cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות להט"ב
תרבות וקהילה מקוונות
מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שגברים הומואים חושבים בעיקר על אתגרים משפחתיים ודתיים, במקום בהתמקדות בחיזוק מערכת היחסים עם בני זוגם. ההטבות החברתיות-לאומיות המקוונות של המשתתפים סותרות במידה רבה את המחקרים האחרונים שמצביעים על כך ששימוש מקוון עשוי להוביל לתוצאות שליליות של בריאות הנפש.
תרבות לסבית
בדומה לתרבות ההומואית, התרבות הלסבית כוללת אלמנטים מתרבות הלהט"ב, כמו כן אלמנטים ספציפיים לקהילה הלסבית. ארגוני טרום סטונוול שדגלו בזכויות לסביות וסיפקו הזדמנויות שונות ללסביות, כגון בנותיה של ביליטיס, הוקמו בסן פרנסיסקו ב-1955. חברי הארגון קיימו הפגנות פומביות, שוחחו עם התקשורת ופרסמו ניוזלטר.
התרבות הלסבית, הקשורה בעיקר ללסביות באמריקה הצפונית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, כללה פעמים רבות אירועי "נשים" גדולים, כגון פסטיבל המוזיקה של נשות מישיגן (שסגור מאז 2015) ו-Club Skirts Dinah Shore Weekend. לתרבות הלסבית יש אייקונים משלה, כגון מליסה אתרידג', קיי די לאנג (בוצ'ה), אלן דג'נרס (אנדרוגינית) ופורשיה דה רוסי (פמית). מאז סוף המאה ה-20, התרבות הלסבית הייתה שזורה, לעיתים קרובות, עם הגל השני של הפמיניזם. פמיניזם בדלני היא דוגמה לתיאוריה ולפרקטיקה לסבית בזיהוי תחומי עניין ורעיונות לסביים וקידום תרבות לסבית ספציפית, בין היתר בהקמת מדינה פמיניסטית ומוזיקה פמיניסטית. קבוצות ספורט המבוססות על זהות נקשרו גם לתרבות לסבית, במיוחד לעליית קבוצות וליגות לסביות בסביבות סוף המאה ה-20. סופטבול וקבוצות אתלטיות אחרות יצרו קהילה חברתית שאיפשרו ללסביות לדחות ציפיות חברתיות גופניות, אך בדרך כלל הן נחשבו כמנותקות מפמיניזם לסבי ומאקטיביזם פוליטי.
סטריאוטיפים, משנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, של נשים לסביות הדגישו כי לסביות שייכות לאחת משתי הקטגוריות הבאות: בוצ'ה ופמית. בשנות ה-70 של המאה ה-20, אנדרוגיניות, לסביות פוליטית והפרדה לסבית נהיו נפוצים יותר, יחד עם יצירת קהילות פמיניסטיות. בסוף המאה ה-20, נרשמה התעוררות מחודשת של הסטריאוטיפ בוצ'ה ופמית, והשפעות מתת-תרבויות פאנק, גראנג', ריוט גירל, אימו והיפסטר. בתחילת המאה ה-20, עליית הזהויות המגדריות הלא-בינאריות הביאה מידה מסוימת של חזרה לסגנונות אנדרוגניים, אם כי לפעמים עם כוונות ופרשנויות שונות מאשר בשנות ה-70.
תרבות ביסקסואלית
התרבות הביסקסואלית מדגישה אהבה, ללא קשר לזהות מינית או זהות מגדרית, בין היתר דרך מונוסקסיזם, מחיקה ביסקסואלית וביפוביה. ביופוביה נפוצה בקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות וההטרוסקסואליות.
ביסקסואלים ופאנקסקסואלים רבים רואים את עצמם כחלק מהקהילה הגאה, למרות כל אפליה שהם עלולים להתמודד איתה. לתרבויות הביסקסואליות, הפנסקסואליות והנוזליות המערביות יש גם תרבויות משלהן.
דגל הגאווה הביסקסואלי תוכנן על ידי מייקל פייג' ב-1998 כדי להעניק לקהילה סמל משלה, הדומה לדגל הגאווה. הפס הוורוד העמוק בראש הדגל מייצג משיכה חד-מינית. הפס הכחול המלכותי בתחתית הדגל מייצג משיכה הטרוסקסואלית. הפסים חופפים בחמישית המרכזית של הדגל ויוצרים גוון עמוק של סגול, המייצג משיכה בכל מקום לאורך הספקטרום המגדרי. יום הנראות הביסקסואלי מתרחש ב-23 בספטמבר מדי שנה מאז 1999.
תרבות טרנסית
במערב העכשווי, יש קבוצות שונות של אנשים טרנסג'נדרים ו טרנסקסואלים, כגון קבוצות עבור אנשים טרנסקסואלים שרוצים ניתוח להתאמה מגדרית, קבוצות של קרוס-דרסינג הטרוסקסואלים בלבד, וקבוצות של גברים טרנסים. קבוצות המקיפות את כל הטרנסג'נדרים, הן של גברים טרנסים, והן של נשים טרנסיות והן של אנשים א-בינאריים, התחילו להופיע בשנים האחרונות.
לעומת זאת, ישנם אנשים טרנסים שאינם מזדהים כחלק מתרבות ספציפית של הקהילה הטרנסית.
על פי מחקר שנערך על ידי מכון ויליאמס מ-UCLA בנושא "כמה מבוגרים מזוהים כטרנסג'נדרים בארצות הברית?", נמצא כי קיים סיכוי גבוה יותר שמבוגרים צעירים יוזדהו כטרנסים מאשר מבוגרים. ייתכן וזה נגרם כתוצאה מקבלה חדשה יותר של טרנסג'נדרים על ידי הקהילה שמאפשרת לאנשים שמזדהים כטרנסים לקבל קול גדול יותר. במחקר נמצר גם כי כ-0.7% מהמבוגרים בגילאים 18–24 מזדהים כטרנסג'נדרים, בעוד ש-0.6% מהמבוגרים בגילאים 25–64 ו-0.5% מהמבוגרים בני 65 ומעלה מזדהים כטרנסג'נדרים.
הפסים הוורודים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג נקבה, כאשר הפסים הכחולים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג זכר. הפס הלבן על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג מגדר שאינו זכר או נקבה.
מערכות יחסים טרנסג'נדריות
בדו"ח "נקודות מבט משני צידי הגשר? מגדר, לגיטימציה מינית וחוויות יחסים של אנשים טרנסג'נדרים" (במקור: "Views from both sides of the bridge? Gender, sexual legitimacy, and transgender people's experiences of relationships"), שנכתב לאחר שבוצע מחקר על מערכות יחסים של 1229 טרנסג'נדרים מעל גיל 18 בארצות הברית. תוצאות המחקר הראו כי אנשים טרנסג'נדרים חיזקו את רעיון ההטרונורמטיביות, כפי שניתן לראות בשיטות המגדריות והאמונות שלהם. עם זאת, קיימים אנשים טרנסג'נדרים המנסים לערער על אמונות מסורתיות מערביות בתפקידי המגדר ובהבדלים המיניים בתוך מערכות היחסים.
אירועים
אירועים שנתיים רבים נצפים על ידי הקהילה הטרנסג'נדרית, בין היתר בקיום מדי שנה את יום הזיכרון הטרנסג'נדרי ב-20 בנובמבר לכבוד ריטה הסטר, שנהרגה ב-28 בנובמבר 1998, בפשע שנאה נגד טרנסג'נדרים. יום הזיכרון משרת מספר מטרות:
תרבות הנוער הלהט"בי
מצעדי גאווה לנוער הם הרחבה של מצעד הגאווה ותנועות חברתיות להט"ביות, לקידום שוויון בקרב חברים צעירים (בדרך כלל מעל גיל ההסכמה) של הקהילה הגאה. התנועה קיימת במדינות רבות ומתמקדת בייצור פסטיבלים ומצעדים לנוער שמאפשרת לבני נוער להט"בים רבים ליצור חברויות, לתקשר ולחגוג את זהותם המגדרית והמינית. מארגני מצעדי גאווה לנוער מצביעים על הערך בבניית קהילה ותמיכה בצעירים, מכיוון שהם נוטים יותר לבריונות והטרדות. בתי ספר שתומכים בלהט"בים מטפלים באפליה ובאלימות כלפי בני נוער להט"בים בבית ספרם. הם מפתחים כישורי קהילה והתמודדות, ונותנים לתלמידים מרחב בטוח להשיג מידע על בריאות ומרחב בטוח. לפעמים, בתי הספר מונעים מתיוג צעירים, ומעדיפים לתת להם את הזכות להגדיר את עצמם בתנאים שלהם "כשהם מרגישים בטוחים".
לפי דו"ח כוח המשימה האמריקאי בנושא התאבדות נוער, לנוער הומוסקסואלי ולסבי יש סיכון מוגבר להתאבדות, שימוש בסמים, בעיות בבית הספר ובידוד בגלל "סביבה עוינת ומגנה, אלימות מילולית ופיזית, דחייה ובידוד ממשפחה ומעמיתים". יתר על כן, צעירים להט"בים נוטים יותר לדווח על התעללות פסיכולוגית ופיזית מצד הוריהם או מטפליהם, ועל התעללות מינית. הסיבות המוצעות לפער זה הן:
מחקר שנערך ב-2008, הראה מתאם בין מידת הדחייה ההורית של מתבגרים להט"בים לבין בעיות בריאות שליליות בקרב בני הנוער שנחקרו. בתי מחסה זמניים בערים גדולות ואתרי מידע באינטרנט הוקמו בשביל לסייע לנוער ולמבוגרים. קו סיוע למניעת התאבדות לנוער להט"ב הוא חלק מפרויקט טרוור.
הגברת קבלת המיינסטרים של הקהילה הגאה הביאה את ועדת מושל מסצ'וסטס בנושא נוער הומוסקסואלים ולסביות להתחיל במסיבה השנתית של נוער גאה-סטרייטי ב-1995. ב-1997 נוסד הארגון ללא מטרות רווח, "גאוות הנוער" (במקור: Youth Pride Alliance), קואליציה של 25 קבוצות תמיכה בנוער. הארגון התחיל לקיים אירוע שנתי של גאווה לנוער בוושינגטון די. סי.. מאז 1999 מתקיים יום הגאווה לנוער של ורמונט. מאז 2002, מתקיים במקביל יריד מכללות. באפריל 2003, מקהלת הנוער הגאה, שאורגנה על ידי המרכז הגאה בניו יורק, קיימה חזרות ומספר הופעות בקרנגי הול עם מקהלת הגברים ההומואים בניו יורק.
ב-2004, סניף סן דייגו של GLSEN עבד יחד עם רכזי הגאווה לנוער בסן דייגו כדי לארגן את יום השתיקה ברחבי המדינה. ב-2005, מרכז הגאווה לנוער בג'ורג'יה השתתף בהפגנה נגד הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, "[ש]אמרה לסטודנטים ולסגל את הדברים 'אלוהים שונא את מעשי הפאג' ואת 'תודה לאל על [פיגועי] 11 בספטמבר'" בלפחות עשרה מקומות. ב-2008, מרכז הגאווה לנוער בשיקגו, ששימש בעיקר לנוער להט"בי בעלי צבע, פתח מקום זמני ותכנן לעבור לבניין החדש שלהם בדרום שיקגו ב-2010. ב-2009, מרכז הגאווה של יוטה ערך אירוע המתאים לחופשה של מצעד גאווה לנוער: "טיול קרוס קאנטרי של שתי נשים מיוטה המנסות להסב את תשומת הלב לבעיות העומדות בפני בני נוער להט"ב". באוגוסט 2010, נערך מצעד גאווה לנוער הראשון בהוליווד, שהתמקד ב-"מספר רב של בני נוער להט"ב חסרי בית המתגוררים ברחובות לוס אנג'לס". במצעדי גאווה ופסטיבלים גדולים יש לעיתים קרובות ייעוד מקומות בטוחים לצעירים.
בני נוער להט"ב נוטים יותר להיות חסרי בית מאשר בני נוער הטרוסקסואליים, אזרחיים בשל דחיית הוריהם בגלל נטייתם המינית או זהותם המגדרית. על פי דו"ח מ-2007, "מתוך כ-1.6 מיליון צעירים אמריקאים חסרי בית, בין 20 ל-40 אחוזים מזדהים כלהט"בים". במחקר שנערך ב-2014 בקרב בני נוער חסרי בית, נמצא כי 7% מהם היו טרנסג'נדרים. עוד נמצא במחקר כי רוב מבני הנוער הטרנסג'נדרים שממוקמים במקלטים ללא קורת גג אינם מקבלים את העזרה הדרושה להם ולעיתים קרובות הם חווים אפליה ומחסומים מערכתיים הכוללים תוכניות בהפרדה מגדרית בשיטות מוסדיות המסרבות להבין את מגדרן. צעירים טרנסים רבים מתקשים להתקבל למקלטים בשל מדיניות מסוימת כמו כללי בינאריות מגדרית, קוד לבוש והקצאת חדרים. בעיות סיווג מתרחשות כאשר הנהלים או המדיניות של מקלט מסוים מחייב הפרדה של בני הנוער על סמך המין שהוקצה להם ולא על פי מגדרם. כתוצאה מכך, רבים מהנוער הלהט"בי מגיעים, בסופו של דבר, לרחוב במקום במקלטים שנועדו להגן עליהם.
יש שיעור התאבדויות (פי 4) גבוה יותר אצל נוער להט"בי מאשר נוער הטרוסקסואלי. במחקר שבוצע ב-2014 בחן את ההבדל בשיעורי האובדנות אצל תיכוניסטיים הומוסקסאלים לבין תיכוניסטיים הטרוסקסואלים. במחקר, הם נשאלו לגבי נטייתם המינית, ולאחר מכן על אובדנותם. במחקר נמצא שלכ-32% מהמיעוטים המיניים היו מחשבות אובדניות בהשוואה לכמעט 9.5% מבני גילם ההטרוסקסואליים.
גאווה
מצעד הגאווה הוא מצעד שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים להט"בים את מאבקם לקבלה חברתית ועצמית, הישגים, זכויות חוקיות וגאווה.
תרבויות להט"ב אחרות
ישנן מספר תת-קהילות בתוך הקהילה הגאה, שלהן תרבויות משלהן.
תנועות חברתיות ופוליטיקה
תנועות חברתיות להט"ביות הן תנועות חברתיות הדוגלות בשוויון זכויות או בשחרור הקהילה הגאה.
שמרנות להט"בית היא תנועה חברתית-פוליטית החובקת ומקדמת את האידאולוגיה של השמרנות בהקשר ללהט"ב.
תרבות להט"ב בצבא
ב-2010, ביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר של צבא ארצות הברית היה צעד גדול בהכללת אנשים להט"בים בצבא, ובכך גרם לביטול הנוהג לשחרר אנשי שירות להט"בים על בסיס זהותם המינית. אף על פי שמדובר בשינוי מדיניות גדול בארצות הברית עבור אלו המזדהים כלהט"בים, טרנסג'נדרים רבים עדיין אינם נכללים בשינוי זה:
חלק מהאתגרים שהטרנסג'נדרים מתמודדים איתם לאחר ביטול המדיניות הם:
ביקורת
הביקורת על תרבות הלהט"ב מגיעה ממגוון מקורות. חלקם, כמו העיתונאי הגעה, מייקל מוסטו, רואים בתרבות התאמה לקריקטורות או סטריאוטיפים המרחיקים את חברי הקהילה שנמצאים על ה-"שוליים". הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור ותנועות כמו Gay Shame טוענים כי תרבות הלהט"ב הופשטה על ידי מיעוט זעיר של אנשים קווירים מיוחסים יחסית, שמשתתפים ב-"מוסדות דיכוי" על חשבון הרוב המכריע של הלהט"בים.
בעיה נוספת היא שביסקסואליים, טרנסקסואליים, וטרנסג'נדרים חווים לחץ חברתי להזדהות כהומואים או כלסביות, ועלולים להתמודד עם נידוי ואפליה מתרבות הלהט"ב. עבור ביסקסואלים, לחץ זה ידוע בשם מחיקה ביסקסואלית. פרופסור בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, קנג'י יושינו טוען כי: "הומואים מורידים לגיטימציה לביסקסואלים... הקהילה הלסבית וההומואית שופעת דימויים שליליים של ביסקסואלים כמושבי גדרות, בוגדים, שוטרים, ארוניסטיים, אנשים שמטרתם העיקרית בחיים הוא לשמור על 'פריווילגיה הטרוסקסואלית'".
אף על פי שקבוצות או יחידים מסוימים עשויים לסתור את זכויות הלהט"בעל סמך הדת או השמרנות החברתית, נושאי הביקורת המוזכרים להלן אינם בהכרח מרמזים על אי-תמיכה בלהט"ב.
פוליטיקה של זהויות
הועלתה ביקורת על כך שהקהילה הגאה מייצגת הפרדה מלאכותית, שלא על ידי מנהגים מוחשיים או זיהוי אתני. במיוחד תוויות שחברי הקהילה משתמשים בהן בכדי לתאר את עצמם משתנות מאוד. חלקם פשוט מעדיפים להזדהות כאוהבים מגדר מסוים. יש הסבורים שתפיסת הקהילה הגאה מנכרת הטרוסקסואליים, וייתכן גם, באופן מלאכותי, קבוצות מיניות או מגדריות אחרות.
הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור טוענת כי מוקד הנושא היחיד של פוליטיקה להט"בית, המתעלמת מכל ההבדלים הקבוצתיים, הוביל באופן טבעי לתנועה ולתרבות המתמקדות בצרכיהם של גברים הומואים סיסג'נדרים לבנים, בני המעמד הבינוני, שמרחיק את כל מי שלא מתאים לתיאור הזה.
התמקדות תרבותית במופקרות
מספר הומוסקסואליים שנמצאים במערכות יחסים מונוגמיות טוענים כי זלזול המונוגמיה של התרבות ההומוסקסואלית וקידום המופקרות פוגע במאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין. יובראג' ג'ושי טוען כי המאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין הדגישו את זהותם של הומואים להטרוסקסואלים, תוך הפרטת ההבדלים הקווירים שלהם.
גזענות
בספרו של העיתונאי הבריטי מארק סימפסון מ-1996, Anti-Gay, נמצאו תיאורים של חוסר סובלנות מצד הקהילה הגאה כלפי תת-קבוצות. הטיימס כתב כי סימפסון הצליח "להצביע על כך שדיכוי ודעות קדומות אינן לגיטימיות רק מפני שהן נמצאות במקרה אצל המדוכאים בעבר". העיתונאי איידן שו, מ-Time Out, כתב כי "תודה לאל שמישהו עשה את זה, כי ... מה קרה לאינדיבידואליות שלנו, ההבדלים שלנו?". פרשנים אחרים מתחו ביקורת קשה על הטיעון של סימפסון, כאשר המגזין Boyz הכריז כי "סימפסון הוא זונה".
שוביניזם
החוקר האמריקאי שעוסק בלימודי מגדר, ג'סביר פואר, ציין כי מספר מעצמות פוליטיות התייצבו עם המטרה של הקהילה הגאה, במטרה להצדיק עמדות גזעניות וקסנופוביות, במיוחד נגד האסלאם. עמדות אלו מבוססות כביכול על דעות קדומות לפיהן מהגרים הם בהכרח הומופוביים וכי החברה המערבית היא שוויונית לחלוטין. לפיכך, עמדות פוליטיות נגד הגירה מתקיימות על ידי שימוש במגוון המיני ובזכויות הלהט"ב, והן נפוצות יותר ויותר בקרב מפלגות הימין הרדיקלי.
תפילת נשים באשכנז בימי הביניים
לדעת רוב הפוסקים, נשים חייבות בתפילה. כפי שנקבע להלכה במשנה: "נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפלין וחיבין בתפלה ובמזוזה ובברכת המזון," מדברי הרמב"ם בפירושו על המשנה במסכת קידושין, מפורש כי במצוות שבהן נשים חייבות, אין כל הבדל בין חיובו של האיש לבין זה של האישה. ההלכה המקובלת הייתה: "ונשים ועבדים חייבים בה".
מתוך מקורות שונים מימי הביניים עולה כי נשים נכחו בבית הכנסת במהלך כל ימות השנה: בימי חול, בשבתות ובמועדים. הן התעקשו לקחת חלק בטקסים שאירעו בבית הכנסת, ונצמדו בקפדנות לחובתן במצוות התפילה.
תל עין גב
תל עין גב, הידוע גם כח'רבת אל עשאק, הוא תל ואתר ארכאולוגי הנמצא בקיבוץ עין גב על החוף המזרחי של הכנרת, כ-2.5 קילומטרים מסוסיתא. התל מתנשא לגובה של 5 מטרים מעל סביבתו בחלקו הצפוני ומשתפל דרומה. גובהו נמוך יחסית, מאחר שלא נבנה על גבעה טבעית. שטחו כ-30 דונם. בשנת 1961 ערך באתר בנימין מזר חפירת הצלה. בין השנים 1990–2004 התקיימו באתר עשר חפירות שאורגנו על ידי תאגיד של אוניברסיטאות יפניות. החפירות העלו כי האתר היה מיושב מהמאה ה-10 ועד המאה ה-2 לפנה"ס. ראשית היישוב בעיר תקופת הברזל שלה עיר עליונה והייתה מוגנת על ידי חומת סוגרים. במאה ה-8 נחרבה העיר, ככל הנראה על ידי ממלכת אשור. באתר התקיימו יישובים בתקופה הפרסית, ההלניסטית והרומית. על דעת חוקרים מסוימים, יש לזהות את האתר עם אפק מספר מלכים.
זיהוי
את הזיהוי עם העיר המקראית "אפק" הציע משה כוכבי, מנהל חפירות האתר, כמו גם משה דותן. זהו אתר קרב בו הכה המלך הישראלי אחאב את בן-הדד השני הארמי. עד אז הזיהוי המקובל היה לעיר המקראית היה פיק הנמצאת כ-6 קילומטרים מזרחה, שם נמצאו שרידים אך ורק מהתקופה הרומית ואילך. החוקרים מאמינים שהשם "פיק" הוא למעשה שיבוש של "אפק" שבתל עין גב, שהועתקה בתקופה הרומית למקום חדש מזרחה, על אפיק נהר עין גב. סברה זה נתמכת גם בעובדה שתל עין גב והאתר בפיק שניהם שוכנים על נחל עין גב (ואדי פיק).
תולדות האתר
העיר בעין גב הוקמה כעיר מבוצרת בתחילת תקופת הברזל II המקבילה לתקופת המלוכה של ישראל. הקמת העיר התרחשה בין מאה ה-10 למאה-9 לפנה"ס, לאור החרסים שנמצאו בין חומותיה. עוביה של החומה הפנימית 1.7 מטר, ושל החיצונית 1.5 מטר. בין החומות מרווח של 2 מטר, כך שעובי מערכת הביוצרים הכולל הוא 5.2 מטר. החומות היו עשויה אבני בזלת והקיפו ככל הנראה בצורת מלבן את העיר העליונה אשר שימשה כנראה כמרכז מנהלי, בדומה לאתרים אחרים כמו שומרון ותל יזרעאל. העיר התחתית נמצאת במורד התל שבחלקו הדרומי, מקום המכוסה היום בבתי מגורים של קיבוץ עין גב המודרני. חומה זאת אופיינית לתקופה המקבילה למלכות שלמה. סמוך לחומה נמצא מבנה-מחסנים ובו אולמות ארוכים. ארכו 18 מטרים. במאה ה-8 לפנה"ס הוקם מבנה חדש הכולל בתוכו שני מתחמים שבתוכם שורות של עמודי תמך, בדומה למבנה שנמצא בתל הדר הסמוך. העיר חרבה במאה ה-9 לפנה"ס והוקמה מחדש עם תוכנית אחרת. החומה שופצה ונסמכה על חורבות חומת הסוגרים הקודמת. נמצא מבנה מעיר זאת שבו היו כלי פולחן וסמוך אליו נמצא קנקן שעליו כתוב באותיות ארמיות "לשקיא". מבחינה לשונית, הכתב הוא מאמצע המאה ה-9 ופירושו "לשר המשקים". רוב החרסים באתר אופייניים לארץ ישראל הצפונית אך נמצאו מספר חרסים ממקור ארמי. בחלקו הצפון מערבי של האתר נחשפו שרידי מצודה אדירה, שגודלה 60 על 60 מטרים, עובי קירותיה מטר וחצי וחלקם נשתמרו לגובה של 4 מטרים ויותר. העיר חרבה עם הכיבוש האשורי בשנת 732 לפנה"ס.
תפילת נשים באשכנז בימי הביניים
מקומן של הנשים בבית הכנסת
על אף הגדרת חז"ל את בית הכנסת כ"מקום של כולם", אין חולק על כך שהתפילה עצמה התנהלה והונהגה על ידי גברים בלבד. על אף חובתן של הנשים במצוות התפילה וחלקן הפעיל בבתי הכנסת, נשות אשכנז בימי הביניים היו בדרגה נחותה מזו של הגברים, בעיקר בשל בורותן בשפת העברית שהיא שפת התפילה.
נאסר על נשים להיכנס לעזרת הגברים בזמן התפילה, נשים נידות הוצאו מבית הכנסת, ועל פי ספרו של לודוויג לויזון, "נפשות צדיקים" (1855), הנשים לא ראו או שמעו דבר מן המתרחש בעזרת הגברים. על כן, נוצר צורך לבנות לנשים בתי תפילה הנפרדים מאלו של הגברים. לא ברור אם צורך זה נבע בהכרח מדרגתן הפחותה של הנשים בבית הכנסת. ייתכן וזוהי תופעת לוואי של ההתעוררות הדתית בקרב נשים במאה האחת עשרה באירופה, או שזהו מנהג שהתפתח באופן עצמאי עם ההתיישבות היהודית באירופה.
החל מהמאה השתים עשרה ניתן לראות שימוש בביטוי "בית-כנסת הנשים" או "בית הנשים" לתיאור מקום תפילתן הנפרד של הנשים. אין כל אזכורים למושג עזרת נשים ויש בכך להעיד כי מקום תפילתן של הנשים היה ישות נפרדת לחלוטין מבניין התפילה המרכזי של הגברים. מתוך רישום עסקאות הנכסים בשנת 1944 בנירנברג, עולה כי "עזרת הנשים" הייתה מרוחקת מאוד ושכנה בבית שכלל לא השתייך לקהילה היהודית.
רוב בתי הכנסת שנבנו באשכנז בראשית האלף השני לספירה נבנו ללא עזרת נשים. עזרה מופרדת לנשים היא תוספת מאוחרת יותר למבנים הקיימים. דוגמה לכך ניתן לראות בוורמייזא (וורמס כפי שמקובל לכנותה כיום) בה קיים בית הכנסת העתיק ביותר של ימי הביניים. בית הכנסת נבנה בשנת 1175 ובשנת 1213 נוספה לו עזרת נשים. כתובת על קיר בית הכנסת מהווה את העדות הקדומה ביותר על עצם קיומה של עזרת נשים בבית כנסת כחדר נפרד ליד עזרת הגברים.
(כאן ראוי לציין, שלעומת קהילת אשכנז, עמדה קהילת יהדות קוצ'ין אשר בדרום הודו, ובה מעמד הנשים היה נעלה מאוד. שליח הציבור היה "עולה" לקומה העליונה, בסמוך לעזרת הנשים, בימים מיוחדים כגון חגים. שירת הנשים מהווה עד היום, כאחד מעקרי מנהגי קהילה זו. עד היום, הנשים מלמדות את בניהם את טעמי המקרא, ובקיאות בפיוטים אף יותר מהגברים), הן אף קוראות מעזרת הנשים פסוק אחד מספר התורה, בחג שמחת תורה. מעניינת העובדה, שנספחו לקהילה מיוחדת זו, יהודים מאשכנז, שהיו לה לרבנים ולמלמדים, בעיקר במאות השנים האחרונות.)
בעלות התפילה
ב"בית הכנסת של הנשים" התפתח תפקיד של "בעלות התפילה", נשים משכילות אשר הקריאו את התפילות בלשונות המקובלות והידועות (כגון יידיש ועברית) לשאר נשות הקהילה, שרובן לא ידעו קרוא וכתוב ולא הבינו את שפת העברית.
מתוך "בעלות התפילה" אשר שימשו כחזניות בבתי הכנסת, בולטות שלש דמויות: דולצא (Dolce) אשת ר' אלעזר מוורמייזא, ריכנצא (Richenza) שנזכרה ברשימת הנהרגים על קידוש השם בנירנברג, ומרת אורגיה (Urgia).
דולצא:
בקינתו של ר' אלעזר בעל הרוקח על אשתו דולצא, שנרצחה בידי הצלבנים במסע הצלב השלישי בשנת 1197, ישנו ביטוי מובהק למעורבותה ולפעילותה של דולצא בחיים הרוחניים של הקהילה שבה היא חיה ולתפקידה כחזנית באותו בית כנסת של נשים: "בכל המדינות לימדה נשים ומנעמת זמרים."
מרת אורגיה:
ריכנצא:
ריכנצא, שנרצחה בשנת 1298 עם עוד שש מאות נשים בנירנברג, מתוארת אף היא כ"אשה שהתפללה בעד הנשים".
לאקדיימון (מיתולוגיה)
לאקדיימון (ביוונית: Λακεδαίμων) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית נחשב למייסד האגדי של ספרטה.
לאקדיימון היה בנם של זאוס והפליאדה טייגטה. הוא נישא לספרטה בתו של אאורטס מלך לאקוניה. הוא ייסד את העיר ספרטה וקרא לה על שם אשתו האהובה. הספרטנים מכונים לעיתים "לאקדיימונים" על שמו. לו ולספרטה נולדו שני בנים, אמיקלס שירש את המלוכה, ואורידיקה שנישאה לאקריסיוס וילדה לו את דנאה שילדה את פרסאוס.
מכבי קריית ביאליק
מכבי עירוני קריית ביאליק היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר קריית ביאליק המתמודדת בליגה א' צפון.
היסטוריה
הקבוצה העפילה לליגה הלאומית בסיום עונת 2001/02, בנוסף לזכייה בגביע האיגוד. בעונת הבכורה סיימה הקבוצה במקום הרביעי והפסידה בחצי גמר הפלייאוף לאליצור אשקלון 3-0. בעונת 2003/04 סיימה במקום התשיעי. בעונת 2004/05 סיימה במקום האחרון עם ניצחון בודד לאורך כל העונה ונשרה לליגה השלישית.
בעונת 2010/11 הגיעה הקבוצה עד למשחק הגמר של גביע האיגוד, אך הפסידה לקבוצת הפועל אילת בסיכום שני מפגשים.
בסיום עונת 2011/12, העפילה הקבוצה לליגה הלאומית לאחר ניצחון חוץ בהארכה במחזור האחרון מול מכבי קריית מוצקין 71-75.
בסיום עונת 2012/13, ירדה קריית ביאליק ליגה הארצית ובחלוף עונה נוספת ירדה הקבוצה לליגה א'
המועדון מפעיל שבע קבוצות גיל במחלקת הנוער המתחרות בליגות השונות.
אימנו את קבוצת הבוגרים :רוני שיפטן, יואב גרשון, זיו תבור
בסיום עונת 2017/18 העפילה הקבוצה לליגה הארצית.
בסיום עונת 2018/19 ירדה הקבוצה לליגה א' אך נשארה עונה נוספת לאחר שאליצור פתח תקווה סטלמך ויתרה על מקומה בליגה.
בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה לליגה א', בה היא משחקת החל מעונת 2021/2022.
שון פטריק מלוני
שון פטריק מלוני (באנגלית: Sean Patrick Maloney; נולד ב-30 ביולי 1966) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של מדינת ניו יורק, בין השנים 2023-2013. מלוני נכנס לחיים הפוליטיים לראשונה בהתנדבותו במטי הבחירות הנשיאותיים של ביל קלינטון בשנות ה-90 של המאה ה-20, ולאחר מכן כעוזרו באגף המערבי וכמזכיר סגל הבית הלבן. עם היבחרו לבית הנבחרים האמריקאי ב-2012 נעשה להומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לקונגרס מטעם מדינת ניו יורק.
ביוגרפיה
מלוני נולד בשלהי יולי 1966 בשרברוק (Sherbrooke) בקוויבק שבקנדה, להורים בעלי אזרחות אמריקאית. עבודתו של אביו כחוטב עצים הביאה אותם זמנית לקנדה. מלוני גדל בהנובר שבניו המפשייר, וגדל עם ששת אחיו במה שתיאר כ"משפחה אירית קתולית קטנה". בשנת 1984 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון הנובר. לאחר שלמד במשך שנתיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון עבר מלוני לאוניברסיטת וירג'יניה, שם השלים בשנת 1988 לימודי תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים. לאחר מכן העביר שנה לצד כמרים ישועים בשכונות העוני של צ'ימבוטה (Chimbote) בפרו. מששב לארצות הברית חזר לאוניברסיטת וירג'יניה, שם השלים לימודי תואר שני במשפטים ב-1992.
במרץ 2012 הכריז מלוני על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-18 של ניו יורק. טרם הבחירות נספר המחוז כמחוז הקונגרס ה-19 ונציגתו הייתה נאן הייוורת' הרפובליקנית. בהבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימו ב-26 ביוני 2012, גרף מלוני 48% מקולות הבוחרים ונבחר למועמד המפלגה. במהלך הבחירות נמתחה עליו ביקורת על כך שרכש בית בקולד ספרינג ערב הבחירות המקדימות, ומעולם לא התגורר בעבר בשטח המחוז. ב-11 ביוני הביע נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, תושב ניו יורק, את תמיכתו במלוני. ב-21 באוקטובר זכה מלוני לתמיכה משמעותית נוספת ממערכת העיתון "הניו יורק טיימס". בבחירות הכלליות התמודד כמועמד מתון, וניצח את הייוורת' עם 52% מהקולות. עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית בראשית ינואר 2013, מלוני הושבע לתפקידו. בבחירות 2022 הפסיד בבחירות למועמד הרפובליקני מייק לולר, וכהונתו בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023.
עזאזל (סרט)
עזאזל (ברוסית: Азазель) הוא סרט טלוויזיה רוסי משנת 2002, עיבוד לספרו של בוריס אקונין אודות הבלש הרוסי אראסט פנדורין שהוצג לראשונה בספר "עזאזל".
הסרט הופק על ידי אולפני T3 של ניקיטה מיכאלקוב כמיני-סדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ הראשון.
תקציר העלילה
הסיפור מתאר את סיפורו של מפקח המשטרה הצעיר, אראסט פנדורין. הגיבור הוא בחור צעיר, שזה עתה התגייס למשטרה. זהו עולם ללא זיהוי פלילי, מבנה חברתי נוקשה, מנהגים מסורתיים וטכניקות חקירות משטרה אשר מכבדות את האינטואיציה של החובבן והבלש הצעיר.
פנדורין הוא חסר ניסיון, תמים, אבל משכיל, אינטליגנטי, חרוץ, נואש ונלהב להצלחה. הוא לא כל כך רוצה להרשים ושואף להצליח. הוא מוזמן לחקור התאבדות של תלמיד עשיר. הצעיר ירה בעצמו בציבור, אבל משהו נראה מוזר בהתאבדות שלו. עד מהרה פנדורין חושף תככים רצחניים ופותח תיבת פנדורה שחושפת תוכנית רב-יבשתית.
סרט דובר אנגלית
הבמאי ההולנדי פול ורהובן נשכר כדי לביים סרט קולנוע בשפה האנגלית, גרסה מחודשת של "עזאזל", שכותרתו "מלכת החורף", עם דן סטיבנס שלוהק לתפקיד הראשי כפנדורין ועם מילה יובוביץ' בתפקיד הנשי הראשי, אך ההפקה נתקלה בקשיים ולבסוף הסרט בוטל.
אורבנו רטאצי
אורבנו פיו פרנצ'סקו רטאצי (באיטלקית: Urbano Pio Francesco Rattazzi; 29 ביוני 1808 – 5 ביוני 1873) היה מדינאי ופוליטיקאי איטלקי, מאבות איחוד איטליה וראש ממשלת איטליה ה-3 (ב-1862) וה-8 (ב-1867).
ביוגרפיה
רטאצי נולד באלסנדריה, פיימונטה, הקיסרות הצרפתית הראשונה, ומשנת 1838 החל לעבוד בלשכת עורכי דין לאחר שהשלים את לימודיו. בשנת 1848 נשלח ללשכת הצירים של ממלכת סרדיניה בטורינו כנציג מטעם מחוז הבחירה של עיר הולדתו. דרך יכולתו הרטורית בעת דיונים הוא תרם להפלת ממשלת בלבו, ולזמן קצר החזיק בתיק שר ההדרכה הציבורית; לאחר מכן, בקבינט ג'יוברטי (1848–1849), הוא כיהן במשרת שר הפנים, ועם פרישתו של ג'יוברטי בשנת 1849 הפך למעשה לראש הממשלה. התבוסה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה אילצה את רטאצי להתפטר במרץ 1849.
בחירתו לנשיא לשכת הצירים בשנת 1852 הייתה אחת התוצאות המוקדמות ביותר של ברית פוליטית בינו לבין קמילו בנסו די קאבור, קרי איחודם של אנשי הימין המתונים. לאחר שהתמנה לשר המשפטים בשנת 1853 נשא מספר הליכי רפורמה, שחלקם כללו דיכוי של מסדרי נזירים שונים. התסיסה האזרחית שנגרמה מהרפורמות הובילה אותו להתפטר מתפקידו בשנת 1858, אך נכנס שוב לקבינט בראשות לה מרמורה בשנת 1859 כשר הפנים.
כתוצאה מהמשא ומתן על העברת ניס וסבויה לידי הקיסרות הצרפתית השנייה הוא פרש פעם נוספת מהממשלה בינואר 1860. הוא מונה בידי ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה לראש ממשלת איטליה במרץ 1862, לאחר פיטורי בטינו ריקאסולי, אך כתוצאה ממדיניות הדיכוי שלו כלפי ג'וזפה גריבלדי ואנשיו שפעלו באופן עצמאי הוא הודח מתפקידו בדצמבר אותה השנה. הוא התמנה בשנית לראשות הממשלה בשנת 1867, מאפריל עד אוקטובר, ולא הספיק לקדם את מדיניותו. הוא נפטר בפרוזינונה ב-5 ביוני 1873.
אשתו, עמה התחתן בשנת 1863, הייתה בתם של סר תומאס ווייס, הקונסול הבריטי באתונה, ולאטיטיה בונפרטה, אחייניתו של נפוליאון בונפרטה.
M88
M88 (נקראת גם NGC 4501) היא גלקסיה ספירלית הנמצאת במרחק של כ-60 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי. גלקסיה זו היא אחת מהגלקסיות הבהירות שבצביר הבתולה והיא נמצאת בחלקו הצפוני הגולש אל קבוצת הכוכבים שערות ברניקי.
היסטוריה
M88 התגלתה ב-18 במרץ 1781 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה שצירף אותה לקטלוג מסיה ותיאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים" וציין שהיא דומה ל-M58. מסיה חיפש באותו לילה ערפילית, שעליה דיווח עוזרו פייר מאשן כשבועיים קודם (M85), וגילה 7 גלקסיות נוספות על זו שגילה מאשן, כולן מצביר הבתולה. (האחרות הן M84 - M87 ו-M89 -M91). ויליאם הרשל ציין ברשימותיו שצפה ב-M88 בשנת 1784 ושבסמוך לה נמצאת ערפילית נוספת עמומה יותר שבקושי הצליח להבחין בה (ככל הנראה NGC 4516). ג'ון הרשל צפה ב-M88 מספר פעמים בין השנים 1826 ו-1832 ותיאר אותה כערפילית בהירה, גדולה, מאורכת ושחלקה הצפוני בהיר מהדרומי. ויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי, גילה בשנת 1850 שלגלקסיה זרועות ספירליות, כך שזו אחת מהגלקסיות הראשונות שזוהו כספירליות. בשנת 1999 התגלתה ב-M88 סופרנובה 1999cl שהייתה סופרנובה מסוג Ia ושהגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 13.6.
תכונות
גודלה הזוויתי של M88 הוא כ-7 דקות קשת השקולות לקוטר של כ-125,000 שנות אור ומישורה נטוי בזווית של כ-30 מעלות ביחס לקו הראייה אליה. זרועותיה רציפות ואינן צפופות כך שניתן לראותן בבירור עד לחיבורן לליבת הגלקסיה. ממדידות ההסחה לאדום של האור הנפלט מהזרועות נראה שהחומר בקצותיהן מקיף את מרכז הגלקסיה במהירות של כ-270 קילומטר בשנייה. מהירות כזאת עם רדיוס הקפה של כ-60,000 שנות אור, מצביע על כך שמסת הגלקסיה היא כ- מסות שמש, כ-60% ממסת שביל החלב. על פי ההסחה לאדום של קרינת מרכז הגלקסיה היא מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-2,200 ק"מ לשנייה, כפול ממהירותו הממוצעת של צביר הבתולה וזו אחת מהגלקסיות עם מהירות ההתרחקות הגדולה ביותר שבצביר. בשל תנועתה המהירה דרך התווך הבין-גלקטי מופעל עליה לחץ מהצד שבכיוון התנועה וכתוצאה מכך צד זה איבד כמעט לחלוטין את המימן הנייטרלי שבו. הגלקסיה נעה לכיוון מרכז הצביר ומתקרבת אל M87 וצפויה להגיע אל הנקודה הקרובה ביותר בעוד 200-300 מיליון שנים.
אל-עראקיב
אל-עראקיבּ (בהגיה בדואית: אל-עראגיבּ, בערבית: العراقيب) הוא יישוב בדואי בלתי מוכר, שנמצא כ-10 קילומטרים צפונית לבאר שבע, בסמוך ליישוב גבעות בר ולא הרחק מרהט.
בדואים שכנו באל-עראקיב לפני קום המדינה במעט בתי קבע ובאוהלים, ועיבדו את הקרקע. הם פונו מהמקום ב-1951 על ידי הממשל הצבאי, והקרקע הופקעה בחוק רכישת מקרקעין. האדמות הושכרו על ידי מינהל מקרקעי ישראל לעיבוד חקלאי עד 1998, אז התחילו בו עבודות יעור של קרן קיימת לישראל.
במשך השנים מאז ניהלו חלק מהמפונים וצאצאיהם מאבק על מנת לחזור למקום, ולזכות בבעלות על האדמות. והקימו במקום כפר בלתי חוקי. הכפר נהרס בשנת 2010, מבנים זמניים שנבנו על ידי תושביו נהרסו 198 פעמים, והמקום הפך לסמל של מאבק הבדואים בנגב.
בסיומו של מאבק משפטי ארוך בין המדינה ובין אחת מהמשפחות שפונו מאל-עראקיב שדרשה להכיר בבעלותה על אדמות במקום, פסק בית המשפט העליון במאי 2015 כי מדובר באדמות מדינה המיועדות לשימוש ציבורי.
גאוגרפיה
המילה "עַרַאקִ֫יבּ" היא לשון רבים של המילה "עֻרְק֫וּבּ", ופירושה בין השאר אזור הררי מבותר בערוצים וחריצים.
השטח ההיסטורי של אל-עראקיב נמצא ברובו ממערב לכביש 40 בין צומת גורל למחלף להבים, ועד לאזור של גבעות בר. היישוב הבלתי מוכר שנהרס ב-2010, נמצא בצמוד לבית הקברות של שבט א-טורי, כקילומטר ממערב לכביש 40.
לפני הקמת מדינת ישראל
לפני קום מדינת ישראל ישבו באל-עראקיב אנשי שבט אל-עוקבי, א-טורי, אבו פריח ואבו סיאם.
המקום מזוכר בספרו של עארף אל-עארף, תולדות באר שבע ושבטיה בתיאור מקום מושבם של בני עוקבה ובני בדינאת.
במפה מנדטורית מ-1942 הוא מופיע בשם Al-'Araqib כחלק מאזור המחיה של ערב אבן עוקבה. גם הוואדי שיוצא מאזור זה (ומכונה היום בעברית נחל דודאים) נקרא במפה Araqib'.
בצילום אוויר של חיל האוויר הבריטי משנת 1945 ניתן לראות באזור מספר בתי אבן, מאהלים, שדות מעובדים, טרסות וסכרים, בורות מים ובארות, שמפוזרים בשטח בדלילות יחסית. בידי המשפחה מסמכים מתקופה העות'מאנית ותקופת המנדט שמעידים על מכירת והשכרת אדמות ביניהם באל-עראקיב.
הפינוי מאל-עראקיב ב-1951
במסגרת מדיניות ממשלת ישראל לפנות את הבדואים ממערב הנגב, ולרכז אותם באזור הסייג בצפון מזרח הנגב, פונו גם אנשי אל-עראקיב מאדמותיהם בסוף 1951 בצו המושל הצבאי. אנשי שבט אל-עוקבי עברו לאזור חורה. אחרים נשארו בסמיכות לאזור. לטענתם הובטח להם שהפינוי הוא זמני, לחצי שנה, לצורכי אימון זמני, אולם כשהזמן עבר סירבו לתת להם לחזור.
בתשובה לשאילתה שהגיש חבר הכנסת אמיל חביבי, בעקבות פניה של השייח' סלמן אל-עוקבי ועוד שני שייח'ים של שבטים שפונו ממערב הנגב לאזור הסייג, ובה שאל על הסיבות להעברת שבטים אלה מאדמתם, ענה ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון שהשייח'ים חתמו במשרד המושל הצבאי בנגב על הצהרה שהם מוכנים לעבור מרצונם הטוב תמורת תשלום מיוחד, שהם הועברו ­כי האזור שבו הם ישבו מקודם שימש צומת של דרכי ההברחה בין עזה וחברון, וכי ראשי השבטים עצמם בחרו בשטח אליו יעברו.
אדמות אל-עראקיב נכללו באדמות שהופקעו על ידי חוק רכישת מקרקעין מפני שבתאריך הקובע 1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, והועברו לרשות הפיתוח. עד שנת 1998 הושכרו קרקעות אל-עראקיב לצורך עיבוד חקלאי על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
ניסיונות חזרה לאל-עראקיב
אחרי שהניסיונות של השייח' סולימאן אל-עוקבי לקבל אישור לחזור לאל-עראקיב, הוא ומשפחתו ניסו לחזור לביתם ללא אישור, אך פונו משם. בנו, נורי אל-עוקבי החל משנות ה-70 להאבק למען חזרה לאדמות משפחתו באל-עראקיב. שוב ושוב הוא זרע ונטע באדמות, אך כל פעם הוגשו נגדו תביעות וכתבי אישום, הגידולים נעקרו, ואוהל המחאה שהוא שהה בו בין 2006 ל-2009 נהרס.
בשנת 1998, המדינה החליטה שלא להשכיר עוד את הקרקעות לעיבוד חקלאי והקרן קיימת לישראל ביקשה לטעת עצים במקום, "למטרת שמירה על קרקעות הלאום". בשטח ניטע "יער השגרירים" ואחרי כך יער "טלויזית האלוהים". בעקבות זאת ב-2010 היישוב פונה ונהרס על ידי המדינה אך תושביו חזרו והקימו אותו מחדש מספר פעמים רב.
בעקבות כך החלו אנשים משבט א-טורי, שהתגוררו ברהט ובמקומות נוספים, לעבד את האדמות שעליהן הם טוענים לבעלות. החל משנת 2002 הם החלו גם להקים מבנים ולהתגורר בסמוך לבית הקברות של השבט, בו הם קברו את מתיהם מתחילת המאה ה-20, גם אחרי פינויים מאל-עראקיב.
הריסות הכפר ובנייתו מחדש
ב-27 ביולי 2010 הרסו פקחי מינהל מקרקעי ישראל, בחסות כוח של כ-1,300 שוטרים, את הכפר שהקימו אנשי שבט אל-טורי בסמוך לבית הקברות של שבטם. אחרי שעתירה שהוגשה ברגע האחרון נדחתה.
מיד לאחר עזיבת הכוחות החלו תושבי אל-עראקיב בסיוע של פעילי שמאל להקים מחדש את המבנים. שבוע לאחר מכן נהרסו גם המבנים החדשים שהוקמו. מאז נערכים מבצעי הריסה חוזרים ונשנים מחד, ומאידך בנייה מחדש של סככות וסוכות ואירועי מחאה נגד ההריסה. בספטמבר 2013 הוגש נגד שייח' סיאח אבו מדיע'ם א-טורי, ממובילי המאבק של תושבי אל-עראקיב, כתב אישום על הסגת גבול. הוא נדון לעשרה חודשי מאסר וערעורו על הרשעתו ועל העונש נדחו על ידי בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון. ב-2018 החל השייח' סיאח לרצות את עונשו בכלא מעשיהו, אחרי עצרת תמיכה מחוץ לשערי הכלא בה השתתפו פעילים וראשי הציבור הערבי בישראל, כולל ראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וחברי כנסת מהרשימה המשותפת.
אל עראקיב כסמל
אל-עראקיב הפך אחד הסמלים למאבק למען הכרה בכפרים הלא מוכרים. בכפר התקיימו מספר עצרות גדולות, כולל עצרת יום האדמה המרכזית של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל במרץ 2010, כמה חודשים לפני ההריסה הראשונה. תושבי הכפר עורכים משמרת מחאה שבועית בצומת להבים. ב-2017 העלו עינת ויצמן ותושב הכפר עזיז א-טורי בתיאטרון תמונע יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" שבו מוצגת על הבמה בניית בית, לאחר 111 ההריסות שנערכו במקום, לדברי היוצרים, מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
משפט בתביעות משפחת אל-עוקבי
בסוף שנת 2006 החל משפט ראשון שנערך לגבי רישום קרקעות באל-עראקיב, בשש תביעות של שבעה עשר מאנשי שבט אל-עוקבי להכרה בזכותם על חלקות באזור אל-עראקיב. הדיונים נערכו במשך חמש שנים, שני הצדדים הביאו למשפט את המומחים המובילים בישראל לענייני גאוגרפיה היסטורית, הציגו מסמכים היסטוריים ותצלומי אוויר המוכיחים את עמדתם.
פרופ' אורן יפתחאל הגיש חוות דעת מקצועית לטובת הצד הבדואי שנדחתה הן על ידי בית המשפט המחוזי והן על ידי בית המשפט העליון תוך ביקורת חריפה על יפתחאל. התובעים טענו שהשלטונות העות'מאנים והבריטים הכירו בבעלותם באדמות הנגב. מנגד, פרופ' רות קרק, אשר הציגה את מדינת ישראל, הסבירה שעד שנת 1858 לא היה שום יישוב קבע על אדמות אל-עראקיב או בסמוך אליהן.
בפסק דין שניתן במרץ 2012 קבעה השופטת שרה דברת כי הקרקעות שייכות למדינה בתוקף הפקעה על פי חוק רכישת מקרקעין, וקיבלה את עמדת המדינה כי עדיין יש צורך בהפקעה למטרות חקלאות ייעור ושטחים פתוחים. כמו כן קבעה השופטת כי התובעים לא הצליחו להוכיח שעם חקיקת חוק הקרקעות העותמאני בשנת 1858 היה באזור יישוב קבע, או אפילו יישוב סמי נוודי, ושגם אם הייתה התיישבות סמי-נוודית היא לא הייתה מספקת כדי להכיר בבעלותם על הקרקעות. כן קבעה שבסוף ימי המנדט הבריטי רק חלק קטן מהקרקעות בחלקות הרלוונטיות היה מעובד, וכי מהמסמכים הפנימיים שהציגו הבדואים התובעים עולה שהם ידעו על חובתם לרשום קרקעות בטאבו, אך החליטו לא לעשות זאת. "הפקעות במקרקעין בוצעו על פי חוק הרכישה כדין והתובעים לא הצליחו להוכיח טענותיהם לעניין הבעלות בחלקות התביעה", ציינה השופטת. ערעור על פסק דינה של השופטת דברת נדחה בבית המשפט העליון.
בשנים האחרונות היו מספר תביעות משפטיות בנושא בעלות על הקרקעות בנגב שהוגשו על ידי בדואים אך נכון לינואר 2013 בכל בירור שהגיע להכרעה נפסק כי הקרקע שייכת למדינה. התובעים הבדואים התקשו להוכיח את בעלותם על קרקעות אלה.
תביעות משפחת א-טורי
בהודעה לעיתונות שהוציא מינהל מקרקעי ישראל במרץ 2010 נטען כי חברי שבט א-טורי מבצעים פלישות חוזרות ונשנות לקרקעות מדינה מאז 1999 וכי אף על פי שהפסידו בכל הערכאות המשפטיות הם ממשיכים לפלוש לשטח.
בעקבות העלות הכספית של ההריסות המרובות ביולי 2011 הגישה המדינה תביעה נגד תושבי הכפר בסך של 1,790,000 ש"ח.
במקביל בני שבט א-טורי מנסים לקבל הכרה בזכויותיהם על הקרקעות באל-עראקיב בבית המשפט. משפט לגבי תביעות בעלות שלהם על הקרקע מתנהל בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ואנשי השבט דורשים שקרן קיימת תחדל מפעולות ייעור בקרקעות אלה.
רהונאביס
רהונאביס (שם מדעי: Rahonavis) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת התרופודה שחי במדגסקר לפני 70 מיליון שנה בסוף הקרטיקון. ככל הנראה הוא היה קרוב לדרומאוזאוריים וייתכן שהיה מכוסה בנוצות. משמעות שמו היא ממלגשית ופירושו: "ציפור עננים מסוכנת". הסיומת "avis" פירושה עוף בלטינית. השם של המין נגזר משם הפלאונטולוג ג'ון אוסטרום. מאובניו נמצאו ב-1998 בצפון-מערב מדגסקר, ונשלחו לאוניברסיטה של אנטננריבו.
אורכו של היצור הגיע ל-70 סנטימטר והוא היה דו-רגלי קטן בעל טפרים בקצוות רגליו ומבנה גוף שהזכיר את הולוצירפטור. ייתכן שהוא התקרב יותר אל העופות הקיימים במראהו. ייתכן שאף היה קרוב של הארכאופטריקס - העוף הראשון, אם כי לא ברור אם היה מסוגל לעוף בעצמו. עם זאת מספר חוקרים מעריכים שהיו לו קרומי עור תעופה בדומה לעטלפים או למיקרורפטור.
קמסו מארה
יוסוף קמסו מארה (בצרפתית: Youssouf Kamso Mara; נולד ב-24 בדצמבר 1994 בקונאקרי שבגינאה) הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר בסלובן ליברץ ובנבחרת גינאה.
קריירת מועדונים
בעונת שיחק מארה בהייר מהליגות הנמוכות בצרפת. בעונת חתם מארה בולאשים מליגת המשנה הצ'כית, ובחצי השני של העונה שיחק בהשאלה בויסוצ'ינה ייהלבה מליגת העל הצ'כית.
ב-18 ביולי 2018 חתם מארה בסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לוויקטוריה פלזן במסגרת המחזור השני בליגה לעונת. ב-14 במאי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על באניק אוסטרבה במסגרת בליגה. בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון ערך מארה 83 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-13 בספטמבר 2021 חתם בבית"ר ירושלים. ב-26 בינואר 2022 שוחרר מבית"ר עקב מצבה הכלכלי הרעוע, אך ב-10 בפברואר שבועיים לאחר ששוחרר חזר לביתר ירושלים. בסוף העונה חזר לסלובן ליברץ.
קריירה בינלאומית
ב-12 באוקטובר 2019 ערך מארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 0–1 לנבחרת קומורו במשחק ידידות.
ראגרטס: הסרט
ראגרטס: הסרט (באנגלית: The Rugrats Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, דרמה והרפתקאות, המבוסס על סדרת האנימציה של ערוץ ניקלודיאון, "ראגרטס". הסרט מתרחש באופן כרונולוגי לפני העונה השישית של הסדרה, והוא מספר על טומי, חבורתו ואחיו החדש שהלכו לאיבוד ביער בגלל תאונה קטנה. הסרט בוים על ידי איגור קובליוב ונורטון וירג'ין, נכתב על ידי דייוויד וייס וג'יי דוויד סטם, והופק על ידי ארלין קלסקי וגאבור קסופו. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-20 בנובמבר 1998. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 1999. אורך הסרט הוא כ-80 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית, צרפתית והונגרית).
עיבוד הסרט תוכנן יחד עם התכנון של הסדרות "המופע של רן וסטימפי" ו"החיים על פי דאג" כאשר ערוץ ניקלודיאון עשה חוזה עם פוקס המאה ה-20 בין השנים 1993 עד 1995. עם זאת, החוזה פג והסרט לא נוצר. בסביבות השנה שבה פג החוזה, הפיתוח של הסרט התחדש אצל חברת "סרטי פרמאונט", מאז חברת האם של ניקלודיאון, "ויאקום", רכשה את הסטודיו בשנת 1994.
תקציר העלילה
הסרט מספר על טומי וחבורת התינוקים שלו, שיוצאים להרפתקאות ברחבי העיר וביער אחרי שהלכו לאיבוד בגלל תאונה קטנה. בזמן שכולם מחפשים אחריהם, הם עסוקים בלשרוד לבד בטבע. אל החבורה מצטרף דיל, אחיו החדש של טומי שרק נולד. בין החבורה, ובעיקר בין טומי ודיל, נוצרים חיכוכים בהתחלה, אך לבסוף הם מחליטים לשתף פעולה בשביל לצאת מהיער.
הדמויות והמדבבים
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה שרון כהן.
תינוקות זמרים
לני קרביץ, איגי פופ, ליסה לוב, B-Real, גורדון גאנו, פרד סניידר, פטי סמית', קייט פירסון, יעקב דילן, פיף דוג, בק, לואו ראולס, דון רובינסון, לורי אנדרסון, סינדי וילסון.
הפקה
השיחות על לעשות לסדרה סרט היו קיימות מאז תחילת הסדרה. הניסיון הראשון לעשיית הסרט היה בשנת 1993, כשניקלודיאון ביצעו חוזה של שנתיים עם פוקס המאה ה-20 בשביל לייצור חומר חדש, אבל מנכ"ל ניקלודיאון לא פסל את האפשרות לעשות סרטים על בסיס הסדרות של הערוץ. החוזה פג בשנת 1995 והסרט לא יצא לפועל. בשנת 1994, רכשה חברת Viacom את חברת סרטי פרמאונט, והפיתוח של הסרט התחיל כשנה לאחר מכן, כשהרכישה של סרטי פרמאונט והעסקה עם פוקס המאה ה-20 פקעו.
חודשיים לפני הפצת הסרט, הפרק "The Family Tree" שודר כפרק האחרון של העונה החמישית. בתחילת הסרט ובסוף הפרק הייתה פרודיה לסרטי אינדיאנה ג'ונס של חברת לוקאס פילם. מאוחר יותר הפרודיה שימשה השראה לחלק השני של הפרק "A Tale of Two Puppies / Okey-Dokey Jones and the Ring of the Sunbeams" ששודר במהלך העונה השמינית של הסדרה ב-1 ביוני 2002.
שני קטעים מן הסרט נחתכו מהסרט במהלך ההפקה. הקטע הראשון הוא סיוט שחלמו סטו ודידי בו דוקטור ליפשיז מבקר את ההורות שלהם באמצעות שיר. הקטע השני מתאר את הראגרטס דוחפים את רפטאר ביער, ומתלבטים מה לעשות בסגנון מזמור צבאי. סצנות אילו נחתכו מן ההקרנה בקולנוע, ה-DVD של הסרט, ה-VHS של הסרט והלייזרדיסק של הסרט. עם זאת, הסצנות הוצגו בשידור הסרט בטלוויזיה בערוצי ניקלודיאון ו-CBS. סצנות אילו הופיעו גם ברומן המודפס של הסרט.
לפני הקרנת הסרט בקולנוע, הוקרן קטע קצר מן הסדרה "CatDog" בשם "Fetch". בקטע חתול זוכה בתחרות רדיו, ומנסה לענות לטלפון בזמן שכלב רודף אחרי כדור טניס. הקטע שודר לאחר מכן בפרק 21 של הסדרה. עם זאת, ב-DVD, ה-VHS והלייזרדיסק של הסרט, היה קטע בשם "Winslow's Home Videos" מתוך פרק 28 של הסדרה "CatDog", בו ראו את וינסלו מציג את קטעי הווידאו האוהבים עליו מהסדרה.
בקולנוע
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-20 בנובמבר 1998. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 1999.
בהקרנה ביתית
הסרט הופץ על לייזרדיסק, VHS ו-DVD ב-30 במרץ 1999 על ידי "Paramount Home Media Distribution". בשנת 2011, הסרט הופץ מחדש לצד שלושה דיסקים לכבוד יום השנה ה-20 של ראגרטס. בנוסף, הסרט הופץ מחדש עם כל סרטי האנימציה של ערוץ ניקלודיאון עד הסרט "בלאגן בחווה" בשנת 2016. נכון לשנת 2019, הסרט אינו נמכר על Blu-ray.
פסקול הסרט
פסקול הסרט הנקרא "The Rugrats Movie: Music" הופץ לראשונה ב-3 בנובמבר 1998. הפסקול מכיל 13 שירים ובונוסים של הדגמות ופרסומות. האחראי על המוזיקה בסרט היה מארק מות'רסבו, ומנהל המוזיקה בעברית היה שרון כהן.
ריצ'רד ג'הר מחברת אמזון, שיבח את הפסקול ואמר שכל מעריצי הסדרה מכל הגילים יאהבו אותו.
המגזין האמריקאי "אנטרטיינמנט ויקלי" דירג את המוזיקה שבפסקול בציון C.
בראון ציין שהפסקול מהנה ושיש בו "ויתורים" להורים של ילדים שפחות מתחברים לראפ.
שיר מתוך הפסקול הופיע עשרים ושישה שבועות בבילבורד 200.
לכבוד יום השנה העשרים, הפסקול של הסרט הופץ מחדש ב-30 בנובמבר 2018 על תקליט.
משחקי וידאו
יצאו לסרט משחקי וידאו אשר מבוססים עליו בשמות "The Rugrats Movie" ו-"Rugrats: The Movie". המשחק הראשון הופץ ב-19 ביוני 1998, והמשחק האחרון הופץ ב-12 במרץ 1999. שני המשחקים פותחו על ידי Acclaim Studios Manchester, והופצו על ידי THQ. במשחקים יש 8 רמות, והעלילה שלהן מתרחשת כאשר מחפשים את דיל שנעלם. האתר IGN דירג את המשחק בציון חמש מתוך עשר.
שיינדר קבע שלמשחק אין הרבה אפשרויות בשביל להחזיק את צומת ליבם של המבוגרים, אבל הילדים יאהבו את המשחק. דייוויס ציין שהמשחק נועד לילדים ושיבח את רמת הקושי שמותאם אליהם בדיוק.
ספרים
מספר ספרים המבוססים על הסרט פורסמו על ידי חברת סיימון ושוסטר וניקלודיאון. הספרים "Tommy's New Playmate" ו-"Rugrats Contra Los Monos, Los" הופצו ב-1 באוקטובר 1998.
הספר "The Rugrats Movie Storybook" נכתב על ידי שרה וילסון.
ספר שמספר את עלילת הסיפור של הסרט, יצא לאור ב-1 באוקטובר 1998 על ידי חברת "tandem Library". חודש לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1998, הופץ על ידי MSG מדריך על הסרט בעל 144 עמודים.
רווחים
הסרט הופץ לראשונה ב-20 בנובמבר 1998, והרוויח בשבוע הראשון שלו כ-27,321,470 דולר. בסך הכל, הסרט הרוויח כ-141,000,000 מיליון דולר ממכירות הכרטיסים.
ביקורות
הסרט קיבל מאתר "Rotten Tomatoes" דירוג של 60% מתוך 50 חוות דעת (30 היו חיוביות ו-20 היו שליליות).
רוג'ר איברט נתן לסרט 2 כוכבים מתוך 4. הוא אמר שהסרט מיועד לילדים ומפני שהוא מבוגר הוא פחות נהנה ממנו. העיתון "הניו יורק טיימס" סקר את הסרט בצורה חיובית, וכינה אותו כתענוג.
הסרט בישראל
הסרט דובב לעברית בשנת 1998 על ידי שרון כהן, שם דובב על ידי אנשים שונים בניגוד לדיבוב העברי של הסדרה, בהם שרית וינו אלעד בתפקיד טומי, סיוון שביט בתפקיד דיל ואנג׳ליקה, וענת וקסמן ואוהד שחר (שבאותה תקופה היו נשואים) בתפקיד ההורים של טומי ודיל, דידי וסטן פיקלז. הדיבוב הופץ רק בבתי הקולנוע ובקלטות הווידאו. בעקבות הסרט, העונה הראשונה של הסדרה דובבה לעברית ושודרה בישראל בערוץ הראשון לקראת סוף שנות התשעים. ב-1 ביולי 1999 הסרט הוקרן לראשונה בישראל בדיבוב לעברית.
המשכים
לסרט יצאו שני סרטי המשך: "ראגרטס בפריז: הסרט" שהופץ לראשונה ב-17 בנובמבר 2000, ו"ראגרטס משתוללים" שהופץ לראשונה ב-13 ביוני 2003.
אלוהי הפסנתר
אלוהי הפסנתר הוא סרט דרמה ישראלי אותו כתב וביים איתי טל בכיכובה של נעמה פרייס.
הסרט עלה לאקרנים בישראל בנובמבר 2019.
תקציר העלילה
ענת (נעמה פרייס) היא מוזיקאית המתקשה לעמוד בסטנדרטים המוזיקליים הנוקשים של אביה. הלחנת יצירה היא פסגת שאיפותיה, שמעולם לא הצליחה לממש.
כאשר ענת מגלה שהיא בהיריון, היא תולה את כל תקוותיה להצלחה בעובר הנמצא ברחמה. גם כשזה נולד חירש, זה לא עוצר אותה מלנסות להגשים דרכו את שאיפותיה המוזיקליות והיא נוקטת באמצעים קיצוניים כדי להופכו למלחין שייחלה לו.
הפצה
עוד בטרם הקרנת הבכורה העולמית ברוטרדם (הולנד), נמכר הסרט במכירה מוקדמת לחברת Film Republic ו-Lime Light להפצה באוסטרליה וניו זילנד. לאחר הבכורה נמכר ל- Film Movement (ארצות הברית), Joint Entertainment (טאיוואן), HBO Central Europe (אירופה), Mont Blanc (ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי וצ'ילה), Haulu (סין, הונג קונג ומקאו). בנוסף יצא הסרט להקרנה באנגליה בהפצת הפסטיבל היהודי. בישראל מופץ הסרט על ידי טרנספקס הפקות.
בין הפסטיבלים הבולטים בהם השתתף: רוטרדם, באפיסי (ארגנטינה), מוסקבה, ירושלים והפסטיבל הישראלי בלוס אנג'לס.
תווית חומה
תווית חומה, באנגלית: Brown sticker, היא קטגוריה של קונבנציות הכרזה בברידג' המוגדרת על ידי התאגדות הברידג' העולמית (WBF) כקשות להגנה ולכן השימוש בהן מותר רק בתחרויות ברמה גבוהה.
קונבנציה המוגדרת כתווית חומה היא קונבנציה העונה לפחות על אחד מהתנאים הבאים:
חריגים שאינם מוגדרים כתווית חומה
קונבנציה זו אינה מוגדרת על ידי התאגדות הברידג' העולמית כתווית חומה בגלל הפופולריות שלה. התאגדות הברידג' האמריקאית מתייחסת אליה כתווית חומה.
חוות שער הגיא
חוות שער הגיא הייתה מקום יישוב בלתי-רשמי (חוות בודדים) מזרחית לשער הגיא שהוקם בתקופת המנדט הבריטי (כיום על דרך מתל אביב לירושלים) אשר שימש לגידול כלבים מגזעי כלב כנעני וקולי. מבני החווה שימשו בתקופת המנדט את הפועלים והמהנדסים שעסקו בבניה ובתפעול תחנת השאיבה הסמוכה ("תחנת ברוך ג'מילי"). לאחר מלחמת העצמאות ננטש המקום.
במרץ 2011 הגיש מינהל מקרקעי ישראל תביעת פינוי לבית משפט השלום בירושלים, לפיו לדיירי החווה אין ולא היו זכויות על הקרקע וכי הם מתגוררים בניגוד לחוק בשטח גן לאומי מוכרז. דיירי החווה יצאו למאבק ציבורי בו הם מדגישים את חשיבות הגידול המקצועי של הגזע הכנעני ואת החשיבות שבמיקום החווה במקום מבודד, בשל נביחות הכלבים העזות והבלתי פוסקות, זאת יחד עם הטיעון המשפטי לפיו היו אלה המתיישבים שניסו להגיע להסכם במשך עשרות שנים ונענו בהתעלמות המינהל, שלא הסדיר עמם כל הסכם למרות פניותיהם.
בחודש ינואר 2016 קיבלת בית משפט השלום את תביעת הפינוי, והורה לפנות את החווה בתוך 90 ימים. על פסק הדין הוגש ערעור, ובמסגרת הדיון בערעור הגיעו הצדדים להסכמה שלפיה החווה תפונה תוך 18 חודשים החל מחודש נובמבר 2016.
בשלהי שנת 2016 פינתה מירנה שיבולת את החווה, והעתיקה את פעילותה לאיטליה יחד עם 12 כלבים.
דיסקוגרפיה של טייסטו
דיסקוגרפיה של טייסטו הוא ערך המכיל רשימה הכוללת את כל האלבומים, הסינגלים והקלטות נוספות של התקליטן והמפיק המוזיקלי טייסטו, לפי סדר הפצתם. בנוסף לכך גם דירוגים במגזין DJ Mag לאורך השנים וקופרודקציות.
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (מחזה)
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (באנגלית: The Life and Adventures of Nicholas Nickleby) הוא מחזה באורך ½8 שעות, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. המחזה הוצג בשני חלקים, הראשון באורך 4 שעות עם הפסקה של 15 דקות, והחלק השני באורך ½4 שעות עם שתי הפסקות בנות 12 דקות. בתחילה הוצג המחזה בשני ערבים רצופים, או בשלמותו החל משעות אחר הצהריים ועם הפסקה לארוחת ערב. בטלוויזיה שודר המחזה בארבעה חלקים.
הצגת הבכורה הייתה ב-5 ביוני 1980. המחזה הוצג במשך שמונה שבועות בתיאטרון אלדוויץ', וכשהחלק הראשון הוצג בכמה לילות והחלק השני בלילות אחרים. שני החלקים הוצגו יחד בהצגות יומיות ובהופעה בערבים. המחזה הוצג מחדש באלדוויץ' במשך שמונה שבועות נוספים בעונת הסתיו של שנת 1980, ובעונת האביב של 1981. אחר כך צולמה ההצגה לטלוויזיה בתיאטרון אולד ויק. ב-1981 בעונת הסתיו הועלתה ההצגה בברודוויי. ב-1985 הוצג המחזה מחדש עם צוות שחקנים אחר בתיאטרון רויאל שייקספיר בסטרטפורד, ויצא לסיור הופעות בלוס אנג'לס ובברודוויי.
המחזה הוא עיבוד של המחזאי דייוויד אדגר לספר "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס. את המחזה ביימו ג'ון קיירד וטרוור נאן. את המוזיקה והשירים כתב סטיבן אוליבר. מעצבי התפאורה היו ג'ון נפייר ודרמוט הייז. ב-4 באוקטובר 1981 הועלה המחזה בתיאטרון פלימות' בברודוויי והוצג עד 3 בינואר 1982. הפקה מחודשת של המחזה הועלתה ב-1986 בברודוויי ובסיור הופעות בארצות הברית. ב-2006 עד 2008 הועלתה הפקה מחודשת של המחזה בגרסה מקוצצת.
הפלישה לאיסלנד
הפלישה לאיסלנד (או בשם הקוד: "מבצע קלשון", באנגלית "Operation Fork") הייתה מבצע צבאי בריטי שנוהל על ידי הצי המלכותי ועל ידי חיל הנחתים המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לכבוש את איסלנד ולמנוע פלישה נגדית אליה של גרמניה הנאצית. עם פרוץ המלחמה הטילה בריטניה מגבלות על סחר בסחורות איסלנדיות, כדי למנוע הפקת רווחים שיגיעו לגרמניה, כחלק מהמצור הימי שהוטל על ידה. בריטניה הציעה לאיסלנד סיוע, בשאיפה לשיתוף פעולה מצדה "כשותפה ללחימה וכבעלת ברית", אך ממשלת רייקיאוויק דחתה את הפניות והקפידה על מעמדה הנייטרלי. הנוכחות הדיפלומטית הגרמנית באיסלנד, לצד חשיבותו האסטרטגית של האי, דחפו את הבריטים לנקוט בפעולה. לאחר שכשלו בשכנוע ממשלת איסלנד להצטרף לבעלות הברית, פלשו הבריטים לאיסלנד בבוקר 10 במאי 1940. כוח החלוץ מנה 746 חיילי חיל הנחתים המלכותי בפיקודו של הקולונל רוברט סטרג'ס והוא נחת בעיר הבירה רייקיאוויק. הכוח לא נתקל בהתנגדות, הכוחות נעו במהירות כדי לשתק את רשתות הקשר, לאבטח אתרים אסטרטגיים ולעצור אזרחים גרמנים. לאחר שהחרימו כלי רכב מקומיים, נעו הכוחות להלפורדור, לקלדדרנס, לסנדסקיד ולאקרנס, כדי לאבטח אזורי נחיתה כנגד האפשרות של מתקפת נגד גרמנית.