cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחדר שכבתי
גורמים שאינם ברורים דיים
מאחר ששתי הבעיות קשורות זו בזו, הבנה של היווצרות שכבות המחדר עשויה להוביל בסופו-של-דבר להבנה טובה יותר של התהליכים האחראים לגיבוש המפריט עצמו. מרכיבי הזמן והמרחב הנרחבים המעורבים בהתהוותם של מחדרים שכבתיים הוצאו מתצפיות ישירות על נתכים סיליקטיים בטמפרטורות מגמטיות, ולכן יש להסיק את מקורם של מאפיינים אלה מתצפיות בשדה ומחישובים תאורטיים. אם כן, האתגר המצוי בפני פטרולוגים הוא לקבוע איזה מאפיין של השתכבות מחדרית מהווה דיאגנוזה למנגנון מסוים, המשליכה בסופו-של-דבר על שינויים במרקם והמאפשרת להבדיל בין מגוון המנגנונים.
תפוצה
מחדרים שכבתיים גדולים מצויים במקומות רבים בעולם, והם תוצאה של תהליכים שהתרחשו לאורך הזמן הגאולוגי. מחדרים אלה מכסים שטחים נרחבים – מ-100 קמ"ר ועד 50,000 קמ"ר, ועומקם נע בין מאות מטרים לקילומטרים אחדים.
סרלה לה קנדה
סָרְלָה לָה קָנֵדָה ובקיצור סרלה (בצרפתית: Sarlat-la-Canéda; באוקסיטנית: Sarlat e La Canedat) היא עיירה וקומונה במחוז דורדון, שבחבל אקיטן החדשה, שבדרום-מערב צרפת. במרחק 50 ק"מ דרומית מזרחית מפריגור בירת המחוז, 140 ק"מ מזרחית לבורדו ו-140 ק"מ צפונית מערבית לטולוז. העיירה, השוכנת בעמק מוקף גבעות מיוערות, משמרת את האופי של עיירת שוק קטנה בצורתה הימי-ביניימית: הרחובות הצרים והבניינים בסגנונות הגותיקה והרנסאנס.
היסטוריה
סרלה התפתחה כעיר מסחר סביב המנזר הבנדיקטיני שהוקם במקום, לפי המשוער בין השנים 820 עד 840, על ידי הנסיך פיפין מאקיטן. ב-1317 נקבעה סרלה כמושב של בישוף על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים. כתוצאה מכך שודרגה כנסיית המנזר לקתדרלה.
על פי אמנת מנזר סרלט משנת 884 המנזר שופץ על ידי קרל השמן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והועמד תחת חסותו.
בשנת 1153 הורה האפיפיור אאוגניוס השלישי על העמדת המנזר תחת חסותו הישירה של הכס הקדוש. האפיפיור אלכסנדר השלישי חידש הנחיה זו. ב-1170 עמד המנזר תחת חסותו הישירה של האפיפיור אאוגניוס השלישי.
העיר פרחה במאות ה-13 ותחילת ה-14, אולם מלחמת מאה השנים בין אנגליה לצרפת, שהחלה ב-1337 פגעה אנושות בכלכלת העיר. בשנת 1360 אף עברה לשליטת האנגלים. ב-1404 חזרה לידיים צרפתיות. ב-1450 החלה תקופת פריחה מחודשת וב-50 השנים הבאות נבנו רבים מהמבנים הקיימים עד היום, הבנויים בסגנון הרנסאנס המוקדם.
סרלה איבדה מחשיבותה הפוליטית החל מהמאה ה-17. כתוצאה מכך נחלשה כלכלית והמבנים המפוארים הלכו והתדרדרו עם הזמן.
בשנים 1964 עד 1974 הרובע העתיק שוקם במסגרת הפרויקט לשיקום מונומנטים היסטוריים של ממשלת צרפת בהובלת שר התרבות אנדרה מאלרו. מאז סרלה הפכה למוקד תיירות והחלה תקופת פריחה מחודשת.
כלכלה
הענף הכלכלי העיקרי הוא התיירות: בסרלה מבקרים כמיליון תיירים מדי שנה.
מכילתא דרבי ישמעאל
מכילתא דרבי ישמעאל, המכונה גם בפשטות מכילתא, הוא מדרש הלכה תנאי על חומש שמות, מפרשת בא עד פרשת ויקהל, המזוהה כבא מאסכולת דבי רבי ישמעאל המיוחסת לחכמים שהלכו בדרכו של רבי ישמעאל. מדרש הלכה מקביל על שמות מבית המדרש השני, דבי רבי עקיבא, הגיע לידינו באופן מקוטע, ומכונה מכילתא דרשב"י.
שם המדרש
מכילתא פירושה בארמית כלי מדידה. ישנם כמה הסברים מדוע המדרש נקרא על שם כלי המדידה. לדעת צונץ הוא נקרא כך כיוון שהוא מכיל הרבה הלכות ודרשות. הרב יצחק אליהו לנדא מציע שהמדרש נקרא כך על שם המשפט, ולכן למדרש, שכולל פירושים על המקרא, קוראים מידה. המכילתא נקראת "דרבי ישמעאל" כיוון שהחכם הראשון המוזכר בה הוא רבי ישמעאל.
מבנה המדרש
ככל מדרשי ההלכה, המדרש מתמקד בנושאי ההלכה שבספר שמות, וכך הוא מתחיל בפרשה ההלכתית הראשונה בספר שמות, פרשת "החדש הזה לכם" שעוסקת בדיני קרבן הפסח, וכן דורש בצורה עקבית את פסוקי הקטעים ההלכתיים שבספר. עם זאת, במדרש יש קטעים אגדתיים נרחבים (כמחצית), אולם הוא לא רואה עצמו מחויב לדרוש את כל הפסוקים בתורה שתוכנם אינו הלכתי. לדעת יעקב נחום אפשטיין, הפרשיות הלא הלכתיות שנכנסו למכילתא נכנסו כיוון שהן. המכילתא מחולקת לתשע "מסכתות":
גלגולי המכילתא
פרופסור מנחם כהנא גילה במחקרו שארבעה קטעי הגניזה שמהם הכין יעקב בצלאל לויטרבך את המהדורה השנייה של מהדורת הורוויץ, ועוד שלושה קטעים שפורסמו בידי חוקרים בני זמננו, כולם חלקים מאותו העותק, המשמר הרבה מאוד מידע חשוב ואמין. בין היתר עותק זה מכיל את החלוקה הקדומה לתשע מסכתות בעלות נושא, וחלוקת מִשְׁנֶה לפרשות שבתוכן הלכות. בעותק זה השתמרה הלשון הקדומה, על מינוחו ותחבירו, שכמוהו נמצאו ב"עדי הנוסח הטובים" של כתבים אחרים מתקופת אחר החורבן. בעותק הושלמו חסרונות רבים של קטעים שהושחתו בשיני הזמן או שאבדו, וכן נמצאו נוסחים מדויקים שנשתבשו עם השנים במהלך דורות ההעתקה הידנית, מפאת אי הבנה של המעתיקים.
קישורים חיצוניים
כתבי יד ודפוסים ראשונים
אלפונסו הראשון, מלך אראגון
שנותיו הראשונות
שנותיו הראשונות של אלפונסו הועברו במנזר סירסה, שם הוא למד קרוא וכתוב ואת אמנות הלחימה. במהלך שלטונו של אחיו הוא השתתף בקרב על העיר וסקה, שהפכה לעיר הגדולה בממלכה ולבירה החדשה. הוא גם השתתף במסעותיו של אל סיד לוולנסיה. רצף של מיתות הובילו את אלפונסו אל כס השלטון, שכן ילדיו של אחיו, איזבל ופרו, מתו ב-1103 ו-1104 בהתאמה.
נישואים
ב-1109 נישא אלפונסו לאוּרַקָה, שהייתה יורשת אביה, אלפונסו השישי, מלך לאון, בנישואים שנועדו לאחד את שתי המדינות הנוצריות החשובות באזור נגד המוראביטון תחת מנהיג צבאי מוכשר. את אלפונסו הראשון, שהיה ידוע כלוחם מושבע וכרווק מושבע, אשר לא הביע עניין בנשים ונישא בגיל מבוגר, תיאר ההיסטוריון והמלומד אבן אל-את'יר כ"חייל שלא מתעייף לעולם, שיכול לישון בשריונו תחת כיפת השמיים. כששאלו אותו מדוע לא פנה להנאות עם נשים, ענה כי אדם המסור למלחמה זקוק לרעוּת עם גברים ולא ליחסים עם נשים".
אלפונסו ואורקה רבו בפומבי, והסכסוך הידרדר למלחמת אזרחים של ממש. אלפונסו היה לוחם טוב יותר מאויביו אולם צבא אראגון לא היה גדול מספיק כדי לשמור על קסטיליה ולאון בתוך הממלכה. בסופו של דבר בוטלו הנישואים על ידי האפיפיור מכוח העילה של קרבת דם.
רקונקיסטה
ארבע שנות המלוכה הראשונות של אלפונסו הועברו במלחמה כמעט רצופה עם המורים, בה הוא כבש מידיהם שטחים רבים. בשנים הבאות הוא היה עסוק עם מלחמתו נגד אשתו, והוא המשיך בכיבושיו רק ב-1117. בשנת 1118 מועצת טולוז הכריזה על כיבוש סרגוסה כעל מסע צלב, וצרפתים רבים הצטרפו לכוחותיו של אלפונסו. בסוף מאי של אותה שנה הצבא החל במצור על העיר, שנמשך עד לנפילתה ב-18 בדצמבר.
צוואתו ומותו
במהלך המצור על העיר באיון שבמחוז אקיטן בשנת 1131, שלוש שנים לפני מותו, אלפונסו פרסם צוואה ובה הכריז כי הוא משאיר את ממלכתו לשלושה מסדרים דתיים עצמאיים שבסיסם בארץ הקודש: הטמפלרים, ההוספיטלרים ואבירי הקבר הקדוש. צוואה זו הפליאה היסטוריונים רבים עד היום, שכן היא נראית כמחווה ביזארית של אדיקות דתית שלא התאימה לאופיו של אלפונסו, ושבעצם הרסה את מפעל חייו.
יש המאמינים כי אלפונסו התכוון לגרום לכך שהאפיפיור והאצולה האדוקה של קסטיליה יתייחסו ברצינות לצוואה המראה אדיקות רבה כל כך, ולכן ימנעו מאלפונסו השביעי, בנה של אורקה, אשתו לפנים ויריבתו המרה, לקחת לעצמו את ממלכת אראגון.
המבצע הצבאי האחרון של אלפונסו היה בעיר פראגה, שם גארסיה רמירס , מלך נווארה העתידי, נלחם לצידו. אלפונסו מת מספר חודשים לאחר מכן. צוואתו לא כובדה: אצילי אראגון הוציאו את אחיו של אלפונסו, רמירו, מהמנזר שבו שהה, הכריזו עליו כמלך אראגון, וחיתנו אותו ללא הסכמת האפיפיור לאינֶס מפואטייה, בתו של דוכס אקיטן. אצילי נווארה, לעומת זאת, הכריזו על עצמאותם בכך שהכריזו על גארסיה רמירס כמלך פמפלונה.
אלווה מירדאל
אלווה ריימר מירדאל (בשוודית: Alva Reimer Myrdal; 31 בינואר 1902 – 1 בפברואר 1986) הייתה סוציולוגית, פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית וכלת פרס נובל לשלום לשנת 1982. הייתה נשואה לגונאר מירדאל, חתן פרס נובל לכלכלה.
תחילת דרכה
מירדאל נולדה באופסלה שבשוודיה הייתה אחת מחמשת ילדיהם של אלברט ריימר, קבלן בניין שהיה חבר מועצת העיר אסקילטונה במזרח שוודיה, ולובה לרסון ריימר. מירדאל התעמתה עם אמה על מנת שזו תאפשר ללכת ללמוד בבית ספר תיכון ואף הציעה לממן את לימודיה שלה. היא למדה באוניברסיטת סטוקהולם שפות סנקדנביות וספרות והיסטוריה של הדת ועבדה בספרייה לפרנסתה. ב־1924 היא נישאה לגונאר מירדאל. הזוג מירדאל למד בעיות חברתיות וכלכליות בלונדון, במשך שבע שנים בלייפציג, בסטוקהולם, בז'נבה ובארצות הברית, לשם הם נסעו בזכות מלגת רוקפלר. ב-1934 היא קבלה תואר שני בפסיכולוגיה חברתית מאוניבריסטת אופסלה.
קריירה
ב־1934 אלווה וגונאר מירדאל כתבו ביחד הספר "Crisis in the Population Question" ("משבר בשאלת האוכלוסייה"). הספר דן בירידת שיעור הילודה בשוודיה ובפתרונות לסוגיה. ספרם זה עסק בחיפוש אחר רפורמות חברתיות שיאפשרו קיום חופש הפרט (במיוחד עבור נשים), לצד עידוד ילודה. לטענתם הסיבה לירידה בשיעור הילודה אינה קשורה לבעיות מוסריות, כפי שטענו השמרנים בשוודיה אלא למבנה הכלכלי והחברתי. זוגות משתמשים באמצעי מניעה ויולדים פחות ילדים משום שילדים הפכו לעול כלכלי ואמהות נדרשות להפסיק לעבוד על מנת לגדל אותם. על מנת לעודד נטליזם (עמדה פילוסופית המייחסת להולדה ולריבוי טבעי ערך חיובי) משפחות עם ילדים צריכות לקבל תמיכה בצורת רפורמות שונות כגון טיפול רפואי חינם, ארוחות צהריים חינם בבית הספר, דיור בר השגה ושכר דירה מסובסד. הרעיון ששני ההורים יכולים לעבוד מחוץ לבית וכי התפיסה המשפחתית הפטריארכלית השלטת (האב מפרנס העיקרי והאם עקרת בית ועוזרת בפרנסה) צריכה להשתנות באופן משמעותי. השינוי יבוא באמצעות מסגרות מתאימות שהמדינה נדרשת להקים. הספר השפיע על התכנון וההוצאה לפועל של מדיניות הרווחה הלאומית במדינות סקנדינביה.
מירדאל פעלה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, מטעמה היא פעלה באופן רשמי משנות הארבעים של המאה ה-20. כנציגת המפלגה היא מונתה לראש צוות במסגרת הכנת מדיניות הרווחה של האומות המאוחדות בשנת 1949. בשנים 1950–1955 הייתה מירדאל יו"ר החטיבה למדעי החברה באונסק"ו, האישה הראשונה לשאת בתפקיד בדרגה בכירה במוסדות האו"ם. לאחר מכן הייתה שגרירת שוודיה בהודו.
בשנת 1962 נבחרה מירדאל לחברת הפרלמנט השוודי. מאותה שנה ועד 1973 היא נשלחה כנציגת שוודיה לדיוני ועדת האומות המאוחדות לפירוק החימוש, ובשנים 1966–1973 הייתה מירדאל יועצת בנושא התפרקות מנשק לממשלת שוודיה. מתוקף פעילותה לקידום פירוק הנשק העולמי, הוענק לה בשנת 1982 פרס נובל לשלום, במשותף עם אלפונסו גרסיה רובלס.
מבצע עוגן
מבצע עוגן (באנגלית: Operation Anchor) נערך ביוני 1936 ביפו על ידי שלטונות המנדט הבריטי ונועד לפלס נתיבים בתוך התחום שאוכלס באותה עת על ידי האוכלוסייה הערבית של העיר.
הכוחות הלבנוניים
הכוחות הלבנוניים (בערבית: القوات اللبنانية, תעתיק מדויק: אלקֻוַאת אללֻבּנַאנִיה, הגייה לבנונית: אלאוּוֶאת אללֻבּנַאנִיה; בצרפתית: Forces libanaises) הייתה המיליציה העיקרית של המחנה השמרני במלחמת האזרחים בלבנון, אשר המציאה את עצמה מחדש, וכיום היא מפלגה פוליטית בלבנון. פעולותיה של המפלגה במהלך הסדר הסורי בלבנון הוגבלו באופן משמעותי עד מהפכת הארזים ב-2005 שגרמה לעזיבת הכוחות הסוריים את לבנון. התנועה מגדירה את עצמה כלא-דתית, אולם מרבית תומכיה היו מאז ומעולם נוצרים, ובייחוד המרונים ביניהם.
מבצע עוגן
בתקופת המרד הערבי, בשנת 1936, נטלה אוכלוסיית יפו חלק פעיל במרד. בעיר הוכרזה ב-19 באפריל 1936 שביתה בנמל יפו ובכך ניתן האות לתחילת הפרעות שנמשכו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. מבצע עוגן נועד להתחיל בפעולות לדיכוי המרד, והצבא הבריטי בחר כיעד הראשון את המרכז הלאומי הערבי ביפו.
אלווה מירדאל
פרסים
בנוסף לפרס נובל לשלום זכתה מירדאל גם בפרס השלום של גרמניה המערבית בשנת 1970, יחד עם גונאר מירדאל, בפרס השלום על שם אלברט איינשטיין ב-1980 ובפרס פרס בראט רטנה להבנה בינלאומית, שנה לאחר מכן.
מבצע עוגן
המבצע
במבט מהאוויר הייתה לשטח הפתוח צורה של עוגן ומכאן שם המבצע. בשמות הרחובות של היום: "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים. מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב מפרץ שלמה.
הכוחות הלבנוניים
היחסים עם סוריה
עמדתה של סוריה ביחס למיליציות הנוצריות השתנתה לפחות שלוש פעמים במהלך שנותיה הראשונות של מלחמת האזרחים. מלכתחילה תמכה סוריה בעמדת הרדיקלים להחלשת הנוצרים, אולם לאחר דחיית הרדיקלים את ניסיון הפשרה הסורי ("המסמך החוקתי"/"מסמך הרפורמות") בפברואר 1976 החלו הסורים לתמוך בכוחות הנוצרים. על כן, אפשרו הסורים לנוצרים לתקוף מובלעות של המחנה הרדיקלי שהיו בשליטה סורית. כך מחנה הפליטים הפלסטיני תל א-זעתר שהושם במצור נוצרי מספר חודשים, נתקף באוגוסט על ידי הכוחות הלבנוניים ובתום הקרבות באמצע החודש, היו כ-2,000 הרוגים פלסטינים במקום.
הפילוג
לאור התבססות הכיבוש הסורי את לבנון, החלו חלק ממנהיגי הכוחות הלבנוניים להתנגד לשהות הסורית המתמשכת במדינה. סולימאן פרנג'יה הנשיא לשעבר, החל במגעים עם דמשק, וגרם לפיצול בחזית הלבנונית ובמיליציה שלה בין תומכי בשיר ג'ומאייל וסמיר ג'עג'ע שהתנגדו למעורבות הסורית, לבין פרנג'יה שסבר כי תמיכה סורית בכוחות השמרניים תאפשר להם להביס את הרדיקלים. הסכסוכים הפנימיים גברו והפכו לאלימים; כך, קבוצה חמושה בהנהגת סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה הגיעה לבית משפחתו של פרנג'יה ב-13 ביולי 1978 והרגה את בנו טוני פרנג'יה ובני משפחה אחרים. בריגדת מרדה של פרנג'יה הפסיקה את שותפותה בחזית הלבנונית ובמיליציה בעקבות זאת, וסלימאן פרנג'יה אף החל לפעול יחד עם הציר הרדיקלי כדי לנקום על מות בנו. הגרסאות בין הצדדים חלוקות לגבי סיבות הרצח.
מבצע עוגן
שלבי המבצע
התוכנית בוצעה בשלושה שלבים:
הכוחות הלבנוניים
הפילוג
ב-1980 עזבה גם המיליציה בת ה-500 איש של המפלגה הליברלית הלאומית, הנמרים, את החזית הלבנונית ואת הכוחות הלבנוניים. זאת לאחר התקפה של הפלנגות על בסיס המיליציה בספרא, כחלק מניסיונו של בשיר ג'ומייל להשתלט על הכוחות הלבנוניים ("יום הסכינים הארוכות" ב-7 ביולי). הנמרים פסקו מלהוות כוח משמעותי ופיקודם הנפרד ב"כוחות" בוטל, אולם מפלגתו של שמעון שרדה.
מבצע עוגן
הדיון המשפטי
פרשת המבצע הגיעה לדיון בבית המשפט העליון המנדטורי בעתירה שהגיש ערבי תושב יפו שביתו נהרס. זקן השופטים מייקל מקדונל מתח בפסק דינו בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית.
הכוחות הלבנוניים
הפילוג
מפלגתו של אטיין סאקר פרשה מהחזית לאחר שראשיה הסכימו להתערבות הסורית ב-1976. אולם המיליציה של שומרי הארזים המשיכה ללחום לצד החזית בקרבות המפתח, דוגמת הקרבות במזרח ביירות ב-1978 ובזחלה ב-1981. לאחר עריקת בריגדת מרדה לצד הרדיקלי, חיסולם של הנמרים, והתפצלותם של שומרי הארזים הפכו הכוחות הלבנוניים לכוח הלוחם המשמעותי היחיד מצד מחנה הסטטוס קוו, ומרביתו הורכב מלוחמי הפלנגות.
מבצע עוגן
הדיון המשפטי
כתב השופט מקדונל בפסק דינו:
הכוחות הלבנוניים
קרב זחלה
בשינוי מדינות נוסף, סוריה שבעבר (כפי שצוין) תמכה בכוחות המחנה השמרני, החלה להתעמת עם הכוחות הלבנוניים (בחסות כוח ההרתעה הערבי), בשל ניסיונות המיליציה לערער את השליטה הסורית בלבנון. באפריל 1981 ניסו הכוחות הלבנוניים להשתלט על בירת מחוז הבקאע, העיר זחלה במרכז לבנון. מתוך סה"כ כ-150,000 תושבי העיר, מרביתם היו נוצרים יוונים-קתולים, העיר התנגדה לכיבוש הסורי סביבה, והוחזקה בידי קומץ לוחמי הכוחות הלבנוניים לאורך תקופת הכיבוש. לאור חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת בהרים המשקיפים על ביירות, ועל הכביש בין דמשק לביירות, החליטו הסורים להשליט את מרותם על העיר, ולהציב בה את חייליהם. מנהיג הכוחות הלבנוניים, בשיר ג'ומאייל, מצידו, ראה חשיבות עצומה בניצחון צבאי בעת זו, כדי למנוע את סוריה מלהוריד את אליאס סרקיס מכס הנשיאות, ולשים שם במקומו את עושה דברם, סולימאן פרנג'ייה. במהלך הלחימה על העיר שפרצה בתחילת אפריל, והסתיימה כחודשיים לאחר מכן, קרא בשיר ג'ומאייל לסיוע אווירי ישראלי נגד הפגזות הסורים. ב-28 באפריל התכנס הקבינט הישראלי, ואישר את בקשת ג'ומאייל. מטוסי קרב ישראליים הפילו מסוקים סורים שהעבירו חיילים נוספים לאזור הלחימה. סוריה המשיכה להתנגד לניסיונות המיליציה הנוצרית להשתלט על אזורים בבקאע, במספר קרבות עקובי דם נוספים.
מבצע עוגן
הדיון המשפטי
("העותר...עשה שרות לציבור בחושפו את מה שאני נאלץ לכנות חוסר אומץ לב מוסרי וחוסר כנות שהופגנו על ידי הממשל בכל הפרשה. ...היה זה אמין יותר מצד הממשלה, במקום להתאמץ ולזרות חול בעיני הבריות, בהצהירה כי המניעים שלה היו אסתטיים וכאילו פילנתרופיים, כמו תכנון ערים ובריאות הציבור... הייתה אומרת בגלוי ובכנות כי היו אלה בעיקר מטרות ביטחון"). הערבים ששמחו על דברים אלו, שלדעתם חשפו את פרצופה האמיתי של ממשלת המנדט, מהרו להדפיס את הפיסקה האמורה מתוך פסק הדין בכרוז בשפה האנגלית שהיה מיועד לחלוקה לחיילים ולשוטרים הבריטים ונשא את הכותרת:
הכוחות הלבנוניים
שנות אמין ג'ומאייל
לאחר ההתנקשות בבשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982, ירש אותו אחיו בתפקיד נשיא לבנון, ומינה את בן דודו פאדי פרם, עמו היו לו יחסים קרירים, למפקד הכוחות הלבנוניים במקום בשיר בספטמבר 1982. יומיים לאחר רציחתו של בשיר, ביצעה המיליציה (אשר כעת הורכבה כעת כמעט באופן בלעדי מאנשי הפלנגות) את טבח סברה ושתילה. בעקבות מקרה זה והסכם השלום שכמעט נחתם עם ישראל ירדה התמיכה הציבורית בכוח.
מבצע עוגן
הדיון המשפטי
פסק הדין עורר את חמתו של הנציב העליון ארתור ווקופ. לדבריו תקע מקדונל סכין בגבה של הממשלה. אחרי פסק דין כזה והרושם שעשה על הערבים - אמר הנציב העליון - לבאי כוח המוסדות הלאומיים של היישוב - אין הוא יכול לדעת כמה זמן יעבור עד שאפשר יהיה להשקיט את המהומות. הנציב העליון החליט לסלק את מקדונל מארץ ישראל עוד לפני תום שנת 1936.
הכוחות הלבנוניים
איבוד שליטת הפלנגות על הכוחות
בלחץ של ג'ומאייל הוחלף מפקד המיליציה בפואד אבו נאדר, אחיינו ומקורבו של אמין ב-1984. בניגוד לבשיר ג'ומאייל שנהנה מפופולריות בכוח, מינויו של אבו נאדר נתקל בהתנגדות בשל קרבתו לאמין ג'ומאייל. הנשיא ג'ומאייל החל ללחוץ על הכוחות הלבנוניים להתפרק מנשקם ולהעביר לשליטתו את נמל ביירות, ממקורות ההכנסה העיקריים של המיליציה ולפרק נקודת ביקורת על כביש ביירות-טריפולי, מקור הכנסה חשוב של סמיר ג'עג'ע שהיה אחראי על האזור הצפוני שבשליטת הנוצרים. ג'ומאייל פעל להדברות עם סוריה להשגת ערבויות ביטחוניות ממנה תמורת ויתורים פוליטיים למוסלמים. ג'עג'ע היה מתנגד חריף של ויתורים אפשריים למוסלמים והתקרבות לדמשק. ב-11 במרץ 1985 גורש ג'עג'ע ממפלגת הפלנגות, למחרת כבשו כוחותיו של ג'עג'ע את כל בסיסי הכוחות הלבנוניים לאורך כביש החוף. אלי חובייקה, האחראי על מנגנוני המודיעין באותה העת, שיתף פעולה עם ג'עג'ע וכוחות הנאמנים אליו כבשו שתי נקודות ביקורת של הכוחות. ג'עג'ע וחובייקה השתלטו על מקורות ההכנסה של הפלנגות, שתי תחנות הרדיו של הכוחות והמפלגה ואת מטה עיתון הפלנגות. אמין ג'ומאייל איבד את שליטתו על הכוח הלוחם, והחל מתקופה זו החלו הכוחות הלבנוניים להתנהל כגוף עצמאי. רובם הגדול של לוחמי הפלנגות לחמו תחת ג'עג'ע, שמונה למפקד הכוחות הלבנוניים (חובייקה מונה לראש הוועד הפועל) כעת והפלנגות הפכה למפלגה גרידא.
מבצע עוגן
תוצאות המבצע
במקום שורת הבתים הראשונה שפוצצה, נוספה לרחוב יפת, אז רחוב עג'מי, רצועת שטח בצדו המערבי. בצורה זו, הורחב השטח הפתוח שחצץ בין מרכז העיר במזרח (בו הייתה גם אוכלוסייה נוצרית) לבין השטח המוסלמי במערב העיר. כמו כן, בנוסף לחצייתה לאורכה, נחצתה עתה יפו העתיקה גם לרוחבה.
השכונות הערביות פוצלו על ידי נתיב מרכזי - היום רחוב הפנינים וככר קדומים, ונהרס מרכז האוכלוסין של ערביי העיר. בסך הכל פוצצו במבצע 237 בתים. הנתיבים שנפתחו במבצע מהווים כיום את צירי התנועה העיקריים של העיר העתיקה ביפו.
הכוחות הלבנוניים
מאבקי חובייקה-ג'עג'ע
מיד עם כניסתו לתפקיד, החל חובייקה להתקרב לסוריה. ב-28 בדצמבר חתם חובייקה יחד עם ראשי המיליציות האחרים (נביה ברי מאמל ווליד ג'ונבלאט מהמפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית) על "ההסכם התלת צדדי". ההסכם הכשיר את המשך הכיבוש הסורי בלבנון והעניק לדמשק דריסת רגל משמעותית בענייניה של לבנון. הנשיא אמין ג'ומאייל שהתנגד להסכם, ביקש את סיועו של ג'עג'ע. ב-15 בינואר תקפו תומכי ג'עג'ע את מפקדת הכוחות במזרח ביירות, בה שכן חובייקה. לאחר קרבות קשים שהביאו למותם של מאות ומצור של כוחות ג'עג'ע ברחו חובייקה ותומכיו לסוריה. קבוצתו של חובייקה הוצבה לאחר מכן בזחלה (לבנון) על ידי סוריה, כפלג פרו-סורי של הכוחות הלבנוניים.
ב-10 באוגוסט 1986 התחדשו הקרבות עם הצלחת כוחות חובייקה בכיבוש מפקדת הכוחות הלבנוניים בג'בייל. ארבעה ימים לאחר מכן, הצליחו תומכי ג'עג'ע יחד עם חיילי צבא לבנון לכבוש את מפקדת הפלנגות במזרח ביירות, שהוחזקה ביידי תומכי חובייקה. באישון ליל ה-27 בספטמבר בתמיכה וסיוע של סוריה תקף כוח של חובייקה בן 3,000 לוחמים את מזרח ביירות והצליחו לכבוש חלק משכונת אשרפייה. הכוחות הלבנוניים, בסיוע של חיילי חטיבה 10 מצבא לבנון הצליחו לעצור את הפלישה. כמחצית מאנשי חובייקה נשבו (חלקם הוצאו לאחר מכן להורג) והשאר הצליחו לסגת למערב ביירות. חובייקה ברח לזחלה ומשם לסוריה. עד סוף המלחמה נותרו הכוחות הלבנוניים תחת פיקודו של ג'עג'ע.
מבחינה צבאית נחלה המיליציה מפלה לכוחות הדרוזים באזור השוף במלחמת ההרים, שגרמה לפינויים של מרבית תושביו הנוצרים של מרחב הרי השוף. מפלה זו הייתה אחת מאותות החלשותה של כוחות המחנה השמרני, בהיעדר התמיכה הסורית והישראלית לה זכתה בעבר.
החלשותה של המיליציה ניכרה גם במאבקה בלוחמי אש"ף והצבא הסורי באזור העיר צידון. באפריל 1986 אולצו הכוחות הלבנוניים לסגת מסביבת העיר, עשרות אלפי נוצרים גורשו מכפריהם בסביבת העיר.
שנות מישל עאון
דקות ספורות לפני תום כהונתו בספטמבר 1988, מינה הנשיא אמין ג'ומאייל את מישל עאון, מפקד צבא לבנון לראש הממשלה (במקומו של ראשיד כראמי שנהרג בפיצוץ מטען תופת במסוקו), זאת בניגוד לאמנה הלאומית שקבעה כי ראש הממשלה תמיד יהיה מוסלמי סוני.
מישל עאון ניסה להכפיף את כל הכוחות הלוחמים תחתיו, וסגר מספר מעגנים בנמל ביירות, דרכם הוברחו סמים, שחלקם היו שייכים למנהיגי הכוחות הלבנוניים. לטענת תומכי עאון, מטרת איחוד הכוחות הייתה להקים כוח לוחם חזק כדי להאבק בכיבוש הסורי, והמלחמה בסחר הסמים נועדה להשיב את הסדר ושלטון החוק ללבנון. לטענת תומכי הפלנגות וסמיר ג'עג'ע, איחוד הכוחות נועד לחזק את מעמדו של עאון, כך שלא תהיה נגדו כל אופוזיציה נוצרית, וסגירת המעגנים נועדה להחליש את מעמדם הכלכלי של מפקדי המיליציה, וכך להחליש את המיליציה עצמה.
עימותים ראשונים פרצו בין צבא לבנון של מישל עאון לכוחות הלבנוניים כבר בימים הראשונים לשלטונו של עאון, ולמרות המשא ומתן בין ג'עג'ע לבין עאון הסכסוך לא שכך. לבסוף, החליט ג'עג'ע לתמוך בהסכם טאיף שהעניק לסורים דריסת רגל משמעותית בענייני לבנון, זאת בניגוד לעאון שהתנגד אליו בחריפות.
לאורך כל שנת 1990 התרחשו עימותים מוגבלים בין צבא לבנון לבין הכוחות הלבנוניים. צבא סוריה נלחם גם הוא בכוחותיו של עאון, וגרם לנסיגתם למובלעת הכוח האחרונה שלהם - ארמון הנשיאות של עאון בבעבדה. ב-13 באוקטובר פרצו כוחות של צבא סוריה, אמל וייתכן גם של הכוחות הלבנוניים לארמון הנשיאות, בסופו של יום הטבח, היו במקום כ-700 הרוגים מכוחותיו של עאון. עאון עצמו נס לשגרירות הצרפתית בביירות, וממנה גלה לפריז.
ראש הכוחות הלבנוניים, סמיר ג'עג'ע ועוד 11 חברים במיליציה הואשמו בפשעים אותם ביצעו במהלך המלחמה (כל שאר הפוליטיקאים לא הואשמו, בשל החנינה שהחליט הפרלמנט הלבנוני להעניק לכל הצדדים הלוחמים). ג'עג'ע הואשם ברצח משפחתו של סולימאן פרנג'יה, ושוחרר עם נסיגת הסורים מלבנון, לאחר 11 שנות מאסר ב-18 ביולי 2005.
כיום
סמיר ג'עג'ע שב לחופשי באוקטובר 2005 והפך לנשיא הוועדה הביצועית של המפלגה (קרי, ראשה). לאחר מהפכת הארזים הפכו הכוחות הלבנוניים למפלגה, בראשותו. בבחירות לאחר נסיגת הסורים מלבנון השתתפה התנועה בבחירות לפרלמנט הלבנוני במסגרת קואליציית 14 במרץ של סעד חרירי, שזכתה לרוב בבחירות.
במרוצת השנים גדל כוחה של מפלגת הכוחות הלבנוניים בפרלמנט. בבחירות 2005 זכתה המפלגה ב-6 נציגים מתוך 128 בפרלמנט הלבנוני (5 אחוזים), ובבחירות 2009 היא עלתה ל-8 נציגים. בבחירות 2018 היא הכפילה את כוחה ל-15 נציגים, ובבחירות 2022 היא הגיעה להישג שיא של 20 נציגים, שהעמיד אותה מעל המתחרה הנוצרית העיקרית שלה, מפלגת "הזרם הפטריוטי החופשי" (18 נציגים) שמשתפת פעולה עם החזבאללה.
תחנת הטלוויזיה הערבית הפופולרית LBC הוקמה על ידי המיליציה עוד בשנות מלחמת האזרחים וממשיכה לשדר כיום תוכני בידור ואקטואליה.
ג'ון יאנג ג'ונסטון
ג'ון יאנג ג'ונסטון (באנגלית: John Young Johnstone; 12 בנובמבר 1887 – 13 בפברואר 1930) היה צייר אימפרסיוניסטי קנדי, שנודע בציורי חיי העיר, באזורים וכן בסצינות של צ'יינה טאון במונטריאול.
ביוגרפיה
לא ידוע הרבה על חייו, בהשוואה לציירים אחרים בקנדה.
הכשרתו של ג'ונסטון כאמן הלכה בדרכם של אמנים אחרים במונטריאול בני דורו. בשנים 1905–1910 למד אצל ויליאם ברימנר באגודת האמנות של מונטריאול, ואחר כך בפריז, צרפת באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר בשנים 1911–1915 אצל לוסיין סיימון ואמיל-רנה מנארד. בפריז, חלק סטודיו עם אדריאן הרברט, הוא צייר מספר נופים עירוניים אימפרסיוניסטיים קטנים באזור הכפרי הצרפתי, שווייץ ובלגיה.
עם שובו לקנדה, הוא בחר כנושא מרכזי - תצפיות על החיים בקוויבק. ציוריו התקבלו היטב והוא הוצג לסירוגין בתערוכות האביב השנתיות של התאחדות האמנות במונטריאול עד 1925 ובאקדמיה הקנדית המלכותית בין השנים 1918–1923, בה הפך לחבר בשנת 1920.
ג'ונסטון הוערך והיה מבוקש על ידי אספנים מוסדיים וכאות תמיכה, הגלריה הלאומית של קנדה קנתה שישה מציוריו עוד בחייו. יתר על כן, הוא זכה לשבחי הביקורת. בשנת 1925, מבקר האמנות, ניוטון מקטוויש, טען שהוא נמנה עם הציירים הטובים ביותר של אותם ימים בספרו "האמנויות היפות בקנדה". הוא היה חבר בקבוצת ביבר הול שהציגה את התערוכה הראשונה שלה בשנת 1921 במועדון לאמנויות של מונטריאול.
ג'ונסטון התגורר ככל הנראה עם אמו באיל ד'אורלאנס בקוויבק עד שנת 1920. זה היה קרוב לצ'יינה טאון במונטריאול, שם מצא סצינות לציוריו וייתכן שביקר במאורות אופיום. בשנים 1920–1928 גר בדירה בקמפוס אוניברסיטת מקגיל. כדי להשלים את הכנסותיו לימד ג'ונסטון בקונסיל דה ארטס בשנים 1918 עד 1928 ובבתי ספר שונים לאמנות. בשנת 1928 גורש ממועדון האמנויות במונטריאול.
בשנת 1930 הוא נסע לקובה, שם, בהוואנה, נפטר חסר כל כעבור שישה שבועות. סיבת מותו לא ברורה.
סגנון ועבודה
ציוריו של ג'ונסטון היו של החיים בעיר כמו גם סצינות של צ'יינה טאון ודיוקנאות בעיר מונטריאול. דיוקן עצמי באוסף גלריית רוברט מקלופלין מראה אותו מחויך למחצה, מביט בקשב אל משהו מעבר לכתפו של הצופה, אך דיווחים על התקפי הדיכאון שלו וכתוצאה מכך הרגלי השתייה מרובה מעידים על צד אפל יותר באישיותו. יחודו היה אפלוליות עדינה בציוריו.
ננו-מבנה
ננו-מבנה הוא עצם בקנה מידה, שגדול יותר ממבנים מולקולריים, אך קטן יותר ממבנים מיקרוסקופיים (שהם בגודל של כמיקרומטר). בתיאור ננו-מבנים מבחינים בין מספר הממדים ברמה הננומטרית:
לעיתים קרובות משתמשים במונח "ננו-מבנה" לתיאור טכנולוגיות מגנטיות זעירות.
מייקל טוקורה
מייקל טוקורה (באנגלית: Michael Tukura; נולד ב-19 באוגוסט 1988 באבוג'ה שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר.
קריירה
כנער, שיחק טוקורה בקבוצת ספורטס ג'וס מניגריה, ובשנת 2007 החל לשחק כדורגל מקצועי וחתם בקבוצה הניגרית וויקי טיוריסטס. בקיץ 2008 הגיע לישראל וחתם בקבוצת הכח עמידר רמת גן בהשאלה עד תום העונה. ב-13 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק נגד בני יהודה תל אביב. בסוף העונה סיימה הכח עמידר רמת גן אחרונה בטבלה וירדה בחזרה לליגה הלאומית, וטוקורה חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת, שעלתה לליגת העל לאחר שניצחה את הכח עמידר רמת גן בפלייאוף. בעונת כבש טוקורה שער אחד ב-24 הופעות במדי נצרת, ובאפריל 2010 חתם בקבוצת ונטספילס מליגת העל הלטבית.
טוקורה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ונטספילס במשחק נגד SK בלזמה. ב-2 ביוני 2010 כבש את שערו הראשון בקבוצה, במשחק נגד FK דאוגבה. בסך הכל ערך טוקורה בעונה זו 14 הופעות, בהן כבש שער אחד. באוגוסט 2011 הושאל לרובין קאזאן הרוסית, אך שיחק רק בקבוצת המילואים של המועדון, וכעבור מספר חודשים חזר לוונטספילס. ביולי 2012 עבר לשחק בקבוצה הרומנית וסלוי.
בעונת חזר טוקורה להכח עמידר רמת גן ושימש כקפטן הקבוצה. ב-11 ביולי 2014 חתם לעונה אחת בהפועל פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל. ב-9 במאי 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 2–4 על מועדון ספורט אשדוד, אך בתום העונה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
ב-13 ביולי 2015 חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית, ולאחר עונה אחת חזר לקבוצת הפועל פתח תקווה, אך משלא הצליחו להשיג עבורו אשרת שהייה, שוחרר השחקן מבלי שלבש את מדי המועדון פעם נוספת.
צבי רוזנבלט
צבי רוזנבלט (26 בספטמבר 1911 - 26 ביולי 1984) היה ישראלי שנחשד ברצח ארלוזורוב והועמד לדין באשמת הרצח יחד עם אברהם סטבסקי וזוכה יחד עמו.
ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נרצח בירייה בחוף תל אביב ב-16 ביוני 1933. ברצח נטלו חלק שני צעירים, ולפי החשד היה רוזנבלט אחד מהם והאדם שירה בארלוזורוב. החשד התעורר לאחר הודעתה במשטרה של רבקה פייגין, צעירה פעילת בית"ר, שהייתה מקורבת ל"ברית הבריונים", תנועה קטנה שהייתה מסונפת לתנועה הרוויזיוניסטית, שנחשדה בהסתה ובאחריות לרצח.
לאחר חקירה מוקדמת שנוהלה על ידי השופט ראלף בודילי וזיהוי מהוסס במידת מה של רוזנבלט כמבצע הרצח בידי אלמנתו של חיים ארלוזורוב, סימה, שהייתה עדה לרצח, הובא רוזנבלט למשפט בבית המשפט המנדטורי, יחד עם אברהם סטבסקי, שנחשד כמעורב השני ברצח. רוזנבלט זוכה בפסק דין לאקוני, על פי דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל, בהיעדר ראיה מהותית נוספת פרט לעדותה של סימה ארלוזורוב. חרף הזיכוי, המשיכה פרשת רצח ארלוזורוב להסעיר את הציבור בישראל שנים רבות לאחר הרצח. אנשי תנועת העבודה המשיכו להאשים את הרוויזיוניסטים ברצח פוליטי, ולעומתם האשימו אנשי המחנה הרוויזיוניסטי את אנשי תנועת העבודה בעלילת דם.
רוזנבלט נפטר חמישים שנה לאחר המשפט. במהלך שנותיו אלו עסק בפעילויות ציבוריות שונות.
ראשית חייו
צבי רוזנבלט נולד בשנת 1911 בעיר צ'רנוביץ שברומניה (כיום באוקראינה). בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר והיה פעיל בה. היה חבר המפקדה המקומית של בית"ר ועמד בראש קבוצה שנקראה "צרור אב"א אחימאיר". בינואר 1933 הפליג באוניית בקר לארץ ישראל ונכנס אליה ב-23 בינואר 1933. בארץ הצטרף לפלוגת בית"ר בכפר סבא. בעלותו לארץ היה בן 22 שנים, נמוך קומה וצנום, פעיל נלהב בתנועתו.
בטרם מלאו חמישה חודשים לעלייתו היה רוזנבלט לחשוד מרכזי ברצח ארלוזורוב, אחד משני חשודים, וכאיש שביצע את הירי הקטלני.
הרצח
ב-16 ביוני 1933 נרצח בחוף ימה של תל אביב ד"ר חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משרד החוץ של המדינה שבדרך. לרצח ארלוזורוב הייתה השפעה גדולה על תולדות היישוב והדיו לא נמוגו במשך עשרות השנים שחלפו מאז. בליל שבת, בשעת ערב, יצאו חיים ארלוזורוב ואשתו סימה לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון הירקון. בהתקרבם לשפך הירקון הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה והשני נמוך. בני הזוג יצאו מהחוף, נכנסו לשכונה קטנה ליד שפך הירקון ושוטטו בין בתיה. כשסברו כי נפטרו מן העוקבים, חזרו לחוף הים ופנו דרומה לכיוון מרכז העיר, ואז הבחינו שוב בעוקבים. בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי (מקום שבו שוכן כיום מלון הילטון) פנו שני העוקבים לעבר ארלוזורוב ורעייתו. אחד מהם האיר בפנס את פני ארלוזורוב, וזה פנה אליהם ושאל "מדוע אתם מפריעים לנו?", וסימה הוסיפה "עזבו אותנו". הגבוה מבין השניים שאל בעברית "כמה השעה?" (ביטוי שאינו מקובל בשפה העברית, אך מקובל בשפות אירופה ובערבית). ארלוזורוב ענה "אין זה עסקך", ושוב שאל הגבוה "כמה השעה?" ובני הזוג החלו לפסוע לדרכם. ברגע זה שלף הנמוך אקדח וירה בארלוזורוב. שני המתנקשים הסתלקו בריצה ונעלמו.
ארלוזורוב הובל במכונית לבית החולים הדסה כשהוא פצוע בבטנו, וכעבור שלוש שעות נפטר מאיבוד דם.
הקרע ביישוב שקדם לרצח
הרצח קרה בתקופה של קרע פנימי עמוק ביישוב, בין תנועת העבודה ומפא"י לבין התנועה הרוויזיוניסטית, שנאבקו על הנהגת היישוב. ארלוזורוב אך שב לארץ ממסעו לגרמניה הנאצית שנועד לטפל בהעלאת יהודי גרמניה לארץ ישראל, ובארגון מנגנון בשם "העברה", להצלת רכוש יהודי גרמניה ולהבאתו לארץ ישראל. תוך כדי מסעו לגרמניה התנהל בארץ, נגדו ונגד תוכניותיו, מסע הכפשה בעיתון הרוויזיוניסטי "חזית העם", שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני והרדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית, תוך שימוש בביטויים כגון "ברית סטלין-בן-גוריון-היטלר", "סכין בגב האומה", "הינוקא האדום", "ערל-זה-רב", "סנבלט" ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר". השיא היה במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".
עקב התנהלות עיתונאית זו נפל חשדן של הנהגת היישוב ושל משטרת המנדט על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית כמבצעי הרצח.
החשוד הראשון - אברהם סטבסקי
לאחר שנפל החשד על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית והחקירה התנהלה בכיוון זה, נעצר עד מהרה החשוד הראשון - אברהם סטבסקי. סטבסקי התגורר באותה עת בצריף יחד עם אב"א אחימאיר, שהקים ב-1930 את "ברית הבריונים", תנועה אנטי-סוציאליסטית ואנטי-בריטית, ועמד בראשה. חשדו של בעל הבית שהשכיר להם את הצריף התעורר כאשר שמע את תיאורם של הרוצחים כפי שהתפרסם על ידי הבולשת הבריטית במודעות בחוצות העיר. תיאורו של הגבוה מבין שני הרוצחים נראה לו תואם את דמותו של סטבסקי והוא הודיע על כך למשטרה, ואמנם, הלה נעצר ב-19 ביוני 1933. מפקד הבולשת הבריטית הארי רייס הראה לסימה ארלוזורוב את תמונתו של סטבסקי, כשהיא נמצאת בצרור תצלומים של אנשים נוספים והיא זיהתה את סטבסקי כגבוה מבין שני הרוצחים. אב"א אחימאיר נעצר ביחד איתו כחשוד בהסתה לרצח.
החשוד השני - צבי רוזנבלט
צבי רוזנבלט נעצר כחשוד ברצח ב-23 ביולי 1933. החשד כלפיו התעורר בעקבות הודעה במשטרה של צעירה בשם רבקה פייגין. ימים מספר לאחר מעצרו של סטבסקי פנתה פייגין לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, יריבתה הראשית של התנועה הרוויזיוניסטית, ומסרה כי בפיה סודות על הרוצחים. היא הציגה עצמה כחברת בית"ר המקורבת ל"ברית הבריונים" ויוצאת פלוגת בית"ר בכפר סבא. לטענתה דבר הרצח קומם אותה והיא פנתה עורף לתנועתה. לדבריה, העורך הראשי של "חזית העם" גילה לה כי איש פלוגת בית"ר בכפר סבא, צבי רוזנבלט - או חבר אחר מ"ברית הבריונים", צבי שניידרמן, הוא שירה בארלוזורוב, וכי אברהם סטבסקי הוא האיש שהאיר בפנס. אנשי הוועדה שהקימה מפא"י לחקירת הרצח חקרו אותה והתברר שגרסתה מתבססת על פרטי פרטים, שמות מקומות ופגישות. למרות הסתייגות הוועדה מאישיותה של פייגין ומהרקע האישי שלה, שנראו לאנשי הוועדה, שאול אביגור ואליהו גולומב, כמצביעים על אישיות בלתי יציבה, הרי שפע הפרטים המדויקים שידעה למסור על אנשי הפלוגה ועל חברי "ברית הבריונים" הכריע את הכף והם נטו להאמין לה.
הם החליטו להביא את הדבר להכרעת הסמכות המוסרית העליונה של תנועת העבודה, ברל כצנלסון. הוא הגיע לקיבוץ אפיקים, שבו הוסתרה רבקה פייגין מחשש שאנשי בית"ר ינסו לפגוע בה, ושוחח עמה. לאור השיחה החליט ברל כצנלסון כי רבקה פייגין היא "אדם מבולבל", אך דבריה לעניין הרצח ראויים לאמון. חברי הוועדה בחרו להביא את גילויה של רבקה פייגין לידיעת השלטונות בדרך עקלקלה. הם שלחו מכתב אנונימי למשטרה שבו נאמר כי בעלה לשעבר של רבקה פייגין הוא המתנקש. הם יצאו מהנחה כי כאשר המשטרה תתחיל לחקור אותו, יגיעו דרכו לרבקה פייגין גרושתו. אנשי הוועדה נוכחו לראות כי קצין המשטרה יהודה ארזי, שהעניין התגלגל לידיו, לא הגיע בדרך זו אל רבקה פייגין. לכן, החליטו אנשי הוועדה להביא את העניין ישירות לעו"ד בכור-שלום שטרית, קצין התביעות של משטרת המנדט. שטרית פגש ברבקה פייגין בקבוצת כנרת ב-21 ביולי 1933, שמע ממנה את סיפוריה וגבה ממנה הודאה. יומיים לאחר אותה פגישה, ב-23 ביולי, פשטה המשטרה בכוח של עשרים שוטרים על פלוגת בית"ר בכפר סבא והחלה בחיפושים ובמעצרים. במקביל פשטה על בתיהם של פעילים בתנועה הרוויזיוניסטית ועצרה שלושים מהם. לאחר מיון שחררה עשרה מהם והשאירה במעצר את אלו המקורבים ל"ברית הבריונים". בין העצורים היו צבי רוזנבלט ומנהיג "ברית הבריונים", אב"א אחימאיר.
הזיהוי המהוסס
למחרת מעצרו הובא רוזנבלט למסדר זיהוי בפני סימה ארלוזורוב. היא זיהתה אותו כרוצח, אך הזיהוי לא היה החלטי, חד וחלק, כפי שהיה זיהויה את אברהם סטבסקי. עוד לפני מעצרו של רוזנבלט השתתפה סימה ארלוזורוב בשני מסדרי זיהוי, שנערכו בבית הסוהר המרכזי בירושלים ב-4 ביולי 1933. בראשון היססה מלזהות חשוד מסוים ולבסוף הצביעה על שלושה ממשתתפי הזיהוי ואמרה כי הם מזכירים לה את היורה, אבל איננה חושבת שמישהו מהם הוא הרוצח. ב-11 ביולי נערך מסדר הזיהוי השני. הוצגו בפניה שלושה עשר אנשים, שניים מתוכם נראו לה כדומים לרוצח אך אינם המתנקשים.
במסדר הזיהוי השלישי השתתף רוזנבלט. המסדר נערך ב-24 ביולי 1933. בפני סימה ארלוזורוב הוצגו ארבע קבוצות של אנשים. צבי רוזנבלט היה השלישי בקבוצה הראשונה. בקבוצה השנייה היה צבי שניידרמן, שעליו אמרה רבקה פייגין בעדותה במשטרה כי נמסר לה כי הוא או צבי רוזנבלט הוא אחד משני המתנקשים.
כשעמד מולה צבי רוזנבלט הגיבה כי אינו האיש. בסיימה לסקור את אנשי הקבוצה, ביקשה כי יראו לה שוב את השלישי, את רוזנבלט. היא סקרה אותו שוב ואמרה כי הוא דומה ליורה אבל אינה יכולה לומר כי היא מזהה אותו בוודאות ומבקשת לראותו בעוד כיומיים כשאינו מגולח למשעי, אלא בעל זיפי שיער כפי שהיה היורה.
בהמשך הוצגו בפניה עוד שלוש קבוצות והיא לא זיהתה איש מאנשיהן. צבי שניידרמן היה בקבוצה השנייה, וכשעמד למולה, סימה ארלוזורוב הצביעה עליו. לאחר מכן ביקשה כי יתנו לשניידרמן להחזיק חפץ בידיו, משום שבליל הרצח שמה לב לידיו. שניידרמן הרים תיק ניירות שהיה מונח שם, פעם בימינו ופעם בשמאלו ואז הודיעה כי הוא אינו האיש.
משיצאה הקבוצה הרביעית הוכנסה לחדר שוב הקבוצה הראשונה. סימה ארלוזורוב הצביעה הפעם על צבי רוזנבלט ואמרה שהוא היחיד בקבוצה זו הדומה במבנה גופו וארשת פניו ליורה, אך נראה לה כצעיר יותר מן היורה מפני שהוא חיוור ממנו ומגולח.
הקצין שטרית סיכם את המסדר בכותבו כי סימה ארלוזורוב זיהתה את רוזנבלט כיורה, אך במידה מסוימת של הסתייגות.
האליבי שהופרך
בעוד זיהויו של רוזנבלט במסדר הזיהוי לא היה החלטי, בחקירתו התברר שלא דיבר אמת כשאמר שאינו שייך ל"ברית הבריונים". גם האליבי שלו לשעת הרצח הופרך.
חקירתו של רוזנבלט החלה ב-24 ביולי 1933 וניהל אותה יהודה ארזי. רוזנבלט מסר אליבי שלפיו בעת הרצח השתתף במה שקרא "נשף ספרותי", שנערך בפלוגה, אך לא זכר פרטים ממנו, ובבירור שערכו החוקרים התברר שנשף כזה כלל לא היה. הפרכת האליבי הגבירה את ביטחונם של החוקרים כי רוזנבלט אכן נטל חלק ברצח, והחקירה הועברה לידיו של שטרית. בחקירתו על ידי שטרית הכחיש רוזנבלט כל קשר עם "ברית הבריונים" וטען כי אינו מכיר כלל איש מחבריה שנעצרו עמו ב-23 ביולי. הוא השתמש פעמים רבות בחקירתו בתשובה "לא זוכר". החוקרים סברו כי במעט שכנוע יוכלו להביאו לכלל הודאה, אם לא ברצח, לפחות בחברות ב"ברית הבריונים" ובסיוע לקשר לרצוח את ארלוזורוב. כדי לשכנעו זימנו אליו את רבקה פייגין. היא ביקרה בכלא, מסרה לו כי נשלחה לבקרו מטעם המפלגה הרוויזיוניסטית וניסתה לשדלו כי יודה ברצח ויציל את המפלגה. השידול עלה בתוהו והחוקרים החליטו להעמידו למשפט. הוא הובל למשרדו של הארי רייס, לפי בקשתה של סימה ארלוזורוב לראותו שוב כשהוא בלתי מגולח. הוא הובא לפגישה כשזיפי זקן מכסים את פניו, לאחר ימים אחדים בהם נאסר עליו להתגלח. בתום המפגש אמרה סימה ארלוזורוב לרייס שהפעם הכירה את רוזנבלט טוב יותר מאשר במסדר הזיהוי, וכי היא בטוחה לחלוטין כי הוא האיש שירה בבעלה. הצעד הסופי היה הבאתה לזהות את המקטורן שנמצא באוהלו של רוזנבלט בפלוגה. היא התבקשה לזהותו מבין עשרה מקטורנים הדומים לו בצבעם ובצורתם והצביעה על המקטורן של רוזנבלט כמקטורן שהיורה היה לבוש בו בליל הרצח. לכך הצטרף גם הזיהוי של הנעליים שנמצאו באוהלו של רוזנבלט כדומות לתבניות הגבס שיצקה המשטרה על העקבות בחול, שהתגלו בזירת הרצח. ההעמדה לדין הייתה עתה ודאית.
המשפט והזיכוי
בראש צוות ההגנה עמד עורך דין הוראס סמואל, יהודי בריטי שהגיע לארץ ישראל בשנת 1918 כקצין בגדוד העברי. לצדו עמדו שלושה עורכי דין נוספים, יוסף קייזרמן, יצחק בנימיני וצבי אליהו כהן.
את סימה ארלוזורוב, שהייתה עדה במשפט, ליווה עורך הדין ברנרד ג'וזף, לימים דב יוסף, שר המשפטים במדינת ישראל.
ב-26 בינואר 1934, עוד לפני פתיחת המשפט, הטיל סמואל מה שכונה "פצצה משפטית" בהודיעו כי "נמצאו רוצחי ד"ר ארלוזורוב", כאשר נתגלו לפתע שני חשודים נוספים, וערבי בשם עבדול מג'יד מסר מרצונו הודאה במשטרה שארלוזורוב נרצח על ידיו ועל ידי חברו עיסא דרוויש, תוך כדי ניסיון לתקוף מינית את סימה ארלוזורוב. בהמשך התברר כי שני הערבים, שהיו חשודים במעשה רצח ביפו, נפגשו בכלא עם נאשמי רצח ארלוזורוב וכנראה למדו מהם על הפרשה. לאחר מכן חזרו בהם מההודאה, ושוב חזרו והודו, ולבסוף חזרו בהם כליל מעדותם וטענו שסטבסקי ורוזנבלט הבטיחו להם אלף לירות (סכום עתק באותם הימים) תמורת הודאתם.
העדות המרכזית במשפט הייתה של סימה ארלוזורוב, שהעידה במשפט כי זיהתה את סטבסקי ואת רוזנבלט כרוצחי בעלה. ב-8 ביוני 1934, שבוע לפני שמלאה שנה מליל הרצח, ניתן פסק הדין. היה זה פסק דין לקוני, שהוקרא על ידי השופט אוון קורי, לאמור:
השופט יוסף משה ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכות את הנאשמים, שכן הרצח אירע אגב ניסיון לתקיפה מינית.
בפסק הדין לא פירטו שלושת השופטים את הנימוקים להחלטתם. בהתבססם, בהחלטה לזכות את צבי רוזנבלט, על דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד ללא עדות מסייעת, ניתן להסיק כי ביחס לאברהם סטבסקי אכן מצאו השופטים ראיות מסייעות. ניתן לשער כי ראיה כזו הייתה הפרכת האליבי של סטבסקי, וכן עדויות שלפיהן סטבסקי היה בליל הרצח בתל אביב.
לגבי החלטתם של השופטים כי לא הייתה עדות מסייעת לזיהויו של רוזנבלט על ידי סימה ארלוזורוב, אף כי גם לגביו, כמו לגבי סטבסקי, הופרכה טענת האליבי, ניתן לשער כי גם עצם הזיהוי לא נראה להם החלטי.
מיד עם זיכויו שוחרר רוזנבלט מן המעצר וקצין משטרה הסיע אותו במכוניתו למחנה פלוגת בית"ר בכפר סבא, שם נערכה לו קבלת פנים נרגשת. אברהם סטבסקי נשאר כלוא. בהמשך הגיש ערעור על הרשעתו, ובית המשפט העליון המנדטורי זיכה אותו ב-20 ביולי 1934 ופסק כי לא נמצאה עדות מסייעת לזיהויו על ידי סימה ארלוזורוב.
התנועה הרוויזיוניסטית חגגה את הזיכוי, אף כי היה זה זיכוי טכני בשל אותו סעיף בדיני הראיות ולא זיכוי מהותי הנובע מסתירת הממצא כי סטבסקי רצח את ארלוזורוב בכוונה תחילה. ביום השבת שלאחר הזיכוי ערכו סטבסקי ורוזנבלט עלייה מתוקשרת לתורה בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
חייו לאחר המשפט
בשוך סערת המשפט שיקם רוזנבלט את חייו. בשנת 1937 נשא אישה, רינה לבית זלטקס ונולדו לו בן ובת ובמשך הזמן החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב. היה חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל, חבר המועצה הארצית של הצ"ח וכתב מאמרים בעיתון התנועה הרוויזיוניסטית "הירדן" ובמוספו "משמר הירדן".
יהודה ארזי, שהיה אחד מחוקרי פרשת הרצח, האמין בחפותם של הנאשמים. בשנותיו האחרונות עשה כמה ניסיונות להפגיש את רוזנבלט עם סימה ארלוזורוב, אך נפטר בטרם עלה בידו להפגישם. חמש שנים לאחר מותו זימן הגורל את רוזנבלט להיפגש עמה. היה זה בסוף חודש מאי 1964, כאשר רוזנבלט וסימה ארלוזורוב נקלעו למסיבת חתונה במלון "רמת אביב" בתל אביב, שיהודה ארזי היה אחד מבעליו. רוזנבלט היה מוזמן מטעם הורי הכלה, וסימה ארלוזורוב הוזמנה מטעם הורי החתן. השניים החליפו מבטים אך לא פתחו בשיחה.
על דברים אלה הגיש נגדו רוזנבלט תביעת דיבה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שבה תבע פיצויים בסך 150,000 לירות. התביעה הוגשה באמצעות עורך הדין שמואל תמיר, בעברו חבר אצ"ל ותנועת החרות, ולימים שר המשפטים. בין הנתבעים נכללו ארבעה אנשים וגופים אחרים הקשורים לעריכתו ולהדפסתו של "מולד". עורכי דינם של הנתבעים היו יעקב סלומון ונפתלי ליפשיץ, מבכירי עורכי הדין בישראל באותה עת.
המשפט התנהל בפני השופט יוסף לם. שנה וחצי לאחר הגשת התביעה, ב-14 באפריל 1966, בישיבה שנקבעה לקדם-משפט (ישיבה פרוצדורלית מקדמית לקביעת נוהלי הדיון), הפתיע השופט לם את הצדדים והפך את הישיבה לישיבה מסכמת שבה הסתיים המשפט. השופט החליט שלא לדון לגופו של עניין ולשמוע ראיות, ופסק כי מטעמים ציבוריים אין לנהל דיון בפרשה בחלוף עשרות שנים מאז המקרה וכי יש להשאיר את העניין לפסק דינה של ההיסטוריה. השופט לם אמר:
בטרם קבע את גובה הפיצויים שישולמו לרוזנבלט, אמר השופט:
השופט פסק שהנתבעים ישלמו לרוזנבלט פיצויים בסך 2,000 לירות (סכום זעיר יחסית לסכום התביעה) בתוספת הוצאות משפט בסך 1,000 לירות.
בשנת 1970 פורסמו ב"ג'רוזלם פוסט" קטעים מספרו של אדווין סמואל (1898–1978), בנו של הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, שבין היתר יוחסה בהם ההאשמה ברצח לסטבסקי, רוזנבלט ואחימאיר. עו"ד תמיר הגיש לבית המשפט המחוזי בירושלים קובלנה פרטית בשמו של רוזנבלט נגד כותב הספר ונגד עורך העיתון, באשמת הוצאת דיבה. בתום העדויות בתיק ביקשו הנאשמים "לא להשיב על ההאשמה" (טענה משפטית שלפיה טוען נאשם כי עובדות האישום לא הוכחו אפילו לכאורה). בית המשפט דחה את הטענה וחייב את הנאשמים להשיב על ההאשמה והנאשמים קיבלו, בתום ההליך שנמשך שלוש שנים, את הצעת בית המשפט לפשרה, שכללה פרסום התנצלות בעיתונים "הארץ" ו"ג'רוזלם פוסט" ותשלום פיצוי בסך 10,000 לירות בצירוף הוצאות משפט. משפט זה לא עורר הד ציבורי רב.
שאלת רצח ארלוזורוב הוסיפה להיות סלע מחלוקת פוליטי עוד שנים רבות. בשנת 1982 ראה אור ספרו של שבתי טבת "רצח ארלוזורוב". בספרו לא ניקה טבת את סטבסקי ורוזנבלט מחשד, והטיל את האשמה ליצירת האווירה ששררה באותה עת ביישוב על ברית הבריונים ועיתונה "חזית העם".
בעקבות זאת החליט ראש הממשלה, מנחם בגין, הראשון מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית שכיהן כראש ממשלה בישראל, להקים את "ועדת בכור" כדי לחקור את הפרשה, וזאת אף על פי שעבר כמעט יובל שנים מאז הרצח, וכאשר רוב המעורבים כבר לא היו בחיים. הוועדה קבעה כי סטבסקי ורוזנבלט לא רצחו את ארלוזורוב, וכי אין היא יכולה לקבוע מי רצח אותו והאם היה זה רצח פוליטי.
צבי רוזנבלט, ששינה את שמו לצבי בן יעקב, על שם אביו, נפטר בשנת 1984. לאחר פטירתו קראה עיריית תל אביב על שמו רחוב הנמצא בשכונת יפו א' (דקר) בלב יפו ונושק לשדרות ירושלים.
כוכב אורח
בסין העתיקה, הכוכב האורח היה אחד משלושה סוגים של "כוכבים חדשים", כשהשניים האחרים היו סוגים של שביט.
נלצ'יק
נלצ'יק (ברוסית: Нальчик; בקברדינית: Налшык, פירוש השם: "פרסה") היא עיר באזור הקווקז, בדרום רוסיה, ובירתה של רפובליקת קברדינו-בלקריה והעיר הגדולה ביותר באזור זה.
העיר נמצאת בגובה 512 מטר מעל פני הים ליד מדרונות רכסי הקווקז הגדול, ודרכה זורם נהר נלצ'יק, אחד מיובליו של טרק. שם העיר בא ממיקומה של העיר המקורית בעמק בין שני רכסי קווקז. המיקום המזכיר את הפרסה, אשר הפכה לסמל העיר. אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-272,800 תושבים בשנת 2005 ומאז ירדה לכ-265,000 בשנת 2017.
היסטוריה
ב-1724 נסיך קברדה אסלנבק קייטוקין העתיק את מגוריו למקום זה, שהפך בעקבות זאת למרכז האדמיניסטרטיבי של קברדה. ב-1818 החיילים הרוסים הקימו במקום מבצר, שאוכלס ב-1838. ב-1862 התגוררו במקום 2300 איש. במעמד של עיר מ-1921. בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני, שנמשך בין 28 באוקטובר 1942 ל-3 בינואר 1943, העיר נהרסה ברובה. על העיר התנהלו קרבות עקובים מדם. בעיר הוקם גטו קטן ומאות אנשים נהרגו בבורות הירי שהנאצים הכריחו לחפור. חלק מקברי החיילים נמצאים בשטח העיר כיום.
בשנת 2003 זכתה נלצ'יק בתחרות העיר הנקיה ביותר ברוסיה. ב-13 באוקטובר 2005 אירעה בעיר מתקפה של חמושים צ'צ'נים נגד כוחות הביטחון הרוסיים. 136 איש נהרגו במתקפה.
קהילה יהודית
היהודים מתגוררים בעיר משנות ה-70 של המאה ה-19 בשכונת "קוֹלוֹנקָה" (המושבה "היהודית"). רובם שייכים לעדה של יהודי ההרים.
בפלישת הגרמנים לעיר ב-28 באוקטובר 1942 הוקם בעיר גטו ונחפרו בורות ירי. מאות יהודים נהרגו בבורות הירי שהוקמו מסביב לעיר, בתים נהרסו, ובעלי חיים ומזון הוחרמו. בית הספר שהופצץ הפך למשרדי הנאצים וילדי הגטו הוכרחו לנקות יחפים את בית הספר. תושבי העיר שלחו מכתב לברלין שבו כתוב כי הם לא יהודים אלא טטים (כינוי ליהודים בקווקז) בתמורה לשליחת המכתב נערכו לחיילים הנאצים סעודות מהאוכל האחרון של היהודים התשובה הייתה מפתיעה :״כלב לבן וכלב שחור הוא עדיין כלב״ פירוש יהודי כזה ויהודי כזה, הוא עדיין יהודי. ביום הגעת הנאצים לעיר 10 דקות לפני האיסוף למחנה ההשמדה הצבא האדום תקף את הנאצים והיהודים ניצלו, שיקום העיר היה ארוך והקהילה היהודית שוקמה במשך שנים רבות.
ספורט
קבוצת הכדורגל המקומית ספרטק נלצ'יק משחקת כיום (2010) בליגת העל הרוסית. אצטדיונה העירוני נקרא אצטדיון ספרטק.
ב-28 בספטמבר 2012 בעיר נלצ'יק התקיימו המשחקים הקווקזיים בהם השתתפו כ-2,000 אתלטים מכל הרפובליקות הקווקזיות.
תרבות
העיר מהווה את המרכז התרבותי של הרפובליקה. בשנת 1957 בעיר הוקמה אוניברסיטה. כמו כן, בעיר פועלים מספר מוזיאונים ותיאטראות.
בשנת 2015 באזור נלצ'יק נערכו צילומי סרט יחף בשמיים שרובו צולם בתחום הרפובליקה והשתתפו בו שחקנים מקומיים ללא תשלום.
יחסי אורוגוואי–ארצות הברית
יחסי אורוגוואי–ארצות הברית הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין ארצות הברית של אמריקה.
היסטוריה
החל משנות ה-90 של המאה ה-18 ניסתה אורוגוואי לרקום קשרים עם ארצות הברית על מנת להתמודד עם הנוכחות הבריטית המשמעותית במדינה. ארצות הברית הגיבה בצורה ידידותית.
אורוגוואי משתפת פעולה עם ארצות הברית בענייני אכיפת החוק, כגון מאמצים אזוריים למאבק בסחר בסמים ובטרור, והיא גם פעילה מאוד בתחום זכויות האדם.
מאז 1999 ועד תחילת 2003, אזרחי אורוגוואי היו פטורים מחובה לוויזה בעת כניסתם לארצות הברית במסגרת תוכנית פטור מוויזה שהובילו שתי המדינות. פטור זה בוטל ב-16 באפריל 2003.
תחת שלטון טבארה ואסקז, נשיא אורוגוואי מאז 2005, לאורוגוואי יש עמדות שונות מאוד במספר נושאים מאלה של ארצות הברית.
קפיטול מדינת דקוטה הדרומית
קפיטול מדינת דקוטה הדרמית (באנגלית: South Dakota State Capitol) הוא מבנה המשמש כמקום משכנו של בית המחוקקים של מדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית. המבנה ממוקם בשדרת איסט קפיטול מס' 500, בבירת המדינה - פיר.
במבנה ממוקם גם משרד מושל המדינה.
המבנה בנוי אבן גיר מאינדיאנה, וכן שיש מורמונט ואיטליה. גובהו של המבנה כ-50 מטרים, רחבו כ-58 מטרים ואורכו כ-90 מטרים. המבנה נבנה בעלות של כמיליון דולרים על פי תוכניות של האדריכלים ממיניאפוליס ס. אי. בל ומ. ס. דטווילר, בסגנון הדומה לקפיטול מדינת מונטנה שבהלנה.
המבנה הוקם בין השנים 1905–1910 ושופץ החל משנת 1977 ועד שנת 1989 לקראת חגיגות יובל המאה להקמת המדינה.
רוח הקודש (נצרות)
רוח הקודש (יוונית Άγιο Πνεύμα; לטינית Spiritus Sanctus) היא, בנצרות, אחת משלוש פניו של השילוש הקדוש המהווה את אלוהים האחד. רוח הקודש מוגדרת בדרך כלל כנוכחות האלוהית השורה על הבריאה כולה ומחייה אותה. חוויות ההתגלות וההשראה באמונה הנוצרית מתוארות כירידה של רוח הקודש על האדם, וטקסים רבים בכנסיות השונות מיועדים לשם השגתה של חוויה כזו. מבחינת מעמדה בשילוש, היא נתפשת על ידי רוב התאולוגים כאהבה ההדדית וכקשר המשותף בין אלוהים האב לאלוהים הבן.
רוח הקודש בברית החדשה
לפי הפרשנות המקובלת ברוב הכנסיות הנוצריות, הברית הישנה כוללת בשורות ונבואות על בואו הצפוי של ישו ועל העקרונות הבסיסיים של הנצרות המתוארים בברית החדשה. לפי אמונה זו, נזכרה רוח הקודש כבר בברית הישנה בתחילתו של ספר בראשית:
טבילת ישו
רוח הקודש נזכרת במקומות רבים בברית החדשה. אחד האזכורים החשובים של רוח הקודש, מתייחס לטבילת ישו בידי יוחנן המטביל, שם היא מתוארת כיונה. בבשורה על-פי יוחנן העיד יוחנן המטביל על האירוע:
בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי מרקוס, מתואר המקרה כעובדה:
בשל תיאור זה, ההמחשה הפופולרית ביותר של רוח הקודש באומנות הנוצרית היא בדמותה של יונה. בנוסף, מקובל על שום הטבילה, שמים נחשבים גם הם לאחד מסמליה של רוח הקודש.
רוח ישו נחה על השליחים
לאחר קומו מן המתים, ציווה ישו על השליחים והבטיחם:
שבעה שבועות לאחר מכן, בפנטקוסט, התממשה הבטחתו של ישו לשליחיו, כמתואר במעשי השליחים:
על שום תיאור זה נהוג לתאר את רוח הקודש באומנות גם בדמות אש.
ההשתנות של ישו
במהלך השתנותו של ישו על הר תבור, אין רוח הקודש מוזכרת מפורשות, אך הכנסייה פירשה כי היא נכחה באירוע בדמות "ענן-אור", כאמור בבשורה על-פי מתי:
ההשתנות מתוארת, אם כן, כמעמד בו נכחו האל-האב בדמות בת קול, הבן ורוח הקודש בדמות ענן, ובשל כך מתוארת רוח הקודש פעמים רבות כענן-אור, או כמשחק של אור וצל.
הבשורה למרים
אולם מעשה רוח הקודש החשוב ביותר המתואר בברית החדשה, הוא ללא ספק חלקה בלידת ישו בהתאם לדוגמה הנוצרית כי הבתולה הרתה באמצעות רוח הקודש. כך בבשורה על-פי מתי:
וכך בבשורה על-פי לוקאס:
בתיאורי הבשורה למרים מתוארת רוח הקודש בדרך כלל באמצעות קרן אור, בין בלווית יונה ובין בלעדיה, שכן נדמתה כמאירה על הבתולה. גם בהקשר זה מוזכרת רוח הקודש כענן-צל, שכן סוככה על אם האלוהים.
עקרון השילוש בברית החדשה
למרות תיאורים אלה, בהם מוזכרת רוח הקודש כ"רוח אמת", "יונה", "אש", "קרן אור" או כ"ענן", כבר בברית החדשה נזכר עקרון השילוש הקדוש בסופה של הבשורה על-פי מתי:
נוסח השליחים ונוסח ניקיאה
השיח התאולוגי אודות מהותה ומעמדה של רוח הקודש התקיים בשלב מאוחר לשיח הכריסטולוגי שעסק באל האב ובאל הבן, ונמשך עד המאה ה-11. מסיבה זו קיימת מחלוקת רחבה יותר סביב טבעה של רוח הקודש ביחס לאלה של שתי הישויות האחרות המהוות את השילוש הקדוש.