cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פצוע דכא וכרות שופכה
הגדרת פצוע דכא וכרות שופכה
השולחן ערוך מוסיף עליהם עוד חלק באיבר שגורם בפציעתו לפסילת האדם, "השבילים שבהם נתבשל שכבת הזרע, והם הנקראים חוטי ביצים" דהיינו צינורות הזרע. גם פגיעה בחלק זה מגדירה את האדם כפצוע דכה.
הספרי מביא הבדל אחר ביניהם: כלומר אם הוא יכול להבריא מאי-היכולת להוליד - הוא פצוע דכה, ואם לא יכול לחזור ולהבריא - הרי הוא כרות שופכה. המדרש מוסיף לנו גם שכל ההלכות של פצוע דכה וכרות שופכה נתונות להכרעה בידי רופאים שבקיאים בעניינים האלו האם יכול לחזור ולהוליד.
פצוע 'דכה' או 'דכא'
עם השנים נפלו טעויות בנוסח הנכון לכתיבת ספרי התורה. השינויים הללו נוצרו משיבוש אחד עתיק, וכעת איננו יודעים מהו הנוסח המקורי הנכון. ישנם תשעה הבדלי איות בין ספרי התורה של יהודי תימן ובין ספריהם של שאר העדות, כאשר בימינו נוסח הספרים האשכנזים ונוסח בני עדות המזרח כמעט שווים.
בתנ"ך העתיק "כתר ששון" שנכתב לפני כ 1120 שנה מופיע הנוסח "דכא".
אמנון ותמר
מוכר הסיפור התנ"כי על אמנון ותמר בני דוד המלך. אמנון בכורו של דוד, אהב את תמר אחותו וחשק בה. בעצת רעהו יונדב בן שמעה, העמיד פני חולה וביקש מאביו לשלוח לו את תמר, שתכין לו לביבות ותטפל בו. תמר עשתה כבקשת דוד ובעת שהגישה לפניו את הלביבות ביקש אמנון מהמשרתים להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה למרות מחאתה. לפי חלק מהדעות בחז"ל, הייתה תמר בתו של דוד המלך מאשת יפת תואר שהיא גויה שבוית מלחמה שהתגיירה מאוחר יותר. במקרה כזה לפי ההלכה תמר איננה מתייחסת אחר אביה, על כן תמר הייתה מותרת להינשא לאמנון, כיוון שלא היה אחיה מהבחינה ההלכתית ולכן חטאו לא היה חמור כל כך.
בהמשך הפרק, מובא הפסוק:
המפרשים נחלקו בפירוש פסוק זה - מדוע אמנון שנא את תמר?
אחת השיטות לפירוש הפסוק מופיעה ב: - כלומר אמנון שנא את תמר מכיוון שהפכה אותו ל"כרות שופכה", על ידי כריכת שערה סביב איבר מינו. אולם לפי פרשנות הפשט בתלמוד, אין כך, ושנאה משום שאהבתו אותה הייתה אהבה התלויה בדבר, שסופה להתבטל.
רוזמרי קלוני
רוזמרי קלוני (באנגלית: Rosemary Clooney; 23 במאי 1928 - 29 ביוני 2002) הייתה זמרת קברט, פופ, ג'אז וקאנטרי, ושחקנית אמריקאית. היא הגיעה לראשונה לתהילתה בשנות ה-50 המוקדמות עם שורה של להיטים כולל שירים הומוריסטיים כדוגמת "Mambo Italiano" ושירי פופ וג'אז כדוגמת "Tenderly". הקריירה שלה חוותה נפילה בשנות ה-60, בין היתר בגלל בעיותיה האישיות של קלוני, שסבלה מדיכאון והתמכרות לתרופות, אך היא חוותה תחיה בשנות ה-70 כאשר בינג קרוסבי הזמין אותה להשתתף בחגיגות 50 השנה שלו בעולם הבידור. היא המשיכה להקליט מוזיקה עד מותה ב-2002.
שנותיה הראשונות
קלוני נולדה במייזוויל, קנטקי, בתם של מארי פרנסס (שם נעורים גילפויל) ואנדרו ג'וסף קלוני. היא הייתה אחת מחמישה ילדים. היא גדלה בדת הקתולית. כשהייתה בת 15, אמה ואחיה ניק עברו לקליפורניה, והיא נשארה עם אביה ואחותה בטי בקנטקי.
המשפחה נמשכה לעולם התקשורת והבידור: רוזמרי ובטי פיתחו קריירה בתור מופיעות, בעוד ניק היה למפיק ומגיש טלוויזיה. גם ילדיה של קלוני, מיגל פרר ורפאל פרר, וכן אחיינה ג'ורג' קלוני, היו לשחקנים. ב-1945 הופיעו האחיות קלוני בפעם הראשונה ברדיו, בתחנה WLW בסינסינטי. השתיים המשיכו להופיע כצמד במשך מרבית התקופה המוקדמת של הקריירה של רוזמרי.
קריירה
ההקלטות הראשונות של קלוני, ממאי 1946, הופקו על ידי קולומביה רקורדס. היא שרה בהם עם תזמורת הביג בנד של טוני פסטור, ואף המשיכה לעבוד עמו עד 1949, עת יצאה באלבום הסולו הראשון שלה. ב-51–1950 הייתה מופיעה באופן קבוע בתוכניות רדיו וטלוויזיה, וב-1951, הסינגל שלה "Come On-a My House", בהפקת מיץ' מילר, הפך ללהיט, הראשון מיני רבים - וזאת למרות שקלוני עצמה תיעבה את השיר. היא לא רצתה להקליט אותו, ואולצה לעשות כן על ידי קולומביה בטענה שהיא תהיה בהפרת חוזה אחרת. קלוני גם הקליטה מספר דואטים עם מרלן דיטריך.
ב-1958 עזבה קלוני את קולומביה רקורדס, והקליטה מספר שירים עבור MGM רקורדס, ולאחר מכן עבור קורל רקורדס. בסוף 1958, חתמה עם RCA, ונשארה עמם 1963. ב-1964, עברה ל-Reprise, וב-1965 ל-Dot. לאחר התאוששותה מהתמוטטות עצבים שחוותה ב-1968, קלוני חתמה חוזה הקלטות עם United Artists ב-1976 לשני אלבומים, ומ-1977 והלאה, המשיכה להקליט בקצב של אלבום לשנה עם הלייבל Concord Jazz, שם נשארה עד מותה - בשונה מרוב הזמרים בני דורה, במיוחד בתחום הג'אז, שכבר הפסיקו להקליט אלבומים. בשנות השבעים והשמונים, קלוני גם השתתפה בפרסומות ושרה ג'ינגלים, וגם עשתה שיתופי פעולה רבים, כולל עם זמרים מובילים כמו בארי מנילו, איתו שרה את הדואט "Green Eyes" שהופיע באלבומו Singin' with the Big Bands.
ב-1995 השתתפה קלוני ככוכבת אורחת בסדרה ER, יחד עם אחיינה ג'ורג' קלוני, וזכתה עבור הופעתה במועמדות לפרס אמי להופעת אורח מצטיינת בסדרת דרמה. היא המשיכה גם בעשור זה להופיע ברדיו, למשל בתוכנית הפופולרית של גריסון קיילור, Prairie Home Companion, ובטלוויזיה, ולשיר בשיתופי פעולה עם מנילו ואחרים.
קלוני זכתה בגראמי למפעל חיים ב-2002.
חיים אישיים
ב-1977, עת התמודדה עם מותה הפתאומי של אחותה בטי ממפרצת במוח, יצאה קלוני באוטוביוגרפיה הראשונה שלה, This for Remembrance: the Autobiography of Rosemary Clooney, an Irish-American Singer, שכתבה בשיתוף עם ריימונד סטרייט. בספר סיפרה קלוני על ילדותה האומללה, קריירת השירה שלה, נישואיה לחוזה פרר, וכן על הבעיות הנפשיות שלה, וסיימה עם הקאמבק שלה והאושר שמצאה. חברה הטוב, בינג קרוסבי, כתב את ההקדמה לספר. קתרין קוקר עיבדה את הספר לתסריט וג'קי קופר הפיק וביים את הסרט הטלוויזיוני, Rosie: the Rosemary Clooney Story (1982) בכיכובה של סונדרה לוק.
קלוני הייתה נשואה פעמיים לכוכב הקולנוע חוזה פרר, שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנים. היו לשניים חמישה ילדים ביחד. הם התחתנו לראשונה ב-1952, והתגרשו ב-1961. ב-1964 נישאו שנית, אך הנישואים התפרקו עד מהרה כיוון שפרר ניהל רומן פומבי עם סטלה מגי, מי שהייתה לימים אשתו האחרונה. קלוני התגרשה מפרר, שוב, ב-1967.
ב-68–1967 ניהלה קלוני מערכת יחסים עם מתופף צעיר, ופיתחה התמכרות לכדורי הרגעה, שהחריפה כשהשניים נפרדו והיא חוותה את הלחצים של תיור הופעות מייגע.
קלוני השתתפה במירוץ לנשיאות של חברה הטוב, רוברט קנדי, ואף הייתה בקרבת מקום כשהוא נורה למוות ב-1968. חודש לאחר מכן חוותה את התמוטטות העצבים, והתאשפזה לזמן קצר.
ב-1999 פרסמה קלוני את האוטוביוגרפיה השנייה שלה, Girl Singer: An Autobiography, בה תיארה את התמודדותה עם מחלת נפש והתמכרות, וכיצד עברה ממצב של הצלחה למצב בו איבדה את כל כספה, וכיצד חזרה להצליח. ב-2001 אובחנה קלוני עם סרטן ריאות. למרות ניתוח שעברה, מתה קלוני כעבור שישה חודשים בביתה בבברלי הילס, ב-29 ביוני 2002.
שלושת הסוציולקטים
שלושת הסוציולקטים (באספרנטו: La Sociolekta Triopo) הן שלושה ניבים המבוססים על השפה המתוכננת אספרנטו, שנוצרו על ידי מנואל הלווליק (Manuel Halvelik) בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-70, לצורך סגנון תרגומים ספרותיים לאספרנטו, של קטעים המדמים ניבים או סגנונות שונים של שפות שאינם השפה המודרנית התקנית.
הסוציולקטים כוללים את האספרנטו הארכאית (Arcaicam Esperantom) המבקשת להידמות למשל לאנגלית עתיקה, גווארו (Gavaro) שהיא מעין גרסה של שפת רחוב עבריינית רוויית סלנג של השפה ופופידו (Popido - Popola Idiomo) שנועדה ליצור דימוי של דיבור משובש, מעורב בשפה זרה.
כך למשל בתרגומים מסוימים של כתביו של כתבי מארק טוויין נעשה שימוש בגווארו ובפופידו, ובתרגומים מסוימים של כתבי טולקין נעשה שימוש באספרנטו ארכאית (לאלפים למשל) בפופידו. לעיתים נעשה שימוש באספרנטו ארכאית לתרגום ציטטות לטיניות בספרות.
הסוציולקטים נבדלים מאספרנטו בחלק מאוצר המילים, בחלקים מסוימים של התחביר ואף עושות שימוש בחלקן באותיות בהן לא נעשה שימוש באספרנטו (דוגמת האותיות y ו-x).
בניגוד לשפות מתוכננות שונות דוגמת אידו שצמחו מתוך האספרנטו כחלופות לשפה, הסוציולקטים של הלווליק אינם מבקשים להתחרות בה כשפה בינלאומית או להחליפה, כי אם לאפשר תרגומים שיהיו מובנים לדוברי אספרנטו, אך ייצרו הבדל סיגנוני הנותן תחושה של ניב ייחודי בדומה לטקסטים המקוריים המתורגמים.
הרעיון ליצירת 'אספרנטו עתיקה' לצרכים ספרותיים הוצע כבר על ידי המשורר קלמן קאלוצאי שבשנת 1931 כתב תרגום של תפילת וטקס ההשכבה, טקסט הונגרי מהמאה ה-12 בתצורה של אספרנטו עתיקה היפוטטית שלכאורה מתדמה להיות שלב ביניים בין לטינית לאספרנטו.
הבדלים מאספרנטו
בעוד שהגווארו מבוסס בעיקרו על אוצר מילים חלופי (המושאל בין היתר מאנגלית, ספרדית וצרפתית, אך גם מערבית, עברית וסוואהילי) ואיננו משנה את תחביר השפה, באספרנטו ארכאית ופופאידו ישנם גם שינויים תחביריים.
בניגוד לאספרנטו שבה רק יחסת האקוזטיב (מושא ישיר) מסומן בתוספת האות ON, באספרנטו ארכאית בדומה ללטינית, סיומת המילים משתנה גם בהתאם לתפקידים אחרים במשפט בדומה ללטינית. כך למשל יחסת הנומנטיב (נושא) במשפט מסתיים באות OM, הדאטיב (מושא עקיב) מסתיים ב-OD, והגניטיב (שייכות) מסתיים ב-ES. גם כללי הכתיב שונים, כשהאותיות הייחודיות לאספרנטו (Ĉ ,Ĥ ,Ŝ ,Ĝ ,Ŭ) מבוטלות, ובמקומן נעשה שימוש באותיות לטיניות שהושמטו מהשפה (X ,Q, Y, X) ואף באות ù. בניגוד לאספרנטו שבה האוגד estas איננו משתנה בהתאם לגוף הנושא, בגרסה הארכאית נקבעו לו סיומות שונות לכל גוף, וגם שמות הגופים הוחלפו, לצד אוצר מילים ייחודי שנוסף לשפה.
האלפבית של פופאידו דומה לזה של אספרנטו, למעט האות ŭ שהוחלפה באות w, ותוספת אות ניקוד ê המייצגת שווא. שמות עצם מאבדים את סיומת ה-o המאפיינת אותם באספרנטו, והריבוי נעשה באמצעות האות s כמו באנגלית (בניגוד לאספרנטו בה הריבוי מושג באמצעות האות j). מילית היידוע La הוחלפה במילה Lo. האות S המסיימת את הטיות הפעלים הוחלפה באות t וכו' וכן שונו רבות מהמיליות, נוספו מילים לאוצר המילים ונקבע סדר קבוע למשפט (נושא, פועל, נשוא).
דודנית רחל
התסריט מבוסס על הרומן "דודנית רחל" מאת דפנה דה מוריאה משנת 1951. זה היה סרטו הראשון של ריצ'רד ברטון בהוליווד.
ברטון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה. אוליביה דה הבילנד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי, הצילום והתלבושות.
ה-BBC הפיק סרט טלוויזיה על הספר ב-1990 וב-2017 הפיקה חברת Fox Searchlight Pictures סרט על דודנית רחל.
תקציר העלילה
פיליפ אשלי (ריצ'רד ברטון) התייתם מהוריו בגיל שלוש וגדל בבית האחוזה של דודו אמברוז (ג'ון סאטון) על חוף הים בקורנוול. אמברוז לא אהב את מזג האוויר בקורנוול, והיה נוסע מדי פעם לאיטליה.
באחת הנסיעות התמהמה אמברוז לחזור, ושלח לפיליפ מכתב ובו הודיע לו כי פגש בקרובת משפחה/דודנית בשם רייצ'ל (אוליביה דה הבילנד) והם נישאו ונשארו בפירנצה.
פיליפ חוזר לאנגליה, ורייצ'ל מגיעה לשם לביקור. פיליפ מלא חשדות וזעם על "רצח" דודו, אך משנה את דעתו כאשר הוא נפגש עם רייצ'ל היפהפייה והמבוגרת ממנו.
פיליפ המסוחרר מאהבה מחליט בהגיעו לגיל 25 להעניק את האחוזה לרייצ'ל, לתדהמת כולם. הוא מבקש להינשא לרייצ'ל, אך היא דוחה אותו. כאשר הוא חולה וקודח היא סועדת אותו בשעה שהוא הוזה שהם נשואים.
רייצ'ל עומדת לחזור לפירנצה אך נופלת מגשר רעוע ונהרגת. פיליפ נשאר עם חשדות שילוו אותו כל חייו.
מגלן חום
מגלן חום או מגלן מצוי (שם מדעי: Plegadis falcinellus) הוא עוף מים במשפחת הכפניים. בתי הגידול המועדפים עליו הם ביצות ואזורים הסמוכים למקווי מים, בנוסף ללגונות, מישורי הצפה, מאגרי מים ואתרי שפכים. למגלן מקור ארוך ומעוקל, דמוי מגל, ומכאן שמו העברי. המין תואר על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1766. המגלן ידוע מימי קדם; מגלן חום תועד על ידי הפילוסוף והזואולוג היווני אריסטו, ביצירתו "Historia animalium". המגלן היה ידוע על ידי ההיסטוריון הרודוטוס, שתיאר את ה"מגלן השחור" והמגלן הקדוש, תוך שהוא מזכיר את נוכחותם במצרים.
מאפיינים
המגלן הוא עוף בינוני בגודלו בצבע חום ערמוני. אורך המגלן 52–58 ס"מ, מוטת כנפיו כ-90 ס"מ, ואורך המקור הוא כ-11 ס"מ. משקל המגלן החום נע בין 580 ל-485 גרם. הצוואר והרגליים ארוכים, והמקור ארוך וכפוף. מקורו ורגליו חומים אדמדמים. הכנפיים והזנב מבריקים בירוק מתכתי. הכנפיים בינוניות באורכן, מקומרות מטה ומעוגלות בקצותיהן, הצוואר והמקור בולטים קדימה והרגליים מתוחות לאחור. הזכר והנקבה דומים מאוד במראה אבל הזכר גדול יותר. אצל המגלן הבוגר הצוואר מבריק באדום. עור הפנים כחול-אפור, הדונגית לבנה וקשתית העין כהה. בחורף, הצוואר נהיה מנוקד בנקודות לבנות. המגלן הצעיר דומה לפרטים בוגרים, אך בהיר יותר. במהלך עונת הרבייה, צבע הנוצות מתעצם עד לחום ערמון חזק. ברק סגול-ירוק מופיע על הראש, הגב, הזנב והכנפיים. עור הפנים הופך לכחול חיוור במהלך עונת החיזור, ודוהה לסגול כהה לאחרה.
התנהגות
המגלן הוא עוף פעיל יום. המגלנים עפים בלהקה דמוית קו או חץ. תוחלת החיים הממוצעת היא 8 שנים, אך ידוע על פרט שהיה לפחות בן 21 שנים במותו. המגלן החום מקנן במושבות, לרוב בין מינים אחרים של מגלנים, אנפות, כפנים, וקורמורנים. המושבות שלהם ממוקמות בחופי אגמים, דלתות נהרות וביצות. לקינון במושבות יש את היתרון של עיניים רבות שמתריעות מפני טורפים. מושבות עשויות להיות גם מקומות שבהם מינים קהילתיים מאוד כמו מגלנים יכולים לחלוק מידע על אזורים פורים מאוד במזון.
המגלן בדרך כלל שקט, אך בזמן התעופה עשוי להשמיע קולות דמויי עורב שנשמעים כמו "גאר גאר". בשטח הרבייה ישמעו נהמות גרוניות שונות, שריקות ונשיפות.
תזונה
תזונתו של המגלן החום משתנה לפי העונה בשנה וזמינות המזון. אם כי, חרקים בוגרים ופגיות מהווים חלק גדול מתזונתו, בין השאר חיפושיות, שפיריות, צרצרים, חגבים, זבובים ושעירי כנף; המגלן ניזון גם מתולעים טבעתיות כמו עלוקות; מרכיכות, בין השאר שבלולים וצדפות; סרטנים; ולעיתים רחוקות דגים, דו-חיים, זוחלים, נחשים קטנים וגוזלים של מיני עופות אחרים. הגוזלים ניזונים בעיקר מצפרדעים קטנות, שפיריות, חיפושיות מים וחלזונות מים, וסרטנים.
רבייה
המגלן מקנן בחצי הכדור הצפוני מאפריל עד יוני, אך בחצי הכדור הדרומי מאוקטובר עד מרץ. הקן מוקם בדרך כלל על צמחי קנה או עצים כמו אקליפטוס או ערבה. הקוטר החיצוני הוא 280–550 מ"מ, הפנימי 150–190 מ"מ, גובה הקן 180–300 מ"מ ועומקו 40–80 מ"מ. הקן בנוי מזרדים ושורשים ומרופד בעשב ועלים הנקבה מטילה 3–4 ביצים בצבע טורקיז אפרפר, שגודלן 52.4x35.8 מ"מ; היא והזכר דוגרים עליהן לסירוגין במשך 20 עד 28 יום. כשהגוזלים צעירים הם מואכלים במזון מעוכל למחצה מתוך מקור ההורים וכשהם גדולים יותר הם ניזונים מטרף שהובא על ידי ההורים לקן. בגיל שבועיים מתחילים הגוזלים לשוטט בסביבות הקן אבל חוזרים אליו לקבל מזון. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 25–28 ימים. המגלן מגיע לבגרות מינית בגיל שנה – שנתיים.
התאמת בית גידול לרבייה נקבעת על ידי מספר גורמים: נפח המים, משך ההצפה, זמינות בתי גידול לבניית קנים, כמות משאבי המזון וכו', כשהגורם העיקרי הוא נפח המים הכולל. הפחתת זרם המים יכולה להוריד את מפלס המים, להפחית את משך ההצפה, ובכך לגרום לנטישות קן ולתמותה גבוהה. הסבר נוסף הוא שהמים הרדודים מאפשרים גישה לטורפים קרקעיים כגון חזירים ושועלים שעלולים לגרום לתמותה המונית משמעותית.
תפוצה ובית גידול
המגלן מצוי באזורים חמים באפריקה, דרום אירופה, הקווקז, המזרח התיכון, דרום אסיה ודרום מזרח אסיה, אוסטרליה, ניו זילנד ואמריקה סביב הים הקריבי; שם הוא נמצא בתהליך התפשטות מאז הגיע לשם לראשונה במהלך המאה ה-19. הוא מוצא את מזונו במקווי מים רדודים. שטח התפוצה הוערך כ– 180,000,000 קילומטרים רבועים. גודל האוכלוסייה הוא 230,000 – 2,220,000 פרטים, על פי הערכות משנת 2015. באירופה מקננים בערך 28,300–37,700 זוגות. בתי הגידול המועדפים על המגלן החום הם ביצות בשולי אגמים ונהרות, לגונות, מישורים מוצפים, כרי דשא רטובים, שדות אורז ואזורים מעובדים תחת השקיה. באזרבייג'ן נדידת האביב מתרחשת מסוף מרץ עד אמצע מאי. נדידת הסתיו מתרחשת מאמצע אוגוסט עד תחילת אוקטובר אך בשנים מסוימות הנדידה נמשכת עד נובמבר-דצמבר.
באוסטרליה
המגלן מצוי ברחבי אוסטרליה בביצות של מים מתוקים ובתי גידול ימיים מוגנים, והוא מתרבה בצפון, מזרח ומערב האי, בעיקר באגן מארי-דרלינג. המגלן החום מוגן ברמה הפדרלית, והוא לא בסכנת הכחדה ברוב מדינות אוסטרליה, מלבד ויקטוריה, שם הוא פגיע. התיעוד הראשון של קינון באוסטרליה של מגלן חום היה ב–1899, שלושת הקנים שנצפו בלאקלן שייר. המושבה המתועדת הגדולה ביותר מנתה 4,000 קינים בביצות לכלן, ניו סאות' ויילס, בשנת 1984. אזורי הביצות של אוסטרליה נמצאים תחת לחץ מאיומים רבים כולל חקלאות, עיור, זיהום, ניצול משאבי מים ובניית סכרים. ההערכה היא שיותר יותר מ-50% משטחי הביצות באוסטרליה אבדו ב–230 השנים האחרונות מאז ההתיישבות האירופית, למגוון רחב של שימושי קרקע, ויסות מים וניקוז. האובדן בקנה מידה גדול ואובדן רחב של שטחי ביצות תרם לירידות ארוכות הטווח באוכלוסיות עופות המים. זרימת נהרות מופחתת והצפות מצומצמות בשטחי ביצות במהלך עונת הרבייה מפחיתה את ההזדמנויות לרבייה במושבות מעורבות, בהם המגלן החום מקנן. סקרי EAWS הראו ירידה מתמשכת בכמות עופות המים באוסטרליה. טורפים קרקעיים כמו חזירים ושועלים עלולים לגרום לתמותה המונית משמעותית. לכן, הרבייה נוטה להיות אופורטוניסטית ולא עונתית.
באזרבייג'ן
מגלן חום הוא מין מקנן באזרבייג'ן. במהלך המאה ה-20, גודל האוכלוסייה הצטמצם בין שנות ה-40 לשנות ה–60 (בשנות ה-40 באגם מחמודצ'לה, בשנות ה-60 בשמורת הטבע גיזילר'ץ') ולאחר מכן, חל גידול באוכלוסייה בשנים 1970–1980. מחקר משנת 2018 של אלצ'ין סולטנוב מעריך את גודל האוכלוסייה בין השנים 1990–2006 באזרבייג'ן ב– 10,000-15,000 פרטים. הערכה זו מהווה בערך חצי מהערכה קודמת שפורסמה בשנות ה-90, שדיווחה על 12,500–18,000 זוגות (25,000–36,000 פרטים). עם זאת, נראה כי הצמצום באוכלוסייה לא היה קבוע לאורך המדינה; האוכלוסייה קטנה באגמי אר'גל (בערך פי ארבעה) ומחמודצ'לה (פי יותר מ-30), בעוד שהאוכלוסייה גדלה בשמורת גיזילר'ץ' ובאגם סריסו. על אף שהוא לא ברשימת המינים המותרים בציד, המגלן החום אינו מין מוגן באזרבייג'ן. אין אזורים מוגנים המוקדשים למגלן, אך שני פארקים לאומיים (אר'גל ושירוואן ) ושמורת טבע אחת (גיזילר'ץ') כוללים יותר מ–63% מכלל האוכלוסייה המתרבה באזרבייג'ן. האיומים העיקריים עבור המגלן החום הם ציד בלתי חוקי ותנודות בגובה המים, עקב נוכחות של סכרים או הפקת מים שבוצעו ברוב אתרי הקינון.
באיטליה
המגלן החום יציב, חורף חולף ומקנן באיטליה בסרדיניה, סיציליה, עמק הפו ולחופי הים הטירני והים האדריאטי. התיעודים הראשונים של המגלן באיטליה מגיעים מהמאה ה-15. בשנים 1916–1917 תועדו כמה מאות זוגות מקננים בפיימונטה, אך עקב הפרעות אנתרופוגניות נעלמו המושבות עד 1927. מאוחר יותר, המגלן נצפה מקנן בטורינו בשנים 1959–1964 ומשנת 1970 ליד פוג'ה ורוונה. משנת 1980 עד 2009 דווח גם על רבייה מזדמנת בדרום סרדיניה, סיציליה, טוסקנה, ונציה וכמה יישובים במזרח עמק הפו, וחריפה בסרדיניה, עמק הפו וסיציליה. משנת 2010 הוא תועד מקנן גם באוריסטאנו וקמפניה וחורף לאורך הים הטירני, האדריאטי, ובכמה ביצות במרכז איטליה. הוא תועד נודד בדרום מזרח איטליה ובסיציליה באביב ובעמק הפו ולאורך הים הטירני בסתיו. כיום, האוכלוסייה הכוללת גדלה, אבל בקצב איטי בהשוואה לאוכלוסיות בפורטוגל, ספרד, צרפת ואלג'יריה. למרות מוגן מאז 1977, ציד בלתי חוקי הוא עדיין איום בכמה אזורי קינון וחריפה. איומים נוספים הם הרס בתי גידול, שריפות וזיהום מים.
בסרדיניה
האי סרדיניה מהווה בית גידול למספר מצומצם של מגלנים הנצפים באופן קבוע במהלך הנדידה והחורף אך לעיתים רחוקות בעונת הרבייה. היסטורית, המגלן היה ידוע כחולף וחורף בסרדיניה במהלך המאה ה-19, אבל טענות על חריפה שלו בשאר איטליה הוטלו בספק. המגלן החום יישב מחדש את החלק הדרומי של סרדיניה בשנות ה-80, והתיעוד הראשון של מגלנים חורפים בסרדיניה מתוארך לחורף 1982–1983 במפרץ קליארי (בדרום האי). הרבייה הראשונה תועדה ב-1985 עם חמישה עד שישה זוגות של מגלנים במושבה מעורבת עם לבניות, אנפיות בקר ואנפיות סוף בשמורת הטבע האזורית מולנטארג'וס-סאלינה, מפרץ קליארי. בתקופה שבין 1985 ל-1993, הרבייה של המגלנים במפרץ קליארי הייתה יציבה אבל במספרים נמוכים. אוכלוסיית הרבייה הראשונה נכחדה בשנת 1993 עקב הפרעות אנושיות כבדות שגרמו להשמדת כל המושבה (שכללה כ–700 זוגות של אנפתיים), שהייתה באותה תקופה המושבה הכי חשובה בסרדיניה. לכן, בתקופה שבין 1994–2013, הרבייה הייתה לא קבועה עם זוג אחד או שניים בעונת רבייה. בתקופה שב– 2014–2018, המין התרבה רק במפרץ אוריסטאנו, שם הוא כנראה הופך להיות מקנן קבוע בשני אתרים (ארבוראה וקאבראס) עם אוכלוסייה כוללת של שישה עד תשעה זוגות במושבה מעורבת עם אנפות ארגמניות. האתרים בהם תועד קינון מגלנים במפרץ קליארי ובמפרץ אוריסטאנו נמצאים תחת הגנה משפטית. עם זאת, אזורים אלה מאוימים על ידי דיג וציד, שרפות, ושינויים בגובה המים.
באלג'יריה
ישנם תיעודים של מגלן חום מקנן באלג'יריה לפחות מהמאה ה-19, אך הוא נעדר ממנה למשך כמאה שנים. הסיבות מדוע המגלן נעלם ממערב הים התיכון עדיין לא ברורים אם כי לחצים אנתרופוגניים הכרוכים באובדן של בתי גידול וציד הם הסברים אפשריים. כיום הוא מקנן בצפון מזרח המדינה, בעיקר בביצות בפארק הלאומי אל־קאלה (محمية القالة الوطنية). האוכלוסייה האלג'יראית, כמו מקבילותיה ברחבי דרום אירופה עוברת צמיחה מהירה ומתרחבת. הוא גם נמצא באל-מניעה (المنيعة). בין השנים 2008–2017, האוכלוסייה באלג'יריה גדלה במהירות. אף על פי שהמין נראה רגיש ביותר להפרעות אנושיות, הוא מצליח להתרבות באזורים עירוניים. למרות שהמין מוגן רשמית, עתידו רחוק מלהיות בטוח: בתי הגידול נמצאים תחת לחצים אנושיים חמורים, והוא סובל מציד לא חוקי.
בבולגריה
המגלן החום מתרבה בבולגריה בעיקר לאורך נהר הדנובה ובחלק המרכזי של חוף הים השחור הבולגרי. שתי מושבות קיימות לאורך נהר הדנובה: בשמורת סרברנה (עד 175 זוגות) וביצת קאלימוק (עד 150 זוגות). מושבה אחת קיימת לאורך חוף הים השחור בשמורת פודה ליד בורגס (4-11 זוגות). במהלך התקופה שבין 1890–1950 קינן המגלן לאורך נהר הדנובה, באזורי הביצות של בורגס וכנראה בכמה מהביצות הגדולות בפנים הארץ. האוכלוסייה עמדה בפני צמצום משמעותי לאחר הניקוז ההמוני של הביצות במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 ובתקופה שבין 1951–1999 רוב המושבות נעלמו. כמה יישובי רבייה שרדו לאורך נהר הדנובה, שם תועדו עד 695 זוגות באי בלנה, עד 500 זוגות בשמורת סרברנה ו–200 זוגות ליד בורגס. במהלך תקופה זו חלק ממושבות הקינון נכחדו (באגם מאנדרה, באגם בורגס ובמפרץ אוזונגרן), אם כי חלק מהזוגות עברו לאתרים שכנים והוקמו מושבות קטנות יותר (כ-30 זוגות בשמורת פודה שם הוא מקנן מאז 1986). המין נמצא בבולגריה בסכנת הכחדה חמורה.
בטורקיה
המגלן החום יציב, חורף, וחולף בטורקיה. כ-2,500-2,795 זוגות קיננו לפחות ב-16–24 אתרים במהלך שנות ה-50 וה-60. במהלך תקופה זו, דלתת המריץ', ואגמי מאניאס ואמיק היו בית גידול לאוכלוסיות המקננות הגדולות ביותר ובסך הכל קיננו כ–2,000 זוגות רק בשלושה אתרים אלו. בעשור הראשון של המאה ה-21, קיננו בטורקיה בין 500 ל-1,000 זוגות בלבד. נכון ל–2017, המין מקנן באופן קבוע בשמונה ובאופן לא סדיר בחמישה אזורי ביצות. באותה שנה קיננו בטורקיה כ– 282-421 זוגות. ניקוז שטחי ביצות, זיהום מים, שינויים בבתי גידול עקב כריתת עצי ערבה ושריפות הן סיבות עיקריות לירידות באוכלוסייה.
ביוון
המגלן ידוע ביוון עוד מאז אריסטו. המין תועד לראשונה מקנן בשנת 1960, במושבה המורכבת מכ-1,000 זוגות בדלתא של אברוס, צפון מזרח יוון; וכמה שנים לאחר מכן בעוד שלושה אתרים (אגמי איסמאריס וקרקיני ומפרץ אמברקיקוס עם כ-40 ו-10 קנים באגמים ו–150 במפרץ, בהתאמה). סך כל אוכלוסיית הקינון במהלך שנות ה-60 הוערכה ב-1,500-1,840 זוגות. במהלך שנות ה-70 הוקמה לפחות מושבה אחת נוספת באגמי פרספה (צפון מערב יוון). סך אוכלוסיית הקינון במהלך השנים 1971–1973 הוערך כיותר מ-1,500 זוגות בארבע מושבות (מתוכם, לפחות 1,100 זוגות באברוס). בשנות ה–80, שלוש מושבות קרסו (נהר אברוס, ואגמי איסמאריס ופרספה) והוקמה חדשה (בדלתת אקסיוס). עד 1990 הוא תועד בלפחות שלוש מושבות קינון, ואוכלוסיית הקינון שלו הצטמצמה ל– 71–45 זוגות. ייתכן כי זיהום וניקוז אדמת ביצות איימו על אזורי הביצות ביוון במהלך שנות ה-80 וה-90, מה שפגע באוכלוסיות המקננות. ב–2003 האוכלוסייה עמדה על 95 זוגות מקננים והחלה לגדול בהדרגה עד שבשנת 2017 האוכלוסייה עמדה ל-639 זוגות, רובם באי פראסודי, במפרץ אמברקיקוס, ובנהר אקסיוס. באותה תקופה טווח הקינון הגאוגרפי שלו התרחב בשמונה מושבות בעיקר בצפון ומערב יוון. זיהום מים, כמו גם צמצום בכמות השטחים המוצפים באזורי ביצות נחשבים לאיומים העיקריים על המין. העלייה שתועדה בין 2003 ו–2017 באוכלוסיית המקננים כנראה קשורה למעקב טוב יותר ולניסיונות מאורגנים לניהול שטחי ביצה המתרחשים ביוון במהלך העשור האחרון. המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי והוא נכלל ב"Red Data Book of animals in Greece" בסכנת הכחדה קריטית.
בישראל
כיום, המגלנים נפוצים בארץ ישראל, חלקם חולפים (עוברים בנדידה), חורפים (נשארים לאורך החורף) ואף יציבים (נשארים לאורך כל השנה ומקננים כאן). בעבר המגלנים רק חלפו וחרפו, אך בעשורים האחרונים הוא נצפה דוגר מצפון הארץ ועד גוש דן. הקינון המתועד הראשון בארץ היה ב–1969 בעמק זבולון. בשנת 1975 תועד מקנן לראשונה בעמק החולה. בשנת 2011 רשות נחל הקישון גילתה מושבת קינון באזור שפך נחל סעדיה, יובל של נחל קישון.
במדגסקר
המגלן מקנן יציב במדגסקר, ולא ידוע על נדידה של מגלנים באי. לפי הערכה משנת 2017, אוכלוסיית המין במדגסקר מונה בין 8,500 ל-11,000 פרטים. המגלן תועד לראשונה במדגסקר ב– 1879 – 1885. המגלן נפוץ בעיקר במערב האי, היכן שתועד בתוך חמישה שטחים מוגנים. המגלנים נצפו מחפשים מזון בקבוצות גדולות (יותר מ-10 ציפורים) בשדות אורז, אך לא במנגרובים. תצפיות המתפרשות על פני 23 שנים (1993 עד 2016) מראות עלייה מתונה באוכלוסיית המגלן במדגסקר. הסיבה היא כנראה בשל ריכוז גבוה של ציפורים (> 80%) שתועדו בתוך השטחים המוגנים; כל אתרי הקינון הידועים נמצאים בתוך שטחים מוגנים. האיומים העיקריים על המגלן במדגסקר הם הרס בתי גידול, הפרעות אנושיות בכל בתי הגידול וציד.
במונטנגרו
המגלן החום תועד מקנן וחולף במונטנגרו, אך לא ידוע על חריפה. בפלבניצה ליד אגם סקאדאר, בסך הכל 118 פרטים נצפו ב-8 באפריל 1965. בתקופה שבין 2000 ל-2002 רק 1–2 זוגות התרבו, והייתה ירידה באוכלוסייה של 30-50%. על פי אומדן משנת 2017, במדינה מקננים בין 5 ל–10 זוגות.
בספרד
המגלן החום חולף, חורף ומקנן בספרד. המגלן החום תועד מקנן בפארק הלאומי דוניאנה בין סוף המאה ה-18 לתחילת המאה ה-20. כשהוא נכחד כמקנן בספרד. לאחר עשרות שנים של היעדרות, בשנת 1973 המין החל לקנן מחדש בחצי האי האיברי, תועד מקנן לראשונה בפארק הטבעי לה אלבופרה (Parque Natural de la Albufera) בשנת 1993, ובשנת 1996 נצפה מקנן בדלתא של האברו. בשנה זו, קיננו בדוניאנה 7 זוגות. מאז, האוכלוסייה בספרד גדלה באופן מעריכי, ככל הנראה בגלל גידול אורז בכמות הולכת וגדלה, שכן המגלנים מחפשים מזון בשדות האורז המוצפים. התיעוד הראשון של חריפה באברו הוא מינואר 1998. אוכלוסיית הדלתא של אברו הכילה פחות מ-300 זוגות מקננים בשנת 2015, ובשנת 2017 קיננו בפארק הלאומי דוניאנה 10,463 זוגות ובפארק הטבעי לה אלבופרה קיננו 765 זוגות. בחורף 2017–2018 חרפו באברו כ–6,600 פרטים, שהם בין חמישית לרבע מכל האוכלוסייה החורפת בספרד.
בסרביה
המגלן מקנן וחולף נדיר בסרביה. התצפית המתועדת הראשונה היא מסוף המאה ה-17, וויבודינה. הדיווחים התרבו במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, במיוחד לאורך נהר הסאווה. במחצית הראשונה של המאה ה-19, זה היה מין מקנן נפוץ, בעיקר באזורי ביצות לאורך נהר הסאווה, בעיקר בקרבת אובדסקה בארה, שם קיננו בסביבות 1,000 זוגות. לובנשטיין דיווח ב–1840 על מושבה גדולה ליד בלגרד. באובדסקה בארה קיננו כ–4,500 זוגות ב-1869, אולם המין כבר לא השתמש באתר זה לרבייה בתחילת שנות ה-60. בתחילת המאה ה-20, המין היה קינן בכמויות גדולות לאורך נהר הסאווה, עד שנעלם בהדרגה במהלך העשורים הבאים. לא תועד קינון בסרביה בין 1963 ל-1985, למעט התקופה שבין 1963 ל-1969, אז זוג אחד או שניים קינן בצארסקה בארה. אתר הקינון היחיד בין 1986 ל-2002 בסרביה היה דובובאצ'קי ריט, אזור ביצות על יד הדנובה בוויבודינה. פרויקט "החזרת האיביס" יצא לפועל באובדסקה בארה החל משנת 1992. במהלך 25 השנים הראשונות, כ-220 דונם של בתי גידול שוחזרו ותוחזקו ומפלסי המים שופרו. בתקופה שבין 2003 ל-2007 זוהה אתר רבייה חדש בבריכת דגים. במהלך התקופה שבין 2008 ל-2013 המגלן החל לקנן בשטח מוצף לאורך הנהר טאמיש. בשנים 2016–2017, מושבות רבייה בסרביה היו רק באובדסקה בארה ולאורך הטאמיש. האוכלוסייה המקננת בסרביה נמצאת בסכנת הכחדה חמורה, האוכלוסייה הלא מקננת נמצאת בסכנת הכחדה, והאוכלוסייה הנודדת הוערכה בפחות מ-250 פרטים בוגרים בין השנים 1997–2017. מחוץ לעונת הרבייה המגלן החום תועד מדי פעם באגמים, בריכות, שטחי מרעה רטובים ונהרות ברחבי סרביה עד לגובה 1,200 מטרים מעל פני הים. ישנם מספר איומים בסרביה המשפיעים על מין זה: הרס בתי גידול עקב ניקוז ביצות, נהרות וצמצום גודלם של אזורי הצפה; שריפות; ציד למטרות פחלוץ או כהרג בשוגג, כמו גם הפרעה לציפורים בקינון ובאזורי חיפוש מזון והקמת מטעי צפצפה וערבה באזורים החשובים לחיפוש מזון. בשנים מסוימות כל האוכלוסייה מקננת בתוך האזורים המוגנים (למשל ב–2016 בדליבלאטסקה פשצ'ארה ואובדסקה בארה, שתיהן שמורות טבע), בעוד שבשנים אחרות כל הזוגות מקננים מחוץ לאזורים מוגנים. השטחים ליד הטאמיש, שמהווים מוקדי קינון עיקריים, הוצעו להגנה.
בפורטוגל
המגלן חורף, חולף ומקנן בפורטוגל. פליקס קאפלו תיאר את המגלן כנפוץ בדרום פורטוגל בשנות ה–30, אך מאז, המגלן לא נצפה במדינה עד שנות ה–90. עם זאת, מאז 1994, חלה עלייה משמעותית בתיעוד של פרטים, בעיקר באלגארבה. בעשור האחרון המגלן נצפה בתדירות גבוהה יותר ברחבי פורטוגל, בעיקר בשפכי הנהרות טז'ו וסאדו, אך גם כמעט בכל אזורי הביצות של החוף ואפילו בפנים הארץ, במרכז ודרום המדינה ובמספרים משמעותיים מאוד. בתחילת התפשטותו, נצפה המין בעיקר בתקופת הנדידה, אך גם בתקופת החורף. תיעודי הקינון הראשונים היו בשנת 2005 בשמורת הטבע פאול דו בוקילובו ורוב הזוגות המקננים נמצאים באגן הטז'ו. האוכלוסייה הצטמצמה ב–2016 כתוצאה מבצורת.
בצרפת
המגלן החום מקנן וחולף בצרפת והאוכלוסייה גדלה באופן אקספוננציאלי. המגלן החום קינן לעיתים רחוקות מאוד בצרפת עד המאה ה–21; במהלך המאה ה-19, תועד רק מקרה אחד, בשנת 1844 בקאמארג, בדלתת הרון בדרום צרפת. איג ומיוד דיווחו בסוף שנות ה–30 על קינון מזדמן בקאמארג. הוא קינן שם בשנות ה–90, ולאחר מכן, רק ב–2006 החל לקנן מחדש במושבת אנפות בקאמארג. במקביל, ניסיונות קינון התרחשו באופן קבוע באזורים אחרים, בעיקר בלואר האטלנטי, ומ–2013 בארו. מאז, מספר הזוגות המקננים בצרפת גדל באופן אקספוננציאלי והגיע ל-2,087 זוגות בשנת 2017, מתוכם 1,236 קיננו בקאמארג. הגידול באוכלוסייה של המגלן החום בקאמארג עולה בקנה אחד עם הגידול בזוגות המקננים בדוניאנה, דרום ספרד, ותצפיות מקומיות רבות תומכות בקשר המשוער בין האוכלוסיות. המושבה בקאמארג נמצאת בשמורת טבע מוגנת.
בתונסיה
המגלן חורף וחולף מצוי ומקנן נדיר בביצות תוניסיה. הקינון המתועד הראשון היה בסכר לבנה (سد لبنة) בראס א-טיב (الرأس الطيب) בצפון מזרח תוניסיה, בשנת 2008. 4 זוגות תועדו מקננים ביוני 2014 בפארק הלאומי אישקל בצפון תוניסיה. מאז, אוכלוסיות הקינון של מגלן חום לא היו יציבות בשני אתרי הרבייה; ב-2017, לראשונה בשלושת העשורים האחרונים, לא הייתה להקת עופות מים מעורבת בפארק הלאומי אישקל, ולכן אין קינון של מגלן חום. מנגד, בלבנה המשיך מספר המגלנים לרדת משנה לשנה עד לזוג בודד שתועד בשנת 2017. איומים בתוניסיה כוללים גישה בלתי חוקית והפרעות של דייגים ומקנה במושבות, והפרעות בגובה המים בשל סכרים. בנוסף רוב האתרים נמצאים כעת תחת איום ממקורות שונים כמו ניקוז, עיור ובצורת ממושכת.
שימור
הערכות שטח התפוצה (180,000,000 קילומטרים רבועים) וגודל האוכלוסייה (230,000 – 2,220,000 פרטים) גבוהות בהרבה מהקריטריונים למין בסיכון; מגמות האוכלוסייה העולמיות לא כומתו, אך לא מאמינים שהמין מתקרב לספי קריטריון הירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר ירידה של יותר מ-30% בעשר שנים או שלושה דורות). מסיבות אלה, המין הוגדר כמין ללא חשש. אוכלוסיית הרבייה האירופית שלו בגודל 28,300-37,700 זוגות, ועברה ירידה מתונה בין השנים 1970–1990. למרות שאוכלוסיות מפתח ברוסיה ובאזרבייג'ן היו יציבות במהלך השנים 1990–2000, אוכלוסיות המין המשיכו לרדת בחלקים של דרום מזרח אירופה, ועברו ירידה מתונה של כ–10% בסך הכל. באירופה נפגע קשות משינוי בתי הגידול הלחים, שימוש בחומרי הדברה בחקלאות וציד. פעילויות הכוללות ניקוז מים והטייתם להשקיה והפקת חשמל הידרואלקטרית פוגעים בבתי גידול מתאימים לחיפוש מזון ורבייה. רגיש לשפעת העופות ועלול להיפגע מהתפרצויות עתידיות של המחלה. טורפים קרקעיים כמו חזירים ושועלים עלולים לגרום לתמותה המונית משמעותית. ייתכן שקיימת תחרות מסוימת בין המגלן לכפן המצוי, כשנוכחות של אחד המינים מלווה לעיתים קרובות בהיעדר או ירידה משמעותית בגודל האוכלוסייה של המין האחר. המין מוגן על פי הוראת הציפורים של האיחוד האירופי.
ברק אובמה האב
ברק חוסיין אובמה הראשון (באנגלית: .Barack Hussein Obama Sr; 18 ביוני 1936 – 24 בנובמבר 1982) היה אביו של נשיאה ה-44 של ארצות הברית, ברק אובמה. אובמה האב היה כלכלן בכיר במשרד האוצר של קניה.
אובמה האב עזב בשנת 1962 את אשתו השנייה ואמו הביולוגית של אובמה הבן, אן דנהאם לאחר שהשלים את לימודי התואר הראשון שלו בכלכלה, לטובת המשך לימודיו באוניברסיטת הרווארד, ואילו האם והבן נשארו בהונולולו. בשנת 1964 התגרשו אובמה האב ודנהאם, ואובמה הבן לא שב לראות את אביו, שחזר לקניה ב-1964, לבד מביקור של חודש אחד בהוואי בסוף שנת 1971 כאשר אובמה הבן היה בן עשר.
חייו בקניה
אובמה האב נולד ב-18 ביוני 1936 בכפר בשם ניינגומה קוגלו שבקניה, שהייתה אז קולוניה של האימפריה הבריטית. הכפר בו נולד שוכן לחופי אגם ויקטוריה במחוז ניאנזה. אובמה נולד לאב מוסלמי ולאם נוצרייה, אך הוא עצמו בחר שלא להשתייך לאסלאם או לנצרות, והחזיק בהשקפה אתאיסטית.
בילדותו, למד ברק אובמה האב בבית ספר של מיסיונרים נוצרים. בנעוריו עבד אובמה כרועה צאן בכפרו. בשנת 1956, בעודו בן 20 התקבל לעבודה פקידותית בניירובי. באותה שנה, בעודו בחופשה, פגש אובמה נערה בת 16 בשם קזיה במסיבה שהתקיימה בעיירה קונדי ביי. קזיה, עדיין תלמידת תיכון, התאהבה בו, ולאחר היכרות קצרה החליטה לעזוב את ביתה ולהצטרף אליו כאשר הוא שב לניירובי עם סיום החופשה. אביה דרש את נידויה של קזיה ממשפחתה כאשר סירבה לחזור אל חיק משפחתה.
בשנת 1959 שלח אובמה בקשות לעשרות אוניברסיטאות בארצות הברית במטרה להתקבל ללימודים גבוהים ולבסוף הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת הוואי.
עם קבלתו לאוניברסיטת הוואי עזב את קניה ונסע לחיות בהונולולו שבהוואי כדי להתחיל בלימודיו הגבוהים בכלכלה. בעודו משאיר בקניה את אשתו קזיה בת ה-18 ואת בנם בן השנה אבונגו. בעת עזיבתו קזיה הייתה בחודש השלישי להריונה עם בתם אהומה.
נישואיו הראשונים
אובמה האב וקזיה התחתנו ב-1957 בטקס אפריקאי מסורתי. הם הקימו בית בניירובי ולאחר כשנה, במרץ 1958 נולד להם בנם הראשון, מאליק אבונגו אובמה. לקיזה ולברק אובמה האב נולדו סך הכל שלושה ילדים: מאליק, אהומה ואבו אובמה.
חייו בהונולולו
אובמה עבר לגור בהוואי לאחר שזכה במלגת הצטיינות ללימודי מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת הוואי בארצות הברית. בעת לימודיו באוניברסיטה, אובמה האב היה הסטודנט האפריקאי הראשון באוניברסיטת הוואי. בעת לימודיו באוניברסיטה פגש סטודנטית שם אן דנהאם, מי שעתידה להיות אשתו השנייה ואמו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה. השניים נפגשו בסוף שנת 1960, במהלך חוג ללימוד רוסית באוניברסיטה בהוואי.
בשנת 1962 זכה אובמה האב במלגה ללימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד. לצורך כך הוא עזב את דנהאם ואת בנו ועובר לגור בבוסטון שבמסצ'וסטס.
נישואיו השניים
אובמה האב ודנהאם נישאו במאווי בפברואר 1961, ובנם ברק אובמה הבן נולד לאחר 6 חודשים, באוגוסט 1961. כאשר היו בקשר זוגי, דנהאם לא ידעה שלאובמה האב ישנה משפחה בקניה. הוריהם של דנהאם ואובמה האב התנגדו לחתונה, כיוון שדנהאם הייתה לבנה ממוצא אנגלי ואילו אובמה היה קנייתי. הם התחתנו בתקופה שבה חוקים נגד נישואים בין-גזעיים היו עדיין בתוקף ביותר מ-20 מדינות בארצות הברית.
הוא ודנהאם התגרשו ב-1964 ללא התנגדות משני הצדדים.
שובו לקניה
אובמה האב שב חזרה למולדתו, קניה בשנת 1964 לאחר שסיים את לימודיו בהרווארד. הוא שב לקניה עם רות נידסנד בייקר, מורה אמריקאית שהוא פגש בהרווארד. בקניה, עבד ברק אובמה האב ככלכלן במשרד לפיתוח כלכלי של ממשלת קניה. בשנת 1965 הוא פרסם כתב עת בשם "איסט אפריקה ג'ורנל", מאמר מאת ברק אובמה האב, שבו הוא ביקר את גישת ממשלת קניה לפיתוח כלכלי.
נישואיו השלישיים והאחרונים
הוא נישא לרות נידסנד בייקר ב-24 בדצמבר 1964. נולדו להם שני בנים, מארק (יליד 1965) ודייוויד (יליד 1968, נפטר ב-1987). אובמה האב ובייקר נפרדו ב-1971 והתגרשו ב-1973.
ב-2009, פרסם מארק אובמה ספר בשם "מניירובי לשנז'ן", בו טען כי אובמה האב הכה את אמו ואותו.
מותו
על פי הספר חלומות מאבי, חילוקי הדעות בין אובמה האב לבין נשיא קניה ג'ומו קניאטה הובילו לפרישתו מהחיים הציבוריים בקניה. בשנת 1982, אובמה האב היה מעורב בתאונת אופנוע קשה שכתוצאה ממנה נכרתו שתי רגליו. זמן קצר אחר כך הוא נהרג בתאונת דרכים נוספת שבה התרסקה מכוניתו. אובמה האב נקבר בכפר בו נולד, ניינגומה קוגלו.
נועה מימן
נועה מימן (נולדה ב-19 באוקטובר 1980) היא שחקנית, במאית, מפיקה, תסריטאית ופעילת שמאל ישראלית. בתו של המיליארדר יוסי מימן.
ביוגרפיה
נועה מימן נולדה בתל אביב, גדלה בתחילה בשכונת רמת אביב, ואחר כך בהרצליה. היא האחות האמצעית במשפחה ולה שני אחים. אביה, יוסי מימן, היה איש עסקים מיליארדר שנולד בגרמניה במחנה עקורים להורים ניצולי שואה מפולין.
נועה מימן שהתה בלונדון כשלוש שנים. בשנתיים הראשונות עברה קורסים במשחק מול מצלמה, כתיבת תסריט וצילום. בד בבד החלה לקבל תפקידי משחק ראשונים בסרטי סטודנטים. בשנתה האחרונה בלונדון סיימה תואר שני בפוליטיקה השוואתית, עם דגש על לימודי קונפליקטים בבית הספר לכלכלה של לונדון (2009-2008). בו בזמן קיבלה תפקידי משחק בישראל ונעה על הקו תל אביב-לונדון. שיחקה בתפקידי אורח בסדרות ובסרטים "פרשת השבוע", "איים אבודים", "המקום", הייתה כתבת הבידור והתרבות של y בעשר ושיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "נשות הטייסים". מימן השתתפה בתערוכות צילום שונות, כתבה טורי דעה בישראל היום וכיכבה בפרסומות.
היא שיחקה בסרטו הקצר של עומר רגב "הבית על המים". הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים "FIFA - Aubagne International Film Festival" בצרפת בשנת 2013.
עם שובה לישראל, בשלהי 2009, הקימה מימן את חברת "אדד ואליו" (Added Value), שבמסגרתה הפיקה, ביימה וכתבה סרטי תעודה רבים. היא סגרה את החברה בנובמבר 2011.
מימן עברה סדנת משחק מול מצלמה בשיטתה של רות דייכס, סדנת בימוי ומשחק עם רני בלייר וסדנת משחק לפי שיטתה של איוונה צ'בק בהדרכתם של אלון נוימן ושחר רוזן.
בעקבות סרטה "אוי מאמא", שמספר גם על הילדה הזרה שמאמצת סבתא, החלה מימן להיות פעילה במאבק נגד גירוש ילדי העובדים הזרים ב-2009.
ב-2010 הייתה מימן מייסדת-שותפה של הארגון "ויזיט פלסטיין", ביחד עם אחמד אל-חילו, עוזרו של הפוליטיקאי הפלסטיני לשעבר סאיב עריקאת ושל יואב בודור. הארגון מארגן סיורים של פלסטינים בישראל ושל ישראלים ברשות הפלסטינית, במטרה למוטט חומות מנטליות. במסגרת זאת הכניסו עד פברואר 2012 כ-1,200 ישראלים לרמאללה.
בשנת 2012 התמודדה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, עם הרקדן דני יוחטמן, והודחה מהתחרות בשלב מוקדם.
משנת 2017 ועד פברואר 2018 הוציאה סדרת סרטוני יוטיוב בשם "ערכת כלים להחלמה מאונס".
מימן נשואה לאיש העסקים תומר דביר, ממייסדיי סולוטו ולהם שני ילדים. מתגוררים מאז שנת 2020 ביאכטה.
אקוסואה אדומה אווסו
כבת הדור הראשון במשפחתה שנולד בארצות הברית, אווסו מרחיבה את הרעיון של דו בויז להתייחסות למשבר המורשת וההטמעה של גולים אפריקאים וילדיהם בארצות הברית. אווסו הצהירה כי "במקום לעשות 'פריקניזציה' לסיפורים מערביים, אני מעוניינת בניכוס מחדש של ההיסטוריה האפריקאית, ועדכונה בהתאם למה שקורה היום."
תחילת דרכה
אווסו נולדה להורים גנאים, וגדלה בקהילת מהגרים ממעמד הפועלים באלכסנדריה, וירג'יניה. היא הצעירה מבין שלושת ילדיהם של גרייס ואלברט. א. אווסו, והייתה התינוקת הראשונה שנולדה בצפון וירג'יניה ב-1 בינואר, ב-1984. אווסו השלימה תואר MFA בקולנוע ואמנות יפה במכון לאמנויות של קליפורניה, אחרי שסיימה תואר ראשון בתקשורת בהצטיינות באוניברסיטת וירג'יניה.
קריירה
זמן קצר אחרי סיום התואר השני, בשנת 2008, אווסו נבחרה להשתתף סמינר הקולנוע על שם רוברט פלהרטי, המנוהל על ידי התסריטאי ואוצר הקולנוע הנודע דניס לים. מגזין Indiewire מנה אותה כאחת משש אמניות האוונגרד יוצרות הסרטים אשר מגדירות מחדש את הקולנוע, והיא נמנית גם ברשימת הפינגטון פוסט "אמנים שחורים: 30 אמנים עכשוויים מתחת לגיל 40 שאתם צריכים להכיר". אווסו הייתה עמיתת מלגת מקדואל לשנת 2013, ועמיתת מלגת גוגנהיים ב-2015.
בין סרטיה עטורי הפרסים נכללים Reluctantly Queer ו- Kwaku Ananse, אשר זכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2013. Reluctantly Queer היה מועמד לפרס דוב הזהב ולפרס טדי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שנת 2016.
ב-2017, אווסו הפיקה את On Monday of Last Week, עיבוד של סיפור קצר מאת הסופרת צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, מתוך אוסף סיפוריה "סביב לצווארך". הסרט זכה למועמדות בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, והוקרן במוזיאון פאולר, ICA בלונדון ובפסטיבל הסרטים האפריקאי בניו יור, אשר הוצג בשיתוף עם אגודת הקולנוע של מרכז לינקולן.
כשהיא נעה בין העולמות של סרטים ניסיוניים, קולנוע אפריקאי, ואמנות יפה, אווסו הבטיחה את מקומה בעולם האמנות עם התצוגה שלה 30 Seconds Off an Inch במוזיאון הסטודיו בהארלם. בגיל 25, אווסו הייתה האמנית הצעירה ביותר שנכללה בתערוכה, מתוך 42 אמנים, רובם כבר מבוססים בתחום. באותה התקופה, המוזיאון לאמנות מודרנית הקרינה את בכורת Me Broni Ba, שבו היא "בוחנת את האובססיה עם סטנדרטים לבנים של יופי" במסגרת תוכנית המוזיאון, "שבועיים תיעודיים".
ב-2011, אווסו הציגה מעבודותיה לצד המורה הרוחני שלה מאוניברסיטת וירג'יניה, קווין ג'רום אברסון בתערוכה Cusp: Works on Film & Video by Kevin Jerome Everson & Akosua Adoma Owusu ב-Luggage Store Gallery. בעבודה שנקראה בביקורת "המימוש האינטימי והאידיאלי של החזון של גאונה יקרת ערך", התערוכה כללה את Revealing Roots, שחזור אילם של אחת הסצנות הדרמטיות ביותר מהגרסה הטלוויזיונית של "שורשים" של אלכס היילי, המשלב קטעים ארכיוניים עם משחק בהשתתפותה של אווסו עם שחקנים אפריקאים נוספים.
סרטה הבא של אווסו נקרא Black Sunshine, והוא סרט עלילתי באורך מלא. הסרט מספר את סיפורה של ספרית בגאנה אשר בתה היא אלבינית, דבר הנחשב לבושה בארצה, והיא מבקשת להימלט ממציאות זו, כאשר בה בעת היא לומדת לשנוא את השחורות שלה עצמה, ומבקשת להלבין את עורה.
סרטיה מופקים על ידי חברת ההפקה שהיא הקימה, Obibini Pictures LLC.
אוספים קבועים
העבודות של אווסו נכללות באוספים הקבועים של מוזיאון ויטני, מרכז ז'ורז' פומפידו, מוזיאון פאולר, מרכז הקולנוע של אוניברסיטת ייל, ובמרכז לאמנות שחורה/ארכיון באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
קולנוע רקס
ב-2013, אווסו השיקה פרויקט מימון ההמונים כדי להציל את קולנוע רקס. הקולנוע הוא אחד מבתי הקולנוע הוותיקים בגאנה. אי יציבות פוליטית במהלך שנות ה-60, ה-70 וה-80 הובילו להתדרדרות באמנויות, אשר השפיעה גם על בתי קולנוע. כולם נסגרו בעקבות הפיכות צבאיות ועוצרים. כתוצאה, באותה השנה היה רק מספר קטן של בתי קולנוע מודרניים באקרה, בירת גאנה. אווסו ביקשה לתרום לשינוי במצב זה על ידי החזרת עטרת הקולנוע ליושנה. הקמפיין הצליח להגיע למטרתו.
תחילה, העבודה לשיקום הקולנוע התנהלה בהצלחה. אך כעבור כשנתיים, בדיוק לפני הפתיחה מחדש, נערמו על אווסו מגוון אתגרים ביורוקרטיים מצד משרדים ממשלתיים. מכשלא הצליחה לנווט את המכשולים, והפרויקט הושעה, היא חזרה לארצות הברית כדי לייצר עבודות חדשות.
ב-2017, נכתב בעיתון "הגרדיאן" שאווסו עובדת על סרט עלילתי חצי-בדיוני על הקמפיין שלה לשיקום קולנוע רקס ההיסטורי.
פרסים והכרה
בשנת 2013, זכה סרטה Kwaku Ananse במועמדות לפרס דוב הזהב בברלינלה, וזכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט הקצר הטוב ביותר. Kwaku Ananse השתתף בערב הסרטים הקצרים הטובים ביותר של האקדמיה Académie des Arts et Techniques du Cinéma.
ב-2013, היא זכתה בפרסטום ברמן לקולנוען המבטיח ביותר, עבור סרטה Split Ends, I Feel Wonderful בפסטיבל הסרטים באן ארבור.
הסרט הקצר של אווסו, Me Broni Ba הוקרן ביותר מ-100 פסטיבלי סרטים בינלאומיים ומוזיאונים ברחבי העולם, וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל שיקגו לסרטי אנדרגראונד, ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי באתונה בשנת 2009. Artforum מנה את Me Broni Ba כאחד מעשרת הסרטים הטובים של שנת 2010.
עבודתה הבאה של אווסו, הסרט הקצר Drexciya, שנוצר ב-2011 בהשראת להקה מיתולוגית מדטרויט בשם זה, זכה לשבחים מצד המבקרים בפסטיבל הסרטים האפריקאים "טאריפה" בשל "אופיו הרדיקלי" והתובנות הפואטיות" שבו, והוא זכה בפרס הסרט הניסיוני הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בגואנחנטו במקסיקו באותה השנה.
ב-2015, שני סרטים שבוימו והופקו על ידי אווסו היו בחירת המבקרים ב-Artforum מגזין.
ב-2016, Reluctantly Queer זכה בפרסים לסרט הקצר הטוב ביותר במגוון פסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים השחורים בבולטימור. הסרט נמנה כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנת 2016 על ידי המבקרים ב-Sight & Sound, המגזין של מכון הסרטים הבריטי (BFI).
ב-2016, אווסו מונתה כ"אשת השבוע" על ידי האגודה האפריקאית המלכותית בבריטניה, ועל ידי מגזין אל של דרום אפריקה בתור אחת מרשימתם של "50 נשים מדהימות".
ב-2017, היא נכללה על ידי המגזין Dazed ברשימת עשרה יוצרי קולנוע ניסיוני המתמודדים עם הנושאים המובילים בעולם.
בשנת 2018, הזמין מרכז קובו מאווסו מיצב וידאו שיותקן בפינת השדרות וושינגטון וג'פרסון, בעיר דטרויט, מישיגן, במהלך חודש ההיסטוריה השחורה.
בשנת 2018, היא נבחרה כאמנית הבית של מכון גתה בסלבדור-באהיה, יחד עם האמן והקולנוען הבריטי, אייזק ג'וליאן.
Blue Suede Shoes
Blue Suede Shoes (בעברית: נעלי זמש כחולות) הוא שיר שנכתב והוקלט לראשונה על ידי הזמר קרל פרקינס במהלך שנת 1955 ונחשב לאחד משירי הרוקבילי (רוקנרול) הראשונים. השיר משלב אלמנטים של בלוז, קאנטרי ומוזיקת פופ. השיר זכה לגרסאות כיסוי שונות לאורך השנים כאשר אחת הנודעות ביותר היא זו שבוצעה על ידי אלביס פרסלי.
בשנת 2003, השיר דורג במקום ה-95 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
רקע
הזמר ג'וני קאש היה הראשון שנתן לפרקינס את הרעיון לשיר. בעת שקאש, פרקינס ואלביס פרסלי נהגו להופיע ברחבי דרום ארצות הברית קאש סיפר לפרקינס על החיילים בצבא ארצות הברית שפגש בעת שירותו הצבאי בגרמניה. קאש התייחס לנעלי הצבא שלו בתור "נעלי זמש כחולות." קאש הציע לפרקינס לכתוב שיר על הנעליים. קרל השיב בתגובה כי: "אני לא יודע כלום על הנעליים. איך אני יכול לכתוב שיר על נעליים?". מספר ימים לאחר מכן, פרקינס הבחין באחת מהופעותיו בזוג צעיר שרקד ליד הבמה כאשר הבחור ניסה לוודא שחברתו לא תדרוך על נעליו החדשות במהלך הריקוד. שני האירועים הללו נתנו לפרקינס השראה לכתוב את השיר.
נורמה שירר
אדית נורמה שירר (באנגלית: Edith Norma Shearer; 10 באוגוסט 1902 – 12 ביוני 1983) הייתה שחקנית קולנוע וראינוע קנדית-יהודייה, אחת הכוכבות הגדולות של ראשית הסרט המדבר ושל "שנות העשרים הסוערות". בתחילת דרכה לוהקה לתפקידי נערה תמימה, לאחר הופעתה בסרט "הגרושה" (1930), שזיכתה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, קיבלה תפקידים של אשה משוחררת מינית, מתוחכמת ומודרנית. דמות שלא יכלה להתקיים על הבד מאוחר יותר, עקב החלת "קוד ההפקה" בהוליווד. בסוף קריירת המשחק הקצרה למדי שלה, בסוף שנות השלושים, לוהקה לסרטים דרמטיים והיסטוריים, כגון רומיאו ויוליה בבימויו של ג'ורג' קיוקור, מארי אנטואנט, ו"הנשים" (1939), אף הוא בבימויו של קיוקור. ב-1927, בשיא הקריירה שלה, נישאה למפיק האמריקאי-יהודי אירווינג תלברג, ששיתף אותה ברבים מסרטיו. ולפני שנישאה לו התגיירה, ובכך המשיכה עד שנפטר. בנוסף על זכייתה באוסקר, הייתה מועמדת לפרס עוד חמש פעמים, בהן על תפקידיה כמארי אנטואנט וכיוליה ברומיאו ויוליה.
קתרין סטוקט
קתרין סטוקט (באנגלית: Kathryn Stockett; נולדה ב-1969) היא סופרת אמריקאית. ידועה בזכות ספר הביכורים שלה, "העזרה", שעלילתו עוסקת בחייהן של עוזרות-בית אפרו-אמריקניות בג'קסון שבמיסיסיפי, שבהמשך עובד לסרט.
נורמה שירר
תולדות חייה
שירר נולדה וגדלה במונטריאול, קנדה, למשפחה נוצרית. בשנת 1918, עקב התמוטטות נפשית וכלכלית של אבי המשפחה, עברה עם אמה ואחותה לניו יורק. בינואר 1920 ניסתה שירר להתקבל למופע שגיונות זיגפלד בהפקת פלורנץ זיגפלד, אך נדחתה על ידו. בהמשך נבחרה לתפקידים זעירים באולפני יוניברסל, בהם בסרטו של ד.וו גריפית' " Way Down East" ובסרטים סוג ב'. בשנת 1923, לאחר ניסיונות רבים, הצליחה להרשים את לואי ב. מאייר, שהחתים אותה על חוזה באולפנו. עקב החוזה עברה שירר מניו יורק להוליווד, שם פגשה לראשונה בסגנו של מאייר, אירווינג תלברג. לאחר מספר תפקידים שוליים לוהקה לבסוף ב-1924 לתפקיד ראשי בסרט הראשון של אולפני מטרו גולדווין מאייר המאוחדים, "He Who Gets Slapped". לאחר מכן כיכבה בכ-20 סרטים אילמים והפכה לאחת הכוכבות הבולטות של האולפנים.
בין קיץ 1925 וקיץ 1927 היה ברור לתקשורת שסיקרה את הוליווד שהכוכבת הצעירה שירר והמפיק תלברג, הם זוג. השניים התחתנו ב-29 בספטמבר 1927 בחתונה שזכתה לכינוי "חתונת השנה".
קתרין סטוקט
ביוגרפיה
סטוקט גדלה בג'קסון שבמיסיסיפי. בילדותה גודלה על ידי עוזרת אפרו-אמריקנית, במקום אמה. חוויות הילדות שלה הם הבסיס לעלילת ספרה. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת אלבמה עם תואר ראשון באנגלית וספרות, היא עברה לניו יורק, שם עבדה בהוצאה לאור של מגזין שיווק. בניו יורק היא פגשה והתחתנה עם קית' רוג'רס. הם התגרשו ב-2011. נכון ל-2012 מתגוררת סטוקט עם בתה באטלנטה.
נורמה שירר
תולדות חייה
סרטה המדבר הראשון, "The Trial of Mary Dugan" (המשפט של מרי דוגן, 1929) היה הצלחה קופתית וסימל שעבורה, בניגוד לרבים אחרים, לא סימן המעבר לסרטים מדברים את סוף הקריירה. לאחר שני סרטים נוספים הגיע סרטה החשוב ביותר - "הגרושה", עליו זכתה בפרס אוסקר ובשינוי תדמיתי מ"ילדה טובה" לאשה בוגרת, משוחררת ועצמאית. ששת הסרטים הבאים בכיכובה בתדמית זו, שזיכה אותה במועמדות לאוסקר,, "נפש חופשייה"  לצידו של קלארק גייבל שזיכה אותה במועמדות נוספת לאוסקר, ,  ו-  היו ללהיטים קופתיים וסימנו אותה, לצד גרטה גרבו וג'ואן קרופורד, ככוכבת הגדולה של MGM. שתי הכוכבות האחרות טענו ששירר מקבלת את כל התפקידים הטובים בזכות נישואיה למנהל האולפנים.
תחילת אכיפת קוד ההפקה ב-1934 שם קץ לדמותה המשוחררת. סרטה משנה זו, "The Barretts of Wimpole Street" היה להצלחה קופתית וזיכה אותה במועמדות לאוסקר על תפקידה כמשוררת אליזבת בארט בראונינג. שני סרטיה הבאים "רומיאו ויוליה" (בתפקיד יוליה) ו"מארי אנטואנט" (בתפקיד הראשי), זיכו אותה אף הם במועמדויות לאוסקר.
קתרין סטוקט
ביוגרפיה
נגד סטוקט הוגשה תביעה בבית המשפט של מיסיסיפי על ידי אבילן קופר, עוזרת אמריקאית אפריקאית שעבדה בביתו של אחיה של סטוקט. נטען כי סטוקט השתמשה בדמות שלה עבור הספר. בית המשפט דחה את התביעה בטענה של התיישנות. סטוקט הכחישה את הטענה ואמרה שהיכרותה עם קופר הייתה קצרה ביותר.
נורמה שירר
תולדות חייה
ב-1936 הופיעה פעם נוספת ואחרונה לצידו של קלארק גייבל בסרט "Idiot's Delight" וב-1939 לוהקה על ידי ג'ורג' קיוקור לסרט רב-המשתתפות "הנשים" (לצד ג'ואן קרופורד, רוזלינד ראסל, פולט גודארד וג'ואן פונטיין). במהלך מלחמת העולם השנייה הופיעה בסרט כמאהבת של קצין נאצי וויתרה על התפקיד הראשי בסרט גברת מיניבר. בכך נחתמה קריירת המשחק של שירר.
חיים אישיים
שירר חיה עם תלברג עד מותו ב-1936. לזוג היו שני ילדים אירווינג ג'וניור (1930–1988) וקתרין (1935–2006). לאחר פרישתה ממשחק נישאה למדריך סקי צעיר ממנה בשם מרטין ארוז'ה (Martin Arrougé ;1914 – 1999), הם היו נשואים עד מותה ב-1983. בניגוד לכוכבי עבר רבים היא לא הופיעה עוד לאחר פרישתה בשום סרט או הופעה בטלוויזיה.
ברנדן אייך
ברנדן אייך (באנגלית: Brendan Eich, נולד ב-4 ביולי 1961) הוא טכנולוג אמריקאי, היוצר של שפת התכנות JavaScript. הוא הקים את פרויקט מוזילה, קרן מוזילה ותאגיד מוזילה, ושירת כמנהל טכנולוגיות ראשי של תאגיד מוזילה, ולזמן קצר, כמנכ"ל התאגיד. הוא מנכ"ל חברת Brave המפתחת את דפדפן Brave.
ביוגרפיה
ברנדן אייך גדל בפיטסבורג; גייתרסבורג, מרילנד; ופאלו אלטו, והוא למד בבית הספר התיכון אלווד פ. קוברלי, וסיים את לימודיו בשנת 1979. אייך קיבל את התואר הראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת סנטה קלרה. הוא קיבל את התואר השני בשנת 1985 מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
אייך החל את הקריירה שלו בסיליקון גרפיקס, עבד במשך שבע שנים על מערכת הפעלה וקוד רשת. לאחר מכן עבד שלוש שנים במיקרו יוניטי הנדסת מערכות, בכתיבת קוד מיקרוקרנל וקוד DSP, ויצירת גרסה ראשונה של GCC עבור מעבד MIPS R4000.
נטסקייפ ו-JavaScript
הוא החל לעבוד בחברת נטסקייפ תקשורת באפריל 1995. אייך הצטרף במקור בכוונה להכניס את שפת התכנות סכמה "לדפדפן", אך הממונים עליו בנטסקייפ התעקשו שהתחביר של השפה יהיה דומה לזה של ג'אווה. התוצאה הייתה שפה עם הרבה מהפונקציונליות של סכמה, שימוש באובייקט העצמי ותחביר של ג'אווה. הגרסה הראשונה הושלמה בעשרה ימים כדי להתאים ללוח הזמנים של דפדפן Navigator 2.0 Beta,, והיא נקראה Mocha, אך השם שונה ל-LiveScript בספטמבר 1995 ובהמשך ל-JavaScript בדצמבר 1995. אייך המשיך לפקח על פיתוח SpiderMonkey, היישום הספציפי של JavaScript בדפדפן Navigator.