cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר המים ברצועת עזה
אספקת אנרגיה למט"שים ולמתקני התפלה
ישראל מוכרת לרשות הפלסטינית 100–140 מגה וואט עבור הרצועה באמצעות עשרה קווים של חברת החשמל. אספקה זו מהווה שני שלישים מכמות החשמל של הרצועה. יתר האספקה מגיעה משלושה קווים מצריים (32 מגה וואט) וכן מתחנת הכוח ברצועה (30 מגה וואט). אף על פי שלדעת מתאם פעולות הממשלה בשטחים רשתות החשמל ברצועה מספקות כמחצית מהצרכים שלה, לפי הערכת חברת החשמל הישראלית מיולי 2016 לפלסטינים מגיעה רק רבע מהכמות הנדרשת. נוסף על המחסור החמור בחשמל, לפי חברת החשמל קווי החשמל הקיימים, דרכם מספקת ישראל חשמל לרצועה, מיצו מזמן את יכולת ההעברה שלהם. קווים אלה פועלים במשטר הפעלה קיצוני עם שיעור תקלות גבוה מאוד.
בשנת 2005 הקימה ישראל קו חשמל חדש לרצועה בהספק של 100 מגה ואט, להלן קו 161. אולם, בניית הקו הופסקה לאחר שהרשות הפלסטינית הפסיקה את התשלום. בהמשך, הסכימה ישראל לספק לעזה גז טבעי במימון בין-לאומי. בשנת 2016 סיכמה ישראל עם הרשות הפלסטינית על הקמת הצינור. ישראל והרשות חיפשו מימון באמצעות ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית. בשנת 2021 הוחלט כי קטר והאיחוד האירופי יממנו את הנחת הצינור לרצועה. בהסכם נפרד, הוחלט כי קבוצת דלק תמכור גז ממאגריה לתחנת הכוח של הרשות. לפי מתאם פעולות הממשלה בשטחים, פתרון למשבר האנרגיה הוא 'ראשית הצירים' לשיפור המציאות האזרחית: הוא ימנע משבר הומניטרי, ייתן מענה למשבר משק המים ויעודד השקעות משמעותיות של הקהילה הבין-לאומית. כך למשל הדגיש המתאם את המט"ש בצפון הרצועה. המט"ש נבנה מכספי הקהילה הבין-לאומית אך לא יוכל לפעול עקב אי-אספקת חשמל.
מעורבות ישראל
בעקבות הזיהום ברצועה, קיים חשש כי הבעיה תזלוג גם לישראל דרך זיהום בים התיכון, המלחת אקוויפר החוף, או התפקדות עזתים על הגבול בחיפוש אחר מים. כך למשל קריסת מערכת הביוב העזתית הובילה מספר פעמים להזרמת ביוב אל מאגר המים של המועצה האזורית חוף אשקלון. בנוסף, רוב השפכים ברצועה מוזרמים לים התיכון. עם הזרמים הצפוניים המים המזוהמים מגיעים לחופי הרחצה בישראל ולמתקני ההתפלה. מתקן התפלה אשקלון, הממוקם עשרה קילומטר צפונית לרצועה, אחראי להתפלת כ–20% מהמים בישראל. מתקן זה הושבת כמה פעמים בגלל זיהום חיידקי קולי צואתי שמקורו, ככל הנראה, בשפכים לא מטופלים מעזה שהוזרמו לים התיכון. כמו כן, מעת לעת זורם ביוב מבית חנון, מאפיק נחל חנון לאפיק נחל שקמה ומאגר שקמה שבישראל. מאגר זה משמש לאגירת מי שיטפונות המוחדרים לאקוויפר החוף ונשאבים בהמשך גם לשתייה. דו"ח משרד הבריאות מדצמבר 2016 העלה חשד שזרימת הביוב בנחלים מחלחלת ומגיעה למי התהום. עם זאת, המשרד לא מצא חריגות במי הקידוחים המשמשים לשתייה. העזתים מוסיפים לזהם את הים עם כמויות גדולות של פסולת מוצקה. מקור הפסולות הוא בחופי הרצועה, הזורמת בחלקה אל חופי ישראל, ואף גוברת בתקופות סערה. בינואר 2016 זרמו כמויות גדולות במיוחד של פסולת מוצקה לתחנת הכוח רוטנברג באשקלון. בעקבות האירוע הפסולת גרמה לנזקים תפעוליים וכלכליים לתחנת הכוח.
במרץ 2015 ישראל הודיעה על הכפלת מכסת המים לרצועה באמצעות צינור חדש באזור נחל עוז. מאז מותרת העברת 10 מיליון מטר קוב מים בשנה. 5 מלמ"ק מתוכם בשני צינורות ישנים המכונים "בני סוהילה" ו"בריכת סעיד" ו-5 מלמ"ק נוספים בצינור החדש. אולם לפי רשות המים, בפועל הפלסטינים שואבים פחות מים בקווים הישנים בשל יכולות קליטה נמוכות או עקב תקלות בתשתיות. כך למשל בשנת 2015, שהייתה שנת שיא מבחינת שאיבה, שאבו הפלסטינים רק כ-7.5 מ"ק מים, לרבות הקו החדש בנחל עוז. ישראל מוכרת את המים לעזתים בתעריף של 2.57 ש"ח למטר קוב מים בצינורות הישנים ו-3.54 ש"ח למטר קוב מים בצינור "נחל עוז". התשלומים מקוזזים על ידי משרד האוצר באופן חודשי.
האחראי מטעם מדינת ישראל לטיפול במשבר הוא מתאם פעולות הממשלה בשטחים. כמו כן, גופים ממלכתיים נוספים נדרשים לסוגיה דוגמת משרד מבקר המדינה. במאי 2017 הפיץ המבקר עבודת ביקורת תחת הכותרת "זיהום חוצה גבולות" העוסקת בזיהומי מים בין ישראל לבין שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה. חלק מארגוני זכויות האדם מבקרים את המדיניות הישראלית הפוגעת לדבריהם בשיקום התשתיות. זאת מחמת העובדה שמאז עליית חמאס לשלטון, השב"כ מגביל הכנסת הסחורות דו-שימושיות, שיכולות לשמש לצורכי טרור, ולא רק לצרכים אזרחיים. הגבלה זו מאטה לטענתם את קצב השיקום. המצב מתדרדר עוד יותר לאחר סבבי הלחימה ברצועה, אשר פגעו בתשתיות בצורה קשה. הנזקים לתשתיות המים כתוצאה מהלחימה ברצועה מוערכים בכ-34 מיליון דולר. בעתות מלחמה גם אספקת המים אף נעשית נמוכה יותר. בעת מבצע צוק איתן ניזוקו 63 מתקני מים, מתוכם 23 נהרסו כליל. נזק רב נגרם גם לרשת המים בעזה, הן בצינורות פנימיים בערים, והן בצינורות מרכזיים, שמובילים מים ושפכים. בשנת 2014 רשות המים של עיריות החוף בעזה הודיעה כי ל-40% מאוכלוסיית עזה אין נגישות למים זורמים, להוציא את מקלטי אונר"א. שאר האוכלוסייה זכתה למים זורמים אחת לכל שלושה עד ארבעה ימים.
פתרונות עתידיים
השקעה נרחבת בתשתיות מים, חשמל ותברואה נדרשה עוד לפני מבצע צוק איתן בשנת 2014. כתוצאה מהמבצע נגרם נזק חמור לתשתית המים והביוב של עזה, לרבות בארות ורשתות אספקת מים, מיכלים, יחידות התפלה, רשתות שפכים ותחנות שאיבה. הנזק מוערך על ידי רשות המים הפלסטינית ביותר מ-34 מיליון דולר. עם זאת, הנזק מהמבצע מהווה חלק קטן מהבעיה הכוללת. כדי לפתור את בעיית המים ברצועה ידרשו לפי הערכות האו"ם לפחות 620 מיליון דולר.
מעבר להגדלת היצע המים מישראל, אחד הפתרונות העיקריים למשבר הוא מתקן טיהור השפכים העזתי שבבית לאהיא. את עלות בנייתו מימן הבנק העולמי ב-76 מיליון שקל והוא מסוגל לטהר שליש משפכי עזה. הקהילה הבינלאומית אף הסכימה לשלם את חשבון החשמל של מתקן הטיהור בשלוש השנים הראשונות. עם זאת, המפעל לא החל את עבודתו מפאת המחסור בחשמל. זאת בשל דרישת מתאם פעולות הממשלה בשטחים שהחשמל יעבור דרך רשת החשמל הכללית בעזה. ההתנגדות לדרישה זו נובעת מכך שרשת החשמל העזתית קורסת לפרקים, לא אמינה ומתרחשות בה הפסקות חשמל יזומות לעיתים תכופות. בשל כך הבנק העולמי והקהילה הבינלאומית מבקשים שישראל תמתח כבל חשמל במיוחד למתקן, שישמש רק אותו ויעקוף את הרשת העזתית. עם השתהות הפרויקט חזר בו הבנק העולמי מהסכמתו למימון הפעלת המתקן ויממן רק את בנייתו.
במקביל, תרם הבנק הלאומי של גרמניה 20 מיליון שקל לשיקום מתקן ישן לטיפול בשפכים במרכז עזה. המתקן אמור לתת מענה לשפכים של כמיליון איש. לדברי יונאס בלום, נציג הבנק ביהודה ושומרון, השיפוץ איטי בשל עיכובים מצד ישראל שמייקרים את עלויותיו.
מארי פרנסואה סדי קארנו
מארי-פרנסואה-סדי קארנו (בצרפתית: Marie François Sadi Carnot; 11 באוגוסט 1837 - 24 ביוני 1894) היה פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כנשיא צרפת בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית. נרצח בעת כהונתו על ידי אנרכיסט.
קרנו הוא בן למשפחת מדינאים מן השמאל הצרפתי ושל מהנדסים: סבו היה המדינאי והמדען לזאר קרנו מתקופת המהפכה הצרפתית וכך גם אביו, איפוליט קרנו. דודו היה המהנדס והפיזיקאי סאדי קרנו.
חייו
מארי-פרנסואה-סדי קארנו היה מהנדס במקצועו. הוא נבחר לאספה הלאומית בשנת 1871, ושירת כשר לעבודות ציבוריות בשנים 1880–1881. משנת 1885 שירת כשר המסחר והכספים ובמקביל גם כשר העבודות הציבוריות.
בשנת 1887 נבחר כמועמד השמאל לכהונת נשיא צרפת.
בעת נשיאותו התמודדה צרפת עם משברים קשים; ראשית הסכנה למשטר הרפובליקאי מצד תנועתו הפופוליסטית של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה, שתומכיה היו מלוכנים ושאר מתנגדי הרפובליקה, אשר איימה לבטל את השיטה הפרלמנטרית ולהחליפה במשטר סמכותי; ולאחר מכן "שערוריית פנמה" בשנת 1892, בה נחשף שוחד שחברת תעלת פנמה שילמה למדינאים בצרפת (שערורייה שהיה לה גם פן אנטישמי כאשר בעיתונות הובלט חלקם של אנשי כספים יהודים בפרשה).
ב-24 ביוני 1894, אחרי שהנשיא סיים לנאום בתערוכה בליון, הוא נדקר על ידי אנרכיסט איטלקי בשם סנטה קסריו ומת מפצעיו כעבור מספר שעות. קארנו נקבר בפנתאון בפריז.
טראמפ מודל
טראמפ מודל (באנגלית: Trump Model Management) הייתה סוכנות דוגמנות. מטעם ארגון טראמפ. הסוכנות הוקמה בשנת 1999 והייתה בבעלותו של נשיא ארצות הברית לשעבר, דונלד טראמפ עד לסיומה פעילותה בשנת 2017. בין הדוגמניות שחתמו בסוכנות היו קרול אלט, טרישה הלפר, קסימנה נברט, טטיאנה פטיץ, פאולינה וגה, פריס הילטון, אגבאני דארגו, אלי מק'גרו ואף מלאניה קנאוּס שתהיה לימים אשתו של טראמפ והגברת הראשונה של ארצות הברית.
היסטוריה
באוקטובר 2014 נתבעה החברה על ידי הדוגמנית אלכסיה פאלמר. פאלמר טענה כי 80% משכר העבודה שלה נלקח ממנה בטענה כי אלו היו "הוצאות" וכי שולם לה פחות מ-4000 דולר במשך שנתיים. התביעה נדחתה במרץ 2016.
ביולי 2015 דווח כי טראמפ מודל ביקשה לתת אשרות אמריקאיות לכמעט 250 דוגמניות אופנה מרחבי העולם.
בספטמבר 2016, הסנאטורית ברברה בוקסר הורתה לשירותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (באנגלית נקראים גם USCIS) לחקור את הטענות.
באפריל 2017, כמה חודשים לאחר שטראמפ הושבע כנשיא ארצות הברית, הוכרז כי הסוכנות תיסגר.
רולס-רויס קורניש 2000
רולס-רויס קורניש 2000 באנגלית: Rolls-Royce Corniche (2000)) היא מכונית סלון יוקרתית, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרה בין השנים 2002–2000 בבריטניה.
==נתונים==
Angels like You
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מיילי סיירוס, ראיין טדר, אלי טמפוסי, אנדרו ואט ולואי בל והופק על ידי לואי בל ואנדרו ואט גם כן. "Angels like You" יצא במקור ב-27 בנובמבר 2020, לצד אלבום האולפן השביעי של סיירוס, Plastic Hearts. קליפ לשיר יצא לאור ב-8 במרץ 2021. הוא נשלח לרדיו להיטים עכשוויים באוסטרליה, לאחר מכן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-8 במרץ 2021, ארבעה ימים לפני שיצא כסינגל רשמי באוסטרליה (שם נשלח לרדיו להיטים עכשוויים). הקליפ צולם ב-7 בפברואר 2021, בהופעתה של סיירוס בתערוכה שהתקיימה לפני סופרבול LV. בסוף הקליפ פרסמה סיירוס הצהרה בנוגע לדעותיה אודות חיסון נגד COVID-19.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-30 מיליון צפיות.
הרלד בליכל
הרלד בליכל (בגרמנית: Harald Blüchel) הוא דיג'יי ומפיק גרמני, הפועל תחת שם הבמה קוסמיק בייבי. בליכל נחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית של שנות ה-90, וידוע כמי שלקח חלק בפרויקט הנודע אנרג'י 52 ו'Visions Of Shiva' יחד עם פול ואן דייק.
קורות חיים
הרלד בליכל נולד ב-19 בפברואר 1963 בנירנברג, גרמניה. בגיל 7 החל לנגן בפסנתר. בליכל אהב מוזיקה קלאסית והעריץ את בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. בשנת 1976 נחשף לראשונה למוזיקה אלקטרונית וקיבל את ההזדמנות בפעם הראשונה לנגן על סינתיסייזר, והחל להאזין להרכבים כמו קרפטוורק מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
בשנת 1986 עבר למערב ברלין והחל ללמוד טכנאות קול במכון הטכנולוגי של ברלין. זמן קצר לאחר מכן הכיר את המפיק המוזיקלי, קיד פול. בשנת 1988 החל לראשונה לייצר מוזיקה אלקטרונית והאוס.
בשנת 1991 בליכל הופיע לראשונה בשם 'קוסמיק בייבי' בהופעה במועדון בברלין. באותה שנה הוא גם חתם בלייבל MFS. בשנת 1992 יצא אלבום הבכורה שלו, "Stellar Supreme". באותה שנה הוא התחבר לפול ואן דייק וביחד הם הקימו את ההרכב "The Visions of Shiva". תחת שם זה הם הוציאו לאור שני מיני אלבומים: "Perfect Day" בשנת 1992 ו"How Much Can You Take?" בשנת 1993. לאחר יציאת שני המיני-אלבומים הללו נפרדו הצדדים וכל אחד הלך לדרכו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יסד בליכל יחד עם קיד פול את ההרכב 'Energy 52', והם הוציאו לאור את הלהיט הנצחי שלהם 'Cafe Del Mar' בשנת 1993 שהפך לקלאסיקה במוזיקה האלקטרונית וזכה לאין ספור רמיקסים.
בשנת 1994 הוציא בליכל לאור את אלבומו השני, "Thinking About Myself". ב-1995 הקים את הלייבל 'Time Out'.
ב-1996 הפיק את האלבום השלישי שלו "Fourteen Pieces" ובשנת 1999 שוחרר האלבום הרביעי "Heaven". האלבום החמישי "Industrie und Melodie" יצא בשנת 2006 והוקלט בשנים 1997–1999.
גלרוס (קנטון)
גאוגרפיה
רובו של שטח הקנטון הוא הררי וחוצה אותו הנהר לינת. הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בפסגת הר הטודי שבהרי האלפים - 3,614 מטר. בצפון הקנטון שוכן אגם גדול, בשם אגם ולן אשר שני שלישים משטחו (כ-24 קמ"ר) נמצאים בשטח הקנטון. שטח הקנטון הוא 685 קמ"ר, כחציו נחשב ראוי לעיבוד חקלאי וכ-15% משטחו מכוסה על ידי יערות.
הקנטון גובל מצפון וממזרח בקנטון סנט גלן, מדרום בקנטון גראובינדן, מדרום מערב בקנטון אורי ובמערב בקנטון שוויץ.
היסטוריה
הדת השפיעה רבות על היסטוריית הקנטון. המתיישבים לחופי הנהר לינת הומרו לנצרות במאה ה-6 על ידי הנזיר האירי פרידולין, שדמותו מתנוססת כיום על סמל הקנטון. אותו נזיר ייסד את מנזר סקינגן. מהמאה ה-9, האזור הסובב את העיר גלרוס היה של המנזר. עד 1288 השיג בית הבסבורג טיפין טיפין את כל זכויותיו של המנזר. מה שהוביל להצטרפותם של אנשי גלרוס לאיחוד השווייצרי ב-1352.
הכומר הולדריך צווינגלי שהקים את תנועת הרפורמציה בשווייץ, במקביל למרטין לותר הגרמני, כיהן ככומר בגלרוס מ-1506 עד 1516, עוד לפני שנהיה רפורמטור. האזור ידע מאבקים רבים בין פרוטסטנטים לקתולים ועל כן, כדי להבטיח את השלום, הוחלט ב-1623 שלכל צד תהיה אספה כללית משלה וב-1683 כל צד קיבל את הזכות לבתי משפט נפרדים. ב-1836 אומצה חוקה שאיחדה את האסיפות הכלליות. ב-1960 היו כ-70% מתושבי גלרוס פרוטסטנטים וכ-30% קתולים.
בין 1798 ו-1803 הוכלל גלרוס בקנטון לינת קצר הימים אשר הוקם על ידי נפוליאון, מכיוון שגלרוס הייתה שותפה בלחימה נגד צרפת.
כלכלה
גאוגרפיית הקנטון, המושלג מאוד ובו חלק מהרי האלפים גרמה לתעסוקה רבה בתחום הרעפים במאה ה-17. טווית כותנה הייתה חשובה במאה ה-18 כתוספת לטווית הצמר המסורתית. התיעוש הכניס לשוק גם את תחומי ההדפסה על כותנה, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, מתכת, מפעלים ממוכנים וטחנת נייר.
ויליאם קופר (משורר)
וִילְיֶאם קוּפֶּר (באנגלית: William Cowper; 26 בנובמבר 1731 – 25 באפריל 1800) היה משורר אנגלי ומחבר מזמורי דת אנגליקני. כאחד המשוררים הפופולריים ביותר בתקופתו, קופר שינה את הכיוון של שירת הטבע של המאה ה-18 על ידי כתיבה על חיי היומיום וסצנות של הכפר האנגלי. במובנים רבים, הוא היה אחד מבשרי. סמואל טיילור קולרידג' כינה אותו "המשורר המודרני הטוב ביותר", בעוד שוויליאם וורדסוורת' העריץ במיוחד את שירו "אלון יארדלי" (Yardley-Oak).
לאחר שאושפז בשל אי שפיות, מצא קופר מקלט בנצרות אוונגליסטית קנאית. הוא המשיך לסבול מספקות, ואחרי חלום ב-1773, האמין שהוא נידון להישלח לגיהנום. הוא התאושש וכתב עוד מזמורים דת.
רגשותיו הדתיים והקשר שלו עם ג'ון ניוטון (שכתב את המזמור "חסד מופלא") הובילו לחלק גדול מהשירה שבזכותה הוא זכור לטובה, ולסדרת. שירו "אור זורח מתוך החושך" העניק לאנגלית את המשפט: "אלוהים נע בדרך מסתורית/ לבצע את נפלאותיו".
הוא גם כתב מספר שירים נגד העבדות והידידות שלו עם ניוטון, שהיה פעיל נלהב נגד העבדות, הביאה לכך שקופר התבקש לכתוב כתמיכה בתנועה לביטול העבדות. קופר כתב שיר בשם "תלונת הכושי" (The Negro's Complaint, 1788) שהפך במהירות רבה למפורסם, ולעיתים קרובות צוטט על ידי מרטין לותר קינג במהלך התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח של המאה ה-20. הוא גם כתב עוד כמה שירים פחות ידועים על עבדות בשנות ה-80, שרבים מהם תקפו את הרעיון שעבדות כדאית מבחינה כלכלית.
ביוגרפיה
קופר נולד ב, בהרטפורדשייר שם אביו, ג'ון קופר, היה הכומר של. אחותו של אביו הייתה המשוררת. אימו הייתה אן לבית דון. הוא ואחיו ג'ון היו השניים היחידים מתוך שבעה ילדים ששרדו מעבר לינקות. אן מתה כשילדה את ג'ון ב-7 בנובמבר 1737. מותה של אימו בגיל כה מוקדם הטריד את ויליאם מאוד והיה נושא לשירו, "על קבלת תמונת אמי" (On the Receipt of My Mother's Picture), שנכתב יותר מחמישים שנה מאוחר יותר. הוא התקרב למשפחתה בשנותיו הראשונות. הוא היה קרוב במיוחד לאחיה רוברט ואשתו האריוט. הם החדירו בוויליאם הצעיר אהבת קריאה והעניקו לו כמה מספריו הראשונים – "מסעות ההלך" של ו"המשלים" של ג'ון גיי.
קופר נרשם תחילה ל באפריל 1742 לאחר שעבר מבית ספר לבית ספר במשך מספר שנים. הוא החל ללמוד לטינית מגיל צעיר, והיה חוקר נלהב של לטינית למשך שארית חייו. ילדים גדולים יותר הציקו לקופר במהלך הרבה משנותיו הצעירות. בבית הספר וסטמינסטר הוא למד אצל המנהל ג'ון ניקול. באותה תקופה, בית הספר וסטמינסטר היה פופולרי בקרב משפחות השייכות למפלגה הוויגית של אנגליה. עם זאת, למדו בו גם נערים אינטליגנטים רבים ממשפחות ממעמד חברתי נמוך יותר. קופר רכש חברים לכל החיים מווסטמינסטר. הוא קרא את האיליאדה והאודיסאה, מה שהפך למחקר חייו והצית בו את אהבתו לאפוסים של הומרוס. הוא הפך מיומן בפרשנות ובתרגום של לטינית, שבה השתמש עד סוף חייו. הוא היה מיומן גם בחיבור בלטינית וכתב חרוזים רבים בשפה זו משלו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר וסטמינסטר, עבר קופר לעבוד עבור עורך דין, מר צ'פמן, כדי לקבל הכשרה לקריירה במשפטים. במהלך תקופה זו, הוא בילה את שעות הפנאי שלו בביתו של דודו בוב קופר, שם התאהב בבת דודתו תאודורה (Theodora), לה רצה להינשא. אבל כפי שכתב ג'יימס קרופט, שב-1825 פרסם לראשונה את השירים שקופר כתב לתאודורה, "אביה, מתוך רעיון שאיחוד האנשים שהם קרובי משפחה אינו ראוי, סירב להיענות לרצונותיהם של בתו ואחיינו". הסירוב הזה הותיר את קופר מוטרד. הוא עבר את ההתקף החמור הראשון שלו של דיכאון/מחלת נפש, שנקרא בזמנו מלנכוליה.
בשנת 1763 הוצעה לו משרת פקידות של כתבי עת בבית הלורדים, אך הוא קרס תחת הלחץ של הבחינה המתקרבת; הוא חווה תקופה של דכדוך ושגעון. בשלב זה הוא ניסה שלוש פעמים להתאבד ונשלח למקלט של בסנט אולבנס לצורך החלמה. שירו המתחיל ב"שנאה ונקמה, חלקי הנצחיים" (המכונה לעיתים "סאפיקים") נכתב לאחר ניסיון ההתאבדות שלו.
לאחר שהחלים, הוא התיישב ב עם כומר בדימוס בשם מורלי אונווין ואשתו מרי. קופר גדל להיות ביחסים טובים כל כך עם משפחת אונווין, שהוא עבר לגור בביתם, ועבר איתם ל. שם הוא פגש את בעוזר הכומר ג'ון ניוטון, קברניט לשעבר של ספינות עבדים שהקדיש את חייו לקידום הנצרות. זמן לא רב לאחר מכן, מורלי אונווין נהרג בנפילה מסוסו; קופר המשיך לגור בבית אונווין ונקשר מאוד לאלמנה מרי אונווין.
באולני, ניוטון הזמין את קופר לתרום לספר מזמורים שהוא חיבר. הכרך שהתקבל, המכונה מזמורי אולני, פורסם רק ב-1779 אך כולל מזמורים כגון "שבחים למזרקה שנפתחה" (מתחילים "יש מזרקה מלאה בדם") ו"אור זורח מתוך החושך". (מתחיל ב"אלוהים נע בדרך מסתורית"), שנותרו כמה מהחרוזים המוכרים ביותר של קופר.
בשנת 1773 חווה קופר התקף של שגעון, ודמיין לא רק שהוא נידון לגיהנום לנצח, אלא שאלוהים מצווה עליו להקריב את חייו שלו. מרי אונווין טיפלה בו במסירות רבה, ואחרי שנה הוא החל להתאושש. בשנת 1779, לאחר שניוטון עבר מאולני ללונדון, התחיל קופר לכתוב שירה שוב. מרי אנווין, שרצתה להסיח את דעתו של קופר, הציעה לו לכתוב על הנושא של התקדמות הטעות (The Progress of Error). לאחר שכתב סאטירה בשם זה, הוא כתב שבע אחרות. שירים אלו נאספו ופורסמו בשנת 1782 תחת הכותרת "שירים מאת ויליאם קופר, מהמקדש הפנימי" (Poems by William Cowper, of the Inner Temple, Esq).
בשנת 1781 פגש קופר אלמנה מתוחכמת ומקסימה בשם ליידי אוסטן שהיוותה השראה לשירה חדשה. קופר עצמו מספר על תחילתו של מה שחשבו כיצירתו המהותית ביותר, "המשימה" (The Task), ב"פרסום" שלו למהדורה המקורית של 1785:
באותו כרך הדפיס קופר גם את השיר "ההיסטוריה המשתנה של ג'ון גילפין" (The Diverting History of John Gilpin), קטע בולט של חרוזים קומיים. כתיבת "ג'ון גילפין" זכתה מאוחר יותר לאזכור של ג. ק. צ'סטרטון בספרו "אורתודוקסיה" והצילה את קופר מלהיות משוגע לחלוטין.
בשנת 1786 עברו קופר ומרי אונווין ל בבקינגהאמשייר, לאחר שהתקרבו לבת דודתו ליידי הארייט הסקת' (אחותה של תאודורה). במהלך תקופה זו הוא החל לתרגם את האיליאדה והאודיסאה של הומרוס לחרוזים לבנים. הגרסאות שלו (שפרסמו ב-1791) היו העיבודים האנגליים המשמעותיים ביותר של השירים האפיים הללו מאז אלו של אלכסנדר פופ מוקדם יותר במאה זו. מבקרים שכתבו מאוחר יותר האשימו את ההומרוס של קופר בכך שהוא יותר מדי בתבנית של ג'ון מילטון.
בשנת 1789 התיידד קופר עם בן דוד, ד"ר ג'ון ג'ונסון, איש דת מנורפוק, ובשנת 1795 עברו קופר ומרי לנורפוק כדי להיות בקרבתו ולאחותו קתרין. הם שהו במקור בנורת' טודנהאם, אחר כך בדנהאם לודג' ליד סוואפהאם ולאחר מכן במונדסלי לפני שהתיישבו לבסוף במזרח דרהאם (כל המקומות בנורפוק) עם משפחת ג'ונסון, לאחר שמרי אונווין הפכה למשותקת.
מרי אונווין מתה ב-1796, וקופר צלל לתוך עגמומיות שממנה מעולם לא התאושש לחלוטין. הוא אכן המשיך לנסח מחדש את הומרוס שלו למהדורה שנייה של תרגומו. מלבד כתיבת השיר העוצמתי והעגום, "The Castaway", הוא כתב כמה תרגומים לאנגלית של חרוזים יווניים ותירגם כמה מהמשלים של ג'ון גיי ללטינית.
מוות והנצחה
קופר חלה בבצקת באביב 1800 ומת ב-25 באפריל. הוא נקבר בקפלה של סנט תומאס מקנטרברי, בכנסיית סנט ניקולס במזרח דרהם, וחלון ויטראז' שם מנציח את חייו.
בכנסיית סנט פיטר בברקהאמסטד ישנם שני חלונות לזכרו של קאופר: החלון המזרחי מאת קלייטון ובל (1872) מתאר את קופר ליד שולחן הכתיבה שלו מלווה בארנבות המחמד שלו, ונושא את הכתובת "ישועה לאיש הגוסס, ואל האל העולה" (שורה משירו של קופר "המושיע, איזו להבה אצילית"); ובמעבר הצפוני כתובות בחלון זכוכית חרוט שורות מ"הו! לטיול קרוב יותר עם אלוהים" ו"המשימה". באותה כנסייה יש גם לוח זיכרון לאימו של המשורר, אן קופר. קופר מונצח גם (יחד עם ) בחלון ויטראז' נוסף של קלייטון ובל בקפלת סנט ג'ורג' במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1823, התכתובת של קופר פורסמה לאחר מותו מהמכתבים המקוריים שהיו ברשותו של קרובו ג'ון ג'ונסון.
ליד הכפר וסטון אנדרווד, שבו התגורר פעם קופר, נמצאת מבנה פולי בשם בית הקיץ קופר (Cowper's Alcove). הפולי נבנה על ידי לורד האחוזה של בית וסטון, בן למשפחת ת'רוקמורטון ב-1753. קופר נודע כמי שביקר כאן לעיתים קרובות כדי לקבל השראה לשירתו. בית הקיץ מוזכר ב"המשימה" של קופר. הפולי הוקדש לקופר על ידי אחוזת החגורה הירוקה של מועצת המחוז של בקינגהאמשייר, והוצב בה לוח עם החרוז מ"המשימה" המתייחס לבית הקיץ.
אננדייל
אננדייל (באנגלית: Annandale) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני ומועצת לייכהרט. מבחינה אזורית, אננדייל שייך הן לסידני העיר והן למערב הקרוב.
גאוגרפיה
אננדייל מצוי כחמישה ק"מ מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני, והוא הפרוור המערבי ביותר תחת שליטת עיריית סידני. מצדו המזרחי הוא גובל בפורסט לודג' וגליב, מצדו הדרומי בקמפרדאון וסטנמור, מצדו הצפוני ברוזל ומצדו המערבי בלייכהרט ופיטרשהם. ארבעת הפרוורים האחרונים שייכים לאזור המערב הקרוב.
היסטוריה
מייג'ור ג'ורג' ג'ונסטון היה חלק מצוות הצי הראשון שנשלח לאזור סידני, עם מטען אסירים למושבת העונשין. הוא זכה לקבל נחלה בגודל 0.4 קמ"ר (כ-100 אקרים) מערבית לנמל, לה קרא בתחילה ג'ונסטונס בוש ולאחר מכן אננדייל לזכר מקום הולדתו, אנן בדרום סקוטלנד. בשנת 1799 הקים ג'ונסטון יחד עם משפחתו את בית אננדייל, שנהרס ב-1905. שרידים מבית הכניסה לאחוזה נותרו על שטח בית הספר היסודי בפרוור. רחוב ג'ונסטון, מהרחובות הראשיים בפרוור, קרוי על שמו.
בנו של ג'ונסטון מכר את האדמה ב-1877 לג'ון יאנג, איש עסקים וראש העיר דאז. זה פיתח את הפרוור ובנה בתי מגורים מפוארים, ואף השכיר אחד מהם לראש ממשלת ניו סאות' ויילס הנרי פארקס. בתים ספורים בפרוור קושטו בגגות עגולים ומחודדים, שזכו לשם "כובעי מכשפה".
תרבות
בתים עתיקים רבים נותרו על כנם בפרוור בפתח המאה ה-21, ומציגים סגנונות ארכיטקטוניים מגוונים ומקוריים. אחד הבולטים הוא האבי (The Abbey, מילולית המנזר), בית אחוזה גותי שנבנה על ידי ג'ון יאנג. יאנג כלל בתכנון הבית מגדלים, גרגולים, אפריזים וצריח עם חיפוי נחושת, אלמנטים שנלקחו ברובם מבתי אחוזה סקוטיים. אגדה אורבנית טענה כי חלק מהצריח של האבי נגנב מקתדרלת סיינט מרי בסידני. האבי נבנה ב-1882 ושרד מעל שתי מאות, וכיום נועד לשימור כנכס ממשלת ניו סאות' ויילס. באננדייל מצוי אולפן ההקלטות של תקליטי טרפלגר, כמו גם מספר חברות מוזיקה נוספות. מלון אננדייל מחזיק באולם הופעות חיות, ובו הוקלט אלבום ההופעה "Live at the Annandale" של להקת הפאנק (Punk) האמריקאית הברונקס.
במהלך שהותו באוסטרליה, הסופר מארק טוויין התארח בביתו של הנרי פארקס, ברחוב ג'ונסטון באננדייל.
אולכסנדר אלייב
קריירה
אלייב גדל במחלקת הנוער של הקבוצה הרוסית ספרטק מוסקבה, ובשנת 1999, עבר מסיבות כלכליות למחלקת הנוער של הקבוצה האוקראינית דינמו קייב. בגיל 16 הושאל לקבוצת בוריספן בוריספול מהליגה האוקראינית השנייה וכעבור שנה חזר לדינמו קייב. הוא שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של דינמו ובהמשך עלה להרכב הקבוע של הקבוצה, אך שותף רק במשחקים מעטים של הקבוצה ואף הושאל למשך עונה אחת לקבוצת מטאלורג זפוריז'יה. בשנת 2010 החליט אלייב לעזוב את דינמו קייב.
נבחרת
אלייב שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה. בנובמבר 2001 שיחק את משחקו הראשון בשורות נבחרת הנערים של אוקראינה. לאחר 8 משחרים במדי נבחרת הנערים עבר לנבחרת הנוער של אוקראינה.
מנבחרת הנוער המשיך אלייב לנבחרת הצעירה ובשורותיה שיחק 30 משחקים והבקיע 8 שערים. נכון ל-2019, אלייב הוא שיאן ההופעות של הנבחרת הצעירה. בשנת 2006 היה בסגל הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות. בתחרות זו זכה עם הנבחרת במקום השני.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק אלייב בשנים 2010–2012. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. אלייב היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2012. הוא השתתף באחד מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות. היה גם זה משחקו האחרון במדי הנבחרת.
גריגורי גורקין
גריגורי גורקין (ברוסית: Григо́рий Гу́ркин;  24 בינואר 1870 - 11 באוקטובר 1937) היה צייר נוף רוסי, האמן המקצועי הראשון ממוצא אתני אלטאי. הוא התפרסם בציורי נופי הרי אלטאי.
ביוגרפיה
גורקין נולד ב-1870 בגורנו-אלטאיסק. ב-1878 הוא נשלח לבית הספר לציור אייקונים באולאלה, והוכשר כצייר אייקונים מקצועי. לאחר מכן, הוא הפך לתומך בדת האלטאי הבורכאנית האתנית המקומית. הוא עבד בערים אולאה וביסק. בשנת 1897 החל את לימודיו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג אצל איוואן שישקין ואלכסנדר קיסליוב.
בשנת 1903 חזר גורקין לאלטאי והחל לעבוד כמורה, ונסע מדי קיץ לאזורים מרוחקים של הרי אלטאי. העיר הקרובה ביותר עם קהילת אמנות מפותחת הייתה טומסק, בה השתתף גורקין בתערוכות אמנות. הוא היה חבר באגודת חובבי האמנות של טומסק מאז 1909.
בפברואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, החליטו נציגי שבטי אלטאי להקים רפובליקה קראקורום, שמטרתה הייתה לאחד את כל אזורי אלטאי למדינה לאומית עצמאית. גורקין הפך לראש הממשלה. בשנת 1919 הודחה הממשלה על ידי הכוחות הנאמנים לאלכסנדר קולצ'ק, וגורקין נמלט למונגוליה, שם התגורר שנה, ובשנת 1921, בעזרת הפרטיזנים בולשוויקים, בראשות סרגיי קוצ'טוב, הוא עבר להתגורר ב-1919 ברפובליקה העצמאית טובן. שם המשיך לצייר את חיי היומיום והמסורות של המקומיים, כולל השמאניזם.
ב-1925 חזר גורקין לברית המועצות. בשנות ה-20 וה-30, הוא עסק בחינוך, במיוחד יצר איורים לשירי אפוס של אלטאי ולספרי בית ספר יסודי.
ב-1937, במהלך הטיהורים הגדולים, נעצר גריגורי גורקין והוצא להורג לאחר מכן.
טיווט
טיווט (במונטנגרית וסרבית: Tivat, בכתב קירילי: Тиват; באיטלקית: Teodo, טאודו; ביוונית: Θειοδος, תיאודוס) היא עיירה בדרום־מערב מונטנגרו.
גאוגרפיה
טיווט שוכנת לחוף אגן טיווט. אגן משולש המהווה חלק ממפרץ קוטור שלחוף הים האדריאטי. אגן טיווט מתחבר לים האדריאטי במצר קומבור ואגן הרצג נובי. מצדו השני מחבר מצר וריגה את אגן טיווט לאגני קוטור וריסן.
היסטוריה
לאגן טיווט הייתה חשיבות אסטרטגית בהיותו במעבר לנמל של קוטור. פעילות של הרפובליקה של ונציה באזור החלה כבר במאה העשירית, והחל מ-1420 היה האזור בשלטון ונציאני מלא כחלק מהמושבה הוונציאנית אלבניה ונטה (Albania Veneta). השלטון הוונציאני הסתיים ב-1797 עם ביטול רפובליקת ונציה על ידי נפוליאון. מ-1815 עד 1918 הייתה בשלטון האימפריה האוסטרית. האוסטרים ביצרו את טיווט והציבו בה חיל מצב קבוע, ב-1889 הקימו בה בסיס לחיל הים, בסיס ששימש בהמשך את חיל הים היוגוסלבי, שהקים בו גם מספנה ובסיס לצוללות.
ב-1919 עם הקמת יוגוסלביה צורף האזור אליה ומ-2006 טיווט היא חלק ממונטנגרו העצמאית.
כלכלה
עד פירוק הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה התבססה כלכלת טיווט בעיקר על בסיס הצי והמספנה. מאז, הכלכלה הולכת ומתבססת על תיירות. כיום (2013) יש במקום כ-1800 מיטות ב-10 בתי מלון, אלפי צימרים ו-3 אתרי קמפינג. לאחרונה מוקם במקום מלון פאר של רשת רג'נט. המלון הוא חלק מפרויקט "פורטו מונטנגרו" נמל ליאכטות גדולות שיקום במקום הנמל הצבאי והמספנה, מתוך כוונה להפוך את טיווט ל"מונקו של הים אדריאטי".
תחבורה
תחבורה יבשתית: טיווט נמצאת על הכביש המהיר האדריאטי שהוא חלק מהכביש האירופאי E65.
תחבורה אווירית: נמל התעופה הבינלאומי של טיווט הוא הגדול במונטנגרו.
תחבורה ימית: קו מעבורות פנימי של מפרץ קוטור.
מייקל קואוטס
מייקל קואוטס (בשם מלא באנגלית: Michael Lloyd Coats; נולד ב-16 בינואר 1946, סקרמנטו) הוא טייס קרב אמריקאי ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים
מייקל קואוטס נולד בעיר סקרמנטו שבמדינת קליפורניה. לאחר סיום בית הספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית וסיים אותה בשנת 1968 עם תואר ראשון במדעים. בשנת 1977 קואוטס קיבל תואר שני בניהול מדע מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובשנת 1979 תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
בספטמבר 1969 קואוטס החל קורס טיס. הוא קיבל הסמכה כטייס "ווט A-7 קורסייר II" והוצב בנושאת מטוסים Kitty Hawk. בתקופה זו הוא ביצע 315 טיסות מבצעיות במלחמת וייטנאם. בהמשך הוא חזר לארצות הברית והיה מדריך טיס וטייס ניסוי. בין היתר הוא היה חבר בצוות שבדק מטוסים מדגים "דאגלס A-4 סקייהוק".
שרות בתחום החלל
בשנת 1978 קואוטס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-41-D כטייס במעבורת החלל דיסקברי בטיסטה הראשונה. בפברואר 1985 הוא מונה למפקד צוות STS-61-H שבוטלה בעקבות אסון צ'לנג'ר. במשימת STS-29 בשנת 1989 קואוטס היה מפקד צוות. בשנת 1991 הוא טס לחלל בפעם השלישית והיה מפקד משימה STS-69 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
לאחר פרישה מנאס"א
בשנת 1991 קואוטס פרש והחל לעבוד בחברות פרטיות שקשורות לתעשיית החלל לרבות לוקהיד מרטין. בשנת 2005 הוא מונה למנהל מרכז החלל ג'ונסון וכיהן בתפקיד עד לשנת 2012.
נחל פארן
נַחַל פָּארָן (בערבית: ואדי אל-גֵ'רַאפִי) הוא נחל האכזב הגדול ביותר בישראל, והשלישי בגודלו בין כלל הנחלים אחרי נהר הירדן ונהר הירמוך. כמו כן, הוא הנחל הרחב ביותר בישראל.
אורכו כ-150 קילומטר, החל ממקורותיו בחצי האי סיני (במדבר פארן) ועד לשפכו בנחל הערבה. בין יובליו נמנה גם נחל אשל. בנחל זה קיימת זרימה רק בעת שיטפונות בזק. אגן הניקוז הגדול של הנחל, ששטחו אלפי קמ"ר, יוצר מישורים רחבים שמפרידים בין הרי הנגב הגבוהים שבצפון, לבין הרי אילת שבדרום.
בעבר, בזמן שיטפונות, כמו שאר הנחלים הגדולים של הנגב, הזרימה בנחל פארן הציפה את כביש הערבה (הדרך הראשית לאילת), עד הקמתו של גשר מעל הנחל. בנחל זה נרשמה הספיקה הגבוהה ביותר בישראל, בשיעור 1,150 מ"ק/שנייה, ב-6 בנובמבר 1970. ב-2004 נשבר שיא זה בספיקה של 1,280 מ"ק לשנייה שנמדדה בנחל צין. ב-18 בינואר 2010, במהלך שיטפונות שאירעו בנחל ניצנה, נמדדה ספיקת שיא של 1,420 מ"ק/שנייה. מדובר בספיקה הגבוהה ביותר שנמדדה אי פעם בישראל. זוהי ספיקה של יותר ממחצית הספיקה הממוצעת של נהרות כדוגמת הריין (2,290 מ"ק/שנייה) והנילוס 2,830 (מ"ק/שנייה). לשם השוואה, הספיקה הממוצעת בנהר הירדן העליון היא 16 מ"ק/שנייה.
קרוב לכניסתו לערבה, מתבצעים קרוב לנחל קידוחי מי תהום שמספקים מים בכמות נאה ליישובי הערבה. המים מלוחים מעט ולכן הם עוברים התפלה.
GHB
GHB נמצא באופן טבעי בגוף האדם בכמויות מזעריות וקשור למערכות נוירולוגיות של דופמין במוח, כמו גם למערכות הורמונליות של הורמון הגדילה. כתרופת מרשם, GHB משמש לטיפול בהפרעות שינה קשות כדוגמת נרקולפסיה או דאבת השרירים (פיברומיאלגיה).
השימוש בסם
במדינות בהן נמכר GHB כתרופת מרשם הוא מצוי תחת פיקוח הדוק. בעבר ניטל הסם על ידי מפתחי גוף במטרה להגדיל נפח שריר ולשפר שריפת שומן, בשנים האחרונות צבר פופולריות בסצנת המועדונים כסם מסיבות בשל תחושת האופוריה והעלייה בחשק המיני שהוא גורם. בסוף שנת 2003 GHB הוכנס לפקודת הסמים המסוכנים בישראל.
בשל עקומת המינון-השפעה התלולה שלו, GHB יכול לגרום בקלות רבה יחסית לשינה עמוקה, עילפון, תרדמת ואפילו מוות, במיוחד בשילוב עם חומרים מדכאים אחרים כגון אלכוהול.
לעיתים משמש שילוב זה כדי לאפשר לעבריין לנצל מינית את הקורבן וזאת מבלי שהוא או היא יוכלו לגלות התנגדות, ולכן קיבל GHB את הכינוי "סם האונס", וזאת בנוסף להתפגגות מהירה של הסם בדם ואי השארת שרידים הנתינים לגילוי לאחר זמן מועט.
כמו כן, סם זו אינו גורם לתופעות לוואי כמו הנגאובר וכדומה.
היסטוריה
ה-GHB סונתז לראשונה בשנת 1874 על ידי ד"ר אלכסנדר זייצב, אולם החוקר הראשון שבדק את השפעותיו על בני-אדם היה ד"ר אנרי לבורי, בשנות ה-60 של המאה העשרים. עד מהרה, נמצאו ל-GHB מגוון רחב של שימושים תרופתיים בזכות מיעוט תופעות הלוואי וטווח ההשפעה קצר הזמן, הקשיים היחידים שצצו בשימוש של ה-GHB היו טווח המינון הצר וגם ההשפעות של הסם ביחד עם אלכוהול ותרופות מדכאות. GHB היה בשימוש נרחב במשך מספר עשורים ושימש לטיפול בבעיות שינה, להקלה בעת לידה, ובשימוש ספורטאים. בשנות ה-90, השימוש הגובר בחומר כסם במסיבות ופיתוח תרופות שינה וטשטוש יעילות יותר הביא להגבלת השימוש החוקי בו במדינות רבות.
חוקיות
בארצות הברית ורוב מדינות אירופה GHB נחשב לסם מסוכן ומצוי בפיקוח מאז סוף שנות ה-90. בישראל הוכנס GHB לפקודת הסמים המסוכנים בסוף שנת 2003, יצורו, החזקתו והשימוש בו אסורים על פי חוק.
סכנות
GHB הוא בעל עקומת מינון-השפעה חדה, בדומה לאלכוהול. משמעות הדבר היא שתוספות במינון מעבר לרמה הרצויה מביאות להחרפה משמעותית של ההשפעות. מאפיין זה של החומר מביא לכך שיש סכנה בצריכתו ממקור לא מבוקר ובריכוז לא ידוע.
טוקסיקולוגיה
לפי גיליון בטיחות חומרים של GHB ומחקרים נוספים רעילותו של החומר נמוכה מאוד, והוא מתפרק בגוף לתוצרים שאינם רעילים. ערכי LD50 שנמדדו בניסויים מעידים על רעילות נמוכה משל מלח בישול בבליעה, אולם אובחן ש-GHB בחשיפה ישירה גורם לגירוי בעיניים ובדרכי הנשימה והבליעה.
חלק מחומרי היסוד ביצור GHB הם רעלים ובסיסים מסוכנים. ייצור פיראטי לא מבוקר מביא לעיתים להימצאות שרידי חומרים אלו במנה הנצרכת.
השפעות פסיכואקטיביות
במינונים נמוכים GHB משרה רוגע, נימנום וריפיון שרירים. נהיגה או הפעלת מכונות מהוות סכנה חמורה החל ממינונים זעירים.
במינונים גבוהים גורם החומר לתרדמת עמוקה עד כדי רמה 3 במדד גלאזגו החולפת לאחר מספר שעות. כאשר המשתמש נמצא במצב של חוסר הכרה או תרדמת הוא נמצא בסכנה חמורה לחנק כתוצאה מצניחת בסיס הלשון או הקאה, בייחוד לאחר צריכת אלכוהול.
התמכרות
בדומה לסמים מרדימים אחרים (כמו אלכוהול ובנזודיאזפינים) נטילת GHB לאורך זמן גורמת להתמכרות. תהליך הגמילה אורך 5–15 יום והנגמל סובל מהפרעות רפואיות (טכיקרדיה, התכווצויות שרירים, רעד בלתי רצוני) ופסיכיאטריות (הזיות, הפרעות חרדה ופסיכוזה).
השפעות בזמן היריון
אין ממצאים חד משמעיים, אולם בניסויים בבעלי חיים נמצאו פגיעות שונות בעוברים.
תוניסאייר
תוניסאייר (באנגלית: Tunisair, בערבית: الخطوط الجوية التونسية) היא חברת התעופה הלאומית של תוניסיה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה קרתגו שבתוניס.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1948 בעקבות הסכם שנחתם בין ממשלת תוניסיה לחברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, והחלה לפעול כשנה לאחר מכן.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
ניקמה ויליאמס
ניקמה ויליאמס (באנגלית: Nikema Williams; נולדה ב-30 ביולי 1978) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מאז 3 בינואר 2021 וכיו"ר המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה. בנובמבר 2020 נבחרה מטעם מחוז הקונגרס החמישי של ג'ורג'יה.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בקולומבוס שבג'ורג'יה, וגדלה הוא בעיר סמית'ס סטיישן שבמזרח אלבמה. אביה היה מנהיג קהילתי, האחיין של אות'רין לוסי, האישה הראשונה שלמדה באוניברסיטת אלבמה בניגוד למדיניות ההפרדה הגזעית. ויליאמס השלימה את לימודיה הגבוהים במכללת טאלדגה, שם הייתה לחברה באחוות הסטודנטיות "אלפא קפא אלפא" וקיבלה תואר ראשון בביולוגיה. בתום לימודיה האקדמיים, עברה לאטלנטה בירת ג'ורג'יה בשנת 2002.
לאחר שהתיישבה באטלנטה הצטרפה ויליאמס לארגון "הדמוקרטים הצעירים" של ג'ורג'יה. אחר כך כיהנה כסגנית נשיא לענייני מדיניות ציבורית באגף הדרום-מזרחי של הארגון הורות מתוכננת. בשנת 2011 היא נבחרה כסגניתו של ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה. ב-2013 הייתה יושבת ראש המפלגה בפועל, בעקבות התפטרותו של מייק ברלון.
בשנת 2017 נבחרה ויליאמס לסנאט של מדינת ג'ורג'יה, בבחירות מיוחדות לאחר התפטרותו של וינסנט פורט שהתמודד לראשות עיריית אטלנטה. ב-13 בדצמבר 2018 נמנתה בין 15 מפגינים שנעצרו על ידי המשטרה בקפיטול מדינת ג'ורג'יה במהלך מחאה נגד הטיפול בבחירות לתפקיד מושל ג'ורג'יה ב-2018. האישומים נגדה ונגד יתר המפגינים בוטלו ביוני 2019. בינואר 2019 ויליאמס נבחרה לעמוד בראשות המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה. היא הפכה לאישה השחורה הראשונה, האישה השלישית בכלל והאפרו-אמריקאית השנייה לשבת בראשות המפלגה במדינה. בכל מערכות הבחירות לנשיאות מ-2008 ועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הייתה נציגה לכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-20 ביולי 2020, לאחר מותו של ג'ון לואיס, נבחרה ויליאמס להחליפו כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות היא ניצחה את אנג'לה סטנטון-קינג, מועמדת המפלגה הרפובליקנית. למרות זאת, בספטמבר אותה שנה נקבעו בחירות ביניים על ידי המושל בריאן קמפ כדי למלא את שארית תקופת כהונתו ה-17 של לואיס. ויליאמס בחרה שלא להתמודד בבחירות מיוחדות אלה, אלא להתמקד בתפקידה כיו"ר המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
צבי ים
צבי ים (שם מדעי: Chelonioidea) היא על-משפחה בסדרת הצבים בה מיני זוחלים ימיים שוכני אוקיינוס הכוללים את הצבים הגדולים ביותר.
בדומה לצבי היבשה, מוגנים צבי הים מצד גחונם ומצד גבם על ידי שריון. רגליהם, שלא כרגלי צבי היבשה, הן סנפירים דמויי משוט וגופם משוטח ומותאם לשחייה.
כל צבי הים נתונים בסכנת הכחדה. הם הולכים ומתמעטים בשנים האחרונות, רובם בגלל בנייה מסיבית של מרינות ובנייני מגורים לאורך החופים, אשר מצמצמת באופן משמעותי את אזורי הטלות הביצים של צבות הים ומורידה את כמותן. בשר הצבים היקר, אשר היה מבוקש במשך השנים על ידי דייגים ובעלי מסעדות, הוביל לציד אינטנסיבי, ובנוסף נפגעים צבים רבים מרשתות דייג ומזיהום הים.
רבייה
בעונת ההטלה, בין החודשים מאי לספטמבר, עולות נקבות צבי הים אל החוף כדי להטיל את ביציהן ביבשה, מטרים ספורים מהים. נקבת הצב עולה בחוף החולי עד שהיא מגיעה אל מעבר לקו הגאות (קצה גבול המים בזמן הגאות). נקבת צב הים צריכה להטיל את הביצים רחוק מספיק מהמים המלוחים שכן הם עלולים להזיק לקליפת הביצה העדינה. היא חופרת גומה, מטילה בתוכה את הביצים ומקפידה לכסותן היטב בחול. הביצים מודגרות בחום השמש במשך כחודשיים. האבקועים בוקעים במשך כמה לילות ופונים היישר אל הים. האור הבהיר המוחזר מקצף הגלים מסמן להם את הדרך אל הים ועליהם להגיע לשם במהירות.
הצבים מנווטים את דרכם בים בעזרת השדה המגנטי של כדור הארץ, והנקבות שבות לאותו חוף בו הן בקעו על מנת להטיל את ביציהן בבגרותן.
צבי ים בישראל
בחופי ישראל מצויים שלושה מיני צבים ימיים: צב ים חום (Caretta caretta), צב ים ירוק (Chelonia mydas) וצב ים קרני (Eretmochelys imbricata). צב הים הקרני נמצא רק בחופי הים האדום בישראל. בנוסף, לעיתים עוברים בחופי ישראל גם צבי ים גילדיים ואף לפעמים צבי ים זיתניים בחופי הים האדום. לצבי הים ישנם מספר טורפים בטבע: למשל הסרטנים ומספר מינים של עופות. הם מעדיפים לטרוף את צבי הים הקטנים, ששריונם אינו קשה והם חסרי אונים.
סכנות ואיומים על אוכלוסיית צבי הים בישראל
לצבי הים ישנם מספר טורפים טבעיים: סרטני חולות, מיני עופות ימיים (כגון השקנאי), כרישים ויצורים ימיים אחרים. שועלים גם חומסים את קניהם של צבי הים וטורפים את הביצים. השועלים אינם טורפים טבעיים של הצבים שכן הם לא היו מצויים בחוף הים בעבר, אך הגיעו לשם בעקבות האדם.
האויב הגדול ביותר של צבי הים היום הוא בני האדם. רוב הפגיעות של צבי ים בארץ קורות באופן לא מכוון. צבי הים ניצודו בעבר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היו צדים בכל שנה כ-2000 צב ירוק ברצועת החוף של הארץ. צבי הים נתפסים בטעות ברשתות דיג ורשתות רפאים ובקרסים, מסתבכים ואוכלים אשפה שנמצאת בים ובחוף, נפגעים מכלי שיט מהירים כגון סירות מנוע ואופנועי ים, וסובלים מפגיעה קשה באתרי ההטלה שלהם.
אתרי ההטלה הם חופים חוליים עם גישה נוחה מהים, לאורך כל רצועת החוף של ישראל. בנייה של מרינות ושוברי גלים לאורך החוף פוגעת בהסעת החולות צפונה וכך נוצר חוסר איזון בפיזור החול על החופים ורצועת החוף הולכת ומצטמצמת באזורים שבהם צבות מטילות. חופים רבים מופרעים בעונת ההטלה (הקיץ) על ידי מסיבות, לינות לא מוסדרות בחופים, אורות ומדורות. האורות המגיעים מכבישים קרובים לים, מסעדות ואפילו מדורות על החוף מבלבלים את הצבים שזה עתה בקעו מהביצה ומחפשים את האור המוחזר מפני הים כדי למצוא את דרכם אל הים. נסיעה פרועה על החופים עלולה לפגוע בצבים ובקניהם וגם יוצרת קוליסים (חריצים) בחול שהצבים הצעירים נופלים אליהם ולא יכולים לצאת מהם. בנייה אינטנסיבית ופיתוח מואץ של החופים גרם לפגיעה קשה בחופי ההטלה.
מאמצי השימור של צבי הים בישראל
רשות הטבע והגנים היא הגוף הממשלתי האחראי על שמירת הטבע בארץ ומתוקף כך מחויבת להגן על צבי הים. לשם כך הקימה הרשות בשנת 1999 מרכז ארצי להצלת צבי ים, לשם מובאים צבי ים פצועים ופגועים לטיפול ושיקום והמטרה היא להשיב אותם חזרה אל הים. הכרזה על חופים כשמורות טבע וגנים לאומיים מאפשרת להגן על החוף לאורך זמן מבנייה על החוף, לינה בחוף בעונת ההטלה וכו'. מאמצי השימור של הצבים הם בין הסיבות לחקיקת חוק שמירת הסביבה החופית. במרכז ההצלה לצבי ים ישנו גם גרעין רבייה לצב הים הירוק שנמצא בסכנת הכחדה חמורה בים התיכון.
ג'וינט
הג'וינט (באנגלית: The Joint או JDC), או בשמו המלא: American Jewish Joint Distribution Committee, הוא הארגון היהודי ההומניטרי הגדול בעולם. הוקם בט' בכסלו תרע"ה, 27 בנובמבר 1914 על ידי מיזוג שלושה ועדים לסיוע שהיו נפרדים עד אז.
הג'וינט פועל להעניק רשת ביטחון ליהודים ולקהילות יהודיות בכל רחבי העולם הנמצאות במצוקה, ופעל רבות בקרב הקהילות היהודיות באתיופיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, בהן הוא עדיין פעיל בחידוש החיים והקהילות היהודיות. כמו כן, בעת אסון טבע או מעשה אדם, הג'וינט מסייע גם ללא-יהודים ברוח מסורת "תיקון עולם". בישראל, פועל הג'וינט כמרכז לפיתוח חברתי, בדגש על אוכלוסיות מוחלשות, בשיתוף פעולה עם ממשלת ישראל, עמותות וארגונים נוספים. בין השותפויות והפעילויות המרכזיות שמפעיל הג'וינט ניתן למנות את ג'וינט-אשל, המתמקדת באוכלוסיית הזקנים ומפעילה מרכזי יום לקשישים, ג'וינט-אשלים הפועלת למען בני נוער בסיכון, שותפות תב"ת (תנופה בתעסוקה), הפועלת לקדם אוכלוסיות שנמצאות מחוץ לשוק העבודה בשילוב וקידום בעולם התעסוקה, מכון אלכא למנהיגות וממשל,  ג׳וינט-ישראל מעבר למגבלות, הפועלת פיתוח פתרונות לקידום חיים עצמאיים לאנשים עם מוגבלות, מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל ועוד. הג'וינט גם הקים יחד עם הביטוח הלאומי את הכוורת- המרכז ליזמות וחדשנות חברתית בישראל.
בשנת 1976 יִסד ארגון הג'וינט העולמי את ג'וינט-ישראל והעביר את מטה הג'וינט בישראל מתל אביב לירושלים. כיום מקום מושבו של הסניף הישראלי של ארגון הג'וינט הוא בגבעת רם בירושלים. בשנת 2018 מונתה ד"ר סיגל שלח למנכ"לית ג'וינט ישראל.
ההקמה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסתיו של שנת 1914 הבינו יהודי ארצות הברית שאחיהם ואחיותיהם החיים באירופה בכלל ובמזרחה בפרט, עומדים בפני בעיות קשות מאד. התגובה הראשונה של יהודי ארצות הברית הייתה איסוף תרומות ולשם כך הוקמו ארגונים שונים בהתאם לחלוקה הפוליטית והחברתית שאפיינה את יהדות ארצות הברית באותו הזמן: אורתודוקסים, סוציאליסטים, ציונים, רפורמים, עניים (הרוב), עשירים, תושבי מזרח ארצות הברית (בעיקר ניו יורק) ותושבי אזורים אחרים. ככל שהתברר שהמלחמה מחמירה ובשונה ממלחמות קודמות היא מביאה הרס רב ופגיעה בחייהם של אזרחים, הבינו הפעילים שהיו עסוקים באיסוף התרומות שאין טעם לפעול באופן נפרד, וכך עלה הרעיון ליצור גוף משותף - "JOINT" - שיטפל בשני צידי הפעילות ההומניטרית: איסוף תרומות (בין אם בכסף ובין אם במוצרים וחפצים) והבטחת הגעתן ליעדים באירופה, בעיקר במזרחה, משימה לא פשוטה בלשון המעטה. הצלחת הארגון המשותף והתארכות המלחמה, חידדה את המחלוקת הפנימית בין מרכיביו. המחלוקת הייתה בשאלה האם על הארגון המשותף לעסוק רק ב"דגים", כלומר בעזרה בעין (כסף ומוצרים), או שמא עליו להתארגן לקראת שלב השיקום, כלומר שלב "החכה". את הגישה המרחיבה הובילו הציונים למיניהם שנתמכו בדרך כלל על ידי הארגונים האורתודוקסיים שהיו מזוהים עם יהדות מזרח אירופה, ואילו את הגישה המצמצמת הובילו היהודים הרפורמים שהיו גם בעלי המאה (מתוך כ-38 מיליון דולר שנאספו וחולקו על ידי הג'וינט בשנות המלחמה לפחות 80% הגיעו מכיסיהם של עשירי הקהילה הרפורמית, המפורסם בהם היה ג'ייקוב שיף). מאבק זה הסתיים כצפוי בניצחון בעלי המאה, אך בעלי הגישה המרחיבה פעלו במקביל במאמץ פוליטי כלל-יהודי-אמריקני, שהתמקד ברעיון להקים גוף ייצוגי כלל-יהודי שלא יתחשב רק בבעלי המאה אלא יהפוך את הציבור היהודי-אמריקני כולו - באמצעות נציגים, כנהוג בארצות הברית הדמוקרטית - לבעל דעה. הקונגרס היהודי-אמריקני אכן הצליח להתארגן והוא התכנס בסוף המלחמה וקיבל החלטות ברוח המגמה 'המרחיבה': לתבוע בסוף המלחמה הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ולשמור על זכויות המיעוט של הלאום היהודי בארצות מזרח אירופה.
חלק מפעולת הג'וינט קשור ביהודי ארץ ישראל כמובן. עם פרוץ המלחמה, פנה הנרי מורגנטאו, אז שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, ללואיס מרשל ויעקב שיף בניו יורק וביקש מהם $50,000 כדי להציל את היהודים בארץ ישראל מרעב. הסכום נאסף עד מהרה ונשלח בחודש נובמבר, והמנגנון שגייס את הכספים הפך לארגון הג'וינט, ששם לו למטרה לדאוג ליהודים נזקקים בארץ ישראל ובאירופה, בה השתוללה אז המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה
כספי הג'וינט שנועדו לחלוקה בין יהודי ארץ ישראל נמסרו לניהולו של אליעזר הופיין שהיה מנהלו בפועל של בנק אנגלו-פלשתינה. הופיין היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או שהפך לנתין עות'מאני, בעל כורחו.
עניינו של הג'וינט בנעשה בארץ ישראל התעורר בעקבות דוחות פסימיים של קונסול ארצות הברית בירושלים, ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק ושגריר ארצות הברית באיסטנבול הנרי מורגנטאו. הדוחות הצביעו על מחסור, גדל והולך, במזון בארץ ישראל. כתוצאה, מספר לא קטן של ארגונים יהודים בארצות הברית אספו כסף ומזון ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכה עד שארצות הברית זנחה את העמדה הנייטרלית והכריזה גם היא מלחמה על טורקיה. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית. בראש הפעילות בהולנד עמד היהודי סולומון פרדריק ואן נירופּ (van Nierop) מנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamische Bank). ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין ובקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל. הופיין הסכים ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו. העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לא"י, הולנד, הקלה על המלאכה. כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות ממשרד שהועמד לרשותו על ידי הקונסול הספרדי בירושלים הרוזן אנטוניו דה ביובר. המיקום לא היה מקרי, ספרד, כמו הולנד שהוזכרה, שמרה גם היא במלחמה זאת על נייטרליות.
דו"ח הג'וינט
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין 1 באוגוסט 1917 עד 31 במאי 1918. (ראו בתמונה).
הדו"ח חולק לתיאור המצב באותן שנים ולנספחים מפורטים אודות העזרה. במבוא הסביר או תרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקאי שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית. ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים", כולל, "מוּטֶצריף" (נציב טורקי, באותיות ערביות متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית Mootessarif), שטריימל ונס חנוכה.
הואיל וחלק גדול מן הפעילות עסקה בענייני כספים דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", חלוקה ו"שנורר". המילה האחרונה תורגמה ל-A persistent beggar.
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים. חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל אופי הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה והסתכם ב-50%. הדו"ח פירט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית Melamdim). בפירוט יבש תיאר הופיין את העזרה הרפואית שניתנה על ידי רופאים שונים. ללא העזרה היו התלמידים גוועים ברעב פשוטו כמשמעו. תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה בסך 741 ליש"ט.
אחרי המלחמה
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה בשנת 1918, אך סבלם של היהודים באירופה לא תם. ברוסיה, בה התחוללה מהפכת אוקטובר ובשרידי האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ובפולין החלו גלים של אנטישמיות. יהודים נספו בפוגרומים ובמגפות ורכושם נהרס. הג'וינט סייע לקהילות להשתקם ולהקים תוכניות עזרה הדדית, טיפול בילדים, ומוסדות חינוך ותרבות. בברית המועצות הוקם האגרו-ג'וינט שעזר לממשלה ליישב מחדש כ-600,000 יהודים, אולם האגרו-ג'וינט סולק מברית המועצות בשנת 1938.
מלחמת העולם השנייה
לקראת מלחמת העולם השנייה סייע הג'וינט לכ-250,000 מיהודי גרמניה ולכ-125,000 מיהודי אוסטריה לברוח. כשהתקרב הצבא הגרמני לפריז בשנת 1940 העביר הארגון את מטהו באירופה לליסבון. משם הוא המשיך לסייע ליהודים לברוח מאירופה כמו גם להסתתר במקומות מחבוא. הסיוע של הג'וינט הגיע לידי יהודים שברחו מפולין ואוקראינה לרוסיה. חבילות סיוע גם הוצנחו ביוגוסלביה וכספים הוברחו לידי המחתרת היהודית בפולין.
הג'ויינט סייע ליישב את הפליטים היהודים בדרום אמריקה וארגן תוכניות סיוע לכ-20,000 יהודים שהגיעו לשאנגחאי. לאחר המתקפה היפנית בפרל הארבור וניתוק הקשרים בין ארצות הברית לשטחים שהיו תחת כיבוש יפני, דאג הג'וינט להעביר סיוע לפליטים היהודיים שהגיעו לסין דרך הנציגות שלו בשווייץ ומדינות נייטרליות אחרות, וגם בסיועו של הצלב האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה
כבר בסוף שנת 1944 הגיעו אנשי הג'וינט לשטחים באירופה ששוחררו מידי הכיבוש הנאצי וארגנו את מאמצי השיקום. עד שנת 1947 זכו כ-700,000 יהודים לתמיכה מהג'וינט. 250,000 שכנו במחנות עקורים שהניהל הג'וינט. הג'וינט יזם תוכניות הכשרה מקצועית כדי לעזור לעקורים לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה שבעזרתה יוכלו להרוויח את לחמם. הג'וינט גם יזם פעילויות תרבותיות ודתיות במטרה לשקם את הקהילות היהודיות שנהרסו במלחמה.
עם קום מדינת ישראל סייע הג'וינט, יחד עם הסוכנות היהודית, לכ-440,000 יהודים לעלות ארצה מאירופה, צפון אמריקה ומכל רחבי המזרח התיכון. חלק ניכר מהעולים היו זקנים או שלא יכלו לדאוג לעצמם ולבנות חיים חדשים במדינה הצעירה, והג'וינט הקים את קרן "מלב"ן" שדאגה למחסורם, כמו גם לנכים גופנית ונפשית בישראל.
הג'וינט ארגן תוכניות סעד ליהודים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון בשנת 1949, ומאוחר יותר סייע לפינוי היהודים מעיראק ומתימן, ומסייע בסעד לקהילות יהודיות קטנות ומבודדות אלו עד היום.
במערב אירופה סייע הג'וינט לקומם את הקהילות שחרבו במלחמה ולהקים בהן מנהיגות חדשה ולחדש את מוסדות הקהילות. עם פרוץ המלחמה הקרה גורש הג'וינט מרוב מדינות מזרח אירופה אך עדיין הצליח, בדרך לא דרך, להעביר סיוע עקיף ליהודים מעבר למסך הברזל.
סה"כ הוציא הארגון כ-266 מיליון דולרים בין השנים 1945 - 1949: הסכום בהתאם למחירים עדכניים הוא פי 10 לפי הגעת קצב האינפלציה נכון ל-2016.
שנות השישים והשבעים
בשנת 1962 החל הג'וינט לפעול בהודו ולסייע שם לעניי הקהילה היהודית ולחיזוק התרבות היהודית בקהילות שבמדינה. בשנת 1967 הוזמן הג'וינט מחדש לרומניה, בעיקר כדי לסייע לקהילה לתמוך בחבריה המזדקנים, כמו גם לסייע בשמירת האופי היהודי של הקהילה.
בישראל החל הארגון לשנות את מעמדו ממפעיל שרותי תמיכה לנזקקים ולעולים חדשים לזה של מאיץ שינוי חברתי. בשנת 1969 הקים הארגון, יחד עם ממשלת ישראל, את "אשל" - ארגון לתכנון ופיתוח שירותים לזקן. הג'וינט גם יזם את הקמת המתנס"ים על בסיס המודל האמריקאי של המרכז הקהילתי, כדי לשמש ככלי להשתלבות של החלקים השונים של החברה הישראלית.
בשנת 1975 הקים הג'וינט את מכון ברוקדייל, שהוא כיום המרכז היהודי המוביל בעולם לחקר ההזדקנות, מדיניות בריאות הציבור, מוגבלויות, וילדים ונוער.
באמצע שנות השבעים נפתחו באופן חלקי שערי העלייה מברית המועצות ויהודים החלו להגר ממנה. אלפים מביניהם פנו לישראל, וחלקם עצרו באיטליה ובחרו לפתוח בחיים חדשים במערב. הג'וינט הקים עבורם מחנה מעבר בלדיספולי, ליד רומא, בו התגוררו עד שקיבלו אשרות למדינות המערב. המחנה התקיים במשך כעשור וסיפק חוויית חיים כוללת - החל משירותי רווחה וכלה בשירותי דת ותרבות, ליהודים במעבר.
שנות השמונים והתשעים - מסך הברזל נפתח
בשנת 1983 קיבל הג'וינט את רשותה של ממשלת אתיופיה לפעול בחבל גונדר. הג'וינט סייע מאוחר יותר לעליית היהודים מאתיופיה, ששיאה היה במבצע שלמה בחודש מאי 1991.