cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נט קינג קול
נתניאל אדמס קולז (אנגלית: Nathaniel Adams Coles), הידוע יותר בשם הבמה שלו נט קינג קול (Nat King Cole; 17 במרץ 1919 – 15 בפברואר 1965), היה זמר, פזמונאי, שחקן ופסנתרן ג'אז אמריקאי.
ילדות והחיים בשיקגו
קולז נולד במונטגומרי, אלבמה. אביו היה קצב ועוזר-כמורה בכנסייה הבפטיסטית. משפחתו עברה לשיקגו כשהיה ילד, שם קיבל אביו מינוי ככומר. אמו, פרלינה, הייתה נגנית העוגב בכנסייה. קולז למד לנגן בפסנתר מאמו עד גיל 12, אז התחיל לקחת שיעורים פורמליים. הופעתו הראשונה הייתה בגיל 4 כשהופיע עם השיר "Yes, We Have No Bananas". בנוסף לג'אז ולגוספל, למד גם מוזיקה קלאסית אירופאית וניגן, כדבריו, "מיוהאן סבסטיאן באך עד לרחמנינוב".
המשפחה גרה בשכונת ברונזויל שבשיקגו אשר הייתה מוכרת בשנות ה־20 בזכות חיי הלילה ומועדוני הג'אז שבה. נט היה מתגנב מחוץ לבית ומסתובב ליד מועדונים ומקשיב לאמנים כמו לואי ארמסטרונג, ארל היינז וג'ימי נון. הוא השתתף בתוכנית המוזיקה המפורסמת של וולטר דיאט.
לאחר שקיבל השראה מנגינתו של ארל היינז, החל קולז את הקריירה שלו באמצע שנות ה-30 כשהיה עדיין בנעוריו ואימץ את השם נט קול (Nat Cole) ונפטר מהאות "s" שבשם משפחתו. אחיו הגדול, אדי קולז, בסיסט, הצטרף ללהקה של נט וההקלטה הראשונה שלהם שנערכה בשנת 1936 הייתה תחת שמו של אדי. הלהקה אף הופיעה באופן קבוע במועדונים. למעשה, נט קיבל את כינויו "קינג" ("מלך" באנגלית) במועדון ג'אז, כינוי שככל הנראה קיבל השראה משיר הילדים על "קינג קול הזקן" ("Old King Cole"). קול הופיע בתור פסנתרן בסיבוב הופעות הארצי שנועד להחיות מחדש את המחזמר שהפך לאגדת רגטיים וברודוויי, Shuffle Along של אובי בלייק. המחזמר פשט את הרגל במפתיע בעת ההופעות בלונג ביץ', קליפורניה, וקול החליט להישאר שם.
לוס אנג'לס והטריו של קינג קול
קול ועוד שלושה מוזיקאים יצרו את "נגני הסווינג של קינג קול" בלונג ביץ', והופיעו במספר ברים מקומיים לפני שניתנה להם ההזדמנות להופיע בגן שעשועים לאורך החוף בשם "The Pike" בשכר של 90 דולר לשבוע.
קול התחתן עם רקדנית בשם נדין רובינסון, אשר השתתפה גם היא בהופעה Shuffle Along, ועבר ללוס אנג'לס כדי להקים את "הטריו של קינג קול". הטריו הורכב מנט בפסנתר, אוסקר מור בגיטרה ווסלי פרינס בקונטרבס. הטריו ניגן בלוס אנג'לס בסוף שנות ה-30 והקליט עבור הרדיו.
קול לא השיג פופולריות רבה עד לשיר "Sweet Lorraine" בשנת 1940. על אף ששר בלדות עם הטריו, הוא התבייש להשתמש בקולו. אף על פי שקול התגאה בהגייה שלו, הוא אף פעם לא החשיב את עצמו לזמר טוב, אך סגנון השירה המאופק שלו עמד היטב מול השירה הקולנית של רוב זמרי הג'אז.
בזמן מלחמת העולם השנייה עזב ווסלי פרינס את הלהקה וקול החליף אותו בג'וני מילר. הטריו של קינג קול חתם בשנת 1943 על חוזה עם חברת התקליטים "קפיטול רקורדס", שהייתה אז בתחילת דרכה, ונשאר לעבוד עם חברה זו עד סוף הקריירה של קול.
קול נחשב לחדשני בתחום הג'אז. למשל, הוא הופיע בהופעת הג'אז הראשונה של תזמורת פילהרמונית. ההרכב החדשני של פסנתר, גיטרה וקונטרבס בתקופת הביג בנד הפך להרכב פופולרי לטריו ג'אז. אמנים רבים השתמשו בהרכב זה, וביניהם ארט טאטום, אחמד ג'אמאל, אוסקר פיטרסון, טומי פלנגן ופסנתרני בלוז צ'ארלס בראון וריי צ'ארלס. הוא אף הופיע כפסנתרן עם לסטר יאנג, רד קלינדר וליונל המפטון.
דרכו בפוליטיקה
ב־23 באוגוסט 1956, נאם קול בוועידה הרפובליקנית הארצית שנערכה באצטדיון ארמון הפרות שבסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא אף היה נוכח בוועידה הדמוקרטית הארצית בשנת 1960 כדי להביע את תמיכתו בנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. קול היה מבין עשרות האמנים שפרנק סינטרה גייס להופיע בהשבעה של ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיאות בשנת 1961.
הוא נהג להתייעץ עם הנשיא קנדי, ולאחר מכן עם הנשיא ג'ונסון, בנוגע לזכויות אזרח, אך ספג ביקורת מאנשים שחשו כי נרתע מעימותים בנושא זה. בין מבקריו היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ת'ורגוד מרשל, שהתאכזב מכך שקול לא נקט עמדה תקיפה לאחר שהותקף על הבמה על ידי גזענים לבנים בשנת 1956.
קריירת שירה
הלהיט הראשון של קול היה שיר בשם "Straighten Up and Fly Right" (התיישר וטוס ימינה), המבוסס על פולקלור שחור והוקלט בחברת התקליטים קפיטול רקורדס בשנת 1943. השיר של קול הפך להצלחה כשמכר יותר מ-500,000 עותקים והוכיח ששירים המבוססים על פולקלור פונים לקהל הרחב. על אף שקול לא נחשב לזמר רוק, שיר זה נחשב לאחד מתקליטי הרוק אנד רול הראשונים. אפילו בו דידלי, אשר הופיע גם כן עם עיבודי פולקלור דומים, החשיב את קול כבעל השפעה.
קול החל להקליט ולהופיע בסוף שנות ה-40 עם שירי מוזיקת פופ מול קהל גדול כשהוא היה מלווה לרוב בתזמורת כלי קשת. הפופולריות שלו גברה כשהופיע עם שירים כמו "The Christmas Song" (שיר חג המולד) (1946), "Nature Boy" (ילד טבע) (1948), "Mona Lisa" (מונה ליזה) (1950) ו-"Unforgettable" (בלתי נשכח) (1951). בעוד שהמעבר למוזיקת פופ הוביל כמה מבקרי ג'אז ומעריצים להאשים את קול בכך שמכר את עצמו, הוא מעולם לא נטש לחלוטין את שורשיו המוזיקליים. בשנת 1956, למשל, הוא הקליט אלבום ג'אז בשם "After Midnight" (לאחר חצות). בשנת 1991, חברת תקליטים בשם "Mosaic Records" הוציאה מקבץ של כל ההקלטות של "הטריו של נט קינג קול" אשר כלל בתוכו 349 שירים על גבי 27 תקליטים או 18 תקליטורים. ההכנסות העצומות ממכירת ההקלטות של קול תרמו רבות להצלחה של חברת קפיטול רקורדס בתקופה זו. הצלחה מסחרית זו מוכרת גם כאחת ההצלחות ששיחקו תפקיד מרכזי במימון בניין קפיטול רקורדס הנמצאת בקליפורניה. כשהושלם בשנת 1956, בניין המשרדים העגול הראשון בעולם כונה, ומכונה גם היום בידי רבים, בתור "הבניין שנט בנה".
בשנות ה-50, המשיך קול ליצור להיטים בזה אחר זה. רוב להיטיו נוצרו בשיתוף פעולה עם המעבד/מנצח המפורסם נלסון רידל. קול הוציא יחד עם רידל את האלבום הראשון שלו על תקליט בקוטר 10 אינץ' בשנת 1953 בשם "נט קינג קול שר לשני מאוהבים" (Nat King Cole Sings For Two In Love). קול הוציא אלבומים נוספים, מביניהם "Love Is the Thing" (אהבה היא העניין) אשר הגיע לראש רשימת האלבומים באפריל 1957 ועובד על ידי גורדון ג'נקינז.
לאחר שקיבל השראה בטיול שערך בהוואנה, קובה בשנת 1958, נט שב לעיר והקליט בה את האלבום "Cole Espanol", אשר לכל אורכו קול שר רק בספרדית ובפורטוגזית. האלבום היה ללהיט לא רק בארצות הברית אלא גם באמריקה הלטינית. האלבום היה כה פופולרי שהוא לווה בשניים נוספים: "A Mis Amigos" בשנת 1959 ו-"More Cole Espanol" בשנת 1962.
בסוף שנות ה-50 החל להשתנות הטעם המוזיקלי שלו, ולמרות הצלחת שיר הרוק אנד רול "Send For Me", שירי הבלדה של קול נמאסו על מאזינים צעירים. כמו זמרים אחרים בני זמנו, מבניהם דין מרטין, פרנק סינטרה וטוני בנט, קול גם הבין כי רוב שירי הפופ מבוצעים על ידי צעירים. בשנת 1960, נלסון רידל עזב את קפיטול רקורדס ועבר לעבוד בחברת התקליטים החדשה שיצר פרנק סינטרה בשם רפרייז רקורדס. דרכם של השניים נפרדה לאחר שסיימו לעבוד על אלבום בשם "Wild Is Love", המבוסס על מילים שכתבו ריי רסץ' ודוטי ווין. נט הפך את הרעיון של האלבום להצגה בשם "I'm With You".
בשנות ה-60 נט שוב הגיע לראש רשימות הסינגלים האמריקאיים כשההצלחה החלה עם השיר "Ramblin' Rose" באוגוסט 1962. לאחר מכן הגיעו עוד שלושה להיטים: "Dear Lonely Hearts", "Those Lazy, Hazy, Crazy Days Of Summer" ו־"That Sunday, That Summer".
מה שהפך לאלבום האחרון של קול נקרא ".L.O.V.E" אשר הוקלט בסוף שנת 1964. הוא הושק קרוב מאוד למותו והגיע למקום הרביעי ברשימת האלבומים של בילבורד באביב 1965. אלבום של מיטב השירים של קול הפך לתקליט זהב בשנת 1968. השיר שלו משנת 1957 בשם "When I Fall In Love" הגיע לראש רשימת השירים בממלכה המאוחדת בשנת 1987.
קול היה האפרו-אמריקני הראשון שהייתה לו תוכנית רדיו משלו. הוא חזר על הצלחתו בסוף שנות ה-50 כשהופיע בתוכנית הטלוויזיה הארצית הראשונה שבה מופיע אפרו-אמריקני. בשני המקרים, התוכניות בוטלו בסופו של דבר מפני שספונסרים נרתעו מאמנים שחורים. קול נלחם בגזענות במשך כל חייו וסירב להופיע במקומות בעלי הפרדה גזעית. בשנת 1956, הוא הותקף על הבמה כששר את השיר "Little Girl" (ילדה קטנה) בברמינגהאם, אלבמה. ההתקפה בוצעה על ידי חברים ב"מועצה לאזרחים לבנים" (תנועה גזענית שהייתה באותה תקופה בארצות הברית), והסתבר כי התכוונו לחטוף אותו. על אף שנפצע בהתקפה, המשיך קול במופע אך נשבע שלא יופיע יותר בדרום ארצות הברית.
קול הופיע בסרטים קצרים רבים ושיחק את ויליאם כריסטופר הנדי בסרט "סיינט לואיס בלוז". הוא גם הופיע בסרטים "הסיפור של נט קינג קול", "שער סין" ו"הגרדיניה הכחולה" (ראו תמונה לעיל). תפקידו האחרון בקולנוע היה כזמר ונגן בנג'ו המלווה את הסרט קאט באלו.
סרטו האחרון של קול, קאט באלו, יצא כמה חודשים לאחר מותו.
בתו של נט, נטלי קול, ואחיו הצעיר ביותר, פרדי קול, הם זמרים. לנטלי ולאביה היה להיט בלתי צפוי בקיץ 1991. נטלי קול כללה הקלטה של ביצוע של אביה משנת 1961 של השיר "Unforgettable" עם הקול שלה ובכך יצרה דואט אלקטרוני כחלק מאלבום שהקדישה למוזיקת אביה. השיר והאלבום בעל שם זהה זכו בשבעה פרסי גראמי בשנה העוקבת.
קריירה טלוויזיונית
"המופע של נט קינג קול" שודר לראשונה ב-5 בנובמבר 1956 ברשת NBC. מבקרים רבים היללו את קול על כך שהיה האפרו-אמריקני הראשון להנחות תוכנית טלוויזיה. התוכנית של קול הייתה הראשונה מסוגה אשר מנחה אותה כוכב כמו נט קול. כשהחלה בתור תוכנית באורך רבע שעה בליל ימי שני, התוכנית התארכה לחצי שעה ביולי 1957. על אף מאמצים מצד NBC, ואף חלק מעמיתי התעשייה של קול (מבניהם אלה פיצג'רלד והרי בלפונטה אשר עבדו בתעשייה כדי לעזור לתרום כסף לתוכנית), "המופע של נט קינג קול" הגיע לסיומו בשל מחסור בנותני חסות כלל ארציים. התוכנית האחרונה של "המופע של נט קינג קול" שודרה ב־17 בדצמבר 1957. קול שרד במשך יותר משנה, אך לבסוף הייתה זו החלטתו לבטל את התוכנית, ולא החלטת NBC (רשת NBC ואף קול בעצמו פעלו בהפסד כלכלי עצום). כשהגיב על המחסור בנותני חסות, קול העיר בצורה עוקצנית לאחר כישלון התוכנית כי "שדרת מדיסון פוחדת מהחושך".
הופעות בטלוויזיה בתוכניות אחרות:
חיים אישיים
תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע בוודאות. קול נהג למלא מסמכים רשמיים כשהוא רושם לסירוגין את השנים 1915, 1916 ו-1919.
הנישואים הראשונים של קול, לנדין רובינסון, הסתיימו בשנת 1948. ב-28 במרץ, ורק שישה ימים לאחר שהתגרש, התחתן קול עם זמרת בשם מריה הוקינס אלינגטון (אין קשר משפחתי לדיוק אלינגטון על אף ששרה עם להקתו). הם נישאו בכנסייה בפטיסטית חבשית שבהארלם על ידי אדם קלייטון פאוול ג'וניור. היו להם חמישה ילדים: הבת נטלי נולדה בשנת 1950, ואחריה אומצה קרול (בתה של אחותה של מריה) והבן נט קלי קול אשר נפטר בשנת 1995. שתי הבנות קאסי וטימולין נולדו בשנת 1961.
בשנת 1948, רכש קול בית בשכונת הנקוק פארק שבלוס אנג'לס, קליפורניה המאוכלסת כולה בלבנים. אגודת בעלי המקרקעין אמרה לקול שאינם רוצה שאנשים בלתי רצויים יעברו לשכונה. קול השיב בשנינות: "גם אני לא. אם אמצא מישהו בלתי רצוי שבא לכאן, אהיה הראשון להתלונן".
קול ניהל רומנים במשך נישואיו. בזמן שלקה בסרטן הריאות, הוא התרחק מאשתו מריה לטובת השחקנית גונילה הוטון. למרות זאת, הוא נשאר עם אשתו בזמן מחלתו והיא נשארה איתו עד למותו. בריאיון, אשתו מריה לא שמרה לו טינה על הרומנים שלו אלא דווקא התרכזה במורשת המוזיקלית אשר הנחיל ובקלאס אשר הפגין בכל ההיבטים השונים של חייו.
קול היה מעשן כבד ועישן עד כשלוש חפיסות סיגריות ביום. הוא האמין כי העישון שומר על קולו נמוך. הוא מת מסרטן הריאות ב-15 בפברואר 1965 בבית חולים "סיינט ג'ונז" שבסנטה מוניקה, קליפורניה. הלווייתו התקיימה בכנסייה האפיסקופלית "סיינט ג'יימז" שבשדרת ווילשייר בלוס אנג'לס. הוא נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון מדשאת יער" שבגלנדייל, קליפורניה.
קלאו אדום-ראש
קלאו אדום-ראש (שם מדעי: Rhyticeros cassidix) הוא מין של עוף טרופי במשפחת הקלאוניים. הוא אנדמי לסולאווסי שבאינדונזיה ולאיים הסמוכים. הקלאויים אדומי-הראש חיים ביערות עד, לעיתים בגובה 1,800 מטר מעל פני הים. מחקרים גילו שהקלאו אדום-הראש יכול לעבור 37 ק"מ ביום, כשהוא מחפש אחרי מזון. המין נראה בסמל של דרום סולאווסי וכציפור הלאומית של האזור. תוחלת החיים בטבע היא 25–30 שנים אף על פי שהחוקרים עדיין לא יודעים זאת בוודאות. היא ארוכה יחסית לתוחלת החיים של רוב המינים במשפחה שמגיע ל-10 שנים. הפרט הבוגר ביותר שידוע הוא זכר שגן חיות רכש ב-1989. הגיל המדויק של הפרט לא ידוע. תכונה מעניינת של קלאוניים אסיאתיים ואפריקניים כאחד היא שהם כמעט ולא שותים מים - את כל הלחות לה הם זקוקים הם משיגים מן המזון.
הרעש הרם שנשמע בעת מעוף הקלאויים נגרם בגלל חוסר נוצות שיכסו את המרווחים בין נוצות התעופה - האוויר עובר דרך המרווחים ומשמיע קולות רמים. המזון של הקלאו אדום-הראש מורכבת בעיקר מתאנים ופיקוסים, אולם הם אוכלים גם פירות אחרים וחסרי חוליות קטנים. משום שהנקבה תלויה בזה שהזכר יספק לה מזון בעונת הרבייה, הם משקיעים שנה שלמה לחיזוק הקשרים ביניהם. הם מונוגמיים וחוזרים לאותו אתר קינון כל שנה. הקלאו אדום-הראש הוא מפיץ חשוב של הפיקוס, זרעי הפיקוס מופצים בלשלשת של הקלאו. הקלאויים אדומי-הראש נפוצים מאוד באזור המחיה שלהם. משום שהקלאו אנדמי לסולאווסי ולאיים הסמוכים, אזור המחיה שלו קטן מאוד ולכן הוא חשוף לסכנות. הסיבה העיקרית לדילול האוכלוסייה שלו היא הריסת אזורי המחיה שלו. דרוש מחקר נוסף כדי לגלות את גודל האוכלוסייה ואיומים אפשריים נוספים.
תיאור
הקלאו גדול יחסית, אורכו הממוצע של בוגר נע משבעים עד שמונים ס"מ ומשקלו מ-1.8 ל-2.5 קילוגרם. הזנב לבן, הגוף שחור, הצוואר צהוב, הגרון כחול ומוקף בפס בצבע תכלת. המקור צהוב עם פסים אלכסוניים כתומים לאורכו, הקסדה אדומה. טבעת העין כחולה. אצל הנקבה כל הגרון בצבע תכלת, הצוואר צהוב והקסדה צהובה. הנקבה קטנה יותר מהזכר. הבדל נוסף הוא שלזכר יש קשתית עין אדומה, ואצל הנקבה שחורה או חומה. צעירים נראים כמו בוגרים אך המקור והקסדה לא מפותחים כמו אלה של הבוגרים. כשהצעירים בני שנה, הקסדה מתחילה להתפתח ולנקבה הבוגרת הנוצות מתחילות לנשור.
רבייה
הקלאויים אדומי-הראש מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש או שש. עונת הרבייה העיקרית שלהם בסולאווסי היא בין יוני לספטמבר. אם הרבייה נכשלה, לעיתים הזוג ייבנה את הקן מחדש וינסה שוב ביולי או אוגוסט. רבייה בשבי נעשית בזמן שונה מהרבייה בטבע: בחודשים אפריל-מאי. הזכר והנקבה מחפשים קינים טבעיים בעצים אך לא קודחים חור בעצמם, כשאר בני המשפחה, משום שהמקור והקסדה שלהם חלולים ולא חזקים מספיק כדי לאפשר לקלאו ליצור חור בעץ. הנקבה יוצרת עיסה דביקה משאריות המזון שאכלה ומהלשלשת שלה וחוסמת את עצמה, בעזרת הזכר, בקן. הקן נחסם ביסודיות ונשאר רק חור קטן להעברת אוכל לנקבה ולגוזלים. הזכר מביא לנקבה את האוכל במהלך תקופת השבי מרצון שלה. הנקבה מטילה 2–3 ביצים ודוגרת עליהם במשך כחודש. לאחר ההטלה, הנקבה נשארת בקן עם הגוזלים. לאחר כשלושה חודשים, המחסום נפרץ. הגוזלים נשארים בקן כחודש נוסף בעוד ההורים מביאים להם אוכל.
וידין
וידין (בבולגרית: Видин) היא עיר נמל הממוקמת על הגדה הדרומית של נהר הדנובה, בצפון מערב בולגריה, בירת מחוז וידין, השוכנת כ-200 קילומטרים צפונית מערבית לבירה סופיה, בסמוך לגבולות רומניה וסרביה.
אקלים, גאוגרפיה ודמוגרפיה
בוידין שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, כשבאזור הסמוך מאוד לגדות הדנובה, נוצר מיקרו אקלים עם מאפיינים ממתנים דמויי אקלים ים תיכוני. ככלל, החורפים קרים ושחונים והקייצים חמים מאוד. החודש הגשום ביותר הוא יוני ובו יורדים 69 מילימטרים של גשם והחודשים ינואר עד מרץ ואוגוסט הם השחונים ביותר. הדנובה על פלגיו ויובליו מהווה את מקור המים המרכזי של העיר, אשר סובלת מעת לעת מהצפות בשל עלית מפלס מי הנהר. וידין היא העיר ה-19 בגודלה בבולגריה מבחינת כמות האוכלוסין. בימינו מבנה האוכלוסייה הוא הומוגני יחסית בשל הטיהור האתני שבוצע בקרב התושבים המוסלמים לאחר קבלת עצמאות בולגריה ועזיבתם של התושבים ממוצא רומני לרומניה, בעיקר לאחר מלחמת העולם השנייה. הירידה בחשיבותו של הנמל בעיר, הביאה לירידה הדרגתית בכמות האוכלוסייה וכן עלייה בגילה הממוצע. נכון לשלהי 2008 כ-30% מתושבי העיר הם גמלאים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס הקימו שבטים קלטים באזור וידין ישוב בשם דאונוניה. ב-46 נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית והעיר הפכה חלק מפרובינציית מואסיה תחת השם בונוניה והרומים פעלו לביצור העיר וחיזוק חומותיה. בהמשך עבר המקום לחזקת האימפריה הביזנטית תחת השם וידיני והאימפריה הבולגרית הראשונה תחת השם בדין. ב-1003 הצאר גבריל ראדומיר הצליח להחזיק בעיר תחת מצור ממושך שהטילו עליה הביזנטים והסתיים לאחר כשנה בנסיגת כוחותיהם.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במאה ה-14 כאשר הפכה לעיר הבירה של ממלכת בדין תחת שלטונו של איבן סרצימיר אשר הפך אותה לנמל ומרכז מסחרי חשוב, ממנו ניהלו קשרי מסחר גם עם ממלכות סמוכות. בין 1365–1369 נשלטה העיר על ידי לאיוש הראשון מלך הונגריה והצאר איוון סרצימיר ומשפחתו נלקחו בשבי. בעת הכיבוש פעלו הכובשים להמרת דתם של אלפי תושבים מהנצרות האורתודוקסית לנצרות הקתולית. ב-1369, הובסו ההונגרים על ידי שליט ( דספוט) ולאכיה, אשר התיר לאיוון סרצימיר לחזור ולשלוט במקום.
ב-1396 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית. בעת השלטון העות'מאני הפכה העיר למצודה ומרכז מינהלי עות'מאני חשוב. בין השנים 1794 - 1807 מרד הואלי העות'מאני אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והכריז על עצמאות. בתקופתו חלו תנופת בנייה ופיתוח חסרות תקדים בעיר ובכלל זה בניית מסגדים, ספרייה, קסרקטין ושינוי האוריינטציה האדריכלית של העיר, למזרחית ובכלל זה אדריכלות עות'מאנית טיפוסית.
ב-1850 פרצה בעיר התקוממות אשר דוכאה באכזריות על ידי העות'מאנים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) הופגזה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית וניזוקה קשות. לאחר המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני והתושבים המוסלמים נאלצו לעזוב ביחד עם הכוחות העות'מאנים הנסוגים. ב-1885 במהלך המלחמה הסרבית בולגרית עמדה העיר במצור כבד של הצבא הסרבי.
כלכלה ותיירות
העיר וידין ממוקמת בחלק הצפון מערבי של מישור הדנובה וממוקמת בתוואי הנהר הזורם מצפון לדרום, בגובה של 35 מטרים מעל פני הים. 75% משטח הרשות המקומית הם קרקע חקלאית, כ 6.5% הם שטחים המכוסים מים, 9% מיושבים ו כ-3% שטחים מושקים. עד לראשית המאה ה-21 הייתה התעשייה הפטרו-כימית המובילה באזור העיר. בווידין ממוקמים בעיר מפעלים לייצור רכיבים אלקטרוניים, ייצור גבס לבניין ומבנים טרומיים. כמו כן קיימים מספר יקבים, מפעל טקסטיל, מפעל לצמיגים, לכלי עבודה, חברת הנדסת בניין, מספר מחלבות וכן חברת תחבורה המפעילה צי משאיות. בסביבות העיר שטחים חקלאיים רבים המניבים ירקות וכן שטחי גפנים ליין. האתר המתוייר ביותר הוא מבצר באבא וידה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אשר נבנה על חורבות מצודה מהתקופה הרומית ושימש עמדת מפתח גם בתקופה העות'מאנית. עוד ניתן לבקר במסגד והספרייה ע"ש אוסמאן פאזוואנטואולו, הקתדרלה של דמטריוס הקדוש ובית הכנסת, אשר נבנה בשנת 1894 ועומד היום חרב.
תחבורה
בעיר נמצא המתחם המרכזי של נמל הדנובה אשר בראשית המאה ה-21 ירדה חשיבותו. עם זאת מכונה וידין "השער הקדמי" של בולגריה והיא מצויה גם בצומת דרכים של נתיבי התעבורה האירופיים, כשדרכה עוברים נתיב מספר 4 המחבר את מזרח אירופה עם יוון ונתיב מספר 7 העובר לאורך תוואי הדנובה. מהעיר יוצאים מספר קווי מעבורות לאורך הדנובה לצורכי מסחר ותעבורת נוסעים. בשלבי בנייה גשר נוסף על הדנובה שיקשר את העיר לגדה הרומנית של הנהר ובנייתו צפויה להסתיים ב-2012. העיר ממוקמת על צומת מסילות ברזל המקשרת אותה עם הערים המרכזיות בבולגריה.
הקהילה היהודית
מרבית ההיסטוריונים סוברים כי קהילה רומניוטית בוידין נוסדה במהלך המאה ה-6. לפי גרסה אחת נוסדה הקהילה עוד במאה ה-2. במהלך ימי הביניים הגיעו לוידין יהודים שגורשו מהונגריה ובוואריה ונוצרו 3 קהלים שונים, רומניוטים, הונגרים ואשכנזים. בשלהי המאה ה-14 נכבשה וידין בידי העות'מאנים בשלהי המאה ה-15 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל. בסוף המאה ה-16 חרבה קהילת וידין לאחר פלישותיו של מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הוקמה מחדש קהילה אשכנזית קטנה ובהמשך הגיעו גם יהודים ספרדים, רובם עסקו במסחר או בגביית מיסים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוחרבה וידין בהרעשות ארטילריות ובני הקהילה נטשו אותה זמנית. לאחר המלחמה והקמת נסיכות בולגריה שבו היהודים אליה וב-1894 הוקם בית הכנסת המרכזי החדש. ליהודים היו מוסדות קהילה משגשגים, תאי תנועות נוער ובית ספר בו למדו מרבית התלמידים היהודים בעיר. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 2,000 נפשות. לאחר גירוש יהודי סופיה ב-25 במאי 1943 קלטה קהילת וידין אלפי מגורשים. מרבית בני הקהילה עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה. בראשית המאה ה-21 התגוררו בווידין כמה עשרות יהודים.
ירון
ירון, מילה שמשמעותה ישיר, יזמר. משמשת בעיקר כשם פרטי בעברית, אך גם כשם משפחה. {{פירושונים|סופרים:
אנשי אקדמיה:
אישי ציבור:
אישים מתחום הבידור:
ראו גם
}}
תסריטאי
תסריטאי הוא יוצר הכותב את התסריט באומנויות המסך ולכן הוא בעל מקצוע מרכזי באומנות הקולנוע, הטלוויזיה ובמכלול היצירה האודיו-ויזואלית. התסריטאי הוא אחד משלוש הצלעות המרכזיות בעשייה הקולנועית טלוויזיונית ביחד עם המפיק והבמאי. בדרך כלל בעשייה האומנותית בתחום האודיוויזואלי ובניו מדיה יהיה זה התסריטאי שיזום את תחילת העשייה, דרך כתיבת תקציר (סינופסיס) ואחריו תסריט, אולם קיימים מצבים, בדרך כלל בעשייה הממוסחרת, בהם יהיה התסריט מוזמן מטעם המפיק.
בשתי צורות עבודה זו התסריטאי כמחברו של התסריט, הוא היוצר הראשון של היצירה ובעל זכויות יוצרים. שלבי עבודתו של התסריטאי: פיתוח התסריט, מרעיון לסינופסיס. כתיבת התסריט, מסינופסיס, לטריטמנט ואז כתיבת הדיאלוגים. התסריטאי עוסק גם בעיבוד מן הספרות אל הקולנוע או אל הטלוויזיה.
דורית רביניאן סופרת ותסריטאית טוענת שבכתיבת תסריט "המשימה היא ללכוד את מה שלא נאמר, לספר את מה שמובלע בין שורות הדיאלוג".
התסריטאי המרוויח ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הוא סיימון קינברג, אשר שניים מהתסריטים שלו נמכרו ב-$8,000,000 עבור כל אחד כשבנוסף לכך הוא משתכר ברווח שבועי של $350,000.
תסריטאות היא מקצוע הנלמד במסגרת בתי ספר לקולנוע ובמסגרת חוגים לקולנוע באוניברסיטאות או מכללות. בישראל ישנם כעשרה מוסדות אקדמיים המכשירים תסריטאים. בישראל פועלים כיום כ-450 תסריטאים מקצועיים המאוגדים באיגוד התסריטאים. יו"ר האיגוד המכהן הוא התסריטאי עמית ליאור.
Keep Holding On
Keep Holding On הוא סינגל של הזמרת אבריל לאבין אשר הוקלט עבור פסקול הסרט "אראגון". הסינגל נכתב והופק על ידי לאבין וד"ר לוק. זהו הסינגל הראשון והיחיד מתוך הפסקול. השיר הופיע בנוסף באלבום הסטודיו השלישי של לאבין The Best Damn Thing.
הצלחה
הסינגל זכה להצלחה רבה באשר הופץ ובין השאר הגיע למקום השני בקנדה ונשאר במקום זה למשך ארבעה שבועות. בארצות הברית התברג הסינגל אל תוך 20 המובילים במצעד הבילבורד ולעשרת המובילים במצעד הבילבורד למבוגרים.
בישראל זכה השיר למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ.
נסטסיה קינסקי
נסטסיה אגליה קינסקי (בגרמנית: Nastassja Aglaia Kinski; נולדה ב-24 בינואר 1961) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית עבר גרמנייה.
ביוגרפיה
קינסקי נולדה בברלין המערבית שבמערב-גרמניה. היא בתו של השחקן קלאוס קינסקי ושל אשתו השנייה, השחקנית רות בריג'יט טוקי. לקינסקי שני אחים למחצה; השחקנית פולה קינסקי (אנ') מנישואיו הראשונים של אביה והשחקן ניקולאי קינסקי מנישואיו השלישיים של אביה. הוריה התגרשו בשנת 1971. לאחר גיל 10, קינסקי מיעטה לראות את אביה.
בראיון משנת 1999 הכחישה קינסקי שאביה התעלל בה בילדותה, אך אמרה שהוא התעלל בה "בדרכים אחרות". בשנת 2013, כאשר התראיינה על ההאשמות על התעללות מינית שהעלתה אחותה למחצה פולה קינסקי, היא אישרה כי הוא ניסה זאת גם איתה, אך לא הצליח. לדבריה, "הוא לא היה אבא. תשעים ותשעה אחוז מהמקרים פחדתי ממנו. הוא היה כל כך בלתי צפוי שהמשפחה חיה באימה מתמדת". כשנשאלה מה הייתה אומרת לו עכשיו, אם הייתה לה הזדמנות, היא השיבה: "הייתי עושה הכל כדי לשים אותו מאחורי סורג ובריח לכל החיים. אני שמחה שהוא כבר לא בחיים."
קריירה
קינסקי החלה לדגמן כנערה. השחקנית ליסה קרוזר עזרה לה לקבל את תפקידה של מיניון בסרט "תנועה מוטעית" של הבמאי וים ונדרס משנת 1975, שבו בגיל 13 היא הצטלמה בעירום חלקי.
תפקידה החשוב הראשון היה בשנת 1979, כששיחקה בסרטו של רומן פולנסקי, "טס". על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
חיים אישיים
ב-29 ביוני 1984 נולד בנה הראשון, אלג'ושה קינסקי, מרומן קצר שניהלה עם השחקן האמריקאי וינסנט ספאנו (אנ'), איתו כיכבה בסרט "אוהבי מריה" באותה שנה. מספר חודשים לאחר מכן, ב-10 בספטמבר 1984 נישאה קינסקי לקולנוען המצרי איברהים מוסא, איתו נולדה להם בת, השחקנית והדוגמנית סוניה קינסקי (אנ') אשר נולדה ב-2 במרץ 1986. הנישואים התפרקו ביולי 1992.
מ-1992 עד 1995, קינסקי חיה עם המוזיקאי האמריקאי קווינסי ג'ונס, ונולדה להם בת, קניה ג'וליה נימבי שרה ג'ונס (נולדה ב-9 בפברואר 1993), דוגמנית הידועה בשמה מקצועי קניה קינסקי-ג'ונס (אנ').
ב-1997 יצאה תקופה קצרה עם מפיק הקולנוע ג'ונתן די. קריין (אנ'), בעודו נשוי אך פרוד מאשתו, השחקנית סאלי קלרמן.
צ'ולי זכאי
צ'ולי זכאי הוא מוזיקאי, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
זכאי נולד וגדל ברמת גן. בביתו הייתה מקובלת שירתה של אום כולתום, אך זכאי הושפע רבות גם ממוזיקת הרוק שהייתה פופולרית בשנות ה-70. דרכו המוזיקלית החלה בגיל 14, לאחר שרכש בכספו את הגיטרה הראשונה. במהלך שירותו הצבאי השתתף זכאי כנגן גיטרה בס בצוות הווי ובידור והופיע בבסיסים רבים ברחבי ישראל.
בשנת 1989 הוציא אלבום סולו בשם "ככה" על טהרת הרוק נ' רול. בין השירים שבאלבום ניתן למצוא את השיר "עיר הלכה לישון", אשר הגיע במסגרת פסטיבל חיפה למקום השלישי אחרי השירים הידועים "אצל הדודה והדוד" של דני סנדרסון ו"עוף גוזל" של אריק איינשטיין.
לאחר שירותו הצבאי החל זכאי לנגן לפרנסתו בלהקה שהופיע באירועים קטנים ובמקביל הצטרף כגיטריסט ללהקת רוק בשם "Crime" שלימים הפכה ללהקת "ווילד קרוז". בסוף שנות ה-90 עבד זכאי בתיאטרון הארצי לנוער ברמת אביב כמנהל הצגה.
זכאי החל לכתוב שירים לאמנים לאחר פגישתו עם מפיק שהיה אחראי על הפקת אלבום לזמרת מוג'דה - הילדה הטורקייה. השיר הראשון שנכתב לאלבום היה "מלאכים". לאחר שהפקת האלבום לא יצאה לפועל, פנה זכאי בשנת 2000 למעבד המוזיקלי יעקב למאי עם החומרים אותם כתב והלחין, ובשיתוף פעולה ראשון ביניהם עובדו השירים לאלבום "מלאכים" בביצועה של הזמרת רינת בר.
הפריצה הגדולה לעולם הזמר הים-תיכוני החלה כאשר פגש זכאי את המעבד המוזיקלי שי ראובני בתחילת שנת 2005. השניים החלו לעבוד יחד כאשר שירם המשותף הראשון היה "כל הכוח" בביצועו של הזמר קובי פרץ. זכאי כתב את השיר, וראובני הלחין ועיבד. השיר הפך ללהיט.
בשנת 2007 הקימו זכאי ושי ראובני חברת הפקות משלהם בשם "שי ראובני הפקות". תחת בית היוצר הופקו בין השנים 2007 ל-2009 מעל 100 שירים המאוגדים ב-9 אלבומים. בין האמנים להם השניים הפיקו שירים ניתן למצוא את ליאור נרקיס, מושיק עפיה, זהבה בן וכן זמרים צעירים כגון לירן אביב, מאור דניאל, אופיר כהן ועוד.
הדואט "יחד" אותו כתב צ'ולי זכאי עם הזמרת אישתאר והלחין ועיבד שי ראובני, זכה בקטגוריית השיר הים תיכוני הטוב ביותר במסגרת תחרות ה-Big Apple Music Awards בניו יורק. בשנת 2009, כתב את השיר "מקודשת", עבור הזמרת שרית חדד, שנכלל באלבומה ה-18 מרוץ החיים.
בשנת 2013, כתב את השיר "קול העולם" עבור מרגלית צנעני וזהבה בן. השיר הפך ללהיט וכבש את פסגת המצעד של מדיה פורסט. בשנת 2018 כתב את "צועקת" עבור עדן בן זקן.
ברבעון האחרון לשנת 2019, השיר ״את״, מתוך אלבומו של אייל גולן-הלב על השולחן, שנכתב והולחן ע״ זכאי ואלי קשת, דורג במקום השלישי במצעד שירי העשור.
זכאי נשוי לאוסנת ולהם שלושה ילדים.
רכבות ימאל
רכבות ימאל, או רשמית "חברת הרכבות של ימאל" (ברוסית: ОАО «Яма́льская железнодоро́жная компа́ния») היא חברת רכבות רוסית שהוקמה בשנת 2003 על ידי ממשלת המחוז האוטונומי ימאלו-ננץ, חברת הרכבת של סברדלובסק וחברת סווטיומנטרנספט.
הפעילות העיקרית היא הפעלת הקווים קורוצ'אייבו - נובי אורנגוי - נאדים ויאמבורג.
פרויקטים
הפרויקטים של חברת הרכבות ימאל כוללים:
הקו נובי אורנגוי - ימבורג (שנחנך ביולי 1986) בנוי להגנה מפני סחיפות שלג ועובר לאורך סוללה בגובה 8–10 מטרים. לשם השוואה: ברכבת נורילסק, הרכבות נסעו בתעלות מושלגות, מכוסות בלוחות. מאז 2000 תאגיד גזפרום שותף לפיתוח מסילות הברזל בימאל.
מעמד משפטי
הבעלים של התשתית במקטע נובי אורנגוי - ימבורג ופנגודי - נדים הוא תאגיד גזפרום; קטעי המסילה קורוצ'אייבו - נובי אורנגוי - פנגודי - בבעלות חברת הרכבות הרוסית. פרויקטים של בנייה שלא הסתיימו באזורים אלה הועברו לחברת הרכבות של ימאל על בסיס חוזה שכירות.
פיתוח
החברה מפתחת פרויקט להקמת מסילת הברזל אובסקאיה - פולונוצ'נויה לאורך המדרון המזרחי של הרי אורל. כספי ההשקעה להקמת הרכבת נמסרו על ידי חברה מסנט פטרבורג בשם לנהיפרוטרנס. עלויות הבנייה נאמדות בלפחות 62 מיליארד רובל. החברה מתכוונת גם לשחזר את קטע סלחרד - נאדים של הרכבת הטרנסקוטבית שננטשה בשנת 1953.
לצורך הקמת מסילת הברזל אובסקאיה - פולונוצ'נויה ושיקום מלא של הרכבת הטרנסקוטבית, נדרשת הקמת גשר מעבר לנהר אוב. ההסכם לבניית גשר מסילה וכבישים משולבים ברחבי אוב נחתם בדצמבר 2008 על ידי ממשלת ימאלו-ננץ והסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות.
אינטראקציות פאי ארומטיות
אינטראקציות פאי ארומטיות או אינטראקציות π-π, הן טיפוס של אינטראקציות כימיות חלשות, שאינן קוולנטיות, המתרחשות בין מולקולות ארומטיות. יש להן חשיבות רבה בייצוב של מולקולות ביולוגיות שונות כגון DNA וחלבונים ובמבנה של חומרים שונים כמו גרפיט.
המבנה והמקור לאינטראקציות
אינטראקציות ה-π הן בעלות כיווניות וסדר קבועים ולכל מערכת ארומטית יש סידור מרחבי מועדף (ראו תרשים). במולקולות DNA, למשל, יוצרים הבסיסים החנקניים (השיירים הכימיים היוצרים את "השלבים בסולם" של מבנה הDNA) קשרי פאי זה עם זה המוסיפים לארגון וליציבות של מבנה הסליל הכפול של הDNA.
בדרך כלל אינטראקציות אלו חזקות יותר מסוגים אחרים של קשרים חלשים ולכן יש להן תפקיד חשוב בכימיה סופרא מולקולרית, בייצוב של מבנה שלישוני במולקולות חלבון ובננוטכנולוגיה. גבישים נוזליים רבים, למשל, מכילים קבוצות ארומטיות המאפשרות את הארגון המסודר של הגביש הנוזלי.
קשרי פאי חשובים גם בגרפיט. גרפיט בנוי ממשטחים ארומטיים הערומים זה על זה במרווח של 3.4 אנגסטרם, כאשר רק קשרי הפאי מונעים התפוררות של המבנה המולקולרי של הגרפיט.
איסר חלמיש
איסר חלמיש (חלמר) (8 במרץ 1923 - 17 בדצמבר 2008) היה לוחם פלמ"ח ואיש המחלקה הערבית. ממקימי וממפקדי היחידה הצ'רקסית והדרוזית. מאנשי הממשל הצבאי של צה"ל. פעל רבות להנצחת מורשת הפלמ"ח ומורשת התרבות הצ'רקסית דרוזית במערכת החינוך.
ילדותו
איסר נולד ב-1923 בזכרון יעקב כאיסר חלמר להוריו טוכה ויוסף חלמר שעלו ב-1905 מאוקראינה (האימפריה הרוסית), איסר למד בבית הספר המקומי.
ב-1938 עברה המשפחה לבנימינה. את לימודיו התיכוניים השלים איסר בבית הספר מקוה ישראל שם חבר ל-חיים בר-לב שעודד אותו להתגייס לפלמ"ח.
השירות בפלמ"ח
עם סיום לימודיו ב-1941 התגייס איסר לפלמ"ח והצטרף למחלקה הערבית וב-1944 נשלח לקורס קצינים בג'וערה.
עד תחילת מלחמת העצמאות עסק איסר בפעילויות ביטחוניות שונות. בין השאר הפעילה המשפחה תחנת רדיו מביתה בבנימינה. כמו כן שימש הבית נקודת מעבר כוחות פלמ"ח לפעולות באזור הכרמל
ב-1948 מונה כקצין המודיעין והמבצעים של הגדוד השישי של הפלמ"ח בחטיבת הראל (תחת פיקודו של המג"ד צבי זמיר). גדוד זה עסק בליווי ואבטחת השיירות לירושלים.
במהלך המלחמה השתמש איסר בכישוריו שנרכשו במחלקה הערבית כדי לשכנע חיילי אויב ממוצא צ'רקסי ודרוזי לעבור לצד הישראלי
השירות בצה"ל
לאחר סיום המלחמה גויס איסר לצה"ל שם המשיך לטפח את הקשרים עם המיעוטים הדרוזים והצ'רקסים, הביא להקמת יחידת המיעוטים במסגרת צה"ל והיה ממפקדיה הראשונים. בתקופה זו שירת איסר בדרום הארץ במניעת הברחות ובלחימה בפדאיון ובהמשך עבר (עם משפחתו) לצפון הארץ.
ב-1960 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למושל באזור המשולש הגדול (באקה אל-גרבייה, טולכרם, ג'ת, טייבה ועוד). בתקופה זו גרה המשפחה בנתניה.
ב-1967, לאחר סיום הממשל הצבאי, החל איסר לשרת כמתאם פעולות בשטחי יהודה ושומרון ובטיפול באוכלוסייה הפלשתינאית. בתקופה זו עברה המשפחה להתגורר בלוד.
ב-1971 השתחרר איסר מצה"ל.
לאחר שיחרורו
לאחר שיחרורו מצה"ל חזרה המשפחה לגור בבית ההורים בבנימינה ואיסר החל לעבוד בבית החרושת לצמיגים "אליאנס" בחדרה. בגיל 60 פרש לפנסיה.
במקביל עסק איסר רבות בהנחלת מורשת הפלמ"ח ומורשת הגדוד הצ'רקסי דרוזי. בין השאר תרם חומרים רבים למוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב.
גילוי מטוס ה"נורסמן"
ב-10 במאי 1948 שלח חיל האוויר מטוס תובלה קל מסוג "נורדואין UC-64A נורסמן" לסיוע אווירי בכיבוש הכפר בית מחסיר (היום בית מאיר) על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח. צוות המטוס כלל שני טייסים (יריב שיינבאום ודניאל בוקשטיין), אלחוטן/צלם אווירי (שלמה כהן) ושלושה מומחי חימוש (שלמה רוטשטיין, יצחק שקלנביץ וצבי שוסטרמן). המטוס נשא פצצה ניסיונית חדשה – חבית נפץ במשקל 200 קילוגרמים. מסיבה בלתי ידועה התרסק המטוס על פסגת דיר עמר (היום הר איתנים) ועקבותיו ועקבות אנשי צוותו לא נמצאו.
חייו האישיים
איסר נישא ב-1945 לרבקה לבית ורזגר (אמיתי) (ילידת 1924) ונולדו להם שני בנים ובת. בנו תא"ל יובל חלמיש שירת כקצין מודיעין ראשי. נכדו גל חלמיש הוא שחקן כדורסל. איסר נפטר ב-2008 בבנימינה ורבקה נפטרה ב-2012. שניהם נקברו בבית הקברות בבנימינה.
אני בטי המכוערת
אני בטי המכוערת (במקור: Yo soy Betty, la fea), הידועה גם בשם בטי המכוערת, הייתה טלנובלה מצליחה שנכתבה על ידי פרננדו גאיטאן (Fernando Gaitán), וצולמה בקולומביה בשנים 1999–2001 בהפקת רשת הטלוויזיה הקולומביאנית RCN. מעבר להצלחתה הגדולה ברחבי העולם הלטיני, הסדרה זכתה לאימוצים מקומיים רבים ברחבי העולם, כגון "בטי" (Ugly Betty) ו"בטי בניו יורק"(Betty en NY) שהופקו בארצות הברית, יפה היא לא (La Fea Más Bella) שהופקה במקסיקו, "קטי המכוערת"(Not Born Beautiful) ברוסיה, "אסתי המכוערת" שהופקה בישראל ו"ג'סי המכוערת"(Jassi Jaissi Koi Nahin) שהופקה בהודו. בעקבות הצלחתה הופקה לטלנובלה סדרת המשך בשם "אקומודה" וסדרת אנימציה Betty Toons.
ביאטריס פינסון סולנו (בטי המכוערת)
הדמות הראשית בסדרה היא ביאטריס פינסון סולנו (בגילומה של אנה מריה אורוסקו), הידועה כבטי המכוערת. בטי היא בתם היחידה של חוליה סולנו דה פינסון (אדריאנה פרנקו) והרמס פינסון גלארסה (חורחה הררה). בטי היא בחורה צעירה לא מושכת ומגושמת, הלבושה באופן שאינו אופנתי. את שיניה מעטר גשר, והיא מרכיבה משקפיים עבים וגדולים. בשל כך, היא זוכה ללעג ולגנאי על ידי רבים ממכריה, הן במקום מגוריה והן במקום עבודתה.
הן בילדותה והן בבגרותה, בטי זכתה לגנאי בשל כיעורה ההופך לסימן ההיכר שלה. פתיח הסדרה מתאר את האופן שבו הסתייגו מבטי בשל כיעורה בכל חייה, החל מהאחות המבוהלת בבית החולים לאחר לידתה, דרך גן הילדים בו בכו כאשר ראו אותה, וכלה בתיכון בו נותרה דחויה. כשהזמינה קפה לראשונה מהקפיטריה בחברה, נאלצה בטי להבהיר מי היא באמצעות התיאור התמציתי: "אני בטי, המכוערת!".
לבטי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במימון. מלבד ספרדית, בטי דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף אך, למרות כישוריה, היא אינה מצליחה להשיג עבודה ואף לא ראיון עבודה, לטענתה בשל מראהּ בתמונה המצורפת לקורות החיים שלה.
ארמנדו מנדוסה
ארמנדו מנדוסה (בגילומו של חורחה אנריקה אבֶּיו) הוא הנשיא הנכנס של חברת אקומודה, בנם הבכור של מייסד החברה רוברטו (קֶפָּה אמוצ'אסטגי) ומרגריטה מנדוסה (טאלו קינטרו), ואדם משכיל ונאה. בהיותו הנשיא החדש של אקומודה, הוא מנסה לצאת מצלו של אביו המצליח, שניהל את החברה במשך שנים ארוכות וזכה לאמון ולכבוד רב מן העובדים. נסיונותיו מביאים אותו להסתבך בהרפתקאות פיננסיות ולהימצאותו באיום תמידי מצדו של דניאל ולנסיה (לואיס מסה), השואף למלא את מקומו כנשיא החברה.
ארמנדו הוא חברו הטוב של מריו קלדרון, סגן נשיא החברה, ומאורס למרסלה ולנסיה, לה הוא אינו שומר אמונים.
ניקולס מורה
ניקולס מורה (מריו דוארטה) הוא השכן של בטי וחברה מילדות, המגונן עליה כאח. בדומה לבטי, גם ניקולס אינו מקובל חברתית ולבוש באופן שאינו מחמיא. ניקולס הוא איש סודה של בטי, לו היא מספרת את קשייה ולבטיה. בהמשך, ניקולס מתמנה על ידי בטי למנכ"ל טרהמודה, ומשנה את סגנון לבושו. הוא מתאהב בפטריסיה פרננדס ואף מנהל איתה מערכת יחסים, מאחר שפטריסיה משוכנעת שעקב תפקידו הוא בעל ממון.
פטריסיה פרננדס
פטריסיה (לורנה פאס) נחשבת לאחת הנשים היפות באקומודה ועל כך גם עיקר גאוותה. פטריסיה, שיהירותה, שחצנותה ורדיפתה אחרי סמלי סטטוס והון מופגנים לאורך כל הסדרה, היא מעין אנטי-תזה לבטי. בניגוד לבטי, פטריסיה (שמדגישה הלוך ושוב לאורך הסדרה כי למדה מימון במשך שישה סמסטרים באוניברסיטת סן מרינו ("Yo estudie seis semestres de finanzas en la San Marino")) לא סיימה חוק לימודיה בשל נישואיה שהסתיימו לא מכבר. גירושיה הותירו אותה ללא הון מספק למילוי אחר דרישות סגנון חייה הראוותני.
פטריסיה היא חברתה הטובה של מרסלה ולנסיה, ארוסתו של ארמנדו ומנהלת בכירה בחברה. היא סובלת מהטרדות מיניות מצדו של דניאל ולנסיה, אחיה של מרסלה, המנסה לנצל את מצבה הכלכלי לסיפוק צרכיו האישיים. בעוד שהיא דוחה את הצעותיו של דניאל, היא נעתרת לחיזוריו של ניקולס מורה, למרות מראהו, מאחר שהיא חושבת שהוא עשיר.
מרסלה ולנסיה
מרסלה ולנסיה (נטליה רמירס) היא בתו של מייסד אקומודה (שותפו של רוברטו מנדוסה), מנהלת בכירה בחברה ואחותם של דניאל ומריה ביאטריס (פילאר אוריבה). השלושה מחזיקים יחד, בשותפות עם משפחת מנדוסה, בשליטה באקומודה. מרסלה היא ארוסתו של ארמנדו, אך מאחר שהוא אינו נאמן לה, היא קנאית לו ועוקבת אחר מעשיו ואחר לוח הזמנים שלו. היא חברתה של פטריסיה פרננדס ויחד עמה לועגת ללא הרף לכיעורה של בטי. יחסה האישי אל בטי מושפע מהיותה של בטי אשת סודו של ארמנדו ותחושתה שהיא זו שמסתירה את בגידותיו.
מריו קלדרון
מריו קלדרון (ריקרדו ולס) הוא סמנכ"ל השיווק והיח"צ של אקומודה וידידו הטוב של ארמנדו שנים רבות. כמו ארמנדו, גם הוא רודף שמלות ואף קיים מערכות יחסיות קצרות עם פטריסיה ואאורה מריה. מריו מייעץ רבות לארמנדו והוא זה שרקם את המזימה ליצירת טרהמודה וניצול אהבתה של בטי לארמנדו כדי להבטיח את המשך קיומה של אקומודה.
הוגו לומבארדי
השחקן שגילם את הוגו, חוליאן אראנגו, היה בן זוגה של אנה מריה אורוסקו, שגילמה את בטי. השניים התגרשו במהלך צילומי הסדרה.
מטה המכוערות
בני בריתה של בטי בתוך אקומודה הן המזכירות האחרות בקומת ההנהלה. הוגו לומבארדי כינה אותן "מטה המכוערות". מטה זה כולל את:
עובד נוסף שהיה מיודד עם מטה המכוערות היה וילסון (דוויד רמירס), השומר בכניסה לאקומודה, שנהג ללבוש מדים דמוי-צבאיים וכומתה אדומה.
את ישיבות המטה נהגו לערוך הבנות בחדר השירותים של קומת ההנהלה.
עלילה
ביאטריס פינסון סולנו, המכונה בטי, היא אישה צעירה ומשכילה שחרף כישוריה הרבים אינה מצליחה להשיג עבודה. בייאושה, בטי שולחת קורות חיים למשרת מזכירת נשיא חברת האופנה אקומודה. איתנה בדעתה כי כיעורה המונצח על גבי תמונה הוא האשם המרכזי לכך שאינה מתקבלת לעבודה, היא שולחת את קורות החיים ללא תמונה מצורפת, בתקווה כי קורות חייה יבטיחו לה את המשרה.
רוב הסדרה נסובה על קשריה של בטי עם חבריה לעבודה באקומודה, יחסיה עם משפחתה ובעיקר, סיפור התאהבותה של בטי בארמנדו מנדוסה, נשיא החברה החדש. תחילת הקשר בין ארמנדו לבטי מתחיל כשארמנדו מסרב לשכור את פטריסיה כמזכירתו, מאחר שהוא חושד כי מרסלה רוצה שפטריסיה תרגל אחריו. לארמנדו מוניטין רב כרודף נשים, ולאורך מרבית יחסיו עם מרסלה יחסיהם מתנהלים בצל בגידותיו בה וחשדותיה של מרסלה באי נאמנותו. מאחר שארמנדו מסרב לשכור את פטריסיה הוא דורש העסקת מזכירה בעלת כישורים וניסיון. טיעוניה של מרסלה כנגד העסקת מזכירה מכוערת לנשיא חברת אופנה מביאים להעסקת השתיים בתפקיד.
בהיעדר משרד פנוי ליד משרד נשיא החברה, הוחלט לשכן את בטי בחדר אחסון הנמצא מאחורי משרדו. חדר אחסון זה הוא חדר חשוך ואטום שהכניסה והיציאה ממנו הם רק מחדרו של ארמנדו. לא אחת, אורחים מזדמנים בחברה מזדעזעים מהתנאים המחפירים בהם מועסקת בטי. לעומתה, פטריסיה מקבלת שולחן קדמי מרווח בקומת ההנהלה, לפנים משרדו של ארמנדו.
למרות שהן פטריסיה והן בטי משמשות כמזכירות של ארמנדו, בטי היא זו האחראית על מירב המשימות החשובות בחברה. עם הזמן בטי מוכיחה שוב ושוב את חוכמתה, יכולתה להתמודד עם מצבים מורכבים פיננסית וכישוריה שנקנו בעמל רב בלימודים. סמכויות נוספות מועברות לאחריותה ובטי הופכת ליד ימינו של ארמנדו, שאף מוכנה להסתכן עבורו בתוכניתו החדשה עבור אקומודה.
ככל שעובר הזמן, ארמנדו מכיר ביכולותיה הפיננסיות וכישוריה הרבים ואילו בטי מתאהבת בארמנדו, תוך כדי סיכון רווחתה האישית. ארמנדו נתון ללחצים רבים להוכיח עצמו בתפקיד הנשיא הנכנס, הן מצד משפחתו והן על ידי משפחת ולנסיה, ובראשה אחיה של מרסלה, דניאל, השואף להדיח את ארמנדו ממשרתו ולפרק את החברה. בניסיונותיו לייעל ולהגדיל את הרווחים, ארמנדו גורם להפסדים פיננסים גדולים לחברה עד כדי פשיטת רגל.
במטרה למנוע את עיקול החברה על ידי נושים, מריו קלדרון רוקח מזימה להצלתה. במסגרת תוכניתו מקימים השניים חברה נוספת (חברת קש) בשם טרהמודה שתעקל את אקומודה. בטי מתוכננת לעמוד בראש טרהמודה ולצורך הבטחת נאמנותה, מריו משכנע את ארמנדו לגרום לה להתאהב בו.
למרות אי רצונו הבולט של ארמנדו למלא אחר התוכנית, בשל כיעורה של בטי, הוא משתכנע ומשתף פעולה עם המזימה. בטי, שלא חושדת במאומה, חשה רגשות אהבה עזים כלפי ארמנדו, המקפיד להביא לה תשורות ומכתבי אהבה, אותם בתחילה קונה וכותב ומריו עבורו. את יחסיהם הם מסתירים בסוד מפני הסביבה, כאשר הגם שמרסלה חושדת בבגידותיו היא משוחחת עם בטי לצורך גילוי זהות המאהבת. מרסלה אינה מעלה בדעתה כי זו יכולה להיות בטי, המכוערת.
בטי, מתוך אמונה בארמנדו, מסכנת עצמה והופכת לנשיאת טרהמודה, בה ממונה ידידה ניקולס מורה למנכ"ל. יחסיהם של ארמנדו ובטי מתהדקים, והם אף מקיימים יחסי אישות, לאחריהם מגלה ארמנדו שעל אף כיעורה של בטי הוא אינו הראשון איתו קיימה יחסים. בטי מתוודה בפניו על ההשפלה האיומה שעברה בעבר, כאשר חבורה של בני גילה בשכונה חמדו להם לצון והתערבו שיצליחו לגרום לבטי להתאהב באחד מהם עד כדי קיום יחסי אישות. בעוד שבטי רואה בארמנדו את ה"תיקון" של יחסיה הקודמים, למעשה מדובר שוב בניצול אהבתה ותמימותה לקידום מטרות אישיות.
בעוד 'סיפור האהבה' בין ארמנדו לבטי נמשך, מריו ממשיך לתת עצות לארמנדו על הדרך בה יש לכבוש את ליבה באמצעות תשורות קטנות ומכתבי אהבה אותם הוא מספק לארמנדו. בעוד שבתחילה כרטיסים אלו מלאי הצהרות אהבה לבטי פרי עטו של מריו, עם הזמן הופך ארמנדו לצד פעיל וכותב את הכרטיסים המצורפים למתנות בעצמו. כאשר נאלץ מריו לצאת לנסיעה ארוכה, הוא משאיר אחריו אוסף של כרטיסי אהבה ומתנות לבטי ומכתב עבור ארמנדו, בו הוא מגולל את הנימוקים לחשיבות המשך שגרת כרטיסי הברכה והמתנות על ידי ארמנדו וחושף את המזימה שמאחריהן.
בטי מגלה את החבילה ואת מכתב ההוראות המצורף. שבורת לב, היא מנסה להימנע מחברתו של ארמנדו ולבסוף מחליטה לעזוב לקרטחנה עם מפיקת האירועים של החברה, קטלינה אנחל (סלמירה לוסארדו). לאורך הסדרה קטלינה היא זו המעריכה את כישוריה הרבים של בטי ומעודדת אותה לעמוד על שלה. בעקבות מצוקתה הגדולה של בטי, היא מציעה לה לעבוד איתה בארגון טקס מלכת היופי של קולומביה. בטי, הנדרשת לפרנס את משפחתה, נעתרת להצעת העבודה ונוסעת עם קטלינה לקרטחנה.
בקרטחנה, בעידודה של קטלינה, עוברת בטי סדרה של שינויים חיצוניים. היא מתקנת את משקפייה, מטפחת עצמה ומשנה את לבושה. היא אף מוחלת בליבה לארמנדו על מעשיו ומתידדת עם ידידה הצרפתי של קטלינה, מישל. למרות הפצרותיו של מישל להעמיק את יחסיהם, בטי מסרבת לקשור עמו קשרים רומנטיים. לאורך תקופת שהותה בקרטחנה, בטי נמנעת ליצור קשר עם ארמנדו ואקומודה והריחוק ביניהם מביא את ארמנדו להפנים את אהבתו כלפיה.
לאחר סיום העבודה בקרטחנה, בטי חוזרת לאקומודה כנשיאת טרהמודה, לאחר שסוד המהלך של ארמנדו כדי להגן על אקומודה מהנושים נחשף. כדי למזער את המפגשים בין ארמנדו לבטי, ארמנדו חולק משרד משותף עם מריו. ארמנדו אף מבטא כעס כלפי בטי עקב חששו כי תרצה לנקום בו ולפיכך להשאיר את אקומודה ברשותה.
בטי מתגלה כנשיאה מוצלחת של אקומודה ומביאה את החברה לרווח, תוך כיסוי הפסדי העבר של ארמנדו. גם ניקולס מתחיל לעבוד באקומודה ופטריסיה ממשיכה לנצלו לצרכיה הפרטיים באמצעות שימוש במכוניתו ובטלפון הנייד שלו.
לתקופה קצרה, ארמנדו נוסע לוונצואלה לרגל עסקים שם הוא פוגש באלחנדרה, אישה מושכת שהופכת למושא קנאתה של בטי. אלחנדרה מגיעה לקולומביה ולאקומודה לבחינת דגמי הבגדים החדשים של אקומודה וחתימה על זיכיון להפצתם בוונצואלה. בטי חושדת שארמנדו שב לסורו והוא יוצא עם אלחנדרה. באותה עת, ההזמנות לחתונתו עם מרסלה נשלחות. בשיחה על אופי יחסיהם מסכימים ארמנדו ומרסלה שמערכת היחסים ביניהם נמשכת מתוך אינרציה ולא מאהבה. השניים נפרדים ומודיעים על ביטול החתונה.
בטי ממשיכה לחשוש ולהאמין בקיומה של מערכת יחסים בין ארמנדו ואלחנדרה, בעוד ארמנדו שומע ממטה המכוערות על קיומו של מישל ונתקף בקנאה. כאשר מישל בא לבקר את בטי באקומודה ומתוודע לקשייה בחזרה אל החברה, הן לאור תחושותיה והן בשל קשייה כמנהלת, הוא מציע לה לחזור איתו לקרטחנה. ארמנדו, בכעס על ביקורו של מישל, לוקח את יומנה האישי של בטי מהתיק שלה ובו הוא נחשף לקורותיה ולכנות רגשותיה כלפיו. בייסורו, ארמנדו שותה לשוכרה, נקלע לריב אלים עם מריו ומסלק אותו מהחברה.
לבסוף, ארמנדו ובטי מתוודים על אהבתם זה כלפי ומחליטים להישאר באקומודה, כשארמנדו פועל כדי להציל את אקומודה מידיו של דניאל ולנסיה ולהשאיר את החברה בידי משפחת מנדוסה. הפרק האחרון של הסדרה מתרכז בחתונתם של בטי וארמנדו ובהולדת בתם הקטנה, קמילה.
אקומודה
לסדרה הייתה סדרת המשך קצרה בשם אקומודה. בסדרה זו אקומודה שוב נקלעת לבעיות פיננסיות ולפיכך מגייסת משקיע זר מארצות הברית. הסדרה מתארת את המשך יחסיהם של בטי וארמנדו לאחר נישואיהם ולידת הבת, הפגישה המחודשת עם מריו קלדרון, עלילותיהן של בנות "מטה המכוערות" באקומודה ואת הקושי התרבותי שנתקל בו המשקיע האמריקני בבואו לקולומביה ולאקומודה.
היינריך מאן
היינריך מאן (בגרמנית: Heinrich Mann; 27 במרץ 1871 – 12 במרץ 1950) היה סופר ומחזאי גרמני, אחיו הבכור של הסופר תומאס מאן. נמנה עם הדמויות הבולטות באסכולת "התכליתיות החדשה" (Neue Sachlichkeit). כסופר היה מחויב חברתית, ויצירותיו הידועות ביותר הן התקפות על מבנה החברה הגרמנית תחת הקיסר וילהלם השני.
ראשית חייו
מאן נולד בעיר הנמל ההנזיאטית ליבק, בן בכור לסנאטור תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה משגשג ושר האוצר של העיר החופשית ליבק, מדינה במסגרת האימפריה הגרמנית. אמו הייתה יוליה (ז'וליה) ברוהנס דה סילבה, ילידת ברזיל, ממוצא גרמני-פורטוגזי ובעלת שורשים אינדיאנים מברזיל. לאחר מותו של אביו, עברה המשפחה למינכן, שם ב-1891 התחיל היינריך מאן קריירה כסופר פרי לאנסר, עצמאי מבחינה כלכלית. חי אחר כך בברלין, ובילה תקופות ארוכות מחוץ לגרמניה, במיוחד בצרפת.
היה סוציאליסט ודמוקרט בהשקפותיו, ותקף בחריפות את המעמד הבינוני-הגבוה, את המיליטריזם ואת הנאציזם. לאחר עליית הנאצים לשלטון גלה מגרמניה. ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו תומאס. בספטמבר 1933 נשללה אזרחותו הגרמנית.
שנותיו האחרונות
בצרפת היה היינריך מאן פעיל בסביבת הפליטים הגרמנים האנטינאצים והשתתף בחוג "לוטציה" ששאף להקמת תמונה אנטינאצית בשם "החזית העממית גרמנית". ב-2 בפברואר 1936 נבחר ליושב ראש לשם כבוד של החוג. באותה תקופה כתב בעיתונים הגרמנים בגולה "די ולטביהנה", "פאריזר טאגבלאט" ובעיתון הצרפתי "דפש דה טולוז". כן פרסם ופירש "דפים נצחיים של פרידריך ניטשה". אחרי התבוסה הצרפתית מול גרמניה הנאצית ביוני 1940, בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) נמלט לארצות הברית דרך ספרד ופורטוגל. בשנות ה-1930 ובגלות האמריקאית ירדה הפופולריות של כתביו. עם זאת בימי גלותו בצרפת הוא כתב את שני הרומנים ההיסטוריים על חייו ופעלו של המלך הנרי הרביעי של צרפת שכללו רמזים על התפתחות העוינות בין גרמניה לצרפת : Die Jugend des Königs Henri Quatre (נעורי המלך אנרי הרביעי) ו-Die Vollendung des Königs Henri Quatre (בגרותו של המלך הנרי הרביעי), ספרים שזכו לשבחי אחיו תומאס שהעלה על נס את "הפאר והדינמיות של אמנותו".
אשתו השנייה, נלי (1944-1898) התאבדה בשנת 1944 בלוס אנג'לס. היינריך מאן נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-11 במרץ 1950, שישה עשר יום לפני יום הולדתו ה-79. במותו היה בודד וחסר אמצעים. סמוך למותו תכנן לנסוע בחודשים הרובים לברלין המזרחית כדי להיכנס לתפקיד של יושב ראש האקדמיה לאמנויות בגרמניה המזרחית. אפרו הוחזר לקבורה בגרמניה המזרחית ונקבר בקבר כבוד בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
ויליאם מוריס
ויליאם מוריס (באנגלית: William Morris; 24 במרץ 1834 – 4 באוקטובר 1896) היה מעצב טקסטיל אנגלי, סופר, משורר, מתרגם ופעיל חברתי; נחשב מאבות תנועת האמנויות והאומנויות וממניחי היסודות של סגנון האר נובו. לזכותו ניתן לזקוף את תחיית אומנויות הטקסטיל הבריטיות המסורתיות. תרם להפצת רעיונות התנועה הסוציאליסטית בבריטניה וליצירתה של סוגת הפנטזיה המודרנית.
ביוגרפיה
ויליאם מוריס נולד בוולטאמסטאו, אסקס, למשפחה מהמעמד הבינוני-עליון. אביו שעל שמו נקרא, היה איש כספים, שותף בבית השקעות בלונדון. אמו, אמה לבית שלטון, בת למשפחה בורגנית עשירה מווסטר. ויליאם היה הילד השלישי (שנותר בחיים) במשפחה פרוטסטנטית-אוונגליסטית בת שמונה ילדים. את שנות ילדותו בילה בבית בהשגחת אמו. כשהיה בן 6 עבר עם משפחתו לבית אחוזה בהולפורד הול, וודפורד, אסקס, שכלל 50 דונמים סמוכים ליער אפינג. בילדותו העסיק עצמו בקריאה, בדיג, בגינון ובשיטוט ביער. ביקר עם אביו בכנסיות ובקתדרלות ברחבי הארץ, והארכיטקטורה שלהן השפיעה על טעמו ועיצוביו כבוגר.
בשנת 1847 נפטר אביו. הכנסות המשפחה פחתו, בית האחוזה וודפורד הול נמכר והמשפחה עברה לבית קטן יותר. בגיל 14 החל ללמוד בקולג' במרלבורו, וילטשייר, שם הוגדר כיוצא דופן ותמהוני. הוא עצמו היה משועמם וחולה געגועים לבית. את השהייה במכללה בווילטשייר ניצל להיכרות מעמיקה עם האתרים הפרה-היסטוריים באזור. שם גם התקרב לקתוליות והתלהב מהאסתטיקה הרומנטית שלה. בחג המולד 1851 הורחק מוריס מבית הספר וחזר לביתו, שם לימד אותו הכומר פרדריק ב. גיא, שהיה מורה בבית ספר סמוך.
אוקספורד וגיבוש רעיונות (1852–1855)
ביוני 1852 החל מוריס ללמוד בקולג' אקסטר שבאוניברסיטת אוקספורד, גם שם לימודי הקלאסיקה הרשמיים שיעממו אותו. לעומת זאת גילה עניין רב בהיסטוריה ובארכיטקטורה של ימי הביניים, כנראה בהשראת המבנים הרבים מאותה תקופה באוקספורד. ההתעניינות וההתרפקות על הערכים של ימי הביניים הייתה באותה תקופה של המהפכה התעשייתית והקפיטליזם הויקטוריאני העולה, נחלת רבים והולידה תנועות מחאה אמנותיות וחברתיות. ימי הביניים ייצגו תחושת קהילה אורגנית, פרה-קפיטליסטית שמוריס ואחרים ראו בערכיה תיקון לבעיות החברה הוויקטוריאנית. ספריהם של הסוציאליסטים הנוצרים צ'ארלס קינגסלינד ופרדריק דניסון מוריס, העמיקו בוויליאם מוריס את ההתנגדות לקפיטליזם של תקופתו, תקופת התיעוש הוויקטוריאני.
בקולג' פגש אדוארד בורן-ג'ונס, שהפך לחברו ושותפו הראשון לדרך. שניהם התעניינו באנגלו-קתוליות וארתוריאניזם (מיתוסים הקשורים במלך ארתור שמלך בבריטניה במאה ה-5). הוא הצטרף לחבורת סטודנטים, חבריו של בורן-ג'ונס מהקולג' פמברוקשייר בברמינגהאם, חבורה שקראה לעצמה "אחווה" וזכתה לכינוי ה"סט" מבירמינגהם. ויליאם מוריס היה העשיר והנדיב מביניהם. בחבורה זו החלו להתגבש טעמו הספרותי, העדפותיו האסתטיות ורעיונותיו החברתיים. הוא הושפע מכתביו של ג'ון ראסקין ואימץ את הפילוסופיה שלו שדחתה את תהליכי התיעוש בתחומי האומנויות הדקורטיביות והאדריכלות ודגלה בחזרה אל מלאכות היד. רסקין, ובעקבותיו גם ויליאם מוריס התנגד להפרדה ולהיררכיה הקיימת בין אמנות לאומנות וטען שיצירות אמנות ואומנות צריכות להיעשות בעבודת יד ולא במכונה.
מוריס גם אימץ את רעיונות התנועה האמנותית הפרה-רפאליטית, הושפע מהמשורר ג'ון קיטס והחל לכתוב שירה שהייתה במידה רבה חיקוי סגנונו של קיטס. מוריס וברן ג'ונס שהושפעו בתחילת דרכם המשותפת מהתנועה האנגלו קתולית והחליטו לחפש מנזר, להיות אנשי דת, לחיות חיי צניעות ולהתמסר לאמנות. הרעיון דעך בגלל ביקורת שלהם על התורה האנגליקנית והוחלף בהתחייבות של שניהם לחיי אמנות, לאחר שבקרו בכנסיות וקתדרלות בבלגיה ב-1854 ובצרפת ב-1855 ובחנו את ציורי ימי הביניים שהיו מוצגים בהן. ב-1856 החלה קבוצת ה"אחווה", ה"סט", להוציא לאור את "כתב העת של אוקספורד וקיימברידג'. 12 גליונות של כתב העת הזה הוצאו לאור והופיעו בהם סיפורים, שירה, ביקורת ומאמרים. המממן העיקרי, העורך וגם מחבר חלק נכבד מהחומרים הספרותיים היה ויליאם מוריס.