cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הצרפתית השלישית
רקע היסטורי
הקאנצלר של פרוסיה אוטו פון ביסמרק, שביקש לאחד את גרמניה תחת דגלה של המדינה הפרוסית, הבין כי גרמניה מאוחדת לא תוכל להיווצר, ללא נפילתה של הקיסרות הצרפתית. באמצעות מניפולציה מתוחכמת הצליח ביסמרק לגרור את צרפת, ואת הקיסר הזקן והכושל נפוליאון השלישי, שהיה בשלב זה הרבה מעבר לשיאו, אל מלחמת צרפת–פרוסיה, שהובילה לתבוסתו של נפוליאון השלישי ולנפילתו. לאחר התבוסה בסדאן, ושביו של הקיסר בידי הפרוסים, הפכה צרפת לרפובליקה דה פקטו, שכונתה "ממשלת ההגנה הלאומית", שהוכרזה בפריז ב-4 בספטמבר 1870.
בין סדאן לחוקה של 1875
צבא פרוסיה הטיל מצור על פריז, אשר נמשך עד לינואר 1871. ב-28 בינואר 1871 נחתם הסכם שביתת נשק עם ביסמרק בפרנקפורט, הסכם שתנאיו היו חמורים ביותר לצרפת: אובדן חבל אלזס-לורן, תשלום פיצויי מלחמה בסכום כבד, וצבא כיבוש החונה בצרפת הצפונית. ביסמרק דרש כתנאי לחתימה על ההסכם כינונה של אספה לאומית חדשה בצרפת, וזו אכן התאספה בפברואר 1871, וקיבלה את תנאי ההסכם. בראש הרשות המבצעת של האספה עמד אדולף תיאר.
במשך חודשיים בין מרץ 1871 ומאי 1871 השתוללה בפריז ובערי השדה המרידה המכונה "הקומונה הפריזאית", בה אילצו חוגים מהפכניים וסוציאליסטים את ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית הצעירה לצאת מפריז לורסאי, והכריזו על ממשלה סוציאליסטית בפריז עצמה. המרידה דוכאה לאחר קרבות עקובים מדם, בהם הכניע "צבא ורסאי" הנאמן לרפובליקה, את הקומונרדים המורדים. מעריכים את אבדות המורדים בשלושים אלף איש, לעומת כאלף שאבדו מ"צבא ורסאי".
בפברואר 1875, סדרה של חוקים שחוקק הפרלמנט כוננו לבסוף את הבסיס החוקתי לרפובליקה החדשה. במרכזה של הרפובליקה עמדה דמותו של נשיא צרפת. פרלמנט בן שני בתים נוצר, וכן ממשלה בראשות ראש ממשלה שהייתה כפופה הן לנשיא והן לפרלמנט. בעת שחוקים אלו חוקקו, על מנת לייצב את הממשל, הם נראו כהסדר זמני, שכן נושא המונרכיה עדיין היה בראש סדר היום הציבורי.
סופה של המונרכיה
ב-16 במאי 1877 ראה נשיא הרפובליקה, המונרכיסט פטריס דה מק-מהון, הדוכס ממגנטה, כי דעת הקהל נוטה לכיוון רפובליקני, וכי רעיון המלוכה נדחק לשוליים. המרשל עשה ניסיון אחרון להציל את המלוכה, פיטר את ראש הממשלה הרפובליקני, ז'ול סימון, ומינה במקומו דוכס מלוכני, אלבר דה ברוי, מול מחאות הרוב הרפובליקני (מנשר ה-363) שהביע אי אמון בממשלה. לבסוף פיזר מק-מהון את הפרלמנט, וקרא לבחירות חדשות. צעדים אלו כשלו. בבחירות שנערכו באוקטובר 1877 זכו הרפובליקנים ברוב מוחץ, והנשיא, שהואשם בניסיון להפיכה חוקתית, התפטר מתפקידו.
התפטרותו של מק-מהון, ב-28 בינואר 1879 הותירה מוסד נשיאות מוחלש, במידה כזו שיידרשו שינויים חוקתיים משמעותיים, על ידי שארל דה גול, מייסד הרפובליקה הצרפתית החמישית, על מנת להחזיר לנשיא את מעמדו. מפיזור הפרלמנט על ידי מק-מהון, ועד לפיזורו על ידי דה גול בזמן משבר אלג'יריה בשנת 1958, ארכו 80 שנה. אך כישלונו המוחץ של מק-מהון היה גם סופה של התקווה המלוכנית. מ-1848 ועד ימינו אנו לא שלט מלך בצרפת, ומ-1878 לא עלתה הצעה רצינית להמליכו. כסמל לדבקות ברפובליקה הותכו בשנת 1885 תכשיטי המלוכה הצרפתים, והיהלומים שבהם נמכרו למרבה במחיר. רק מספר כתרים, שהיהלומים שבהם הוחלפו באבנים יקרות, נותרו.
אופייה של הרפובליקה הצרפתית השלישית
למרות שצרפת הייתה עתה רפובליקנית בעליל, הצרפתים לא אהבו את הרפובליקה שלהם. ניתן להשוות את הרפובליקה הזו לרפובליקת ויימאר אשר תקום בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. שתי הרפובליקות קמו מאפרה של תבוסה צבאית, מייסדי שתיהן ראו בהן אך פתרון זמני, ולא מצב של קבע שאליו יש לשאוף. שתיהן הונהגו על ידי אישים שלא האמינו בהן, ופעלו לתמותתן. העובדה כי המדובר בגוף מלאכותי, שזרמים רבי כוח בציבוריות הצרפתית מסתייגים ממנו, ושואפים למוטטו, הייתה אסונה של הרפובליקה מן היום בו נוסדה. ממשלות קמו ונפלו בתוך חודשים מספר, כאשר רדיקלים, סוציאליסטים, ליברלים, שמרנים, רפובליקנים ומלוכנים, נלחמים על השלטון. יש שטענו שהתמוטטות הממשלות הייתה אך תוצאה של הבעיה האמיתית - העדרן של מפלגות גדולות ויציבות, כאשר התוצאה היא קואליציות זמניות של מפלגות קטנות בעלות אינטרסים מנוגדים. את הרפובליקה הצרפתית השלישית ניתן לראות כסדרה מתמשכת של שינויים פרסונליים, כאשר שרים רבים ממשיכים מממשלה אחת לשנייה, לרוב באותן המשרות.
שורה של שערוריות זעזעה את הרפובליקה בסופה של המאה ה-19, וכל אחת מהן כמעט והובילה לנפילתה. בשנת 1887 נאלצו הנשיא גרווי וראש הממשלה להתפטר עקב שערוריית שחיתות הקשורה בחלוקת עיטורים, וב-1892 התגלתה פרשת שוחד ומרמה הקשורה למימון תעלת פנמה ("שערוריית פנמה") אשר גרמה להעמדתם לדין של שישה שרים, וחברי פרלמנט רבים. סכנה של ממש איימה על הרפובליקה בשנת 1889 עת ניסה הגנרל הפופולרי ז'ורז' בולנז'ה לקחת לידיו את השלטון בכוח, ורק פעולה נחושה של תומכי הרפובליקה, אל מול חוסר מעש תמוה של בולנז'ה, שמרו על הרפובליקה במתכונתה הקודמת. כל אלו היו אך הקדמה לשערורייה הגדולה אשר זעזעה את צרפת, פרשת דרייפוס, שגם היא, כפרשת בולנז'ה, נראתה מבחינה פנים צרפתית כמאבק בין הרפובליקה לבין אלו הקמים עליה מבפנים בשם הלאומנות הקיצונית.
לאחר סיום הפרשה, כאשר האמת הייתה כבר ברורה לכל, נפגע המוניטין של המלוכנים ושל הקתולים השמרנים באופן חמור. גם הצבא והמערכת המשפטית נחשפו בחולשתם, כגופים שמרניים וקיצוניים אשר קצרה ידם מלסייע לקצין שהעלילו עליו עלילת דם. כל המעורבים בעניין יצאו מן הפרשה ובפיהם טעם רע. השחיתות הפוליטית שנחשפה, ההסתה האנטישמית שהתפרצה אל פני השטח, היצרים העזים שפילגו את הרפובליקה לשני מחנות, כל אלו חשפו את הרפובליקה בחולשתה.
למרות כל זאת, תקופה זו של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה ידועה בצרפת בשם " La belle époque", תור הזהב של יופי, חדשנות, ושלום עם השכנים האירופים. המצאות חדשות הפכו את החיים לקלים יותר לכל המעמדות, ופריחה תרבותית פקדה את צרפת – הקברט, מחול הקן קן, והקולנוע נולדו, והאומנות הפלסטית הגיעה לשיאים, עם פריחתם של סגנונות חדשים האימפרסיוניזם וה"אר-נובו". פריחה זו הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה
בכל אותה פעילות בלתי פוסקת של גופים המתחרים זה בזה, ממשלות הקמות ונופלות, ופרשיות, עמדה ברקע הדברים התבוסה הצרפתית בסדאן, ואובדנו של חבל אלזס לוריין. היה זה עניין בלתי סגור, השפלה לאומית, והמטרה הבלתי מוצהרת של המדיניות הצרפתית.
צרפת השכילה לרכוש לעצמה בעלי ברית שתמכו בה במאבקה כנגד גרמניה, ומאבק זה, וההצלחה לשרוד את ההתקפה בשנת 1914, להמשיך בלחימה בקרבות הקשים עד לניצחון בשנת 1918 נראים כהישגה הגדול ביותר של הרפובליקה הצרפתית השלישית. ברגע המבחן העמידה צרפת מתוכה את המרשלים ז'ופר ופוש, ואת ז'ורז' קלמנסו, אשר סיפקו לאומה את רוח הלחימה ואת האחדות הדרושה כדי להתגבר על הפלגנות והסכסכנות הקטנוניים של הרפובליקה, ולנצח יחדיו את האויב המשותף.
בין מלחמות העולם
לאחר סיום המלחמה עברה הרפובליקה שלב קצר ביותר של יציבות פרלמנטרית. הוקם "הגוש הלאומי הרפובליקני" של מפלגות הימין, אל מול פילוג בשורות השמאל. אך שלב זה היה קצר ומטעה. עד מהרה חזר הדפוס הקודם, וממשלות החלו קמות ונופלות, כאילו לא הייתה מלחמת העולם הראשונה מעולם.
פרשות שחיתות חדשות זעזעו את המדינה. שר אוצר לשעבר נעצר באשמת הפצת שיקים מזויפים, ופרשת שחיתות הנוגעת לבנקים הפילה ממשלה, אך הגרועה שבפרשות, פרשת סטביסקי, נגעה לרופא שיניים יהודי אוקראיני בשם סרז' סטביסקי, אשר מכר כמויות גדולות של איגרות חסרות ערך, והתאבד לאחר שנחשף על ידי המשטרה. הקיצונים בין הימניים האשימו את ראש הממשלה קמי שוטאן בעסקאות מפוקפקות עם סטביסקי, ובכך שהוא נרצח על מנת להשתיקו. האשמות אלו הביאו לנפילת ממשלתו של שוטאן בתחילת 1934. ראש הממשלה החדש אדואר דאלאדיה נאלץ להשתמש בכוח כדי לדכא מהומות של תומכי הימין בעקבות הפרשה, והדבר הביא אף להתפטרותו. האירוע הביא לגל של תיעוב כלפי הפוליטיקאים וכלפי הממשלה, ולערעור חמור של היציבות הפרלמנטרית ברפובליקה.
השמאל ניצל את המצב והקים את קואליציית החזית העממית אשר הצליחה להעלות לשלטון את ראש הממשלה לאון בלום. בלום לא מילא אחר תקוות השמאל הקיצוני, ותקופת כהונתו הייתה רוויה בגל של שביתות, שהחלישו את המשק הצרפתי והגבירו את השבר בין הכוחות הפוליטיים בצרפת.
בין כל אלו קם לרפובליקה אויב קיצוני, החמור שבאויבים שקמו לצרפת אי פעם. היה זה אדולף היטלר, אשר בין השנים 1933 ו-1940 הצליח היטב בקריאת המפה הפוליטית בצרפת, בניצול השבר הפנימי וחוסר היכולת לפעול, לקבלת כל מטרותיו במדיניות החוץ.
סופה של הרפובליקה
עם פלישת הגרמנים לצרפת, ב-10 במאי 1940, הובס הצבא הצרפתי, הלוקה בתבוסתנות, המחופר מאחורי מכשול ובעל הדוקטרינה המיושנת, על ידי הצבא הגרמני הנייד, היעיל, ובעל המוטיבציה הגבוהה.
ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ועל פטן, שהיה אז בן 84 שנים, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français). (השם המקובל בצרפת הוא "משטר וישי" "Régime de Vichy" או פשוט "וישי"). לפטן ניתנה הסמכות לכתוב את החוקה הצרפתית החדשה, אך הוא מעולם לא עשה זאת. פטן הסתפק במתן צווים שהשעו את החוקה הקיימת, פיזרו את הפרלמנט, והעבירו אליו את כל הסמכויות. במקביל פעל מחוץ לגבולות צרפת שארל דה גול, אשר העמיד עצמו בראש כוחות שנקראו "צרפת החופשית" וראה בו ובכוחות שעמדו לפקודתו את הממשלה החוקית והלגיטימית היחידה לצרפת.
המעבר לרפובליקה הרביעית
עם שחרורה של צרפת מן הכיבוש הנאצי, ב-1944 חזר דה גול לצרפת כגיבור לאומי, ונכנס עטור ניצחון לפריז. בספטמבר 1944 מונה דה גול לנשיא הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. דה גול הכריז כי משטר וישי היה בלתי לגיטימי, וכי הממשלה הזמנית בראשותו היא המשך של הרפובליקה הצרפתית השלישית. עם זאת, היה ברור כי יש צורך בשינוי חוקתי עמוק, עקב המאורעות שקרעו ופילגו את העם הצרפתי. משאל עם הוביל לכינון מועצה מכוננת בסוף שנת 1945, אך דה גול התנגד לטיוטת החוקה של הרפובליקה הרביעית שהחלה להתגבש, וסבר כי זו נותנת כוח רב מדי לפרלמנט וליריבויות מפלגתיות. דה גול התפטר ב-20 בינואר 1946. התנגדותו של דה גול לחוקה המוצעת נכשלה, כאשר מפלגות השמאל תמכו בנשיאות חלשה, לאור לקח ה"מרשליזם" (פולחן האישיות של הנשיא פטן) בצרפת של וישי. משאל עם באוקטובר 1946 אישר טיוטה של החוקה, וכך באה לסיומה באופן רשמי הרפובליקה הצרפתית השלישית, והרפובליקה הצרפתית הרביעית באה בעקבותיה.
מרקו אורניה
קריירה
אורניה התחיל את הקריירה שלו באלחואלנסה, ובפברואר, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. ב-8 בפברואר 2011, הוא חתם במועדון הרוסי קובאן קרסנודאר ל-4 שנים. בקיץ הושאל למיטיולן. ב-10 בדצמבר חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-2009 זומן לנבחרת, ערך את הופעתו הבכורה נגד ונצואלה. אורניה נכלל לסגל מונדיאל 2014 בו הבקיע שער נגד אורוגוואי בניצחון 1–3, בשלב הבתים אותו סיימה הנבחרת במקום הראשון המפתיע, מעל לנבחרות חזקות כאורוגוואי, איטליה ואנגליה. יחד עם נבחרתו העפיל אורניה עד לרבע הגמר, שם נעצרה קוסטה ריקה בפנדלים מול הולנד.
בית הכנסת הגדול של רומא
בית הכנסת הגדול של רומא (באיטלקית: Tempio Maggiore di Roma) הוא הגדול והמפואר בבתי הכנסת בעיר רומא שבאיטליה.
הקמת המבנה
בית הכנסת נחנך ב-28 ביולי 1904. שבועות אחדים קודם לחנוכתו ביקר בבית הכנסת מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי. שלט זיכרון בסגנון מליצי המבטא את הרגשות של יהודי רומא נקבע באולם הכניסה לבית הכנסת. כך הצליחו יהודי רומא להכריז על עלייתם "מבירא עמיקתא לאיגרא רמא" וחרטו בכתובת האבן:
המבנה הקודם של בתי הכנסת שירת את יהודי רומא עד שנת 1893. היו בו חמישה בתי כנסת עבור כל אחת מהעידות שהיו בעיר. המבנה הישן ניזוק קשה בשריפה שפרצה בו בשנת 1893 ונהרס סופית התוכניות בניין העיר. שרידים שניצלו מבית הכנסת, כולל ארונות הקודש, מצויים היום בבית הכנסת החדש. בתמונה משמאל, אפשר להבחין במסע שהוביל שרידים אלה אל בית הכנסת החדש. בשטח שהתפנה מצויה כיכר הנושאת את שם בתי הכנסת, כיכר חמשת בתי הכנסת (Piazza dell Cinque Scole).
תיאור המבנה
המבנה תוכנן על ידי וינצ'נצו קוסטה ואוזוואלדו ארמאני בין השנים 1901–1904 על גדת נהר הטיבר. (המבנה בנוי בסגנון אקלקטי, והוא בולט למרחוק בשל סגנון זה).
בית כנסת בעל סגנון נאו-אשורי ובעל תוכנית נאו-ביזנטי וחזות כללית נאו-קלאסית.
כיפת האלומיניום המרובעת של המבנה היא הכיפה המרובעת היחידה ברומא, והיא ניתנת לזיהוי מכל חלקי העיר.
האולם הראשי של בית הכנסת משמש לתפילה (על פי מנהג איטליה). בקומת המרתף מצוי בית כנסת נוסף בו נערכות תפילות בנוסח הספרדים. בכניסה הנפרדת לבית הכנסת, בצידו של נהר הטיבר, מצויים משרדי הקהילה של רומא (la Comunità Ebraica di Roma) וכן המוזיאון היהודי של רומא.
אירועים במבנה
בכניסה למבנה מצד נהר הטיבר, מצויים לוחות זיכרון ליהודים שנרצחו בשואה.
בשמיני עצרת ה'תשמ"ג (9 באוקטובר 1982), מחבל מטעם אש"ף הטיל פצצה בכניסה לבית הכנסת. ילד בן שנתיים נרצח, ו-40 איש אחרים נפצעו בפיגוע. בכניסה לבית הכנסת מצד הגטו הוצב לוח זיכרון להרוג הפיגוע. מאז הפיגוע נאסר לצלם בתוך המוזיאון או בתי הכנסת השונים במתחם מטעמי ביטחון. כמו כן, המקום נשמר באופן קבוע על ידי סיורים של הקרביניירי, ובכניסה אליו מוצב שוטר של הקרביניירי. הכניסה איננה חופשית בניגוד למוזיאונים רבים, והמבקרים מחויבים לעבור בדיקה ביטחונית בכניסה.
ב-13 באפריל 1986 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת, והתפלל עם הרב אליהו טואף - הרב הראשי הקודם של העיר רומא. ביקור זה היה הביקור הראשון של אפיפיור בבית כנסת מאז ומעולם. בהתאם לנוהג של יהודי איטליה, אם בית הכנסת אינו כולל ספרי תורה בהיכל, הוא אינו מקום קדוש. ולכן, בטרם בקר האפיפיור בבית הכנסת הוצאו ממנו ספרי התורה.
ב-17 בינואר 2010 ביקר מחליפו בנדיקטוס השישה עשר בבית הכנסת. ביקור זה היה שנוי במחלוקת בשל כוונתו להכריז על פיוס השנים עשר כקדוש חרף שתיקתו בשואה ובשל פרשיות נוספות.
ב 2016, ביקר במקום האפיפיור פרנסיסקוס, הוא גינה את מעשי האלימות שמבוצעים בשמו של האל, הדגיש את התנגדותו "לכל צורות האנטישמיות" וקרא ליהודים "אחינו הגדולים".
אנטומיה
אֲנָטוֹמִיָּה היא ענף של ביולוגיה, העוסק בצורה ובמבנה איברי גוף האדם, ומיקומם באורגניזם. מומחה לאנטומיה נקרא אנטומיסט.
מדע האנטומיה התפתח יחד עם הרפואה, והתבסס ברובו על נתיחות פוסט-מורטם, של גופות אנשים שהיו הן חולים והן בריאים. נתיחות אלה איפשרו לרופאים, מעבר לחקר תפקוד הנורמלי של האיברים (הפיזיולוגיה שלהם), להבין גם מהלכי מחלות, והשפעתן על איברי הגוף. כיום, הפתואנטומיה מהווה חלק בלתי נפרד מהפתולוגיה שפירושה "תורת החולי", ומהווה גם נדבך חשוב ברפואה המשפטית; ניתן לזהות אדם על-פי מחלותיו וצורות מיוחדות של איבריו.
אמנים רבים, ובהם לאונרדו דה וינצ'י, למדו אנטומיה על-מנת לצייר גוף אנושי בדיוק המרבי. לאונרדו אף הגדיל לעשות וצייר אטלס אנטומי, שנקרא "האדם הוויטרובי", מהראשונים מסוגו בעולם. האטלס הזה הוא הראה את גוף האדם כפי שהבין אותו. אמנם, האטלס היה קרוב יותר לדמיון מאשר למציאות, אך היווה תרומה חשובה למדע הרפואה. כיום, אטלסים אנטומיים נפוצים מאוד, וציורם הוא אכן אמנות.
השפה התקנית למונחים באנטומיה היא לטינית. התקן הבינלאומי המוכר על ידי הפדרציה הבינלאומית של ארגוני האנטומיסטים (International Federation of Associations of Anatomists (IFAA)‎) הוא טרמינולוגיה אנטומיקה (Terminologia Anatomica (TA)‎) שיצא לאור בשנת 1998 והחליף את התקן הקודם, הנומינה אנטומיקה.
אברהם נחום שטנצל
אברהם נחום שְטֶנְצְל (בכתיב יידי: שטענצעל, שטענצל; Stencl; 9 במאי 1897, צ'לדז – 28 בינואר 1983, יד בשבט תשמ"ג, לונדון) היה סופר ומשורר יידי.
חייו
שטנצל נולד בצ'לדז שבדרום-מערב פולין בשנת 1897. למד בתחילה בחדר ולאחר מכן בישיבה בסוסנוביץ, שם היה אחיו שלמה שטענציל רב וראש ישיבה. אביו הדיין של העיר צלדז הרב חיים דוב שטענצל, ולאימו פראדיל גיננדיל לבית שוייצר, שמר איתו קשר דרך מאות אגרות ששיגר אליו לברלין ולאחר מכן לאנגליה על מנת לנסות להשאיר אותו קרוב לדת. האגרות האלה קיימות בימים אלה. הוא גם מסר שיעור לצעירי "המזרחי". באותה תקופה התחיל לקרוא ספרים ביידיש ולכתוב שירה המושפעת ממשוררים כמו אברהם רייזן ומוריס רוזנפלד.
הוא עזב את ביתו ב-1917 והצטרף לקבוצה של "החלוץ". בסוף 1918 קיבל צו גיוס לצבא הרוסי, ובהסכמת אביו עזב מיד את פולין. ב-1919 נסע להולנד, שם שהה עד 1921. בשנה זו היגר לגרמניה – בתחילה ללייפציג ואחרי כן לברלין. שם פגש אינטלקטואלים וסופרים כמו בעל-מחשבות, פרנץ קפקא ואהובתו של קפקא דורה דיאמנט. הוא חי שם חיים בוהמיים והיה מבקר קבוע ב"רומאנישס קפה" (Romanisches Café).
שטנצל התחיל לכתוב שירה ביידיש בסגנון מודרניסטי ואקספרסיוניסטי. החל משנת 1925 פרסם שירים, וכן כמה ספרים עד שנות השלושים. שיריו תורגמו לגרמנית, והסופרים תומאס מאן וארנולד צווייג כתבו עליהם ביקורות. המשוררת אלזה לסקר-שילר כתבה לכבודו שיר. הוא היה בקשר עם דיאמנט עד שעזבה בפברואר 1936.
שטנצל נעצר ועונה על ידי הגסטפו ב-1936, אך שוחרר ונמלט לאנגליה. שם התיישב בלונדון, בתחילה בהמפסטד ואחר כך בווייטצ'אפל. שם נפגש שוב עם דורה דיאמנט. הוא ייסד חוג ספרותי שבו דנו בבעיות פוליטיות וספרותיות ובשירה ביידיש שנקרא ליטערארישע שבת נאכמיטאג. כמו כן ערך מ-1946 עד 1981 את כתב העת לשון און לעבן ("לשון וחיים").
כתביו
שטנצל פרסם בנוסף לשירה גם סיפורים, מאמרים על ספרות, מחזה אחד וזיכרונות. את רוב יצירתו השירית פרסם בכתב העת בעריכתו "לשון און לעבן".
יעקב גלאטשטיין כתב עליו: "כל מהות כתיבתו של שטנצל היא פזרנות ולא בחירה, אבל בתוך השפע שלו יש מדי פעם מה לבחור". מיצירותיו:
קישורים חיצוניים
משיריו שתורגמו לעברית:
סלקירק רקס
סלקירק רקס (אנגלית: Selkirk Rex; ידוע גם בשם עממי: החתול בבגדי הכבשה) הוא גזע חדש של חתול שייחודו הוא בפרוותו המתולתלת.
היסטוריה
בשנת 1987 נראתה בארצות הברית חתולת בית בעלת פרווה מתולתלת. לחתולה שהתגוררה במקלט חתולים במונטנה, היו שפם מתולתל ופרווה גלית לאורך הגוף. בדיקה העלתה שהחתולה המיוחדת שזכתה לשם "Miss DePesto of Noface", הגיעה משושלת חתולי בית רגילים לחלוטין במונטנה, שם לא נמצאו חתולים מתולתלים אחרים. המסקנה הייתה כי מדובר במוטציה חדשה, ולמעשה, הגזע החדש מבוסס עליה בלבד. מיס דפסטו הורבעה חמש פעמים, לראשונה בגיל 14 חודשים. ביולי 1988 המליטה שישה גורים, שלושה מתולתלים ושלושה חלקים. אחד מאלה המתולתלים, הוא אבי רוב החתולים המשתייכים לגזע כיום.
מיס דפסטו, ראשונת הגזע, הייתה חתולה בגודל בינוני, בעלת ראש רחב וזוויתי, חוטם ארוך, גוף שרירי ורגליים בינוניות. במטרה להרחיב את המגוון הגנטי ולשפר את מראהו, נוהגים להרביע את החתולים האלה עם בני גזעים פרסיים, אקזוטיים ובריטיים. בהמלצת מייסדי הגזע נקבע כי ההרבעה עם הגזעים האקזוטיים והפרסיים תסתיים בשנת 2010, ועם הבריטיים - ב 2015. עד השנים האלה מעריכים כי יגיעו לתוצאות הרצויות הן מבחינת המראה והן מבחינת הבסיס הגנטי. בדיקות גנטיות מצאו כי הגן הגורם לתלתלים בסלקירק רקס הוא דומיננטי, וזאת בניגוד לבני הגזעים המתולתלים האחרים, כגון הקורניש רקס והדבון רקס. לפיכך בכל המלטה מתקבלים גם גורים חלקים וגם גורים מתולתלים.
מקור השם
שמו של הגזע נבחר בידי המפתחת הראשונה שלו על פי שם משפחתו של אביה החורג ובתוספת הסיומת רקס האופיינית לגזעים מתולתלים אחרים.
מראה
סלקירק רקס קלאסי הוא חתול בינוני עד גדול, בעל גוף מסיבי, ראש עגול, עיניים גדולות ועגולות, אוזניים בינוניות הממוקמות בצדי הראש, חוטם בינוני ומעוגל. ייחודו, כאמור, הוא בפרוותו המתולתלת והעשירה. מראהו הייחודי גורר לא פעם הערות ובדיחות, ונושאן העיקרי נוגע להופעתו פרועת השיער. הפרווה יכולה להיות קצרה או ארוכה, היא רכה למגע, מלאה, סמיכה ומתולתלת בקבוצות-קבוצות או בתלתלים נפרדים. הפרווה מופיעה בכל מגוון הצבעים והדוגמאות האפשריים ואיננה דורשת טיפוח מיוחד. את ארוכי הפרווה מומלץ לסרק אחת לכמה ימים ולקלח אחת לכמה שבועות כדי למנוע קשרים. קצרי הפרווה דורשים פחות טיפוח וניתן לסרק ולקלח אותם לעיתים רחוקות יותר.
אופי
שילוב הגזעים השונים במהלך הדורות של פיתוח הגזע יצר להם אופי ייחודי. חתולים אלה חברותיים מאוד, עדינים וסובלניים בצורה יוצאת מן הכלל. התנהגותם דומה לזו של כלבלבים יותר מאשר לזו האופינית לחתולים. בדרך כלל הם נענים ובאים כשקוראים להם, רצים לבעליהם כשהם חוזרים הביתה, ומתכרבלים איתם במיטה. הם רגועים מאוד, נותנים גם לזרים להרימם על ידיהם, ובדרך כלל לא ינסו לשרוט או להתנגד.
חטיפת טיסה 73 של פאן אם
טיסת פאן-אמריקן 73 הייתה טיסה אשר נחטפה ב-5 בספטמבר 1986 על ידי ארגונו של אבו נידאל.
יהושע גורדון (הסוכנות היהודית)
יהושע גורדון (28 במאי 1889 – 16 באוקטובר 1941) היה פעיל ציוני בארצות הברית ולאחר מכן בארץ ישראל. בתקופת המרד הערבי הגדול היה מנהל מחלקת הביטחון במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. הוא יזם את הקמתה ופעל לארגונה ולמיסודה של משטרת היישובים העבריים, ותואר כאבי מפעל הנוטרות.
חטיפת טיסה 73 של פאן אם
מטוס הבואינג 747 של חברת התעופה האמריקנית פאן אם היה בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי סהאר במומבאי לניו יורק, דרך קראצ'י שבפקיסטן ופרנקפורט.
יהושע גורדון (הסוכנות היהודית)
ביוגרפיה
גורדון נולד בקובנה שבליטא, בנו של אליעזר גורדון, סוחר ואיש תנועת המוסר. הוא למד לימודים תורניים, ולאחר מכן סיים את הגימנסיה בסנקט פטרבורג.
חטיפת טיסה 73 של פאן אם
בשעה 06:00 בבוקר, בעת שהנוסעים עלו למטוס בנמל התעופה של קראצ'י, ארבעה גברים החמושים ברובי סער, אקדחים, רימוני יד וחגורות חומר נפץ פלסטי, הלבושים במדי אנשי הביטחון של נמל התעופה הסיעו מכונית מסחרית דרך נקודת אבטחה לעבר המטוס, וכאשר הגיעו אליו קפצו ממנה, עלו במדרגות העלייה למטוס תוך כדי ירי והשתלטו על המטוס.
בעת ההשתלטות, אחת הדיילות הודיעה באמצעות האינטרקום לטייסים לעזוב את המטוס מיד, והם קפצו מתא הטייס בעזרת חבל חירום. כעת היה המטוס מושבת ולא יכול היה להמריא. מנהיג החוטפים, זיאד חסן ספאריני, דרש את חזרתו של צוות הטיסה, כדי להטיס את המטוס לנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה, קפריסין, ולדרוש את שחרורם של עצירים פלסטינים שהיו כלואים שם. לפי דיווחים אחרים, החוטפים התכוונו לפוצץ את המטוס מעל תל אביב.
החוטפים דרשו לאסוף את דרכוניהם של הנוסעים. הדיילים אספו את הדרכונים, אך החביאו חלק מהדרכונים האמריקניים כדי לא לסכן את בעליהם. במהלך ההתבצרות, מנהיג החוטפים ירה למוות באחד הנוסעים, אמריקני ממוצא הודי והשליך את גופתו אל המסלול.
בשעות הלילה, החלו האורות במטוס לכבות בגלל תקלה טכנית בגנרטור. החוטפים ריכזו את כל הנוסעים במרכז המטוס וכאשר כל האורות כבו הם החלו לירות ללא הבחנה ולזרוק רימונים לעבר הנוסעים. 21 נוסעים נהרגו ו-120 נפצעו. כל ארבעת החוטפים נכלאו בפקיסטן, וב-2001 שוחרר ספאריני מהכלא הפקיסטני ונלקח לארצות הברית, שם נשפט למאסר עולם.
יהושע גורדון (הסוכנות היהודית)
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא לארצות הברית, למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, והוסמך במדעי הרוח. בארצות הברית הרחיב את פעילותו הציונית. היה חבר "פועלי ציון", חבר הוועד הפועל של "אגודת פועלים עברית לאומית" ("אידישער נאציונאל ארבייטער פארבאנד"). בשנת 1917 התמנה לנשיאו. כמו כן היה חבר ועדת הארגון של הקונגרס היהודי האמריקאי. באותה שנה היה מנהל המשרד הניו-יורקי לארגון הגדוד העברי. השתתף ביסוד מגן דוד אדום בניו יורק והיה יושב הראש שלו.
גורדון השתתף ביסודם של השבועון "העברי" והירחון "התורן". כן השתתף בעריכת העיתון הספרותי היידי "ליטעראטור און לעבן". ארגן וערך הצגות תיאטרון ביידיש.
בשנת 1919 הגיע גורדון לארץ ישראל כחייל בגדוד 39 של קלעי המלך ושירת בו בדרגת סרג'נט. אחרי פירוק הגדודים נשאר בארץ ישראל ועבד בהנהלה הציונית כמנהל לשכת העלייה ביפו ותל אביב, ובהמשך, בשנים 1923–1926, כסגן מנהל מחלקת העלייה.
גורדון ניהל את מערך העובדים של חברת החשמל בהקמת תחנת הכוח בנהריים. לאחר מכן שב לעבוד בסוכנות היהודית, תחילה כאיש הקשר בינה ובין שלטונות הצבא והמשטרה בחיפה.
בשנת 1931 התמנה גורדון לעוזר ראשי במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנותיו האחרונות כיהן כמנהל מחלקת הביטחון (במסגרת המחלקה המדינית). הוא פעל רבות לארגון משטרת היישובים העבריים בתקופת המרד הערבי הגדול, ואחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה עסק בגיוס לצבא הבריטי.
גורדון נפטר באוקטובר 1941 בעת ששהה בתל אביב לרגל עבודתו, והובא לקבורה בירושלים.
הנצחה
אחרי מותו של גורדון הקימה הסוכנות היהודית ועדה להנצחת שמו. הוועדה יצרה פרס שנתי על שמו לאמני התיאטרון העברי, שהוענק ביום השנה לפטירתו, החל משנת 1944. בין זוכי הפרסים היו תיאטרון "הבימה", חנה רובינא, מאיר מרגלית, משה הלוי ושמעון פינקל.
הוועדה פעלה גם להקמת מפעל הבראה לנוטרים ולמגויסים על שמו של יהושע גורדון. ב-1953 נקרא על שמו בית ההבראה לשוטרים בראש הנקרה.
כיפה (יהדות)
כיפה היא פיסת בד או סריג, דקה ועגולה לרוב, שחובשים על ראשם גברים יהודים דתיים, מסיבות הלכתיות וכסימן זיהוי דתי.
חבישת הכיפה נפוצה גם בקרב חילונים רבים בעת השתתפות בטקסים דתיים או בהיכנסם לבית כנסת, וכן בקרב נאשמים.
מקור המנהג
על פי ההלכה ישנן שתי רמות חיוב לחבישת הכיפה:
המנהג בעבר
בעבר לא היה נהוג לכסות את הראש במהלך כל היום. אומנם בשלהי תקופת בית שני ובתקופת המשנה, היו הסוּדָר, הכובע או הטלית פריטי לבוש מצוי, והם מוזכרים כחלק משמונה עשר פריטי הלבוש בברייתא במסכת שבת, אך הם לא חבשו אותם כלבוש חובה. כך למשל כאשר היו עורכים גורל בין הכהנים בבית המקדש, היה הממונה נוטל את מגבעתו של הכהן ממנו הוא מתחיל למנות.
בגמרא מוזכר כיסוי הראש כמנהג טוב המביא ליראת שמים:
בנוסף מוזכר כיסוי הראש כחובה באירועים מסוימים. כך למשל מוזכר שעל דיינים לשבת בכיסוי הראש, וכן ישנה ברייתא האומרת שעל המבקר את החולה להתעטף (בראשו), כשבשניהם מבאר רש"י שהסיבה היא מפני מורא השכינה.מפסיקת הפוסקים הראשונים ניתן להסיק כי חבישת כיפה לא הייתה רווחת באותה עת מחוץ לבית הכנסת.
נהוג להניח כי חבישת כיפה כמעשה של יום־יום, במהלך כל היום אצל אשכנזים החלה רק אחרי פרסומו של שולחן ערוך ב־1565; ביהדות הקראית למשל לא נהוג ללכת עם כיפה מחוץ לבית הכנסת.
פסיקת ההלכה
ר' יוסף קארו פסק:.
המהרש"ל, שחי ופעל בזמנו של ר' יוסף קארו במאה ה־16, סבור כי אין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש לגבר; בתשובה לשאלה על המנהג לכסות את הראש בשעת עשיית דבר קדושה, ענה מהרש"ל:. הוא סבור כי רב הונא פעל מתוך מידת חסידות, שאינה מחייבת את כלל הציבור. הוא אף מצר על מנהגי הציבור בימיו שמחמירים בזוטות ומקילים בחמורות: הגאון מווילנה, הגר"א, שחי במאה ה־18, פסק כי כיסוי ראש הוא רק ממידת הקדושים העוסקים בעבודת ה':  (מתוך ביאור הגר"א על אורח חיים).הרב יוסף קאפח ענה בתשובה לשאלה, שאין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש, אלא שחבישת כיסוי ראש ראויה ומכבדת את האדם. אך עם זאת מאחר שבימינו נשתרש הדבר וחבישת כיסוי ראש התקבלה כסימן ליראת שמיים ומנהג שלמי אמוני ישראל ישנה חובה לחבוש כיפה (שו"ת הריב"ד עמ' סא–סב). גם יהודי גרמניה (עד עלייתם ארצה) לא נהגו לחבוש כיפה שלא בזמן עיסוק בדברי קדושה.
יש מהפוסקים שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של, מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש. פוסקים אחרים חידשו שמכיוון שכיום המנהג הוא ללכת עם כיפה, נחשב המקום המכוסה בכיפה כחלק מהמקומות המכוסים שאסור לגלות אותם (גם אצל גברים) מפני צניעות. יחד עם זאת, פוסקים שונים פסקו כי מאחר שאין חיוב הלכתי חד־משמעי בנושא, מותר ליהודי ללכת בגילוי ראש כאשר כיסויו עלול להביא אותו לסכנה. בנוסף, נקבע כי בעיסוקים בהם חבישת כיפה עלולה לסכן את האדם יהא האדם פטור מחבישתהּ.
גודל וצורת הכיפה
לפי דעת רבי שלמה קלוגר (ה"חכמת שלמה") על הכיפה להיות בגודל שיכסה את רוב הראש; אך מרבית הפוסקים חלקו עליו וסברו שדי שחלק מהראש יכוסה, ומכל מקום רבים כתבו שצריך שהכיפה תראה מכל צדדי הראש, כך מכל צד שיסתכלו על האדם יראה שחובש כיפה
רקע
כיסוי הראש היה פריט לבוש נפוץ בעת העתיקה. הפילאוס היה כובע לֶבֶד מקורנן חסר־שוליים שהיה נהוג לחבוש בתקופת יוון העתיקה, באטרוריה, באיליריה, בפאנוניה ובאזורים הסובבים אותה, שאומץ מאוחר יותר גם ברומא העתיקה. במאה ה־5 לפנה"ס גרסת ארד החלה להופיע ביוון העתיקה והיא הפכה לקסדה צבאית פופולרית. ה"פילידיון" היווני וה"פילאולוס" הלטיני היו גרסאות קטנות יותר, בדומה לכיפה. גם בכתבי יד נוצריים מוקדמים יותר ניתן למצוא את הפילאוס כשהוא חבוש על ראשי שלושת האמגושים, שהגיעו מהמזרח לבית לחם, כדי לסגוד לישו. הכובע נחבש בין היתר גם על ידי אריסטוקרטים ופקידים רמי דרג באירופה של ימי הביניים. עד המאה ה־12 הוא אומץ אפילו בקרב איכרים באנגליה, שחבשו אותו בניסיון לחקות את המעמדות הגבוהים. יש הסוברים כי מקורו של ה"פילס" שחובשים כיום באלבניה ובקוסובו הוא בכובע הלֶבֶד שחבשו האיליריים הקדומים.
הייחוס היהודי
החוקרת נעמי לובריך מעריכה שמקורותיו הקדומים של הכובע הם באימפריה האשורית, ומשם נפוץ הכובע המחודד ברחבי המזרח הקדום. משפחות הסוחרים מבין יהודי אשכנז, ששמרו על קשרי מסחר עם המזרח דרך איטליה, החלו לייבא לאירופה פריטי לבוש שנמכרו לאריסטוקרטיה הנוצרית.
במאה ה־12 נדמה היה כי אותו הכובע המחודד קונה אחיזה בכל רחבי אירופה, אך דווקא המפגש האלים בין המערב למזרח בזמן מסעי הצלב, הביא לירידת המוניטין שלו. במהלך הפוגרומים שביצעו הצליינים בקהילות יהודי גרמניה, החלו להופיע דימויים אנטי־יהודיים כאשר החלו לזהות את הכובע שחבשו היהודים עם היותם "רוצחי המשיח" ועם רגשי שנאה כלפיהם בשל "בוגדנותם". העובדה שמקורותיו של הכובע במזרח, סייעה אף היא לתעמולה האנטי־יהודית להציג את חובשי הכובע כאלמנט זר ומסוכן הנטוע בלב החברה הנוצרית. הסלידה של הנוצרים מחובשי הכובע, הכריעה בייחוסם של הכובעים לקהילות היהודיות. ב־1215 השתנו חיי היהודים ולבושם באופן דרמטי בעקבות החלטות ועידת לטראנו הרביעית, בה נקבע כי על היהודים והמוסלמים החיים במדינות נוצריות להתלבש בצורה המבדילה אותם ממי שאינם יהודים. ייתכן וזאת גם הסיבה לעובדה שעיצוב כובעיהם של אנשי הכנסייה שונה. הכובע בעל הקצה המחודד שהיה בשימוש בכנסייה עד אז, זכה לקצה מחודד נוסף. הראשונה לאמץ את הכובע המחודד כסממן יהודי הייתה העיר ברסלאו, בשנת 1266, המוכרת כיום כעיר ורוצלב שבמערב פולין. מחוקקי העיר קבעו שעל היהודים לענוד טלאי ו"לשוב ולחבוש את הכובע המחודד (Pileus Cornutus) המזוהה עם היהודים באזורים אלה, ושבחוצפתם הם חדלו לחבוש". ועידת וינה ב־1267, קבעה שבמדינות הגרמניות יתבטא השוני בכובע מיוחד, "הכובע היהודי", שהיה שטוח ועליו התנוסס מוט קטן עם כדור.
הייתה זאת הדרך "לסמן" את יהודי האימפריה הרומית הקדושה מהרוב הנוצרי. על הופעת "כובע היהודים" והתפתחותו לאורך המאות אנחנו יודעים בעיקר מציורים, שחלק ניכר מהם הופיע בכתב יד. את אחד האיורים המוקדמים ביותר של אותו "כובע מחודד" ניתן למצוא ב"קודקס מאנסה" מהמאה ה־12, הנחשב לקובץ השירה הגרמנית החשוב ביותר של ימי הביניים. סוסקינד מטרימברג מאויר שם כש"כובע היהודים" לראשו.
גם מאוחר יותר כמו במאה ה־15 ניתן למצוא איורים כמו בחיתוך עץ של יוהאן פון ארמסשהיים מ־1483.
כיום
כיום מקובל בכל הזרמים הדתיים לחבוש כיפה במהלך כל היום.
קיימים סוגים שונים של כיפות, השונות זו מזו בסוג החומר, בגודל, בצבע, בעיצוב, ברקמה וכדומה.
זרמים שונים בציבורים הדתיים נוהגים לחבוש כיפות בסגנונות מסוימים, כך שהכיפה משמשת גם להזדהות עם הזרם אליו חובשה משייך את עצמו.
הואיל והכיפה נתפסת כיום כבסיס ליראתו של האדם, נהוג בקרב היהדות האורתודוקסית להציג גם דמויות קדומות כשלראשן כיפה או כיסוי ראש הנחשב מתאים לאופן הלבוש שהיה מקובל בזמנן.
סוגי כיפות
"שבבניקים" עשויים לחבוש במהלך פעילויות מסוימות לא מקובלות במגזר שממנו באו, כיפה המייצגת זרם דתי שונה, בדרך כלל זרם דתי הנחשב אדוק פחות בעיני הזרם שאליו הם משתייכים, כדי שלא לבייש את הזרם הדתי אליו הם משתייכים.
בציבור החילוני
חילונים רבים נוהגים לחבוש כיפה במהלך טקסים דתיים, כגון: בר מצווה, לוויה, חתונה, אזכרה וקידוש, ובכניסה לבתי כנסת. בישראל רווח בעשורים האחרונים מנהגם של חשודים ונאשמים רבים, שאינם דתיים, בחקירות ובמשפטים פליליים, לחבוש כיפה לראשם לצורך שיפור תדמיתם, בעיקר בהופעתם בבית המשפט.
חבישת כיפה בקרב נשים
ביהדות האורתודוקסית מנהג חבישת הכיפה הוא של גברים בלבד. עם זאת, נשים נשואות מכסות את ראשן במטפחת או בפאה נוכרית, בתלות בזרם.
אצל הרפורמים והקונסרבטיבים הכיפה משמשת את שני המינים, ובדומה לגברים יש נשים החובשות אותה בשעת התפילה ומעט נשים שחובשות אותה בקביעות.
גדודי אבו עלי מוסטפא
גדודי אבו עלי מוסטפא (בערבית: كتائب ابو علي مصطفى, כַּתַאאֶבּ אבו עלי מֻצטפא) הוא זרוע חמושה של החזית העממית לשחרור פלסטין הפועלת באזורי יהודה ושומרון, עזה ומזרח ירושלים.
היסטוריה
במקור הזרוע נקראה "גדודי הנשרים האדומים", ושמה שונה בשנת 2001 לשמו של מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין, אבו עלי מוסטפא, לאחר שנהרג בסיכול ממוקד. הם התקיפו מטרות ישראליות צבאיות ואזרחיות במהלך האינתיפאדה השנייה.
פיגועים וניסיונות פיגועים שבוצעו על ידי הגדוד
החזית העממית לשחרור פלסטין בכלל וגדודי אבו עלי מוסטפא בפרט היו אחראים למספר פיגועים כנגד ישראלים החל משנות ה-90 ועד היום. חלק מהפיגועים הם:
כשנקראו "גדודי הנשרים האדומים" (עד 2001):
לאחר שינוי השם לגדודי אבו עלי מוסטפא (החל מ-2001):
תמיכה זרה
החזית העממית לשחרור פלסטין בכלל וגדודי אבו עלי מוסטפא בפרט, זוכים לתמיכה צבאית וכספית מאיראן. מערכת יחסים זו החלה ככל הנראה בסביבות 2013, ואף על פי שהיקף התמיכה בפועל אינו ברור, גדודי אבו עלי מוסטפא והחזית הכריזו על עצמם שוב ושוב כבעלי ברית של איראן ושל "ציר ההתנגדות".
מרדכי גולינקין
מרדכי גוֹלִינְקין (ברוסית: Марк Маркович Голинкин; 21 במרץ 1875, פלך חרסון, שבהאימפריה הרוסית – 20 בנובמבר 1963, ראשון לציון) היה מוזיקאי ומנצח, מייסדו של בית האופרה הראשון שקם בארץ ישראל – האופרה הארצישראלית.
תחילת דרכו
מרדכי גולינקין נולד למרדכי ואלקה לבית טופז במושבה החקלאית היהודית איזלוצ'יסטאיה (Излучистая) בפלך חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמו עברה לגור בבית אביה כאשר התאלמנה שלושה חודשים לפני לידתו, ויורשי בעלה נישלו אותה מביתו. מרדכי למד בחדר ומאוחר יותר עברו שניהם לעיר חרסון. כבר מילדותו התבלט בכישוריו המוזיקליים ובגיל עשר נבחר לשמש כנער מקהלה עבור החזן פנחס מינקובסקי. בגיל 12 כבר חיבר יצירה לארבעה קולות.
בשנת 1891 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי בוורשה, ובמהלך לימודיו התפרנס ממתן שיעורים פרטיים במוזיקה. ביוני 1896 סיים את לימודיו ומצא משרה כמנצח המקהלה ולחשן באופרה ברוסטוב על הדון. לאחר מכן החל לעבוד כמנצח-משנה ומנצח המקהלה בעיר פרם. באותה תקופה נישא לזמרת והשחקנית חנה ניוניה (נודעה בשמה האמנותי מארקובה), בתו של הסוחר יהושע לב. גולינקין ניצח במספר ערים ברחבי רוסיה ובאחד מסיוריו הגיע לסנקט פטרבורג, שבה השתקע ב-1911 ושימש במשך 6 שנים כמנצח האופרה של "בית העם" (נארודני דום). בסנקט פטרבורג הכיר את זמר האופרה המצליח פיודור שאליאפין והלה המליץ על מינויו של גולינקין כמנצח בבית האופרה של תיאטרון מריאינסקי בעיר. גולינקין לא התמנה בתחילה בגלל מוצאו היהודי.
האופרה הארצישראלית
באותה תקופה קרא גולינקין עיתונים יהודיים (ביניהם "ראזסוויט") והגיע למסקנה שתחיית עם ישראל בארץ ישראל לא תתאפשר ללא תחייה תרבותית שבה תיכלל גם הקמת אופרה עברית. ב-1917 שמע על הצהרת בלפור, והחליט להגשים חלום – הקמת בית אופרה עברי בארץ ישראל. הוא הקים מקהלה קאמרית יהודית בשם "זמרי" ויחד עמה יצא לקונצרטים על מנת לממן את הקמת בית האופרה. שיאן של ההופעות היה ב"שבוע ארץ ישראל" באפריל 1918, שארגנה ההסתדרות הציונית בפטרוגרד, ובמהלכו נערך קונצרט שירי-עם יידים ובשיאו שר שאליאפין את "התקווה" בעברית.
באותה שנה הציע תיאטרון מריאינסקי לגולינקין לשמש כמנצח ראשי בו, אך הוא סירב להצעה ועבר לאודסה על מנת לצאת משם לארץ ישראל. לאחר שהתעכב בעיר מסיבות שונות, זכה לבסוף באשרת ביקור לארץ ישראל, יצא מאודסה במאי 1923 עם רעייתו ועלה לארץ. במהלך הנסיעה חלתה אשתו ונפטרה בתל אביב באוקטובר אותה שנה.
על התמודדותו עם האיחורים הכרוניים של הצופים סיפר גולינקין:
בעקבות המשבר הכלכלי שהחל בשנת 1926 כתב גלינקין לעיריית תל אביב בזו הלשון:
ב-1927 אזלו מקורותיה הכספיים של האופרה, וגולינקין יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית; אך משחזר ארצה ב-1929, לא חידשה האופרה שלו את ימיה כקדם. בשנות השלושים קיימה האופרה פעילות דלילה, על רקע עזיבתם של רוב הזמרים לארצותיהם בעקבות מאורעות תרפ"ט. שירת הברבור של האופרה הארץ ישראלית הייתה האופרה "היהודיה" מאת הלוי, שהועלתה ב-1940 באולם קולנוע מוגרבי.
באופרה הישראלית
בזכות כישוריו וניסיונו בחרה אדיס דה פיליפ בגולינקין כיועץ מוזיקלי להקמת אופרה חדשה. כיוון שהמשא ומתן בין דה פיליפ לתזמורת הפילהרמונית נכשל, נרתם גולינקין למשימת הכנת "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת פועלי תל אביב, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו החלו החזרות. בנובמבר 1947 הוקמה האופרה הארצישראלית מחדש וגולינקין שימש יחד עם דה פיליפ בהנהלתה האמנותית, וכן כיהן בה כמנצח. במהלך מלחמת העצמאות, ב-15 באפריל 1948, זכה גולינקין בכבוד לנצח על הצגת הבכורה של האופרה, "תאיס" מאת ז'יל מאסנה, והוא בן 73. לאחר הקמת המדינה במאי 1948 שונה שמה לאופרה הישראלית. גולינקין עזב את משרתו יצא לגמלאות בשנת 1953.
לגולינקין היה חזון להקים את "היכל האמנות"–- היכל שיהיה אכסניה לאמנויות הבמה. הוא אף חיבר ספר בשם זה, ובו פירט את חזונו. ספר נוסף שכתב גולינקין היה "ההיסטוריה באופרה".
בשנת 1953 זכה מרדכי גולינקין בפרס אנגל לשם כבוד.
גולינקין נפטר בשנת 1963 ונטמן בבית העלמין בראשון לציון. בעיר נקרא על שמו רחוב.
ארכיונו, הכולל מכתבים, תוכניות, פוסטרים, קטעי עיתונות ותמונות (בעברית, יידיש, רוסית ואנגלית), שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו
גולינקין היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, חנה ניוניה, נולדו לו שתי בנות: אולגה ושרה. שרה הייתה אשתו של המלחין אברהם מינדלין. אשתו השנייה הייתה הזמרת מרים רפ-ינובסקה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
בית אסקניה
בית אסקניה (בגרמנית: Askanier) היא שושלת אצולה גרמנית, הידועה גם כבית אנהלט, אשר מתייחסת לנחלה שהוחזקה הכי הרבה זמן ברשותם, נסיכות אנהלט.
היסטוריה
חבר הבית המוקדם ביותר הידוע, אסיקו, רוזן באלנשטדט, מופיע במסמך משנת 1036. הוא היה נכד (באמצעות אמו) של אודו הראשון, מרקיז אוסטמרק הסקסונית, וירש ממנו חלקים נרחבים של המרקיזות המזרחית הסקסונית.
נכדו של אסיקו היה אוטו, רוזן באלנשטדט, שמת בשנת 1123. על ידי נישואי אוטו לאיליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, הפך אוטו ליורש של בית בילונג, לשעבר דוכסי סקסוניה.
בנו של אוטו, אלברכט הדוב, הפך, בעזרת ירושת אמו, לדוכס סקסוניה בשנת 1139, עם זאת, עד מהרה הוא איבד את השליטה על סקסוניה לטובת בית ולף.
אלברכט ירש את מרקיזות ברנדנבורג בשנת 1157 מהשליט הוונדי האחרון שלה, וקיבל את התואר מרקיז. אלברכט וצאצאיו ביצעו התקדמות ניכרת בניצור הנחלות, והגנו על האזור מפני הסלאבים.
בשנים 1237 ו-1244, נוסדו שתי ערים, קלן וברלין, שנבנו בתקופת שלטונם של אוטו ויוהאן, נכדיו של המרקיז אלברכט הדוב. מאוחר יותר, הם אוחדו לעיר אחת, ברלין. הסמל של בית אסקניה, נשר ודוב אדומים, הפכו לשלט האצולה של ברלין. בשנת 1320, הסתיימה שליטת בית אסקניה בברנדנבורג.
בשנת 1180 הודח היינריך הארי משלטונו בסקסוניה, ובית אסקניה חזר לשלוט בדוכסות סקסוניה, אשר צומצמה למחציתה המזרחית על ידי הקיסר. עם זאת, גם במזרח סקסוניה, בית אסקניה יכול היה לבסס שליטה רק באזורים מוגבלים, בעיקר ליד נהר האלבה.
במאה ה-13, נסיכות אנהלט התנתקה מדוכסות סקסוניה. מאוחר יותר, שאר המדינה התפצלה לסקסוניה-לאוונבורג וסקסוניה-ויטנברג. השושלות האסקניות בשתי הדוכסויות נכחדו בשנים 1689 ו-1422, בהתאמה, אולם בית אסקניה שלט בשטחי אנהלט עד המהפכה הגרמנית לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
מורנה (גאוגרפיה)
מוֹרֶנָה (או סחופת קרחונים) היא תל או רכס סלעי קטן של חלקיקים ושברי סלעים שנותרו בעמק קרחוני שעוצב על ידי תנועת קרחון מסחיפה של תוצרי שחיקה ובליה.
קיימים מספר סוגי מורנות:
רבי חנניא בן עקביא
רבי חנניא בן עקביא (נכתב גם חנניה, עקביה וחנינא) היה תנא בדור הרביעי.
מפרץ דלאוור
מפרץ דלאוור (באנגלית: Delaware Bay) הוא מפרץ הממוקם בשפך נהר דלאוור בין המדינות דלאוור וניו ג'רזי שבארצות הברית. שטחו של המפרץ 2,032 קמ"ר.
רבי חנניא בן עקביא
רבי חנניא בן עקביא שמר בזכרונו שמועות עתיקות בהלכה, אותן מסר לחבריו התנאים. כך הוא למשל הוא מוסר גרסה שהייתה בידו למחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים, ומסר קבלה שהייתה בידו לפרש הלכה בדיני טומאה וטהרה, שעל כך אמר רב יהודה בשם רב: "לעולם אל ימנע אדם עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת. שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה. עד שבא ר' חנינא בן עקביא ופירשה". לפי פרשנותו של היימן, רב שהה במקום באותה שעה, ומכאן עדותו. כאשר דנו החכמים אודות האיסור לטלטל מי חטאת בספינה עקב מעשה שהיה שנמצאה טומאה במי החטאת, מסר רבי חנניא בן עקביא קבלה שהייתה בידו שאסרו "רק בירדן ורק בספינה", כדוגמת המעשה שהתרחש.
מפרץ דלאוור
המפרץ מהווה את הגבול המערבי של מדינת ניו ג'רזי, והגבול המזרחי של מדינת דלאוור. בשפך המפרץ אל האוקיינוס האטלנטי מצויים כף הנלופן וכף מיי המהווים את גבולות המפרץ.
במפרץ נמלים רבים וחשובים המנוהלים על ידי רשות נהר ומפרץ דלאוור.
חופי המפרץ הם ברובם ביצות מלח ומישורים המכוסים בוץ. מישורים אלה מהווים אתר קינון למיני עופות ים רבים ולכן חופי המפרץ מוכרזים כשמורת טבע.
אל המפרץ נשפכים (מצפון לדרום) בשטח מדינת דלאוור: נהר כריסטינה, נהר אפוקוינימינק, נהר ליפסיק, נהר סמירנה, נהר סנט ג'ונס, ונהר מרדרקיל. אל המפרץ נשפכים (מצפון לדרום) בשטח מדינת ניו ג'רזי הנהרות: סיילם, קוהאנסי ומוריס.
רבי חנניא בן עקביא
חבריו
הוא דן בהלכה עם רבי מאיר, רבי יהודה ורבי יוסי. בשעת אבלו של רבי יהודה על מות בנו, שימש רבי חנניא כמעין מתורגמן, כאשר רבי יהודה לוחש באוזנו (מפני האיסור על האבל ללמד תורה), ורבי חנניא משמיע בקול.
מפרץ דלאוור
היסטוריה
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לאזור המפרץ והתיישבו לחופיו במהלך המאה ה-17. קודם להתיישבות זו היה אזור המפרץ מיושב על ידי שבט הלנאפי האינדיאני אשר קרא למפרץ - "פוטאקסט". האירופאי הראשון אשר "גילה" את המפרץ היה הנרי הדסון בשנת 1609, והיה זה תומאס וסט, ברון דה לה וואר אשר נתן למפרץ את שמו בשנת 1610.
במהלך המאה ה-17 טענה הולנד לשליטה במפרץ כחלק ממושבת הולנד החדשה. במקביל התיישבו לחופי המפרץ מתיישבים משוודיה במסגרת מושבת שוודיה החדשה - התיישבות שהביא לעוינות ואלימות בינם לבין ההולנדים.
החשיבות האסטרטגית של המפרץ, הייתה ברורה למרקיז דה לה פאייט במהלך המהפכה האמריקאית ולכן הוא הציע להקים לחופיו מצודות שיגנו על פילדלפיה. המצודות שהוקמו: פורט דלאוור וניו קאסל שימשו במהלך המהפכה האמריקאית, ואף הייתה להם חשיבות אסטרטגית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית עת שימשו כבתי כלא ומחנות צבא עבור צבא האיחוד.
בשנת 1885 הוחלט על חפירה של תעלה בעומק 7 מטרים וברוחב 180 מטרים במימי המפרץ, במטרה להקל על גישת אוניות לנמלים. חוק משנת 1899 איפשר העמקת התעלה לעומק של 9 מטרים.
ב-1992 הוכר "אסטואר מפרץ דלאוור" (Delaware Bay Estuary) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
כיום מהווה המפרץ אחד מנתיבי התנועה הימית העמוסים ביותר בארצות הברית (שני לנהר המיסיסיפי).
בנג'מין קאהן
בנג'מין (בנג'י) קאהן (נולד ב-1955) הוא ביולוג ימי ישראלי, יושב ראש עמותת "צלול".
ביוגרפיה
קאהן הוא בנו של איש העסקים מוריס קאהן. הוא למד בבית-הספר התיכון האזורי רופין בעמק חפר. התגייס תחילה לקורס חובלים, ואחר-כך עבר לחיל השריון. הוא בוגר לימודי ביולוגיה ימית בארצות הברית ובאוסטרליה ובהמשך היה מעורב בעסקי משפחתו מחוץ לישראל במשך שנים רבות. עם חזרתו לישראל, לאחר 15 שנה של שהות בחו"ל, גילה ששונית האלמוגים בים האדום, בה נהג לצלול בילדותו, הידרדרה מאוד. קאהן החליט לעשות מעשה ובשנת 1999 ייסד את עמותת "צלול", הפועלת לשמירה על איכות הסביבה בדגש על ימים ונחלים וכיום משמש כיושב הראש שלה. בשנת 2007 נבחר על ידי "טיים מגזין" לאחד מגיבורי הסביבה העולמיים (יחד עם אישים כמו: אל גור, הנסיך צ'ארלס ועוד).
קאהן מעורב בעסקי אביו ועומד בראש חברת קורל, המקימה מצפים תת-ימיים ברחבי העולם.
בארצות הברית נישא לאמריקנית. כיום נשוי בשנית לאיריס, פסיכולוגית אותה הכיר בשנת 1999, ולזוג שני ילדים. מתגורר בבית ינאי עם אשתו וילדיו.
בשנת 2008 תרם כסף להקמה ולאחזקת בית הספר "מרכז אופק" המשתייך לזרם האנתרופוסופי במושב אלישיב שבעמק חפר.
Nothing Else Matters
Nothing Else Matters (בעברית: שום דבר נוסף אינו משנה) הוא השיר השמיני מתוך אלבומה החמישי של הלהקה מטאליקה. השיר נחשב לאחד משיריה המוכרים ביותר של הלהקה.
כתיבת השיר
הזמר והגיטריסט ג'יימס הטפילד כתב במקור את השיר לחברתו, אך איננו זוכר מדוע. הוא החשיב את השיר כשיר קרוב ונוגע ללבו, ולכן לא שקל לפרסמו, עד שהמתופף לארס אולריך שמע אותו באופן מקרי והפציר בהטפילד לצרף את השיר לאלבום. בריאיון לסרט הדוקומנטרי על הלהקה, Classic Albums: Metallica, הטפילד הודה כי כתיבת המנגינה אירעה באופן מקרי, בזמן שניגן בגיטרה באופן בלתי מכוון תוך כדי שדיבר בטלפון עם חברתו, וכך נותרה לו רק יד אחת פנויה לנגינה.
מהמט הרביעי
מהמט הרביעי (טורקית IV. Mehmet; טורקית עות'מאנית محمد رابع; 2 בינואר 1642 – 6 בינואר 1693; כונה גם "מהמט הצייד" - "Avcı Mehmet" בשל חיבתו לספורט זה) היה הסולטאן התשעה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 באוגוסט 1648 עד שהודח ב-8 בנובמבר 1687.
חייו
מהמט הרביעי היה בנו של איברהים הראשון ושל טורהאן הדיג'ה סולטאן. הוא עלה לשלטון באופן רשמי בגיל 6 וחצי בלבד, ואמו הייתה לעוצרת בשמו, והמשיכה כסולטאנה רשמית גם בהמשך, וחלקה עמו את השלטון. לאחר התדרדרות במצב הצבאי של האימפריה, ספציפית במיצרי הדרדנלים במלחמה נגד הוונציאנים, תוצאה משרשרת וזירים חלשים, טורהאן חדיג'ה העבירה סמכויות רבות לוזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו, אשר ביצע רפורמות שהחזירו את הכוח לצבא, ומצב זה לא השתנה שוב עד התפרקות האימפריה. למרות זאת, ויכול שבשל כך, נמשך שלטונו לאורך 39 שנים, דבר שלא קרה מאז ימי סולימאן הראשון באמצע המאה ה-16.
Nothing Else Matters
כתיבת השיר
זהו שירה הראשון של הלהקה בו נעשה שימוש בתזמורת סימפונית. חברי הלהקה פנו למנצח מייקל קהאמן על מנת שיבצע לשיר עיבוד סימפוני. העיבוד נכנס בסופו של דבר בעוצמה חלשה יחסית במיקס. מטאליקה הוציאה בנפרד את "גרסת המעלית (the Elevator Version)" שבה שר ג'יימס הטפילד בליווי התזמורת ושתי גיטרות אקוסטיות, כאשר התזמורת מהווה את עיקר ההרמוניה.
מהמט הרביעי
חייו
בשנות שלטונו הראשונות, ובהנהגתו של קפרולו ידעה האימפריה מספר הצלחות, ובין היתר כבשה חזרה את איי הים האגאי מידי ונציה והרחיבה את שטח שליטתה במזרח אירופה. עם זאת, לאחר מותו של קפרולו ב-1661 הסתבכו העות'מאנים במאבקיהם המתמשכים כנגד מדינות אירופה. כיבוש פודוליה במהלך המלחמה כנגד פולין בין 1672 ל-1676 הוביל למלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) בה השיבו הרוסים והאוקראינים לתוקפנות העות'מאנית. מלחמה זו הסתיימה כאשר נחתם הסכם שלום ב-3 בינואר 1681 ואשר קבע את קו הגבול בין המדינות לאורך נהר הדנייפר.
שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-1 באפריל 1683, הורו העות'מאנים לצבאם להתקדם לעבר וינה. באמצע חודש יולי החל המצור על העיר ולאחר חודשיים התחולל קרב וינה ב-11 בספטמבר 1683. בקרב זה ניצבה קואליציה נוצרית "קדושה" מול האימפריה העות'מאנית ובנות בריתה, והוא הוכרע ביום המחרת בתבוסה מוחצת של הצבא העות'מאני.
ב-1687 הודח מהמט הרביעי מתפקידו בידי היניצ'רים ונכלא בארמון טופקאפי. הוא הורשה לצאת מהארמון מדי פעם ומת באדירנה ב-1693.
זחוק
זחוק או סחוג (בערבית: سحوق, תעתיק מדויק: סחוק) הוא ממרח חריף מפלפלת צ'ילי, שמקורו במטבח התימני.
ישנם מספר סוגים של זחוק; המוכרים שבהם הם האדום, העשוי מפלפלים חריפים אדומים מיובשים, והזחוק הירוק אשר בניגוד לאדום, מכיל פלפלים ירוקים טריים ועשבי תבלין, אם כי יש המכינים גם אותו מפלפלים מיובשים.
"זחוק" מקורו במילה העברית "שחוק" (שבהגיה תימנית הופך לזחוק), מאחר שהכנתו כוללת שחיקה של הפלפלים במסחגה. המסחגה היא סוג של עלי ומכתש עשויים גרניט או בזלת, המכתש רחב ושטוח מהצורה המקובלת והעלי דומה לחלוק נחל ומשתמשים בצידו הרחב, בניגוד לעלי הנפוץ.
הזחוק הירוק עשוי תערובת של פלפלים ירוקים חריפים עם כוסברה, שום ותבלינים שונים.
זחוק אדום, נעשה מפלפלים אדומים מיובשים, שום, תבלינים ושמן, יש המוסיפים מעט חומץ אך אין זה כלול במתכון המסורתי.
זחוק חום הוא זחוק ירוק בתוספת עגבניות. ניתן להכין זחוק בו החריפות מועטה על ידי שימוש מועט בפלפלים חריפים ביחס לשאר הרכיבים למשל על ידי הוספת פלפלים שאינם חריפים. ממרחים דומים ממטבחי העולם הם האריסה (תוניסיה), פִלפֵל צ'ומה (לוב), רוטב צ'ילי (ארצות הברית, מקסיקו ודרום-מזרח אסיה).
מרי פיטרס פיזר
מרי פיטרס פיזר (באנגלית: Mary Peters Fieser; 27 במאי 1909 – 22 במרץ 1997) הייתה כימאית אורגנית אמריקאית, הידועה בעיקר בעקבות הספרים שכתבה והמולקולות שהיא סינתזה. האגודה האמריקנית לכימיה העניקה לה את מדליית גרוון-אולין בשנת 1971, והרווארד פתחו מעבדה לכימיה על שמה בשנת 1966.
קורות חיים
מרי נולדה בקנזס, ובגיל צעיר משפחתה עברה לגור בפנסילבניה, שם גדלה עם אחותה רות. אביה היה פרופסור לאנגלית באוניברסיטת קרנגי מלון שבפנסילבניה, ואימה ניהלה חנות ספרים. מרי ורות למדו יחד בתיכון פרטי לבנות, ולאחר מכן בשנת 1926 הלכו שתיהן ללמוד במכללת ברין מאר, שם מרי הכירה את לואי פיזר, פרופסור לכימיה, אשר לימד את רוב הקורסים של מרי. מרי סיימה את לימודיה בברין מאר עם תואר ראשון בכימיה בשנת 1930.
באותה שנה, לואי פיזר עבר לעבוד באוניברסיטת הרווארד ומרי החליטה לעבור איתו ולהמשיך שם את לימודיה בכימיה. באותן השנים, אוניברסיטת הרווארד לא אפשרה לנשים ללמוד אצלם, ולכן מרי נאלצה להירשם ללימודים שלה באוניברסיטה קרובה, אוניברסיטת רדקליף, על מנת לקחת את הקורסים בהרווארד. היא הייתה אחת מארבע הנשים היחידות שלמדו כימיה ברדקליף בשנים אלו. אחד הפרופסורים שלה, גרגורי בקסטר, לא נתן לה להיכנס למעבדות עם הגברים, ובמקום לעבוד במעבדה הייתה צריכה לבצע את הניסויים שלה לבד, ללא השגחה ועזרה, במרתף נטוש בבניין סמוך.
מרי הבינה שלא תוכל להצליח בתנאים אלו לבד כאישה, והתחתנה עם לואי פיזר בשנת 1932 בשנה בה קיבלה את התואר השני שלה בכימיה. השניים עבדו וחקרו יחד שנים רבות, ומרי יכלה לחקור בצורה בטוחה ונוחה במעבדה של לואי. אחרי שהתחתנה, מרי אמרה "אני יכולה לעשות את כל הכימיה שרק ארצה, כבר לא משנה מה פרופסור בקסטר חושב עלי". השניים עבדו יחד עד מותו של לואי פיזר בשנת 1977, ופרסמו 35 מחקרים, 8 ספרים, וסדרת ספרי לימוד של כימיה אורגנית.
פעילות מחקרית
בשנים הראשונות של עבודתם, מרי ולואי פיזר התמקדו בכימיה של קינונים וסטרואידים. הם פיתחו סינתזות של ויטמין K וקורטיזון. בנוסף, במלחמת העולם השנייה מרי חקרה תרופות חדשות למלריה, זאת לאחר שהפלישה היפנית ב־1942 חיסלה תשע עשיריות מההיצע העולמי של כינין, תרופה למלריה שהשתמשו בשנים אלו. בעקבות העבודה של מרי, היא ולואי פיתחו גם סינתזה של לפינון, תרופה יעילה חדשה למלריה.
מרי ולואי פיזר ידועים בעיקר בזכות הספרים הרבים שכתבו. הספר הראשון שכתבו יחד ב-1944, "כימיה אורגנית", הצליח מאוד ברחבי העולם כספר לימוד לאוניברסיטאות, ושימש כספר לימוד במדינות רבות ותורגם רבות. כימאים משבחים את ספרי הלימוד של הפיזרים על מקוריותם כמו גם על מצוינותם ועל הכתיבה הכוללת של מאמרים, ניסויים וגרפים. בשנת 1967 מרי ולואי התחילו לפרסם את סדרת הספרים החדשה שלהם, "ריאגנטים לסינתזה אורגנית". השניים פרסמו 6 כרכים לפני מותו של לואי פיזר. מרי המשיכה לפרסם את הסדרה עם שותפים שונים.
מרי פיזר עבדה כמעט 30 שנה בהרווארד ללא תשלום, מכיוון שבאותו זמן אוניברסיטת הרווארד לא שילמה לנשים עבור עבודתן, אף לאחר שהוענק לה תואר עמיתת מחקר של הרווארד.
מרי המשיכה לעבוד, לחקור, ולפרסם מאמרים וספרים עד גיל 80. בשנת 1971 האגודה האמריקנית לכימיה העניקה לה את מדליית Garvan-Olin.
בשנת 1966 הרווארד פתחה מעבדת לכימיה על שם מרי ולואי פיזר, ובנוסף, בשנת 2008 פתחו מלגת פוסט-דוקטורט על שם מרי פיזר לתמיכה של נשים ומיעוטים בכימיה.
מרי נפטרה במרץ 22, 1997 בבלמונט מסצ'וסטס. לזוג לא היו ילדים.
כף מיי
כף מיי (באנגלית: Cape May) הוא חצי אי הממוקם בקצה הדרומי של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. הכף מהווה את הקצה המזרחי של מפרץ דלאוור – ממזרח לכף נמצא האוקיינוס האטלנטי, וממערב לו מפרץ דלאוור. הכף נקרא על שם קורנליוס יאקובסן מיי, מגלה ארצות הולנדי אשר חקר את האזור עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית.
שלוש עיריות חולקות את האי - קייפ מיי, קייפ מאי פוינט ומערב קייפ מאי. בחצי האי ממוקמת העיר קייפ מיי, אחד מאתרי הנופש הוותיקים ביותר באמריקה הצפונית, אשר נוסדה בראשית המאה ה-18. ב-11 במאי 1976 הוכרזה העיר כולה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית בשל האדריכלות הוויקטוריאנית הייחודית שהשתמרה בה.