cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נהלל
ניסוח העקרונות
רעיון מושב העובדים נהגה לראשונה באופן תאורטי על ידי יצחק וילקנסקי במאמרים שפורסמו בעיתון הפועל הצעיר. בשנת 1919 פרסם אליעזר יפה (הוגה רעיון מושב העובדים, ממייסדי נהלל, מייסד תנובה ומנהלה הראשון) את חיבורו יסוד מושבי עובדים. בחוברת זו נוסחו לראשונה באופן מעשי עקרונות מושב העובדים בצד תכנון מפורט להקמתו. עקרונות היסוד כפי שנוסחו בחוברת ואשר על פיהם הוקמה נהלל הם:
ההתיישבות
הקמתו של נהלל נחשבת באופן רשמי כמושב העובדים הראשון בארץ, אם כי לטענת דוקטור יואל פינסקר, כפר מל"ל התנהל באופן מעשי כמושב עובדים כבר בשנת 1919 ולמעשה הקדים את נהלל בשנתיים, אולם בשעתו נבצר מכפר מל"ל להשלים מספר מהלכים שיהפכו אותו למושב עובדים באופן רשמי, ולכן זכה נהלל בבכורה.
הגרעין הראשוני של חלוצי נהלל הוקם במושבה כנרת בשנת 1919. אל גרעין ראשוני זה נבחרו להצטרף חברים נוספים ממושבות וישובים חקלאיים נוספים כמו רבקה ויהודה גרינקר מיסוד המעלה וביניהם קבוצה שהגיעה מדגניה א' בראשות שמואל דיין. מרביתם של המתיישבים היו כבר בעלי משפחות, חברים במפלגת הפועל הצעיר ובעלי ניסיון חקלאי רב יחסית של כעשר שנים או יותר.
חלוצי נהלל באו למקום ב-ח' באלול ה'תרפ"א (11 בספטמבר 1921). בתחילה התיישבו בגבעה סמוכה לכפר הערבי השכן מעלול ליד תל שמרון גבעה אשר כינוה "גבעת הכיבוש". אחד העולים סיפר:
מגבעה זו השקיפו הראשונים על השטח הנועד למושבם על ידי הקרן הקיימת. מעיינות ונחלים יצרו ביצות ואיתם גם דגירה של היתוש אנופלס שמעביר את קדחת המלריה. הפחד והאזהרות של המומחים וביניהם גם הלל יפה שהיה מומחה לקדחת ולמלחמה בה, הביא אותם להתגורר זמנית בגבעה. המהנדס יוסף ברויר, תכנן את ייבוש הביצות בנהלל. לפי תוכניתו ולמרות האזהרות, החלו התושבים בעבודות לכריית תעלות שינקזו את מי הביצות ויאפשרו התיישבות במקום המיועד. העבודה נעשתה כולה על ידי המתיישבים עצמם ובעזרת פועלים יהודים. לאחר שהוכשרה האדמה החלו החלוצים לבנות צריפים שבהם התיישבו במקום הקבע. המעבר לבתי קבע החל רק ב-1933.
באזור נקודת ההתיישבות הראשונה שוכן בית הקברות של היישוב, למרגלות תל שמרון.
למרות קשייה של התנועה הציונית מצבה של נהלל בשנים הראשונות להקמתה היה טוב יחסית והיא שימשה מודל להקמתם של מושבי עובדים נוספים. בשנת 1923 הקימה חנה מייזל בנהלל את בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל לצעירות בו התחנכה בין השאר חנה סנש. מאוחר יותר הפך בית הספר לבית ספר חקלאי מעורב.
בשנת 1939 נמנו ביישוב 837 תושבים ב-74 משקים.
תכנון המושב
נהלל נבנתה בצורת עיגול, על פי תוכניתו של האדריכל ריכרד קאופמן. הייתה זו עבודת תכנון ישוב הראשונה של קאופמן, שעלה לארץ ישראל ב-1920. מטרת התכנון הייתה לתת מענה לדרישות ביטחוניות ומעשיות אך היא שיקפה בעיקר את הרצון להקים מושב שיושתת על עקרונות השוויון. בצורה זו מרחק כל משק מן המרכז שווה וניתן לחלק את החלקות כך שגודלן יהיה שווה גם כן. בטבעת החיצונית של העיגול הוכשרו החלקות החקלאיות, צריפיהם של החקלאים נבנו בטבעת הקרובה לחלקות אלו ובחלק הפנימי של המעגל נבנו מוסדות הציבור וצריפיהם של עובדי הציבור.
השפעות תכנוניות שככל הנראה השפיעו על קאופמן, ניתן למצוא בתכנונו האוטופי (שלא יצא אל הפועל) של מתכנן הערים האנגלי, אבנעזר הווארד, לעיר הגנים שהגה בסוף המאה ה-19. מקור אפשרי אחר, ופחות ודאי, ניתן למצוא בתוכניתו של האדריכל הצרפתי, קלוד-ניקולה לדו, שפעל ב בתקופתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ויצר גם הוא תוכנית לעיר האידיאלית שו שגם היא נותרה על הנייר בלבד. לדו תכנן לפני כן את מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן שגם בתוכניתם ניכר דמיון לתוכנית נהלל.
ביקורת נמתחה על קאופמן בכך שיצר מבנה תכנוני סגור שאינו מאפשר את התרחבות המושב. והא ניסה לענות על בעיה זאת בתכנונם של שני המושבים הבאים שתכנן: כפר יחזקאל וכפר יהושע. תכנונה הייחודי של נהלל התפרסם ונחרט בתודעת היישוב העברי ובהמשך בישראל.
כיום
במהלך השנים חלו שינויים רבים במבנה הארגוני של נהלל. באופן כללי ניתן לומר כי המושב נעשה פחות שיתופי. מוסד העזרה ההדדית בוטל, האחריות למצב הכלכלי של כל משק הועבר באופן בלעדי לידיו של הפרט. האגודה השיתופית עדיין קיימת אך לצידה של האגודה החקלאית שברשותה הנכסים החקלאיים של המושב הוקמה אגודה מוניציפלית נפרדת. הקשיים בחקלאות בארץ גרמו לתושבים רבים לפנות למקורות עיסוק אחרים, אף כי עדיין קיימים משקים פעילים רבים יחסית. במושב בית ספר יסודי אזורי ובית ספר תיכון אזורי, וכן מפעלים לייצור מזון לבהמות. המושב מהווה מקום מרכזי בעמק יזרעאל המספק שירותים למושבי וקיבוצי הסביבה.
במושב פועלת תנועת הנוער התנועה החדשה.
ידוענים
כמה מתושבי נהלל, הקבועים והארעיים, היו לאורך השנים דמויות מוכרות ובולטות. ביניהם חבר הכנסת הראשונה שמואל דיין, בנו שר הביטחון והרמטכ"ל משה דיין, אשתו הראשונה של משה דיין, רות דיין, ונכדיו של שמואל - חברת הכנסת יעל דיין, הבמאי והתסריטאי אסי דיין והיוצר יהונתן גפן. בנהלל התגוררו פרקי זמן הצנחנית חנה סנש, הסופר והעיתונאי מאיר שלו, הרמטכ"ל ושר הביטחון שאול מופז, איש סיירת מטכ"ל מוקי בצר, איש התקשורת אוריאל בן-עמי, הזמרת שולה חן, הזמר דדי בן עמי, האלוף מוסה פלד, השר אריה נחמקין, חבר הכנסת עמוס הדר, הכדורסלן בועז ינאי ושרה שטרן לבית קרסיק (שרה מקפה תמר). חבר הכנסת רם בן ברק (המשנה לראש המוסד) הוא דור שלישי במושב. בנוסף נולדו וגדלו ביישוב אחיינו של בן ברק - יוצר הסרטים, העורך והמוזיקאי רועי כפרי, והסופר והמוזיקאי גון בן ארי.
מליפיסנט: אדונית הרשע
מליפיסנט: אדונית הרשע (באנגלית: Maleficent: Mistress of Evil) הוא סרט פנטזיה אמריקאי לכל המשפחה המבוסס על סרטם הקלאסי של אולפני וולט דיסני, "היפהפייה הנרדמת", משנת 1959. התסריט עבור הסרט נכתב על ידי לינדה וולברטון, מישה פיצמן-בלו ונוח הארפסטר והוא מבוים על ידי הבמאי יואכים רונינג. הסרט מהווה המשך לסרט "מליפיסנט", שיצא בשנת 2014, והוא מתרחש מספר שנים לאחר אירועי הסרט הראשון.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 באוקטובר 2019.
עלילת הסרט
חמש שנים לאחר מותו של המלך סטפן, בתו, הנסיכה אורורה כעת מושלת בממלכת הפיות, ושומרת על הסדר בקרב הפיות ויצורי החורשה. במקביל, מליפיסנט נותרה הפיה החזקה ומגינת הממלכה. יום אחד, דיאבל עד להצעת הנישואין של הנסיך פיליפ לאורורה, שנעתרת לו, ומודיע על כך למליפיסנט. מליפיסנט מזהירה את אורורה שלא להינשא לנסיך פיליפ, מתוך אמונה שסיפור האהבה שלהם יסתיים בכי רע. במהלך הצגתה של אורורה בפני הוריו של פיליפ, המלך ג'ון והמלכה אינגריט, היא ומליפיסנט מוזמנות לסעוד עם המלך והמלכה. מליפיסנט מסכימה לכך באי-רצון, אך המצב מסלים במהירות כאשר המלכה אינגריט מספרת את סיפור הטלת הקללה על אורורה שזה עתה נולדה שנים קודם לכן ומרמזת כי מליפיסנט אחראית להיעלמותם של מספר בני אנוש שיצאו לחקור את ממלכת הפיות.
כאשר המלכה מכריזה בזלזול כי לאורורה תהיה כעת משפחה ואמא אמיתית, מליפיסנט הזועמת מציגה את כוחותיה, ולכאורה מקללת את המלך בשינה נצחית. עם הגיעם של השומרים, מליפיסנט בורחת מהטירה אך היא מיורטת ונופלת אל האוקיינוס. יצור מכונף בשם קונאל מציל את מליפיסנט ולוקח אותה למקום מבטחים, שם היא מגלה פיות אפלות אחרות כמותה, אם כי ללא הכוחות שניחנה בהם. קונאל, חושף את עצמו כמנהיג הפיות, מציג את מליפיסנט בפני הפיות האחרות שחיות בגלות בגלל הסכסוך עם בני האדם. מליפיסנט מסכימה באי-רצון להוביל אותם ומספר מתושבי ממלכת הפיות נגד בני האדם על מנת להציל את אורורה. לעומת קונאל, מנהיג הפיות השני, בוררה, מונע בעיקר על ידי שנאת בני האדם, והוא מעוניין לנצל את כוחותיה של מליפיסנט, שעל פי האגדות מקורם בעוף החול, על מנת לנצח במלחמה.
מליפיסנט טסה אל עבר ממלכת הפיות ונדהמת לגלות כי חיילי המלכה קצרו את כל פרחי הפיות הגדלים על קברי פיות, ומבינה כי המלכה אינגריט מתכוונת להתמש בהם כנשק נגד הפיות. במאבק שלאחר מכן, קונאל נפצע אנושות תוך הגנה על מליפיסנט. אורורה, בינתיים, מגלה כי המלכה אינגריט קיללה את המלך ג'ון באותו גלגל הטוויה איתו מליפיסנט קיללה אותה. כשהיא מתעמתת איתה, אינגריט חושפת בפני אורורה שהיא תיזמרה את המלחמה בניסיון למגר את כל הפיות ולנקום את מות אחיה, שנפטר שנים קודם לכן לאחר שיצא לחקור את ממלכת הפיות.
למחרת בבוקר, מליפיסנט ובוררה מובילים את כוחותותיהם נגד ממלכת בני האדם. בתוך התוהו ובוהו, מליפיסנט חוזה בנסיך פיליפ מסרב להרוג את בוררה וקובע שהוא בוחר לעשות שלום עם הפיות, לפני שהיא תוקפת את המלכה אינגריט, אם כי אורורה מונעת ממנה להרוג אותה, מזכירה לה את אופייה הטוב ומכריזה מחדש כי מליפיסנט היא אמה. מליפיסנט מקריבה את עצמה תוך הגנה על אורורה מחץ שנורה לעברה על ידי המלכה אינגריט, ומתמוססת לאפר. דמעותיה של אורורה, שנופלות על האפר, מקימות לתחייה את מליפיסנט בצורת עוף החול הענק, והמלכה אינגריט המבועתת משליכה את אורורה מהמגדל על מנת להסיח את דעתה של מליפיסנט בניסיון לברוח. מליפיסנט מצילה את אורורה והשתיים מתרסקות בשדה הקרב. הנסיך פיליפ מצווה על הצבא להפסיק את הלחימה, ובכך משיב את השלום בין שני הפלגים על כנו.
פיתוח
ב-15 ביוני 2015, אולפני דיסני הודיעו על הפקת סרט המשך פוטנציאלי עבור סרט "מליפיסנט", ואישרו שלינדה וולברטון תכתוב את התסריט עבור סרט ההמשך לאחר שכתבה את התסריט עבור הסרט הראשון. באותו הזמן, לא אושר באופן רשמי שאנג'לינה ג'ולי תשוב לגלם את דמותה של מליפיסנט, אם כי התסריט הראשוני שנכתב התבסס על דמותה, ובנוסף המפיק ג'ו רות' נועד לשוב להפיק אף את הסרט הנוכחי. ב-25 באפריל 2016, אולפני דיסני הכריזו באופן רשמי על הפקת סרט ההמשך ועל שובן של ג'ולי והתסריטאית וולברטון לעבודה על הסרט. ב-29 באוגוסט 2017, אולפני דיסני שכרו את התסריטאי ג'אז באטרוורת' על מנת שיכתוב את התסריט לצידה של וולברטון ואת ג'ו רות' להפקת הסרט. בספטמבר 2017, ג'ולי ציינה שהם "עובדים על התסריט וזה באמת הולך להיות סרט המשך עוצמתי מאוד". ב-3 בספטמבר 2017, נודע שהבמאי יואכים רונינג נשכר למלאכת הבימוי ושתהליך צילומי הסרט יחלו ברבעון הראשון של שנת 2018.
באפריל 2018 לוהק השחקן הראפר אד סקריין לדמותו של האנטגוניסט הראשי לסרט ההמשך, ואושר שאל פנינג תשוב לגלם את הנסיכה אורורה. בנוסף, נודע שמישל פייפר תגלם מלכה שתיקלע לקונפליקט מול מליפיסנט. במאי 2018, פורסם שהאריס דיקינסון יחליף את ברנטון ת'ווייטס, שלא היה יכול להשתתף בהפקת הסרט בשל מחויבויות קודמות, ויגלם במקומו את הנסיך פיליפ. מאוחר יותר אושר שצ'ואיטל אג'יופור, ג'ן מורי, דייוויד גיאסי ורוברט לינדזי הצטרפו לצוות השחקנים, ושסם ריילי, אימלדה סטאונטון, ג'ונו טמפל ולזלי מנוויל ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרט הקודם.
צילומים
צילומי הסרט החלו בבריטניה ב-29 במאי 2018.
פנצנלה
פנצנלה (באיטלקית: Panzanella) הוא סלט מהמטבח האיטלקי שמקורו בעיר פירנצה שבטוסקנה. הסלט מכיל עגבניות ולחם יבש, וכן לעיתים גם בצלים ובזיליקום. הסלט מתובל ברוטב שמן זית וחומץ.
כיום מקובל להשתמש בלחם יבש אשר הורטב במים ונסחט, עגבניות, מלפפונים, שמן זית וחומץ על מנת להכין את הסלט. לעיתים הסלט כולל גם גבינת מוצרלה, חסה, זיתים, צלפים, סלרי, אנצ'ובי, גזרים, בצל אדום, טונה, פטרוזיליה, ומנטה.
ליאור שליין
ליאור מרדכי שְׁלַיין (נולד ב-1 ביולי 1978) הוא סאטיריקן, עיתונאי, סופר, קומיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, זוכה חמישה פרסי אקדמיה לטלוויזיה, ובעל אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון משנת 2016.
ביוגרפיה
שליין נולד בתל אביב. אחותו נויה היא אמנית כלי הקשה. הוא בוגר בית הספר היסודי "גרץ" בפרויקט המחוננים, ותיכון עירוני ד' עם בגרות במגמת מתמטיקה-פיזיקה. את שירותו הצבאי עשה ככתב צבאי וראש מערכת החדשות בביטאון חיל האוויר. הוא בעל תואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה
בשנת 2001, עם סיום שירותו הצבאי, החל לכתוב את המדור הסאטירי "סוף הדרך" בעיתון "מעריב" יחד עם ארז בן-ארי ועמרי מרכוס. המדור פורסם בעיתון מדי יום שישי, במשך חמש שנים.
בשנת 2004 יצר את תוכנית הסאטירה "משחק מכור", ששודרה במשך 4 עונות בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית רשת. שליין גם שימש כעורך הראשי של התוכנית לצדו של אבי כהן, והיה אחד משלושת המשתתפים הקבועים בה, לצד עינב גלילי וגורי אלפי.
באפריל 2006 יצר, יחד עם כהן ואלפי, את סרט הטלוויזיה "משחק מלוכלך", שתיעד כביכול את הנעשה מאחורי הקלעים של "משחק מכור". הסרט שודר בזכיינית "רשת", ונחשב לחלוץ בז'אנר המוקומנטרי בישראל.
באפריל 2006 גם יצר, ערך והנחה את תוכנית הבידור "גריל", אשר שודרה גם היא בזכיינית "רשת". ביולי אותה שנה, ערך והגיש את "רצועת הביטחון", סדרת תוכניות מיוחדת שליוותה את מלחמת לבנון השנייה. בין המשתתפים הקבועים בתוכנית היו שלמה בר-אבא, ספי ריבלין, גורי אלפי ושי אביבי.
בדצמבר 2006, החל שליין להנחות את תוכנית הלייט נייט "הלילה עם ליאור שליין" בערוץ 10. התוכנית שודרה למעלה מ-600 פעם, שיא ישראלי שנשמר עד היום, וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתוכנית האירוח הטובה ביותר. התוכנית ירדה מהמסך לקראת סוף 2009, עם חזרתו של שליין ל"רשת".
באפריל 2007 השתתף בסדרה הדוקומנטרית "על החיים ועל המוות", שיצר אייל דורון ושודרה בערוץ 10. בסדרה חקרו מספר ידוענים, ביניהם מיקי חיימוביץ' ושי אביבי, את נושא המוות מזוויות שונות, כשהפרק שהוביל שליין צולם באנגלית ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2008 יצא עם גורי אלפי למסע עם שבט אינואיטים בקוטב הצפוני, במסגרת העונה השלישית של התוכנית "פעם בחיים", ששודרה ב-YES ובשידורי קשת.
בסוף אותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, יצר, ערך והנחה את תוכנית הסאטירה "עד הבחירות זה יעבור" בערוץ 10.
בדצמבר 2011 שליין יזם והנחה אירוע מחאה יוצא דופן שזכה לכותרת "מתי יבוא שוטר? - מסיבת סיום חופש הביטוי". במסגרת האירוע, שנערך בתל אביב, התאספו קומיקאים ואנשי תקשורת כדי למחות נגד הצעות חוק שנועדו להגביל את חופש הביטוי. במאי 2013, באותו אולם, ערך ערב מחאה נוסף: "יאיר אייד – מופע התרמה להצלת משרד האוצר ולסגירת הגרעון של ישראל".
בשנת 2013 נבחר על ידי עיתון "הארץ" למקום הרביעי ברשימת המשפיעים ביותר על הטלוויזיה הישראלית.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יצר והגיש את "שיהיה לנו בהצלחה" – סדרת מונולוגים סאטיריים-אקטואליים בה הביע את דעתו על האירועים שליוו את הלחימה, ושודרה באתר "וואלה!".
גב האומה
"מצב האומה", פרט לזכייה בפרסים ולהצלחתה בטבלאות הרייטינג, נודעה גם בזכות מספר אירועים מיוחדים. בספטמבר 2011, ערב ההכרזה המתוכננת על מדינה פלסטינית באו"ם, יזם שליין תוכנית מיוחדת של "מצב האומה" בהיכל התרבות אריאל, אולם שנודע כשנוי במחלוקת בשל התנגדות של אמנים רבים להופיע בו. בינואר 2014 הופיע שליין, יחד עם חבריו ל"מצב האומה", בניו יורק, מול קהל של מאות ישראלים. במופע, ששודר כספיישל פתיחת העונה השביעית של "מצב האומה", השתתפה גם הקומיקאית האמריקאית ג'ואן ריברס. לקראת סיום אותה עונה, במרץ 2014, הגיע ראש הממשלה בנימין נתניהו להתארח ב"מצב האומה", בראיון ראשון מסוגו בטלוויזיה הישראלית.
שליין המשיך לערוך ולהגיש את התוכנית גם כשעברה לערוץ 10 בשנת 2015 בשם "גב האומה" שזכתה גם כן בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתואר "תוכנית הסאטירה והמערכונים הטובה ביותר".
בדצמבר 2012 הודיעה "רשת" לשליין על כוונתה להפסיק את שידורי "מצב האומה" במהלך עונת הבחירות לכנסת ה-19, אך חזרה בה בעקבות לחץ ציבורי. בינואר 2015, בעיצומה של מערכת הבחירות לכנסת ה-20, שוב הוחלט על הורדת התוכנית. בעקבות החלטה זאת, שליין והמערכת העבירו את התוכנית לערוץ עשר, שם החלה להיות משודרת בשם "גב האומה". בשנת 2019, עם מיזוג ערוץ 10 לתוך ערוץ 13, חזרה התוכנית לשדר תחת הזכיינית רשת. בשנת 2020 פוטר ליאור שליין מגב האומה בערוץ 13. שליין הגיש תביעה של 30 מיליון שקלים נגד רשת בגין ביטול החוזה איתו והורדת תוכניתו "גב האומה" מהמסך.
מאז הקמת ממשלת ישראל השלושים וארבע הפכה "גב האומה" לגורם משפיע לא רק בתקשורת אלא גם בפוליטיקה הישראלית. שרים בכירים דוגמת נפתלי בנט וגלעד ארדן, וגורמים נוספים בקואליציה כגון חברי הכנסת ישראל אייכלר ומאיר פרוש, התבטאו בפומבי נגד שליין ונגד התוכנית. המעבר לערוץ עשר למרות הניסיון של חפץ להוריד את התוכנית, והביקורת החדה והנוקבת המושמעת מדי שבוע ב"גב האומה", משכו אש גם לכיוונו של שליין.
בנובמבר 2017 פרסם אתר "mako" כתבה על תנאי ההעסקה בתוכנית טלוויזיה "גב האומה" ועל מנחה ועורך התוכנית שליין, ובה טענות רבות של עובדים לשעבר (כמעט כולם ללא ציון שמם), לגבי דפוס העסקה פוגעני. שליין טען כי הכתבה היא ניסיון השתקה, כנקמה על הביקורת שמתח ב"גב האומה" על היחס לנשים בקשת, הן על המסך והן מאחורי הקלעים, בעקבות פרשת אלכס גלעדי ותגובתו של מנכ"ל קשת אבי ניר לפרשה. אנשי "קשת" טענו בתגובה כי על אף שהכתבה פורסמה לאחר הביקורת ב"גב האומה" ההתכתבות עליה קדמה לה, רבים מעובדיו של שליין לאורך השנים התייצבו לצידו. ביוני 2018 פורסם כי שליין הגיש תביעת לשון הרע בסך חצי מיליון שקלים נגד אחד מכותבי התוכנית לשעבר, התסריטאי עופר קניספל. לטענת שליין, קניספל משמיץ אותו ללא הרף בפייסבוק וברדיו כחלק מ"מסע נקמה אובססיבי" נגדו לאחר שפוטר. בפסק דין שניתן ב-3 באוגוסט 2020 נדרש קניספל להתנצל לאחר שנקבע כי שיקר, והתנצלותו תופיע בראש דף הפייסבוק שלו למשך שנה אחת (עד אוגוסט 2021).
במרץ 2018 נחשף ב"ידיעות אחרונות" כי מקורבו של נתניהו, ניר חפץ, הפעיל לחץ על בעלי "רשת" להפסיק את שידורי התוכנית, וכי בעקבות מידע מוקדם ודיסקרטי שהיה ברשותו אודות ירידת התוכנית מ"רשת", ועל מעברה הצפוי לערוץ עשר, לחץ על מנכ"ל ערוץ עשר שלא לאפשר את שידור התוכנית בערוץ בטענה כי מובעות בה עמדות כנגד ראש הממשלה. הן "רשת" וערוץ 10 הכחישו את הידיעה. שליין רמז על המהלך באחד ממונולוגיו בתוכנית לפני שהעניין פורסם.
בקיץ 2020 הודיעה "רשת 13" לחברת "אלבינו הפקות", אשר הפיקה את התכנית בהגשתו של שליין מאז 2017 (בימים שבהם ערוץ 10 פעל בנפרד מ"רשת") כי החוזה עמה מבוטל ותוכניתו של שליין הגיעה לסיומה. שליין ואלבינו הגישו תביעה נגד רשת בסך 45 מיליון ש"ח בגין הפרת החוזה. חברת רשת שילמה לשליין פיצוי של 9 מיליון ש"ח.
צוות שליין
ביולי 2023 הודיע שליין על תכנית חדשה בשם צוות שליין בסטרימינג תחת בית היוצר של ניר צוק. צוק מצטרף לחברה אותה הקימו שליין ומודי פרידמן (ממקימי קשת, לשעבר מנכ"ל RGE ויו"ר ערוץ 10) בשם "פרי הדר תקשורת" שנפתחה בשנה שעברה, וצוק הוא המממן הראשי והיחידי בחברה.
חיים אישיים
שליין נודע באהבתו לספורט, בין השאר כאוהד מכבי תל אביב בכדורסל ובכדורגל. בצעירותו שיחק כדורסל וטניס באופן תחרותי, והוא בוגר קורס מדריכי טניס במכון וינגייט.
בת זוגו משנת 2007 היא חברת הכנסת מרב מיכאלי, והם גרים בתל אביב. על פי עדותו של שליין, השניים מתגוררים באותו בניין אך בדירות נפרדות, כאשר דירתו של שליין נמצאת קומה מעל זו של מיכאלי. לזוג שני בנים, אורי ואלון, שנולדו בהליך פונדקאות ב-2021 ו-2023.
שליין מחזיק בעמדות ליברליות, תומך ברעיונות שתי מדינות לשני עמים, הפרדת הדת מהמדינה, פמיניזם, בשוק חופשי ובקפיטליזם. הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט.
מועמדויות ופרסים
ב-2017 ייצג את ישראל בכנס הראשון של קרן אובמה של המנהיגים הצעירים המשפיעים בעולם. עוד קודם לכך, ב-2016 הוכר כאביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בתחום תרבות וחינוך. בשנת 2013 נבחר על ידי עיתון "הארץ" למקום הרביעי ברשימת המשפיעים ביותר על הטלוויזיה הישראלית, ובשנת 2015 נבחר למקום השביעי ברשימת המשפיעים בתרבות של המגזין "ליברל".
מלון ניו-המפשייר
הדמויות והתמה
הרומן הוא רומן התבגרות, המתאר את קורותיה של משפחה אמריקאית מנקודת מבטו של הבן ג'ון, יליד 1942 (כאירווינג עצמו וכדמויות אחרות בספריו). אב המשפחה, אדם בעל חלומות, מקים בית מלון כושל בעיירת מולדתו דארי שבניו המפשייר, מדינה דלילת אוכלוסין בצפון מזרח ארצות הברית. חלומותיו של האב מובילים אותו ואת משפחתו לניהול מלון נוסף בווינה, ולבסוף מלון אחרון במדינת מיין שבארצות הברית. כל המלונות נקראים מלון ניו המפשייר וכולם כושלים מבחינה כלכלית, ירודים באיכותם - או שניהם גם יחד.
הסיפר (נרטיב) העיקרי של הרומן הוא חלומות והתמודדות עם התנפצותם. נושא בולט נוסף המלווה את הסיפור הוא מעשה האונס ונסיונותיהם של קורבנותיו להמשיך בחייהם לאחריו.
בשנת 1984 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של טוני ריצ'רדסון, בכיכובם של ג'ודי פוסטר, ורוב לאו.
אצטדיון אליאנץ
אצטדיון אליאנץ, אשר מוכר גם כאצטדיון יובנטוס, הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בטורינו שאיטליה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת יובנטוס, ונבנה על הריסותיו של הסטאדיו דלה אלפי, אצטדיונה הקודם של הקבוצה.
היסטוריה
האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר 2011 במשחק ראווה בין יובנטוס לנוטס קאונטי האנגלית, אשר מדיה היוו השראה ליובנטוס ואומצו על ידיה בתחילת דרכה כקבוצה.
ב-2 באוקטובר 2012 נערך המשחק הראשון במסגרת ליגת האלופות מול שחטאר דונצק האוקראינית. אותו משחק נגמר בתוצאה 1-1 (לאונרדו בונוצ'י כבש ליובנטוס וטשיירה לשחטאר).
בשנת 2017 נחתם הסכם בין יובנטוס לחברת אליאנץ העולמית, אשר רכשה את זכויות השם של האצטדיון ל-5 עונות תמורת 75 מיליון יורו. ב-1 ביולי 2017 שונה שם האצטדיון באופן רשמי ל"אצטדיון אליאנץ".
רכבת נכנסת לתחנה
רכבת נכנסת לתחנה הוא סרט קולנוע תיעודי צרפתי אילם בשחור לבן משנת 1895, בבימוי ובהפקת האחים לומייר. על פי המיתוס, סרט זה הוצג בהקרנתם הציבורית הראשונה של סרטי קולנוע על ידי האחים לומייר, ב-28 בדצמבר 1895, בפריז, צרפת; עם זאת, התוכנית של עשרת הסרטים שהוצגו באותו היום איננה מציינת אותו. ההצגה הפומבית הראשונה המתועדת של סרט זה התקיימה בינואר 1896.
תוכן
בסרט אילם זה, שאורכו 50 שניות, נראית כניסה של קטר קיטור המושך רכבת אל תוך תחנת רכבת בעיר החוף הצרפתית לה סיוטא. כמו רוב סרטי האחים לומייר המוקדמים, רכבת נכנסת לתחנה הוא סרט הכולל שוט אחד רצוף בלבד, ללא כל עריכה, ללא כל תנועת מצלמה מכוונת, המציג אירוע קצר מחיי היום-יום.
הפקה
סרט זה, באורך של 50 שניות, צולם בלה סיוטא שבמחוז שפך הרון, צרפת. הסרט צולם באמצעות סינמטוגרף, מצלמה ששימשה גם כמכשיר הקרנה וגם כמכשיר לפיתוח לסרטים. כמו כל סרטי האחים לומייר המוקדמים, סרט זה צולם עם סרט צילום בפורמט 35 מ"מ עם יחס רוחב-גובה של 1.33:1.
תגובת הקהל המקורי לסרט
אגדה אורבנית ידועה בעולם הקולנוע קשורה בסרט זה. על פי הסיפור, כאשר הסרט הוצג לראשונה, הקהל חש כל כך מאוים על ידי התמונה המרגשת של רכבת בגודל טבעי, כשהיא מגיעה ישירות לעברם, עד כדי כך שחלק מהאנשים צרחו ורצו לחלק האחורי של החדר. הלמוט קרסק מהמגזין הגרמני דר שפיגל כתב כי לסרט הייתה "השפעה בת-קיימא במיוחד; כן, זה גרם לפחד, אימה, אפילו בהלה". עם זאת, ישנם אלו אשר מטילים ספק באמיתות האירוע הזה, כמו המלומד והיסטוריון הקולנוע מרטין לויפרדינגר, אשר כתב מאמר בשם "רכבת נכנסת לתחנה של [האחים] לומייר: המיתוס המכונן של הקולנוע". בין אם המיתוס נכון ובין אם לאו, אין ספק כי קהל הצופים בסרט נדהם ממנו, שכן האנשים לא היו רגילים לצפייה באשליות מציאותיות מופלאות הנוצרות על ידי התמונה הנעה. האחים לומייר ידעו בבירור את ההשפעה הדרמטית שתהיה, כאשר הציבו את המצלמה שלהם על רציף רכבת, כשהיא קרובה כל כך לרכבת המגיעה.
היבט נוסף משמעותי של הסרט הוא שהוא מדגים את השימוש בלונג שוט כשוט מכונן, ולאחריו מדיום שוט ולבסוף קלוז אפ (מאחר שהמצלמה היא סטטית לכל הסרט, הגדלים השונים של השוט מושגים כתוצאה של תנועת האובייקטים המצולמים בלבד). הרכבת מגיעה מנקודה רחוקה ופונה כלפי מטה (ביחס למבט של הצופה), עד שלבסוף היא חוצה את הקצה התחתון של המסך.
גרסת תלת-מימד
עוד לפני הקרנת סרט זה, בהקרנה הציבורית הראשונה אי פעם של סרט קולנוע, האחים לומייר ניסו לצלם תמונת תלת-מימד. בסופו של דבר, לואי לומייר צילם מחדש רכבת נכנסת לתחנה עם מצלמה סטריאוסקופית, והקרין אותו - יחד עם סרטים קצרים נוספים - בשנת 1935, בפגישה של האקדמיה הצרפתית למדעים. בהתחשב בעובדה שישנן סתירות בהיסטוריה הידועה של הקולנוע המוקדם וטרום-הקולנוע, אין זה בלתי מתקבל על הדעת שהיסטוריונים של הקולנוע המוקדם התבלבלו בתגובות הקהל בשתי הקרנות נפרדות אלו של "רכבת נכנסת לתחנה". תגובת הקהל האינטנסיבית מתאימה יותר להקרנה המאוחרת יותר, כאשר הרכבת באמת נראתה כאילו היא יוצאת מהמסך אל עבר הקהל. אבל בשל העובדה שסרטי תלת-ממד מעולם לא הצליחו
בשנת 2020 נוצרה גרסה מהודרת ומדהימה של סרט B&W קלאסי: הגעה לרכבת בלה סיוטט, האחים לומייר, 1896 ברזולוציה 4K ו -60 fps.מסחרית באותה מידה שהצליחו סרטי הדו-מימד, הכללת פרטים שכאלו לא תורמת ליצירת מיתוס מושך.
הסרט כיום
הסרט הקצר נכלל במספר אוספים של סרטי קולנוע, ביניהם Landmarks of Early Film volume 1. כמו כן, הסרט משולב בסרט הקולנוע משנת 2011 "הוגו". בסרט תיעודי בשני חלקים ששודר בערוץ 4 הבריטי, בשם The 100 Greatest Scary Moments., דורגה סצנת כניסת הרכבת לתחנה במקום ה-100.
קא' ונדראמין קאלרגי
קא' ונדראמין קאלרג'י (באיטלקית: Ca' Vendramin Calergi) המכונה גם פאלאצו ונדראמין קאלרג'י (Palazzo Vendramin Calergi) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון ממוקם ברובע קאנארג'ו של העיר.
היסטוריה
המבנה הוקם בשלהי המאה ה-15 בתכנונו של מאורו קודוצי, האדריכל שתכנן את כנסיית סן זכריה שבעיר. הקמת המבנה החלה בשנת 1481 והסתיימה לאחר מותו של קודוצי, תחת פיקוחו של בית המלאכה (בוטגה) של משפחת לומברדו, בשנת 1509. המבנה הוקם ביוזמת אנדראה לורדן ובמימון הדוג'ה לאונרדו לורדאן.
הארמון בנוי בסגנון הרנסאנס, וכולל שלוש קומות. חזית המבנה הפונה לעבר התעלה הגדולה בנויה בסגנון נאו-קלאסי, ומעוטרות בקשתות ובחלונות טרפויי (trefoil).
תקרות המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי האמן מאטיה בורטולוני בסגנון הבארוק.
קאלרג'י הרחיב את המבנה בשנת 1614 ובנה אגף נוסף בתכנונו של האדריכל וינצ'נזו סקאמוצי. אגף זה נהרס בשנת 1659 ובמקומו נבנה אגף חדש באותה שנה.
בשנת 1739 עבר המבנה למשפחת ונדראמין בדרך נישואין.
בשנת 1844 נרכש המבנה על ידי מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי, אולם לאחר איחוד איטליה נאלצו למכור את המבנה לנכדה של הנסיכה - הנסיך אנריקו, דוכס בארדי, אשר מכר את מרבית יצירות האמנות שהיו בארמון במכירות פומביות בפריז. אנריקו ורעייתו האינפנטה אדלגונדס, דוכסית חימאראס התגוררו במבנה שהפך למרכז לחברה הגבוהה של ונציה.
המלחין הגרמני ריכרד וגנר ביקר בוונציה שש פעמים בין שנת 1858 ועד מותו. וגנר שכר את הקומה השנייה של המבנה (הפיאנו נובילה) מהנסיך אנריקה והגיע למבנה ב-16 בספטמבר 1882 עם רעייתו וילדיו. בעת מגוריו במבנה, ב-13 בפברואר 1883, נפטר וגנר מהתקף לב. שלט על קיר המבנה מציין את מותו.
בשנת 1937 נמכר המבנה לג'ובאני וולפי, רוזן מיזוראטה, אשר הפך את המבנה למרכז לחקר האלקטרומגנטיות. בשנת 1946 רכשה עיריית ונציה את המבנה ומאז 1959 הוא משמש את הקזינו של ונציה.
בפברואר 1995 נפתח במבנה מוזיאון לזכרו של וגנר המכיל ספרי תווים, ציורים וחפצים שונים של משפחת וגנר. אוסף זה מהווה את האוסף הגדול ביותר של חפצי המשפחה מחוץ לביירוית.
בית החולים אור החיים
בית החולים "אור החיים" (בטורקית מודרנית: Balat Or-Ahayim Hastanesi) הוא בית חולים בבלט (הרובע היהודי ההיסטורי) באיסטנבול, שנוסד בשנת 1898 כמוסד צדקה עבור עניי הקהילה היהודית בעיר, אך כיום משמש כבית חולים כללי. בית החולים קרוי על שם ספרו המפורסם של הרב חיים בן עטר.
היסטוריה
בית החולים אור החיים התחיל כיוזמת צדקה של מספר רופאים ופילנתרופים בני קהילת יהודי איסטנבול להקים מוסד שיעניק טיפול רפואי בחינם לעניי הקהילה היהודית. הוגה הרעיון היה כנראה ד"ר קפטן רפאל "ביי" דלמדיכו (Rafael Dalmediko), רופא וקצין בצבא העות'מאני שהיה פעיל בקהילה היהודית. בין חבריה האחרים של הקבוצה המייסדת נמנים ד"ר אברהם דה קסטרו (Avramino de Castro) האדמירל ד"ר יצחק מולכו פאשה (İzak Molho Paşa; לימים המפקח הראשי על הצי העות'מאני), יעקב חביב, הבנקאי יוסף חלפון, ד"ר אליאס כהן פאשה (Eliyas Kohen Paşa; רופא החצר העות'מאני שהחזיק בדרגת גנרל) ועוד.
הכסף להקמת בית החולים גויס על ידי נדבנים ועל ידי מסיבות ונשפי התרמה שאורגנו למען מטרה זאת בקהילה היהודית באיסטנבול. היסודות להקמת הבניין הונחו ב-15 במאי 1885 ובנייתו הושלמה לאחר שנתיים. לשם הפעלתו הובא לבית החולים ציוד מתקדם, רופאים שעבדו בו בקביעות ומימון לתפעולו השוטף. במהלך מלחמת העולם הראשונה בית החולים סטה מיעודו המקורי וטיפל בחיילים טורקים פצועים רבים, ועל כך קיבל צוות בית החולים אות כבוד מהסהר האדום הטורקי.
כיום בית החולים "אור החיים" הוא בית חולים כללי ידוע ונחשב באיסטנבול, וממוקם ברובע בלט, שכונת אייוואן סיראיי (Ayvansaray), רחוב Demirhisar Caddesi מס' 48-46. בית החולים גם מהווה אטרקציה היסטורית בעיר. על אף הפיכתו לבית חולים כללי לאורך השנים, ממשיך בית החולים להיות בעל אופי יהודי מסוים ופועל בו בית כנסת.
אבי העורקים
אֲבִי הָעוֹרְקִים (TA: aorta), או וָתִין, הוא העורק הראשי בגוף האדם, אשר ממנו מסתעפים כל העורקים במחזור הדם הסיסטמי. אבי העורקים יוצא מן החדר השמאלי של הלב, עובר בצורת קשת מעל הלב ויורד בקדמת עמוד השדרה, שם מסתעף לענפים גדולים וקטנים, עד שלבסוף מתפצל לעורקי הכסל המשותפים מעט מתחת לגובה הטבור. זהו עורק אלסטי, שכאשר הוא מתמלא בדם הלחץ בו הוא הגבוה ביותר מכל העורקים האחרים בגוף. מאפיין זה מאפשר את זרימת הדם ממנו לעורקי הגוף.
מהלך
אבי העורקים יוצא מהחדר השמאלי כלפי מעלה, עובר בצורת קשת אחורנית ושמאלה (הקשת הזו נקראת "קשת אבי העורקים"), מעל הלב ועורק הריאה, ויורד בקדמת עמוד השדרה לעבר הבטן. לאורך מהלכו אבי העורקים מסתעף לעורקי הגוף עד שלבסוף, מתחת לגובה הטבור, הוא מתפצל לשני עורקי הכסל המשותפים. על פי מבנה זה מקובל לחלק את אבי העורקים לשלושה חלקים: אבי העורקים העולה, אשר יוצא מן הלב כלפי מעלה, קשת אבי העורקים ואבי העורקים היורד, אשר מעל הסרעפת מכונה אבי העורקים החזי ומתחתיה אבי העורקים הבטני.
אבי העורקים העולה יוצא מפתחו של מסתם אבי העורקים כשהוא עטוף במסב הלב. קוטרו כ-2.5 ס"מ. מיד ביציאתו מהלב מסתעפים מאבי העורקים העורקים הכליליים הימני והשמאלי, שתפקידם לספק דם לשריר הלב עצמו. חלקו הראשון נקרא שורש אבי העורקים.
מקשת אבי העורקים מסתעפים שלושה עורקים גדולים המספקים דם לראש ולגפיים העליונות. העורק הראשון שמסתעף והימני מבין השלושה הוא גזע הזרוע והראש, שממנו מסתעפים העורק התת-בריחי הימני והעורק התרדמני הימני. לאחריו מסתעף העורק התרדמני השמאלי, ואחרון מסתעף מן הקשת העורק התת-בריחי השמאלי. בין קשת אבי העורקים לעורק הריאה מחברת הרצועה העורקית – שריד לצינור העורקי אשר מחבר בתקופה העוברית בין אבי העורקים לעורק הריאה.
אבי העורקים החזי מתחיל משמאל לגבולה התחתון של חוליה T4 ויורד לצדן של חוליות T5 עד T12. במהלכו מטה הוא נוטה לעבר מרכז בית החזה תוך שהוא מצטלב עם הוושט. הוא מסתיים במעברו דרך מבקע אבי העורקים שבסרעפת, בגובה גבולה התחתון של חוליה T12. במבקע זה נמצאים לימינו הווריד האי-זוגי וצינור החזה המנקז לימפה. אבי העורקים החזי מסתעף לענפי הוושט המסתעפים לפנים, לענפי הסמפונות המסתעפים לצדדים, לעורקים הבין-צלעיים האחוריים והעורקים התת-צלעיים המסתעפים בזוגות לאחור ולצדדים, לעורקי הסרעפת העליונים, היוצאים בזוג לפנים ולצדדים אל המשטח העליון של הסרעפת, ולענפי מסב הלב וענפי הבינה, היוצאים לפנים ושולחים סעיפים קטנים אל מסב הלב ואל הבינה.
לאחר המעבר של אבי העורקים היורד במבקע אבי העורקים הוא נקרא אבי העורקים הבטני. ההסתעפות הראשונה מאבי העורקים הבטני היא לגזע הבטן, היוצא לפנים ומסתעף לעורק הקיבה השמאלי, עורק הטחול ועורק הכבד המשותף. מתחת לגזע הבטן מסתעפים עורק מתלה המעי העליון בגובה חוליה L1 ועורק מתלה המעי התחתון חוליה L3, אשר מספקים דם למערכת העיכול. שני עורקים אלה עוברים בתוך מתלה המעי, שכבה כפולה של צפק המחברת את הקיבה, המעי הדק, הלבלב, הטחול ואיברים אחרים בבטן, אל הדופן האחורי של הבטן. ביניהם מסתעפים בזוגות לצדדים עורקי יותרת הכליה האמצעיים, עורקי הכליה ועורקי האשכים בזכר או עורקי השחלות בנקבה. עורקי הכליה אינם סימטריים בגובהם ובאורכם מאחר שהכבד דוחק את הכליה הימנית מעט יותר מטה. לאחור ולצדדים מסתעפים בזוגות מאבי העורקים הבטני עורקי הסרעפת התחתונים, המספקים את הסרעפת ואת בלוטות יותרת הכליה, ועורקי המותניים המספקים את דופן הבטן.
כ-2–3 ס"מ מתחת לגובה הטבור מתפצל אבי העורקים לשני עורקי הכסל המשותפים, הימני והשמאלי, אשר כל אחד מהם מתפצל לעורק כסל פנימי ועורק כסל חיצון. העורק הפנימי מספק דם לאיברים הפנימיים של חלל הבטן והאגן, בעוד שהעורק החיצוני עובר מעל עצמות האגן לכיוון המפשעה, ומשם ממשיך מטה לגפה התחתונה.
מפרצת באבי העורקים
אבי העורקים הוא, כאמור, כלי הדם הראשי שמוביל דם מהלב לכל הגוף. הלחץ הפנימי המתמיד שקיים באבי העורקים (מהדם הזורם בו) ותהליכים של טרשת עורקים שמשפיעים עליו, כמו גם על שאר כלי הדם במחזור הדם, עשויים להביא להתרחבות הקרויה מפרצת באבי העורקים. אף שהתהליכים המשפיעים על יצירת מפרצת דומים לאילו של טרשת עורקים, ההתרחבות באבי העורקים אינה טרשתית כלל אלא נובעת מהרס הדרגתי של השכבות התומכות הגמישות של אבי העורקים, תהליך הקרוי בלעז Medial intimal necrosis. התרחבות זו עשויה להמשיך ולהתקדם עד כדי פקיעה המביאה לדימום פנימי, המהווה סכנת חיים.
הטיפול העיקרי במפרצת של אבי העורקים הוא במניעה (כמו איזון לחץ דם, גמילה מעישון וכדומה), וכן במעקב או באמצעות טכניקה פולשנית. שתי הטכניקות הפולשניות הקיימות במאה ה-21 הן תיקון אנדו-וסקולארי עם קטטר מיוחד ותומכנים, או על ידי ניתוח. קיימת המלצה של הארגון האמריקאי לרפואה פנימית לערוך בדיקת אולטרה סאונד לגברים אחרי גיל 65 אם אי פעם עישנו סיגריות.
בתירת אבי העורקים
בתירת אבי העורקים היא קרע בגלימה הפנימית של אבי העורקים, שכתוצאה ממנה חודר דם לתוך דופן אבי העורקים ומפריד את הגלימה הפנימית מן השכבות החיצוניות בדופן, תוך שהוא יוצר בה חלל מדומה של זרימת דם. הסכנה במצב זה היא חסימת עורקים המסתעפים מאבי העורקים, וכן התפתחות של אי-ספיקת מסתם אבי העורקים וטמפונדה לבבית. הטיפול בבתירת אבי העורקים תלוי במעורבות של אבי העורקים העולה. בתירה במקטע זה מחייבת טיפול מידי בניתוח להסרת קטע הגלימה הקרוע ובנייה מחדש של אבי העורקים תוך שימוש בשתל סינתטי. בבתירה המוגבלת לאבי העורקים היורד עיקר הטיפול הוא טיפול תרופתי להורדת לחץ הדם, אולם הולך ועולה השימוש בהכנסת תומכן בצנתור. למרות הטיפול, עדיין קיימת תמותה לא מבוטלת כתוצאה מבתירה של אבי העורקים וסיבוכיה.
חמרה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תאשור
תְּאַשּׁוּר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים, השייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים. שם המושב מן התנ"ך: (ומכאן גם שמות היישובים הסמוכים לו). נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו, ובמרוצת הזמן הצטרפו אליו מתיישבים נוספים, בעיקר יוצאי עיראק. במושב התקבלה החלטה לא להוציא לפועל תוכנית הרחבה על מנת לשמור על אופיו החקלאי של המושב.
שטחו של המושב הוא כ-1,200 דונם. רוב התושבים עוסקים בחקלאות ובעבודות מחוץ למושב.
גיטרה רומנטית
גיטרה רומנטית היא גיטרה שמקורה בתקופה הרומנטית של המוזיקה הקלאסית של המאה ה-19. מקורה במדינות (מערב) אירופה (איטליה, צרפת, אנגליה, אוסטריה וספרד) והיא מהווה את המקור לגיטרה הקלאסית המודרנית ולגיטרה האקוסטית האמריקאית. הגיטרה הרומנטית ידועה כגיטרה הראשונה בעלת 6 מיתרים. הגיטרה הרומנטית מתאפיינת בצורה מוארכת וצרה, כאשר מיתריה עשויים מניילון או מעיים (Catgut) ושלושת מיתרי הבס מלופפים בנחושת מצופה בכסף, בדומה לגיטרה קלאסית מודרנית. לעיתים, המיתרים היו מחוזקים באזור הגשר על ידי פינים קטנים.
סקירה כללית
הגיטרה הרומנטית הידועה הראשונה שנבנתה, נבנתה בשנת 1774 על ידי פרדיננדו גליאנו בנאפולי. גיטרה זו שהוצגה כיום במוזיאון הייר (Heyer Museum) לפני פשיטה הרגל שלו, מראה כמה הבדלים חשובים מהגיטרה הקלאסית המודרנית. היו לו 5 מיתרים במקום 6 שנמצאים בגיטרה הקלאסית. בסוף המאה ה-18 הגיטרה זכתה לפופולריות כללית ניכרת. אולם, לפי דבריו של רוג'רו צ'יזה, מוזיקולוגים רבים התעלמו במידה רבה ממקומה וחשיבותה במוזיקה הקלאסית.
נגנים ומלחינים
מספר מלחינים ידועים שלא קשורים כלל לגיטרה הרומנטית ניגנו או הלחינו בשבילה יצירות, למשל: לואיג'י בוקריני ופרנץ שוברט. הקטור ברליוז היה גם נגן מיומן על הגיטרה הרומנטית. הוירטואוז והכנר ניקולו פאגאניני, ניגן אף הוא בגיטרה ואנטון דיאבלי הלחין כמות כלשהי של יצירות לגיטרה.
סולם קרדשב
סולם קַרְדָשֵׁב (באנגלית: Kardashev scale) הוא שיטה כללית לסיווג מידת ההתפתחות הטכנולוגית של ציוויליזציה, שהציע לראשונה ב-1964 האסטרונום הרוסי ניקולאי קרדשב. ציוויליזציות כאלה עדיין היפותטיות לגמרי; עם זאת הסולם שם את צריכת האנרגיה של הציוויליזציה כולה בפרספקטיבה קוסמית. הסולם מכיל שלושה טיפוסים המדורגים על פי כמות האנרגיה שצורכת הציוויליזציה, היכולת הטכנולוגית שלה, והקולוניאליזציה בחלל. במשך השנים הועלו הצעות להרחבת הסולם מעבר לשלושת הטיפוסים המקוריים.
הסולם
נכון לשנת 2012, צריכת האנרגיה של כלל הציוויליזציה האנושית נאמדת בממוצע ב16 טראוואט (כלומר כ W10^{13}) שהם 0.01% מכלל האנרגיה המגיעה לכדור הארץ מהשמש. לכן האנושות טרם הגיעה לרמה I וכיום היא מטיפוס 0.7. עתידנים מעריכים כי הציוויליזציה האנושית תגיע לרמה I לקראת סוף המאה ה-21; מיצ'יו קאקו מנבא בספרו הפיזיקה של העתיד כי עד סוף המאה ה-22 האנושות צפויה לחיות בתרבות פלנטרית, כלומר להגיע לטיפוס I.
גבעת עמרם
גבעת עמרם היא התרוממות קרקע דמוית טרפז במרכז בקעת עמרם שבהרי אילת. הגבעה בנויה סלע געש ובראשה טבלה של אבן חול אדומה. פסגת הגבעה חולשת על נחל צפונות, וצופה על בקעת עמרם, דרום הערבה, ראש מפרץ אילת והרי האדום.
הגבעה מתרוממת 475 מ' מעל פני הים, סמוך אליה - גבעת יוכבד.
גבעת עמרם היא גוש של סלעי געש מעידן הפרה-קמבריום. המצוקים הסוגרים על הבקעה בנויים מאבני חול צבעוניות, ומעליהם יש מצוקים של סלעי גיר וחרסית. בקעת עמרם היא דמוית מכתש בהרי אילת, כ-10 ק"מ מצפון לאילת. אורכה כ-4 ק"מ, רוחבה המרבי כ-3 ק"מ והיא מוקפת משלושה עברים מצוקים המתנשאים כ-400 מ' מעל קרקעיתה, ופתוחה כלפי מזרח אל הערבה.
פיליפ עירון
ביוגרפיה
עירון נולד ב-1942 בבלגיה כפיליפ הופשטטר לפריץ ומלכה הופשטטר.
היה נתב בנמל אילת, ובמקביל לעבודתו זו הקים, יחד עם רב חובל הנמל, חברה פרטית לשירותי ים בשם "מרין".
גופותיהם של עירון ועוד ארבעה ישראלים אותרו והובאו לקבורה בישראל.
עירון נישא לחיה ולזוג נולדו 3 בנות ובן.
הנצחה
המרינה העירונית באילת קרויה על שמו של עירון. אנדרטה לזכרו נמצאת במרינה. האנדרטה היא מעשה ידיו של האמן האילתי אמיר אלקיים. היא בנויה ממבנה אבן ועליו עוגן צבוע בכחול. בצד האחורי יש פסוק מ:.
בבסיס האנדרטה יש פרטים על קורות חייו של עירון.
אנקודר
אנקודר (באנגלית: rotary encoder או shaft encoder) הוא מכלול אלקטרואופטי המשמש למדידת אורכים במערכות מיכון ואוטומציה. ישנם סוגים שונים של אנקודרים ובהם אנקודרים יחסיים, אבסולוטיים, מגנטיים, אופטיים ואחרים.
עקרון הפעולה של אנקודר אופטי-יחסי פשוט מבוסס על מכלול שהוא למעשה דיסקה ובה חריצים מעבירי אור במרחק זוויתי קבוע זה מזה. מצידה האחד של הדיסקה ישנו מקור אור ומהצד השני קולטן אור המייצר אות מתח או זרם בכל עת שנקלט בו אור.
דרך מרכזה של הדיסקה עובר ציר המחובר לגלגל בקוטר ידוע. כאשר הגלגל מסתובב (על-פי רוב כנגד האובייקט הנמדד) מסתובבת גם הדיסקה ואור מגיע אל הקולטן לסירוגין בהתאם למיקום החריצים. אות המתח הנוצר לסירוגין מועבר מהקולטן אל יחידת החישוב הרלוונטית (מחשב, בקר תנועה וכו'). יחידת החישוב הנ"ל מבצעת חישוב הכולל את היחס בין הרווח שבין החריצים לבין קוטר הגלגל וממירה את האות ליחידות אורך.
נהוג לאפיין אנקודרים מסוג זה על פי מספר ה"פולסים" שהם יניבו בסיבוב אחד. כך, באמצעות הידיעה של קוטר הגלגל המחובר אליהם ניתן להמיר את האות המתקבל מהם ליחידות אורך. לדוגמה: אנקודר המניב 10 פולסים בסיבוב והוא מחובר לגלגל שהיקפו 50 מ"מ, עבור כל סיבוב של הגלגל נקבל 10 פולסים. יחידת החישוב (המחשב או הבקר) סופרים את הפולסים וכאשר נספרו למשל 5 פולסים ניתן לדעת שהגלגל הסתובב 25 מ"מ.
סמל ארצות הברית
סמל ארצות הברית, או לפי שמו הרשמי החותם הגדול של ארצות הברית (באנגלית: The Great Seal of the United States), הוא החותם הרשמי לאישור מסמכים המוצאים על ידי הממשלה של ארצות הברית. השם מתאר הן את החותם עצמו והן את סמל המדינה (אף שהחותם לא אומץ מעולם רשמית כסמל המדינה). החותם היה בשימוש לראשונה בשנת 1782.
קדמת החותם
במרכז החותם ניצב עיטם לבן-ראש, הציפור הלאומית של ארצות הברית, שכנפיו פרוסות לצדדים ומעל ראשו 13 כוכבים. העיטם מחזיק ב-13 חצים המסמלים את המלחמה בכפתו השמאלית, ובענף עץ זית ובו 13 עלים ו-13 זיתים המסמלים את השלום. העיטם מביט לעבר כפתו הימנית - דבר המסמל את העדפת השלום על המלחמה. העיטם מחזיק במקורו את המוטו: "E Pluribus Unum" (בלטינית: "מתוך רבים אחד"). המספר 13 מייצג את שלוש עשרה המושבות הראשונות.
חלקו האחורי של החותם
בחלקו האחורי של החותם ניצבת פירמידה בלתי גמורה בת 13 שכבות. בבסיסה מופיע המספר 1776 - שנת ייסוד ארצות הברית, בספרות לטיניות. במקום בו צריך להיות ראש הפירמידה ניצבת עין ההשגחה. מעל הפירמידה מופיעה הכתובת "Annuit Cœptis" (בלטינית: [ההשגחה העליונה] "הכירה בקיומנו") ותחת הפירמידה ציטוט של ורגיליוס: "Novus Ordo Seclorum" (בלטינית: סדר חדש של הדברים). חלקו האחורי של החותם אינו משמש כחותם בפני עצמו, אך מופיע, לדוגמה, על צדו האחורי של שטר דולר אמריקאי אחד.
שימושים ומשמעויות
מאז שנת 1935 מופיעים שני צידי החותם על שטר דולר אמריקאי אחד.
"עין ההשגחה" הוא מוטיב נפוץ מתקופת הרנסאנס. הצבת העין בתוך משולש נעשתה לראשונה על ידי פייר יוג'ין דוסימיטייר וכן בצורה קצת שונה על ידי ויליאם בארטון. בתרשימו המקורית של דו סימטייר עמדו שתי דמויות לצידי המגן שהפירמידה והעין מופיעה מעליהם.
לפי סברה אחרת של ההיסטוריונים, בחותם ניכרה השפעתו של חיים סולומון, הבנקאי היהודי אשר מימן את כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון במלחמת העצמאות האמריקאית. לפי סברה זו מסודרים הכוכבים בראש הסמל בצורת מגן דוד, לאות תודה על עזרתו של סולומון היהודי.
במקור צוירו הכוכבים ככוכבים בעלי שש קרניים (בדומה למגני דוד), ורק בסוף המאה ה־19 החלו לציירם ככוכבים בעלי חמש קרניים.
תולדות החותם
ב-4 ביולי 1776 מינה הקונגרס הקונטיננטלי ועדה לתכנון חותם עבור המדינה. הוועדה התחלפה שלוש פעמים, ולקח לה למעלה משש שנים להחליט על הסמל. בין היתר הועלתה על ידי בנג'מין פרנקלין הצעה לעצב חותם המתאר את עם ישראל לאחר חציית ים סוף בזמן שפרעה וצבאו טובעים בים. לבסוף החליט צ'ארלס תומסון לאחד אלמנטים של שלוש הוועדות השונות וב-20 ביוני 1782 החליט הקונגרס על חותם המדינה.
בחותם נעשה שימוש לראשונה ב-16 בספטמבר 1782 לאישור חתימתו של ג'ורג' וושינגטון על החלטה להחליף שבויים. לאחר קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1789 העביר תומסון את החותם למזכיר המדינה של ארצות הברית תומאס ג'פרסון. מאז ועד ימינו מחזיק החותם הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1841 הוחלף לראשונה החותם עצמו, שהתבלה מרוב שימוש, בחותם בעל עיצוב דומה. מאז, הוחלף החותם מספר פעמים בשל שחיקה. כל החותמים מוצגים בארכיון הלאומי של ארצות הברית בוושיגנטון.
החותם הנוכחי
החותם שמור כיום באולם תצוגה במחלקת המדינה של ארצות הברית. איש מחלקת המדינה חותם על המסמכים הרשמיים באמצעות החותם לאחר חתימתם של נשיא ארצות הברית וחתימת מזכיר המדינה. משתמשים בחותם בין 2,000 - 3,000 פעמים כל שנה.
True Disaster
True Disaster (בעברית: אסון אמיתי) הוא שיר של הזמרת-יוצרת השוודית טובה לו. השיר פורסם כרצועה הרביעית באלבומה השני, Lady Wood. השיר יצא לאור ב-15 בנובמבר 2016, כסינגל השני מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לו ב-29 בנובמבר 2016. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-40 מיליון השמעות.
ויקיפדיה הברטונית
ויקיפדיה הברטונית (בברטונית: Wikipedia e brezhoneg) היא הגרסה בשפה הברטונית של ויקיפדיה, המנוהלת על ידי קרן ויקימדיה. נכון ל-25 בדצמבר 2022 היא מונה 76,503 ערכים, וממוקמת במקום ה-81 בדירוג הוויקיפדיות לפי מספר הערכים.
נתונים
ויקיפדיה הברטונית הוקמה ביוני 2004. באוגוסט 2008 היו בה למעלה מ-20,000 ערכים, מה שהפך אותה לוויקיפדיה ה-56 בגודלה לפי מספר הערכים. היא הגיעה ל-30,000 ערכים ב-25 באוקטובר 2009, למקום ה-51 מתוך 250 מהדורות הוויקיפדיה, מה שהיה גם מיקום השיא שלה. ביולי 2014, האנציקלופדיה הגיעה ל-50,000 ערכים, והפכה לוויקיפדיה ה-71 בגודלה לפי מספר הערכים.
ב-1 בינואר 2017 היו לה קצת מעל 60,000 ערכים, מה שהופך אותה לוויקיפדיה ה-73 בגודלה לפי מספר הערכים. זוהי גם המהדורה השנייה בגודלה של ויקיפדיה בשפה קלטית, אחרי ויקיפדיה הוולשית אך לפני ויקיפדיה האירית (אף על פי שלשפה זו יש הרבה יותר דוברים).
נכון ל-25 בדצמבר 2022, בוויקיפדיה הברטונית 95 משתמשים פעילים ומתוכם 6 מפעילי מערכת. הערכים כתובים בניב הפאורונבני. חלק מתלמידי רשת בתי הספר דיוואן המלמדת בשפה הברטונית תרמו בהקמת מועדוני ויקיפדים. מבין הוויקיפדים העורכים באתר נמנים מורים, תלמידים, סטודנטים וצוות חינוכי.
תיבת דו-שיח
בממשק משתמש גרפי של מחשבים, תיבת דו-שיח (באנגלית: Dialog box) היא חלון המאפשר הדדיות או דיאלוג בין המשתמש האנושי לבין התוכנה. תיבת דו-שיח עשויה למסור מידע או לבקש מהמשתמש לבצע פעולה. תיבת דו-שיח מספקת למשתמש אמצעי להורות כיצד לבצע פקודה או להגיב לשאלה או התרעה.
תיבת דו-שיח עשויה להיות חלון מודאלי (המחייב את המשתמש להגיב לפני שתוחזר השליטה אל התוכנה שיזמה את הופעת התיבה) או בלתי-מודאלי, בתלות באינטראקטיביות הנדרשת.
הסוג הפשוט ביותר של תיבת דו-שיח הוא התרעה, המציגה מסר ודורשת שהמשתמש יאשר שהבחין במסר (לרוב באמצעות כפתור אוקיי) או יקבל החלטה אם לאשר פעולה או לבטלה. התרעות משמשות גם לחיווי על סיום מכוון או קריסה בלתי מכוונת של תוכנה או מערכת הפעלה (כמו למשל מסך המוות הכחול). מומחי שימושיות מבקרים התרעות כאלו, משום שאינן תורמות מידע שימושי למשתמש, אינן משיגות את המטרה המצופה - הגנה מפני שגיאות שנגרמו עקב פעולות הרסניות, וקיימות להן חלופות טובות יותר.
2025 בישראל
2025 בישראל היא השנה בה מדינת ישראל תציין 77 שנים להקמתה.
הר גרופית
הר גרופית הוא הר בהרי אילת, מצפון לערוץ נחל יתרו, כ-3 ק"מ ממערב לקיבוץ קטורה בצפון בקעת עובדה.
השם הולך בעקבות צליל שמו הערבי של ההר (ג'בל אום ג'ריפינה), שפירושו ההר הגורף או הר הסחף. מן ההר יש תצפית נאה על בקעת עובדה.
ההר מתרומם מערבה מצומת גרופית, כ-555 מ' מעל פני הים. ההר חשוף ומבותר בהרבה ערוצים, המתחברים בחלקם אל נחל גרופית היורד מזרחה, ובחלקם אל הנחלים כסוי ויתרו, היורדים מערבה אל בקעת עובדה. בירכיתי הר גרופית, דרומה, מעלה תלול ובו מתפתל שביל מהערבה לאורך נחל יתרו אל בקעת עובדה.
תדהר
תִּדְהָר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים. המושב שייך לשלושת מושבי "יחדיו" אשר הוקמו בסמיכות זה לזה, כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים.
היסטוריה
שם המושב הוא מן התנ"ך, בספר ישעיה: "אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו" (ומכאן שמות היישובים הסמוכים לו).
נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו.
שטחו של המושב הוא כ-1,000 דונם, ורוב תושביו עוסקים בחקלאות ובעבודות חוץ.
למושב שתי כניסות, צפונית ודרומית העוברת דרך היישוב ברוש, דרכי הגישה למושב מכביש 25.
בשנת 2000, שיווק המושב הרחבה קהילתית בת 100 מגרשים, המיועדים לתושבי פנים וחוץ.
מרי אוליבר
מרי ג'יין אוליבר (באנגלית: Mary Jane Oliver; 10 בספטמבר 1935 – 17 בינואר 2019) הייתה משוררת אמריקאית זוכת פרס הספר הלאומי ופרס פוליצר. ב-2007 תיאר אותה "הניו יורק טיימס" כ"באופן מובהק, המשוררת הנמכרת ביותר במדינה".
תחילת דרכה
מרי אוליבר נולדה לאדוארד ויליאם והלן מ. (ולאסק) אוליבר ב-10 בספטמבר 1935, במייפל הייטס, אוהיו, פרבר כפרי למחצה של קליבלנד. אביה היה מורה מדעי החברה ומאמן אתלטיקה בבתי הספר הציבוריים בקליבלנד.
כילדה, היא בילתה הרבה זמן בחוץ, שם נהנתה לצאת לטיולים או לקרוא. בריאיון עם מריה שרייבר תיארה אוליבר את משפחתה כבלתי מתפקדת, והוסיפה כי למרות ילדותה הקשה מאוד, הכתיבה עזרה לה ליצור עולם משלה. אוליבר חשפה בראיון שהיא עברה התעללות מינית כילדה, וחוותה בעקבות זאת סיוטים חוזרים ונשנים. אוליבר החלה לכתוב שירה בגיל 14. היא למדה בתיכון המקומי במייפל הייטס. בקיץ 1951, בגיל 15, השתתפה במחנה המוזיקה הלאומי באינטרלוקן, מישיגן, שם ניגנה בכלי הקשה בתזמורת הלאומית. בגיל 17 היא ביקרה בביתה של המשוררת זוכת הפוליצר עדנה סנט וינסנט מיליי, באוסטרליץ, ניו יורק, שם יצרה ידידות עם אחותה של המשוררת המנוחה, נורמה. אוליבר ונורמה בילו את שש או שבע השנים הבאות באחוזתה, בארגון ניירותיה של עדנה סנט וינסנט מיליי.
אוליבר למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו ובמכללת ואסאר באמצע שנות החמישים, אך לא סיימה תואר.
בגרותה
היא זכתה בפרס כריסטופר ובפרס ל. ל. וינשיפ /PEN ניו אינגלנד עבור יצירתה House of Light (1990), וספרה New and Selected Poems (1992) זכה בפרס הספר הלאומי. האוספים שלה Winter Hours: Winter Hours: Prose, Prose Poems, and Poems (1999), Why I Wake Early (2004), ו- New and Selected Poems, Volume 2 (2004) מייצגים את התמות של החיבור לטבע, וההתפעלות האינסופית של אוליבר ממנו. החלק הראשון והשני של Leaf and the Cloud מופיעים באנתולוגיית השירים The Best American Poetry של השנים 1999 ו-2000, ומסות שכתבה מופיעות באוספים Best American Essays 1996, 1998 ו-2001.
בביקור חוזר באוסטרליץ, בסוף שנות החמישים, פגשה אוליבר את הצלמת מולי מאלון קוק, שהייתה לשותפתה לחיים למשך למעלה מארבעים שנה. קוק שמשה בתור הסוכנת הספרותית של אוליבר. הן חיו בעיקר בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, עד מותה של קוק בשנת 2005, ואוליבר המשיכה לחיות שם תקופה נוספת עד שעברה לפלורידה. אוליבר הייתה קנאית לפרטיותה, והעניקה מעט מאוד ראיונות, באומרה שהיא מעדיפה שהכתיבה שלה תדבר בעד עצמה.
צ'הולץ
צ'הולץ (בהונגרית: Csaholc) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
צ'הולץ וסביבתה מיושבים עוד מימי קדם, בסביבתה נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה (מגל, צמיד, חנית, נרתיק של גרזן וחרב)
יהודי צ'הולץ
יהודים חיו בצ'הולץ בתקופות זמן שונות. הקהילה במקום קיבלה את שירותי הדת משנת 1885 מקהילת פהרגיארמט, אך לקהילה היה בית קברות משלה ובמקום עדיין קיים בית קברות יהודי ובו כ-21 מצבות.
באפריל 1944 נלקחו יהודי צ'הולץ לקהילת גצ'אי שם רוכזו בבניין אחד. כעבור כמה ימים הועברו לגטו מאטסלקה ומשם נלקחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אנטוניו סומה
אנטוניו סומה (באיטלקית: Antonio Somma; 28 באוגוסט 1809, אודינה - 8 באוגוסט 1864, ונציה) היה לבריתן איטלקי, שכתב את הטקסט לנשף המסכות (1857) בשביל ג'וזפה ורדי. בהנחיית ורדי כתב גם את הלברית בשביל "המלך ליר", תוכנית של ורדי, שלא הגיעה לכלל מימוש.
לקריאה נוספת
Antonio Somma Bio at OperaGlass.
ג'ורג' סמית'
ג'ורג' אלווד סמית' (באנגלית: George Elwood Smith; נולד ב-10 במאי 1930) הוא פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2009 על פיתוח ה-CCD וזוכה פרס המלכה אליזבת להנדסה לשנת 2017.
סמית' נולד בווייט פליינס שבניו יורק. את שירותו הצבאי עשה בצי האמריקאי. את התואר הראשון הוא קיבל בשנת 1955 מאוניברסיטת פנסילבניה ואת הדוקטורט קיבל בשנת 1959 מאוניברסיטת שיקגו. משנת 1959 ועד פרישתו בשנת 1986 עבד במעבדות בל בניו ג'רזי, שם הוא עמד בראש המחקר של התקני לייזר מוליכים למחצה. במהלך הקריירה שלו הגה פטנטים רבים, הבולט בהם הוא התקן ה-VLSI. בשנת 1969 הגה ביחד עם וילארד בויל את ה-CCD, הם זכו על המצאה זו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2009.
כיום הוא מתגורר עם אשתו ג'נט בניו ג'רזי.
קוס (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ביתן שמירה
ביתן שמירה או שׁוֹמֵרָה, הידוע יותר בשם בּוּדְקֶה או בּוּטְקֶה (בסלנג, מיידיש), הוא ביתן, בדרך כלל כזה שיש בו מקום לאדם או שניים, ומשמש כמחסה משמש ומגשם לאדם הניצב כשומר בכניסה למתקן מסוים.
בישראל
ביתן שמירה משמש בישראל במקומות הבאים:
ביתן שמירה בשנות החמישים והשישים נבנו ביתני השמירה מפח או מעץ, ובשנים שלאחר מכן נכנסו לשימוש חומרים מודרניים יותר, כגון פלסטיק, וכן נבנו ביתני שמירה יציבים יותר, עשויים אבן. ביתן שמירה מצויד בדלת המאפשרת כניסה אליו, ובחלונות המאפשרים תצפית מסביב לביתן. לעיתים מכיל הביתן גם ציוד לשימושו של השומר, כגון טלפון, כפתור להפעלת שער חשמלי, מפזר חום ובכניסה למגרש חניה - קופה רושמת. בשנים האחרונות אף נוסף לבוטקה בכניסה לחניות לוח אלקטרוני המדווח בזמן אמת על תפוסתן של חניות נוספות באזור - דבר המקל על מלאכתו של השומר.
לעיתים ביתן השמירה גדול יחסית, והוא למעשה חדר שבו יש מקום ישיבה לשומר או לשומרים אחדים, ומקום עמידה לאנשים הנכנסים ויוצאים דרך הביתן. חדר כזה נחוץ כאשר נדרש זיהוי יסודי של הנכנס, כגון בדיקה של תעודת הזהות שלו, מתקן לבקרת מעבר המאפשר מעבר רק באמצעות כרטיס מגנטי, מקום שרוב הבאים אליו נדרשים לקבל אישור טלפוני לכניסתם וכדומה.
הצורך הגובר באבטחת אישים הביא להצבת ביתני שמירה גם בפתח הבית הפרטי של אישיות מאובטחת. ביתני שמירה אלה הם זמניים, לתקופה שבה נדרשת האבטחה (תקופת הכהונה כשר, למשל), וכן בנויים באופן שקל לטלטלם.
באפריל 2016 האקדמיה ללשון העברית קבעה תחליף עברי ל'בוטקה'- שומרה.
הסופר הישראלי לאוניד פקרובסקי מרבה לאזכר בסיפוריו את הבוטקה בחניון בו הוא עובד כשומר.
ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת עשר שנים בעתיד, ותתמקד במלחמתה של יחידת כח המחץ, יחידת עילית של לוחמי קומנדו מארצות הברית וברית נאט"ו בארגון טרור בינלאומי בשם "קוברה" אשר יעודו הסופי להשתלט על העולם. הסרט מציג את האירועים שקדמו להקמת יחידת "כוח המחץ" והקמת ארגון קוברה. עלילת הסרט תתנהל בין השאר באזור הארקטי, פריז, מוסקבה, וושינגטון די. סי., אוסטרליה וסהרה.
יעקב טימן
יעקב (יאן) טימן (תאומים) (28 בפברואר 1903 – 1 בפברואר 1975) היה משחקניו הבולטים של תיאטרון המטאטא.