cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוול ויקר
קריירה בקונגרס
קשריו המתוחים של ויקר עם הממסד הרפובליקני ראשיתם עוד כאשר קיבל תמיכה נלהבת מהנשיא ניקסון בעת בחירות 1970 לסנאט, תמיכה שהתפוגגה עם התקפותיו על הבית הלבן בשל פרשת ווטרגייט. מאוחר יותר, יחסיו עם משפחת בוש נעשו עכורים, ופרסקוט בוש הבן (אחיו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש) אף שקל להתמודד נגד ויקר בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם קונטיקט. הליברליזם שהפגין הרחיק ממנו יותר ויותר את הרפובליקנים בקונטיקט, במיוחד לאחר מאמצו למנוע את העמדתם של שמרנים רבים לתפקידים ציבוריים במדינה, מה שהביא להפגנות נגדו במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-1986, ולבסוף ב-1988 הוא הפסיד את מושבו בסנאט לג'ו ליברמן. ליברמן נהנה מתמיכתם של ויליאם באקלי, המוציא לאור של כתב העת הדו-חודשי "National Review", ואחיו, הסנאטור לשעבר ג'יימס באקלי ממדינת ניו יורק, חבר המפלגה השמרנית של ניו יורק.
מת'וד מן
רקע
מת'וד מן, הידוע גם בכינוייו האחרים כג'וני בלייז (Johnny blaze), "ריאת הברזל" (The iron lung), "לונג ג'ון סילבר" (The long jhon silver), או "הוט ניקסון" (Hot nixon), גדל בסטטן איילנד שבניו יורק לאבא עבריין מלונג איילנד ואמא מסטטן איילנד, שם הכיר את חברי להקת הוו טאנג קלאן והפך לחלק ממנה. הוא נשר מהתיכון והחל להשתמש ולמכור סמים בגיל צעיר. פריצתו המקצועית הגיעה רק עם הפיכתו לכוכב הראשי של להקת הוו טאנג קלאן. כיום מתגורר מת'וד מן בסטטן איילנד, הוא נשוי ויש לו שלושה ילדים מאשתו.
טיקאל (Tical)
מת'וד מן היה חבר הלהקה הבולט בוו טאנג קלאן עת פרצה הלהקה לתודעת הקהל. באלבום הבכורה של הלהקה, אנטר דה וו טאנג 36 צ'יימברס (Enter the wu tang 36 chambers) הופיע שיר סולו אותו ביצע מת'וד מן והקרוי גם על שמו (M.E.T.H.O.D Man). רק לו ולג'יזה יש קטעי סולו באלבום. על פי החוזה של חברי הוו טאנג קלאן, רשאים חברי הלהקה לחתום עם איזו חברת תקליטים שהם חפצים על חוזה לאלבום סולו. מת'וד מן חתם בלייבל הגדול בתעשייה דף ג'אם והוציא את האלבום טיקאל (Tical) ב-15 בנובמבר 1994. האלבום כולו הופק על ידי ריזה מהוו טאנג. המילה "טיקאל" היא מילה שמת'וד מן המציא וכל הנראה פירושה הוא עישון סמים. האלבום נחל הצלחה רבה והגיע למעמד של פלטינה. הסינגל All I Need מתוכו זכה בגראמי לשנת 1996. באותה תקופה החל מת'וד מן לקבל מעמד של כוכב וזכה להתארח באלבומו הכפול של טופאק All Eyez on Me, כמו כן היה האמן היחיד שזכה להתארח באלבום הבכורה של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. "Ready to Die".
טיקאל 2000: ג'אדג'מנט דיי(Tical 2000: Judgement Day)
לאור הצלחתו הגדולה של אלבומם השני של הוו טאנג קלאן, וו טאנג פוראבר (Wu tang forever) שיצא ב-3 ביוני 1997, החליט מת'וד מן למנף את ההצלחה והוציא ב-17 בנובמבר 1998 את אלבומו השני "טיקאל 2000: ג'אדג'מנט דיי" (יום הדין). האלבום הגיע למקום השני במכירות במצעד הבילבורד ולמעמד של אלבום פלטינה. האלבום הושפע מאוד מחזונות אפוקליפטים על המילניום. באלבום התארחו חבריו לוו טאנג קלאן וכן גם רדמן. בנוסף, מתארחים באלבום כריס רוק, דונלד טראמפ, ג'נט ג'קסון, ליסה לפט איי לופז ועוד.
לוול ויקר
מושל קונטיקט
ויקר התמודד בתחילה עם מצע ובו פתרון למשבר הפיסקלי שפקד את קונטיקט ללא הטלת מס הכנסה. הוא ניצח במירוץ בעל שלושה מועמדים, כשיריביו היו ג'ון ג'יי רולנד הרפובליקני וברוס מוריסון הדמוקרטי. 40% מהקולות נרשמו לטובת ויקר, 37% לרולנד ו-20% למוריסון. ויקר הפסיד במחוזות פיירפילד וניו הייבן לרולנד, אך זכה במזרח קונטיקט, וזכה לתמיכה חזקה במיוחד מאזור הרטפורד, שם זכה לתמיכתם של העיתון הנפוץ ביותר בקונטקיט "Hartford Courant" ושל איגודי עובדים רבים במדינה. בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" נכתב שהתמיכה לה זכה מצד מצביעים דמוקרטים הובילה לניצחון של ויקר ולמיקומו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוס מוריסון במקום השלישי.
מת'וד מן
טיקאל 0: דה פריקוול (Tical 0:the Prequel)
בין אלבומו השני לשלישי, השתתף מת'וד מן בשני אלבומים של הוו טאנג קלאן (דה דאבל-יו ו-איירון פלאג) שיצאו בסמיכות קרובה יחסית, וכן באלבום משותף לו ולראפר רדמן מניו ג'רזי שנקרא בלאקאאוט (Blackout). ב-18 במאי 2004, הוציא מת'וד מן את "טיקאל 0:דה פריקוואל" (Prequel- קטע ספרותי או דרמטי שעלילתו קודמת לזו של יצירה אחרת). האלבום נחל הצלחה מסחרית, הגיע למעמד פלטינה וכן היה במקום השני במצעד המכירות של הבילבורד. למרות הצלחתו המסחרית לדעת מעריצים שונים האלבום נטה יותר מדי לכיוון המיינסטרים ואבדה בו נטייתו היחסית של מת'וד מן להארדקור היפ הופ וחיספוס. כך למשל נטלו חלק באלבום אמני מיינסטרים מוכרים כגון מיסי אליוט וסנופ דוג. בניגוד לשני האלבומים הקודמים שהופקו בעיקרם על ידי ריזה ומפיקים מהוו טאנג קילר ביז (Wu tang killer beez), הופק האלבום הנוכחי בידי מפיקים רבים למדי, דבר שגרם לו להישמע "פופי" יותר מקודמיו. אחד מהמפיקים באלבום, פאף דדי, הואשם אחר כך בידי מת'וד מן בתוצאה הסופית של האלבום, שלא הייתה לרוחו. מהאלבום יצא סינגל מצליח אחד בלבד בשם וואטס' הפנינין (What's Happenin') עם באסטה ריימס.
לוול ויקר
מושל קונטיקט
לאחר השבעתו לתפקיד, עם גירעון צפוי של כ-2.4 מיליארד דולר אמריקאי, ויקר נמלך בדעתו ודחף לאימוץ של מס הכנסה, מהלך שלא התחבב בעיני ההמון. הוא הצהיר כי הוא השתמש בזכותו כמושל והטיל וטו על שלושה תקציבי מדינה שלא הכילו מס הכנסה, וכפה השבתה חלקית של הרשות המבצעת, לפני שבית המחוקקים העביר בקושי תקציב ב-1991. תקציב המדינה לשנת 1991 קבע את שיעור מס ההכנסה על 6%, הוריד את מס המכירות מ-8% ל-6% תוך הרחבת בסיס מס הקנייה, הפחית את מס החברות ל-10.5% במהלך שנתיים, וביטל מיסים על רווחי הון, ריביות, ודיבידנדים. התקציב כלל ביטול סיוע ממשלתי לבתי ספר פרטיים ומקומיים. צעדים דרסטיים אלה עוררו מחלוקת. מחאה עצומת-ממדים נגדו בהרטפורד משכה כ-40,000 מפגינים זועמים, חלקם גידפו אותו וירקו לעברו. בית המחוקקים ניסה להעביר תיקון חקיקתי המבטל את מס ההכנסה הרחב, אך ויקר הטיל על מהלך זה וטו.
מת'וד מן
4:21 דה דיי אפטר (the day after 4:21)
ב-29 באוגוסט 2006, הוציא מת'וד מן את אלבומו הרביעי "4:21 דה דיי אפטר" (The day after - היום שאחרי). האלבום, כשל מסחרית בהשוואה לקודמיו והיה אלבומו הראשון של מת'וד מן שלא זכה להיכלל בחמישייה הפותחת של מצעד הבילבורד. למרות כישלונו המסחרי זכה האלבום לביקורות חיוביות מידי מעריציו של האמן ומידי מבקרי המוזיקה, שכן נראה שמת'וד מן שב לעשות הארדקור היפ-הופ. על פי מת'וד מן, שם האלבום נובע מכך שה-20 ל-4 (אפריל) הוא יום המריחואנה הבינלאומי וביום שלאחריו, רואים דברים באופן ברור יותר. באוגוסט 2007 הודיע מת'וד מן על עבודה על אלבום חדש שיקרא "קריסטל מת'וד" (Crystal method).
לוול ויקר
מושל קונטיקט
החלטתו של ויקר ליישם מערכת של מס הכנסה הובילה לביקורת מתמשכת נגדו. הארגון השמרני "מכון יאנקי" טען באוגוסט 2006 כי לאחר 15 שנים מס ההכנסה שהנהיג ויקר לא הצליח להשיג את יעדיו המוצהרים. עם זאת, הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל מנהיגותו בנושא, וקיבל את פרס "פרופיל האומץ" מהספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי "על שנקט עמדה לא פופולרית ואחר כך דבק בה בתוקף". תוך שנתיים תקציב המדינה של קונטיקט היה בעודף והוא זכה להערכה רבה בקרב הבוחרים. ב-1994 הכריז ויקר כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שנייה. שנתו האחרונה בתפקיד עמדה בסימן מחלוקת סביב ירי על מכוניתו של לואי גולדברג, נציב בממשלת קונטיקט. ב-2000 הביע את תמיכתו במועמדותו של ביל בראדלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-2004 צידד במועמדותו של הווארד דין, לשעבר מושל ורמונט.
מת'וד מן
עם הוו טאנג קלאן
מת'וד מן לקח חלק בכל אלבומי הוו טאנג קלאן:
לוול ויקר
הבחירות לסנאט ב-2006
מטה הבחירות של ג'ו ליברמן הפיץ מודעת בחירות שהופצה קודם לכן במירוץ לסנאט מ-1988, בה תואר ויקר כדוב בתרדמת חורף המתעלם מתפקידיו בסנאט מלבד כאשר מתנהל מסע בחירות. במודעה נוספת מ-2006 שוב הוצג ויקר כדוב פצוע ואילו היריב הדמוקרטי של ליברמן, נד למונט, הוצג כגור דוב שנשלח ומנוהל בידיו של ויקר. ב-18 ביוני 2006 הופיע ויקר באירוע לגיוס כספים עבור מטה הבחירות של למונט ותיאר את עצמו כ"פעיל נגד המלחמה" (למונט זכה בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, אך ליברמן, שהתמודד כעצמאי עם תמיכה רפובליקנית כבדה, שמר על מושבו בבחירות הכלליות).
מת'וד מן
עם הוו טאנג קלאן
הוא נחשב לכוכבה הגדול של הלהקה ומבין חברי ההרכב זכה להצלחה האישית הרבה ביותר. באלבום הבכורה של הלהקה יש סינגל על שמו (M.E.T.H.O.D Man). הסינגל דורג על ידי מגזין הסורס לאחד מ-100 שירי ההיפ הופ הגדולים בכל הזמנים. מת'וד נהג להתבטא בפומבי כנגד מנהליה החדשים של ההרכב, אולי גרנט ומיטשל דיגס. לדעתו, השניים מסחרו את הלהקה ופגמו בצביונה המחתרתי בפעולות כמו השקת קו הלבשה של הלהקה שכונה " וו וור" (Wu wear).
לוול ויקר
פעילויות אחרות
ב-1996 הצטרף ויקר למועצת המנהלים של חברת קומפואוור והוא מילא תפקיד זה עד למותו. ב-1999 החל ויקר לכהן כחבר במועצת המנהלים של WWE ומילא תפקיד זה עד 2011.
מת'וד מן
שיתוף הפעולה עם רדמן
מת'וד הכיר את הראפר רדמן מאז שהיו ילדים (למרות שרדמן במקור מניו ג'רזי) והיכרות מחודשת ביניהם נעשתה במקרה באולפן של טופאק בשנת 1995. שניהם חתומים בחברת התקליטים דף ג'אם. שיתוף הפעולה המקצועי הראשון בין השניים נעשה בהקלטת הסינגל האו היי (How high- כמה גבוה/מסטול). הצמד השתתף יחד עם זמר הראפ יחד עם DMX בסיבוב הופעותיו של ג'יי זי, "הרד נוק לייף" (Hard Knock Life Tour), ובמהלך תקופה זו המשיך להקליט עד להוצאת האלבום בלאק-אאוט (Blackout) ב-28 בספטמבר 1999, אף הוא הגיע למעמד פלטינה. שיתוף הפעולה בין השניים נמשך בסרט בכיכובם, "קיץ אחד של סוטול" (How high) שזכה לאהדת מעריצי הצמד. בשנת 2009 יצא אלבום שני לצמד תחת השם "בלאק-אאוט 2". לצמד הייתה אף סדרת טלוויזיה ברשת פוקס בשם מת'וד ורד. הסדרה לא זכתה להצלחה רבה ושני כוכביה הודו כי לא היו מרוצים מעריכתה ומהתוצאה הסופית על המסך.
לוול ויקר
פעילויות אחרות
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית כתב ויקר מאמר מערכת בעיתון "קורד הרטפורד" בו מתח ביקורת על דחייתם של רפובליקנים ליברליים, ניכור המפלגה כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות, ועמדתה המפריעה בקונגרס של ארצות הברית. הוא הצהיר כי בחירתו של דונלד טראמפ כמועמד לנשיאות "תשלים את ירידתה האטית והיציבה של המפלגה לחוסר רלוונטיות".
ב-28 ביוני 2023 נפטר ויקר בבית מגוריו שבעיר מידלטאון בקונטיקט.
שאהיד ח'אקאן עבאסי
שאהיד ח'אקאן עבאסי (באורדו: شاہد خاقان عباسی, נולד ב-27 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי פקיסטני ששימש כראש הממשלה הזמני של פקיסטן מאז אוגוסט 2017. הוא מכהן גם כחבר האספה הלאומית של פקיסטן מאז שנת 2008, בה כיהן גם בשנים 1988–2002.
קורות חיים
עבאסי נולד בשנת 1958 בקראצ'י ושם גדל. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר שני מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. לפני כניסתו לפוליטיקה עבד עבאסי כמהנדס מקצועי בפרויקטים שונים בארצות הברית ובמזרח התיכון (במיוחד בערב הסעודית). עבאסי החל את הקריירה הפוליטית שלו לאחר מותו של אביו בשנת 1988. הוא נבחר לפרלמנט מטעם אחד ממחוזות הבחירה של העיר רוואלפינדי כמועמד עצמאי. הוא נבחר שוב בשנים 1990, 1993 ו-1997. בשנים 1997–1999 כיהן כיושב ראש פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס. בשנת 2002 ניסה להיבחר עוד פעם לפרלמנט אך נכשל. בשנת 2008 כיהן לזמן קצר כשר המסחר ובשנים 2013–2017 כיהן כשר הנפט והמשאבים הטבעיים.
בתחילת אוגוסט 2017 נבחר עבאסי לראשות ממשלת פקיסטן על ידי האספה הלאומית ברוב של כ-221 קולות. ב-23 באוגוסט עבאסי נסע לראשונה במסגרת תפקידו מחוץ למדינה, וביקר בערב הסעודית. בסעודיה הוא נפגש עם הנסיך מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, זאת זמן קצר לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ האשים את פקיסטן בתמיכה בטרור, דבר שהביא את היחסים בין המדינות לכדי מתיחות רבה. כמספר שבועות לאחר מכן הוא נסע לארצות הברית על מנת להשתתף במליאת האומות המאוחדות שבמהלכה נפגש עם סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
ב-31 במאי 2018, ממשלת הליגה המוסלמית הפקיסטנית המכהנת השלימה את כהונתה בת החמש שנים והפכה לממשלה האזרחית השנייה בתולדות פקיסטן שתסיים כהונה בת חמש שנים עבאסי הוחלף על ידי ראש הממשלה הזמני השופט נסירול מולכ ב-1 ביוני 2018 עד שהמדינה בחרה את הממשלה החדשה בבחירות הכלליות של 2018 שנערכו ב-25 ביולי 2018.
דב לוצקי
דב לוצקי (1952 – 23 בדצמבר 2016) היה שוטר בדרגת תת-ניצב, וגונדר בשירות בתי הסוהר. כיהן כסגן מפקד מחוז הצפון במשטרת ישראל וראש אגף מבצעים וסגן ראש נציב בתי הסוהר. בעל עיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים. בשנים 2012–2015 כיהן כמנכ"ל עיריית נצרת עילית.
ביוגרפיה
לוצקי שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון, במלחמת יום הכיפורים לחם עם כוח שריון בחזית רמת הגולן. ב-21 באוקטובר 1973 נשלח על ידי מפקד גדוד השריון בו הוצב (קהלני), לתל מרעי על מנת לתצפת על הכוחות הסורית שתקפו את כוחות צה"ל במובלעת, תחת אש כבדה דיווח לוצקי על תנועות האויב וסייע בתכנון והצלחת הקרב. על פועלו עוטר על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור בעיטור המופת.
ב-1979 התגייס למשטרת ישראל וסיים בהצטיינות קורס קצינים. פיקד על יחידת סיור ושימש דובר משטרת חיפה, פיקד על תחנת המשטרה בזכרון יעקב ופיקד על ימ"ר חיפה. ב-1998 השלים לימודי תואר שני בניהול בשלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. שימש קצין אג"ם של מחוז הצפון בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ובמהלך מהומות אוקטובר 2000. כיהן כמפקד מרחב העמקים ומפקד מרחב הגליל. ב-2005 מונה לראש מפקדת הדרכה וקצין חינוך ראשי באגף משאבי אנוש ושימש בתפקיד זה במהלך ההכנות וביצוע תוכנית ההתנתקות. בתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד מחוז הצפון.
ב-2008 עבר לשירות בתי הסוהר ומונה לראש אגף מבצעים וסגן ראש השירות בדרגת גונדר. הוא כיהן בתפקיד זה במהלך השרפה בכרמל (2010), בה נספו 37 מאנשי השב"ס. בדו"ח מבקר המדינה על אירועי השריפה צוין כי לוצקי "אישר את הפעלת כוח התגבור הארצי, בלי שנמצא כי הוא שקל את היקף הכוחות והאמצעים הנחוצים ואת היקפם של אלה שהופעלו, בלי לקיים הערכת מצב מתועדת המתחשבת באיומים שנשקפו בתחילת האירוע או בהמשכו, אף שהיה עליו לעשות כך מתוקף אחריותו להפעלת כוחות סיוע בדרג הארצי".
לאחר פרישתו מונה ב-2012 למנכ"ל עיריית נצרת עילית, בתפקיד זה שירת עד לשנת 2015.
החמור של מגדנה
החמור של מגדנה (בגאורגית მაგდანას ლურჯა) הוא סרט קולנוע דרמטי בשחור לבן של הבמאים תנגיז אבולדזה ורוואז צ'חיידזה, על פי הנובלה של אקתרינה גבשווילי.
עלילה
הסרט מתאר את חיי היומיום בגאורגיה דרך סיפורה של משפחת מגדנה, משפחה פשוטה שחייה ממכירת יוגורט שאלמנת מגדנה לוקחת לשוק העירוני. יום אחד שני ילדיה, מיכו וקאטו, מוצאים חמור עזוב בכביש המוביל לכפר שלהם.
לאחר שטיפלו בחמור והאכילו אותו, הוא פקח את עיניו ונגלה לעיניהם חמור כחול עיניים, והם החליטו לקרוא לו "לורג'ה" (בגאורגית: "כחול עיניים"). החמור היה לעזר רב למשפחה עד שמסתבר שהיה שייך לסוחר פחם ובני המשפחה נאלצים לכתת רגליהם לבית המשפט.
הסרט זכה לפרס מיוחד לסרטים קצרים בפסטיבל קאן.
ביבראך אן דר ריס
ביבראך אן דר ריס (בגרמנית: Biberach an der Riß, ביבראך על נהר הריס, בקיצור: ביבראך Biberach, בשוואבית: Bibra) היא עיירה בדרום גרמניה במדינת באדן-וירטמברג. העיירה קרויה על שם נהר הריס, כדי להבדיל אותה מעיירות אחרות בעלות שם דומה.
גאוגרפיה
אוכלוסיית ביבראך מונה כ-32,000 תושבים והיא ממוקמת בשוואביה העליונה בין נהר הדנובה לימת קונסטנץ.
היסטוריה
במשך מאות שנים הייתה ביבראך עיר חופשית אימפריאלית (בגרמנית: Freie Reichsstadt) באימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מלחמות העצמאות הצרפתיות, ביבראך וסביבותיה היו המקום בו התקיימו שני קרבות גדולים ב-1796 וב-1800.
במהלך מלחמת העולם השנייה מוקמו בה שני מחנות ריכוז גדולים.
אל רסטרו
אל רסטרו (בספרדית El Rastro) הוא שוק פשפשים מפורסם במדריד, בירת ספרד.
פעילות
אל רסטרו הוא שוק הפשפשים הפופולרי ביותר במדריד, המתפרש על פני מספר רחובות וכיכרות בשכונת לה לטינה ברובע סנטרו. השוק פועל בכל יום ראשון ובימי חג, בין השעות תשע בבוקר לשלוש אחר הצהריים. בשוק מגוון רחב של מוצרים חדשים ומשומשים כאחד, ובסמוך אליו ממוקמות מספר חנויות המתמחות בעתיקות, הנפתחות בימי השוק גם הן. בין המוצרים המוצעים בשוק ניתן למצוא ציורים ועבודות יד, ביגוד ואביזרי אופנה, ספרים, פריטי אספנות, מזכרות ועוד.
יהודה שרת
יהודה שרת (שרתוק) (26 בינואר 1901 – 22 ביוני 1979) היה מלחין, מנצח מקהלות ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בחרסון (כיום באוקראינה), בן ליעקב שרתוק, מאנשי ביל"ו, שבשנת 1882 עלה לארץ עם העלייה הראשונה אך שב לרוסיה. אחיו הבוגר היה משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1905, וגדל כילד בכפר הערבי עין סיניא. בהיותו בן 11 עברה המשפחה לשכונת נווה צדק בתל אביב. יהודה למד בגימנסיה הרצליה ובמקביל למד נגינה בכינור. כתלמיד בגימנסיה ערך עיתון-תלמידים בשם הקובץ.
בשנות ה-20 הצטרף שרת ל"פלוגת העבודה" בכפר יחזקאל והקים שם את הרביעייה המוזיקלית הקיבוצית הראשונה. הצטרף לקיבוץ עין חרוד. בשנת 1927 נשא לאשה את צביה והצטרף לקיבוץ יגור.
בשנת 1929 יצא להשתלמות בגרמניה, וכששב שימש כמורה לזימרה במוסד החינוכי של יגור. בשנת 1947 סיים את לימודיו בקונסרווטוריון הארצישראלי למוזיקה בירושלים, שם למד קומפוזיציה אצל יוסף טל. שרת הלחין שירים רבים והיה שותף ליצירת סדר פסח הקיבוצי, שאומץ לאחר מכן בקיבוצים רבים. נוסח סדר פסח יצא לאור בשנת 1951, ולחניו שלו זיכו אותו באותה שנה בפרס אנגל. בין תלמידיו בקיבוץ היה הפזמונאי יורם טהרלב. בתקופה זו היה שרת קשור בעבודתו המוזיקלית עם טל שאף עיבד מנעימותיו. על יצירתו המוזיקלית של שרת כתב טל:
אשתו צביה נהרגה בדצמבר 1940 בתאונת דרכים ליד פרדסיה, ביחד עם אחותו רבקה שרת-הוז וגיסו דב הוז (על שמם נקרא קיבוץ דורות). אחרי התאונה שקע בדיכאון ובשארית חייו היה אדם מיוסר, אך המשיך בעבודתו החינוכית והמוזיקלית.
ליהודה וצביה נולדו 3 ילדים - 2 בנים ובת.
שרת כינס ופרסם את איגרותיו של ברל כצנלסון. הלחין רבים משירי רחל המשוררת, בהם "לא שרתי לך ארצי", "הן דמה בדמי זורם" ו"ואולי לא היו הדברים...".
בשנת 1953 עזב את יגור והתיישב בנווה ים. בשנותיו האחרונות חי בקיבוץ אפיקים, ליד בתו, בנו ונכדיו.
עם מותו בשנת 1979 הספיד אותו חברו ישראל גור: "יהודה שרת היה אדם מיוסר. רעייתו צביה - שעימה ואחריה הלך ליגור - נלקחה ממנו באסון תאונת-הדרכים הידועה של משפחת הוז-שרתוק בשנת 1940. במותה כבה משהו גם ביהודה שרת עצמו". יהודה נקבר בקיבוץ יגור לצידה של צביה רעייתו. בשנת 2006 הונחה מצבתה של בתם של יהודה וצביה, הזמרת הלה שרת, שנפטרה ממחלת הסרטן ותרמה את גופתה למדע, בין מצבותיהם של הוריה.
גרש
גֶּרֶשׁ (ברבים: גֵּרְשַׁיִם) הוא שמם של שני סימנים שונים בכתב העברי – אחד מהם הוא סימן פיסוק ( ), והשני אחד מטעמי המקרא (<span style="font-size:150%;font-family:'SBL Hebrew','Arial Unicode MS'"> ֜  ).
סימן פיסוק
גרש (׳) הוא סימן פיסוק בעברית, שמשמש לעיתים קרובות גם כסימן דיאקריטי. הגרש דומה במראהו למירכה בודדת ולאפוסטרוף (Apostrophe).
לציון פונמות בעברית ישראלית
כסימן דיאקריטי בעברית הישראלית, הגרש משנה את הגייתן של אותיות להגאים אחרים, לרוב הגאים דומים. לפעמים משתמשים בגרש במקום סימן רפה: כ׳ במקום כֿ.
לצורך תעתוק הגאים זרים
ת׳ ו־ד׳ משמשים בעיקר לכתיבת שמות זרים או לצורך תעתוק מילים לועזיות באותיות עבריות.
בתעתיק מערבית
הגרש משמש גם בתעתיק מהשפה הערבית לשם ייצוג עיצורים נחציים שאינם קיימים בעברית ישראלית ([ðˤ], [dˤ] ו־[sˤ]) או לשם הבחנות פונמיות שאינן קיימות בעברית ([ʁ] בשונה מ־[r] ו־[ħ] בשונה מ־[χ]). שימוש זה מחקה את הנקודות הדיאקריטיות בערבית שמבדילות בין אותיות זהות בצורתן.
שימושים נוספים
לגרש יש שימושים נוספים:
שימושים אלה לא נדונו רשמית על ידי האקדמיה ללשון העברית, אך היא קובעת שבמקרים אלה נראה שלעיתים קרובות אין בגרש הרבה צרכים.
השימושים הרבים ושונים של הגרש מעוררים כמה קשיים. לדוגמה בשם ד׳יזראלי הגרש במקום כהפרדה בין שני רכיבי השם, יכול להתפרש כ/ð/. כתיבת אותיות גם היא בעיה. נהוג לקצר אותיות בגרש ולכן צ׳ לדוגמה יכול להתפרש כts או כch. קושי נוסף הוא גרש לפני גרשיים. למשל "לינץ'". ניתן לפתור קושי זה באמצעות שימוש הסימנים המדויקים, ”לינץ׳“, עם זאת בכתב יד הבדל זה מיטשטש.
אנשים רבים נוהגים להוסיף גרש לאחר כתיבת אות בודדת, על רקע נוהג זה קבע בית המשפט העליון שאין לפסול פתקי הצבעה שנכתבו בכתב יד להם הוסף גרש מעבר לאות.
טעם המקרא
הגרש הוא גם שמו של סימן אחר – אחד מטעמי המקרא, הנכתב מעל האות המוטעמת במילה, למשל במילה <span style="font-size:120%;font-family:'SBL Hebrew','Arial Unicode MS'">חַיֵּיהֶ֜ם (שמות א יד). כטעם מקרא הוא נקרא גם ”טֶרֶס“.
הקלדה
בהקלדה יום־יומית במכשירים שאינם אייפון, אייפאד ומאק, דוברי עברית משתמשים לרוב בתו אפוסטרוף. הגרש הוא תו הנמצא בעברית בלבד, ומבחינה טיפוגרפית, גרש ואפוסטרוף אינם זהים:
מצוות המלך
מצוות המלך הן שלוש מצוות לא תעשה ומצוות עשה אחת המוטלות על מלך ישראל בלבד. אסור לו להרבות בנשים, אסור לו להרבות בסוסים, אסור לו להרבות בממון, וחובה עליו לכתוב ספר תורה ולשאתו לכל מקום. מקור מצוות אלו ב.
ריבוי נשים
על המלך יש איסור להרבות נשים, פירושו של דבר שאסור לו לשאת נשים רבות על מנת ש"לא יסור לבבו" מעבודת ה'. הרמב"ם פוסק שמעבר ל-18 נשים אסור למלך לשאת. נחלקו תנאי המשנה בשאלה כמה נשים מותר למלך לשאת. לפי תנא קמא מותר למלך לשאת עד 18 נשים, רבי יהודה סובר שההגבלה נאמרה רק בנשים שמסירות את ליבו, אבל בנשים צדיקות לא נאמר האיסור, רבי שמעון סובר שהאיסור נאמר רק בנשים צדיקות, אבל נשים המסירות את ליבו, אסור לשאת כלל.
ריבוי ממון
האיסור השלישי המוטל על המלך הוא איסור להרבות בכסף וזהב (שלא לצורך). טעם האיסור אינו כתוב בפסוק, והמפרשים נחלקו בטעמו: לפי תרגום יונתן, התורה חוששת שהמלך יתגאה יתר על המדה וימרוד בה', ולפי פירוש האבן עזרא, מטרת האיסור היא למנוע מהמלך להטיל על הציבור מיסים שלא לצורך.
כוח המשלוח הברזילאי
כוח המשלוח הברזילאי (בפורטוגזית: "Força Expedicionária Brasileira" ובקיצור - FEB), היה חיל משלוח בן כ-25,300 חיילים שהוקם על ידי ממשלת ברזיל בראשותו של הדיקטטור ז'טוליו ורגאס, כלל כוחות רגלים, ארטילריה ואוויר, ונלחם כחלק מבעלות הברית במערכה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, בשנים 1944–1945.
רקע היסטורי
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה ברזיל על נייטרליות וסחרה הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר. נראה היה כי "המדינה החדשה" ("Estado Novo") של הרודן ורגאס היא מדינה פשיסטית נוסח המדינות הפשיסטיות האירופיות, אך היה זה רושם חיצוני, ולמעשה היה שיתוף פעולה מסוים בין אנשי מפלגתו של ורגאס ובין נציגים קומוניסטים, על אף שרשמית הייתה פעילותם אסורה. נראה כי הגורם המכריע היה כניסתה של ארצות הברית למלחמה. בשנת 1941 התירה ממשלת ברזיל לארצות הברית להציב בתחומה בסיסי חיל אוויר וצי במדינות באהיה, פרנמבוקו וריו גראנדה דו נורטה. בסיסים אלו היוו "מקפצה" חשובה לכוחות בעלות הברית שנלחמו בצפון אפריקה והיו בסיס שילוח לפטרולים אוויריים שאבטחו את הדרכים הימיות בדרום האוקיינוס האטלנטי. בנוסף, התגייסה הכלכלה הברזילאית, בעיקר באזור מדינת סאו פאולו, למאמץ המלחמתי, ומינרלים שונים, כמו גם גומי שהפיקו עשרות אלפי "חיילי הגומי" באמזונאס, סייעו לתעשיית המלחמה הצפון אמריקאית.
שיתוף הפעולה הגובר עם בעלות הברית הוביל את הממשלה הברזילאית להכריז ב-28 בינואר 1942 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, יפן ואיטליה.
ביולי 1942 הוטבעו שלוש עשרה ספינות סוחר ברזילאיות בידי צוללות גרמניות. כמאה אנשים נהרגו בהתקפות אלו, רובם אנשי צוות הספינות. בה בעת החליט ורגאס שלא לנקוט בצעדים נוספים נגד מדינות הציר, כדי להימנע מסחף שיוביל למעורבות ישירה במלחמה.
באוגוסט 1942 הטביעה צוללת גרמנית אחת, U-507, חמישה כלי שיט ברזילאים בתוך יומיים, וגרמה למותם של שש מאות אנשים. הדבר הוביל לכעס רב בברזיל. בריו דה ז'אנירו החלו אנשים בפעולות נקמה כנגד בעלי עסקים ממוצא גרמני. נראה כי עמדתה הפסיבית של הממשלה לא היה בה די כדי להרגיע את הרוחות הסוערות. לבסוף הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר ב-22 באוגוסט 1942.
פיקוד וארגון
"הדיוויזיה הברזילאית הראשונה" של ה-FEB הוצבה תחת פיקוד "קבוצת הארמיות ה-15" הבריטית-אמריקנית, עליה פיקד הפילדמרשל הרולד אלכסנדר, ולאחר מכן הגנרל מארק קלארק. במסגרת קבוצת הארמיות הייתה הדיוויזיה נתונה לפיקודה של הארמייה האמריקנית החמישית, עליה פיקד בתחילה הגנרל קלארק ולאחר מכן הגנרל לוסיאן טראסקוט. במסגרת הארמייה הייתה היא תחת פיקוד הקורפוס הרביעי עליו פיקד גנרל ויליס קריטנברגר. רכיבי חיל האוויר שנכללו בחיל המשלוח היו תחת פיקוד "הפיקוד האווירי הטקטי ה-22" שהיה חלק מ"חיל האוויר הטקטי של בעלות הברית באזור הים התיכון". מטה חיל המשלוח תפקד הן כמטה פיקודי והן כמטה אדמיניסטרטיבי, וסיפק את הקשר לפיקוד העליון של צבא ברזיל ולשר המלחמה גספאר דוטרה, אשר לאחר נפילתו של הרודן ורגאס, בשנת 1945, החליפו בנשיאות ברזיל. מפקד כוח המשלוח היה הגנרל מסקרנייס דה מוראייס, וכן הגנרלים זנוביו דה קוסטה (מפקד דיוויזיית הרגלים הראשונה), וקורדיירו דה פריאס (מפקד כוחות הארטילריה).
יחידות החי"ר של חיל המשלוח אורגנו כיחידות חי"ר של צבא ארצות הברית, בכל מובן, לרבות הלוגיסטיקה, שכללה יחידות דואר ושירותי בנקאות. חיל המשלוח הורכב מרגימנטי החי"ר הראשון, השישי והאחד עשר של צבא ברזיל. לכל רגימנט היו שלושה גדודים ולכל גדוד שלוש פלוגות רובאים, שהורכבו מארבע מחלקות, ופלוגה מסייעת.
בנוסף כללה הדיוויזיה, גדוד הנדסה, גדוד רפואה, אגד ארטילרי ובו שלוש סוללות תותחי 105 וסוללה אחת של תותחי 155, פלוגת סיור ממונעת וכן מספר יחידות קטנות יותר, כגון יחידת תצפיתנים ארטילריים אוויריים. הדיוויזיה מנתה כ-15,000 לוחמים ובנוסף להם שירתו באיטליה כ-10,000 חיילים נוספים שנועדו להחליף את הנפגעים. מסיבה זו כלל כוח המשלוח הברזילאי יחידות רבות שלא נכללות בדיוויזיה בדרך כלל.
המערכה באיטליה
מיד לאחר הכרזת המלחמה של ברזיל על מדינות הציר, החל גיוס על מנת ליצור כוח שיהיה בידו להגיע לאירופה ולהשתתף שם בלחימה. גיבושו של כוח המשלוח, על מגויסיו והיחידות השונות שלקחו בו חלק, נמשך כשנתיים. בתחילת יולי 1944 יצאו לדרכם 5,000 החיילים הראשונים, על גבי ספינה אמריקנית, ונחתו בנאפולי, שם שהצטרפו לכוחות האמריקנים שלחמו באזור. בסוף יולי הגיעו שני משלוחים נוספים של חיילים ברזילאים לאיטליה, ושניים נוספים הגיעו בנובמבר 1944 ובפברואר 1945.
את השבועות הראשונים באיטליה בילו החיילים הברזילאים בקבלת מדים אמריקנים ובאימונים, שכן המדים הברזילאים לא תאמו את האקלים באיטליה. הכוחות נעו לטארקיניה, 350 ק"מ צפונית לנאפולי, שם נמצא עיקר כוחו של הגנרל קלארק. הכוחות חברו לקורפוס הרביעי של קריטנברגר. בתחילה הוטלו על הכוחות משימות סיור בלבד. המשלוח הראשון הורכב בעיקר מרגימנט החי"ר השישי וזה החל לפעול בספטמבר אל מול כוחות גרמנים נסוגים.
הברזילאים מילאו את מקומם של כוחות צרפתים ואמריקאים שהועברו מהחזית האיטלקית לדרום צרפת. בנובמבר 1944 הגיע כוח המשלוח לכוחו המלא והחל לפעול כדיוויזיה לכל דבר. הכוחות כבשו את העיירות מאסארוסה וקמאיורה, ולאחר מכן את מונטה פראנו באזור קאסלנואובו די גראפאנה ושלטו בעמק הנהר סרצ'יו, וזאת ללא התקלות בהתנגדות של ממש. הכוח המשיך לפעול במורדות הרי האפנינים, במזג אוויר קשה, ואל מול הגרמנים שנערכו בקו ברנהרדט ובקו גוסטב.
עם תום מגננת החורף שנמשכה במהלך החורף האיטלקי הקשה יצאו בעלות הברית להתקפה באמצע פברואר 1945. חיל המשלוח פעל לצידה של הדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית במשימה מסוכנת של פינוי שדות מוקשים באזור מונטה בלבדר. המשימה בוצעה תוך חשיפת החיילים למארבים, לאש מרגמות ומכונות ירייה. בסוף פברואר 1945, תקפו הברזילאים את מונטה קסטלו בפעם החמישית והפעם יכלו לגרמנים וקרב מונטה קסטלו היה לקרב המפורסם ביותר של כוח המשלוח. לאחר מכן המשיכו הברזילאים להתקדם ולסייע לדיוויזיה העשירית באגפה וכבשו את העיר קסלנואובו וב-5 במרץ את העיר מונטזה בקרב עקוב מדם. הנסיגה הגרמנית הגדולה בצפון איטליה החלה. בתוך כמה ימים כבשו בעלות הברית את פארמה ואת בולוניה, והתרכזו במרדף אחר הגרמנים הנסוגים. הברזילאים תפסו מספר רב של שבויים גרמנים בעיר קולצ'יו, ונערכו על שפת הנהר טארו אל מול הצבא הגרמני הנסוג, כשהם מקבלים את כניעתם של כוחות גדלים והולכים ובהם 20,000 חייליה של דיוויזיה גרמנית שלמה שנכנעה בפני הברזילאים. הייתה זו הדיוויזיה הגרמנית היחידה בכל הזירה האיטלקית שנכנעה בשלמותה לפני בעלות הברית.
ב-2 במאי הגיעו הברזילאים לטורינו ונפגשו עם כוחות צרפתים על הגבול. בהרי האלפים המשיכו כוחות של חיל המשלוח הברזילאי לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים. באותו היום התקבלה הידיעה על מותו של היטלר, ובשעות שלאחר מכן נכנעו כל הכוחות הגרמנים שלחמו עדיין באזור.
היחידה האווירית
על אף תאונת אימונים שהביאה להרוגים הראשונים מקרב הכוח, הוכרז הכוח ככשיר ב-11 במאי 1944, וצויד במטוסי קרטיס P-40. הכוח שימש להגנת אזור תעלת פנמה.
ב-22 ביוני נשלח הכוח לארצות הברית לשם הסבה למטוסי P-47D ת'נדרבולט. ב-19 בספטמבר נשלחה הקבוצה לאיטליה. שם הגיעה לליבורנו וצורפה לקבוצת מטוסי הקרב ה-350 של חיל האוויר של ארצות הברית, שהוקמה ב-1942 על אדמת בריטניה, לחמה בצפון אפריקה ולאחר מכן סייעה בפלישת בעלות הברית לאיטליה. הקבוצה קיבלה תג יחידה משלה, ועליו סמל היען שהיה לסמלם ולכינויים של הטייסים הברזילאים.
הטייסים הברזילאים נטלו חלק בכל פעולות קבוצת מטוסי הקרב ה-350, וזאת באופן עצמאי. בשלב זה היה כוחו של הלופטוואפה באיטליה מזערי, ומטוסי ה-P-47 שימשו הן כמטוסי קרב והן כמפציצים, מטוסי סיור, ומטוסי סיוע למטרות הקרקע של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, לה היו מסופחים כוחות הקרקע של ה-FEB.
ב-16 באפריל 1945 החלה הארמייה החמישית במתקפה גדולה בעמק הפו. בשלב זה מנתה הטייסת 25 טייסים, שכן כמה מהטייסים נהרגו, כמה הופלו ונפלו בשבי, וכמה הוכרזו כבלתי כשירים מבחינה רפואית. כל טייס טס בממוצע בשתי משימות מדי יממה.
ב-19 באפריל נשבר קו החזית הגרמני, ועובדה זו נצפתה לראשונה על ידי מטוסי הסיור הברזילאים, דבר שאיפשר את הקמת ראש הגשר של בעלות הברית מצדו השני של נהר הפו, בטרם יחצו אותו הכוחות הגרמנים. בפעולה זו סייעו גם המטוסים הברזילאים בפעולות הפצצה וריכוך באזור שיועד לצליחה. 22 באפריל 1945 היה היום שבו פעלו הכוחות באופן המוצלח ביותר, הפציצו שיירות גרמניות, אסדות ונקודות מבוצרות גרמניות באזור הצליחה, כאשר הטייסים ביצעו 44 גיחות והשמידו מעל מאה כלי רכב. יום זה מצוין עד היום בצבא הברזילאי כ"יום הטייס הברזילאי". בפעולות אלו ניזוקו שני מטוסים, ואחד הופל.
בסך הכול ביצעה הטייסת 445 משימות, שכללו 2,550 גיחות אישיות ו-5,465 שעות טיסה, בין 11 בנובמבר 1944 ו-4 במאי 1945. הפיקוד הטקטי האווירי ה-22 הכיר בכך שעל אף שהיחידה טסה רק 5% ממספר הגיחות במסגרת היחידה, בין 6 ל-29 באפריל 1945, היא השמידה אחוזים רבים וניכרים יותר מן המטרות. ב-22 באפריל 1986 העניק שגריר ארצות הברית בברזיל, ומפקד חיל האוויר של ארצות הברית, לטייסי היחידה שנותרו בחיים, ציון לשבח מטעם נשיא ארצות הברית. פרט ליחידות של צבא ארצות הברית, ולשתי טייסות אוסטרליות, לא ניתן ציון לשבח זה לאף יחידה אחרת.
סיכום הפעולות
במהלך שמונת חודשי פעולתו הקרבית של חיל המשלוח, לקחו חייליו בשבי 20,753 שבויים מקרב מדינות הציר, לרבות שני גנרלים, ו-892 קצינים. בפעולות אלו נהרגו 443 לוחמים ברזילאים ושמונה טייסים.
בתחילה נקברו הלוחמים בבית קברות על אדמת איטליה, אך לאחר מכן הועברו גוויותיהם לאנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה בריו דה ז'אנירו, שנחנכה ב-24 ביולי 1960.
האוניברסיטה לביטחון לאומי
האוניברסיטה לביטחון לאומי (באנגלית: National Defense University; בראשי תיבות: NDU) היא מוסד להשכלה גבוהה בוושינגטון שבארצות הברית. האוניברסיטה נתמכת על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ומטרתה מוגדרת לחנך, לטפח ולספק השראה למנהיגים מקרב הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומנהיגים נבחרים נוספים. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
האוניברסיטה נוסדה ב-1976 ואיחדה תחתיה את המכללה הלאומית למלחמה (NWC) ואת המכללה התעשייתית של הכוחות המזוינים (ICAF). מוסדות אלו הוקמו כתוצאה מהצורך ההולך וגדל בשילוב בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים.
ב-1981 צורפה לאוניברסיטה גם המכללה לפיקוד ומטה של הכוחות המשולבים (JFSC), ב-1982 צורף המוסד למחשוב של משרד ההגנה (DODCI). ב-2002 הוקם במסגרת האוניברסיטה בית הספר להכשרת מנהלים לביטחון לאומי שמ-2008 נקרא הקולג' לענייני ביטחון בינלאומיים (CISA).
האוניברסיטה מוסמכת להעניק ארבעה סוגי תואר שני: .M.A בלימודי אסטרטגיה ביטחונית, .M.Sc בניהול משאבים ביטחוניים, .M.Sc בתכנון משולב ואסטרטגיה ו-.M.Sc באסטרטגיית ביטחון לאומי.
קולג'ים
האוניברסיטה לביטחון לאומי מורכבת מחמש קולג'ים:
קתדרלת סאו פאולו
קתדרלת סאו פאולו (פורטוגזית: Catedral da Sé de São Paulo) היא הקתדרלה המרכזית של העיר סאו פאולו, ברזיל. בנייתה בסגנון נאו-גותי החלה ב-1913 ונמשכה כארבעה עשורים.
היסטוריה
הקתדרלה הנוכחית נבנתה תחת השגחתו של הארכיבישוף הראשון של סאו פאולו, דוראטה לאופולדו א סילבה (Duarte Leopoldo e Silva). העבודות החלו ב-1913 באתר בו נהרסה הקתדרלה הישנה. את הקתדרלה החדשה תכנן האדריכל הגרמני מקסימיליאן אמיל ההל בסגנון נאו-גותי עם כיפה גדולה שאיננה אופיינית לאדריכלות גותית. העבודות התקדמו לאט והקתדרלה נחנכה רק ב-1954, כאשר המגדלים עדיין לא הושלמו, אך בדיוק בזמן לחגיגות 400 שנה לסאו פאולו. המגדלים על צריחיהם הושלמו רק ב-1967.
אחרי תקופה ממושכת של ניוון והזנחה, שופצה הקתדרלה בשנים 2000–2002. מלבד תיקונים הושלמו צריחונים רבים מעל הספינה הראשית והמגדלים. התוכניות המקוריות מ-1912 נמצאו בתוך הבניין ואפשרו שחזור הנאמן לתוכניות המקוריות.
המבנה
הקתדרלה היא הכנסייה הגדולה ביותר בסאו פאולו, באורך 111 מטר ורוחב 46 מטר, זוג מגדליה המערביים מתנשאים לגובה 92 מטר. הקתדרלה בנויה בצורת צלב לטיני עם ספינה ראשית בת 5 אגפים וכיפה המתמרת כ-30 מטר מעל מקום המצלב. למרות שהקתדרלה בעיקרה היא נאו-גותית, הכיפה הושפעה דווקא מאדריכלות הרנסאנס ומהכיפה של סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
הקתדרלה יכולה להכיל כ-8,000 איש. יותר מ-800 טון של שיש נדיר שימשו להשלמתה. כותרות העמודים הפנימיים מקושטות באלמנטים ברזילאים כגון ענפי קפה, אננס, ארמדילו וכדומה.
הקריפטה
הקריפטה של הקתדרלה ממוקמת מתחת למזבח הראשי. היא גדולה מאוד וניתן להתייחס אליה כאל כנסייה תת-קרקעית בזכות עצמה. היא מקושטת בפסלי שיש מאת פרנסיסקו לאופולדו אֶ סילבה (Francisco Leopoldo e Silva) המתארים את איוב וז'רום הקדוש.
בקריפטה מצויים קברי כל הבישופים והארכיבישופים של סאו פאולו. ראויים לציון קברי הברונזה של 2 דמויות היסטוריות: הכומר דיאגו פייז'ו (Diogo Feijó ) וראש השבט (cacique) טיביריסה (Tibiriçá). פייז'ו היה עוצר ברזיל תחת שלטונו של פדרו השני, קיסר ברזיל וטיביריסה היה ראש שבט גואיאנז (Guaianaz), שנהפך במאה ה-16 לישועים הראשוניים ברמת פיראטינינגה (Piratininga) שהפכה את ייסוד סאו פאולו לאפשרי.
העוגב
העוגב של הקתדרלה נבנה ב-1954 בידי החברה האיטלקית Balbiani & Rossi והוא אחד הגדולים בדרום אמריקה. הוא בעל 5 מקלדות, 329 סטופים, 120 רגיסטרים ו-12,000 צינורות שפיותיהם חרוטים ידנית בתגליפים בסגנון גותי.
אליס אור-יואינג
ביוגרפיה
אור-יואינג נולדה בהמרסמית' שבלונדון. היא הבת השלישית של רוברט ג'יימס אור-יואינג הנכבד ואשתו סוזאנה (לבית בודלי סקוט). היא נכדתו של הפוליטיקאי השמרני איאן אור-יואינג. בין השנים 2001 ל-2007 התחנכה בבית הספר לבנות היתפילד שבאסקוט. מ-2008 עד 2011 למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
ב-2007, עוד לפני שהתחילה ללמוד בבית הספר למשחק, שיחקה אור-יואינג בתפקיד קטן בסרט "כפרה". אחרי סיום הלימודים הופיעה בשני סרטי קולנוע, ובשתי סדרות טלוויזיה. בין השאר שיחקה בפרק האחרון של הסדרה "פוארו" המבוססת על רומנים מאת אגאתה כריסטי. ב-2014 הופיעה בסרט הביוגרפי של מייק לי "מר טרנר" על חייו של הצייר ויליאם טרנר, ובדרמה הביוגרפית "התאוריה של הכול".
זירו (מוזיקאי)
זירו (באנגלית: Z-Ro; בשמו האמיתי: ג'וזף ווין מאקווי; נולד ב-6 ביוני 1976, מיזורי סיטי, טקסס) הוא זמר ראפ ומפיק תקליטים.
לאורך השנים צבר מוניטין כראפר דרומי ונודע כאמן מחתרתי שמרבית משיריו עוסקים בגזענות, עוני, פשע וסמים. זירו מכר קרוב למיליון תקליטים בארצות הברית, וקרוב ל 1.1 מיליון ברחבי העולם. הוא פופולרי בעיקר בדרום ארצות הברית, זירו כונה על ידי הניו יורק טיימס כראפר מוכשר באופן בולט.אלבומו של זירו I'm Still Livin יצא לאור ב-2006 בזמן שזירו ישב בכלא בגין אחזקת סמים, וכונה על ידי ה-"Houston Chronicle" כ"אחד האלבומים הכי טובים שיצאו אי-פעם מיוסטון".
פרנצ'סקו גוארדי
פרנצ'סקו גוארדי (באיטלקית: Francesco Lazzaro Guardi; 5 באוקטובר 1712 – 1 בינואר 1793) היה צייר ונציאני בסגנון הודוטה, אשר השתייך לאסכולת הציור הוונציאני.
ביוגרפיה
נולד בוונציה למשפחה מהאצולה הנמוכה אשר מקורה בטרנטו. אביו, דומניקו, וכן שני אחיו ניקולו ו היו שניהם גם ציירים. בשנת 1719 אחותו, מאריה, נישאה לצייר המפורסם ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1735 גוארדי החל לצייר בבית המלאכה של הצייר, שם נשאר עד שנת 1743. משנת 1738 הכין מספר יצירות בעבור העיירה בטרנטו.
בשנת 1757 נישא למאריה, ביתו של הצייר מטאו פאגאני (Matteo Pagani).
Faith (אלבום של פופ סמוק)
Faith הוא אלבום האולפן השני של הראפר האמריקאי פופ סמוק לאחר מותו. האלבום יצא לאור ב-16 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד וריפבליק רקורדס.
רקע והכרזה
ב-23 ביוני 2021 הכריזו חברות התקליטים ויקטור ויקטור וריפבליק רקורדס כי אלבום נוסף בן 17 רצועות של פופ סמוק לאחר מותו עתיד לצאת בחודש יולי, יחד עם צאתו של טריילר לאלבום בערוצו של פופ סמוק ביוטיוב. ב-5 ביולי 2021, האלבום הפך לזמין בהוצאה מוקדמת בפלטפורמת אפל מיוזיק, תחת שמו של פופ סמוק, יחד עם רצועת הסיום של האלבום, שבסופו של דבר לא הופיעה בו.
דיסקוגרפיה של ארמאל מטה
הזמר האלבני-איטלקי ארמאל מטה הוציא ארבעה אלבומי אולפן, שני מיני-אלבומים ושלושה-עשר סינגלים בין השנים 2014 ל-2019, וכן השתתף בסינגל אחד בשנת 2013.
ג'ון ונדרלין
ג'ון ונדרלין (באנגלית: John Vanderlyn; 15 באוקטובר 1776 – 23 בספטמבר 1852) היה צייר נאו-קלאסי הולנדי-אמריקאי.
ביוגרפיה
ונדרלין נולד בקינגסטון, ניו יורק, והיה נכדו של צייר הדיוקנאות פיטר ונדרלין. הוא הועסק על ידי בית דפוס בניו יורק, והונחה לראשונה בציור על ידי ארצ'יבלד רובינסון (1765–1835), סקוטי שהיה לאחר מכן אחד ממנהלי האקדמיה האמריקאית לאמנויות. הוא נסע לפילדלפיה, שם בילה באולפן של גילברט סטיוארט והעתיק כמה מהדיוקנאות של סטיוארט, כולל אחד של ארון בר, שהפך אותו אצל גילברט סטיוארט לתלמיד. הוא היה בן טיפוחיו של ארון בר שבשנת 1796 שלח את ונדרלין לפריז, שם למד במשך חמש שנים. הוא שב לארצות הברית בשנת 1801 והתגורר בביתו של בר, אז סגן הנשיא, שם צייר את הדיוקנאות הידועים של בר ובתו.[2] בשנת 1802 הוא צייר שתי תצוגות של מפלי הניאגרה שנחקקו ופורסמו בלונדון בשנת 1804. הוא שב לפריז בשנת 1803, וביקר גם באנגליה בשנת 1805 לאחר מכן נסע ונדרלין לרומא, שם צייר את תמונתו של "מריוס בין הריסות קרתגו" שהוצגה בפריז, וקיבל מדליית הזהב של נפוליאון. הצלחה זו גרמה לו להישאר בפריז במשך שבע שנים, שבמהלכן הצליח מאוד. בשנת 1812 צייר את "אריאדנה בעירום", מה שהגדיל את תהילתו. כאשר ארון בר נמלט לפריז, ונדרלין היה לזמן מה התמיכה היחידה שלו.
ונדרלין חזר לארצות הברית בשנת 1815, וצייר דיוקנאות של אנשים מפורסמים, ביניהם ג'יימס מונרו, ג'ון סי קאלון, המושל ג'וזף סי ייטס, המושל ג'ורג' קלינטון, ג'יימס מדיסון, רוברט ר ליווינגסטון (האגודה ההיסטורית של ניו יורק), אנדרו ג'קסון וזכרי טיילור. בשנת 1834 הוא השלים דיוקן באורך מלא לאחר מכן של ג'ורג' וושינגטון עבור בית הנבחרים האמריקני, המבוסס על דיוקנו של גילברט סטיוארט מ-1796.
הוא גם צייר פנורמות ובנה את הרוטונדה בעיר ניו יורק, שהציגה פנורמות של פריז, אתונה, מקסיקו, ורסאי וכמה ציורי קרבות. אך לא דיוקנאותיו ולא הפנורמות הביאו לו הצלחה כלכלית, בין השאר משום שהוא עבד לאט מאוד.
בשנת 1825 ונדרלין היה ממקימי האקדמיה הלאומית לעיצוב, ולמד בבית הספר שלה.
בשנת 1842, הוא נבחר על ידי הקונגרס לצייר את ״בואו של קולומבוס״ ברוטונדה של הקפיטול ארצות הברית. כשנסע לפריז, הוא שכר אמן צרפתי, שעשה את רוב העבודה. מאוחר יותר שוחזר הציור הזה בחריטה ששימשה בבולי דואר 2c משנת 1893. ונדרלין היה האמריקאי הראשון שלמד בצרפת במקום באנגליה, ורכש ניסיון טוב.
הוא היה אקדמי יותר מעמיתיו; אך למרות כישרונו, סברו שיצירתו נטולת קסם, על פי אנציקלופדיה בריטניקה.
הוא נפטר בעוני בקינגסטון, ניו יורק, ב־23 בספטמבר 1852.
התפתחות שיא העולם במשחה ל-1500 מטר חופשי
התפתחות שיא העולם במשחה ל-1500 מטר חופשי, הן התוצאות הטובות ביותר במשחה זה שנקבעו ברחבי העולם ומוכרות על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA). ישנה הפרדה בין השיאים במשחה זה לנשים ולגברים וכן לבריכה אולימפית (50 מטר) ולבריכת 25 מטר.
להלן רשימה של התפתחות שיא העולם מאז שיא העולם המוכר הראשון.
מצע
מַצָּע של מפלגה הוא מסמך עמדה המפרט את עקרונות המפלגה ואת תוכנית הפעולה שבכוונתה להגשים כאשר תעלה לשלטון. עם מסמך זה והתעמולה הנגזרת ממנו, היא פונה לציבור הרחב במטרה לשטוח את טענותיה הפוליטיות ולסייע להצלחתה בבחירות. בדרך כלל כולל המצע רשימה של נושאים מרכזיים (כלכלה, ביטחון, חינוך, איכות הסביבה, בעיות חברתיות, וכו'), ופירוט המדיניות שבה תומכת המפלגה בכל נושא. התחומים המוגדרים במניפסטים של המפלגות הזוכות נחשבים בדרך כלל כמייצגים את תחומי העניין ואת הנושאים האידאולוגיים שהציבור מעדיף. בנוסף, לעיתים יוזמות ומדיניות שחברי כנסת ינסו לקדם יהיו מבוססות על מצע מפלגתם, מה שמאפשר לציבור או לחברה האזרחית ליזום שיתופי פעולה עם נבחרי הציבור שמבוססים על הזדהות משותפת עם ערכי המצע.
טיסה 114 של ליביאן איירליינס
ב-10:30 בבוקר 21 בפברואר 1973 המריאה טיסה 114 של ליביאן איירליינס לטיסה מטריפולי שבלוב לקהיר. בשל טעות ניווט חדר המטוס לתחום האווירי של ישראל מעל חצי האי סיני, והופל על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי. 108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות.
מצע
מקור
המילה מצע נוספה למילון בשנת 1535. אך רק בשנת 1803, פוליטיקאים ממפלגה מסוימת חתמו על מצע מסוים בו כתוב מה תהיה שאיפות המפלגה והתחייבו לה.
מצע בישראל
בישראל, כמעט לכל מפלגה יש מצע ברור אשר מדבר על סוגיות חשובות ואג'נדות פוליטיות לפוליטיקאים במפלגה, בדרך כלל הסוגיות להן יש התייחסות חיובית או שלילית, הן אלו שקובעות את הדעה הפוליטית של המפלגה.
טיסה 114 של ליביאן איירליינס
תיאור
כשהמטוס טס מעל צפון מצרים בהתקרבו לקהיר, הוא נקלע לסופת חול, בעטיה נאלץ הצוות לעבור לטיסה מבוקרת מכשירים, משום שלא ניתן היה להבחין בסימנים הגאוגרפים ששימשו בדרך כלל כציוני דרך. זמן קצר לאחר מכן, בסביבות 13:44, התעורר חשדו של הטייס שהוא טעה בניווט עקב תפקוד לקוי של המצפן: הוא לא הצליח לקלוט את משואת הניווט של שדה התעופה קהיר מערב, ולא יכול היה לאמת את מיקומו הנוכחי של המטוס. הוא לא דיווח על דאגותיו למגדל הבקרה בקהיר. במקום זאת, הוא קיבל ב-13:52 אישור מקהיר להתחיל בנחיתה. למעשה, המטוס נסחף באותה העת מזרחה במידה ניכרת על ידי רוחות חזקות, וטס מעל תעלת סואץ.
צה"ל נמצא באותה התקופה בכוננות גבוהה, בעקבות התרעות על תוכנית מחבלים מארגון ספטמבר השחור לרסק מטוס עמוס חומר נפץ מעל מרכז תל אביב. מצרים הייתה באותה עת מדינת אויב, המצב הביטחוני בגבול המצרי היה מתוח, וישראל התייחסה בחשדנות לכך שלא נורו טילים מצריים על המטוס ולא הוזנקו מיגים כדי לעכבו, חרף מקרה דומה שאירע חודש לפני כן, בו הופל מטוס אתיופי.
ב-13:54 חדר המטוס למדבר סיני (שהיה אז בידי ישראל), כשהוא משייט בגובה 20,000 רגל. שתי דקות לאחר מכן הוזנקו לעברו שני מטוסי F-4 פנטום, והגיעו לקרבתו ב-13:59. הטייסים הישראלים לא הבחינו בנוסעים במטוס משום שכל תריסיו היו מוגפים. הם יצרו קשר עין עם צוות המטוס, והמשיכו בשידורי רדיו ובאיתות (באמצעות ניענוע כנפיהם) שעל המטוס לעקוב אחריהם לשדה התעופה של חיל האוויר ברפידים. צוות המטוס לא הגיב, אף על פי שסימני ידיים שעשו הצביעו על כך שהם מבינים את ההנחיות. באותה העת, בין 13:59 ל-14:02, התקשרו אנשי הצוות עם שדה התעופה בקהיר ודיווחו כי אינם יכולים לקלוט את משואת הניווט של קהיר מערב. בנמל התעופה בקהיר חשבו שהמטוס קרוב, והורו להם להנמיך לגובה 4,000 רגל.
נקודת מבטו של חיל האוויר הישראלי
ב-14:01 ירו מטוסי הפנטום פגזים נותבים אל מול חרטומו של המטוס; המטוס שינה את מסלולו, החל להנמיך לכיוון בסיס האוויר רפידים, ובהגיעו לרום של 5,000 רגל, כן הנחיתה שלו הורד. לפתע הוא פנה אחורה לכיוון מערב ועלה לגובה. הישראלים סברו כי הוא מסתובב לניסיון נחיתה שני, אך אז המטוס התכוון ישר למערב, כאילו ניסה לברוח. יריות אזהרה נוספות נורו.
כעת הגיעו בחיל האוויר למסקנה שהמטוס נשלט על ידי גורמים בעלי כוונות עוינות, והחליטו שאין לתת לו לברוח; המטוסים קיבלו הוראה לאלץ את המטוס לנחות. ב-14:08 ירו מטוסי הפנטום בקצות כנפיו של המטוס. הוא המשיך לטוס מערבה, ואז ירו המטוסים לשורשי הכנפיים. צוות המטוס ניסה לנחות נחיתת אונס, אך המטוס פגע בדיונת חול, כש-108 מתוך 113 נוסעיו ואנשי צוותו נספו בהתרסקות. המטוס התרסק סמוך לאסמאעיליה, במרחק של כדקת טיסה משטח מצרים.
עדות טייס מטוס הנוסעים
טייס המשנה הלובי ששרד, סיפר מאוחר יותר כי הצוות הבין כי מטוסי הפנטום הישראלים מבקשים מהם לנחות אולם בשל היחסים בין ישראל ללוב הם החליטו שלא להשמע להוראה.
הממשלה הלובית לעומת זאת, טענה כי ישראל תקפה ללא שום אזהרה. חיל האוויר הישראלי התייחס לטיסה 114 כאיום ביטחוני וחששו מריגול מעל בסיס חיל האוויר או משימת התאבדות לתוך עיר ישראלית או מעל הכור הגרעיני בדימונה. טייס המשנה הלובי זיהה אותם בטעות כמטוסי מיג.
כשהחלו להנמיך לרפידים, הבינו חברי הצוות שמדובר בבסיס אוויר צבאי. הם החליטו שתהיה זו טעות לנחות שם, והחלו לחזור חזרה לכיוון מערב קהיר. הם לא הבינו מדוע ירו עליהם זמן קצר לאחר מכן, וקלטו כי מטוסי הקרב הם ישראלים רק זמן קצר לפני ההתרסקות.
תוצאות
תחילה התכחשה ישראל לאשמתה בטרגדיה, אך לאחר ה-24 בפברואר, לכשנמצאה הקופסה השחורה של הבואינג שהקליטה את שיחותיו של הצוות עם מגדל הפיקוח בקהיר, הודתה ישראל כי היא הפילה את המטוס. כמו כן חשפה ישראל כי המטוס הופל באישור הרמטכ"ל דוד אלעזר.
טייס המשנה, ששרד את הפלת המטוס, אמר לאחר מכן כי צוות המטוס הבין שהם נדרשים לנחות בישראל, אך החליט שלא לעשות כן בגלל העוינות המדינית בין ישראל ללוב. למרות דברים אלו, הצהירה ממשלת לוב כי ההתקפה נעשתה ללא אזהרה מוקדמת.
בשל הסיטואציה המורכבת, החשש הישראלי מהתקפת מחבלים, ופעולות המטוס שנראו כחשודות, לא נקט האו"ם כל פעולה נגד ישראל בשל הפלת המטוס. כש-30 החברות בארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO) הצביעו בעד גינוי ישראל בגין התקרית, ארצות הברית נמנעה.
ב-23 בפברואר קיימה ועדת החוץ והביטחון של הכנסת דיון בנושא. יושב ראש האופוזיציה מנחם בגין דרש להקים ועדת חקירה בנימוק "שמעמדה המוסרי של מדינת ישראל מועמד בסימן שאלה". בסופו של דבר לא הוקמה ועדת חקירה, וממשלת ישראל שילמה פיצויים למשפחות הקרבנות.
פרשיות דומות
בשנת 1982 על רקע מלחמת לבנון הראשונה ופעילות ארגון הטרור הישראלי החזית לשחרור לבנון מזרים הורו שר הביטחון אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן על הפלת מטוסי נוסעים שחשדו שבהם נמצא יאסר ערפאת. במקרה אחד היה המוסד טען כי ערפאת על מטוס תובלה והוזנקו אליו מטוסי F-15 במטרה לפוצץ אותו באוויר. מפקד חיל האוויר דוד עברי היסס עקב חשש לטעות בזיהוי ולבסוף הפעולה בוטלה. התברר בהמשך כי ערפאת לא היה על המטוס אלא אחיו, רופא ילדים, ואיתו 30 ילדים פצועים. דבר זה לא הרתיע את שרון ואיתן והם הורו לנסות ליירט מטוסים נוסעים גם בהמשך. לפחות ב-5 מקרים הוזנקו מטוסי קרב ישראלים לעבר מטוסים אזרחיים במטרה להפילם אולם פעילות זו שובשה על ידי טייסים וקצינים בטענה לבעיות טכניות, ומתוך נימוק שמדובר בפקודה בלתי חוקית בעליל. פרשה זו וכן פעילות ארגון הטרור והרג מאות אזרחים לבנונים נותרה סודית עד שנת 2018.
מוקינגבירד
מוקינגבירד (באנגלית: Mockingbird, בתרגום לעברית: ציפור חקיינית, או ציפור שיר) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Astonishing Tales #6 מיוני 1961, ונוצרה בידי הכותב לן ויין והמאייר ניל אדמס.
מוקינגבירד היא האלטר אגו של ברברה "בובי" מורס, סטודנטית לביוכימיה וסוכנת בסוכנות הביון S.H.I.E.L.D.. כאשר שימשה כראש האבטחה בתאגיד קרוס, היא הכירה את קלינט בארטון, הידוע בזהותו הוקאיי, שעבד שם כמנהל אבטחה. השניים נלחמו זה לצד זה כאשר חייהם נעמדו בסכנה, ומאז הפכו לבלתי מופרדים. בזמן שויז'ן ביקש מהוקאיי להקים קבוצת אוונג'רס חדשה בחוף המערבי, הוא הזמין את מורס להצטרף אליו. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מורס הקריבה את חייה כדי להציל את חיי אהובה מידיו של מפיסטו.
באירועי "פלישה סודית" של שנת 2008, דמותה של מוקינגבירד הוחזרה לחיים, וזאת כאשר היא נמצאה בריאה ושלמה בארץ הפראית. התברר כי גזע הסקרול משני הצורה הסתנן לכדור הארץ לפני שנים והחליף מספר דמויות של גיבורי-על, ביניהם מוקינגבירד. מאז היא הצטרפה לקבוצת האוונג'רס החדשים, ולצד הוקאיי כסוכנת בסוכנות העולמית למלחמה בטרור.
את דמותה של בובי מורס מגלמת בסדרת הלייב אקשן "סוכני " השחקנית אדריאן פאליקי. פאליקי הייתה עתידה לשוב לגלם את דמותה של מורס בסדרת ספין אוף בשם "המבוקשים של מארוול" בתפקיד ראשי, אך הפקת הסדרה בוטלה.
הטל צל ענק
הטֵל צֵל ענק (באנגלית: Cast a Giant Shadow) בישראל הופץ הסרט בשם  צלו של ענק הוא סרט מלחמה אמריקני משנת 1966, שנכתב, בוים והופק על ידי מלוויל שבלסון. הסרט מבוסס על ביוגרפיה מאת טד ברקמן, המספרת על חייו של קולונל דוד מרכוס. בסרט מככבים קירק דאגלס וסנטה ברגר. ג'ון ויין, יול ברינר ופרנק סינטרה מופיעים בתפקידי משנה. בנוסף לסוללת הכוכבים ההוליוודית המרכיבה את הסרט, שיחקו גם חיים טופול ובנו של קירק דאגלס, מייקל, בהופעתו הקולנועית הראשונה, כנהג ג'יפ.
דוד "מיקי" מרכוס (ידוע בישראל גם בשם מיקי סטון), קולונל בצבא ארצות הברית, שירת בצה"ל במסגרת מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ). מרכוס היה הראשון שהוענקה לו דרגת אלוף, בעת שמונה בידי דוד בן-גוריון למפקד חזית ירושלים ב-28 במאי 1948.
הסרט צולם ברובו בישראל, באתרים בהם מתרחשת העלילה. הוא אינו מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית, אך האירועים שהתרחשו בו אמיתיים.
עלילה
בסוף שנת 1947 הבריטים מתכוננים לעזוב את ארץ ישראל, והערבים מתעלמים בפומבי מתוכנית החלוקה של ארץ ישראל שהתקבלה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, והוחלט בה על הקמתן של מדינה יהודית ומדינה ערבית. קולונל דוד "מיקי" מרכוס (קירק דאגלס), בוגר האקדמיה הצבאית בווסט פוינט ובוגר הפלישה לנורמנדי, מגויס על ידי נציגי ארגון ההגנה כדי לארגן ולאמן את היחידות הלוחמות בזמן מלחמת העצמאות. מרכוס בתחילה אינו מתלהב, ואפילו מסויג, זאת לאחר שנתן הבטחה לאשתו אמה (אנג'י דיקנסון) כי לא יברח שוב למלחמה, בעוד היא מבטיחה לו כי אם יעשה זאת ימצא את חפציו ממתינים על מפתן הדלת. בנוסף להתנגדותה של אשתו נתקל קולונל מרכוס גם בהתנגדותם של אנשי הפנטגון. למרות כל זאת הוא מסכים ומקבל על עצמו את התנאי של מערכת הביטחון האמריקאית, לנסוע לארץ ישראל תחת שם בדוי ולא לאזכר את שירותו הצבאי.
בחלקו הראשון של הסרט משולבים כמה פלאשבקים על עברו הצבאי של מרכוס במלחמת העולם השנייה ועל יחסיו עם גנרל מייק רנדולף (ג'ון ויין). שניים מהם מתמקדים באירועים אמיתיים. האחד מתאר את סיפור התנדבותו של מרכוס לצנוח יחד עם הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשני מתוארת כניסתם של הכוחות האמריקאים אל מחנה הריכוז דכאו: למראה הגופות ושרידי האסירים פורץ גנרל רנדולף בבכי (זו הייתה אחת הפעמים הבודדות בהן הזיל השחקן ג'ון ויין דמעות בסרטיו).
עם הגעתו לארץ ישראל מגלה קולונל מרכוס כי צבא המחתרת סובל מנחיתות מספרית של 1 ל-60, ושהכוחות הלוחמים סובלים מחילוקי דעות פנימיים. מי שנחלצת לעזרתו היא החיילת מגדה שמעון (סנטה ברגר), שביניהם מתפתח קשר רומנטי בהמשך.
מוטרד מהידיעות על מצבה הבריאותי של אמה, עקב הפלה שעברה, ומסירובו של ארגון ההגנה לקבל את הנהגתו הצבאית, חוזר מרכוס לארצות הברית. בארצות הברית, בשעה שהוא מנסה לברר האם ארצות הברית תהיה הראשונה להכיר במדינת ישראל, הוא מתוודע למורשתו היהודית ומחליט לחזור לישראל ולשרת את המדינה החדשה.
בישראל הוא מתאחד מחדש עם מגדה בשעה שמגיעה הידיעה כי ארצות הברית מכירה בהכרזת העצמאות של מדינת ישראל. מרכוס חוזר לפעול עם גורמי הביטחון בישראל ולשתף פעולה עם אשר גונן (יול ברינר). כאשר מגיעה הידיעה כי האו"ם קורא להפסקת אש, מקבל מרכוס פקודה לפרוץ דרך לירושלים הנצורה לפני שהפסקת האש תיכנס לתוקפה. לאחר שכמה ניסיונות התקפה נכשלים, מחליט מרכוס לרכז את המאמצים ולפרוץ דרך שתעבור בהרים ותסיר את המצור מעל העיר (דרך בורמה).
לאחר ההצלחה בפריצת הדרך לירושלים, מקבל מרכוס מכתב מאמה אשתו, בו היא מציעה לו להתגרש. עתה, כאשר הוא מבין עד כמה הוא אוהב את אשתו, הוא נפרד ממגדה, ופוסע אל תוך חצר מנזר. מכיוון שאינו יכול לדבר או להבין עברית, הוא מתעלם מאזהרתו של הזקיף ונורה בטעות למוות, כמה שעות לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה.
קבלת הסרט בישראל
הסרט היה אחד ממספר סרטים הוליוודיים שנוצרו בשנות ה-60 והציגו את מלחמת העצמאות באור אוהד, ברוח מלודרמטית והרואית, ובהם השתתפו מיטב כוכבי התקופה. כך המשיך הסרט את אקסודוס (1960) בו כיכב פול ניומן, ואת הסרט יהודית (1966) בו השתתפה סופיה לורן. סרטים אלו התקבלו בישראל באהדה רבה, אך "הטל צל ענק" (שנקרא על ידי המפיצים בישראל "צלו של ענק") לא זכה לכך.