cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוטוקול שיתוף מפתח
הגדרות ביטחון פורמליות
אם המתקיף מסוגל לזהות שמחרוזת כלשהי היא תוצאה של הפרוטוקול ולא מחרוזת סתמית בהסתברות גבוהה מחצי באופן משמעותי הרי שהוא הצליח לשבור את הפרוטוקול. הרעיון הוא ש-k צריך "להראות" כמפתח אקראי טרי. הוא נקרא בשל כך "מפתח ארעי" (ephemeral key) כדי להבדילו מהמפתחות הסודיים ארוכי הטווח השייכים למשתתפים בפרוטוקול. המטרה של פרוטוקול שיתוף מפתח היא כמעט תמיד לייצר מפתח שיחה כדי להצפין מספר מוגבל של מסרים כלשהם תוך שימוש בפרימיטיב קריפטוגרפי כמו צופן AES או כדי לאמת מסרים כלשהם על ידי קוד אימות מסרים מוסכם על שני הצדדים.
מטעמי ביטחון מומלץ לא להשתמש ב-k ישירות אלא לגזור ממנו מפתח אחר באמצעות פונקציית גזירת מפתח (Key derivation function) בקיצור KDF. למשל אפשר להזין את המפתח כקלט לפונקציית גיבוב קריפטוגרפית ולהשתמש בחלק מהפלט כמפתח שיחה.
אימות ושלמות
החסרון בפרוטוקול דיפי הלמן במתכונתו המקורית שהוא אינו מספק אימות זהויות ולכן חשוף להתקפת אדם באמצע, ללא אמצעי נוסף המשתתפים אינם יכולים להיות בטוחים עם מי הם מתקשרים. אפשר להוסיף מרכיב אימות על ידי חתימה דיגיטלית או תעודת מפתח ציבורי החתומה על ידי רשות מאשרת. משיקולי יעילות נעשו מאמצים לפתח פרוטוקולים המספקים אימות עקיף כחלק אינטרגלי ללא צורך בתהליכים נפרדים ובהתערבות צד שלישי, כמו MQV. אפשר לחלק את מרכיב האימות לשני סוגים, שיתוף מפתח מאומת שבו צד אחד משתף ומאמת מפתח עם צד אחר, כך שהוא מקבל אישור לזהותו של המשתתף האחר (כיוון אחד) ונקרא בקיצור AK וכן "שיתוף מפתח מאומת עם אישור", שבנוסף מאשר את זהות השרת כלפי הלקוח (דו כיווני) שנקרא בקיצור AKC (קיצור של Authenticated Key agreement with Confirmation).
פרוטוקולים
קיימים מספר פרוטוקולים לשיתוף מפתח, חלקם מכילים בנוסף מספר תכונות חשובות כמו: סודיות מושלמת קדימה (perfect forward secrecy) ויכולת הכחשה (deniability). ביניהם ניתן למנות את:
חמסינים במשלט
חמסינים במשלט הוא שיר של המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, שגם הלחינה אותו, וביצעה ב-1958 הלהקה הצבאית להקת פיקוד המרכז, בעיבוד של אריה לבנון, עם סולו של אילי גורליצקי, בתוכנית ז' שלהם "האדם הנכון במקום הנכון". השיר זכה להצלחה רבה, מייד לאחר שיצא.
השיר בוצע גם על ידי שמעון ישראלי (1956) ולהקת הכל עובר חביבי.
מילות השיר
השיר מתאר את מחשבותיו של חייל בודד במשלט, המהרהר ביום חמסין על המעשים שיוכל לבצע, אם יצא מהמשלט לתל אביב.
הפזמון החוזר:
השיר מתאר מקומות בילוי רבים בתל אביב: קולנוע מוגרבי, צפון תל אביב, שפת הים מלונות "דן" ו"אכדיה", קפה רוול, תיאטרון הבימה ומועדון ריקודים שנקרא "הבאר".
כמו כן, מזכיר דמויות ואישים בתל אביב: נערה עם פרח, שוטר גיבור, גברת במחשוף, תיירת בת מאה ואת חנה'לה מרון.
בתי השיר, עם הירהורי החייל, מולחנים בקצב מהיר ושמח, ואילו הפזמון, המתאר אותו בודד במשלט בחמסין, מולחנים בקצב נוגה.
ג'רלד פורד
ג'רלד רודולף "ג'רי" פורד הבן (באנגלית: Gerald Rudolph Ford Jr; נולד בשם לזלי לינץ' קינג הבן (Leslie Lynch King Jr); 14 ביולי 1913 – 26 בדצמבר 2006) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כנשיאה ה-38 של ארצות הברית בין אוגוסט 1974 לינואר 1977. לפני כן כיהן כסגן נשיא ארצות הברית במשך שמונה חודשים, תפקיד שאליו מונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לאחר שקודמו בתפקיד, ספירו אגניו, התפטר עקב פרשת שחיתות. פורד התמנה לתפקיד נשיא ארצות הברית אחרי שהנשיא ריצ'רד ניקסון התפטר עקב פרשת ווטרגייט. פורד הוא סגן הנשיא היחיד שמונה לתפקידו מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, והוא האדם היחיד שכיהן כסגן נשיא וכנשיא ללא שנבחר לתפקידים הללו. לפני מינויו לסגן הנשיא, כיהן פורד במשך עשרים וחמש שנים כנציג המחוז החמישי של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית. במשך תשע השנים האחרונות לכהונתו היה פורד מנהיג המיעוט בבית הנבחרים.
כנשיא, חתם פורד על הסכמי הלסינקי, שהמשיכו את מדיניות הדטאנט במהלך המלחמה הקרה. עם כיבוש דרום וייטנאם בידי צפון וייטנאם תשעה חודשים לאחר נשיאותו, הוא נאלץ לסיים את מעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם. מבחינה פנימית, המצב הכלכלי במהלך כהונתו היה הגרוע ביותר מאז סוף השפל הגדול, כשכהונתו מאופיינת באינפלציה ובמיתון. אחת מפעולותיו השנויות במחלוקת של פורד הייתה הענקת חנינה נשיאותית לנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון על כל פעולותיו במהלך פרשת ווטרגייט. במהלך כהונתו, לא עסק רבות במדיניות חוץ, והקונגרס הכתיב לו את המדיניות. בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1976, ניצח פורד את מושל קליפורניה לשעבר, רונלד רייגן. פורד היה המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976, אולם הפסיד למועמד הדמוקרטי, מושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר.
בשנת 1999 עוטר פורד על ידי הנשיא ביל קלינטון בעיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית - מדליית החירות הנשיאותית. לאחר כהונתו, נותר פורד פעיל במפלגתו. פורד מת ב-26 בדצמבר 2006. היה הנשיא שנפטר בגיל המבוגר ביותר (93) עד מותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-30 בדצמבר 2018, בגיל 94. כהונתו, שנמשכה 895 ימים בלבד, היא הכהונה הקצרה ביותר של נשיא שלא מת במהלך כהונתו. הוא סגן הנשיא האחרון שמונה ישירות לנשיאות.
ילדות ומשפחה
ג'רלד פורד נולד באומהה שבנברסקה בשם לזלי לינץ' קינג הבן (Leslie Lynch King Jr), על שם אביו הביולוגי, ב-14 ביולי 1913. אמו הייתה דורותי אייר גרדנר ואביו היה לסלי לינץ' קינג האב. אביו היה סוחר צמר ובנם של צ'ארלס הנרי קינג, בנקאי ואיש עסקים מוכר באומהה ומרתה אלישיה קינג (לבית פורטר). אמו נפרדה מבעלה שישה עשר יום אחרי הולדת בנה בדצמבר 1913. היא לקחה איתה את בנה אל העיירה אוק פארק שבאילינוי, והתגוררה עם ג'רלד בבית אחותה טניסה וגיסה, קלרנס האסקינס ג'יימס. משם, היא עברה לבית הוריה, לוי אדיסון גרדנר ואדל אוגוסטה אייר שהתגוררה בגרנד ראפידס שבמישיגן. דורותי וקינג התגרשו בדצמבר 1913 והיא קיבלה משמורת מלאה על בנה. סבו מצד אביו של פורד, צ'ארלס הנרי קינג, שילם תשלום מזונות עד זמן קצר לפני מותו ב-1930.
פורד הודה מאוחר יותר כי אביו הביולוגי נהג להכות את אמו. ג'יימס מ. קאנון, מקורבו וחברו של פורד, כתב בביוגרפיה של פורד, כי ניתוקם והגירושין של הזוג קינג לאחר לידתו של פורד הציתו מספר ויכוחים וריבים בין בני הזוג עד כדי כך שאביו הביולוגי של פורד לקח סכין קצבים ואיים לרצוח את אשתו, בנו התינוק, והאומנת של פורד.
אחרי שהתגוררו שנתיים וחצי אצל הוריה, ב-1 בפברואר 1916, נישאה דורותי לג'רלד רודולף פורד, סוכן מכירות בחברה שהייתה בבעלות משפחתית המוכרת צבע. לאחר מכן הזוג הטרי קרא לפורד בשם של האב, ג'רלד רודולף פורד הבן. פורד מעולם לא אומץ רשמית, ולא שינה את שמו באופן חוקי עד 3 בדצמבר 1935. הוא גדל בגרנד ראפידס עם שלושת אחיו למחצה מהנישואים השניים של אמו: תומאס גרדנר "טום" פורד (1918–1995), ריצ'רד אדיסון "דיק" פורד (1924–2015), וג'יימס פרנסיס "ג'ים" פורד ( 1927-2001).
פורד למד בתיכון גראנד ראפידס, והצטיין בספורט ובפוטבול. ב-1930 נבחר לנבחרת העירונית.
לימודים גבוהים
במהלך עונת 1934, שנתו האחרונה של פורד בנבחרת, התפתחה מחלוקת כשקבוצת המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה סירבה לשחק מול וילי וורד, שחקן שחור וחברו הטוב של פורד, אוניברסיטת מישיגן נכנעה ללחץ של ג'ורג'יה, פורד איים לפרוש מהנבחרת כתוצאה מכך, אולם השחקן הצליח לשכנע אותו לשחק בכל זאת.
ב־1934, נבחר פורד להשתתף במשחק כוכבי נבחרות המכללות, משחק שכל הכנסותיו קודשו למען ילדים עם מוגבלויות. הוא שיחק מול השיקגו ברס. לכבוד פורד, הפרישה האוניברסיטה את חולצתו, מספר 48, ב-1994. ב־2012 חזרה החולצה לשימוש.
פורד המשיך להתעניין בפוטבול כל חייו ונכח במשחקים רבים. הוא גם ביקר נבחרות רבות במהלך אימוניהן. פורד הרבה לבקש מהתזמורת הממלכתית לנגן את שיר הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן במקום שירו של נשיא ארצות הברית.
בסיימו את הלימודים עם תואר ראשון בכלכלה ויתר על הצעות להצטרף לקבוצות פוטבול מקצועניות כמו הדטרויט ליונס והגרין ביי פאקרס. מאוחר יותר זיכתה אותה תקופה זו של משחק פוטבול בלגלוג מצידו של הנשיא לינדון ג'ונסון שאמר "הוא שיחק יותר מדי זמן פוטבול ללא קסדה". לאחר לימודיו במישיגן עבר לאוניברסיטת ייל, תחילה כמאמן ואחר כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים של ייל.
פורד קיווה להתחיל את לימודי המשפטים שלו ב-1935, אך מכיוון שהיה מאמן, לא התקבל תחילה. בקיץ 1937 למד בבית הספר למשפטים במישיגן וב-1938 התקבל לבית הספר למשפטים בייל. הוא קיבל תואר ב-1941.
במהלך לימודיו, תמך פורד במדיניות בדלנית וחתם על עצומה שדרשה את אכיפת חוקי הנייטרליות האמריקנית. העצומה דרשה מארצות הברית לא להיכנס למלחמת העולם השנייה. בקיץ 1940 עבד למען ונדל וילקי במהלך הבחירות לנשיאות.
ב-1941 הוסמך פורד לעריכת דין. במאי פתח משרד במישיגן עם חבר, פיליפ באקן, שלאחר מכן שירת כיועצו בבית הלבן.
שירות צבאי
בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור וכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס פורד לצי ארצות הברית ב-13 באפריל 1942. לאחר מכן הדריך באקדמיה הימית של ארצות הברית השוכנת באנאפוליס שבמרילנד. הוא הוצב בבית הספר לטיסה של הצי וקודם לדרגת לוטננט במרץ 1943.
שירות ימי
ב-1944 פורד כמעט נספה כאשר ספינתו נקלעה לסופה טרופית. הסופה השביתה את הספינה, וב-24 בדצמבר נשלח פורד לבית הספר לטיסה בקליפורניה כמאמן פוטבול. הוא קודם לדרגת לוטננט קומנדר (מקבילה לדרגת רב-סרן בצבא הגנה לישראל) ב-3 באוקטובר 1945.
פורד עוטר בכמה עיטורים צבאיים, בהם אותות מערכה ומדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
בינואר 1946, נשלח פורד למרכז השחרור. הוא השתחרר ב-23 בפברואר 1946. ב-28 ביוני, התפטר באופן רשמי משירות המילואים. הוא נשאר במסגרת המילואים הלא פעילים עד ל-1963.
חיים אישיים
לאחר שהשתחרר סופית מהצבא, שב פורד לביתו במישיגן. ב-15 באוקטובר 1948 נישא פורד לבטי בלומר (1918-2011), דוגמנית ורקדנית לשעבר שרקדה אצל מרתה גרהם. היא הייתה גרושתו של ויליאם ג. "ביל" וורן. בעת אירוסיו, ניהל פורד מסע בחירות והתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז החמישי של מישיגן לראשונה. החתונה התעכבה עד לזמן קצר לפני הבחירות, לאחר דיווח של העיתון הניו יורק טיימס שבו נכתב כי "ג'רי פורד חושש מתגובתם של הבוחרים מהעובדה שהוא מתחתן עם רקדנית גרושה".
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: מייקל ג'רלד פורד (יליד 1949), ג'ון גרדנר פורד (יליד 1951), סטיבן מייגס פורד (יליד 1956) וסוזן פורד (ילידת 1957).
בבית הנבחרים
במערכת הבחירות הראשונה שלו, ביקר פורד בבתי המצביעים ובמפעלים בהם עבדו. פורד גם ביקר בחוות של מצביעים.
פורד היה חבר בית הנבחרים במשך 25 שנים והיה נציג המחוז החמישי של מישיגן (גרנד רפידס) מ-1949 עד 1973. הוא נחשב לחבר קונגרס אנונימי במיוחד: הוא לא כתב אף חוק במהלך הקריירה שלו. הוא מונה לוועדת התקציב של בית הנבחרים ולתת הוועדה לנושא התקציב הצבאי. פורד טען שהיה מתון בנושאי פנים, אינטרנציונליסט בנושאי חוץ ושמרן בנושאים כלכליים. בזמן כהונתו בבית הנבחרים, התנגד פורד נמרצות לחקיקה סוציאליסטית. הוא התנגד להרחבת הסיוע הפדרלי בתחומי החינוך והדיור הציבורי, העלאת שכר המינימום ולביטוח רפואי ציבורי. לעומת זאת, תמך פורד בהגדלת התקציב לכוחות המזוינים של ארצות הברית וכן בחקיקה לחיזוק זכויות האזרח.
בתחילת שנות החמישים, דחה פורד הצעות לרוץ לסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן ולהתמודד למשרת מושל מישיגן. במקום זאת, שאיפתו הייתה להיות יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
חבר בוועדת וורן
ב-19 בנובמבר 1963 מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את פורד להיות חבר בוועדת וורן, ועדת חקירה פדרלית מיוחדת שהוקמה במטרה לחקור את ההתנקשות בחייו של הנשיא ג'ון קנדי. על פורד הוטל להכין ביוגרפיה של לי הארווי אוסוואלד, האיש שנחשד ברצח אך נרצח בעצמו זמן קצר לאחר מעצרו. על פי תזכיר FBI משנת 1963 שפורסם בשנת 2008, היה פורד בקשר עם ה-FBI לאורך כל תקופת עבודתו בוועדת וורן והעביר מידע לסגן ראש ה-FBI, קרת'ה דלאוץ' (Cartha DeLoach) על פעילויות הוועדה. פורד הגן על עבודת הוועדה וחזר על תמיכתו במסקנותיה.
מנהיג המיעוט
לינדון ג'ונסון ניצח ניצחון מוחץ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964, והבטיח לעצמו כהונה נוספת כנשיא. המפלגה הדמוקרטית הגבירה את כוחה בשלושים ושישה מושבים בבית הנבחרים. בעקבות הבחירות, ערכו חברי המפלגה הרפובליקנית בחירות למנהיג מיעוט חדש. פורד התמודד ונבחר להחליף את צ'ארלס האלק מאינדיאנה כמנהיג המיעוט.
בינואר 1965 היו לרפובליקנים 140 מושבים בבית הנבחרים לעומת 295 מושבים של הדמוקרטים. עם רוב גדול זה לדמוקרטים וכן רוב בסנאט של ארצות הברית, העביר ממשלו של ג'ונסון שורה של רפורמות בשם "החברה הגדולה", תוכנית חברתית רחבה שכללה שירותי בריאות לחולים ועניים כמדיקר ומדיקייד, שיפור מערכת החינוך, מלחמה בעוני, שיפור זכויות האדם ושוויון לשחורים. במפגש הראשון של הקונגרס ה-89 לבדו הגיש הממשל של ג'ונסון כ-87 הצעות חוק לקונגרס, וזה חתם על 84 (96% מכלל הצעות החוק) חוקים. תקופת חקיקה זו הייתה המוצלחת ביותר בהיסטוריה של הקונגרס.
ב-1966, גברה הביקורת על התנהלותו של ג'ונסון במלחמת וייטנאם, ופורד והרפובליקנים בקונגרס הביעו דאגה כי ארצות הברית לא עושה את מה שצריך כדי לנצח במלחמה. התחושה הציבורית החלה גם היא לגבור נגד ג'ונסון, ובחירות האמצע לקונגרס ב-1966 הביאו תנופה לרפובליקנים והם זכו בארבעים ושבעה מושבים שהיו שייכים לדמוקרטים. אמנם זה לא היה מספיק כדי לתת רפובליקנים רוב בבית הנבחרים, אולם הניצחון נתן לפורד את ההזדמנות למנוע העברה נוספת של חוקים כחלק מתוכנית "החברה הגדולה" של ממשל ג'ונסון.
ביקורתו האישית של פורד על מלחמת וייטנאם התפרסמה לאחר שנשא נאום בבית הנבחרים, שבו הוא שאל האם יש לבית הלבן תוכנית ברורה להביא את המלחמה לסיום מוצלח. הנאום הכעיס את הנשיא ג'ונסון, שלגלג עליו ואמר שפורד "שיחק יותר מדי זמן פוטבול ללא קסדה".
כמנהיג המיעוטים בבית הנבחרים, הופיע פורד בסדרה פופולרית של מסיבות עיתונאים בטלוויזיה עם הסנאטור אוורט דירקסן מאילינוי (שהיה אז מנהיג המיעוט בסנאט), בהן הציעו השניים חלופות שמרניות למדיניות של ג'ונסון. רבים בתקשורת כינו זאת בהומור "The Ev and Jerry Show". ג'ונסון אמר אז, "ג'רי פורד הוא כל כך טיפש. הוא לא יכול להפליץ וללעוס מסטיק באותו הזמן". העיתונות, שרצתה לעדן את הלשון הגסה של הנשיא ג'ונסון, דיווחה כי "ג'רלד פורד לא יכול ללכת וללעוס מסטיק באותו הזמן".
לאחר בחירתו של ריצ'רד ניקסון לנשיאות ארצות הברית, היה פורד לתומך מובהק בסדר היום החדש שהנהיג הבית הלבן. הקונגרס העביר כמה הצעות חוק של ניקסון, כולל חוק מדיניות הסביבה הלאומית ואת חוק הרפורמה במס של 1969. עוד ניצחון נרשם לטובת המיעוט הרפובליקני היה כאשר ממשל ניקסון ביטל כמה מהרפורמות של ממשל ג'ונסון. בשנת 1972, הקים הממשל תוכנית חלוקת הכנסות לממשלות המקומיות (הממשלות של מדינות ארצות הברית). ההנהגה של פורד סייעה להעברת החוק בקונגרס של ארצות הברית, והביאה להקמת קואליציה דו-מפלגתית שתמכה בהצעת החוק עם 223 קולות בעד (לעומת 185 נגד).
במרץ 1972 קרא לממשל ניקסון להכיר בירושלים כבירת ישראל ולמקם בה את שגרירות ארצות הברית.
כמנהיג המיעוט, ביסס פורד באותן שנים את המוניטין שיצא לו כפוליטיקאי הגון ורכש תומכים מבין חברי הקונגרס.
סגן נשיא ארצות הברית
פורד רצה להיות יושב ראש בית הנבחרים, ופעל למען רפובליקנים רבים ברחבי המדינה כדי להשיג רוב בקונגרס ויחסים טובים עם הרפובליקנים. לאחר עשור של ניסיון, הבטיח לאשתו שינסה שוב ב-1974 ויפרוש ב-1976. ב-10 באוקטובר 1973, התפטר סגן הנשיא ספירו אגניו לאחר שהסכים לעסקת טיעון שמסגרתה הודה בהעלמת מס, הלבנת הון וקבלת שוחד ונדרש לשלם קנס של 10,000 דולרים בזמן כהונתו כמושל מרילנד. בהפצרתם של חברי הקונגרס, הודיע ניקסון כי פורד הוא מועמדו להחליף את אגניו ב-12 באוקטובר. פורד הסכים וטען שהתפקיד יהיה נקודת הסיום בקריירה שלו.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו של פורד ב-27 בנובמבר, כאשר תשעים ושניים הצביעו בעד, שלושה נגד וחמישה נמנעו. רק שלושה סנאטורים, כולם דמוקרטים, הצביעו נגד מינויו של פורד: גיילורד נלסון מוויסקונסין, תומאס איגלטון ממיזורי וויליאם האת'וואי ממיין. ב-6 בדצמבר 1973 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את מינויו של פורד בהצבעה שתוצאותיה היו 387 בעד ושלושים וחמישה נגד. שעה לאחר שאושר מינויו בבית הנבחרים, נשבע פורד אמונים לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
פורד נהיה לסגן-הנשיא ומאוחר יותר לנשיא, בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית, מבלי שנבחר בבחירות כלליות. חוקת ארצות הברית קבעה כי בהתפנות משרת הנשיא, יעבור התפקיד לסגן הנשיא. אבל נוסח החוקה המקורי לא קבעה אפשרות למנות מחליף לסגן הנשיא עצמו, אם תתפנה משרתו-שלו. התוצאה הייתה, שכל סגן נשיא שנכנס לנשיאות, עקב מות קודמו, נאלץ להשלים את כהונתו באין סגן נשיא לצדו. לאחר רצח הנשיא ג'ון קנדי הושבע סגנו, לינדון ג'ונסון, לנשיא, וכיהן ללא סגן. בעקבות זאת תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי בהתפנות משרת סגן הנשיא, יכול הנשיא, בהסכמת שני בתי הקונגרס, למנות אדם (הכשיר לכהן כנשיא) לתפקיד סגן נשיא.
פורד מונה לתפקידו לאחר שבעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972 החלה חקירה כנגד נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון שידועה כפרשת ווטרגייט. ביום חמישי, 1 באוגוסט 1974, התקשר ראש הסגל של הבית הלבן, אלכסנדר הייג, לפורד כדי להודיע לו על מציאת ראיה שחשפה את הקשר של ניקסון לטיוח פרשת ווטרגייט. פורד ואשתו גרו בווירג'יניה בציפייה שמעון סגן הנשיא בוושינגטון ישופץ בקרוב ויעבור לידיהם, אולם הייג הסביר לפורד שעליו להתכונן לאפשרות שיהיה נשיא. פורד התבדח וטען בפני אשתו שלעולם לא יגורו במעון סגן הנשיא.
נשיא ארצות הברית
פורד החל לכהן כנשיא ב-9 באוגוסט 1974, לאחר שניקסון התפטר מתפקידו. כהונתו הסתיימה ב-20 בינואר 1977, לאחר 895 ימים. הוא הנשיא היחיד שלא נבחר לנשיאות או לסגנות. פורד הפסיד בבחירות של שנת 1976 למועמד הדמוקרטי, ג'ימי קרטר. הוא נחשב לנשיא פחות טוב מהממוצע.
השבעתו לתפקיד לאחר התפטרות ניקסון
פורד היה תומך מובהק של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך כהונתו כסגנו, גם לאחר שהראיות חשפו שניקסון ציווה על הפריצה לווטרגייט ושניסה לטייח אותה. ביולי 1974, לאחר שבית המשפט העליון ציווה על ניקסון למסור הקלטות של פגישות שערך, החל בית הנבחרים בהליך הדחה נגדו. לאחר שההקלטות חשפו שניקסון היה מעורב בפרשה, הוא זימן את פורד לבית הלבן והודיע שיתפטר. לאחר שהתפטר ב-9 באוגוסט 1974, הושבע מיד פורד לנשיאות ארצות הברית, בהתאם לסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, ובאופן תקדימי, במשך תקופה של כשנתיים וחצי היו לארצות הברית נשיא וסגן נשיא, שאיש מהם לא נבחר בבחירות כלליות.
מיד לאחר שנשבע לתפקידו בחדר המזרחי של הבית הלבן על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית וורן ברגר נשא פורד נאום בשידור חי לאומה. בנאום אמר "אחיי האמריקנים, הסיוט הלאומי שלנו הגיע אל קיצו." פורד ציין את הייחוד של כניסתו לתפקיד, ובנאום אמר לאזרחי ארצות הברית:
קבינט
עם כניסתו לתפקיד, ירש פורד את הקבינט של ארצות הברית בממשל ריצ'רד ניקסון, ורוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם. עם זאת, החליף את אלכסנדר הייג, ראש הסגל של ניקסון, בדונלד רמספלד, שהיה השגריר בנאט"ו בתקופת ניקסון. רמספלד וסגנו, דיק צ'ייני, הפכו לאנשים המשפיעים בממשל פורד. בנוסף מינה פורד את אדוארד לוי לתפקיד התובע הכללי, וציווה עליו לנקות את מחלקת המשפטים מהמינויים הפוליטיים של תקופת ניקסון.
רוב חברי הקבינט נשארו בתפקידם עד שפורד החליט לשנות את הרכב הקבינט באופן דרסטי בסתיו 1975, פעולה שנקראה על ידי פרשנים פוליטיים כ"טבח ליל כל הקדושים". כל חברי הקבינט, למעט שלושה, הודחו מתפקידם. היוצאים מן הכלל היו מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר (שהיה היועץ לביטחון לאומי), מזכיר האוצר ויליאם סיימון ומזכיר מחלקת החקלאות ארל בוץ. פורד מינה את ג'ורג' הרברט ווקר בוש להיות ראש ה-CIA, בעוד שרמספלד מונה למזכיר ההגנה של ארצות הברית וצ'ייני החליף את רמספלד כראש סגל הבית הלבן, האדם הצעיר ביותר בתפקיד זה. מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של מושל קליפורניה רונלד רייגן שהתמודד מולו על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות אלה. פורד גם ביקש להפסיק את העימות בין קיסינג'ר לבין מזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר. קיסינג'ר נותר בתפקידו כמזכיר המדינה אולם ברנט סקוקרופט החליף אותו כיועץ לביטחון לאומי. אחד מחברי הקבינט של פורד, מזכיר התחבורה ויליאם קולמן, היה האפרו-אמריקאי השני שכיהן אי פעם בקבינט (אחרי רוברט ויבר) והשחור הראשון בממשל רפובליקני.
סגן הנשיא
לאחר שנכנס לתפקידו, בחר פורד ב-20 באוגוסט במושל ניו יורק נלסון רוקפלר, מנהיג האגף הליברלי במפלגה, לתפקיד סגנו. עד היום (2017) פורד ורוקפלר הם סגני הנשיא היחידים שמונו מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית. רוקפלר עבר כמה שימועים בפני הקונגרס, ובמהלכם נחשף ששלח מתנות רבות ליועצים בכירים של הנשיא, כולל לקיסינג'ר. הרפובליקנים השמרנים כעסו על מינויו של רוקפלר אולם רובם תמכו בו, והוא אושר בבית הנבחרים ובסנאט. חלקם, כולל בארי גולדווטר, התנגדו לו. ב-19 בדצמבר 1974, הושבע רוקפלר לסגנות.
מינויים לבית המשפט
פורד מינה אדם אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו: פורד מינה גם אחד עשר שופטים לבתי המשפט לערעורים, וחמישים שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
חנינה נשיאותית לניקסון
חודש אחרי כניסתו לתפקיד, ב-8 בספטמבר, נתן פורד חנינה נשיאותית בלתי מוגבלת לניקסון על כל העבירות שביצע בזמן נשיאותו. בנאום לאומה, הסביר פורד שהחנינה חשובה למדינה, ושהוא מעניק אותה לניקסון על מנת לסיים בכח את הפרק המביש בהיסטוריה האמריקאית, וכדי לאפשר לממשל לעסוק בעניינים חשובים למדינה.
החנינה ניתנה בשנת 1974, שהיא שנת בחירות לקונגרס, בחירות שהושפעו מאוד מפרשת ווטרגייט ומחנינת פורד את ניקסון. הממשל המכהן הפסיד את בחירות האמצע: המפלגה הדמוקרטית זכתה לרוב עצום בבית הנבחרים וגרפה 291 ממחוזות הקונגרס. גם בסנאט התוצאה הייתה בהתאם, כאשר המפלגה הדמוקרטית החזיקה ב-61 ממושבי הסנאט.
חנינה זו, הצילה את ניקסון ממשפט, ועוררה זעם ציבורי רב, שאולי אף תרם למפלתו של פורד בבחירות 1976. לפני החנינה, זכה פורד לשיעור תמיכה של 71%, אולם אחריה זכה לתמיכה של 50% בלבד. המבקרים טענו שפורד חתם על עסקה מושחתת עם ניקסון. הם טענו שפורד הסכים לחון את ניקסון בתנאי שזה יתפטר ויהפוך את פורד לנשיא. דובר הבית הלבן התפטר במחאה על החנינה. אלכסנדר הייג, לפי מקורות רבים, היה זה שהציע לפורד לחון את ניקסון, בעיקר בגלל ידידותו עם הנשיא לשעבר. פורד עצמו טען שהחנינה גרמה להפסדו בבחירות. העיתונות טענה שהחנינה השמידה את כל האמינות של פורד. באוקטובר 1974 העיד פורד בוועדה מיוחדת של הקונגרס שבדקה את החנינה. פורד הכחיש את קיומה של עסקה בינו לבין הנשיא לשעבר ניקסון: "לא הייתה שום עסקה נקודה". הייתה הזו הפעם הראשונה מאז ימי הנשיא אברהם לינקולן שבה נשיא ארצות הברית בחר להגיע לקונגרס מרצונו ולהעיד בעצמו, אך גם צעד מיוחד זה לא הביא לצינון הביקורות נגדו.
לאחר עזיבתו את התפקיד בינואר 1977, הצדיק פורד את החנינה בטענה שבקבלת החנינה הודה ניקסון באשמה. ב-2001, קיבל פורד פרס מקרן ג'ון קנדי על החנינה ועל האומץ שהפגין בנתינתה. הסנאטור טד קנדי טען שהתנגד לחנינת ניקסון, אולם שההיסטוריה הוכיחה שפורד ביצע את ההחלטה הנכונה.
אינפלציה
כלכלת ארצות הברית הייתה נושא לדאגה במהלך כהונת פורד. המשק נכנס לתקופה של סטגפלציה, כלכלנים ייחסו את הכניסה לתקופה זו לגורמים שונים, כולל משבר האנרגיה העולמי ב-1973 והגברת התחרות מצד מדינות כמו יפן. כהונתו התאפיינה בשיעורי אינפלציה גבוהים יחסית, שהגיעו ל-12% בשיאם, ובמאבקים עם שני בתי הקונגרס שנשלטו בידי הדמוקרטים. סוף הצמיחה הכלכלית שהתרחשה באופן רצוף לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה לפגיעה במעמד הכלכלה הקיינסיאנית, ותומכי כלכלת לסה פר כאלן גרינספן השיגו השפעה בממשל פורד. אחת הפעולות הראשונות שנקט פורד כדי להתמודד עם המצב הכלכלי הבעייתי הייתה להוציא צו נשיאותי פדרלי ב-30 בספטמבר 1974 שהורה להקים את המועצה למדיניות כלכלית (Economic Policy Board).
באוקטובר 1974, בתגובה לאינפלציה הגואה, פורד קרא לציבור האמריקאי "להצליף באינפלציה עכשיו". ("Whip Inflation Now") ועסק במיתוג תוכניתו נגד האינפלציה. האינפלציה נתפסה אז כאיום העיקרי על המשק, יותר מאשר האבטלה ההולכת והגוברת; הייתה אמונה כי מיתון האינפלציה תסייע בהפחתת האבטלה.. במטרה לשלוט באינפלציה, פורד דרש מהציבור לרסן את הצריכה, בעיקר בדלק. הוא קיווה שהציבור יגיב אליו כפי שהגיב לפרנקלין דלאנו רוזוולט, אולם הציבור לא הקשיב לו יותר מדי. פורד גם הציע תוכנית כלכלית בת עשר נקודות, שכללה העלאת מס על חברות והשכבות החזקות, בתקווה שיעזור להקטנת הגירעון. עם ההחמרה במצב הכלכלי, ויתר פורד על העלאת המס.
תקציב
המיקוד של פורד בענייני כלכלה השתנה כשנאלץ להתמודד עם המיתון הכלכלי החריף ביותר מאז השפל הגדול. פורד החליט לעבור מניסיון להתמודד מול האינפלציה לניסיון לעצור את העלייה באבטלה, שהגיעה לשיא של תשעה אחוזים במאי 1975. בינואר 1975, הציע פורד הפחתת מס לשנה של שישה עשר מיליארד דולר כדי לאפשר צמיחה, וקיצוצים בתקציב כדי למנוע אינפלציה. פורד ספג ביקורת חריפה על כך שעבר מתמיכה בהעלאת מיסים לתמיכה בהורדת מיסים. הקונגרס העלה את הקיצוץ במיסים ל-22.8 מיליארד וביטל את הקיצוצים בתקציב. במרץ 1975, חתם פורד על חוק הורדת המיסים. הגירעון ב-1975 הגיע ל-53 מיליארד דולרים וב-1976 ל-73.7 מיליארד.
כהונתו של פורד התאפיינה בגירעון תקציבי. על אף שחשש מהיכולת לממן תוכניות חברתיות במהלך תקופה של הקטנת ההוצאות, חתם פורד על חוק החינוך לילדים עם מוגבלויות ב-1975, שמיסד את מערכת החינוך המיוחד בארצות הברית. פורד טען שלכל הילדים בעלי המוגבלויות מגיע חינוך מלא.
כשהעיר ניו יורק עמדה בפני פשיטת רגל ב-1975, לא הצליח אברהם בים, ראש עיריית ניו יורק, להשיג תמיכה מצד פורד לתוכנית חילוץ ממשלתית. עיתון הניו יורק דיילי ניוז פרסם את הכותרת הראשית הבוטה "FORD TO CITY: DROP DEAD" ("פורד לעיר: תתפגרו") לאחר שהתנגד לכל סיוע ממשלתי לעיר. בנובמבר 1975, שינה פורד את דעתו והסכים להלוות כסף ממשלתי לניו יורק בתנאי שזאת תקטין את תקציבה. בדצמבר 1975, חתם פורד על חוק שהעניק לעיר ניו יורק 2.3 מיליארד דולרים.
ועדת רוקפלר
לפני כהונתו של פורד, אסף ה-CIA באופן בלתי חוקי תיקים על מתנגדי מלחמה. בתגובה ללחץ לחקור את הפעילות, הקים פורד ועדה בראשות רוקפלר. אמנם גם הקונגרס הקים ועדה משלו, אולם הייתה זאת הפעם הראשונה שבה חקרה ועדה נשיאותית נושאי ביטחון לאומי. לפי מסמכים שפורסמו בפברואר 2016, שינה הבית הלבן את הדו"ח והוציא ממנו ביקורת על מדיניות ההתנקשויות של ה-CIA.
נושאי פנים נוספים
פורד תמך בחקיקת התיקון לשוויון זכויות, והצהיר שבארצות הברית, כל איש ואישה שווים בפני החוק. הוא טען שראוי לאשרר את הנושא בפני החוקה כדי להבטיח שוויון בפני החוק לכל אדם. הוא הכריז על 26 באוגוסט 1975 כיום השוויון לנשים.
כנשיא, תמך בתיקון חוקתי שיאפשר למדינות להחליט בנושא ההפלות. זאת הייתה גם עמדתו ב-1973, כשהתנגד לפסק דין רו נגד וייד בהיותו מנהיג המיעוט בבית הנבחרים. פורד ספג ביקורת על ריאיון שנתנה אשתו בטי לתוכנית 60 דקות ב-1975, בו טענה שפסק הדין היה החלטה גדולה. בסוף ימיו טען פורד שתמך בזכות להפלות.
פורד נאלץ להתמודד עם התפרצות שפעת החזירים. בתחילת שנות השבעים, עבר זן השפעת לתקוף בני אדם. ב-5 בפברואר 1976, מת חייל וחבריו אושפזו. רשויות הבריאות הכריזו על פנדמיה, והמליצו לפורד על חיסון. למרות דחיות ועיכובים, כרבע מהאוכלוסייה חוסנה עד לביטול התוכנית בדצמבר 1976. מקרי מוות של עשרים וחמישה אנשים יוחסו לחיסון, והוא היה קטלני יותר משפעת החזירים.
המלחמה הקרה
פורד המשיך במדיניותו של ניקסון לדטאנט עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין, ודאג להקל על המתחים שהביאה איתה המלחמה הקרה. בממשל ניקסון נחתמו הסכמי סאל"ט בניסיון להרגיע את המתיחות ולעצור את ההתחמשות הבלתי פוסקת של ארצות הברית וברית המועצות. בנובמבר 1974 נפגש פורד עם ליאוניד ברז'נייב, מנהיג ברית המועצות, והשניים הסכימו להסכם מסגרת להגבלת הנשק. ביולי 1975 שוב נפגשו השניים בוועידה בנושאי שיתוף פעולה ביטחוני. בוועידה, ארצות הברית, קנדה וכמעט כל מדינות אירופה חתמו על הסכמי הלסינקי שעיקרם כיבוד עקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד. פורד קיווה להאיץ את השיחות, אולם לא הצליח להגיע להסכם עם ברז'נייב, והדיונים נמשכו גם בממשל קרטר. פורד ספג ביקורת על כך שהכיר בשליטה הסובייטית במזרח אירופה, אולם הדגש על זכויות האדם הוביל להיחלשות הגוש המזרחי בשנות השמונים. יחסי ארצות הברית-סין שהביאו לביקור ניקסון בסין התחזקו עוד יותר בביקורו של פורד בדצמבר 1975 במדינה הקומוניסטית.
בשנת 1975 אימץ פורד את המדיניות של מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200 בנוגע לגידול אוכלוסיית מדינות בעולם המתפתח.
נפילת דרום וייטנאם וקמבודיה
ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת וייטנאם תקופה ארוכה. עם השנים, התגברה התנגדות העם האמריקאי למלחמה. הפגנות וסרבנות גיוס נעשו נפוצות יותר ויותר. בשל גל המחאה ההולך וגובר, הוכרזה הפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון ב-31 במרץ 1968. אך ההסלמה במלחמה לא אחרה לבוא כאשר הורה ריצ'רד ניקסון, נשיאה החדש של ארצות הברית, על הפצצות בלאוס ופלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין בשנת 1970.
פורד נאלץ להתמודד עם המלחמה בווייטנאם. המעורבות האמריקנית הסתיימה לאחר שהסכם שביתת הנשק הושג בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז. ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם ודרש הפסקת אש בין הצפון והדרום, נוסף לשחרור שבויי מלחמה אמריקנים. ההסכם גם הבטיח את שלמותה הטריטוריאלית של וייטנאם וכמו שהוחלט בוועידת ז'נבה ב-1954, הוכרזו בחירות בצפון ובדרום. ההסכמים קבעו מסגרת של שישים ימים לנסיגת ארצות הברית מווייטנאם. מאוחר יותר באותה השנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי. בשלב זה החליף פורד את ניקסון.
להסכמים הגיעו היועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר וחבר הפוליטביורו הצפון-וייטנאמי. נשיא דרום וייטנאם לא היה מעורב בכך, והתנגד להסכם. עם זאת, הלחץ בתוך ארצות הברית לסיים את המלחמה הוביל את ניקסון וקיסינג'ר ללחוץ על דרום וייטנאם לחתום על ההסכם, ולאפשר את נסיגת הכוחות. ניקסון הבטיח שארצות הברית תגן על דרום וייטנאם במקרה של הפרת ההסכמים.
בדצמבר 1974, כמה חודשים לאחר היכנסו של פורד לתפקיד, פלשו כוחות הצפון אל הדרום. עם התקדמות כוחות הצפון, ביקש פורד מהקונגרס לאשר חבילת סיוע של 722 מיליון דולרים לדרום וייטנאם, כפי שהבטיח ממשל ניקסון. הקונגרס דחה את ההצעה ברוב גדול. הסנאטור ג'ייקוב יעבץ הציע הקצבות נדיבות לנסיגה צבאית, אולם סירב בכל תוקף לסיוע צבאי. נשיא דרום וייטנאם התפטר ב-21 באפריל 1975, והאשים את ארצות הברית בחוסר תמיכה. ב-23 באפריל, נאם פורד וטען שהמלחמה נגמרה מבחינת ארצות הברית. פורד זכה לתמיכה עצומה בהצהרתו.
עם התקרבות כוחות הצפון, ציווה פורד על פינוי אזרחים אמריקנים, ואישר סיוע לאזרחים שביקשו להימלט מהשלטון הקומוניסטי. ארבעים אלף אזרחים אמריקנים ודרום וייטנאמיים פונו במטוס עד שההתקפות התגברו. בשלב האחרון של הפינוי, הובילו מסוקים את המתפנים אל הספינות בין 29 באפריל ל-30 באפריל. ב-30 באפריל 1975 נכנסו כוחות צבא צפון וייטנאם לסייגון, בירת דרום וייטנאם. במהלך הפינוי, התרסקו מסוקים רבים עקב עומס של מתפנים.
איחוד דרום וצפון וייטנאם הוכרז באופן רשמי ביולי 1976, ומלחמת וייטנאם, שנמשכה מאז שנות החמישים, נגמרה. רוב המפונים מדרום וייטנאם נכנסו לארצות הברית. חוק מ-1975 הקציב 455 מיליון דולרים לסיוע לפליטים. בסך הכול, באו 130,000 פליטים לארצות הברית ב-1975, ועוד אלפים ברחו בשנים לאחר מכן.
המזרח הרחוק
בקמבודיה השכנה אירע תהליך דומה. ניצחונה של צפון וייטנאם הוביל לתסיסה של הרוחות באסיה, וממשל פורד חשש לגבי אובדן השפעה אמריקנית. הממשל היה מוכן להגיב בכוח בשני מקרים: בפעם הראשונה לאחר שכוחות הקמר רוז' חטפו אונייה אמריקאית ממים בינלאומיים, ושוב כשחיילים נהרגו באזור המפורז בין צפון ודרום קוריאה.
המשבר הראשון החל בקמבודיה. בתחילת 1975 החלו הקומוניסטים (הקמר רוז') במתקפה, אשר תוך מאה ושבעה עשר ימים הביאה לסופה של הרפובליקה הקמרית. כאשר סירב הקונגרס האמריקני להקציב עזרה נוספת, לאחר שרכבת אווירית של אספקה ומזון החלה כבר לפעול, היה ברור כי ימי שלטונו של נשיא קמבודיה לון נול ספורים. פנום פן וערים נוספות החלו להיות מופגזות בארטילריה. ב-17 באפריל 1975 נכנעה ממשלתו של לון נול, והוא נמלט לארצות הברית. בקמבודיה חולל שלטון של הקמר רוז' ומנהיגם פול פוט רצח עם.
במאי 1975, זמן קצר לאחר נפילת סייגון והשתלטות הקמר רוז', חטפו אנשי הקמר רוז' אוניית סוחר אמריקאית ממים בינלאומיים. פורד החליט להגיב בכוח ושלח את אנשי חיל הנחתים לשחרר את האונייה, אולם הנחתים נחתו על האי הלא נכון ונתקלו בהתנגדות. למעשה המלחים האמריקאים שוחררו עוד לפני המבצע, ללא ידיעת ממשלת ארצות הברית. סדרה של תקלות מבצעיות חמורות הביאה לסיום כושל של המשימה ולשמונה עשר הרוגים אמריקניים (שלושה מהם נעדרים) והרוגים נוספים בתאונת מסוק. עם זאת, המבצע נחשב למוצלח מבחינת פגיעה בכוחות הקמר רוז', ופורד זכה לעלייה של 11% באהדה שלו אחריו.
היסטוריונים חשו שפורד הרגיש שעליו להגיב בכוח לתקרית כיוון שחשש שהסובייטים כיוונו אותה. אנשי הממשל חשו שעליהם להגיב בכוח כדי לדכא ניסיונות התנגדות נוספים באסיה.
במשבר השני היה מעורב כפר באזור המפורז בין שתי הקוריאות. היה זה המקום היחיד בו כוחות הצפון והדרום היו בקשר. קוריאה הצפונית, שעודדה מהקושי של ארצות הברית בווייטנאם, החלה להפעיל לחץ דיפלומטי ואמצעים צבאיים כדי לשכנע את ארצות הברית לסגת מקוריאה הדרומית. באוגוסט 1976, הרגו חיילים צפון קוריאנים שני קצינים אמריקנים ופצעו שומרים מהדרום באזור המפורז. ההתקפה התרחשה במהלך פגישה של המדינות הבלתי-מזדהות בסרי לנקה. קים ג'ונג איל, בנו של המנהיג קים איל-סונג, הציג את התקרית כדוגמה לתוקפנות אמריקנית, ודרש את נסיגת ארצות הברית מהדרום מצד המדינות הבלתי-מזדהות.
בפגישות של הקבינט, טען קיסינג'ר שהצפון רואה את ארצות הברית כחלשה מאז נפילת סייגון, ושעל המדינה להגיב. פורד הסכים. לאחר ששקל כמה אפשרויות, החליט פורד להפגין עוצמה ושלח מספר גדול של כוחות קרקע ואת חיל האוויר לטוס מעל האזור. ממשלת צפון קוריאה ויתרה על הנושא וגם התנצלה.
המזרח התיכון והסכסוך הישראלי-ערבי
מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, הוא שהוביל את עיקר הפעילות באזור המזרח התיכון.
שני סכסוכים במזרח התיכון הפכו למשבר. הסכסוך בקפריסין הידרדר לאחר פלישת טורקיה לקפריסין, מה שהוביל למתיחות בתוך נאט"ו. טורקיה פלשה לקפריסין לאחר ההפיכה ב-1974 שאותה עודדה יוון. הסכסוך היה קשה במיוחד כיוון שגם טורקיה וגם יוון היו חברות בנאט"ו. באמצע אוגוסט, פרשה ממשלת יוון מנאט"ו. באמצע 1974, תמכו בית הנבחרים ובסנאט בעצירת הסיוע הצבאי לטורקיה. פורד, שחשש ליחסי ארצות הברית-טורקיה ולהיחלשות נאט"ו במזרח אירופה, הטיל על כך וטו. הקונגרס העביר חוק שני בנושא, שגם עליו הטיל פורד וטו, על אף שהגיע לפשרה להמשיך בסיוע עד לסוף השנה. כפי שפורד צפה, יחסי ארצות הברית-טורקיה נפגעו ולא התאוששו עד 1978.
בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, היה צריך פורד להתמודד עם תוצאות מלחמת יום הכיפורים. למרות הפסקת האש שסיימה את המלחמה, לא הצליח קיסינג'ר להתקדם באזור. ב-1973 תקפו מצרים וסוריה את ישראל, בניסיון לקחת את השטחים אותם הפסידו במלחמת ששת הימים. אולם ההצלחה הראשונית לא ארכה זמן רב לפני שישראל הצליחה לנצח במלחמה, ופורד חפץ להגיע לשלום בין הצדדים. פורד לא אהב את מה שראה כ"עיכוב" ישראלי בנושאי השלום, וטען שכעס על ישראל בשל כך. בין ישראל למצרים נחתם בינואר 1974 הסכם הפרדת כוחות שהביא לסיום המלחמה עצמה ומצרים עברה מחוג ההשפעה הסובייטי לזה של ארצות הברית. כדי להביא להסכם יציב יותר החל קיסינג'ר במסע דילוגים בחודש מרץ 1975. ישראל הסכימה לנסיגה רחבה בסיני, עד לקו אל עריש-ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה הכרזה על ביטול מצב הלוחמה בין ישראל למצרים. המצרים סירבו ודרשו בתמורה לאי לוחמה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, וכן שההסכם יהיה בתוקף לשנה אחת.
מסע זה נכשל, וקיסינג'ר הטיל את האשמה בישראל במה שכינה "עמדותיה הנוקשות" (למעשה סירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי ופינוי תחנת ההתראה באום חשיבה ללא הצהרה על אי לוחמה). פורד שלח מברק לראש ממשלת ישראל יצחק רבין ובו הביע את אכזבתו ממדיניותה של ישראל. בעקבות הכישלון הכריז פורד ב-24 במרץ על מדיניות של "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית וישראל. התוצאה בפועל של מדיניות זו התבטאה בהקפאת החתימה על עסקאות נשק חדשות (כולל נשק שהובטח בשיחות בעל פה), פגישות לא רשמיות של שליחים של הממשל האמריקאי עם אנשי אש"ף, והפסקת תיאום העמדות לקראת כינוסה של ועידת ז'נבה (שלא התכנסה בסופו של דבר). רבין ציין ש"הערכה זו הייתה אחת התקופות הקשות ביותר ביחסים בין ארצות הברית וישראל". היא נמשכה במשך חצי שנה. החלטות הממשל בנושאי ישראל הרגיזו את תומכי ישראל בקונגרס ואת הקהילה היהודית. ב-21 במאי, פורד "חווה זעזוע אמיתי", כששבעים ושישה סנאטורים אמריקנים כתבו לו מכתב שבו הוא נדרש "להיענות" לבקשה של ישראל המבקשת סיוע צבאי וכלכלי בסך 2.56 מיליארד דולר. פורד התרגז באמת וחשב שהסיכוי לשלום נתון בסכנה. הייתה זאת, מאז האיסור בספטמבר 1974 על ייבוא וייצוא נשק לטורקיה, הפלישה השנייה של הקונגרס לניהול מדיניות החוץ של הנשיא. חודשי הקיץ הבאים תוארו על ידי פורד כ"מלחמת עצבים "אמריקאית-ישראלית". לאחר מיקוח ממושך, נחתם רשמית הסכם ביניים בין ישראל למצרים והסיוע חודש.
הפלישה האינדונזית למזרח טימור
לאחר מהפכת הציפורנים, נסוגה פורטוגל ממזרח טימור. אינדונזיה השכנה פלשה למזרח טימור ב-1975 לאחר שזאת הכריזה על עצמאותה מפורטוגל. כדי לשמור על יחסים טובים עם מנהיג אינדונזיה סוהארטו, לא התנגד פורד כשנודע לו על הפלישה. מזרח טימור נותרה בשליטה אינדונזית עד ל-1999.
פורד החל למכור נשק לממשל סוהארטו ב-1975, לפני הפלישה. כמעט תשעים אחוזים מהנשק האינדונזי בזמן הפלישה היה אמריקני. לאחר הפלישה, העניק פורד בערך שלושים מיליון דולרים בכל שנה לאינדונזיה, ומכירות הנשק המשיכו לעלות גם בממשל קרטר. המדיניות נותרה על כנה עד ל-1999.
ביקורים בינלאומיים
פורד נסע לשבעה ביקורים בינלאומיים במהלך נשיאותו.
ניסיונות ההתנקשות בחייו
בתוך שלושה שבועות בספטמבר 1975 חווה פורד שני ניסיונות להתנקש בו. את שני הניסיונות הכושלים ביצעו נשים ושניהם אירעו במדינת קליפורניה.
המקרה הראשון אירע בסקרמנטו, בירת קליפורניה. בבוקר 5 בספטמבר 1975 יצא פורד ממלונו כדי לצעוד ברגל בשביל שמוביל אל בניין הקפיטול לפגישתו עם המושל בראון. אנשים רבים נקהלו בפארק והוא נעצר כדי ללחוץ את ידיהם. בקהל נמצאה גם לינט פרום, לבושה שמלה אדומה ונושאת את האקדח בנרתיק רגל. פורד העיד אחר כך שראה את פרום הלבושה אדום כאשר התקרבה ועמדה מאחורי שורת האנשים הסמוכה אליו והוא סבר שגם היא מבקשת ללחוץ את ידו. פרום שלפה את האקדח מנרתיקו וניסתה לירות ללא הצלחה, ובמזל הנשיא פורד ניצל מהתנקשות. היא נשפטה למאסר עולם, אולם שוחררה על תנאי ב-14 באוגוסט 2009.
בחירות אמצע הכהונה של 1974
הבחירות לקונגרס ב-1974 התרחשו פחות משלושה חודשים לאחר שפורד נכנס לתפקידו ובמהלך פרשת ווטרגייט. המפלגה הדמוקרטית הצליחה להשתמש בזעם הציבורי ולהשיג עוד ארבעים ותשעה מושבים בבית הנבחרים, כשהם שולטים ב-291 מתוך 435 מושבים. גם המושב שהיה של פורד נלקח בידי הדמוקרטים. בבחירות לסנאט, השיגו הדמוקרטים שישים ואחד מושבים מתוך מאה. הקונגרס החדש העביר את האחוז הגבוה ביותר של חוקים עליהם הטיל הנשיא וטו מאז נשיאותו של אנדרו ג'ונסון.
הפסדו בבחירות 1976
פורד ניסה להיבחר לכהונה מלאה ב-1976, אולם קודם היה צריך להתמודד בתוך המפלגה הרפובליקנית. חנינת ניקסון וההפסד בבחירות אמצע הכהונה החלישו את כוחו של פורד, והוא זכה להתנגדות האגף השמרני במפלגה. הרפובליקנים השמרנים התאכזבו מבחירתו של רוקפלר בתור סגנו של פורד, והאשימו את פורד בנפילת סייגון, בחנינה למשתמטים ובהמשך הדטאנט, ספציפית בחתימה על הסכמי הלסינקי. רונלד רייגן, מנהיג השמרנים, החל במסע הבחירות שלו בסתיו 1975. על פי עצתם של רמספלד וצ'ייני, פנה פורד לרוקפלר ודחק בו שיוותר על התמודדותו מחדש למשרתו בבחירות 1976. מהלכים אלו נועדו בין היתר לחזק את האגף הימני במפלגתו של פורד במטרה להחליש את הפופולריות של רייגן. רוקפלר הסכים לכך. פורד ניצח את רייגן בכמה ממערכות הבחירות המקדימות, אולם רייגן הצליח להשיג תנופה לאחר שניצח במרץ 1976 בקרוליינה הצפונית. המירוץ בין פורד ורונלד רייגן היה קשה ואף שווה. בתחילת הוועידה הרפובליקנית הלאומית באוגוסט 1976 עדיין אי אפשר היה לדעת מי יהיה המועמד, שכן אף אחד מהם לא השיג רוב. פורד ניצח את רייגן בהפרש זעום בסיבוב הראשון לאחר תמיכה מצד הצירים הלא מחויבים, ואז בחר בסנאטור בוב דול מקנזס כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. זאת הייתה הוועידה האחרונה שבה המועמד לתפקיד הנשיא עדיין לא נקבע בזמן ההתכנסות.
לאחר מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, נאלץ פורד להתמודד בחוסר אמון בסיסי בממשלה. פורד החליט לאמץ אסטרטגיה במהלכה יישאר בוושינגטון כדי להיראות נשיא. הוא הרוויח מכך שהיה זה יום העצמאות המאתיים של ארצות הברית, ומהאירועים שנלוו אליו. הוא ניהל את טקס הזיקוקים בארבעה ביולי בוושינגטון, טקס ששודר בטלוויזיה. ב-7 ביולי 1976, אירח לארוחת ערב בבית הלבן את אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ואת בעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקור שגם שודר בטלוויזיה. בנאום לכבוד מאתיים שנים לקרבות מלחמת העצמאות, ביקש פורד להשיג פיוס בין העם. בנוסף לכך נאם והביע את התנגדותו לממשלה גדולה ומסורבלת.
המועמד הדמוקרטי, מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר, מיצב את עצמו כאאוטסיידר ותומך ברפורמה, וקיבל את תמיכת הבוחרים שהתנגדו לפוליטיקה המסורתית. לאחר הוועידה הדמוקרטית הלאומית, הוא הוביל על פורד ב-33%. אולם ככל שמסע הבחירות התמשך, הדביק פורד את הפער, וביום הבחירות טענו הסקרים לשוויון. היו שלושה אירועים חשובים במסע הבחירות. ראשית כל, הבטיח קרטר "חנינה גורפת" לפליטים נוצריים ודתיים, ולכל משתמטי מלחמת וייטנאם (פורד נתן להם רק חנינה מותנית) בתגובה לשאלה שנשאל בעימותי הבחירות, מה שפגע בפורד באוהיו, ויסקונסין, הוואי ומיסיסיפי (פורד היה צריך רק עוד 11,000 קולות באוהיו ועוד מדינה אחת מהשלוש האחרות כדי לנצח.) הייתה זאת פעולתו הראשונה של קרטר כנשיא, עליה חתם ב-20 בינואר 1977. מוקדם יותר, פרסם מגזין פלייבוי ריאיון שנוי במחלוקת עם קרטר, בו הודה ש"חשק בליבו" באישה שאינה אשתו, מה שפגע בתמיכה בו בקרב נשים ונוצרים. בנוסף, הצליח פורד בעימות הבחירות הראשון מאז 1960. הסקרים לאחר העימות חשפו שרוב הבוחרים חשו שפורד ניצח. קרטר נפגע מטענתו של פורד שהוא חסר את הניסיון להיות מנהיג לאומי מוצלח, ובנוסף לכך נפגע מעמדותיו המעורפלות בנושאים רבים.
פורד היה הנשיא הראשון שהשתתף בעימותים (ניקסון וקנדי לא היו נשיאים כשהשתתפו). קרטר טען שניצח בזכות העימותים, שכן הם הראו לבוחרים שיש לו מה להציע. נקודת המפנה הגיעה בעימות השני, בה טען פורד "אין שליטה סובייטית במזרח אירופה ולא תהיה אחת תחת ממשל פורד". בנוסף טען שהוא "לא מאמין שהפולנים מרגישים נשלטים בידי ברית המועצות. פורד טען שהתייחס לכך שהסובייטים לא יצליחו לעולם לרסק את רוחם של עמי מזרח אירופה שרוצים עצמאות. אולם הניסוח שלו היה מוזר כל כך עד שגם המראיין הופתע מכך. כתוצאה מכך, איבד פורד מהאהדה כלפיו וקרטר הצליח לשמור על רוב קטן בסקרים.
פורד לא הצליח לגרום לקונגרס לבטל את חוקי הגבלת מחירי הגז הטבעי משנות ה-50, שגרמו להידלדלות מאגר הגז הטבעי של ארצות הברית במהלך משבר האנרגיה העולמי. קרטר הודיע שהוא מתנגד לביטול החוקים ואמר שמהלך כזה יחולל אסון. בסופו של דבר, ניצח קרטר בבחירות כשהשיג 50.1% לעומת 48% לפורד. במספר האלקטורים, הבחירות עצמן היו הצמודות ביותר מאז 1916: קרטר זכה בעשרים ושלוש מדינות עם 297 אלקטורים, ופורד זכה בעשרים ושבע מדינות ו-240 אלקטורים (אלקטור אחד מוושינגטון, שהיה מחויב לפורד, הצביע לרייגן). ניצחונו של קרטר הגיע במיוחד בגלל ניצחונו הגדול בדרום (שבו הפסיד רק בווירג'יניה) וניצחונותיו הקטנים במדינות צפוניות גדולות כגון ניו יורק, אוהיו ופנסילבניה. פורד הצליח במערב, וזכה בכל מדינה מלבד הוואי. המירוץ היה צמוד במיוחד באורגון, בה פורד ניצח בהפרש קטן מאוד. אם פחות מ-25,000 קולות היו מחליפים צד באוהיו בוויסקונסין, היה משיג פורד 276 אלקטורים לעומת 261 לקרטר ומנצח. למרות זאת, הצליח פורד לצמצם את הפער הגדול שהיה לקרטר בתחילת המירוץ.
אם פורד היה מנצח בבחירות, התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית היה מונע ממנו לרוץ שוב ב-1980, כיוון שכיהן יותר משנתיים לאחר התפטרות ניקסון.
פעילות
המחלוקת בנושא החנינה שהעניק פורד לניקסון נחלשה לבסוף. יורשו של פורד, ג'ימי קרטר, פתח את נאום ההשבעה שלו ב-1977 כאשר שיבח את הנשיא היוצא ואמר: "עבורי ועבור האומה שלנו, אני רוצה להודות לקודמי על כל מה שעשה כדי לרפא את ארצנו".
פורד נשאר פעיל בשנים שלאחר נשיאותו. הוא המשיך להופיע באירועים בעלי משמעות היסטורית ובאירועים טקסיים ורשמיים, כגון השבעת נשיאים והנצחה. בינואר 1977 הוא עוטר במדליית הכבוד של ארגון אייזנהאואר, ולאחר מכן כיהן כיו"ר חבר הנאמנים שלה בשנים 1980–1986. מאוחר יותר ב-1977, הוא הסכים בלית ברירה להתראיין לג'יימס נאוגטון, עיתונאי מהניו יורק טיימס אשר הוטלה עליו המשימה לכתוב את מודעת האבל של הנשיא פורד לכשימות. ב-1979 פרסם פורד את האוטוביוגרפיה שלו, A Time To Heal.
במהלך כהונתו של קרטר, קיבל פורד תדרוכים חודשיים מממשל קרטר בנושאי פנים וחוץ, וכשביקר בוושינגטון תמיד הוזמן לסעוד עם הנשיא. מערכת היחסים ביניהם התפתחה לאחר שעזב את תפקידו, בעיקר לאחר ששניהם ביקרו בלווייתו של אנואר סאדאת ב-1981. עד למותו של פורד, קרטר ואשתו, רוזלין, ביקרו אצל משפחת פורד לעיתים תכופות. פורד וקרטר כיהנו שניהם בוועדה לרפורמה בתהליך הבחירות שהוקמה ב-2001.
כמו הנשיאים קרטר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וביל קלינטון, היה פורד חבר במועצה למצוינות ממשלתית שסיפקה הכשרה לעובדים ממשלתיים.
במהלך פרישתו הקדיש פורד גם זמן רב לתחביבו הספורטיבי, גולף. לעיתים תכופות הוא היה משחק הן באופן פרטי והן באירועים ציבוריים עם הקומיקאי בוב הופ, חבר ותיק של פורד. בשנת 1977, הוא השתתף במועדון הגולף עם דני תומאס השוכן בממפיס שבטנסי.
פורד שקל לרוץ מול קרטר בבחירות 1980, וסירב לכמה הצעות עבודה מחברות גדולות. הוא טען שקרטר הרס את השיחות בנושאי סאל"ט ותקף את מדיניות החוץ שלו במזרח התיכון ובאפריקה. רבים טענו שפורד רצה למחוק את תדמיתו כ"נשיא בתאונה" ולזכות בכהונה משלו. בנוסף, האמין פורד שרונלד רייגן השמרן לא יצליח לנצח את קרטר. פורד זכה לתמיכתו של הנרי קיסינג'ר, אולם ב-15 במרץ 1980, הודיע שלא ירוץ.
לאחר שנבחר רייגן להיות המועמד הרפובליקני, הוא שקל לבחור בפורד כמועמד לסגן נשיא, אולם הם לא הצליחו להגיע להסכמות. פורד רצה השפעה על מינוי אישים (קיסינג'ר לתפקיד מזכיר המדינה ואלן גרינשפן כמזכיר האוצר), אך בסופו של דבר בחר רייגן בג'ורג' הרברט ווקר בוש, ראש ה-CIA לשעבר. פורד הופיע בתשדיר למען רייגן, והכריז שעדיף שהמדינה תקבל את רייגן על פני נשיאותו החלשה של קרטר. ב-8 באוקטובר 1980, אמר פורד שמעורבות של ניקסון במסע הבחירות תפגע ברייגן.
ב-3 באוקטובר 1980, האשים פורד את קרטר בטענותיו שמועצת הנגידים של הפדרל ריזרב אינה אפקטיבית, בעיקר מכיוון שקרטר מינה את רוב חברי המועצה, וטען שקרטר יעשה הכול כדי להציל את עורו.
לאחר ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן, אמר פורד לכתבים שיש להטיל עונש מוות על פושעים שמשתמשים בנשק חם אם הם פוצעים אדם.
לאחר כהונתו, הצטרף פורד למכון היזמות האמריקני. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ב-23 במרץ 1988.
לאחר שעזב את תפקידו, עבר פורד עם אשתו לדנוור. הוא השקיע במציאת נפט, וזכה לרווחים נאים עבור משפחתו.
בספטמבר 1981, ייעץ פורד לרייגן לא להיכנע לוול סטריט בנושאים כלכליים. ב-20 באוקטובר 1981, טען שמניעת חבילת סיוע לערב הסעודית יפגע ביחסים האמריקניים במזרח התיכון. ב-24 במרץ 1982, הציע פורד תמיכה במדיניות הכלכלית של הנשיא רייגן אולם טען שאם רייגן לא יתפשר עם הקונגרס התוכנית תיתקע.
במהלך ערב איסוף תרומות באוגוסט 1982, הודיע פורד על התנגדותו לתיקון חוקתי שיחייב את ארצות הברית להתנהל בתקציב מאוזן. הוא טען שיש לבחור בחברי קונגרס אחראיים יותר מבחינה פיסקלית. פורד סייע למתמודדים הרפובליקנים בטנסי במהלך בחירות אמצע הכהונה באוקטובר 1982.
ב-1987, העיד פורד בוועדה המשפטית של הסנאט והביע את תמיכתו ברוברט בורק, שעמד להתמנות לתפקיד שופט בבית המשפט העליון. הסנאט דחה את המועמדות ברוב של חמישים ושמונה סנאטורים לעומת ארבעים ושניים.
ב-1987 פרסם פורד ספר שכלל אנקדוטות פוליטיות הומוריסטיות.
ב-1988, כיהן פורד במספר מועצות של חברות. בנוסף לכך מונה לנאמן כבוד של חברת סיטיגרופ עד למותו.
ב-1977, הקים פורד מכון למדיניות ציבורית. באפריל 1981 פתח את הספרייה הנשיאותית שלו באוניברסיטת מישיגן, ולאחר מכן, בספטמבר, מוזיאון על שמו בגרנד רפידס.
באוקטובר 1990, הופיע פורד עם בוב הופ בקליפורניה כדי לחגוג את יום הולדתו המאה של הנשיא לשעבר דוייט אייזנהאואר, והשניים חשפו לוחית עם חתימותיהם של כל הנשיאים לשעבר שעוד היו בין החיים.
באפריל 1991 הצטרף פורד לנשיאים לשעבר ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן וג'ימי קרטר, שקראו לתמוך ב"חוק בריידי", חוק שקבע תקופת המתנה בזמן רכישת נשק. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא כתב לבית הנבחרים האמריקני, יחד עם קרטר ורייגן, מכתב תמיכה בחקיקת הגבלות על מכירת סוגי נשק מסוימים (כגון עוזי ו-AK-74). תקנה זו שכונתה "איסור מכירת רובי סער" ("Assault Weapons Ban") הייתה חלק מחוק כולל למניעת פשע, ונקבע כי היא תפקע לאחר 10 שנים. פורד הותיר את חותמו על בית המשפט העליון של ארצות הברית דווקא בכיוון ליברלי. השופט שמינה, ג'ון פול סטיבנס, היה הסמן השמאלי של הערכאה הפדרלית העליונה.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1992, טען פורד שהמצב זהה להפסדו ב-1976, ודרש תשומת לב לבחירות לקונגרס. הוא טען שהרוב הדמוקרטי בקונגרס ממשיך בשיטות של הטלת מיסים ובזבוז, וכך הוא נבחר.
באפריל 1997, הצטרף פורד לנשיא קלינטון, לנשיא לשעבר בוש ולננסי רייגן בחתימה על עצומה שדרשה מהאזרחים לפתור את העימותים הפנימיים בתוך המדינה.
ב-20 בינואר 1998, התראיין פורד מביתו ואמר שהמועמד הרפובליקני לנשיאות בשנת אלפיים יפסיד אם יהיה שמרני. הוא טען שמועמד ימני מדי לא יצליח למשוך את הבוחרים, כשם שמועמד דמוקרטי ליברל מדי לא ינצח.
ב-1998 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס וב-1999 העניק לו הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, שני עיטורי הכבוד האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית.
במהלך ניסיון ההדחה של קלינטון, הסכימו פורד וקרטר לא לדון בנושא, אולם קרטר נאלץ לענות לשאלה בנושא במהלך דיון באוניברסיטה.
באוקטובר 2001, התעמת פורד מול השמרנים במפלגה הרפובליקנית וטען שיש להתייחס לזוגות חד-מיניים בצורה שווה לחלוטין. הוא הפך לרפובליקני הבכיר ביותר שתמך בשוויון זכויות לחד-מיניים, וטען שיש לבצע תיקון לחוקה שימנע כל אפליה כלפיהם. פורד היה חבר בקואליציה לאחדות רפובליקנית, שמטרתה הייתה למנוע מהמפלגה הרפובליקנית לעסוק בנושאי העדפה מינית.
בריאיון מוקלט ביולי 2004, טען פורד שהיו לו חילוקי דעות בכך שממשל בוש השתמש בכך שהיה לעיראק, לכאורה, נשק להשמדה המונית, כאמצעי להצדקת מלחמת עיראק, וקרא למלחמה טעות שלא קשורה לנושאי הביטחון הלאומי. הוא ביקש לא לשחרר את הריאיון לציבור עד למותו.
בעיות בריאות
פורד סבל פעמיים משבץ מוחי קל בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשנת 2000 לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה, אך הוא התאושש במהירות לאחר שאושפז בבית החולים האוניברסיטאי של האנמן שבפילדלפיה. במהלך 2006 אושפז מספר פעמים. הוא בילה 11 ימים בבית החולים אייזנהאואר השוכן ליד ביתו שבעיר רנצ'ו מיראז' שבקליפורניה, שם קיבל טיפול בדלקת ריאות. ב-23 באפריל 2006 ביקר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בביתו של פורד ברנצ'ו מיראז' במשך קצת יותר משעה. זו הייתה ההופעה הפומבית האחרונה של פורד.
במהלך חופשה בקולורדו, אושפז פורד במשך יומיים ביולי 2006 בגלל קוצר נשימה. הוא עבר ניתוח להשתלת קוצב לב באוגוסט 2006. ב-28 באוגוסט, שוחרר מבית החולים וחזר לקליפורניה. ב-13 באוקטובר נאלץ לבטל את השתתפותו בחנוכת בית הספר ג'רלד פורד למדיניות ציבורית באוניברסיטת מישיגן. יום קודם לכן נבדק בבית החולים אייזנהאואר ושוחרר ב-16 באוקטובר. בנובמבר 2006, כבר היה מרותק למיטת חוליו.
מותו ומורשתו
פורד מת ב-26 בדצמבר 2006 בביתו שברנצ'ו מיראז' ממחלת כלי הדם הסטרוסקלרוטית ומטרשת עורקים בגיל תשעים ושלוש. פורד מת שלושים וארבע שנים לאחר מותו של הנשיא הארי טרומן. הוא היה האחרון מבין חברי ועדת וורן שעוד חי.
ב-2 בינואר 2007 התקיימה הלווייתו הלאומית בוושינגטון הבירה וב-17 בפברואר 2007 נקבר פורד במוזיאון הנשיאותי על שמו בעיר גרנד רפידס שבמישיגן.
משפחת פורד ביקשה מחברי תנועת הצופים להשתתף בהלווייתו. הצופים יצרו משמר כבוד לארון הקבורה.
מדינת מישיגן הכינה פסל מיוחד בדמותו של פורד לגלריה הלאומית והוא נחשף ב-3 במאי 2011. על הפסל הופיע ציטוט של דובר הבית הלבן במהלך כהונתו, בטענה שפורד היה האיש הנכון לאיחוד המדינה. בנוסף, הופיע ציטוט של פורד מנאום השבעתו, בו טען שהחוקה טובה ושהעם הוא הריבון.
אשתו של פורד, בטי, מתה ב-8 ביולי 2011, גם היא בגיל תשעים ושלוש, ונקברה לצידו.
אריכות ימיו
ב-12 בנובמבר 2006, לאחר שעקף את תוחלת החיים של רונלד רייגן, הודה פורד על אריכות ימיו. במותו היה בגיל 93 שנים ו-165 ימים, וכך האריך ימים יותר מכל נשיא אחר של ארצות הברית (עד שג'ורג' הרברט ווקר בוש עקף אותו ב-2017), כשהוא מבוגר בארבעים וחמישה ימים מרונלד רייגן במותו. מבחינת סגני נשיאים, הוא הגיע למקום השלישי בלבד, אחרי ג'ון גארנר (שהיה בן 98) ולוי פ. מורטון (שהיה בן 96). בנוסף, הייתה לו תקופת הגמלאות השלישית באורכה לאחר נשיאותו, לאחר הרברט הובר (31 שנים ושבעה חודשים) וג'ימי קרטר, שחי שלושים ושבע שנה לאחר נשיאותו (נכון ל-2018).