכפר במחוז צ'ליאבינסק (לפי עדויות אחרות ביקטרינבורג או עיר אחרת באזור הרי אורל. אביו היה מהנדס שהוגלה מסנקט פטרבורג בעקבות השתתפות בפעילות נגד המשטר. לאחר מספר שנים בסיביר המשפחה עברה לאזור הרי אורל. כאשר סרגיי הצעיר היה בן שלוש בלבד, אביו נהרג במהלך סיור גאולוגי באזור. ב-1915 סרגיי גרסימוב החל ללמוד בבית הספר ביקטרינבורג.
בשנים 1923-1925 למד בבית הספר לציור בלנינגרד. לאחר סיומו גרסימוב למד משחק. בשנת 1925 הוא הצטלם בפעם הראשונה בסרט. בשנות ה-20 גרסימוב הצטלם בעיקר בסרטי גריגורי קוזינצב.
ב-1930, ביים גרסימוב את סרטו הראשון. הצלחתו הראשונה כבמאי הייתה ב-1936 עת הופץ סרטו "שבעת האמיצים" (Семеро смелых). בסרט זה הוא שיתף את תלמידיו ואשתו תמרה מקרובה. עבור סרטו "המורה" שצולם ב-1939, גרסימוב קיבל פרס סטלין בשנת 1941.
במהלך מלחמת העולם השנייה צילם בעיקר סרטי תעודה. עד ל-1943, חיו גרסימוב ואשתו בלנינגרד הנצורה. הוא היה ראש צוות הצלמים הסובייטים בועידת יאלטה ובוועידת פוטסדאם. במהלך המלחמה גרסימוב אימץ את בן אחות של אשתו שנישאר יתום. לזוג לא היו ילדים אחרים.
ב-1944, הגיעו גרסימוב ואשתו למוסקבה והוא חזר ללמד ב-VGIK. רוב תלמידיו מאותה תקופה שותפו בסרט "המשמרת הצעירה" (1948) על פי ספרו של אלכסנדר פדייב. על עבודה זו הוענק לו פרס סטלין בפעם השנייה.
ב-1959 כיהן גרסימוב כיושב ראש חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנות ה-60, צילם גרסימוב מספר סרטים על החיים בברית המועצות. ב-1967 וב-1971 הוכרו סרטים אלו כ-"סרט השנה" בברית המועצות.
בשנות ה-80, ביים גרסימוב שני סרטים על פיוטר הגדול בצעירותו.
ב-1984, ביים גרסימוב סרט על הימים האחרונים של לב טולסטוי. בסרט זה שיחק גרסימוב את טולסטוי ורעייתו שיחקה בתפקיד אשתו של הסופר.
במשך כל התקופה גרסימוב שילב את עבודת הבימוי עם עבודה ב-VGIK. לאחר פטירתו, הוענק למכון זה שמו לאות הוקרה על פעילותו.
גרסימוב נפטר ב-1985 לאחר שעבר ניתוח לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עליזה כהן-מושלין
עליזה כהן-מושלין (נולדה ב-1937) היא היסטוריונית של אמנות, פרופסור אמריטה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
עליזה כהן-מושלין נולדה ברחובות. למדה ביולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית וצ'מבלו ועוגב בהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 1981 היא קיבלה דוקטורט ממכון ורבורג באוניברסיטת לונדון.
קריירה
עליזה כהן-מושלין לימדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית משנת 1981 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2006. בשנים 1986–2006 היא הייתה העורכת של כתב העת Jewish Art.
פרופ' כהן-מושלים הייתה המנהלת של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בין השנים 1991–2006. היא הקימה מדור לאדריכלות יהודית ועמדה בראשו, כמו כן הובילה מספר רב של משלחות תיעוד של אמנות יהודית ואדריכלות יהודית.
בשנת 1994, יחד עם פרופ' הרמן טיס, כהן-מושלים הקימה "בית תפילה – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית" באוניברסיטה הטכנית בבראונשווייג, גרמניה. ב-2009 הוענק לה עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית על מחקריה בכתבי יד לטיניים ועבריים בגרמניה, על הישגיה בשימור האמנות היהודית ועל הקמת יחידת מחקר "בית תפילה".
קוראים לי שמיל
קוראים לי שמיל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של ג'ורג' עובדיה עם תסריט של יגאל לב, ובכיכובם של אורי זוהר ופול סמית.
הסרט נוצר בהשפעת מערבוני הספגטי של טריניטי (טרנס היל) ובמבינו (באד ספנסר). המערבונים האלה מתארים את הרפתקותיהם של טריניטי הרזה והחכם ובמבינו השמן והמגושם. הם נלחמים בפושעים ומצליחים לנצח אותם אף על פי שהם רק זוג.
הסרט הוא קומדית פשע מסוגת סרטי בורקס ומבקרי הסרטים קטלו אותו אך הקהל הצביע ברגלים. הסרט משופע בקרבות אגרוף ומכות של צמד נוודים נגד רבים מהם כשבסוף הקטטה הם יוצאים ללא פגע בעוד שיריביהם מוטלים חבולים על הקרקע.
הסרט הופץ גם בחו"ל, בדיבוב השפה האנגלית.
תקציר העלילה
ג'ו (אורי זוהר) ושמיל (פול סמית) הם צמד נוודים המתנדבים בקיבוץ. ג'ו הוא בעל המוח ושמיל הוא שמן ומגושם ובעל הכוח. בחדר האוכל שמיל זולל כמויות עצומות של אוכל. הדבר מעורר את חמת החברים ומתפתח לקטטה המונית בה הורסים ג'ו ושמיל את חדר האוכל ופוצעים את רוב החברים. מזכיר הקיבוץ זורק אותם מהקיבוץ ורק רחל (רחל פורמן) שמחבבת את שמיל, מצטערת על כך. היא מצטרפת אליהם אחר כך לדירתם בתל אביב.
שני החברים מחליטים לנסוע לתל אביב. בדרך הם נתקלים בעגלה כבדה הפוכה שמתחתיה שוכב אדם. שמיל מרים אותה בכוחו העצום ומציל אותו.
ג'ו מקבל עבודה כנהג משאית. הם נוסעים ברחבי הארץ, ומובילים סחורה ובין לבין הם עורכים קרב מכות ואגרופים עם בעל מסעדה ואנשיו, שמנסים לפגוע בהם, ויוצאים כשידם על העליונה.
בתל אביב הם פוגשים בחורה יפהפייה בשם מירה (יונה אליאן), שמנסה לתקן את רכבה. הם מתקנים את הרכב והיא מזמינה אותם לנשף מסכות בביתה.
בנשף המסכות הם מכירים את דני (ג'ו ג'אפרי) וחבורתו. דני הוא מנכ"ל מפעל לטלוויזיות של אביה של מירה (זישא גולד). הוא גונב סחורה מהמפעל בעזרת חבריו וזומם להביא את המפעל לפשיטת רגל ואז לקנות אותו בפרוטות.
ג'ו ושמיל מתקבלים לעבודה במפעל. הם מגלים את הגנבות של דני, ומיידעים את מירה שמתעמתת עם דני.
דני וחבריו חוטפים את מירה ומביאים אותה לחווה נטושה (חוות חפציבה) והיא נכלאת בחדר. אחד מהשומרים הוא הומוסקסואל בשם דורה לולו (משה סולו). הוא מרחם עליה ונענה לבקשתה להעביר ידיעה על חטיפתה לג'ו ושמיל. הוא מתחמק מחבריו ומגיע לדירתם של השניים ומנהל שם דו-שיח ביידיש עם שתי שכנותיהם. בדירה הוא מוצא את רחל ומעביר לה את הידיעה.
ג'ו ושמיל מגיעים לחווה על וספה, פורצים עם השער ומפליאים מכותיהם בחבורת הפושעים. בחדר מנסה דני לכפות את עצמו על מירה אך היא הודפת אותו. כשהוא מבחין בקטטה הוא חוטף את מירה ועוזב את המקום במהירות כשג'ו ושמיל בעקבותיו.
המרדף מסתיים בחוף אפולוניה. דני בורח אל הצוק אך ג'ו רודף אחריו ומתכתש איתו עד שבאים השוטרים שהוזעקו ואוזקים את דני.
ג'ו, מירה, שמיל ורחל מתהלכים מחובקים לאורך החוף בסיום הסרט.
שטייר AUG
השטייר AUG היא משפחה של כלי נשק שהוצגה ב-1977 על ידי החברה האוסטרית שטייר מאנליכר. פירוש ראשי התיבות AUG הוא Armee-Universal-Gewehr (רובה צבא אוניברסלי). לעיתים קרובות משתמשים בשם כדי לתאר את גרסת רובה הסער, עם מסגרת ירוקה וכוונת טלסקופית משולבת. מאז הוצגו כלי נשק רבים במשפחה כולל תת מקלע, רובה קלע סער ומכונת ירייה קלה. הרובה אומץ כרובה הסטנדרטי על ידי אוסטריה, אוסטרליה, ניו זילנד, לוקסמבורג, מלזיה ואירלנד.
עיצוב
השטייר AUG הוא בין הרובים הראשונים שנכנסו לשירות בתצורת בולפאפ. תצורה זו מאפשרת לרובה להיות קצר בכ-25% מרובים אחרים עם אורך קנה זהה, מבלי להתפשר על ביצועים בליסטיים. רוב הגרסאות באות עם כוונת טלסקופית בהגדלה של 1.5X שיכולה לשמש גם כידית נשיאה. מתייחסים בדרך כלל ל-AUG כעיצוב ארגונומי מודרני לרובה סער. מאפיינים אחרים הם שניתן להשתמש ברובה ביד אחת, ושהרובה משתמש במחסניות שקופות או שקופות למחצה, כדי לאפשר לראות כמה תחמושת נשארה. העיצוב המרכזי נוצר על ידי הורסט ווספ, קארל וואגנר וקארל מוזר.
הקנים של ה-AUG יכולים להשתנות בקלות יחסית לגרסאות שונות מקרבין לגרסאות עם קנה ארוך. יש אפילו ערכת התאמה שהופכת את ה-AUG לתת מקלע. כמה גרסאות, כמו מכונת הירייה הקלה וגרסת הקנה הכבד שונות באופן ניכר, כולל קבוצות הבריח ומכניקת ההדק.
הרכבת התחתית של מדריד
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר מדריד ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין. במסגרת תוכניות הפיתוח של המערכת מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים והארכתם של קווים קיימים, למתן כיסוי רחב יותר של פרברי העיר, וכן מודרניזציה של תחנות המערכת הישנות והתאמתן לסטנדרטים החדשים.
הרכבת התחתית כחלק ממערך תחבורה כולל
הרכבת התחתית במדריד מקושרת היטב לאמצעי התחבורה הנוספים בעיר ומאפשרת מעבר פשוט ונוח בין כל שתי נקודות בעיר ובפרבריה. המערכת מקושרת לשתי תחנות הרכבת הגדולות במדריד - אטוצ'ה וצ'מרטין, המאפשרות מעבר לשרות הרכבות הספרדי ולרכבת הפרברית של מדריד. כמו כן, כוללת הרכבת התחתית לא פחות מ-20 תחנות קישור לקווי הרכבת הפרברית ושלוש תחנות המקושרות לרכבת הקלה של מדריד, המובילה לפרבריה המערביים של העיר. הרכבת התחתית מקושרת גם לתחנת פרינצ'יפה פיו (Príncipe Pío), לשעבר תחנת הרכבת הצפונית של העיר, אשר משמשת כיום כבסיס אוטובוסים בין-עירוניים מרכזי. בשנת 2007 הוארך מסלולו של קו עד לטרמינל 4 של נמל התעופה מדריד-בראחס, ובכך הושלם למעשה קישורה של הרכבת התחתית במדריד לכל אמצעי התחבורה המובילים אל העיר וממנה.
אזורים תפעוליים
רשות התחבורה האזורית מחלקת את הקהילה האוטונומית של מדריד למספר אזורים תפעוליים בצורת טבעות המקיפות את מרכז העיר מדריד בקטרים שונים. טבעת A כוללת את מרכז העיר, טבעות B2, B1 ו-B3 מרוחקות יותר מהעיר (בסדר עולה ביחס למרחק) וכוללות את שוליה הרחוקים ופרבריה, וטבעות C1 ו-C2 כוללות ערים הנמצאות מחוץ למטרופולין מדריד אך בגבולות הקהילה האוטונומית.
בנוסף לחלוקה זו, קיימת חלוקה לאזורים של החברה המפעילה את הרכבת התחתית:
במרבית הקווים העוברים מאזור A לאזור B1 יש צורך בהחלפת רכבות, מכיוון שתדירות הרכבות בטבעות החיצוניות נמוכה מזו של הרכבות בטבעת A המרכזית.
כרטיסים ותעריפים
תעריפי הכרטיסים נקבעים לפי חלוקת האזורים התפעוליים של הרכבת התחתית. כרטיס רגיל משמש לנסיעה בודדת בגבולות אחד האזורים התפעוליים, וכרטיס במחיר כפול משמש לנסיעה בין שני אזורים או יותר. כל סוגי הכרטיסים מאפשרים מעבר בין קווי הרכבת השונים, ותקפים מעת העברתם בקורא כרטיסים בתחנת הכניסה ועד העברתם בקורא כרטיסים בתחנת היציאה או למשך שלוש שעות, המוקדם מבין השניים.
הרכבת מציעה גם כרטיסיות מוזלות של 10 נסיעות בודדות וכרטיסים תקופתיים - לחודש או לשנה - התקפים לאזור MetroMadrid או לכל המערכת. כמו כן, קיימים כרטיסים תקופתיים למשך 1, 3, 5 או 7 ימים המיועדים לתיירים, ומאפשרים נסיעות בלתי מוגבלות באזור MetroMadrid או בכל המערכת. בתחנות הרכבת התחתית בנמל התעופה קיים היטל נוסף בגובה מחיר נסיעה בודדת.
שעות פעילות ותדירות
הרכבת התחתית פועלת בכל ימות השנה בין השעות 06:00 בבוקר ל-01:30 בלילה. בשעות השיא בבוקר פועלות הרכבות בתדירות של 3-4 דקות, בשעות השיא בצהריים בתדירות של רכבת לשבע דקות, ולאחר חצות יורדת התדירות ל-15 דקות בין רכבת לרכבת. במרבית התחנות מותקנים שעונים דיגיטליים המציגים את הזמן שנותר עד להגעת הרכבת הבאה לתחנה.
היסטוריה
הקו הראשון של הרכבת התחתית במדריד נפתח ב-19 באוקטובר 1919 וכלל 8 תחנות לאורך 3.5 קילומטרים. הקו הראשון נבנה בחתך צר ורציפי התחנות היו באורך 60 מטרים. במהלך השנים הבאות הורחב הקו ונפתחו שני קווים נוספים, עד שבשנת 1936 כללה המערכת שלושה קווים מלאים (, ו-) וקו קישור  בין בית האופרה לתחנת הרכבת הצפונית בעיר (כיום תחנת Príncipe Pío). במהלך מלחמת האזרחים הספרדים, שימשו כל תחנות הרכבת התחתית כמקלטים מפני מתקפות אוויריות.
בתחילת שנות התשעים עברה המערכת לניהולו של גוף ציבורי - Metro de Madrid, וחודשו עבודות הפיתוח והבניה. קווים, ו- הוארכו ונבנה קו  שיצא לפרברי העיר. קו התמזג לתוך קו  ונבנה קו 15px חדש שיצא ממרכז העיר לכיוון נמל התעופה בראחס. קו שנבנה היה הראשון לצאת משולי העיר והגיע לשתי ערים בפרברי מדריד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה מערכת הרכבת התחתית שדרוג משמעותי, נבנו כ-50 קילומטרים חדשים של מנהרות רכבת תחתית, בהן גם המשכו של קו עד לנמל התעופה וקו  החדש, שנקרא גם MetroSur (מטרו-דרום) ומהווה קו לולאה בפרבריה הדרומיים של מדריד. קו הלולאה נחנך ב-11 באפריל 2003 וכלל 41 קילומטרים של מנהרות ו-28 תחנות חדשות הכוללות תחנת קישור לקו המוביל למרכז העיר.
מרבית מאמציה של הקהילה האוטונומית של מדריד בתחום התחבורה מושקעים בהרחבה ופיתוח הרכבת התחתית. במהלך השנים 2003 - 2007, הושקה תוכנית בעלות של מיליארדי דולרים שהרחיבה או האריכה את מרבית קווי הרכבת התחתית. במהלך התוכנית נבנו 90 קילומטרים חדשים של מסילות וכ-80 תחנות חדשות. התוכנית חיברה למערכת הרכבת התחתית אזורים חדשים רבים בעיר וכן את פרבריה המזרחיים והצפוניים. כתוספת של הרגע האחרון, הוארך גם קו לטרמינל 4 החדש של נמל התעופה.
תכנון ועיצוב התחנות
במהלך מחזורי הבנייה השונים של המערכת, יושמו טכניקות ותכנונים שונים לבניית תחנות הרכבת התחתית. התחנות הישנות שתוכננו בחתך צר הן בדרך כלל קטנות וצפופות יותר, בדומה לרכבת התחתית של פריז. תחנות אלו עוטרו בריצופים שהשתנו מתחנה לתחנה, אך מרביתן עברו שיפוץ בשנים האחרונות והותאמו לסגנון התחנות החדשות. התחנות שנבנו בין שנות השבעים לתחילת שנות התשעים היו מרווחות יותר וקירותיהן נצבעו בגווני חום בהיר.
התחנות החדשות יותר נבנו בתכנון מרווח הרבה יותר, ונהוג להחשיבן בין התחנות הטובות בעולם בשל התאורה הכמו-טבעית בהן ובשל המעברים הרחבים. קירות התחנות החדשים צבועים בצבעים בהירים ואחידים, כאשר מספר תחנות מעבר צבועות בצבע לבן.
מרבית התחנות כוללות שני רציפים, אחד לכל כיוון נסיעה, ומעטות מהן כוללות רציף מרכזי בנוסף לשני רציפים הצדדיים, המיועדים ליציאה, בשיטה שיושמה במקור בברצלונה ונהוג לכנותה הפתרון הספרדי. תחנות בודדות כוללות רציף מרכזי בלבד המשמש לכניסה וליציאה מהרכבות בשני כיווני הנסיעה.
מספר תחנות במערכת כוללות רציף מרכזי ורציף צד בודד, המשמשים בדרך כלל בתחנות מעבר בין הרכבת התחתית ממרכז העיר לבין רכבת קטנה יותר היוצאת לכיוון הפרברים. בנוסף, שתי תחנות - פרינצ'יפה פיו (Príncipe Pío) וקאסה דה קאמפו (Casa de Campo) כוללות מעבר בין-רציפי המאפשר מעבר מהיר בין שני קווי רכבת שונים.
ציוד נייד
מראשית דרכה של מערכת הרכבת התחתית, שימשו אותה רכבות שיוצרו על ידי חברת CAF (ראשי תיבות של Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles - ייצור ושירות לרכבות) הספרדית, ועובדה זו קיבלה משנה תוקף במהלך שלטונו הדיקטטורי של פרנקו. עם זאת, בשנים האחרונות נרכשו רכבות גם מחברת אנסלדוברדה (Ansaldobreda) האיטלקית.
זיהוי היחידות
לכל יחידה ניידת במערכת הרכבת התחתית יש צירוף זיהוי ייחודי המבדיל אותה משאר היחידות. הצירוף הייחודי כולל:
פתיחת קווים חדשים
במסגרת תוכנית החומש 2007–2011 מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים במערכת הרכבת התחתית, שיחברו את מרכז העיר לפרבריה.
הרחבת קווים קיימים
בשנים הקרובות צפויים חלק מקווי המערכת להתארך לכיוון פרברי העיר ולתת כיסוי גבוה יותר של אזור המטרופולין.
שדרוג התשתיות הקיימות
בשנים הקרובות יושקעו כ-960 מיליון אירו בשדרוג ושיפור התחנות והתשתיות הקיימות במערכת. במסגרת השדרוג יושם דגש על נושא הנגישות בתחנות, יותקנו מעליות וגרמי מדרגות נעות חדשים, לצד הסרה של מכשולים אדריכליים קיימים כגון מדרגות והתקנת ריצוף משופר. בתחום הבטיחות יותקנו מערכות כיבוי אש חדשות בתחנות ובמתקני הרכבת, יוכשרו יציאות חירום ונתיבי מילוט חדשים וישודרגו מרכזי הבקרה של הרכבת. כמו כן, תשופר פעילות הרכבת בפן הטכני, שיכלול החלפת מסילות ישנות בחדשות, הקמת חדרי שירות חדשים ושיפוץ המוסכים וסדנאות הרכבת.
המסדר הדומיניקני
מסדר המטיפים (לטינית: Ordo Praedicatorum; בראשי תיבות: OP) הידוע יותר כמסדר הדומיניקני, הוא מסדר דתי קתולי. נכון ל-2016 היו במסדר 5,810 אחים, מתוכם 4,374 כמרים שנסמכו. ראש המסדר הנוכחי, ה-87 במספר, הוא האב ברונו קאדורה.
המסדר נוסד על ידי דומיניקוס הקדוש והוכר על ידי הכס הקדוש ב-1216. הוא אחד מהמסדרים המנדיקנטים (הקבצנים) הגדולים, שגרמו למהפכה בחיים הדתיים באירופה באמצע ימי הביניים. באנגליה ובכמה ארצות אחרות הדומיניקנים מכונים "בלאקפריירס" (האחים השחורים) בשל הגלימה השחורה שהם לובשים מעל לבגדיהם הלבנים, וזאת להבדילם מה"וויטפריירס" (האחים הלבנים), שהוא שמם של הכרמליתים, או ה"גרייפריירס" (האחים האפורים), הפרנציסקנים.
הדומיניקנים כונו גם "דומיני קאנס" (Domini canes), שפירושו בלטינית "כלבי-האל". הכינוי דבק בהם בשל קנאותם הרבה לאמונה, והעובדה שבאופן מסורתי היו מקורבים מאוד לאפיפיורות ונהגו למצב את עצמם כשומרי האורתודוקסיה (כולל שליטה כמעט קבועה באינקוויזיציה). עיסוקם המוכר של הדומיניקנים הוא בלימודי תאולוגיה מקיפים והם מזוהים עם התעמקות רבה בעיקרי האמונה, ורבים מהתאולוגים הקתולים הבולטים בהיסטוריה היו אחים במסדר. גדול המלומדים הדומיניקנים היה הקדוש תומאס אקווינס.
הקמת המסדר
כמו בן זמנו פרנציסקוס מאסיזי, דומיניקוס ראה את הצורך בסוג חדש של ארגונים שיענו על צורכי השעה, והגדילה המהירה של הדומיניקנים והפרנסיסקנים במאה הראשונה לייסודם מראה כי אכן היה צורך במסדרים האלה.
דומיניקוס שאף לייסד סוג חדש של מסדר, כזה שיאמץ את ההתמסרות והחינוך השיטתי של מסדרי הנזירים הוותיקים יותר, כמו הבנדיקטינים, אך יתייחס לבעיות הדתיות של הערים הגדלות, ויהיה בעל ארגון גמיש יותר מאשר המסדרים הקיימים או הכמורה.
המסדר החדש שלו היה מסדר מטיף, כלומר שמטרתו והכשרתו היא להטיף ולדרוש בשפות המקומיות, ודרש שלנזירים החברים בו יהיה רקע משמעותי בתאולוגיה אקדמית.
דומיניקוס ראה את הצורך לייסד סוג חדש של מסדר כאשר הוא נסע בדרום צרפת. הוא נתבקש ללוות את הבישוף שלו מאוזמה, במשימה דיפלומטית לשוודיה. באותה התקופה, דרום צרפת הייתה מעוז של הכת האלביגנזית, שמרכזה היה בעיירה אלבי.
האלביגנזים טענו כי החומר הוא רע, וכי רק הרוח היא טובה, אתגר יסודי לרעיון של ההתגלמות בבשר, המרכזי לתאולוגיה הנוצרית. האלביגנזים, הידועים גם כקתרים, חיו חיים פשוטים ביותר וראו עצמם כחסידיו של ישו העני. דומיניקוס ראה את הצורך בתגובה שתאמץ את האלמנטים החיוביים של התנועה האלביגנזית, על מנת להביא אותם חזרה למחשבה הנוצרית האורתודוקסית, ומרעיון זה קם המסדר של המטיפים העניים. אך האידיאל של דומיניקוס לקנות חזרה את האלביגנזים לא התאים לדעתם של כל המנהיגים, ואלבי הושמדה במסע הצלב האלביגנזי.
הארגון של מסדר המטיפים אושר ב־1216 על ידי האפיפיור הונוריוס השלישי.
דומיניקנים בהיסטוריה
הדומיניקנים היו כח מרכזי בפיתוח ובשימור האינקוויזיציה.
ארבעה חשמנים דומיניקנים הגיעו לאפיפיורות: אינוקנטיוס החמישי, בנדיקטוס האחד עשר, פיוס החמישי ובנדיקטוס השלושה עשר. בין הדומיניקנים המפורסמים:
סמל מיזורי
הכתובת הלטינית: "Salus Populi Suprema Lex Esto" (בעברית: "תהי רווחת העם החוק העליון" ) מקורה בחוקתו של הקיסר מרקוס טוליוס קיקרו (ספר III, חלק III, פסקה VIII) בשינוי קל: "Ollis salus populi suprema lex esto".
המשפט הוא מוטו מדינת מיזורי, ונמצא בסמל עצמו. המוטו הוא גם המוטו של אוניברסיטת דיוקינס למשפטים, של העיר סלפורד, ושל רובע לואישהאם בלונדון. ג'ון לוק השתמש בפתגם כאפיגרף בעבודתו הפילוסופית: "Two Treatises of Government".
הערות שוליים
Salus populi suprema lex esto
סאמרהיל
סאמרהיל הוא בית ספר פתוח מחלוצי החינוך הדמוקרטי, הממוקם בעיירה לייסטון, סאפוק, אנגליה שהקים אלכסנדר ס. ניל (1883–1973, Alexander S. Neill) עם אשתו הראשונה ב-1921, על בסיס התפיסה שבית הספר צריך להתאים את עצמו לילד ולא להפך. לומדים בו ילדים מגיל 5 עד 16 המגיעים מרחבי העולם, בעיקר מהולנד, גרמניה וארצות הברית. הם מחולקים לשלוש קבוצות גיל בלבד, כאשר הלימודים והמגורים משותפים לכל קבוצת גיל.
בבית הספר קיים סדר יום קבוע, אך כל תלמיד חופשי לנפשו לעשות כהבנתו.
מיקומו הראשון של בית הספר היה בהלראו, פרבר של העיר דרזדן בגרמניה, לאחר מכן עבר מספר תחנות באוסטריה ובאנגליה, עד למיקומו הנוכחי במחוז סאפוק שבאנגליה אליו עבר ב-1927.
היום סאמרהיל הוא בית ספר דמוקרטי, פנימייה ובית ספר יום, שמנוהל על ידי בתו של ניל, זואי רֱדהֱד.
סאמרהיל עורר עניין וזכה להתייחסות של הוגים רבים, לחיוב ולשלילה. חלק מהמאמרים מרוכזים בספר "סאמרהיל – בעד ונגד" שמסתיים בתמיכתו של אריך פרום: "הקריטריון של סאמרהיל: לא מה הוא האדם, אלא מי הוא האדם".
רקע והיסטוריה
אלכסנדר ס. ניל היה מחנך וסופר בריטי אשר ייסד את סאמרהיל. בשנת 1912 סיים ניל את התואר השני שלו באוניברסיטת "Edinburgh" וב-1914 התמנה למנהל בית הספר גריטנה גרין (Gretna Green) שבבריטניה. ב-1920 ניל החל בחיפושים, בעיקר באירופה אחר מקום בו יוכל להקים בית ספר חדש על פי העיקרון החינוכי בו הוא מאמין, מתן חופש לילדים והתנהלות על פי השיטה הדמוקרטית. בשנת 1921, לאחר שמצא מקום, הקים ניל לראשונה את בית הספר עליו הוא חלם עם קומץ תלמידים בהלראו, פרבר של העיר דרזדן בגרמניה והוא נחשב לחלק מבית הספר הבינלאומי "Neue Schu". בית הספר עורר התלהבות רבה בראשית הדרך, אך כעבור מספר שנים הגיע ניל למסקנה שבית הספר אינו מתנהל בהתאם לרעיונותיו המקוריים. ניל הרגיש כי בית הספר מנוהל על ידי אידיאליסטים שלא מסכימים עם עקרונותיו. לכן, הוא עבר לסונטגסברג שבאוסטריה, שם היו לו חמישה תלמידים בלבד. הרעיון של בית הספר היה שהתלמידים מגיעים, יושבים סביב שולחן ומעלים נושאים עליהם הם מעוניינים לשוחח. בית הספר נסגר במהרה מפני שהרשויות המקומיות התנגדו לתוכניות הלימודים והשיטות הבלתי שגרתיות שלו. בשנת 1923, יחד עם חמישה תלמידים, העביר ניל את בית הספר ללימה רגיס, דורסט (Lyme Regis, Dorset) שבאנגליה וקרא לו סאמרהיל וזאת לאחר שבנה לו מבנה למגורים. בשנת 1927 הוא העביר את בית הספר לבית קבע בעיירה לייסטון שבאנגליה, שם הוא שוכן עד היום. בית הספר המשיך להיות שנוי במחלוקת בעיני רבים אך עם זאת, ניל זכה לכבוד והערכה רבים מצד אנשי חינוך ואישים רבים. בנוסף לכך שבית הספר עורר עניין ותגובות ברחבי העולם, השקפת עולמו החינוכית השפיעה רבות על אין סוף בתי ספר ומורים, אך לא באנגליה. בכל אנגליה ישנם כ-5 בתי ספר דמוקרטיים, חלק מהם קטנים מאוד ומכילים כעשרה תלמידים בסך הכל, ומרביתם הם בתי ספר יסודיים. לפני יותר מעשור בדק משרד החינוך הבריטי את האפשרות לסגור את בית הספר בגלל עקרונותיו החינוכיים השנויים במחלוקת, אך בעקבות לחץ שהופעל נאלץ לוותר על האפשרות לסוגרו. בשנת 1973 ניל נפטר והותיר את אשתו השנייה לנהל את בית הספר עד שפרשה בשנת 1985. בתם, זואי רדהד, אשר הייתה מורה והיוותה כחלק מהצוות החינוכי בבית הספר נשארה לנהל את בית הספר עד היום. בית הספר זכה לביקור של ידוענים כמו ליאונרד כהן, שבנו החורג היה תלמיד בבית הספר, ג'ואן באאז ועוד רבים.
אידאולוגיה חינוכית
סאמרהיל נחשב למימוש הקיצוני במיוחד של החינוך החופשי. ניל, מייסד בית הספר, חיבר את תביעתו למהפכה חינוכית עם נחישות רבה לשינוי המשטר הקפיטליסטי. ניל הושפע בבניית משנתו החינוכית, מפסיכולוגים שעסקו בחינוך כמו הומר ליין ווילהלם רייך.
חופש הבחירה
הנחת היסוד של משנת סאמרהיל היא שכאשר הילד ירגיש בנוח במקום בו הוא נמצא, הוא יממש את עצמו באופן מרבי. ילד אשר רוצה להצליח צריך להיות במקום בו הוא מרגיש חופשי ופתוח. ניתן לראות זאת באמצעות מתן החופש שמקבלים התלמידים בסאמרהיל. ישנו חופש באשר ללמידה, אין חובה בבית הספר להיכנס לשיעורים, כל תלמיד רשאי לבחור האם להיכנס לכיתה, לשיעור מסוים או לעשות כרצונו. לכל תלמיד יש את האפשרות לבנות מערכת שעות כרצונו אך יש לוח זמנים מוגדר.
ניל הקים את סאמרהיל עם אמונה ש:
שוויון מוחלט במעמד בין מורים לילדים
בין המורים לתלמידים בסאמרהיל ישנו שוויון מוחלט. התלמידים מקבלים החלטות יחד עם צוות בית הספר, קובעים כללים, ולוקחים חלק פעיל יחד במתרחש בבית הספר. יחד עם המורים הם אחראים על קישוט בית הספר טיולים שנתיים וכו'. בנוסף, בהצבעות ובכל החלטה הקשורה לבית הספר הנעשית על ידי הצבעה, כל קול של תלמיד שווה לקולו של איש צוות.
בית הספר לועג לפחד מהמורה כדמות סמכותית, ורואה אותו כדמות שווה. המורה לא מורשה להטפות מוסר, וכך גם התלמידים: בית הספר מתנגד להערות מוסריות.
עונשים
בסאמרהיל מאמינים כי אסור להטמיע בילדים פחד ולכן אין ענישה אשר ניתנת על ידי גורמי ההנהלה. "ילדים מגיבים באהבה על אהבה ובשנאה על שנאה, לכן אפשר לסגלם למשמעת חיובית". תלמיד שלא קם בבוקר או לא נכנס לשיעור לא ייענש, הנהלת בית הספר מאמינה שלא צריך לתת עונשים, הם מאמינים כי ילדים יכולים להפיק לקחים בדרכי ההתנסות. לעומת זאת, במידה ותלמיד חורג מכללי בית הספר (אותם קבעו בעצמם), באספה השבועית יחליטו כלל התלמידים את העונש הראוי לו באמצעות הצבעה. הסמכות העיקרית קיימת בידי האספה הכללית, שם קובעים את החוקים ומטילים עונשים על מי שעובר עליהם. האספה כוללת את צוות ההנהלה ולילדים יש בה את הרוב המכריע.
שיטת החינוך של סאמרהיל מניחה שילד נולד טוב, ואילו המשמעת הנוקשה, החדרת הפחד והטפת המוסר הן שהופכות אותו לרע, משום שהן מדכאות את הטוב שבו.
מעורבות הורים
להורים אין מעורבות סדירה בבית הספר, הם יכולים לבוא לבקר את ילדיהם בסופי השבוע אשר מוקצים להם. בכל תקופה מסוימת ההורים מוזמנים לסוף שבוע של כמה ימים עם ילדיהם. יחד עם זאת, ההחלטות עדיין נתונות בידי הילדים, בית הספר מעודד אותם להחליט בעצמם ולחיות את חייהם. אחת מטענותיו של ניל היא שבשביל "לרפא" את הילדים צריך מדי פעם להפריד אותם מהוריהם: "הורים משחיתים את חיי ילדיהם על ידי כך שהם כופים עליהם אמונות מיושנות, מנהגים מיושנים, מוסר מיושן. כפיית הסמכות ההורית הזאת היא המולידה שנאה". ההורים לטענתו, גורמים לילד להרגיש נחות ושהוא צריך תמיד להסתמך על מישהו לעזרה, ילד בסופו של דבר צריך לחיות את חייו ולא את החיים שהוריו המודאגים חושבים שעליו לחיות.
הלימודים
התלמידים חולקו לשלוש קבוצות גיל: בתחילת כל שליש מתפרסמת מערכת השעות
סדר יום
סדר היום הוא: אחר הצהריים, כל אחד חופשי לנפשו לעסוק בציור, אמנות, רכיבה, ומלאכה. בערב התוכנית משתנה מדי יום: הרצאות, ישיבות, ריקודים או ערב חופשי. למרות האמור לעיל, אין זה סדר מחייב. כל תלמיד חופשי לנפשו לעשות כהבנתו.
קהילה
בנוסף להיותם בעלי השליטה על חייהם, התלמידים יכולים להשתתף בקהילת הממשל העצמי של בית הספר, המבוסס על שוויון ודמוקרטיה. אסיפות בית ספר מתקיימות ארבע פעמים בשבוע. באסיפות דנים, וקובעים או משנים את חוקי בית הספר. משקל זהה ניתן לקולו של תלמיד ולקולו של איש הצוות החינוכי, בהצבעות על חיי היומיום. האספות הן גם הפורום בו מתקיימים דיונים והצבעות על קונפליקטים לא פתורים כמו הענשת אלימות והפרת חוקי המקום.
ניל ואשתו החליטו לגבי קבלת חברי צוות חדשים ופיטוריהם, על סידורי האוכל, השינה והתקציב ועל ספרי הלימוד, והחזיקו בזכות וטו על החלטות האספה. בפועל השימוש בזכות הווטו נדיר, גם היום.
מתירנות מינית
בתקופת המנהל אלכסנדר ס. ניל הונהגה מתירנות מינית בבית הספר. התנסות מינית נחשבה לרצויה ואפילו רומנים בין מורים ותלמידות לא נאסרו. בבריכה של בית הספר התקיימו שחיות בעירום, בהשתתפות המנהל עצמו.
בתרבות
בשנת 2008 יצא סרט בשם "סאמרהיל" שבו מתואר על התמודדות בית ספר מול משרד החינוך והממשלה וכן את חיי הילדים הלומדים בו.
יונה משה נבון
הרב יונה משה נבון (נפטר בירושלים, בכ"ג בטבת ה'תר"א) היה רב ארץ-ישראלי ששימש בתפקיד הראשון לציון באמצע המאה ה־19.
נולד בירושלים לרב בנימין נבון, מחבר הספר "פי שניים" ובנו של הרב יונה נבון. למד בבית המדרש בית יעקב פירירא, ישיבה שבה למדו רבים מחכמי ירושלים. בשנת תקנ"ט (1799), בעקבות מסע נפוליאון בארץ ישראל שהביא להתרוששות הקהילה נשלח כשד"ר ירושלים לערי צפון אפריקה, לצד בן דודו הרב יונה סעדיה נבון. בשנת תקצ"ז (1837) עם פטירת הרב שלמה משה סוזין התמנה לראשון לציון תחתיו.
סייע לגאול את "חורבת ר' יהודה החסיד" מהערבים, ולהקים בה את בית הכנסת "מנחם ציון".
נקבר בהר הזיתים.
רוזמרין רפואי
רוזמרין רפואי (שם מדעי: Salvia Rosmarinus) הוא שיח תרבות רב-שנתי ירוק-עד ממשפחת השפתניים, שפרחיו תכולים, גבעוליו מוציאים ענפים עמוסים בעלים מחטניים, ששוליהם מקופלים לאחור וצבעם ירוק כהה בצדם העליון ואפור בצדם התחתון. מרבים את הצמח מחלוקת שורשיהם של צמחים מפותחים, מייחורים הנלקחים מצמיחה חדשה ומושרשים או מזרעים. הצמח נפוץ ביותר כצמח נוי בישראל, בין השאר בשל עמידותו הגבוהה ליובש ולזיהום אוויר. צמח הרוזמרין סווג מחדש כמין בסוג מרווה, כאשר כעת מכונה המין "מרווה רוזמרינית", אך השימוש בשם רוזמרין הוא הנפוץ והמקובל.
מקור השם
על פי הסברה, שם הצמח מקורו במילים הלטיניות Ros (טל) ו-Marinus (ים), בשל פרחיו התכולים המזכירים את הים, או בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא גדל ליד הים. אגדה נוצרית מספרת שבעת בריחתה התרעננה מרים אם ישו בצמח, ופרחיו הלבנים הפכו למחרת לתכולים, ומכאן שמו "ורד" (Rose) "מרים" (Mary).
שימושי הצמח
במסורות עממיות מסמל הרוזמרין זיכרון ונאמנות ונחשב למסייע בגירוש שדים. לכן נהגו בימי הביניים להניח ענפי רוזמרין בין המצעים כדי לגרש חלומות רעים ותלו אותו בספריות לשם סילוק מזיקים. במלחמת העולם השנייה נתלו ענפי רוזמרין בבתי חולים כחומר מחטא.
לפי כתבי הרמב"ם נחשב הרוזמרין ל"מטאטא גן עדן".
הצמח מכיל את הפנולים חומצה קרנוסולית (Carnosol) וחומצה קרנוסית (Carnosic) שהן חומרים נוגדי חמצון. לשמן האתרי המופק מהצמח שימושים בתעשיות התמרוקים והתרופות. שמן רוזמרין טהור בריכוז 0.6 אחוז מתקבל מאידוי ראשי הפרחים והעלים. מאידוי כל הצמח מתקבל שמן באיכות פחותה. מרכיביו העיקריים של שמן זה הם צינאול (Cineole), קאמפור (Camphor) ובורנאול (Borneol). השמן משמש בתעשיית התמרוקים בסבונים, בדאודורנטים ובתכשירים לשיער, בשל היותו דוחה כינים. ניתן גם ליצור שמן לעיסוי על ידי שריית נצרי רוזמרין בשמן צמחי למשך שבוע.
ברפואה העממית משתמשים בצמח מושרה במי אמבט כנגד תשישות, מיובש כאבקה לעצירת דימום בזרייה על המקום או לשתייה בחליטת הנצרים, הפרחים והעלים. יש המאמינים שהצמח יעיל לטיפול בכאבי ראש, במיגרנה, בתשישות כללית, בחולשה של מחזור הדם, ובבעיות עיכול הקשורות להפרעות רגשיות. כמו כן, משמש הצמח גם להרחקת נמלים.
תמונות
צולם בקדומים. הקשה על התמונה לשם הגדלתה מאפשרת להתבונן בדבורים האוספות את צוף הפרחים.
6 בדצמבר
6 בדצמבר הוא היום ה־340 בשנה (341 בשנה מעוברת), בשבוע ה־49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 25 ימים.
טר (נהר)
הטר הוא נהר בקטלוניה, ספרד, שמקורותיו מתחילים מגובה משוער של 2,400 מטרים מעל פני הים, ליד אולדטר (Ulldeter) למרגלות קרקס קרחוני, התחום בפסגות הסמוכות של אל גרה דה פג'ול, אל באסטימנטס ואל פיק דה לה דונה. הוא עובר דרך הקומארקים של ריפול, אוסונה, סלבה, ג'ירונס ובאיס אמפורדה, ונשפך לים התיכון ב-l'Estartit.
אורכו של נהר טר הוא 208 קילומטרים והוא מנקז שטח של כ-3,010 קילומטרים רבועים. האגן שלו מתואר על ידי תבנית ניקוז דנדריטית ואקסוריטית. מדי שנה, עוברים בנהר ממוצע של 840 מיליון מטרים מעוקבים מים, עם קצב זרימה ממוצע של 25 מטר מעוקב לשנייה בפתחו. למרות שמקורותיו נמצאים בהרי הפירנאים, הטר מקבל זרימה משמעותית מנהרות במישורים האמצעיים והתחתונים. כך הוא חשוף להצפות גם באביב וגם בסתיו.
גלעד מאירי
גלעד מאירי (נולד בירושלים ב-21 במרץ 1965) הוא משורר וסופר ישראלי, חוקר, עורך ויזם בתחום השירה.
תולדות חייו
מאירי גדל בירושלים. אבי סבו היה אב בית דין רבני בסונדור, צפון עיראק הכורדית וסבו היה רב בקמישלי (סוריה הכורדית). המשפחה המורחבת עלתה ארצה ב-1929 וחלקה התיישב בשכונת הכורדים בירושלים. אביו, דוד, יליד ירושלים ויקיר ירושלים, עובד סוציאלי וממקימי הפנתרים השחורים. אימו, חנה, ילידת לבוב, ניצלה מהנאצים על ידי משפחה נוצרית, והיא הניצולה היחידה ממשפחתה. מאירי הוא הבכור ולו אח ואחות צעירים (יפתח וטל). גר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם (שירה, יונתן ודניאל).
מאירי שיחק בצעירותו כדורגל בקבוצת הנערים של הפועל ירושלים. במסגרת שליחויות של אביו שהה שש שנים בארצות הברית (סט. פול מיניסוטה וצ'טנוגה טנסי 1967 - 1970; סן פרנסיסקו 1977 - 1980).
סיים תיכון בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים (1983). הוא שירת בנח"ל. היה בגרעין של השומר הצעיר שיועד לקיבוץ סמר. מאירי הוא בוגר בית הספר לשירה של הליקון (2001), בעל תואר מוסמך מהאוניברסיטה העברית ("יונה וולך - הפואטיקה של הטראנס") ודוקטורט לספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב; עבודת המחקר שלו, "שירה כפארודיה" (2007), עוסקת בשירת דוד אבידן.
מאירי היה מורה לספרות ומחנך לזמן קצר (גימנסיה רחביה, אנקורי), ובחינוך בלתי פורמלי היה מדריך במעון לנערות במצוקה (הוסטל אורנים). מורה ליוגה בהכשרתו (ביה"ס ליוגה הוליסטית, י-ם, 1989 - 1990) ובעל תעודת רייקי 1 + 2 (שירין זוהרה מגן, 2023). לימד ספרות פרק זמן קצר בביה"ס לצילום והדמיה במוסררה ובשנקר.
פעילותו הספרותית
מאירי פרסם 20 ספרים ובהם שבעה ספרי שירה, ספר סיפורים קצרים, שבע אנתולוגיות, ספר עיון בנושא שירת דוד אבידן המבוסס על הדוקטורט שלו וספר שירה ופרוזה המשותף לקבוצת המשוררים "כתובת". ב"פופואטיקה, מאמרים ומסות 2006 - 2018" מופיעים מאמרים ומסות המתארים את מערכת המושגים שטבע: פופואטיקה, פופיוט, ננופואטיקה, שירת דאחקה, שירת חמידות, שירת אקסטרים, שירת ניו אייג' עברית, מהפכת אמצעי הייצור בשירה העברית ועוד. יצירותיו התפרסמו באנתולוגיות ובכתבי עת רבים, בהם אפיריון, עיתון 77, הליקון, ביטאון שירה, משיב הרוח, מאזנים, הכיוון מזרח, מעין ועוד. כמו כן פרסם מספר תרגומים, בהם ספר משירי גָּאוִין יוּאַרְט, ספר שיריו הראשון של לורקה במסגרת כתב העת שבו (גיליון 16, אוגוסט 2006) ושירים של עשרות משוררים נוספים ובעיקר אלן גינזברג, אך גם משירי ג'ק קרואק, טד היוז, פול דורקן, לנגסטון יוז, שרון אולדס ועוד.
היזם והמקים של מוסד הספרות "מקום לשירה" (2002) וממייסדי קבוצת המשוררים "כתובת" (2002). במסגרתם יזם מאירי עם חבריו אירועי שירה ואת הפסטיבלים "מטר על מטר, פסטיבל ירושלים לשירה" ופסטיבל השירה הבינלאומי של מקום לשירה. ממייסדי ומעורכי כתב העת לשירה וביקורת "כתובת", אשר יצא לאור בשנים 2009 - 2012. כתב העת נערך בידי חברי קבוצת "כתובת". ממייסדי ומעורכי כתב העת ננופואטיקה, אשר יוצא לאור מאז 2013 והוא עורכו הראשי. חבר מערכת בכתב העת "מעלה" של מקום לשירה מפרסם ביקורת ספרות באתר "מעלה". בשנת 2015 ייסד מאירי את בית הספר לאמנויות המילה בירושלים עם נועה שקרג'י, ומשמש כמנהלו ביחד עם שקרג'י.
ייסד את "מאבק המשוררים" (תנועה למען קידום השירה והמשוררים) בשנת 2011 עם רועי צ'יקי ארד. יזם חוק לשירה - ההצעה לחוק מופיעה בגיליון כתובת 8.
כתב היד של "פגני אורגני" זכה בפרס אגף התרבות של עיריית ירושלים ע"ש זבולון המר, תחרות בעילום שם (2001). על יצירתו הספרותית זכה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים בשנת תשס"ח. זכה בפרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד היצירה לשנת 2012 עבור כתב היד "שחרור בתנאים מגבילים". האנתולוגיות שערך זיכו אותו בפרס שר התרבות והספורט לעריכה של מפעל ספרותי לשנת 2022. סיפור פרי עטו, 'עידן הזאב', זכה בציון לשבח בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" (2000). בשנה"ל 2022 - 2023 היה משורר הבית של מכללת לוינסקי.
ייסד כמשורר עם הסופר יובל יבנה (גיטרה ושירה) את הלהקה הירושלמית "קבוצה ריקה" שבה היו חברים יזהר שאבי (שירה וגיטרה), ערן הורביץ (בס), ערן שבי (תופים). הוציאו דיסק אחד ("קבוצה ריקה", 1995, NMC).
מאמרים
קישורים חיצוניים
על ספריו:
ג'יש-י מוחמד
הארגון מוגדר כארגון טרור באוסטרליה, בקנדה, בהודו, באיחוד האמירויות, בבריטניה, בארצות הברית, באו"ם וב-BRICS. כמו כן, הוא מוגדר כארגון טרור אפילו בפקיסטן, אולם הוא מפעיל כמה מוסדות במדינה באופן גלוי ללא מפריע.
בוריס סבידנסקי
ביוגרפיה
בוריס בן מַטוֶויי סבידנסקי (Борис Матвеевич Свиденский) נולד בשנת 1941 בעיר סימפרופול שבחצי האי קרים, ברית המועצות. במלחמת העולם השנייה, כשהיה כבן שנתיים, גויסו הוריו לצבא האדום ומאז גידלו אותו סבו וסבתו; אולם כעבור כשנה נספו אלה בשואה, ומאז גדל בבית יתומים, שם היה היהודי היחידי (לימים סיפר איך אימן את עצמו באיגרוף כדי לגדול כ"יהודי מעורר כבוד ופחד". ב-1997 סיפר בתוכניתו של חיים גיל בערוץ הראשון תמונות מן האלבום על ילדותו בבית היתומים ועל הצורך להתגבר על המבטא היידי שלו כדי להיטמע בחברה הכללית).
כבר בגיל תשע החל להופיע כאקרובט בקרקס רוסי בקרים, שבו פעל עד גיל 13. בשנת 1958 החל ללמוד במגמת משחק ב-VGIK (האוניברסיטה לקולנוע במוסקבה), ובה התמחה בלימודי משחק ופנטומימה בהדרכת פרופ' אלכסנדר רוֹמְניֶיב. ב-1963, עם סיום לימודיו בתואר מוסמך, החל לעבוד בתיאטרון פנטומימה ניסיוני שפעל במסגרת תיאטרון לשחקני קולנוע במוסקבה, ובו שיחק עד 1965. באותה שנה זכה בפרס ראשון באמנות הפנטומימה בתחרות ארצית שנערכה בין אמני ברית המועצות במוסקבה. בשנים 1965–1972 הופיע במסגרת הארגון הרוסי של אמני צמרת של ברית המועצות, "רוס קונצרט", בעשרות הצגות ומופעים, בהם מופע שהועלה באולם ה"אולימפיה" בפריז. באותה תקופה ביקר ביותר מ-30 ארצות. במקביל לימד פנטומימה במוסקבה.
את דרכו בהוראה החל סבידנסקי עוד בהיותו סטודנט. בשנים 1960–1970 היה מורה לפנטומימה במגמת ליצנות באקדמיה לקרקס במוסקבה, וב-1965–1967 היה מורה לפנטומימה בבית הספר הגבוה למקצועות הבמה (לשחקנים מקצועיים) במוסקבה. גם בישראל המשיך להורות פנטומימה ומשחק: בשנים 1974–1977 הורה משחק בבית הספר למשחק בית צבי וב-1977–1978 היה מורה לפנטומימה ולהטוטנות בסמינר הקיבוצים. בשנת 1974 החל ללמד פנטומימה, ליצנות ולהטוטנות בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובו לימד עד מותו.
בשנת 1978 נסע ללמוד באקדמיה לפנטומימה של אטיין דקרו ובאקדמיה של מרסל מרסו בפריז בעזרת מלגת השתלמות שהוענקה לו מטעם קרן שרת ואמנות לעם. משנת 1979 ועד 1990 הופיע בתוכנית סולו ברחבי הארץ מטעם אמנות לעם וכן בתפקידי אורח בהצגות בידור שונות, היה משתתף קבוע בפסטיבל הפנטומימה הארצי שבהנהלת ג'וקי ארקין. כמו כן שיחק בסרטים הישראליים לנה של איתן גרין, אלכס חולה אהבה של בועז דוידזון, חולה אהבה בשיכון ג' של שבי גביזון וצור הדסים של גדעון קולירין, בסרט הטלוויזיה "זמן אוויר" וכן בסדרת הטלוויזיה שבתות וחגים של רני בלייר. לאורך השנים גם יצר כוריאוגרפיות וקטעי אקרובטיקה להצגות רבות שהועלו בניסן נתיב ומחוצה לו, בהן "הקהל" מאת לורקה שביים יובל זמיר בתיאטרון הסמטה ב-2005 ו"סיפורו של סוס" על פי טולסטוי, שביימה אורי אגוז בסטודיו בירושלים ב-2013.