cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייהטסו
יבוא לישראל
בשנת 2006 זכתה דייהטסו לעדנה נוספת בארץ, כשהושק כאן הדור השני של הסיריון, אשר הייתה מכונית סופר-מיני קטנה שהתבססה בחלקה על מכלולים ששאלו מטויוטה יאריס. בזכות תג מחיר אטרקטיבי למדי נמכרה בארץ במספרים גבוהים. לצידה זכה להצלחה גם הטריוס, שהיה למעשה הג'יפון העירוני הראשון שנמכר בארץ והקדים את זמנו בעשור שלם. בתחילת דרכו נחשב הטריוס בישראל כקרוסאובר עירוני שאינו מסוגל לספק יכולות שטח גבוהות בדומה לרכבי SUV נפוצים אחרים, אך עם גידול הביקוש לרכבי SUV וקרוסאוברים, בזכות מכלולי ההנעה שצויד בהם הכוללים, בין היתר, הנעה כפולה-קבועה (4WD), דיפרנציאל מרכזי ננעל וסרן אחורי חי, נחשב הטריוס לקרוסאובר עירוני המסוגל לספק יכולות שטח בלתי מבוטלות ביחס לקרוסאוברים ששווקו מאוחר יותר בישראל. בשלב מאוחר יותר הצטרפה לדגמי הדייהטסו גם המאטריה, אך זו זכתה להצלחה בינונית למדי.
את שנת 2007 סיימה דייהטסו עם 9,500 מסירות כלי רכב בישראל. שנת השיא האחרונה של פעילות המותג בישראל, הייתה 2008, עם 9,700 מסירות. שנה אחר כך ידרה ל-6,300 מסירות.
בינואר 2011, כאשר החברה הודיעה שתפסיק לפעול באירופה, הכריזה סוכנות "טלקאר" כי בשיחות הרשמיות עם היצרן הובטח להם שהייצור של מכוניות מתאימות לישראל יימשך. לאחר שעלה חשש שהפסקת הייצור של דגמים לפי התקן האירופי יכולה להביא להפסקת היבוא לישראל, כיוון שישראל פועלת על פי דרישות התקן הנהוגות באירופה. אך בתחילת 2012 הופסק יבוא דגמי דייהטסו לישראל, לאחר שהחברה החליטה להפסיק ייצור מכוניות לפי התקן האירופי.
דור 1 (1998 - 2005)
סופר מיני. הדור הראשון של דייהטסו סיריון שווק בישראל בין השנים 1998 - 2005. דגם זה החליף למעשה את השרייד שהוצג על ידי דייהטסו בשנת 1987 והיה לפופולרי בישראל בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90. דגמי הסיריון דור 1 שווקו בארץ עם מנוע 1.3 ליטרים המפיק 102 כוחות סוס (החל משנת 2000), דגם 1.0 ליטר המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית ומפיק 58 כוחות סוס וכן דגם 1.0 ליטר המשודך לתיבת הילוכים ידנית ומפיק 55 כוחות סוס.
דור 2 (2006 - 2011)
סופר מיני. בשנת 2005 הציגה דייהטסו את מתיחת הפנים הראשונה שלה לסיריון. יבוא דגם זה לישראל החל בשנת 2006 וזכה להצלחה בקרב ציי הרכב ולקוחות פרטיים. מבוסס על מכלולים של טויוטה יאריס דור ראשון, הכולל מנוע 1.3 ליטרים המפיק 87 כוחות סוס ותיבת אוטומטית 4 הילוכים. בשנת 2011 הופסק יבוא הסיריון לישראל לאחר שחברת דייהטסו החליטה להפסיק לייצא מכוניות לאירופה ובתוך כך גם לישראל. הסיריון נחשבת למכונית אמינה וזולה לאחזקה ובזכות כך זוכה לפופולריות גם עשור לאחר הפסקת שיווקה בישראל. בשווקים אחרים בעולם נמכרת תחת השם דייהטסו בון (Boon) וטויוטה פאסו (Passo).
דור 1 (1998 - 2006)
מיני SUV. הדור הראשון של דייהטסו טריוס נחשב לאחד מחלוצי קטגוריית ה-SUV הקטנים והעירוניים הוא הושק בתערוכת הרכב של פרנקפורט בתחילת 1997. בארץ החל שיווקו בסוף שנות ה-90 ושווק בעיקר כקרוסאובר עירוני במרכב צר וגבוה המספק תנוחת ישיבה גבוהה. מוצע עם מנוע המיוצר על ידי חברת טויוטה בנפח 1.3 ליטרים, 4 צילנדרים, המפיק 86 כוחות סוס ומשודך לתיבה אוטומטית הכוללת 4 הילוכים. דגמי הטריוס בארץ שווקו עם הנעה כפולה-קבועה, סרן אחורי חי, מרווח גחון גבוה ואפשרות נעילת דיפרנציאל מרכזי, ללא הילוך כוח. בתחילת שנת 2000 העניקה דייהטסו מתיחת פנים לטריוס בחלקו החיצוני והפנימי של הרכב. הטריוס כפי ששווק בארץ כלל 5 דלתות, 4 מקומות ישיבה וגלגל חליפי בגודל מלא התלוי על דלת הרכב האחורית. הגרסה המאובזרת כללה חלונות חשמליים, נעילה מרכזית ועוד. מבחינה מכנית, שווק הרכב עם מנוע מדגם אחר המספק 4 כוחות סוס נוספים.
דור 2 (2007 - 2011)
מיני SUV. מתיחת הפנים הראשונה לדגם הטריוס של דייהטסו הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב בפרנקפורט בשנת 2005. דגם זה שווק בישראל בין השנים 2007 ועד הפסקת הייבוא בשנת 2011. מוצע עם מנוע 1.5 ליטר, המיוצר על ידי טויוטה, מפיק 104 כוחות סוס ומשודך לתיבה אוטומטית 4 הילוכים. כל הדגמים בישראל שווקו עם הנעה כפולה קבועה (4WD) המועברת באמצעות דיפרנציאל מרכזי הניתן לנעילה, ללא הילוך כוח. בדומה לדור הראשון, צויד בסרן אחורי חי ומרווח גחון גבוה, 5 דלתות ו-5 מקומות ישיבה (לעומת 4 בדגם היוצא).
DAC - מערכת בקרת הידרדרות במדרון (downhill assist control system) שפותחה על ידי טויוטה וקיימת בדגמי SUV נוספים שלה.
TRC -  מערכת לבקרת משיכה (BRAKE ASSIST & TRACTION CONTROLׂ) - מערכת למניעת החלקה בדומה ל-ESP.
משווק ביפן תחת השם דייהטסו בי-גו (Daihatsu Be‣go) וטויוטה ראש (Toyota Rush).
בהיעדר חלופות מגוונות לקרוסאוברים זולים בעלי יכולות שטח בינוניות, זוכים דגמי הטריוס לביקושים גבוהים גם שני עשורים לאחר תחילת שיווקם. בישראל ובמדינות נוספות בעולם קיימים מועדונים של חובבי דייהטסו טריוס לדורותיו המחזיקים בו כרכב לטיולי שטח רכים ובינוניים.
סנט לואיס (ספינה)
סנט לואיס הייתה אונייה גרמנית בעלת מנוע דיזל, מתוצרת מספנות ברמן-וולקן, ובבעלות חברת הנוסעים 'המבורג-ארצות הברית', שנועדה להעברת נוסעים בקו חוצה האוקיינוס האטלנטי, אך עם תחילת המשבר הכלכלי של שנת 1929, הוסבה לשיט עינוגים, על מנת לכסות הוצאות.
ב-13 במאי 1939, בעקבות "ליל הבדולח", יצאה האונייה מהמבורג שבגרמניה כשעל סיפונה 937 פליטים יהודים. היא הייתה מיועדת להגיע אל חופי קובה ושם להוריד את הפליטים, אך עם הגיעם לקובה התברר כי רישיונות הכניסה שנשאו עליהם הנוסעים אינם תקפים. מגעים נוהלו בעניין עם ראש ממשלת קובה ולאחר מכן עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, בבקשה לאשר לאונייה לחנות בארצות הברית. ב-5 ביוני הושג הסכם להתיר לפליטים לרדת לחוף ולהיכנס לקובה תמורת איגרת חוב בסך 453,000 דולר (כ-500 דולר לפליט) שתופקד ביום המחרת. הג'וינט לא הצליח לגייס את הסכום הדרוש במועד שנקבע, וב-6 ביוני הפליגה האונייה לאירופה. בריטניה, צרפת, הולנד ובלגיה הודיעו על הסכמתן לקלוט את הפליטים בשטחן.
באפריל 2018 ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הודיע שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה של קנדה לקבל את האוניה. ב-7 בנובמבר 2018 הוא נשא בבית הנבחרים נאום בו התנצל על כך שמדינתו סירבה לקבל את הפליטים היהודים שהיו על הספינה.
היציאה מהמבורג
בשבת, 13 במאי 1939 (כ"ד באייר ה'תרצ"ט), הפליגה האונייה מהמבורג, כשעליה 937 נוסעים, רובם יהודים ילידי גרמניה ממעמד גבוה יחסית שהיו יכולים להרשות לעצמם לשלם את עלות ההפלגה. הנוסעים שאפו להגיע לקובה, ולברוח מגזירות השלטון הנאצי שהלכו והחמירו באותה תקופה. המטרה הייתה להמתין בקובה עד לאישורי המעבר לארצות הברית עם שחרור המכסות, והגירתם לשם.
רב החובל שרדר
רב החובל של האונייה, גוסטב שרדר, שהיה גרמני לא יהודי, אך אנטי-נאצי, דאג לאפשר ליהודים תפילה וצורכי דת, ודרש מצוותו לתת את מלוא השירות והנוחות, כפי שהיו נותנים לנוסעי שייט עינוגים. בכל מהלך המסע לא הסכים שרדר בשום אופן להחזיר את הנוסעים הפליטים לגרמניה, ובשלב מסוים כשחש שאין מוצא, הציע אף להעלות את האניה על שרטון מול חופי בריטניה.
האשרות לקובה
ברשות 930 מתוך 936 הנוסעים היהודים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה. את הרישיונות הסדיר המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, במקום אשרות ההגירה הרגילות. על-פי החוק הקובני לא היו הרישיונות הללו כרוכים בתשלום כלשהו, ואולם, גונסלס מכר אותם, לשם רווח אישי, ב-160 דולר לרישיון. קנאתם של פקידים קובנים ברווח הבלתי-חוקי של גונסלס, רגשות בקרב התושבים נגד בואם של פליטים יהודים ונטייתה הפרו-פשיסטית של הממשלה, חברו יחד וב-15 במאי 1939 ביטלה הממשלה את תוקף רישיונות הכניסה וקיצצה בסמכותו של המנהל הכללי. הממשלה החליטה שרישיונות הכניסה יכובדו רק עד 6 במאי. נראה שחברת הספנות המבורג-אמריקה והנוסעים עצמם ידעו על ההחלטה, אך סברו שהרישיונות שנרכשו זמן רב לפני קבלת ההחלטה יכובדו. רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה.
קובה ארצות הברית וקנדה
בשבת, 27 במאי הגיעה האונייה להוואנה, אך נשיא קובה פדריקו לרדו ברו הכריז שהנוסעים לא יקבלו מקלט מדיני ושאינם רשאים לרדת לחוף עד שיובהר עניינם. אחד הנוסעים ניסה להתאבד ורבים אחרים איימו בכך. ארגון הג'וינט שלח את נציגו לורנס ברנזון להוואנה לשאת ולתת בדבר ירידת הנוסעים לחוף. ב-30 במאי הגיע ברנזון להוואנה, אך נשיא קובה התעקש שהאונייה תצא מנמל הוואנה לפני שיחלו במשא ומתן. ברו טען כי חברת הספנות והג'וינט ידעו מראש שתוקף הרישיונות בוטל, וחייבים ללמדם לקח באשר לכיבוד חוקי קובה. לאחר ויכוח רב גם מצדו של רב החובל, ירדו 29 נוסעים בנמל. 22 מהם היו יהודים בעלי האשרות התקפות וביניהם משפחתו של הרב משה צוריאל, אחד מהנוסעים שנותר בבית חולים לאחר ניסיון ההתאבדות, ועוד שישה לא יהודים. ב-2 ביוני יצאה סנט לואיס את הוואנה, תוך כדי המשך משא-ומתן. רב החובל שרדר ניווט את האונייה בזמן זה באזור שבין פלורידה לקובה.
בעת ההמתנה הודיעה ארצות הברית שגם היא מסרבת לקלוט את הפליטים, עקב הוראה ישירה של הנשיא רוזוולט. האמריקנים טענו שיש לכבד את החוק ואין להכניס את הפליטים באנייה למכסות ההגירה הקיימות למהגרים מגרמניה. הם חששו שבכך יקפחו את אלה הממתינים בתור בגרמניה עצמה לקבלת ויזות לאמריקה, ביניהם יהודים רבים.
לאחר שסנט לואיס הופנתה מארצות הברית, ניסתה קבוצה של אנשי אקדמיה ואנשי כמורה בקנדה לשכנע את ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג, לספק מקלט לנוסעי הספינה, אך בכיר ההגירה הקנדי, פרדריק בלייר, העוין להגירה היהודית, שכנע את ראש הממשלה הקנדי ב-9 ביוני שלא להתערב. במאי 2018 הודיע ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו שיתנצל פומבית בבית הנבחרים על סירובה זה של קנדה.
ב-5 ביוני הודיעו נציגים של נשיא קובה שהיהודים יוכלו להיכנס לקובה, בתנאי שישלמו $453,000 (כ-500 דולר לכל נוסע) "מחיר ויזה רגילה" של המבקש להגר למדינה. ברנזון חשב שהמדובר בתרמית שנועדה לסחוט כספים לאנשי קש נוספים, וסירב להיענות להצעה זו. הג'וינט לא גייסו את כל הכספים במועד. הנשיא ברו הודיע למחרת שתמו 24 שעות שהוקצבו לקבלת הכספים – לא הועילו ניסיונות והודעות הסוכנות היהודית שיעמדו בעתיד בכל תנאיו. לאחר קבלת מברק מטעה על הסכמה לרדת בחוף אחד האיים ליד קובה, וביטולו למחרת, ומתוך מצב מים ואוכל מצטמצמים, האונייה פנתה לשוב לאירופה ב-6 ביוני.
החזרה לאירופה
האונייה שבה לאירופה. לנוכח מצוקת הפליטים, הודיעו מדינות שונות במערב אירופה על הסכמתן לקלוט את הפליטים היהודים. לאחר מסע של כחודש בים הגיעה האנייה לנמל אנטוורפן בבלגיה. ממשלת בלגיה הסכימה לקבל 214 נוסעים, 288 נוסעים המשיכו לבריטניה, 181 נוסעים התקבלו בהולנד ו-224 נוספים המשיכו לצרפת. ארגון הג'וינט האמריקאי פנה אל הסוכנות היהודית בבקשה לקבלת כמה מאות רישיונות הגירה לארץ ישראל מתוך המכסה השוטפת שלה, אך זו סירבה.
הניצולים והנספים
נוסעי האנייה שהיגרו לבריטניה ניצלו. רבים מאלו שנקלטו בהולנד, צרפת ובלגיה נספו מאוחר יותר בשואה, עם כיבושן של ארצות אלה בידי הגרמנים. לפי הערכה מוקדמת של חוקרי השואה תומאס ומורגן-ויטס המבוסס על אחוז הניצולים בארצות אלו, כ-217 מתוך כלל הנוסעים, נספו, רובם במחנות ההשמדה.
במחקר מפורט יותר שנערך בשנת 2007 על ידי סקוט מילר ושרה אוגליב ממוזיאון השואה בוושינגטון, עולה כי מספר הנספים גבוה יותר:
לרב החובל שרדר הוענק, לאחר המלחמה, אות כבוד מטעם ממשלת גרמניה המערבית על פועלו זה, והוא הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, על גבורתו ואומץ לבו בנסותו להציל את נוסעיו.
מסקנות
לאחר מלחמת העולם השנייה, לנוכח מצוקת הפליטים לה היה עד העולם בשנות השלושים וגם בימי המלחמה, גברה הדרישה לעגן בחוק הבינלאומי את זכותם של פליטים הנרדפים מפאת מוצאיהם, דתם, או דעותיהם הפוליטיות, הנמצאים בסיכון חיים בארצות המוצא שלהם, לקבל מקלט במדינה אחרת. בשנת 1951 אושרה אמנת הפליטים על ידי האומות המאוחדות.
התערבותו של הנשיא רוזוולט בעניין הסנט לואיס גרמה לרבים מיהודי ארצות הברית להשתדל ולהנמיך את הציפיות ואת רמת הדרישה שלהם מהממשל האמריקני בכלל ומהנשיא האמריקני בפרט.
קורות האונייה
"סנט לואיס" חזרה לגרמניה והפכה לאניית הובלה מלחמתית החל מ-1940 ועד 1944. היא ניזוקה קשה בהפצצות בנות הברית בעיר הנמל קיל, ב-30 באוגוסט 1944, אך שופצה ושימשה אוניית מלון כבר ב-1946. בסופו של דבר האונייה נגרטה בשנת 1952.
בספרות ובסרטים
סיפורה של "סנט לואיס" שימש בסיס לסרט הבריטי "מסע הארורים" שיצא בשנת 1976. את הסרט ביים סטיוארט רוזנברג לפי תסריט של דייוויד בטלר, והשתתפו בו, בין השאר, פיי דאנאוויי, מקס פון סידוב ואורסון ולס.
סיפור הספינה היה אחת ממקורות ההשראה למחזה "הילד חולם" של חנוך לוין.
2021 באלג'יריה
אירועים בשנת 2021 באלג'יריה.
אירועים
מתמשך – מגפת הקורונה באלג'יריה
באג
בָּאג (מונח עברי: תֶּקֶל; באנגלית: Bug) הוא כשל טכני במערכת מבוססת תוכנה, שמתנהגת בצורה שגויה, לא צפויה או שאיננה מתוכננת.
לעיתים משמשת המילה גם לתיאור טעות בתכנון של מעגל אלקטרוני מורכב, שמימושו הוא בחומרה.
מאפייני הבאגים
באג עלול לנבוע מעיצוב פגום של התוכנה, מתכנון לקוי של האלגוריתם, מטעות בשלב התכנות, מהבנה לא נכונה של הדרישות, מהתאמה שגויה של דרישות לציפיות הלקוח, משינויים בציפיות הלקוח או בקלטים של המערכת, ועוד. באג יכול לבוא לידי ביטוי בצורות אחדות:
ישנן דרכים פורמליות להוכחת נכונות של תוכנה, אולם ברוב המקרים הדרך לבדיקתה של תוכנה היא באמצעות ניסוי על מספר רב של מקרים פרטיים, תהליך הקרוי ניפוי. גיוונם העצום של המקרים השונים בתוכנה מורכבת הופך את מלאכת הניפוי בטכניקה זו לכזאת שאינה מושלמת, וכך קורה שהמשתמש נתקל בבאג.
על בעיית האמינות של התוכנה עמד דייוויד פרנס:
טיפול בבאגים
מפתחי תוכנה משקיעים, בדרך כלל, מאמצים גדולים בניפוי התוכנה כך שלא יהיו בה באגים, אך, כאמור לעיל, אין הם יכולים להתחייב על תוכנה שבה אין ליקויים. בניסיון לשפר את תהליך בדיקת התוכנה פותחו מוצרי בדיקה, נוצר עיסוק של מבקר איכות תוכנה, והוקמו חברות שכל התמחותן היא תכנון וביצוע של בדיקות איכות לתוכנה, באמצעות כלים אוטומטיים, שאחת המפורסמות שבהן היא חברת מרקורי.
בעקבות איתור באג קריטי, מופצת למשתמשים באופן מיידי מהדורה מתוקנת של התוכנות. תיקונים לבאגים פחות קריטיים נצברים אצל מפתח התוכנה ומופצים בגרסה חדשה של התוכנה.
מבחינתו של המשתמש בתוכנה, התגברות על באג מצריכה פעמים רבות פנייה ליצרן התוכנה על-מנת שיספק גרסה תקינה שלה. באופן זמני יכול המשתמש לעיתים לעקוף את הבאג, באמצעות הימנעות משימוש באופציה הגורמת לבאג. לעיתים מצריך הבאג הפעלה מחדש של התוכנית הפגומה, ובמקרים קשים יותר מצריך הבאג אתחול מחדש (ריסט) של המחשב שבו פעלה התוכנה הפגומה.
אטימולוגיה
השימוש במונח ה"באג" לתיאור של פגמים בלתי מוסברים הוא חלק מהמינוח המקצועי בעולם ההנדסה כבר מהמאה ה-19, והיה בשימוש מהנדסי מכונות לתיאור של כשלים מכניים. לדוגמה, אדיסון כתב את המילים הבאות במכתב לעמית מ-1878:
בעיות באלקטרוניקה של מכשירי מכ"ם במהלך מלחמת העולם השנייה נודעו כבאגים (או גליצ'ים).
טביעת המושג משויכת בטעות לגרייס הופר, שפרסמה את הסיבה לתקלה במחשב אלקטרומכני מוקדם. גרסה אופיינית לסיפור מופיעה בציטוט הבא:
סוגי באגים
באגים בדרך כלל נופלים לתוך אחת משתי קטגוריות:
באגים נודעים
כל משתמש במחשבים נתקל בבאגים הגורמים לו אי-נוחות קטנה או גדולה. לעיתים הנזק הנגרם עקב באג כבד למדי, כפי שמלמדות הדוגמאות הבאות:
לא מזיק ברובו
לא מזיק ברובו (באנגלית: Mostly Harmless) הוא הספר החמישי והאחרון בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" (המכונה "טרילוגיה בחמישה פרקים"). הביטוי "לא מזיק ברובו" מופיע לראשונה בספר הראשון בסדרה, "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", כתיאור כדור הארץ על ידי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
הספר נכתב בשנת 1992 על ידי דאגלס אדמס.
עלילה
ארתור דנט, לאחר שראה ביחד עם אהובתו פנצ'רץ' ועם מרווין, הרובוט המדוכא, את ההודעה הסופית של אלוהים לברואיו, מוצא עצמו עקב תאונה מוזרה בממד אחר, בו כדור הארץ קיים בתור פלנטה ששמה "מה עכשיו" ובה הגאוגרפיה זהה לזו של כדור הארץ אך כל כלכלתה מתבססת על מסחר בעורות החרבוצים, בעלי חיים המתקשרים זה עם זה על ידי נשיכות הדדיות בירך.
ארתור מנסה לשחזר את התאונה על מנת לשוב לממד הרגיל ולכן טס בחלל ללא הרף. באחת מהטיסות החללית בה הוא טס מתרסקת על פלנטה פרימיטיבית בשם למואלה. ארתור ניצל מן ההתרסקות וחובר למקומיים. ארתור לא מוצא את מקומו בפלנטה החדשה עד ליום בו הוא מכין לעצמו סנדוויץ'. ארתור זוכה לתפקיד נערץ של "איש הסנדוויצ'ים", ומשכלל את שיטותיו והופך את הכנת הסנדוויצ'ים לאמנות לשמה.
ארתור נהנה מהחיים השקטים בלמואלה, עד ליום בו מגיעה טריליאן, שנהפכה לעיתונאית מצליחה הנודדת בחלל ובזמן ומדווחת על אירועים מכל רחבי הגלקסיה עוד בטרם קרו. בשלב מסוים החליטה טריליאן ללדת ילדה מתרומת זרע. מכיוון שטריליאן וארתור הם שני ההומו ספיינסים היחידים בממד, ארתור היה התורם הפוטנציאלי היחידי. לילדה המשותפת שלהם קראה טריליאן אקראית. אקראית גדלה להיות ילדה חשדנית, פרועה ובודדה. טריליאן מקווה שמגורים עם ארתור יעזרו לה ומשאירה אותם ביחד.
במקביל פורד פרפקט מגיע למשרדי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה ומגלה שאת המדריך קנה תאגיד בשם "מפעלי ממדינסוף" הקשור בצורה כלשהי ל"ווגונים". ההנהלה החדשה מחליטה לשנות את קהל היעד מטרמפיסטים לאנשי החברה הגבוהה, ומעניקה לפורד תפקיד של מבקר מסעדות. פורד הזועם על מינויו החדש מוצא את הגרסה החדשה של המדריך, "עוף" רב ממדי, ושולח אותו לארתור. לאחר מכן הוא נאלץ להימלט מהמשרדים וממפעלי ממדינסוף שהחלו לרדוף אחריו.
באותו זמן, טריליאן נוספת - אשר שמה הוא עדיין טרישה מקמילן, שמה עד לרגע בו הצטרפה לזאפוד למסעות בחלל - החיה בממד מקביל לזה שעליו נכתבו שאר ספרי הסדרה, היא עיתונאית ממורמרת המתחרטת על כך שפספסה את הזמנתו של זאפוד ביבלברוקס לטוס עמו בחלל כיוון שחזרה לקחת את תיקה. קבוצת חייזרים אשר איבדו את זכרונם ומשימתם התמקמו על "רופרט", הכוכב העשירי של מערכת השמש, צפו בשידורי הטלוויזיה של כדור הארץ. לאחר שראו את טריליאן הם פונים אליה בבקשת עזרה, בתקווה שתבנה להם הורוסקופ ממנו יוכלו לדעת מה לעשות.
ארתור מקבל את החבילה מפורד, ועקב הכרתו את האחרון הוא נמנע מלפתוח אותה, אך אקראית גונבת ופותחת אותה. המדריך החדש מציע לה לנסוע לכדור הארץ. מדריך זה משתמש בשיטה הנקראת "הנדסת זמן מהופכת" - דהיינו סידור הדברים מהסוף להתחלה - וגורם לכך שברגע בו ינחת פורד בלמואלה, אקראית תכה בו באבן, תגנוב את ספינת החלל שלו ותטוס לכדור הארץ.
ארתור מוצא את פורד וביחד הם עוזבים את למואלה על גבן של "חיות רגילות בתכלית"- עדר של חיות העוברות בשעטה בלמואלה בדרכן מממד אחד לאחר.
לבסוף, לאחר תלאות מרובות, מגיעים כל הגיבורים - ארתור, פורד, טריליאן, טרישה ואקראית - למועדון בכדור הארץ. ארתור מוצא את אקראית כאשר היא אוחזת באקדח. הוא מנסה להרגיעה אך היא יורה. ארתור מתכופף והכדור פוגע באיש מאחוריו. פורד מגלה שהמועדון אליו הגיעו הוא "בטא" השייך לסטברו-מולר. האיש שנורה הוא למעשה אחד מגלגוליו של אגרג'אג, הזכור מהספר השלישי כמי שהאשים את ארתור בהריגתו של כל אחד מגלגוליו.
בסופו של דבר מושמד כדור הארץ בפעם האחרונה, ביחד איתם, בכל הממדים, על ידי צבא החייזרים שאיבדו את זכרונם. עלילת כל הספר מתגלית כפעולת הנדסת זמן מהופכת שתוכננה על ידי המדריך החדש בהוראת פרוסטטניק ווגון יילטץ - הווגון שמשימתו הייתה להרוס את כדור הארץ ובגלל אופייה העיקש של הפלנטה נכשל בה שוב ושוב, עד שלבסוף הצליח.
ז'אק הרולד
ז'אק הרולד (בצרפתית: Jacques Herold; 10 באוקטובר 1910 – 11 בינואר 1987) היה צייר, פסל, חרט ומאייר ספרים יהודי-רומני, שרוב חייו חי בצרפת.
קורות חיים
ז'אק הרולד נולד ברומניה, בעיר פיאטרה ניאמץ, בשם הרולד בלומר (Herold Blumer), הילד החמישי מבין שישה אחים ובגיל שנתיים עברה משפחתו לגאלאץ, שם היה אביו ליצרן סוכריות. הרולד למד בבוקרשט עם מלגה בבית הספר לאומנויות פלסטיים בין השנים 1925 - 1926. בשנים 1926 - 1929 למד באקדמיה לאמנות ולדסקו (Academia de Artă Vlădescu) בבוקרשט. הרולד עבד כצייר במשרד אדריכלים בבוקרשט, הצטרף לתנועת האוונגרד הרומנית והשתתף בכתב העת Unu, בו פרסם ציורים ראשונים תחת שם העט B. Hérold. הוא היה מקורב לטודור ארגזי, אבל ביולי 1930 עזב לפריז, צרפת, שם התיידד עם קונסטנטין ברנקושי ועזר לו בעבודתו. הוא פגש ב-1932 את איב טנגי, שקירב אותו, ב-1934, לקבוצת הסוריאליסטים, שבלטו בה אז סלבדור דאלי ומקס ארנסט.
בינואר 1936 נישא לוויולט בוגליו ופתח סטודיו ברחוב רוזנוולד בפריז. ב-1940 נמלט, בדומה לאמנים סוריאליסטים אחרים, לדרום צרפת, שם התיישב במרסיי.
ב-1946 זכה לראשונה לתערוכת יחיד חאז היו לו יותר מארבעים תערוכות יחיד.
יצירות של הרולד מוצגות בדרך קבע במוזיאונים רבים ברחבי העולם, בפריז, בריסל, לייז', מרסיי, ירושלים, ניו יורק ועוד. להרולד היו עשרות תערוכות אישיות והשתתף בעשרות תערוכות קבוצתיות. היצירות של הרולד זוכות לביקוש גדול וב-2013 הרולד דורג במקום ה-13 מבין מאה יוצרים פלסטיים ילידי רומניה, לפי הערך של יצירותיהם - בשלושת המקומות הראשונים זכו קונסטנטין ברנקושי, ויקטור בראונר וראובן רובין.
Sale el Sol (שיר)
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד המקסיקני, ה-8 במצעד הספרדי, וה-10 במצעד השירים הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי שאקירה ולואיס פרננדו אוצ'ואה. השיר הוא בשפה הספרדית, והוא בסגנון רוק אלטרנטיבי. השיר נבחר להיות שיר הנושא מן האלבום, והשם שלו הוא כשמו של האלבום.
במאי הוידאו קליפ של השיר היה ז'אומה דה לאיגואנה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של שאקירה ב-8 בפברואר 2011. תחילה, ניתן לראות את שאקירה כשהיא שרה למיקרופון ומאחוריה נמצאת להקה, אשר מנגנת בתופים וגיטרות. בסמוך למאורע מתחיל לרדת שלג. בין לבין ניתן לראות את שאקירה כשהיא בורחת מבית דמוי מבוך.
נכון לאוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-120 מיליון צפיות, והוא הקליפ ה-26 של שאקירה אשר עשה זאת.
מיקומי שיא
בשיאו הצליח השיר להיכנס אל המקום ה-1 במצעד המקסיקני.
ארמאזי
אַרכֵיאוֹלוֹגִיָה
חפירות קטנות בשטח ארמאזי שבוצעו בשנת 1890 חשפו את בסיס חומות העיר הבנוי מלבנת חמר, עם מדרגות אבן, וחשפו מבנה בן שני החדרים, שבו התגלו שברי טורסו של פלג גוף עליון של אישה מהמאה הראשונה לספירה. בשנים 1943 ועד 1948 נערכה חפירה בקנה מידה נרחב בניהולו של אַנְדְּרִיאָה אַפָּכִּידְזֶה מהאקדמיה הגאורגית למדעים, חודשה ב-1985 ונמשכת מאז. אלה הראו כי חומות הלבנים והמגדלים, שנבנו במחצית הראשונה של המאה הראשונה לספירה על תשתית של אבנים חצובות, הקיפו את ראש הגבעה והגיעו חלקית במורד המדרונות עד לנהר בשטח של 30 דונם. הקרקע בין החומות הייתה מדורגת ועל הטרסות ניצבו מבנים שונים.
בחפירות זוהו שלושה שכבות תרבותיות עיקריות: הקדום ביותר מתוארך למאות השלישית והרביעית לפנה"ס (ארמאזי I), האמצעי הוא בין המאות הראשונה עד השלישית לפנה"ס (ארמאזי II), והמבנה החדש יחסית שייך לתקופה בין המאה הראשונה למאה השישית לספירה (ארמאזי III). ארמאזי I בנוי מגושי אבן מסיביים היוצרים בסיס בלתי חדיר ומוקפים בלבני בוץ פחות עמידות. האתר מכיל גם אולם גדול עם שישה עמודים עם גג רעפים. ארמאזי II מוכר בזכות מקדש עם אפסיס. ארמאזי III הוא השכבה העשירה ביותר עם גושי אבן מגולפים באלגנטיות המוחזקים יחד עם טיט סיד ומהדקי מתכת. בין המבנים ששרדו ניתן למנות את הארמון המלכותי, מספר קברים מעוטרים בשפע, בית מרחץ ומאוזוליאום אבן קטן.
האתר כיום הוא פארק-מוזיאון ארכאולוגי המוגן על ידי גאורגיה המנוהל כחלק מהמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של גאורגיה - שמורת מצחתה רבתי.
הִיסטוֹרִיָה
על פי עדויות ארכאולוגיות שטחה של ארמאזי הקדומה היה הרבה יותר נרחב ממה שהוא היום. מיקומה האסטרטגי של ארמאזי נקבע בזכות הגישה הנוחה למעבר דריאל, הדרך הראשית לאורך הקווקז הגדול, שדרכו פלשו הסקיתים למזרח הקרוב.
גם לאחר שמצחתה הפכה לבירת ממלכת איבריה, נותרה אראמזי העיר קדושה של הפגניות האיברית ואחד ממגניה של מצחתה. מצודת ארמאזי נכבשה על ידי המצביא הרומי פומפיוס במהלך המערכה שלו בשנת 65 לפני הספירה נגד המלך האיברי ארטאג. מבנה הרוס מעל נהר מתקווארי מתוארך מאותה תקופה ונקרא עד היום "גשר פומפיי". תקופת הזוהר של ארמאזי הגיעה כאשר ממלכת איבריה הייתה בעלת ברית של הקיסרים הרומים. בשנת 1867 נתגלתה אסטלה המכונה אסטלת ארמאזי של וספיאן (אספסיאנוס). הכיתוב על האסטלה מספר כי הקיסר הרומי אספסיאנוס ביצר את ארמאזי עבור המלך האיברי מיטרידטס הראשון בשנת 75 לספירה. חומת הגנה זו שנבנתה בעמדה ייחודית כדי לחסום את היציאה הדרומית של מעבר דריאל לפני שהיציאה מתרחבת למישור של טביליסי המודרנית, הייתה ככל הנראה אמצעי מנע נגד האלאנים שפשטו תכופות על הגבולות הרומיים מצפון הקווקז. במהלך תקופה זו, ארמאזי נשלט על ידי פיטיאחש תורשתי, שדרגתו הייתה קרובה לדרגתו של המשנה למלך או סטראפ, והיה שני בהיררכיה האיברית הרשמית אחרי המלך. בחפירות של הנקרופוליס יורשי שושלת זו נמצאו פנינים חקוקות הנושאות דיוקנאות של שניים מהמשנים למלך אלה, אספרוך  וזבאך (שנת 150 לספירה), דוגמה נדירה לאותנטית, דיוקן גאורגי קדם-נוצרי. כתובות באלפבית ארמי של ארמאזי מזכירות גם את האדריכל המלכותי ואת האפיטרופוס ("לורד צ'מברלין").
ארמאזי מילאה תפקיד מרכזי בחיי התרבות הגאורגיים העתיקים ובהתפתחות האפיגרפיה המקומית בגאורגיה, לפני המצאת האלפבית הגאורגי במאה החמישית. מבין מספר כתובות מוזרות שנמצאו בארמאזי, החשובה ביותר היא כתובת המצבה היוונית -ארמית הדו-לשונית המנציחה את הנסיכה סרפיטה קצרת הימים ואת השושלת האצילית שלה. הוא מכיל גרסה יוצאת דופן, בדוקטוס שלו ובכמה מצורותיו, של האלפבית הארמי שזכה לכינוי 'הכתב הארמאזי', אם כי ניתן למצוא אותו גם מחוץ לארמאזי, בחלקים אחרים של גאורגיה.
עם העברת הבירה הגאורגית לטביליסי בסוף המאה ה-5 או תחילת המאה ה-6, ארמאזי דעך האזור באופן הדרגתי. עדיין היה לה קומנדנט בכיר משלה, תפקיד שהחזיק בשנת 545 לספירה על ידי ויסתם פלוני. העיר נהרסה לבסוף והחרבה עד היסוד בשנת 736 על ידי המפקד הערבי מרואן בן מוחמד (הח'ליף  האומיי  לעתיד מרואן השני).
העיר ארמאזי מעולם שבה לגדולתה מאז, יחד עם זאת נבנה, בין השנים 1150 ל-1178, מנזר גאורגי אורתודוקסי על שם נינו הקדושה. מבחינה אדריכלית בצורת כנסיית אולם בעלת שישה אפסיסים, אשר. כיום נותרו מהמנזר והמבנים הקשורים אליו, לרוב הריסות ורק חלקים מציורי הקיר מהמאה ה-12 שרדו.
ה-13 של מרקורי
היסטוריה
קוב, שהייתה כבר טייסת מוכשרת, הייתה לאישה האמריקאית הראשונה (והיחידה מכל 13 הנשים) שעשתה ועברה את כל שלושת שלבי הבדיקות. לאבלס וקוב גייסו עוד 19 נשים לעבור את הבדיקות, כשהן ממומנות באופן פרטי על ידי הטייסת בעלת השם העולמי ג'קלין קוקרן ובעלה. מתוך הקבוצה, 13 נשים עברו את אותן בדיקות כמו "שבעיית מרקורי", שבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי. חלק מהנשים נפסלו עקב אנומליות שהתגלו בלב או במוח.
בחירת המועמדות
כל המועמדות שנבחנו היו כבר טייסות בעלות ניסיון רב בתעופה. לאבלס וקוב סקרו קורות חיים של יותר מ-700 נשים כדי לבחון את המועמדות, ולא הזמינו מישהי שיש לה פחות מ-1000 שעות טיסה. חלק מהנשים שמעו על האפשרות דרך ארגון ה-99 (ארגון עולמי שמרכז נשים טייסות ).
הקבוצה הראשונה של נשים נקראו על ידי ג'רי קוב "" והן הנשים שהסכימו להיכנס לתוכנית המחקר הזו.
13 הנשים שנבחרו
שלוש-עשר הנשים שעברו את השלב הראשון של הבדיקות היו:
הבדיקות הרפואיות
כיוון שהרופאים לא ידעו באותה תקופה איך אנשים יעמדו בתנאי תעופה בחלל, הם החליטו על סדרה של בדיקות גופניות שהיו זהות לבדיקות שעברו המועמדים לתוכנית מרקורי. הבדיקות כללו תגובות של רפלקסים, תגובות לורטיגו, בדיקות התעייפות ועומס. הנשים אף בלעו צינור מגומי כדי לבחון את רמת החומציות בקיבה שלהן, ומי קרח הוזרקו לאזניים שלהן כדי לעורר ורטיגו. הנשים הסכימו לבדיקות פולשניות מתוך מחשבה שתהיה אפשרות עתידית להיכנס לתוכנית האסטרונאוטים. ד"ר לבלאס העביר את הבדיקות במרפאה הפרטית שלו, ללא חסות רשמית של נאס"א לתוכנית הזו.
בדיקות נוספות
לאחר השלב הראשון מספר נשים המשיכו לשלבים הבאים של הבדיקות. ג'רי קוב, ריאה הורל, ווולי פאנק המשיכו לבדיקות שלב ב' באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, שכללו הערכות פסיכולוגיות ובדיקות במיכל בידוד. האחרות לא יכלו להצטרף עקב התחייבויות של משפחה ועבודה.
לאחר שקוב עברה גם את בדיקות שלב ג' המתקדמות, שכללו גם בדיקות אווירודינמיות מתקדמות תוך שימוש ציוד צבאי ובדיקות תעופה על מטוסים, התכוונו לרכז את כל הקבוצה בבסיס האווירי של הצי האמריקאי בפנסיקולה, פלורידה. שתיים מהנשים אף התפטרו מעבודתן כדי להשתתף בבדיקות. עם זאת, כמה ימים לפני הביצוע, נשלחו מברקים לכולן אשר מבטלים את הבדיקות. ללא תמיכה רשמית של נאס"א, הצי האמריקאי לא הסכים לאפשר שימוש במתקנים לטובת הפרויקט.
בעקבות ביטול הפרויקט, פאנק מצאה דרך להשלים את השלב השלישי של הניסויים באופן פרטי, ולא כחלק מהפרויקט.
שימוע בקונגרס האמריקני
ג'רי קוב טסה לוושינגטון די. סי. כדי לנסות לקבל תמיכה ולחדש את הפרויקט. היא וג'יין הארט כתבו מכתבים לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ונפגשו עם סגן הנשיא לינדון ג'ונסון. ב-17 ו-18 ביולי 1962 כונסה ועדה מיוחדת בבית הנבחרים של ארצות הברית, תת-ועדה של ועדת בית הנבחרים לענייני מדע ואווירונאוטיקה לדון בנוגע לאופי בחירת אסטרונאוטים והאם יש אפליה מגדרית בתהליך. דיונים אלו, הכללו שיח בנוגע לאפליה מגדרית, הקדימו בשנתיים את זכויות האזרח של 1964, והיו בין הדיונים הראשונים בנושא.
במהלך הדיונים, קוב והראט העידו על יתרונות הפרויקט של לאבלס. ג'קלין קוקרן העידה על דעתה שתוכנית מיוחדת לאימון נשים אסטרונאוטים יכולה לפגוע בתוכנית החלל. נציגי האסטרונאוטים, ג'ון גלן וסקוט קרפנטר, העידו כי תחת הקריטריונים של נאס"א לבחירת מועמדים, לא ניתן לבחור נשים. גלן הוסיף בעדותו כי לדעתו: "הדבר נוגד את הסדר החברתי שלנו לאפשר לנשים להיות בתחום הזה". מנהל נאס"א בפועל, ג'ורג' לאו, ציין כי לפי הדרישות, כל האסטרונאוטים צריכים להיות בוגרי קורס טיס צבאי ובעלי תואר הנדסי (למרות שג'ון גלן התקבל ללא תואר הנדסי). נכון ל-1962, נשים לא יכלו להשתתף בקורסי אימון של חיל האוויר והצי, ולכן לא היו נשים שיכלו להתקבל. למרות שחלק מהטייסות בקבוצת הפרויקט היו בעלות ניסיון מצטבר יותר מחלק מהאסטרונאוטים המועמדים, לא הסכימו לקבל את הניסיון שלהן על מטוסי סילון אזרחיים. חלק מחברי הוועדה היו בעד טענות הנשים, אולם הנושא לא התקדם ונאס"א לא קיבלה מועמדות לתוכנית האסטרונאוטים.
ליז קרפנטר, העוזרת של סגן הנשיא לינדון ג'ונסון, ניסחה מכתב מטעמו למנהל נאס"א ג'יימס ווב השואל אם ניתן לשנות את הקריטריונים, אולם לינדון ג'ונסון לא שלח את המכתב ובמקום זה כתב על הטיוטה "בוא נפסיק עם זה עכשיו".
תשומת לב תקשורתית
התקשורת התעניינה בפרויקט של לאבלס עם השיגור של האישה הראשונה בחלל, הקוסמונאוטית ולנטינה טרשקובה ב-16 ביוני 1963. הסופרת והפוליטיקאית קלייר בות' לוס פרסמה מאמר ביקורת על מקבלי ההחלטות של נאס"א. המאמר היה הראשון שחשף את תמונות ושמות כל 13 הנשים בקבוצה. (חלק מהשמות של המשתתפות כבר פורסם במקומות אחרים).
הנשים הראשונות בחלל
אף אחת מהנשים שהשתתפו בפרויקט לא הגיעה לחלל (למעט וואלי פאנק שעשתה זאת בגיל 82 במסגרת פרויקט אזרחי של בלו אוריג'ין). חודשים מספר לאחר הדיונים בקונגרס, האישה הראשונה בחלל ולנטינה טרשקובה טסה במסגרת תוכנית החלל הסובייטית. לעומת זאת, בארצות הברית לא היו נשים מועמדות לתוכנית האסטרונאוטים עד לקבוצה 8 של האסטרונאוטים ב-1978. סאלי רייד הפכה לאישה האמריקאית הראשונה בחלל בשנת 1983, במסגרת טיסת STS-7. איילין קולינס הייתה הטייסת הראשונה של מעבורת החלל, במהלך טיסת STS-63 בשנת 1995. קולינס הזמינה את נשות קבוצת ה-13 של מרקורי להיות אורחות מיוחדות בשיגור. מתוך הקבוצה, שבע מהנשים היו נוכחות בשיגור, וקולינס הביאה בטיסה מזכרות מיוחדות בשביל כולן. בשנת 1999, קולינס הייתה האישה הראשונה שפיקדה על משימת מעבורת החלל במהלך טיסת מעבורת החלל STS-93.
היינץ ראו
היינץ (היינריך) ראו (Heinz (Heinrich) Rau; 10 בנובמבר 1896 – 13 בפברואר 1965) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי יליד גרמניה, ממובילי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל ומחלוצי מתכנני ירושלים המודרנית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
חייו
היינץ נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה דתית, והיה השני מתוך שמונת ילדי המשפחה, אחיהם של ארתור ראו וגרדה אוקס. שם סיים לימודי נגרות ועיצוב פנים. הוא עזב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ועלה לארץ ישראל. בשנים הראשונות עבר עם האדריכל הנודע ריכרד קאופמן, ולאחר מכן פתח משרד משלו לתכנון אדריכלי בירושלים ב-1935. עבודותיו הראשונות היו תכנון בתי מגורים פרטיים בירושלים, בתל אביב ובחיפה. בשנות ה-30 וה-40 היה בין מובילי עקרונות הסגנון הבינלאומי בירושלים המנדטורית. הוא נודע בקנאותו לעקרונות המודרניזם ובקפדנותו היתרה על פרטים ועל ביצוע מדוקדק של תוכניותיו, שאותן נהג לשרוף עם סיום הפרויקט. לשיטתו, על הבניין עצמו להוות עדות יחידה לתכנון העומד מאחוריו.
עם הקמת אגף התכנון (1949) מונה ראו על ידי אריה שרון לראש המחלקה לתכנון יוזם (חטיבה עיקרית לתכנון יוזם, ברמה הארצית והאזורית), והוא שימש במקביל גם כאחראי המחלקה לעיר ולאזורה של ירושלים. תפקיד מרכזי ובכיר זה ניתן לו חרף העובדה שלא השתייך ל"חוג לרפורמה התיישבותית", אותו חוג וולנטרי שהתווה את הקווים למדיניות התכנונית של מדינת ישראל, כמו מדיניות פיזור האוכלוסייה, אכלוס המדינה ע"פ עקרונות "אזוריים", ייסוד ערים חדשות ועוד. ראו היה חבר באגף בשלוש השנים הראשונות לקיומו (1949-1952), במהלכן היה שותף כמעט בכל ההחלטות והיזמות הקובעות.
ב-1949, כמנהל לשכת התכנון המחוזית, עמד ראו בראש צוות שהכין תוכנית אב לעיר ירושלים, יחד עם האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. התוכנית, שנודעה כ"תוכנית ראו", התייחסה לעיר כיחידה שלמה ולא התחשבה בחלוקתה בין ישראל לירדן בקווי שביתת הנשק. תוכנית ראו הייתה תוכנית רעיונית בלבד ללא תוקף חוקי, אך היא קבעה מספר עקרונות יסוד שהנחו את המשך פיתוחה של העיר. התוכנית אימצה כמה מקווי היסוד של המתכננים הבריטיים של ירושלים, בין היתר את עקרון הבנייה על הגבעות תוך השארת העמקים כשטחים ירוקים, ואת מדיניות הבנייה באבן. כמו כן קבעה התוכנית את ייעודה של גבעת רם כמרכז מוסדות השלטון של המדינה. ב-1950 היה היינץ ראו שותף לתכנון קמפוס האוניברסיטה העברית במקום, יחד עם יוסף קלארווין וריכרד קאופמן.
תרומתו המשמעותית של ראו לתכנון הפיסי של ישראל ניכר, מלבד תכנונה של ירושלים, גם ברעיון להקמת נמל עמוק ים בשפך הסוכריר- הוא נמל אשדוד, והעיר אשדוד שהוקמה סביבו.
ב-1954 חבר אליו האדריכל דוד רזניק, שעבר מתל אביב לירושלים, והם הפעילו משרד משותף עד 1958. בין היתר תכנן ראו באותה תקופה כמה ממבני קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, הבולט והמפורסם שבהם המבנה הכיפתי של בית הכנסת (1956) בתכנון משותף של רזניק וראו, על פרויקט זה זכה בפרס רכטר. מבנה ראוי לציון נוסף של ראו בקמפוס הוא בניין המכון למתמטיקה (1959).
ב-1964 פרש ראו ושב לגרמניה, שם התבודד בעיירה באד טיינאך שביער השחור. הוא נפטר שם ב-1965.
עמנואל טלמור
ביוגרפיה
טלמור נולד בעין חרוד, בנם של נעמי ושמחה ספקטור. בילדותו עברה המשפחה לפתח תקווה והוא למד בבית ספר עממי של פיק"א ובתיכון בגבעת השלושה. בתקופת לימודיו בתיכון הצטרך לארגון ההגנה. ב-1946 הצטרף לפלמ"ח, הוא שירת בפלוגה ח' בגדוד הראשון בבית הערבה, יצא לקורס מ"כים ושימש מפקד כיתה בפלוגה ג' בגדוד השלישי באשדות יעקב. ב-1947 עבר קורס מפקדי מחלקות וחזר כמ"מ לפלוגה ג'. במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה וממלא מקום מפקד הפלוגה בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. השתתף בקרב על צפת, מבצע יפתח, הקרב על מצודת כ"ח,, קרב עמק הירדן, קרבות מלכיה, מבצע דני ומבצע יואב. הוא היה ממקימי קיבוץ יפתח ועבד במשק. ב-1950 נשלח מטעם תנועת דרור לדרום אמריקה.
בשובו הצטרף לשירות הביטחון הכללי. ב-1953 הצטרף ליחידת המבצעים של השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ולאחר הקמת יחידת מפרץ בראשותו של יצחק שמיר שימש סגנו. הוא השתתף במבצע ברן, השתתף בפעולות סיכול פעילותם של המדענים הגרמנים במצרים. טלמור נטל חלק במבצע לכידת אדולף אייכמן, ב-1958 נשלח לארגנטינה לתצפת על הבית בו נחשד שמתגורר אייכמן. ב-1960 היה אחד מהמלווים שהעלו אותו למטוס אל על. ב-1961 מונה לראש מרחב ירושלים בשב"כ, ולאחר מספר חודשים הושאל למוסד ונשלח למרוקו שם פעל להעלאת יהודי מרוקו במבצע יכין. ב-1962 עבר לפריז ושימש ראש יחידת קיסריה באירופה, היה שותף בדיונים לגבי הפעלת אלי כהן והיה הישראלי האחרון שנפגש עמו לפני שנשלח בפעם האחרונה לסוריה. ב-1967 שב לישראל ומונה למפקד מרחב צפון בשב"כ. ב-1971 מונה לנציג שב"כ באירופה, ולאחר רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה לראש מוקד האבטחה באירופה. ב-1974 פרש מהשב"כ, אך המשיך לתרום למחלקת ההיסטוריה של הארגון. לאחר פרישתו עסק בתחום ייעוץ בנושאי אבטחה.
מיקלוש בנצה
ביוגרפיה
מיקלוש בנצה היה תלמידו של מיקלוש לנדוואי. בשל יהדותו הותר לו להופיע בתקופת השואה רק בפני קהל יהודי במסגרת פעילות האומנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 המשיך את לימודיו במלגה אצל הטנור האיטלקי יליד פירנצה מנפרדי פולברוסי (Manfredi Polverosi) באיטליה.
הוא התקבל לבית האופרה של בודפשט בשנת 1946, שם ערך את הופעת הבכורה שלו כפרנדו (ורדי: הטרובדור). הוא נשאר חבר בלהקה עד 1957, אז ניצל את המרד ההונגרי וברח לארצות הברית, שם שיחק לראשונה על במת פטפי קצרת הימים בניו יורק, לאחר מכן קיבל מענק של קרן רוקפלר והופיע בקרנגי הול בניו יורק. בעודו ממשיך בקריירה האופראית שלו בבתי אופרה מרכזיים בתפקידים כמו Sparafucile, Leporello, Don Basilio ו-Mephisto, הוא קיבל תפקיד כמורה וכ"אמן תושב" (Artist-in-residence) באוניברסיטת ביילור בוואקו, טקסס. ב-1964 קיבל משרה דומה באוניברסיטת מיסיסיפי. בין תלמידיו נמנו זמרים ומורים בולטים רבים. לבסוף, ב-1977, פרש מהבמה ולימד פיתוח קול במכללת וואלאס קהילתית בדותן, אלבמה.
קולו
בנצה היה באסיסט מוכשר ואמיתי, שר הכול, החל מדמויות בופו (בופו, פשוטו כמשמעו "מצחיק", אלה הם תפקידי בס ליריים שדורשים מזמר הבס בופו טכניקת קולורטורה מוצקה, יכולת לשירת טפטוף ואיכויות טונאליות בשלות אם רוצים להביאם לתוצאה מקסימלית. הם בדרך כלל האנטגוניסט המפרגן של הגיבור/הגיבורה או השוטה הקומי באופרות בל קנטו) ושר גם עד לתפקידי בסו קנטנטה (Basso cantante שפירושו "בס שר". באסו קנטנטה הוא קול גבוה ולירי יותר. הוא מופק באמצעות הפקת קול ווקאלי איטלקי יותר, ובעל ויברטו מהיר יותר, מאשר המקבילה הגרמנית/האנגלו-סכסונית הקרובה לו ביותר, הבס-בריטון). אלמנתו הקימה קרן ופרס לזמרי בס צעירים הונגרים בשם לוח ההנצחה של מיקלוש בנצה.
בעג'ה
בעג'ה (בערבית: بعجة, באנגלית: Baʿja) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי, מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' וג' (Pre-Pottery Neolithic B and C – PPNB/PPNC), מתוארך לשנים 6800–7500 לפני הספירה, ושוכן כ-14 ק"מ צפונית לפטרה שבהרי אדום, ירדן. האתר התפרסם בזכות הסביבה הקיצונית שבה הוקם, הוכר כאחד מיישובי הקבע הגדולים מהתקופה PPNB/PPNC באזור פטרה רבתי, ושימש כמרכז אזורי. מעריכים כי בבעג'ה גרו 50–60 משפחות, כ־400-500 איש. במקום ייצרו כלי אבן שונים, חרוזים וטבעות אבן חול בגדלים שונים, ששימשו לנוי ותכשיטים, בהם סחרו למרחקים.
שמו המקורי של הכפר אינו ידוע ושמו כיום ניתן לו על ידי ארכאולוגים, שכינו אותו על שם רכס ההרים הסמוך. ליד הכניסה לאתר נמצאים שרידי ישוב (בעג'ה I) מהתקופה המוסלמית והנבטית. חפירות שיטתיות באתר החלו בשנת 1997 ומתבצעות על ידי צוות טרנס-דיסציפלינרי ובינלאומי בראשותו של ה.ג.ק. גבל (Hans Georg K. Gebel) מהאוניברסיטה החופשית של ברלין.
מיקום
האתר שוכן בנ.צ.: 30°24′49″N 35°27′41″E, בגובה 1140–1175 מטר מעל פני הים, משתרע על טרסה מבודדת של כ־15 דונם, מוקפת בגיאיות והרים תלולים ומחורצים. ליישוב יש רק גישה אחת, קשה, דרך ערוץ תלול, צר ועמוק (המכונה סיק), נקיק שנחרץ בעומק של עד 70 מ' לתוך הרי אבן החול. החוקרים סבורים שרצפת הסיק הייתה גבוהה בהרבה מכפי שהיא היום ונשחקה בשיטפונות שהיו במהלך השנים. ציר האורך של האתר (צפון מזרח – דרום מערב) גובל בסיק אל-בעג'ה בדרום ובתצורת סלע אנכית בצפון. אורכו כ-290 מ', רוחבו משתנה מ-20 מ' באזור המערבי והמזרחי עד כ-90 מ' בחלקים המרכזיים.
זהו הכפר הקדום היחיד שנמצא באזור, ששוכן בסביבה מוגנת שכזו והגישה אליו כה קשה. חוקרי האתר משערים שזו עדות לסכסוכים טריטוריאליים ותחרות על בתי גידול מוגבלים. התנאים הטופוגרפיים בסיק מעלים את האפשרות שבאמצעות סכרים פשוטים אפשר היה לאגור מים ולדעתם זהו הסבר אפשרי נוסף מדוע נבחר אתר זה כמקום יישוב. בעג'ה אכן נמצאת בסביבה מוגנת, אבל גם כזו שקשה להגן עליה, שכן כל כובש יכול היה לחסום בקלות את התושבים מגישה למים ומבריחה במעלה הערוץ או במורדו.
תיאור היישוב והבתים
החפירות באתר חשפו בתים מדורגים, בני קומה או שתיים, מרובי חדרים עם חדר מרכזי או חצר, צמודים זה לזה בצפיפות, בסגנון פואבלו (אנ'), עם קירות שהשתמרו לגובה עד 4.20 מטר. הקירות החיצוניים היו משותפים ונראה שלרוב לא היו להם פתחים. הגישה לרוב החדרים הייתה כנראה באמצעות סולמות דרך פתחים בתקרות ובגגות, שכן רק לעיתים נדירות חדרים מחוברים עם דלתות וחלונות. חלק מהבתים נבנו על מדרון משופע במיוחד (כ-45°). הניצול של מדרון כה קיצוני כאזור בנייה למגורים מעיד שכל השטח בבעג'ה היה בשימוש אך המבנים לא השתמרו בטופוגרפיה שכזו בשל שתי רעידות אדמה ושיטפונות שפקדו את האזור. לאחר הרעידה הראשונה היישוב נבנה מחדש, בצפיפות פחותה, רק על חלק מהאתר.
במבנים (שנמצאו דומים לאלו של הכפרים האופייניים באזור) החדר המרכזי היה היחיד שמתאים לרוב פעילויות הבית. חלל זה הוקף משלושה או ארבעה צדדים בחדרים קטנים יותר (קטנים מידי למגורים) שכנראה שמשו לאחסון. הקומות התחתונות נבנו תחילה כמעין קירות תשתית, שסייעו ליישור הסלע המשופע ותמכו בקומה הראשונה, ובהמשך שימשו לאחסון וקבורה. כל הפעילויות החברתיות, עבודות הבית והייצור בחיי היומיום התבצעו, ככל הנראה, בקומות העליונות או על גגות הבתים. על הקירות והרצפות נמצאו תערובות טיח מגוונות ומותאמות למטרות ספציפיות. בחלק מהקירות הטיח היה בצבע אדום, עדות לידע והתמחות גבוהה במלאכה. בחדרים התחתונים יש עדויות גם לסדנאות לייצור טבעות אבן חול בשרשרת ייצור מורכבת.
קבורה קולקטיבית
החפירות בבעג'ה חשפו שלכל בית יש לפחות חדר קטן אחד במרתף המכיל קבורה קולקטיבית – משפחתית, שהמתים נקברו בו בתנוחה שפופה. לעיתים היו בקבר עצמות אדם וחיות באי סדר, וכן חפצים שונים. ממצאים המעידים על עיסוק במאגיה וטקסי קבורה. העובדה שהקברים מוקמו בתוך הבתים מעידה על תפקידם המתמשך של המתים בחיים החברתיים של החיים. פולחן קבורה דומה נמצא גם באתרים אחרים במזרח הקרוב הנאוליתי.
באחד הבתים נמצא חדר קבורה (גודלו 0,65 מ"ר) ובו שלושה מבוגרים ותשעה תינוקות, ללא מאפיינים פתולוגיים בשרידים. המתים נקברו כל אחד בעתו והקבורה בוצעה במתכונת לפיה הנפטר האחרון נטמן במרכז הקבר בעוד העצמות והגולגולות של המתים הקודמים נדחקו לעבר השוליים. קבורה זו מייצגת תמותה רגילה בתוך משפחה גדולה, שחבריה נקברו עם דברי ערך אישיים. השיעור הגבוה של תינוקות עשוי להעיד על שיעור גבוה של תמותת תינוקות. הקבר נפרץ בתחילת התקופה הנאוליתית, אולי בחיפוש אחר חפצי ערך, על כן ייתכן שיש חפצים שנשדדו, אך עדיין הכיל שפע של חרוזים, ראשי חץ וחפצים אחרים. פיגמנט (צִבְעָן) אדום שנמצא בקבר, צבע חלקית עצמות וכלי קבר. על קיר החדר נמצאו קטעים מציור קיר פיגורטיבי בטכניקת פרסקו של מוטיבים מופשטים וקרני אור היוצאות מדמות, ככל הנראה, אדם ותבנית דמוית סולם
האופן שבו תושבי בעג'ה קברו וקישטו את מתיהם מספק לנו רמזים חשובים הנוגעים לחברה, ליחסים החברתיים ולזיכרון הקולקטיבי שלהם. הקבורה מתחת לרצפות בבעג'ה מעידה על החשיבות הגוברת של יחסים קהילתיים לאחר המוות ושל טקסי קבורה הנהוגים על מנת לחזק זהויות קולקטיביות ופותחת דלת להבנה של אחת מנקודות המפנה הבסיסיות ביותר בהיסטוריה האנושית, המעבר מנוודות וליקוט לישיבת קבע וחקלאות.
המחרוזת
בעונת החפירות של שנת 2018 נמצאה קבורת ילדה בת 8–10, שכונתה על ידי החוקרים ג'מילה. השלד המוכתם בצבען אדום נמצא עם מחרוזת מורכבת, כנראה מרובת מיתרים, עם 2337 חרוזים זעירים של צדפים לבנים ואבן גיר אדומה ועוד חמישה חרוזי טורקיז, שהוחזקו יחד על ידי טבעת חוצצת עשויה מאם הפנינה וסגר המטיט שחור. המחרוזת שוחזרה (במשך 3 שנים) ומוצגת כיום במוזיאון החדש של פטרה.
העובדה שהילדה נקברה בקבורה כה מרהיבה חייבה את החוקרים לשקול מחדש את הרעיונות הקודמים לגבי השוויוניות של החברה. אם תחילה חשבו שמדובר בחברה לא רבודה, הרי ממצאים אלו מספקים ראיות לכך שלחלק מהילדים יוחס מעמד גבוה יותר בגיל מוקדם מאוד בחיים, שמעיד על הופעתן של היררכיות חברתיות.
מרכז ייצור
עושרה הכלכלי של בעג'ה בא מייצור והפצה של אחד ממוצרי היוקרה של התקופה: חרוזים וטבעות אבן חול, שיוצרו בשרשרת הפעלה מתוחכמת (chaîne opératoire אנ'). בעג'ה הייתה מרכז ייצור של חרוזים וטבעות אבן החול שנסחרו לאורך עמק הבקע הסורי אפריקאי. נראה כי תעשייה זו התאפשרה בזכות אספקת מזון בטוחה שאפשרה לתושבים להתפנות ולהשקיע זמן בייצור תכשיטים.
בבעג'ה הייתה גם תעשיית כלי אבן ועצם לייצור מגוון רחב של כלי עבודה ובית. חלקם נמצאו טמונים בקירות הבתים וככל הנראה מייצגים נוהג מאגי ל"חיזוק" של הקירות.
שמשי-אדד השני
שמשי-אדד השני היה מלכה ה-57 של אשור לפי רשימת המלכים האשורית. הוא שלט באשור בשנים 1585-1580 לפנה"ס. שלטונו נגמר בתחילת התקופה האפלה של אשור, תקופה שבה נכתבו מעט מאוד תעודות ביחס לשנים קודמות.
גרג סטנטון
גרג סטנטון (באנגלית: Greg Stanton; נולד ב-8 במרץ 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית המכהן כנציג המחוז התשיעי של אריזונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. קודם לכן כיהן כראש עיריית פיניקס.
ביוגרפיה
סטנטון נולד בפיניקס, בנם של פרד ומרי אן.
בשנים 2000–2009 כיהן כחבר מועצת העיר פיניקס, לאחר מכן שימש כסגן פרקליט המדינה של אריזונה עד דצמבר 2010. ב-2011 נבחר לראשות עיריית פיניקס ונכנס לתפקידו בינואר 2012. ב-2015 נבחר לתקופת כהונה נוספת. באוקטובר 2017 הכריז כי בכוונתו להתמודד ב-2018 לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא גבר בבחירות על סטיב פררה מהמפלגה הרפובליקנית. ב-2020 וב-2022 נבחר לתקופת כהונה נוספות.
סטנטון נשוי לניקול והם הורים לבן ובת.
מעבר פריסלופ
מעבר פריסלופ (ברומנית: Pasul Prislop) הוא מעבר ההרים הגבוה ביותר בהרי הקרפטים הרומנים, בצפון רומניה סמוך לעיירה בורשה, המתנשא לגובה של 1,416 מטר מעל פני הים ומחבר בין מחוז מרמורש ממערב לאזור בוקובינה ממזרח. אורכו 50 קילומטר ורוחבו כ-30–40 מטר, והוא מתחבר לכביש DN18. בחורף, בגלל הגובה, המעבר מושלג, אך בקיץ נשקף נוף של בוקובינה, הרי רודנה - כולל פסגות אינאו (Ineu) ופייטרוסו (Pietrosu) - ומעיינות ביסטריצה.
אחת לשנה בחודש אוגוסט מתקיים במקום פסטיבל ריקודי עם מקומי בשם "הורה לה פריסלופ"
BirdLife International
BirdLife International היא שותפות בין-לאומית של ארגונים לא ממשלתיים השואפת להגן על עופות ולשמר את בתי הגידול שלהם. סדרי העדיפויות של BirdLife International כוללים מניעת הכחדה של מיני עופות, זיהוי ושמירה על אתרים חשובים לעופות, שמירה ושיקום בתי גידול מרכזיים של עופות והעצמת שומרי טבע ברחבי העולם.
בשותפות חברים יותר מ-2.5 מיליון אנשים מ-116 ארגונים ממדינות שונות, כולל החברה המלכותית להגנה על ציפורים, אגודת ציפורי הבר של יפן , האגודה הלאומית אודובון ו-American Bird Conservancy.
יחסי אקוודור–גרמניה
יחסי אקוודור–גרמניה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אקוודור לגרמניה.
סקירה כללית
היחסים המדיניים בין אקוודור וגרמניה כוננו ב-4 ביולי 1952. הנושאים החשובים ביותר ביחסים הדו-צדדיים הם סחר והשקעות, שיתוף פעולה בפיתוח, מדיניות סביבתית והמערכת הכפולה של הכשרה מקצועית.
ביקורו של נשיא גרמניה פרנק ולטר שטיינמאייר בפברואר 2019 הצליח לבנות מחדש את שיתוף הפעולה לפיתוח, אשר בוטל זמנית, בספטמבר 2017, ושימש להעצמת היחסים הדו-צדדיים.
הקרנות הפוליטיות הגרמניות, פרידריך-אברט-סטיפטונג, קרן הנס זיידל וקרן רוזה לוקסמבורג מחזיקות כיום משרדים באקוודור.
יחסים כלכליים
בתוך האיחוד האירופי, גרמניה היא אחת השותפות החשובות ביותר באקוודור. היצוא הגרמני לאקוודור בשנת 2019 הסתכם ב-494 מיליון דולר, והייבוא מאקוודור הסתכם ב-598 מיליון דולר.
מאז 1977, בקיטו קיימת לשכת התעשייה והמסחר הגרמנית-אקוודורית. בנוסף לשגרירותה, אקוודור מחזיקה מכון לקידום יצוא והשקעות (PRO ECUADOR) בגרמניה וכן קונסוליה כללית בהמבורג מאז 1993. הסכם הסחר הרב-צדדי בין אקוודור לאיחוד האירופי, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017, נתן ליחסים הכלכליים תאוצה ניכרת.
גרמניה היא אחת התורמות הגדולות של אקוודור לשיתופי פעולה בפיתוח. המשא ומתן הבין-ממשלתי האחרון על שיתוף פעולה בפיתוח נערך כמעט ביולי 2020. תחומי העדיפות של שיתוף הפעולה הגרמני-אקוודורי הם הגנה על איכות הסביבה / משאבי טבע, שלום ולכידות חברתית, אקלים ואנרגיה ופיתוח עירוני בר קיימא.
יחסי תרבות
המתווכים העיקריים בחילופי תרבות בין גרמניה לאקוודור הם הומבולדט-Gesellschaft / גתה-צנטרום בקיטו, מרכז התרבות הגרמני-אקוודורי בגואיאקיל ובתי הספר הגרמניים בקיטו, גואיאקיל וקואנקה.
שיתוף פעולה בחינוך
שיתוף פעולה ברמת האוניברסיטה מקודם בעיקר באמצעות מלגות מחקר לטווח קצר, שירות חילופי האקדמיה הגרמני מלגות ותוכניות חילופי מרצים. דויטשה פורשונגסגמיינשאפט (קרן המחקר הגרמנית, DFG) עורכת פרויקט מחקר של יערות הגשם ההרריים במחוזות זמורה, צ'ינצ'יפה ולויה; שלוש אוניברסיטאות אקוודוריות ושמונה אוניברסיטאות גרמניות מעורבות כעת בפרויקט.
מנוע מולקולרי
מנוע מולקולרי הוא מכונה אשר תפקידה להתמיר סוגי אנרגיה שונים לעבודה מכנית ואשר ממדיה נמדדים בקנה מידה ננומטרי. גודל המנוע המולקולרי כגודל מולקולות בודדות ומכאן שמו.
מקור
המנוע המולקולרי המלאכותי מתבסס לרוב על מנגנונים דומים המצויים בטבע. מכונות מולקולריות טבעיות הן, לרוב אנזימים והן מצויות בכל תא. האנזים מבצע פעולות שונות בתא, החל משכפול מידע גנטי הקיים בתא וכן ביצוע תהליכים מטבוליים להפקת אנרגיה. ישנם אנזימים, כגון אקטין, המפיקים עבודה מכנית מאנרגיה האצורה בקשר כימי. אנזימים אלה הם מנועים מולקולריים טבעיים ווריאציות עליהם יוצרות מנועים מולקולריים מלאכותיים.
סוגי המנועים המולקולריים ועקרון פעולתם
בטבע, קיימים מגוון מנועים מולקולריים, אשר נחלקים לשתי קטגוריות: עקרון הפעולה של מספר מנועים מסוג זה מתבסס על הזרמת פרוטונים כנגד גלגל, והתמרת האנרגיה הקינטית הנוצרת לטובת יצירת מולקולות ATP (מולקולות עתירות אנרגיה אשר משמשות להנעת מכונות מולקולריות), לאחר מכן המנוע מבצע את הפעולה ההפוכה, קרי- פירוק מולקולות ה-ATP, ובכך גורם לסיבוב הגלגל בכיוון ההפוך, באופן זה המנוע המולקולרי מבצע עבודה הן בעזרת זרימת הפרוטונים והן בעזרת פירוק מולקולות ה-ATP.
לעיתים, בתור מסילות נעשה שימוש בשלד התא ואף בסיבי ה-DNA. דוגמה למנוע קווי מסוג זה היא מנועי הפולימראזות, אשר נעים על גבי מסילות DNA לשם שכפול רצף ה-DNA. דוגמה אחרת למנוע קווי היא עקרון פעולת הקינזין, אשר לרוב נע על גבי מסילות העשויות מיקרו-טובלים (סיבים מיקרוניים המתחים בין מרכז התא אל ממברנת התא), לקינזין שני"ראשים" אשר מצויים בקצה "גבעול" המחובר אליו, תנועת הקינזין מתבצעת על ידי "הליכה" של ראשי הקינזין, זה לאחר זה, לאורך הסיבים. בכך משמש הקנזין משמש להנעת חומרים ומטענים בתוך חלל התא.
שימושים עתידיים
למנועים המולקולרים קיימים מגוון שימושים פוטנציאלים בתחומים רבים, החל בתחום האנרגיה, וכלה בתחום הרפואה, למשל:
2021 בארגנטינה
אירועים בשנת 2021 בארגנטינה.
אירועים
מתמשך – מגפת הקורונה בארגנטינה
פרשת אלישע חייבטוב
פרשת אלישע חייבטוב כוללת את הרשעתו ברצח של אלישע חייבטוב בשנת 2013 וזיכויו כעבור חמש שנים על ידי בית המשפט העליון, לנוכח פגיעה חמורה בזכות ההיוועצות בעורך דין וליקויים קשים בהפעלתו של מדובב בידי המשטרה.
פרשה זו החלה בעקבות מעשה רצח שאירע במועדון סנוקר בשדרות ב-9 ביוני 2002, בו נרצח עובד המקום שי אדרי. לאחר מסכת משפטית שהחלה בנובמבר 2007, עם הגשת כתב אישום בגין רצח, בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, לאחר הודאה שהוצאה ממנו על ידי מדובב שהוכנס לתאו, ב-28 באפריל 2011 הורשע חייבטוב בביצוע הרצח ובמספר עבירות נוספות ונגזר עליו מאסר עולם ותשלום פיצויים להוריו של אדרי.
ב-2 באוגוסט 2018 זיכה בית המשפט העליון את חייבטוב מעבירת הרצח, והוא שוחרר מכלאו.
רצח שי אדרי
ב-9 ביוני 2002, בשעה 4 לפנות בוקר, נכנסו שני רעולי פנים למועדון הסנוקר "גרין ספורט" שבאזור התעשייה בשדרות, בכוונה לבצע שוד. שי אדרי, שהיה אחד מעובדי המקום, התקרב לאחד השודדים והחל להתעמת עימו. במהלך העימות נורה אדרי בירייה אחת אשר פגעה בליבו וגרמה למותו. מיד לאחר מכן גנבו שני הפורצים כסף מדלפק הסנוקר ונמלטו מהמקום.
חקירת המשטרה
ב-16 במרץ 2005, כשלוש שנים לאחר האירוע, התקבל מידע מודיעיני במשטרה המייחס את השוד והרצח לחייבטוב ולתושב שדרות בשם סורן סורחנוב המכונה "ממוקה". עם קבלת המידע, פתחה המשטרה בחקירה סמויה נגד ממוקה, אך הוא נהרג בתאונת דרכים בנובמבר 2005. החקירה הסמויה חודשה בתחילת שנת 2006 והתמקדה בחייבטוב.
גיוס המדובב ומפגשו עם חייבטוב
ב-22 בינואר 2006, נחתם "הסכם מדובבים", במסגרתו התחייב המדובב לספק למשטרה שירותי דיבוב בתיק החקירה בעניינו של חייבטוב. כעבור ארבעה ימים הוציאו חוקרי המשטרה את חייבטוב מתאו בכלא "דקל" והעבירוהו לתא מעצר בשדרות. במהלך הנסיעה למתקן המעצר הופגש חייבטוב (באקראי כביכול) עם המדובב, אשר הציג עצמו כחבר בכיר במשפחת הפשע ג'ארושי ברמלה שנעצר בגין עבירות סמים. בהגיעם למתקן המעצר הושמו השניים באותו התא, בו הותקן ציוד אלקטרוני לתיעוד שיחותיהם בווידאו ובאודיו.
במהלך 11 ימיו הראשונים בתא המעצר, היה חייבטוב מנותק מכל גורם חיצוני. לא הייתה לו גישה לטלפון, נמנעה ממנו הזכות להיוועץ עם עורך דין ודבר מעצרו אף לא הובא לידיעת משפחתו. במהלך השהות בתא צרך המדובב הרואין ביחד עם חייבטוב שמעולם לפני כן לא צרך סם זה, והפעיל עליו מניפולציות רגשיות. לאחר שבועיים שבהם הוחזק בתנאים קשים, נחקר חייבטוב לראשונה באופן רשמי ביחס לחשדות בתיק הרצח ולמחרת הובא לראשונה בפני שופט להארכת מעצרו. המדובב שכנע את חייבטוב שלא להשתמש בעורך דין משלו, ושכנע אותו כי ידאג לו לייצוג על ידי עורך הדין אביגדור פלדמן.