cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיפ קינקל
רצח ההורים
כל אותו זמן שהתה האם בעבודתה ולא ידעה דבר על שהתרחש בבית. בסביבות השעה 7 בערב הגיעה האם והחנתה את מכוניתה מתחת לבית בחניון הפרטי, והתחילה לעלות לבית דרך המרתף. קיפ התייצב במעלה גרם המדרגות, כיוון את האקדח לכיוון אמו וירה בה מספר רב של כדורים בכל חלקי גופה תוך שהוא צועק "אני אוהב אותך אמא". גם היא נהרגה במקום. לאחר מכן כיסה קיפ את אמו בסדין לבן ואת גופת אביו גרר לחדר השירותים וכיסה גם אותו בסדין.
21 במאי: הטבח בתיכון ת'ורסטון
לאחר שרצח את הוריו, תכנן קיפ בקפידה את שיעשה למחרת. הוא הצמיד לגופו סכין ואקדח נוסף שהוסתרו תחת בגדיו, וכן נטל את הרובה שלו. לפני שיצא לטבח בבית ספרו כתב קיפ ביומנו האישי 'רצחתי את ההורים שלי, אני בן נוראי, חבל שאמי לא עשתה הפלה'. הוא לבש מעיל ארוך על מנת להסתיר את כלי הנשק שברשותו, לקח את מפתחות רכב המשפחה ונסע לתיכון בו למד. מהלך הנסיעה היה כ-35 דקות.
קצת לפני השעה 8 בבוקר הגיע קיפ לחניון התיכון והחנה שם את המכונית. מספר מצלמות אבטחה צילמו את קיפ בשעה שעבר מהחניון לעבר השער הראשי של התיכון. לאחר שקיפ נכנס למבנה, התחיל לעבור במסדרון בין החדרים ולבסוף הגיע לקפיטריה – שם החל לירות ללא אבחנה בחבריו לספסל הלימודים, במהלך הירי נהרגו 2 תלמידים ונפצעו עשרות.
מספר תלמידים ומורה הצליחו לבסוף להשתלט על קיפ שהיה נסער מאוד. במהלך ניסיון ההשתלטות עליו שלף את אקדחו שהיה מוסתר תחת בגדיו וירה מספר כדורים נוסף תוך שהוא צועק 'תהרגו אותי'. קיפ נעצר מיד והובא לתחנת המשטרה.
המעצר והמשפט
בחקירתו הראשונית הודה קיפ מיד ברצח. הוא היה נתון בסערת רגשות גדולה תוך שהוא בוכה וצורח 'שוב הקולות האלה בראש שלי!' החוקר ניסה להרגיעו ללא הצלחה מרובה. במהלך חקירה זו אמר קיפ שאהב את הוריו, פירט אחד לאחד את השלבים שקדמו לרצח וטען שהוא מצטער על מה שעשה ושמצטער שלא מת או התאבד בעצמו. טענותיו המרובות במהלך החקירה אודות ה'קולות' שבראשו הובילו תחילה למסקנה כי מדובר ברצח שבוצע במהלך התקף פסיכוטי וכי אין להאשים את קיפ, כיוון שאינו שפוי בדעתו.
במהלך המשפט ניסו לטעון מספר גורמים, בהם עורך דינו וכן מספר קבוצות נגד תרופות פסיכיאטריות, כי התרופות הפסיכיאטריות שקיבל קיפ בעבר (ידוע על פרוזאק בלבד) הן שגרמו להידרדרות הקשה באישיותו שגרמה לו לבצע את הרצח. לאחר מספר חודשים קיפ עצמו ביטל את טענתו לאי שפיות, ועמד על כך שביצע את מעשיו תוך ידיעה ברורה.
מלכים וקיסרים גרמניים
רשימת מלכים וקיסרים גרמניים זו מפרטת את שושלות המלכים והקיסרים ששלטו על השטחים הגרמניים במרכז אירופה בתקופה המתחילה בחלוקת האימפריה הפרנקית כחלק מחוזה ורדן של 843 ועד לקריסת הקיסרות הגרמנית בשנת 1918. היא כוללת גם את ראשי הקונפדרציות הגרמניות השונות לאחר קריסת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, כולל הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
חוזה ורדן הוא הסכם במסגרתו שלושת בניו של לואי החסיד, נכדיו של קרל הגדול, חילקו ביניהם את האימפריה הקארולינגית ורק אחריו ניתן לדבר על ישות גרמנית.
מחוזה ורדן ועד שושלתו של אוטו - שליטי פרנקיה המזרחית (843–936)
השושלת הקרולינגית קרויה על שמו של מלך הפרנקים קרל מרטל. השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור.
גרמניה תחת האימפריה הרומית הקדושה (962–1806)
המלך נבחר על ידי הבוחרים הגרמנים ולאחר מכן המשיכו רוב המלכים לרומא להיות מוכתרים כקיסר על ידי האפיפיור.
השושלת האוטונית (936–1014)
אוטו הראשון היה דוכס סקסוניה וקיסרה הראשון של האימפריה הרומית הקדושה. הוא הוכתר על ידי יוחנן השנים עשר בתמורה לעזרה צבאית שנתן לאפיפיור.
השושלת הסליאנית ומשפחת סלם (1024–1125)
בתקופת שלטונו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כיהנו במקביל עוד שלושה מלכים.
בית סופלינבורגר (1125–1137)
מלך אחד בלבד, לותאר השני.
התקופה שבין הקיסרים - האיטררגנום הגדול (1245 - 1273)
אחרי החרם שהטיל האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי על פרידריך השני.
בית ויטלסבאך (1742–1745)
מלך אחד בלבד, קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בית הבסבורג-לורן (1745–1806)
בשנת 1806 התמוטטה האימפריה הרומית הקדושה תחת הלחץ הצבאי שהפעיל נפוליאון מצרפת. משנה זו ועד ליסוד האימפריה הגרמנית (1871) לא היה שליט יחיד על טריטוריה גרמנית מאוחדת.
הקונפדרציה של הריין (1806–1813)
הקונפדרציה של הריין התמוטטה בשנת 1813, לאחר המערכה הכושלת של נפוליאון נגד האימפריה הרוסית. רבים מחבריה הצטרפו למחנה הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג.
עורק הכבד המשותף
עוֹרֵק הַכָּבֵד הַמְשֻׁתָּף (TA: arteria hepatica communis) הוא עורק קצר בבטן המסתעף מגזע הבטן ומספק דם לכבד, כיס המרה, שוער הקיבה, התריסריון והלבלב.
לעורק הכבד המשותף שלושה ענפים: עורק הכבד המיוחד, עורק הקיבה והתריסריון ועורק הקיבה הימני. עורק הכבד המיוחד מתפצל לשלושה ענפים: ימני, אמצעי ושמאלי, עורק הקיבה והתריסריון מתפצל לעורק הלבלב והתריסריון העליון האחורי, לעורק הקיבה והפדר הימני ולעורק הלבלב והתריסריון העליון הקדמי, ואילו עורק הקיבה הימני יוצר השקה עם עורק הקיבה השמאלי.
יחסי ברזיל–צרפת
יחסי ברזיל–צרפת הם יחסי החוץ שבין ברזיל לצרפת. לברזיל יש שגרירות בפריז, בעוד שלצרפת יש שגרירות בברזיליה. המדינות חולקות גבול של כ-673 קילומטרים בין המדינה הברזילאית אמאפה לבין גיאנה הצרפתית (מחוז צרפתי שמעבר לים).
שתי המדינות משתפות פעולה באופן משמעותי בתחומים רבים הקשורים למדע, איכות הסביבה וטכנולוגיה. צרפת תומכת במתן מושב קבע לברזיל במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. צרפת מסייעת רבות לפיתוח הצבאי והטכנולוגי של ברזיל. הדעה הציבורית בברזיל וצרפת תומכת בצורה נלהבת בחיזוק היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
צרפת היא המדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות ברזיל בשנת 1825. ברזיל היא המדינה המובילה בסחר עם צרפת באמריקה הלטינית ואחת השותפות החשובות שלה מבין המדינות שלא חברות ב-OECD. בברזיל פועלות כ-500 חברות צרפתיות אשר מעסיקות כ-250,000 איש. סך הסחר בין שתי המדינות עלה על 6.5 מיליארד דולר בשנת 2009.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 המדינות היו על סף תחילת פעילויות צבאיות במלחמת הלובסטרים. בשנת 1964 הסכסוך הסתיים בהסכם.
בשנת 2005 נחתמו כמספר הסכמים שחיזקו את שיתוף הפעולה הביטחוני. בשנת 2008 ברזיל קנתה מצרפת 50 מסוקי קרב, צוללת גרעינית וארבע צוללות צבאיות.
נחמן פרקש
נחמן פרקש (7 בנובמבר 1935 – 5 באוגוסט 2014) היה אלוף ישראל באיגרוף ועבריין ישראלי שפעל בעיקר משנות ה-50 עד שנות ה-70, וכונה "אלוף הבריחות" עקב בריחותיו הנועזות מהכלא.
ביוגרפיה
פרקש נולד בשנת 1935 כבן הזקונים למשה ולבת שבע במשפחה חרדית בת שלושה ילדים. הוריו עלו עם ילדיהם האחרים מהונגריה. המשפחה התקיימה בדוחק וגרה בדירת חדר וחצי בשכונת שפירא בתל אביב. בילדותו התעוור למספר חודשים כאשר ילד אחר זרק עליו סיד. לאחר ששב לראות נפל מקיר גבוה במהלך משחק ושבר את גבו, רגל אחת וסבל מזעזוע מוח. מגיל צעיר עסק בספורט גופני תחרותי. התגייס לצה"ל אולם התקשה להשתלב במסגרת הצבאית ושוחרר בשל חוסר הסתגלות. פרקש התאגרף במסגרת מכבי תל אביב, ניצח בשנת 1954 את אברהם לוי מבית"ר תל אביב ונשלח לתחרויות אגרוף בקפריסין נגד נבחרת הצבא הבריטי. מאוחר יותר אף זכה בתואר אלוף ישראל באיגרוף במשקל בינוני. בסוף שנות ה-50, וכנראה עקב חבטה בראשו, נגרר למעשי אלימות ופשיעה, והחל לבלות בבתי מעצר ובבתי סוהר על מגוון רחב של עבירות ובהן: שוד מזוין, גנבות, פריצות, אלימות ואפילו גנבת גור נמרים מגן החיות של תל אביב.
ב-1969, בגיל 33, שוחרר מבית הכלא לאחר שריצה שבע מתוך תשע שנות המאסר שנגזרו עליו. הוא עבר לאשדוד, שם גרה אשתו, רחל אלקובי, אם לשלוש בנות, לה נישא בעודו בכלא. העירייה אף העסיקה אותו כגנן וכדייג. לשניים נולד ב-1972 הבן, יעקב.
פרקש ניסה לשוב לתחום האגרוף ואף הופיע בהצלחה בשתי תחרויות (בקריית מוצקין נגד חיים שפיר ובנתניה נגד באומסלר).
כבר בנובמבר 1971 דיווח מעריב שפרקש התגורר במערה בשכונה הישנה של ראש פינה והתקיים מכספים ששלח לו אביו מארצות הברית.
בשנת 1974 הורשע באיום על אחיו וגיסתו כי ישליך רימונים לביתם ונידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי.
בשנת 1977 פגש פרקש באהוד בנאי, שהיה בן 24, לאחר שחרורו מהצבא והתגורר בצריף שבוואדי בראש פינה. בסוף שנות ה-70 פרש פרקש מחיי הפשע, אך הוא לא הסתגל למסגרת ממוסדת, והחל לנדוד בין ואדיות ומערות בהרי הגליל שם שהה בקיץ, לבין בקתות נטושות בחופי ים המלח שם שהה בחורף. במראה תמהוני, עם זקן עבות ובגדים מרופטים, המשיך לככב בתמונות ובכתבות שונות באמצעי התקשורת, בעיקר בגלל מהומות קטנות שבהן היה מעורב, כמו החזקת קנאביס (גראס) ואיומים בסכין.
בתחילת שנות ה-2000 חילק פרקש את חייו בין בקתה במירון למערה בקדיתא שבגליל.
בנו היחיד, יעקב סו פרקש, חי עד גיל 12 עם אמו ולאחר מכן עבר לקדיתא. היה מאושפז במוסד לחולי נפש. בשנת 2007 התרועע בצפת עם נרקומן, שהזריק לו סמים ונפטר ממנת יתר. נטמן בקדיתא.
פרקש בילה את שנותיו ובעיקר האחרונות לצידם של אנשי כדיתה ואנשי מירון ביניהם גם חסידי ברסלב מקומיים, פרקש טס לאומן לימי ראש השנה פעם אחת בחייו (משוער בין השנים 2006 - 2008) וזאת בסיוע של חסידי ברסלב מדוכן ההפצה במירון וקבר האר"י הקדוש הקדוש בצפת.
בחודשים האחרונים לחייו פרקש חזר להתגורר במערה קטנה ליד בית העלמין במירון וזאת לאחר תקופה שלא היה במירון באופן סדיר.
ב-5 באוגוסט 2014 - צום תשעה באב תשע"ד נמצא מוטל ללא רוח חיים באותה מערה במירון כשעל צווארו סימני חבלה. נטמן בבית העלמין בהר מירון.
טרקטור צ'ליאבינסק
טרקטור צ'ליאבינסק (מרוסית: "Тра́ктор Челябинск") היא קבוצת הוקי קרח מהעיר צ'ליאבינסק שבמחוז צ'ליאבינסק, רוסיה, המשחקת בליגת ה-KHL.
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 כקבוצת ההוקי של מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק. הקבוצה משחקת בצבעים שחור, לבן, אדום ואפור.
אליפות ברית המועצות (1948 - 1992)
לאחר הקמתה, בשנת 1947, שיחקה טרקטור בליגה של ברית המועצות והרוסית החל משנת 1948. עד שנת 1953 שם הקבוצה היה "דזירז'יניטס", אז שונה ל"אוונגרד" ובשנת 1958 שונה שמה ל""טרקטור".
טרקטור שיחקה את משחקה הראשון בליגה ב-12 בדצמבר 1958, נגד צסק"א מוסקבה. ויקטור שובלוב, שמאוחר יותר הפך לכוכב קבוצת צסק"א מוסקבה וו.ו.ס. מוסקבה, היה בראש טבלת המבקיעים של טרקטור בעונתה הראשונה. בשנת 1955 הגיעה טרקטור לראשונה למקום הרביעי, כשבאותה תקופה טבלת המדליות נשלטה על ידי קבוצות מהעיר מוסקבה.
בין השנים 1965 ו-1968, שיחקה הקבוצה בליגה השנייה של ברית המועצות. הודות למאמנים ויקטור סטוליארוב וויקטור סוקולוב, חזרה הקבוצה לליגה העליונה בשנת 1968.
בשנת 1973, השתתפה טרקטור בגביע ברית המועצות ואף הגיע לגמר נגד צסק"א מוסקבה. אף על פי שהובילו בגמר 2:0, הפסידו במשחק 2:5. ולרי בלאוסוב, מאמן הקבוצה כיום, היה אז אחד משחקני הקבוצה.
בעונת 1976/77 זכתה הקבוצה במדליית ארד, הישג שיא לקבוצה בתקופת ברית המועצות. מאמן הקבוצה באותה עונה, אנטולי קוסטריוקוב, נחשב לאחראי על הישג זה.
באותה תקופה, פיתחה טרקטור שחקנים שמאוחר יותר זכו להכרה בינלאומית נרחבת. אחד מחלוצי ברית המועצות הטובים בכל הזמנים, סרגיי מקארוב, נולד בעיר צ'ליאבינסק והחל את קריירת ההוקי שלו בטרקטור. יחד עם חברו לקבוצה, המגן סרגי סטריקוב, הוא שיחק באופן קבוע בנבחרת ברית המועצות החל משנות ה-70 המאוחרות עד אמצע שנות ה-80. סטריקוב ומקארוב זכו ביותר מ-10 טורנירים בינלאומיים עם נבחרת ברית המועצות. ויאצ'סלב ביקוב, ששיחק בנבחרת ברית המועצות שנים רבות והפך בהמשך מאמן נבחרת רוסיה, אף הוא שיחק בטרקטור מספר שנים עד שעבר לצסק"א מוסקבה.
שנות הליגה הבינלאומית והסופרליגה הרוסית (1992 - 2008)
במהלך שנות ה-90 המקדמות, סיימה טרקטור פעמיים במקום השלישי של הליגה הבינלאומית כשבתפקיד המאמן עמד ולרי בלאוסוב. בשנות ה-90 המאוחרות חלה התדרדרות משמעותית בקבוצה שהובילה לירידה לליגה השנייה בשנת 1998 ורק בשמת 2006 הצליחה לזכות באליפות הליגה השנייה ולחזור לסופרליגה.
אחרי עונת 2006/07, התפטר מאמן הקבוצה, גינאדי ציגורוב, ובמקומו נכנס לתפקיד אנדרי נזרוב, יליד צ'ליאבינסק ששיחק 13 עונת ב-NHL. על אף הצלחתו לשמור על טרקטור בסופרליגה, סגנון האימון של נזרוב הוביל את טרקטור לקביעת שיא עולם בדקות עונשין במשחק בודד לאחר תגרה גדולה במשחק נגד אק בארס קאזאן בינואר, 2008.
עונות ראשונות ב-KHL (2008 - 2010)
במהלך עונת ה-KHL הראשונה, 2008/2009, התחזקה טרקטור עם החזרת רביל גוסזנוב וכוכב ה-NHL, אולג קוואשה. למרות פתיחה חזקה, תוצאות העונה הסדירה של צ'ליאבינסק היה מאכזבות ובפלייאוף לא הצליחה לעבור את הסיבוב הראשון לאחר שהפסידו לאטלנט מוסקבה אובלסט בהפרש שערים של 13:2. קוואשה קיבל את תואר ה-MVP של הקבוצה באותה עונה. בשנת 2009 עברה הקבוצה לשחק בטרקטור אייס ארנה, משחק הבית הראשון במגרש החדש היה נגד מטאלורג מגניטוגורסק, טרקטור ניצחה במשחק בתוצאה 3:2. השחקן הראשון שהבקיע שער בטרקטור אייס ארנה היה המגן אנדרה לאקוס. לפני עונת 2009/2010 עמדה הקבוצה בפני בעיות כלכליות שגרמו לה לאבד מספר שחקני מפתח הכוללים את אולג קוואשה ויבגני דדונוב. לאחר עונה סדירה לא יציבה, העפילה טרקטור לפלייאוף מהמיקום הנמוך ביותר המאפשר העפלה, אך הפסידה בסיבוב הראשון ליריבתה מטאלורג מגניטוגורסק.
חזרתו של בלאוסוב (2010 - הווה)
לאחר עונת 2009/10 עבר נזרוב לאמן את קבוצת ויטיאז צ'כוב מוסקבה והוחלף בתפקיד המאמן על ידי אנדרי סידורנקו שפוטר מייד בתחילת העונה לאחר שורת הפסדים קשים. באוקטובר 2010 החזירה טרקטור את ולרי בלאוסוב לתפקיד המאמן, אך למרות זאת, לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף בעונת 2010/11.
לאחר עונה עם ביצועים ירודים, הצליחה הקבוצה לשפר את מצבה הכלכלי ובכך יכלה לשפר את סגל השחקנים שלה עם ולדימיר אנטיפוב, סטניסלב צ'יסטוב, יאן בוליס, פטרי קונטיולה והשוער מיכאל גרנט. התוצאות לא איחרו להגיע, טרקטור סיימה את עונת 2011/12 הסדירה במקום הראשון, זכתה בגביע הקונטיננטלי וזכתה במדליית הארד לאחר שהפסידה לאוונגרד אומסק בגמר החטיבה המזרחית. פריצת הדרך המשמעותית ביותר של העונה הייתה החלוץ הימני הצעיר, יבגני קוזניצוב, שהוביל את הקבוצה בנקודות. עוד שחקן שגדל בצ'ליאבינסק, קונסטנטין פאנוב, חזר לקבוצה לאחר 5 שנים והוביל את הקבוע בשערים.
בעונת 2012/13 טרקטור שמרה על כל השחקנים המובילים שלה. לעומת קבוצות רבות אחרות בליגה, הקבוצה לא החתימה שחקני NHL שחזרו לאירופה בעקבות השביתה ב-NHL. כשהתחרות קשה יותר, סיימה טרקטור את העונה במקום השלישי של החטיבה המזרחית. קוזניצוב המשיך להוביל את הקבוצה בנקודות, שערים ואסיסטים. החלוץ בן ה-17, ולרי ניצ'ושקין, היה פריצת הדרך המשמעותית ביותר של העונה, מאוחר יותר ב-2013 הוא זכה בגביע צ'רפאנוב המוענק לרוקי השנה ונבחר בבחירה ה-10 בדראפט ה-NHL של שנת 2013 על ידי הדאלאס סטארס.
בדרכה לגביע גגארין, עברה טרקטור 3 סדרות של 7 משחקים נגד באריס אסטנה, אוונגרד אומסק ואק בארס קאזאן, כשבכל 3 הסדרות ניצחה הקבוצה לאחר שחזרה מפיגור של 3:1 בסדרה. אחד הגורמים להצלחה היה השוער, מיכאל גרנט, שבמהלך הפלייאוף שמר על שער נקי 5 וממוצע ספיגות למשחק של 1.86. לרוע מזלה של טרקטור, את סדרת הגמר היא שיחקה נגד האלופה מהעונה הקודמת, דינמו מוסקבה. טרקטור הפסידה בגמר 4:2 וזכתה במדליית הכסף.
בעונת 2018/2019 העפילה לשמינית גמר גביע גגארין.
סטטיסטיקה
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, שעז' = שערי זכות, שעח' = שערי חובה.
תארים
KHL: רוסיה: ברית המועצות: מפעלים בינלאומיים:
מימדיון
מימדיון הוא פארק מים הנמצא בפארק הירקון בצפון העיר תל אביב, בסמוך לפארק השעשועים "לונה פארק תל אביב", ונחשב לאחד הגדולים בישראל. הוא משתרע על פני שטח של 100 דונם.
היסטוריה
המימדיון הוקם בשנת 1990 על ידי חברת עיר השעשועים, המחזיקה גם את הלונה פארק תל אביב והסופרלנד בראשון לציון.
בשנת 2006 נחנכה בפארק המגלשה הגדולה בישראל (ה-Side Winder), שנמצאת בפארקים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2014, שלוש מגלשות מטאור הישנות הוחלפו במגלשת מטאור חדשה הכוללת 4 מסלולי גלישה ומכונה "המטאור החדשות". גובה המגלשה הנוכחית נמוך יותר מהגובה של המגלשות הישנות.
בנוסף למגלשות אלו ישנם שני מסלולי אבובים כאשר האחד גועש והאחר רגוע; וכן "עולם הילד", אזור המוקדש לילדים עד גיל 10. בנוסף יש במימדיון בריכת גלים שהייתה הראשונה שנפתחה בישראל.
במקום מספר מתקני ספורט ובהם מגרשי כדורסל וכדורעף חופים, שערי כדורגל וכן במת בידור.
לפעוטות ולקטנים
עולם הילד - מקום עם ספינת מגלשות, דלי מים מתהפך, מזרקות ומפל.
אבובים - אבובים קטנים שמסתובבים מול כל המתחם.
מגלשות
שטיחים - מקום עם מזרונים שנשכבים עליהם ויורדים בתוך 4 מגלשות שונות.
אבובים: מגלשה - מגלשת מים קצרה עם אבובים.
אבובים: חלקים מפחידים - יושבים על האבובים ויורדים אל תוך תהום, שהוא אשליה שחושבים שעומדים ליפול לתוכו.
האסלה - מקום שמסתובבים בו עד שנופלים לתוך חור בריכה.
בריכות
בריכת גלים - בריכה שבשעה מסוימת יש בה גלים סוחפים.
בריכת מבוגרים ופעוטות - בריכה לכל הגילאים.
דברים נוספים
בנוסף, יש גם חנויות ואוכל וגם מגרש כדורגל וכדורסל.
קוץ
אחד מסוגי הקוצים, הנקרא באנגלית Thistle ("דרדר"), ובעיקר המין Onopordum acanthium ("דרדר הכותנה" או "חוחן הבלאנש"), הוא הפרח הלאומי של סקוטלנד, והוא מאפיין ניכר בסמלים ולוגואים סקוטיים רבים.
סוגים
בדרך כלל משפחת המורכבים מתקשרת עם המילה קוץ בשל שמותיהם הדומים לרוב. צמחים ידועים הם:
צמחים במשפחות אחרות מהמורכבים אשר לעיתים קרויים "קוצים":
הקוץ במקרא
במקרא נזכרו כעשרים מיני צמחים קוצניים וצמחי בר, אלא שמספרם אינו מוחלט מפני שאין ביטחון לגבי כמה מהם אם הם שמות צמחים, כמו 'אזרח', 'פרחח', 'סרבים', ו'עקרבים'.
צמחים קוצניים ועשבים רעים ממינים שונים נכללו בשם 'קוצים'. אחדים מהם הם שמות כלליים: 'קוץ', 'חוח', 'צנינים' ו'ברקנים', וחלק מהם נראה שימשו כשמות קיבוציים וגם כשמות ספציפיים. העובדה שישנם כל כך הרבה שמות של קוצים קשורה לתופעת שמות הצמחים הנרדפים שהיו נהוגים בארץ ישראל בתקופת המקרא. נראה שצמחים מסוימים נקראו בכמה שמות באזורים ובתקופות שונות. יש צמחים שנזכרו רק בספר אחד, דוגמת 'ברקנים' (שופטים), 'סלון' (יחזקאל), 'סרפד', 'נעצוץ', 'נהלולים', ו'שמיר ושית'– הנזכרים רק בספר ישעיהו. קיימת האפשרות שחלק ממיני צמחים אלה נזכרו בשאר ספרי המקרא בשמות אחרים. ניתן להניח שגם צמדי שמות הקוצים מעידים פעמים רבות על שמות נרדפים או קיבוציים, כגון: 'קוץ ודרדר' (בראשית והושע), "סלון ממאיר וקוץ מכאב" (יחזקאל כח כד), 'קמוש וחוח' (ישעיהו והושע), ו'שמיר ושית' (רק בישעיהו).
בגלל המבנה הצפוף של מיני הקוצים והיובש שלהם בעונת הקיץ, הקוץ היה ידוע כגורם לשריפות: כִּי תֵצֵא אֵשׁ וּמָצְאָה קֹצִים וְנֶאֱכַל גָּדִישׁ אוֹ הַקָּמָה אוֹ הַשָּׂדֶה, תֵּצֵא אֵשׁ מִן הָאָטָד וְתֹאכַל אֶת אַרְזֵי הַלְּבָנוֹן.
הערות שוליים
Чертополох
תוכנית T4 - אותנסיה
250px|ממוזער|"60,000 [[רייכסמארק הוא מה שהאדם הזה הסובל ממחלה תורשתית עולה לקהילה במהלך חייו. אזרח עמית, זה גם הכסף שלך. קרא את Neues Volk (בגרמנית- "חדשות האומה"),
המגזין החודשי של משרד המדיניות הגזעית של המפלגה הנאצית".]] תוכנית T4 – אותנסיה (בגרמנית: Aktion T4) היה מבצע שנערך במהלך שלטונם של הנאצים בגרמניה, ונועד לחיסול כל "הלא כשירים" ולדאוג ל"טיהור הגזע הארי". בתוכנית זו, שהתבססה על האידאולוגיה הנאצית הגזענית ועל עקרונות השבחה גזעית, רצחו הנאצים באמצעים שונים, לרבות תאי גזים, כ-90 אלף גרמנים שסבלו מפגמים גופניים, כמומים מולדים או מחלות כרוניות וכן מקשיים נפשיים. שמה של התוכנית, T4, בא מכתובת מטה התוכנית ברח' טירגארטן 4 שבברלין. רעיונות ואמצעים שיושמו בתוכנית זו, שנוהלה על ידי הנאצים, הועתקו בשלב מאוחר יותר לשואה.
רעיונות אאוגניים
רעיונות אאוגניים של היגיינה גזעית לא היו זרים ברוב מדינות המערב, שבהן נעשה ניסיון למניעת התרבותם של אנשים שהוגדרו על-ידה כ"פגומים", כגון חולים כרוניים, מוגבלים, חולי נפש, ואחרים, אך רק בגרמניה הנאצית עלה רעיון הרצח ההמוני שלהם.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה תורתו של צ'ארלס דרווין להתפשט ולהיקלט בחוגים רחבים, לעיתים בלוויית פרשנות גזענית בוטה. היה זה המלומד האנגלי פרנסיס גולטון, בן דודו של דרווין, בשנות ה-80 של המאה ה-19, שטבע את המונח אאוגניקה. רעיונות אלו באו לידי ביטוי מעשי במדינת אינדיאנה בארצות הברית כאשר בשנת 1907 התירה עיקור כפוי של אנשים שנראו בלתי רצויים מבחינה אאוגנית. אחריה אימצו חוקים דומים כשלושים מדינות נוספות בארצות הברית. בשנת 1927 הייתה קארי בק, אישה בוגרת בווירג'יניה שילדה תינוקת מחוץ לנישואין, ואמה הוחזקה במוסד, לאישה הראשונה במדינת וירג'יניה שנידונה לביצוע עיקור כפוי. היא פתחה בהליכים משפטיים, שהגיעו עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסק דין באק נגד בל קבע בית המשפט העליון ברוב של שמונה מול אחד, כי עיקורה הכפוי של קארי בק הוא חוקי. השופט אוליבר ונדל הולמס קבע כי:
בעקבות פסיקה זו של בית המשפט העליון עוקרו בארצות הברית עשרות אלפי אנשים. מדינות אחרות נקטו אף הן הליכים של עיקור כפוי, אך אף אחת לא הרחיקה לכת כגרמניה הנאצית, אשר דגלה לא רק בהגבלת יכולת ההולדה של בעלי מוגבלויות, אלא ברצח מתוכנן שלהם. בגרמניה השתלבו מרכיבים מהתורות האאוגניות, פרי מדרשו של גולטון, עם תאוריות גזעניות ועם חוסר רתיעה ממדיניות השמדת המונים.
האידאולוגיה הנאצית
התורה הנאצית ייחסה חשיבות מיסטית כמעט ל"טוהר הדם". על-פי תורה זו, במאבק הדמים העל-דורי בין הגזעים השונים, שבו ראתה התורה הנאצית את תמצית קיומו של המין האנושי ואת תמציתה של ההיסטוריה האנושית כולה, ינצח בעל הדם הטהור יותר. הדברים ברורים כשמדובר על עירוב בין גזעים, שהרי מטרתו המוצהרת של היהודי היא, כביכול, לטמא את הגזע הארי בזרעו השפל, ובדרך זו לנצח במלחמת הגזעים, אך גם בתוך הגזע הארי עצמו יש לפעול לטיהור ולסינון בלתי פוסק של אלו שאינם ראויים לחיות ולהתרבות. עוד ב"מיין קאמפף" כתב היטלר כי:
היטלר וצמרת שלטונו, ובמיוחד היינריך הימלר שהיה בעל ראיית עולם "אאוגנית" הנובעת מעיסוק זה בהשבחת הגזע, סברו שעל המדינה לעודד באופן פעיל את השבחת הגזע. וזאת, מחד גיסא, על ידי עידוד התרבותם של הראויים לכך, אם בתוכניות לעידוד הילודה, ואם בתוכניות כדוגמת תוכנית לבנסבורן שבה עודד הימלר נערות צעירות להיכנס להריון מאנשי אס אס "טהורי גזע". הנערות שהרו, שהו בתקופת ההיריון בבתי מרפא מיוחדים, והתינוקות שנולדו כתוצאה מזיווג זה נחטפו ברוב המקרים, וגודלו על חשבון המדינה, אצל זוגות אריים טהורי גזע וחשוכי ילדים. הצד השני של מטבע זה, היה סילוקם של אלו שאינם ראויים להתרבות, אם באמצעות עיקור כפוי, ואם באמצעות רצח המוני.
מעליית הנאצים לשלטון ועד מלחמת העולם השנייה
עם עליית הנאצים לשלטון, החלה פעולה ממוסדת למען "היגיינת הגזע". הפעולה החלה בעיקור כפוי של "לוקים בשכלם", לרבות סכיזופרנים ואפילפטים. על אף שלא היה אלמנט גזעי מובהק בהחלטה על עיקור כפוי, נפגעו ממנה גם כמה מאות נערים ממוצא מעורב, שנולדו מזיווג בין חיילים צרפתים שחורים (ממושבות צרפת באפריקה) ונערות מקומיות, במיוחד בחבל הריין, וכן אוכלוסיית הצוענים, שתויגה ככשירה לעיקור לא על בסיס גזעי אלא בשל היותם, כביכול, "א-סוציאליים". "בתי דין לתורשה" הוקמו על מנת לפקח על המבצע, ואלו החליטו, על סמך מסמכים ורשימות שהוגשו להם, האם המועמד יעוקר, אם לאו. ההערכה היא כי במהלך כל תקופת הרייך השלישי עוקרו כך בין 300,000 ל-400,000 בני אדם.
הצעד הבא, הריגתם של אלו שאינם ראויים לחיות ואינם תואמים את אידיאל האדם הנורדי העליון, לא בוצע באופן ממוסד לפני 1939. התרבות הגרמנית, אף זו ששררה לפני עליית הנאצים לשלטון, לא ראתה בהמתת החסד ("אותנסיה") משום פשע במקרים מסוימים. על אף שהחוק הפלילי אסר על המתת החסד, ראו עצמם הרופאים הגרמנים כבעלי סמכות מוסרית לבצעה במקרים מסוימים, ולעיתים, ברוח התקופה, בשל שיקולים אאוגניים וגזעניים. אך, כאמור, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה לא נקטה המדינה צעד יזום בכיוון זה.
תחילת התוכנית
בשנת 1939 התקבלה אצל אדולף היטלר פנייתו של אב לילד נכה בעל מומים קשים כי יותר לו להמית את ילדו. היטלר העביר את הפנייה אל רופאו האישי ד"ר קרל ברנדט. לאחר שהלה הגיע למסקנה כי הילד אינו ראוי לחיות, ניתנה ההוראה להרוג את הילד "הריגת חסד". הילד, גרהרד קרצ'מר, היה קרבנו הראשון של מה שיהפוך עד מהרה למבצע ממוסד של רצח המונים – "תוכנית T4 – אותנסיה".
באוקטובר 1939, מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוציא היטלר צו חשאי המסמיך רופאים להמית ב"מיתת חסד" "חולים שאינם ניתנים לריפוי". תחת כותרת זו נכנסו בני אדם רבים – חולי נפש, חולים כרוניים, מוגבלים בשכלם ועוד.
שישה מוסדות הוקמו ל"המתת חסד" בברנבורג, ברנדנבורג, גראפנק, הדמאר, הרטהיים ובטירת זוננשטיין. מרכז ה"מבצע" היה בווילה בברלין שהייתה שייכת ליהודי, אך הוחרמה לצורך זה, ברח' טירגארטן 4, ומכאן כינוי המבצע "T4". שלא כמבצע העיקור, נשמר מבצע T4 בסוד מן הציבור. ישנן פרשנויות האומרות כי המבצע כולו היה בניגוד לחוק הפלילי שהיה בתוקף בגרמניה באותה התקופה, אם כי ברור כי פקודה מהפיהרר ולוּ בעל פה, הייתה גוברת על החוק היבש בגרמניה, בימי הרייך השלישי.
באוקטובר 2015, נחשף כי מבצר קולומב אשר ממוקם בפוזנן, היה למעשה מחנה ההשמדה הראשון של גרמניה הנאצית שבו נעשה שימוש ראשון בתאי גז לצורך חיסול המוני בשנת 1939. בוצע במקום רצח שיטתי של חולי נפש, לוחמי התנגדות מקומיים, אקדמאים, אנשי רוח, וכל מי שנתפש כאיום על ידי הנאצים. מעל ל-5,000 מטופלים פסיכיאטרים נרצחו במחנה זה בגז. רק שלוש שנים לאחר מכן, ב-1942, הפכה שיטת החיסול של יהודים בתאי גזים למדיניות של הרייך השלישי והפעילות במחנה בפוזנן הופסקה. שני תאי הגזים שהיו במחנה הוסבו לתאי כליאה, זאת מכיוון שההשמדה בגז הפכה ליעילה יותר במכונת ההשמדה הנאצית, במחנה אושוויץ ודומיו.
על פי ספרו הידוע של ארנסט קליי, שחקר את "תוכנית אותנסיה", שיטת ההרג הייתה חנק באמצעות פחמן חד-חמצני בתא גזים. לעיתים היו מעניקים לילדים זריקת רעל. חלק מן הקרבנות הורעבו למוות.
הליך ההמתה היה דומה להליך המתת היהודים בשואה. הקרבנות הוכנסו לחדר שהוסווה כחדר רחצה, ולאחר שהדלת נסגרה מאחוריהם, הוזרם אל החדר גז. לקרבנות נמסר כי עליהם להתקלח. שיטה זו יושמה לאחר מכן ברצח היהודים, שכן הצוות של מִבצע T4 היה לאחר מכן בין המבצעים העיקריים של השמדת היהודים.
הפסקת התוכנית
הדבר הביא למחאה הן מצד קרובי הנרצחים והן מצד הכנסייה. ביקורת זו הביאה להאטת המבצע, וליתר חשאיות. עד אוגוסט 1941 נרצחו כשמונים אלף אנשים במסגרת המבצע. כשליש מהמאושפזים נרצחו במוסדות פסיכיאטרים בגרמניה, אם באופן פעיל, או באמצעות הרעבה. בסוף 1941 דווח על 93,000 "מיטות ריקות", כפי שהרצח כונה בטרמינולוגיה הנאצית.
באוגוסט 1941 נשא הבישוף הקתולי של מינסטר, קלמנס פון גאלן, דרשה שקראה בפירוש להפסיק את המתות החסד. כתוצאה מכך הורה היטלר על הפסקת המבצע. המבצע לא הופסק באופן סופי, כי אם נמשך באופן בלתי מוסדי בבתי חולים בגרמניה ובאוסטריה, ובאופן מוסדי יותר בשטחים שנכבשו במזרח אירופה. מעריכים כי מספר המומתים הכולל היה כמאתיים אלף איש.
הפסקת מעשי ההרג, הייתה אירוע יחיד במינו במשטר הנאצי, שבו השפיעה ההתנגדות הגרמנית לנאציזם על השלטון, והביאה לשינוי מדיניות שנראתה לנאצים כעקרונית וחשובה. ההיסטוריון איאן קרשו כותב בספרו "המיתוס של היטלר", כי היטלר הורה על הפסקת ההמתות במסגרת מדיניות מכוונת של תעמולה, שנועדה להרחיק את ה"פיהרר" מן הצדדים האפלים של המשטר, שהיו גלויים לתושבי גרמניה, שנטו לייחס אותם לעוזריו של היטלר, אך לא להיטלר עצמו, שנותר נערץ על התושבים כדמות של אדם אידיאלי, טוב ומיטיב. על פי האגדה שהורה היטלר להפיץ, הוא לא ידע על ההמתות, והפסיקן מיד לכששמע עליהן מדרשתו של הכומר פון גאלן. שמירת המיתוס של הפיהרר עושה הטוב נראתה כה חיונית בעיני היטלר, עד שהביאה להפסקתן של ההמתות, על אף שהיטלר ראה אותן כחיוניות מבחינה אידאולוגית. היטלר, שהפעיל רשת של מודיעים, היה מודאג מאוד מתדמיתו בדעת הקהל, וההתמרמרות העממית על המתות מבצע T4 הייתה גורם משפיע בהחלטתו להפסיקן.
ההיסטוריונית לוסי דווידוביץ' רואה בצורה אחרת את הפסקת המבצע. על פיה, הפסקת המבצע תואמת את תחילת השלב הפעיל בהשמדת היהודים. נראה כי היטלר העדיף להפעיל את רוצחיו המיומנים ובעלי הניסיון בהשמדת היהודים, שהייתה בעלת קדימות עבורו אף אל מול תוכנית ה"אותנסיה".
בספרו "תלייניו מרצון של היטלר" טוען דניאל יונה גולדהגן כי העובדה שהגרמנים הצליחו, באמצעות מחאה עממית, להפסיק את מסע הרציחות של קרוביהם במבצע אותנסיה, מראה כי "המתות החסד" נתפסו על ידי הגרמנים באופן שלילי, וכי אף במסגרת משטר העריצות הנאצי, יכלה מחאה עממית להביא לסיומו של המבצע. מכאן מסיק גולדהגן כי הגרמנים לא תפסו את המתת היהודים בשואה בצורה שלילית, שכן אף עליה היה אותו מעטה דק של סודיות, אך כנגד השמדת היהודים לא באה כל מחאה. הגרמנים היו מוכנים להסתכן במחאה ולהשמיע קולם נגד רצח המוגבלים וחולי הנפש, זאת מכיוון שהבינו כי מבחינה מוסרית הדבר אסור. עם זאת, המתת היהודים לא יצרה מחאה דומה. לעומת זאת, היסטוריונים אחרים טוענים כי הסבר אפשרי אחר להבדל הוא כי רצח היהודים נעשה באזורי המזרח בזמן מלחמה, ולא ברור כמה גרמנים מן השורה ידעו עליו. לעומת זאת, קרובי המשפחה הגרמנים של המפגרים וחולי הנפש ידעו היטב על גורלם וסיפרו את הדבר לרבים.
לאחר הפסקת המבצע, נמשך, ביזמת ראשי T4, מסע תעמולה שמטרתו להכשיר את הלבבות לקראת המשך הפעולות בעתיד, או לחשיפה כי המבצע עודו נמשך, אם כי בקנה מידה קטן יותר ופחות מאורגן. בשנת 1941 הופק סרט בכיכובם של כוכבי קולנוע ידועים, בשם "אני מאשים". הסרט הציג סיפור על משולש אהבים רומנטי, שבו האישה, שעל לבה מתחרים בעלה וידיד נוסף, לוקה במחלת טרשת נפוצה, ומבקשת כי ימיתו אותה המתת חסד. במקביל, פועל הידיד להצלת חייו של ילד הלוקה במחלה גנטית בלתי ניתנת לריפוי. הסרט, שעלילתו כוללת מוטיבים דרמטיים (משולש אהבים, הנגדה בין האישה החפצה למות ובין הילד שלחייו, כביכול, אין ערך, דרמת בית משפט), קורא לשינוי החוק, ולהתרת "המתת חסד". הסרט הוצג בגרמניה ובעולם, בפני קהל של מיליוני צופים, כיום נאסר הסרט להצגה בגרמניה, פרט לצפייה למטרות מחקר.
לתוכנית היה המשך במסגרת מבצע 14f13.
מ"אותנסיה" לרצח עם
לאחר אוגוסט 1941 הועבר מרביתו של הסגל שביצע את המתות החסד למבצע ריינהרד (שם הקוד שנתנו הנאצים להשמדת היהודים במחנות המוות במזרח). ושם יישמו את ניסיונם ברצח, בפעם הזו כנגד היהודים.
ס"ס אוברפיהרר ויקטור בראק אשר היה סגנו של בוהלר כממונה על מבצע "T4" העיד במשפטי נירנברג כי בשנת 1941 קיבל פקודה להפסיק את מבצע אותנסיה, ולהעביר את כח האדם ללובלין ולהעמידו לרשות ס"ס בריגדירפיהרר אודילו גלובוצניק. היו אלו אותם אנשים, תחת פיקודו של גלובוצניק, אשר איפשרו את המעבר מפעולות האיינזצגרופן שעיקרן ירי אל מול בורות ירי, להשמדה המונית, חשאית, מהירה ויעילה בתאי גזים, שהחלה באותה תקופה תחת השם "מבצע ריינהרד". אנשי ה"אותנסיה" שצורפו ל"מבצע ריינהרד" (92 איש בתחילה, ולאחר מכן עוד כמה עשרות), המשיכו לשמור על גיבושם כיחידה, על אף שלבשו מדי אס אס, המשיכו להיות כפופים בעניינים מנהליים למפקדה בברלין, ובילו את חופשותיהם במרכזים מיוחדים שהוכנו לשם כך. הדבר נועד על מנת לשמור על הסודיות של המבצע, שעליה נוסף אף הרצון לשמור על סודיות רציחת היהודים.
כוח אדם שקיבל את הכשרתו במבצע אותנסיה היווה את השלד לכוח האדם שהקים את מחנות ההשמדה בבלזץ, טרבלינקה וסוביבור. פרנץ שטנגל, ממפקדיו של מחנה ההשמדה טרבלינקה, קיבל את ראשית הכשרתו כרוצח המונים במסגרת "תוכנית T4", כן היה מעורב בתוכנית אירמפריד אברל, מנהלו הראשון של מחנה טרבלינקה.
שניים ממפקדי מחנה ההשמדה בלז'ץ, כריסטיאן וירט וגוטליב הרינג, וכן רבים מאנשי הסגל שלהם, וביניהם אוברשרפיהרר יוזף האוזר, היו מעורבים בתוכנית T4, וירט כמפקח ראשי על כל ששת מוסדות ה"אותנסיה" ברייך, והרינג כ"אחראי הלא רפואי" על המוסדות בזוננשטיין והדמר. וירט השתתף בהריגת המבחן של אנשים מוגבלים בברנדנבורג, ונחשב למומחה גדול להרג, ומסיבה זו נבחר להיות מפקד מחנה ההשמדה הראשון שהוקם על אדמת הגנרלגוברנמן בחלמנו. וירט עבד לאחר מכן אף בבלזץ, טרבלינקה וסוביבור.
קודם לבואם של אנשי T-4 למחנות מבצע ריינהרד נוסתה ונכשלה שיטת משאיות המוות, במחנה חלמנו, ובואם של אנשי הצוות המאומנים ברצח המוני בתאי גז סייע לייעל את שיטות ההמתה. השיטה במחנות מבצע ריינהרד כללה שכלול אחד לעומת שיטת ההמתה המקורית – T4 השתמש בבקבוקי פחמן חד-חמצני, בעוד שמחנות מבצע ריינהרד השתמשו במנוע של טנק או במנוע משאית, שכן מספר הנרצחים במחנות אלו היה גדול בהרבה בהשוואה למספרם במסגרת תוכנית T4. כמה מתאי הגזים בהם השתמשו במבצע T4 הורכבו מחדש בבלזץ, טרבלינקה ומיידנק.
דניס ג'ונסון (סופר)
דניס ג'ונסון (באנגלית: Denis Johnson; 1 ביולי 1949, מינכן - 24 במאי 2017) היה סופר, מחזאי, כותב שירה ומסאי אמריקאי.
ביוגרפיה
הוריו היו בשרות החוץ של ארצות הברית וכך לאחר שנולד בגרמניה, גדל ביפן ובפיליפינים לפני שהוריו שבו לוושינגטון די. סי. בגיל 14 התדרדר לשתיית אלכוהול ומאוחר יותר החל לצרוך סמים כולל הרואין. הוא לא מיהר לטפל בהתמכרות שלו לאלכוהול ולסמים, לדבריו מחשש שתפגע היצירתיות שלו. הוא בעל תואר שני מאוניברסיטת איווה.
התפרסם בזכות אוסף הסיפורים הקצרים שכתב בשם "בן ישו" (Jesus` Son, 1992) שנערך לסרט בשנת 1999 ובזכות הרומן "עץ עשן" (Tree of Smoke, 2007) שזיכה אותו בפרס הספר הלאומי (National Book Award). זכה בפרסים ספרותיים נוספים כמו Whiting Writer’s Award בשנת 1986 וה-Lannan Fellowship in Fiction בשנת 1993. בשנת 2002 זכה בפרס אגה קהאן לסיפורים בדיוניים (Aga Khan Prize for Fiction) ובשנים 2006, 2007 החזיק ב-Mitte Chair לכתיבה יצירתית באוניברסיטת המדינה של טקסס.
גרוש פעמיים. בסוף ימיו חי עם אשתו השלישית סינדי לי באריזונה ובאיווה. לג`ונסון שלושה ילדים ושניים מהם חונכו בחינוך ביתי. בשנת 1997 כתב מאמר בכתב העת האינטרנטי סלון (Salon.com) בזכות החינוך הביתי.
נפטר בגיל 67 מסרטן הכבד.
איאן גלן
איאן גלן (באנגלית: Iain Alan Sutherland Glen; נולד ב-24 ביוני 1961) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי.
ביוגרפיה
גלן נולד בעיר אדינבורו שבסקוטלנד. חונך בבית הספר העצמאי לבנים אקדמיית אדינבורו (Edinburgh Academy), ואחר כך למד באוניברסיטת אברדין. את הכשרתו כשחקן קיבל באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), שם זכה במדליית זהב על שם באנקרופט (Bancroft Gold Medal).
ב-2009 לוהק לסדרת הפנטזיה של רשת HBO "משחקי הכס" בתפקיד סר ג'ורה מורמונט, וגילם את הדמות בשמונה עונות הסדרה.
ב-2010 השתתף כשחקן אורח בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו". הוא גילם את האב אוקטביאן, המפקד על מסדר של כמרים במשימה נגד "המלאכים הבוכים". שני הפרקים של הסיפור, "עת המלאכים" ו"בשר ואבן" היו חלק מהעונה החמישית של הסדרה המחודשת.
משנת 2012 הוא מגלם את דמותו של פול, בסדרה "Prisoners' Wives" של ה-BBC, בעלה של פרנצ'סקה, שחייהם הנוחים מתנפצים לרסיסים אחרי שהוא נכלא על סחר בסמים.
בשנת 2017 שיחק בסרט "האויב שבפנים: פרק הסיום", השישי בסדרת הסרטים "האויב שבפנים", בכיכובה של מילה יובוביץ'.
ב-2019 לוהק לגלם את באטמן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה טיטאנים.
חיים אישיים
בין השנים 1993–2004 היה גלן נשוי לשחקנית סוזאנה הרקר ולזוג בן אחד. בת זוגו הנוכחית היא שרלוט אמרסון ובתם מרי נולדה ב-2007.
רוי צ'פמן אנדרוס
רוי צ'פמן אנדרוס (באנגלית: Roy Chapman Andrews; 26 בינואר 1884 - 11 במרץ 1960) היה חוקר אמריקאי, הרפתקן שהפך למנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע. הוא ידוע בעיקר בזכות ניהול סדרת משלחות דרך סין המפוצלת מבחינה פוליטית בתחילת המאה העשרים אל מדבר גובי ומונגוליה. המשלחות גילו תגליות חשובות והביאו למוזיאון את ביצי הדינוזאורים המאובנות. ספריו הפכו לפופולריים והפכו אותו למפורסם.
חיים צעירים
אנדרוס נולד ב־26 בינואר 1884, בבלואו, ויסקונסין. בילדותו הוא חקר יערות, שדות ומים בקרבת מקום, ופיתח כישורי של צלף. הוא לימד את עצמו פחלוץ ושימור בעלי חיים, והשתמש בכספים מתחביב זה כדי לשלם שכר לימוד למכללת בלו. לאחר סיום הלימודים, אנדרוס הגיש בקשה לעבודה במוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע בעיר ניו יורק. הוא כל כך רצה לעבוד שם, שאחרי שנאמר לו כי אין משרות לרמתו, הוא קיבל תפקיד כשרת במחלקה לשימור והחל לאסוף דגימות למוזיאון. במהלך השנים הבאות הוא עבד ולמד במקביל, וקיבל תואר שני בזואולוגיה של יונקים מאוניברסיטת קולומביה. אנדרוס הצטרף למועדון מגלי הארצות בניו יורק בשנת 1908, ארבע שנים לאחר הקמתו.
קריירה
בשנים 1909 עד 1910 הפליג אנדרוס על אוניית חיל הים "אלבטרוס" לאיי הודו המזרחית, אסף נחשים ולטאות והתבונן ביונקים ימיים. בשנת 1913 הוא הפליג על סיפונה של האוניה "הרפתקה" עם הבעלים ג'ון בורדן לאזור הארקטי. הם קיוו לתפוס לווייתן בעל ראש לבן עבור המוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע. במהלך משלחת זו הוא צילם כמה מהסרטים המוצלחים ביותר של כלבי הים שנראו אי פעם, אם כי לא הצליח להשיג דגימה של לווייתן.
הוא התחתן עם איווט בורופ בשנת 1914. משנת 1916 עד 1917 הובילו אנדרוס ואשתו את המשלחת הזואולוגית האסיאתית של המוזיאון דרך אזור יונאן המערבית והדרומית, כמו גם מחוזות אחרים בסין. הספר "מחנות ושבילים בסין" מתעד את חוויותיהם.
בשנת 1920 החל אנדרוס לתכנן משלחות למונגוליה והסיע צי של מכוניות דודג' מערבה מפקין. בשנת 1922, גילתה המשלחת מאובן של פרצרתריום (אז נקרא "בלוכיטריום"), פרסתן ענק ללא קרניים, שנשלח למוזיאון והגיע ב-19 בדצמבר. על שמו נקרא היונק הטורף אנדרוסארכוס.
אנדרוס, יחד עם הנרי פיירפילד אוסבורן, תמכו בתאוריה האנתרופולוגית שמוצא האדם הוא מחוץ לאסיה, בניגוד לדעה המקובלת באותם ימים. הוא הוביל כמה משלחות לאסיה בשנים 1922 - 1928, המכונות "משלחות אסייתיות מרכזיות" כדי לחפש את השרידים האנושיים הקדומים ביותר ביבשת. המשלחות לא מצאו שרידים אנושיים. עם זאת, אנדרוס וצוותו גילו ממצאים רבים אחרים, כולל עצמות דינוזאור ויונקים מאובנים, ובמיוחד קנים הראשונים המלאים בביצי דינוזאור שהתגלו אי פעם. את התיאור העיקרי של אנדרוס על משלחות אלה ניתן למצוא בספרו "הכיבוש החדש של מרכז אסיה".
ב־13 ביולי 1923 המשלחת הייתה הראשונה בעולם שגילתה ביצי דינוזאורים. בתחילה נחשבו לביצים של פרוטוקרטופס טרטון, אבל נקבעו בשנת 1995 כשייכות לאובירפטור התרופוד.. באותה משלחת, גילה וולטר וו. גריינג'ר גולגולת מתקופת הקרטיקון. בשנת 1925 שלח המוזיאון מכתב בו הודיע ​​למשלחת כי הגולגולת היא של יונק, ולכן נדירה ויקרה עוד יותר.
המשלחות באזור נפסקו במהלך 1926 ו- 1927. בשנת 1928 נתפסו ממצאי המשלחת על ידי הרשויות הסיניות, אך בסופו של דבר הוחזרו. משלחת 1929 בוטלה. בשנת 1930 עשה אנדרוס מסע אחד אחרון וגילה כמה מאובני מסטודון. צלם הקולנוע, ג'יימס ב שקלפורד, תיעד חלק גדול מהמסעות של אנדרוס. (שישים שנה לאחר המסע הראשוני של אנדרוס, המוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע שלח משלחת חדשה למונגוליה בהזמנת ממשלתה להמשיך בחקירה) בהמשך אותה שנה, חזר אנדרוס לארצות הברית והתגרש מאשתו, עמה נולדו לו שני בנים. הוא התחתן עם אשתו השנייה, וילמינה בשנת 1935.
בשנת 1927, תנועת הצופים באמריקה נתנה לאנדרוס תואר כבוד, בקטגוריה חדשה של שנוצרה באותה שנה. קטגוריה זו ניתנה ל"אזרחים אמריקנים שהישגיהם בפעילות חוץ, בחקירה ובהרפתקאות הם יוצאי דופן ומעוררים את דמיונם של הצופים ... ".
אנדרוס היה נשיא מועדון מגלי הארצות משנת 1931 עד 1934. בשנת 1934, הוא הפך למנהל מוזיאון הטבע. בספרו The Business of Exploring ב -1935 הוא כתב "נולדתי להיות חוקר ... מעולם לא הייתה לי שום התלבטות בנושא. לא יכולתי לעשות שום דבר אחר ולהיות מאושר." בשנת 1942 פרש אנדרוס לקליפורניה, שם כתב על חייו.
הוא נפטר ב־11 במרץ 1960 מאי ספיקת לב בבית החולים הקהילתי בחצי האי כרמל בקליפורניה.
הדמיון עם הדמות "אינדיאנה ג'ונס"
דגלאס פרסטון מהמוזיאון האמריקני להיסטוריה של הטבע כתב: "אנדרוס הוא לכאורה האדם שדמות הקולנוע של אינדיאנה ג'ונס עוצבה בעקבותיו. עם זאת, לא ג'ורג' לוקאס ולא יוצרים אחרים של הסרטים אישרו זאת. התמליל של 120 עמודים של הסיפור לסרט אינו מזכיר את אנדרוס. "
פחת
פְּחָת הוא הירידה בשוויו של נכס על פני תקופת הבעלות עליו והשימוש בו, כתוצאה מתהליכי בלאי, שינויים טכנולוגיים והתיישנות. המונח משמש בתחומי הכלכלה, החשבונאות, המימון, השמאות והמיסוי, ולמטרות שונות נעשה שימוש בשיטות אומדן שונות לשיערוכו.
הפחת על פני תקופה נאמדת הוא פונקציה יורדת של אורך חייו הכלכלי של הנכס: ככל שחיי הנכס ארוכים יותר, כך קטנה יותר ההפחתה היחסית בערכו בכל תקופה נתונה. ניתן לנסח זאת גם באופן הפוך: ככל שמאבד יותר הנכס מערכו בכל תקופה נתונה, כך קצרים יותר חייו הכלכליים.
בהקשר של פחת כלכלי הפחת הוא בדרך כלל חיובי (הנכס מאבד מערכו בתקופה), אך לעיתים מתקיים פחת שלילי (ערך הנכס עלה בתקופה). פחת המחושב לצרכים חשבונאיים ולצורכי מיסוי לא תמיד יוכל לקחת בחשבון גורמים כלכליים חיצוניים כחלק משיערוכו, בהיותו מונחה בכללים חשבונאיים שמרניים ובתקנות קשיחות למדי של רשויות המס. הפער בין ערכו הכלכלי של הנכס ובין ערכו החשבונאי (שוויו בספרים) הוא רווח הון.
אמידה נאותה של פחת נדרשת למספר מטרות. להערכת גובה וקצב הפחת יש השלכה ישירה על כדאיותה הכלכלית של השקעה, שתשפיע על השיקולים שבביצועה ובאופן מימונה. כמו כן היא מאפשרת לזקוף באופן מבוקר והוגן את החלק היחסי של עלות ההשקעה בנכס המשתתף ביצירת הכנסה, כ"הוצאה" לכל תקופה של ייצור הכנסה ממנו, דבר הנדרש לצורך הערכת רווחיותה של הפעילות הכלכלית על פני תקופת הזמן הנאמדת. כנובע מכך, אופן חישוב הפחת וזקיפתו הוא גם מרכיב בקביעת המס שיוטל על פעילותו הכלכלית של בעל הנכס. מטרה נוספת של הערכת פחת היא קביעת הפרשה תקופתית לקרן שתשמש, בבוא העת, למימון חידושו של הנכס המופחת. כאמור, למטרות השונות נעשה שימוש בשיטות שיערוך שונות, שתוצאתן ערכים שונים: גובה הפחת המחושב לצורך הכרת שלטונות המס כהוצאה, למשל, אינו בהכרח זהה לגובה הפחת הנדרש לצורכי הערכת עלות החידוש.
פחת כלכלי
בהיבט הכלכלי, פחת הוא ההפרש בין שוויו של הנכס בתחילת התקופה הנאמדת לבין שוויו הכלכלי האמיתי בסוף אותה תקופה. הפחת הוא בדרך כלל חיובי, כלומר הנכס מאבד מערכו בתקופה, אך לעיתים מתקיים פחת שלילי, כלומר ערך הנכס עלה בתקופה.
הפחתה בשוויו של הנכס נובעת הן מגורמים פיזיים של התבלות, שחיקה והתכלות, והן מגורמים חיצוניים וסביבתיים שאינם קשורים בנכס עצמו. סיבות עיקריות לפחת:
לכל נכס קצב פחת משלו. למכשיר טכנולוגי מתקדם עשוי להיות פחת מהיר מאשר לכלי עבודה פשוט, ולבניין פחת איטי יחסית למיטלטלין. בחיי היחיד ובפרט בחיי העסק מובא בחשבון הפחת הכלכלי במסגרת הצורך השוטף להחליף מוצרים שהתבלו בחדשים.
פחת חשבונאי
בחשבונאות, חישוב הפחת מתבסס על שיטה לפיה נפרסות עלויות נכס על פני תקופת השימוש בו, כך שבכל תקופה חשבונאית תירשם הוצאה חלקית בגין השימוש בנכס בדוח רווח והפסד. הוצאות פחת נרשמות בהתאם לעקרונות חשבונאיים מקובלים. לא רושמים הוצאות פחת בגין נכס שאינו נמצא בשימוש (לדוגמה, נכס שטרם הופעל) או נכס שאינו מתבלה (לדוגמה, קרקע). הפחת החשבונאי אינו זהה לפחת הכלכלי המבוסס על השווי ההוגן של הנכס.
סך הפחת שנרשם כהוצאה עד למועד מסוים נקרא פחת נצבר. יתרת עלות הנכס להפחתה נקראת עלות מופחתת. החישוב מתבצע כך:
שיטות פחת
נהוג להפחית נכסים בהתאם לתקופת השימוש המתוכננת. ישנן מספר שיטות לחישוב הפחת, בהתאם לאופי הנכס:
כאשר r הוא שיעור הפחת התקופתי, n הוא מספר התקופות, s הוא ערך השייר (מוסבר בהמשך) ו-c הוא עלות הנכס. אם נתון שערך השייר הצפוי הוא 100 שקלים, שיעור הפחת השנתי יהיה:
בישראל, השיטה הנפוצה היא שיטת הקו הישר בשל פשטותו. שיעורי הפחת בשיטת הקו הישר המנויים בתקנות מס הכנסה הן סיבה נוספת - חברות מעדיפות להפחית את נכסיהן על פי דרישת מס הכנסה על מנת שלא יירשמו הוצאות שלא יוכרו כהוצאה לצורכי מס הכנסה.
ערך שייר
ערך שייר או ערך גֶרֶט מבטא את שווי הנכס בתום השימוש בו. במילים אחרות, זהו ערך הנכס במועד מכירה שנקבע מראש. מסיבה זו בדרך כלל מדובר באומדן. במידה שיש ערך שייר, יש לקחת אותו בחשבון בעת חישוב הפחת התקופתי על מנת שהעלות המופחתת בתום השימוש בנכס תהיה שווה לערך השייר. כלומר, יש להפחית את ערך השייר מבסיס הפחת. לדוגמה, בנתוני הדוגמה לעיל בשיטת הקו הישר, אם ערך השייר הוא 100 שקלים, שיעור הפחת השנתי יהיה:
פחת לצורך מס
במדינות רבות, דיני המס קובעים את שיטת ושיעור הפחת המותר לניכוי, לכל סוג נכס, בעת חישוב ההכנסה לצורך מס של נישום. שיטת חישוב הפחת לצורך מס או שיעורו עשויים להיות שונים מאלו ששימשו לחישוב הפחת החשבונאי.
מקרה נפוץ בו קיים הבדל בין הפחת החשבונאי לבין הפחת לצורך מס הוא פחת מואץ שמשמעו "האצת" הפחת, כלומר הנכס מופחת על פני תקופה קצרה יותר. פחת מואץ נחשב הטבה במס, כי הוא מקטין את הרווח המדווח של החברה בטווח הקצר וכך מקטין את השווי המהוון של תשלומי המס.
כאשר ישנו הפרש בין הפחת החשבונאי לבין הפחת לצורך מס, יש צורך לתאם את ההפרש בדוח רווח והפסד מותאם לצורכי מס. הפרשים אלו הם אחת הסיבות להיווצרותם של מיסים נדחים.
בישראל, שיעורי הפחת לכל סוג נכס נקבעו בתקנות מס הכנסה. לדוגמה, שיעור הפחת השנתי על מחשבים הוא 33%, ריהוט - 6% וכלי רכב עד 3,000 ק"ג - 15%.
דניאל לוי (כימאי)
דניאל לוי (בהונגרית: Lőwy Dániel; נולד ב-10 באוקטובר 1953, קלוז') הוא חוקר כימאי, מדען בכיר, מנהל מדעי, פרופסור באוניברסיטה, היסטוריון יהודי-הונגרי-טרנסילבני. אביו היה רופא הילדים ד"ר קארוי לוי (1925–2018), מסאי רופא ראשי בקלוז'-נאפוקה. אמו הייתה מאיה לוי נשיץ (1927–2012) מורה לשפות זרות, סופרת סיפורי ילדים וסופרת זיכרונות.
בכימיה
דניאל לוי סיים את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן גם את לימודיו האקדמיים שם. הוא קיבל תואר במחקר כימי ובהוראה באוניברסיטת באבש-בויאי (BBU-Babeș-Bolyai University) (1977). לוי החל את הקריירה שלו בתשלובת דשנים בעיר ארד (ARCHIM) ככימאי. בשנת 1978 הפך לראש מעבדת המיכשור לניתוח במפעל הקוסמטיקה Farmec בקלוז'-נאפוקה (1978–1981), משם עבר לאוניברסיטת קלוז'-נאפוקה כמרצה וכחוקר מדעי. הוא זכה בפרס ניקולאה טקלו של האקדמיה הרומנית בשנת 1985 על הישגיו בתחום האלקטרו-סינתזה האורגנית. לאחר חילופי המשטר ברומניה מונה למרצה בכיר. הוא לימד אלקטרוכימיה קינטיקה כימית בשפה ההונגרית. אחרי 1989 היה חבר במערכת של EMT-Info (פרסום מזדמן של החברה הטכנית בטרנסילבניה) שפורסם בקלוז'-נאפוקה. הוא קיבל את הדוקטורט בכימיה פיזיקלית מ-BBU בשנת 1991 (הפרופסור המנחה שלו היה ליביו אוניצ'יו ובשנת 1996 קיבל את הדוקטורט בכימיה אנליטית מאוניברסיטת מערב וירג'יניה (בהנחית פרופסור [https://www.chemistry.wvu.edu/directory/emeritus-faculty/harry-o-finklea הארי או. פינקלי]). דניאל לוי כיהן כפרופסור באוניברסיטת ממפיס (ממפיס, טנסי) במשך ארבע שנים. הוא פרסם שמונים וששה מאמרים מקצועיים בכימיה, כולל בכתבי העת Nature Biotechnology, Nature Plants, Journal of American Chemical Society Energy & Environmental Science. הוא כתב שני ספרים מקצועיים ועשרה פרקי ספרים נוספים. הוא הממציא המשותף של שבעה פטנטים רשומים. סה"כ מספר הציטוטים שהופיעו על שמו הוא: ISI: 2580, גורם הירש: 23, מספר ציטוטים ממוצע למאמריו: 30.0.
כמעט שני עשורים התגורר בוושינגטון די סי בין השנים 2000 לבין 2017, שם היה עמית מחקר בכיר במעבדת המחקר האמריקאית של הצי (2000–2008), ואחר כך עמית מחקר בכיר באוניברסיטת מרילנד, מנהל פרויקט ב-FlexEl באלכסנדריה, וירג'יניה. הוא היה פרופסור באוניברסיטת נובה, פרופסור במכללת מונטגומרי, רוקוויל, מרילנד, ובמכללת הקהילה במחוז בולטימור, קטונסוויל. היה כתב המגזין Panorama שפורסם בבודפשט. הוא היה עורך ראשי של מגזין תרבות, חבר מערכת של נפסבה האמריקני שפורסם בניו יורק, נשיא שותף ואחר כך נשיא המועדון ההונגרי בוושינגטון בין השנים 2006–2007, וחבר בוועד המייעץ של המועדון מאז 2009. מאז 2018 הוא המנהל המדעי של VALOR HUNGARIAE Zrt בבודפשט, ועוסק בפיתוח המצאות למוצרים ומכירתם בשוק. החל מינואר 2020 הוא העורך של כתב העת DRC Sustainable Future.
בספרות
גם מחקריו הספרותיים בולטים: בספרו "ממפעל לבנים לקרונות רכבות המשא" (קלוז'-נאפוקה: הגילדה הטרנסילבנית לאמנויות יפות, 1998), לוי מציג את ההיסטוריה של יהדות קלוז'-נאפוקה, מראשיתה ועד להשמדתה מלחמת העולם השנייה. גרסה מורחבת מאוד של מונוגרפיה זו היא "מגלגלתא עד לטרגדיה - ההיסטוריה של האוכלוסייה היהודית בקלוז'-נאפוקה", בהשתתפות רקה שוורץ וגזה סץ' (הוצאת קויוניה, קלוז'-נאפוקה, 2005). כסופר או מחבר שותף תרם שישה פרקים לאנציקלופדיה הגאוגרפית של השואה בהונגריה. (עורך: רנדולף ל. ברהם, בודפשט, 2007). הוא כתב את הפרק המתאר את מחוז סאטו מארה עם אגנש הג'י.
בשנת 2015 פורסם ספרו: "התושבים היהודים בעיר הג'נטלמנים - תולדות יהדות אוראדיה". וכן ספרו "טלאי צהוב בקולוז'וואר -זיכרונות בני הדור" כרך הראיונות והמסמכים בהם הוא משמיע את בני דור מלחמת העולם השנייה, פורסם בשנת 2017 על ידי הוצאת קויוניה בקלוז'-נאפוקה. המחקר שלו שקשור לכרך זה, שכותרתו "עדי עידן השואה בקלוז'-נאפוקה", פורסם על ידי הוצאת "עבר ועתיד" בשנת 2017. כרכים נוספים: "בין שני עולמות". כתבים עיתונאיים, מאמרים, מחקרים, הנצחות.(קלוז'-נאפוקה. הכירכרה של הרוזן קארויקה. זיכרונותיו של הרוזן קארוי טלקי על ילדותו בשארומברק (קלוז'-נאפוקה, 2013).
סלובן ליברץ
סלובן ליברץ (בצ'כית: FC Slovan Liberec) הוא מועדון כדורגל צ'כי, מהעיר ליברץ. המועדון זכה באליפות ליגת העל הצ'כית 3 פעמים, ב-2002, ב-2006 וב-2012, ופעמיים בגביע הצ'כי, בעונת 1999/2000 וב-2014/2015. בעונת 2001/2002 המועדון הגיע לרבע גמר גביע אופ"א. בעונת 2007/2008 המועדון הגיע לגמר הגביע הצ'כי.
נותן החסות העיקרי של המועדון היא חברת המשקפיים "Preciosa a.s".
טרילוגיית מקסיקו
טרילוגיית מקסיקו, הידועה גם בשמות טרילוגיית מריאצ'י וטרילוגיית דספראדו, היא סדרה של שלושה סרטי קולנוע: אל מריאצ'י, דספרדו והיו זמנים במקסיקו, שכולם נכתבו, הופקו ובוימו בידי רוברט רודריגז בין השנים 1992–2003.
עלילה
הסרט "אל מריאצ'י" מביא את סיפורו של מוזיקאי מובטל, הידוע בשם אל מריאצ'י, שנודד ברחבי מקסיקו עם הגיטרה שלו. הוא מגיע לעיירת גבול נידחת (אקוניה, עיירה אמיתית שבה צולמו חלק מהסצנות בסרט, ובה נולד השחקן הראשי של הסרט וידידו הטוב של רודריגז, קרלוס גאיארדו), ומנסה להתקבל לעבודה במסבאות ובמועדונים. לרוע מזלו, כנופיית פושעים מקומית טועה בזיהויו וחושבת שמדובר בפושע יריב שנודע כי הוא נושא את כלי הנשק שלו במזוודה לנשיאת גיטרה. בהמשך המריאצ'י מתאהב בבחורה שעוזרת לו להתחבא מאותם פושעים, אך בסופו של דבר היא נרצחת בידי אחד מהם, והוא מחפש אחר נקמה ברוצחיה.
סרט ההמשך "דספרדו" מציב את אנטוניו בנדרס בנעליו של המריאצ'י, בהמשך החיפוש אחר נקמה שלוקחת אותו עד לברון סמים שאחראי לרציחת אהובתו. בהמשך מתאהב מריאצ'י בקארולינה (השחקנית סלמה הייק), אישה שעובדת עבור ברון הסמים. בסרט מככבים, בנוסף לבנדרס והייק, סטיב בושמי, דני טרחו, צ'יץ' מארין וקוונטין טרנטינו בתפקיד אורח. קרלוס גאיארדו, כוכב הסרט הראשון, מופיע הפעם בתפקיד אורח קצר.
השפעה
טרנטינו אמר לרודריגז כי עליו לעשות טרילוגיה לסרטים בהשראת טרילוגיית הדולרים של סרג'ו ליאונה (בעבור חופן דולרים, הצלפים, הטוב, הרע והמכוער). רודריגז הסכים, והסרט השלישי מכיל הרבה הקבלות למערבון הספגטי. דמותו של אל מריאצ'י עצמה נושאת הקבלה לאיש ללא שם (דמות אותה גילם קלינט איסטווד).
תקציב וביקורות
כל שלושת הסרטים נעשו לפי "סגנון המריאצ'י" של רודריגז, לפיו "יש לעשות שימוש ביצירתיות ולא בכסף כדי לפתור בעיות". הפקת הסרט הראשון עמדה בתקציב זעום של 7,000 דולר, כאשר הסרט צולם כולו במקסיקו והרוויח יותר מ-2 מיליון דולר בעת יציאתו למסכים. חברת ההפצה Columbia Pictures אהבה את הסרט וקנתה את הזכויות, מה שאיפשר לה לממן את שני ההמשכונים בסדרה.
חלק מהפופולריות של הסרטים נשען על גרסאות הכיסוי המוצלחות שבפסקול שלו.
פרסים
כל שלושת הסרטים זכו למגוון פרסי יוקרה, ביניהם פרס בחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס של שנת 1993 עבור "אל מריאצ'י", ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי סאטורן של שנת 1996 עבור משחקה של סלמה הייק ב"דספרדו".
זיסקינד מטרימברג
זִיסְקִינְד איש טְרִימְברג (בגרמנית: Süßkind von Trimberg; 1230? – 1300?) היה משורר וזמר יהודי תושב האימפריה הרומית הקדושה, ככל הידוע היהודי הראשון שכתב שירה בגרמנית. יצירותיו חוברו כנראה בין השנים 1250–1300.
חייו
זיסקינד קרוי על שם עיר הולדתו טרימברג, כיום רובע באלפרסהאוזן הסמוכה לווירצבורג. כל מה שידוע עליו בוודאות הם שישה שירים (כ-200 שורות) המופיעים בשמו בקודקס מאנסה (Codex Manesse), ותמונה לצידם המצביעה על מעמדו הגבוה בקרב משוררי תקופתו. כל יתר המידע הביוגרפי על אודותיו, כגון האפשרות שהתפרנס כרופא בחצר הבישוף של וירצבורג או פרנקפורט, מבוסס על השערות שהועלו בתקופות מאוחרות יותר בהתבסס על פרשנויות לתמונה. לפי אחת המסורות, קבורתו של זיסקינד תועדה בספר זיכרון נעלם של קהילה יהודית בשלוכטרן שליד פולדה, לא הרחק מטרימברג.
שיריו
זיסקינד נדד ככל הנראה מארמון לארמון והשמיע את שיריו בפני אבירי גרמניה. רוב השירים בקודקס מאנסה הם אמנם "מינזאנג", אך זיסקינד לא היה מינזינגער (מעין טרובדור), ושיריו שייכים לקטגוריה הכללית יותר של "Spruchdichtung" מימי הביניים.