cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלי סלאלחה
פעילות ציבורית
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום השמיני ברשימת מרצ, אך בעקבות איחוד מרצ עם התנועה הירוקה ועם מפלגת ישראל דמוקרטית לכדי רשימת המחנה הדמוקרטי, נדחק למקום העשרים.
בבחירות לכנסת ה-24 שב לרשימת מרצ והוצב במקום ה-9 ושוב לא נכנס לכנסת. עם התפטרותו של השר עיסאווי פריג' במסגרת החוק הנורווגי, נכנס לראשונה לכנסת.
הוא שימש כחבר ועדת הבריאות, כחבר הוועדה לזכויות הילד וכממלא מקום קבוע בוועדת החינוך. כמו כן, היה חבר מטעם הכנסת בוועדה לבחירת שופטי קאדי-מדהב (קאדים דרוזים).
בבחירות המקדימות במפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-25 שנערכו בתאריך 23 באוגוסט 2022, נבחר במקום הרביעי, אולם לאחר שהמפלגה לא צלחה את אחוז החסימה, לראשונה בתולדותיה, לא נבחר לכנסת.
פעילות פרלמנטרית
במהלך כהונתו בכנסת, סלאלחה שם לעצמו למטרה לצמצם פערי בריאות וחינוך בין המרכז לגליל ולהיות קול בטוח בעד שוויון.
הוא הגיש 22 הצעות חוק פרטיות, בהן ביטול חוק הלאום, הקפאת חוק קמיניץ, פיקוח מחירי בדיקות האנטיגן, ביטול שעון חורף, קביעת שכר לימוד במכללות ומס אפס על תרופות.
כן העביר מספר חוקים בקריאה טרומית בכנסת ה-24: הסדרת עיסוקם של הפרמדיקים, הסדרת עיסוק הרנטגנאות, הסדרת עיסוק במקצועות הבריאות – טיפול באמצעות אומנויות.
בין הישגיו המרכזיים: ניהול מאבק למען הכנסת תרופה מצילת חיים לסל התרופות בעלות של 1.183 מיליון ש"ח למטופל שמיועדת ל-24 ילדים וילדות חולים במחלה הגנטית הנדירה – היפראוקסלוריה, המובילה לפגיעה בלתי הפיכה באיברי הגוף ולמוות בגיל צעיר.
היה שותף מרכזי כחבר בוועדת הבריאות להרחבת המכשור המיוחד לבתי חולים המרוחקים ממרכז הארץ - מכשיר פט סיטי בבית החולים המשפחה הקדושה בנצרת, רובוט דה וינצ'י בביה״ח לגליל המערבי בנהרייה, מחלקת הקרנות ותא לחץ בביה״ח זיו בצפת, ומחלקת מיון ילדים מוגן בביה״ח הצרפתי בנצרת.
סלאלחה הביא לפתיחת תחנת מד"א אזורית בבית ג'ן לשירות תושבי הכפרים. לפני פתיחת התחנה, במצב חירום היה על תושבי האזור להמתין לאמבולנס שיוצא מתחנת כרמיאל או מעלות-תרשיחא בין 30 ל-45 דקות - מצב המסכן חיים. ב-24 בפברואר 2022, נחנכה התחנה באירוע חגיגי שבו נכחו שר הבריאות ניצן הורוביץ, חברי הכנסת מיכל רוזין, מוסי רז ופטין מולא ומנכ"ל מד"א אלי בין.
ב-7 ביוני 2022, עורר סלאלחה סערה בקואליציה כשצייץ בטוויטר לילה לפני הצבעה כי יצביע בעד הצעת חוק העלאת שכר המינימום ל-40 ש"ח לשעה, בניגוד לעמדת הקואליציה. הוא היה חבר הכנסת הראשון שהביע תמיכה בחוק סמוך להצבעה. בעקבות הציוץ והחשש לפירוק הקואליציה, ראשי הקואליציה התכנסנו ולבסוף הוסכם שחברי הקואליציה לא ינכחו בהצבעה והצעת החוק האופוזיציונית תעבור.
ניאיהאו
ניאיהאו (Niʻihau) הוא האי השביעי בגודלו בין כל איי הוואי, שטחו הוא 180 קמ"ר.
נכון לשנת 2009 באי חיים כ-130 איש, כולם פולינזים דוברי הוואית. שטח האי הוא רכוש פרטי ולאיש אין אישור להיכנס אליו, למעט אוניות אשר מביאות אספקה. סמלי האי הם הצבע הלבן ובפרח פופו שלס.
בני ניאיהאו משמרים טוב יותר מכל שאר בני הוואי את הלשון ההוואית. זו השפה הראשונה שלומדים הילדים באי. בני ניאיהאו מסוגלים לדבר הן בהוואית התקנית הכללית, והן בלהג המקומי.
קהיר האסלאמית
קהיר המוסלמית היא אחד משלושת האזורים מהם מורכבת קהיר בירת מצרים של ימינו. היא נמצאת במרכז הנוכחי של קהיר, מסביב לחומות העיר ולמצודת קהיר (מצודת צלאח א-דין). הרחוב המרכזי שלה מתחיל מדרום בבאב אל-זווילה ונגמר בצפון בבאב אל-פותוח. בעיר המוסלמית ישנם מאות מסגדים, קברים, מדרסות וחאנים מהתקופה המוסלמית. אונסק"ו הכריז על אזור זה כעל אתר מורשת.
אזור נוסף של קהיר והוא עתיק יותר מכונה "העיר העתיקה" (מצר אל-קדימה). אזור זה מורכב ממספר שכונות שכל אחת מהן נבנתה על ידי שושלת שלטונית שכבשה את העיר. הראשונה והעתיקה ביותר, הנמצאת ליד נהר הנילוס, היא פוסטאט. זהו הגרעין ההיסטורי של קהיר. עמר אבן אל-עאץ כבש את העיר במצוות החליף עומר בן אל-ח'טאב וייסד את עיר הבירה החדשה של הפרובינציה המוסלמית - פוסטאט, בסמוך למבצר בבל. בתחילת דרכה היא נבנתה עבור חיל מצב, לא מתוכננת ובעלת בניינים מגובבים ללא סדר. במרכזה נבנה, בשנת 642, מסגד עומר או בשמו המלא מסגד עמר אבן אל-עאץ.
על המרחק בין העיר העתיקה לקהיר העיד כבר הרמב"ם, שגר בפוסטאט ושירת את השליט שגר בקהיר. הוא השאיר תיאור של אורח חייו וסדר יומו. מסמך היסטורי זה נפתח במשפט המפורסם: "אני שוכן במצרים והמלך שוכן באל-קאהירה, ובין שני המקומות שני תחומי שבת". כאשר הכוונה בשם מצרים הייתה לפוסטאט.
השליטים הבאים מחליפות בית עבאס המשיכו בבנייה שהתפשטה לכיוון צפון-מזרח. הם בנו את עיר הלוויין אל-עסכר, שהיא כיום אחת השכונות של קהיר העתיקה. לאחריהם שליטי שושלת טולון בנו עיר לוויין נוספת - קטאיע, שבה נמצא עד היום מסגד איבן-טולון והיא השכונה השלישית של קהיר העתיקה.
האזור השלישי של קהיר הוא החלק שהחל להתפתח במאה ה-19 ונקרא "קהיר המודרנית". בתקופה זו כבר היו טכנולוגיות בנייה מודרניות, שאפשרו את ייצובן של גדות הנהר וכך נמנעו השיטפונות שהיו מנת חלקו של אזור זה ושמנעו את יישובו בעבר. העיר המודרנית נבנתה על שטח האזור שיובש, בין העיר המוסלמית לנהר הנילוס ומשם התפשטה לכל עבר.
תקופה פאטימית
שרידים מתקופת העיר הפאטמית, הם השערים בּאבּ אל-זווילה בדרום (Bab Zuwayla), באב-אל-פותוח (Bab al Futuh) ובּאבּ אל-נצר (Bab al-Nasr) בצפון. שערים אלו נבנו על ידי הארכיטקט הארמני בדר אל-גמלי אל-גיושי, שנחשב לגדול בדורו. חלק ממערכת השערים בנוי כמתחמים סגורים, כך שניתן יהיה להגן על כל שער לחוד, במקרה שחלק ממערכת הביצורים הזאת תיפול בידי האויב. מוסד אל-אזהר, (המסגד והאוניברסיטה), בן אלף השנים, החליף פנים פעמים רבות וסגנונות רבים השאירו בו את חותמם. כיום אל-אזהר נחשב כיום למוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני. החינוך שבו היה כבר בתקופות הראשונות, בלתי פורמלי, ללא דרישות קבלה ותואר רשמי. בשנת 1961 עברה האוניברסיטה רפורמה מקיפה על מנת להתאימה ללימודים אקדמיים. נושאי הלימודים העיקרים נשארו לימודי החוק והשפה האסלמיים. מסגד אל אזהאר נבנה בשנת 970 על ידי השושלת הפאטימית. מקור שמו הוא כנראה מבתו של מוחמד פאטמה זהראא, שהשושלת הפאטימית מייחסת עצמה אליה. החלק העתיק של המסגד מהתקופה הפאטימית, הוא קיר התפילה. הוא בנוי מחמשה מעברים המקבילים לקיר הקיביה ונתחמים על ידי עמודי שיש. המעבר מרכזי הוא הגדול ביותר כיוונו ממערב למזרח והוא מסתיים משני צדדיו בכיפה. מבנה זה מזכיר את סגנון הבנייה של מסגד הגדול בקירוואן, אזור שממנו החלה התפשטותם של הפאטימים. אלמנטים פאטימיים אחרים הם קישוטי גפנים משתרגות, וצמחים אחרים משולבים באותיות קליגרפיות. קישוטים אלו מופעים מעל קמרוני הקשתות במסגד. במאה ה-18 בתקופה העותמאנית הורחב המבנה ונוספו לו ארבעה מעברים נוספים המקבילים לישנים. תוספת זו פגמה בהרמוניה של אולם התפילה. המסגד נבנה בשנת 1125 ונחשב לאחת הדוגמאות היפות ביותר של המסגדים הפאטימים הקטנים במצרים. חזית הכניסה מפוארת ביותר וסימטרית משני צדי הפתח. מופיעים האלמנטים הידועים של האדריכלות הפאטימית המצועצעת וההרמונית: צורות צדף, יהלום, רוזטה ונישות עם עמודים ספירלים, מוקרנס וכיתוב באותיות כופיות. עיטורי הסטוקו הרבים על קירות המסגד ממחישים את חשיבות הדקורטיביות בסגנון הפאטימי. החלון הפאטמי מחורץ בפסים, כמו "פלחי-עוגה" וצורתו מזכירה פרסה מחודדת. משמאל לכניסה מינרט שנבנה מאוחר יותר (1396). המידות של החלק הפנימי הן: אורך 28 מטר ורוחב 17.5 מטרים. במרכז המבנה חלל מרובע המוקף במסדרון עמודים מקורה מסגד חאכם באמר אללה הוא אחד מהמסגדים הגדולים בעיר. נבנה על פי המודל של מסגדי אבן טולון ואל-אזהאר, הוא נחשב למסגד הפאטימי השני בחשיבותו. הכניסה המרשימה נבנתה במאות ה-11 וה-12 בסגנון שער רומנסקי. האולם המרכזי שלפני המחרב מאורך, בעל תקרה גבוהה, בקירות האולם חלונות על פי הדגם של מסגד אל-אקצא. המחרב מאופיין בכפה מעוגלת וקשתות זווית הנצבות במרכזן של שתי כיפות מעוגלות הנמצאות בפינות המבנה. עדויות היסטוריות מצביעות על כך שמקורם כנראה בעיצוב שהיה קיים במסגד אל אזהאר באותה התקופה. לבניין שני מינרטים מצד צפון ומערב, צורתן עברה שינויים רבים במהלך השנים. החצר הפנימית הגדולה מוקפת במעבר מקומר התחום כלפי מרכז החצר בעמודים. גבולות המתחם כולו מוקפים בחומה מאושנבת עם חרכי ירי, אלמנט שהופיע לראשונה במצרים במסגד אבן טולון ולאחריו באל אזהאר. מעניין לציין שזהו מוטיב נוסף שהגיע מהארכיטקטורה באירופה כמו שניתן לראות בקתדראלה של פלרמו משנת 1185. המסגד הוזנח במשך שנים רבות ושוקם לאחרונה, באופן שאינו מחמיא לו ביותר.
הממלוכים
התקופה הממלוכית, 1517–1250, הייתה ללא ספק תור הזהב של קהיר. מעניין לציין שבתקופת אבן-קלאון ספרי הנוסעים, מפארים מאוד את קהיר, שהייתה מפותחת יותר מערים אירופאיות של אותה העת כגון: פריס לונדון ורומא. היא הייתה מטרופולין בת חצי מיליון תושבים. בעוד שערי אירופה הכילו אז כמה עשרות אלפי תושבים בלבד. היו בה מבני שירותים ציבוריים, בתי-חולים, מערכת חינוך ציבורית וארגון מסחרי שכלל 12,000 חנויות. אחד המקורות ההיסטוריים החשובים, הוא ספרו של ההיסטוריון אל-מקריזי. בהם תיעד בצורה יסודית ובפירוט כה את קהיר. המבנה המאפיין בתקופה זו, הוא קומפלקס של מסגד, מאוזוליאום ומדרסה. כל סולטן ממלוכי שרצה לפאר את שמו בנה מסגד אדיר וכלל בתוכו גם את קברו. בקומפלקס הזה פעלה גם מכללה גבוהה ללימודי האסלאם – מדרסה. צרוף זה שהיה נדיר בשאר ארצות האסלאם, יצר בעיה מסוימת של מצרים ימינו. כאשר פנו שלטונות מצריים אל הסעודים בבקשה לסיוע כספי, על מנת לשקם ולתחזק את האוצרות הארכיטקטוניים שנמצאים בקהיר, סירבו הסעודים, בטענה שאמונתם הווהאבית אוסרת הימצאות קברים בתוך מסגד. את מבנה המדרסה שבקומפלקס, מאפיינת צורת הצלב, נקראת בשם קרוסיפורם. בכל אחד מקצוות הצלב, נמצאת מבנה בצורת במה מוגבהת הפתוחה לצד אחד. שם המבנה - "ליוואן". ליוואנים אלו ממוקמים בכל אחת מארבע הפינות של החצר המרכזית. כל אחד מהליוואנים שייך לאחת מארבע אסכולות ההלכה של האסלאם, שהיו כולן לגיטימיות ונלמדו זו לצד זו בהרמוניה מלאה. רוב המדרסות כללו גם מבנים למגורי השיח'ים והסטודנטים, שמימנו את לימודיהם בעזרת מלגות. המתחם שבו נבנה המסגד מכולל באופן מסורתי, גם מדרסה, מאוזוליאום וח'נקה סופית. חזיתו של המסגד מקושטת בפסי רוחב, וגומחות שבהן מופיעים סטלקטיטים. למסגרת החלונות צורת קשת המחודדת באמצעה, סגנון שמופיע בכמה מסגדים ומזוהה עם השושלת הבחרית. לאורך החזית חקוקות כתובות הקדשה. למסגד שני מינרטים ולידם כיפה, שהייתה במקור עשויה מעץ וטיט, אבל קרסה במאה ה-19 ובמקומה נבנתה כיפה הבנויה מלבנים. המינרט המתומן ניתן לזיהוי מרחוק הודות לגילוף של עיגולים החופפים אחד את השני המקיפים אותו מסביב. גלריה הנתמכת בעמודים שבסיומם מבנה נחושת דמוי בצל. דלת הכניסה המקורית משובצת בכסף ושמו של ברקוק חרוט בה. המזרקה באמצע החצר הפנימית בעלת כיפה בולבוסית הנתמכת בשמונה עמודי שיש מקורות מעידים על כך שבטקס פתיחת במסגד, אגן ההיטהרות של המזרקה מולא במי סוכר.
.
התקופה העות'מאנית-ממלוכית
תקופת הזמן של המאות ה-16, ה-17 וה-18 מאופיינות בירידת חשיבותה של קהיר וצמצום בתנופת הבנייה. אמנם נבנו בניינים גדולים וחשובים, ביניהם מסגדים המתאפיינים בצריח הטורקי המפורסם שצורתו צורת עיפרון דק, אולם כבר לא נבנו בניינים מונומנטליים. במקום בתי ציבור, השאירה התקופה העות'מאנית מבניים מעניינים ואופייניים - בתי מגורים, שהוזכרו לעיל.
שימור האתרים
בעיית שימור האתרים ההיסטוריים חמורה מאוד. לאורך הקילומטר וחצי של הרחוב המרכזי וסביבתו, ישנם מאות אתרים שכל אחד מהם הוא נכס מוזיאוני בעל ערך גבוה ביותר. שימור אתרים אלה ניצב בפני בעיה קשה: פני מי התהום במצרים כולה, ובקהיר בפרט, הולכים ועולים: במקומות רבים הגיעו לגובה של מטר מתחת לפני הקרקע. המים העולים מחלחלים לתוך האבן שממנה בנויים אתרים אלה. התוצאה היא המלחה של האבנים בחוץ, תופעה הנראית בצורת כתמי-מלח לבנים על המבנים בגובה של כמה מטרים. המלחת האבן מביאה לכך שחלקים ממנה הולכים ונושרים, והמבנים מתערערים. ללא פעולת הצלה דחופה צפוי כי המבנים יתפוררו בזמן הקרוב או הרחוק. היום כבר ברור שאי אפשר יהיה להציל את כל האתרים, ושיהיה צורך להשקיע רק בחלק מהם את האמצעים הכספיים שניתן יהיה לגייס. בכמה מקומות התחילו לשקם את היסודות, להזריק סיליקון לתוך הנדבכים התחתונים ולנקז את המים. אבל לא פעם לאחר שלוש-ארבע שנות שיקום, מתגלים סימנים נוספים של חדירת מים והמלחה.,
אין (נהר)
אִין (מגרמנית: Inn; ברומאנש: En) הוא נהר באירופה, העובר לאורך 517 ק"מ במדינות שווייץ, אוסטריה וגרמניה. האין הוא אחד מן היובלים העיקריים של נהר הדנובה.
מהלך הנהר
בקטע זה, לאחר שנשפכים אליו שני הנהרות ועד הזרימה אל תוך הדנובה, הוא יוצר גבול טבעי בין גרמניה ואוסטריה. ערים שבהן עובר הנהר בקטע זה הן: בגרמניה זימבאך ופאסאו ובאוסטריה בראונאו אם אין ושרדינג. לדנובה הוא נשפך סמוך לעיר פאסאו, יחד עם הנהר אילץ.
פיגועי נובמבר 2015 בפריז
פיגועי נובמבר 2015 בפריז היו מתקפת טרור משולבת, שבוצעה במספר מוקדים בפריז, בירת צרפת, וכללה פיגועי ירי ופיגועי התאבדות. הפיגועים החלו ביום שישי, 13 בנובמבר בשעה 21:16 (לפי אזור הזמן של מרכז אירופה) ברובע ה-10 וברובע ה-11 בפריז. לפחות שלושה פיצוצים שונים ושישה אירועי ירי דווחו, לצד טבח שהתרחש בתיאטרון בטאקלאן בעיר. משרד התובע הכללי של פריז הצהיר כי כתוצאה מהפיגועים נרצחו 130 אנשים, עוד 352 אנשים נפצעו, מהם 99 פצועים קשה.
בהצהרה לתקשורת בשעה 23:58 הכריז נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, על מצב חירום וסגירת גבולות המדינה בעקבות האירועים, שהם מתקפת הטרור הגדולה ביותר בתולדות הרפובליקה החמישית, ומהגדולות שאירעו באירופה. למחרת הטיל הנשיא הולנד את האחריות לפיגועים על ארגון הטרור האסלאמיסטי המדינה האסלאמית.
את הפיגועים ביצעו שמונה מחבלים מוסלמים, שבעה מהם נהרגו כמחבלים מתאבדים ואחד נמלט (ונלכד כעבור כארבעה חודשים). ב-14 בנובמבר קיבל ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) אחריות על הפיגועים.
המחבלים בכל זירות הפיגועים היו חמושים ברובי Zastava M70, גרסה סרבית של רובה AKM קלשניקוב, ואפודי הנפץ של המתאבדים היו מבוססי טריאצטון.
הפיגועים
בסך הכול אירעו שבעה פיגועי טרור נפרדים, שכללו לפחות שישה אירועי ירי ושלושה פיצוצים. אירועי הירי דווחו מאזורי הרחובות רו דה לה פונטן-או-רואה, רו דה שארון ורו בטאקלאן.
אצטדיון סטאד דה פראנס
שלושה מחבלים מתאבדים ניסו לבצע פיגוע באצטדיון סטאד דה פראנס בפרוור סן דני, בשעות 21:20, 21:30, ו-21:53, זמן קצר לאחר תחילתו של משחק ידידות בין צרפת לגרמניה שנערך באצטדיון. המחבלים נהדפו על ידי מאבטחי האצטדיון, והתפוצצו ברחוב בסמוך לאצטדיון. פרט למחבלים, נהרג בפיגועים אדם אחד, ונפצעו תשעה. נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, שנכח באצטדיון, פונה בבטחה במחצית, ונפגש עם שר הפנים ברנאר קזנב כדי לתאם תגובה למצב החירום המתפתח. שתיים מההתפוצצויות נשמעו בשידור החי של המשחק, אך הצופים נותרו באצטדיון עד סיום המשחק, בלי שיהיו מודעים למתרחש בחוץ, ורק עם סיום המשחק פונו מהאצטדיון בהשגחת המשטרה.
מסעדת קמבודיה הקטנה ובר לה קאריון
בשעה 21:25 ירו מחבלים באנשים מחוץ לבר לה קאריון (Le Carillon) ברובע העשירי סמוך לתעלת סן-מרטן, ומשם המשיכו לירות במסעדת קמבודיה הקטנה (Le Petit Cambodge). מהירי נהרגו 15 אנשים ועשרה נוספים נפצעו קשה.
מסעדת קאזה נוסטרה
בשעה 21:32 ירה רוכב קטנוע על פיצריית "קאזה נוסטרה" שברחוב לה פונטן-או-רואה, הרג חמישה אנשים ופצע שמונה.
שדרות וולטר
בשעה 21:41 התיישב מחבל בבית קפה בשדרות וולטר (Boulevard Voltaire) והזמין אוכל, ולאחר מכן פוצץ את עצמו. בפיגוע זה נפצעו חמישה עשר בני אדם ולא היו הרוגים.
תיאטרון בטאקלאן
בערך בשעה 21:45, כשעה לאחר תחילת הופעה של להקת הרוק האמריקאית Eagles of Death Metal בתיאטרון בטאקלאן שברובע ה-11 של פריז, נכנסו לאולם שלושה מחבלים חמושים ברובי סער AK-47 (קלשניקוב). אנשים בקהל העידו על קריאות "אללה אכבר", שלאחריהן החלו המחבלים בירי שיטתי ובזריקת רימונים לעבר הקהל באולם במשך כעשרים דקות. בשעה 22:00 בערך החלו המחבלים לרכז כ-60–100 אנשים בסמוך לבמה, בעת שהמשטרה נערכה מחוץ לאולם. חברי להקת הרוק נמלטו ללא פגע. בשעה 00:20 החלה מתקפה של השוטרים על המחבלים שבאולם. שלושה מהמחבלים פוצצו עצמם באמצעות חגורות נפץ, והרביעי נהרג בידי המשטרה, וחגורת הנפץ שעליו התפוצצה. האירוע הסתיים בשעה 00:58. בפיגוע נהרגו 89 אנשים.
מסעדת בל אקיפ
שני מחבלים ביצעו במשך דקות אחדות פיגוע ירי במסעדת בל אקיפ (La Belle équipe) שברובע ה-11 בפריז, ואז נמלטו במכונית בערך בשעה 21:50. 19 אנשים נהרגו, ו-14 ונפצעו.
תגובות
נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, נאם לאומה ואמר כי העם הצרפתי מוכרח להתייצב איתן מול הטרור. הוא ביטל את נסיעתו המתוכננת לפסגת ה-G-20 באנטליה שבטורקיה, ובמקומו נשלחו שר החוץ הצרפתי לורן פביוס ושר האוצר מישל סָאפַּן. הרשויות המליצו לתושבי פריז להישאר בבתיהם למען ביטחונם.
כתגובה למתקפות הטרור, הכריזה צרפת על החלת מצב חירום, וגבולות המדינה נסגרו, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר צבא צרפת נקרא לסייר ולפטרל ברחובות פריז. רמת הכוננות הועלתה לרמה הגבוהה ביותר ומספר שיא של 1,500 חיילים נפרסו בפריז. עיריית פריז הודיעה על סגירת כל המקומות הציבוריים: בתי ספר, מוזיאונים, ספריות, בריכות שחייה ומרכזי קניות. פארק השעשועים דיסנילנד פריז נסגר ב-14 בנובמבר, לראשונה בתולדותיו, מגדל אייפל הוחשך ונסגר עד להודעה חדשה והכניסה למתחם הותרה אך ורק לשוטרים.
מרבית הטיסות מנמל התעופה שארל דה גול ונמל התעופה אורלי בפריז קורקעו. חברת אמריקן איירליינס השעתה את טיסותיה לפריז עד להודעה חדשה. מנגד, אל על הודיעה שכל הטיסות לפריס יצאו כמתוכנן.
הזדהות ברחבי העולם
כהזדהות עם צרפת, מספר אתרים ברחבי העולם הוארו בצבעי דגל צרפת, ובהם מגדל החירות בניו יורק, בית האופרה של סידני, מגדל סקיי שבאוקלנד, ניו זילנד, מגדל טאיפיי 101 שבטאיוואן, אצטדיון ומבלי שבלונדון, משכן הכנסת, חומות העיר העתיקה בירושלים, ובית עיריית תל אביב-יפו.
לאחר המתקפה
בעקבות המתקפות, הכריזה בלגיה על הגברת הכוננות בגבולותיה עם צרפת. מאוחר יותר הודיעה על מעצרם של כ-5 חשודים בסיוע למחבלים. במקביל, החלה צרפת להפציץ מטרות של ארגון המדינה האסלאמית בסוריה ועיראק.
בגרמניה בוטל משחק ידידות בין נבחרת גרמניה בכדורגל לנבחרת הולנד בכדורגל ב-17 בנובמבר עקב התרעה על אמבולנס תופת שנועד לפגע במשחק.
ב-18 בנובמבר פשטה משטרת צרפת על דירת מסתור בסן דני. לאחר מצור שנמשך שעות אחדות וקרב יריות, שבמהלכו התפוצצה מחבלת מתאבדת ונהרג חשוד נוסף, נעצרו שבעה חשודים. היעד העיקרי של המשטרה היה עבד אל חמיד אבו עוד, מתכנן מתקפת הטרור בפריז, שנהרג באירוע.
בחדר בית מלון, בו שהה מתכנן המתקפה, נמצאו כדורי קפטגון המשמשים את לוחמי המדינה האסלאמית.
ב-18 במרץ 2016 עצרה משטרת בלגיה את סאלח עבד אל-סלאם, מהחשודים העיקריים בתכנון מתקפת הטרור.
ביוני 2018 החל בנטפליקס שידורה של מיני סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים, בשם "13 בנובמבר: מתקפת טרור בפריז", המתעדת את פרטי המתקפה ואת סיפוריהם האישיים של כמה מהניצולים ואנשי כוחות החירום וההצלה. את הסרט הפיק וביים במאי הסרטים התיעודיים הנודע גדעון נודה שהפיק וביים עם אחיו, בין השאר, את הסרט התיעודי על פיגוע 9/11 בניו-יורק.
בנובמבר 2018 פורסם כי כל האחראים לפיגועים נרדפו וחוסלו בסוריה בשלוש השנים שעברו מאז מתקפת הטרור.
מרדכי שטנר
מרדכי שַטנֶר (1904 – 16 באפריל 1964) היה חבר קיבוץ עין חרוד (לפני הפילוג), עסקן תנועת העבודה, שליח היישוב באירופה, יו"ר מועצה אזורית גלבוע, נציג מפא"י בהנהלת הוועד הלאומי מ-1945, חבר מועצת העם (שהפכה למועצת המדינה הזמנית עם הקמת המדינה) ומחותמי מגילת העצמאות, ולאחר קום המדינה כיהן כנציג משרד האוצר בירושלים (הממונה על פיתוח ירושלים) (1949–1952) וכמנהל החברה הכלכלית לירושלים, בתפקיד האפוטרופוס על נכסי נפקדים (1952–1953), כמנהל רשות הפיתוח (1953–1955) וכממונה על החיסכון במשרד האוצר (1955–1964). הוביל את הקמתה של נצרת עילית, היה ממייסדי יד ושם וחבר בוועדה למינוי שופטים לבית המשפט העליון הראשון.
ביוגרפיה
בשנת 1927 יצא בשליחות "ברית הנוער העברי" לגרמניה. בשנת 1929 נבחר כציר לקונגרס הציוני מטעם "פועלי ציון". שטנר הצטרף למפא"י זמן קצר לאחר הקמתה. בנובמבר 1933 נשלח על ידי ההסתדרות לגרמניה הנאצית כדי לארגן את הכשרת "החלוץ" שם. במשך עבודתו בא במגע עם בכירים במשטר הנאצי, בהם אדולף אייכמן. שב לארץ בנובמבר 1935. ב-1938 יצא מטעם "עליית הנוער" לווינה, ועבר לאנגליה בעקבות האנשלוס באותה שנה. באנגליה היה אחראי על ארגון המשרד הראשי של עליית הנוער. במהלך 1941 שב לארץ, ובראשית שנות ה-40 כיהן כיו"ר מועצה אזורית גלבוע.
בדצמבר 1944 מונה לסגן לוועד הלאומי, וביולי 1945 הצטרף כחבר המזכירות הכללית של מגבית ההתגייסות ונבחר להנהלת הוועד הלאומי. במסגרת תפקידיו עסק בנושאי תשתית, החדרת תוצרת הארץ, בטיפול באסירי היישוב העברי ועמד בראש אגודת "לאסירינו". שטנר נאסר על ידי הבריטים במסגרת "השבת השחורה" (29 ביוני 1946), הובל למחנה המעצר בעתלית ולאחר יומיים נשלח לרפיח, שם היה עצור במשך שלושה שבועות ושימש כראש העצורים היהודים כלפי השלטונות הבריטים במקום. עם פירוק המחנה נשלח למעצר עם הנהגת היישוב במחנה המעצר בלטרון, עד 5 בנובמבר 1946. בהמשך שימש כראש המחלקה הכלכלית בוועד הלאומי, והיה פעיל בהפעלת השירותים האזרחיים לקראת המדינה.
עם קום המדינה היה חבר מועצת המדינה הזמנית, וכיהן כחבר ועדת השירותים הציבוריים. באפריל 1949 התמנה לנציג משרד האוצר בירושלים לענייני פיתוחה הכלכלי של העיר (רשות הפיתוח הממשלתית לעיר) (לאחר שעברו משרד הממשלה לירושלים, כונה התפקיד "הממונה על פיתוח ירושלים"). במסגרת זו עסק בנושאי תשתית בירושלים (מים, שיכונים, מקומות תעסוקה וכו'). עם הקמת הוועדה לבניית קריית הממשלה בירושלים בסתיו 1949, הועמד שטנר בראשה. בסוף אותה שנה התמנה בנוסף למנהל בפועל של החברה הכלכלית לירושלים, תפקיד שבו כיהן עד 1952.
בדצמבר 1951 התמנה לתפקיד האפוטרופוס על נכסי נפקדים (שנקרא "מאגר הקרקעות בישראל"; מוסד זה הפך ברבות הימים ל"מינהל מקרקעי ישראל") וכיהן בתפקיד החל בראשית 1952. בחודש מאי 1952 התפטר מתפקיד הממונה על פיתוח ירושלים, אך הוסיף לפעול החברה הכלכלית לירושלים כיו"ר הנהלתה במשך שנים, עד מותו. באוגוסט 1953 התמנה תחת זאת לתפקיד מנהל רשות הפיתוח. שטנר היה הדמות המובילה בהקמתה של העיר נוף הגליל והיה מששת מייסדי יד ושם. כמו כן, היה חבר בוועדה למינוי שופטים לבית המשפט העליון הראשון. בסוף שנת 1955 עזב את תפקידיו אלה וייסד את תפקיד הממונה על החיסכון במשרד האוצר, במטרה להוביל מסע ממשלתי לעידוד החיסכון בארץ. כיהן בתפקיד זה עד מותו. ב-1962 היה מהוגי הרעיון להקמת החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
מרדכי שטנר נפטר בירושלים באפריל 1964, בגיל 60. נטמן בבית העלמין בהר המנוחות. הותיר את אשתו, ילדיו ונכדים.
על שמו נבנה "מרכז שטנר" בגבעת שאול שבירושלים, ברחוב שגם הוא קרוי על שמו. במלאת שנתיים למותו ראה אור ביוזמת המועצה הלאומית לחיסכון הספר "החיסכון בכלכלה הלאומית", שהוקדש לזכרו.
משפחתו
שטנר ורעייתו היו הורים לשתי בנות, שרה להב ורחל ציון, ושני בנים, דוד שטנר (מומחה לנושאי מים וגבולות והשתתף במשלחות להסכמי השלום של ישראל עם הרשות הפלסטינית, ירדן וסוריה) ושלמה שטנר (כלכלן ויזם, היה סגן הממונה על התקציבים באוצר והיזם והמתכנן של השינוי המבני בחברת דן). קרוב נוסף שלו הוא הגאוגרף פרופ' יצחק שטנר.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מקס דספור
מקס דספור (באנגלית: Max Desfor; 8 בנובמבר 1913 – 19 בפברואר 2018) היה צלם אמריקאי שהתפרסם בעיקר בזכות צילומיו ממלחמת העולם השנייה וממלחמת קוריאה. הוא קיבל את פרס פוליצר עבור צילום שלו ממלחמת קוריאה, המתאר מנוסת פליטים קוריאנים מפיונגיאנג, הזוחלים על גבי הריסות גשר על נהר טאדונג בבריחתם מפני התקדמות כוחות סין הקומוניסטית.
ביוגרפיה
דספור נולד ב-8 בנובמבר 1913, בשכונת ברונקס, ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים, אביו מרוסיה ואמו מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר סיום לימודיו בתיכון ניו אוטרכט, הוא למד בברוקלין קולג' למשך שנה אחת ואז פרש. הוא החל לעבוד כשליח בסוכנות AP, שבה אחיו עבד בעיבוד תמונות. דספור למד בעצמו את עקרונות הצילום ונשכר על ידי הסוכנות כצלם ב-1938. בתחילה עבד בבולטימור, ושנה מאוחר יותר עבר לסניף הסוכנות שבוושינגטון הבירה.
קריירה
מיד לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, ניסה דספור להתגייס לחיל הים אבל נדחה בגלל גילו ובשל היותו המפרנס היחיד במשפחתו. לאחר מכן, הוא הפך לצלם חדשות צבאי והתלווה לצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בפיקוד אדמירל נימיץ. באוגוסט 1945, צילם דספור את צוות מטוס "אנולה גיי" באי טיניאן בנחיתתם אחרי הטלת הפצצה האטומית על הירושימה. הוא נכח גם בטקס הכניעה הרשמית של יפן על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי ב-2 בספטמבר 1945 וצילם את הצילום שהתפרסם מאירוע זה. שנה מאוחר יותר, עבד דספור ב-AP בהודו וצילם את מהטמה גנדי ואת ג'ווהרלל נהרו כשהשתתפו בפגישת ועדת הקונגרס הכללי של הודו. לאחר ההתנקשות בגנדי ב-1948, כיסה דספור את הלווייתו.
ב-1950, בזמן שכיסה את מלחמת קוריאה עבור AP, הוא צילם את התמונה שזיכתה אותו בפרס פוליצר; מנוסת פליטים על גבי גשר הרוס בקוריאה. "כל האנשים האלו, פשוטו כמשמעו, זוחלים דרך קורות הגשר השבורות", סיפר דספור, "הם היו בתוכו ומחוצה לו, מעל, מתחת הגשר, ורק בקושי הצליחו לברוח מהמים הקפואים."
מאוחר יותר הפך דספור לעורך מפקח של שרות הצילומים של AP וחזר לאסיה בשנת 1968, כמנהל אזורי. הוא פרש מ-AP ב-1978, ועבר לאזור וושינגטון הבירה כדי להצטרף למגזין החדשות "U.S. News & World Report" כמנהל הצילום. הוא פרש שש שנים מאוחר יותר.
החיים האישיים
דספור היה נשוי לקלרה מהל מ-1936 עד מותה ב-1994 מפציעות שנגרמו בתאונת דרכים. בשנת 2012, בגיל 98, נישא לשירלי בלאסקו. דספור מת ב-19 בפברואר 2018 בגיל 104 בסילבר ספרינג שבמרילנד. שאריו כוללים את בנו מנישואיו הראשונים.
ג'ון מטסומוטו
ג'וּן מָטְסוּמוֹטוֹ (ביפנית: 松本潤; נולד ב-30 באוגוסט 1983) הוא שחקן וזמר יפני. הוא מוכר בעיקר כחבר בלהקת הפופ היפנית ARASHI, יחד עם מַאסַאקִי אַייבַה (Masaki Aiba), קַאזוּנַארִי נְינוֹמִיה (Kazunari Ninomiya), סַאטוֹשִי אוֹהנוֹ (Satoshi Ohno) ושוֹ סַאקוּרַאִי (Sho Sakurai).
כשחקן, מטסומוטו זכה בפרסים רבים והופיע במספר רב של דרמות וזכה לשבחים רבים.
קריירת משחק
בשנת 2003, שיחק מטסומוטו את התפקיד של "מוֹמוֹ" - טאקֵשי גוֹדַה בסדרת הדרמה Kimi wa Petto ("אתה חיית המחמד שלי"), בתור בחור חסר בית שמאומץ על ידי עיתונאית מצליחה בתור חיית המחמד שלה.
שנה לאחר מכן, הוא כתב שיר שנקרא "La Familia" כמחווה ליום השנה החמישי של ARASHI, וביצע אותו בהופעת "Iza Now". בשנת 2005 הוא הצטלם בסרט שמבוסס על המאגנה אני אוהב את אחותי הקטנה.
בקיץ 2007, זכה מטסומוטו בפרס "המשחק הטוב ביותר" עבור תפקידו בדרמה Bambino!, המבוססת על מנגה מאת סֵאִיקַה טֵטְסוּג'י. בסדרה זו שיחק מטסומוטו את בַאן שוֹגוֹ (Ban Shogo), שף שחצן שהגיע לטוקיו ומגלה שיש לו הרבה מה ללמוד על המטבח האיטלקי.
נוצר הרבה פרסום כשהוא הופיע בטקס הפרסים "Golden Melody" ה47 בטאיוואן, ביוני 2006. <BR> לבוש בחליפה אפורה, כונה ג'ון לעיתים תכופות על ידי כתבי הטלוויזיה הטאיוואנים "הנסיך המקסים" (Prince Charming). מאתיים מעריצים קיבלו אותו בשדה התעופה, והוא דקלם בפניהם מספר ביטויים במנדרינית בזמן שהציג את פרס העורך הטוב ביותר.
קריירת שירה
מטסומוטו הצטרף ל"Johnny's Entertainment" בשנת 1996, בגיל 13. בניגוד לשאר חברי הסוכנות, ג'ון לא עבר אודישנים - אלא הוזמן אישית להצטרף כשקיבל שיחת טלפון מג'וֹני קיטַאגַאווה, מקים הסוכנות. בספטמבר 1999, במהלך שיט לחופי הונולולו, הוואי, הוא נתן את הופעת הבכורה שלו כחבר הצעיר ביותר של ARASHI. הלהקה הייתה מאוד פופולרית בקרב המעריצים.
למרות שחברי ARASHI נהנו פחות או יותר מפופולריות באופן שווה, חלק גדול מהמעריצים נמשכו ללהקה בעקבות צפייה בדרמות בהן השתתף מטסומוטו, לכן העניקו לו המעריצים את הכינוי Jun-Bait, כלומר "ג'ון פיתיון".
ביוני 2006, הפך מטסומוטו לחלק מקבוצה בלתי רשמית בתוך "Johnny's Entertainment" הקרויה "No Border", הכוללת בתוכה את יַאמַאשִיטָה טוֹמוֹשִיה (Yamashita Tomoshia) מהלהקה NEWS, מוּרַאקַאמִי שִינְגוֹ (Murakami Shingo) מהלהקה Kanjani8, סַאטוֹ אַטְסוּהִירוֹ (Satou Atsuhiro), <BR> אִיקוּטַה טומַה (Ikuta Toma) מהלהקה Johny's Junior's, דוֹמוֹטוֹ קוֹאִיצִ'י (Domoto Koichi) מהלהקה Kinki Kids, יַאמַאגוּצִ'י טַאטְסוּיַה (Yamaguchi Taysuya) מהלהקה TOKIO וטַאקִיזַאוַוה הִידֵאַקִי (Takizawa Hideaki) מהלהקה Tackey & Tsubasa. הקבוצה הוקמה כאשר שמונה חברי "Johnny's Entertainment" נפגשו לארוחת ערב והחליטו לקרוא לעצמם "No Border".
דרמות
Fuji TV, 2010) Saigo no Yakusoku) <BR> Wagaya no Rekishi בתפקיד Yame Yoshio (Fuji TV, 2010) <BR> Smile בתפקיד Hayakawa Bito (TBS, 2009) <BR> Myu no Anyo Papa ni Ageru בתפקיד NTV, 2008) Yamaguchi Hayato) <BR> Bambino! בתפקיד NTV, 2007) Shogo Ban) <BR> Hana Yori Dango בתפקיד TBS, 2005) Tsukasa Domyouji) <BR> Hana Yori Dango 2 בתפקיד TBS, 2007) Tsukasa Domyouji) <BR> Yonimo Kimyona Monogatari בתפקיד Fuji TV, 2006) Imakiyo-San) <BR> Propose בתפקיד אורח בפרק 1 (NTV, 2005) <BR> Kimi wa Petto בתפקיד "Momo" - Takeshi Goda (TBS, 2003) <BR> Gokusen בתפקיד NTV, 2002) Shin Sawada) <BR> Yoiko no Mikata בתפקיד Sawada Shin (מ-NTV, 2003) (Gokusen) <BR> Kindaichi Shonen no Jikenbo 3 בתפקיד NTV, 2001) Hajime Kindaichi) <BR> NTV, 1999) Kowai Nichiyoubi) <BR> Bokura no Yuuki ~ Miman Toshi ~ בתפקיד NTV, 1997) Mori) <BR> Lucky Seven בתפקיד Fuji TV, 2012) Shuntaro Tokita)
סרטים
(Kakushi Toride no San Akunin (2008 <BR> (Hana Yori Dango Final (2008 <BR> (Kiiroi Namida / Yellow Tear (2007 <BR> Boku wa Imouto ni Koi wo Suru בתפקיד Yori (2007) - על בסיס אני אוהב את אחותי הקטנה <BR> Tokyo Tower בתפקיד Koji (2004) <BR> Pika*nchi Life is Hard Dakedo Happy בתפקיד Bon <BR> (Shinjuku Tanteidan Shonen (1998
וילארד ואן דייק
וילארד ואן דייק (באנגלית: Willard Van Dyke; 5 בדצמבר 1906 – 23 בינואר 1986) היה צלם ויוצר סרטים אמריקאי.
ביוגרפיה
ואן דייק גדל בחווה בדנוור, ועבר לקליפורניה כשהיה בן 28, שם למד צילום, תחילה מאביו, ומאוחר יותר נהיה שוליה של אדוארד וסטון.
בשנת 1928 היה שותף להקמת "קבוצת F/64" ביחד עם אנסל אדמס, אדוארד וסטון ואימוג'ן קנינגהם.
בשנת 1935 עזב את הקבוצה ועבר לניו יורק, שם עסק בקולנוע, והתמקד במצב החברתי. שמו נקשר במהירות אל תיעוד חברתי בארצות הברית. צילומיו, המתעדים קטיף שדות כותנה, מפעלי פלדה, ערים תעשייתיות וכן דיוקנאות של עובדי מפעל מובטלים ובני משפחותיהם סיפקו תיעוד של אותה תקופה, והיוו דוגמה לנצחיות של הקולנוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הפיק סרטי תעמולה עבור הממשלה האמריקאית. בשנת 1948 הפיק סרט תיעודי על חייו של מורו והצלם אדוארד וסטון.
ואן דייק היה מנהל מחלקת הקולנוע של ה-MOMA מהשנים 1965 עד 1974.
בשנת 1967 היה חבר בצוות השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-7.
ארגומטריה
הבדיקה נעשית לחולי לב: כאשר המטופל מתלונן על כאבים בחזה, לאחר אוטם שריר הלב, לאחר צנתור לב או ניתוח מעקפים, וכדי לאתר הפרעות בקצב הלב. לאנשים שמתחילים בעבודה גופנית או פעילות ספורטיבית, ולאחר גיל 50 כבדיקת סקר.
הבדיקה איננה פולשנית ואיננה כרוכה בכאב. לעיתים ייתכן חוסר נוחות עקב המאמץ, במיוחד כאשר האדם איננו בכושר גופני.
הבדיקה מתרחשת בדרך כלל כאשר הנבדק נוסע על אופני כושר או הולך על מסילת כושר, תוך שהוא מחובר לאלקטרוקרדיוגרם ולמד לחץ דם. מפעיל המכשיר מעלה במספר שלבים את המהירות והשיפוע, ומודד את לחץ הדם ואת פעילות הלב בפרקי הזמן השונים. המכשיר מתעד את קצב הלב לכל אורך הבדיקה. הבדיקה היא בדיקת חובה עבור ספורטאים מקצוענים ואף עבור ספורטאים חובבים המשתייכים לאיגוד.
בבדיקה טיפוסית על הליכון ישנם שלושה שלבים עיקריים. שלב ראשון שבו מהירות התנועה היא 2.7 קילומטרים לשעה (שיפוע של 10 מעלות), השלב השני שבו המהירות עולה ל-4 קמ"ש (שיפוע של 12 מעלות), והשלב השלישי שבו המהירות מגיעה ל-5.5 קמ"ש (שיפוע של 14 מעלות). משך הבדיקה הוא כ-10 דקות.
בבדיקה זו נבדקים מספר פרמטרים: שינויי אק"ג המעידים על איסכמיה, ערכי לחץ הדם במאמץ, הפרעות קצב, תגובה פיזית של הנבדק למאמץ, והיכולת התפקודית מבחינת כושרו של הנבדק: האם הנבדק הצליח להגיע לדופק המטרה.
הבדיקה נעשית על ידי טכנאי שעבר הכשרה מתאימה. בסיומה קרדיולוג מנתח את התוצאות, והן נמסרות תוך מספר דקות למטופל.
לנבדקים מומלץ להגיע לבדיקה בבגדים קלים ובנעלי ספורט או נעליים נוחות להליכה, לא לאכול ארוחה גדולה לפניה, ולא לעסוק במאמץ גופני גדול ב-24 השעות שקודמות לבדיקה.
אבן נגף
שמאל|ממוזער|200px|גונטר דמניג אבן נגף (בגרמנית: Stolperstein - שְטוֹלְפֶּרשְטַיין) הוא פרויקט הנצחה מתמשך בערים שונות באירופה, שיצר האמן גונטר דמניג. "אבני הנגף" של דמניג שקועות במדרכות בערים שונות במטרה להזכיר לעוברים ושבים את קורבנות הנאציזם. נכון לסוף שנת 2019 הונחו מעל ל-75,000 אבני נגף בערים רבות ברחבי אירופה.
תהליך היצירה
ארגונים שונים, בתי ספר ובני משפחותיהם של הקורבנות מחפשים מידע על הנספים בארכיונים שונים, בין השאר במרכז המידע של יד ושם בירושלים. לאחר איסוף המידע הדרוש, מכין דמניג קוביית בטון בגודל 10X10 סנטימטר, ומחבר אליה לוחית פליז, עליה נחרטים הפרטים הבאים: הכותרת "כאן גר..." או "כאן חי...", שם הנספה, שנת הלידה ומה עלה בגורלו - על פי רוב תאריך המוות או המשלוח למחנה. לאחר מכן משולבת האבן במדרכה, ממש בפתח הבית בו התגורר הנספה.
הפרויקט ממומן מתרומות של גורמים עסקיים ופרטיים, וכן מהתרמות בבתי ספר, איגודים מקצועיים וכדומה. מחירה של כל אבן 120 אירו.
האבנים הראשונות
לאחר הבשלת הרעיון בשנים 1992–1993, הונחו אבני-הנגף הראשונות בכנסיית האנטוניטים בקלן, בעידודו של הכומר באותם ימים. ב-1995 הניח דמניג באופן נסיוני (ומבלי לקבל רשות) את האבנים הראשונות ברחובות קלן, ומאוחר יותר באותה השנה גם בקרויצברג, שכונה בברלין. ב-1996 הוא הניח 55 אבנים בברלין במסגרת פרויקט "אמנים מחפשים את אושוויץ". ב-1997 הונחו שתי האבנים הראשונות לזכר עדי יהוה בעיירה סט. גאורגן, ליד זלצבורג. כעבור ארבע שנים, לאחר שהוסרו המכשולים הביורוקרטיים, הוא קיבל רשות להניח עוד 600 אבני-נגף בקלן.
התפתחות הפרויקט
הנחת אבני-נגף שתוכננה להתקיים בפולין ב-1 בספטמבר 2006 בוטלה, כיוון שבוטלה ההרשאה לכך. בסוף חודש אפריל 2007 הניח דמניג את שלוש האבנים הראשונות בבודפשט, בירת הונגריה.
ב-13 במאי 2009 הונחו לראשונה בבריסל, בירת בלגיה, שתי אבנים בנוכחות נכבדי העיר, קהל, חברי הקהילה היהודית, ילדי בית-הספר ומשפחת הנספים.
עד ינואר 2017 הניח דמניג מעל 60,000 אבנים בכ-610 יישובים בגרמניה, באוסטריה, באיטליה, בהולנד, הונגריה, אוקראינה, מקדוניה, צ'כיה ובלגיה. ב-29 בדצמבר 2019 הניח דמניג אבן מס' 75,000 בממינגן, בוואריה עבור מרתה ובֶּנו רוזנבאום.
ברוב המקרים קבוצות מתנדבים מן הקהילה עוסקות במחקר ובאיסוף המידע, ואבנים מציינות קורבנות הנאצים מקהילות שונות (יהודים, צוענים, אנשים שנרצחו במסגרת תוכנית האותנסיה הנאצית, אסירים פוליטיים, הומוסקסואלים וחסרי בית).
ביקורת
כמה ערים סירבו לאפשר הנחת אבני נגף מסיבות פוליטיות. בערים אחרות, בהן מינכן, התקבל האישור רק לאחר דיונים ארוכים. בעיר קרפלד טענו העירייה והקהילה היהודית שאין זה יאה ששמות הקורבנות יהיו למרמס רגל. בסופו של דבר הוחלט על פשרה, לפיה יונחו אבני נגף רק אם בעל הבית וקרובי הנספים מסכימים על כך. היו בעלי בתים שהתנגדו להנחת אבני נגף בפתחי בתיהם, מחשש שהתזכורת היומיומית לשואה תפגע בערך הנכס. במקרה אחד בקלן הרחיקו אבן נגף מפתח הבית לקצה המדרכה. באנטוורפן נאסר על הנחת אבני נגף, ולאחר מאבק ממושך התקבלה הסכמת העירייה. ב-5 במרץ 2019 הונחו 26 אבנים כאלו בנוכחות גונטר דמניג.
ריצת 800 מטר
ריצת 800 מטר היא תחרות ריצה באתלטיקה. בתחרות זאת מתחרים ביניהם המשתתפים, מי ייחצה הראשון את קו הסיום של מסלול באורך 800 מטר.
ריצת 800 לגברים נכללה בתוכנית האולימפית בכל האולימפיאדות המודרניות. ריצת 800 לנשים הוכנסה לתוכנית האולימפית לראשונה בשנת 1928 אך הושעתה עד 1960, עקב הזעזוע מהתשישות שחשו המתחרות.
שיאים
לעיתים קרובות רצי 800 מטר מהירים מספיק כדי להתחרות גם ב-400 מטר שליחים, אך רק ירמילה קרטוכווילובה ואלברטו חואנטורנה הצליחו לזכות בתחרויות בינלאומיות גדולות ב-400 מטר יחד עם ה-800 מטר. שילוב של 800 מטר יחד עם ריצת 1500 מטר הוא שכיח ביותר.
עשר הרצות המהירות בכל הזמנים
נכון ל-21 באוגוסט 2021
עשרת הרצים המהירים בכל הזמנים
נכון ליולי 2018
טורניר ינאקופולוס
טורניר פבלוס ינאקופולוס (ביוונית: Τουρνουά Παύλος Γιαννακόπουλος) הוא טורניר כדורסל מועדונים הנערך בין קבוצות יורוליג ומאורגן על ידי פנאתינאיקוס לזכר הבעלים והנשיא המנוח של המועדון, פבלוס ינאקופולוס. הטורניר נערך בדרך כלל במשך יומיים בחודש ספטמבר מאז 2018 ומשחקות בו ארבע קבוצות, שפנאתינאיקוס היא אחת מהן. הטורניר משוחק בהיכל האולימפי באתונה, בירת יוון, האולם הביתי של המועדון.
היסטוריה
ב-16 ביולי 2018 הודיעה פנאתינאיקוס על הטורניר שיערך בחודש ספטמבר, כשלושה חודשים לאחר מותו של ינאקופולוס ב-10 ביוני 2018.
הטורניר הראשון התקיים ב-27 ו-28 בספטמבר 2018, בהשתתפות המארחת פנאתינאיקוס, חימקי הרוסית, פנרבחצ'ה הטורקית ומכבי תל אביב הישראלית. פנרבחצ'ה ופנאתינאיקוס נפגשו בגמר, לאחר שניצחו את מכבי תל אביב 94–92 ואת חימקי 90–63, בהתאמה. פנאתינאיקוס ניצחה במשחק 85–80 וזכתה בטורניר הראשון. מכבי תל אביב סיימה במקום השלישי לאחר ניצחון 86–82 על חימקי.
הטורניר השלישי תוכנן להתקיים בספטמבר 2020, אך בוטל בעקבות מגפת הקורונה. המהדורה השלישית של הטורניר נערכה לבסוף ב-18 ו-19 בספטמבר 2021, בהשתתפות פנאתינאיקוס, אנאדולו אפס הטורקית, רטיופארם אולם הגרמנית (שהחליפה את מכבי תל אביב שפרשה בגלל חיוביים לקורונה בקבוצה ) ופרטיזן בלגרד הסרבית. פנאתנאיקוס זכתה בטורניר לאחר שניצחה את פרטיזן בלגרד 89–85 בהארכה בחצי הגמר ואת אנאדולו אפס 80–74 בגמר. אולם ניצחה את פרטיזן 94–84 בקרב על המקום השלישי אחרי שהפסידה לאנאדולו 69–88 בחצי הגמר.
הטורניר הרביעי נערך ב-23 ו-24 בספטמבר 2022 בהשתתפות פנאתינאיקוס, מכבי תל אביב, אולימפיה מילאנו ואנאדולו אפס. לגמר העפילו מילאנו ופנאתינאיקוס, אחרי שניצחו את מכבי תל אביב 80–71 ואת אנאדולו אפס 86–71, בהתאמה. מילאנו זכתה בטורניר לאחר שניצחה את פנאתינאיקוס 77–64. אנאדולו סיימה במקום השלישי לאחר שגברה על מכבי תל אביב 87–81.
ג'ימי וילסון
ג'ימי וילסון (נולד ב-7 בפברואר 1981) הוא זמר ושחקן אמריקאי. הוא ייצג את סן מרינו באירוויזיון 2017, עם השיר "Spirit of the Night", לצד הזמרת ולנטינה מונטה. הם זכו בחצי הגמר במקום ה-18 והאחרון עם נקודה אחת מהקהל, וכשלו להעפיל לגמר.
קריירה
וילסון למד משחק בהוליווד, ואף גילם את דמותו של מייקל ג'קסון במחזמר "Sisterella". לאחר מכן, עבר לגרמניה, שם גילם את דמותו של ברק אובמה במחזמר "Hope! – Das Obama Musical". בשנת 2012 הוא השתתף העונה השלישית של הגרסה הפולנית ל-Must Be the Music, והודח בחצי הגמר.
ג'ימי אולסן
ג'ימי אולסן (באנגלית: Jimmy Olsen) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #6 מנובמבר 1938, ונוצרה על ידי ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.
אולסן הוא צלם עיתונות צעיר במערכת העיתון "הדיילי פלאנט", והוא חבר קרוב של לויס ליין, קלארק קנט ופרי וייט. הוא מתייחס לחבריו לעבודה בהערצה וכדמויות אב. הוא מאופיין כצעיר ג'ינג'י העונד עניבת פרפר.
מבצע צבאי
מבצע צבאי הוא יישום של מדיניות באמצעים צבאיים קונבנציונליים (לדוגמה מערכה צבאית) כדי להשיג מטרות או יעדים מוגדרים מראש. מבצעים צבאיים כוללים לרוב: תכנון מקדים, הכנת כוחות, תהליכי ביון (איסוף, מחקר והערכה של מידע), הקצאת תקציבים, הגדרת מסגרות זמן לביצוע וביצוע הפעולה המתוכננת על ידי הכוחות בשטח.
מרבית המבצעים הצבאיים נקראים בשמות קוד. לעומת מלחמה, מבצע צבאי בדרך כלל מוגבל בהיקפו, בשטח בו הוא מתבצע ובמשך הזמן שבו מתבצע. מבצע צבאי יכול להתבצע כחלק ממלחמה או כפעילות צבאית שלא במסגרת מלחמה. במקרים רבים מדינות מעדיפות להגדיר פעולת מלחמה צבאית כמבצע צבאי ולא כמלחמה, כדי להימנע מההשלכות המשפטיות הנלוות לכך (הכרזת מלחמה, פיצוי כספי וכו'), אך מבצעים מוגבלים עשויים להסתבך ולהסלים לכדי מלחמה בהיקף מלא (דוגמת מבצע שלום הגליל שהפך למלחמת לבנון הראשונה).
להבדיל ממבצעים קונבנציונליים מבצעים מיוחדים הם "פעולות צבאיות המתנהלות על ידי כוחות מיוחדים, תוך שימוש באופני פעולה לא שגרתיים שאינם תקניים לכוחות קונבנציונליים. שיקולים פוליטיים-צבאיים עשויים לדרוש פעולה בחתימה נמוכה, טכניקות חשאיות, סמויות או דיסקרטיות וקבלת מידה של סיכון פיזי ופוליטי שאינו כרוך בפעולות קונבנציונליות".
רוב המבצעים הצבאיים הם בעלי תהליכים ברורים אשר חייבים להיות מיושמים כדי שהמבצע יתקדם:
אח"י גאולה
ספינת הטילים  גאולה, מדגם "חוחית", פעלה בשירות חיל הים הישראלי במסגרת שייטת ספינות הטילים משנת 1981 עד למכירתה לחיל הים של מקסיקו ב-2004. כיום נמצאת הספינה בשרות פעיל בצי המקסיקני בשם ARM Tormenta.
שינויי מבנה
אח"י גאולה נבנתה יחד עם אח"י עליה במספנות ישראל בתחילת שנות ה-80. הספינות שודרגו לנשיאת מסוק ימי – ונקראות דגם סער 4.5 "חוחית". השדרוג כלל בעיקר: הארכת גוף הספינה בכ-5 מטרים, הרכבת מנחת מסוקים בירכתיים והוספת האנגר למסוק מאחורי תורן הספינה. טילי גבריאל, שכמותם ירדה במחצית הועברו לחרטום הספינה. תותחי 76 מ"מ הוסרו מהספינה. בחרטום הותקן תותח 40 מ"מ ברדה. בתחתית הספינה נוספו מכלי דלק סילוני לתדלוק המסוק, וכן לצורך תדלוק בים של הספינות מדגם זיוונית. שדרוג זה הפך את אח"י גאולה ואח"י עליה לנושאות המסוקים הקטנות בעולם. במהלך שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים הייתה אח"י גאולה ספינת פיקוד במבצעים רבים. קצין הפרויקט במהלך הבניה במספנות ישראל מטעם חיל הים בצוות נהול הבניה היה סרן בני צור מענף מענ"ש וזאת תחת הנחיתו של אל"ם גבי קינן.
ציוות והשקה
כדרכן של הספינות האחרות שנבנו במספנות ישראל, בחודש האחרון שלפני ההשקה כבר הייתה הספינה מאוישת באופן כמעט מלא. מפקד הספינה רס"ן גל עמית קיבל לוחמים מנוסים משייטת ספינות הטילים. ההשקה נערכה ב-27 בינואר 1981 והגברת המשיקה הייתה גב' גאולה רבינוביץ, אלמנתו של שר האוצר לשעבר יהושע רבינוביץ.
מבצע שלום הגליל
בתחילת חודש יוני 1982 הועמדה הספינה לתיקונים במספנות ישראל. ב-4 ביוני מגיעה הודעה ופועלי המספנה מחזירים את הספינה לכשירות כולל התקנת תורן לאנטנות קשר רבות. הספינה נבחרה להיות אוניית ה של מבצע הנחיתה. מפקד האוגדה תא"ל עמוס ירון ומפקד הימי אל"ם אברהם אשור.
בהיעדר תותח גדול וללא מטרות לטילים לא פתחה הספינה באש. אך באחת ההזדמנויות שהגיעה לקרבת החוף הלבנוני זכתה להיות מותקפת בתותחים. היו כמה נפילות קרובות אך לא פגיעה או נזקים.
כריסוסטומוס דימיטריו
כריסוסטומוס דימיטריו (Chrysostomos of Zakynthos ביוונית: Μητροπολίτης Χρυσόστομος Δημητρίου – מיטרופוליטיס כריסוסטומוס דימיטריו, (1890 – 1958) היה ארכיבישוף מטרופוליטני יווני של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בזקינתוס וחסיד אומות העולם.
אח"י גאולה
החזרת שבויים
ב־23 בנובמבר 1983 שוחררו מהשבי שישה חיילים מחטיבת הנח"ל, שנפלו בשבי מחבלים ב-4 בספטמבר 1982 באזור בחמדון בלבנון. אח"י גאולה, בפיקודו של שמואל נואה, אספה את בסירת גומי את ששת השבויים שנשלחו בסירות גומי ממשחתת צרפתית, בשירות הצלב האדום והביאה אתם לחיפה. הפעילות נעשתה כמבצע חשאי מחשש שהדלפתו תפגע בביצוע. בחזרה לנמל חיפה כבר הוסרה הסודיות.
הפגזת טריפולי
ב-20 בדצמבר 1983 שמשה אח"י גאולה ספינת פיקוד של מפקד השייטת אל"ם אריה רונה להפגזת מוקדי המחבלים בטריפולי (לבנון). ההפגזות פגעו במצבור ובאנייה שהובילה תחמושת למחבלים ועוררו חרדה אצלם פיקוח על את יציאת יאסר ערפאת מלבנון.
כריסוסטומוס דימיטריו
פעילותו בתקופת השואה
למחרת כניעת איטליה לגרמניה בספטמבר 1943 כבשה גרמניה הנאצית את האי היווני זקינתוס, שהיה עד אז בשליטת האיטלקים. הפיקוד הגרמני הורה ליהודי האי להתרכז לקראת גירושם, וכן הורה לראש העירייה לוקאס קארר להכין את רשימת היהודים שחיים על האי. קארר ביקש את עזרתו של כריסוסטומוס וזה אמר לו לשרוף את רשימת היהודים. במקומה הגיש למפקד הגרמני באי דף נייר ועליו שמו בלבד, בתור רשימת היהודים שעל האי. בהמשך הזהירו קארר והמטרופוליט כריסוסטומוס את היהודים והנחו אותם להסתתר. לפי דבריו של כריסוסטומוס, הארכיבישוף דמסקינוס היווה עבורו דוגמה. כך ניצלו רוב יהודי האי מהגירוש שתוכנן להתקיים בקיץ 1944. ב-1978 העניק יד ושם את תואר חסיד אומות העולם לכריסוסטומוס.
אח"י גאולה
פעילות נגד מחבלים
ב-29 ביולי 1984, כ-40 מיל ממערב לביירות. עצרו אח"י סופה (סער 3), ואח"י גאולה בפיקוד שמואל נואה את אניית הנוסעים "אליצור בלנקו". תשעה חשודים כמחבלים הובאו לחקירה בחיפה.
מבצעי נקודת זינוק
באוגוסט 1984 הובילה אח"י גאולה בפיקוד שמואל נואה, יחד עם אחותה אח"י עליה 4 מסוקים מדגם דיפנדר של חיל האוויר, לתקיפת הבסיס הימי של ארגוני המחבלים בשטח לבנון. באותה תקופה העדיף חיל-האוויר להפעיל מטוסי קרב כנגד מטרות מחבלים והפעיל מסוקי קרב רק כאשר מטוסים לא היו מסוגלים לפגוע במטרות ביעילות. בסיס נהר אל-בארד, כעשרה ק"מ צפונית לטריפולי, היה מטרה שכזאת. מחנה הפליטים, הממוקם בקרבת הגבול הסורי, שימש אז כבסיס ליציאת חוליות מחבלים לתקיפה של מטרות בישראל, דרך הים.
כדי לפגוע במטרות ביעילות, הוחלט לתקוף את המחנה באמצעות מסוקי קרב, שטילי הנ"ט שלהם נועדו לאפשר פגיעה מדויקת במטרה. הקושי העיקרי היה טווח הטיסה (מעל 170 ק"מ בקו אווירי מגבול ישראל). הפתרון שנמצא לבעיית הטווח, נחיתת המסוקים על סטי"ל, הפך את התקיפה שבוצעה במחנה נהאר אל-בארד לתקיפה הרחוקה ביותר שביצעו עד אז מסוקי חיל-האוויר. לאחר שורה של אימוני נחיתה והמראה בלב ים, גובשה תפיסה מבצעית והוחלט לצאת למבצע.
כל אחד משני הסטי"לים, נקבע לשאת שני מסוקים. לאחר נחיתת המסוק הראשון, יקופלו להבי הרוטור הראשי והמסוק יוכנס לתוך המוסך, כדי לפנות את המנחת לנחיתת מסוק נוסף. המבצע התנהל ללא תקלות. כל מטרות המחבלים שסומנו זוהו והושמדו. כוחות המחבלים הופתעו מהגעת מסוקי התקיפה והצליחו להגיב באש נ"מ לא מדויקת. המסוקים שבו בשלום לספינות ולבסיסיהם.
מבצע דרך נץ
ב-7 באפריל 1985 בהתרעה של 24 שעות יצאו לים ארבע ספינות טילים שתיים מהן הובילו לוחמים משייטת 13 ושתיים לחיפוי ואבטחה. אח"י גאולה בפיקוד אברהם ישראל הייתה ספינת הפיקוד ועליה מפקד שייטת הסטילים שמעון מאיר מפקד הפלגה חיים געש ומפקד הקומנדו הימי ידידיה יערי. לאחר שיט של כשבוע הגיעו לחופי אלג'יריה. הספינות התקרבו ליעד והורידו את סירות שייטת 13 בים שקט. לוחמי שייטת 13 נכנסו לנמל בצלילה איתרו את האנייה מונלייט והדביקו מוקשים. שלב האיסוף התברר כבעייתי ביותר. עקב גלים גבוהים ורוח חזקה, הספינות התקרבו מאוד לחוף והצליחו לאסוף את הלוחמים והסירות. לאחר שלושה שבועות חזר הכוח לנמל חיפה.
מבצע ערבי נחל 4
תקיפה נוספת במסוקי קרב ב-10 ביולי 1985 חזרו על המבצע באותו אזור ובאותה שיטה. ספינות החוחית ששימשו לנשיאת המסוקים סיפקו לחיל האוויר זרוע ארוכה שהייתה חסרה לו. משך ההפלגה עד לקרבת היעד כ-8 שעות השפיעה לרעה על כשירות צוותי האוויר. אך ברגע שעלו למסוק והמריאו חזרו לתפקוד מלא. אחד המסוקים לא היה כשיר והביצוע נעשה עם שלושה. המחבלים ביעד התקיפה היה נשק רב-נגד מטוסים. אחד המסוקים נפגע אך הצליח גם הוא לנחות על מנחת הספינה.
לכידת ספינות מחבלים
ב-25 באוגוסט 1985, 14 מיל ממערב לצידון לכד כוח בפיקוד סא"ל אלכס אייל עם אח"י גאולה (בפיקוד רס"ן ) ודבור 881 (בפיקוד סגן גדי דייסי ומפקד סיירת נשר סגן אייל יונס) לכדו את היאכטה "קאסלארדי", כשעליה שמונה מחבלים בדרכם לפיגוע בישראל. הספינה צורפה לחיל הים בשם אח"י "תמנון" ושימשה לאיתור וגילוי תת-מימי. מפקדי הספינות קיבלו צל"ש ממפקד חיל הים אברהם בן שושן.
מבצע הצגת תכלית
אח"י גאולה בפיקודו של נמרוד גלעד הייתה ספינת הפיקוד של מפקד השייטת יוסי לוי בכוח של חמש ספינות סער שיצאו למבצע חיסול אבו ג'יהאד במרץ 1988. הביצוע היה של סיירת מטכ"ל בפיקוד משה יעלון בספינה נוכחו גם ראש אמ"ן אהוד ברק ומפקד בסיס חיפה אלכס טל.
מבצע מקצה שיפורים
בליל 4 באוגוסט 1988, 25 מיל מדרום למפרץ טרנטו איטליה, כוח בפיקוד מפקד השייטת אל"ם יוסי לוי לכד ספינת מחבלים. בפעולה השתתפו ארבע ספינות סער – אח"י יפו (סער 4), אח"י מולדת, אח"י קשת (סער 4.5) ואח"י גאולה בפיקוד נמרוד גלעד הייתה ספינת הפיקוד של השייטת, יירטו את היאכטה "אנג'ל" בדרכה מיוגוסלביה ללוב. אח"י גאולה התקרבה מכיוון השמש וקראה ברמקול לספינה לעצור. הקריאה נענתה רק לאחר צרור מתותח 20 מ"מ לתורן.
צוות השתלטות של הגאולה בפיקוד אבי ארזוני עלה על אוניית המחבלים אנג'ל והשיט אותה מאיטליה עד לנמל חיפה. בשעות היום בתנועה עצמית במהירות 6 קשר. ובלילה נגררה על ידי אח"י קשת (סער 4.5) במהירות 12 קשר. מפקד הפלגה סא"ל ניר מאור ריכז את פעולות החיפוש בספינה. התברר כי אינה ממולכדת. נעצרו ארבעה קצינים מהכוח הימי של הפתח. כלב הזאב הגדול שהיה בספינה הועבר למכלאת הכלבים המאבטחים את בסיס שייטת 13.
מבצע כחול וחום
ב-8 בדצמבר 1988 שימשה אח"י גאולה בפיקוד רני בן יהודה כספינת פיקוד. בספינה נמצאו מפקד המבצע אלוף דורון רובין, הרמטכ"ל דן שומרון, מפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן ומפקד פלגה 31 סא"ל יעקב גז. המבצע כלל פעילות מתואמת במספר מוקדים בו זמנית. התנעה ליעדים הייתה בשטח קשה למעבר ולוח הזמנים השתבש. מפקד סיירת גולני סא"ל אמיר מי טל נהרג. הכוחות התפנו וחלק מהפצועים הועברו לספינות בים, בהם רופא פצוע. ארבעה לוחמי סיירת גולני נשארו בשטח לבנון והמשיכו להילחם. חולצו רכובים על מגלשי מסוקי קוברה. הלוחמים קפצו למים ליד הספינות ונאספו בסירת גומי של אח"י גאולה.
מבצע איש הגשם 2
באפריל 1989 ביצעה אח"י גאולה בפיקוד רני בן יהודה יחד עם אח"י רומח (סער 4.5) בסיוע מטוס סיור ימי שחף ומסוק "דולפין" פעולת איתור והשתלטות על אוניית מחבלים "פארח" 14 חשודים כמחבלים הועברו לחקירה בחיפה.
ביקורים וביקורות
בשנת 1985 זכתה אח"י גאולה במקום ראשון בביקורת מטה חיל הים ובמקום הראשון בבוחן הכשירות התחרותי בשייטת ספינות הטילים. אח"י גאולה סומנה כיעד מבוקש לביקורים בשנת 1984 - 1985 ביקרו באנייה הנשיא יצחק הרצוג, מפקד חיל האוויר עמוס לפידות, יצחק רבין, שמעון פרס, מפקד הצי השישי של ארצות הברית אדמירל ראודן, ונשיא זאיר – מובוטו ססה סקו. לכל ביקור קדמו הכנות קפדניות והאורחים ומלוויהם יצאו מרוצים.
ציונים לשבח
סרן ספיר בן צוק כקצין מחלקת מכונות ראשי (צ'יף) אח"י גאולה, חשף בשנת 1983, אירוע ביטחוני (שפרטיו עדיין חסויים). בעקבות החשיפה נתפס ציוד מסווג, כלי נשק, ומסמכים ונעצר החשוד במעשה. בכך נמנע נזק ביטחוני חמור לחיל הים ולמדינת ישראל, על מעשהו קיבל "מכתב הערכה" מתא"ל יחזקאלי זאב מפקד בסיס חיפה. מחלקת מכונה זכתה בתעודות הוקרה על יכולת לפתור תקלות קשות במנוע בזמן הפלגה.
על הביצוע המוצלח של לכידת ספינת המחבלים 'קסלארדי' קיבל רס"ן אברהם ישראל מפקד אח"י גאולה יחד עם סגן איי יונס מפקד סיירת נשר וסגן גידי דייסי מפקד דבור 881 מכתב הערכה ממפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן ב-6 בספטמבר 1985.
מסירה לצי המקסיקני
ב-2003 נפלה החלטה למכור את ספינות הטילים אח"י גאולה ואח"י עליה לחיל הים המקסיקני. בעסקה של מעל ל-90 מיליון דולר עברו שתי הספינות שיפוץ מקיף, שכלל בין היתר הסבה של מערכות הנשק וההנעה. בטקס חגיגי ב-7 באוגוסט 2004 נמסרו הספינות לצי המקסיקני בבסיס חיפה, ומשם הפליגו לכיוון מקסיקו. ב-23 באוגוסט 2004 הוחלף שמה של אח"י גאולה ל-ARM Tormenta . אח"י עליה הושקה בשם ARM Huracan. שתי הספינות מבצעות פעילות ביטחון שוטף במפרץ מקסיקו.
וירטואוז
וירטוּאוֹז (באיטלקית: virtuoso, וירטואוזו; במקור הלטיני virtuosus, שמשמעו מיומנות, גבריות, מצוינות) הוא אמן – מוזיקאי, צייר או משורר – המצטיין בכישוריו האמנותיים ובעל טכניקה יוצאת דופן. המונח מתייחס על פי רוב למוזיקאי, המצטיין בזמרה או בנגינה. רבים מן הנגנים הווירטואוזים הם גם מלחינים, הכותבים בעיקר לכלי ששליטתם בו וירטואוזית. דוגמאות לכך הם המלחינים דומניקו סקרלטי, נגן צ'מבלו וירטואוזי, ג'ובאני בוטזיני, וירטואוז בקונטרבס, ניקולו פאגאניני, וירטואוז בכינור ופרדריק שופן, וירטואוז הפסנתר.
וירטואוזיות במוזיקה
ב"מוזיקה בעולם המערבי", מאת פיירו וייס וריצ'רד טארוסקין, נמצאת ההגדרה הבאה של וירטואוז:
הגדרת הווירטואוזיות מבוססת אפוא על יכולת הביצוע של נגן מסוים, המוכשר להפגין מעללי מיומנות הרבה מעל לנגן ממוצע. נגנים המתמקדים בווירטואוזיות מסתכנים בכך, שיאשימו אותם בהזנחת המהות והרגש לטובת הברק הטכני. אותם דברים נכונים גם לגבי רקדנים, בעיקר בתחום הבלט הקלאסי, פרימה בלרינה או רקדן ראשי. על אף ההיבטים המכניים של הווירטואוזיות, וירטואוזים רבים עוקפים בהצלחה תוויות כאלה בהתמקדם בה במידה בהיבטים מוזיקליים אחרים בכתיבת מוזיקה וביצועה, או, במקרה של ריקוד, בהבעת רגש עמוק והעברת הרושם הנכון לקהל הצופים, מעבר לשליטה הטכנית ההכרחית.
במאות ה-16 וה17 ניתן התואר "וירטואוזו" לאדם בעל כישרון יוצא דופן בתחום אינטלקטואלי או אמנותי, בין אם משורר, אדריכל, מלומד וכדומה. וירטואוז בתחום המוזיקה לא היה בהכרח מבצע מבריק, אלא, חשוב מזה, מלחין, תאורטיקאי או לפחות מאסטרו די קאפלה ידוע-שם. גישה זו השתנתה בשלהי המאה ה-17 ובמאה ה-18, כאשר מוזיקאים איטלקים הביאו את המונח "וירטואוזו" לחצרות אירופה הצפונית ולתיאטראות שלה וייחסו אותו לעצמם גם אם לא עמדו בתנאיו על פי הפרשנות המסורתית. הגישה המסורתית מצאה הדים גם בצרפת ובגרמניה. יוהאן קונאו הגדיר במילים ברורות את ההבדל בין הווירטואוזו האמיתי (‘der wahre Virtuose’) ל"מוזיקוס" המחונן (‘der glückselige Musicus’), שנהנה מתמיכת נסיכים וקיסרים אבל לא הצטיין בדבר מעבר לכישרון מעשי וזריזות אצבעות.