cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ח'אלד (מוזיקאי)
Khaled - 1992
בשנת 1992 יצא האלבום הראשון שלו הנושא את השם Khaled. באלבום זה בלט שירו "Didi", שהגיע לראש מצעדי הפזמונים במדינות רבות באירופה והעולם הערבי והיה השיר היה הראשון בסגנון ראיי שהגיע לרשימת "Top 50" במצעד הצרפתי. עם זאת, המשורר האלג'יראי שב ראבע טען כי השיר הועתק ממנו, וב-2015 נשפט ח'אלד על גנבה ספרותית ונקנס ב-200 אלף אירו.
N'ssi N'ssi - 1993
ב-1993, כשנה מצאת אלבומו הראשון הוציא ח'אלד אלבום שני במספר תחת השם N'ssi N'ssi. ברוב שירי האלבום שולבו מילים בערבית עם מילים בצרפתית. באלבום זה בלטו השירים N'ssi N'ssi ,Abdel Kader והשיר Chebba. בישראל הוקלטה גרסת כיסוי לשיר Chebba על ידי הזמרת אתי אנקרי בשם "אשבו".
Sahra -1996
ב-1996 הוציא ח'אלד אלבום בשם Sahra שזכה להצלחה רבה. מתוך האלבום הצליחו במיוחד הלהיטים "Aïcha" ו-Wahrane Wahrane שהושמעו רבות במצעדים באירופה. השיר Aicha יצא במקור בגרסה בצרפתית, שמילותיה נכתבו בידי המוזיקאי הצרפתי-יהודי ז'אן-ז'אק גולדמן ובהמשך יצא גם בגרסה דו-לשונית צרפתית וערבית, שמילותיה הערביות נכתבו בידי שב ח'אלד עצמו. השיר זכה לגרסאות כיסוי במגוון שפות. ב-2013 שימש השיר Wahran Wahran כפסקול בסרט הדיקטטור. בישראל הוקלטו שני שירים מאלבום זה בגרסה עברית ב-1998 בשם "עיישה" על ידי חיים משה, עם מילים עבריות של אהוד מנור וב-2013 גרסת כיסוי לשיר Wahrane Wahrane בשם "תרחמי עליי" על ידי עומר אדם עם מילים עבריות של אסף אטדגי.
1,2,3 Soliels
בשנת 1999 הופיע ח'אלד יחד עם הזמרים Rachid Taha ו-Faudel יחד עם תזמורת ענקית בפריז. המופע נשא את השם 1,2,3 soliels. שלושתם נחשבו אז למלכי הראיי וביצעו 23 להיטים מהמוכרים ביותר שלהם ביחד, והמופע נחל הצלחה גדולה. המופע יצא על גבי דיסק ובגרסת DVD, גרסת הדיסק זכתה פעמיים באלבום זהב ואילו ה-DVD באלבום זהב אחד.
C'est La Vie
ביולי 2012 הוציא ח'אלד אלבום שנקרא בשם הלהיט הגדול ביותר בתוכו "C'est La Vie", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים ברחבי העולם. בין השירים הבולטים באלבום זה הם: C'est La Vie, Encore Une fois והשיר Hiya Hiya שיתוף פעולה עם הזמר פיטבול. ב-2013 הוקלטה בישראל גרסת כיסוי לשיר C'est La Vie בשם "סה לה וי" על ידי קובי פרץ. אותו שיר הוקלט גם על ידי גד אלבז בשם "ה' מלך". באותה השנה הוקלט גם השיר Willi Willi על ידי רגב הוד בשם "קרוב אלייך". גם השיר ״בלילות״ שמבוצע בארץ על ידי חיים משה ונתנאל הוא במקור של חאלד ונקרא בשם “Rouhy ya wahran”. אושר כהן הזמר הישראלי הצעיר ששר בסגנון מזרחי גם הוא ביצע שיר שלו בשם ״ורק איתך״ שהלחן שלו הוא של השיר “hiya hiya” שחאלד מבצע עם הראפר פיטבול.
טרריום
טרריום הוא מְכָל זכוכית אטום שניתן להכיל בתוכו אדמה וצמחים, וניתן לפתוח אותו לתחזוקה כדי לגשת אל הצמחים בפנים. עם זאת, טרריות יכולות להיות גם פתוחות לאוויר ולא להיות אטומות. טרריות נשמרות לרוב כחפצי נוי או קישוט. טרריות סגורות מייצרות סביבה ייחודית לגידול צמחים, שכן הקירות השקופים מאפשרים לחום ולאור לחדור. המיכל האטום בשילוב החום הנכנס לטרריה מאפשר יצירת מחזור מים בקנה מידה קטן. זה קורה מכיוון שהלחות גם מהאדמה וגם מהצמחים מתאדה בטמפרטורות הגבוהות בתוך החממה. אדי מים אלו, מתעבים על דפנות מיכל הזכוכית, ובסופו של דבר נופלים חזרה לצמחים ולאדמה שמתחת. פעולה זו תורמת ליצירת סביבה אידיאלית לגידול צמחים עקב אספקת מים מתמדת, ובכך מונעת מהצמחים להתייבש. בנוסף לכל, האור העובר בזכוכית השקופה של המיכל מאפשר לצמחים בפנים פוטוסינתזה, היבט חשוב מאוד בגידול הצמחים.
היסטוריה
הטרריה הראשונה פותחה על ידי הבוטנאי נתנאל בגשוו וורד בשנת 1842. לוורד היה עניין להתבונן בהתנהגות חרקים ובמקרה השאיר את אחת הצנצנות ללא השגחה. נבג שרך בצנצנת גדל, נבט לצמח, וצנצנת זו הביאה לטרריה הראשונה. המגמה התפשטה במהירות בעידן הוויקטוריאני בקרב האנגלים. במקום טרריה, זה היה ידוע כמקרה וורדיאני. וורד שכר נגרים לבנות את ארונותיו הוורדיאניים כדי לייצא צמחים בריטים ילידים לסידני, אוסטרליה. לאחר חודשים של טיול, הצמחים הגיעו למצב טוב ומשגשג. באופן דומה, צמחים מאוסטרליה נשלחו ללונדון באותה שיטה ורד קיבל את הצמחים האוסטרלים שלו במצב מושלם. הניסוי שלו הצביע על כך שניתן לאטום צמחים ללא אוורור ולהמשיך לשגשג.
טרריה סגורה
זני צמחים טרופיים, כמו טחבים, סחלבים, שרכים וצמחי אוויר, מוחזקים בדרך כלל בתוך טרריות סגורות בגלל התנאים הדומים לסביבה הלחה והמוגנת שבאזורים הטרופיים. שמירה עליהם בצורה אטומה מאפשרת זרימת מים. ניתן לפתוח את החממה אחת לשבוע כדי להסיר עודף לחות מהאוויר מדפנות הזכוכית. הדבר נעשה על מנת למנוע צמיחה של עובש או אצות העלולים לפגוע בצמחים ולצבע את צידי הזכוכית. יש להשקות מדי פעם את הטרריה, היעדר עיבוי על קירות הטרריום או כל קמלת הצמחים מהווה אינדיקטור לכך שהטרריום דורש מים. טרריה סגורה דורשת גם תערובת אדמה מיוחדת כדי להבטיח תנאי גידול טובים וגם להפחתת הסיכונים לנזק מיקרוביאלי. אמצעי נפוץ הוא 'כבול לייט', תערובת של אזוב כבול, ורמיקוליט ופרלייט. על התערובת להיות סטרילית על מנת להימנע מחדרת מיקרובים שעלולים להזיק.
יהודה פאוזנר
יהודה פאוזנר (1910 – 17 בנובמבר 1978) היה מנתח לב ישראלי, מייסד המחלקה הכירורגית של בית החזה והלב בבית החולים תל-השומר, ממייסדי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
יהודה בן משה פאוזנר נולד ב-1910 ברוסיה. הוא נישא לז'ניה (שיינה) לבית הורוביץ בלייז' שבבלגיה. ב-1936, לאחר שסיים שם את לימודי הרפואה, עלה לארץ ישראל.
בתל השומר שימש כמנהל המחלקה לכירורגיה הכללית ומאוחר יותר במקביל ייסד והקים את המחלקה הכירורגית של בית החזה הלב, שבראשותה עמד עד לפרישתו לגמלאות ב-1975. בשנות פעילותו הראשונות בבית החולים בלינסון טיפל בחולי שחפת ששרדו את השואה ונזקקו לניתוחי ריאות. בהמשך, לאחר השתלמויות בארצות הברית, בלונדון ובסטוקהולם התמקד בניתוחי לב שהיו אז בחיתוליהם. פרופ' פאוזנר היה ראש וראשון למנתחי הלב בישראל והיה חלוץ ניתוחי לב פתוח בימים בהם העולם הרפואי בישראל התייחס בחשדנות רבה לאפשרות של התערבות כירורגית בלב.
באותן שנים מרב זמנו נתון היה לתיקון כירורגי של מומים מולדים ונרכשים בהם הגיע להשגים רבים, כשגולת הכותרת הייתה ניסיונו הרב, והצלחותיו בקנה מידה עולמי בתיקון מומים מסתמיים לבביים. החולים שנותחו על ידו נהנו מתוצאות הניתוח עוד שנים רבות. בתחילת שנות השישים, עם התקדמות הכירורגיה הלבבית בעולם ותחילת עידן ניתוחי לב פתוח, מצא עצמו פרופ' פאוזנר בנסיעות השתלמות רבות, בעיקר בארצות הברית (השתלם גם אצל מייקל דבייקי ביוסטון), שם רכש מיומנות בשדה ניתוחי חדש זה. אז נכנס במלוא כוחו לניתוחים של החלפות מסתמים, תיקון כירורגי של מומים לבביים מולדים מורכבים וכו'. כל אותה עת ותמיד במקביל, המשיך לעסוק בכירורגיה טראומטית ואונקולוגית של בית החזה.
עם הקמת בית הספר לרפואה בתל אביב (תחילה כלימודים משנה רביעית לסטודנטים שהחלו ללמוד באירופה) הצטרף לצוות ההקמה בראשות פרופ' אנדרה דה-פריס, פרופ' שמואל שור ואחרים. פרופ' פאוזנר היה ממקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שימש כיו"ר ועדת ההוראה וכראש החוג לכירורגיה. בין תלמידיו נמנו רופאים רבים בעלי שם, ביניהם הפרופ' מוריס לוי, והד"ר יאיר ליברמן, שהתמנה למנהל מחלקת כירורגית חזה (ריאות) בשיבא (1978).
לזוג פאוזנר נולדו שלושה ילדים: יונתן (שנפטר כילד), דוד וחנה שהמשיכו בדרכו. ד"ר דוד פאוזנר, רופא נשים, לשעבר משנה למנהל אגף נשים ויולדות ומנהל מחלקת יולדות בבית החולים ליס. וד"ר חנה פאוזנר היא רופאה קרדיולוגית, לשעבר סגנית מנהל המערך הקרדיולוגי ואחראית היחידה לטיפול נמרץ לב בבית החולים מאיר.
פרופ' יהודה פאוזנר נפטר בנובמבר 1978.
יחסי בלגיה–מלזיה
יחסי בלגיה–מלזיה הם יחסי החוץ בין בלגיה ומלזיה.
היסטוריה
בשנת 1968 סגן ראש הממשלה ושר ההגנה של מלזיה, עבדול רזאק חוסיין, סייר בבית הספר להנדסה של הצי הבלגי.
יחסים כלכליים
בשנת 2000, משלחת סחר מוולוניה, התעניינה בשותפות מיזמים משותפים עם התעשייה המלזית. סילבנה פלגוטייר, ראש המשלחת אמרה: "אנו משוכנעים שמלזיה היא בסיס טוב מאוד להקמת נציגות ומיזם משותף". בשנת 2001 הוקם האיגוד המלזי של בלגיה ולוקסמבורג על ידי שגרירות מלזיה בבריסל. בשנת 2002, שר הסחר והתעשייה הבינלאומי של מלזיה, רפידה עזיז, אמר כי בלגיה יכולה לשמש "שער לחברות מלזיות העוסקות בשוק האירופי, בעוד שמלזיה יכולה לשמש קרש קפיצה תחרותי לחברות בלגיות הנכנסות לשווקים במזרח אסיה". בשנת 2006 Essensium NV, יצרנית שבבי מחשבים גייסה 7.1 מיליון דולר מ-Atlantic Quantum Sdn. Bhd ממלזיה. בשנת 2007 בחרה Vanbreda International בבלגיה במלזיה כמרכז הפעילות הגלובלי שלה.
בשנת 2016, מלזיה דורגה במקום ה-11 בין הקונים הגדולים של טוגנים בלגים בשווי של 306 מיליון רינגיט מלזי (64.5 מיליון אירו) על 65,718 טון של צ'יפס מיובא, מתוכם 9,689 טון היה מבלגיה. קיימת גם מועצה עסקית מלזיה–לוקסמבורג–בלגיה.
חברות בלגיות בולטות הפועלות מלזיה הם Oleon, Lhoist, Materialise NV, Puratos, Victor Buyck Steel Construction, Vyncke ו-international DPO.
וקה
וֶקָה (שם מדעי: Gallirallus australis, באנגלית (משפת המאורים): Weka) הוא מין של עוף חסר יכולת תעופה ממשפחת הרליתיים. הוא אנדמי לניו זילנד, ויש לו חמישה תת-מינים. רוב גופה של הווקה חום, ומפוספס בשחור ואפור, בעוד בהירות הניצוי שונה אצל תת-מינים שונים. זהו מין גדול יחסית של רלית; אורכו של הזכר כ-50–60 ס"מ ומשקלו כ-532–1605 גרם, בעוד הנקבה קטנה יותר: אורכה כ-46–50 ומשקלה כ-350–1050 גרם. מוטת כנפיה של הווקה היא כ-50 עד 60 ס"מ. רגליה של הווקה חסונות, וכנפיה מנוונות.
הווקה היא אוכלת-כול: בעלי חיים (בעיקר חסרי חוליות) מהווים כ-30% מתזונתה, בעוד חומרים צמחיים משלימים אותה. בין השאר, היא ניזונה מתולעי אדמה, זחלים, חיפושיות, חגבאים, נמלים, חשופיות, חלזונות, ביצי חרקים, שווה-רגלאים, עכבישים, חולדות, עכברים, ביצי עופות קטנים, עלים, דשא, פירות יער וזרעים.
הווקה מצויה בבתי גידול שונים: יערות, כרי דשא אלפיניים, דיונות חול, חופים סלעיים ואזורים עירוניים-למחצה.
אין לווקה עונת רבייה קבועה, אבל בשנים שבהן האוכל זמין בכמויות גדולות, הנקבה עשויה לגדל עד כ-4 גוזלים לאורך כל השנה. הקינים מוקמים על הקרקע, ובנויים מדשא, שממנו הווקה יוצרת צורת קערה. הקן מכוסה בצמחייה עבה. הנקבה מטילה 3 ביצים בממוצע; צבען ורדרד או קרם, והן מנומרות בכתמים חומים או סגלגלים. הזכר והנקבה משתפים פעולה בדגירה על הביצים. הגוזלים בוקעים לאחר כחודש, והם מואכלים על ידי הבוגרים במשך כ-6 עד 10 שבועות.
תת-מינים
ישנם ארבעה תת-מינים של הווקה:
בתרבות הפופולרית
הספרייה וכלי העבודה Weka אשר משמשת ליישומי כריית מידע בשפת התכנות Java קרויה על שמה.
ג'יימס פנדרגסט
סר ג'יימס פנדרגסט (באנגלית: James Prendergast; 10 בדצמבר 1826 – 27 בפברואר 1921) היה הנשיא השלישי של בית המשפט העליון של ניו זילנד. פנדרגסט היה הראשון שמונה לתפקיד זה בהמלצתה של ממשלת ניו זילנד ולא על פי החלטת משרד המושבות הבריטי, אך הוא ייזכר בעיקר בשל פסק הדין מרחיק הלכת שלו במשפט "ווי פרטה נגד הבישוף של ולינגטון" (Wi Parata v Bishop of Wellington) בו הוא תיאר את הסכם ואיטנגי כ"חסר ערך".
ראשית חייו
ג'יימס פנדרגסט נולד בלונדון, הממלכה המאוחדת כבנם הצעיר של מייקל פנדרגסט ושל רעייתו, קרוליין דאו. הוא התחנך בבית הספר סנט פול שבלונדון וב-1845 הוא החל את לימודיו בקולג' קאיוס שבאוניברסיטת קיימברידג', אך עד מהרה הוא עבר ללמוד בקווינז קולג', שם סיים את לימודי התואר הראשון ב-1849. באותה שנה הוא נשא לאישה את מרי ג'יין הול. לזוג לא נולדו ילדים. באותה שנה הוא גם התקבל לאכסניית המשפט מידל טמפל ובמקביל הוא לימד באותה שנה בבית ספר בכפר בישוף האל שבמחוז סאמרסט.
ההגירה לאוסטרליה
ב-1852, בעקבות הבהלה לזהב באוסטרליה, הצטרף פנדרגסט לחופרים בעיירה ארוקה שבויקטוריה. כמחפש זהב הוא היה בר מזל במידה מסוימת, אך הוא לקה בדיזנטריה ושב לארוקה, שם הוא מונה לפקיד בבית משפט השלום. בהמשך הוא שימש בתפקיד זה בעיירות שונות ובאחת מהן פתח תושב לונדון לשעבר אחר, ג'וליוס ווגל, ב-1856 בשכנות לבית המשפט בו עבד פנדרגסט, חנות. בין השניים נרקמה שותפות ארוכת שנים.
ההגירה לניו זילנד
ב-1862 החליט פנדרגסט, יחד עם אשתו, להגר לניו זילנד וב-20 בנובמבר אותה שנה הוא הגיע לדנידין. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בחבל אוטגו. הגעתו לשם התרחשה בעת הבהלה לזהב שם. באותה עת היו רשומים בדנידין 33 עורכי דין ובשלוש השנים הבאות הצטרפו אליהם 20 נוספים. הלקוח הראשון של פנדרגסט בדנידין היה ג'וליוס ווגל, אז עורך העיתון "אוטגו דיילי טיימס".
בשהותו בדנידין זכה פנדרגסט לשגשוג כלכלי והוא נכנס כשותף בכיר במשרד עורכי הדין "פנדרגסט, קניון ומדוק". ב-1863 הוא מונה לפרקליט בפועל של פרובינציית אוטגו וב-1865 הוא מונה להיות פרקליט הכתר של הפרובינציה.
תפקידים ארציים
משנת 1865 והלאה טיפס פנדרגסט בשורה של תפקידים ברמה ארצית, החל מחברותו בפרלמנט של ניו זילנד, המשך בתפקידו כתובע הכללי ועד לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. ב-1881 הוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. ביולי 1865 מונה פנדרגסט להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט של ניו זילנד), תפקיד אותו הוא מילא עד מרץ 1867.
באוקטובר 1865 מונה פנדרגסט להיות התובע הכללי של ניו זילנד בממשלתו של אדוארד סטפורד. ב-1867 הוא פרש מתפקידו במועצה המחוקקת, מתפקידו כפרקליט הכתר של אוטגו ומעסקיו הפרטיים ועבר לולינגטון.
כתובע הכללי הייתה משימתו של פנדרגסט לכונן מערכת חוקים במשפט הפלילי. במסגרת זו הוא ניסח 94 חוקים. כמו כן הוא סייע להשליט סדר במקצוע עריכת הדין. ב-1870 הוקמה לשכת עורכי הדין של ניו זילנד ופנדרגסט נבחר להיות נשיאה הראשון.
נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד
ב-1 באפריל 1875, בהמלצתו של ג'וליוס ווגל, שכיהן אז כראש ממשלת ניו זילנד, מונה פנדרגסט לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד. הוא היה תושב ניו זילנד הראשון בתפקיד זה.
המקרה השיפוטי הידוע ביותר שהובא לפניו היה "ווי פרטה נגד הבישוף של ולינגטון" (Wi Parata v Bishop of Wellington) בשנת 1877. בתיק זה נדון גורלן של קרקעות שהיו בבעלות המאורים בעיר פורירואה (Porirua) שבדרום האי הצפוני, אשר הועברו לידי הכנסייה האנגליקנית למטרת בניית בית ספר. בית הספר מעולם לא נבנה והפוליטיקאי המאורי, ווירמו פרטה, עתר להחזרת הקרקע שהועברה לכנסייה לידי שבט נגטי טואה המקומי. בפסק דינו נקט פנדרגסט עמדה על פיה התארים המסורתיים של המאורים, שלא הוענקו על ידי הכתר, לא יכולים להיות מוכרים על ידי בית המשפט, על בסיס קביעתו שהסכם ואיטנגי הוא הסכם "חסר ערך" (simple nullity). הוא כינה את המאורים "ברברים פרימיטיבים" ולדבריו הם "לא היו מסוגלים לקבל על עצמם את החובות, ולפיכך גם לא להיות ראויים לזכויות של חברה תרבותית". פסיקתו זו של פנדרגסט נהפכה על פניה ב-1941, כאשר בתיק "טה האוהו טוקינו נגד מועצת קרקעות המאורים של מחוז אוטאה" הוחלט על ידי בית המשפט שהסכם ואיטנגי היה תקף במונחים של העברת הריבונות, אך הוא לא היה חלק ממערכת החוקים הניו זילנדית.
בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט העליון, שימש פנדרגסט מספר פעמים כ"מנהלן המושבה" (Administrator of the Government). במקרה שנוי במחלקות שהתרחש ב-1861, כאשר המושל, סר ארתור המילטון-גורדון, עשה בביקור בפיג'י, יעץ ראש הממשלה, ג'ון הול, לפנדרגסט, שבתוקף תפקידו שימש כממלא מקום המושל, להורות על פלישה לכפר פריהקה, כפרו של המנהיג המאורי שוחר השלום, טה וויטי או רונגומאי, מהלך שסר ארתור הביע לו מלכתחילה את התנגדותו. פנדרגסט היה כאמור ידוע בדעותיו השליליות על המאורים והול ניצל זאת.
פרישתו ומותו
ב-25 במאי 1899, לאחר מותה של אשתו ב-5 במרץ אותה שנה, התפטר פנדרגסט מתפקידו כנשיא בית המשפט העליון. עם פרישתו הוא מונה להיות דירקטור ב"חברת ולינגטון לנאמנות, הלוואות והשקעות" (Wellington Trust, Loan and Investment Company Limited) וב"חברה הקולוניאלית לביטוח חיים הדדי" (Colonial Mutual Life Assurance Society Limited). כמו כן במרץ 1902 הוא מונה כדירקטור בבנק ניו זילנד. הוא גילה עניין בסוגיות חקלאות והיה הנשיא הראשון של אגודת החקלאות של מנאוואטו והחוף המערבי. ב-1912 הוענקה לפנדרגסט הזכות לשאת את התואר "הנכבד" (Honourable).
ג'יימס פנדרגסט מת בוולינגטון ב-27 בפברואר 1921.
בית הכנסת עץ חיים (אתונה)
בית הכנסת עץ חיים ממוקם באזור תאיאו באתונה, ברחוב מלידוני 8, מול בית הכנסת הספרדי הגדול והחדש יותר, בית שלום. הוא נבנה בשנת 1904 על ידי יהודי רומניוטים יוונים שהגיעו מיאנינה, ומסיבה זו הוא נקרא גם על ידי בני הקהילה הוותיקים ביותר בית הכנסת "רומני" או "ינוני".
לבית הכנסת נגרם נזק חמור מרעידת האדמה בשנת 1999, בעיקר בגג בית הכנסת, ששופץ באופן קיצוני בשנת 2006 ונפתח רשמית ב־30 ביוני 2007 על ידי הקהילה היהודית באתונה. עם זאת, עקב שיפוץ התרחשו בתוכו התערבויות אדריכליות וזה יצר התנגדויות לבית הכנסת.
בית הכנסת עץ חיים פועל רק במהלך החגים הגדולים של הקהילה היהודית, ועל בסיס קבוע מתקיימות תפילות רק בבית הכנסת המרכזי של אתונה, בית הכנסת בית שלום הסמוך. שני בתי הכנסת מנוהלים על ידי הרב גבריאל נגרין, שנבחר על ידי מועצת הקהילה היהודית באתונה לאחר מותו של הרב הוותיק יעקב עראר בשנת 2014.
דייגו סוזה
דייגו וילרסון פריירה סוזה ובשמו המוכר דייגו סוזה (בפורטוגזית: Dyego Wilverson Ferreira Sousa, נולד ב-14 בספטמבר 1989) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות החלוץ, באלמריה.
ביוגרפיה
סוזה נולד בסאו חוסה דה ריבמאר, מרניאו, ברזיל. בגיל 12 הצטרף למועדון הכדורגל מוטו קלאב. ב-2004 חתם בפלמיירס מהליגה הראשונה. בהמשך עבר לנסיונל מדיירה, עד אשר החל לשחק בבוגרים במועדון אופראירו מהליגה הרביעית בברזיל. באותה השנה סוזה יצא לראשונה לאירופה כאשר חתם בלייקסואס מהליגה השנייה בפורטוגל. בסוף העונה עבר סוזה לאינטרקלובה מליגת העל האנגולית אך לא ערך ולו הופעה אחת בקבוצה בטרם שוחרר.
בשנת 2012, סוזה חזר לאירופה כשחתם בטונדלה מהליגה הפורטוגלית השנייה. לראשונה בקריירה שלו, נהיה סוזה שחקן הרכב במשך עונה שלמה במהלכה כבש 4 שערים. בתום העונה עבר ליריבתה לליגה של טונדלה, פורטימוננסה, לעונה אחת.
לקראת עונת 2013/2014 חתם סוזה בפורטימוננסה במטרה לסייע לה להישאר בליגה. בעונה זו שיחק פחות מאשר בעונה הקודמת, אך רשם את מספר השערים הגדול ביותר שלו עד אז, 6 ב-26 הופעות. בעקבות העונה הטובה שלו, הוחתם במאריטימו בסוף העונה.
ב-13 ביולי 2014, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים מאריטימו מליגת העל הפורטוגלית.
בעונת 2015/2016 עשה את הפריצה שלו כשחקן מוביל כאשר כבש 12 שערים ב-36 משחקים.
בשנת 2017 חתם בספורטינג בראגה מצמרת הליגה. ב-10 ביולי 2019 חתם בשנז'ן הסינית. בינואר הושאל לשנה לקבוצת בנפיקה ליסבון.
איליה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
שרלוט דה ברי
שרלוט דה ברי (באנגלית: Charlotte de Berry; נולדה 1636) הייתה רבת-חובל ושודדת-ים מאנגליה, במאה ה-17. ככל הנראה דמותה היא בדיונית.
מקור הסיפור
ככל הידוע סיפורה של דה ברי הופיע לראשונה בספר "ההיסטוריה של הפיראטים" של אדוארד לויד משנת 1836, כמאתיים שנה לאחר לידתה כביכול של דה ברי עצמה. הספר היה ספר מעשיות מז'אנר המכונה "Penny dreadful" – ספרים זולים שיועדו לצריכה של הקהל הרחב. אין מקורות מוקדמים יותר שמזכירים את דה ברי, וכל המקורות המאוחרים יותר מתבססים על סיפורו של לויד. עובדות אלה הובילו חוקרים למסקנה שדה ברי היא ככל הנראה דמות בדיונית ולא אישיות היסטורית. סיפור הקניבליזם ובחירת הקורבנות בהגרלה הושפע ככל הנראה מסיפור אוניית ציד הלווייתנים האמריקאית "אסקס" (שהשפיע גם על מובי דיק של הרמן מלוויל), כפי שסופר ב-1821 על ידי אחד הניצולים, אוון צ'ייס.
עלילותיה
כשהייתה בשנות העשרה לחייה, התאהבה דה ברי במלח ונגד רצונם של הוריה, נישאה לו. היא עלתה על ספינתו מחופשת לגבר, ונלחמה לצידו. כשקצין גילה את זהותה, הוא שמר את סודה מכיוון שרצה אותה לעצמו. הוא נתן לבן זוגה של דה ברי את התפקידים המסוכנים ביותר, אותם שרד רק בעזרתה. לבסוף, אותו קצין האשים את בן זוגה של דה ברי במרידה, ומכיוון שמילתו של קצין מול מילתו של מלח פשוט הייתה מספקת, הוא הורשע, והוצא להורג במלקות. הקצין ניסה לשכנע את דה ברי להיות איתו, והיא סירבה. בפעם הבאה שעגנה הספינה בנמל, היא הרגה את הקצין, נמלטה בלבוש אישה ומצאה עבודה ברציפים.
יום אחד, רב-חובל של ספינת סחר בשם וילמינגטון ראה אותה ברציף וחטף אותה. הוא אילץ אותה להינשא לו ולקח אותה איתו במסעו לאפריקה. כדי להשתחרר מבעלה האנס, דה ברי התחברה לחברי הצוות של הספינה ושכנעה אותם למרוד. המלחים היו נלהבים ואף תכננו למרוד בעצמם, מכיוון שווילמינגטון היה רודה בהם באכזריות. את נקמתה ביצעה בבעלה כאשר ערפה את ראשו, והייתה לרבת-החובל של הספינה. הספינה וצוותה החלו לפעול כשודדי ים. שרלוט שוב עטתה בגדי גברים.
לאחר מספר שנים, התאהבה בספרדי מגרנדה, ארמליו גונזלס, שירד עמה הימה. כעבור שלוש שנים, בעקבות סופה, הספינה נסחפה הרחק מכל נמל מוכר, והצוות החל לרעוב. בשלב מסוים החליטו שאין להם ברירה אלא לפנות לקניבליזם. בין מספר המלחים שנבחרו בהגרלה, היה גם גונזלס. השורדים ניצלו כאשר עברה ספינת סחר הולנדית בקרבתם, וכאשר ספינה זו הותקפה, הניצולים השתתפו בהגנתה וניצחו. בזמן חגיגות הניצחון, שרלוט קפצה למים כדי להתאחד עם בעלה המת, ולא נודעו יותר עקבותיה.
תה מותסס
תה מותסס (אנגלית: fermented tea או post-fermented tea) הנקרא גם בסינית הייצ'ה (סינית: 黑茶, פין-יין: hēichá, מילולית: "תה שחור") ובמערב נקרא לעיתים פּוּ־אֶר (מסינית: 普洱, פין-יין: Pǔ'ěr), הוא אחד מששת סוגי התה הקלאסיים. עלי תה מסוג זה עברו התססה על ידי מיקרואורגניזמים במשך מספר חודשים עד מספר שנים. סוג התה המותסס המפורסם ביותר הוא תה פו-אר, תה מותסס ממחוז יונאן אשר בסין. תה זה נפוץ במערב ביחס לשאר סוגי התה המותסס עד כי לרוב משתמשים במושג "פו-אר" כשם נרדף לתה מותסס.
ישנם שני סוגים מרכזיים של תה מותסס, בוסרי ובשל, הנקראים בסינית שֶנְג (סינית: 生, פין-יין: Shēng, מילולית: חי) ושוּ (סינית: 熟, פין-יין: shú, מילולית: בשל או מבושל) בהתאמה. הפו אר הבוסרי הוא הצורה העתיקה יותר להתססת תה. לפי שיטה זו מיישנים את העלים ללא התערבות, תהליך שלוקח שנים (ולמעשה, לא נעצר לעולם). פו-אר בשל הוא תה בו מאיצים את תהליך התסיסה על ידי שמירת העלים בסביבה לחה וחשיפתם למיקרואורגניזמים האחראים על תהליך התסיסה, בדומה לדשונת. פו-אר בשל אינו דורש זמן רב להתיישנות, ובאופן כללי נחשב יציב ושטעמו אינו משתנה גם לאורך שנים, בניגוד לפו-אר בוסרי, דבר שהפך אותו לזול ופופולרי. היחס לפו-אר הבוסרי היקר דומה ליחס למשקאות אלכוהוליים מיושנים במערב. אלו הרוכשים אותם מאכסנים אותם בתנאים אידיאלים להמשך תהליך התיישנותם, וטועמים אותם כל זמן מה כדי לחוש בשינוי הטעמים שחל עם תהליך ההתיישנות.
התססת עלי התה משנה את הרכב התה ברמה הכימית, ומשנה את טעמו וריחו. לרוב ההתססה מעדנת את עפיצות משקה התה ואת מרירותו, ומשפרת את טעם הלוואי ותחושת הפה במהלך שתיית התה.
תה מותסס הוא סוג התה היחיד שנהוג לדחוס כיום. היסטורית היו מספר סוגי תה שהיו נדחסים לצורך הובלה, אך מנהג זה דעך בכל שאר סוגי התה.
קירבי באקטס
קירבי באקטס (מאנגלית: Kirby Buckets) היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה לראשונה בדיסני XD ארצות הברית ב-20 באוקטובר 2014, ובערוץ דיסני ישראל ב-25 בפברואר 2015. המככבים בה הם: ג'ייקוב ברטראנד, מקיי קורטיס, טיפני אספנסן, אוליביה סטאק, קייד סאטון ודין ג'ולין.
העונה הראשונה הסתיימה בארצות הברית ב-12 באוגוסט 2015, ובישראל ב-20 בדצמבר 2015.
ב-13 בינואר 2015 הוחלט על חידוש הסדרה לעונה שנייה, כשהפקת העונה נקבעה למרץ 2015. פרק שצולם בעונה 2 אך שודר שבוע לאחר פרק של עונה 1 שודר ב-19 באוגוסט 2015 בארצות הברית וב-6 בספטמבר 2016 בישראל. העונה המלאה עלתה לשידור בארצות הברית ב-7 באוקטובר 2015, וב-13 בספטמבר 2016 בישראל. העונה הסתיימה בארצות הברית ב-29 באוגוסט 2016 ובישראל ב-28 במרץ 2017.
הסדרה הסתיימה ב-2 בפברואר 2017 בארצות הברית וב-23 באוקטובר 2017 בישראל, לאחר 3 עונות ו-59 פרקים.
עלילה
הסדרה מתמקדת בנער בן ה-13 קירבי באקטס, החולם להיות אנימטור מפורסם. קירבי רואה את ציוריו קמים לתחייה וביחד עם חבריו יוצא להרפתקאות משונות ובלתי צפויות, תוך כדי התחמקות מאחותו הכועסת וחברתה.
גלנגל
גָלַנְגַל הוא קנה-שורש מעובה של אחד מארבעה מינים שונים ממשפחת הזנגבילאים. יש לו שימושים קולינריים ורפואיים, ומקור מיניו השונים באינדונזיה וסין. משמש במטבחים שונים מדרום-מזרח אסיה: תאילנד ולאוס (למשל במרקים המפורסמים טום יאם וטום קה גאי), וייטנאם, אינדונזיה, הפיליפינים, מלזיה, מיאנמר ועוד. הגלנגל קשור ביולוגית לזנגביל ודומה לו במראה, אך טעמם של השניים נבדל דיו כדי לתת טעמים שונים לתבשילים. בישראל ניתן להשיג גלנגל בצורתו המיובשת: חתוך לרצועות או כתוש לאבקה, כפרוסות קפואות ובצורה חצי טרייה כמוחמץ במי מלח.
אליס פיטוסי
אליס פיטוסי (בערבית: أليس فيتوسي; 9 במאי 1916, בורג' אבו ארג' – 1978, אל ביאר) הייתה זמרת ומוזיקאית יהודיה-אלג'יראית, ילידת בורג' אבו ארג', באלג'יריה הצרפתית. הייתה ידועה בשיריה בסגנון האנדלוסי וה-hawzii במהלך תקופת טרום-העצמאות של אלג'יריה. לאחר קבלת עצמאות אלג'יריה, החליטה להישאר במדינה ונצרבה בזיכרון הלאומי האלג'יראי כזמרת היהודייה היחידה שלא עזבה את ארצה.
קורות חיים
בשנות ה-20 המוקדמות באלג'יריה, המוזיקה הייתה עניין רב-תרבותי, עם מוזיקאים יהודים ומוסלמים החולקים היסטוריה מוזיקלית אזורית ארוכה. אז, נוכחות נשית במרחב המוזיקלי הלכה וגברה, למרות שלא פעם נתפסה כשנויה במחלוקת מסיבות מגדריות. נשים יהודיות כמו פיטוסי וחבריה, כגון רנט ל'אוראנז, לא היו נתונות לאפליה מגדרית כמו זו זמרות מוסלמיות, בשל היותן לא-מוסלמיות, ובכך כביכול, לא מפרות את "המסורת המוסלמית" בהופעתן בפני גברים.
על אף ההבדלים הדתיים, פיטוסי הופיע לעיתים קרובות עם ולפני המוסלמים. כדי לכבד את מנהגי התרבות האיסלאמית, פיטוסי ניסתה לרצות את דרישות הקהל בהופעות הללו. היא השתמשה בתזמורת מלווה שכולה מורכבת מנשים כשהופיעה עבור נשים מוסלמיות, והופיעה רק עם גברים כשהקהל היה מורכב מגברים מוסלמים. פיטוסי נחשבת לזמרת היהודייה היחידה של התקופה שביצעה שירי אל-מדאח (בערבית: مديح), שירים פואטיים לכבוד הנביא מוחמד, לקהל ערבי-מוסלמי.
ב-2006 חלק מההקלטות שלה יצאו מחדש, כדי להגיע לקהל רחב יותר, כחלק מסדרת "Trésors de la Chanson Judéo-Arabe" ("אוצרות השירה היהודית-ערבית") סדרה של חברת התקליטים Mélodie Distribution.
גלנגל
המילה גלנגל מתייחסת לקנה-השורש של ארבעה מיני צמחים ממשפחת הזנגבילאים:
יש מדינות שבהן מבחינים בין המינים גלנגל גדול לבין גלנגל נחות, ואילו במדינות אחרות מתייחסים אל השניים כאל אחד.
בשימוש הקולינרי, הגלנגל עדין יותר בחריפותו מזו של ג'ינג'ר, מוסיף עומק ושכבות טעם שונות מאלו המאפיינות את הג'ינג'ר.
שימושים
מגוון קני השורש של מיני הגלנגל נמצאים בשימוש במטבחי דרום מזרח אסיה השונים במגוון צורות - כתושים לעיסה במשחות קארי, חתוכים לטבעות לתיבול מרקים, קצוצים גס לתבשילים וכו'.
בימי הביניים גלנגל נחות היה בשימוש נרחב גם באירופה לתיבול מאכלים ואף משקאות אלכוהוליים וחומץ. בעוד השימוש בו במערב אירופה דעך משמעותית במהלך השנים גלנגל נחות עדיין משמש לתיבול וודקות מזרח אירופאיות מסוימות.
במזרח התיכון גלנגל נחות מכונה "חולינג'אן" ומשמש לעיתים לחליטות צמחים.
ילד מזדקן
ילד מזדקן הוא שיר של להקת כוורת מאלבומה הראשון "סיפורי פוגי" שיצא בשנת 1973.
כתיבת השיר
במקור הופיע השיר ב"פינות פוגי" שהקליטו דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין, אלון אולארצ'יק וגידי גוב לתוכנית "ממנו אלייך" של דורי בן זאב בגלי צה"ל. בגרסה זו נקרא השיר "פוגי מתחשמל" והיה חלק מתיאור עלילותיו הדמיוניות של פוגי בהומור נונסנס:
מילות השיר
שם השיר ניתן לו על פי שורתו הראשונה, המנוסחת כאוקסימורון. על אף אווירתו הקלילה של שאר האלבום, שיר זה הוא בעל אופי רציני ונטול משחקי מילים או רמיזות הומוריסטיות. על אף פער זה, כוללים גם שירים נוספים באלבום כדוגמת "שירות עצמי" ו"ביום ובלילה" אווירה של ספקות וכישלונות, אך אלו עטופים בלשון קלילה יותר.
.
שני בתי השיר מתארים את קשיי הילד ואת כישלונו לעמוד בציפיות הוריו והחברה ולנהוג כאדם בוגר. בסוף השיר פונה הילד בגוף ראשון אל אימו ומבקש את תמיכתה ברצונו להישאר ילד:
ייאושו וכישלונו של הילד ניכרים גם בהוריו, והשיר מסכם:
ביצוע השיר
באלבום "סיפורי פוגי" הסולן בשיר הוא גידי גוב. בהתייחס לשיר זה, סיפר גוב כי הושפע בסגנון השירה מסגנון הביצוע של אלי מגן בלהקת אחרית הימים ובשירים נוספים. כמו שירים רבים באלבום זה של כוורת, זכה גם "ילד מזדקן" להצלחה רבה והפך לאחד מלהיטיה הבולטים.
לשיר הוקלטו מספר גרסאות כיסוי. מחבר השיר אלון אולארצ'יק הקליט אותו עבור אלבום הסולו הראשון שלו, "אולארצ'יק", משנת 1985 ובשנת 1995 ביצעו את השיר גידי גוב, אולארצ'יק ואביב גפן בתוכנית לילה גוב. בשנת 1989 הקליט את השיר יהודה פוליקר בהופעה יחד עם גידי גוב וביצוע הופעה של גוב לבדו נכלל באלבומו "דרך ארץ: הופעה" משנת 1988.
אריק איינשטיין ביצע את השיר באלבום "עבודה עברית - מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית" משנת 1998 ולהקת כנסיית השכל ביצעה את השיר יחד עם התזמורת האנדלוסית אשקלון במסגרת פרויקט של גלי צה"ל במלאת 40 שנה לצאת "סיפורי פוגי" בשנת 2013. כמו כן ביצעו את השיר אומנים נוספים, ביניהם חמי רודנר, אבי סינגולדה, רפי גינת ,מוש בן ארי וג'יין בורדו.
אהוד בנאי, בשירו "מהרי נא" ("הילד בן שלושים") מתאר מצב דומה של אדם מבוגר המיואש מחייו הבוגרים, חוזר אל בית הוריו ומייחל לקרבתה של אימו.
זולטאן ארנסט
זולטאן ארנסט (בהונגרית: Ernst Zoltán; גיור, 6 באפריל 1892 – מחנה הריכוז טרזינשטט, 8 במאי 1945) היה דוקטור לרפואה מומחה ברפואה פנימית, מרצה בכיר, אחד החלוצים והמומחים בייצור וטיפול באינסולין בממלכת הונגריה, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה
זולטאן ארנסט נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית כבנם של לאיוש ארנסט (1864–1921), סוחר, ושל יוספה מאוטנר (1870–1945). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בברטיסלאבה (1902–1910) ולאחר מכן המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1910–1915) (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטור לרפואה ב-1915. בסיום לימודיו הצטרף ל"מכון לרוקחות" (Gyógyszertani Intézet) בניהולו של הרופא והרוקח ארפאד בוקאי. מ-1 בפברואר 1916 התחיל התמחות ב"קליניקה הפנימית" (Belklinika). במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעל בבית חולים צבאי במשך שנתיים ועל כך זכה במספר עיטורי הצטיינות. מספטמבר 1922 הפך למתמחה בשכר וכן מרצה משנת 1923. בשנת 1925 יחד עם זולטאן אסודי, שהיה כבר מרצה בכיר ועבד במכון לפיזיולוגיה ופתולוגיה נסע לסיור לימודי מקיף בקנדה, בארצות הברית ובבריטניה כדי ללמוד את הייצור והיישום של הטיפול באינסולין. הגיבוי הכספי לסיור הלימודי שלהם ניתן על ידי מלגה של קרן רוקפלר. הוא פגש שם את ג'ון מקלאוד ועם שובו הפך לתומך מרכזי ואחד המומחים הראשונים בממלכת הונגריה בייצור אינסולין ומאמין ללא תנאי בטיפול באינסולין. בנובמבר 1935 נאלץ לעזוב את הקליניקה הפנימית בשל מוצאו היהודי וקיבל תפקיד כרופא ראשי בבית החולים דניאל בירו ברחוב וארושמאיור (Városmajor), שהיה שייך לקהילה היהודית האורתודוקסית של בודפשט. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד תחילה כרופא של הגנה אזרחית ולאחר מכן נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הועבר דרך מספר רב של מחנות ובסופו של דבר גורש לטרזיינשטט, שם מצא את מותו מטיפוס ביום האחרון למלחמה, ביום שחרור המחנה.
יצירתו המקצועית-הספרותית נשמרת בשלושה ספרים ולמעלה מ-60 פרסומים. רבים מהאחרונים הופיעו בכתבי עת בינלאומיים.
אשתו הייתה רוז'ה פירושקה טאוס, בתם של היצואן איזידור טאוס ושל ארז'בט וייס. הם נישאו ב-26 בינואר 1928 בבודפשט. ילדיהם היו לאיוש אריק ארנסט (1929–?) ומריה אנה אגוטה ארנסט (1931–?).
יום השנה למותו הונצח בבית הכנסת ברחוב דזפי (Dessewffy), שבו התפלל בקביעות עם משפחתו.
הר הנדרסון
ראו גם
}}
נהנה (חיוב ממוני)
במשפט העברי, חיוב נהנה הוא חיוב על המזיק לשלם לניזק על ההנאה שהרוויח מהנזק, אף במקרה שאינו חייב לשלם על עצם ההפסד של הניזק. פעמים רבות הרווח של המזיק אינו זהה להפסד של הניזק, ולכן יש הבדל משמעותי בין חיוב נהנה לתשלום נזק רגיל.
דוגמאות לחיוב
המשנה קובעת שאף על פי שאדם שבהמתו אכלה פירות ברשות הרבים פטור מלשלם את שווי הפירות כיוון ששן ורגל פטורים ברשות הרבים, הוא חייב לשלם לבעל הפירות את הסכום שהרוויח מכך שהבהמה נהייתה שבעה. מקרה נוסף בו חל חיוב זה, הוא אדם שגר בבית חבירו וכתוצאה מכך שווי הבית ירד מעט, הדר מחויב לשלם תשלומי שוכר מלאים ולא רק על הנזק, בגלל חיוב נהנה.
סיבת החיוב
באור שמח הסתפק מה סיבת החיוב, האם משלם על ההנאה מדיני מזיק, או שמשלם כיוון שהנהנה נהיה בעל חוב של המהנה. הנפקא מינה האם משלם מן העידית כמו מזיק או שמשלם בבינונית, כמו בעל חוב.
הרב שמעון שקופ בספרו שערי יושר מציע שתי אפשרויות לסיבת החיוב:
חיובים מקבילים
מלבד חיוב 'נהנה', ישנם בתלמוד סוגי חיוב נוספים, שהאדם מתחייב בהם אף שלא חיסר או הזיק לחבירו:
הקרב הראשון על צ'אנגשה
הקרב הראשון על צ'אנגשה (במנדרינית: 第一次长沙战役) היה קרב חשוב במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, שהתרחש באזור העיר צ'אנגשה בין ספטמבר לאוקטובר 1939. הקרב היה הניצחון הגדול הראשון של הרפובליקה הסינית על כוחות האימפריה היפנית במהלך המלחמה. הוא היה הראשון מתוך ארבעה ניסיונות של הכוחות היפנים לכבוש את העיר, שנפלה לידיהם רק ב-1944 במסגרת מבצע איצ'י-גו.
המלחמה
לאחר מתיחות ממושכת ביחסים בין האימפריה היפנית והרפובליקה הסינית (תחת שלטון הקוומינטנג), תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי הביאו לתחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה, בחזית המרכז, לאחר כיבוש שאנגחאי התרחש הקרב על נאנג'ינג שלאחריו נכבשה הבירה הסינית נאנג'ינג ותושביה נטבחו.
עם כיבוש הבירה השליטו היפנים את ממשלת ואנג ג'ינג-ויי אשר שימשה לבובה ובת חסות שלהם. בחזית הצפונית היפנים נעצרו מהתקדמות דרומה ממונגוליה הפנימית בעת נפגשו במרכזי הכוח של המפלגה הקומוניסטית של סין תחת הגנרל פנג דה-חואי אשר תמרן בין פועל היפנים בשאנשי על גבי רכס הרי טאיחאנג.
אסטרטגיה
העיר צ'אנגשה היושבת מדרום לאגם דונגטינג הייתה (ועדיין) מבין הערים הגדולות ביותר בסין, בנקודת קו האש היא שימשה מרכז של ריבוי כוחות סיניים ונקודה אסטרטגית חשובה משום שהתקדמות דרומה דרך נהר שיאנג אשר דרכו ניתנת ליפנים אפשרות לכתר את פֿוּגְ'יֵין וגְ'יָאנְגְשִׂי ובכך לחתוך את סין לשניים כמו גם להתקדם דרומה עד לגְוָאנְגְדונג תאלץ מעבר דרך העיר צ'אנגשה עצמה (היפנים אף ניסו לפלוש לגואנגדונג דרך ים סין הדרומי למען לא יצטרכו לעבור דרך העיר צ'אנגשה, פעולה אשר נכשלה).
בהבנתם את הערך של העיר הממשלה הסינית של הקוומינטנג (המפלגה הלאומית) בראשות צ'יאנג קאי שק, כעת מבוססת בצ'ונגצ'ינג לאחר שנאנג'ינג וווהאן נלקחו, קראה לתגבור כוחות ישיר ומסיבי לתוך העיר. עם כיבוש נַאנְצַ'אנְג בידי היפנים תחת יאסוג'י אוקאמורה החל להתלקח מאבק מסביב לעיר במקביל אל פלישת גרמניה הנאצית לפולין ותחילתה של מלחמת העולם השנייה באירופה.
הקרב
קודם לקרב, סכסוכים בגבול מנצ'וקוו-מונגוליה בין האימפריה היפנית לברית המועצות הסתיימו בניצחון סובייטי מכריע בקרב חלקין גול אשר הביא לסוף תוכניות ההתפשטות של יפן לשטח המזרח הרחוק הסובייטי וסיביר. התבוסה היפנית העלתה את המורל הסיני, אשר היה בשפל לאחר שנתיים של מלחמה, במהלכן כבשו היפנים אזורים נרחבים בסין, והנחילו סדרת תבוסות קשות לצבא הסיני הלאומני.
הדיוויזיות ה-101 וה-106 של הצבא היפני הקיסרי בפיקוד סיישירו איטגיקי התקדמו לכיוון צ'אנגשה, בירת מחוז חונאן, ובמקביל פלשו 5 דיוויזיות נוספות (ה-3, ה-5, ה-6, ה-13 וה-33) לאזור הצפון הכללי של חונאן כדי להפעיל לחץ נוסף על הכוחות הסינים ולהכריח אותם לפצל את כוחם ולהחליש את הכוח שהגן על צ'אנגשה. הכוחות היפניים שפעלו באזור צ'אנגשה כללו כ-100,000 חיילים, בפיקודו גנרל יאסוג'י אוקאמורה.
הכוחות הסיניים היו תחת פיקוד הגנרלים הלאומניים צ'ן צ'נג ושו יואה תחת ההנהגה הטקטיקת של באי צ'ונג-שי. הם נהנו מעדיפות מספרית של כמעט שניים לאחד על הכוחות היפניים התוקפים, ולכן הכינו תוכניות לעריכת מתקפת נגד מהרגע שהמתקפה היפנית נפתחה ב-17 בספטמבר 1939. שני הכוחות נפגשו במחוז ג'יאנגשי ממזרח לחונאן:
תגובות והשפעה
ב-16 באוקטובר מגזין טיים סיקר את האירוע כך:
הניצחון הסיני העלה את מורל החיילים והביא לעצירה בהתקדמות היפנית הממושכת לתוך סין. כוח זה לתמוך בקווי האש ישמור על מצב המלחמה במרכז סין סטטי כמעט לגמרי על למבצע איצ'י-גו במהלך שנת 1944 אשר במסגרתו יכבשו היפנים את העיר ויתקדמו עד גואנגג'ואו, הישג אשר ישמר זמן קצר שכן יפן תיכנע אל בעלות הברית לאחר הפסדים מתמשכים בחזיתות הרבות של מלחמת העולם השנייה.
מריה איטקינה
מריה לאונטייבנה איטקינה (ברוסית: Мария Леонтьевна Иткина; 3 במאי 1932 – 1 בדצמבר 2020) הייתה אתלטית יהודיה-סובייטית. הייתה אלופת אירופה בעלת 4 מדליות זהב ושיאנית עולם בריצת 400 מטר. הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות בריצה זו.
קורות חיים
איטקינה נולדה ברוסלבל, שבמחוז סמולנסק, שברוסיה. היא התאמנה במועדון ספרטק מינסק ובמועדון דינמו שבמינסק, בלארוס. התגוררה במינסק ועסקה בארגון ספורטאים-גמלאים.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה איטקינה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורה קרפקינה, רימה אוליסקינה, ואירינה טורובה בתוצאה של 45.8 שניות.
בתחרות שנערכה ביולי 1956 קבעה איטקינה בריצת 220 יארד (201.17 מטר) שיא אישי חדש של 23.6 שניות והייתה מוכנה לאולימפיאדת מלבורן (1956). במשחקים עצמם היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ודורגה במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות, לאחר שסיימה במקום רביעי בשלב חצי הגמר, רק 3 אצניות עלו מכל מקצה ו-6 אצניות בסך הכל בשלב הגמר.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה במינסק ב-8 ביוני 1957 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 54.0 שניות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה, לשעבר ברית המועצות ב-6 ביולי היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 53.6 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה איטקינה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.7 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ולא הצליחה לגן על תוארה.
בתחרות שנערכה בקרסנודאר, ברית המועצות ב-12 בספטמבר 1959 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר (ריצת 440 יארד - 402.34 מטר) שיא עולם חדש של 53.4 שניות, לאחר שניצחה את בטי קת'ברט מאוסטרליה (54.3 שניות).
רביעית נצחית
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה איטקינה 3 פעמים במקום רביעי. המקצוע שבו החזיקה בשיא העולם (ריצת 400 מטר) לא נערך במשחקים אלו ולכן היא השתתפה במקצועות בה הייתה פחות טובה. בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.4 שניות (11.54 שניות - מדידה אלקטרונית), 6 מאיות השנייה איטי מג'וזפינה לאונה מאיטליה (11.3 שניות, 11.48 שניות - מדידה אלקטרונית) שזכתה במדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.7 שניות (24.85 שניות - מדידה אלקטרונית), 3 מאיות השנייה איטי מדורותי היימן מבריטניה שזכתה במדליית ארד (24.7 שניות, 24.82 שניות - מדידה אלקטרונית) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.2 שניות ולא הצליחה לממש את יכולותיה ולזכות במדליה אולימפית.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה איטקינה במדליית זהב בריצת 400 מטר לאחר שהשוותה את שיאה העולמי 53.4 שניות והגנה על תוארה.
בתחרות שנערכה ב-17 באוגוסט 1963 קבעה איטקינה ביחד עם חברותיה בריצת 4x200 מטר שיא עולם חדש של 1.34.7 דקות.
ב-29 באוגוסט 1964 שברה איטקינה בריצת 400 מטר את שיאה האישי והעמידה אותו על 53.0 שניות והגיעה מוכנה לאולימפיאדת טוקיו (1964). במשחקים עצמם, היא סיימה רק במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.6 שניות ושוב לא הצליחה לזכות במדליית אולימפית.
בשנת 1965 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 52.9 שניות.
ב-1966 פרשה מספורט תחרותי לאחר הכנסת בדיקות לקביעת מגדר הספורטאיות. יחד אתה פרשו באותה עת מספר אתלטיות סובייטיות.
אצטדיון זראו
אצטדיון מילטון קוראה (בפורטוגזית: Estádio Milton Corrêa), הידוע בשם זראו (Zerão), הוא אצטדיון בעיר מקאפה, בירת מדינת אמאפה שבצפון ברזיל. האצטדיון משמש בעיקר למשחקי כדורגל, ומארח את קבוצות הכדורגל המקומיות של העיר. תפוסת האצטדיון היא כ-10,000 איש, והוא נחנך בשנת 1990.
פרסומו של האצטדיון נובע מכך שהוא בנוי כך שקו האמצע של המגרש ממוקם בדיוק על קו המשווה (קו רוחב 0), ולכן כל קבוצה משחקת בהמיספירה אחרת.
היסטוריה ומקור השם
העבודות לבניית האצטדיון הסתיימו בשנת 1990, והוחלט לקרוא לו בפשטות "אצטדיון זראו", כיוון שהמילה "Zerão" (צורה מוגדלת של המילה "אפס" בפורטוגזית) מייצגת את קו הרוחב 0. כינוי נוסף של האצטדיון הוא "Marco Zero" (בפורטוגזית: סימן האפס), על שם השכונה בה הוא ממוקם. המשחק הראשון באצטדיון שוחק בתאריך 17 באוקטובר 1990, ונכחו בו 10,000 צופים - כמות הצופים הגבוהה ביותר שנכחה באצטדיון זה עד היום.
בשנת 1994, לאחר מותו של נהג הפורמולה 1 הברזילאי איירטון סנה, הוחלט לקרוא לאצטדיון "אצטדיון איירטון סנה". עם זאת, לאחר מותו ב-18 באוגוסט 1994 של איש הספורט הברזילאי מילטון דה סוזה קוראה, הוחלט לקרוא לאצטדיון "אצטדיון מילטון קוראה".
Adele Live
Adele Live היה סיבוב ההופעות השני של הזמרת הבריטית אדל. סיבוב הופעות זה נתמך על האלבום 21. סיבוב ההופעות החל ב-21 במרץ 2011 בנורווגיה, אירופה. במהלך סיבוב ההופעות הופיעה אדל באירופה ואמריקה הצפונית.
איחוד האמירויות הערביות במשחקים הפאראלימפיים
איחוד האמירויות הערביות השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה איחוד האמירויות הערביות חלק מעולם.
היסטוריה
אל המשחקים הפאראלימפיים בברצלונה בשנת 1992 שלחה איחוד אמירויות הערביות ספורטאי בודד, שהתחרה בהרמת משקולות, וסיים במקום האחרון, עם תוצאה של 110 ק"ג, בתחרות בה זכה עמוס גינוסר הישראלי עם שיא עולם של 175 ק"ג.
המשלחת הראשונה של איחוד האמירויות הערביות שזכתה במדליה פאראלימפית הייתה המשלחת אל אולימפיאדת הנכים סידני (2000). במשלחת בלט אחמד סאיף זאל אבו מוהייר שזכה במרוץ ל-400 מטר במדליית הכסף (קטגוריה T36). במקצה המוקדמות קבע אבו מוהייר שיא עולם 59.27 שניות, ואף שבר אותו במקצה הגמר עם 57.74 שניות, אולם נכנע לשיא עולם של ווה וואי סו מהונג קונג עם 57.58 שניות. אבו מוהייר זכה גם במדליית הארד במרוץ ל-200 מטר עם תוצאה של 26.94 שניות, ונכנע לשיא עולם נוסף של המתחרה מהונג קונג עם 25.62 שניות.
מדליית הזהב הראשונה של איחוד האמירויות הערביות הגיעה באולימפיאדת הנכים אתונה (2004). מוחמד ח'מיס ח'לף, המתחרה בהרמת כוח (עד 82.5 ק"ג) זכה במדליית הזהב עם תוצאה של 217.5 ק"ג. בתחרות הדיפת כדור הברזל הוסיף מאנה עבדאללה סולימאן מדליית כסף נוספת (קטגוריה F32) עם תוצאה של 7.18 מטרים, שני רק לשיא עולם של כרים בטינה האלג'יראי עם 7.64 מטר.
משאל העם על הסכם השלום הקולומביאני
מִשאל העם בקולומביה התקיים ב-2 באוקטובר 2016 ובו נשאלו אזרחי המדינה אם הם מקבלים את הסכם השלום שנחתם בין ממשלו של הנשיא חואן מנואל סנטוס לבין מנהיג מחתרת FARC רודריגו לונדוניו. ההסכם נדחה ברוב זעום כש-50.2% הצביעו "לא" ואילו 49.8% הצביעו "כן". אחוז ההצבעה היה נמוך ורק 37.44% מבעלי זכות הבחירה השתתפו במשאל. על מאמציו לקידום השלום ולסיום מלחמת האזרחים בקולומביה קיבל הנשיא סנטוס פרס נובל לשלום באותה שנה. הוא הבטיח לתרום את הפרס למען קורבנות הסכסוך.
רקע
המשא ומתן בין הממשלה בבוגוטה לבין המורדים החל בהוואנה, בירת קובה, בנובמבר 2012, במטרה לסיים את המלחמה שהחלה ב-1964 וגבתה את חייהם של כ-220 אלף בני אדם. כעבור ארבע שנים, ב-24 באוגוסט 2016, חתמו הצדדים על הסכם השלום, שהעמדתו למשאל עם אושרה על ידי בית המשפט החוקתי של קולומביה ב-18 ביולי אותה שנה. עיקרי ההסכם כללו את פירוק לוחמי FARC מנשקם בפיקוח האו"ם, הפיכת המחתרת למפלגה פוליטית שתקבל שריון בפרלמנט, פיצויים לקורבנות, רפורמה חקלאית והקמת בתי דין מיוחדים. במשאל העם נשאלו האזרחים "האם הם תומכים בהסכם השלום?" והם נדרשו לבחור בין "כן" ו"לא".
תומכי ההסכם
הנשיא חואן מנואל סנטוס היה ממובילי מחנה ה"כן", שקיבל תמיכה נרחבת גם מצד מפלגות רבות בקולומביה, מכל קצוות הקשת הפוליטית, בהן המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית, מפלגת הירוקים, התנועה הילידית לשינוי חברתי ואחרות. על אף שרוב הדמויות הציבורית במדינה סירבו להכריז מפורשות אם הן בעד הסכם השלום עם המורדים או נגדה, רבים הצביעו על כך שהם תומכים בו באמצעות הודעות שונות. הזמרים המפורסמים ביותר במדינה כמו שאקירה, קרלוס ויווס, חואנס ופונסקה הביעו תקווה לשלום בחשבונות הטוויטר שלהם. הכדורגלן רדאמל פלקאו כתב מכתב לעיתון "אל טיימפו" ובו סיפר כי הוא מדמיין מדינה "עם היכולת לסלוח" ואילו כדורגלן העבר קרלוס ולדרמה היה נחרץ יותר, והופיע בעצרת של מחנה ה"כן" ובה הצהיר כי הוא רוצה עתיד טוב יותר לילדיו.
מתנגדי ההסכם
הדמות הבולטת ביותר בקרב מחנה המתנגדים היה הנשיא לשעבר אלווארו אוריבה, ששימש סנאטור בזמן הקמפיין. אוריבה הבטיח להילחם עד חורמה ב-FARC במהלך שתי הקדנציות שלו והפך למבקר בולט של יורשו סנטוס, מאז החל במשא ומתן עם המחתרת. בכירים במפלגת "המרכז הדמוקרטי" הצטרפו אל אוריבה, בהם המועמד לנשיאות ב-2014 אוסקר איוואן סולואגה וסגנו המיועד קרלוס הולמס טרוחיו. הם התנגדו לחנינת המורדים, לשריון המקומות בקונגרס, טענו כי ההסכם יעניק לגיטימציה לסחר בסמים וכי הנשיא סנטוס חרג מסמכותו במהלך השיחות.
תגובות לתוצאה
הנשיא סנטוס הודיע כי ישאיר את הפסקת האש בתוקף למרות דחיית ההסכם. כמו כן הצהיר כי ימשיך לחתור לשלום עד לרגע האחרון של כהונתו, ואמר כי יתייעץ עם האופוזיציה ועם מנהיגי המורדים לגבי המשך פעולה.
גם מפקד FARC לונדוניו אמר כי הארגון ממשיך לרצות בשלום, והבטיח כי השלום ינצח.
ב-24 בנובמבר נחתם בבירה בוגוטה הסכם שלום מתוקן, הכולל שינויים שהציעו מתנגדי ההסכם הקודם. בניגוד לנוסח הקודם, הנוסח החדש לא הוצג להצבעה במשאל עם נוסף, אלא הועבר לאישור הקונגרס, וזכה לאישורו.
סוכנות הידיעות ההונגרית
סוכנות הידיעות ההונגרית מילולית: משרד הטלגרף ההונגרי (בהונגרית: Magyar Távirati Iroda; בקיצור MTI) הייתה סוכנות ידיעות ממלכתית הונגרית בין השנים 1880 לבין 2015. משימתו העיקרית הייתה לספק לעיתונות חדשות טריות. נשיאה מונה על ידי נשיא הרפובליקה בהמלצת ראש הממשלה. ב-1 ביולי 2015 סוכנות הידיעות התמזגה עם הטלוויזיה ההונגרית, עם טלוויזית דונה ועם הרדיו ההונגרי תחת השם Duna Médiaszolgáltat Nonprofit Zrt.
מנהלת MTI ממשיכה להפעיל את שירותי העיתונות לשעבר של סוכנות הידיעות.
1880–1920
שני סטנוגרפים (קצרנים) פרלמנטריים (האספה הלאומית), הוגו מסאק וגזה אדיאשי, הגישו פנייה לראש הממשלה קלמן טיסה ב-23 בנובמבר 1880, שבה ביקשו פטור מתשלום עבור מברקים, כדי להקים את סוכנות הידיעות שלהם. ממשלת הונגריה הסכימה למלא את הבקשה בישיבתה ב-28 בדצמבר. השליט, מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה חתם על הפרוטוקול בינואר 1881. המשרד החל את פעילותו במרץ.
ראש הממשלה דז'ה באנפי מינה את העיתונאי שמואל ראדו לנהל את משרד הטלגרף ההונגרי (סוכנות הידיעות ההונגרית) ביולי 1898. ראדו – בסמכות מינויו – סיכם עם הוגו מסאק וגזה אדיאשי על רכישת MTI. ההעברה התקיימה ב-1 באוגוסט 1898. ראדו ניהל והוביל את MTI במשך יותר מ-20 שנה.
ב-6 בנובמבר 1918 לאחר הניצחון מהפכת החרציותר, ממשלת קארואי החדשה לקחה את משרד הטלגרף ההונגרי לבעלות המדינה. ה-MTI הפכה לסוכנות הידיעות הרשמית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שהוכרזה ב-21 במרץ 1919. שנה אחת לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, ב-17 באוגוסט 1920 ראש הממשלה פאל טלקי הפקיד על קפטן מיקלוש קוזמה לנהל את סוכנות הידיעות ההונגרית, עדיין בבעלות המדינה.
1921–1945
ב-19 במרץ 1944 במהלך הכיבוש הגרמני של המדינה, הגרמנים השתלטו על בנייני MTI ושל הרדיו ההונגרי. ב-15 באוקטובר שודר ברדיו הצהרתו של העוצר, האדמירל מיקלוש הורטי, שמודיע על פרישה של הונגריה מהמלחמה והדבר פורסם ב-MTI.
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן (בגרמנית: Konstantin von Hohenzollern-Hechingen; 16 בפברואר 1801 - 3 בספטמבר 1869), היה הנסיך האחרון של הוהנצולרן-הכינגן.
סוכנות הידיעות ההונגרית
1921–1945
לאחר המצור על בודפשט, MTI התחיל שוב בעבודתו ב-25 בינואר 1945. ב-20 בינואר, המועצה הלאומית של בודפשט מינתה את הפוליטיקאי דיולה אורטוטאי לעמוד בראש סוכנות הידיעות. ב-16 באוגוסט 1945, לפי הצעת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, הממשלה סיווגה את MTI וחברות הבנות שלה כ"חברות תקשורת פשיסטיות", החרימה את נכסיהן, ולמעשה הלאימה אותם.
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן
ביוגרפיה
קונסטנטין נולד ב-16 בפברואר 1801 בזאגאן, והיה הילד היחיד של פרידריך, נסיך הוהנצולרן-הכינגן והנסיכה פאולינה מקורלנד, דוכסית זאגאן, בתו של הדוכס האחרון של קורלנד, פטר פון בירון. ב-22 במאי 1826 התחתן קונסטנטין באייכשטט עם אז'ני דה בוארנה ולאחר מותה בספטמבר 1847 ללא ילדים, התחתן בשנית בנישואים מורגנטיים עם הברונית אמליה שנק פון גיירן, ולכבוד נישואיהם העניק לה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה את התואר רוזנת רוטנבורג.
סוכנות הידיעות ההונגרית
1946–1995
בעידן הקואליציה, MTI הייתה בעיקר בשליטתם של פוליטיקאים ממפלגת החקלאים הזעירים. אולם בפועל, המפלגה הקומוניסטית הפעילה השפעה פוליטית בלתי מוגבלת בעבודתה של סוכנות הידיעות עוד לפני ההשתלטות המלאה על השלטון. בשנת 1950, הממשלה הפרידה בין הרדיו ההונגרי לבין MTI והחליטה להציב אותם בנפרד. הבניין החדש שלו הושלם ב-1953. ב-27 במרץ 1956, בצו מיוחד, איחדה מועצת השרים (ממשלה) את "חברת הצילום ההונגרית" ואת מאות עובדיה לתוך MTI. כתוצאה מכך שירותי הצילום של MTI התרחבו משמעותית.
1996–2010
ב-19 בדצמבר 1996 אימץ הפרלמנט את החוק לגבי סוכנות הידיעות הלאומית, שהפך את MTI לחברת מניות שוב (חוק CXXVII משנת 1996). זכויות הבעלות מומשו בחלקן על ידי הפרלמנט ובחלקן על ידי "המועצה המייעצת לבעלים" (TTT), שנבחרה על בסיס שוויון מפלגתי. על פי החקיקה, בראש החברה המשותפת עמד נשיא הגוף אשר מונה על ידי נשיא הרפובליקה לכהונה של חמש שנים. את הפעילות המקצועית הובילו סגן נשיא מקצועי כללי, התחום הכלכלי נוהל על ידי סגן נשיא כלכלי, סגן הנשיא האסטרטגי היה אחראי על פיתוח השירותים ותכנון אסטרטגי לטווח בינוני. ל-MTI הייתה רשת ענפה של כתבים מקומיים וזרים.
קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן
ביוגרפיה
קונסטנטין מת ב-3 בספטמבר 1869 באחוזתו בשלזיה, ומכיוון שלא היו לו ילדים, ירש קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן גם את ראשות בית הוהנצולרן-הכינגן.
סוכנות הידיעות ההונגרית
2010–2015
בשנת 2010, חבילת התקשורת שהציגה ממשלת אורבן השנייה שינתה משמעותית את עולם התקשורת ההונגרי. היא הפכה לחברת מניות ללא מטרות רווח, הזכויות של המייסדים ובעלי המניות מופעלות לא על ידי הפרלמנט והמועצה המייעצת לבעלים, אלא על ידי הקרן הציבורית של השירות הציבורי.
פעילותו
MTI העבירה את חדשות המדינה והעולם ללקוחותיה. לכל מחוז היה כתב משלו. 600-500 ידיעות פורסמו מדי יום. רשת כתבי חוץ בסדר גודל שאין שני לו בתקשורת המקומית שלחה דיווחים מרחבי העולם 24 שעות ביממה. בנוסף, משרדי המערכת שלהם עיבדו חומרים משלוש עשרה סוכנויות חדשות בחמש שפות. חומרי חדשות מקומיים ובינלאומיים אלו של MTI היוו את הבסיס לשירות החדשות של רוב תחנות הטלוויזיה והרדיו, העיתונים היומיים והשבועיים והפורטלים הפועלים בהונגריה. עובדי עורך התמונות של MTI נכחו בכל האירועים הפוליטיים, התרבותיים והספורטיביים הגדולים במדינה כדי ללכוד את הרגעים הבלתי חוזרים עם הציוד הדיגיטלי המודרני ביותר.
שירותים
בנוסף לפעילות הליבה בשירות הציבורי, MTI מספקת מגוון שלם של שירותי חדשות, צילום וגרפיקה לתקשורת ציבורית ומסחרית, למוסדות ממשלתיים ולארגונים אחרים ללא מטרות רווח, לשחקנים בעולם העסקים ולציבור הרחב. החברה מחזיקה במאגר התמונות והחדשות הגדול ביותר של הונגריה. שירות לקוחות זמין 24 שעות ביממה עבור השותפים שלה.
כנסיית יוחנן הקדוש (חיפה)
כנסיית יוחנן הקדוש היא כנסייה אנגליקנית הנמצאת בשכונת וואדי ניסנאס, ברחוב יוחנן הקדוש פינת רחוב חורי בעיר התחתית שבחיפה. המבנה הוקם בשנת 1935 בסגנון התחייה הגותית. חזיתו מחולקת לשלושה אגפים - אגף תווך בן שתי קומות, ושני אגפי צד בני שלוש קומות כל אחד. על האגף הצפוני ניצב מגדל פעמונים נושא צריח מחודד. הכנסייה משמשת בימי חול את בית הספר היסודי השוכן במתחם, שבו לומדים נוצרים, דרוזים ומוסלמים, ואת העדה האפיסקופאלית בימי חגים ובאירועים מיוחדים. בנוסף היא משמשת לקונצרטים שונים בהם אירועים של החג של החגים.
קישורים חיצוניים
32.81777°N, 34.99446°W
קארלו ליינונן
קארלו אולאבי ליינונן (בפינית: Kaarlo Olavi Leinonen; 15 במרץ 1914 – 19 באפריל 1975) היה גנרל פיני, אשר שימש כשר ההגנה של פינלנד בממשלתו של ריינו ראגנר להטו, וכראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1969–1974.
ביוגרפיה
ליינונן נולד ב-15 במרץ 1914 בטרוולה שבאימפריה הרוסית. ב-1934 הוא התגייס לצבא פינלנד. הוא למד בבתי ספר צבאיים והוכשר כקצין תותחנים. הוא השתתף במלחמת החורף ובמלחמת ההמשך, שבמהלכה מונה למפקד סוללת תותחנים. לאחר המלחמה לימד בבתי ספר צבאיים עד 1952. לאחר מכן עבד כשנה בסטוקהולם כעוזר לנספח הצבאי. לאחר מכן עבד כשנה נוספת במכון להיסטוריה צבאית. בין 1954-1957 שימש כראש מחלקת יחסי חוץ במטכ"ל הפיני. בין 1958–1961 שימש כסוכן מטעם צבא פינלנד בוושינגטון די סי ובאוטווה. ב-18 בדצמבר 1963 הוא מונה לשר ההגנה בממשלתו של ריינו ראגנר להטו - ממשלה שהייתה מורכבת כולה מעובדי מדינה א-פוליטיים. ממשלה זו לא שרדה זמן רב, וסיימה את תפקידה ב-12 באוקטובר 1964.