cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולינזיה
אוכלוסייה
החוקר תור היירדאל הציע תאוריה חלופית, ולפיה תושבי פולינזיה הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית. התימוכין העיקריים לתאוריה זו היו: האגדות ששמע היירדאל מהפולינזים על אב קדמון/אל בן הגזע הלבן ושמו טיקי שהגיע מהמזרח, ושמצא דומות להן בבוליביה אודות שרידיה של קבוצה אתנית בעלת צבע עור לבן ומנהיגה טיקי שנמלטו בעקבות מלחמה באינדיאנים שקדמו לאינקה, עלו על רפסודות בחוף הצפון מערבי של דרום אמריקה ונעלמו; העובדה שעקב סיבוב כדור הארץ כיוון הרוח וזרמי הים הם ממזרח למערב (כלומר מכיוון אמריקה הדרומית לפולינזיה), כל עונות השנה ומשחר ימי בראשית; וגידול הבטטה שכל החוקרים מסכימים שמקורו באמריקה הדרומית והוא גידול נפוץ בפולינזיה. לשם הוכחת תאוריה זו הפליג תור היירדאל בשנת 1947 מפרו לאיי טואמוטו על רפסודה שהייתה חיקוי לכלי השיט שהיה בידי האינדיאנים. לרפסודה ניתן השם קון-טיקי.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו מאז בפולינזיה, הוכיחו כי הפולינזים הגיעו לאיים בשלב הרבה יותר מוקדם משסבר היירדאל, שלב שבו לא היו לאינדיאנים של אמריקה הדרומית אמצעי שיט שהיה מאפשר להם להגיע לפולינזיה. מאידך, התאימו תוצאות המחקרים לתאוריה על נתיב הגירה המתחיל באסיה, ועובר דרך איי מלנזיה. מחקרים מאוחרים יותר בתחום הגנטיקה האבולוציונית נמצא כי מוצאם של הפולינזים אכן מדרום-מזרח אסיה ולא מאמריקה. עם זאת, נמצאו כמה עדויות גנטיות להתערבות אינדיאנית באוכלוסיית פולינזיה, דבר שמעלה את האפשרות לקשר רציף בין הפולינזים והאינדיאנים ונותן גם הסבר אפשרי להימצאות הבטטה בפולינזיה.
הדרך אותה עברו המתיישבים עברה מפיג'י (1,200 לפנה"ס) דרך טונגה (400 לפנה"ס), סמואה (200 לפנה"ס), לאיי מרקיז וטהיטי (120 לפנה"ס). מתיישבים שיצאו מאיי מרקיז יישבו את אי הפסחא (בין 400 ל-1200 לספירה). איי הוואיי יושבו על ידי מהגרים מטהיטי (750 לספירה), וניו זילנד יושבה על ידי מהגרים מאיי מרקיז (1000 לספירה).
מבנה חברתי
בפולינזיה, המשפחה המורחבת הייתה יחידה שסיפקה את צורכי עצמה, כשראש המשפחה היה הבכור שנולד לבכור. לקשרי דם הייתה חשיבות גדולה בקשרים החברתיים. המנהיג באוכלוסייה עצמאית היה בדרך כלל הצאצא הישיר לראש המשפחה שהשתלטה על האדמה, בין על ידי כיבוש או על ידי יישוב. המנהיג (צ'יף) שלט בעזרת קרובי משפחה שמונו לפקידים בדרגה נמוכה יותר. בדרך כלל שליטים עצמאים שלטו במחוז או על אי אחד בלבד.
משפחת השליט הבדילה עצמה כמעמד מיוחד משאר פשוטי העם, ומעמדם נקבע בירושה. שושלות היוחסין שלהם סיפקו את הקשר עם האליל הבורא ושממנו הם שאבו את כוח הקסם שלהם (מאנה). חוקי טאבו (מילה שמקורה פולינזי) נוקשים נועדו להגן על השליט מפני מגע עם אלו שאינם במעמדו, או שאינם קרובי משפחתו, ולשמר את המערכת הדתית שתמכה בו. פגיעה בחוקי הטאבו גררה לעיתים קרובות עונש מוות. כל האדמות בהוואי ובטהיטי היו שייכות לשליטים העליונים, והיה להם שלטון מוחלט על נתיניהם.
כשבאו המיסיונרים הראשונים לפולינזיה הם גילו שהדרך המהירה ביותר לנצר את האוכלוסייה הייתה לנצר קודם את המנהיגים. היה זה תהליך שבסופו איבדו המנהיגים את השליטה על האוכלוסייה כאשר חוקי הטאבו הדתיים הפסיקו להיות רלוונטיים.
דת
מזמורי דת פולינזיים לכבודם של מנהיגי השבטים מפרטים את שושלות היוחסין שלהם עד האלים המרכזיים האחראים לסדר הנוכחי בעולם, ושנולדו לאמא אדמה ולאבא שמיים. המזמורים מספרים כי הארץ והשמיים נוצרו מהריק והאפלה, בהם התקיים "המקור" או "היסוד" (Te Tumu). על ידי זיווג תופעות שכליות וטבעיות נוצרו השמים והארץ. מהזיווג בין הארץ והשמים בחשכה נולדו האלים טאנה (Tane), טו (Tu), רונגו (Rongo) וטנגארואה (Tangaroa). טאנה הוא המנהיג בהפרדת הזוג הקדום ובהבאת האור לעולם.
מנהיגי השבטים היו אחראים לקשר עם האלים שהתקיים במקומות קדושים ששימשו כמקדשים. במקומות אלו הוצעו לאלים מנחות ונישאו תפילות לשלומם והצלחתם של המנהיגים ובני שבטם. צורת העננים וסימנים אחרים של הטבע פורשו כתגובות לתפילות. בהוואי ובטהיטי פולחן התפילה נהיה מורכב עד כדי כך, שנדרשו בתי ספר לכוהנים על מנת לבצעו. המנהיגים החשובים עברו האלהה לאחר מותם ונהגו להתפלל אליהם לעזרה. לכל משפחה ולכל מקצוע היו אלים פרטיים משלהם. שום פרויקט לא בוצע בטרם גויסה עזרת האלים לביצועו. הפולינזים האמינו בכישוף וחששו ממכשפים. לאחר שהפולינזים התנצרו המיתולוגיה הקדומה שולבה באמונה הנוצרית.
כלכלה
דיג וחקלאות סיפקו מזון לתושבים שלעיתים הושלם על ידי בשר כלבים, תרנגולות וחזירים. במקצת האיים הייתה נהוגה אכילת בשר אדם, לעיתים כדרך להשגת תכונות נערצות, ולעיתים משום שלא היה בשר אחר. הגידולים העיקריים היו שורש הטארו (שדרש הכנת טרסות והשקיה), בטטה, בננה, פרי עץ הלחם וקנה סוכר. אלו גודלו קרוב לאזור המגורים או בחלקות גן מבודדות שטופלו על ידי בני המשפחה.
מומחים בבניית סירות, לכידת ציפורים, ריפוי, מחול ושאר פעילויות העבירו את המידע בתוך משפחתם. הטובים ביותר גויסו לשירות המנהיגים. השליטים הטילו מכסות על מוצרים כגון בדים מקליפות עץ, כלבים, חזירים, מזון ונוצות, לשם תמיכה בחצרותיהם ובצבא הקטן שניהלו. סחר חליפין בסחורות התנהל בתוך ומחוץ למשפחה המורחבת.
תרבות
מבחינה תרבותית הפולינזים שויכו ל"תרבות האבן", שכן הם לא הכירו מתכות או את הגלגל, ולא פיתחו כתב (למעט אפיזודה בסוף המאה ה-18 באי הפסחא). מצד שני הם פיתחו יכולת מרשימה של גילוף בעץ, כשהדוגמאות הבולטות מצויות בניו זילנד בבתים הציבוריים ובסירות הקרב, ובאיי מרקיז באלות הקרב המגולפות, וגילוף באבן (אי הפסחא עם פסלי הענק והפטרוגליפים). תחום נוסף שבו התמחו היה בדים מקליפת עץ (טאפה) וגלימת נוצות. הפולינזים מרבים להשתמש בקעקועים על כל משטח עור חשוף, כשהם יוצרים צורות גאומטריות מורכבות. למעשה המילה האנגלית לקעקוע, Tattoo, מקורה במילה הפולינזית tatau. כמו כן הייתה להם יכולת ניווט בין האיים השונים באוקיינוס.
מוזיקה ומחול
התרבות הפולינזית מצטיינת במוזיקה ובמחול. השירה קולית, וניתן בה דגש על הקצב ועל תבנית המילים. השירים הנפוצים היו שירי אהבה ושירי מחול. כלי הנגינה הנפוצים הם התוף המכוסה עור כריש, מקלות במבוק, דלעת מיובשת, חליל אף עשוי חזרן, וקונכיות.
מחולות קבוצתיים מסוגננים הוצגו לשם בידורם של מבקרים וקרובי משפחה. בהוואי הריקוד (הולה) היה חשוב עד כדי כך שנהיה למקצוע שמומחים לימדו אותו בבתי ספר. המוזיקה המערבית לה נחשפו הפולינזים יצרה בסופו של דבר סגנון חדש שעירב את המסורת הפולינזית עם החופש המלודי של המוזיקה המערבית.
המפגש עם האירופאים
האירופאים הראשונים שנפגשו עם הפולינזים היו הספרדים בסוף המאה ה-16. במסעו מפרו לאיי שלמה גילה אלוורו דה מנדנה (Alvaro de Mendana) את איי מרקיז והוא שנתן להם את שמם. ההולנדים גילו את ניו זילנד ואת פיג'י (המאה ה-17). אך החוקר הידוע ביותר של איי פולינזיה היה הקפיטן ג'יימס קוק שערך שלושה מסעות בין השנים 1768–1778. תיאוריו הנלהבים על יופי האיים ועל חייהם המאושרים של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו. ג'יימס קוק אף מצא את מותו בפולינזיה (בהוואי), ומקומות שונים בה קרויים על שמו (בין השאר קבוצת איי קוק). בעקבות החוקרים הגיעו המיסיונרים (תחילת המאה ה-19) שהצליחו להעביר את הפולינזים לנצרות, אחר כך ציידי לווייתנים וסוחרים עצמאיים שרכשו את יבולי הקופרה (אגוז קוקוס מיובש), הגידול העיקרי בפולינזיה, ולבסוף המעצמות האירופיות. מאבקים התנהלו בין המעצמות האירופאיות על השליטה בפולינזיה שבסופם השתלטה צרפת בעיקר על החלק המזרחי (פולינזיה הצרפתית המודרנית) באמצע המאה ה-19. בריטניה השתלטה על החלק הדרום מערבי, ובכלל זה איי ניו זילנד (לאחר מאבק עם הילידים). גרמניה החזיקה בסמואה עד מלחמת העולם הראשונה.
אחת התוצאות הטרגיות של המפגש בין הפולינזים לאירופאים הייתה ירידה דרמטית במספר הילידים בפולינזיה. בהוואי למשל חיו 150,000 פולינזים ב 1820, אבל רק 49,000 בשנת 1853, וכעבור 100 שנה נמנו באיים רק 12,000 ילידים (מאז האוכלוסייה גדלה שוב). הדוגמה הקיצונית ביותר היא איי מרקיז שבהם חיו בין 50,000 ל-100,000 פולינזים ב 1813, אבל רק 2,000 בשנת 1921. הסיבה העיקרית לירידה באוכלוסייה, היו מחלות שהביאו האירופאים ושכנגדם לא היו מחוסנים הפולינזים: אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת ועגבת. סיבה נוספת הייתה אלכוהוליזם. באמצע המאה ה-20 התופעה נעצרה ומאז חל גידול מחודש באוכלוסייה.
חלוקה מדינית
האיים מחולקים בין מדינות עצמאיות קטנות, לבין מושבות קולוניאליות בדרגת עצמאות שונה:
בלאנש לינקולן
בלאנש מֵיֵרְס למברט לינקולן (באנגלית: Blanche Meyers Lambert Lincoln; נולדה ב-30 בספטמבר 1960) היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ארקנסו בשנים 1999–2011. טרם היבחרה לסנאט הייתה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית. בסנאט, הייתה לינקולן יושבת ראש ועדת החקלאות, התזונה ויערנות, והראשונה שייצגה את ארקנסו בסנאט מאז האטי קראווי שנבחרה ב-1932. ב-2010 הפסידה לג'ון בוזמן.
ביוגרפיה
נצר למשפחה בת שבעה דורות בארקנסו, בלאנש למברט נולד בעיר הלנה שעל גבול ארקנסו-מיסיסיפי, בתם של מרתה (לבית קלי) וג'ורדן בנט למברט. אביה היה חקלאי שגידל אורז וכותנה. אחותה הבכורה, מרי למברט, היא במאית קולנוע. את השכלתה המוקדמת רכשה בבתי הספר הציבוריים המקומיים בהלנה, והייתה נשיאת מועצת התלמידים בתיכון המרכזי של הלנה בשנים 1977–1978. לינקולן למדה באוניברסיטת ארקנסו שבפאייטוויל, שם הייתה חברה באחוות "כי אומגה". ב-1982 סיימה לימודי תואר ראשון בביולוגיה במכללת הנשים רודולף-מייקון השוכנת בלינצ'בורג שבווירג'יניה. במקור, תכננה לינקולן להשתלב בתחום הסיעוד.
לאחר שסיימה את לימודיה הגבוהים, הייתה לינקולן עוזרת בסגל של חבר הקונגרס ביל אלכסנדר, שייצג את מחוז הקונגרס הראשון של ארקנסו בבית הנבחרים של ארצות הברית. עד 1984 עבדה לינקולן במשרדו של אלכסנדר. ב-1992 גברה לינקולן על אלכסנדר בבחירות מקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית בפער של 21%. לאחר מכן היא זכתה בבחירות הכלליות לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הראשון, וניצחה את טרי הייס הרפובליקני ברוב של 70% מקולות הבוחרים. היבחרה לבית הנבחרים חפפה להיבחרו של הנשיא ביל קלינטון לכהונה שנייה. לינקולן הגדירה עצמה כ"דמוקרטית-מרכזית" ונמנתה בין מיעוט הדמוקרטים שתמכו בהסכם הסחר החופשי של ארצות הברית עם מדינות אמריקה המרכזית. במהלך כהונתה בבית הנבחרים, הייתה לינקולן אחת מ-17 הדמוקרטים היחידים שהצביעו בעד חקיקה שפעלה לשינוי חוקי ההעסקה הפדרליים, חקיקה שהוטל עליה וטו בידי הנשיא קלינטון ב-1995. היא תמכה בקיצוצי המסים של ממשל ג'ורג' ווקר בוש ובאלימינציה של מיסוי על ירושה.
לינקולן נהפכה לסנאטורית הבכירה של ארקנסו בינואר 2003 עם היבחרו של מארק פריור לסנאט האמריקאי, שניצח את הסנאטור המכהן טים הצ'ינסון בנובמבר 2002. ב-2004 נבחרה לינקולן לתקופת כהונה שנייה בסנאט, וגברה על יריבה הרפובליקני ג'ים הולט בשעה שהנשיא בוש ניצח במדינה במהלך בחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה. במרץ 2007 קראה לאלברטו גונזאלס, התובע הכללי של ארצות הברית, להתפטר מתפקידו וטענה כי פיטוריהם של שמונֵה תובעים פדרליים יצרו הרעה ביחסי מחלקת המשפטים של ארצות הברית עם הקונגרס. לינקולן הפגינה במהלך כהונתה בסנאט מספר עמדות שמרניות שאינן מזוהות עם המפלגה הדמוקרטית, משום שארקנסו, המדינה אותה ייצגה בסנאט, נעשתה שמרנית ורפובליקנית יותר ויותר. מעמדה במפלגה הדמוקרטית נעשה רעוע: בתוך המפלגה הדמוקרטית ניצב נגדה סגן המושל ביל אלטר שזכה לתמיכת האיגודים המקצועיים. בבחירות לסנאט ב-2010 כשלה בניסיון לעמוד בפני הסחף הרפובליקני בארקנסו, והפסידה לג'ון בוזמן. בשנים 2009–2011 ישבה בראשות ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית.
לינוקס לייט
לינוקס לייט (באנגלית: Linux Lite) היא הפצת לינוקס המבוססת על ההפצות אובונטו ודביאן, ומשתמשת בסביבת שולחן העבודה Xfce. ההפצה נועדה כדי "להקל את המעבר מווינדוס למערכת הפעלה מבוססת לינוקס, לקל ביותר ככל שניתן".
תוכנה
ההפצה מבוססת על גרסאות תל"א (תמיכה לטווח ארוך) של אובונטו, גרסאות שזוכות לזמן תמיכה ארוך יותר, המגיע לחמש שנים.
מיה ארבטובה
מִיָּה אַרְבָּטוֹבָה-גוֹלַנד (4 במרץ 1911 – 22 במרץ 1990) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית. ארבטובה נחשבת לחלוצה בכל הקשור להוראה של הבלט הקלאסי בישראל.
נעורים, לימודים וראשית קריירה
מיה ארבטובה נולדה ב-1911 בשם מיה הירשוַולד בעיירה דריבין שבפלך מוהילב שברוסיה (רוסיה הלבנה), הצעירה משלוש בנותיהם של צילה לבית שמוּליאן וזאב הירשוולד, כימאי ופעיל ציוני.
לינוקס לייט
תוכנה
החל מגרסה 4 ההפצה לא תומכת במחשבי 32 ביט.
מיה ארבטובה
נעורים, לימודים וראשית קריירה
אביה פנה אל הרצל בשאלה אם כדאי לו לעלות לארץ ולהתיישב בה, והרצל ענה שעוד מוקדם ויש לחכות. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה ומהפכת אוקטובר השתקעה המשפחה בריגה בירת לטביה, שם המשיכה מיה את לימודיה.
לינוקס לייט
דרישות מומלצות
האתר מזכיר גם שיש צורך בכונן DVD או בחיבור USB לשם העלאת תמונת ISO של ההפצה למחשב. ניתן גם לרכוש מדיית התקנה, בין אם DVD או דיסק און קי, מהחברה.
==גרסאות==
מיה ארבטובה
נעורים, לימודים וראשית קריירה
משיכתה לבלט התעוררה כבר בילדות, אך רק בגיל 15 החלה בלימודי בלט, כיוון שהוריה התנגדו שתלמד בלט, אולם התרצו כאשר גילו את כשרונה בתחום. היא החלה ללמוד אצל אלכסנדרה פיודורובה, הבלרינה הראשית והכוריאוגרפית של האופרה הממלכתית, שהייתה בעלת שם בתחומה עוד בסנקט פטרבורג הצארית. לאחר שנת לימודים אצלה החלה ארבטובה להופיע בלהקת הבלט של האופרה, ובהמשך גם כסולנית, וקצרה שבחים מן הביקורת. בעת הופעתה כסולנית זכתה לעבוד עם מיכאיל פוקין, רקדן וכוריאוגרף בולט.
ככל הנראה בתקופה זו אימצה את שם הבמה 'ארבטובה' (שאותו בחרה בעקבות שמו של רקדן שהיה אהוב עליה, ארבטוב).
אולם כיהודייה היחידה בלהקה, סבלה מהתנכלויות חברותיה והעדיפה לעזוב את האופרה של ריגה ולצאת לסיבוב הופעות באירופה, וב-1934 הגיעה בעקבות הזמנתו של משה הופנקו גם לארץ ישראל. את כוונתה להשתקע בארץ דחתה עד שיבשילו התנאים לטיפוח אמנות הבלט ובינתיים המשיכה במסעות הופעות באירופה ובארצות הברית, שבמהלכם המשיכה להשתלם בריקוד אצל מורים נודעים.
ב-1933 נישאה לבן-זוגה לריקוד, ולנטין זאגלובסקי. השניים ערכו מסע הופעות בארץ ישראל, באירופה ובארצות הברית. אולם, בתום מסע ההופעות, התגרשו בני הזוג.
עלייה לארץ ישראל וקריירת הוראת בלט
ארבטובה עלתה לארץ ישראל בשנת 1936.
ב-1938 הופיעה בקפה "סמדר" ושם הכירה את הזמר יוסף גולנד. השניים נישאו בשנת 1943, ובשנת 1953 נולדה בתם היחידה, עפרה. יחד עם מיכאל גור ייסדו קברט בשם "אף-על-פי". היא הצטרפה עם גולנד לאופרה הארצישראלית העממית ושימשה שם כרקדנית וכוריאוגרפית.
בשנת 1943 ייסדה אולפן לבלט קלאסי ברחוב יונה הנביא. לאחר מספר מעברים התקבע הסטודיו בשדרות קרן-קיימת 72 (בימינו שדרות בן-גוריון). בשיאו של הסטודיו למדו בו כ-500 תלמידים והיה בין הבודדים בארץ שצויד ברצפת עץ, בר, מראות ופסנתר. שם טיפחה ארבטובה דור של רקדנים ישראלים, בהם כאלה שעשו להם שם בינלאומי. במקביל פעלה ככוריאוגרפית בתיאטרון "לי-לה-לו" ולאחר סגירתו בתיאטרון-אופרטה "דו-רה-מי". מאמציה לקדם את הבלט הקלאסי בארץ ישראל נתקלו בקשיים רבים, בזלזול ובלגלוג מצד תושבי הארץ, שראו בבלט מן האסכולה הרוסית דבר שאבד עליו הכלח, ואת הערכתם העדיפו להקדיש לגרטרוד קראוס, רקדנית וכוריאוגרפית שעלתה מגרמניה, וייצגה את אסכולת המחול המודרני.
בין שאר הקשיים שנתקלה בהם ארבטובה היה היעדרן של נעלי בלט. כדי להתגבר על קושי זה מצאה סנדלר שהסכים ללמוד איך להתקין נעלי בלט.
בשנות ה-60 כתבה בעיתון הקומוניסטי "קול העם" ביקורות על יצירות מחול.
בין תלמידיה ידועי השם: יונתן כרמון, משה אפרתי, נועה אשכול, רנה שינפלד, ברכה צמח, משה לזרע.
בשנת תשמ"ה-1985, קיבלה את תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
הנצחתה
בשנת 1989 הקימו נירה פז, אחת מתלמידותיה הבכירות, יאיר ורדי, (מנכ"ל מרכז סוזן דלל), חזי לסקלי וזהרה סימקינס-מנור את "עמותת מיה ארבטובה לבלט". נירה פז שימשה גם כמנהלת העמותה עד סוף שנת 2009.
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של מיה ארבטובה ויוסף גולנד בתל אביב.
בנדרה
בנדרה הוא שם משפחה.
אטלנטיקה (להקה)
אודות הלהקה
הלהקה הוקמה בשנת 2006 על ידי רמי דוידוף, ושאבה את מקורותיה ממוזיקת הרוק של שנות ה-70 לצד מוזיקה קלאסית.
הלהקה פתחה ב-2006 את פסטיבל הקולנוע בבריכת הסולטן שבירושלים עם הסינגל "בן המלך" מתוך האלבום הראשון (שנבחר לשיר נושא בסרט מישהו לרוץ איתו).
במאי 2016 עם סיום מסע ההופעות לרגל השקת האלבום השני, חיממה אטלנטיקה את להקת Deep Purple בלייב פארק ראשון לציון מול כ-15,000 צופים.
נכון לשנת 2019 מופיעה הלהקה ברחבי הארץ במסגרת סיבוב הופעות לרגל אלבומה השלישי In Jerusalem (אין ג'רוזלם).
חברי הלהקה
חברים לשעבר:
חופה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנס לודוויג שטרים
הנס לוּדוויג (לוּץ) שטרים (בגרמנית: Hans Ludwig Striem; 25 באוגוסט 1920 – 9 בפברואר 2015) היה ממקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, מאדריכלי המלחמה על המים, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
שטרים עלה ארצה לפני מלחמת העולם השנייה והיה שותף פעיל בהתארגנות היישוב לקראת קום המדינה. שילב לימודים אקדמיים בפיזיקה וגאולוגיה עם שירות צבאי, כסגן-אלוף בחיל המודיעין. פרש מצה"ל בשנת 1968, לאחר 20 שנים של שירות צבאי, והצטרף לשירות המדינה כחוקר ומומחה לגאולוגיה, בוועדה לאנרגיה אטומית, ושימש כמנהל המחלקה לרישוי אתרים לכורים גרעיניים. לאחר 17 שנים בשירות המדינה פרש לגמלאות בשנת 1985.
רקע משפחתי
אביו של לוּץ שטרים, הנס, היה יליד העיירה קמניץ שבפולין (1887). עם משפחתו עברו לברלין, שם גדל והתחנך כיהודי חילוני ועסק ברבות הימים בעסקי הוצאה לאור. הנס שטרים כתב והוציא לאור בשנת 1930, ביחד עם אולגה גבריאלי, את הספר "מכונית הפלא" (Das Wunderauto). הנס, ואשתו אווה, ניהלו אורח חיים ששילב מסורת וערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה. הם נהגו לארח בביתם אמנים כמו הצייר והמאייר רפאלו בוזוני ואשתו, או מנגנים להנאתם על כינור ופסנתר בביתם בברלין, כשלוּץ, ואחותו הצעירה, גודולה, משחקים על הרצפה. עם עליית הנציזם, החליטו הנס ואווה להגר עם משפחתם מגרמניה וניסו את מזלם בפריז ובשווייץ, משם עלו לארץ ישראל בשנת 1935 (העלייה החמישית) והתיישבו בתל אביב. בגיל 15, עם הגיע המשפחה לתל אביב, למד לוּץ בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, והשלים בשנת 1938 את תעודת הבגרות שלו בהצטיינות. לאחר שירותו בצבא הבריטי, הצטרף לשורות ההגנה ושימש כקצין בצה"ל. בשנים אלו התגורר בגבעתיים, בשיכון צבא קבע, נישא לחווה לבית רודברג והקימו שם את ביתם. ללוּץ וחוה שטרים שני בנים. אחרי צאת הילדים ללימודי תיכון בפנימייה החקלאית "הכפר הירוק" החלה חוה לעבוד במשרד האוצר במחלקה לאישור פיצויים מגרמניה. לקראת פרישתה של חוה לגמלאות, הם עקרו ממקום מגוריהם בגבעתיים לעיר רחובות כדי להתגורר בסמיכות למשפחות בניהם.
לימודים וראשית הקריירה הצבאית
שטרים החל ללמוד הנדסה אזרחית בהתכתבות. בעקבות מלחמת העולם השנייה, ועל פי קריאת שלטונות היישוב, קטע את לימודיו כסטודנט להנדסה אזרחית והתנדב לצבא הבריטי בשנת 1942, במסגרת זו לחם ושרת ביחידה של המהנדסים המלכותיים (פלוגת המיפוי העברי מס' 524 בצבא הבריטי / יחידת המודדים, לימים הייתה לחטיבה יהודית לוחמת (חי"ל) המוכרת בשם 'הבריגדה היהודית'). בזמן שירותו במחלקת המודדים עסק בפיענוח צילומי אוויר, ובכך רכש ניסיון והכשרה חשובים אשר שימשו אותו אחר כך בהשתתפותו בהקמת שירות המודיעין של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות. עם שחרורו בדרגת סמ"ר, ושובו מאיטליה לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר לתואר שני, כנהוג אז. שטרים למד מדעי כדור הארץ (פיזיקה וגאולוגיה) בקמפוס הר הצופים. עם פרוץ הפרעות, בעקבות החלטת האו"ם על הקמתה של מדינה יהודית, היה עם המגינים (מתנדבי "ההגנה") על הר הצופים הנצור. אך לימודיו נקטעו עם התנדבותו לשורות ההגנה, כי הועבר למחלקה הטכנית שישבה במרתף ברח' דב הוז בתל אביב. לימים הוקם "שרות מפות וצילומים" (שמו"צ). במרץ 1948 הוקם השרות כגוף מטכ"לי עצמאי, בראשות פנחס יואלי. תחת פיקודו שרת שטרים במשך כארבע שנים. ביום הכרזת העצמאות היה במסדר ההשבעה עם חיילי "שרות המפות והצילומים".
שנות שירות צבאי
שטרים היה בין מקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, חטיבת המחקר שהייתה אז אחת מ-10 יחידות הצמרת של המודיעין, כפופה לאגף המבצעים, שבראשו עמד יגאל ידין, גם לאחר הכרזת המדינה. בראש שירות המודיעין שהוקם במהלך מלחמת העצמאות, עמד אז אריה סימון, סגן ראש המודיעין הקרבי וקצין המודיעין. בתפקיד מרכזי זה הניח סימון את היסודות המחקריים למודיעין השדה, ניסיון שרכש אריה סימון כקמ"ן בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית. באופן דומה גם שטרים, וחברו מרדכי גיכרמן (בעתיד פרופ' מרדכי גיחון) הביאו עימם ניסיון וידע רבים משרותם בצבא הבריטי, כסמ"ר ביחידת המיפוי, וכסמל במודיעין שדה. את מחלקת מודיעין השטח והמטרות הקים פרופ' אברהם רייפנברג - מומחה לתורת הקרקע (גם הוא יוצא הצבא הבריטי) שנקרא מן האוניברסיטה העברית, וכאשר שב רייפנברג לאקדמיה לאחר המלחמה, ירש אותו שטרים בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח. בסוף שנת 1948, בדרגת סרן, הועברו שטרים והענף שעמד בראשו לחיל המודיעין, שבסיסו היה אז ב"בית הירוק" ביפו.
שטרים התמחה בפענוח תצלומי אוויר. מדור הפענוח זכה להוקרה רבה על אמינות ומצוינות קציניו, ומסירותם למשימה הקשה והמאמצת תחת לחץ. אחד החידושים אשר הונהג אז היה פיתוח 'מפות-תצלום' כלומר פסיפס תצלומים מורכבים אשר עליהם סומנו (ומאוחר יותר גם הודפסו) מידע נוסף כמו ביצורים, עמדות ושדות מוקשים, דרכים ונתיבים ורשת קואורדינטות. המחלקה גם עסקה בפיתוח מפות עבירות שאפשרו תכנון תוואי תנועה וחדירה בין שורות האויב, והיו לתועלת רבה בגיבוש תוכניות למבצע סיני ומלחמת ששת הימים שהביאו להכרעה והצלחה במבצעים.
בתקופה זו (1964) התפתח מוקד מתיחות בין ישראל וארצות ערב (בעיקר סוריה) על רעיון הטיית מקורות הירדן. על מנת לנהל את "המלחמה על המים" של מדינת ישראל באמינות, חקר שטרים את פוטנציאל המשקעים באגני הניקוז של מקורות הירדן, על פי דוחות משקעים (גשמים ושלגים) של השירות המטאורולוגי הישראלי ושירותים מטאורולוגיים באזור. תופעות מחזוריות, טווחים וסוגי ממטרים שראה בנתונים ובתוצאות המחקרים האלו סיקרנו את שטרים להמשיך ולחקור את בסיסי הנתונים שבידו. תובנות ורעיונות חדשים הביאו לתוצאות חדשות ופרסום מאמרים מדעיים רבים בתחום מדידה וחיזוי המשקעים בישראל (ראו רשימת פרסומים מדעיים). שטרים שירת בצבא הקבע עד לשנת 1968. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1954) ותואר דוקטור קיבל ב-1969. עבודתו המסורה והאמינה הייתה שם-דבר בצמרת צה"ל. לא אחת נתבקש אישית להתייצב בפני ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, שביקש לשמוע את חוות דעתו באופן אישי. בעבור אחד המחקרים שעשה הומלץ כמועמד עם חוקרים אחרים מן היחידה "ענף 1" לפרס ביטחון ישראל 1966 על ידי ראש אמ"ן האלוף אהרן יריב.
פעילות אקדמית
שטרים החל את דרכו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, כסטודנט למדעי כדור הארץ, גאולוגיה ופיזיקה. עם פרוץ הפרעות היה עם הסטודנטים המגינים על הר הצופים הנצור. לימודיו נקטעו כאשר הצטרף לשורות ההגנה ושרותו בצה"ל משנת 1948. במקביל למחקריו בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח בדרגת סרן, החל את עבודת המסטר שעסקה בתנועת שרטונות לאורך חופי ישראל בים התיכון. את התואר השני קיבל בשנת 1955, והחל את עבודת הדוקטורט (ראו פרסומים מדעיים בין השנים 1954 עד 1964).
בתאריך 25 באוגוסט 1963 מונה שטרים כיועץ לוועדת הזיפזיף על ידי שר הפיתוח והשיכון, מר יוסף אלמוגי (באישור מפורש של הרמטכ"ל). שטרים בדק באמצעות תצלומי אוויר את השינויים בקו החוף של מדינת ישראל. את ממצאיו (בנספח מס' 4 בדו"ח הוועדה) סיכם בקביעה שאין מקום לספק שכריית הזיפזיף גורמת באופן ישיר לתזוזת קו המים מזרחה וששעורי התזוזה תלויים בכמות הכרייה.
בשנת 1964 נושאי מחקריו קיבלו תפנית בעקבות הצורך לחקור את משטר המשקעים של מדינות המזרח התיכון בעקבות "מלחמות המים" ושמירה על חופש השימוש של מקורות המים של מדינת ישראל. מחקרים אלו התבססו על מאגר נתונים של הממוצעים החודשיים שהתפרסמו ב-WWR. תצפיות שיטתיות אלו של גשם, טמפרטורה ולחץ ברומטרי שנעשו בירושלים מאמצע המאה ה-19, מהוות את הסדרה הארוכה ביותר של מדידות כאלו במזרח התיכון, שימשו את שטרים כבסיס למחקרים רבים בנושאי מטאורולוגיה ומשקעים. התפלגות סך המשקעים השנתי לאורך 118 שנים הראתה דגם של 5 קבוצות משקעים שמהווה סטייה מן ההתפלגות הנורמלית הצפויה למשתנה כמותי כמו משקעים (מאמר מס' 5 ברשימה). תופעה זו אינה מוגבלת רק למשקעים בירושלים אלא קיימת גם בתופעות טבע שונות נוספות הקשורות במשקעים, למשל ספיקת נהרות. התפלגות נחל השניר מציגה בצורה בולטת את ההתפלגות לחמש קבוצות. גם התפלגות סך המשקעים השנתי בביירות (בירת לבנון, צפונית לירושלים) בעלת אפיון דומה. הסטייה מהתפלגות נורמלית יכולה להיות מוסברת על ידי קיומם גורמים בלתי אקראיים המשפיעים סך המשקעים השנתי. גורמים אלו מביאים לידי היווצרות "דגם אקלימי" הקובע במידה רבה אם עונת חורף מסוימת תהיה עתירת משקעים או שנת בצורת.
בין התרומות המשמעותיות ביותר של שטרים בתחום המטאורולוגיה הייתה הטבעת המושג: פרק-גשם. מחקירת 20 שנות מדידות גשם בירושלים פרסמו בשנת 1973 שטרים ורוזנן את ממצאיהם. 'פרק-גשם' הוגדר כתקופה גשומה (של למעלה ממילימטר אחד של משקעים) בין תקופות יובש, המאופיינת בתפוקה, משך (בימים) ועוצמה יחסית (כמות/בזמן). נמצא כי בארץ שלשוה סוגים של פרקי גשם (קטנים שתפוקתם קטנה מ-50 מ"מ, בינוניים כ־70 מ"מ, וגדולים מעל 100 מ"מ גשם), ובסך הכל יש בישראל בכל שנה כשנים עשר פרקי גשם. בישראל מספר פרקי הגשם זעירי התפוקה הוא די קבוע (כשנים עשר). מכאן שאם אין זרימות אוויר מן המרחב הצפוני/רוסי דרך כרתים או קפריסין, תהיה שנת בצורת קשה.
שטרים פרסם עשרות מאמרים מדעיים בתחומים: גאולוגיה (חוף הים ורעידות אדמה), מטרואולוגיה (משקעים).
Can't Help Falling in Love
הוא שיר פופ שהוקלט במקור על ידי הזמר האמריקאי אלביס פרסלי שהיה במקור חלק מפסקול סרטו של אלביס פרסלי משנת 1961 "הוואי הכחולה". השיר נכתב על ידי הוגו פרטי, לואיג'י קריאטור וג'ורג' דייוויד וייס. הלחן של השיר מבוסס על הלחן של שיר צרפתי משנת 1780 בשם "Plaisir d'Amour" מאת המלחין יוהאן מרטיני.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר המבצעים הבולטים ביותר כוללים את אנדריאה בוצ'לי, בוב דילן, ברנדה לי, דייב מת'יוס בנד, דוריס דיי, חוליו איגלסיאס, קני רוג'רס, ניל דיימונד, פרל ג'אם, פרי קומו, קורי הארט, שירלי בייסי, ברוס ספרינגסטין, סלין דיון, בון ג'ובי, הארי קוניק ג'וניור, בארי מנילו, אנדי ויליאמס, U2, ברי סחרוף וטוונטי וואן פיילוטס, ריק אסטלי.
אחת מגרסת הכיסוי הנודעות והמצליחות ביותר הייתה זו של גרסת הרגאיי של הלהקה UB40 שהגיעה לצמרת המצעד הבריטי והמצעד האמריקני בשנת 1993.
רחב-נתיב
רחב-נתיב (באנגלית: Broadcast) היא פעולת ניתוב רחבה של נתונים או הודעה מאלמנט מקור אל קבוצת אלמנטים של תקשורת באופן מקבילי כגון: מחשבים, מרכזיות, מכשירים סלולריים, התקני תקשורת וכו'. פעולה זו גם נודעת בשם ברודקאסט. קיימות דרכים שונות להעברת נתונים מאלמנט המקור אל אלמנט היעד. בשיטת הרחב-נתיב נתונים עוברים אל כלל האלמנטים הקיימים, בניגוד ל-multicast בו הנתונים עוברים רק לאלמנטים ספציפיים מתוך כלל האלמנטים ול-Unicast בו הנתונים עוברים ממקור יחיד ליעד יחיד. עבור תקשורת בשכבת הרשת, כתובת broadcast תהיה כתובת IP ואילו עבור שכבת קישור הנתונים תהיה זו כתובת MAC.
סקירה כללית
בתקשורת נתונים, רחב-נתיב מתייחס להעברת נתונים ממקור יחיד לכלל האלמנטים הקיימים, ללא יכולת להפריד בין האלמנטים. בהתאם לכך, מהווה רחב-נתיב שיטת התקשורת האינטנסיבית ביותר, שכן היא דורשת את מעורבות כלל האלמנטים ברשת. פרוטוקולים נפוצים המשתמשים בשירות הרחב-נתיב הם ARP - פרוטקול אשר פונה אל כלל האלמנטים ברשת בו זמנית ומבקש לזהות את המשתמש אשר פנה אליו באמצעות כתובת ה-IP, על ידי כתובת ה-MAC. וכן DHCP - פרוטקול חלוקת כתובת IP למשתמשים ברשת. עיקר השימוש ברב-נתיב הוא ברשת מקומית, המהווה מתחם שידור מוגבל אשר לרוב נתחם על ידי נתב שלא מעביר את ההודעה הלאה אל מחוץ לתחומי הרשת המקומית.
בכתובת IPv6 אשר צפויים להחליף את IPv4 לא יהיה ניתן להשתמש בשירותיו של הרחב-נתיב, זאת בשביל למנוע את ההפרעה שיוצר לכלל האלמנטים ברשת, בעוד פעמים והמידע שבו רלוונטי לאלמנט בודד. כיום, בכתובות IPv4, הכתובת המשמשת את הרב-נתיב היא: 255.255.255.255 ואילו בכתובות כתובת MAC היא: FF:FF:FF:FF:FF:FF.
ניצול לרעה נפוץ של הרחב-נתיב קיים בהתקפת מניעת שירות, כאשר התוקף שולח לכלל האלמנטים ברשת פינג בשיטת רחב-נתב בשם הקורבן וכתוצאה מכך מוצף הקורבן בתגובות מכלל האלמנטים ברשת.
מלמפיטיים
מלמפיטיים (שם מדעי: Melampittidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר בתוכה סוג יחיד מלמפיטה (Melampitta) שבו שני מינים. ציפורים אלה חיות רק בגינאה החדשה.
מאפיינים
עופות אלה דומים מאוד לבני משפחת הפיטיים, אך שונים מהם ולמעשה אינם שייכים לאותה תת-סדרה. למעשה הם קרובים למשפחות הקורקורקסים, לוונגות ולעדניים האוסטרליים.
ציפורים אלה שוכנות קרקע שיעדיפו לעופף רק כמפלט אחרון.
סיר לחץ
סיר לחץ הוא סיר בישול אשר מצויד במכסה אטום. הסיר מצויד בווסת לחץ, המשמש לבקרת יציאת האדים. העקבות החימום נוצרים בסיר אדים היוצרים בתוך הסיר לחץ העולה על הלחץ האטמוספירי והטמפרטורה עולה עד 130 מעלות צלסיוס. כך מזורז בישול הנוזל שבסיר, כגון מים, יין, או רוטב, ביחס לסיר בעל מכסה רגיל.
עקרון הפעולה
העיקרון שלפיו פועל סיר הלחץ הוא שככל שבסיר יש לחץ גבוה יותר, הטמפרטורה בתוך הסיר גבוהה יותר. זאת לעומת רתיחת מים בסביבה של אטמוספירה אחת, כאשר טמפרטורת הנוזל מגיעה עד 100 מעלות צלסיוס בלבד. אם הנוזל שמוסיפים לסיר, כדי שהמזון יתבשל ולא ייחרך, ישמור על מצבו כנוזל בטמפרטורה גבוהה וקבועה, ותהיה יציאה קטנה ומבוקרת של חלק מהאדים שנוצרים ותדרשנה כמויות חום קטנות כדי לפצות על ההפסדים הקטנים. זאת, בהשואה לחום הנדרש לבישול בסיר רגיל.
מבנה סיר הלחץ
הסיר מורכב משלושה חלקים עיקריים:
פעילות ווסת הלחץ
וסת הלחץ הוא למעשה בוכנה המחוברת לקפיץ. ראש וסת הלחץ מונח על מכסה הסיר. כאשר אין לחץ גבוה בסיר, ראש הבוכנה מונח על הפיה שלה והקפיץ רפוי. כאשר הלחץ עולה, הבוכנה נדחפת למעלה. הקפיץ נדרך והמרחק בין החלקים שלו קטן, אך נותר פתח זעיר, מובנה. קיטור משתחרר דרך פתח זה. לאחר שהשתחרר מעט קיטור,הלחץ יורד ושוב אינו מצליח לדחוף את הבוכנה כלפי מעלה. היא מחליקה למטה והפתח הזעיר נסתם. תהליך הבניה והשחרור של האדים חוזר על עצמו כדי לייצר בסיר לחץ שיכול להחשב, בקירוב גס, קבוע. בתרשים המצורף, החלק הצבוע ירוק מתאר את המצב כאשר הלחץ בסיר שווה ללחץ האטמוספירי והחלק האדום מתאר את המצב כאשר יש בסיר לחץ העולה על הלחץ האטמוספירי.
אופן השימוש
מאחר שנוזל הבישול, בדרך כלל מים או יין, מתאדה בקצב נמוך יותר בהשוואה לסיר רגיל, מוסיפים כמות קטנה יחסית של נוזל. בצורת בישול זו הרכיבים המועילים שבמזון אינם מתפזרים בכמות גדולה של נוזל, אשר בחלקו יתבזבז.
הבישול בסיר הלחץ מורכב משני שלבים. מטעמי בטיחות, בגמר הבישול, לפני פתיחת המכסה, ממתינים עד שהלחץ בסיר יורד. עם הפסקת החימום, בסיר ביתי הקיטור משתחרר באופן עצמאי בתוך כ-15 דקות.
ג'יבובה
ג'יבובה היא יצרנית איטלקית של נעליים, ציוד ובגדי ספורט עבור ענפי ספורט שונים: כדורסל, כדורגל, קטרגל, כדוריד, כדור עף וכדור מים שנוסדה בשנת 2008. משרדי החברה הראשיים נמצאים בעיר סקאפאטי שבאיטליה ופעילותה של החברה בינלאומית.
ג'יבובה משמשת כחברת ההלבשה הרשמית של קייבו ורונה מהסרייה א', של הפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל ושל קבוצות נוספות באירופה.
קורפוס המילואים ה-18 (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים ה-18 (בגרמנית: XVIII. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-18. כמפקדו הראשון מונה קונו פון שטויבן, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הקורפוס נטל חלק ב ובקרב הארדנים (1914), ולאחר מכן השתתף במרוץ אל הים. הקורפוס לחם בקרב שמפאן הראשון, ובהמשך בקרב ורדן שבמהלכו ספג הקורפוס אבדות כבידות. בשנת 1917 לחם הקורפוס ברומניה, ולאחר מכן חזר לחזית המערבית. בשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה בקרב איפר הרביעי, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
חיות הפלא והיכן למצוא אותן (סרט)
חיות הפלא והיכן למצוא אותן (באנגלית: Fantastic Beasts and Where to Find Them) הוא סרט קולנוע מסוגת פנטזיה בהפקה אמריקאית-בריטית, הראשון מתוך סדרה של חמישה סרטים, המהווים סרטי פריקוול לסדרת סרטי "הארי פוטר", בהפקת אולפני האחים וורנר. את הסרט ביים דייוויד ייטס, ומככבים בו אדי רדמיין, קתרין ווטרסטון, אליסון סודול, דן פוגלר, עזרא מילר, סמנתה מורטון, קולין פארל, פיית' ווד-בלאגרוב וג'ן מורי. דייוויד היימן, שהיה אחראי על הפקת סרטי "הארי פוטר", אחראי גם על הפקת הסרטים.
צילומי הסרטים החלו ב-17 באוגוסט 2015 באולפני ליבסדן. הסרט הראשון יצא לאקרנים ב-18 בנובמבר 2016 בארצות הברית בפורמט תלת-ממד ובאיימקס. תסריט הסרט הראשון יצא לאור כספר רשמי ב-19 בנובמבר 2016 באנגלית, וב-2 במרץ 2017 בתרגום לעברית.
שם הסרט מבוסס על ספר בשם זהה, המשמש כספר לימוד בדיוני בבית הספר הוגוורטס בסדרת ספרי הארי פוטר. בשנת 2001 פרסמה ג'יי קיי רולינג את ספר הלימוד, תחת שם העט ניוט סלמנדרה - שמו של גיבור הסרט.
סקירת העלילה
בניו יורק של שנת 1926, כוח עצום ומסתורי משאיר עקבות של הרס ברחובות, ומאיים לחשוף את קהילת הקוסמים לאל-קסים (No-Maj; לא קסום, המקביל האמריקאי של מוגל) ולהפר את המרקם העדין של החיים המשותפים. בנוסף, גלרט גרינדלוולד, קוסם בעל עוצמה שזרע הרס באירופה, חמק וכעת אין למצוא אותו.
לאחר שניוט סלמנדרה (במקור השם הוא סקמאנדר) השלים את סיורו העולמי בו חיפש ותיעד מגוון יוצא דופן של יצורים קסומים, הוא מגיע לחניית ביניים קצרה בניו יורק, ושם משתבשות כל התוכניות. ג'ייקוב (שהוא אל-קס) משחרר בטעות כמה מחיות הפלא אל תוך העיר הגדולה, והן מאיימות להרוס את היחסים בין הקוסמים לאל-קסים בארצות הברית. במקביל, ניוט מוצא את עצמו מעורב במצוד אחר הכוח המסתורי שמחריב את ניו יורק בעודו מתחמק מזרועות רשויות הקסמים הצדות אותו ואת יצוריו המופלאים.
עלילה
בשנת 1926, מגיע קוסם ומאזואולוג אקסצנטרי בשם ניוט סלמנדרה לתחנת ביניים בניו - יורק, בדרכו אל אריזונה על מנת לשחרר שם חיית פלא (ציפור הרעם). בנמל, ניוט נקלע להתאספות ציבורית, אותה מנהלת מרי לו ברבון, אל-קסית העומדת בראש אגודת "סיילם החדשה". בעודו מקשיב לנאומה על אמיתיות קהילת הקוסמים והסכנות שהם מציבים לעולמם, חיית פלא מסוג ניפלר בורחת ממזוודתו של ניוט. בעודו לוכד את הניפלר, ניוט נפגש עם ג'ייקוב, אל-קס אשר חולם לפתוח מאפייה, ובטעות מחליף את מזוודתו שלו עם מזוודתו של ג'ייקוב, המלאה במאפים. בינתיים, טינה גולדשטיין, הילאית מושעית, תופסת את ניוט ומביאה אותו למטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית", בתקווה שעל ידי כך תזכה בעבודתה שוב היות שניוט הוא קוסם לא רשום, אך ראש הקונגרס, סרפינה פקוורי וההילאי הבכיר, פרסיבל גרייבס, מבטלים את התיק נגדו. בדירתו, ג'ייקוב משחרר בטעות כמה מחיות הפלא של ניוט, ואלו בורחים אל העיר הגדולה.
בינתיים, גרייבס נפגש עם קרידנס, בנה המאומץ של מרי לו, ומציע לו לשחרר אותו מאמו המתעללת בתמורה לעזרתו במציאת מארחו של האובסקורוס, כוח אפל והרסני המותיר הרס ברחובות, המשתחרר ללא שליטה מקוסמים צעירים הנאלצים להתכחש לכוחותיהם. האובסקורוס משתחרר ברגעים של כעס ומתח, וגרייבס סבור כי האובסקורוס אחראי לכמה מהתקריות המסתוריות שאירעו בעיר.
בינתיים, קרידנס מוצא שרביט צעצוע מתחת למיטתה של מודסטי, אחותו המאומצת. מרי לו לוקחת את השרביט באמונה כי הוא של קרידנס, אך מודסטי טוענת שהשרביט שלה. כשהיא עומדת להיענש, האובסקורוס משתחרר והורג את כולם למעט את קרידנס ומודסטי. גרייבס מגיע למקום, מכריז על קרידנס כסקיב (אל-קס/מוגל שנולד להורים קוסמים) ומסרב ללמד אותו קסמים. בהגיעם לביתה הביולוגי של מודסטי, קרידנס חושף את עצמו כמארחו האמיתי של האובסקורוס, וכמי שאחראי למותו של הסנאטור הנרי שו הבן ולעוד תקריות ברחבי העיר. לאחר מכן, האובסקורוס של קרידנס משחרר את זעמו על העיר.
אנשי "קונגרס הקסמים של ארצות הברית" חוששים שכעת לא יוכלו להשיב את הגלגל לאחור, היות שסוד עולמם נחשף לקהילת האל-קסים, אך ניוט מציע פתרון ומשחרר חיית פלא בשם טונדרבירד המפזרת טיפות גשם של שיקוי משכיח ברחבי העיר. קוסמי "הקונגרס" מתקנים את ההרס ברחבי העיר, ובאי-רצון, ג'ייקוב מסכים למחיקת זיכרונותיו. קוויני מנשקת את ג'ייקוב לשלום בעוד הגשם משכיח ממנו את זיכרונותיו. ניוט חוזר לאירופה, אך לא לפני שהוא מבטיח לטינה שיחזור לבקר אותה ברגע שיסיים את כתיבת הספר שלו ובנוסף משאיר לג'ייקוב קליפות של ביצי אוקמי (העשויות מכסף) על מנת שיוכל להגשים את חלומו ולפתוח ומאפייה, ומשאיר לו השראה ליצור מאפים בדמויות חיות הפלא שלו שלא ביודעין. בסצנה האחרונה של הסרט, קוויני מבקרת את ג'ייקוב במאפייה שלו.
סרטי המשך
תחילה, הוחלט שסדרת הסרטים המתבססת על תסריט פרי עטה של ג'יי קיי רולינג תכלול שלושה סרטים, כאשר הסרט הראשון יתמקד בדמותו של ניוט סלמנדרה, מחבר הספר "חיות הפלא והיכן למצוא אותן" ויתרחש 70 שנה לפני תקופת העלילה של ספרי "הארי פוטר". במרץ 2014 אושר כי העיבוד הקולנועי ל"חיות הפלא והיכן למצוא אותן" יורכב מסדרת סרטי טרילוגיה, כאשר הסרט הראשון בסדרה ייצא ב-18 בנובמבר 2016, השני ב-16 בנובמבר 2018, והשלישי ב-20 בנובמבר 2020. באוקטובר 2016 הוכרז כי הסדרה תורחב לחמישה סרטים. הסדרה תתמקד במאבק בין אלבוס דמבלדור לגרינדלוולד ותתפרס עד לשנת 1945, בה התקיים הקרב ההיסטורי ביניהם שהביא לתבוסת גרינדלוולד והעברת שרביט הבכור לדמבלדור, אירוע המוזכר רבות בסדרה המקורית. צילומי סרט ההמשך החלו ביולי 2017, והסרט יצא לאקרנים ב-16 בנובמבר 2018.
צילומי הסרט השלישי בסדרה "הסודות של דמבלדור" החלו בספטמבר 2020 והוא יצא לבתי הקולנוע ב-15 באפריל 2022. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-14 באפריל 2022. הסיפור מתרחש בשנת 1927, מספר חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם, לאחר שניוט סלמנדרה חושף את זהותו של הקוסם גלרט גרינדלוולד. גרינדלוולד נמלט מהכלא ומתחיל לאסוף את תומכיו על מנת לייצר שלטון של קוסמים על נטולי הקסם ולהפסיק להסתתר מפניהם. היחיד שמסוגל לעצור אותו הוא חברו לשעבר, אלבוס דמבלדור. דמבלדור שולח את ניוט להתעמת עם המכשף הרשע, אליו יצטרפו גם חבריו של ניוט: טינה, קוויני וג'ייקוב.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, מספר שנים לאחר אירועי "הפשעים של גרינדלוולד", ומתקיימת לסירוגין בבהוטן, בגרמניה, בסין, בארצות הברית ובבריטניה. כאשר כוחו של גרינדלוולד גדל במהירות, אלבוס דמבלדור מטיל על ניוט סלמנדרה וחבריו משימה שמובילה אותם לעימות חזיתי מול חסידיו של גרינדלוולד, ומניעה את דמבלדור עצמו להרהר ביכולתו להישאר נייטרלי לאור המלחמה המתקרבת, אשר מובילה למעורבות עולם הקוֹסמוּת באירועי מלחמת העולם השנייה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
שונית מינה
שונית מינה (באנגלית: Minna Bluff) הוא כף טרשי בקצה המזרחי של חצי אי געשי באנטארקטיקה, הנשלח הרחק אל תוך מדף הקרח רוס ב- -78.5°N, 169°W. השונית יוצרת זרוע ארוכה וצרה, המסתיימת בתוואי נוף דמוי קרס (קרס מינה) הפונה דרומה, והיא נושא למחקר בתולדות הקריוספירה האנטארקטית, במימון קרן המדע הלאומית, המשרד לתוכניות הקוטב.
גאוגרפיה
מחקריו של ג'ורג' סימפסון, המטאורולוג במשלחת טרה נובה של סקוט, קבעו, כי לשונית מינה יש השפעה על מזג האוויר הקוטבי. מסת הסלע של השונית מסיטה מזרחה את הרוחות הדרומית, השוטפות לאורך הקצה המזרחי של מדף הקרח רוס, והסטה זו מתפלגת בהמשך כשהרוחות מגיעות אל האי רוס כ-80 ק"מ צפונה משם. זרם אחד שוטף אך תוך מצר מקמרדו, השני פונה מזרחה אל כף קרוזייה. התפלגות זו של כיוון הרוח, היא, בין שאר תוצאותיה, הגורם לאזור "העיקול נטול הרוח" על חופו הדרומי של האי רוס, אזור המתאפיין בקרה יוצאת דופן, ערפילים ורוחות קלות, שחוקרי אנטארקטיקה הגיעו אליו בכמה מסעות לגילוי ארצות בין מצר מקמרדו לכף קרוזייה בשתי המשלחות של סקוט.
מקובל לראות בשונית את הנקודה הדרומית ביותר של ארץ ויקטוריה, המפרידה בין חוף סקוט מצפון לחוף הילרי של שטח חסות רוס מדרום.
קרס מינה (Minna Hook) (-78.6°N, 167.1°W) הוא תוואי נוף געשי מאסיבי, דמוי קרס, 17 ק"מ אורכו ו-1,115 מ' גובהו, המהווה את הקצה הדרום-מזרחי של חצי האי הנקרא "שונית מינה" בקצה הדרומי של חוף סקוט. השם לקוח מזה של שונית מינה והופיע לראשונה במפת תרשים גאולוגית ובדו"ח של אן רייט גראסהאם בשנת 1987.
אוכף מינה (Minna Saddle) (-78.43333°N, 165.55°W) הוא אוכף שלג רחב-ידיים, כמה קילומטרים לאורך ולרוחב, במקום המפגש בין שונית מינה למורדות המזרחיים של הר דיסקברי. את שמו נתנה לו בשנת 1958 הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, 1958-1956, משום הקשר שלו עם שונית מינה.
דבלולן מקור-מחרשה
דבלולן מקור-מחרשה (שם מדעי: Eulacestoma nigropectus) היא ציפור שיר והציפור היחידה במשפחה דבלולני מחרשה (Eulacestomidae). הוא מצוי בטבע ביערות בהרי גינאה החדשה.
אורכו של הדבלולן 14 ס"מ והוא בעל מקור גדול וכהה בעל עיטורים ורודים דמויי-מחרשה בצידי המקור, דבר הקיים רק אצל הזכרים. המקור הגדול עוזר לדבלולן לחטט בין ענפים מתים וקליפות בחיפוש אחר חרקים.
זכרי הדבלולן גדולים וכהים יותר (בעיקר בחזה ובכנפיים) מהנקבות שצבעם העיקרי ירוק-זית והם חסרי ה"מחרשה" הכותרתית. תזונתם העיקרית היא מחרקים.
קורפוס המילואים השמיני (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-8. כמפקדו הראשון מונה וילהלם פון אגלופשטיין, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה הרביעית בפיקוד אלברכט, דוכס וירטמברג. הקורפוס נטל חלק ב ובקרב הארדנים (1914), ובספטמבר 1914 הועבר תחת פיקוד הארמייה השלישית, ולחם עימה בקרב שמפאן הראשון, שם החזיק את הקו ביחד עם הקורפוס ה-8. בשנת 1917 לחם הקורפוס בקרב אראס, ובשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
אדוארד, דוכס אנהלט
אדוארד, דוכס אנהלט (בגרמנית: Eduard von Anhalt; 18 באפריל 1861 - 13 בספטמבר 1918), היה דוכס אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
ביוגרפיה
אדוארד נולד ב-18 באפריל 1861 בדסאו, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן. ב-6 בפברואר 1895 התחתן אדוארד באלטנבורג עם לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1904 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, ואחיו פרידריך השני, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו. ב-21 באפריל 1918 מת פרידריך השני, ואדוארד עלה לשלטון במקומו, אולם ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ובנו יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-6 בפברואר 1895 התחתן אדוארד עם לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
הישות הציונית
הישות הציונית (בערבית: الكيان الصهيوني, אלכיאן א-סהיוני), המשטר הציוני (בפרסית: رژیم صهیونیستی, רז'ים-י סהיוניסתי), או בקיצור הציונים, הוא כינוי גנאי אנטי-ציוני שניתן על ידי חלק מערבים והמוסלמים למדינת ישראל בין היתר על מנת לעשות לה דה לגיטימציה.
משמעות וכוונה
הכינוי מתואר כאמצעי לביטוי עוינות כלפי ישראל תוך התעלמות מקיומה ודרך לביטוי דה-לגיטימציה ולשלילת זכותה להתקיים. מתאו גרי טוען כי פעמים רבות התקשורת במדינות האסלאמיות פועלת להציג את הציונות כחלק ממזימה יהודית עולמית להשתלטות על העולם כולו, תוך שילוב תכנים התומכים ברעיון הפרוטוקולים של זקני ציון. כך שהמנהיגים משתמשים במונח ציונות "ככלי פוליטי" על מנת להציג את ישראל כ"מדינה לא-לגיטימית", דבר המחזק את האנטי-ישראליות ואת תפיסת ישראל כאיום אפל.
לפי אריק סאנדקוויסט הכינוי מתאר את "המבט הערבי, שחוזר בדוקטרינת הליבה של אש"ף: שישראל הציונית אינה מדינה כלל, אלא סרח קולוניאליסטי עודף ובלתי חוקי". כך אדוארד סעיד טוען בספרו "After the Last Sky: Palestinian Lives" כי אחד מהגורמים המבדילים בין הערבים הישראלים לפלסטינים הוא שהערבים הישראלים מתייחסים לישראל כ"מדינה ישראלית, במקום 'כישות הציונית'". לפיה גישה זו ה"פת"ח, אינו נאבק נגד היהודים כקהילה אתנית ודתית. אלא נאבק נגד ישראל כביטוי קולוניאלי המבוסס על מערכת תיאוקרטית, גזענית" השואפת להתפשט כ"'ציונות עולמית' וקולוניאליסטית." וירג'יניה ק. טילי טוענת כי המונח שולל את המדינה היהודית, אך לא את הנוכחות היהודית.
במדיה
לפני 1967, הישות הציונית היה המונח הסטנדרטי בהתייחס לישראל על ידי הערבים והתקשורת הערבית, והיה פופולרי במיוחד בשידורים הרשמיים של מצרים, סוריה, וירדן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. השימוש במונח זה נמשך מאז בעיתונים המצריים, העיתונות שבשליטת המדינה בסוריה, אל-מנאר בלבנון, ובתקשורת הירדנית. באיראן לאחר 1979, נעשה שימוש בלעדי במונח "המשטר הציוני" לתיאור ישראל.
פוליטי
הביטוי "הישות הציונית" נמצא בשימוש חלק ממדינות ערב ופוליטיקאים ואינטלקטואלים בעולם הערבי, כמו במסמכים רשמיים בינלאומיים והפך ל"מונח הפוליטי הערבי המסורתי לישראל". באו"ם נעשה שימוש קבוע במונח, בין השאר על ידי מדינות כמו לוב, סוריה, עיראק, תימן והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. כמו כן הוא משמש את איראן וקבוצות כמו חזבאללה, גדודי אל-קודס, חמאס, הרשות הפלסטינית, והארגון לשחרור פלסטין. כשבאחרון השימוש במונח הפך ל"פחות בולט" לקראת סוף שנת 1980, לאחר הסכמי קמפ דייוויד והכרת האש"ף בישראל, אך מאז הפך לנפוץ שוב.
כף רוידס
כף רוידס (באנגלית: Cape Royds) הוא צוק סלע כהה המהווה את הקצה המערבי של האי רוס, מעל מצר מקמרדו באנטארקטיקה. הכף התגלה על ידי משלחת דיסקברי (1904-1901) ונקרא על שם לויטננט צ'ארלס רוידס מן הצי המלכותי, שפעל כמטאורולוג המשלחת. בהמשך הועלה רוידס בדרגה לאדמירל ולאחר מכן היה למפכ"ל משטרת לונדון רבתי. על כף רוידס עומד צריף, שארנסט שקלטון בנה במהלך משלחת נמרוד שלו, בשנים 1907–1909.
הצריף של שקלטון
כששקלטון נכנס למצר מקמרדו בשנת 1908, לאחר שנכשל בניסיונו לנחות על ארץ אדוארד השביעי, הוא החליט להקים צריף בכף רוידס, לשון יבשה קטנה, 37 ק"מ צפונית להאט פוינט, שם שהה סקוט במהלך משלחת דיסקברי שלו. כל קבוצת החוף התגוררה בצריף זה במשך החורף של שנת 1908. עם בוא האביב הוסעו מטעני צידה במזחלות אל האט פוינט, למנוע מצוקה במקרה של שבירת קרח הים בטרם עת בין שני המקומות האלה. שקלטון לא חזר לצריף לאחר ניסיונו לכבוש את קצה הדרום, אך הוא השאיר הוראות ברורות ומפורשות לפרופסור אדג'וורת דייוויד בכל הנוגע לטיפול בצריף, ולפני שהקבוצה כולה יצאה לדרך, הוכנסו סדרים בצריף. מכתב הוצמד במקום בולט בתוך הצריף, ובו נאמר שיש במקום צידה ואביזרים בכמות מספקת לחמישה-עשר איש למשך שנה אחת, כולל פירוט של המצרכים והציוד ומיקום מחסן הפחם. התנור היה במצב טוב, והמכתב הסתיים בהזמנה לכל קבוצה שתגיע בהמשך לעשות שימוש כנדרש במחסני המזון ובצריף עצמו. אז ננעל הצריף והמפתח נתלה על מסמר במקום בולט.
סקוט יכול היה להשתמש בצריף כבסיס במשך משלחת טרה נובה שלו, כיוון שהיה זה בלתי סביר לסבול מבעיית קרח הים שאפיינה את הוט פוינט, אבל הוא הגיע להסכם עם שקלטון, שאיש מהם לא יעשה שימוש במתקני האחר. הביקור היחיד בצריף של שקלטון במהלך משלחתו של סקוט בשנים 1910–1913 היה של חבר לשעבר במשלחת שקלטון. הצריף של שקלטון נמצא שלם וללא פגע, עם לחם על השולחן ממש כפי שהושאר. ריימונד פריסטלי, שיצא מפתח הצריף שנתיים קודם לכן, תיאר את שובו למקום כ"משהו שלא מן העולם הזה". פריסטלי לקח קופסת חמאה, קופסאות ריבה, לפתן שזיפים ורקיקי זנגוויל מן הצריף, וכולם תוארו כטריים לגמרי.
בין השאר, נמצאו ב-2006 חמש תיבות של ויסקי מתוצרת מקינלי ושות' קבורות מתחת לצריף. תיבה אחת נמסרה למוזיאון קנטרברי בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד לשם שחזור. כמה תיבות, שלמות ברובן, של ויסקי וברנדי הושבו בשנת 2010 לאנליזה שנעשתה בבית זיקוק. גרסה מחודשת של נוסחה ישנה (שהייתה אבודה מאז) של סוגי המשקאות המסוימים שנמצאו הוצעה למכירה, וחלק מן התקבולים נתרם לקרן מורשת אנטארקטיקה של ניו זילנד, שגילתה את המשקאות האלכוהוליים האבודים.
אתר היסטורי
קרן מורשת אנטארקטיקה של ניו זילנד מחזיקה במשמורת על האתר. הקרן הכניסה את הצריף של שקלטון לרשימות המונומנטים השמורים בעולם בשנים 2004, 2006 ו-2008 של קרן המונומנטים העולמית כדי למשוך תשומת לב ולגייס תמיכה כספית לאתר. בשנת 2004 הגיע באמצעות קרן המונומנטים העולמית מימון לשימור האתר מאת אמריקן אקספרס, וב-2008 שוקם המבנה במלואו למצב שבו השאיר אותו הצוות של שקלטון. הצריף של שקלטון הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט באנטארקטיקה בעקבות הצעה של ניו זילנד ובריטניה לאספה המייעצת לברית האנטארקטית.
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד
אזור בשטח 6200 הקטאר בכף רוידס הוכרז כאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA 121, בשילוב HSM 15) משום שהוא תומך במושבה הציפורים הדרומית ביותר המוכרת של פינגווין אדלי, עם תקופה ממושכת של נתוני אוכלוסייה. נוכחות פוליניות (חלקות מים פתוחים מוקפות קרח) במצר מקמרדו מספקת אזורים חופשיים מקרח, שם יכולים הפינגווינים למצוא מזון, וחשובה לקיום מושבת הפינגווינים.
האזור חשוב גם בשל האקולוגיה של היבשה ושל המים המתוקים; זו סביבת מחיה לכמה סוגי אצות, כולל הזן הדרומי ביותר המתועד של אצת שלג.
הגישה הפילוסופית למיתוס
חלק מן החוקרים רואים במיתוס פילוסופיה, בעוד שאחרים רואים בו כקדם-פילוסופי וקדם-לוגי, כלומר מחליפה הפרימיטיבי של הפילוסופיה המובנית: תשובה בלתי מובנית או מוכחת לוגית לבעיות פילוסופיות בוערות.
בין החוקרים החשובים שעסקו בטבעו הפילוסופי של המיתוס ניתן למנות את לוסיאן לוי-בריהל, פול רדין ואלבר קאמי. גם פרשנותם של חלק מהחוקרים שעסקו בגישה המדעית למיתוס (ע"ע הגישה המדעית למיתוס) רלוונטית לדיון על טבעו הפילוסופי של המיתוס שכן היא מובילה למסקנות סיסטמטיות מתודולוגיות הנוגעות לאופיו הפילוסופי של המיתוס.
החשיבה המיתית כהפך של הפילוסופיה
ע"פ טיילור ופרייזר (ראה הרחבה), האדם הקדום חושב בצורה זהה או קרובה לצורת חשיבתו של האדם המודרני. לעומת זאת, לוסיאן לוי-בריהל מבדיל בין צורת החשיבה הקדומה לזו המודרנית. לא זאת בלבד שהמיתוס אינו מבוסס אמפירית בדומה לחשיבה המדעית של היום, הוא גם א-לוגי, "קדם- לוגי" בלשונו של לוי-בריהל. האדם הקדום, ע"פ טיילור ופרייזר, מבחין בעולם באופן זהה לאדם המודרני, קרי כצופה מן החוץ המתבונן בעולם, עורך ניסויים לצורך הבנתו אך לעולם אינו משפיע על תוצאותיהם. לעומתם טוען לוי-בריהל שהאדם הקדום רואה את העולם כחלק ממנו. הוא אינו מבדיל או מפריד בינו לבין הטבע והוא שואף להתייחד עמו, לשלב קדום, סימביוטי במהותו. המיתוס מורכב מיסודות שבהכרח נוגדים את המדע, על פי לוי-בריהל, שכן כל התופעות, לרבות בני האדם עצמם, חפציהם ותרבותם, הם חלק מתחום אימפרסונלי ומיסטי המתמזג עם הטבע.
טיילור ופרייזר מכלילים את המיתוס כפילוסופיה, בזמן שלוי-בריהל מעמיד אותו מול הפילוסופיה, כיוון שהפילוסופיה, על פיו, דורשת התרחקות ומרחק בין האדם לבין הטבע. כיוון שהאדם הפרימיטיבי מתייחד עם הטבע, הוא אינו פילוסופי במהותו.
האדם הקדום כפילוסוף
בניגוד ללוי-בריהל, שראה בחשיבה המיתו-פואטית חשיבה קדם מדעית, הנוגדת במהותה את החשיבה המדעית המודרנית, פול רדין האמין בקיומם של יסודות פילוסופיים, לוגיים ומובנים בתוך המיתוס. רדין מחלק כל תרבות ל"אנשים רגילים" ול"הוגים". ההוגים מחפשים אחרי ההסבר הפילוסופי המלא, לעומת ה"אנשים הרגילים", המסתפקים בהסבר פשוט ו"א-לוגי". אמנם גם ה"אנשים הרגילים" מעדיפים הסברים מובנים בעלי תבניות דומות, אך הם מוכנים להסתפק אף בהסברים פחותים. כמות ה"אנשים הרגילים" וה"הוגים" נותרת זהה בכל דור ודור. על פי רדין, ההסברים המיתו-פואטיים התפתחו בהדרגה להסברים מדעיים מובנים יותר כתוצאה מהתפתחות ומהתקדמות ההיסטוריה. ה"הוגים" המאוחרים מסתמכים על ה"הוגים" הראשונים וכך נוצרת התקדמות. ההסבר של רדין מבטל את הסברו של לוי-בריהל לפיו האדם הקדום בכלל לא חשב בצורה קרובה לצורת החשיבה של האדם המודרני.
המיתוס כמעשייה פילוסופית
מספר חוקרים, ביניהם הנס יונאס ורודולף בולטמן, רואים במיתוס אמירה פילוסופית, כעין מעשייה בעלת מסר פילוסופי. אלבר קאמי יישם את שיטות האנליזה של חוקרים אלו בפרשנותו למיתוס של הומרוס "סיזיפוס". בפרשנות זו מתאים קאמי את המיתוס אל האקזיסטציאליזם, הזרם בו הוא דוגל. הומרוס מתאר את סיזיפוס כאדם מסכן הראוי לרחמים: סיזיפוס נידון לגלגל אבן במעלה הר גבוה, אך בכל פעם שהאבן מגיעה לפסגת ההר, היא מתגלגלת למטה שוב וסיזיפוס נאלץ לחזור ולגלגל אותה לפסגה שוב ושוב באופן נצחי.
קאמי, לעומת זאת, אינו מתייחס לסיזיפוס ברחמנות, אלא בהערצה. סיזיפוס נידון לגורל האנושי המצפה לכל האדם: חיים ללא מטרה וכיוון – "האבסורד שבקיום האנושי", בלשונו. סיזיפוס יודע את גורלו ואת עתידו, אך במקום להתאבד ולשים קץ לסבלו, הוא ממשיך. ועל כן הוא דמות הראויה להערצה, על גבורתה לעמוד מול הגורל האנושי, האקזיסטנציאליסטי.
ניתן ליישם את הפרשנות של קאמי גם על מיתוסים רבים נוספים, למשל: הדנאידות, פרומתאוס ועוד. קאמי סובר כי המיתוס הוא פתח לחשיבה האקזיסטנציאליסטית של האדם, ושיש לקרוא, לנתח ולהבין את המיתוס באופן אקזיסטנציאליסטי.