cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסטו חוסה דה אורקיסה
ההתקוממות
הפרובינציה היחידה שתמכה בו בגלוי הייתה קוריינטס, וכל השאר יצאו ידי חובה במתקפות מעל דפי העיתונות המקומית, אף על פי שלא נקפו אצבע נגדו.
הפלישה לאורוגוואי
בסוף מאי 1851 נחתם הסכם משולש בין אנטרה ריוס, אורוגוואי וברזיל לגבי גירוש אוריבה שצר על מונטווידאו, עריכת בחירות באורוגוואי ומאבק משותף ברוסאס במקרה שהוא יכריז על מלחמה נגד אחד מהם.
ביולי 1853 הצבא של אנטרה ריוס חצה את נהר אורוגוואי ופלש לאורוגוואי, בדרכו התאחד עם חלק גדול מצבאו של אוריבה, ולבסוף אוריבה עצמו חתם איתו על הסכם לשיתוף פעולה "ללא מנצחים וללא מנוצחים", אם פרש לאחר מכן לאחוזתו ונפטר שנים מעטות לאחר מכן. אורקיסה איפשר לגנרלים של אוריבה שהתנגדו לשיתוף הפעולה עם אורקיסה לעזוב ולעבור לבואנוס איירס.
הקונגרס של אורוגוואי חתם על הסכם עם ברזיל בו הוא ויתר על חלק משמעותי משטחה והסכים להתערבותה בעניינים הפנימיים של אורוגוואי.
קרב קסרוס (Caseros)
רוסאס הכריז מלחמה נגד ברזיל, ובהתאם להסכם המשולש - זה העניק לאורקיסה את האמתלה המתאימה לצאת למלחמה נגד רוסאס.
הוא נסוג חזרה מאורוגוואי לאנטרה ריוס, שם קיבץ את "הצבא הגדול" (Ejército Grande) שכלל חיילים מכל השותפים להסכם, וחצה את נהר הפרנה לסנטה פה באמצעות מעבורות שהברזילאים סיפקו לו, ומשם פנה לבואנוס איירס.
בדרך, אחד הגדודים שהורכב מחיילים מבואנוס איירס שרוסאס שלח לצור על מונטווידאו, התמרד וחיסל את כל הקצינים הבכירים שלו, וערק חזרה לצד רוסאס.
רוסאס העמיד בראש צבאו את הגנרל אנחל פאצ'קו (Ángel Pacheco) אך הוא השתמט וחזר לאחוזתו, ורוסאס נטל את התפקיד ויצא בעצמו לקרב.
ב-3 בפברואר 1852 התנגשו שני הצבאות - 24 אלף החיילים של אורקיסה ו-23 אלך החיילים של רוסאס - בקרב קסרוס, הקרב הגדול ביותר ומאז ומעולם בדרום אמריקה.
אורקיסה ניצח תוך מספר שעות, הוציא להורג רבים מקציניו של רוסאס, וכן את כל חיילי הגדוד שמרד בו.
רוסאס גלה לבריטניה, ואורקיסה מינה את עצמו למושל בואנוס איירס, אך העביר כעבור מספר ימים את התפקיד לוויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes).
ב-20 בפברואר המפקד הברזילאי הוביל מסע ניצחון ברחובות בואנוס איירס, אך אורקיסה כבר עזב את העיר, והתנגד לצעד משפיל זה שנערך ביום השנה לקרב איטוסאינגו (Ituzaingó, 1826) במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל בו ארגנטינה ניצחה את ברזיל.
הסכם סן ניקולאס
מייד לאחר הגעת הידיעות על הדחתו של רוסאס החלו הגולים האוניטריסטים לחזור ממונטווידאו לבואנוס איירס, וכתוצאה מכך התגבשו שם שני מחנות:
הפדרליים ("אורקיסיסטים") - שתמכו בתוכניותיו של אורקיסה לגבי חוקה וסדר לאומי חדש שבו בואנוס איירס תאבד את הדומיננטיות ממנה נהנתה בתקופת רוסאס.
הליברלים - המתנגדים לאורקיסה שראו בו קאודיז'ו זר שבא להשתלט על בואנוס איירס, ולגזול ממנה את ההכנסות מהמכס שבזכותם התעשרה; ואף קראו להתנתקות מארגנטינה והקמת מדינה נפרדת. בין חבריה ניתן היה למצוא את שני הנשיאים לעתיד- ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre) ודומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento).
אורקיסה מיהר לפנות לפרובינציות כדי לברר את עמדתן לגבי החוקה החדשה, והפקיד את הטיפול בכך בידי ברנרדו דה איריגוז'ן (Bernardo de Irigoyen) מבואנוס איירס שהשלים במהירות את המשימה ואורקיסה קיבל לידיו את ניהול ענייני החוץ של המדינה (סמכויות שהיו נתונות עד כה באופן בלעדי בידי רוסאס) ואת ניהול ההסדר הלאומי החדש.
המשבר בבואנוס איירס
הסכם סן ניקולאס אושר על ידי כל הפרובינציות, חוץ מבואנוס איירס. בית הנבחרים (Sala de Representantes) שהתכנס ב-1 במאי ובו היה רוב מוצק לליברלים קבע שהסמכויות שהוענקו לאורקיסה הן דיקטטוריות.
המושל ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes) התפטר והוחלף זמנית על ידי יו"ר בית הנבחרים - הגנרל מנואל גיז'רמו פינטו (Manuel Guillermo Pinto). אורקיסה שהיה עדיין ליד בואנוס איירס הגיב במהירות: ב-24 ביוני 1852 פקד על הצבא להשתלט על בואנוס איירס, פיזר את בית הנבחרים, השיב את לופס לתפקידו, ועצר חלק מאנשי האופוזיציה.
כעבור חודש, משלופב עמד שוב להתפטר, לקח על עצמו אורקיסה את תפקיד המושל (בנוסף להיותו דירקטור זמני), ובתור דירקטור הורה על כינוס קונגרס חוקתי, אסר על החרמת מוצרים, ביטל את עונש המוות על פשעים פוליטיים, והכריז שההכנסות מהמכס יועברו לידי המדינה ולא יישארו בידי בואנוס איירס.
בנוסף, הכיר אורקיסה בעצמאות פראגוואי שרוסאס סירב להכיר בה, ואיפשר שיט חופשי בנהרות.
בספטמבר 1852 הוא עזב לכיוון סנטה פה, לקונגרס החוקתי, והותיר את מיגל חוסה גלאן (José Miguel Galán) כממלא מקומו כמושל בואנוס איירס.
המרד והמצור על בואנוס איירס
מנקודה זו, מדינת בואנוס איירס (Estado de Buenos Aires) התנהלה כמדינה עצמאית מחוץ לקונפדרציה; ובאוקטובר 1852 ולנטין אלסינה (Valentín Alsina) התמנה כמושל.
הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) התמנה כמפקד הכוחות הצבאיים ותכנן לפלוש לסנטה פה, אך בינתיים הכוחות מקוריינטס שסרו לפיקודו נקראו לשוב ובדרך לפלוש לאנטרה ריוס, ניסיון שהסתיים בתבוסה; ותוכניותיו של פס נדחו.
התוכניות של מדינת בואנוס איירס לצאת למלחמה נגד הקונפדרציה גרמו למרד של קצינים מהפרובינציה, פיקודיו של רוסאס לשעבר, ובדצמבר 1852 המושל אלסינה התפטר.
המורדים בראשות הלאריו לאגוס (Hilario Lagos) הטילו מצור על בואנוס איירס והביסו את הנאמנים לשלטון בפרובינציה, ואילו הגנרל פס נקרא לחזור לבירה.
אורקיסה הצטרף למצור בראש כוח מאנטרה ריוס, והתחוללו קרבות יבשתיים בסביבות העיר וקרבות ימיים בריו דה לה פלאטה ובפרנה. לאגוס, מפקד המורדים, הקים ממשלה חלופית מחוץ לעיר, והתכוון להעביר אליה את מוסרות השלטון על כל פנים הפרובינציה.
השלטון הנצור בתוך העיר בואנוס איירס פתר את המשבר באמצעות שוחד: בהתחלה כדי לגרום לקצינים בכירים מבין הצרים לנטוש את תפקידם, ולבסוף שיחדו את מפקד חיל הים של הקונפדרציה שיסגיר את הצי שלו לידיהם. כך הצבא הצר התפורר ביולי 1853, ואורקיסה שב לאנטרה ריוס בעזרת האנגלים, ומה שנותר מצבאו נמלט לסנטה פה.
החוקה
הרוח החיה בקונגרס היה בנחמין גורוסטייגה (Benjamín Gorostiaga) שהלך בעקבות חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi) שנחשב לאב הרוחני של החוקה של 1853, ושהוא עצמו הושפע מהחוקות הקודמות של ארגנטינה, אך בעיקר מזו של ארצות הברית. אף על פי שהחוקה הגדירה את ארגנטינה כקונפדרציה, השלטון המרכזי היה כשל רפובליקה פדרלית. מעשית, היא התנהלה בעשור הראשון כפדרציה של פרובינציות, אם כי הקשר ביניהן היה הדוק יותר מאשר בתקופתו של רוסס.
עד שיתכנס קונגרס לאומי, הקונגרס של סנטה פה מילא את מקומו: פרנה בירת אנטרה ריוס הוכרזה כבירה זמנית בשל המשבר בבואנוס איירס, הוסכם על שיט חופשי בנהרות עם צרפת ובריטניה.
הנשיאות
בבחירות שנערכו בהתאם לחוקה החדשה, חוסון חוסה דה אורקיסה נבחר לנשיא, יחד עם סלוודור מריה דל קאריל (Salvador María del Carril) כסגן נשיא. הבירה עברה באופן זמני לפרנה, וכך כל אנטרה ריוס הפכה לאזור פדרלי נפרד הכפוף ישירות לאורקיסה כנשיא (עד כה היא הייתה כפופה לו כפרובינציה למושל).
פוליטיקה פנימית
אורקיסה נכנס לתפקידו ב-5 במרץ 1854. ימים מעטים לאחר מכן נסע לקורדובה לפגישה עם המושלים השכנים לאנטרה ריוס כדי להפגין אחדות, בעיקר נוכח האיומים מכיוונה של בואנוס איירס ומחלוקות העבר ביניהן.
לאחר מכן הכריז על הבחירות לסנאט ולקונגרס שישיבותיו נערכו החל מ-22 באוקטובר 1854. ארגון הרשות השופטת נתקל בקשיים בשל היעדר מועמדים מתאימים. אורקיסה מינה שופטים לבית המשפט הגבוה לצדק והעביר את החוק הנוגע לבתי המשפט הפרובינציאליים, אך החוק לא יושם בסופו של דבר.
הוא הלאים את האוניברסיטאות של קורדובה ושל קונספסיון דל אורוגוואי, והקים מבני ממשל בפרנה.
לקונפדרציה לא היו משאבים כלכליים כדי לקדם פרויקטים שונים. בין הצלחותיה היה הקמת צבא לאומי לצד הצבאות של הפרובינציות.
במהלך כמחצית מתקופת שלטונו, אורקיסה לא היה בפרנה אלא בארמון סן חוסה (Palacio San José) שבנה בסמוך לקונספסיון דל אורוגוואי. מי שהחליף אותו בפרנה היה קאריל סגן הנשיא, אולם הוא הסתכסך עם שר הפנים סנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) וכתוצאה מכך נוצרו שני מחנות יריבים בממשלה.
אורקיסה ניסה לראשונה לסלול מסילת ברזל מרוסריו - העיר המתפתחת והשנייה בגודלה לבואנוס איירס - לצ'ילה, שתעבור באזורים מדבריים ותעודד את ההתיישבות שם. התוכנית הוחלפה בתוכנית אחרת למסילת ברזל מרוסריו לקורדובה שההכנסות ממנה ישמשו לסלילת המשך המסילה לצ'ילה, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל בשל היעדר משאבים כספיים.
כתחליף, הונהג שירות הובלות של נוסעים וסחורות בידי חברות פרטיות בין הערים הגדולות, כולל לפרובינציה המתבדלת של בואנוס איירס.
יחסי חוץ
הפיצול בין הקונפדרציה ובואנוס איירס יצרה בעיה בכל הנוגע ליחסי החוץ של ארגנטינה: אף על פי שאורקיסה הוכר כמנהיג, רוב האינטרסים והאזרחים הזרים היו בבואנוס איירס. כתוצאה מכך היו נציגים דיפלומטיים הן בבואנוס איירס והן בפרנה, והם ניסו לתווך בין הצדדים.
חרף חשיבותן הרבה של המעצמות והיחסים איתן (בעיקר- בריטניה וצרפת), אורקיסה קידם בעדיפות ראשונה את היחסים עם ספרד. חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi), "האב הרוחני" של החוקה, יצג את הקונפדרציה בפני הכתר הספרדי, וחתם על הסכם ב-9 ביולי 1859 בו ספרד הכירה בעצמאות ארגנטינה; הסכם שנדחה בידי בואנוס איירס כי הוסכם בו שבני המהגרים מספרד יוכרו כספרדים, והדבר נתפש בעיניהם כפוגע בזהות הלאומית הארגנטינאית .
בריטניה השיגה ביטול של ההסכם מ-1849 עם רוסאס בו הכירה בבעלות ארגנטינה על נהרותיה הפנימיים.
כמו כן נוצרו יחסים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ברומא, עמו לא היו קשרים מאז המשבר בתחילת שנות ה-30 כשרוסאס התערב בניהול הכנסייה.
המצב הכלכלי
הקונפדרציה יצאה לדרכה החדשה - לאחר פרסום החוקה - עם הרבה בעיות כלכליות: העדר משאבים, תלות בנמל בואנוס איירס לסחר חוץ, כשלים פנימיים הנובעים ממכסים פנימיים ומגבלות תנועה שהפרובינציות יזמו כל אחת לצרכיה, קשיי תקשורת והיעדר תשתית תחבורה להובלת סחורה, וחקלאות ותעשייה נחשלות. מערכת המיסים לא הייתה מאורגנת, לא הייתה מערכת בנקאות אמינה וכתוצאה מכך האשראי היה מאוד יקר, והניסיונות להנפיק שטרות כסף הסתיימו בכישלון.
הבנק הלאומי של הקונפדרציה נוסד בשנת 1854 והנפיק שטרות כסף, אולם הפרובינציות מחד והסוחרים מאידך לא הסכימו לכבד אותו, ולבסוף הבנק נסגר והכסף הושמד.
חוק הזכויות הדיפרנציאליות (Ley de Derechos Diferenciales) שהתפרסם ב-1856 נועד לשנות את המבנה הכלכלי, את התלות בבואנוס איירס, ולהגדיל את המסחר עם המעצמות הזרות; והוא עודד שימוש בנמלים חלופיים והגדלת היצוא.
כל זה לא הוביל לתוצאות המקוות, אם כי הגדיל את השימוש בנמל רוסריו והוביל שם להקמת בנק. בואנוס איירס נשארה המרכז הפיננסי של המדינה, והשראי שסיפק הבנק ברוסריו היה בריבית בלתי אפשרית של כ-24%. אורקיסה הגיע למסקנה שללא הכנעתה של בואנוס איירס המתבדלת בכל מחיר, לא ימצא פתרון לבעיותיה הכלכליות של ארגנטינה.
בואנוס איירס והפרובינציות הפנימיות
לאחר כישלון המצור של הלאריו לאגוס (Hilario Lagos) בשנים 1852–1853 רוב הפדרליים היגרו לפרנה, רוסריו ומונטווידאו; ומשם תכננו לשוב לבואנוס איירס בכח הזרוע. בינואר 1854 לאגוס הצליח להשתלט על צפון הפרובינציה למספר ימים. בנובמבר נעשה ניסיון אחר לפלוש בראש כח קטן שהובס במהרה.
בדצמבר 1855 נעשה ניסיון נחיתה כושל שהסתיים בחיסולם של מרבית מפקדי הכח.
הפדרליים המתינו להזדמנות לנקום, אך אורקיסה היה יותר זהיר וחתם על הסכם עם בואנוס איירס שהעניק לשני הצדדים 3 שנות שקט.
הפרובינציות היו שקועות בהפיכות פנימיות, והיותר יציבות - סנטיאגו דל אסטרו וקוריינטס - נטו יותר לטובת בואנוס איירס מאשר לטובת אורקיסה.
לקראת מלחמת אזרחים
הרצח של הקאודיז'ו הפדרלי נסארינו בונאווידס (Nazario Benavídez) מסן חואן ב-1859 גרר צהלות שמחה בעבואנוס איירס: פאוסטינו סרמיינטו התייחס למותו כאל ניצחון "הציויליזציה", והעיתונות איחלה סוף דומה לאורקיסה.
אורקיסה מצידו הטיל את ההאשמה ברצח על בואנוס איירס.
מעורבותה של בואנוס איירס בנעשה בפרובינציות גרר תרעומת בפרנה - בירת הקונפדרציה - ונחקקו חוקים שהסירו את ההכרה מבואנוס איירס ואורקיסה הוסמך לפתור את הבעיה- כולל בכח אם ידרש.
מפקד צבא בואנוס איירס - ברטולומה מיטרה - נשלח לפלוש לסנטה פה.
קרב ספדה
נוכח העימות הממשמש ובא, היו ניסיונות הרגעה של ארצות הברית, אנגליה, ברזיל ופרגוואי; אך אלסינה המושל ומיטרה המצביא דחו כל מה שאינו התפטרות של אורקיסה. גם אורקיסה מצידו, לא חיפש פשרה כבעבר אלא הכרעה.
הצי של בואנוס איירס הטיל סגר על נמל פרנה, אך הוא הוסר בכח.
הצבא בראשות אורקיסה מנה כ-14,000 איש - 10,000 פרשים והשאר רגלים, הצטייד בכ-35 תותחים, וזכה לתמיכה של כוחות אינדיאנים.
צבא בואנוס איירס מנה 9,000 איש, פחות ממחצית פרשים, וכ-24 קני ארטילריה. כוחות רבים הוקצו להגנת גבולות הפרובינציה מפני פלישות האינדיאנים, דבר שהחליש אותו מאוד.
אורקיסה, בפנייה לחייליו, התייחס למלחמה כאל הכרח שנכפה עליו, והיה נחוש בדעתו לנצח ולהוביל לשלום ויציבות.
בקרב ספדה שהתחולל ב-23 באוקטובר 1859 ניצח אורקיסה: אמנם נהרגו "רק" 100 איש ונפצעו 90, אך 2000 נלקחו בשבי ונלכדה רוב הארטילריה. מיטרה נסוג עם שארית כוחותיו לבואנוס איירס.
אורקיסה התקדם במהירות לבואנוס איירס, תוך שהוא שולח מסרים מפייסים.
גם הפעם, כמו לאחר קרב קסרוס, אורקיסה נמנע מלהיכנס לבואנוס איירס וחנה בסמוך אליה בסן חוסה דה פלורס (San José de Flores).
בתום משא ומתן מורכב בתיווך בנו של נשיא פרגוואי, נחתם ב-11 בנובמבר 1859 הסכם סן חוסה דה פלורס (Pacto de San José de Flores) שכלל: רבים מהפדרליים בפרובינציות לא היו שבעי רצון מההסכם, וחשבו שאורקיסה המנצח יכול היה לדרוש הרבה יותר מבואנוס איירס המובסת.
הנשיאות של דרקי
במאי 1860 אורקיסה העביר את השלטון לידי יורשו סנטיאגו דרקי.
פרנה פסקה מלהיות בירת הקונפדרציה, חוקה פנימית חדשה של אנטרה ריוס הכריזה על קונספסיון דל אורוגוואי כעל בירת הפרובינציה, ואורקיסה נבחר כצפוי למושל, כ-50 יום לאחר סיום תפקידו כנשיא.
במהלך כהונתו של דרקי נערכה הרפורמה החוקתית של 1860 כפועל יוצא של הסכם סן חוסה דה פלורס, ובין היתר שם המדינה השתנה מהקונפדרציה של ארגנטינה (Confederación Argentina) ל-האומה הארגנטינאית (Nación Argentina) או השם המוכר יותר- הרפובליקה של ארגנטינה (República Argentina). צומצמה סמכות המדינה להשפיע על החוקות הפרובינציאליות וניתנה להן יותר אוטונומיה, ובואנוס איירס שבה להיות הבירה. בוטלו פערי המכס בין הנמלים השונים, ונמשך קידום החינוך וההתפשטות לשטחים שבידי האינדיאנים.
דרקי קירב אליו את מיטרה כדי להרחיק את עצמו ממקורביו שניסו להשפיע עליו, אך מיטרה יותר משעזר - הזיק בכך שהחליש את השלטון.
סדרת עימותים עם בואנוס איירס בצד בעיות בסן חואן וחילוקי דעות בבית הנבחרים הובילו את מיטרה לבטל חד צדדית את הסכם סן חוסה דה פלורס.
קרב פאוון (Pavón)
דרקי נערך לקרב נוסף נגד בואנוס איירס. הוא גייס כוחות בקורדובה וצירף לצבאו של אורקיסה שהתמנה כמפקד הכח כולו. אורקיסה העדיף להימנע מקרב נוסף וניסה להגיע להבנות עם מיטרה. הוא חש נבגד בשל ניסיונו של דרקי להחליף באחר, והחליט בסתר ליבו לוותר על הקרב.
אורקיסה לא נענה להפצרותיהם של דרקי ושל קציניו וחזר לאנטרה ריוס. מיטרה נסוג לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, ורק משהבין שהוא המנצח שב לסנטה פה, טבח ביחידה הפדרלית שם, ושלח את צבאו לכבוש את קורדובה ואת קוז'ו.
דרקי נמלט למונטווידאו, אורקיסה שקל לחזור לשלטון אבל לא עשה כן, וסגן הנשיא התפטר בדצמבר אותה שנה והשלטון התפזר.
מיטרה הוביל להחלפת כל מושלי הפרובינציות הפדרליים בנאמניו, וכעבור מספר חודשים נבחר לנשיא.
לאחר פאוון
הוא הנהיג שלטון יחיד פטרנליסטי באנטרה ריוס: לא נהג בעריצות, אך עשה לביתו. הפרובינציה נהנתה מהמשטר הכלכלי הליברלי שהנהיג מיטרה: התעשייה החדשה אולי נפגעה, אך גידול העדרים שגשג, ואורקיסה עצמו שעסק בכך יצא נשכר.
המערכת החקלאית באנטרה ריוס הייתה פיאודלית באופייה: לא ניתן היה לערוך עסקאות גדולות ללא אישור מאורקיסה שנהנה מזכות קדימה והגדיל כך את עושרו.
בבחירות של 1864 הוא קידם את מועמדותו של חוסה מריה דומינגס (José María Domínguez) שהחליף אותו בתפקידו כמושל במהלך השנים 1864–1868.
משפרצה המלחמה הקטנה (Guerra Chiquita) באורוגוואי ב-1863 אורקיסה נשאר נייטרלי, בניגוד למה שקרה במלחמה הגדולה (Guerra Grande) בתקופת שלטונו של רוסאס, בה היה פעיל. אף על פי שרבים מתושבי אנטרה ריוס תמכו בצד אחד, אורקיסה נזהר שלא לפגוע באינטרסים של מיטרה שתמך בצד האחר.
מלחמת הברית המשולשת (מלחמת פרגוואי)
נפילת ממשלת אורוגוואי הובילה למלחמת הברית המשולשת. מיטרה קרא לכל הפרובינציות לצאת נגד ממשלתו של נשיא פרגוואי פרנסיסקו סולאנו לופס (Francisco Solano López), ואורקיסה הפנה את הקריאה לתושבי אנטרה ריוס, אף על פי שרבים מהם תמכו בלופס.
אורקיסה הרוויח מהמלחמה שכן הוא תיווך במכירת חלק גדול מסוסי אנטרה ריוס לברזיל.
הוא ריכז כ-8,000 מתנדבים שחשבו שהם יוצאים להגן על פרגוואי, הוביל אותם צפונה, ומשהתברר להם לטובת מי הם אמורים להילחם - הם התפזרו ושבו לבתיהם.
לאחר מכן הוא שוב כינס כוח צבאי אך תחת איומים, ושוב סבל מעריקות המוניות. הוא הוציא להורג ביריה רבים מהם, אך זה לא עזר לו; והוא הסתפק במשלוח כח קטן בהרבה משתכנן.
יוקרתו של אורקיסה דעכה במהירות בשל כך, והממשל סגר כתבי עת של האופוזיציה ואסר רבים ממתנגדיו.
ב-1868 ניסה לשוב לכס נשיאות ארגנטינה כנציג הפדרליים, אך הובס בהפרש מכריע בידי פאוסטינו סרמיינטו - נציג אחד הפלגים האוניטריים.
עם תום המלחמה ב-1870 אורקיסה ארגן בארמונו - סן חוסה - טקס רב רושם לציון האירוע בהשתתפות הנשיא סרמיינטו. זה הצטייר כשיתוף פעולה שלו עם האוניטרים, ונתפש בעיני הפדרליים כפגיעה בהם.
הרצח
האופוזיציה באנטרה ריוס החליטה להדיח את אורקיסה.
הגנרל לופס חורדן הבן (López Jordán) ארגן במהירות את ההפיכה: מטרתו הראשונה הייתה לגרום לאורקיסה להתפטר מתפקידו כמושל או לגרשו מהפרובינציה. ב-11 באפריל 1870 קבוצה של 50 חמושים נכנסה לארמון סן חוסה בצעקות "בוז לאורקיסה העריץ" ו"יחי הגנרל לופס חורדן", התפתח עימות אלים בינם לבין המשמר המקומי, ובמהלכו אורקיסה נורה ומת כשלידו אשתו וביתו.
באותו היום חוסלו שניים מבניו שהיו מיודדים עם לופס חורדן, וכנראה נרצחו שלא על דעתו.
סוף הפדרליזם באנטרה ריוס
שלושה ימים לאחר הרצח- לופס חורדן נבחר כמושל על ידי בית הנבחרים, וממקום מושבו באסונסיון הביע תמיכה בהפיכה.
רוב הפדרליים תמכו בהפיכה, וביניהם חוסה הרננדס.
מאוחר יותר לופס חורדן יואשם בתכנון הפיכה נגד הממשל המרכזי של ארגנטינה, אנטרה ריוס תיכבש, ההסכמים בע"פ שבין אורקיסה למיטרה יתפוגגו כלא היו, והפרובינציה תאבד את מעמדה המיוחד.
רצח אורקיסה נתמך על ידי תושבי אנטרה ריוס בשל הנסיגה המיותרת בקרב פאוון מול מיטרה, הנייטרליות שלו בזמן "המלחמה הקטנה" באורוגוואי, השתתפותו במלחמת פראגוואי, המניפולציות למניעת הבחירה בלופס חורדן כמושל, ושחיתות בגביית המיסים.
הנצחה
אורקיסה נקבר בבזיליקה של קונספסיון דל אורוגוואי.
יש יישובים רבים המנציחים את אורקיסה: קודם כל באזור קונספסיון דל אורוגוואי, בפרובינציה של אנטרה ריוס, וגם בארגנטינה; וכן מסילת ברזל, נמל תעופה, שדרות, כיכרות ועוד.
לטקיה (נפה)
נפת לטקיה (בערבית: منطقة اللاذقية) היא נפה הנמצאת בצפון-מערב מחוז לטקיה בסוריה. על פי מפקד האוכלוסין של 2004 מנתה האוכלוסייה 526,888 איש. עיר הבירה של הנפה היא לטקיה.
מחוז לטקיה והמחוזות הסובבים אותו הפכו למדינות אוטונומיות נפרדות תחת המנדט שניתן לצרפת על ידי חבר הלאומים ונותרו כך למשך שנתיים עד לאיחודם ב-1923 למנדט הצרפתי על סוריה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 נודעה לטקיה גם כ"מדינת העלווים".
החקלאות נותרה ענף הכלכלה הראשי בנפה, כאשר ענפי הגידול המרכזיים הם הדרים, תפוחים וזיתים. הכנסה חשובה נוספת היא של תיירים, בעיקר ממדינות המפרץ הפרסי, במהלך עונת הקיץ.
חלוקה לנאחיות
נפת לטקיה מחולקת לשבע תת-נפות ("נאחיות"; האוכלוסייה נכון לשנת 2004):
ספר תורה שנפל
דין ספר תורה שנפל הוא מכלול ההלכות וההנהגות, הנוגעות ליחיד או לציבור, שהפילו, או שהיו נוכחים, בעת שספר תורה נפל ארצה, וכולל תענית, מתן צדקה ולימוד תורה.
רקע
ספרי תורה, על פי המבנה שלהם, הם צרים וגבוהים. ספרי התורה האשכנזיים, נתונים בתוך מעיל, ומושענים על הדופן האחורית של ארון הקודש, לעיתים קשורים בשרשרת ולעיתים לא. ספרי התורה הספרדים נתונים בתוך תיבה, ולפיכך יציבים יותר בהיכל, אך מצד שני הם כבדים יותר. בגלל המבנה המיוחד שלהם, יש וספרי תורה נופלים בעת הגבהתם, בעת הוצאתם מארון הקודש לשם קריאה בהם או לצורך אחר, או בעת ריקוד עם ספר התורה כגון בשמחת תורה או בהכנסת ספר תורה.
נפילת ספר תורה, על פי תיאורים של הנוכחים באירוע שכזה, יוצרת בקהל תדהמה, ומכה אותו בהלם, וההנחיות שניתנות על ידי הרב (רב בית הכנסת, רב העיר) באות כדי להביע את הצער והכאב על בזיונו של ספר התורה, וכן כסעד רוחני לזעזוע שאחז בציבור.
הפוסקים נהגו לתלות את נפילת ספר התורה, בחיסרון כל שהוא באנשי אותו מקום, או בית כנסת. לומדים זאת מדברי התלמוד: ועל כך אומר בעל הדברי חיים מייסדה של חסידות צאנז, שמדברי רבי יהושע משתמע, שעוונות גורמים לבזיון התורה, ואם נפל ספר התורה והתבזה דווקא בבית כנסת זה, סימן הוא שעוונותיהם של אנשי המקום גרמו לכך. יש הלומדים זאת מדברי התלמוד:.
החייבים בתענית
מנהגים רבים, ופסקי הלכה שונים קיימים בנושא תענית על ספר תורה שנפל. לדעת המהרי"ש נתנזון - אם ספר תורה נופל על הקרקע יש להתענות ארבעים יום. הטעם לכך הוא שבעת שעלה משה רבנו להר סיני לקבל את התורה, הוא שהה שם ארבעים יום. המהרש"ק כותב שאם נפל ספר תורה, ומדגיש שנפילה היא דווקא לקרקע, על כל הקהל לצום במשך יום אחד.
החיד"א סבור שרק מי שהפיל את הספר חייב להתענות, אבל הרואים את נפילת הספר, אינם חייבים להתענות. עם זאת, כותב החיד"א, ראוי שכל מי שראה את נפילת הספר יצום גם הוא, ומסכם את דבריו, כי נכון שכל רב בעירו יגזור ויתקן לפי מקומו שעתו.
הרב קוק סיפר באחת מאגרותיו שבעקבות מקרה של נפילת ספר תורה בבית הכנסת בז'יימליס בגלל ארון קודש קטן מדי, הוא הורה לבני הקהילה לבנות ארון חדש וגדול, "שזאת תהיה עיקר התשובה, להסיר הסיבה הגורמת למכשול", ובהמשך הוסיף: "ודבר זה היה אצלי יותר עיקרי מהתענית".
קיבוץ בוברויסק
הקיבוץ בבוברויסק הייתה ישיבה לבחורים בוגרים של חסידות חב"ד-קאפוסט-בוברויסק. הקיבוץ נוסד בשנת 1901 (תרס"א) בידי האדמו"ר מחב"ד קאפוסט-בוברויסק, רבי שמריה נח שניאורסון, והתקיים עד פטירתו בשנת 1923 (תרפ"ג).
היסטוריה
בשנת 1901 הקים רבי שמריה נח שניאורסון שהתמנה שנה קודם לכן כאדמו"ר מחב"ד-קאפוסט והחל להנהיג חצר חסידית בעיר בוברויסק (במקביל לחצר שהנהיג אחיו ברציצה), ישיבה בעיר. אופי הישיבה היה בסגנון הישיבות החב"די, התלמידים בה למדו חסידות, ואת ספר התניא. אך בלימוד הגמרא, דמה ה"קיבוץ" לישיבות הליטאיות, בדרך של עיון, פלפול, סברא והיגיון.
הישיבה מוקמה בחצרו של רבי שמריה נח, בתוך בנין עשוי עץ. לאחר השריפה בשנת 1902 הוקם עבור הישיבה בית אבן.
בקיבוץ למדו בחורים מבוגרים באופן עצמאי, ללא עזרת ראש ישיבה. מפעם לפעם נבחנו התלמידים על ידי רבנים מפורסמים מחצרו של רבי שמריה נח, וכך הוסמכו לרבנות.
עם השנים התרחבה מסגרת הישיבה גם לתלמידים צעירים יותר. הללו עמדו תחת פיקודו והדרכתו של הרב יעקב הנקין והרב חיים אליעזר ביחובסקי.
בשנת 1910, עקב התפתחות הציונות בקרב צעירים ונוער, התמעטו התלמידים עד כדי מספר של כחמישים בחורים.
על אף זאת לא הופסקו סדרי הישיבה, ואלו המשיכו להתנהל כהרגלם. אך הוחלט להתאים את הישיבה בהתאם לרוח הזמן, לכן הותר לתלמידים המבוגרים ללמוד את השפה הרוסית ולימודי חול נוספים, "מפני שבלעדי זה אי אפשר גם לרבנים להתקיים בזמן הזה".
על אף הרוח המתקדמת בישיבה, נאסר בישיבה על פעילות ציונית. הרב שלמה יוסף זוין, שהיה תלמיד בישיבה, סיפר: "בשנת תרס"ד (1904) נפטר בנימין זאב הרצל, והרב מהומל בא לבוברויסק להספידו באספה ציבורית. בישיבתו של האדמו"ר רבי שמריה נח הוכרז, כי כל תלמיד שילך לשמוע את ההספד על הרצל סופו לשלם קנס גבוה לצדקה כעונש. ואני יצאתי ידי שניהם, גם הלכתי להספד וגם שילמתי את הקנס כפקודת הרב".
על אף השתייכות הישיבה לחסידות חב"ד-בוברויסק, בישיבה למדו גם תלמידים הנמנים עם חסידי לובביץ', ואף חלק מהצוות היו חסידי לובביץ'.
בצוואתו ביקש האדמו"ר "להשתדל להעמיד את הקיבוץ על מכונו", אך בשל הנסיבות נסגר ה"קיבוץ" והפסיק להתקיים.
דינה אשר-סמית'
דינה אשר-סמית' (באנגלית: Dina Asher-Smith; נולדה ב-4 בדצמבר 1995) היא אתלטית בריטית, אלופת העולם (דוחה 2019) ופעמיים ברציפות אלופת אירופה (אמסטרדם 2016, ברלין 2018) בריצת 200 מטר. סגנית אלופת עולם (דוחה 2019) ואלופת אירופה (ברלין 2018) בריצת 100 מטר. בעלת שתי מדליות ארד אולימפיות (ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020), מדליות כסף מאליפות העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ומדליית ארד מאליפות העולם (מוסקבה 2013) בריצת שליחות 4x100 מטר. אשר-סמית' שיאנית בריטניה בריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
היא החלה להתאמן באתלטיקה במועדון ספורט מקומי בגיל 13. ב-2009 זכתה באליפות אנגליה עד גיל 15 בריצת 100 מטר וסיימה שנייה בריצת 200 מטר. ב-2011 זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם עד גיל 17, במדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות בתי הספר של אנגליה, ובמדליית זהב בריצת 200 מטר במשחקי חבר העמים לנוער. ב-2012 זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם עד גיל 17, ובמדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר באליפות אנגליה עד גיל 17. באותה שנה סיימה במקום השביעי בריצת 200 מטר באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20.
ב-2013 זכתה במדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר באליפות אנגליה עד גיל 20, במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם ובמדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות בתי הספר של אנגליה. באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 זכתה במדליות זהב בריצת 200 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר. היא הייתה חברה בנבחרת השליחות הבריטית לאליפות העולם שהתקיימה במוסקבה, וזכתה עמה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.87 שניות.
ב-2014 זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 11.23 שניות. באליפות אירופה העפילה לגמר ריצת 200 מטר לאחר שקבעה בחצי הגמר שיא אישי של 22.61 שניות, אך בגמר מתחה את שריר רגלה ולא סיימה את הריצה.
במרץ 2015 זכתה במדליית כסף בריצת 60 מטר באליפות אירופה באתלטיקה באולם שהתקיימה בפראג בתוצאה של 7.08 שניות השווה לשיא בריטניה וסיימה לאחר המנצחת דפנה סחיפרס מהולנד. ביולי 2015 קבעה שיא בריטניה של 10.99 שניות בריצת 100 מטר במהלך תחרות שהתקיימה באצטדיון האולימפי שבלונדון. חודש לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בבייג'ינג, סיימה במקום החמישי בריצת 200 מטר בשיא בריטניה של 22.07 שניות.
אלופת אירופה
ב-2016 זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות אירופה באתלטיקה בתוצאה של 22.37 שניות, כמו כן זכתה במדליית כסף עם נבחרת בריטניה בריצת שליחות 4x100 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה חמישית בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.31 שניות וזכתה במדליית ארד עם נבחרת בריטניה בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא בריטניה של 41.77 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה רביעית בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.22 שניות. היא זכתה במדליית כסף יחד עם נבחרת השליחות בתוצאה של 42.12 שניות. במשחקי חבר העמים 2018 זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.29 שניות ובמדליית זהב בריצת שליחות 100X4 מטר בשיא אנגליה של 42.46 שניות.
ביוני 2018 ניצחה בתחרות ריצת 100 מטר ליגת היהלום בסטוקהולם בשיא בריטניה של 10.92 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט 2018 זכתה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.85 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.89 שניות, שתיהן שיאי בריטניה חדשים ותוצאות השנה בעולם וכן בריצת שליחות 100X4 מטר. היא נבחרה לאתלטית השנה באירופה לשנת 2018.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בדוחא באוקטובר 2019 זכתה אשר סמית' ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בשיא בריטניה חדש של 20.88 שניות, לפני בריטני בראון מארצות הברית (22.22 שניות) ומוג'ינגה קמבונדג'י משווייץ (22.51 שניות) ומדליות כסף בריצת 100 מטר בשיא בריטניה חדש של 10.83 מטר, אחרי שלי-אן פרייזר-פרייס מג'מייקה (10.71 שניות) ולפני מארי-ז'וזה טה לו מחוף השנהב (10.90 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.85 שניות, אחרי ג'מייקה (41.44 שניות) ולפני ארצות הברית (42.10 שניות).
באולימפיאדת טוקיו קבעה תוצאה של 11.05 שניות בחצי הגמר ולא העפילה לגמר. היא זכתה עם נבחרת בריטניה במדליית ארד בריצת שליחות 4X100 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.02 שניות, לאחר שריקה ג'קסון (21.45 שניות) ושלי-אן פרייזר-פרייס (21.81 שניות). בריצת 100 מטר סיימה רביעית בתוצאה השווה לשיאה האישי 10.83 שניות. עם נבחרת השליחות 4X100 מטר סיימה במקום השישי.
מכת חושך
מַכַּת חשֶׁךְ היא המכה התשיעית בסדרת עשר המכות שהובאו על מצרים, על פי המסופר בספר שמות. מכה זו קדמה למכת הבכורות, שגרמה לפרעה לשלח את העברים מארצו, בעת יציאת מצרים.
מנשק זוויתי (תעופה)
בתעופה, מִנְשָׁק זָוִיתִי הוא שינוי חד בזווית במבנה המרכזי של המטוס בדרך כלל בציר האופקי, הנמשך בחלק מאורך גוף המטוס. לעיתים יהיה המנשק הארכה אופקית במבנה המטוס היוצרת מעין שפה לאורך הגוף המשתלבת בדרך כלל עם הכנפיים. במטוסים ימיים המנשק הזוויתי הוא החלק בגחון שמעוצב כמו מנשק זוויתי של ספינות.
מכת חושך
המכה היא מקור הביטוי "חושך מצרים", כמטפורה לחושך מוחלט.
מנשק זוויתי (תעופה)
למנשק זוויתי אופקי ישנם מספר תפקידים בתעופה, החל משיפור ביצועים אווירודינמיים של מטוס וכלה בשיפור שטח חתך מכ"ם לצורכי חמקנות.
היסטוריה
מבנה מנשק זוויתי במטוסים היה בשימוש עוד במאה ה-19 המאוחרת, כאשר חלוצים בתעופה שילבו כנפיים עם מבנה של סירות לטובת נחיתה רכה במים ולכן המבנה שלהם היה דומה בתפקידו ומאפייניו למבנה המנשק בספינות.
מכת חושך
הסיפור במקרא
תיאור המכה במקרא:
מנשק זוויתי (תעופה)
היסטוריה
בשנות ה-1950 המאוחרות במהלך פיתוח מטוס ריגול לטובת הסי איי איי, מהנדסי סדנת הבואשים בראשותו של קלארנס ג'ונסון ניסו להקטין את שטח חתך המכ"ם של המטוס שלהם, בשביל לעשות את זה הם שילבו הארכות מחודדות מאף המטוס שהשתלבו עם הכנפיים. בהארכות אלה מהנדסי לוקהיד שילבו משולשים של חומר מרוכב סופג קרינת מכ"ם, מה שהשיג את המטרה וקבעה את הצללית הייחודית של מטוס ה-לוקהיד A-12 וכל משפחת מטוסי הציפור השחורה שפותחו ממטוס זה.
מכת חושך
תחילת המכה
לאחר שגם אחרי מכת ארבה לא הסכים פרעה לשלוח את בני ישראל ממצרים, מכה ה' את מצרים במכה נוספת, המכונה מכת חושך. בניגוד למכות הקודמות, בהן אוים פרעה על ידי משה בבואן - אם יסרב לשחרר את בני ישראל, במכה זו פרעה אינו מקבל אזהרה.
מנשק זוויתי (תעופה)
היסטוריה
בשנות ה-1970 מחקר בתחום החמקנות נמצא שמנשק זוויתי מתון מונע החזרי מכ"ם ממבנים פינתיים וכן מגלים זוחלים (ראה ערך חמקנות) ועל ידי כך תורם לחמקנות המטוס, עקב ממצאים אלו מבנה ממשק זוויתי משולבים בכלל מטוסי קרב מהדור החמישי המבצעיים ואלה בתהליך פיתוח.
מכת חושך
תחילת המכה
המכה מתחילה לאחר שה' מצווה את משה לנטות את ידו על השמיים - ובכך להביא חושך על ארץ מצרים. חושך זה, לדברי ה', יהיה כה חמור, עד שניתן יהיה למשש אותו.
הקורפוס ה-52 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-52 (בגרמנית: Generalkommando zbV 52 תרגום מילולי: "הפיקוד הכללי מס' 52") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919.
מנשק זוויתי (תעופה)
מאפיינים
מנשק זוויתי משמש כהארכה לכנפיים ולכן מסוגל לייצר עילוי במהלך טיסה ויכול להחליף את משטחי הקנראד במטוסים חמקנים. כמו כן מנשק זוויתי מגביר יציבות אופקית ובציר הסבסוב עקב צורתו הפחות בולטת לרוחות צד וזרימת אוויר מהחלקה, עקב כך גם פוחת הצימוד החלקה לגלגול בעיקר במהירויות נמוכות. בטיסה מהירה המנשק מסוגל לאזן במידת מה את תזוזת מרכז העילוי אחורה במהירויות על קוליות על ידי יצירת עילוי (שגודל ביחס למספר המאך בריבוע) ועל ידי כך להקטין את פקודת ההגאים הדרושה לתמרון ולקיזוז ועל ידי כך לשפר את ביצועי השיוט וטווח המטוס. בתמרונים בזווית התקפה גבוהה המנשק הזוויתי יוצר מערבולות הנצמדות למנשק ולכנפיים ומייצרות עילוי במקום להתנתק מהכנף ולא לתרום לעילוי כלל.
מכת חושך
המכה
המכה נמשכה שלושה ימים, שבמהלכם לא יכלו המצרים לראות "איש את אחיו" ולא יכלו לקום ממקומם, בשל החושך הכבד. המכה לא פוגעת בבני ישראל - שנהנים מ"אור במושבותם".
הקורפוס ה-52 (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-28 באוגוסט 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובניגוד למבנה הקורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, שכלל 2 דיוויזיות אורגניות בכל קורפוס, החליט המטה הכללי הגרמני בשל מלחמת החפירות שהתנהלה בחזיתות השונות, להקים מפקדת קורפוס ללא יחידות אורגניות תחתיה, ואשר תאגד לעיתים אף 5 או 6 דיוויזיות.
הקורפוס לחם במערכה על רומניה, ובכלל זה בקרב טרנסילבניה, ולאחר מכן כונה בשם ארמיית הדנובה, אף שמעולם לא היה בסדר גודל של ארמייה. לאחר פירוק ארמיית הדנובה במרץ 1918, השתתף קוש בכיבוש אוקראינה ובלחימה עם הצבא האדום. לאחר מכן שהה הקורפוס בחצי האי קרים, ולאחר המלחמה השתתף במלחמת האזרחים בליטא, ולאחר מכן פורק הקורפוס.
מכת חושך
תוצאות המכה
פרעה מגרש את משה מפניו, מזהיר אותו שלא יבוא לראותו פעם נוספת ומאיים עליו שאם יבוא שוב יהרוג אותו. משה משיב לפרעה: "כן דיברת, לא אוסיף עוד ראות פניך"; דבריך נכונים, מפני שאכן איני עתיד עוד לראותך.
המכה במדרש
המדרש שם מסביר "ולמה הביא עליהם חושך?" כיוון שהיה בבני ישראל אנשים רשעים שלא רצו לצאת ממצרים, ואנשים אלו מתו בשלושת ימי האפלה. וכדי שהמצרים לא יראו במפלתם ויאמרו אף ישראל לוקים כמונו, הטיל עליהם חושך וכך בזמן שהמצרים לא יכלו לצאת מבתיהם הספיקו בני ישראל לקבור את מתיהם.
המכה במחקר המודרני
חוקר המקרא שאול הון מציע הסבר לכך שניתן היה למשש את החושך ("וְיָמֵשׁ חֹשֶׁךְ"): באותו זמן התפרץ הר הגעש סנטוריני, והאבק שנישא ברוח לפחות עד כרתים ושהרס את התרבות המינואית, הגיע כנראה גם למצרים, וכך ניתן היה למשש את החושך.
.M.O.P
.M.O.P (ראשי תיבות של Mash Out Posse) הוא צמד ראפרים מברוקלין. חברי ההרכב הם Billy Danze ו-Lil' Fame, והם ידועים בזכות סגנונם האגרסיבי. אף על פי שיש להם בסיס מעריצים גדול, שני הסינגלים היחידים שלהם שראו הצלחה מסחרית היו "Ante Up" ו-"Cold As Ice" מהאלבום "Warriorz". לעיתים קרובות, ההרכב עובד עם המפיק DJ Premier. הראפר "Lil' Fame" מפיק גם הוא חלקים גדולים מהאלבומים שלהם.
קריירה
שני חברי ההרכב, Lil' Fame (ג'מאל גרינאג', Jamal Grinnage) ו-Billy Danze (אריק מוראיי, Eric Murray) גדלו יחדיו בבראונסוויל שבברוקלין, והקימו כנופיה בשם "Mash Out Posse". מאוחר יותר הקימו את צמד הראפרים, וקראו לו על שם הכנופיה שלהם. בתחילה תכנן הצמד ש-Lil' Fame יהיה ה-DJ, אך בזכות עידוד מאחיו הגדול החל לכתוב שירים משלו. אחרי שהופיעו באוסף המחתרתי "The Hill That's Real" בשנת 1992 הוציא הצמד את הסינגל הראשון שלו, "?How About Some Hardcore", שהופיע בשנת 1993 בפסקול הסרט "House Party 3". הצלחתו הטובה-יחסית של הסינגל הובילה אותם, בסופו של דבר, לחוזה בלייבל העצמאי "Select Records" ולאלבום הבכורה שלהם, "To the Death", שכמעט כולו הופק על ידי "DR Period" ויצא לאור בשנת 1994.
בשנת 2000 חתמו השניים בחברת התקליטים "Loud Records", שם הוציאו לאור את האלבום הרביעי שלהם, "Warriorz", שראה את ההצלחה המסחרית הרבה מבין אלבומיהם בזכות הסינגלים "Ante Up" ו-"Cold As Ice" ששודרו פעמים רבות ב-MTV וברדיו, והגיעו למקומות ה-7 וה-4 במצעד הסינגלים הבריטי. שני הסינגלים היו להיטים והובילו את האלבום למקום ה-25 בבילבורד 200 אותה שנה.
בשנת 2002 נסגרה חברת התקליטים "Loud Records", איתה היה לשניים חוזה, וחברת האם שלהם, "Sony/Columbia", שהייתה חייבת על פי החוזה להפיק אלבום נוסף לצמד, הרכיבה אלבום להיטים, שנקרא "10 Years and Gunnin", ולאחר מכן סיימה את החוזה עם .M.O.P.
בעקבות סיום החוזה עבר הצמד ללייבל של ג'יי זי ודאם דאש, "Roc-A-Fella Records", והתארחו באלבומו של ג'יי זי - "The Blueprint 2: The Gift & the Curse". הם התחילו לעבוד על האלבום הבא שלהם, "Ghetto Warfare", תחת הלייבל, אך הפסיקו את עבודתם באמצע והאלבום לא הוצא לאור; הם החלו להקליט שני אלבומים נוספים תחת הלייבל: שם הראשון "The Last Generation" ושמו של השני "Kill Nigga Die Slo Bluckka Bluckka Bloaoow Blood Sweat Tears and We Out", אבל בגלל חוסר הצלחה שני האלבומים לא ראו אור גם הם. סינגל בשם "It's That Simple" עם חברת ספייס גירלז ויקטוריה בקהאם נוצר גם הוא, ובשונה מהאחרים הוצא לאור, והושמע לראשונה בתחנות הרדיו ביולי 2003.
בזמן ההמתנה לדבר-מה חדש שתקליט להם חברת התקליטים, התארחו השניים במספר פסקולים של סרטים ומשחקי מחשב והוציאו מספר לקטי-שירים ("מיקסטייפים") ואפילו פרויקט מטאל, שהכיל במעורבב חלק משיריהם הישנים על ביטים של מטאל.
בשנת 2005, הם עזבו את הלייבל וחתמו בלייבל של פיפטי סנט, "G-Unit Records", והתארחו, זמן לא-ארוך לאחר שעברו בלייבל שלו, בפסקול של הסרט החדש שלו "Get Rich or Die Tryin". בזמן שחיכו לאלבומם ב"ג'י יוניט" הם הוציאו לאור אוסף של שירים ישנים שלא ראו אור יום עד אז (חלקם מהתקופה שהיו חתומים אצל ג'יי זי), בשם "St. Marxmen", ובשנת 2006 קנו את הזכויות על האלבום "Ghetto Warfare", עליו עבדו בשנים קודמות תחת Roc-A-Fella, ופרסמו אותו בלייבל קטן ועצמאי. בפברואר 2008 עזבו את הלייבל.
בשנת 2009 Lil' Fame הפיק כמעט את כל אלבומו של וו טאנג, "Wu-Tang Chamber Music", ושניהם שוב חזרו לסטודיו והוציאו לאור את האלבום החדש שלהם - "The Foundation" - תחת "E1 Records" (לשעבר "Koch") בספטמבר של 2009, שלא נמכר טוב (רק 2,000 עותקים בשבוע הראשון).
אהבה כמו שלנו
אהבה כמו שלנו הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-19 בספטמבר 2021, על ידי חברת התקליטים שרית חדד הפקות, כסינגל שלא מתוך אלבום. את השיר הוציאה חדד בסמוך להצהרתה על כך שהיא במערכת זוגית עם הפזמונאית הישראלית תמר יהלומי.
השיר הגיע למקום השישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
"אהבה כמו שלנו" נכתב על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי והופק על ידי אותם השניים גם כן. ב-19 בספטמבר 2021, יצאה חדד מהארון וחשפה את זוגתה תמר יהלומי, כשהוציאה את הקליפ לשיר "אהבה כמו שלנו", במהלכו מופיעות סצנות מחיי זוגיות של זוגות שונים, בין השאר יהלומי וחדד.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ8.5 מיליון צפיות.
ג'ונתן ג'קסון (פוליטיקאי)
ג'ונתן לותר ג'קסון (באנגלית: Jonathan Luther Jackson; נולד ב-7 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי, איש עסקים ופעיל אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז הראשון של אילינוי מאז ינואר 2023 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
ג'קסון נולד בשיקגו לג'סי ג'קסון, פעיל זכויות אזרח וכומר, ולז'קלין ג'קסון. הסנדק שלו היה מרטין לותר קינג ג'וניור, שעל שמו נקרא שמו האמצעי של ג'קסון. לג'קסון חמישה אחים, סנטיטה ג'קסון וחבר הקונגרס באילינוי מטעם המחוז השני במדינה לשעבר ג'סי ג'קסון ג'וניור, יוסף, ג'קלין ג'קסון ואשלי, אחיו הצעירים.
ג'קסון למד בתיכון וויטני מ. יאנג מגנט בשיקגו, שם היה סטודנט-ספורטאי. הוא למד באוניברסיטת צפון קרוליינה A&T סטייט בגרינסבורו, צפון קרוליינה. הוא בוגר בית הספר ללימודי עסקים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון, אילינוי.
ג'קסון, שנולד למשפחה אקטיביסטית לזכויות אדם, טייל בעולם בעת שעזר לאביו בפעילותיו. הוא נסע לסוריה ב-1983, כאשר אביו ניהל משא ומתן עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד לשחרור הטייס האמריקני השבוי רוברט גודמן. הוא פגש את פידל קסטרו ב-1984, כאשר אביו ניהל משא ומתן על שחרור 22 אמריקאים שהוחזקו בקובה. הוא גם היה עם אביו באוגוסט 2005, כאשר נסע לוונצואלה לפגוש את נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, זאת בעקבות התבטאויות שנויות במחלוקת של איל הטלוויזיה פט רוברטסון שרמז שצריך לרצוח את צ'אבס. ג'קסון גינה את דבריו של רוברטסון והגדירם כלא מוסריים.
ג'קסון החל את הקריירה שלו ב-1988 בדרקסל ברנהאם למברט כאנליסט השקעות של מייקל מילקן. מאוחר יותר עבד ג'קסון כאנליסט ב-Independence Bank, ופיתח נדל"ן עבור East Lake Management בשיקגו. הוא הצטרף מחדש למילקן ב- Knowledge Universe בסוף שנות ה-90 ועסק בהשקעות במגזרי האלחוט, הנדל"ן וההפצה.
בשנת 1998, ג'קסון, יחד עם אחיו יוסף, הפך לבעלים של חברת הפצה משיקגו של Anheuser-Busch Cos - River North Sales and Service, LLC. העסקה התקבלה בביקורת ונפוטיזם מכיוון שאביו של ג'קסון ארגן בעבר חרם על מוצרי המבשלה בתחילת שנות ה-80.
בשנת 2009, ג'קסון הוביל קבוצה של משקיעים בהצעה של 250 מיליון דולר לרכוש את ION Media Networks, רשת תחנות הטלוויזיה העצמאיות הגדולה במדינה. הוא לימד מימון ויזמות ב- City Colleges of Chicago והוא פרופסור לעסקים באוניברסיטת מדינת שיקגו.
קריירה פוליטית
בפברואר 2022 הכריז ג'קסון על מועמדותו לייצג את מחוז הקונגרס הראשון של אילינוי לאחר שהמכהן, בובי ראש, הודיע ​​על פרישה חודש קודם לכן. בקמפיין פרוגרסיבי, הוא זכה לתמיכה של ברני סנדרס ואישים אחרים באגף הפרוגרסיבי של מפלגתו. הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי עם כ-30% מהקולות, ובהמשך בקלות יתרה בבחירות הכלליות במושב הדמוקרטי. הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2023.
בבית הנבחרים חבר ג'קסון בוועדת החקלאות ובוועדת החוץ.
חיים אישיים
ג'קסון התחתן עם מרילין אן ריצ'רדס מברוקלין בשנת 1995, ולהם שלושה ילדים.
סמיר א-ריפאעי
סמיר א-ריפאעי (בערבית: سمير الرفاعي; 30 בינואר 1901 - 12 באוקטובר 1965) היה פוליטיקאי ירדני ממוצא פלסטיני שכיהן שש פעמים כראש ממשלת ירדן. כהונתו הראשונה הייתה כאשר אמירות ירדן הייתה חלק מהמנדט הבריטי על עבר הירדן, ושאר כהונותיו לאחר קבלת עצמאותה של ממלכת ירדן ב-1946, בזמן כהונתו השלישית נרצח המלך עבדאללה. שימש מספר פעמים גם כשר החוץ של ירדן.
הפיגוע בשוק בחדרה
הפיגוע בשוק בחדרה הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-26 באוקטובר 2005 בכניסה לשוק העירוני בחדרה. בפיגוע נרצחו 7 ישראלים ונפצעו מעל 30 אנשים.
סמיר א-ריפאעי
ביוגרפיה
א-ריפאעי נולד ב-30 בינואר 1901 בצפת.
הפיגוע בשוק בחדרה
רקע
במהלך שנות האינתיפאדה השנייה נרצחו מאות ישראלים בפיגועי טרור. בשנים 2004 ו-2005 נרשמה ירידה במספר הנפגעים הישראלים, אף שבוצעו מספר פיגועים המוניים בתחומי ישראל. בחודש יולי 2005 בוצע פיגוע בו נרצחו 4 נשים סמוך לקניון השרון בנתניה. יומיים לפני הפיגוע בשוק בחדרה, חוסל בטולכרם מתכנן הפיגוע בנתניה, איש הג'יהאד האיסלאמי. בתגובה לחיסול איימו בג'יהאד האיסלאמי ב"תגובה חסרת תקדים" והזהירו כי "הישראלים ישלמו ביוקר".
סמיר א-ריפאעי
ביוגרפיה
בילדותו ובנערותו...
הפיגוע בשוק בחדרה
הפיגוע
הפיגוע בוצע ביום רביעי בשעת צהריים בשעה שהשוק היה הומה אדם. מחבל מתאבד פוצץ עצמו בכניסה לשוק, עם מטען במשקל חמישה קילוגרמים שהכיל כדוריות מתכת רבות בכניסה לשוק, בצומת הרחובות הרברט סמואל-רוטשילד בעיר, סמוך לדוכן פלאפל. מן הפיצוץ נהרגו 6 אנשים, ופצועה אחת קשה מתה מפצעיה ארבע שנים מאוחר יותר. ארגון הג'יהאד האיסלאמי נטל אחריות על הפיגוע.
סמיר א-ריפאעי
ביוגרפיה
בשנות ה-30 וה-40 נמנה עם האליטה הפוליטית הפלסטינית בירדן, שם כיהן כמזכיר הכללי של ממשלת ירדן משנת 1933 ומונה לשר הפנים ביולי 1941. כהונתו הראשונה כראש הממשלה החלה ב-15 באוקטובר 1944 והסתיימה בתאריך 19 במאי 1945, אז הוחלף בידי אבראהים האשם. במהלך כהונתו הוא עסק רבות בענייני ארץ ישראל והיה שותף לשיחות האיחוד הערבי והשתתף בוועידה האחדות הערבית בקהיר. כן עסק א-ריפאעי בתוכנית להקמת סוריה רבתי בסוריה, לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן. בעיתונות פורסמו שמועות שונות על הסיבות להתפטרותו במאי 1945.
הפיגוע בשוק בחדרה
הפיגוע
שנתיים וחצי לאחר הפיגוע, גזר בית המשפט המחוזי בחיפה 17 שנות מאסר על אזרח ישראלי תושב הכפר ג'ת במשולש, שהסיע את המחבל המתאבד ברכבו. בגזר הדין נכתב שהאזרח הישראלי ידע כי הוא מסיע מחבל בדרכו לפיגוע.
סמיר א-ריפאעי
ביוגרפיה
א-ריפאעי עמד בראש משלחת עבר הירדן לשיחות לונדון בשנת 1946
כהונתו השנייה כראש ממשלה הייתה בחודשים פברואר-דצמבר של שנת 1947. בעיתונות נטען שא-ריפאעי נדרש להתפטר בגלל חילוקי דעות עם המלך עבדאללה שרצה לפעול לסיפוח חלק מארץ ישראל ולמימוש תוכנית סוריה רבתי באופן חד צדדי, בעוד א-ריפאעי ביקש להגיע להסכמות בתוך הליגה הערבית.
הפיגוע בשוק בחדרה
הפיגוע
אזור הפיגוע בו נפגעו חנויות רבות פונה, והן הועברו לתקופה ארוכה למתחם ארעי שפעל במקום, בעקבות שיפוץ המקום על ידי עיריית חדרה. בשנת 2008 נחנך השוק החדש.
סמיר א-ריפאעי
ביוגרפיה
בדצמבר 1948 יצא כשליח מיוחד של עבדאללה ללונדון ובינואר 1949 ביקר בוושינגטון. בסוף 1949 יצא בשליחות המלך לאיראן. בתקופה זו כיהן כ"שר הארמון" או "שר החצר" וניהל גם שיחות על הסכם שלום עם ישראל.
באפריל 1950 לא התמודד א-ריפאעי בבחירות לפרלמנט, ובמקום זאת מונה לסנאט.
את כהונתו השלישית כראש ממשלה החל בתאריך 4 בדצמבר 1950, לאחר שהחליף את קודמו סעיד אל-מופתי בממשלה שכללה את נציגי הקואליציה בפרלמנט. לאחר חצי שנה בתפקיד, נרצח המלך עבדאללה במהלך ביקור בירושלים, וירש אותו בנו טלאל. שבוע לאחר מכן, לאחר הוצאתם להורג של הקושרים, התפטר א-ריפאעי מתפקיד ראש הממשלה. הוא סיים את כהונתו השלישית ב-25 ביולי 1951.
כהונתו הרביעית של א-ריפאעי התרחשה בזמן מלכותו של חוסיין, בנו של טלאל. בספטמבר 1955 נחתם ההסכם הראשון בברית בגדאד, ברית הגנה אנטי-סובייטית ביוזמת בריטניה וארצות הברית. עיראק הצטרפה לברית, כמו גם מדינות אחרות באסיה, והבריטים ניסו לגייס גם את ירדן לקואליציה זו. חוסיין אמנם תמך ביוזמה זו, אולם ראש ממשלתו סעיד אל-מופתי והשרים הפלסטינים התנגדו לכך והתפטרו בסוף השנה. בעקבות זאת החלו בממלכה מהומות ברוח סוציאליסטית ואנטי-מערבית. שתי ממשלות קצרות מועד, של היזאע אל-מג'אלי ושל אבראהים האשם (בו כיהן א-ריפאעי כסגו ראש הממשלה ושר החוץ) לא הצליחו להרגיע את הרוחות. ב-8 בינואר 1956 התמנה א-ריפאעי לראש ממשלה, והודיע באופן רשמי כי ירדן לא תצטרף לברית בגדאד
א-ריפאעי כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך כחצי שנה, עד ל-22 במאי 1956, אז התפטר בעקבות חילוקי דעות עם המלך בענייני מדיניות בעולם הערבי. בתחילת 1958 כיהן כשר החוץ וסגן ראש הממשלה ובעיתונות הישראלית כונה "האיש החזק" של ירדן. בתקופה זאת ניהל את המגעים בנושא היחסים עם ישראל סביב משבר העלייה להר הצופים והוביל את הדיונים על איחוד בין ירדן ועיראק. ב-19 במאי 1958, בעקבות חתימת הסכם האיחוד בין ירדן ועיראק, אבראהים האשם התפטר מתפקיד ראש ממשלת ירדן ומונה לסגן ראש ממשלת האיחוד, וא-ריפאעי מונה לראש ממשלה של ירדן. כהונה זו ארכה כשנה, ובסופה התפטר פעם נוספת במאי 1959, בנימוק של הצורך במנוחה כדי לשמור על בריאותו. עלתה הסברה שהרקע להתפטרות היה ניסיון התנקשות בחוסיין בידי סגן הרמטכ"ל הירדני צאדק אל-שרע בגיבוי מצרים, שעמדה אז בראשות קע"ם. החליפו בתפקיד היזאע אל-מג'אלי. התפטרותו אפשרה ניסיונות להידוק הקשרים עם מצרים. בנובמבר 1959 מונה א-ריפאעי לנשיא הסנאט הירדני.
בעקבות הפיכות הבעת' בסוריה ובעיראק בראשית שנת 1963, התפטר ראש הממשלה וספי א-תל וא-ריפאעי החליפו, עם ממשלה שהוגדרה כתקיפה יותר שתפעיל יד קשה נגד גורמים נאצריסטים. עם זאת, היו שהגדירו את מטרת ממשלת א-ריפאעי להדק את הקשרים עם מצרים למרות המתיחות של השנים הקודמות. א-ריפאעי הקים ממשלה שהייתה מורכבת מגורמים בעלי נאמנות מסורתית לבית המלוכה, ובמקביל ניסה לרצות את האופוזיציה. אולם דווקא בתקופה זו פרצו מהומות קשות בממלכה, על רקע ההכרזה על הקמת האיחוד המשולש בין עיראק, סוריה ומצרים. המהומות דוכאו ביד קשה, ובעקבות זאת נאלץ א-ריפאעי להתפטר ב-21 באפריל. ביולי 1963 נתמנה ליושב ראש הסנאט הירדני, אולם בנובמבר 1963 הוא התפטר מהסנאט.
נפטר בעמאן ב-12 באוקטובר 1965.
עמדותיו
לאור פרסומים כאילו הסכים לעלייה של חצי מיליון יהודים לארץ ישראל והשגת שוויון יהודי-ערבי בה, פרסום גילוי דעת בו כתב שהוא מאמין בצדקתם של תושביה הערבים של ארץ ישראל ועושה כל אשר ביכולתו לסייע להם. הוא הוסיף שהוא רואה בציונות סכנה לעבר הירדן ושמחובתו להילחם בה בכל כוחו".
חיים אישיים
משפחתו של א-ריפאעי דומיננטית בפוליטיקה של ירדן. אחיו של סמיר, עבד אל-מונעם א-ריפאעי, שימש גם הוא כראש ממשלת ירדן. כמו כן, בנו זיד א-ריפאעי ונכדו סמיר זיד א-ריפאעי שימשו שניהם כראשי ממשלת ירדן.
רידלה באקו
בוטה רידלה אנזוזי באקו (בגרמנית: Bote Ridle Nzuzi Baku; נולד כבוטה אנזוזי באקו; נולד ב-8 באפריל 1998 במיינץ שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות המגן והקשר בקבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
חיים אישיים
באקו נולד במיינץ שבגרמניה להורים ממוצא קונגולזי. אחיו התאום הוא הכדורגלן מקאנה באקו. הוא קיבל את הכינוי "רידלה" על-ידי אביו, שהעריץ את הכדורגלן הגרמני קרלהיינץ רידלה, בשנת 2018 שינה את שמו באופן רשמי ל"רידלה".
מיינץ 05
באקו גדל במחלקת הנוער של מיינץ 05. ב-19 בדצמבר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–3 על שטוטגרט במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע הגרמני לעונת. ב-29 באפריל 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–3 על ר.ב. לייפציג במסגרת המחזור ה-32 לעונת 2017/2018. באותו משחק כבש את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך באקו 50 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
וולפסבורג
ב-1 באוקטובר 2020 חתם באקו על חוזה לחמש עונות בוולפסבורג מהבונדסליגה. ב-4 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד אאוגסבורג במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2020/2021. ב-1 בנובמבר הבקיע באקו את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד הרטה ברלין במסגרת המחזור השישי בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך באקו 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים, ונבחר לקבוצת העונה של הבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
ב-11 בנובמבר 2020 ערך באקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, בניצחון 0–1 על נבחרת צ'כיה במשחק ידידות.
באקו היה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים. נבחרתו זכתה בטורניר.