cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרולד פינטר
כיוונים חדשים
ב-2005 הכריז כי הוא פורש מכתיבת מחזות ומבקש להקדיש את זמנו לפעילות פוליטית. הוא זכה לחברות כבוד במועדון מקבלי התארים האציליים הבריטיים בשנת 2002 לאחר שקודם לכן סירב לתואר אבירות מלא. היה חבר בקבוצת השמאל הבריטית RESPECT. פינטר אף שלח ידו, מעת לעת, בבימוי מחזות וסרטים, (על פי רוב כאלו שאינם מבוססים על כתיבתו)- הוא נחשב לתסריטאי איכותי ומבוקש- בין סרטיו היותר ידועים:- "אהובת הקצין הצרפתי" ,"הטייקון האחרון","אוכל הדלעת", "התאונה" ,"סיום בברלין", "המקשר", "המשרת" ועוד. כמו כן הופיע כשחקן על הבמה ובקולנוע ובטלוויזיה (זכורה במיוחד הופעתו השנונה, האחרונה, בסרט החייט מפנמה). כשנתיים לפני מותו הופיע פינטר בתיאטרון רויאל קורט בלונדון במחזה-היחיד סרטו האחרון של קראפ מאת סמואל בקט.
ב-13 באוקטובר 2005 הודיעה האקדמיה השוודית למדעים כי פינטר הוא חתן פרס נובל לספרות לשנת 2005. בשל בריאותו הרופפת נבצר ממנו לבוא לטקס קבלת הפרס, אבל נאומו, 'אמנות, אמת ופוליטיקה', שנכתב במיוחד, הוקלט ושודר בטקס.
בינואר 2007 ראש ממשלת צרפת דומיניק דה וילפן, העניק להרולד פינטר את הגבוה בעיטורי צרפת, את אות לגיון הכבוד.
שירה ופרוזה
פינטר החל לכתוב שירה ופרוזה שנים לפני שכתב את מחזהו הראשון. שיריו הראשונים מגלים השפעות מודרניסטיות כאלה של ת"ס אליוט ואחרים.
מאוחר יותר השתנה גם סגנונו השירי. שירתו המאוחרת כוללת שירים פוליטיים בוטים, בייחוד אנטי אמריקאיים, ושירים אישיים שמוטיב המוות והכיליון בולט בהם במיוחד.
Agrobacterium
הערה טקסונומית: הסוג Agrobacterium הוא הטרוגני למדי. מחקרים טקסונומיים עדכניים מסווגים את מיני ה-Agrobacterium לסוגים חדשים, בהם Ruegeria ,Pseudorhodobacter ו-Stappia, אך מרבית המינים סווגו מחדש כמינים בסוג ריזוביום (Rhizobium).
Agrobacterium כפתוגן של צמחים
המין A. tumefaciens (פירוש שם המין בלטינית: "גורם לגידולים") גורם למחלת עפץ הכתר בצמחים. המחלה מתאפיינת בצמיחתם של גידולים או עפצים על הצמח החולה. הגידולים מתעוררים בעקבות העברה של מקטע DNA הקרוי T-DNA (קיצור של Transfer DNA) מפלסמיד המצוי בתאי החיידק והמכונה Ti (קיצור של Tumor-inducing, "מחולל גידולים"). מין אחר בסוג, A. rhizogenes הגורם לגידולים בשורש הצמח, נושא פלסמיד אחר, פלסמיד Ri (Root-inducing).
מקטע ה-T-DNA משולב בגנום של התא המארח במיקום חצי-אקראי, והגנים האלימים שב-T-DNA באים לידי ביטוי וגורמים ליצירת עפצים. ה-T-DNA נושא גנים לאנזימים ביוסינתטיים לייצורן של חומצות אמינו לא סטנדרטיות, כגון אוקטופין ונופלין. נוסף אל אלו, נישאים ב-T-DNA גם גנים לביוסינתזה של ההורמונים הצמחיים אוקסין וציטוקינין. עקב שינוי מאזן ההורמונים בתא הצמח משתבשת הבקרה על חלוקתם של תאים אלו ונוצרים גידולים. היחס בין ייצור האוקסין לציטוקינין קובע את אופיו של הגידול.
Agrobacterium בביוטכנולוגיה
הגנים המיועדים להכנסה לצמח מועברים לאזור ה-T-DNA של הפלסמיד שממנו הוסרו גנים לא רצויים, יחד עם סמן ברירה (כדוגמת עמידות לאנטיביוטיקה) כדי לאפשר ברירה (סלקציה) של תאי צמח שעברו טרנספורמציה בהצלחה. צאצאיהם של הצמחים מגודלים לאחר הטרנספורמציה על מצע גידול הכולל אנטיביוטיקה; צמחים שאליהם לא חדר ה-T-DNA אינם מפתחים עמידות לאנטיביוטיקה ואינם שורדים.
משנה למלך
המשנה למלך (באנגלית: Viceroy; בספרדית: Virrey; בפורטוגזית: Vice-Rei) היה הפקיד בעל הדרגה הגבוהה ביותר במערכת בירוקרטית קולוניאלית בקולוניה מסוימת, המושל אזרחית וצבאית בשמו של המלך על היחידה המנהלית הקרויה "מלכות משנה".
באימפריה הספרדית כיהנו בו-זמנית מספר משנים למלך ברחבי האמריקות. ב-1525 יוסדה מלכות המשנה של ספרד החדשה; ב-1544 יוסדה מלכות המשנה של פרו; בשנת 1717 הוקמה מלכות המשנה של גרנדה החדשה (Virreinato de Nueva Granada), אשר התפרקה והוקמה בשנית בשנת 1739; ולבסוף בשנת 1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata).
בנוסף למשנים למלך שבאמריקות היו למלך הספרדי משנים למלך גם באירופה: בשנת 1503 יוסדה מלכות המשנה של נפולי (Virreinato de Nápoles), ואילו בין השנים 1580 ל-1642 התקיימה מלכות המשנה של פורטוגל (Virreinato de Portugal). לבסוף, היו גם מספר משנים למלך גם בספרד עצמה: באראגון, ולנסיה ובקטלוניה.
תפקידו של המשנה למלך איבד מחשיבותו עם החלפת השושלת ההבסבורגית בשושלת הבורבונית בספרד בשנת 1700.
התואר שימש גם באימפריות אחרות, אם כי לרוב באופן בלתי רשמי ומצומצם יותר מאשר בזו הספרדית, כגון מדינת ברזיל תחת האימפריה הפורטוגזית, הודו תחת האימפריה הבריטית, צרפת החדשה תחת האימפריה הצרפתית (כיום בקנדה). בנוסף, מספר בתי מלוכה אירופאיים השתמשו בתארים אלו לציון המושלים מטעמם בטריטוריות שונות בתחומי ממלכתן.
פיקוח באימפריה הספרדית
מועצת האינדיאס, אשר הוקמה בשנת 1524 כמוסד שניהל עבור המלך את האימפריה, הוסמכה לשלוח מפקח כללי (visitador general) על מנת לחקור האשמות או חשדות למנהל לא-תקין מצד גוף או בעל משרה שלטונית. מוסד זה היה יעיל, אולם לא נעשה בו שימוש דחוף.
אמצעי הפיקוח העיקרי על המתחולל במלכות המשנה היו ה"רסידנסיאס" (residencias) – הליך שגרתי של דיווח וביקורת משפטית של תקופת השלטון של בעל משרה בכירה. עם סיום שלטונו, דרך קבע, נערך הליך שבדק את הישגיו ובירר טענות שהועלו כנגדו.
אופייה של הבירוקרטיה ברחבי האימפריה, ושל הקבוצות המאורגנות בה, סייע גם הוא להליך הפיקוח והביקורת המתמיד על התנהלות מלכות המשנה. מצופה היה ממושל שיתייעץ עם חברי האודיינסייה שבתחום סמכותו ולדעתם היה משקל. גילדות ומועצות ערים, וכן קבוצות מאורגנות אחרות, כגון אנשי הכנסייה והצבא, שמרו בקנאות על זכויות היתר (fueros) שלהם ולא היססו לפנות לכתר על כל פגיעה במעמדם. מערכת משפטית היררכית קיבלה תלונות כנגד פקידים שהואשמו בשחיתות או בניצול סמכותם לרעה, וטיפלה בהם ביעילות משתנה בהתאם לזמן ולמקום.
בעיית הפצת מפתחות
בקריפטוגרפיה, בעיית הפצת מפתחות (key distribution problem) ובעיית תחזוקת מפתחות, הן בעיות העוסקות בהיבטים קריפטוגרפיים של העברה, ניהול ותחזוקה של מפתחות-הצפנה סודיים באופן בטוח בין שתי ישויות או יותר המתקשרות ברשת. לאור העובדה שבפרוטוקול הצפנה העושה שימוש באלגוריתם סימטרי כדי להצפין את תעבורת הרשת, יש צורך להעביר את מפתח ההצפנה מהשולח למקבל כדי שהאחרון יוכל לפענח את המסרים שקיבל. אם יפול מפתח ההצפנה לידי צד שלישי ('אויב' או 'מתחרה') במהלך ההעברה, הדבר משפיע מיידית על ביטחון הפרוטוקול: היריב יכול להשתמש במפתח זה כדי לפענח את כל תעבורת הרשת שהוצפנה באמצעותו.
שמירת מפתחות הצפנה בסוד מחייבת הפעלת אמצעים קריפטורפיים או פיזיים כמו כספת כדי להגן עליהם מפני חשיפה. בעיה זו מחריפה אף יותר כאשר מספר המשתתפים גדול. לצורך המחשה, כאשר 15 משתמשים מעוניינים לנהל התקשרות בטוחה ביניהם, הם צריכים בסך הכול 105 מפתחות, כשכל משתמש צריך להחזיק ב-14 מפתחות. מספר זה גדל באופן מעריכי ככל שמספר המשתתפים עולה. בניסוח כללי, עבור רשת של n משתמשים נדרשים בסך הכול מפתחות. ברשת מרובת משתמשים אין שום דרך מעשית לאחסן מספר כה גדול של מפתחות בסודיות.
המשתתפים בהתקשרות משתמשים בערוץ פתוח, כלומר רשת תקשורת הנגישה לכל אדם, כגון רשת האינטרנט, כך שההנחה היא שאפשר לצותת להם בקלות. הבעיה נובעת מהעובדה שאין בידי המשתתפים ערוץ בטוח כדי לשתף בו את מפתח ההצפנה ביניהם. ייתכן שלא נפגשו מעולם ואף אינם מכירים זה את זה. העברת המפתח על ידי שליח גם היא לא בטוחה לגמרי ואף אינה מעשית אם הם רחוקים זה מזה. הם יכולים להעביר את מפתח ההצפנה בדרכים אחרות כמו באמצעות הדואר או הטלפון, אולם גם אמצעים אלה ניתנים לניטור בדרכים פשוטות. מלבד זאת, אם קיימת דרך בטוחה להעברת מפתח ההצפנה, ייתכן שהמשתתפים יוכלו לנצלה כדי להעביר את המידע עצמו ואז לא יהיה צורך בהצפנה כלל.
בעבר, כאשר ההצפנה שימשה בעיקר צבאות, דיפלומטים ומרגלים, העברת המפתח הסודי בוצעה במפגש אישי או על ידי בלדר שהיה נאמן על הצדדים. אולם במסחר הנעשה דרך רשת האינטרנט, הכולל אינספור עסקאות או פעולות, שיטה זו אינה מעשית.
הגדרה כללית
פרוטוקול שפותר את בעיית הפצת המפתחות נקרא בכללות פרוטוקול שיתוף או יסוד מפתח (Key establishment) והוא אלגוריתם הכולל סדרה של מהלכים או חילופי מסרים בין שני משתתפים או יותר ברשת תקשורת פתוחה, שבסיומם המשתתפים הלגיטימיים משתפים ביניהם מפתח סודי כך שהם סמוכים ובטוחים שמלבדם אין איש יודע מהו. בעיקרון אפשר להשתמש בו כמפתח הצפנה להצפנת ההתקשרות ביניהם באמצעות אלגוריתם סימטרי מהיר כמו AES, אולם כדי לא לחשוף את אלגוריתם ההצפנה לחולשות שעלולות להיות במפתח שנגזר, מומלץ לא להשתמש בו ישירות אלא לגזור ממנו מפתח אחר באמצעות פונקציית גזירת מפתח (Key derivation function) בקיצור KDF. לדוגמה אפשר להשתמש בפונקציית גיבוב. המפתח הסודי המשותף שנגזר בסופו של דבר נקרא בדרך כלל מפתח שיחה, כשמו הוא נועד להתקשרות אחת או מספר התקשרויות מוגבל ובגמר השימוש בו המפתח מושמד. באופן כללי קיימים שני סוגי פרוטוקולים;
בפרוטוקול מודרני נוסף מרכיב אימות זהויות כדי למנוע התקפת אדם באמצע על הפרוטוקול. אפשר להוסיף אימות על ידי חתימה דיגיטלית ותעודות מפתח ציבורי (certificate) החתומות על ידי רשות מאשרת. אולם העדיפות היא לאימות עקיף כחלק אינטרגלי ללא צורך בתהליכים נפרדים או בסיוע צד שלישי. אפשר לחלק את מרכיב האימות לשני סוגים:
בין יתר האלמנטים שפרוטוקול קריפטוגרפי לשיתוף מפתח אמור לתת מענה הם, התקפות פסיביות שבהן התוקף מנסה לנחש את המידע הסודי על ידי התבוננות בחילופי המסרים בין המשתתפים הלגיטמיים שמתבצעים כאמור בערוץ פתוח שניתן לציתות. והתקפות אקטיביות שבהן התוקף שמסוגל בנוסף ל'הזריק', ליירט, למחוק, לשנות ואו לשכפל מסרים.
פתרונות
בשתי הדרכים האמורות קיימת בעיית אימות והבטחת שלמות (message authentication). גם אם המשתמשים מוצאים דרך בטוחה להעביר ביניהם מפתח סודי לצורך הצפנת תעבורת הרשת, אין הם יכולים להיות בטוחים שהמידע העובר ברשת אותנטי, כלומר שהוא מגיע מהמקור הנטען וכי לא בוצע בו שינוי במהלך ההעברה אם בגלל שגיאה טכנית או בשל מהלך זדוני (malicious) על מנת לפרוץ את המערכת. את בעיית האימות ניתן לפתור גם כן בשתי דרכים;
מופ"ת
{{פירושונים|
ויהי בימי
ויהי בימי הוא סרט קצר, שאורכו 18 דקות, אשר צולם בשנת 1932 בידי חברת הסרטים "מולדת".
בעיית הפצת מפתחות
פתרונות
פתרון נוסף שנותן מענה חלקי לבעיה הוא אלגוריתם חלוקת סוד. בשיטת חלוקת סוד, מפתח ההצפנה יכול להיות מוצפן ומחולק בין מספר משתתפים באופן כזה שרק בשיתוף פעולה של מספר מוגדר של משתמשים ניתן לשחזרו. ללא מספר החלקים הדרוש (או ה'שתפים' בהקשר של חלוקת סוד) אין דרך לשחזר את המפתח.
ויהי בימי
הקומדיה הופקה על רקע חגיגות פורים והעדלאידע בשנת תרצ"ב בתל אביב. הסרט היה סרט אילם, העלילה ודברי השחקנים הוצגו באמצעות כיתובים בין קטעי הסרט. המוזיקה בסרט הושמעה מתקליטים, שעל גבי אחד מהם הוקלט השחקן משה חורגל מקריא את הפסוק הראשון של "מגילת אסתר", דבר שאפשר לקולנוע "ציון" בירושלים לציין כי זהו הסרט הקולני העברי הראשון בארץ-ישראל.
הסרט הופק באמצעים דלים וזכה להצלחה גדולה.
בעיית הפצת מפתחות
הגדרה פורמלית של ביטחון פרוטוקול שיתוף מפתח
ביטחון הפרוטוקול מוגדר במונחים של ניסוי אותו אפשר לתאר בקיצור:.
הסבר: אליס ובוב מריצים את הפרוטוקול \Pi בנוכחות איב (eavesdropper) המצותתת להם ומסומנת בקיצור \text{eav} כשבידי כל אחד מהם מחרוזת סיביות אקראית בגודל 1^n. תוצאת הרצת הפרוטוקול היא עותק המכיל את מהלכי הפרוטוקול והמסרים שעברו מצד לצד וכן מפתח k המשותף לשני הצדדים. לצורך הניסוי מטילים מטבע, דהיינו בוחרים סיבית אקראית b\in\{0,1\} ובודקים:
ויהי בימי
עלילת הסרט
הסרט בנוי כקומדיית טעויות. העלילה מספרת על חייט הבורח מאשתו בחגיגות פורים ומתחבא בקרב חוגגי העדלאידע בתל אביב. החייטת רודפת אחריו ומנסה לאתר אותו. במקביל תיירת יהודייה מבטיחה לתייר יהודי כי אם יצליח לזהות אותה בין החוגגים, תסכים להינשא לו. השניים מתחפשים לחלוצים ויוצאים לעיר. מאוחר יותר התייר מחליף את בגדיו בבגדי החייט. שני חלוצים אמתיים שחוגגים בעדלאידע גורמים למהומה, לאחר שהחייטת חושבת שהתייר הוא בעלה, התיירת חושבת שהחלוץ הוא התייר, התייר חושב שהחלוצה היא התיירת, החלוץ חושב שהתיירת היא החלוצה. כל הנוכחים מחפשים זה את זה כשלבסוף כולם מגיעים לרבנות.
בעיית הפצת מפתחות
הגדרה פורמלית של ביטחון פרוטוקול שיתוף מפתח
אם b=0, בוחרים מחרוזת באופן אקראי ואחיד.
אם b=1 אזי מציבים k'=k.
ויהי בימי
המוזיקה
שתי המנגינות המלוות את הסרט, "ריקוד איסטנבול" ו"ריקוד קוקז", הן מנגינה טורקית ומנגינה קווקזית שבוצעו בסגנון הכליזמרים. המוזיקה הוקלטה על גבי תקליטים בסרטי קולומביה.
בעיית הפצת מפתחות
הגדרה פורמלית של ביטחון פרוטוקול שיתוף מפתח
נניח שקיים אלגוריתם \mathcal{A} שמקבל כקלט עותק של מהלכי הפרוטוקול \Pi ואת הסיבית k' ומפיק את b'. תוצאת הניסוי מוגדרת '1', דהיינו האלגוריתם הסתיים בהצלחה אם b'=b אחרת התוצאה היא אפס.
פרוטוקול שיתוף מפתח \Pi ייקרא בטוח בנוכחות המצותתת איב, אם עבור כל \mathcal{A} - אלגוריתם הסתברותי פולינומי, קיימת 'פונקציית זניחות' של n המסומנת בקיצור כך שמתקיים:
כלומר ההסתברות ש-\mathcal{A} יחזיר את b ובכך יאפשר ליריב לגלות האם k'=k, גדולה מחצי בשיעור שאינו עולה על פונקציה זניחה כלשהי של n. פונקציית זניחות יכולה להיות למשל מהצורה.
קראל שלמון
קַרְאֶל שַׂלְמוֹן (Karel Salmon) או קרל סלומון (Karl Salomon) (13 בנובמבר 1897, היידלברג, גרמניה - 15 בינואר 1974, בית זית) היה מלחין, מנצח, פסנתרן, נגן עוגב וזמר בריטון ישראלי יליד גרמניה.
חייו
קראל שלמון נולד בשנת 1897 בשם קרל סלומון (Karl Salomon) בהיידלברג שבגרמניה, בנו של סוחר. בראשית דרכו המוזיקלית למד אצל פרופ' פיליפ וולפרום (Wolfrum), מנצח ומנהל מוזיקלי של אוניברסיטת היידלברג. וולפרום הפנה את תלמידו אל מקס רגר, שהשפעתו ניכרה במוזיקה של סלומון; בשנת 1916 נסע סלומון לווינה, אך זמן קצר אחרי שהחל את לימודיו אצל רגר, נפטר המורה, וסלומון עבר, בהמלצת וולפרום, ללמוד אצל ריכרד שטראוס בברלין, שם השלים את לימודיו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, אחרי קריירה של ניצוח והלחנה בגרמניה, עלה סלומון לארץ ישראל. בשנת 1936, עם הקמתה של תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י), התמנה כמנהל מחלקת המוזיקה של התחנה. כעבור שנתיים ייסד את תזמורת שירות השידור (כיום התזמורת הסימפונית ירושלים).
משנת 1948 ניהל את מחלקת המוזיקה של קול ישראל ובשנת 1962 פרש לגמלאות.
עם קום המדינה שיווה לשמו אופי עברי תוך שמירה על הצליל המקורי.
יצירתו
קראל שלמון הלחין יצירות רבות, בהן מוזיקה תזמורתית, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית, שירים ויצירות לפסנתר. כן עיבד יצירות רבות לרדיו. במוזיקה שלו ניכרה השפעה של תרבות יהדות ספרד שהייתה חביבה עליו; פיוטים של אברהם אבן עזרא, יהודה הלוי ואחרים שימשו בסיס לכמה מיצירותיו.
בכתיבתו של שלמון ניכרו שני יסודות בולטים - מאפייני השפה העברית, התנ"ך ונופי ישראל מצד אחד, ומסורת המוזיקה של מרכז אירופה, מן הצד השני. שלמון נטה חיבה למקצבים אסימטריים ולהרכבים בלתי שגרתיים וחוש ההומור שלו בא לביטוי במשחקי מילים ושעשועי לשון, שכולם מצאו מקום ביצירתו המוזיקלית. כן חיבב במיוחד את צורת הוריאציות.
בשנת 1930, כשחי עדיין בגרמניה, חיבר אופרת בובות בשם "דוד וגוליית" למילים של אלברט בר. היצירה, שאפשר לבצעה הן כאופרה בימתית והן כקנטטה, שודרה בשנת 1957 בטלוויזיה הגרמנית.
בשנת 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, חיבר שלמון תוך ימים אחדים "סוויטה סימפונית על נושאים יווניים" כתחליף לתווים, שלא הגיעו בעוד מועד לקונצרט שתוכנן בירושלים לטובת הצלב האדום של יוון. יצירתו זו זכתה להצלחה רבה, לא רק בישראל אלא גם מחוצה לה.
בשנת 1950-51 קיבל קראל שלמון את פרס אנגל. קראל שלמון נפטר בביתו שבבית זית שליד ירושלים, בינואר 1974.
בספרייה הלאומית שמור ארכיונו, ובו כתבי יד של יצירות מקוריות ועיבודים, סקיצות, מאמרים ספרותיים, הסברים ליצירות וליברטי, מכתבים, תוכניות, תמונות ועוד.
כפר אקולוגי
כפר אקולוגי (באנגלית: Ecovillage) הוא כינוי לצורת התיישבות רצונית ששמה לה למטרה להיות בת קיימא מבחינה חברתית, כלכלית ואקולוגית. רוב הכפרים האקולוגיים מיועדים לאוכלוסייה של בין 50 ל-150 אנשים, מאחר שגודל זה נחשב לגודל המקסימלי של רשתות חברתיות על פי ממצאים של מחקרים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים. למרות זאת, כפרים אקולוגיים גדולים יותר, עד לגודל של 2,000 אנשים, יכולים להתקיים כרשתות של "רשויות מקומיות אקולוגיות" או "תת-קהילות", במטרה ליצור מודלים של כפרים אקולוגיים שמאפשרים רשתות חברתיות עם בסיס תמיכה רחב יותר.
תושבי הכפר האקולוגי מאוחדים על ידי ערכים אקולוגיים, חברתיים או רוחניים משותפים, בדומה לתושבים של קהילה רצונית. כפר אקולוגי מורכב לעיתים קרובות מאנשים שבחרו בו כחלופה למערכות פוליטיות ריכוזיות, ולמערכות מים וביוב ריכוזיות. יש הטוענים כי מתרחשות תופעות של התמוטטות צורות ההתיישבויות הקהילתיות המקוריות, אורח חיים צרכני בזבזני, הרס שטחי מחיה טבעיים, תהליכי עיור בלתי נשלטים, בחקלאות תעשייתית, ובתלות-יתר בדלקי מאובנים, כמגמות שחייבות להשתנות על מנת למנוע אסון אקולוגי. הם רואים בקהילות קטנות, עם השפעה אקולוגית מינימלית כחלופה לתופעות אלו. קהילות כאלו משתפות פעולה לעיתים קרובות עם כפרים דומים ברשתות משלהם (לדוגמה, ברשת העולמית של כפרים אקולוגיים). מודל זה של פעולה קולקטיבית דומה לזה של ארגון "עשרת אלפים כפרים", שתומך בסחורות סחר הוגן ברחבי העולם.
הגדרה
בשנת 1991, הגדיר רוברט גילמן כפר אקולוגי, הגדרה שהפכה לאמת מידה קובעת. גילמן קבע מספר אמות מידה שחייבות להתקיים בכל כפר אקולוגי:
קנה מידה אנושי
קנה מידה אנושי מתייחס לגודל אוכלוסייה בו אנשים מסוגלים להכיר אנשים אחרים, ולהיות מוכרים לאחרים בקהילה, ובו כל חבר בקהילה מרגיש שהוא או היא מסוגלים להשפיע על התנהלות הקהילה. על פי גילמן, ישנן עדויות לכך שגם בחברה התעשייתית וגם בחברות אחרות, הגבול העליון לקהילה כזו הוא כ-500 איש. במצבים יציבים מאוד ומבודדים, הגבול יכול להגיע ל-1,000 אנשים, בעוד שבמצבים טיפוסיים לחברות תעשייתיות מודרניות הגבול הוא לעיתים קרובות נמוך יותר, ויכול להגיע לפחות מ-100 איש.
כפר המספק את כל הצרכים הבסיסיים
יישוב המספק את כל הצרכים הבסיסיים הוא יישוב בו כל התפקודים העיקריים של חיי היומיום - מגורים, אספקת מזון, ייצור, פנאי, חיי חברה ומסחר - קיימים במידה מאוזנת. במרבית היישובים בעולם המערבי, בין אם בסביבה עירונית, פרברית או כפרית - ישנה חלוקה על פי ייעוד: חלק מהאזורים מיועדים למגורים, חלק מיועדים למסחר, חלק מיועדים לתעשייה וכו'. אזורים אלה בדרך כלל גדולים מידי בשביל להיות בקנה מידה אנושי, אפילו במסגרת ייעוד אחד. בניגוד לכך, הכפר האקולוגי אומר להוות מיקרוקוסמוס של חברה שלמה, ולכלול את כל הייעודים בכפר אחד.
עיקרון זה לא מחייב את הכפר האקולוגי לספק את צרכיו עצמו בצורה מלאה, או להיות מבודד מהקהילה הסובבת. מבחינה אידיאלית, בכפר האקולוגי יהיה מספר מקומות העבודה, כמספר האנשים המועסקים הגרים בכפר, אך במציאות, חלק מתושבי הכפר יעבדו מחוצה לו, וחלק ממקומות העבודה בכפר יאוישו על ידי אנשים מבחוץ.
על פי גילמן, ישנם שירותים מקצועיים שלא יכולים להיות ממוקמים בכפר אקולוגי - בתי חולים, שדות תעופה וכו'. עם זאת, באמצעות שיתוף פעולה בין כפרים, כל מוסד גדול יכול להיות מנוהל בהצלחה על ידי גושי יישובים ורשתות, וכך לאפשר לחברה מודרנית מתפקדת להיות מורכבת בעיקר מיחידות של כפרים אקולוגיים.
כפר בו פעולות אנושיות משתלבות בצורה בלתי מזיקה בעולם הטבעי
עיקרון זה מתייחס לאופי האקולוגי של הכפר האקולוגי. אחד ההיבטים החשובים של עיקרון זה הוא אידיאל השוויון בין בני אדם וצורות אחרות של חיים, כך שבני אדם לא ינסו לשלוט על הטבע, אלא למצוא את מקומם בתוכו. היבט חשוב נוסף הוא השימוש המעגלי במשאבים חומריים, המהווה חלופה לגישה ליניארית של "להשתמש פעם אחת ולזרוק לנצח". כפועל יוצא מכך, הכפר האקולוגי משתמש במקורות של אנרגיה מתחדשת (אנרגיה סולארית, אנרגיית רוח וכו'), כחלופה לדלקי מאובנים. בנוסף לכך, הכפר האקולוגי עושה שימוש ברקבובית, כך שפסולת אורגנית תוחזר לאדמה במקום להזרק למזבלה, ממחזר את מרבית החומרים בהם נעשה שימוש, ונמנע משימוש בחומרים המזיקים לסביבה.
כפר התומך בהתפתחות אנושית בריאה
עיקרון זה מכיר בעצם בעובדה שכפר אקולוגיים הם בסופו של דבר, קהילות אנושיות, ושללא שהדאגה לבריאות אנשים תהיה במרכז, קהילות אלו לא יוכלו להתקיים בהצלחה. הכוונה ב"התפתחות אנושית בריאה" היא התפתחות מאוזנת ומשולבת של כל ההיבטים של חיים אנושיים - פיזיולוגיים, רגשיים, שכליים ורוחניים. צרכים התפתחותיים אלו צריכים להיות מבוטאים לא רק בחיי היחיד, אלא בחיי הקהילה כגוף אחד.
כפר שיכול להמשיך להתקיים בהצלחה ללא הגבלת זמן
מטרתו של עיקרון זה הוא להזכיר שכפר אקולוגי אמור להתקיים לטווח ארוך. ללא עיקרון זה, היה קל יותר ליצור קהילות בקנה מידה אנושי לטווח קצר, שיתנהלו לכאורה בהרמוניה עם הטבע ויספקו את צורכי עצמם, אך למעשה יהיו מבוססים על הון שנצבר בחלקים אחרים של החברה, או תלויים בפעילות שאיננה בת קיימא במקום אחר, או לא יתחשבו בהיבט חשוב של החיים (כגון ילדות או זקנה). עיקרון זה מביא איתו מחויבות עמוקה להוגנות והתנגדות לניצול - כלפי חלקים אחרים בעולם, אנשים ובעלי חיים, וכלפי החיים בעתיד.
מאפיינים
העקרונות עליהם מבוססים הכפרים האקולוגיים ניתנים ליישום בסביבה עירונית, כמו גם בסביבה כפרית, במדינות מפותחות, כמו גם במדינות מתפתחות. חסידי הרעיון תומכים בעצמאות בתשתיות ואורח חיים בר-קיימא (למשל, פשטות מרצון) של המתיישבים עם מינימום של מסחר מחוץ לאזור המקומי, או האזור האקולוגי. כפרים אקולוגיים הנמצאים בסביבה כפרית מבוססים בדרך כלל על חקלאות אורגנית, פרמקלצ'ר וגישות נוספות שמקדמות תפקוד של מערכות אקולוגיות ומגוון ביולוגי. חלק מהכפרים האקולוגיים משלבים את עקרונות העיצוב של שיכונים שיתופיים, אך עם מיקוד אקולוגי ותהליך יותר "אורגני", שהוא טיפוסי לעיצוב של פרמקלצ'ר.
כפר אקולוגי מתבסס בדרך כלל על:
מטרת רוב הכפרים האקולוגיים היא לקיים סביבת מחיה מקיימת המספקת את רוב צורכי התושבים על בסיס מקומי. הארגון שלו תלוי בדרך כלל על הון חינוכי כלשהו או ערכים מוסרים, המתוארים לעיתים כאקו-אנרכיזם:
מקס קולנשר
ד"ר מקס קולנשר (27 בספטמבר 1875 - 16 במרץ 1937) היה ממייסדי המפלגה הציונית בגרמניה ואחד מהאידאולוגים הראשיים שלה: התווה ויישם דרך לאומית וקהילתית בפוזן, ברלין וישראל, והקים את "בנק קולנשר לווינברג".
גרמניה
קולנשר נולד בפוזנן (ב) ליוליוס קולנשר, סוחר תבואה. הוא התחנך בחינוך יהודי מסורתי. ב-1871 החל לימודי משפטים באוניברסיטאות ברלין, היידלברג וברסלאו. הוא אמנם הוסמך לדוקטורט, אך נמנעה ממנו האפשרות להמשיך באקדמיה מאחר שליהודים לא הורשה להמשיך במסלול זה, ולכן עבר לשוק הפרטי.
אחרי קונגרס אוגנדה החל בפעילות ציונית והשתתף בכל הקונגרסים הציונים מאז. ב-1905 ניסח, יחד עם קרל ירמיאס, רעיונות להקמת מפלגה בהסתדרות הציונית, בדומה לציוני ציון "המזרחית", שתחתור למדינה יהודית-ציונית ברוח הציונות המדינית של הרצל. הדבר גרם להתנגשות עם "התאחדות ציוני גרמניה" ולכן השעו את הקמת המפלגה.
קולנשר ראה בפעילות קהילה, את מוקד העשייה הציונית מחוץ לארץ ישראל, והגשים בפוזן ואחר כך בברלין את קריאתו של הרצל לציונים "לכבוש את הקהילות". לדעתו על היהודים לקבל שוויון זכויות מלא, אך בכל זאת לא להשתלב באופן כללי באוכלוסייה, על מנת לא לאבד את הזהות היהודית. זאת בניגוד לגישת "היה יהודי בביתך וגרמני בצאתך".
ב-1918 עמד בראש "המועצה הלאומית של יהודי פוזנן", וכשליחה כנציג הקהילה היהודית בממשלה העצמאית של פוזנן. היה בכך מעין תקדים של הכרה ביהודים כלאום. פוזנן של אותם ימים הייתה מוקד לוויכוח היכן יעבור הגבול בין גרמניה לפולין, וקולנשר שאף לנייטרליות, על אף שהיו קולות רבים בקרב היהודים לתמוך בצד הגרמני, וקולנשר הבין ששני הצדדים מחזקים את כלכלתם על חשבון היהודים.
ב-1920 עבר לברלין, שם שימש בחלק מהזמן מנהיג הקהילה היהודית. ככזה המשיך בבניית "קהילת העם" כגורם נגד להתבוללות המקדם את הכשרת הנוער לידיעת השפה העברית ולעלייה לארץ ישראל. כלומר הגדרת המטרה אינה רק איסוף תרומות למען אלו היושבים בארץ ישראל, אלא להיות חלק מהם. במרץ-אפריל 1921 היה בין מייסדי פדרציה ציונית חדשה בשם "בניין הארץ", שטענה שההסתדרות הציונית סיימה את משימתה הפוליטית עם כינון המנדט הבריטי. "בניין הארץ" גם התנגדה לרעיונות הסוציאליסטיים שפשו בקרב העולים לארץ ישראל. בבחירת לקונגרס ה-12 התמודדה "בניין הארץ" ונחלה תבוסה ובעקבות הבחירות רק קולנשר נבחר.
ארץ ישראל
קולנשר ואשתו בטי סיירו בארץ ישראל ב-1928 ואף רכשו אדמות בעין זיתים ובחיפה. ב-1933 עלתה משפחת קולנשר לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, על פי המלצתו של מנחם אוסישקין ידידו. גם בתל אביב המשיך בפעילות ציבורית והקים את "איחוד" - קהילה דתית-לאומית של יוצאי גרמניה. "איחוד" הקימה רשת שירותי דת אלטרנטיביים כחברה קדישא, בית כנסת וארגון חתונות ובר-מצוות.
ב-1934 הקים עם גאורג לווינברג} את "בנק קולנשר לווינברג" (Kollenscher Lowenberg), שהיה חלק מתופעה רחבה של הקמת בנקים על ידי יוצאי גרמניה (כדוגמת בנקים גדולים כבנק יפת ובנקים קטנים כבנק היילברונר). הבנק, בשדרות רוטשילד 13, עסק בשירותים בנקאיים בעיקר לעולי העלייה החמישית "היקים" כמו מימון הקמת חברת עסיס והקמת מאפיית "דגניה". כמו גם טיפול בעניינים שנבעו מהסכם העברה שנחתם בין השלטון הנאצי למוסדות הציונים.
מקס קולנשר ואחיו ליאו היו מהוגי הרעיון להקמת לשכת החליפין לניירות ערך.
ב-1935 סייע בהקמת "התאגדות ציונים אקדמאים בארץ ישראל".
אחרי מותו (ב-1937) פורק הבנק, וקהילת "איחוד" מוזגה עם קהילת "שיבת ציון" והוקם בית כנסת שפועל עד היום ברוח תפישתו של קולנשר.
ג'וזפה טורלי
עיקר חשיבותו של טורלי בתרומתו לפיתוח הקונצ'רטו הכלי (1972 Newman) עמ' 142), בייחוד קונצ'רטי גרוסי וקונצ'רטו סולו, לכלי קשת וקונטינואו, נוסף להיותו מלחין הבארוק הפורה ביותר לחצוצרות (Tarr 1974).
קורות חייו
טורלי נולד בוורונה. לא ידוע אצל מי למד כינור, אם כי משערים שהיה תלמיד של לאונרדו ברוניולי או של ברתולמאו לאורנטי, אך ידוע בוודאות, שהלחנה למד אצל "ג'אקומו אנטוניו פרטי". ב-27 ביוני 1684, בגיל 26, הצטרף לאקדמיה פילארמוניקה בקבוצת הכינור השני. בשנת 1689 התמנה למאסטרו די קונצ'רטו בחצר גיאורג פרידריך השני, המרקיז מברנדנבורג-אנסבאך, שם ניצח על התזמורת בביצוע pazzie d'amore e dell'interesse, יצירה דרמטית שחיבר המאסטרו די קאפלה, הקסטראטו "פרנצ'סקו פיסטוקי", לפני שיצא לווינה בדצמבר 1699. הוא חזר לבולוניה במועד לא ידוע לפני פברואר 1701, כאשר הוא מופיע ככנר ברשימת הנגנים של ב"קאפלה מוזיקלה" המחודשת בסאן פטרוניו, בניהולו של מורו לשעבר להלחנה, פרטי.(Schnoebelen and Vanscheeuwijk 2001).
טורלי מת ב-1709 בבולוניה וכתבי היד שלו שמורים שם בארכיב של סאן פטרוניו. אחיו של ג'וזפה, פליצ'ה טורלי, היה צייר בולונזי בעל מוניטין צנועים, שנמנה בהמשך עם מייסדי ה"אקדמיה קלמנטינה". המוכר ביותר בין תלמידיו הרבים של טורלי היה פרנצ'סקו מנפרדיני.
בוצין
בוצין (שם מדעי: Verbascum) הוא סוג צמח בעל פרחים המשתייך למשפחת הלועניתיים. בסוג בוצין נמנים 464 מינים הנפוצים מאירופה עד מונגוליה וסרי לנקה, מצפון אפריקה ועד לקניה וחצי האי ערב. ריכוז המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון. מרכז המגוון נמצא באנטוליה ומזרח תורכיה. הפלורה התורכית מונה 237 מיני בוצין. מינים מסוימים חדרו לאמריקה, אוסטרליה ודרום אפריקה. בישראל וסביבתה גדלים כ-22 מינים צהובי כותרת גלגלית, בוצין מפורץ הוא הנפוץ שבהם, כחצי מהם נדירים, והשאר מצויים או פחות מצויים.
על פי הספרות הבוטנית, חלק מהמינים אלרגניים ויכולים אף לגרום לפגיעה בעיניים. השיער שעל העלים עשוי לגרום לגירויים אם הוא מגיע לרקמות ריריות כמו בעיניים.
חלק ממיני הבוצין רב-שנתיים וחלקם דו-שנתיים, ומיעוטם חד-שנתיים. גובה הצמח משתנה בין המינים השונים, ונע בין 0.5 ל-3 מטרים.
שמו המדעי של הצמח, Verbascum, הוא שיבוש של המילה הלטינית barba שפירושה "זקָן", על שם השערות הרבות על גבעול הצמח.
פונולוגיה
הבוצין מתפתח לאורך מספר חודשים, מהלבלוב בתחילת החורף ועד לשיא הפריחה בשלהי האביב, שנמשכת לתוך הקיץ הארוך. בחורף משקיע הבוצין בצימוח עלי שושנת. ובתחילת האביב בסוף מרץ מצמיחים חצי מן המינים בישראל גבעולי תפרחת על פרחיהם, האחרים מאחרים בחודש לסוף אפריל ושלושה מקדימים לסוף פברואר: בוצין המדבר, בוצין מזרחי ובוצין קטן-פרחים.
מעל חצי מהמינים בישראל וסביבתה הם צמחים דו-שנתיים, שעוברים שני מחזורים (שנתיים) בחייהם אבל רק בשנה השנייה הם פורחים ולאחר מכן מתים, בשנה הראשונה הם מצמיחים שושנת צמודה לקרקע. תופעה זו מכונה רבייה מינית פעם בחיים. לעיתים, בוצין סיני מגדל שושנת עלים ענקית ללא תפרחת, רק לאחר שנים ספורות, לאחר שאגר מספיק מזון בשורש השפודי שלו, הוא מגדל תפרחת גבוהה (2 עד 3 מ'), פורח ומת לאחר מכן.
האבקה
הבוצין הוא צמח שפרחיו חסרי צוף ומפתים את המאביקים באמצעות אבקה. הבוצין הוא צמח דו-מיני ופרוטנדרי כלומר, האבקנים באותו פרח מבשילים לפני שהצלקות מוכנות לקליטת אבקה. פרח הבוצין חיי יומיים בלבד מפתיחת הפרח. ביום הראשון מבשלים האבקנים וביום השני מבשילה הצלקת ואז גרגרי האבקה יכולים לנבוט על הצלקת, לגדול ולהפרות את הביציות שבשחלה.
מקצב הפריחה בבוצין הוא כדלהלן: הפרח נפתח עם אור ראשון. המאבקים, שבראש האבקנים נסדקים והאבקה מתפרצת ומכסה את פניהם. מיני דבורים מבקרים (למשל, דבורת הדמדומים, דבורי הדבש, ודבורי בר זעירות) את הפרח. ולאחר כל ביקור, חלק מהפרחים (בערך 30 עד 70 אחוזים) משירים את עלי הכותרת והאבקנים, אך ללא השחלה וללא עמוד השחלה. חלק מהפרחים נשארים על הצמח ללא אבקה ולקראת הצהרים הם מתקפלים ונסגרים ונשארים מצומקים עד הבוקר הבא. רובם נפתחים שוב לרווחה בבוקר היום השני, כאשר הצלקת מוכנות לקליטת אבקה, והם כמעט ואינם מפתים את הדבורים באמצעות אבקה רבה וגם כמעט ואינם מקבלים מאביקים לעומת פרחי היום הראשון. הדבורים – רובם דבורים קטנות – טועים בהבחנה בין פרחי יום א' ליום ב'. מסתבר שאחוז קטן של טעויות אלה מספיק כדי להפרות את רוב פרחי הבוצין בשלב הנקבי. פרחים בשלב הנקבי משקיעים משאבים מרובים בהפריה וממעטים בפיתוי באמצעות האבקה.
מאפייני הסוג
המאפיינים העיקריים של בוצין: הפרחים גלגליים, צהובים (בישראל), דו-מיניים, מאוחי עלי כותרת וכותרתם אינה נכונה(כמעט סימטריים), שחלה עילית אחת, עמוד שחלה אחד, צלקת אחת; 4 או חמישה זירים מכוסים בשערות פסוקות; העלים מסורגים או נגדיים חלקם ערוכים לעיתים קרובות בשושנת; הפרי הלקט רב-זרעים שעמוד שחלה נישא בראשו.
מיני הבוצין הם עשבים חד-שנתיים, דו-שנתיים, רב-שנתיים או בני שיח שאיבריהם מכוסים על פי רוב בשערות מסועפות או לעיתים בשערות פשוטות או בשערות בלוטיות.
גבעולי הפריחה, עגולים זקופים על פי רוב מסתעפים, מיעוטם לא מסתעפים, מכוסים על פי רוב בשערות מסועפות או לעיתים בשערות פשוטות או בשערות בלוטיות.
בקעת הקהילות
קודם להקמת אתר ההנצחה לא היה ביד ושם אתר המנציח את הקהילות השונות.
בוצין
מאפייני הסוג
העלים חסרי לוואים, פשוטים ומסורגים, לעיתים רחוקות נגדיים (למשל, בוצין אופקי) חלקם ערוכים גם בשוֹשֶנֶת (rosette), כלומר העלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס הגבעול. על פי רוב עלי הגבעול שונים מעלי השושנת בגודלם ובצורתם.
בקעת הקהילות
אבן הפינה לאתר הונחה בשנת 1983, ובנייתו הושלמה בשנת 1992.
בוצין
מאפייני הסוג
התפרחות הן לרוב מסוג שיבולת או עניפה, מכבדית (למשל, בוצין דמשקאי). הפרחים ערוכים בקבוצות של 2 עד 8 פרחים לאורך גבעולי התפרחת ( למשל, בוצין מפורץ, בוצין טרפולי) או הפרחים ערוכים אחד אחד בחיקי החפים לאורך גבעולי התפרחית (למשל, בוצין בירותי ובוצין טברייני).
הפרחים דו-מיניים, ובלתי נכונים (כמעט סימטריים), בעלי עטיף כפול. הם בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת. הפרחים ממוקמים בניצב למישור הקרקע, כלומר הם בעלי עמדה אנכית ולא אופקית כשאר הצמחים בעלי פרחי גלגליים.
בקעת הקהילות
תולדות האתר
הרעיון להקמתה של בקעת הקהילות עלה בשנת 1977, בפגישה של יו"ר הנהלת יד ושם, יצחק ארד, והאגודה האמריקנית למען יד ושם בראשות אלי זבורובסקי. להקמת האתר תרמו אגודת הידידים של יד ושם בארצות הברית ואיגודים רבים של יוצאי הארצות ("לנדסמנשאפטן"). בשנת 1979 ביקש יד ושם ממשרד האדריכלים יהלום-צור להגיש הצעות לגלעד שינציח את זכרן של 5,000 קהילות יהודיות שחרבו בשואה. אמר האדריכל דן צור: "החלטנו לא לעצב גלעד או גן רגיל. רצינו להראות עולם שנחרב, הריסות, אך במקביל גם את התקומה." הרעיון התבסס על התחפרות בתוך הגבעה, כדי לבטא את הפצע שנוצר בגופו של העם היהודי. "המבנה הטופוגרפי של האתר הכתיב ירידה אליו ואחר כך עלייה לגבעה. ביקשנו להנציח עולם שנחרב, ובה בעת לציין את תחיית המתים. כשהתחלנו לשרטט את האתר, נזכרנו בחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל".
האנדרטה מנציחה את הרס הקהילות ולכן דבר לא נבנה מעל פני האדמה. בקעת הקהילות נחפרה כסדרה של קברים פתוחים פעורים באדמה, מבוך של חצרות וקירות, משעולים פתוחים וחסומים. הרעיון הראשון התבסס על חפירת המבוך בתוך הקרקע. הרעיון נפסל כשהתברר כי הקרקע במקום רכה מדי. הוחלט לבצע חפירה ובתוכה ליצוק את המבוך. כחומר ליציקת המבוך נבחרו סלעים שנחצבו במחצבות אבן.
חקיקת השמות באבן
המעצבים הגרפיים דוד גרוסמן ויקי מולכו עיצבו את שמות הקהילות שנחקקו בבקעה. השניים חקרו את המקורות העתיקים על מנת לבחור את אופן עיצוב האותיות בבקעה. בין השאר חקרו מקורות ארכאולוגיים, לוחות עתיקים וכתובות בתי קברות באירופה. הם שאפו לאפיין כל קהילה באותיות מיוחדות לה. "היה לנו רעיון שמכל קהילה תילקח איזו תעודה מודפסת, ושם הקהילה יעוצב לפי אותה טיפוגרפיה. רעיון זה הצריך עבודת הכנה עצומה בהיקפה ולכן ירד מהפרק. במקום זאת פיתחנו אותיות המבוססות על אבן עברית עתיקה מלפני כ-2,000 שנה. אלה אותיות שבמפתיע מצטיינות בקו מודרני. הן הרבה יותר מודרניות מהאותיות שחקקו באירופה על מצבות."
כמקור נוסף לעיצוב האותיות תארו האדריכלים את הסיפור על רבי רבי חנינא בן תרדיון: כשהרומאים החליטו להענישו על שלימד תורה, הם עטפו אותו בספר תורה והציתוהו בעודו בחיים. כשעלה בלהבות נשאל מה הוא רואה ואמר: "גוילים נשרפין ואותיות פורחות".
בוצין
מאפייני הסוג
הפרחים צהובים ובמרכזם לעתים קרובות כתמים סגולים. נראה שהכתמים עוזרים לדבורה ללמוד על הפרח ואבקניו. האבקנים מבשילים ביום הראשון לפתיחת הפרח, והשחלה מבשילה רק ביום השני. הכותרת נושרת יחד עם האבקנים אחר ההפריה. הפרחים שנשארים על הצמח מתקפלים ומצטמקים, נסגרים חלקית ונשארים כך, עד הבוקר הבא. אז, הם עוברים כאמור לשלב הנקבי.
בקעת הקהילות
חקיקת השמות באבן
"בלועזית התבססנו על אותיות קלאסיות ונייטרליות, כיוון שאין טעם לתת לקהילות שיוך ספציפי בלועזית." לא כל שמות הקהילות מופיעים באות זהה. "את האותיות של הערים עיצבנו אחרת כדי להעניק להן נוכחות. ישנם שמות אשר החלטנו לכתוב באות יותר קשה ובעלת אופי מיכאני. למשל, הכתובת 'באבי-יאר'." בתחילה תוכננה אף חקיקת שמותיהם של מחנות ההשמדה בבקעה אך הרעיון ירד מהפרק.
בוצין
מאפייני הסוג
הגביע קצר בעל 5 אונות או שיניים שוות ודמויות סרגל (למשל, בוצין הבשן ובוצין דמשקאי) או דמויות ביצה או אזמל והם מפורדים עד לבסיס או רק בחלק מאורכו.
בקעת הקהילות
חקיקת השמות באבן
שמות הקהילות נחרטו על כמאה קירות המפוזרים בכעשרים חצרות. החצרות מסודרות זו ביחס לזו על פי שושנת הרוחות, בהתאם למיקומן הגאוגרפי באירופה ובצפון אפריקה. שמות המקומות בעברית מייצגים את שמות הקהילות כפי שהיו מכונות בפי היהודים, בעוד השמות בלועזית הם השמות המקומיים של הקהילות. גודל האותיות מהווה אינדיקציה לגודלן היחסי של הקהילות.
בוצין
מאפייני הסוג
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים פרושים לרווחה על מישור אחד ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קצר מאוד. עלי הכותרת (האונות) אליפיסיות, חופות במקצת זו לזו. בלתי שווים במקצת. הפרח אינו בעל סימטריה רב-צדדית (מעגלית), אלא בעל סימטריה דו-צדדית בגלל שעלה הכותרת התחתון קטן יותר משאר עלה הכותרת.
בקעת הקהילות
חקיקת השמות באבן
שמה המקורי של הבקעה היה "בקעת הקהילות החרבות", אך עקב מחאה של יוצאי קהילת דנמרק, שכמעט כל יהודיה ניצלו מהשואה, שונה השם ל"בקעת הקהילות". בבקעת הקהילות מתקיימים אירועים המנציחים את התרבות והמסורת היהודית, וכן פעילות חינוכית עם מורים, תלמידים וחיילים, ועצרות זיכרון וכינוסים של ניצולי שואה מארגונים שונים.
מבנה האתר
האתר משתרע על שטח נרחב לרגלי הר הזיכרון. שטחו 24 דונמים, והכניסה אליו היא מבעד לשלושה שערים המדמים את שערי חומת ירושלים. לאחר הכניסה לאתר, החצוב באבן, עוברים המבקרים דרך חצרות שונות, ובהן 107 קירות מצופים אבן, עליהם חקוקים שמות חמשת אלפים הקהילות שחרבו בשואה, בעיקר באירופה, אבל גם קהילות אחרות שסבלו תחת הכיבוש הגרמני ומוראותיו, כמו בתוניסיה ובלוב.
בוצין
מאפייני הסוג
האבקנים 5, לעיתים רחוקות 4, זיריהם אינם שווים באורכם מכוסים בשערות לבנות או צהובות או סגולות או ארגמניות. הזירים קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת. האבקנים על פ רוב בעלי מאבק דמוי כליה (בישראל).
בקעת הקהילות
מבנה האתר
מעל קירות החצרות צמחייה שנועדה להראות את תקומת העם היהודי אחרי השואה. במרכז האתר מצוי בית הקהילות - מרכז חינוך ומחקר שנחנך ביוני 1993 בידי אלי ודיאנה זבורובסקי מניו יורק, לזכר משפחותיהם שנרצחו בשואה, ובו אודיטוריום, תצוגה ומחשבים שניתן לקבל בהם מידע על הקהילות.
בוצין
מאפייני הסוג
השחלה עילית בעלת שני עלי שחלה, שתי מגורות ושיליה זוויתית. עמוד השחלה אחד, והצלקת בראשו דמוית גולה.
הפרי הוא הלקט רב-זרעים קטן שעטוף בגביע משתייר שבראשו נישא עמוד שחלה. ההלקט נפתח בראשו על ידי 2 קשוות שהן שסועות לשניים.
הזרעים מרובים, קטנים, שחורים ומקומטים (בעלי גומות).
שימוש
בבוצין מפורץ נמצאו ספונינים שונים הידועים כרעילים לבעלי דם קר כמו דגים ונחשים. חומרים אלו פוגעים ברקמה המצפה את אברי הנשימה (אפיתל) וגורמים לחנק. השימוש בבוצין מפורץ (או במינים אחרים מבני סוגם) להרעלת דגים כדי להשיג כמות גדולה של מזון בזמן קצר היה ידוע לאורך ההיסטוריה במרחב שבין הודו לאירופה והשימוש בישראל אינו אלא חוליה אחת ברצף הגיאוגרפי-תרבותי הזה. שימוש זה היה נפוץ ביותר במיוחד בימי מלחמת העולם השנייה, לקראת שנות הארבעים שיטה זו נסוגה לאור שלל הדגה הרב בשימוש בחומרי נפץ לדיג. כתוצאה משימוש מופרז בציד דגים בדינמיט ובצמחים הוציאה ממשלת המנדט (העיתון הרשמי 10.6.1937) צו האוסר לדוג בשיטות אלו. למעשה נעלמה התופעה מישראל מספר שנים לאחר קום המדינה.
השערות הרבות שעל גבעול הצמח נדלקות בקלות ובוערות בצורה נקייה ולכן משמשות להכנת פתילים לנרות.
על פי אמונות עממיות הנפוצות ברפואה האלטרנטיבית המודרנית משמש בוצין מפורץ לפיתוח המחשבה, ואילו תמצית הפרחים משווקת כ"תמצית לניקוי הנפש".
הבוצין כבית גידול זעיר
עלי השושנת הפרושים על הקרקע, מהווה בית גידול ייחודי, שכמעט ואינו מופרע, למגוון פרוקי רגליים המוצאים שם מסתור מוגן ונוח מפני קרינה, חום ויובש, ומפני בקר וצאן שנמנעים מאכילת העלים השעירים והרעילים של הבוצין. פרוקי הרגליים בבית גידול זה הם:   טחביות, נדלאים, חיפושיות, זנבזיפאים, כנימות, זחלי ארינמלאים, עכבישים ועוד. למשל, הזחלים של הפרפר נימפית הבוצין (Melitaea trivia), הזחלים של העש תנשמית הבוצין (Cucullia verbasci) של החיפושית חדקונית הבוצין  (Cionus wittei) ושל הכנימה אפיד הבוצין (Aphis verbasci) - כנימה שעשויה בתנאי סביבה נוחים, להסב נזק משמעותי לעלים ולפגוע בצימוח עתידי.
עיקר המאביקים מגיעים מקרב הדבורים וזבובאים ועיקר הטורפים  מקרב צרעות שטפילות על זחלי הפרפראים או מושיות הטורפות את הכנימות. עכבישים שונים; בהם בוני רשתות כמו גלגלית קשוטה וציידים אקטיביים כמו מברישית ירוקה וגם נדלים, זחלי ארינמלים, חיפושיות טורפות ועוד.
בישראל
בישראל וסביבתה גדלים או גדלו 22 מיני בוצין. רובם מכוסים בשערות צפופות (לבידים). לרוב המינים הגדלים בארץ ישראל יש פרחים צהובים גדולים על גבעולים גבוהים בדרך כלל, מה שמדמה אותם לנר או לקבוצת נרות על מנורה, ולכן שם הסוג בעברית המופיע בספר הזהר ובתרגומים ארמיים בצורה: "בּוּצִינָא" שמשו בהוראת "נר", או מנורה. אגדות עם עבריות מדמות את המנורה לצמח, ניתן לראות את מבנה הקנים היוצאים מהגבעול המרכזי, הניצנים (הכפתורים) והפרחים.
המינים בישראל וסביבתה
בישראל וסביבתה 22 מיני בוצין שאותרו וייתכן שחלקם אינם קיימים או המידע עליהם מועט. באמור צבע הזירים - הכוונה לצבע שערות הזירים. מעל חצי המינים בישראל הם דו-שנתיים.
לבנית בירנבאום
לבנית בירנבאום (שם מדעי: Leucocoprinus birnbaumii) היא מין של פטריית זימים במשפחת הפקועתיים. נפוץ באזורים טרופיים וסובטרופיים. עם זאת, באזורים ממוזגים, היא מופיעה לעיתים קרובות בחממות ובעציצים, ולכן מכונה גם עציצית לימונית. הפטריה רעילה למאכל.
רעילות
לבנית בירנבאום היא פטריה רעילה למאכל, העלולה לגרום לקלקול קיבה שכן המנגנון הרעל שלה מגרה את מערכת העיכול. אוניברסיטת צפון קרוליינה סטייט מסווגת את המין כבעל מאפייני רעל בדרגת חומרה בינונית בעוד שאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט טוענת שלא נעשה מספיק מחקר בנושא כדי לקבוע את הרעילות המדויקת. אסור לאכול את הפטריות האלה.
מערכת יחסים עם עציצים
לבנית בירנבאום יכולה להופיע לפתע בעציץ שלא הראה סימנים קודמים לפטריה, אז אין זה אומר שהעציץ נדבק בה רק לאחרונה, סביר יותר שתפטיר הפטרייה היה מצויה באדמה כבר מרגע רכישת הצמח (או הקומפוסט) וכי התנאים להפריה התקיימו רק לאחרונה. צמיחת הפטריה מעל האדמה מתרחשת רק כאשר תכולת הלחות של האדמה ולחות האוויר מספקת. גם כאשר לא נראות פטריות התפטיר עדיין יכול למשגשג מתחת לאדמה במשך זמן רב ולחכות להזדמנות הבאה לפרוח.
כמין ספרוטרופי לבנית בירנבאום איננה מזיקה לצמחים. הנוכחות של פטרייה זו באדמה עשויה לשמש לשיפור איכותה שכן היא יכולה לסייע בפירוק חומר אורגני ולספק חומרי הזנה שהצמחים דורשים. עם זאת, אם הפטריות מופיעות באופן קבוע, זה יכול להיות סימן לכך שהאדמה לחה מדי ושייתכן שהצמח מושקה יתר על המידה. בעוד שלבנית בירנבאום עצמה אינה מזיק לצמחים, תנאי הלחות הגבוהים בהם היא משגשגת יכולים להזמין שורה של פטריות ועובש מיני אחרים אשר עלולים להזיק לצמח ולגרום לריקבון שורשים. בהקשר זה לבנית בירנבאום יכולה לשמש אינדיקטור שימושי כדי להבטיח שהצמחים יישארו בריאים.
מדעי החלום
מדעי החלום (בצרפתית: La Science des rêves) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הקומית, שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט נכתב ובוים על ידי הבמאי מישל גונדרי.
מדעי החלום חוקר באופן קומי, הזוי ומפתיע, את עולם החלומות, ובוחן את מושג הסובייקטיביות ואת הגבול המטושטש שבין עולם הדמיון לבין המציאות. הסרט מלא באלמנטים חזותיים שהתגבשו במהלך הקריירה של גונדרי כבמאי קליפים.
סיפור העלילה
סטפן (השחקן גאל גרסיה ברנאל) הוא אמן צעיר ביישן וחסר ביטחון עצמי, שחוזר להתגורר בדירה נעוריו בפריז ועובד כמעצב גרפי. לדירה ממול עוברת שכנה חדשה: סטפאני (השחקנית שרלוט גינסבורג) וסטפאן מתאהב בה.
ממלכת מרסיה
ממלכת מֶרְסְיָה (באנגלית עתיקה: Miercna rīce ובלטינית: Regnum Mercia) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. מרסיה שכנה במרכזה של אנגליה, במיוחד סביב נהר הטרנט. היא גבלה בשתי ממלכות אנגליות נוספות: נורת'מבריה אשר שכנה מצפון, ומזרח אנגליה שכנתה ממזרח. מדרום היא גבלה בשתי ממלכות סקסוניות: אסקס ווסקס. במערב היא החזיקה בגבול ארוך עם ויילס הקלטית, ומעצם עובדה זאת נגזר שמה – משמעות השם "מרסיה" באנגלית עתיקה הוא "עם הגבול".
מדעי החלום
סיפור העלילה
בעוד שבעולם המציאות אין לסטפן האומץ להתמודד עם רגשותיו, בעולם החלומות דמיונו עובד שעות נוספות. במהלך הזמן, ובאמצעות אימון עצמי הוא מתחיל לשלוט באירועים המתרחשים בתוך החלום. העניין הולך ומסתבך כאשר הדמויות מתוך החלום הולכות ומשתלטות גם על המציאות היומיומית.
ממלכת מרסיה
ברוב ימיה הייתה מרסיה הממלכה הגדולה ביותר באנגליה, ולצד ממלכת וסקס הייתה בדרך כלל גם בעלת העוצמה הפוליטית הגדולה ביותר.
היסטוריה
ממלכת מרסיה הוקמה בשנת 527 על ידי האנגלים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך תחת מלכותו של המלך פידה, סביב שנת 656, מרסיה התנצרה. במהלך המאה ה-8 הגיעה מרסיה לשיא עוצמתה, כאשר הדבר בא לידי הביטוי הרחב ביותר תחת מלכותו של אופה האדיר. בשנים אלו, אשר זכו לכנוי "תור הזהב של מרסיה" (Golden Age of Mercia), הרחיבה מרסיה את גבולותיה, והממלכות קנט, סאסקס ומזרח אנגליה סרו למרותה. לאורך המאה ה-9 נקלעה מרסיה לשורה של אתגרים מדיניים שונים. שורה של פלישות ויקינגיות שחקו את גבולות הממלכה, המיטו עליה הרס והביאו להחלשתה. במקביל לפלישות ממזרח, מדרום האמיר כוחה של ממלכת וסקס, אשר באותן השנים הפכה לממלכה הדומיננטית באנגליה. בתוך כך, איבדה מרסיה את הבכורה בקנט וסקס לטובת וסקס, ובמקביל מזרח אנגליה חידשה את ריבונותה. בשנת 879, אל מול עוצמתה העולה של וסקס תחת אלפרד הגדול, הפכה מרסיה למדינת חסות של שכנתה הדרומית. מצב עניינים זה נמשך עד לשנת 918, אז מרסיה פורקה, ושטחה שולב בווסקס.
מדעי החלום
סיפור העלילה
במהלך הסרט מתפתחת מערכת יחסים מורכבת בין סטאן לסטפאני. ההיכרות הראשונה ביניהם נערכת במהלך סיטואציה מוזרה שבה סבלים מובילים פסנתר לביתה של סטפאני, וסטפן, שכנה החדש, עוזר להם להעלות אותו לקומה הנכונה. היא חושבת שהוא אחד הסבלים, והוא משתף פעולה עם השקר הזה, ואף משקר עוד ועוד כדי למנוע מהאמת להתגלות, אלא שמתוך אחד מחלומותיו ההזויים הוא הולך מתוך שינה ומשאיר לה פתק בו הוא מתוודה שהוא השכן מהדלת ממול ומבקש את הטלפון של זואי, שותפתה לדירה. מיד אחר כך סטפן מתעורר בבהלה, מגלה מה הוא עשה ולוקח בחזרה את הפתק שכתב, מבלי לדעת שסטפאני כבר קראה בו, וכך מתפתחת מערכת יחסים, בה היא יודעת את הסוד, אך הוא לא מבין שהיא יודעת אותו. כשהם מתקרבים הוא חושף בפניה את אהבתו אליה, אך נענה בשלילה.
סבלו של סטאן גדל כשהוא לא מצליח להפריד בין חלומותיו היפים עליה, לבין המציאות, בה הוא אינו אוזר די אומץ להיחשף בפניה. תסכולו מאהבתו שאיננה נענית משתלבת בחוסר שביעות רצונו מחייו המקצועיים והאינטנסיביות הרגשית הזו מאוירת היטב בנקודת הקליימקס של הסרט אשר בה החלום והמציאות משתלבים זה בזה עד לאין-הפרד והאהבה, שלא הספיקה עוד להתקיים, נעלמת. כאשר סטפן מתכנן לעזוב את העיר בשל אכזבותיו החלומיות מהקשר איתה, מהעבודה ומחייו, נראה שאין עוד סיכוי לקשר ביניהם, אך אימו משכנעת אותו ללכת להיפרד ממנה בפעם האחרונה. בפגישתם זו כל הגנותיו של סטפן נשברות בפניה והוא נחשף אל סטפאני באופן המשחרר גם מעט מהגנותיה שלה. הסרט מסתיים במחווה אופטימית כאשר סטאפני שלאורך כל הסרט נמנעה ממגע פיזי משמעותי עם סטפאן מלטפת את שערותיו על פי בקשתו אף על פי שלפני כן היא טענה שאיננה יכולה לעשות זאת.
סיודד דל אסטה
סיודד דל אסטה (בספרדית: Ciudad del Este, "עיר המזרח") היא עיר הבירה של מחוז אלטו פרנה שבפרגוואי והעיר השנייה בגודלה במדינה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על גדות נהר פרנה, כ-285 ק"מ מאסונסיון, בירת המדינה. העיר היא חלק ממשולש הגבולות בין ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי, ומקושרת עם העיר הברזילאית פוז דו איגואסו, באמצעות גשר הידידות.
היסטוריה
העיר נקראה בעבר פוארטו דה פלור דה ליס, ולאחר עליית הדיקטטור אלפרדו סטרסנר לשלטון שונה שמה לפוארטו פרזידנטה סטרוסנר. לאחר הדחת סטרוסנר בשנת 1989, שונה השם לסיודד דל אסטה.
אוכלוסייה
העיר היא השנייה בגודלה בפרגוואי, עם כ-321 אלף תושבים (2008). בעיר מתגוררים תושבים רבים ממוצא אסיאתי, לרוב מטייואן, קוריאה, איראן ומדינות ערב, ובעיר פזורים פגודות ומסגדים.
כלכלה
סיודד דל אסטה היא אזור פטור ממכס השלישי בגודלו בעולם, אחרי מיאמי והונג קונג. ביחד עם פוז דו איגואסו, העיר מופקדת על החברה המפעילה את סכר איטייפו. העיר נשענת רבות על הכלכלה הברזילאית, מאחר ש-95 אחוז מהאנרגיה המיוצרת בפרגוואי בסכר איטייפו נמכרת לברזיל, וגם עקב ריבוי תושבים מברזיל החוצים את הגבול כדי לקנות מוצרים פטורים ממכס. הברחות הן מקצוע שכיח בעיר. הכנסות רבות מההברחות מגיעות למימון ארגוני פשע וטרור.
"שוק הגנבים" שבעיר משמש צעירים לבנונים למכור סחורות ובכך לממן את ארגון חזבאללה.
מסת שמש
באסטרונומיה ובאסטרופיזיקה מסת שמש (או מסה סולרית) היא יחידת מידה למסה של עצמים כבדים כגון כוכבים. ומסומנת לרוב ב- M_{\odot}. מסת שמש אחת היא מסתה של השמש, המוערכת ב-1.9891x1030 קילוגרם.
לדוגמה, מסתו של כוכב הלכת צדק היא כאלפית מסת שמש. מסת השמש היא 332,946 מסות ארץ (כלומר מסות של כדור הארץ). הכוכב המסיבי ביותר שנצפה עד כה הוא R136a1 ומסתו 265 מסות שמש.
את המסה של השמש מעריכים בעזרת ההשפעה הכבידתית שלה על תנועת העצמים האחרים במערכת השמש. בתלות בערכו של קבוע הכבידה:.
כך, בהתבסס על אורך שנת ארץ ובמרחקו של כדור הארץ ניתן להגדיר מסת שמש אחת כ:
השמש אמנם מקרינה אנרגיה ומאבדת מסה בקצב של כארבעה מיליון טון מדי שנייה, אבל עובדה זו לא תגרום לשינוי משמעותי ביחידת המידה במהלך מיליוני השנים הקרובות, היות שרוח השמש נושאת עמה רק כ- ממסת השמש בשנה.
היסטוריה
האדם הראשון שניסה לאמוד את מסת השמש היה אייזק ניוטון. בספרו, "פרינקיפיה", הוא העריך שהיחס בין מסת השמש למסת כדור הארץ הוא 1/28,700. מאוחר יותר הוא קבע כי אומדן זה היה מבוסס על ערך שגוי של היסט השמש, בו השתמש כדי להעריך את המרחק בין כדור הארץ לשמש (יחידה אסטרונומית אחת). בעקבות כך הוא שינה את התוצאה והשיג יחס של 1/169,282, ופרסם זאת במהדורה השלישית של "פרינקיפיה". כיום, שימוש בערך הנוכחי של היסט השמש מראה שהיחס הנכון בין המסה של השמש לזו של כדור הארץ הוא 1/332,946.
עיט לוחם
עיט לוחם (שם מדעי: Polemaetus bellicosus) הוא העיט הגדול ביותר באפריקה והמין היחיד בסוגו.
תיאור
זהו עיט גדול מאוד, אורכו נע בין 76 ל-96 ס"מ, משקלו 3.1-6.2 ק"ג ומוטת כנפיו היא 188–260 ס"מ. לבוגרים חלקים עליונים, ראש וחזה חומים. החלקים התחתונים לבנים ומנוקדים בשחור. האברות המשניות חומות, האברות הראשיות חיוורות והן גם מפוספסות בשחור. הנקבה בדרך-כלל גדולה מהזכר ומנוקדת יותר ממנו. הצעירים חיוורים יותר וחלקיהם התחתונים לבנים לגמרי.
תפוצה
העיט הלוחם מצוי בכל אפריקה שמדרום לסהרה, בכל מקום בו יש שפע מזון ותנאי סביבה מתאימים לו. הוא אף פעם לא שכיח, אבל צפיפויות אוכלוסין גדולות יותר קיימות באפריקה הדרומית, במיוחד בזימבבואה ובדרום אפריקה. באופן כללי, הוא נפוץ יותר באזורים מוגנים כמו הפארק הלאומי קרוגר והפארק הלאומי קגאלאדי בדרום אפריקה או הפארק הלאומי אטושה בנמיביה.
בתי הגידול המועדפים עליו הם תת-מדבריות וסוואנות פתוחות. הוא נמנע מיערות סבוכים אבל הוא זקוק לעצים לקינון. גודל הטריטוריה של זוג מקנן היא מינימום 5 קמ"ר אך לרוב היא גדולה בהרבה ויכולה להגיע עד יותר מ-1,000 קמ"ר. השוני הזה הוא בגלל הבדלים בכמות המזון.
תזונה
תזונת העיט הלוחם משתנה בהתאם לזמינות הטרף. טרפם כולל עופות בגודל של חסידה אך גם עופות שוכני-קרקע בגודל בינוני כגון פרנקולינים, פניניות וחובות. בכמה אזורים יונקים מרכיבים חלק גדול יותר מתזונתו, עם מינים כגון שפני סלע, בבונים צעירים, ארנבות, נמיות, אימפלות צעירות וצביונים בוגרים. עיט לוחם נצפה טורף צביון במשקל 37 ק"ג. העיט תוקף גם חיות משק, כולל תרנגולות, טלאים ועזים צעירות, אבל הן אינן מהוות מרכיב חשוב בתזונתו.
עיט לוחם צד בזמן תעופה, כשהוא עף בסיבובים מעל הטריטוריה שלו, וצולל בזווית חדה כדי לתפוס את טרפו בהפתעה.
עיט זה הוא מבין הדורסים היחידים שתועדו צדים ילדים.
קינון
לעיטים לוחמים אין מעוף ראווה משלהם, אבל הם משמיעים צעקות רמות בעונת ההזדווגות. הם בונים את קיניהם בעצים אבל גם (בקארו בדרום אפריקה) על עמודי חשמל. הקן הוא מבנה ענק, שמשתמשים בו שנה אחרי שנה, קוטרו של הקן 2 מטר ועומקו 0.9 מטר. קצב התרבותם איטי - הם מטילים ביצה אחת כל שנתיים. הביצה מודגרת למשך 45 ימים, הגוזל פורח מהקן בגיל של כ- 100 ימים ונשאר עם ההורים עוד חצי שנה עד שנה.
שימור
העיט הלוחם סובל מפגיעה על ידי הרעלה וירי, אבל גם איומים עקיפים, כגון התנגשות עם חוטי חשמל. עוד סכנה היא מאגרי מים שנבנים במקומות גבוהים, שבהם העופות יכולים לטבוע. בדרום אפריקה 20% מהאוכלוסייה נהרגה תוך שלושה דורות. באזורים בהם הוא בא במגע עם בני-אדם, אוכלוסיית העיטים קטנה, מפני שהאשימו אותם בהריגת חיות משק. במציאות, חיות משק מרכיבות רק חלק קטן מתזונתם. שימור העיטים תלוי בחינוך האיכרים, והגנה ישירה של אתרי הקינון.
רב אחא ברדלא
רב אחא ברדלא הוא אמורא בבלי בן הדור השני (המאה ה-3), תלמידו של רב. כל אזכוריו בתלמוד הם בהקשר של הדרכות שאמר לו רבו: מותר לישון מחוץ לסוכה כאשר זבובונים מפריעים לשינה בה. הכותש מלח ביום טוב יעשה זאת באופן שונה מהרגיל, על ידי הטיית המדוכה. רב הפקיד בידו כמות מועטת של כרכום והדגים באמצעותה את דין מעמד שלשתן.
אין בתלמוד מאמרים ממנו עצמו ואין כל מידע על משפחתו.
אורגת האשלים
אורגת האשלים (שם מדעי: Polyrhachis simplex נכון להיום נחשב למין אחוד תחת השם Polyrhachis lacteipennis) היא מין של נמלה הנפוץ בהודו ומבורמה במזרח, צפונה עד איראן ומערבה עד סיני וישראל. בארץ ישראל היא מצויה בנאות מדבר ליד ים המלח, בערבה ובנגב המזרחי, ושכיחה במיוחד בנחל ערוגות ובעינות צוקים.
מאפיינים
אורך גוף הפועלת 5-7 מילימטרים, צבע גופה שחור עמום. על הגוף קבועים 3 זוגות קוצים ארוכים: זוג בחזה הקדמי, זוג בעל-חזה וזוג ארוך במיוחד, בצורת קרניים, בבליטה של הגבעולון. המלכה דומה לפועלת, אורך גופה כ-5-8 מילמטרים, היא מכונפת, והקוצים שלה קצרים יותר. אורך הגוף של הזכר רק 5.5 מ"מ; על הבליטה של הגבעולון קבוע זוג קוצים קצרים.
בישראל בונה אורגת האשלים את קניה בעיקר בחללים בקרקע ולעיתים מתחת לסלעים. המטווים משמשים לריפוד הקן, לציפוי הקירות ואף ליצירת וילון בפתח הכניסה. יש שהקן נבנה ממטווים על צמרת העץ, למשל על עצי האשל בעינות צוקים.
אורגת האשלים ניזונה גם מן הצומח וגם מן החי. היא מבקרת פרחים כמו רכפתן מדברי בחיפוש אחר צוף. כמו כן היא ניזונה מטל דבש שהיא אוספת בעיקר על אשלים, מהפרשותיהן של כנימות עלה, כנימות מגן וציקדות. יש שאורגת האשלים טווה בעזרת הזחלים מטווים סביב כנימות, כעין "רפתות", לשם הגנה עליהן ושמירת טל הדבש לשימושן. בנוסף, היא טורפת גם חרקים קטנים.
אשל מרובע
אשל מרובע (אֵשְֶל מְרֻבָּע, שם מדעי: Tamarix tetragyna) הוא מין של אשל הצומח באזורים חוליים ומליחים. האשל המרובע הוא עץ קטן, לעיתים לא יותר משיח, בעל כסות חומה-שחורה וגזע מפותל.
עלי האשל המרובע יושבים (חסרי פטוטרת) ומוארכים. מספר עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים הוא לרוב 3 או 4, לעיתים רחוקות 5. הפריחה בחודשים אפריל עד דצמבר.
תפוצה
מבחינים בו בכמה זנים. אחד הזנים, זן מאיר, מצוי גם בעמק עכו, בשרון ובצפון בקעת הירדן.