cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת אוטרכט
מיקום
הקמפוס העיקר של האוניברסיטה נמצא במתחם ייעודי בשם אוטהוף, שממקום בפאתיה המזרחיים של אוטרכט. ישנם מספר בניינים של הפקולטה למשפטים וכלכלה שנותרו במיקום שונים במרכז העיר. הלימודים בקולג' האוניברסיטאי מתקיימים בקמפוס נפרד.
תנאי קבלה
הקבלה למרבית התוכניות לתואר ראשון היא פתוחה לכל, בהתאם לחוק ההולנדי האוסר על מניעת גישה לאוניברסיטה. על הסטודנטים לשמור על ממוצע מינימלי על-מנת להמשיך בתוכנית הלימודים. תנאי הקבלה הם תעודת בגרות הולנדית ברמת VWO (או מקבילה), מבחן הולנדית או אנגלית ודרישות אחרות ספציפיות לתוכנית. הקבלה ללימודי רפואה ומשפטים היא סלקטיבית (זאת על פי חקיקה מיוחדת) ובכפוף למערכת הגרלות. גם הקבלה לקולג' האוניברסיטאי היא תחרותית ודורשת המלצות, מכתב מוטיבציה, מבחן אנגלית בינלאומי וראיון אישי. הקבלה למרבית תוכניות לתואר שני היא על סמך תואר ראשון רלוונטי בממוצע גבוה, אך הדרישות הספיציפיות משתנות על פי התוכנית.
שכ"ל ומימון
לתושבי האיחוד האירופי שכ"ל לשנת 2009 הוא €1,620, בעוד שלאזרחי מדינות אחרות שכ"ל הלימוד הוא בין €6,000 ל-€9,000. לתושבי האיחוד האירופי שכ"ל לשנת 2009 הוא €1,620, ולאחרים הוא יעמוד על €9,100 לרוב המסלולים במדעי החברה והרוח, €12,500 למסלולי הביוטכנולוגיה ו-€18,500 לרפואה ווטרינריה. ישנם מספר תוכניות מפורטות שבהם שכ"ל גם לתושבי האיחוד התייקר, בהן התוכניות בחוקי עסקים בינלאומיים, זכויות אדם, חקיקת סכסוכים וביטחון, משילות מס ווטרינריה.
מערכת ההשכלה ההולנדית היא בין המערכות הנדיבות במימון שהן מציעות. סטודנטים הולנדים זכאים למימון שכ"ל וחלק מעלויות המחייה, ובהתאם למצב הכלכלי של הוריהם, זכאים למימון ממשלתי נוסף על המענק הכללי. בנוסף למענקים אלו ניתן ללוות בתנאים נוחים במיוחד סכום נוסף, אשר בהחלט מאפשר לסטודנט חסר תמיכה להתקיים ממנו. ההטבות גם תקפות, בתנאים מסוימים לתושבי הולנד ולאזרחי האיחוד האירופי המתגוררים בהולנד. בשל המערכת הקיימת, אשר מעניקה מענה לרובם המוחלט של הסטודנטים, קיימות בהולנד מעט מאוד מלגות לסטודנטים לתואר ראשון. המלגות הן בעיקר אמצעי למשוך מספר מוגבל של סטודנטים מצטיינים ממדינות מתפתחות, אשר המדינה המסוימת מתחלפת על פי שנה. סטודנטים לדוקטורט נחשבים במערכת ההולנדית כעובדים של האוניברסיטה ומקבלים שכר המאפשר קיום בהולנד. כמו כן הם אינם משלמים שכ"ל. בתמורה לשכר עליהם לבצע משימות אקדמיות שונות, כמקובל באוניברסיטאות בעולם.
שיתופי-פעולה
אוניברסיטת אוטרכט חברה ברשת אוניברסיטאות עולמית, בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר וברשת אוטרכט. היא משתתפת בתוכנית ארסמוס לחילופי סטודנטים ואף יש לה הסכם חילופין עם אוניברסיטת חיפה.
אוטרכטאים מפורסמים
12 מחוקרי אוניברסיטת אוטרכט זכו להכרה במסגרת פרס-נובל.. בין החוקרים המפורסמים שפעלו בה ניתן למצוא את הרשומים לעיל:
לאוטה
הלאוטה המודרנית התפתחה מהעוּד הערבי, ושמה גם נגזר משמו הערבי של העוד: אל־עוד. אף על פי שצורתם החיצונית של שני הכלים דומה, הלאוטה בנויה מעץ שונה ומנוגנת בסגנון שונה מהעוד, ולכן גוון הקול שלה שונה לגמרי. בניגוד לעוד המנוגן בעזרת מפרט ומשמש ככלי מלודי, ללאוטה סריגים לרוחב הצוואר והיא מנוגנת בעזרת האצבעות, וכך ניתן להפיק באמצעותה פוליפוניה (נגינת מספר קולות בו־זמנית) ואקורדים.
לאוטה הייתה ידועה בעולם העתיק כקתרוס, בדומה ללירה.
הלאוטה המודרנית הגיעה לאירופה בימי הביניים, שם הפכה פופולרית בתקופת הרנסאנס ככלי סולו וככלי מלווה לזמרים והרכבים. מספר המיתרים הלך וגדל עם הזמן, והמנעד הורחב כדי להתאים להרכבים מוזיקליים גדולים יותר. בתקופת הרנסאנס המוקדמת הייתה נפוצה לאוטה בעלת שישה מיתרים (חמישה מיתרים כפולים והמיתר הגבוה ביותר - בודד), ובהמשך נוספו בהדרגה ארבעה מיתרי בס נוספים. בסוף הרנסאנס ולאורך תקופת הבארוק שגשגה ההלחנה עבור והביצוע בארכילאוטה (או "לאוטת בארוק") ובתֵיאוֹרבּוֹ, שאפשרו מנעד גדול יותר וכיוונים אחרים מלאוטת שנבנו קודם לכן בעיצומו של הרנסאנס. תצורת התֵיאוֹרבּוֹ-לאוטה כוללת הארכה של חלק מצוואר הכלי והוספת מיתרים המשמשים לליווי הבס. מקובל לראות בתצורה זאת הרחבה כנבל.
רובו המוחלט של הרפרטואר ללאוטה מתקופת הרנסאנס והבארוק מתועד בשיטת רישום מוזיקלית הנקראת טאבלטורה, אשר מכוונת את הנגן היכן להניח את אצבעותיו ועל אילו מיתרים לפרוט - זאת בניגוד לשיטת התיווי הרגילה, בה מופיעים הצלילים אשר יש לנגן על גבי חמשה המציינת את גובהי הצלילים.
בין המלחינים שכתבו יצירות ללאוטה נמנים אנטוניו ויוואלדי, יוהאן סבסטיאן באך, סילביוס לאופולד וייס, ג'ון דאולנד ואחרים.
ויז'ון
ויז'ון (בליטאית: Vyžuonos, ויז'ואונוס, ביידיש: וויזשון) היא עיירה במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ויז'ון נזכרת בשמה מהמאה ה-15, ובמהלך המאות ה-16 וה-17 התקיימה בה פעילות קלוויניסיטית. בפלישת האימפריה השוודית לאזור נשרפה העיירה.
יהודי ויז'ון
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, ותוך מספר ימים צוו יהודי העיירה לעבור לגטו קטן שהוקם בה. מגטו זה נלקחו תוך ימים ספורים יהודים רבים, ונרצחו בידי הגרמנים ובידי ליטאים, לאחר מעשי התעללות. ב-7 באוגוסט 1941 נרצחו אחרוני יהודי הגטו ביער סמוך.
מרדכי מנשה לאופר
הרב מרדכי מנשה לאופר (נולד בח' בשבט ה'תשכ"ה, 1965) הוא מחבר ספרים חב"די, שליח חב"ד ורב רובע י"א באשדוד. עוסק בחקר תורתו והנהגותיו של הרבי מלובביץ.
בעבודתו הציבורית באשדוד הוא פועל רבות במסירת שיעורי תורה והרצאות ובפעילות עם בני נוער בנושאי יהדות, ועוסק בעשרת המבצעים של חב"ד.
ביוגרפיה
נולד בבני ברק לציפורה וליעקב יהושע לאופר. למד בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, שם היה גם מגיה ספרים עבור הוצאת ספרים קה"ת. בשלהי שנת ה'תשמ"ג (1983) נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בי"א בסיוון ה'תשמ"ו (1986) נישא ללאה, בת הרב טוביה בלוי. למד בכולל האברכים בנחלת הר חב"ד. בסוף תשמ"ז יצא לשליחות ברובע י"א באשדוד, ובהמשך מונה לרב השכונה. בשנים ה'תשמ"ט–ה'תשנ"א (1989–1991) הוציא ספר על תולדות חייו של הרבי מלובביץ' בשנים ה'תרס"ב–ה'תשי"א (1902–1951), בשם "ימי מלך". הספר יצא בשלושה כרכים ובכמה מהדורות.
מקיץ ה'תשנ"ד (1994) כותב מדור קבוע בשבועון "התקשרות" בשם "ניצוצי רבי". במדור מופיעה התייחסות הרבי מלובביץ' לנושאים שונים. לאורך השנים התפרסמו במדור לראשונה מכתבים מהרבי מלובביץ' וסיפורים עליו.
פרסם מאמרים בשבועון "כפר חב"ד", ברבעון "פרדס חב"ד" ועוד.
ספריו
עריכה
קטרינה בסקוב
קטרינה בסקוב פרקן (בשוודית: Katarina Beskow (Beeskow) Froeken; 2 בפברואר 1867, סטוקהולם – 1939) הייתה שחמטאית שוודית וארבע פעמים מועמדת לאלופת העולם בשחמט לנשים.
באולימפיאדת השחמט 1927 הגיעה למקום השני, אחרי ורה מנצ'יק. באולימפיאדת השחמט 1930 הגיעה למקום הרביעי - לאותו מקום הגיעה גם באולימפיאדת השחמט 1931 ובאולימפיאדת השחמט 1937 הגיעה למקום ה-23.
בכל התחרויות הללו ניצחה, בהפרשים גדולים, ורה מנצ'יק.
איסמעיל קאדרה
איסמעיל קָאדָרֶה (באלבנית: Ismail Kadare; נולד ב-28 בינואר 1936) הוא סופר ומשורר אלבני, הזוכה הראשון בפרס מאן בוקר הבינלאומי ב-2005.
ביוגרפיה
קאדרה נולד בעיר ג'ירוקסטרה שבאלבניה, למד באוניברסיטת טירנה ובמכון מקס גורקי לספרות במוסקבה, ממנו גורש לאחר ניתוק הקשרים בין אלבניה לברית המועצות.
בכתביו מתח ביקורת על המשטר הסטאליניסטי במדינתו ובעקבות כך הוטלו עליו מגבלות צנזורה, וחלק מכתביו הוחרמו, לאחר שפרסם ב-1975 פואמה סאטירית פוליטית, נאסר עליו לפרסם בשלוש השנים הבאות, ב-1981 יצא ספרו "ארמון החלומות" (Nënpunësi i pallatit të ëndrrave), אלגוריה ביקורתית על המשטר הטוטאליטרי, שמתרחשת בתקופת האימפריה העות'מאנית ומייד נאסר להפצה על ידי השלטונות. ב-1990 עזב לצרפת בה זכה למקלט מדיני, הוא חזר למולדתו ב-1999.
זכויות להט"ב בג'רזי
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בשטח החסות של הכתר הבריטי בג'רזי מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית ברחבי האי מאז 1990 בעוד גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד הושווה בשנת 2006. טרנסג'נדרים החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם החוקי מאז 2010. הכרה בזוגיות חד-מינית החלה בשנת 2012 עם הכרה מוגבלת באמצעות שותפויות אזרחיות ובזכויות אימוץ מלאות (משותף וחורג) בקרב זוגות חד-מיניים. הגנה מוחלטת נגד אפליה על בסיס נטייה מינית, שינוי מגדר ומעמד אינטרסקס נחקקו בשנת 2015 ובכך, הפכה ג'רזי לטריטוריה הבריטית שמעבר לים היחידה שכוללת במפורש "מעמד אינטרסקס" במסגרת החוקים שלה נגד אפליה. דה פקטו, המונח משמש עבור הגנה מפני אפליה על רקע מאפייני מין ו"שינוי מגדר" עבור זהות מגדרית. נישואים חד מיניים הוכשרו בג'רזי ב-1 ביולי 2018.
מעמדן של זכויות להט"ב בג'רזי דומה לאיים מאן וגרנזי שמוגדרים גם כן כשטחי חסות של הכתר הבריטי שהושפע לאורך השנים באופן רחב על ידי הממלכה המאוחדת. אירוע הלהט"ב הציבורי הראשון בשטחי ג'רזי נערך ביולי 2014, לאחר שאלפי מפגינים התאספו בבירה סנט הלייר למחאה עבור הכשרתם של נישואים חד-מיניים ברחבי האי.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית ברחבי ג'רזי בשנת 1990 בעוד גיל ההסכמה ברחבי האי הורד מ-21 ל-18 שנים בין זוגות הומוסקסואלים ב-1995, שנה בדיוק לאחר שהממלכה המאוחדת הורידה את גיל ההסכמה בשטחה ל-18 שנים. גיל ההסכמה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים הושווה ל-16 שנים רק בשנת 2006 לאחר שהוגדר כגבוה יותר ועמד על 18 שנים בקרב זוגות חד-מיניים מאז 1995 ו-16 שנים בקרב הטרוסקסואלים.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
ב-20 באוקטובר 2009, הפרלמנט של ג'רזי, אספת המדינות, הצביע בעד הסכם "באופן עקרוני" עבור הכשרת שותפויות אזרחיות בין זוגות חד-מיניים עם רוב של 48 בעד, 1 נגד ו-4 נמנעים. חקיקה שאפשרה את הכשרתן באופן סופי אושרה ב-12 ביולי 2011. החוק נחתם על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-14 בדצמבר 2011 ונרשם על ידי בית המשפט המלכותי ב-6 בינואר 2012. החוק נכנס לתוקף ב-2 באפריל 2012. הצעת החוק מאפשרת גם כן לזוגות חד-מיניים לרשום את השותפות האזרחית ביניהם בכנסיות, אם הכנסייה הנבחרת מאפשרת לעשות זאת. במרץ 2022 עברה הצעת חוק בפרלמנט שפתחה את האפשרות להיכנס לשותפויות אזרחיות גם לזוגות הטרוסקסואלים. ההצעה עתידה להיכנס בתוקף החל מ-1 בינואר 2023.
אספת המדינות ערכה הצבעה על "הסכם עקרוני" עבור הכשרת נישואים חד-מיניים ב-22 בספטמבר 2015, בהצבעת רוב של 37 בעד ו-4 נגד. חקיקה להכנסת ההסכם כחוק בתוקף הוגשה באוקטובר 2017. למרות שהתעכבה במספר הזדמנויות, חקיקת הכשרתם של נישואים חד-מיניים אושרה על ידי האספה ב-1 בפברואר 2018 בהצבעת רוב של 43 בעד ו-1 נגד. הצעת החוק קיבלה הסכמה מלכותית ב-23 במאי 2018 ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2018. הזוג החד-מיני הראשון באי התחתן שמונה ימים לאחר מכן, ב-9 ביולי.
הורות ואימוץ
אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף וחורג) בג'רזי הפך לחוקי מאז 2012 לאחר שנכנס לתוקף חוק השותפות האזרחית. זוגות לסביות החלו להיות רשאיות לגשת גם כן לתהליכי הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית.
ב-23 ביוני 2015, אספת המדינות ביצעה תיקון בחוק האימוץ של ג'רזי, תחת השם "חוק האימוץ (תיקון מס' 7) (ג'רזי) 2015", כדי להעניק לזוגות לא נשואים זכויות אימוץ מלאות. בעבר, רק זוגות נשואים וזוגות בשותפויות אזרחיות היו רשאים להגיש בקשה לאימוץ ילדים. החוק נכנס לתוקף ב-16 באוקטובר 2015.
הגנה מפני אפליה
ב-2 ביוני 2015 העבירה אספת המדינות את "תקנות האפליה (מין ומאפיינים קשורים) (ג'רזי) 2015", המגנות על לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מאפליה על רקע נטייה מינית ו"שינוי מגדר" (זהות מגדרית) כולל על רקע מעמד אינטרסקס (מאפייני מין). החקיקה אושרה בקריאה שלישית על ידי 37 מצביעים בעד, 1 נמנע, ו-11 נעדרים ונכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 2015.
זהות מגדרית
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מגדרם החוקי במסמכי זהות רשמיים בג'רזי מאז 2010 בעקבות העברתו של "חוק ההכרה במגדר (ג'רזי) 2010".
תרומת דם
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) החלו להיות רשאים לתרום דם לראשונה בג'רזי, בתנאי שלא קיימו יחסי מין במשך שנה, בשנת 2011. במרץ 2019, דווח שתהליך של הורדת תקופת הדחייה נמצא בסקירה, בעקבות כניסתן של טכנולוגיות מתקדמות יותר בעת בדיקות הדם. בדצמבר 2019, נחשף כי הסקירה לא תתקיים עד 2021.
ביוני 2021, הוצע כי כל איי התעלה בהם נכלל ג'רזי יתחילו לשיים את "המודל הבריטי להערכות מבוססות סיכונים" שמאפשר לגברים במערכת יחסים ארוכת טווח (מונוגמית) לתרום דם ללא תקופת דחייה כלל אם לא קיימת חשיפה ידועה לזיהום המועבר במגע מיני ואינם משתמשים בתרופות נגד HIV כגון PreP או PEP", מדיניות שהחליפה את תקופת הדחייה של 3 החודשים קודם לכן בתרומות מאת "MSM" ברחבי הממלכה המאוחדת. עם זאת, לא ברור מתי המדיניות עתידה להיכנס לתוקף.
תנאי מחיה
"Liberate" הוא הארגון היחיד באיי התעלה שמייצג את חברי קהילת הלהט"ב המקומית. הארגון הוקם בגרנזי בפברואר 2014 ובג'רזי באוגוסט 2014. סניף הארגון בג'רזי פעל לאורך השנים בין היתר עבור הכללת אנשים אינטרסקסים בהעברת "תקנות האפליה של ג'רזי (מין ומאפיינים קשורים) (ג'רזי) 2015" והכשרת נישואים חד-מיניים ברחבי האי.
מסדר האריה והשמש
מסדר האריה והשמש (בפרסית: نشان سلطنتی شیر و خورشید) נוסד על ידי פתח עלי שאה קאג'אר בשנת 1808 כדי לעטר תושבים זרים מחוץ לאיראן (מאוחר יותר גם איראנים). בשנת 1925, תחת שושלת פהלווי, שונה שמו של המסדר ל"מסדר הומאיון", ובנוסף שונו הסמלים לסמלים חדשים, שנותרו מבוססים על מוטיב האריה והשמש. מוטיב זה שימש במשך מאות שנים את שליטי איראן, והוא אומץ רשמית תחת מוחמד שאה שאף השתמש בו בחתימתו הרשמית.
לורנס פרנק
לורנס אדם פרנק (באנגלית: Lawrence Adam Frank; נולד ב-23 באוגוסט 1970) הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, המשמש כג'נרל מנג'ר של קבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA. שימש בעבר כמאמן הראשי של הקבוצות ניו ג'רזי נטס ודטרויט פיסטונס.
ראשית חייו
פרנק נולד בניו יורק, וגדל בעיר טינק שבניו ג'רזי. בילדותו שיחק בקבוצת הכדורסל של המרכז הקהילתי היהודי בעיר, וכן בקבוצת ארגון הנוער הקתולי. בין השנים 1988–1992 למד חינוך באוניברסיטת אינדיאנה, ובמקביל שימש כמנהל קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, שאותה אימן בוב נייט. בעונת 1991/1992 העפילה הקבוצה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, אך הפסידה במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת דיוק.
קריירת אימון וניהול
בשנת 1992 מונה לעוזרו של מאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מרקט, קווין אוניל, ובין השנים 1994–1997 שימש כעוזרו בקבוצת אוניברסיטת טנסי.
לקראת עונת מונה לסקאוט בקבוצת ונקובר גריזליס מליגת ה-NBA, ובעונת  קוּדם לתפקיד עוזר מאמן בקבוצה, תחת בראיין היל. בהמשך אותה עונה שימש גם כעוזרו של ליונל הולינס, אשר החליף את היל כמאמן הקבוצה.
בקיץ 2000 מונה לעוזרו של מאמן ניו ג'רזי נטס, ביירון סקוט, אשר הוביל את הקבוצה בעונות ו- לזכייה באליפות האזור המזרחי. בשתי העונות הפסידו הנטס בגמר ה-NBA, מול לוס אנג'לס לייקרס (0–4) וסן אנטוניו ספרס (2–4), בהתאמה. בינואר 2004, לאחר שפתחה את עונת עם מאזן מאכזב 22–20, פיטרה הקבוצה את סקוט ומינתה במקומו את פרנק כמאמן הראשי. מיד עם מינויו של פרנק פתחה ניו ג'רזי ברצף של 13 ניצחונות רצופים, אשר היה רצף הניצחונות הארוך בתולדות ה-NBA למאמן בשנתו הראשונה. עד לסיום אותה עונה רשמו הנטס מאזן שלילי 12–15, והם הודחו כבר בשלב חצי גמר המזרח לאחר שהפסידו לדטרויט פיסטונס (3–4). ב-3 העונות העוקבות הובילו את הקבוצה ג'ייסון קיד, וינס קרטר וריצ'רד ג'פרסון לשלב הפלייאוף, אך בכולן הודחה ניו ג'רזי באחד משני הסיבובים הראשונים. בשתי העונות ו- רשמה הקבוצה מאזן שלילי 34–48, ולאחר שפתחה את עונת  עם 16 הפסדים רצופים פיטרה את פרנק מתפקידו. מאזנה הכולל של ניו ג'רזי בתקופתו של פרנק הוא 225 ניצחונות ו-241 הפסדים (48.3%).
ביולי 2010 מונה פרנק לעוזרו של דוק ריברס, מאמן בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת המקוצרת מונה למאמן הראשי של דטרויט פיסטונס, במקומו של ג'ון קיוסטר. בשתי עונותיו כמאמן הקבוצה רשמו הפיסטונס מאזן כולל של 54 ניצחונות ו-94 הפסדים (36.5%), בטרם פוטר מתפקידו.
ביוני 2013 הצטרף פרנק לצוות האימון של ברוקלין נטס, אותה החל לאמן ג'ייסון קיד. בספטמבר 2014 עזב את התפקיד בשל חילוקי דעות עם קיד.
לוס אנג'לס קליפרס
בין השנים 2014–2016 שימש כעוזר מאמן תחת דוק ריברס בלוס אנג'לס קליפרס. ביוני 2016 מונה ל"סגן הנשיא לענייני כדורסל" עבור הקליפרס, ובאוגוסט 2017 קוּדם לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה. בסיום עונת זכה בפרס מנהל השנה ב-NBA. בין פעולותיו הבולטות בקבוצה:
A Night at the Opera
A Night at the Opera (בעברית: לילה באופרה) הוא האלבום הרביעי של להקת הרוק הבריטית קווין שיצא בשנת 1975. שם האלבום נלקח בהשראה משם הסרט המפורסם של האחים מרקס, לילה באופרה.
באלבום זה הלהקה המשיכה בשילוב הייחודי שלה בין מוזיקת רוק למוזיקה קלאסית ואופרה (כפי שנרמז משם האלבום), הבא לידי ביטוי בחלק מהשירים (בעיקר אלו שנכתבו על ידי פרדי מרקיורי).
האלבום מציג גם צדדים נוספים וסגנונות מגוונים, החל ממוזיקת קאנטרי בשיר '39, ועד הארד רוק בשירים Sweet Lady ו-I'm in Love With My Car.
האלבום כולל שני שירים שהפכו לסימני ההיכר של קווין, Love of My Life ו-Bohemian Rhapsody, שנבחר בשנת 2000 כשיר המילניום בבריטניה.
כמו כן, ניתן למצוא באלבום מאפיינים של ההומור המייחד את הלהקה, הבא לידי ביטוי בשירים Lazing on a Sunday Afternoon, Seaside Rendezvous ו-Good Company בהם נעשה שימוש בכלי נגינה לא "קונבנציונליים", כגון משרוקיות מסוגים שונים, קאזו ואף שימוש במיתרי הקול בצורה הומוריסטית.
לצד ההומור, ישנו גם השיר Death on Two Legs, המאופיין באנרגיות שליליות ואגרסיות, הן בלחנים והן במלל. השיר "הוקדש" למנהל קודם של הלהקה, נורמן שפילד, אשר לטענת הלהקה רימה אותה בתחילת דרכה וגזל מהם את כספם.
בנוסף לכך, A Night At The Opera הוא האלבום היחיד של קווין אשר נמצא ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים הרולינג סטון, במקום ה-231.
משתתפים
קולות רקע מבוצעים על ידי טיילור, מיי ומרקיורי.
נגינה:
You're My Best Friend
השיר You're my best friend נכתב על ידי ג'ון דיקון. השיר הופיע גם באלבום Live Killers שיצא ב-1979 ובלקט Greatest Hits שיצא ב-1981.
ג'ון דיקון כתב את השיר לאשתו, ורוניקה. השיר אמור להתנגן בפסנתר חשמלי על ידי דיקון בנוסף לגיטרה בס. בהופעות חיות, הלהקה השתמשה בדרך כלל בפסנתר כנף לשיר, ולא בפסנתר חשמלי. פרדי מרקיורי ניגן בו, בעוד דיקון ניגן על הבס.
בקליפ רואים את חברי הלהקה באולם ענק שמוקף באלפי נרות, כולל נברשת התלויה מהתקרה. הווידאו צולם בקיץ 1976. בקליפ רואים את ג'ון דיקון מנגן על פסנתר כנף, אף על פי שבהקלטה הוא מנגן על פסנתר אלקטרוני.
ה"על-טבעיים" הוציאו גרסת כיסוי לשיר ב-1998, כבי-סייד לסינגל שלהם "Everest".
The Prophet's Song
The Prophet's Song הולחן על ידי גיטריסט הלהקה בריאן מיי כששם השיר היה "People of the Earth" ("אנשי כדור הארץ"). בתוכנית הרדיו In the Studio with Redbeard, מיי הסביר בפרק על האלבום שהוא כתב את השיר אחרי חלום שהיה לו על מבול גדול בזמן שהוא התאושש ממחלה בעת הקלטת האלבום Sheer Heart Attack, חלום זה הוא המקור של חלק מהמילים.
מיי בילה כמה ימים בכתיבת והלחנת השיר, ולבסוף הוסיף את שירת הקאנון המושר על ידי סולן הלהקה פרדי מרקיורי. לקול נוסף גם קאנון אינסטרומנטלי אשר הופק על ידי מיי והוספו לו כמה אפקטים. לשיר יש השפעה כבדה מז'אנר הרוק המתקדם. משך השיר 8 דקות, מה שהופך אותו לשיר הארוך ביותר של קווין (אם לא מחשיבים את הקטע האינסטרומנטלי חסר השם מהאלבום Made in Heaven).
החלום של מיי היה על המבול עם מילים המתייחסות לתנ"ך ותיבת נוח.
שרה גרואן
שרה גרואן (באנגלית: Sara Gruen; נולדה בשנת 1969 בוונקובר), היא סופרת קנדית-אמריקאית. ספריה עוסקים לרוב בבעלי חיים, והיא תומכת בארגוני צדקה רבים התומכים בבעלי חיים וחיות בר.
ביוגרפיה
גרואן נולדה בוונקובר, בקולומביה הבריטית שבקנדה. היא גדלה בלונדון, אונטריו, ולמדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קרלטון באוטווה. לאחר סיום לימודיה, המשיכה להתגורר באוטווה במשך עשר שנים.
בשנת 1999 עברה גרואן לארצות הברית והחלה לעסוק בכתיבה טכנית. כשפוטרה, שנתים לאחר מכן, החליטה לנסות לכתוב ספרות בדיונית. כאוהבת בעלי חיים, עוסקים ספרה הראשון, "שיעורי רכיבה", וספרה השני, "שינויי תעופה", בסוסים. ספרה השלישי, "מים לפילים", עוסק בקרקס בשנות ה-30; וספרה הרביעי, "בית הקופים", מתמקד בקופי הבונובו.
כאמראן באקרי לנכראני
כאמראן באקרי לנכראני (בפרסית:  کامران باقری لنکرانی; נולד ב-16 בספטמבר 1965) הוא רופא ופוליטיקאי איראני.
כאמראן באקרי לנכראני נולד בשנת 1965. הוא למד רפואה באוניברסיטה רפואית בשיראז, והתמחה בגסטרואנטרולוגיה. בשנת 1992 סיים פוסט-דוקטורט. הוא עבד בבית החולים המקומי ואחר כך חזר לתפקידי ניהול באוניברסיטה שבה למד. הוא גם היה פעיל במערכת הבריאות הממשלתית. בשנת 2005 הוא מונה לתפקיד שר הבריאות וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2009.
לאחר סיום תפקידו כשר, חזר לנכראני לעבוד באוניברסיטה רפואית בשיראז.
נקמה כפולה
נקמה כפולה (באנגלית: The House on Sorority Row, בתרגום חופשי: הבית בְּשׁוּרַת אחוות הנשים) הוא סרט סלאשר אמריקאי בתקציב נמוך משנת 1983, אשר בוים ונכתב על ידי מארק רוזמן.
עלילה
7 בנות אחווה, ויקי, ליז, ג'יני, דיאן, מורגן, סטיבי וקייטי, מחליטות לערוך מסיבת סיום בבית האחווה שלהן, אך גברת דורותי סלייטר, אם הבית שלהן, מסרבת לאפשר להן לעשות זאת. כנקמה, מחליטות הבנות למתוח את גברת סלייטר, אך המתיחה יוצאת משליטה כאשר אם הבית נורית בטעות על ידי ויקי. הבנות מחליטות להסתיר את מה שקרה, ומסתירות את הגופה של אם הבית בתוך הבריכה שמאחורי בית האחווה. בעוד הן חושבות שהן נחלצו מהתסבוכת שהן נכנסו אליה, הן לא יודעות שמישהו צפה בהן וראה את כל המעשה.
הפקה
"נקמה כפולה" צולם בבולטימור, מרילנד בשנת 1982, עם תקציב של $425,000 בלבד. בריאיון עם הבמאי מארק רוזמן, התגלה כי הביצועים של קלסו האנט מדובבים לחלוטין, שכן קולה נחשב "לא מפחיד" מספיק לתפקיד.
רימייק
באוקטובר 2008 החלו צילומי הסרט, בכיכובם של בריאנה אביגן, ליאה פייפס, רומר ויליס, ג'יימי צ'אנג, מרגו הרשמן, אודרינה פטרידג', ג'וליאן מוריס וקארי פישר בתור גברת קרנשו, אם הבית. את הסרט ביים סטיוארט הנדלר. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2009.
הפצה מחודשת
ב-6 ביולי 2021 יופץ הסרט מחדש בפורמט בלו-ריי, על ידי חברת "MVD Entertainment", במסגרת אוסף סרטים במהדורות רטרו שמפיצה החברה תחת הכותרת "MVD Rewind Collection". המהדורה החדשה כוללת שתי גרסאות של הסרט:
בירימבאו
בירימבאו הוא כלי הקשה חד-מיתרי עממי-ברזילאי המשמש כחלק העיקרי של הבטאריה (אזור כלי הנגינה ברודה של הקפואירה). הבירימבאו הוא הכלי המוביל בקפואירה שכן על פיו נקבע קצב הנגינה, השירה והלחימה. שמו של הבירימבאו הוא שילוב המילה ברימבה - סוג העץ ממנו עשוי הבירמבאו, וההברה "באו" - הצליל המופק מהבירמבאו.
היסטוריית הבירמבאו
ההיסטוריה המדויקת של כלי עתיק יומין זה אינה ידועה, אך מקורותיו מזוהים אצל הציידים באפריקה. "קשתות נגינה" צצו במקביל בחלקים שונים של העולם - אפריקה, הודו, אוסטרליה וכו' – קשתות ששימשו לציד יצרו כלי הדומה לבירמבאו. ציידים נהגו לטופף עם החצים על הקשתות, ולהפיק צליל עמום וחלוש. עם הזמן למדו להשתמש בפיהם כתיבת תהודה ליצירת צליל חזק יותר ועמוק יותר. שינויים בצורת הגרון והפה ומגע שונה בין השיניים למיתר הקשת יצרו צלילים שונים. בהמשך החלו להשתמש בדלעות חלולות ליצירת תיבת התהודה.
עד המאה השמונה עשרה, הבירמבאו לא שירת את הקפואירה, שנעשתה לקול תופים בלבד. ב-1834 הצרפתי Jean-Baptiste Debret הזכיר באחד מכתביו לאחר ביקור בברזיל, כי הבירמבאו שימש למשיכת תשומת לב בשווקים. מספרים כי צליל הבירמבאו יכול היה להגיע למרחק של כמה רחובות. קולו שונה מעט מכל שאר הקולות והצלילים, הוא לא הרמוני, וגם לא דיסוננסי (צורם), אלא בעל טביעת צליל ייחודית אשר מושכת תשומת לב. לפי סיפורים עממיים, עבדים שהסתובבו בשווקים והעסיקו עצמם בקפואירה יצרו את החיבור בין הבירימבאו וקפואירה.
מבנה הכלי
הבירימבאו עשוי קשת עץ ("ביריבה" beriba) שבקצה חתיכת עור ועליה מתוח מיתר ברזל ("אראמי" arame). חתיכת העור מונעת סדקים בגוף הבירמבה אשר היו נוצרים בשל לחץ המיתר המתוח על העץ. המיתר עשוי היום ממתכת אך בעבר היה עשוי ככל הנראה מגידי בעלי חיים שונים או סוגי שרכי ג'ונגל שונים. בקצה השני של הקשת, מגולפת בבירמבה מדרגה קטנה, כלומר היקף שני הסנטימטרים התחתונים קטן בחצי, על מנת שאפשר יהיה לעגן את המיתר על ידי לולאה. בתור תיבת תהודה משמשת דלעת יבשה, חלולה ומצופה לק (הלק מחזק את הדלעת) בגדלים שונים, הנקראת "קבאסה" (cabaça). בקבאסה שני חורים, דרכם עובר חוט (צמר למשל), היוצר לולאה. המקיפה את הבירמבאו בגובה כעשרים ס"מ מתחתיתו. מלבד קיבוע הקבאסה במקומה, החוט מעביר את תנודות הצליל מן המיתר לקבאסה.
לשם הקשה על המיתר משתמשים במקל עץ דק וארוך (מעט יותר מעפרון) הנקרא בקטה (baqueta). את הצלילים אשר מפיק הבירמבאו ניתן לשנות תוך שינוי אורך המיתר ממנו מופק הצליל, על ידי הידוק אבן (פדרה) או מטבע (דובראו, מואדה moeda) בין המיתר לקשת.
אביזר נוסף המשמש ליצירת צלילים נוספים בקצב הפריטה הוא מעין רעשן המורכב על אצבעות כף היד האוחזת במקל (קאשישי caxixi). הקאשישי עשוי משזירת סיבי במבוק או סיבי קש, או כל סיב אחר, ובתוכו אבנים קטנות, צדפים או גרגרי מאכל למיניהם.
מספרים כי בעבר היה החלק המגולף בתחתית הברימבה מחודד, כך בהתאם לצורך ולזמן, ניתן היה להפוך את הבירמבאו לכלי תקיפה דוגמת חנית או סכין. תאוריות נוספות מספרות כי היו תקופות בהם גודל הבירמבאו לא עלה על שתי אמות. כך ניתן היה להסתירו בנקל כאשר עברה משטרה, כיוון שבירמבאו גדול היה בבחינת דגל הנראה אל מרחוק המעיד על קפואריסטים בסביבה.
במקור היו משתמשים בעץ הבירמבה לבניית הבירמבאו, אך כיום משתמשים בסוגי עצים שונים כמו pereiro וה pau-de-ferro. בדרום ברזיל בעיקר החלו לייצר בירמבאו מעץ הבמבוק, ובאוסטרליה אימצו את המנהג, בשל מחסור בעצים מהסוג הנפוץ בברזיל.
ניתן לייצר בירמבאו במהירות רבה, או לעבוד עליו לאט ובדיוק רב וליצור בירמבאו איכותי ויקר יותר. בירמבאו מתוצרתו של מסטרה וואלדמאר למשל, מגיעים למחירים הגבוהים עשרות מונים מבירמבאו רגיל בשווקים בברזיל. אורך חייו של בירמבאו נע בין שנים ספורות ועד עשרות שנים.
סוגים
קיימים שלושה סוגי בירימבאו - גונגה, מדיו וויולה - הנבדלים זה מזה בגודל תיבת התהודה ובעומק הצליל. כגודל תיבת התהודה כן עומק הצליל:
טכניקת הנגינה
לצורך הפקת צלילים מהבירימבאו, אוחזים בקשת הגדולה ומיתר הברזל בכף היד, ומותחים ומקצרים את המיתר לשינוי גובה הצליל על ידי הידוקו בעזרת אבן או מתכת עגולה (דובראו) באמצעות האצבע והאגודל. על המיתר מקישים בעזרת הבקטה. מכאן נובעים שלושה צלילים עיקרים: השניים הראשונים נקיים והרמונים זה לזה בגבהים שונים, ואילו השלישי צורם (דיסוננס).
את פתח תיבת התהודה מצמידים ומרחיקים מהגוף חליפות לשינוי אופי הצליל בין אטום ופתוח.
שימושי הבירמבאו מחוץ למעגל הקפוארה
הבירמבאו לא תמיד מופיע בהקשר של קפואירה. הבירמבאו משמש רבות ככלי קצב במוזיקה מודרנית. Bira Almeida מזכיר בספרו (Capoeira, a Brazilian Art Form: History, Philosophy, and Practice) את Nana Vasconcelos ואת Paulinho Da Costa כשני פרקשיוניסטים (אמני כלי הקשה) מבריקים אשר מפיקים צלילים ואפקטים בלתי רגילים מבירמבאו. ספולטורה (Sepultura) להקת רוק כבד מברזיל, הפיקה אלבום בשם רוטס (Roots – שורשים) אשר מדבר על השורשים הברזילאים, ובשיר Atitude, הם פותחים בסולו בירמבאו.
בקובה, הבירמבאו (אשר בפי המקומיים נקרא בורומבומבה burumbumba) משמש לתקשורת עם רוחות האבות המתים בטקסי סיאנס והעלאה באוב.
באפריקה ואף בברזיל, הבירמבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות. בנוסף, האמנים המקומיים של ברזיל נהגו לשיר עמו בהופעות לקהל הרחב.
Queen Radio: Volume 1
רקע
"Super Freaky Girl", הסינגל הראשון והיחיד מתוך האוסף, פורסם ב-12 באוגוסט 2022. זהו שיר הסולו הראשון של מינאז' מזה שלוש שנים. הוא מכיל סימפול של השיר "Super Freak" של ריק ג'יימס משנת 1981. גרסה מורחבת של השיר בשם "רומן רמיקס" יצאה בהפתעה ב-18 באוגוסט 2022. ברמיקס התווספה גרסה נוספת המבוצעת על ידי האלטר אגו של מינאז', רומן זולנסקי. הוא הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 – שירה הראשון של מינאז' שעושה זאת.
נקמה כפולה
הפצה מחודשת
כמו כן, תכיל מהדורת הבלו-ריי את התוספות הבאות::
תחנת הרכבת התחתית קנטון
תחנת הרכבת התחתית קנטון (באנגלית: Kenton station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. בתחנה הממוקמת בסמוך לגשר קנטון שבצפון מערב לונדון עובר קו בייקרלו של הרכבת התחתית של לונדון בנוסף למספר קווים פרבריים של הרכבת העילית של לונדון שעוצרים גם הם בתחנה.
היסטוריה
כאשר נבנתה התחנה בשנת 1837 היא הייתה אחת מכמה תחנות שנבנו על קו הרכבת "New Line" של חברת הרכבות לונדון ונורת'ווסטרן.
מגרש הפחם של התחנה בצד המזרחי של הרכבת, שהרכבות כבר לא נדרשו לו, נמכר לרשת סופרמרקטים בבריטניה שפתחו בו סניף חדש.
פנטלאו דה אביירו
פנטלאו דה אביירו (בפורטוגזית: Pantaleão de Aveiro, בן המאה ה-16) היה נזיר פרנציסקני פורטוגלי, שעלה לרגל לארץ ישראל, שהה בה כשלוש שנים ובשובו חיבר ספר על פרשת מסעותיו.
קורות חייו ומעשיו
אין מידע ברור על חייו. מניחים על פי שמו שנולד בעיר אביירו שבצפון פורטוגל, וכשנתקדש לנזוּרה נקרא פנטלאו על שמו של הקדוש הנוצרי פנטלאון. בצאתו למזרח היה עמית בקהילת מנזר סן של שַבּרֶגַש בליסבון.
פנטלאו דה אביירו נסע לאיטליה והשתתף בהתכנסויות האחרונות של ועידת טרנט. בהקדמה לספר מסעותיו בארץ ישראל סיפר כיצד התבקש על ידי בוניפציוס מרַגוּזָה, הקוסטוס של משמורת ארץ הקודש, לסייע באיתור מועמדים לשירות במזרח במקום אלה שמילאו את מכסת חובתם. אחרי שהצליחו לצרף שישים נזירים למשימתם, הפליג מוונציה למזרח, ויחד עם המגויסים החדשים הגיע לארץ ישראל, ככל הנראה ב-1562.
מסע בארץ הקדושה לפרטיה
ספרו של פנטלאו, שבזכותו הוא זכור, "מסע בארץ הקדושה לפרטיה" (Itinerario da Terra Sancta e suas particularidades), פורסם ב-1593. הספר זכה למהדורות חוזרות במשך המאות ה-17 וה-18, כולן בליסבון. מהדורה חדשה ראתה ראתה אור ב-1927 בעריכת ההיסטוריון אנטוניו באיו בהוצאת אוניברסיטת קוימברה. הספר לא תורגם לשפות אחרות. פרקים הנוגעים ליישוב היהודי בארץ ישראל תורגמו לעברית בידי נחום סלושץ, והם מופיעים גם אצל מיכאל איש-שלום. סלושץ הביא במאמרו גם תרגום של הקטעים בהם מספר דה אביירו על יהודֵי קפריסין וסוריה שנקרו בדרכו.
בסיפורת
מהעדר עובדות ברורות על חייו של פנטלאו דה אביירו, טווה הסופר הפורטוגלי בן זמננו פרננדו קמפוש (1926–2017) רומן היסטורי בשם "בית האבק"  על סמך הכתוב בספר מסעותיו של פנטלאו. הספר ראה אור ב-1986, ועלילתו מתמקדת בתככי חצרות המלוכה, בתנועת הרפורמציה, במאבקים הנסתרים בלשכות הוותיקן, אך בעיקר בשלוחות המתרחבות של האינקוויזיציה הספרדית.
בנק מרמורוש, בלנק ושות'
בנק מרמורוש, בלנק ושות' (ברומנית: Banca Marmorosch, Blank & Co) הוא בנק שנוסד ונוהל על ידי יהודים רומנים, היה אחד הבנקים הוותיקים ביותר של רומניה ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הבנק הגדול והחזק ביותר ברומניה.
היסטוריה
בשנת 1848, בתקופת המהפכה בוולאכיה, הסוחר היהודי הוולאכי יעקב מרמורוש ייסד בבוקרשט עסק שפעל בתחומי המסחר ומתן הלוואות ונשא את שמו. מאוחר יותר עשה שותפות עם הבנקאי היהודי יעקב לבל, גיסו של בלנק ובשנת 1864 עם מאוריצ'יו בלנק. ב-1865 הצליח לבל לשכנע את הבנק האימפריאלי העות'מאני לפתוח סניף ברומניה תחת השם "הבנק של רומניה" (Banque de Roumanie). ב-1870 פרש יעקב מרמורוש מעבודתו ונסע לווינה. בלנק שינה ב-1874 את שם הבנק ל"מרמורוש, בלנק ושות'", בנק מקושר לבנק הווינאי של יצחק לבל והפסיק כל פעילות שלא הייתה בתחום הפיננסי. ב-1905 הפכה השותפות לחברת מניות עם הון רשום של 8,000,000 לאי, שהוגדל מאוחר יותר ל-125,000,000 לאי.
במלחמת העצמאות של רומניה תמך הבנק בפעולות הצבאיות של הממשלה ובעקבות זאת, כעבור שנתיים, הפרלמנט הרומני העניק למאוריצ'יו בלנק את האזרחות הרומנית (הרומנים מנעו את האזרחות מרוב יהודי רומניה עד אחרי מלחמת העולם הראשונה).
בשנת 1878 הבנק מימן, יחד עם היזם Leon Guillaux, את סלילת מסילת הברזל בין בוקרשט ובין פרדאל ובשנת 1882 את המנהרה בין ברבושי ובין גאלאץ. מאותה שנה מימן הבנק את התיעול של בוקרשט. ב-1887 הבנק השתתף בהקמת בית החרושת לנייר בסקאן (Scăeni). מ-1889 הבנק היה לחברה בערבון מוגבל של בנק Darmstädter מברלין ושל הבנק המסחרי של פשט עם הון של שניים וחצי מיליוני פרנקים. הבנק, יחד עם המהנדס I. G. Cantacuzino, הניח את היסודות של בית החרושת למלט בבראילה ומימן את מסילות הברזל בקווים דורוחוי-יאשי ורמניקו ולצ'אה-קאינן (Câineni), בשנת 1895. ב-1897 ייסד הבנק את חברת הביטוח Generala (הכללית), עם הון של שלושה מיליוני פרנקים. ב-1898 המיר הבנק 54 מיליוני פרנקים, הלוואה שקיבלה עיריית בוקרשט וארגן מחדש את בית החרושת לסוכר בקיטילה (Chitila) עם הון של שניים וחצי מיליוני פרנקים. משנת 1905 החברה נרשמה כחברה אנונימית עם הון של שמונה מיליוני פרנקים. עסקי הבנק התרחבו גם מחוץ לרומניה, השתתפות בהלוואה של 35,000,000 פרנקים לעיריית סופיה וייסוד הבנק למסחר והשקעות של סלוניקי.
בשנות העשרים של המאה העשרים בנק מרמורוש, בלנק ושות' היה הבנק המסחרי הגדול והחזק ביותר ברומניה. לבנק היו 25 סניפים ברומניה ו-4 סניפים בחו"ל, בפריז, בווינה, באיסטנבול ובניו יורק. הבנק היה מעורב בניהול 115 פירמות, שדרכן היה מקורב למחנה בניות הברית של ההסכמה הלבבית, אך שמר גם על הקשרים הוותיקים עם השותפים מהבנק הווינאי ומהבנק הבודפשטי.
הגריפונים סנקט פטרבורג
היסטוריה
הקבוצה השתתפה בליגת הפוטבול הרוסית מאז הקמתה בעונת 2009 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016. באותה עונה גם התמודדה בליגת האלופות בפוטבול. בעונת 2020 עברה להתמודד בליגת המשנה בפוטבול של פינלנד.
בעונת 2013 סיימה כסגנית אלופה ובעונת 2015 הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בפוטבול. בעונת 2017 העפילה שוב לגמר הטורניר (המכונה "הבול הרוסי", Russian Bowl) אך הפסידה לפטריוטים מוסקבה וסיימה כסגנית האלופה. בעונת 2018 הודחה בשלב חצי הגמר על ידי הספרטנים מוסקבה.
ליגת הפוטבול האמריקאי (LAF)
מקור: האנציקלופדיה לפוטבול
אליפות רוסיה
מקור: first & goal
ולינור
ולינור (Valinor) היא ממלכה קדושה בעולמו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר בה חיים הולאר (Valar) והמיאר (Maiar), הם האלים בלשון האדם. פשר שמה הוא "ארץ הולאר" ובמאפייניה דומה לתפיסות שונות בדבר גן עדן.
בטרם קיבל העולם את צורתו העגולה, שכנה ולינור במערב, כאשר הארץ התיכונה מזרחית לה; עוד יותר מערבית לוולינור נמצא הים החיצון, ואחריו גבולות העולם - לשם רק הולאר והמיאר, היצירים הנשגבים ביותר, יכלו להשקיף.
חשיבותה
ולינור היא אחד המחוזות הקדושים ביותר הנמצאים ביבשת אמן (Aman). מלבדה, נמצאים באמן גם ארץ האלים, לורין, מנדוס, אולמות ההמתנה (שהם בעצם עולם המתים) וכן מספר מקומות בעלי חשיבות פחותה. ולינור הייתה כמעט הצפונית ביותר בארץ אמן המאורכת. עירה הראשית הייתה ולימר (Valimar), עיר הולאר, המכונה עיר הפעמונים, שכל רחובותיה היו מזהב.
מול שערי ולימר הייתה גם מהנקסר (Mahanaxar), טבעת הגורל, שבה נהגו 14 הולאר לקיים את מועצותיהם. שם גם קבעו, כאשר גילו כי העלפים התעוררו והם חיים בארץ התיכונה, להביאם אל ארצם למען יהיו מוגנים מפני אפילת הארץ התיכונה, ומפני רשעותו של מלקור (Melkor), אל הרוע, אשר נחשב לאדיר כאחד הולאר, אם לא למעלה מכך. ואכן, לאחר זמן מה, באו מרבית העלפים מן הארץ התיכונה, בשלוש עדות עיקריות: וניר, נולדור וטלרי. הוניר, זהובי השיער, הגיעו כולם לאמן. הנולדור, שחורי השיער, באו אחריהם, ורק מעטי מעטים נותרו בארץ התיכונה, ליד האגם קויוינן (Cuivinen), לידו התעוררו. הטלרי, כסופי השיער, הם שהגיעו אחרונים, אולם רבים מהם עוד נותרו בארץ התיכונה.
באותן שנים, כאשר חיו עלפי אמן, המכונים קלקונדי (Calaquendi), עלפי האור, נעשתה ולינור יפה בהרבה ממה שהייתה, וחופיה נעשו לבנים ומבהיקים ומוארים באבני חן, שאותן מצאו הנולדור בעת חציבתם בהרים. הטלרי בנו נמל מפואר, אלקולונדה (Alqwalonde) נמל הברבורים, הגדוש בפנסים. לאזורים ההם קראו העלפים והולאר בשם אלדמר (Eldamar), בית העלפים. חוץ מנמל הטלרי נוסדה שם טיריון, העיר אשר על גבעת טונה ובה חיו הנודלור. מסופר כי הייתה זו היפה בערים אשר בנו העלפים אי-פעם.
שני עצי האור הקדושים צמחו בלב ולינור, אך די קרוב ללורין, על תל ירוק בשם אזלוהר (Ezelohar). יבנה (Yavanna), אלת כל הצומח, היא אשר בראה את שני העצים במחשבתה בעזרת שירתה; אך מסופר כי גם ניינה (Nienna), אלת הצער והחמלה, עזרה בכך שהרוותה את תל אזלוהר בדמעותיה. שני עצי האור נבראו עוד בטרם התעוררו העלפים משנתם. בנוסף, שני העצים ההם היו המאור השני שהיה בעולם, אחרי ששני פנסי הולאר נהרסו כליל, ובטרם נבראו השמש והירח. שני העצים היו המאור היחיד באותם ימים, אשר היה בעל עוצמה אף אדירה משל שמש וירח; אך הוא האיר רק בארץ אמן, וולינור הייתה גדושה בו, עת שבארץ התיכונה המאור היחיד היה אור הכוכבים.
מעמדה בטרילוגיה
ולינור הפכה לסמל בספרים של טולקין, כמקום נשכח, אך קדוש, שבו שורר האלמוות, ובו החי והצומח לעולם לא יכמשו - כי אדמתו, וכל השוכן בו, מבורכים. שם קיימים כל אותם יצורים נפלאים שלא קיימים עוד בארץ התיכונה, אפילו חיות שכביכול נכחדו מן העולם, ובני האדם לא יזכו לראותן עוד. לשם שאפו בני נומנור (שהיו בני-אדם בני-תמותה) להגיע, ואף חפצו למשול במקום ההוא, וכך להשיג חיי נצח. הם נכשלו ונענשו קשות על תאוותם לדבר שאינו בהישג ידם. לאחר העידן הראשון, החלו לשוב העלפים לוולינור כאשר הם חצו את הים מערבה, בדרכים החסומות בפני בני תמותה. טרילוגיית שר הטבעות מסתיימת בכך שהגבירה גלדריאל, האדון אלרונד והשר קירדן, יחד עם המיא אולורין הידוע יותר בתור גנדלף הקוסם וההוביטים פרודו ובילבו בגינס, יוצאים באוניה האחרונה של מיתלונד (Mitlond), הנמלים האפורים אל ולינור הברוכה.
Aman (Śródziemie)
דניאל אהביאל
דניאל אהביאל (נולד בט"ז באב תשכ"ג 6 באוגוסט 1963 בלונדון) הוא כנר ישראלי.
קורות חיים
אהביאל נולד וגדל בלונדון, במשפחה חילונית. אביו - יליד פולין, ניהל בתחילת שנות ה-70 תנועה אירופאית שבין מטרותיה היו לגרום לכך שהבריטים ייכנסו לאיחוד האירופי, ליצור מטבע אירופי כללי (בסופו של דבר נוצר האירו), וכן יצירת פרלמנט אירופי כללי. אמו, ילידת אנגליה שמשפחתה הייתה כולה מפולין, ורובם לא שרדו את השואה, הייתה חברת מועצה פעילה בעיריית לונדון.
משפחתו לא חגגה שום טקסים יהודיים. ועל כך סיפר בראיון: "לא היינו הולכים לבית כנסת גם לא ביום כיפור, ואף לא עשו לי בר מצווה. אבי בא כבר במקור מבית של משכילים, אך הוריו עוד הלכו לפחות לבית הכנסת בראש השנה ויום כיפור, אולם, מצד שני, לא הייתה לזה שום משמעות בשבילם. אמי לעומת זאת, באה מבית מסורתי-מינוס, ובתור ילדה היא הייתה ילדה מאוד רצינית ואינטליגנטית. היא הייתה שואלת את הוריה כל מיני שאלות על מעשים שונים שהם היו עושים, למה הם עושים אותם. אבל הם ענו לה תמיד על כל השאלות – "ככה". מאותן תשובות של הוריה היא הבינה שכל עניין היהדות אצלם הוא לא רציני, ולכן פסקה לעסוק בכך והלכה לפתח את האינטליגנציה שלה".
לימודי מוזיקה
אחיו הבכור הגדול ממנו ב-6 שנים (שבהמשך נפטר), סבל מפיגור שכלי ונשלח לתרפיה במוזיקה. דניאל הגיע גם הוא לאותם מפגשים ומשם החל לאהוב מוזיקה.
בגיל 8 החל ללמוד נגינה בכינור בבית ספר למוזיקה. בבית ספר זה למד גם מקהלה, תזמורת קאמרית, תזמורת נוער, פסנתר וכלי הקשה. בגיל 12 עבר לבית ספר אחר למוזיקה שם התמקד גם בלימודי פסנתר. בגיל 18 למד תואר ראשון באוניברסיטת יורק שבבריטניה והתמחה גם במוזיקה אתנית, מוזיקה אלקטרונית ואלתור. לאחר סיום הלימודים ניגן עם להקות במשך כשלוש שנים, ואף עסק בנגינה כהכנסה צדדית.
בעקבות קריאה בספרי סיפורים על רבי נחמן מברסלב והבעל שם טוב שהיו שייכים לדודים שלו, החל להתקרב ליהדות. הוא עבר להתגורר בסמוך לשכונת גולדרס גרין בלונדון על מנת להתקרב ליהודים.
ב-1987 הגיע לישראל לשלושה חודשים. התגורר ביישוב בצפון והתנדב בחקלאות אורגנית של היישוב. לאחר מכן עזב את היישוב והסתובב בצפת וירושלים עד שהגיע לעבודה בשיפוץ בורות לוץ. הבחורים שאיתם עבד עבדו ביום וניגנו בלילה והיו בתהליך של חזרה בתשובה - ובעקבות כך התחזק גם דניאל. כאשר עברו שלושת החודשים חזר לאנגליה, אך הרגיש שם חוסר רוחני עז וכעבור חודשיים, בערב פסח, חזר לישראל והתגורר בתל אביב, בדירת שותפים עם חברים שעבדו איתו בבורות לוץ. לאחר כשנה התחתן, ועבר לגור במצפה רמון שם לימד מוזיקה בבית ספר לאמנויות. לאחר ארבע שנים עברו הזוג להתגורר במבשרת ציון.
חזרה בתשובה והתקרבות לחסידות ברסלב
באותה תקופה אשתו החלה בקריאת ספר ליקוטי מוהר"ן וכך התקרב גם דניאל לחסידות ברסלב. ב-1995 החל יחד עם אשתו סיגל תהליך של חזרה בתשובה ורבם היה הרב דניאל סטבסקי. ב-2001 הפך לחסיד ברסלב, ועבר להתגורר בקריית יערים הוא אב לשניים, וסב לשישה נכדים.
התפרסם כנגן כליזמר בסגנונות מוזיקה חסידית, מוזיקה אירית ומוזיקה צוענית.
ניגן במשך שלוש שנים עם הזמר חיים דוד סרצ'יק. ניגן עם הגיטריסט מנחם הרמן, ועם להקת החתונות 'לכתחילה'.
במהלך השנים הופיע דניאל בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, בין השאר בארצות הברית, קנדה, ברזיל, בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, איטליה, ספרד, קונגו, הונג קונג רוסיה ודרום אפריקה.
ב-2011 גילם את ר' אלימלך הגבאי במחזמר "שירים ונפלאות", שכתב דודי איינהורן וביים ישי לפידות.
בחנוכה ה'תשע"ג (דצמבר 2012) גילם רב מקובל בשם שמעיה האבטליוני במחזמר "שירים ונפלאות בבית הספר".
ב-2009 הוציא את המופע "לב העולם אתה", נגינה בכינור המשולבת בקטעי שירה וסיפור.
אהביאל שימש כשופט אורח בגמר התחרות "הקול הבא" של רדיו קול חי.
בשנה האחרונה משתתף בקביעות בשיעוריו של "הינוקא" הרב שלמה יהודה ואחר השיעור מצטרף בכינורו לפסנתר שהינוקא מנגן עליו.
לליטפור
לַליטְפּוּר (בנפאלית: ललितपुर, בעבר: पाटन - פָּטָן; בנווארית: यल - יאלה) היא עיר בפרובינציית בגמטי שבמזרח נפאל. העיר שוכנת בעמק קטמנדו לגדתו הדרומית של נהר בגמטי, המפריד בינה ובין הבירה קטמנדו. לליטפור ידועה בעולם בעיקר בזכות המקדשים והארמונות בני המאה ה-17 הנמצאים בכיכר דורבר (המוכרזת כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו), וגם בשל האגדות האופפות את ההיסטוריה שלה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2021 התגוררו בלליטפור 294,098 תושבים.
העיר ידועה בנפאל כמקום העיקרי בתחומי עבודות מתכת, תכשיטנות, אמנות מסורתית וקישוטים לפסטיבלים, והרבה אמנים ידועים חיים בתחומה. חלק נכבד מתושבי העיר עוסק במלאכות יד בסדנאות קטנות, אם כי פרנסת מרבית אזרחי העיר היא מחקלאות.
היסטוריה
אגדת יסודה של העיר מספרת על איכר שנרפא מצרעת לאחר ששתה ממימיו של מעיין במקום בו היום נמצא מקדש קומבהשוואר. המלך, שנוכח בנס, שינה את שמו של האיכר ל"לַליטה" (מילולית: יפה). באותו הלילה חלם המלך חלום, לפיו במאגר מים הסמוך למקום בו נרפא האיכר ישנו פסל לינגאם קדוש (סמל פאלי המייצג את שיווה). המלך הצטווה למצוא את הלינגאם, ולייסד במקום עיר בשם לליטפור, כשם העיר הרשמי כיום.
תחילת ההתיישבות בשטח העיר מיוחסת לקיראטים, שליטיו הקדומים של עמק קטמנדו במאה השלישית לפנה"ס, ומאמינים שהיא העתיקה ביותר בערי העמק. בתקופת ממלכת ליקצ'אבי, במאות השישית עד התשיעית לספירה, נמצאו בשטח העיר כמה כפרים גדולים יחסית לתקופתם, ופעילותם של מנזרים הפכה את המקום למרכז בודהיסטי חשוב. חשיבות המקום כמרכז בודהיסטי גדלה במשך תקופת טקורי (עד המאה ה-13). בתקופה זו נבנו מנזרים גדולים (מיעוטם עוד פעילים כיום), וגדלה השפעת זרם הוג'ריאנה. באזור זה ישנה גרסה מקומית ייחודית של הבודהיזם (שמקורה בנווארים לפיה מעמד דתי משויך לקאסטה, ומועבר בתורשה. מסורת זו נחלשה עם השנים ופנתה מקומה להינדואיזם (אם כי חלק גדול מהאוכלוסייה עודו ממשיך בדרך זו). במקביל למסורת זו מנזרים של בודהיזם טיבטי התקיימו בעיר לאורך ההיסטוריה.
מרבית מבני העיר המפוארים נבנו בתקופת שלטון שושלת מאלה, כאשר העיר היוותה עיר-מדינה עצמאית, במאות ה-17 וה-18. בשנת 1768 פטן נכבשה על ידי פריטוי נראיאן שאה שאיחד את האזור תחת שלטונו. העיר נותרה תחת שלטון שושלת שאה עד המאה ה-19 עם תחילת תקופת ראנה, שנמשכה עד תחילת עידן נפאל המודרנית ב-1951. התיעוש עם גדילת צפיפות האוכלוסייה גרמו לשינוי פני העיר במהלך המאה העשרים. מצב השימור של מקדשים ומנזרים רבים נפגע, וכיום נעשה מאמץ בינלאומי גדול לפעול לשימור מורשת העיר.
סטופות אשוקה
ארבע סטופות הממוקמות בארבע כנפות העיר מתוארכות למאה השלישית לפני הספירה. אמונה מקומית מייחסת את בנייתן לבתו של אשוקה (לימים אשוקה הגדול, קיסר האימפריה המאורית) שכביכול ביקר באזור בשנת 250 לפני הספירה. (לביקור זה אין עדויות היסטוריות.) יחד עם סטופה חמישית שמאמינים כי הייתה במרכז (במיקום בו כיום ניצב ארמון מנגל), צורת העיר המקורית יצרה צורתו של הסמל הבודהיסטי של גלגל דהארמה.
כיכר דורבר
האתרים החשובים ביותר בעיר הם ארמון מנגל (מילולית: הארמון שבמרכז) וכיכר דורבר (כיכר הארמון) שמולו. מתחם זה הוא אחד מאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו שבעמק קטמנדו. מרבית אזור הכיכר קיבל את דמותו הנוכחית במאות השש-עשרה והשבע-עשרה, בעיקר בתקופת שלטונו של המלך סידהי נראסינג ושל בנו שְרי ניבאס. הארמון עצמו כולל מספר מבנים מפוארים שנוספו בהדרגה על ידי המלכים השונים ומספר מקדשים קטנים, חלקם מוקדש לאלה טאלֶג'ו, האלה האפוטרופסית של מלכי שושלת מאלה. אחד מבנייני הארמון משמש כיום כמוזיאון פטן.
המקדשים העיקריים בעיר נמצאים בכיכר שממול הארמון. ככלל, המקדשים בחלקה הצפוני של הרחבה קדמו היסטורית לאלו שבחלקה הדרומי.
בקצה הכיכר הצפוני ניצב מקדש לאל בהימסן, אל מסחר המזוהה כאחת מהתגלמויות שיווה בתרבות הנווארית, וכיום דמותו מזוהה גם עם אחד האחים פּנְדַו מהמהאבאראטה. המקדש, שנבנה בשנת 1681, הוא אחד הפעילים ביותר באזור, והוא מהווה מוקד של פסטיבל שנתי המוקדש לבהימסן.
מדרום לו נמצא מקדש וִישְוֶשוָאר, על שם אחד מכינויי האל שיווה, שנבנה על ידי המלך סידהי נראסינג בשנת 1627. הכניסה למקדש זה נשמרת על ידי פסלי דמויות רכובות על פילים. ממול למקדש נמצא מזרקת מאני דהארה (מזרקת אבן-החן), מזרקה קטנה המציגה תחריט אבן מורכב של הזוג שיווה ופרוואטי. אגדה מקומית מספרת כי המלך סידהי נארסינג יישאר בפטן ולא יעלה לשמים עד שפסלי הפילים ירדו מהמקדש לשתות מהמזרקה. אגדה אחרת, המתייחסת למיתוס האגם הקדום בעמק קטמנדו, אומרת כי כאשר ירדו הפילים לשתות וכאשר יעוף האנקור המפוסל מעל ראש פסלו של המלך יוג נרֶנדרה הניצב על עמוד אבן במורד הכיכר, אז יתמלא עמק קטמנדו במים מחדש. לאגדות אלו גרסאות רבות ושונות. בישראל ידוע השיר "נפאל" שכתבה רחל שפירא בביצועה של גלי עטרי, שמילותיו נכתבו בהשראת האגדות הכרוכות בפסלים. העמוד עם פסל המלך והציפור נמצא דרומה ממקדש צ'אר נרייאן, והוא מתאר את המלך כורע לכיוון מקדש טאלג'ו שבארמון, כאשר מאחוריו נחש שבראשו ניצב אנקור. לצידי המלך יושבות שתי נשותיו. הפסל נבנה בימי המלך יוג נרֶנדרה, שדמותו ככל הנראה היא המפוסלת, אם כי ישנם נפאלים המאמינים כי זוהי דמותו של סביו סידהי נראסינג. הפסל נחרב לאחר שרעידת אדמה פקדה את המקום. מקדשים חשובים אחרים בכיכר הם מקדש קרישנה, המושך המוני עולי רגל הינדים מנפאל ומהודו, ומקדש צ'אר נרייאן המוקדש לאל וישנו. פעמון ענק נבנה ב-1737 על ידי המלך וישנו מאלה, כמנחה לאלה טאלג'ו, האלה האפוטרופסית של שושלת המאלה. בדרום הכיכר נמצאים הצָ'יסינג דֶוַואל (המקדש המתומן) המוקדש גם הוא לקרישנה, ומקדש בהאי דוואל, שנבנה בשנת 1678 כהעתק של מקדש וישוונאת בעיר ורנאסי בהודו.
קווה בהא
קְוָוה בַהָא (Kwa Baha) הוא המנזר הנווארי הבודהיסטי הגדול והחשוב ביותר, המהווה מוקד עלייה לרגל לבודהיסטים מהאזור. המנזר ידוע גם בשם מקדש הזהב, בגלל שמו הקדום וגגותיו המוזהבים. הוא יוסד ככל הנראה בתחילת האלף הראשון לספירה, והוא שונה מכיכר דורבר בדגשים הבודהיסטיים של האמנות בו. המקום הוא למעשה מתחם הכולל מקדש מרכזי ומקדשים קטנים נוספים. במנזר ניתן למצוא כתובות ותחריטי קיר ממאות השנים האחרונות, ואמנות נווארית הייחודית לעמק קטמנדו.
מקדש קומבהשוואר
מקדש קומבהשוואר הוא מהחשובים והמיוחדים במקדשים ההינדים בנפאל. חלק מהמבנים בו מתוארכים כבר לתקופת הליקצ'אבי (המאות החמישית עד השמינית לספירה), והמקדש המרכזי נבנה במאה ה-14. מיקומו של המקדש מיוחס למיתוס הייסוד של פטן, והאמונה ההינדית אף קושרת את קדושתו לקדושת אגמי גוסאינקונד, אגמים קדושים להינדים הנמצאים גבוה יותר בהרי ההימלאיה, כחמישים קילומטרים צפונית לעמק קטמנדו.
פרחיה בן משולם
הרב פרחיה בן משולם היה חכם יהודי בתימן במאה ה-14.
כתב שו"ת העוסק באמונת ישראל ובמחשבת ישראל. סך התשובות שהשתמרו הוא 40. השאלות נשאלו על ידי הרב יעקב הכהן ב"ר יפת. הרב יוסף קאפח ההדיר את החיבור בשנת התשמ"ה, תרגמו והעיר הערות. לדברי הרב קאפח, הרב פרחיה עסק בנושאי מחשבה ופילוסופיה, ובלט בבקיאותו בדברי הרמב"ם ובהעמקה בהם.
פירושיו למקראות אינם ידועים לנו, וכפי הנראה היו ידועים רק בתימן.
שחף שחור-ראש (מין)
שחף שחור-ראש (שם מדעי: Ichthyaetus melanocephalus) הוא מין של עוף ימי מהסוג שחף דגים שבמשפחת השחפיים, החי לאורך הים התיכון, מה שנתן לו את שמו האנגלי: "Mediterranean gull", כאשר שמו העברי הוא תרגום השם המדעי ("melos" - שחור/כהה, "cephalus" - ראש). לעיתים הוא מצוי גם באזורים צפוניים יותר: לאורך אירופה, גדות הים השחור או בצפון אפריקה. השחף מגיע לעיתים נדירות לישראל.
תיאור
השחף מעופף בלהקות קטנות שבמסגרתם מקנן, לרוב בין צמחייה סבוכה בביצות, או באיים באגמים, ולעיתים מקנן לצד שחף האגמים. שחף זה לרוב מתרחק מהים שהרחק מהחופים.
השחף הוא אוכל כל אופורטוניסט הניזון מדגים, תולעים, סרטנים ושאר פרוקי-רגליים, שיריים שונים ועוד.
הספירה (פסל)
הספֵירה (באנגלית: The Sphere) הוא פסל מעשה ידי הפסל הגרמני פריץ קוניג שהוצב בעבר ברחבת אוסטין טובין שבין מגדלי התאומים, ומוצב כיום כאנדרטה לפיגועי 11 בספטמבר בפארק החירות  בקצה הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
תיאור היצירה
היצירה הוזמנה בשנת 1966 עבור מרכז הסחר העולמי על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. במהלך התכנון של מגדלי התאומים שאפה הרשות להזמין את הפסל מהפסל הנרי מור אולם קוניג נבחר לאחר שהאדריכל מינורו יאמאסאקי ראה תערוכה של עבודותיו של קוניג בגלריית סטמפפלי.
קוניג עבד על היצירה בסטודיו שלו בבוואריה, וסיים את העבודה עליו בשנת 1967 - זמן רב לפני שהחלה בניית המגדלים. האמן קרא ליצירה בשם Große Kugelkaryatide (הספירה הקאריאטידית הגדולה) אולם היצירה זכתה במהרה לכינוי המקוצר "הספירה".
היצירה נועדה לסמל את השלום העולמי שיבוא באמצעות סחר עולמי, והוצבה במרכז מזרקה בין שני המגדלים.
היצירה עשויה מ-52 חלקי ברונזה הניצבים על בסיס פלדה, ושקלה 22.5 טונות. גובהה של היצירה 7.62 מטרים וקוטרה 4.6 מטרים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר
היצירה נפגעה במהלך פיגועי 11 בספטמבר מפגיעות חלקי מבנה בעת קריסת מגדלי התאומים. במהלך פינוי המגדלים פורקה היצירה הפגועה (גובהה הופחת מעט בשל הפגיעות), והועברה לאחסנה בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי קנדי. שישה חודשים לאחר מכן, בעקבות סרט דוקומנטרי שנקרא "הקוגל של קוניג" שהופק אודותיה על ידי הבמאי הגרמני פרסי אדלון, הוחלט להציבה כחלק מאתר הנצחה בפארק באטרי שבדרום האי מנהטן ב-11 במרץ 2002. האנדרטה נחנכה בנוכחות ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג, קודמו בתפקיד רודולף ג'וליאני והפסל עצמו.
בשנת 2017 הפסל הועתק למקומו החדש בפארק החירות שהוקם במתחם מרכז הסחר העולמי.
וולת'ם
וולת'ם (באנגלית: Waltham) היא עיר במחוז מידלסקס במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. העיר הייתה מרכז היסטורי לתנועת העבודה ותרמה משמעותית למהפכה התעשייתית האמריקאית. העיר היוותה אבטיפוס לתכנון הערים התעשייתי בארצות הברית במאה ה-19 על פי שמוכר כיום כשיטת וולת'ם-לואל לעבודה ולייצור. כיום מהווה העיר מרכז למחקר ולהשכלה גבוהה והיא כוללת בתחומה את אוניברסיטת ברנדייס ואוניברסיטת בנטלי. על פי מרשם התושבים האמריקאי של שנת 2010 מונה אוכלוסיית העיר 60,636 תושבים.
וולת'ם מכונה גם עיר השעון (באנגלית Watch City) ומזוהה עם תעשיית השעונים האמריקאית. יצרנית השעונים הראשונה בוולת'ם פתחה את שעריה בשנת 1854 והייתה הראשונה שייצרה שעונים בפס ייצור. בשנת 1876 זכתה חברת השעונים וולת'ם בתערוכה העולמית בפילדלפיה במדליית זהב על ביצועיה. החברה ייצרה יותר מ-35 מיליון שעונים לפני שסגרה את שעריה בשנת 1957.
היסטוריה
וולת'ם יושבה לראשונה בשנת 1634 כחלק מווטרטאון ונוסדה באופן רשמי כעיירה רק בשנת 1738.
העיר כוללת מספר אחוזות של מנהיגים ובעלי הון. בין האחוזות ניתן למצוא את בית גור משנת 1806 של מושל מסצ'וסטס, כריסטופר גור; את אחוזת רוברט טריט פיין שתוכננה על ידי האדריכלים הנרי הובסון ריצ'רדסון ופרדריק לו אולמסטד עבור הנדבן רוברט טריט פיין; ואחוזת ליימן שניבנתה ב־1783 עבור הסוחר תיאודור ליימן מבוסטון.
בשנת 1857 יוצר בעיר השעון הראשון בפס ייצור - דגם וולת'ם 1857. חברת השעונים וולת'ם הייתה החברה הראשונה ליצור סטנדטיזציה של חלקי השעון. בשלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה העשרים הייתה וולת'ם בית ליצרנית הרכב מטס אשר ייצרה בעיר את האופנוע הראשון בארצות הברית. ב-1848 הוקם בעיר בית הספר וולטר אי. פרנאלד, בית ספר הראשון בחצי הכדור המערבי שזכה לקבל מימון ציבורי כדי ללמד בעלי מוגבלויות.
שרה סימיוני
שרה סימיוני אזארו (באיטלקית: Sara Simeoni-Azzaro; נולדה ב-19 באפריל 1953) היא אתלטית איטלקייה, אלופה אולימפית (מוסקבה 1980), אלופת אירופה (פראג 1978) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.