cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מילאן
ארגוני האוהדים
ישנם עוד מספר ארגוני אוהדים גדולים וקטנים כגון אינפרנו רוסונרו, פיטבול מילאנו, פיטבול ועוד.
לאולטראס של מילאן יריבות גדולה עם אוהדי אינטר, יובנטוס, גנואה, הלאס ורונה, רומא, אטאלנטה, נאפולי, סמפדוריה, לאציו וקליארי. הם מקיימים קשרים טובים עם אוהדי ברשיה, רג'ינה וסביליה.
מכונית על שם "מילאן"
מרקורי מילאן היא "מכונית מנהלים" הקרויה על שם הקבוצה, מתוצרת חטיבת מרקורי, באמצעות "Hermosillo Stamping and Assembly" בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד, אשר יוצרה בין השנים 2011–2005 (דגם שנת 2006) במקסיקו.
הדרבי דלה מדונינה
דרבי דלה מדונינה הוא המשחק בין שתי הקבוצות הגדולות של העיר מילאנו: אינטר ומילאן. מילאן נוסדה ב-1899 ואינטר נוסדה ב-1908 על ידי פורשים ממילאן עקב מחלוקת גדולה, כך שהיריבות הגדולה והשנאה בין המועדונים נוצרה כבר מיום היווסדה של אינטר.
היריבות בין שתי הקבוצות קשורה להבדלי המעמדות בחברה המילאנזית בחצי הראשון של המאה ה-20. באותן שנים נחשבו אוהדי אינטר לבני המעמד הבינוני גבוה בעיר ואוהדי מילאן נהגו להקניט אותם ולכנותם בשם baùscia (רברבן באיטלקית). מנגד נחשבו אוהדי מילאן לבני מעמד הפועלים, ואוהדי אינטר נהגו לכנותם בצורה מזלזלת בשם casciavìt (מברג באיטלקית), כדי לציין את היותם פועלים קשי יום. כיום הבדלי המעמדות כבר לא קיימים אך מבחינה פוליטית אוהדי אינטר נוטים לצד הימני של המפה הפוליטית ואוהדי מילאן נוטים יותר שמאלה.
במשך השנים, בעיקר בשנות ה-70 ו-80, התרחשו מספר אירועים אלימים בין שני מחנות האוהדים, ובשנים האחרונות זכור הדרבי ברבע הגמר של ליגת האלופות, שבמהלכו השליכו אוהדי אינטר למגרש חזיזים, אבוקות ורימוני עשן וגרמו לפיצוץ המשחק.
שתי הקבוצות נחשבות לשתיים מהקבוצות הגדולות באירופה והדרבי ביניהן היה הדרבי היחיד באירופה שבו משחקות שתי אלופות אירופה לשעבר, עד עונת 2023/24, השנה בה ייערכו משחקי דרבי בין מנצ'סטר יונייטד למנצ'סטר סיטי, שזכתה בליגת האלופות בעונת 2022/23.
הכינוי "דרבי דלה מדונינה" הוא על-שם הפסל המפורסם של המדונה בדואומו די מילאנו. הדרבי המילאנזי נחשב לאחד המשחקים הנצפים בעולם ומושך לאצטדיון אוהדי כדורגל מכל רחבי העולם.
קבוצת הנוער
אקדמיית הנוער של מילאן כוללת 9 קבוצות מגיל 8 ועד גיל 17, שמשחקות בליגות הלאומיות לילדים ונוער באיטליה. מתחם האימונים של האקדמיה נקרא "מרכז הספורט ויסמרה". זהו מתחם בגודל של 57 דונם הנמצא בפרברי מילאנו, ובו מתאמנות כל קבוצות הילדים והנערים של מילאן. קבוצת הפרימוורה (עד גיל 19) מתאמנת במילאנלו, בדיוק כמו הקבוצה הבוגרת.
קבוצת הפרימוורה (עד גיל 19) של מילאן זכתה במשך השנים באליפות איטליה אחת, 2 גביעי איטליה ו-8 פעמים בטורניר הבינלאומי היוקרתי טורניר ויארג'יו (שיא משותף ביחד עם קבוצות הנוער של פיורנטינה ויובנטוס).
סגל הקבוצה
(קפטן)
(בהשאלה מוולפסבורג)
שחקנים בולטים מתולדות המועדון
להלן רשימת שחקנים בולטים לאורך היסטוריית המועדון. הרשימה אינה כוללת שחקנים נוכחיים בקבוצה.
תארים מקומיים
1901, 1906, 1907,, , , , , , , , , , , , , , , 2021/2022
קופה איטליה (הגביע האיטלקי לכדורגל) - 5:
1966/1967, 1971/1972, 1972/1973, 1976/1977, 2002/2003 1988, 1992, 1993, 1994, 2004, 2011, 2016.
מחשבת שווא
מַחְשֶׁבֶת שָׁוְא או רַעְיוֹן שָׁוְא (בלועזית: דֵּלוּזְיָה, באנגלית: delusion, בצרפתית: idée délirante) היא סוג של הפרעת חשיבה, ביתר דיוק בתוכן החשיבה, המתבטאת בקיומן של מחשבות מקובעות, שבדרך כלל אין להן אחיזה במציאות ושאי אפשר לשכנע את הלוקה בהן באי-נכונותן על ידי שכנוע הגיוני או הוכחות. למחשבות שווא מקור חולני והן נוצרות תוך כדי מצב פסיכוטי מתוך העולם הפנימי של החולה על ידי מנגנונים כמו דמיון או פירושי שווא. מחשבות שווא מבוססות על פירוש פרטי או פירוש שוא (misinterpretation) של המוח למציאות הסובבת או לחוויה נפשית כלשהי הנקלטות בחושיו של האדם השרוי בסוג של פסיכוזה. בדרך כלל מחשבות השווא אינן תואמות את הרקע התרבותי או החברתי של האדם הסובל מהן. מחשבות שוא הן חלק מן "הסימנים החיוביים" של סכיזופרניה אך יכולות להופיע גם בהפרעות פסיכוטיות אחרות.
קיימים מספר סוגים של מחשבות שווא:
פחדי שווא קולקטיביים כמו עלילות דם או עלילות הרעלת הבארות נגד היהודים, ציד המכשפות מסיילם או מגפת הסדקים בשמשות של סיאטל אינם עונים לקריטריון של מחשבות שוא מכיוון שאינם נובעים ממחלה של המאמינים בהם והם תואמים את הרקע התרבותי, הדתי או החברתי של האוכלוסייה באותה תקופה. אולם אמונות קולקטיביות כאלה יכולות לצבוע מחשבות שוא של חולים במצב פסיכוטי.
טיאגו קמילו
טיאגו הנריקה דה אוליביירה קמילו (בפורטוגזית: Tiago Henrique de Oliveira Camilo; נולד ב-24 במאי 1982) הוא ג'ודוקא ברזילאי, זוכה מדליית כסף מאולימפיאדת סידני 2000 בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג וארד מאולימפיאדת בייג'ינג 2008 בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג. קמילו הוא אלוף העולם משנת 2007 והוא הברזילאי השלישי שזוכה בתואר אלוף העולם בג'ודו אחרי ז'ואו דרלי ולוסיאנו קוראה. באולימפיאדת לונדון 2012 הוא הפסיד בקרב מדליית הארד לאיליאס איליאדיס היווני. קמילו מחזיק בשלוש מדליות זהב מהמשחקים הפאן-אמריקאיים בנוסף לארבע מדליות זהב ושתי מדליות כסף מהאליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו.
קריירה
ב-12 בפברואר 2000, זכה קמילו במדליה הראשונה שלו בקריירה המקצוענית כאשר זכה במדליית כסף בטורניר פריז ("Tournoi de Paris"). ב-18 בספטמבר 2000, בגיל 18, קמילו התחרה באולימפיאדת סידני בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג וזכה במדליית כסף. בסיבוב הראשון הוא ניצח את גיל עופר הישראלי, בסיבוב השני את נורדין יגובי האלג'יראי וברבע הגמר את אלוף אירופה המכהן מישל אלמיידה הפורטוגלי. בחצי הגמר קמילו גבר על יונג-סין צ'וי הקוריאני ובגמר הפסיד לג'וזפה מדלוני האיטלקי.
בשנים שלאחר סידני קמילו עבר לקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג ובאליפות הפאן-אמריקאית בשנת 2005, קמילו זכה במדליית הכסף תחת קטגוריה זו. בפברואר 2007, זכה קמילו במדליית ארד בטורניר 'World Cup Budapest'. ב-25 במאי, קמילו זכה לראשונה במדליית זהב באליפות הפאן-אמריקאית, זכייה זו הייתה גם הראשונה שלו בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג בתחרות כלשהי. ב-20 ביולי הוא גם זכה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים. ב-14 בספטמבר קמילו התחרה באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו וזכה במדליית הזהב לאחר שבחצי הגמר ניצח את רוברט קרבצ'יק הפולני ובגמר את אנתוני רודריגז הצרפתי, קמילו הפך לברזילאי השלישי שזוכה בתואר אלוף העולם אחרי ז'ואו דרלי ולוסיאנו קוראה.
בפברואר 2008 הוא זכה במדליית ארד בטורניר 'Super World Cup Hamburg'. ב-12 באוגוסט קמילו השתתף באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את טקאשי אונו היפני, בקרב השני את חאמד מאלקמוחמדי האיראני וברבע הגמר הפסיד לאולה בישוף הגרמני, קמילו עבר לקרבות בית הניחומים וניצח את טרוויס סטיבנס האמריקאי ואת יואן ברטון הבריטי והגיע לקרב על הארד שם ניצח את גיום אלמונט ההולנדי.
במאי 2009, קמילו זכה במדליית ארד בגראנד סלאם מוסקבה, ב-5 ביולי הוא זכה בארד בגראנד סלאם ריו דה ז'ניירו. ב-7 בפברואר 2010, זכה קמילו במדליית ארד בגראנד סלאם פריז היוקרתי. ב-6 ביוני הוא זכה בטורניר 'World Cup Madrid' וב-12 בדצמבר זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו. באליפות העולם באותה שנה הוא סיים במקום השביעי. ב-6 בפברואר 2011, הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם פריז. ב-19 ביוני זכה במדליית ארד בגראנד סלאם ריו דה ז'ניירו וב-20 בנובמבר זכה במדליית הזהב בגראנד פרי אמסטרדם. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, הוא זכה בזהב.
ב-3 באפריל 2016, הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי סמסון וב-30 באפריל זכה בפעם הרביעית במדליית הזהב באליפות הפאן-אמריקאית. ב-10 באוגוסט 2016, קמילו השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו. בקרב הראשון ניצח את ז'אק פיונטק מדרום-אפריקה והודח לאחר שהפסיד בקרב השני לממאדלי מדייב מאזרבייג'ן.
סטרלינג מוריסון
הולמס סטרלינג מוריסון הבן (באנגלית: .Holmes Sterling Morrison, Jr; 29 באוגוסט 1942 - 30 באוגוסט 1995) היה גיטריסט אמריקאי וממייסדיה של להקת הוולווט אנדרגראונד.
חייו
ב-1971 עזב את הלהקה לטובת לימודי דוקטורט באוניברסיטת טקסס באוסטין, במהלך שנות השבעים עזב את האקדמיה והפך לקברניט של גוררת ביוסטון. ב-1992 התאחדה הוולווט אנדרגראונד בהרכבה המקורי וקיימה סיבוב הופעות באירופה, שבסיומו התפרקה שוב. ב-1994 הצטרף לסיבוב ההופעות של להקתה של מורין טאקר, ומאוחר יותר באותה השנה אובחן אצלו הגידול הסרטני NHL שגרם למותו ב-1995, יום לאחר יום הולדתו ה-53. בטקס כניסתה של הוולווט אנדרגראונד אל היכל התהילה של הרוק אנד רול ביצעו ריד, קייל וטאקר שיר בשם "Last Night I Said Goodbye to My Friend" ("אמש נפרדתי מחבר") שהוקדש למוריסון.
הנסים המלכותיים של איראן
הנסים המלכותיים של איראן היו דגליהם הרשמיים של השאה, של הקיסרית ושל יורש העצר של איראן, החל משנת 1971.
הנס המלכותי של השאה היה בעל רקע תכלת, עם דגל איראן בפינה השמאלית העליונה ושלט האצולה של שושלת פהלווי במרכז. בראש שלט האצולה הופיע כתר שושלת פהלווי כדוגמת הכתר שנוצר להכתרתו של השאה רזא ח'אן בשנת 1926. המוטו של משפחת המלוכה האיראנית היה "Mara dad farmud va Khod Davar Ast" שמשמעו "הוא נתן לי את הכוח לשלוט, והוא זה השופט". הצבע הרשמי של משפחת המלוכה האיראנית היה תכלת.
הנסים המלכותיים היו בשימוש החל משנת 1971 ועד לשנת 1979, עת הודחה משפחת המלוכה האיראנית מהשלטון בעקבות המהפכה האיראנית. הנס המלכותי של השאה היה בשימוש רק בידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, עד שזה הודח מתפקידו במהפכה. הנס המלכותי של אשת השאה, אשר נשאה בתואר "שאהבנו", שמשמעו "קיסרית", היה בשימוש רק בידי הקיסרית פארה דיבה. למעשה, התואר "קיסרית" נוצר בידי השאה עבור פארה דיבה והיא היחידה שהחזיקה בתואר זה לאורך כל שלטונה של משפחת המלוכה האיראנית. הנס המלכותי של יורש העצר היה בשימוש רק בידי רזא כורש עלי פהלווי, שמשפחתו הודחה מן השלטון בהיותו בן 19 ועל-כן לא זכה לרשת את אביו.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ביטל השלטון האיראני את כלל התארים והזכויות של בני משפחת המלוכה האיראנית ובכלל זה את הנסים המלכותיים. עם זאת, ישנן מדינות רבות ובהן ארצות הברית, ישראל, דנמרק, ספרד וגרמניה, הממשיכות להכיר בתוארי האצולה של בני משפחת האצולה האיראנית. כך נוהגים אף תומכי משפחת המלוכה ומתנגדי המשטר באיראן, התומכים בהחזרת שלטון המלוכה.
גז'גוז' סכטינה
גְזֶ'גוֹז' יוליוש סְכֵטִינָה (בפולנית: Grzegorz Juliusz Schetyna; נולד ב-18 בפברואר 1963 באופולה) הוא פוליטיקאי פולני ומנהיג האופוזיציה בפולין. הוא התמודד לכהונה בסיים, הבית התחתון של הפרלמנט הפולני, במסגרת רשימת מפלגת המצע האזרחי, ונבחר ב-25 בספטמבר 2005. לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב-2007 החל לכהן בנובמבר 2007 כסגן ראש הממשלה וכשר הפנים והמנהל בממשלתו של דונלד טוסק.
בנוסף, כיהן סכטינה כחבר בסיים הן בכהונת 1997–2001 והן בכהונת 2001–2005.
לאחר סיום תפקידיו בממשלה, באוקטובר 2009, עבר סכטינה לכהן כראש קבוצת המצע האזרחי בסיים. עם ניצחונו של ברוניסלב קומורובסקי בבחירות לנשיאות פולין ב-2010, הוצע סכטינה כמועמד מטעם מפלגתו להחליף את קומורובסקי בתפקיד יו"ר הסיים.
סכטינה נבחר רשמית לכהונת יו"ר הסיים ב-8 ביולי 2010, ובהתאם לכך, קיבל לידיו גם את סמכויות נשיא פולין המכהן, עקב מותו של נשיא פולין לך קצ'ינסקי בהתרסקות מטוס. הוא החזיק בסמכויות הנשיא וראש המדינה המכהן במשך כחודש, עד להשבעתו של ברוניסלב קומורובסקי לנשיאות ב-6 באוגוסט 2010.
אייבל מאירופול
אייבּל מאירופול (Abel Meeropol; 10 בפברואר 1903 – 30 באוקטובר 1986), הידוע יותר בשם העט לואיס אלן (Lewis Allan), היה סופר, מורה ופזמונאי יהודי אמריקאי. אביהם המאמץ של בניהם של יוליוס ואתל רוזנברג.
ביוגרפיה
מאירופול נולד ברובע הברונקס שבניו יורק.
מאירופול כתב והלחין כמה שירים שהפכו ללהיטים, בהם:
ב-1937 פרסם את שיר המחאה "פרי מוזר" (Strange Fruit), שהיה לאחד השירים הפוליטיים החשובים של המאה ה-20.
מאירופול התחיל להשתמש בשם הבדוי לואיס אלן כדי להנציח את שני בניו שמתו טרם לידתם.
לאחר הוצאתם להורג של יוליוס ואתל רוזנברג (1953), אימץ מאירופול את שני בניהם, מייקל ורוברט, והם אימצו את שם משפחתו.
מאירופול נפטר ב-30 אוקטובר 1986 בבית אבות במסצ'וסטס.
מונולית סקאלין
מונולית סקאלין (באנגלית: Scullin Monolith) הוא מונולית (סלע בולט) שצורתו חצי סהר, לחוף אדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
המונולית נמצא 6 קילומטרים ממערב למונולית מוריי ו-8 קילומטרים מהר טורלין.
שיא גובהו של המונולית (בפסגת מיקלסן בגובה של 420 מטרים מעל פני הים.
גילוי המונולית
מוסון היה הראשון שדרך על הסלע ב-13 בפברואר 1931.
מקור השם
הליוויתנאים הנורווגים שמיפו את האזור קראו לו "הר קלריוס מיקלסן" - על שמו של קפטן קלריוס מיקלסן, מפקד ספינת הצייד טורלין (Torlyn) (על שמה נקרא הר טורלין הסמוך).
הנקודה הגבוהה ביותר במונולית נקראת פסגת מיקלסן, ושימרה את השם ההיסטורי.
מוסון קרא לסלע על שמו של ג'יימס סקאלין, ראש ממשלת אוסטרליה בשנים 1930–1929.
אזור אנטארקטי מוגן מיוחד
מונולית מוריי הוא אחד הסלעים החשופים מקרח היחידים בחוף המזרחי של אנטארקטיקה (לצד מונולית מוריי, הנמצא 6 קילומטרים ממזרח למונולית סקאלין). ככזה הוא מהווה את הריכוז הגדול ביותר של בתי הגידול של עופות ימיים במזרח אנטארקטיקה. בסלע 160,000 זוגות של יסעור אנטארקטי, ו-70,000 זוגות של פינגוויני אדלי.
בשל כך שני המונוליתים הוכרזו כאזור אנטארקטי מוגן מיוחד, תחת האמנה האנטארקטית (אזור ASPA מספר 164).
קומטסו D575
קומטסו D575 "סופר-דוזר" הוא הדחפור הגדול ביותר שנבנה אי פעם. הדחפור נבנה על ידי חברת קומטסו מטוקיו, יפן במפעל אוסקה. דחפור ה-D575 משמש בעיקר במכרות פחם מסוג "רצועה רדודה" בצפון אמריקה. גודלו ועוצמתו מאפשרים לו להזיז יותר פחם מדחפורי מכרות אחרים ואפילו יותר ממחפרי גרירה וקווי גרירה המשמשים בדרך כלל במכרות רצועה. הדחפור פועל במכרות באזורים כמו פנסילבניה, איידהו ובדרום מערב ארצות הברית.
הדחפור מצויד בכף עם קיבולת 69 מ"ק, בגובה 3.64 מטר ורוחב 7.4 מטר (לשם השוואה: כף של CAT D9R היא בגובה 1.9 מטר, רוחבה 4.6 מטר וקיבולתה 16.4 מ"ק). הדחפור עצמו בגובה 4.88 מטר, באורך 11.72 מטר ועם גובה גחון של 745 מ"מ. שטח המגע שלו עם הקרקע הוא 9.4342 מטר רבוע והלחץ שהוא מפעיל הוא 159 קילופסקל.
כדי להזיז את הדחפור העצום, שמשקלו 152 טון, הוא מצויד במנוע דיזל Komatsu SA12V170E המפיק 1,150 כוחות סוס (858 קילוואט). לשם השוואה, CAT D11R מפיק רק 850 כ"ס ו-CAT D9T מפיק רק 410 כ"ס.
טלוויזיה בישראל
שידורי הטלוויזיה בישראל החלו בחודש מרץ 1966, במסגרת הטלוויזיה החינוכית. במהלך השנים התפתחו השידורים, ועברו שינויים טכנולוגיים ותרבותיים רבים.
ב־2 במאי 1968 החל לשדר ערוץ "הטלוויזיה הישראלית", (שבמסגרתו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית). מקור המימון העיקרי של הערוץ היה אגרת הרדיו והטלוויזיה, וכן יש לו הכנסות מנותני חסות. במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד. לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב־ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון". ב־23 באוקטובר 1986 החל "ערוץ 2" בשידורי תוכן ניסיוניים, וב־4 בנובמבר 1993 עבר לשדר שידורים מסחריים במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות. שני ערוצים אלה הועברו בשידור קרקעי בשיטת PAL B/G.
ב־28 בינואר 2002 החל לפעול "ערוץ 10", שהוא ערוץ מסחרי נוסף.
ביוני 2009 החל שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי בן חמישה ערוצים – עידן+. ביוני 2011 הופסק שידור הטלוויזיה הקרקעי־אנלוגי.
ב־2015 הוחלט על סגירת השידור הציבורי כפי שפעל ועל פתיחת תאגיד שידור חדש שיחליפו. ב־2017 החל התאגיד החדש את שידוריו ורשות השידור נסגרה. ב־2018 נסגרה גם החינוכית. חומרי הארכיון של רשות השידור ושל החינוכית הועברו לרשות התאגיד. התאגיד מפעיל ערוצים אשר מחליפים את פעילותם של רשות השידור והחינוכית.
ב־1 בנובמבר 2017 התפצל ערוץ 2 ובעקבות כך פעלו בישראל שלושה ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר. ערוץ 10 נאלץ לשנות את שמו בעקבות ההחלטה ובחר למתג את עצמו כ"עשר".
ב־16 בינואר 2019 התמזגו ערוץ 13 וערוץ עשר לערוץ אחד שממשיך לשדר באפיק 13 וממשיך להקרא ערוץ 13. בעקבות כך נפסקו השידורים באפיק 14 ובישראל נשארו שני ערוצים מסחריים מרכזיים.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית
הטלוויזיה החינוכית הישראלית היא ערוץ הטלוויזיה הראשון שהחל לפעול בישראל. הערוץ החל לשדר ב־24 במרץ 1966 (עם התוכנית "תחושת המספר והכמות" בהנחיית שלומית דקל), תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית" והופנה לתלמידים מגן הילדים ועד לבית הספר התיכון, כשהוא מקנה חומר לימודי בתחומים כגון מתמטיקה ואנגלית, כמו גם בתחומי העשרה שונים. מנחי התוכניות היו מורים שעברו הכשרה להנחיית משדרי טלוויזיה.
עם פתיחת "מבצע שלום הגליל" החל הערוץ לשדר חדשות בתוכנית בשם "שלום הגליל". לאחר המלחמה, התוכנית נותרה ושינתה את שמה ל"ערב חדש", אשר משודרת עד היום.
במשך יותר מעשרים שנה, במה שמכונה בתקשורת הישראלית "עידן הערוץ היחיד", שידרה הטלוויזיה החינוכית את תוכניותיה בשעות הבוקר והצהריים, ואלה היו מכוונות לתלמידי ישראל. בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשהשתנתה מפת ערוצי הטלוויזיה בישראל, עם כניסתם לשוק התקשורת של ערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים, הורחבו שידורי הטלוויזיה החינוכית אל ערוצים אלה. ב־6 ביוני 1995 החלו השידורים ב"חינוכית 23" – ערוץ המוקדש כולו לשידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית. ב־3 בנובמבר 2005 הפך ערוץ 23 בכבלים ובלוויין ל"ערוץ הבית" של החינוכית, לצד רצועות השידור הקבועות בערוץ הראשון ובערוץ 2.
בשנת 2011 הושק לוח השידורים החדש של ערוץ 23, במסגרתו הוקדשה חצי מהיממה לשידור תוכניות ילדים. בסוף 2012 הורחבו עוד יותר שעות השידור של תוכניות הילדים בערוץ, ומאז הן משודרות מחמש בבוקר עד 20:00 בערב. ב־2014 עבר הערוץ תהליך נוסף של מיתוג־מחדש והושק בו לוח שידורים הכולל תכנים חדשים, שרובם בהפקות מקומיות.
הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון
ערוץ שידורי טלוויזיה כללי החל לפעול בישראל ב־2 במאי 1968, לאחר שנים רבות של ויכוח ציבורי בנושא, ונקרא "הטלוויזיה הישראלית". במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד (שבו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית). לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב־ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון".
תכנון מפורט להקמתה של הטלוויזיה הישראלית החל בשנת 1966 בעזרת ייעוץ של ג'ו שטרן, סגן נשיא CBS האמריקנית. הפעלת הטלוויזיה, שתוכננה מלכתחילה לשנות ה־70, הוחשה בעקבות מלחמת ששת הימים, והסברה כי באמצעות שידורי טלוויזיה ניתן לשפר את ההסברה הישראלית למדינות ערב ולתושבי השטחים. השידור הראשון של התחנה היה שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות, שנערך במאי 1968 ירושלים.
לאחר מספר שידורים חד פעמיים החלו לשדר באוגוסט 1968 שידורי ניסיון סדירים, תחילה שלושה ערבים בשבוע, שבהמשך הורחבו לארבעה. בתקופה זו שודרו בכל יום שעה בערבית ושעתיים בעברית. התחנה שידרה בשחור לבן, למרות העובדה שבתקופה זו כבר היו תחנות ששידרו בצבע. ב־20 באוגוסט באותה שנה שודרה מהדורת מבט לחדשות הראשונה. תוכנית זו שודרה בערוץ הראשון, ובמשך שנים רבות הוגשה על ידי אותו מנחה, חיים יבין.
ב־1969 התחוללה סערה ציבורית סביב שידורי הטלוויזיה בשבת, כאשר מליאת רשות השידור החליטה להרחיב את שעות השידור היומיות ולעבור לשדר מארבעה ימי שידור לשידורים יומיים, כולל ימי שישי ושבת. פתיחת השידורים בליל שבת הוקפאה בלחץ המפלגות הדתיות, והחלה בעקבות צו על תנאי של בג"ץ.
בשנת 1971 הופקה סדרת המקור הראשונה, "חדווה ושלומיק". בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הרחיבה הטלוויזיה את שידוריה לשש שעות וחצי מדי יום (כולל שעה וחצי בערבית ושעה לשידורי ילדים), ושידרה עד חצות. בשנת 1983 החלו שידורים בצבע, ויום השידורים נמשך יותר מעשר שעות, במערך השידורים החלו יותר סדרות רכש, ותכוניות טלוויזיה מהעולם, תוכניות ושידורי ספורט, יחד עם יצירה ישראלית נרחבת הכולל תוכניות אירוח, סדרות תעודה, ותוכניות מוזיקה.
הטלוויזיה הישראלית שידרה במרבית השעות של פעילותה תוכניות וסרטים קנויים, רובם דוברי אנגלית. התוכניות המקומיות המקוריות שלה היו תוכנית החדשות (מבט לחדשות, כמעט חצות, יומן), דיונים בנושאי דיומא ("מוקד"), תוכנית ספורט ("מבט ספורט") ותוכניות ילדים ("טלפלא", "הצריף של תמרי", "החתול שמיל", "פלאי קלעים" ועוד).
בנוסף הפיקה רשות השידור תוכניות בידור סאטיריות, בראשן "ניקוי ראש" ו"לול", תוכניות בידור ("עוד להיט", "להיט בראש", "עד פופ", "שעה טובה", "סיבה למסיבה"), תוכניות תעודה ("עמוד האש", "הנבחרים"), ותוכניות מיוחדות לציון אירועים וחגים, חלקן בפורמטים שיובאו מבריטניה, "חיים שכאלה" למשל. הערוץ הפיק מעט מאוד תוכניות עלילתיות מקוריות. הבולטות שבהן היו "חדווה ושלומיק" ו"מישל עזרא ספרא ובניו".
בד בבד עם תחילת השידורים בעברית בשנת 1968 שודרו תוכניות בשפה הערבית עד לסוף 2002. מינון התוכניות המקוריות בשידורים בערבית היה גבוה ביחס למקובל בשידורים בעברית. השידורים בערבית כללו חדשות, מגזין לנשים, תוכנית מידע לחקלאים, תוכניות בידור ואת תוכנית הילדים הפופולרית "סמי וסוּסוּ". בעשור השני של המאה ה-21, שידורי הטלוויזיה הערבית הישראלית הם בערוץ 33, וכן בערוץ הערבי הישראלי "הלא TV".
בשנת 1979 החלה התחנה מעבר לשידורי צבע בתהליך הדרגתי, שהושלם בפברואר 1983, כשגם שידורי החדשות צולמו בצבע. בשנת 1981 הופסקה פעילות מחיקת הצבע מתוכניות צבעוניות. בשנת 2010 החל הערוץ לשדר בפורמט HDTV. המהלך הושלם בינואר 2013, עת עבר הערוץ להיות ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון בו מתקיים שידור מלא בו רזולוציית שידור גבוהה זו.
עד אמצע שנות ה־80 היה ערוץ זה (על שתי תחנותיו) ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל. השאיפה לקבל מבחר רב יותר באה לידי ביטוי ב"יער" של אנטנות על גגות הבתים בישראל, ואשר אפשרו לראות את הערוצים הירדניים: ערוץ 1 הכללי וערוץ 2 הלועזי, ואת ערוץ המזרח התיכון (METV) אשר שידור מלבנון (לאחר נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000, עבר לשדר מקפריסין באמצעות לוויין בלבד).
תאגיד השידור הישראלי
בעקבות ניסיונות כושלים לרפורמות בשידור הציבורי להתייעלות בתפקודה וברלוונטיות שלה, הוחלט על הקמת ועדה חיצונית, "ועדת לנדס", שהמלצותיה כללו הקמת גוף שידורים חדש. ההחלטה כוללת את סגירת רשות השידור והחינוכית, מיקור חוץ של מרבית ההפקות הטלוויזיוניות, פעילות נרחבת ברשתות החברתיות והפעלת חטיבת חדשות. לצורך ההקמה חוקק חוק שמסדיר את שידורי התאגיד החדש, את סמכויותיו וחובותיו. הקמתו כללה את הקמת הגוף המפקח על פעילות התאגיד – מועצת התאגיד. התאגיד ממתג עצמו בשם "כאן". התאגיד החל לשדר כשנה לפני סגירת רשות השידור, שבה החל את פעילותו ברדיו ובטלוויזיה, ובמהלך תקופה זו פעילותו הייתה רק באמצעות רשתות חברתיות.
ב־2017 נסגרה רשות השידור ותאגיד השידור הישראלי החל את שידוריו. האפיק המרכזי בו משדר, כאן 11, מחליף את הערוץ הראשון.
ב־2018 הסתיימו שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית ובמקומה עלה ערוץ "כאן חינוכית" שהחליף אותו תחת תאגיד השידור.
טלוויזיה מסחרית
הטלוויזיה המסחרית בישראל כפופה ומפוקחת על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המשמש כרגולטור אשר מכתיב תקנות, חוקים ומגבלות לגבי התוכן ואופן מימונו לגופי התקשורת הפרטיים המפעילים ערוצים מסחריים. מימון הערוצים נעשה על ידי פרסומות, חסויות, או אזכור של נותן פרס בתוכנית, שהם מותרים לפי החוק, ותוכן פרסומי, שלמעט אזכור של נותני פרסים - הוא אסור: קביעת תמחור הפרסומות נעשה על ידי מדידת הרייטינג באמצעות הוועדה הישראלית למדרוג. עם זאת, לעיתים קיים גם שימוש בתוכן ממומן ככתבות בתוכניות אקטואליה. הפרסומות עוברות אישור לפני עלייתן לשידור על ידי הרשות השנייה שביכולתה לפסול פרסומות על פי קריטריונים שהגדירה. הרייטינג נמדד בנקודות – מספר דקות הפרסום ששודרו בערוצים כפול שיעור הרייטינג שנמדד באותן דקות. מרבית שוק הפרסום בטלוויזיה נשלט על ידי חברות שרוכשות במרוכז זמן פרסום עבור כמה משרדי פרסום או לקוחות. חלק מן הערוצים מבצעים מיקור חוץ להליך הניהול של רכש זמן פרסום לחברת פרסום חיצונית. למרות היות הערוצים מועברים גם באמצעות פלטפורמות הטלוויזיה הרב־ערוצית, הן אינן משתתפות במימון הערוצים. החוק הישראלי מחייב פלטפורמות אלו לשדר את ערוצי הברודקאסט, כולל שידורי הטלוויזיה המסחרית ומכתיב כללים נוספים לגבי אופן השידור, כמו מספר האפיק בו יועבר. בשונה משאר העולם, בערוצי כבלים בארץ קיים איסור לשדר פרסומות ותוכן שיווקי.
ערוץ 2
ערוץ 2 (נקרא גם הערוץ השני) היה ערוץ טלוויזיה מסחרי, שהחל לשדר שידורי תוכן ניסיוניים ב־23 באוקטובר 1986, במימון אגרת הטלוויזיה. הערוץ החל לשדר שידורים מסחריים ב־4 בנובמבר 1993 במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות.
הצעות להקמת ערוץ טלוויזיה שני עלו כבר במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, זמן לא רב לאחר תחילתם של שידורי טלוויזיה סדירים בישראל. סוגיית הקמתו של ערוץ טלוויזיה נוסף הפכה למוקד מחלוקת פוליטית בין המפלגות הגדולות בסוף שנות ה־70 ובתחילת שנות ה־80, מחלוקת שמנעה בפועל את הקמתו. בשנת 1986 הורה שר התקשורת אמנון רובינשטיין להתחיל "שידורי ניסיון" בכמה תדרים פנויים, ואלה החלו בספטמבר 1986. בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים או שלוש שעות מדי ערב. בפברואר 1987 הוחלט להעביר במסגרת שידורי הניסיון את משפט דמיאניוק בשידור חי. ביום העצמאות של אותה שנה שידר הערוץ הניסיוני אולפן פתוח בשידור חי במשך כל החג. ב־1987 פרצה שביתה ברשות השידור שהביאה להפסקת השידורים בשעות אחר הצהריים והערב למשך 52 ימים. במהלך השביתה קיבל הערוץ השני הניסיוני אישור מהממשלה להרחיב את שעות השידור שלו ולשדר גם סרטי קולנוע ותוכניות רכש שונות. משהתארכה השביתה ברשות השידור קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה. במהלך השביתה הגיעה אידה נודל לישראל, ועל הערוץ הניסיוני הוטל לשדר את טקס קבלת הפנים בשידור חי. עם תום השביתה הפסיקה רשות השידור את שיתוף הפעולה עם הערוץ השני הניסיוני, אולם שידורי הניסיון לא פסקו. בשלב זה החל הערוץ לשדר הפקות מיוחדות משלו, שחלקן נתפסו כאיזוטריות, אך חלקן זכו לפופולריות רבה. ב־1990 עבר חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בכנסת, ובכך הסתיים רשמית הפיקוח של רשות השידור על הערוץ השני והוא הפך לערוץ עצמאי.
לאחר שבע שנים של שידורים ניסיוניים, במהלכן נעשו ניסיונות כושלים לערוך מכרזים לבחירת זכיינים, הסתיים המכרז לבחירת הזכייניות להפעלת הערוץ, ונבחרו שלוש חברות: "שידורי קשת", "רשת" ו"טלעד" (שגם הייתה חברת הפקה). המכרז הסתיים ב־3 בנובמבר 1993. במקביל הוקמה חברת החדשות של ערוץ 2. הסיבה העיקרית לכישלון המכרזים הקודמים הייתה נעוצה בשאלת הבעלויות הצולבות בין בעלי אמצעי תקשורת שונים.
ב־4 בנובמבר 1993 החל הערוץ לפעול כערוץ מסחרי, לא ממומן באגרת הטלוויזיה, וכלל פרסומות. חברת החדשות פתחה את השידורים הסדירים בצהרי אותו יום במהדורת חדשות קצרה שהגיש יעקב אילון. עם עליית הערוץ, קיבלו שלוש הזכייניות חוזה לעשור שידורים יחיד, במהלכו יחליפו ביניהן את ימי השידור, כך שלאחת יהיו שלושה ימי שידור ולשתיים האחרות שני ימים בלבד לכל אחת. עם הזמן נהפך הערוץ לערוץ הטלוויזיה הישראלי המצליח והנצפה ביותר, ושידר תכנים בולטים ופופולריים. הערוץ משדר ברצועת הצהריים את שידורי הטלוויזיה החינוכית משנת 1995. במסגרת הרצועה משודרות תוכניות בידור, תוכניות ילדים, אקטואליה ותרבות. בנוסף לכך משודרות מספר מהדורות חדשות במהלך היום, כולל מהדורה מרכזית בערב, במסגרת חברת החדשות. בנובמבר 2005 הפסיקה חברת "טלעד" את שידוריה בערוץ ושבוע השידורים נמלא בשידוריהן של "קשת" ו"רשת".
ב־1 בנובמבר 2017 עברו זכייניות ערוץ 2 לערוצי שידור נפרדים, קשת לערוץ 12 ורשת לערוץ 13, וערוץ 2 הוחשך (ראו בהרחבה: מעבר לשיטת הרישיונות להלן).
ערוץ 10
ערוץ עשר (נקרא בעבר: "ישראל 10", ועד אוקטובר 2017: "ערוץ 10") הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי, אשר ממומן באמצעות שידור פרסומות. הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות חברת הכבלים ("HOT"), חברת הלוויין ("yes") או באמצעות עידן+. הערוץ מועבר באופן חופשי גם באמצעות הלוויין "עמוס".
במרץ 2000 פורסם תיקון לחוק הרשות השנייה, שבישר את הקמתו של ערוץ מסחרי נוסף במדינת ישראל, ערוץ 10, שישדרו בו שני זכיינים. שתי הזוכות במכרז נבחרו לאחר פרשה משפטית ארוכה, שבסופה נקבע בבית המשפט העליון ש"ישראל 10" ו"שידורי עדן", בניהולו של מוטי קירשנבאום, הן הזוכות במכרז להפעלת הערוץ. בכך הפך בית המשפט העליון החלטה של בית המשפט המחוזי שקבע שהזוכות הן "ישראל 10" ו"אפיק רום" בניהולו של דן מרגלית. הערוץ החל את שידוריו בט"ו בשבט תשס"ב, 28 בינואר 2002. בשל עיכוב בהיערכותו של הזכיין השני, "שידורי עדן", עקב בעיות משפטיות, הזכיין "ישראל 10" קיבל את האפשרות לשדר במהלך כל שבעת ימי השבוע. ב־1 ביולי 2002 אישרה מועצת הרשות מיזוג בין שתי הקבוצות שזכו במכרז: "ישראל 10" ו"שידורי עדן", בכפוף לכמה תנאים. מ־21 באוגוסט 2002 מפעיל את ערוץ 10 זכיין אחד, וחברת חדשות הממומנת על ידי הזכיין.
לקראת העלייה לאוויר הפיק הערוץ תוכניות בידור, דרמה, אקטואליה ותעודה, קנה סדרות רכש מובילות, חתם על הסכם עם הטלוויזיה החינוכית ועם "חדשות ישראל", שהפיקה עבור ערוץ 10 שתי מהדורות חדשות בכל יום בהגשת יעקב אילון. מנהלי הערוץ, ובראשם מי ששימשו בעבר כמנכ"ל הערוץ הראשון רוני אלגרנטי ויוהנה פרנר, קיוו לייצר הרגלי צפייה חדשים לצופה הישראלי בעזרת רצועות שידור יומית קבועות – אמצעי שהתאפשר רק לערוץ 10 ולא לערוץ 2 בשל חלוקת ימי השידור של האחרון בין כמה זכיינים. בנוסף תכננו להרחיב את גבולות שעות צפיית שיא (ה"פריים טיים") ולהתחילן מדי יום בשעה 19:00 עם מהדורת חדשות.
הערוץ נושא הפסדים שוטפים מאז הקמתו וחובותיו בסך 60 מיליון ש"ח למדינת ישראל, כמו גם חובות נוספים לקרן אוריגו (30 מיליון ש"ח) ולקרן לקולנוע (20 מיליון ש"ח) עלולים להביא לסגירתו. מחקרים במשפט והרגולציה של התקשורת העלו כי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, אשר פיקחה על תפקודו של ערוץ עשר, כשלה בהיבטים שונים, בהם היעדר כינון ושימוש בכלי אכיפה מספיקים, שימוש מוגזם בכלי של רגולציה הסכמית, והזדהות יתר עם הזכיין ישראל עשר עד כדי הגנה מלאה על האינטרסים שלו להמשיך ולהחזיק בזיכיון לערוץ אף נוכח הפרות משמעותיות ומתמשכות של תנאי הרגולציה.
יחד עם פיצול ערוץ 2 בנובמבר 2017, עבר הערוץ לשדר באפיק 14 בחברות הכבלים והלוויין, בו זכה במכרז לבחירת האפיקים.
בינואר 2019 מוזג ערוץ עשר עם רשת, ואפיק 14 הוחשך.
מעבר לשיטת הרישיונות
בשלהי 2014 נדונה הצעת חוק לפיצול ערוץ 2, המציעה שסיום תקופת הזיכיון יוקדם מ־2017 לאפריל 2015, ועם סיום תקופת הזיכיון יחלו הזכייניות לפעול באפיקים נפרדים. מהות ההצעה היא סגירת ערוץ 2 כפי שפעל עד 2015, והקמת ערוץ נפרד לכל בעל רישיון לשידור מסחרי. הזכייניות רשת וקשת הודיעו כי הן מעדיפות להמשיך לפעול תחת הזיכיון הנוכחי עד תום תקופתו המקורית ב־2017. לבסוף נעצרה ההצעה והחוק לא הועבר. ב־13 באוקטובר 2016 נודע כי רשת הגישה בקשת רישיון למעבר ל־7 ימים בשבוע, ובעקבות זאת גם קשת הגישה בקשת רישיון ל־7 ימים בשבוע.
ב־26 באפריל 2017 פורסם שהחל מנובמבר 2017 "קשת" תעבור לאפיק 12, "רשת" תעבור לאפיק 13 ואפיק 22 יוחשך.
ערוצים מסחריים זעירים
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות (ערוץ החדשות הייעודי), ערוץ ברוסית (ערוץ 9), ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת (ערוץ 20). אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
בעקבות החוק שעבר בכנסת בעניין שידור חדשות בערוץ 20, אשר כונה "חוק ערוץ 20", ב־2018 הוצאו הערוצים הייעודיים מאחריותה של המועצה לשידורי כבלים ולוויין והועברו לידיה של הרשות השנייה.
מרבית ערוצים אלה, למרות שאינם ממומנים על ידי חברות הטלוויזיה הרב־ערוצית, אלא מפרסומות, מועברים רק על גבי פלטפורמה זו. הערוצים אינם משלמים על העברת שידוריהם בפלטפורמה זאת. חלק מן הערוצים הצטרפו למערך עידן+, למרות שמרביתם ביטלו את חברותם, עקב התשלום הגבוה על השימוש בפלטפורמה בסך 2 מיליון שקל בשנה.
קו־חד
בתחילת עידן הטלוויזיה בישראל, סבלה העיר נתניה מבעיות קליטה של הטלוויזיה הישראלית עקב הימצאותה על קו התפר בין המשדרים בחיפה למשדרים בתל אביב. בשנת 1969 הוקמה חברת "קו־חד" שהייתה חברת הכבלים הראשונה בישראל. החברה הוקמה מתוך מטרה לספק ברישיון שירותי "אנטנה מרכזית" (על פי תקנות הממשלה).
על גבי התשתית של חברת "קו־חד", שידרה החברה שידורי טלוויזיה של ארצות שכנות. החברה בקשה ממשרד התקשורת רישיון לשידורים אלו, אולם משרד התקשורת סירב ובג"ץ אישר את ההחלטה. החברה שידרה בלא רישיון ועם השנים החברה התבססה והגיעה לאחוז חדירה גבוה בעיר נתניה. החברה העבירה גם ערוצים לוויניים, שיווקה חבילת ערוצים מורחבת ע"ב ממיר (שנקרא "פָענֵח"), ואף שקלה להתחיל בשידור של ערוץ עצמאי. משרד התקשורת נאבק כנגד החברה, אך לאחר פשיטה על השידורים בשנת 1980 קבע שופט בית המשפט המחוזי שהשידורים חוקיים.
טלוויזיה פיראטית
בשנת 1981 הגיעה לנמל אשדוד האנייה "אודליה", לאחר שבוצעו ממנה מספר שידורי טלוויזיה נסיוניים. האנייה ביצעה מספר הפלגות ושידורים, אך פעילות השידורים נתקלה בשיבושים, בנושאי רגולציה, ובהתנגדות מצד רשות השידור שאף הגיעה להנחיה של מנכ"ל רשות השידור למנוע כתבת טלוויזיה בנושא.
בסוף שנות ה־80 החלו לצמוח בערים השונות רשתות פיראטיות של טלוויזיה בכבלים, שהציעו שידורים של סרטים. רשתות אלו החלו כרשתות מצומצמות בגודל של מספר בתים, והגיעו בשיאן לכיסוי של שכונות שלמות. הכבלים הועברו בצורה פיראטית, בין גגות הבתים, ועם התפשטותן החלו להיות מותקנים מגברים, ובמקומות מסוימים אף שודרו מספר ערוצים. הפעילות מומנה בדמי מנוי שנגבו מהלקוחות, וכן מפרסומות ביתיות של עסקים בשכונה כגון חנויות מכולת ומוסכים. ניסיונות משרד התקשורת והמשטרה להילחם בתופעה לא צלחו, ורשתות פירטיות שנותקו הוחלפו לעיתים על ידי רשתות אחרות. בדומה לרדיו הפיראטי בישראל, הוחלט שהדרך היחידה להילחם בכבלים הפיראטיים הוא מתן זיכיונות לרשתות כבלים חוקיות. כך למעשה דחפו הכבלים הפיראטיים לשינוי מפת התקשורת בישראל. כניסתן של הרשתות החוקיות, שמטה את בסיס פעולתן של הרשתות הפיראטיות, והן חדלו מלהתקיים.
מיסוד הכבלים
החוק המסדיר את פעילות הטלוויזיה בכבלים התעכב במשך שנים רבות, ופרט לחברת קו־חד, לא ניתנו רישיונות נוספים עקב הוויכוח האם ראוי להעביר במערכות הכבלים גם ערוצים ממדינות ערב השכנות (שהיו מדינות אויב) בנוסף לערוץ הטלוויזיה הישראלית.
עם התפתחות הווידאו טייפ הביתי, מערכות של כבלים פיראטיים החלו לשדר ערוצים עצמאיים ובהם בעיקר סרטי קולנוע (מושכרים מספריות וידאו), וחלקם אף העבירו שידורים של ערוצים לוויניים. עקב התפתחויות אלו הכבלים הפיראטיים זכו לפריחה, שעודדה את הממסד להסדיר את פעולת הטלוויזיה בכבלים. משרד התקשורת עסק רבות במאבק נגד השידורים הפיראטיים.
בסוף שנת 1989 החלה חברת מת"ב לבצע בעיר בת ים פעילות של טלוויזיה בכבלים באופן חוקי בישראל. בשנת 1990 החלו לפעול חמש חברות חוקיות, שפעילותן הוסדרה על פי חוק הבזק ובאמצעות מכרז. חוק זה קבע כי כל אחת מהחברות תשדר באזור אחר בארץ, כלומר תהווה מונופול מקומי. פעילות החברות, הערוצים והשידורים יפוקחו על ידי המועצה לשידורי כבלים ולוויין, שתפעל מטעם משרד התקשורת.
חברת קו־חד התמודדה על המכרז לטלוויזיה בכבלים באזור נתניה וטבריה. עם זכייתה של חברת מת"ב במכרז וכניסתה לאזור נתניה באמצע שנות התשעים, סיימה חברת קו־חד את שידוריה. כבלים וציוד ששימשו את החברה נותרו מותקנים, אך ללא שימוש, במשך עשרות שנים בין גגות ובארונות התשתית של בניינים בנתניה.
שידורי לוויין
למרות שבמשך שנים רבות ניתן היה לקלוט באופן חופשי בישראל שידורים בערוצי לוויין זרים (על ידי הרכבת צלחת לוויין), אפשרות זו לא זכתה לתפוצה רבה ולהצלחה. הסיבות העיקריות היו:
שיטות שידור
בתחילת פעילותן חברות הכבלים ביצעו רק שידור אנלוגי. על מנת ליצור בידול וערך מוסף לערוצים הפופולריים יותר, חברות הכבלים שידרו ערוצים אלו בתדרי ה־superband וה־hyperband. רוב מקלטי הטלוויזיה בישראל לא קלטו את התדרים האלו, ולכן נדרש ממיר אנלוגי, שביצע המרת תדר בין תדרי ה־superband וה־hyperband לתדר קליטה נפוץ יותר. חברות הכבלים גבו סוגים שונים של תשלומים (כולל פיקדונות ודמי מנוי) בעבור הממירים האלו. עם הזמן, טלוויזיות חדשות נמכרו עם יכולת קליטה בתדרי ה־hyperband והצורך בממירים הלך ופחת.
עקב כניסתה של "yes" (שמשתמשת רק בשידור דיגיטלי) החישו חברות הכבלים את כניסת הטכנולוגיה הדיגיטלית גם ללקוחותיהם. השידורים הדיגיטליים נבדלים מהשידורים האנלוגיים באיכויות תמונה וצליל טובות יותר, ומאפשרות לחברות להציע שירותי ערך־מוסף אינטראקטיביים רבים, בהם הזמנת ערוצים חדשים דרך השלט, הזמנת סרטים בודדים, חבילות ערוצים מפולחות, משחקים דרך השלט ועוד. המעבר לשידורים דיגיטליים אפשר לחברות הכבלים להגדיל את רווחיהן מכל אחד מהמנויים, זאת בזכות העובדה שכל אחד מהשירותים הנ"ל נעשה זמין מאוד למנוי ודורש תשלום נוסף מצידו. כמו כן, התחברות פיראטית לכבלים (פיצול של קו כבלים חוקי) הפכה לחסרת טעם מפני שהשידורים הדיגיטליים לא נקלטים במכשירי טלוויזיה רגילים, וכדי לצפות בשידורים הדיגיטליים, כל מכשיר טלוויזיה צריך ממיר דיגיטלי נפרד, ועליו גבו החברות תשלום נפרד. בעבר חברות הכבלים דרשו תשלום נוסף על כל נקודה, ועל מנת לחסוך תשלום זה, היו התחברויות פיראטיות אל הכבלים. לקראת העשור השני של המאה ה-21 החלה "הוט" בתהליך מעבר לשידור דיגיטלי בלבד, והסירה את השידור האנלוגי בהדרגה ביישובים שונים. בשנת 2014 הסתיים המהלך והוט הפסיקה את השידור האנלוגי.
מאחר שתשתית הכבלים מאפשרת תקשורת דו כיוונית, יש ל־HOT טכנולוגיית קו־חזור, ובעזרתה מוצעים שירותים מתקדמים כגון וידאו על פי דרישה (VOD) ומשחקים אינטראקטיביים שבהם משחקים "ממיר מול ממיר". מזה מספר שנים שגם Yes מציעה שירותים כאלה באמצעות חיבור האינטרנט הביתי (ללא עלות נוספת).
שידורי עידן+ מועברים באיפנון דיגיטלי בתקן DVB-T ו-DVB-T2 על גבי תדרי UHF.
HOT הטלוויזיה בכבלים
בסוף שנת 1989 החלה חברת מת"ב לבצע בעיר בת ים פעילות של טלוויזיה בכבלים באופן חוקי בישראל. בתחילת שנות ה־90 חולקה ישראל ל־31 אזורי זיכיון אשר הוענקו ל־6 חברות שהפיצו שידורי טלוויזיה בכבלים: "תבל – תשדורת בינלאומית לישראל", "מתב – מערכות תקשורת בכבלים", "ICS" (ששינתה בהמשך את שמה ל"עידן"), "ערוצי זהב", "גוונים" ו־"כבל נט". כל אחת מהן פעלה כמונופול במספר אזורי זיכיון בארץ ונאסר על החברות לשתף פעולה זו עם זו. בפועל, שיתפו החברות פעולה לצורך רכישה משותפת של התכנים המשודרים (למעט הפקה אזורית). לצורך הרכישה הוקמה חברה משותפת אשר נקראה ICP, וב־2003 הוחלף שמה ל־HOT Vision. אחרי שנה החברה נסגרה וכל פעילותיה עברו לחברת האם, הוט. ביישובי יהודה ושומרון, פעלה חברת הכבלים "כבלתק" שהפיצה את השידורים בשיתוף עסקי עם "ערוצי זהב". עם השנים, התמזגו החברות זו עם זו: בשנת 1998 "תבל" רכשה את "גוונים" ולאחר המיזוג נודעה כ"תבל דיגיטל", חברת "עידן" נבלעה בתוך "ערוצי זהב". באוגוסט 2003 החלו חברות הכבלים "תבל דיגיטל", "ערוצי זהב" ו"מתב" לפעול תחת מותג משותף HOT, בתקווה שהממונה על ההגבלים העסקיים יאשר את התאחדותן לחברה אחת. האישור ניתן ב־2004 והמיזוג הושלם ב־2005. בנוסף רכשה את התשתית של חברת "כבלתק" ובכך השלימה את פריסתה הארצית. קצב החדירה של השידורים בכבלים בישראל היה מהמהירים בעולם – תוך 5 שנים התחברו לטלוויזיה בכבלים כ־70 אחוז מבתי האב בישראל. מימון השירות נעשה באמצעות דמי מנוי. בסוף שנת 2013 עמד מספר לקוחות הטלוויזיה של "HOT" על כ־875 אלף.
מתחילת דרכם שדרו חברות הכבלים בעשרות ערוצים, ומספר זה גדל במשך השנים. בנוסף מציעה חברת "HOT" שירותי וידאו על פי דרישה (VOD), שבאמצעותו יכול המנוי לצפות בתוכן טלוויזיוני, כגון סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, לפי בחירתו, מתוך מאגר רחב של סרטים. משניתן לה האישור להתחרות במונופול של "בזק" החלה HOT במתן שירותי טלפוניה פנים ארציות בקידומת אחידה – 077 בכל רחבי הארץ, ובאספקת תשתית לאינטרנט מהיר באמצעות הכבלים.
yes הטלוויזיה בלוויין
ביולי 2000 הצטרפה לשוק הטלוויזיה הרב ערוצית חברת די.בי.אס עם המותג "yes". חברה זו המספקת ללקוחותיה שידורי טלוויזיה רב־ערוצית דיגיטליים דרך לווייני התקשורת הישראליים עמוס 2 ועמוס 3, באמצעות רכישת משיבים מחברת חלל תקשורת. הלקוחות קולטים את השידורים בעזרת צלחת לוויין על גג ביתם. עם הקמתה של "יס" הפך המונופול של "HOT" בתחום זה לדואופול.
השנתיים הראשונות לפעולת החברה התאפיינו בתקלות רבות בהליך ההתקנה, אם בשל כשלים בארגון מערכת החיבור וההתקנה, ואם בגלל המכשולים שניסו חברות הכבלים לשים בדרכם של מי שביקשו להתנתק מהם. אחרי תקופה זו השתפרו שירותי ההתקנה ותמיכת הלקוחות של החברה במידה ניכרת. חברות הכבלים ניסו בתחילה להתמודד עם ניסיונות החדירה של "yes" לשוק באמצעות הצבת פיתויים בפני לקוחות עוזבים, ניסיונות להפוך את פרוצדורת המעבר למורכבת, ובראש ובראשונה באמצעות רכישת תכנים שישודרו בלעדית בשידורי הכבלים. מצב זה הביא לכך שבשנותיה הראשונות הציגה "yes" שפע תכנים שנרכשו במחירים זולים בהרבה מספריות הטלוויזיה הבריטית והאוסטרלית. תוכנית זו נכשלה במידה רבה, גם משום שהוצאות הרכישה המופרזות הובילו את חברות הכבלים אל עברי פשיטת רגל, אך גם משום שרוב הסדרות שנרכשו בממון רב שודרו בערוץ 3, שהיה נגיש גם לצופי "yes".
ל"yes" מגוון ערוצים ייחודיים לה, כגון שבעה ערוצי סרטים, 5 ערוצי סדרות רכש ותוכניות מקור, ערוצי הבית וערוצי בידור, מדע וטבע שונים. חלק מהערוצים (למשל ערוץ ספורט 5), משותפים לשתי החברות. בנוסף לערוצי השידור הרבים מוצעים גם שירותי וידאו על פי דרישה (VOD) בשיטות אחדות.
בסוף שנת 2004 השיקה חברת "yes" לקהל הרחב דור מפענחים (ממירים) חדש תחת שם המותג "יס מקס", המאפשר 120 שעות הקלטה. מוצר מתחרה של הוט בשם "הוט מג'יק" יצא כמה חודשים לאחר מכן. מפענחים אלו מאפשרים הקלטת רצועות שידור על גבי דיסק קשיח באורך של עד 80 שעות, ובאורך של עד 120 שעות במפענחים שיוצרו בשנת 2006 ואילך.
עידן+
בנובמבר 2004 החליטה ממשלת ישראל על הקמת צוות בין־משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים. בפברואר 2008 התקבל בכנסת תיקון לחוק, שמאפשר שידורי DTT. חוק זה מסמיך את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כגוף האחראי על שידורים אלה בישראל. קליטת השידורים היא בחינם, ולשם כך יש לרכוש ממיר דיגיטלי, ובחלק מהמקומות יש צורך גם באנטנה חיצונית. שם המיזם הוא עידן+ – ערוצים ישראלים דיגיטליים נגישים. המיזם אינו משדר תכנים משלו, אלא רק מעביר, בשידור אלחוטי, תכנים של ערוצים אחרים.
שירותים מבוססי תשתית אינטרנט (OTT)
שירותים אלה אינם כפופים למועצה לשידורי כבלים ולוויין, ולמעשה לא קיימת רגולציה לשידורים אלה. מצב זה נותן יתרון בתחרות לשירותים אלה שביכולתם להעניק שירותים במחיר זול יותר ולהימנע מהוצאות שנכפות על השידורים המסורתיים, הבולטת שבהן השקעה בהפקות מקור. עם זאת, שירותים אלה החליטו אף על פי שהחוק אינו מחייב אותם, גם להפיק תוכני מקור. בפברואר 2020, מועצת הכבלים הציעה להחיל חיוב הפקת תוכניות מקור גם על שירותים אלו, אם כי הצעה זו כבר עלתה ב-2018. על פי נתוני משרד התקשורת לאמצע 2019 כ-22% ממנויי הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל מחוברים לשירותים אלו.
סלקום tv
חברת התקשורת סלקום השיקה בדצמבר 2014 שירות טלוויזיה דיגיטלית בשם סלקום tv. במסגרת השירות מספקת סלקום ללקוחותיה ממיר OTT חכם הכולל אף צמד מקלטי DVB-T2 קרקעיים. התוכן המוצע על ידי סלקום הוא צירוף של שירותי טלוויזיה ליניאריים הכוללים בין השאר ערוצי תוכן ייחודיים לשירות ואת ערוצי עידן+, שירות VOD או וידאו על פי דרישה, תוכן אינטרנטי חינמי ואת שירות המוזיקה ווליום של החברה. הממיר הדיגיטלי אף משמש כשרת UPnP לשם שיתוף שידורי עידן פלוס ברשת הביתית וצפייה על גבי לקוחות כמו נגני מדיה. במאי 2015 השיקה סלקום חבילת טריפל שכוללת שירותי טלוויזיה, טלפוניה ואינטרנט.
פרטנר tv
ביוני 2017 השיקה חברת התקשורת פרטנר את שירות הטלוויזיה שלה שנקרא פרטנר tv. השירות כולל ממיר מתקדם והשירות עצמו כולל 40 ערוצים וספריית VOD. פרטנר tv היא ספק הטלוויזיה הישראלי הראשון שצירף לחבילה שלו את נטפליקס. יחד עם שירות הטלוויזיה הושק גם טריפל. לפי פרטנר לשירות הצטרפו (נכון לספטמבר 2017) 20 אלף מנויים.
STINGTV
באוקטובר 2017 הושק שירות טלוויזיה מבית yes, המציע שירות מוזל המועבר על גבי תשתית אינטרנט. השירות מבוסס על התאמה אישית של תוכן למשתמש. השירות תומך הן באפיקי שידור ליניארי והן בשירות VOD. השירות מאפשר גישה לערוצים ותכנים מקוריים של yes.
yes+
ב-28 באוקטובר 2019, השיקה חברת yes לראשונה את שירות הסטרימינג שלה yes+ התומך ב-Apple TV. ב-31 במרץ 2020 השיקה את השירות ב-Android TV. בכוונת החברה לבצע מעבר הדרגתי לאורך תקופה של 7 שנים, עד לסיום החוזה עם "חלל תקשורת", לתשתית אינטרנט ולוותר על השידורים בלוויין, לאור התחרות והמחיר של תחזוקת תשתית שידורים עצמאית.נכון לאפריל 2020 yes+ הוא שירות הסטרימינג בעל התוכן הגדול בישראל.
NEXT TV
במרץ 2017 HOT השיקו שירות מבוסס אינטרנט המציע ספריית תוכן במחיר מוזל, המעניק גישה לתכני המקור של HOT ולתכנים נוספים מהעולם. השירות מאפשר צפייה דרך מחשב, טאבלט או סמארטפון.
רמי לוי TV
באוגוסט 2017 הושק שירות טלוויזיה של רמי לוי שיווק השקמה בשיתוף פעולה עם חברת HOT.
Netflix
בשנת 2016 חברת הסטרימינג הגדולה בעולם השיקה את שירותיה בישראל. Netflix הוא שירות VOD הניתן לצפייה מכל מקום – טלוויזיה חכמה, מחשב, סמארטפון, סטרימר ועוד.
ביוני 2017 השיקו שיתוף פעולה עם פרטנר tv.
באוגוסט 2018 השיקו ממשק בשפה העברית.
במאי 2018 דווח שלחברה יש כ־100,000 מנויים בארץ.
Smart tv
באפריל 2017 השיקה חברת התקשורת טריפל סי שירות טלוויזיה בשם סמארט tv. במסגרת החבילה הבסיסית של השירות מקבלים המנויים גישה לשירות הטלוויזיה וממיר ניתן בתשלום נוסף. השירות כולל ערוצי עידן+ וערוצים בינלאומיים נוספים וספריית VOD שכוללת בחלקה תכנים בתשלום.
ב־31 באוקטובר 2018 הופסק השירות בשל פופולריות נמוכה ועלויות גבוהות.
צופיה
צופיה הוא שירות תוכן מבית ארגון הידברות, המשדר בעיקר תוכן בעל אופי דתי ומצונזר. התכנים זמינים לצפייה באמצעות ממיר ייעודי.
רגולציה
שידורי הטלוויזיה בישראל מוסדרים בשלושה חוקים:
משיח משיח
משיח משיח (מוכר גם בשמו המקורי אני מאמין) הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי מרדכי בן-דוד והולחן על ידי מונה רוזנבלום, השיר יצא לאור כשיר נושא וכשיר סיום באלבום "משיח" של בן דוד בספטמבר 1992.
בשנת 1992 הלחין רוזנבלום את המנגינה, ללא שהיו לו מילים עבורה, ובמסגרת שיתוף פעולה בין רוזנבלום לבן־דוד התאים בן־דוד למנגינה המילים 'אני מאמין בביאת המשיח. בעקבות פרסום "היכונו לביאת המשיח" של חסידות חב"ד ודברי הרבי מלובביץ' אודות ביאת המשיח, השיר זכה לפרסום רב, ולדברי בן־דוד שיר זה הוא השיר היהודי הנפוץ ביותר בעולם וגם בקרב גויים רבים.
השיר כולל ארבעה בתים: בית ראשון על המילים "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח", הבית השני כולל את המילה "משיח" ברצף של שלוש פעמים, הבית השלישי מכיל את המילים "ואף על פי שיתמהמה עם כל זה אחכה לו שיבוא" והבית הרביעי מכיל את המילה "שיבוא" החוזרת על עצמה עד לסיום.
השיר הוכלל גם באלבומים אחרים של בן־דוד: קומזיץ ב-2003 ופלטינה ב-2009.
השיר זכה לביצועים רבים, והתפרסם גם בציבור הלא־דתי. אחרי שהוקלט באולפני גל קול העביר הטכנאי את השיר לאלי ישראלי שהשמיע אותו בפתח תוכנית הספורט שלו בגלי צה"ל עוד לפני צאת האלבום. בהמשך השיר אומץ על ידי אוהדי הפועל גליל עליון.
מדידת חדשנות
מדידת חדשנות (באנגלית: Measuring innovation) נראית מטבעה קשה כיוון שהיא מרמזת על יכולת הדדיות כך שניתן לערוך השוואה במונחים כמותיים. הקושי טמון גם בעובדה שיש הגדרה רבה כמו שיש חזון לחדשנות וגם הציפיות לתוצאות מגוונות מאוד.
במשמעותה המודרנית, חדשנות היא "רעיון חדש, מחשבות יצירתיות, דמיונות חדשים בצורה של מכשיר או שיטה". חדשנות נתפסת לעיתים קרובות כיישום של פתרונות טובים יותר העונים על דרישות חדשות, צרכים שלא הוסברו או צורכי שוק קיימים.
למרות הקשיים הללו, אדיסון ואחרים (.Edison et al) בסקירתם על ספרות בנושא ניהול חדשנות, נמצאו 232 מדדי חדשנות. הם סיווגו את המדדים הללו לפי חמישה ממדים: תשומות לתהליך החדשנות, תפוקה מתהליך החדשנות, השפעת תפוקת החדשנות, אמצעים לגישה לפעילויות בתהליך חדשנות וזמינות של גורמים המאפשרים תהליך כזה.
אנו יכולים להבחין בשני סוגים שונים של מדדים לחדשנות: הרמה הארגונית והרמה הפוליטית.
רמה ארגונית
מדידת החדשנות ברמה הארגונית מתייחסת לאנשים פרטיים, הערכות ברמת הצוות וחברות פרטיות מהקטנה ביותר ועד החברה הגדולה ביותר. מדד החדשנות לארגונים יכול להתבצע על ידי סקרים, סדנאות, יועצים או מידוד פנימי. אין כיום דרך כללית מבוססת למדידת חדשנות ארגונית. על מנת למדוד חדשנות, החברה תצטרך להסכים פנימית על הפעילויות המייצגות חדשנות בארגון ולבחור מדדי ביצועים עיקריים (באנגלית: KPI - Key Performance Indicator) שישמשו כמדדים מובילים. ערכים נמדדים ישתנו באופן נרחב בין עסקים, ויכסו למשל הכנסות ממוצרים חדשים, הוצאות במו"פ, זמן לשוק, תפיסת וסיפוק לקוחות ועובדים, מספר פטנטים, מכירות נוספות הנובעות מחדשנות בעבר.
רמה פוליטית
ברמה הפוליטית, מדדי חדשנות ממוקדים יותר במדינה או אזור ביתרון תחרותי באמצעות חדשנות. בהקשר זה ניתן להעריך יכולות ארגוניות באמצעות מסגרות הערכה שונות, כמו אלה של הקרן האירופית לניהול איכות (EFQM). מדריך ה-OECD של אוסלו (1992) גם מציע הנחיות סטנדרטיות למדידת חדשנות של מוצר וטכנולוגיות.
אינדיקטורים ומדדים
מדדי חדשנות הם נושא המחקר המשמעותי. האיחוד האירופי נוקט במדיניות יזומה בכל הקשור לפיתוח אינדיקטורים אמינים והומוגניים לחדשנות.
מספר מדדים מנסים למדוד חדשנות ולדרג ישויות על סמך מדדים אלה, כגון:
מפלגת החופש העממי
מפלגת החופש העממי (ברוסית: Партия народной свободы), בעבר המפלגה הרפובליקנית של רוסיה (Республиканская партия России) היא מפלגת אופוזיציה ליברל דמוקרטית, שהוקמה בתחילת שנות ה-90, עם הופעת הסממנים הראשונים לפירוק המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. רוב חברי המפלגה הראשונים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שלא הסכימו עם החלטות הרוב בכנס ה-27 המפלגתי. ב-17 בנובמבר התקיים במוסקבה כנס היסוד של המפלגה החדשה ונבחרו ראשיה.
בשנות ה-90, חברה לתנועות דמוקרטיות נוספות במדינה, אך לאורך השנים נותרה מפלגה עצמאית, כאשר מנהיגי המפלגה תמיד נאבקו על קיומה. ב-2007 נמנע מן המפלגה להירשם במשרד המשפטים וב-2011 בית המשפט האירופי לזכויות אדם פסק שביטול רישיון המפלגה הרפובליקנית הוא מעשה בלתי חוקי.
באמצע שנות ה-90, אוחדו אל המפלגה כמה תנועות, הדומות לה במצעה כתנועת "רוסיה, קדימה! השואפת לדמוקרטיזציה בתחום הכלכלי ברוסיה. המפלגה היא חברה פעילה בקואליציית רוסיה האחרת של גארי קספרוב. יו"ר המפלגה ולדימיר ריז'קוב
במאי 2007, משרד המשפטים הרוסי ביטל את רישום המפלגה אלא שב-2011 - לאחר תביעה שהגיש יו"ר המפלגה - בית המשפט האירופי לזכויות אדם הכריז על החלטה זו כבלתי דמוקרטית ותבע מרשויות המשפט ברוסיה לבטל את ההחלטה. בינואר 2012 בית המשפט העליון של רוסיה ביטל את החלטת משרד המשפטים הרוסי והמפלגה ממשיכה להתקיים. עד יולי 2015 נקראה בשם המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי אולם בכנס המפלגה קוצר שם המפלגה ושמה הוא "מפלגת החופש העממי".
אביעד גיל
אביעד גיל (במקור אביעד אנג'ל; נולד ב-1983) הוא זמר, מפיק ומלחין שירים חסידיים ישראלי.
חיים מוזיקליים
גיל התפרסם לראשונה בעקבות השיר 'היכן הילד שלי', שנכתב אודות פרשת ילדי תימן. את שיריו הראשונים כתב כשהיה בישיבת יצחק ירנן באשקלון. הופעתו הראשונה הייתה בהכנסת ספר תורה. את תחילת דרכו המוזיקלית עשה בהקלטת גרסאות כיסוי לשירים חסידיים מוכרים. גיל ביצע חידוש לשיר "עזר עזר" הטורקי שזכה לחשיפה רבה, כאשר את החליף את מילות השיר המקורי במילים "עזר עזר לי ה' תמיד עזר" והקליט את השיר כדואט עם הזמר בני מזרחי. השיר נכלל באלבום "אביעד גיל וחברים" כשאת כל האלבום ביצע בדואטים עם מיטב הזמרים. האלבום נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים. בהמשך הקליט יצירות נוספות משלו כדוגמת "נשמת כל חי" ו"אחות קטנה", שביצע עם חברו גד אלבז.
גיל הקים משרד "הפקות חברים" הכולל אולפן הקלטות המיועד לזמרים וחזנים שונים. המשרד מייצג זמרים כגון: הזמרת מישל אלבז, בתו של הזמר בני אלבז, המופיעה בקרב הציבור הדתי בפני נשים בלבד. ייצג בעבר את הזמר מידד טסה.
חיים אישיים
ב-2012 התארס עם איילת ישראל. מתגורר בבני ברק.
סרטים
השיר "היכן הילד שלי" מופיע כרקע בסרט "נשמה של ילד", העוסק בנושא ילדי תימן.
מופיע בסרט "זעקת הנפטר".
זרחין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תחום שלמות
באלגברה מופשטת, תחום שלמות הוא חוג חילופי עם יחידה כפלית שאין בו מחלקי אפס (כלומר: אם ab=0, אז בהכרח a=0 או b=0). בין הדוגמאות החשובות ניתן למצוא כל תת חוג של הממשיים, ומכאן חשיבותה של המשפחה הזו בתורת המספרים האלגברית.
תחומי שלמות ושדות
כל שדה הוא תחום שלמות, משום שהאברים השונים מאפס כולם הפיכים, ולכן לא ייתכן ש-ab=0 כאשר a,b אינם אפס. מכיוון שהאיסור על קיומם של מחלקי אפס עובר בתורשה לתת-חוגים, כל תת-חוג של שדה הוא תחום שלמות. בין הדוגמאות הטבעיות לתחומי שלמות שאינם שדות אפשר למצוא את חוג המספרים השלמים, ואת חוג הפולינומים עם מקדמים משדה F, אותו מסמנים ב- F[x].