cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת וולט דיסני
סרטים בהפצת החברה
כאשר מסומן † - הסרט יצא לרכישה בדיסני+ בבכורה בלעדית.
סרטים עתידיים
(חלק משמות הסרטים ותאריכי ההפצה עשויים להשתנות, במידה ולא מצוין שם בעברית ו/או תאריך הפצה בישראל זה אומר שעוד לא אושר רשמית באם יופץ או לא)
ביקורות על היצירה של דיסני
על אף הפופולריות המתמשכת של סרטי דיסני, יש מבקרים הטוענים שחלק מיצירותיים הקלאסיות מנציחות תפקידים מגדריים מסורתיים. הנסיכות המופיעות בסרטי דיסני נוטות להיות פסיביות ולעסוק בעבודות בית. פעמים רבות מטרתן היא למצוא גבר ולהינשא. לעומת זאת, גברים מוצגים בתפקידים סמכותיים כתחרותיים ואמיצים, וזה אף על פי שהם נוטים להופיע זמן קצר יחסית על המסך. מחקרים מסוימים טענו שהנסיכות של דיסני מהוות מודל חיברות בחיי ילדות צעירות.
בנוסף, היו ביקורות שונות על חלק מסרטי דיסני שהציגו לטענת המבקרים סטריאוטיפים גזעניים. הדוגמה הבולטת ביותר הייתה הסרט שירת הדרום משנת 1946 שהתבסס על סיפורי הפולקלור האפרו-אמריקני, וזכה לביקורות זועמות, וכתוצאה מכך החברה החרימה אותו מאז שנות ה-80.
ניקולאס לופס
ניקולאס "ניקו" פדריקו לופס אלונסו (בספרדית: Nicolás "Nico" Federico López Alonso; נולד ב-1 באוקטובר 1993 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת טיגרס מליגת העל המקסיקנית.
קריירת מועדונים
לופס גדל במחלקות הנוער של מונטווידאו וונדררס ונסיונל. בשנת 2011 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נסיונל במסגרת ליגת העל האורוגוואית. הוא ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-11 בינואר 2012 חתם לופס ברומא מהסרייה א'. ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קטניה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2012/2013. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-13 ביולי 2013 חתם לופס באודינזה מהסרייה א'. ב-29 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד סלובן ליברץ במסגרת מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2013/2014. ב-29 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 0–2 לאטאלנטה במסגרת המחזור השישי לעונת 2013/2014. ב-21 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על ליבורנו במסגרת המחזור ה-17 בליגה. בסך הכל ערך 21 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים. בהמשך הושאל מאודינזה להלאס ורונה, לגרנדה ולנסיונל.
רבי יאשיה
רבי יֹאשיה (נכתב גם: יוֹשיה) היה תנא בבלי בדור הרביעי לתנאים שחי באמצע המאה ה-2. חברו ובר-הפלוגתא של רבי יונתן, ושניהם למדו אצל רבי ישמעאל. נקרא גם רבי יאשיה רבה או רבי יאשיה הגדול.
רבי יאשיה לא הוזכר במשנה כלל, ורק פעם אחת בתוספתא. הוא נזכר פעמים רבות במדרשים שיסודם בבית מדרשו של רבי ישמעאל: במכילתא ובספרי על חומש במדבר, וכן בברייתות שבשני התלמודים, ומעט במדרשים שיצאו מבית מדרשו של רבי עקיבא: ספרא וספרי דברים.
קורות חייו
נולד בבבל. על אביו אין בידינו פרטים מלבד שהיה גם הוא תלמיד חכם. רבי יאשיה עלה לארץ ישראל והיה תלמידו של רבי ישמעאל, ככל הנראה בסוף ימיו של האחרון. בבית מדרשו של רבי ישמעאל ב"דרום" (כפר עזיז) פגש גם את חברו ובן מחלוקתו, רבי יונתן. מחלוקות רבות שלהם מצויות בתלמוד ובמדרשים. לרוב נחלקו במדרש המקרא, למעט פעם אחת בה הם נחלקים בהלכה, לגבי מכסת האנשים שצריכים להיות בעיר הנידחת.
עסק בתורה יחד עם רבי מתיא בן חרש, עד שבשלב מסוים נאלץ להפסיק את לימודיו ולעסוק במסחר לפרנסתו.
מאוחר יותר חזר לבבל ושהה בבית מדרשו של רבי יהודה בן בתירא בנציבין. כן מוזכרות מחלוקות שלו עם חכמים בבליים: רבי נתן, רבי זוטרא ורבי יצחק. לימד תורה בעיר הוצל. בתלמוד מסופר כי בזכותו הפכו בני הוצל לתלמידי חכמים עד שרב כהנא קרא עליו את הפסוק ממשלי "צדיק יסוד עולם".
ככל הנראה נפטר קודם רבי ואת מקומו מילא בנו, רבי אחי ברבי יאשיה, שכן בפטירת רבי הוא סיפר על העיר 'בירתא דסטיא' שבבבל שדגו בה דגים בשבת, והטיל עליהם רבי אחי ברבי יאשיה שמתא, ונשתמדו. לעומת זאת, מובא בתלמוד אמרה אותה אמר רבי אלעזר בן פדת לרבי יאשיה "בן דורו". מהמילים "בן דורו", מסיק רש"י שבאותה עת היה קיים עדיין רבי יאשיה הראשון, ולכן הוצרך לומר "בן דורו".
תסמונת אורשקוג-סקוט
תסמונת אורשוקג-סקוט (באנגלית: Aarskog–Scott syndrome, בראשי תיבות: AAS), ידועה לפעמים גם כ"ארסקוג-סקוט", היא מחלה תורשתית נדירה, המועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית או קשורה לכרומוזום X. היא מתאפיינת בקומה נמוכה, חריגות בפנים, אנומליות בשלד ובאיבר המין. התסמונת פוגעת בעיקר בזכרים, אך היא יכולה להופיע גם בנקבות בגרסאות יותר מתונות. התסמונת נקראת גם תסמונת אורשקוג, תסמונת פאציו-דיגיטו-גניטלית (פנים-אצבעות-איבר מין), תסמונת הסקרוטום המצועף (shawl scrotum syndrome) ודיפלזיה פאציו-גניטלית (דיספלזיה של פנים ואיבר המין).
סימנים ותסמינים
התסמינים והסימנים הם בולטים ומגוונים. ללוקים בתסמונת יש: לפעמים ייתכנו טמירות אשכים (קריפטורכידיזם) ובקע טבורי או במפשעה. יש מגוון מופעים מבחינת ההתפתחות השכלית. יש מקרים עם קשיי למידה קלים והפרעות התנהגות קלות, ויש עם משכל תקין. פיגור שכלי חמור מופיע במקרים נדירים.
גנטיקה
מוטציות בגן FGD1 (גן ה"דיספלזיה פאציו-גניטלית" 1) הן הסיבה הגנטית הידועה היחידה של התסמונת. הגן FGD1, הנמצא באזור p11.21 של הכרומוזום X, מספק הוראות לייצור חלבון משפעל חלבון אחר בשם Cdc42, המעביר אותות חשובות להיבטים שונים של ההתפתחות לפני ואחרי הלידה. המוטציות בגן FGD1 מביאות לידי יצור של חלבון בעל תפקוד בלתי תקין. מוטציות אלה מפריעות לאיתותי Cdc42 וגורמות למגוון רחב של אנומליות המאפייניות את הסובלים מתסמונת אשקרוג-סקוט.
אצל 20 אחוז בלבד מהנגועים בתסמונת זו נמצאו מוטציות הניתנות לזיהוי בגן FGD1. סיבת התסמונת אצל שאר הנפגעים ממנה אינה ידועה.
אצל בניה של אם נשאית קיימת 50% הסתברות להיות נגועים בתסמונת, בעוד לבנותיה יש 50% הסתברות שתהפוכנה גם הן לנשאיות. אצל הנשים הנשאיות קיימים ביטויים קלים מסוימים של התסמונת, במיוחד בפנים ובידיים.
אבחון
האבחון זמין למוטציות בגן FGDY1. ייעוץ גנטי ומבחן גנטי מומלצים ליחידים או משפחות שבהן ישנן נשאיות של תסמונת זו או נגועים בה, כשהמחלה דומה חלקית לתסמונת אלכוהול עוברית. עם הבדיקות העשויות להיות מועילות באבחון נמנות:
טיפול
בדומה לכל המחלות הגנטיות התסמונת אינה מתרפאת, והטיפולים הרבים עוזרים לשפר את איכות החיים. נדרשים טיפולים כירורגיים לצורך תיקונן של חלק מהאנומליות, וטיפול אורתודונטי ותיקון חלק מהאנומליות בפנים. נעשים ניסיונות טיפול על ידי הורמון הגדילה על מנת לטפל בקומה הנמוכה.
פרוגנוזה
מקרים אחדים עלולים לסבול מאיטיות קוגניטיבית מסוימת. אולם לילדים הלוקים בתסמונת זו יש לעיתים קרובות כישורים חברתיים טובים. ישנם מקרים בהם זכרים עלולים לסבול מבעיות פוריות.
היסטוריה
התסמונת קרויה על שם דאגפין אורשקוג, רופא ילדים וגנטיקאי נורווגי שתיאר אותה לראשונה בשנת 1970, וצ'ארלס סקוט (Charles I Scott), גנטיקאי רפואי אמריקאי שתיאר אותה באופן עצמאי בשנת 1971.
טור בנלוקס
טור בנלוקס (בהולנדית, צרפתית ואנגלית: Benelux Tour) הוא מרוץ אופני כביש רב שלבי השייך לסבב המרוצים UCI World Tour. המרוץ מאורגן על ידי מדינות בנלוקס: בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, ונערך בהן. עד 2016 הייתה חברת האנרגיה ההולנדית Eneco המממנת הראשית של המרוץ והוא נקרא אנקו טור (Eneco Tour). החל ב-2017 המממנת הראשית של המרוץ היא חברת ברוקראז' הולנדית להשקעות באמצעות המרשתת בשם Binck Bank. עד שנת 2021 נקרא המרוץ "בינקבנק טור", בשנה הזו הפסיקה חברת בינקבנק לשמש כספונסרית הראשית של המרוץ, והוא עבר להיקרא "טור בנלוקס". בשנת 2022 המרוץ בוטל ונדחה לשנת 2023 וזאת, לטענת המארגנים, כתוצאה מאילוצים וצפיפות בלוח מרוצי האופניים.
בשנותיו הראשונות נמתחה ביקורת על המרוץ, על כך שהקטעים המישוריים שמרכיבים את עיקרו מסתיימים בדרך כלל במאוצים רבי-משתתפים ומביאים לחד-גוניות. ב-2012 שילבו המארגנים מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי רונדה ון פלנדרן כקטע באנקו טור. ב-2013 הוסיפו המארגנים גם קטע מקוצר של המרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז' כקטע במרוץ. בהמשך לביקורות החיוביות על מתכונתו החדשה של המרוץ, נוסף ב-2014 קטע שכלל מסלול מקוצר של המרוץ הקלאסי אמסטל גולד. עם זאת, המרוץ עדיין (נכון ל-2017) כולל שבעה קטעים בלבד והקטעים ה"קלאסיים" החליפו קטעים רגילים שנכללו קודם לכן במסלול המרוץ. מתכונתו החדשה של המרוץ הביאה לו יוקרה והפכה אותו ליעד מבוקש לחלק מהרוכבים המתמחים במרוצים הקלאסיים החד-יומיים.
אלויס הודאל
אלויס הודאל (בגרמנית: Alois Hudal; 31 במאי 1885- 13 במאי 1963) היה בישוף ממוצא אוסטרי. שימש כראש הקהילה האוסטרית-גרמנית של אנימה סנטה מריה בוותיקן.
בספרו מ-1937 "יסודות הנאציונל-סוציאליזם", שיבח את אדולף היטלר ואת מדיניותו ותקף בעקיפין את מדיניות הוותיקן.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לבכירים במשטר הנאצי, ביניהם פושעי מלחמה כמו אדולף אייכמן, להימלט ולהסתתר.
תחילת הקריירה
אלויס הודאל נולד בגראץ, אז באימפריה האוסטרו הונגרית, שם למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ביולי 1908. בשנת 1911 קיבל דוקטור בתאולוגיה בגראץ. לאחר סיום לימודי הדוקטורט, הוא נכנס לסנטה מריה דל אנימה ברומא, שבו כיהן ככומר בשנים 1911-1913 והשתתף בקורסים בתנ"ך במכון המקראי. בעת מלחמת העולם הראשונה שימש כעוזרו של הכומר הצבאי.
בהמלצת השגריר האוסטרי ברומא, מונה הודאל בשנת 1923 לתפקיד ראש מכללת אנימה שנמצאת בוותיקן, לחינוך הכמורה העתידית של הכנסייה הקתולית בקרב הלאום הגרמני. כך התמקם בתוך הוותיקן בתור נציג רשמי של הכנסייה האוסטרית, תפקיד אותו אהב והועסק בו עד פרסום ספרו השנוי במחלוקת על הנאציזם. ביוני 1933 הוסמך לתפקיד בישוף.
התקרבותו לאידאולוגיה הנאצית
משנת 1933 ואילך, אימץ הודאל בפומבי את הלאומיות הגרמנית והכריז כי הוא תמיד רצה להיות "משרתם של המטרות הכלל גרמניות". האשמותיו האנטישמיות נגד היהודים נעשו תכופות יותר, והוא קישר את הגזע השמי ש"ביקש להיבדל להשתלט" עם "התנועה הנפשעת של האינטרנציונליזם" ואף גינה קונספירציה של בנקאים יהודים "להיות שליטי הכספים של עיר הנצח".
הוא היה מודאג ביותר לגבי הסכסוך שקרע את החברה האירופית, עם עליית התנועה הקומוניסטית הבינלאומית. הפחד מפני הבולשביזם הייתה נקודת המוצא שלו. בין המטרות ארוכות הטווח שלו היה איחוד רומא עם הכנסייה האורתודוקסית וההמרה של הבלקן מהאורתודוקסיות הסרבית לכנסייה הקתולית. הוא צפה כי הפלישה לברית המועצות בידי כוחות אירופאים תשרת מטרות אלה.
בשנת 1937 פרסם בווינה ספר בשם "יסודות הנאציונל-סוציאליזם" אותו שלח גם להיטלר עם הקדשה בכתב יד המהללת אותו בתור "הסיגורד החדש של גרמניה" (סיגורד היה הגיבור האגדי של המיתולוגיה הנורדית). עם זאת, הנאצים, שלא אהדו את הכנסייה הקתולית, לא הרשו להפיץ את הספר באופן חופשי בגרמניה, למרות שלא נאסר באופן רשמי. במהלך משפטי נירנברג הכריז פרנץ פון פאפן, כי הספר הרשים את היטלר, אולם "יועצים אנטי נוצרים" היו אשמים באיסור הפצתו ו"כל מה שיכולתי להשיג היה הרשאה להדפיס 2,000 עותקים, שהיטלר רצה להפיץ בקרב חברי המפלגה לצורך בדיקת הסוגיה".
הודאל היה ביקורתי מאוד כלפי האידאולוגים הנאצים הבכירים אלפרד רוזנברג וארנסט ברגמן שבזו בפומבי לנצרות. בספרו הציע פיוס ופשרה פרגמטית בין הנאציזם לבין הנצרות, בהציעו להשאיר את החינוך של בני הנוער לטובת הכנסיות, בעוד שהנוצרים יעזבו את הפוליטיקה לחלוטין לטובת הנאציונל-סוציאליזם. תגובתו של רוזנברג לרעיונותיו של הודאל הייתה קשה, באומרו כי "אנחנו לא נאפשר לבסיס התנועה להיות תחת בחינה של הבישוף הרומי". למרות ההגבלות שהוטלו על ספרו ועל אף המגבלות הנאצית נגד הכנסיות בגרמניה, נותר הודאל קרוב לפקידי המשטר הנאצי ובראשם פרנץ פון פאפן.
הספר של הודאל ודעותיו הפרו-נאציות היו קשות מדי עבור האפיפיור פיוס האחד עשר והבישוף לאוגניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר). שניהם ניסו תחילה לשנות את הודאל, אבל לאחר כמה מפגשים לא מוצלחים, הם ניתקו איתו כל קשר. הודאל, שהיה בשנים קודמות אורח פופולרי ומשפיע בוותיקן, חי משנת 1938 בבידוד דה-פקטו במכללת אנימה. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה וגם לאחריה המשיך לשמש כראש הקהילה האוסטרית ברומא ובתפקידו במכללת אנימה, אך לא היה מבכירי מדינת הוותיקן ולא היה נגיש לאפיפיור פיוס השנים עשר ולצוות הבכיר שלו. יש הטוענים כי ייתכן שבזמן המלחמה היה מודיע של המשטר הנאצי בוותיקן.
עזרתו במילוט פושעים נאצים
משנת 1945 עזר הודאל לנאצים לשעבר למצוא מקלט מדיני מחוץ לגרמניה. הוא ראה בכך "צדקה לאנשים במצוקה קשה וללא כל אשמה שאמורים להיות שעירים לעזאזל לכישלונות מערכת הרשע". הוא ניצל את שירותי המחלקה האוסטרית ברומא לסיפוק התעודות הדרושות להגירה, בעיקר למדינות ערב ולדרום אמריקה.
הוא עזר בארגון בריחתם של פושעי מלחמה רבים, בהם מפקד מחנות טרבלינקה וסוביבור פרנץ שטנגל (הודאל נתן לו ויזה לסוריה ומצא לו עבודה במפעל טקסטיל בדמשק), סגנו של שטנגל גוסטב וגנר, "הקצב מריגה" אדוארד רושמן, "מלאך המוות מאושוויץ" יוזף מנגלה, הממונה בפועל על השמדת יהודי אירופה אדולף אייכמן, סגנו של אייכמן אלויס ברונר, אבי שיטת משאיות הגז להמתת יהודים ולטר ראוף, קצין האס אס אריך פריבקה, ומושל מחוז קרקוב אוטו וכטר (שלאחר המלחמה חי במנזר רומי תחת חסותו של הודאל).
ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים אם הודאל היה חלק מארגון שנועד למלט פושעים נאצים, המכונה "נתיבי העכברושים", או שפעל לבדו. מספר היסטוריונים טענו שהוא השתייך לארגון זה, אך שיחק בו רק תפקיד קטן ולא שיקף מדיניות רשמית. בשנת 1999 התגלה מכתב ששלח הודאל בשנת 1948 לנשיא ארגנטינה חואן פרון, בו ביקש 5,000 אשרות כניסה, 3,000 עבור "חיילים" גרמנים ו- 2,000 עבור אוסטרים. באותו מכתב הסביר כי לא מדובר בפליטים, אלא ב"לוחמים אנטי קומוניסטים שבמלחמה הקרובה יצילו את אירופה מן השלטון הסובייטי".
ישנה טענה כי חלק מהמימון עבור רשת הבריחה של הודאל הגיע מארצות הברית. ההיסטוריון מייקל פייר מאוניברסיטת מרקט, מצא שיתוף פעולה הדוק בין הוותיקן (האפיפיור פיוס השנים עשר וג'ובאני בטיסטה מונטיני, לימים פאולוס השישי), להודאל ולמשתפי פעולה נוספים בהברחת הנאצים, וטען כי פיוס עצמו היה מעורב ישירות בפעילות "נתיב העכברושים". כנגד טענות אלה, ישנם עדויות מנוגדות המכחישות מעורבות כזו של פקידי הוותיקן או של פיוס השנים עשר. באוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו, הודאל נזכר במרירות בחוסר התמיכה לה זכה בכס הקדוש בנוגע לקרבות גרמניה הנאצית כנגד "הבולשביזם הכופרים" בחזית המזרחית, והניח כי מדיניות הכס הקדוש בתקופת המלחמה ואחריה הייתה מבוקרת לחלוטין על ידי בעלות הברית. עד יום מותו הוא היה משוכנע שעשה את הדבר הנכון, שחסך לקצינים פשיסטים ופוליטיקאים גרמנים להיתבע על ידי בעלות הברית, והוסיף: "אנחנו לא מאמינים בעיקרון עין תחת עין של היהודים".
אשר פלד
אשר (אושרק'ה) פלד (1 בנובמבר 1906 – 18 בפברואר 1970) היה מראשוני צה"ל וקצין חימוש ראשי הראשון.
חייו
במסגרת ההגנה היה סגן מפקד הגליל התיכון, סגן מפקד מחוז ירושלים ומפקד מחוז שומרון וירושלים. בשנת 1941 מונה פלד לראש מחלקת החימוש של הארגון - תפקיד החמש הכללי.
עם הקמת צה"ל הוצב בראש שירותי הנדסת חימוש בדרגת סגן-אלוף. באוגוסט 1949 הפכו "שירותי הנדסת חימוש" ל"חיל החימוש והתובלה" ופלד מונה למפקד הראשון של חיל החימוש. בשנת 1950 שונה שם התפקיד ל"קצין החימוש הראשי". באפריל 1951 הועלה לדרגת אלוף-משנה והתמנה כעוזר לראש אגף האפסנאות במטכ"ל. בשנה זו גם סיים את שירותו הצבאי והועמד בראש אגף החימוש של משרד הביטחון (1952–1966). בשנים אלו היה שותף לרכש הביטחוני של מערכת הביטחון בתקופות מבצע קדש והתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים. בנוסף, שימש כמזכיר מועצת החימוש העליונה. היה מגיע אישית פעמים רבות כדי להיות פעיל בפריקת ציוד ונשק והעברתו לידי צה"ל. משנת 1966 ועד פטירתו שימש כיושב ראש ועדת הקליעה של התאחדות הקליעה בישראל.
אשר פלד נפטר מהתקף לב בחדרה ונטמן בבית העלמין בעיר. הותיר אחריו את רעייתו, בלה, שתי בנות ונכדים.
עיריית חדרה קראה רחוב בעיר לזכרו.
מנזר וסטמינסטר
הכנסייה הקולגיאלית של פטרוס הקדוש בווסטמינסטר הידועה כמנזר וסטמינסטר (באנגלית: Westminster Abbey) היא כנסייה ברובע וסטמינסטר שבלונדון, מערבית לארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט. הכנסייה היא משכן ההכתרה של מלכי בריטניה, ושל מלכי אנגליה לפניהם. במקום קבורים רבים מגדולי הממלכה. האתר היה מנזר בנדיקטיני עד פירוק המנזרים במאה ה-16, ומכאן שמו.
היסטוריה
על פי המסורת נבנתה הכנסייה הראשונה במקום בשנת 616. אז היה האזור אי באמצע התמזה שנקרא "אי הקוצים". הכנסייה נבנתה במקום שבו ראו הדייגים שדגו בנהר את דמותו של פטרוס הקדוש. את המנזר בנה המלך אדוארד המודה בין השנים 1045–1065.
המנזר נבנה לראשונה בסגנון נורמאני, ונבנה מחדש בין השנים 1245–1517 בסגנון גותי אנגלו-צרפתי שהושפע מהסגנון גותי לוהב (Rayonnant) וכלל קמרונות בגובה 31 מטר, מהגבוהים באנגליה. הבנייה מחדש החלה בתקופת הנרי השלישי והסתיימה בתקופת הנרי השביעי שבנה את קפלת הגבירה (שבנייתה הסתיימה בשנת 1503 בסגנון גותי ניצב). במנזר ניתן לראות קמרונות מניפה האופייניים לתקופה הגותית האנגלית המאוחרת. קמרונות אלה מגיעים לשיא מורכבותם בקפלת הגבירה.
הנרי השמיני הלאים את המנזר ואת יתר המנזרים באנגליה ב-1534 אך לא הרס אותו, בשל מסורת הכתרת המלכים בו. המנזר נותר סגור עד 1540. בשנים 1546–1556 שימש המנזר כקתדרלה.
מאז 1579 מוגדר המבנה כבעל מעמד של Royal peculiar, כלומר מבנה דת המצוי בבעלות ישירה של הכתר, ולא של הבישוף המקומי.
במלחמת העולם השנייה, במהלך הבליץ, נפגע אחד מאגפי הכנסייה.
ב-1995 הושלמו עבודות תיקונים, שיפוצים ושחזורים בכנסייה.
ב־6 בספטמבר 1997 התקיימו במקום מסע האשכבה וטקס האשכבה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, שנהרגה בתאונת דרכים כמה ימים קודם לכן.
קברים בכנסייה
אדוארד השלישי בנה את המנזר מחדש לכבוד המלך אדוארד המודה - קדוש נוצרי. לאחר מותו נקבר הנרי השלישי במנזר, ואחריו נקברו במקום רוב מלכי אנגליה, למעט הנרי השמיני, צ'ארלס הראשון וכל המלכים שמלכו מאז המלך ג'ורג' השני, שנקברו בטירת וינדזור. גם מרי, מלכת הסקוטים, נינתו של הנרי השביעי מלך אנגליה הועברה להקבר במנזר לאחר שנקברה בקתדרלת פטרבורג.
אוליבר קרומוול נקבר בכנסייה, אך הוצא ממנה בהוראת צ'ארלס השני.
מצבות זיכרון
בכנסייה מצבות זיכרון למספר אישים שאינם קבורים בה: בקפלת הגבירה ישנה קפלה קטנה יותר המוקדשת לחיל האוויר המלכותי (RAF) וכוללת לוח זיכרון וחלונות ויטראז' צבעוניים. קפלה זו הוקמה ב-1947 לזכר הטייסים שנפלו בקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה.
כולם יצאו לקרב
"כולם יצאו לקרב" הוא רומן אוטוביוגרפי מאת דוד פוגל, המגולל את קורותיו של רודולף וייכרט, בן דמותו של הסופר, במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת. כתיבת היצירה לא נשלמה; פוגל חיבר אותה בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים, אך בשנת 1944 נתפס על ידי הנאצים במקום מושבו באוטוויל שבצרפת ונשלח לאושוויץ, שם נספה. זוהי היצירה היחידה שכתב פוגל ביידיש, אולם עד כה היא פורסמה בעברית בלבד, בתרגומו של מנחם פרי שעיבד וערך את הרומן מתוך טיוטה בלתי גמורה שנמצאה בעזבונו של היוצר (הנוסח העברי המודפס מונה כ-130 עמודים). פרי אף העניק לרומן את שמו, הלקוח מתוך אחד משיריו האחרונים של פוגל, הפותח במילים "שַׁעֲטַת צְבָאוֹת בִּמְלוֹא תֵבֵל". "כולם יצאו לקרב" יצא לאור לראשונה בשנת 1990 בהוצאת הספרייה החדשה, כחלק מהקובץ תחנות כבות המאגד את כלל יצירות הפרוזה של פוגל (למעט חיי נישואים).
תקציר העלילה
עלילת "כולם יצאו לקרב" נפתחת בשניים בספטמבר 1939, יום אחד לפני הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה הנאצית. רודולף וייכרט, אמן יהודי ונתין אוסטרי לשעבר המתגורר כעת בצרפת, נוסע עם בתו בת העשר ברכבת האחרונה מפריז לאוטוויל (Hauteville), שם שוהה אשתו חולת השחפת בבית מרפא. כחודש לאחר מכן, בשלושה באוקטובר, שוטרים צרפתים מגיעים לעצור אותו בפנסיון שהוא שוהה בו, במטרה לשלחו לאחד ממחנות ההסגר המיועדים לנתינים זרים. כפי שמסביר במאמרו דן לאור, עם פרוץ המלחמה החל להתעורר בצרפת חשש כבד מפני "גיס חמישי": כתוצאה מכך, תוך ימים ספורים הפכו עשרות אלפי מהגרים גרמנים ואוסטרים לשוהים בלתי רצויים, הובלו למרכזי איסוף ומשם נשלחו למחנות מעצר מאולתרים, שבהם שהו לעיתים גם חודשים ממושכים. מחנות אלה כונו לימים "מחנות הבושה" ("les camps de la honte"), שכּן באופן אירוני (או פרדוקסלי), רבים מהעצורים היו פליטים שנמלטו מארצות הרייך השלישי בדיוק משום היותם מתנגדים מובהקים של המשטר הנאצי – או, לחלופין, קורבנותיו. כך, יהודים, קומוניסטים ואחרים שנרדפו על ידי הנאצים ואף נכלאו במחנות ריכוז, מצאו עצמם על אדמת צרפת חשודים כאזרחיו-נציגיו של האויב הגרמני שממנו ברחו.
מחנה האיסוף בבורג
השוטרים הצרפתים מבטיחים לווייכרט כי משך שהותו במחנה לא יעלה על ימים ספורים, לאחר שוועדת המיון שמונתה לצורך העניין תבחן את מסמכיו ותמצא כי אין הוא מהווה סכנה לצרפת, אך הוא מפקפק בנכונותה של הבטחה זו. וייכרט מורשה להיפרד מאשתו המאושפזת בבית החולים ומבתו שאותה שיכן מבעוד מועד אצל משפחה צרפתית זעיר-בורגנית, אך כבר בבוקר המחרת נשלח למחנה האיסוף בבורג (Bourg). תנאי המעצר בבורג טובים יחסית, והעצורים זוכים למזון ושתייה, לתנאים סניטריים, לביקורים מבני משפחה וכן ליחס הוגן מצד חיילי המחנה; משכך, האווירה במחנה אופטימית והעצורים מבלים את זמנם במשחקי קלפים, בשירה, בשיחה ובשתייה לשוכרה. את חדר המעצר חולק וייכרט עם שורת מהגרים-פליטים אחרים, חלקם יהודים, ומתוודע לקורותיהם ולאופיים במהלך שהותו בבורג: דוקטור ריכרד פריד, רופא הנהנה להפגין את ידיעותיו גם שלא לצורך; קארל ("קארלכן") אמבאך, שפיו מלא תמיד גלולות-מציצה נגד שיעול, המבקש לשמש כנציג העצורים ולהתחבב על הכול; ד"ר יוכם זליגסון החכם וטוב הלב, שופט לשעבר; יוהאן שטרנהיימר, בעל בית חרושת שירד מנכסיו עם עליית הנאצים לשלטון; ואוטו שטוקר חולה הזאבת, שמראהו מעורר סלידה. כאן, כמו גם בהמשך היצירה, התיאור הפרטני של דמויותיהם של העצורים משרטט בפני הקורא את דיוקנה של חברת המהגרים, על שלל לאומיהם של הפרטים בתוכה, עמדותיהם הפוליטיות, אמונותיהם הדתיות ומעמדותיהם החברתיים – אינדיבידואלים שנדחסו כעת יחד בלית ברירה אל חלל מצומצם, כאילו היו מקשה אחת, בשל המציאות שנכפתה עליהם. בכך קורותיהן ואופיין של דמויות אלה נעים בין האישי לכללי, כאשר מחד גיסא הן בעלות ביוגרפיה ועולם פרטיים, ומאידך גיסא הן כפופות למעמד חברתי ולזמן ההיסטורי בתוכם הן נתונות והופכות לסמל מייצג תחת מכבש המלחמה.
ארנדון
כשבוע מיום הגעתו לבורג, וייכרט נשלח עם שאר היהודים למחנה המעצר בארנדון (Arandon), שהיה בעברו בית חרושת לאוטומובילים. בימים שלאחר מכן מצטרפים פליטים יהודיים נוספים אל החבורה הקטנה, תחילה מן האצטדיון בליון ואחר כך ממחנה שאמבאראן. בתוך כך מתוודע וייכרט לשורה של דמויות נוספות, ובהן פְרידֶה, היפוכונדר אשר הכול מזלזלים בו, מקטרת כבויה תמיד בפיו; פאול וייס, אדם מפוקפק המשתלט על חלקת הרחצה המעופשת של המחנה ומכונה "בלן" – ושלאחר הדחתו מתפקיד זה, ממציא לו מני מסחר אחרים מהם הוא מוצא את פרנסתו; מפקד המחנה, קאפיטן לדו בעל מבט הפלדה, וסגנו, סרז'נט אבי המכונה על ידי העצורים "נחש המשקפיים", המחילים משטר עריצות כמו-צבאי על יושבי ארנדון. אנשי שאמבאראן מגיעים לארנדון בקבוצות ממוספרות, מאחת עד חמש-עשרה; קודמיהם במחנה – אנשי בורג וליון– חייבים להקים לעצמם קבוצה משלהם, שבמהרה תהפוך לקבוצת הקשישים היושבת ללא מעשה, משוחררת ממלאכה; בתוכם מצוי גם וייכרט בן הארבעים ושמונה, הצעיר שבחבורה. הם בוחרים לעצמם את המספר אפס, המקובל גם על המנהלה הצרפתית של המחנה. התנאים בארנדון קשים מאוד, בוודאי בהשוואה לבורג: המזון מועט ומעופש, המים בלתי נקיים והתנאים הסניטריים מצויים מתחת לכל ביקורת; החורף מביא עמו קור מקפיא אשר אין ממנו הגנה באולמות השינה הפרוצים לרוח. שורה של ציוויים, חלקם מגוחכים וחסרי כל פשר, ניחתת על העצורים, אשר עוברים חקירות מצד מפקדי המחנה, המבקשים לדעת ולרשום הכול על אודותיהם. עם זאת, למרות התנאים הקשים – ואולי דווקא בגללם – חברת יושבי המחנה נדמית, לפרקים, כמעין דגם בזעיר-אנפין לחברה שב"חוץ": העצורים מוצאים לעצמם מיני פרנסות, מייסדים בית משפט לפתרון סכסוכים המתגלעים בינם לבין עצמם, מארגנים ערבי תרבות והרצאות, מייסדים להקת תיאטרון ונהנים ממופעי קברט. לאחר מותו של פרידֶה משבץ, מחליטים העצורים לפתוח בשביתת רעב להטבת תנאיהם, אולם גם מחאה זו מתוארת באור מגוחך למדי ואף עלוב: פרידה, שזלזלו בו בחייו, זוכה כאן (באופן רגעי בלבד) לחשיבוּת ומעמד. בינתיים, הנהלת המחנה מפצירה ביושבי המחנה במקלות ובגזרים להתנדב ללגיון הזרים כדרך לשחרור מהיר מן המחנה, ובהמשך גם לשיירות העבודה, שגיוס אליהן מבטיח, לכאורה, תנאים טובים יותר לעצורים וכן תמיכה בבני משפחותיהם – אולם תקוותיהם עתידות להתבדות. במקביל משתחררים מרבית חברי קבוצת אפס בשל גילם ומצבם הבריאותי; לעומתם, וייכרט, מסיבה שאיננה לחלוטין ברורה, נותר כלוא: הוא מגלה פסיביות מבהילה נוכח מצבו, הולך ושוקע לתוך עצמיותו, עד כי הוא נעשה חולה.
לוריול
עם בוא האביב, וייכרט מחלים ממחלתו. ב-28 בפברואר 1940 הוא נשלח, עם שארית העצורים בארנדון, למחנה המעצר לוריול (Loriol) שבדרום צרפת. במחנה משוכנים זה מכבר פליטים-מהגרים רבים, "ערבוביה אמיתית של לאומים", ובתוכם יהודים מעטים בלבד. חרף השיפור במזג האוויר, תנאיו של מחנה זה אף קשים מאלו שהיו בארנדון, ונדמה שבעיקר מן הבחינה הנפשית, שכן עתה אבדה כמעט כליל תקוות השחרור. בלוריול מונהג משטר צבאי של ממש, החורג לא פעם אל תחום הגרוטסקה (ואולי נטוע בו ממש): העצורים אינם נקראים עוד בשמם, אלא מתבקשים להזדהות במספר; הם נדרשים ללבוש מדים (שפרטיהם בלתי תואמים); איש איננו משוחרר עוד מעבודה. הגזירות המוטלות על יושבי המחנה נעשות יותר ויותר חסרות היגיון, שרירותיות, עד כדי אבסורד, ומשתנות חדשים לבקרים. האיום הגרמני על צרפת נעשה ממשי, והבהלה מפני "הגיס החמישי" נהפכת גדולה מאי-פעם: המהגרים שהורשו בזמנו להשתחרר מוחזרים למחנות, וללוריול מגיעים כמה ממכריו הוותיקים של וייכרט ששוחררו זה מכבר, ובהם קארל אמבאך. אולם, נדמה שגם וייכרט עצמו נעשה יותר ויותר רדוף, כשהוא מדמה לעצמו כי אחדים מיושבי המחנה הם נאצים או אנטישמיים, מבלי שיש לו כל הוכחה לדבר. בתחילת יוני 1940, כאשר המצב המלחמתי מחריף והצבא הגרמני קרוב לכיבוש פאריס, ניתנת הפקודה לפנות את מחנה לוריול; נפוצה שמועה שהעצורים יישלחו לאפריקה. הרומן נחתם בתמונת נסיעתם של וייכרט ושאר העצורים בקרונות משא צפופים אל יעד בלתי ידוע, כשמחוץ לחלונות הרכבת נראה רק קו-המים הדומם. זוהי הסצנה האחרונה שכתב פוגל בחייו.
קורותיו של פוגל בזמן מלחמת העולם השנייה
"כולם יצאו לקרב" הוא רומן אוטוביוגרפי, המבוסס על חוויותיו האישיות של פוגל מחודשיה הראשונים של המלחמה. כמו וייכרט גיבור היצירה, פוגל – בהיותו אזרח אוסטרי – נעצר על ידי המשטרה הצרפתית בשלושה באוקטובר 1939 בעיירה אוטוויל שבמחוז אין (Ain), הסמוכה לעיר ליון. פוגל, תושב פריז, נסע עם בתו תמרה מיד עם פרוץ המלחמה לאוטוויל כדי להצטרף אל רעייתו עדה, חולת שחפת שהייתה מאושפזת זה כמה שנים בסנטוריום מקומי. בעקבות מעצרו הוא נשלח למחנה בבוּרְג-אֶן-בְּרֶס שהיה בגדר מחנה מעבר, ומשם הועבר למחנה הסגר שהוקם ליד העיירה ארנדון במחוז איזר. לאחר שהייה של מספר חודשים בארנדון הועבר פוגל עם כמה עצירים אחרים למחנה הסגר אחר שליד העיר לוריול שבמחוז דְרוֹם. ב-10 ביוני 1940 – בעת שהקרבות בין גרמניה לצרפת היו בעיצומם – ניתנה פקודה לעשרים עצירים, ובהם פוגל, לארוז את חפציהם לקראת עזיבה. בשעת לילה מאוחרת, הם הועלו לקרונות מסע מתחנת הקרב של לוריול והחלו לנסוע אל עבר יעד לא נודע, מסע שנמשך במהלך הלילה ובשעות הבוקר שלאחריו; תמונה זו מסיימת את "כולם יצאו לקרב", מבלי שמסופר לקוראים מה עלה בגורלם של העצורים.
במציאות ההיסטורית, יעד הרכבת היה מחנה מעצר נוסף, שמוקם בעיירה לה מיל. עדות נחרצת לעובדת שהייתו של פוגל במחנה נעוצה בסדרה של עשרים ושש גלויות ששלח פוגל לאשתו, עדה, אשר אותרו על ידי דן לאור ופורסמו, בתרגום לעברית, במאמרו "לאן הובלו העצורים?: על הפרק החסר בכרוניקת המלחמה של דוד פוגל". הגלויה הראשונה נשלחה ב-13 ביוני 1940, ובה מוסר פוגל על הגעתו למחנה יום קודם לכן; הגלויה האחרונה היא מ-8 באוגוסט 1940, ובה מודיע פוגל כי הוא עומד לעזוב את המחנה למחרת בבוקר. ב-20 באוגוסט, שנים-עשר יום מעזיבתו את המחנה, הגיע פוגל לאוטוויל, שהייתה ממוקמת ב"אזור החופשי" שהיה נתון מאז הכיבוש הגרמני לשליטת ממשלת וישי. פוגל שרד למעשה את רב שנות המלחמה, עד שנתפס על ידי הגסטאפו חודשים אחדים בלבד לפני שחרור צרפת. במהלך תקופה זו כתב את "כולם יצאו לקרב" אך כאמור לא זכה לסיים את היצירה. בטרם נלקח על ידי הנאצים הטמין כנראה פוגל את כתב היד של היצירה, עם כתבי יד אחרים, בגינתה של זקנה שאצלה התגורר. לאחר המלחמה חפר ידידו, הצייר אברהם גולדברג, באותה גינה, ומצא את כתבי היד.
בראשית פברואר 1944 החלה מפקדת הגסטאפו שבליון במבצע צבאי שנועד לתפיסת אנשי המחתרת הצרפתית שפעלו במחוז. בהזדמנות זו לכד הגסטאפו גם את היהודים המעטים שהתגוררו באזור, ושחיו בו בשלווה יחסית במשך שנות המלחמה. מרבית המעצרים בוצעו בין החמישה לשישה בפברואר: במהלך יומיים אלה נעצרו שמונה-עשר אנשים, בהם ככל הנראה גם פוגל. בשלושה במארס 1944 הוצאה קבוצה גדולה של אסירים מבית הסוהר המקומי בליון, והועלתה על הרכבת לדרנאסי, מחנה המעבר שבו רוכזו מרבית יהודי צרפת בדרכם להשמדה. בשבעה במארס נשלח פוגל לאושוויץ יחד עם 1,500 איש נוספים; לאחר נסיעה מסויטת בת שלושה ימים, בעשרה במארס הגיע משלוח מספר 69 למחנה ההשמדה. פוגל בן ה-53 נשלח הישר לתאי הגזים, שם נספה.
הבחירה ביידיש
"כולם יצאו לקרב" היא היצירה היחידה שפוגל כתב ביידיש, ולא בעברית; זוהי גם היצירה היחידה שחיבר בגוף ראשון. באחרית הדבר לקובץ תחנות כבות, מנחם פרי טוען כי הבחירה ביידיש אינה נובעת דווקא מפרץ של תחושת אחווה יהודית – ישיבתו הממושכת של פוגל עם יהודים במחנות האיסוף, מעין ניסיון להתקרב לרגש לאומי או דתי של אחדות גורל – כי אם להפך. אם היה הרומן נכתב על ידי אחר, לא יהודי ולא במצבו הייחודי של פוגל, הרי שהאוסף הגרוטסקי של דמויות היהודים המתוארות בו היה יכול להיות כמעט קריקטורה אנטישמית. לכן, הוויתור על הסגנון העברי נעוץ, לדעת פרי, בשאיפתו של פוגל "להתקרב לגרוטסקה המנדלאית [...] שהיידיש ה'נמוכה' נמצאה הולמת אותה יותר": כך, הגם שפוגל איננו סופר קומי, "כולם יצאו לקרב" כתוב לפרקים בהומור מושחז, המשרטט פסיפס דמויות גרוטסקיות ומצבים אבסורדיים להפליא.
דן לאור מתייחס אף הוא לבחירתו של פוגל ביידיש, אולם מעניק לכך פרשנות שונה מזו של פרי. הוא טוען כי "כולם יצאו לקרב" היא יצירה ייחודית בתוך הקורפוס הספרותי של פוגל: בעוד שמרבית יצירותיו הן א-פוליטיות במובהק, הרי שההתנסויות הטראומטיות ויוצאות הדופן שחווה פוגל בשנות המלחמה – חוויות שהיה להן הקשר פוליטי מובהק – הביאו אותו למסור מעין מסמך-עדות הכולל, פרט לכרוניקת האירועים, גם תהיות כמו-פילוסופיות על "מצבו של האדם" ועל משמעות הקיום האנושי אל מול הדורסנות של מחנה המעצר. לכן, לאור סבור כי הבחירה ביידיש נטועה בהיותה "שפת החיים ולא שפת הכתב", ולכן סביר שנראתה לפוגל "כמדיום הולם ובהחלט פונקציונלי לייצוג מהימן, מדויק וחשוף של העולם שאותו בחר לתאר".
תֶמוֹת מרכזיות ביצירה
באחרית הדבר שלו, פרי עומד על תיאור חוויית החיים במחנה המעצר כיציאה מרצף של זמן ושל מרחב – מעין שהות בחלל מנותק ממסגרת החיים הרגילה, מן העבר ומן ההווה. כך, הוא טוען, זהו מרחב של "סוגריים" הנפערים בתוך הרצף הרגיל, מרחב המציע חוקים ואורחות חיים משלו: "מציאות כמו 'קפקאית' עם ועדות מיון מסתוריות שלעולם אינן מגיעות, אובדן תעודות, טירוף של טפסים, קריטריוני שחרור לא ברורים וצווים כמעט גוגוליים". עולם "הסוגריים" מערב שכבות חברתיות, מוצאים ולאומים, ומפגיש את אלו שבשגרה הרגילה לעולם היו פוסעים בקווים מקבילים, מרוחקים; הוא מייצר יחסי גומלין חדשים בין בני אדם, מאפשר פריצת סייגים, השפלות וגנאי, ואפילו מעודד מופקרות כלשהי: "זהו עולם שאפשר לא להתרחץ בו שנה תמימה; שניתן בו פורקן לאקסצנטריות מסוגים שונים; שיש בו בלילה של עצב ושל קומי, של הפאתטי ושל המגוחך והשפל".
הוויית התלישות שכופה המחנה, טוען פרי, מתגלגלת אל תהליך של איפוס ה"אני" והולדתה של זרות עצמית; היציאה ממסלול החיים הרגיל שכופה המחנה כרוכה בהיבטים שונים של ריקון וביטול וכמעט היעדר. משכך, שמה של קבוצה אפס בארנדון – בין אם המדובר הוא בפרט ביוגרפי-ממשי משהותו של פוגל במחנה, ובין אם לאו – חורג אל עבר הסימבולי-המטאפורי, ומסמן את תהליך מחיקתו של ה"אני". מצב זה ממשיך גם בלוריול, כאשר יושבי המחנה אינם נקראים עוד בשמם, אלא נדרשים להזדהות על פי מספר. כך ה"אני" המתאפס והולך הופך מנוהל יותר ויותר בידי גזירה חיצונית, שרירותית וחסרת פשר – היא גזירת המלחמה – שלבסוף מושתת לא רק על יושבי מחנה המעצר, אלא על צרפת בכללה, שנעשית כפופה להוויית "סוגריים" דומה.
מחיקת ה"אני", גורס פרי, מוכתבת גם משום אובדנו של הפרט בתוך ההמון הסובב אותו במחנה: היבדלותו לעצמו מתבטלת, שכן הוא מוכנס לקיום "קולקטיבי" שבו הוא מושווה לכל האחרים ללא התייחסות לביוגרפיה, הפסיכולוגיה והזהות הפרטניים שלו:
החוויה במחנה, אם כן, היא של מאבק ה"אני" על ייחודו, מאבק נואש נגד התאפסותו, נגד איבודו את עצמו והפיכתו ל"אחר", להמון: כך, למשל, אובדן התעודות של וייכרט בידי הנהלת המחנה, מתגלגלת אל תוך חוויה פנימית של השתכחות עצמית, של טשטוש ה"אני". במקרים אחרים, גם האפשרות לאינטימיות עם האחר, ליצירת קשר שיש בו דווקא ייחוד, נעשית גורם מעורר חרדה עבור וייכרט, שכן היא מתקשרת היטב לאימה מן המחיקה העצמית.
גם לילך נתנאל מזהה אצל פוגל את הסלידה משותפות הגורל עם האחר, סלידה שהיא הכמיהה לפרישה אל רשות העצמי. נתנאל נדרשת לתמונה החותמת את הרומן – הנסיעה בקרון הבהמות הצפוף אל יעד לא נודע – שהיא תנועה כפויה, המתרחשת, באורח פרדוקסלי, "במרחב ללא מקום, [...] העצורים משוללים כל תואר, חוץ מעובדת הימצאותם בחלל הדחוק של הקרון". פוגל בחר שלא לתאר את מבעם של העצורים המובלים ולא את דיבורם, אלא את נוכחותם בלבד: "הנוכחות עצמה, זו הופכת בקרון להיות גורם מעיק, אלים וחודרני שבא לידי ביטוי בריח. ריח הזיעה, הבל הפה, צחנת הגוף, אלה הופכים להיות סמן של נוכחות". הריח כמו סותם את החלל המועט שנותר בין גוף לגוף, ורומז כי מקורה של הסלידה טמון בעצם השהות יחד.
פרי מציין כי לכאורה, מדיווחו של וייכרט, נדמה שהמעבר ממחנה למחנה הוא מסלול של החמרה גוברת והולכת, כאשר כל מחנה נדמה גרוע מקודמו. אולם, בקריאה זהירה מסתבר כי אין הדבר כה חד-משמעי: כך, לדוגמה, תנאי השינה כמו גם המזון טובים יותר; מזג האוויר אף הוא נעים בהשוואה לקור המקפיא בארנדון. בחיי הקהילה היהודית בארנדון קיים גם צד מרשים ואנושי, ואילו המנהלה הצרפתית איננה עקבית במגבלות שהיא מטילה על העצורים (ולעיתים היא אף מתירנית ממש). לפיכך, פרי מסיק כי ב"כולם יצאו לקרב" משובצים, בכוונת תחילה, פרטים המקשים על היווצרותו של רושם חד-ערכי אצל הקורא ביחס למצבם ה"אובייקטיבי" של העצורים; לעומת זאת, ההרעה "האמיתית, העקבית, היא בהתגלותם ההולכת וגוברת של יסודות בנפש, ההופכים את המציאות החיצונית לשאובה גם מנבכי נפשו של וייכרט".
במובן זה, פרי סבור כי גזירת הגורל החיצונית איננה אלא בת-דמותה של גזירה פנימית, הנטועה במעמקי התודעה. למעשה, המפגש עם האחר איננו רק מוחק את ה"אני", אלא גם חושף דבר-מה מתוכו, מנפשו-שלו: צרפת, גזירותיה ומחנותיה אינם אלא העצמה מטאפורית של כוחות נפש וקווי אופי המצויים זה מכבר בעציר, שכן כל מה שיש אצל השובים יש גם אצל הנשבים: "לא רק לדו חותר להיוודע 'כמה אחוזים נאצי בכל אחד מאיתנו, כמה אחוזים קומוניסט'; לא רק בדמיונה של צרפת מדמדמים בכל צל צנחנים גרמנים וגייס חמישי; ולא רק לצרפת איבה מושרשת ל'אחר'". כל אלה הן תופעות הרווחות בנפשו של וייכרט ובתודעתם של חבריו, יושבי המחנה.
פרי מצביע על כך שהוויית ה"סוגריים" של המחנה קשורה בזיקה בל-תינתק לעיוות מושג הזמן, כשההשתהות – תחושת העמידה במקום – הוא מופעו האולטימטיבי של שיבוש זה. ביטוייו הממשיים והסימבוליים של קריסת תנועת הזמן מתגלמים דרך מוטיב הקרון או הרכבת, העובר ברומן כחוט השני. כך, למשל, לא אחת מזכיר וייכרט את שריקת הרכבת העוברת מחוץ למחנות, כסמל לחיים שבחוץ ולתנועה המתרחשת בהם. אולם בעולמם של המחנות, גם הרכבת מתגלגלת לכדי סטאטיות מבהילה, מטאפורה מאיימת להתאיינות האדם בתוך דורסנות המלחמה. למעשה, הרומן כולו ממסוגר בין שתי נסיעות רכבת: זו שבפתיחתו, בדרך לאוטוויל מפאריס, וזו שבסיומו, שבעצם מהווה וריאציה על הנסיעה הראשונה, כמעין מעגל הנסגר על עצמו, ללא תזוזה ממשית. הסיום הפתוח של היצירה, המותיר את העצורים בנסיעה כמו-נצחית, מרמז כי ההתקדמות-לכאורה שחלה בזמן – המעבר ממחנה למחנה והשתנותן של עונות השנה – היא התקדמות רק למראית מעין. בפועל קיימת השהייה מתמדת: אפילו המחנות מהווים וריאציות פארודיות אלה על אלה, וכוללים אלמנטים יסודיים החוזרים בכל מקום (סצנות האכילה, תקיעת המסמרים, משחקי הקלפים וזמני השינה). אם כן, חוויית המלחמה, וביתר שאת חוויית השהות במחנות המעצר, "כמוה כהתקדמות של קרון חונה-על-מקומו, כנסיעה שאינה נוסעת", דימוי שווייכרט משתמש בו שוב ושוב, ולבסוף מגיע לכדי ממשות.
יפתח בוכמן
יפתח בוכמן (נולד ב-2 בדצמבר 1986) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב. בצעירותו שיחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב ושימש כקפטן מקבוצת הקט סל ועד לבוגרים. בקבוצת הנוער השתתף בזכייתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 85–87 על מכבי תל אביב של עמרי כספי וגל מקל
בגיל 16 רשם הופעות בקבוצה הבוגרת. שיחק בבוגרים בהפועל תל אביב בליגת העל ובבני השרון. במרבית זמנו בליגת העל היווה שחקן ספסל ונאלץ לנדוד לליגה הלאומית, בה שיחק במדי אליצור רמלה, באר יעקב, עירוני ר"ג, הפועל עפולה, אליצור יבנה.
בעונת 11–2010 עלה ביחד עם הפועל אוסישקין ת"א מהליגה הארצית לליגה הלאומית.
בעלים של חברת התיירות "טוריקס" אשר הוקמה בשנת 2019.
כדורגלן החופים והפעיל הציבורי נמרוד בוכמן הוא אחיו.
השריר מצדיד הזרת (כף רגל)
השריר מצדיד הזרת (TA: Musculus abductor digiti minimi pedis) הוא אחד משרירי כף הרגל. הוא ממוקם בשכבה השטחית של שרירי החלק התחתון של כף הרגל, לאורך החלק הצידי של כף הרגל. כיווץ השריר בצורה מבודדת מכופף את האצבע החמישית (הקטנה) וכן מרחיק אותה הצידה לכיוון צידי. כחלק מקבוצת שרירי השכבה השטחית של כף הרגל, השריר תומך בקשתות כף הרגל ומשמר את צורתן, בעיקר את הקשת האורכית הצידית.
תיאור
תחילתו של השריר מצדיד הזרת בגבשושית התיכונה ובגבשושית הצידית של גבשוש העקב של עצם העקב, באלל כף הרגל (Aponeurosis plantaris) ובחיץ הבין שרירי שבינו לבין השריר כופף האצבעות הקצר. חלקו המרוחק של השריר נאחז בחלק הצידי של בסיס הגליל המקורב של האצבע החמישית.
טבילה (יהדות)
ביהדות, טבילה במים היא הליך מחייב (הכשר מצווה), חלק מתהליך הטהרה המוטל על יהודים, כלים ובגדים השרויים במצב טומאה ומעוניינים להטהר. טבילה במים היא השלב העיקרי (ולעיתים הבלעדי) במרבית תהליכי הטהרה מטומאות שונות, ובנוסף היא חלק מתהליך הכשרת הכלים ומתהליך הגיור. טבילה נעשית במקווה, מעיין, ימים, אגמים, נהרות ובארות, אך לא במים שאובים.
בזמננו כאשר אין נהוגות הלכות טומאה וטהרה, מחמת העדר אפר פרה אדומה טבילה משמשת בעיקר כחלק מתהליך היטהרות האשה מטומאת נידה במסגרת הלכות טהרת המשפחה, כחלק בלעדי בהכשרת כלי אכילה חדשים שיוצרו על ידי גויים, כחלק מתהליך הגיור ובנוסף כדרך להטהר מטומאת בעל קרי לעולי הר הבית בטהרה, וכמידת חסידות לגברים שונים המעוניינים בכך.
בתורה מופיעים מקרים רבים של טומאה המצריכים טבילה כחלק מתהליך הטהרה, בהם: נידה, מי שפלט נוזל זרע, מי שנגע במת, ועוד. ישנם גם מקרים בהם לא קודמת טומאה למצוות הטבילה, לדוגמה במקרה של גיור, של טבילת כלים שהיו בבעלות גוי, והטבילות שטובל הכוהן הגדול לפני שלבים שונים של עבודתו ביום כיפור.
בימינו חובת הטבילה מוטלת בעיקר על נשים נשואות, כדי להיטהר מנידתן ולקיים יחסי אישות. רוב הטבילות נעשות במקווה ייעודי, אבל ניתן לטבול גם במקווי מים טבעיים כימים ואגמים.
חיוב הטבילה
מקור החיוב בטבילה בציווי המקראי "וְרָחַץ בַּמַּיִם אֶת-כָּל-בְּשָׂרוֹ", ציווי החוזר בצורות שונות אצל מרבית חייבי הטבילה. אצל מיעוט מחייבי הטבילה, המקור הוא בתורה שבעל פה (כדוגמת נדה וזבה)
טומאה אינה נחשבת עבירה אלא מצב רוחני שבו האדם מנוע מלבצע פעולות מסוימות, כגון קיום יחסי מין, עלייה למקדש ואכילת קרבנות ותרומה (אצל כהנים). אין חובה לטבול אם הטמא לא חפץ לעשות את הפעולות שאסורות עליו במצב זה. עם זאת, בזמן שבית המקדש קיים, חייב אדם לטהר עצמו לפני הרגל, כדי שיוכל להיכנס למקדש ולהקריב קרבן עולת ראייה.
חציצה
הטבילה נעשית כאשר גוף האדם או הכלי נמצאים במלואם במים, וללא חציצה בין הגוף ובין המים. לפיכך, על פי ההלכה יש להסיר קודם הטבילה כל דבר שאינו חלק מהגוף, ושמקפידים עליו שלא יהיה עליו. בנוסף מדרבנן יש לגזוז את הציפורניים, לנקות את השיניים, לסרק את השיער שלא יהיו בו קשרים, ועוד. נוהל זה, המיוחס בהלכה לתקנת עזרא, מכונה 'חפיפה'.
הסיבות לטבילה
אדם או כלים שקיבלו טומאה מדברים המטמאים, כדי לטהרם הם צריכים טבילה. כאשר לחלקם הליך הטהרה הוא יותר מורכב ונוספים בו עוד מספר פעולות. מקורות הטומאה מתחלקים לארבעה סוגים עיקריים: אדם או בעלי חיים שמתו, טומאות היוצאות מגוף האדם, צרעת, וחטאות. כאשר חז"ל הוסיפו עוד מספר דברים מטמאים.
נידה יולדת וזבה
אישה נטמאת עם תחילת הווסת שלה, אז היא נידה, אם הדימום הוא לא בזמן הווסת אזי היא זבה. יולדת נטמאת עם הלידה ונשארת במצב זה מספר שבועות לאחר הלידה, כאשר מועד הסיום המדויק משתנה על פי מין היילוד. אשה טמאה חייבת לטבול אם ברצונה לקיים יחסי אישות או שרוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש). נשים נשואות נוהגות לטבול בכל חודש, לאחר שנטהרו מנידתן. אישה שאינה נשואה אינה חייבת בטבילה, וקיימת תקנה הלכתית האוסרת על רווקות לטבול, כדי לא לעודד אותן לקיים יחסי אישות (שמותרים רק לאישה נשואה, עם בעלה). בועל נידה הופך לטמא נידה וחייב לטבול לאחר שבעה ימים, רק אז הוא שוב מותר לאשתו. קיים איסור כרת לזוג שבמזיד קיים יחסי אישות בטומאת נידה.
לדעת הרמב"ם, נישואין (להבדיל מקידושין) שהתבצעו כשהכלה נידה, אינם חלים. לפיכך חלק מהרבנים עורכי הנישואין דורשים גם מכלות חילוניות אישור שטבלו במקווה לקראת חופתן.
שכבת זרע וזב
אדם שנטמא על ידי פליטת זרע, רצונית או לא רצונית, או בטומאת זיבה ורוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש) צריך להיטהר על ידי טבילה, הבדל עקרוני שקיים בין בעל קרי לזב הוא שזב צריך מים חיים.
גם בימינו, אף על פי שבית המקדש חרב, אנשים העולים להר הבית חייבים לטבול כדי להיטהר. זאת, כיוון שכל גבר שפולט זרע נחשב טמא לעניין זה.
מצורע
הליך היטהרות מצורע שהתרפא מתחלק לשלושה שלבים: א. התזה ("הזאה") עליו מדם ציפור ומי מעיין. ב. גילוח שער כל גופו וטבילה במקווה לו ולבגדיו. ג. גילוח וטבילה נוספים כעבור שבעה ימים. לאחר פעולות אלא על מנת לא להיות מחוסר כיפורים עליו להביא מספר קורבנות למחרת יום הטבילה האחרון.
תקנת עזרא
עזרא תיקן שאדם שפלט נוזל זרע בין מתוך שינה ובין אם קיים יחסי מין עם אשתו, יאסר ללמוד תורה עד שיטבול במקווה או שישפוך על עצמו תשעה קבין מים. תקנה זו (כחובה) התבטלה משיקול של ביטול תורה או ביטול פרייה ורבייה.
גיור
איש או אישה שמתגיירים חייבים אף הם בטבילה, כחלק האחרון של תהליך הגיור שלהם. מאחר שגיור מצריך בית דין, הטבילה צריכה להיות בפני דיינים. כשמדובר באישה, הדיינים נכנסים למקום רק כשהגיורת כבר טבולה עד צווארה, וכיום נהוג שהיא לובשת חלוק רפוי ואטום. כשמדובר בילד, נהוג שהוא טובל ביחד עם אחד מהוריו, או מבוגר אחר. בימי הביניים היה נהוג בקהילות יהודיות מסוימות באירופה כי גם מומרים שביקשו לחזור לקהילה היהודית נדרשו לטבול, כגרים. יש רבנים שהדריכו גם את המבקשים לשוב בתשובה על עוונות מסוימים, לטבול.
מנהג
תנועת החסידות פיתחה מאוד את נושא הטבילה לגברים, וטבילה כמעשה חסידות או תיקון (לעיתים בתנאים קיצוניים, כגון במי שלג וכו') הונהגה בחסידות ובחוגים נוספים. בימינו, חסידים נוהגים לטבול לעיתים מזומנות עד לטבילה יומית, אך זהו מנהג שאינו מעוגן בהלכה. מרבית הגברים הדתיים נוהגים לטבול בערב יום הכיפורים, לשם תוספת טהרה. יש הנוהגים לטבול לקראת הימים הנוראים, וגם כאלו המקפידים לטבול בכל ערב שבת.
טבילות אלו הן ללא ברכה ואין מקפידים בהן על חפיפה.
מקווה
רוב הטבילות נערכות במקווה, שהוא מבנה שתוכנן על פי הכללים ההלכתיים, ומכיל לפחות 40 סאה (360 או 550 ליטרים) של מים שאינם שאובים, כלומר מי גשמים שנקוו במבנה ולא הובלו אליו באמצעות צינורות.
גוף מים טבעי
ניתן לטבול בכל אגם טבעי שמכיל לפחות כמות דומה של מים, כולל בים. טבילה בנהר או בנחל אפשרית, אם רוב המים הם מים נובעים (ולא מי גשמים), ובלבד שהנהר או הנחל מכילים ארבעים סאה והם רחבים דיים להכיל את כל גופו של הטובל. אם רוב המים שבנהר או בנחל הם מי גשמים - אין לטבול שם; אך יש שהתירו זאת, וכך נהגו במקומות שבהם לא היו מצויים מקוואות רגילים.
מים חיים
אחד התנאים הנדרשים מהזב והמצורע כדי להיטהר מטומאתם היא טבילה במים חיים. המקור לכלל הלכתי זה, הוא האמור בספר ויקרא:.
מים חיים הם מקור מים שיש לו חיות עצמית כגון מעיין נובע או נחל זורם. מקור מים חיים בניגוד למקווה אינו צריך שיהיו בו 40 סאה.
טמא מת נטהר בטבילה במקווה רגיל, אך לפני כן הוא צריך הזאה של מים חיים מעורבים באפר פרה אדומה, ביום השלישי וביום השביעי.
נוהל הטבילה בימינו
כל חייבי הטבילה טובלים ביום האחרון לימי טומאתם, למעט זב גדול וזבה גדולה (ובימינו כל נידה או יולדת), שאינן רשאיות לטבול אלא לאחר סיום ספירת שבעת הימים הנקיים.
טבילה אינה מטהרת מטומאת מת, לשם כך נדרש אפר פרה אדומה. כיום, כל בני האדם נחשבים בחזקת טמאי מתים, ועל כן כמעט אין אדם הטהור באופן מלא, כפי הנדרש לכניסה למקום המקדש, הקרבת ואכילת קרבנות, ואכילת תרומה.
הכנה לטבילה
לפני הטבילה שני שלבים מקדימים:
הברכה
טבילה הנעשית על ידי אדם שחייב בטבילה מלווה בברכה. יש לברך רק כאשר האדם מחויב בטבילה בוודאות, כלומר שברור לו שלא טבל מאז נטמא לאחרונה. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על הטבילה".
מקובל לטבול פעם ראשונה, אחר כך לברך, ואז לטבול פעם נוספת. בשעת הברכה, יישאר בתוך המים כשהוא מכוסה עד צווארו, יחבק בידיו את גופו (כדי לחצוץ בין הלב לערווה), יכסה את ראשו ואז יברך. לדעת השו"ע תברך קודם הטבילה.
אופן הטבילה
טבילה מדאורייתא יכולה להתקיים רק במקווה כשר לטבילת נשים, ולא במקוואות גברים שהמים שבהם שאובים וכשרים רק ל"טבילת עזרא".
בעת הטבילה יש לעמוד באופן נינוח שמונע יצירת קפלים ומאפשרים למים מעבר לכל חלקי הגוף. יש לסגור את הפה ואת העיניים בצורה רפויה. הטובל צריך לוודא שהמים מגיעים לכל מקום בגופו ובשערותיו, לכן יש להרחיק מעט את הידיים מן הגוף ולפשק מעט את הרגליים, אך אינו חייב להרים רגליו מן הרצפה.
מעיקר הדין צריך לטבול פעם אחת בלבד, אך רוב הטובלים נוהגים לטבול פעמים אחדות. המנהגים בעניין זה מרובים מאוד. רוב הנשים נוהגות לטבול שלוש או שבע פעמים, ויש גברים החוזרים על פעולת הטבילה בין פעמיים (הוצאת רוח הטומאה וקבלת רוח טהרה) למאות פעמים (כאשר כל טבילה מכוונת לעניינים מסוימים בקבלה).
הטבילה בהיסטוריה
בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הטבילה בתקופה הקדומה. על פי ממצאים ארכאולוגיים ואחרים עולה שכתות מדבר יהודה הקפידו מאוד בנושא הטבילה והמקוואות. ציבור נוסף באותה תקופה שהקפיד באופן מיוחד על הטבילה, היו הכהנים ששירתו בבית המקדש, ועל כן בגן הארכאולוגי בירושלים התגלו שרידים של מקוואות רבים.
בבית המקדש הקפידו במיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שנכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שנקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים.
בלשכת המצורעים שהייתה בעזרת נשים בפינה צפונית מערבית היה מקווה לטבילת המצורעים.
הארכאולוגיה מהווה מקור לא אכזב לדיני טומאה וטהרה ביהדות, שחלקם אינם מעשיים כיום. בדורות האחרונים התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירת טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני. מדובר בעיקר במקוואות טהרה ובכלי אבן ביתיים.
טבילת נשים לא נשואות
מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום (אכילת מתנות כהונה למשל), מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות. אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא "שימושים טכניים", הרי שכאשר אין שימושים טכניים פוחתת המוטיבציה להיטהר. בתקופת הריב"ש קיבל המנהג שרווקות אינן טובלות הנמקות נוספות.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קרבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מהבעל).יוצאות מכלל זה הן כלות הטובלות לפני יום חתונתן, וכך הן טהורות אך לא נשואות.
בשנים האחרונות התחזקו מגמות שמעודדות נשים לא נשואות לטבול בפלחים שונים של הציבור הדתי:
בעקבות מקרים רבים בהם לא התירו בלניות טבילה במקווה לנשים פנויות, עתרו ארגוני נשים וכן שתי נשים רווקות לבג"ץ בעניין. בעקבות זאת, בשנת 2014 הוציא המשרד לשירותי דת נוהל האוסר על הבלניות לשאול את הנשים המגיעות לטבול בדבר מעמדן האישי. לצד זאת הנחה המשרד לשירותי דת כי בכניסה למקווה ייתלה שילוט בדבר האיסור ההלכתי על טבילת פנויות על פי הנוסח הבא:
צניעות בטבילה
יש שכתבו שיש לאשה להיות צנועה בליל טבילתה, וכן נהגו הנשים להסתיר את ליל טבילתן שלא ללכת במהומה או בפני הבריות, שלא ירגישו בהן בני אדם, ומי שאינה עושה כן, נאמר עליה "ארור שוכב עם בהמה" בהתאם למנהג זה, התיר הרב יהודה אסאד לאשה בעלת חנות — שהיא ובעלה ביקשו לדחות את טבילתה שחלה במשך ימי השבוע, כדי שלא ירגישו אחרים בהליכתה — לדחות את טבילתה לערב שבת. ויש שכתבו שההיתרים לדחות נאמרו כאשר חיו בצפיפות ופחות שמרו על פרטיות הזולת, אך בימינו שלא מקובל להתערב בחייהם של אחרים אין להתיר דחייה של הטבילה.
הרב עמרם בלום בשו"ת בית שערים, דחה את דברי הרב יהודה אסאד וכתב עליו ש"הפריז על המדה", כיוון שמדובר במנהג ואין כאן דין גמור ולא ייתכן שהמנהג ידחה את דין הטבילה בזמנה.
מספר סיבות נאמרו על הסתרת הטבילה בפרט וקיום יחסי אישות בכלל;
אמנם, פעמים שאין חייבים להסתיר את ליל הטבילה, כגון שיש צורך לספר לרב או לרופא מתי חל ליל טבילה, או כשמפחדת לחזור בלילה לבדה מהמקווה, ורוצה שחברתה תלווה אותה, וכדומה. באופן שאין אפשרות להסתיר את ליל הטבילה, כגון שמתארחים במקום אחר בליל שבת וישימו לב שהולכת לטבול, אינה צריכה לדחות את ליל הטבילה.
אשה שבעלה לא נמצא בעיר בליל טבילתה, המנהג הוא שאינה טובלת עד שיבוא בעלה, על פי הקבלה. אמנם, אם הוא יכול לבוא בפתאומיות, כגון שהוא במילואים וכדומה, יש לה לטבול אף אם הוא אינו בעיר.
זמן הטהרה
הכסף משנה מדייק מהרמב"ם שלא הטבילה מטהרת, אלא העלייה מהטבילה, כלומר היציאה מהמקווה, מטהרת. לפי דבריו, מי שצריך הערב שמש, צריך להקפיד להעלות מהמים לפני שקיעת החמה. אחרונים רבים חולקים על חידוש זה. הרב יונה מרצבך ביאר את השיטה הזו, על פי ההסבר הרעיוני לטבילה, שאדם אינו יכול לחיות מתחת למים, וטבילה היא כלידה מחדש, לאחר שכביכול מת. לפי רעיון זה, הרי שהיציאה מהמים היא הלידה וההתחלה החדשה.
פלאוונו
פלאוונו (בפולנית: Pławno) הוא כפר במחוז ראדומסק שבפרובינציית לודז' בפולין, בסמוך לנהר ורטה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
פלאוונו נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במשך מאות בשנים נערכו ביישוב ירידים שנתיים וימי שוק שבועיים, בהם סחרו בעיקר בבקר ובתצורת חקלאית.
בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, ביטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב. שרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1871 כילתה את רוב בתיו.
יהודי פלאוונו
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביום השני למלחמת העולם השנייה, רצחו בו אלו 7 יהודים, ובהם רב הקהילה, יצחק מרדכי רבינוביץ'. בהמשך גויסו יהודי היישוב, יחד עם יהודים נוספים מיישובי הסביבה, לעבודות כפייה לאורך נהר ורטה, במסגרתן הוחזקו במחנה עבודה קטן. בסוף ספטמבר 1942 גורשו כ-460 יהודי היישוב לגטו ראדומסק, ומשם שולחו בין ה-10 ל-12 באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, יחד עם יתר יושבי הגטו.
צדקא
צדקא (בפלשתית: 𐤑𐤃𐤒𐤀; באכדית: 𒍢𒀉𒋡𒀀) היה מלך אשקלון במאה ה-8 לפנה"ס. הוא, כמו חזקיהו, מלך ממלכת יהודה ששכנה בסמוך אליו, מרד כנגד סנחריב, וירד מהשלטון במסע סנחריב בלבנט.
צדקא התעקש להחזיק באשקלון ולפתוח במרד נגד האימפריה האשורית החדשה. בני בריתו היו בני עקרון ומלך יהודה, חזקיהו, ששלט בממלכת יהודה. ב־701 לפנה"ס המרד נכשל כאשר סנחריב בסופו של דבר ניצח אותו והשתלט על הערים בית-דגן, יפו, בני ברק ואזור. צדקא נאלץ לחלוק כבוד בעקבות תבוסתו. לאחר המרד, סנחריב מינה את שרו-לו-דרי, בנו של קודמו של צדקא, רוכיבתו, למלך אשקלון. לאחר מכן, מיתינתי הפך למלך אשקלון והחליף את שרו־לו־דרי, זאת בחסות סנחריב. סנחריב הוציא את שרו־לו־דרי מתפקידו ככל הנראה בשל קשרו עם נכו הראשון.
My Savior
My Savior (בעברית: המוֹשִׁיעַ שלי) הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד. האלבום יצא לאור ב-26 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים קפיטול נאשוויל רקורדס, חברת הבת של יוניברסל מיוזיק גרופ איתם חתמה על חוזה בתחילת 2017.
האלבום נחשב לאלבום האולפן הראשון שהוציאה מאז Cry Pretty, בשנת 2018.
ביקורות
בחודש יוני 2021, כלל בילבורד את האלבום ברשימת "האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021 עד כה".
אדום עולה עולה
"אדום עולה עולה" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל הפועל חיפה. השיר נכתב על ידי אהוד מנור לרגל זכייתה של חיפה באליפות המדינה לעונת 1998/1999, הולחן ובוצע על ידי אבי פרץ ועובד על ידי פרץ וקובי אשרת.