cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהושע ברוכי
שליח הסוכנות באירופה
כיון שנאלץ לעזוב את הארץ, מונה ברוכי לשליח הסוכנות אל מחנות עקורים באירופה. בתפקידו זה, הסתובב בין המחנות השונים, בהם רוכזו אלפי ניצולי שואה, וטיפל ברישומי העלייה לארץ. ברוכי הביא עמו את רוחו החסידית, ומעבר לתפקידו הרשמי דאג לעודד ולחזק את הנפשות השבורות שהתגלגלו למחנות אחרי שנות המלחמה הקשה. באחד המחנות פגש ברוכי את שתי אחיותיו עם משפחותיהן ששרדו את כל המלחמה ברוסיה, אליה ברחו ערב כניסת הנאצים לעירם סאנוק. שם גם התברר לו שאחותו הגדולה, רבקה, ואברהם אחיו הצעיר, נספו בשואה.
איש ירושלים
הלנה תמרי, אחותו של ברוכי שגרה בירושלים, התאלמנה במלחמת העצמאות ונפטרה כעבור זמן קצר. ברוכי ואשתו אימצו את ארבעת ילדיה, בנוסף לארבעת ילדיהם. בעקבות אימוץ ילדי תמרי, עזבה משפחת ברוכי את הקיבוץ והתיישבה בשכונת אבו תור בירושלים, סמוך לגבול הירדני.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו הערבים שהתגוררו בבתי יהודים לברוח החוצה. בהשפעת פוליטיקאים ועיתונאים נעצרה הבריחה ההמונית. עיריית ירושלים נאלצה לנהל משא ומתן מול כל משפחה ערבית, כדי לפנות את הרובע היהודי. ברוכי חזר ארצה מס' חודשים אחרי המלחמה, הוא מונה על ידי ראש-העיר טדי קולק בהמלצת מרדכי איש-שלום קודמו לתפקיד. ברוכי פתח משרד סמוך לרחבת הכותל המערבי וממנו ניהל את כל העבודות ברובע. הוא ניהל משא ומתן ממושך מול החמולות עד לפינויין.
בשנת תשל"א מונה ברוכי לתפקיד ראש המועצה הדתית בירושלים. במסגרת תפקיד זה פעל בין היתר להורדת מספר ארגוני החברה קדישא בעיר, שעמד על למעלה מעשרים חברות. הוא הצליח לסגור כמחציתן על ידי איחוד בין חברות. לאחר כמעט שנה פרש מהתפקיד, כיוון שחש שהוא נאלץ להתעסק בפוליטיקה מכוערת ובסכסוכים קדומים, שלא רצה להיכנס אליהם.
חסיד ארצישראלי
יהושע ברוכי נשאר כל ימיו חסיד בויאן אדוק ונאמן. כאמור למעלה, כשהיה בן 6 נסע אל הרבי הראשון, "הפחד יצחק", ולאחר פטירתו נסע לבניו שקבעו משכנם בגליציה, בכורו רבי מנחם-נחום בצ'רנוביץ שנפטר בתרצ"ו ובנו השלישי רבי אברהם-יעקב בלמברג וכן היה קשור מאוד לחתן בנו, רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא. שני האחרונים נרצחו על ידי הנאצים בשואה.
לאחר פטירת רבי ישראל, נקשר ברוכי יחד עם כל חסידי בויאן בעולם לבנו הצעיר של "הפחד יצחק", רבי מרדכי-שלמה, שהתגורר בניו-יורק. רבי מרדכי שלמה העריך מאוד את ברוכי וכינהו בחיבה "הקיבוצניק". בדרכו לשליחות באורוגוואי, נשלח ברוכי על ידי ישיבת תפארת-ישראל של חסידי בויאן בארץ להראות לרבי מרדכי-שלמה את תוכניות הבניין החדש של הישיבה ברח' מלכי ישראל בירושלים. בתוקף שליחות זו, עשה ברוכי שבת שלמה בבית האדמו"ר, דבר שלא מקובל בין החסידים. לאחר השבת כתב ברוכי לאחיו בארץ מכתב בן 7 עמודים בו תיאר את חוויות השבת במחיצת האדמו"ר.
לאחר פטירת האדמו"ר, נותרה חסידות בויאן ללא מנהיג, עד אשר הוכתר בחנוכה תשמ"ה, רבי נחום-בער, נכדו של רבי מרדכי-שלמה, לאדמו"ר הנוכחי לבית בויאן. ברוכי קיבל את מרותו של האדמו"ר בשמחה גדולה, אף שהיה צעיר ממנו בשנים רבות. האדמו"ר אף ביקר בביתו פעם אחת וכן היה סנדק בברית-מילה של נכדו. לאחר פטירתו של ברוכי, חלק לו האדמו"ר כבוד והיה בין המלווים הרבים שליווהו למנוחת-עולמים בהר המנוחות בירושלים.
במשך השנים, היה ברוכי בקשר עם הרבה מאדמו"רי וצאצאי חסידות רוז'ין בארץ. שושבינו בחתונתו היה הרב ברוך פרידמן מחיפה, נכד אדמו"רי סדיגורא, שהיה גם אחד מהעדים החתומים על הכתובה. כמו כן עמד ברוכי בקשר מיוחד עם רבי שלמה-חיים (ר' שלמה'ניו) מסדיגורא שהיה אדמו"ר חשוב וחבר בפועל-המזרחי. בנוסף, היה קשור לכל אדמו"רי רוז'ין בארץ.
יהושע ברוכי נפטר בירושלים בכ"ט בתשרי תשנ"ג (1992) ונקבר בהר-המנוחות בירושלים, לצד אשתו שרה. מספר שנים מאוחר יותר נקרא על שמו רחוב בשכונת גילה בעיר.
הנצחה
מספר שנים לאחר פטירתו, הפיק הבמאי אלי ברמן את הסרט "וצו את יהושע" על תולדות חייו.
בשלהי שנת תשע"ו, 23 שנים לאחר פטירתו, הוציא בנו נחום ברוכי את הספר "חיים של שליחות", אשר מתאר את קורות חייו באופן מעמיק, ומבוסס על מכתבים, קטעי ארכיון וראיונות רבים שנערכו במהלך השנים עם אנשים שונים שעבדו עם יהושע בתפקידיו השונים.
חוק רמת הגולן
חוק רמת הגולן, התשמ"ב-1981 הוא חוק שחוקקה הכנסת ב-14 בדצמבר 1981 ובו נקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן". החוק שהביא לסיומן 14 שנים של ממשל צבאי ברמת הגולן, הוא אחד משני חוקים, השני – חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, בהם קבעה מדינת ישראל את גבולותיה באופן חד צדדי. משמעותו המשפטית של החוק נתונה במחלוקת בקרב מומחי משפט בישראל. בתגובה לחוק קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 497 שקבעה כי להחלת החוק אין משמעות מבחינה בינלאומית.
רקע משפטי
גבולות מדינת ישראל לא נקבעו בעת ההכרזה על הקמת המדינה. מה שכן נקבע על ידי מועצת המדינה הזמנית, בפקודת שטח נטוש, תש"ח-1948 ופקודת שטח השיפוט והסמכויות, תש"ח-1948, הוא היקף תחולת השיפוט הישראלי על שטחי המדינה היהודית לפי החלטת החלוקה וגם על "כל חלק מארץ ישראל אשר שר הביטחון הגדיר אותו במנשר כמוחזק על ידי צה"ל".
ברוח הפקודות לעיל מתש"ח, קיבלה הכנסת, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, תיקון לפקודת סדרי השלטון והמשפט המוסיף את סעיף 11ב, לפקודה: "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בכל שטח של ארץ-ישראל שהממשלה קבעה בצו". תיקון זה איפשר לממשלה להחיל את המשפט הישראלי על מזרח ירושלים זמן קצר אחר כך. ב-1980 נחקק גם חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, אולם משמעותו הייתה בעיקר הצהרתית על הכללתה של מזרח ירושלים בשטחה הריבוני של מדינת ישראל.
הן פקודת שטח השיפוט והסמכויות והן סעיף 11ב לפקודת סדרי השלטון והמשפט התייחסו לשטחי ארץ ישראל המנדטורית ולכן כאשר התקבלה ההחלטה העקרונית על החלת המשפט הישראלי ברמת הגולן, שלא הייתה בגבולות המנדט לא היה ניתן להשתמש בהם והיה צורך בחקיקה ראשית של הכנסת.
חקיקת החוק
לאישור חוק רמת הגולן בכנסת קדם מאבק ציבורי רחב היקף לשמירת הגולן בריבונות ישראלית. את המאבק תחת הסיסמה "אסור לאבד את הצפון" ניהל ועד יישובי הגולן ובמהלכו חתמו קרוב למיליון מתושבי המדינה על עצומה הדורשת את סיפוח הגולן לישראל.
בבוקרו של יום 14 בדצמבר 1981, כחצי שנה לפני תום נסיגת צה"ל מסיני, החליטה ממשלת ישראל בראשות מנחם בגין על הגשת החוק לכנסת. החוק עבר עוד באותו היום בשלוש קריאות, בהליך נדיר שהוביל לביקורת מצד האופוזיציה. סיבה נוספת להתנגדות הייתה הטענה כי החוק עשוי לחסום את הדרך בפני משא ומתן עתידי עם סוריה. סיעת המערך, שהובכה בגלל מחויבותה לגולן מחד, והתנגדותה לנחיצות החוק ולדרך קבלתו מאידך, החרימה את הדיונים וההצבעות, אך שמונה מחברי הכנסת שלה הצביעו בעד החוק, שזכה לתמיכת 63 ח"כים לעומת 21 מתנגדים.
ביקורת בינלאומית חריפה נמתחה על ישראל בעקבות החוק. החלטה 497 של מועצת הביטחון מ-17 בדצמבר קובעת שהחלטה של ישראל להחיל את המשפט, השיפוט והמינהל שלה ברמת הגולן בטלה וחסרת תוקף במשפט הבין לאומי. ההחלטה דורשת מישראל לחזור בה מהצעד האמור.
בתגובה לקבלת החוק אף נוצר משבר ביחסי ארצות הברית–ישראל. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, החליט להשעות את מזכר ההבנה האסטרטגי עם ישראל, ולהקפיא את בקשותיה של ישראל בתחום הביטחון. בשנת 2019 הכירה ארצות הברית תחת הנשיא טראמפ בריבונות ישראל על רמת הגולן. למעט ארצות הברית, אף מדינה לא הכירה בריבונותה של ישראל ברמת הגולן.
משמעות החוק והשלכותיו
בקרב מומחי משפט בישראל קיימת מחלוקת לגבי משמעותו המשפטית של חוק רמת הגולן. יש הטוענים כי החוק סיפח למעשה את רמת הגולן למדינת ישראל והחיל עליה את ריבונות המדינה באופן מלא. אחרים טוענים כי החוק קבע את החלת המשפט הישראלי אך לא את סיפוח רמת הגולן, ומביאים ראייה לדבריהם מהיעדר המילה "סיפוח" מלשון החוק או מהחלטת הממשלה העוסקת בו. גם ראש הממשלה בגין אמר במהלך הדיון על החוק בכנסת לאמנון רובינשטיין: "אתה משתמש במילה 'סיפוח'. אני לא משתמש בה".
למרות קבלת החוק ניהלה ישראל משא ומתן מדיני, גלוי או סמוי, עם סוריה, שהגיע אף לשלבים מתקדמים, וכלל ויתור על רמת הגולן, כולה או מקצתה.
"חוק שריון רמת הגולן" ו"חוק משאל העם"
ב-1999 אושר בכנסת חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999, שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", אשר לפיו החלטת ממשלה לוותר על שטח של המדינה תדרוש אישור של רוב חברי הכנסת (61 או יותר) וכמו כן אישור הוויתור על ידי רוב המצביעים במשאל עם, אך נקבע שסעיף זה יחול רק כאשר יחוקק חוק יסוד המסדיר משאל העם בישראל.
ב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת תיקון לחוק, שכונה "חוק משאל העם" ומסדיר את אופן עריכתו של משאל העם. ב-12 במרץ 2014 אישרה הכנסת את חוק יסוד: משאל עם.
קונסטנטין סרסאניה
קונסטנטין סרגייביץ' סרסאניה  (נולד ב-11 ביוני 1968, מוסקבה, ברית המועצות — נפטר ב-7 באוקטובר 2017, מוסקבה, רוסיה) היה כדורגלן סובייטי-רוסי, מאמן כדורגל, סוכן שחקנים ומנהל ספורטיבי.
ביוגרפיה
אביו של קונסטנטין, סרגיי קונסטנטינוביץ', היה בוגר המכון הרפואי הממלכתי של טשקנט באוזבקיסטן הסובייטית. קונסטנטין עצמו התחנך באקדמיה לכדורגל של דינמו מוסקבה. הוא שיחק באליפויות ברית המועצות בליגה הסובייטית הראשונה והשנייה. בשנים 1990-1993 שיחק בליגה הצרפתית בקבוצות דנקרק וארמנטייר.
משנת 1994 היה סוכן כדורגל ובשנת 1998 קיבל רישיון מפיפ"א.
הוא עבד כמנהל בקבוצת אלניה ולדיקווקז ולאחר מכן בשנים 2006-2008 מונה למאמן ראשי בספורטאקדמקלוב, במקביל למינויו למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג (יולי 2006-2007) ועבד כיועץ לנשיא הקבוצה בתחום מדיניות ההעברות.
מדצמבר 2008 ועד ספטמבר 2009 היה למאמן הראשי של קבוצת הכדורגל חימקי ובסוף 2009 היה למנהל ספורטיבי בדינמו מוסקבה.
מפברואר 2010 ייעץ לנשיא התאחדות הכדורגל הרוסית באותה עת, סרגיי פורסנקו.
מאוגוסט 2010 ועד ספטמבר 2011 היה למאמן קבוצת פאקל וורונז'. בשנת 2012 התמנה לנשיא קבוצת פאקל.
בשנים 2013–2017 כיהן כמאמן קבוצת אטלנטס ובמאי 2017 מונה למנהל ספורטיבי בזניט סנקט פטרבורג לצדו של סרגיי פורסנקו שחזר לתפקיד נשיא הקבוצה.
ב-7 באוקטובר 2017 נפטר במפתיע במוסקבה משטף דם והוא בן 49 בלבד. לממלא מקומו מונה אורסטה צ'ינקוויני.
גביע אירופה בכדורסל 3x3
גביע אירופה בכדורסל 3x3, שנקרא עד 2017 אליפות אירופה 3x3, הוא טורניר הכדורסל 3x3 הראשי לנבחרות לאומיות ביבשת אירופה. הגביע, המאורגן על ידי פיב"א, נערך לראשונה ב-2014 בבוקרשט, רומניה ומאז מתקיים אחת לשנה, למעט ב-2015 וב-2020. חוקי המשחק זהים למשחק 3x3 סטנדרטי, בו סגל הקבוצה מורכב מארבעה שחקנים, 3 במשחק עצמו ואחד מחליף. אלופת אירופה הנוכחית היא.
צביה גרינפילד
צביה גרינפילד (נולדה ב-27 באוקטובר 1945) היא פעילה פוליטית ישראלית, אשר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מרצ בכנסת ה-17. גרינפילד הייתה האשה החרדית הראשונה שכיהנה בכנסת. היא דוקטור לפילוסופיה פוליטית.
ביוגרפיה
גרינפילד נולדה בירושלים במשפחה חרדית ולמדה ברשת החינוך בית יעקב. לאחר מכן למדה לתואר ראשון ושני בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הגמר שלה לתואר שני, משנת 1994, נשאה את הכותרת "מושג האוטונומיה האישית - אוטונומיה כמושג כללי והכרחי או כמושג תלוי תרבות - גישות ושיקולים". נישאה לרופא ילדים אמריקני חוזר בתשובה והם התגוררו מספר שנים בארצות הברית. לאחר חזרתם ארצה, עברו להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, והם הורים לחמישה. בשנת 2004 קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה פוליטית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "המיתוס של הסובייקט : דמוקרטיה כתאוריה מסדר שני על האדם והעולם".
כתוצאה מהתנהלותה ומביקורתה על הציבור החרדי, היא נודתה ממנו הלכה למעשה. גרינפילד מגדירה עצמה כחרדית, ואף נתפסת ככזו על ידי אמצעי תקשורת חילוניים, אך דוברים אחדים בחברה החרדית שהתייחסו אליה טענו כי אינם מקבלים הגדרה זו, משום שלדעתם השתייכות לחברה החרדית משמעה קבלת מערכת אמונות מסוימת, לה גרינפילד כלל אינה שותפה.
פעילות פוליטית
מאז שנות ה-90 פעילה בתחומים פוליטיים וחברתיים. ב-1993 הקימה את מכון "מפנה" לחינוך לשלום, סובלנות ודמוקרטיה בחברה הדתית. גרינפלד הייתה ממקימות תנועת "נשים דתיות למען קדושת החיים", חברה לשעבר בוועד המנהל של "בצלם", ומהחותמים על יוזמת ז'נבה.
גרינפילד כתבה את הספר "הם מפחדים: איך הפך הימין הדתי והחרדי לכוח מוביל בישראל" (ידיעות ספרים/חמד, 2001), שמתח ביקורת קשה על עמדות הציבור הדתי והחרדי. גרינפילד מדמה בספרה את יחסם של החרדים למדינת ישראל לגישתה של הכנסייה הנוצרית כלפי עצם קיומו של העם היהודי. היא טוענת שהחרדים חפצים ואף עמלים להביא בכל הדרכים האפשריות לכישלונה של הציונות ומדינת ישראל במתכונתה החילונית. היא גם מתחה ביקורת על השמאל שלטענתה נטש את הציונות ואיננו מאמין עוד בזכות העם היהודי למדינה בארץ ישראל, תוך שהוא מצדיק באופן עיוור את העמדה הפלסטינית.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצבה במקום ה-100 ברשימת מרצ.
גרינפילד נבחרה למקום השישי ברשימת מרצ-יח"ד לקראת הבחירות לכנסת ה-17 (מקום המשוריין לאישה השנייה ברשימה), אך לא נכנסה לכנסת. ב-4 בנובמבר 2008, לאחר התפטרותו של חבר הכנסת יוסי ביילין, נכנסה לכנסת וכיהנה במשך כשלושה חודשים. בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום השמיני ברשימת התנועה החדשה מרצ ולא נבחרה לכנסת.
ב-2011 ראה אור ספרה "תיקון עולם: המאבק בין תרבויות על חירות, שוויון וזכויות האדם" בהוצאת כרמל.
ב-2017 ראה אור ספרה "התרסקות סיפור קריסתו של השמאל בישראל" בהוצאת ידיעות ספרים.
יחסי סלובקיה–שווייץ
יחסי סלובקיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסלובקית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
13,000 פליטים הגיעו לשווייץ מצ'כוסלובקיה לאחר האביב של פראג בשנת 1968 בו תקפו הסובייטים מברית המועצות את צ'כוסלובקיה שניסתה להחיל רפורמות שנטו לצד הקפיטליסטי.
במהלך שלב ההתפתחות של סלובקיה מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה סלובקיה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של סלובקיה.
שווייצרים בסלובקיה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בסלובקיה שלוש מאות שישים ואחת אזרחים שווייצרים.
פאנצר סימן 4
פאנצר סימן 4 (בגרמנית: Panzerkampfwagen IV) הוא טנק בינוני מתוצרת גרמניה הנאצית. טנק זה היה ל"סוס העבודה" של חיל השריון של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ומ-1942 היווה את עמוד השדרה של עוצבות השריון של כוחות הוורמאכט עד סיומה של המלחמה. הדור הרביעי לטנק הפאנצר היה לטנק הגרמני היחיד שייצורו נמשך לכל אורכה של המלחמה; בסך הכול יוצרו בשנים 1937–1945 למעלה מ-8,500 יחידות מסוג זה. שלדת הפאנצר 4 שימשה גם כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים נוספים, כגון: משחיתי טנקים, רכבי נ"מ ותותחים מתנייעים.
טנקי הפאנצר סימן 4 הוכחו כאמינים ויעילים, והשתתפו בכל הקרבות של מלחמת העולם השנייה (הן בחזית המזרחית והן בחזית המערבית). ייעודו המקורי היה לספק אש מסייעת לטנקי הפאנצר סימן 3 ולחיילי הרגלים, אולם לאחר הפלישה לברית המועצות וההיתקלויות עם טנקי T-34 הסובייטיים העדיפים, השתנה תפקידו העיקרי ללוחמה בטנקים.
הטנק יוצא לבעלות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך המלחמה, בהן פינלנד, רומניה, הונגריה, בולגריה וקרואטיה. לאחר המלחמה רכשה סוריה מספר טנקי פאנצר 4, ואלו השתתפו בקרבות במלחמה על המים ובמלחמת ששת הימים.
פיתוח
הדרישות לציודן של עוצבות הפאנצר (שריון) הגרמניות לשנים הבאות הוגדרו על ידי קבוצת חשיבה שבמרכזה עמד היינץ גודריאן, ממקימי חיל השריון בצבא הגרמני בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בהתבסס במידה מסוימת על המחקר שנערך בתחנת הניסיונות בקאזאן הוחלט שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים, תחת השמות המוסווים "ZW" ו-"BW", זאת מאחר שחוזה ורסאי אסר על גרמניה לייצר טנקים. על פי המתווה של גודריאן ה-ZW, או Zugführerwagen (מגרמנית: רכב מפקד מחלקה) אמור היה להיות טנק קל חמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ ושני מקלעים, ויועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות הפאנצר. ה-BW, או BattalionFührerwagen (רכב מפקד גדוד) היה אמור להיות טנק סיוע בינוני לצד ה-ZW, חמוש בתותח בעל קליבר גדול ומותאם לירי פגזים נפיצים על כוחות חי"ר ונ"ט ועמדות מבוצרות של האויב. גודריאן תכנן ששני סוגי הטנקים יכללו חמישה אנשי צוות: תותחן, טען ומפקד בצריח הטנק (המפקד ימוקם מעל התותחן ולו יהיה צריחון בעל שדה ראייה היקפי), נהג וקשר בתובה. כל טנק יצויד במערכת קשר פנימית המאפשרת תקשורת בין חברי הצוות, ומערכת קשר חיצונית שתאפשר למפקד כוח השריון לתקשר עם הטנקים שבפיקודו.
כפי שנקבע בדיוני הוועדה שנערכו ב-11 בינואר 1934 במשרד החימוש הגרמני בנוגע להקצאת כלי רכב משוריינים ליחידות הפאנצר במסגרת הרייכסווהר, שתוכנן להתרחב ולכלול 63 דיוויזיות, כל גדוד פאנצר יורכב מארבע פלוגות. שלוש מתוכן מצוידות בטנקי ה-ZW (שייכנס לייצור בתור הפאנצר סימן 3) החמושים בתותח 37 מילימטר, ואילו הרביעית תפעל כפלוגה מסייעת המצוידת בטנקי ה-BW. עוד הוסכם בוועדה על מפרט סופי לטנק סיוע בינוני והוצא מכרז לתעשייה הגרמנית.
לפי הגדרות אלו נדרש טנק אשר יהיה חמוש בתותח קצר קנה בקוטר 75 מ"מ המותאם לירי פגזים נפיצים לטווחים קצרים. משקל הטנק יהיה מוגבל ל-24 טון כדי לאפשר תנועה על גשרים סטנדרטים באירופה. לא נדרשה יכולת התמודדות מול שריון אויב. שלוש חברות ניגשו למכרז: קרופ (Krupp), ריינמטאל (Rheinmetall), ומאן (MAN). בשנים 1936-1935, לאחר סדרת ניסויים, נבחר הדגם של חברת קרופ, ה-(K)VK 2001. הטנק אושר לייצור במפעל של קרופ במגדבורג (Magdeburg) תחת השם הרשמי (Panzerkampfwagen IV (7.5 cm) (Vskfz.622.
תיאור
הצריח מורכב במרכז הטנק. צורתו צורת יהלום, ואגפיו משופעים שיפוע קל מאוד. משני אגפיו נמצאים פתחי כניסה ויציאה. כיפת המפקד בולטת מעל צדו השמאלי-אחורי של הצריח. גוף הטנק מוגבה במידה ניכרת מעל למערכת הזחלים. הוא רחב יותר במרכז, והולך וצר כלפי החזית וכלפי אחור. בחלקו הקדמי של גג התובה, מתחת לתותח, ישנם שני פתחי כניסה-יציאה, לנהג ולמקלען חרטום. חלקו הקדמי של הגוף בנוי בצורת שתי מדרגות. המדרגה התחתונה נוטה בשיפוע קל לפנים. חזית המדרגה כמעט-ניצבת. המדרגה העליונה ניצבת. בצדה השמאלי של המדרגה העליונה פתח ראייה לנהג, ובצדה הימני מקלע החרטום. בדרך כלל מורכבות על המדרגה התחתונה או על שתי המדרגות חוליות רזרביות לזחלים.
כל חיבורי לוחות השריון בטנק רותכו. לוחות השריון היו מפלדת כרום מוליבדן מאיכות גבוהה שנוצקו בכבשן חשמלי. שתי מחיצות חילקו את חלל התובה לשלושה תאים: נהיגה, לחימה ומנוע. תא הנהיגה הקדמי הכיל את הממסרה וכמו כן מושבים לנהג ולקשר שתפקד גם כמקלען חרטום. מתחת לתא הלחימה שוכנו שלושה מכלי דלק. בצריח ישבו המפקד, התותחן והטען. בחלקו האחורי של הטנק שכן המנוע מתוצרת מייבאך. בגג תא המנוע היו פתחי הרדיאטור, המנוע והאוורור.
הדגמים הראשונים: A עד E
דגם B שנכנס לייצור ב-1937 כלל מספר שיפורים, הבולט בהם הוא התקנתו של מנוע חזק יותר - המייבאך HL 120TR המפיק 300 כ"ס בקירוב, יחד עם תמסורת חדשה. עובי השריון בלוח התובה הקדמי הועלה ל-30 מ"מ, והמקלע בתובה הוסר והוחלף בחריץ ראייה. צריחון מפקד חדש הוצג. אף שתוספת השריון והציוד העלו מעט את משקלו של הפאנצר 4 B ל-17.7 טון, תוספת הכוח אפשרה לטנק להשיג מהירות מקסימלית של 39 קמ"ש. כ-42 יחידות מדגם B הושלמו, ואלו הוחלפו בפס הייצור על ידי דגם C. בדגם זה השריון בצריח עובה ל-30 מ"מ, וכתוצאה מכך משקל הטנק עלה ל-20 טון, כל זאת מבלי לפגוע בביצועי הטנק. לאחר יצור 40 הטנקים הראשונים מדגם C, החל משלדה מספר 80341 הוחלף המנוע בדגם משופר, ה-HL 120TRM (שיישאר המנוע הסטנדרטי לטנקי הפאנצר 4 עד סיומה של המלחמה). בסך הכול כ-134 יחידות מדגם C הושלמו עד אוגוסט 1939.
בספטמבר 1939 החל ייצורו של דגם D; שינויים בדגם זה כללו זחלים רחבים יותר, החזרתו של מקלע התובה מדגם MG34, ועיבוי שריון התובה בצדדים ובעורף ל-20 מ"מ. מגן התותח הפנימי בדגמים B, A ו-C נמצא פגיע לרסיסים וקליעים, וזה הוחלף במגן תותח חיצוני. כ-45 טנקים מדגם D יוצרו לפני הפלישה הגרמנית לפולין, ומספר כולל של 229 הושלמו עם סיומה של סדרת הייצור הרביעית במאי 1941.
סדרת הייצור חמישית, דגם E, הופיעה לראשונה בספטמבר 1940. בדגם זה עובי השריון בלוח הקדמי התחתון הועלה ל-50 מ"מ, בעוד לוחות שריון בעובי 30 ו-20 מ"מ נוספו לחלקה העליון של התובה ולצדדים בהתאמה. משקלו של הטנק עלה ל-21 טון. בנוסף, בדגם זה הוצג צריחון מפקד חדש. שינויים אלו הוכנסו גם בדגמי ייצור קודמים שהוחזרו למפעלים. כ-223 יחידות מדגם E יוצרו עד מאי 1941.
הדגמים המתקדמים: F עד J
החל מדגם F, שנכנס לייצור באפריל 1941 הצטרפו שתי חברות נוספות לייצור הפאנצר 4 (בנוסף לחברת קרופ), שטייר דיימלר פוך שמפעלה הוקם בעיירה זנקט ולנטין (St. Valentin) באוסטריה תחתית ו-VOMAG אשר מפעלה הוקם בפלאואן. בדגם זה הורכב השריון מלוח אחיד בעובי 50 מ"מ בחזית התובה ובצריח. משקל הטנק עלה ל-22.3 טון, ועקב כך הורחבו הזחלים מרוחב של 380 מ"מ ל-400 מ"מ, זאת כדי להקטין את הלחץ על הקרקע. כ-462 פאנצר 4 F נבנו בין אפריל 1941 למרץ 1942.
בעקבות כישלונו של תותח ה-75 מ"מ של הפאנצר 4 לחדור את שריונם של הטנק הבריטי מטילדה סימן 2 והטנק הצרפתי שאר B1 במהלך הפלישה לצרפת ב-1940, פנו המהנדסים הגרמנים לשדרוג כוח האש של הפאנצר 4 (וכך גם הפאנצר 3). תותח בקוטר 50 מ"מ בעל קנה ארוך המבוסס על התותח הנגרר PaK 38 הותקן ב-1941 על פאנצר 4 D לניסוי, וחברת קרופ תכננה לייצר כ-80 יחידות מהתותח לטנקי הפאנצר 4 החל מאוגוסט 1941. בינתיים פלשה גרמניה לברית המועצות, שם נתקל הוורמאכט בטנקי ה-KV הכבדים עם מיגון של 75–105 מילימטר וטנקי ה-T-34 הבינוניים, אותם התקשו תותחי הפאנצרים לחדור.
משלחת מיוחדת של הצבא (PanzerKommission) נשלחה לזירת הקרבות בנובמבר 1941 כדי לבחון מקרוב את הבעיה, וזו המליצה לפתח תותח חדש לטנקים אשר יוכל לחדור את השריון הסובייטי מעבר לטווח התותחים שלהם. ב-18 בנובמבר 1941 הוענק לחברת קרופ (בשיתוף עם ריינמטל) חוזה לפיתוחו של תותח חדש לפאנצר 4 בקוטר 75 מ"מ במקום תותח ה-50 מ"מ. התותח החדש, KwK 40, היה בעל אורך קנה של 3,218 מ"מ (L/43), וטווח של 8,100 מטרים (לעומת 6,500 בקנה הקצר). מהירות הלוע של פגז חודר שריון סטנדרטי הגיעה ל-740 מטרים לשנייה, עם יכולת חדירה של 80 מ"מ של פלדה ממרחק של 1,000 מטרים.
כדי להבדיל בין הדגמים, לטנקי הפאנצר 4 עם תותח ה-75 מ"מ הקצר ניתן השם F1, ואילו הטנקים עם תותח ה-KwK 40 הארוך נקראו F2. התותח החדש והתחמושת העלו את משקל הטנק ל-23.6 טון, ונרשמה ירידה קלה בביצועי הטנק. הפאנצר 4 F2 הראשון הושלם במרץ 1942, ובסך הכול 200 יחידות יוצרו עד מחצית שנת 1942, מתוכם כ-25 שהוסבו מדגם F1. בקיץ 1942 הוסב הייצור לדגם G.
על אף שהפאנצר F2 הוכיח עצמו כיריב שקול לטנקי ה-KV וה-T-34 הסובייטים מבחינת כוח אש, הוא נותר נחות מבחינת מיגון. ניסיון של המהנדסים הגרמנים לשפר את שרידות הטנק הוביל להופעתו של דגם G ביוני 1942. מאחר ששלדת הטנק הייתה קרובה למגבלת המשקל, נאלצו המהנדסים להתפשר ולהסיר את לוחות השריון בעובי 20 המ"מ שנוספו לצדי הטנק החל מדגם E, ובמקום זאת עיבו את שריון הצד הבסיסי ל-30 מ"מ. המשקל שנחסך הועבר לחזית הטנק בצורת לוח פלדה בעובי 30 מ"מ שרותך אל השלדה והעלה את עובי השריון הכולל בחזית ל-80 מ"מ.
לפי דוחות מחיילים שנתקבלו ב-8 בנובמבר 1942, תוספת השריון בדגם G הוכיחה עצמה במספר רב של מקרים על אף הקשיים הטכניים שנגרמו מהעלאת משקל הטנק. בנוסף, מאחר שתותח נ"ט 6 ליטראות (בקוטר 57 מ"מ) הבריטי החדש יכול לחדור את השריון הקדמי (בעובי 50 מ"מ) של דגמי הפאנצר 4 הקודמים ממרחק של 1,000 מטרים, הוחלט כי מחצית מטנקי הפאנצר 4 שייבנו יצוידו בתוספת שריון. ב-5 בינואר 1943, החליט אדולף היטלר (למרות תוצאות שליליות בניסויים) שדגמי הייצור הבאים של הפאנצר 4 יהיו מוגנים על ידי 100 מ"מ של שריון בחזית. בינתיים, הוחלט כי כל טנקי הפאנצר 4 יצוידו בתוספת שריון של 30 מ"מ. כדי לפשט את תהליך הייצור, פתחי הראייה בשני צדדי הצריח הוסרו.
לפעילות מבצעית בטמפרטורות גבוהות נוצרו חרכים בתאי המנוע והרדיאטור כדי להגביר את אוורור המנוע; כמו כן נוסף מנגנון לשיפור ההצתה של המנוע בתנאי מזג אוויר חורפיים על ידי שאיבת נוזל קירור מטנק אחד למשנהו. באפריל 1943 הוחלף תותח ה-KwK 40 L/43 בתותח ארוך יותר, ה-L/48 עם אורך קנה של 3.6 מטר שהיה לפיכך בעל מהירות לוע גבוהה יותר ויכולת חדירה משופרת. לתותח נוסף מפצה סטייה. לקראת סיום סדרת היצור של דגם זה, הותקנו פלטות מיגון (Schürzen) בעובי 5 מ"מ ו-8 מ"מ בצידי הטנק ומסביב לצריח בהתאמה כדי לספק הגנה מפני רובי נ"ט סובייטים. כ-1,687 יחידות מדגם G יוצרו בין החודשים מאי 1942 ליוני 1943.
בנובמבר 1944 כחלק מתוכנית רעיונית לחמש מחדש את כל הטנקים הנמצאים בשירות, ניסתה חברת קרופ להתקין את תותח KWK 40 בקוטר 75 מ"מ (קליבר L/70) של טנק הפנתר בצריח של פאנצר 4. דגם עץ נבנה, אולם התברר כי הצריח קטן מדי, והותקן הצריח מטנק הפנתר על שלדת הפאנצר 4. ניסיון זה נכשל בגלל העומס שנוצר על השלדה, והוכיח כי הפאנצר 4 הגיע לגבול יכולת הסגילות שלו.
ייצור
בתחילה, הפאנצר 4 תוכנן להיכנס לייצור מוגבל, כשחברת קרופ היא היצרנית הבודדת שלו. עם תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 היו בצבא הגרמני 211 טנקי פאנצר 4. עם תום המערכה בפולין הואץ קצב הייצור של הטנק מ-13 כלים בממוצע לחודש ב-1939 ל-20 במחצית הראשונה של 1940. ב-20 באוגוסט 1940 הורה היטלר לתת עדיפות לייצור הפאנצר 4 (וכך גם הפאנצר 3) על מנת לצייד את דיוויזיות השריון. שנה לאחר מכן עמד קצב היצור על 40 יחידות בחודש, ובסך הכול הושלמו 480 טנקים ב-1941 למרות דרישה לספק כ-2,160 יחידות מהטנק ל-36 דיוויזיות השריון הגרמניות המתוכננות.
באפריל 1941 הצטרפו שתי חברות נוספות לייצור הפאנצר 4 (בנוסף לחברת קרופ) - שטייר דיימלר פוך שמפעלה הוקם בזנקט ולנטיין שבאוסטריה ופומאג שמפעלה שכן בפלאואן שבסקסוניה. ב-1942 הושלמו 994 טנקים, מתוכם 571 בקרופ, 186 בשטייר דיימלר פוך ו-237 בפומאג. ב-9 במרץ 1943 הגיש גנרל-אוברסט היינץ גודריאן, המפקח הכללי על גייסות השריון, דיווח על מצבם ופיתוחם של כוחות השריון הגרמניים במטה של הפיהרר, בו הוא הצהיר כי ציודן של עוצבות השריון בשלב זה של המלחמה תלוי לחלוטין בטנקי הפאנצר 4, ובשל סיבה זו יש להמשיך בייצורו של הטנק גם ב-1944 במהירות מרבית, עד אשר הפאנצר סימן 5 'פנתר' יהיה זמין בכמויות גדולות. לפיכך, באפריל 1943 קיבלה התעשייה את ההוראות הנדרשות, על אף ניסיונות מתמשכים להסיט את ייצור הפאנצר 4 למשחיתי טנקים התואמים יותר את הלוחמה ההגנתית של השנים 1945-1943.
בדצמבר 1943 הוסב המפעל של קרופ לייצור תותח הסער שטורמגשיץ 4, וכך גם פומאג, שמאביב 1944 החלה לייצר את משחית הטנקים יאגדפנצר 4; כתוצאה הפכה שטייר דיימלר פוך ליצרנית הבלעדית של הפאנצר 4. ב-7 באוקטובר 1944, הפצצה אווירית כבדה שכוונה כנגד מפעלי הטנקים של גרמניה הסבה נזק כבד למפעל של שטייר דיימלר פוך. לבסוף, עם קריסתה של התעשייה הגרמנית, רק כ-55 טנקי פאנצר 4 הושלמו בחודש מרץ 1945, ומספר זהה באפריל. בסך הכול יוצרו למעלה מ-8,500 טנקי פאנצר 4.
טבלת ייצור הפאנצר 4 לפי דגמים:
המערכה בפולין, צרפת ואפריקה (1939 - 1942)
בעת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, היו בצבא הגרמני 211 טנקי פאנצר סימן 4 שהיוו פחות מעשרה אחוז מכוח השריון הגרמני, כשעיקר העול בלחימה בפולין נפל על 1,445 טנקי פאנצר סימן 1 ו-1,223 פאנצר סימן 2. הם הופעלו הן במסגרת של פלוגות סיוע כבדות עצמאיות והן בדרג המחלקתי בשיתוף עם גדודי טנקים רגילים. במהלך הקרבות בפולין הושמדו כליל 19 טנקי פאנצר סימן 4, מרביתם מאש תותחי נ"ט ורובי נ"ט; כ-50 טנקים נדרשו לתיקונים מקיפים עקב נזק בקרב או תקלות מכניות. המערכה בפולין הוכיחה את נחיצותו הטקטית של פאנצר סימן 4 כטנק סיוע בקרב כוחות השריון הגרמנים, אשר סייע בהבקעת מערכי הנ"ט הפולניים, שהיוו סכנה גדולה יותר לטנקים הגרמנים, מאשר השריון הפולני.
המערכה על צרפת במאי-יוני 1940 הייתה המערכה הצבאית הראשונה בה נערכו קרבות שריון בשריון בקנה מידה גדול, ובה נעשה שימוש בדיוויזיות שריון על ידי שני הצדדים. מתוך 2,439 הטנקים שפרסה גרמניה לקראת המערכה על צרפת במאי 1940, 278 היו פאנצר סימן 4. בעוד תותח ה-75 מ"מ הקצר של הפאנצר סימן 4 הוכח כאפקטיבי נגד טנקי הרנו R-35 והH-39 הוצ'קיס הקלים, הוא לא הצליח לחדור את שריונם העבה של הטנק הצרפתי שאר B1 והטנק הבריטי מטילדה סימן 2. בזכות עדיפות טקטית ושימוש נרחב במכשירי קשר הצליחו הגרמנים להביס את הטנקים הצרפתים והבריטים. בנוסף, לצרפתים היו מעט דיוויזיות שריון, ומרבית הטנקים שלהם חולקו בין דיוויזיות החי"ר למשימות סיוע. בחודשיים של הלחימה בצרפת (מאי-יוני 1940) הושמדו כליל (כלומר ללא יכולת לתקנם בסדנאות השדה) 97 טנקי פאנצר סימן 4.
המערכה המשמעותית הבאה בה נטל פאנצר סימן 4 חלק הייתה בצפון אפריקה ב-1941 כחלק מקורפוס אפריקה, שם הייתה לו השפעה מועטה מאוד על הלחימה, לפחות עד אשר הגיעו דגמי F2 עם הקנה הארוך ב-1942. אלה (אשר נקראו על ידי החיילים כ'פאנצר סימן 4 SPEZIAL', כלומר מיוחד) השתתפו לראשונה במבצע ונציה - מתקפת המנע של רומל כנגד הארמייה השמינית הבריטית בלוב במאי 1942. תותח ה-L/43 של הפאנצר סימן 4 F2 היה מסוגל לחדור את השריון החזיתי של כל הטנקים האמריקאים והבריטים בזירה ממרחק מרבי של 1,500 מטרים, ואף 2,000 מטרים כנגד טנקים קלים יותר. כ-37 טנקי F2 נוספים נשלחו לצפון אפריקה בין החודשים יולי-אוקטובר 1942, אולם מספר זה היה זעום לעומת 318 טנקי השרמן ו-426 מדגם לי/גרנט שעמדו לרשות הבריטים באוקטובר 1942.
החזית המזרחית (1941 - 1945)
עם הופעתם המפתיעה של טנקי T-34 ו-KV-1 הסובייטיים בעת הפלישה לברית המועצות ביוני 1941, התגלתה במלואה נחיתות כוח האש של הפאנצר סימן 4. הטנקים הסובייטיים היו חסינים כמעט לחלוטין מפני תותח ה-L/24 הקצר, בעוד תותחי ה-76.2 מ"מ שלהם לא התקשו לחדור את שריון הפאנצרים. מתוך 426 הטנקים מדגם זה שהיו לוורמאכט בחזית המזרחית ביום הפלישה, 378 הושמדו כבר לקראת סוף 1941. כאמור, כתוצאה מלקחי המערכה בברית המועצות פותח דגם חדש של הטנק, דגם F2, שצויד בתותח ה-KwK 40 L/43 ארוך הקנה. דגמי F2 נשלחו לראשונה במספרים קטנים לחזית המזרחית באביב 1942, ועם תחילת מתקפת הקיץ הגרמנית ב-28 ביוני 1942 עמדו לרשות קבוצת ארמיות דרום 135 טנקי F2 בלבד. באותה עת, היו אלו הטנקים היחידים בארסנל הגרמני שהיו מסוגלים להתמודד כנגד טנקי T-34 ו-KV הסובייטיים. תותח L/43 היה מסוגל לחדור עם פגז חודר שריון את השריון של T-34 ממרחק של 1,200 מטרים בכל זווית פגיעה.
פאנצר סימן 4 המשיך למלא תפקיד חשוב גם בקרבות של 1943 בחזית המזרחית, אף על פי שקצב הייצור שלו עדיין היה איטי מכדי להחליף את האבדות שנגרמו לכוחות השריון הגרמניים ב-1942. לקראת קרב קורסק ביולי 1943, היו בחזית המזרחית כ-950 טנקים מדגם זה, מתוכם 56 פאנצרים סימן 4 עם תותח L/24, 583 עם תותח L/43 ו-302 עם תותח L/48. מאחר שטנקי הטיגר החדישים היו מעטים למדי, וטנקי הפנתר סבלו מבעיות מכניות קשות, טנקי פאנצר סימן 4 מילאו תפקיד מרכזי במהלך המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק. האבדות הקשות שספג הוורמאכט ב-1943 - 2,396 טנקי פאנצר סימן 4 בכל החזיתות, מרביתם בחזית המזרחית - גרמו לכך שבחלק מדיוויזיות הפאנצר הגרמניות נותרו רק 12 עד 18 טנקים מבצעיים מדגם זה. הפאנצר סימן 4 המשיך למלא תפקיד מרכזי בלחימת כוחות השריון הגרמניים בחזית המזרחית גם בשלבים המאוחרים של המלחמה, בהם התמודד, בין השאר, נגד טנקים סובייטיים מדגמים מתקדמים יותר, כגון ה-T34/85 וה-IS-2, וגרם להם אבדות כבדות.
החזית המערבית (1944 - 1945)
ב-10 יוני 1944, ארבעה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי, היו זמינים 863 טנקי פאנצר סימן 4 ב-11 דיוויזיות הפאנצר שהוצבו במערב, קרוב למחצית כוח השריון של הצבא הגרמני בצרפת באותו זמן. במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" לכוחות בעלות הברית. באזור זה הצליחו הגרמנים - על אף העליונות האווירית של בעלות הברית - להסב אבדות כבדות ליריביהם, והשיגו לעיתים יחס אבדות של 4:1 לטובתם. מאידך, מרבית התקפות הנגד של הפאנצרים בבוקאז' הסתיימו בכישלון; עדיפות החימוש שלהם לא באה לידי ביטוי, הם היו פגיעים לירי מטולי בזוקה ותותחי נ"ט מטווח קרוב, וספגו אבדות כבדות מתקיפות מהאוויר ומהפגזות של תותחים כבדים.
במהלך החודשים הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, מרבית טנקי השרמן האמריקאים (הטנק העיקרי של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה) עדיין צוידו בתותח M3 בקוטר 75 מ"מ, אשר התקשה לחדור את שריון החזית של דגמי הפאנצר סימן 4 המאוחרים ממרחק העולה על 100 מטר. באותו זמן, דגמי הטנקים היחידים שיכלו להשמיד את הפאנצר סימן 4 מטווח ארוך, היו שרמן פיירפלי ("גחלילית") ומשחית הטנקים אכילס הבריטי, שניהם חמושים בתותח 17 ליטראות, ומשחית הטנקים M10 חמוש בתותח 76 מ"מ. ביולי 1944 החלו אומנם להיכנס לשירות הצבא האמריקאי טנקי שרמן חמושים בתותח 76 מ"מ, שהיה שווה בביצועיו ל-L/48, אולם בראשית ינואר 1945 היו עדיין רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה מדגם זה.
עם תום המערכה בנורמנדי, דיוויזיות הפאנצר הפגועות שסבלו ממחסור תמידי בתגבורות ובכלי רכב חלופיים כותרו בכיס פאלז על ידי הכוחות האנגלו-אמריקאיים. טנקים רבים אבדו לאחר שהושמדו או ננטשו על ידי צוותיהם עקב מחסור בדלק. במתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים במערב בארדנים בדצמבר 1944, היה הפאנצר סימן 4 הטנק הנפוץ ביותר בקרב דיוויזיות הפאנצר המדולדלות; עם תחילת המתקפה ב-16 בדצמבר היו לכוח הגרמני התוקף 349 טנקים מבצעיים מדגם זה. לאחר כישלון המתקפה בארדנים המשיך הטנק לשרת במספרים קטנים יותר בחזית המערבית.
שירות בצבאות זרים
טנקי פאנצר סימן 4 סופקו לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה בתמורה לחומרי גלם ולחיזוק הארסנל של מדינות אלה. הונגריה רכשה 22 טנקי פאנצר סימן 4 דגם F1 עם תותח ה-L/24 ב-1942. אלה סווגו כטנקים כבדים והשתתפו בקרבות ברוסיה תחת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בספטמבר 1942 נשלחו להונגריה 10 טנקים עם תותח ה-L/43, בנוסף ל-10 פאנצר 3 וחמישה משחיתי טנקים מסוג מרדר 2. ב-1944, בניסיון לתגבר את הצבא ההונגרי המוכה, נשלחו עוד כ-50 דגמי H ו-J.
רומניה קיבלה 127 פאנצר סימן 4 בין החודשים נובמבר 1943 לאוגוסט 1944. 91 נמסרו לבולגריה במהלך המלחמה, מספיק כדי לצייד גדוד שלם עם ארבע פלוגות בנות 22 פאנצר סימן 4 כל אחת. 20 פאנצר סימן 4 F1 וחמישה מדגם H נשלחו לקרואטיה בסתיו 1944; אלה לקחו חלק בקרבות כנגד הסובייטים והבולגרים בקרואטיה ב-1945. 15 טנקים מדגם G נמכרו לטורקיה ו-20 מדגם H ניתנו במתנה לספרד.
כחלק מהסכם ריטי-ריבנטרופ, הפינים רכשו מגרמניה 15 פאנצר סימן 4 דגם J בסכום של 5 מיליון מארק פיני ליחידה באוגוסט 1944, כחודש בלבד לפני שחתמו הפינים על הסכם שביתת נשק עם הסובייטים ובה התחייבו לגרש את הכוחות הגרמנים מפינלנד, דבר שהביא לקרבות המכונים מלחמת לפלנד. ב-1949–1950 הוסבו מספר מהם לרכבי פינוי מוקשים לא מוצלחים ומ-1951 עד 1962 שימשו הטנקים למטרות אימונים. הפאנצר סימן 4 לא היו פופולריים במיוחד בצבא הפיני עקב בעיות במתלים ובהיגוי.
טנקי פאנצר סימן 4 שנפלו שלל בידי הצבא האדום במהלך המלחמה סווגו תחת השם T-4. חלק קטן מהם הופעלו נגד הנאצים, אחרים שימשו לאימונים. מאחר שכלים רבים כל כך נתפסו, עלתה סוגיית חימושם מחדש (וכך גם טנקים גרמנים אחרים שנפלו שלל) בתותחי טנקים סובייטים כדי לפתור את בעיית המחסור בתחמושת, אולם מאוחר יותר הפרויקט נזנח. לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו על ידי ברית המועצות כ-170 טנקים מהדגם הזה לצבא צ'כוסלובקיה, שם שירתו עד אמצע שנות ה-50 והוחלפו על ידי טנקי T-34.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 רכשה סוריה כמה עשרות טנקים כאלה מצרפת, מספרד ומצ'כוסלובקיה (המספר המדויק איננו ידוע). קציני הוורמאכט לשעבר נשכרו על ידי הסורים כדי ללמדם על אופן השימוש בטנקים. השינוי היחיד שבוצע בטנק היה התקנתו של מקלע סובייטי כבד מדגם DShK בקוטר 12.7 מ"מ על צריחון המפקד. הסורים הפעילו את הטנקים מעמדות ירי קבועות במלחמה על המים בשנים 1964–1965, בה הושמדו מרביתם על ידי טנקי צנטוריון ישראלים מטווחים ארוכים. טנקי פאנצר סימן 4 הנותרים השתתפו במלחמת ששת הימים שם הושמדו על ידי טנקי סופר-שרמן ישראלים או נתפסו על ידי חיילי צה"ל. אחד מהם, שנפל שלל בידי צה"ל, מוצג כיום במוזיאון "יד לשריון" בלטרון.
כלי רכב משוריינים על בסיס הפאנצר סימן 4
שלדת הפאנצר 4 שהוכחה כאמינה והייתה זמינה במספרים גדולים שימשה כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים; רבים מכלים אלו היו בשירות הכוחות הגרמנים עד סיומה של המלחמה. שני סוגים של משחיתי טנקים נבנו על שלדת הפאנצר 4 בין השנים 1943–1945: השטוג סימן 4 החמוש בתותח 75 מ"מ L/48, ממנו נבנו 1,139 יחידות, והיאגדפנצר 4 ממנו יוצרו קרוב ל-2,000 יחידות. משחיתי טנקים אלו נעדרו צריח מסתובב, וגזרת הירי של החימוש העיקרי הייתה לרוב בת כמה מעלות צידוד בלבד. למרות חסרונותיהם, היו למשחיתי הטנקים מעלה בולטת אחת: הם היו פחות מורכבים מטנק, והיה קל יותר לייצרם; אם כי ייצורם בקנה מידה רחב הסיט בהכרח חלק מכושר ייצור טנקים. מעל לכול, סימן משחית הטנקים את השינוי בחשיבה הגרמנית אודות הטנקים; זה היה נשק הגנתי ביסודו, שתפעולו המועדף היה במארב או בעמדות קבועות למחצה, ותאם את קרבות המגננה בשנים המאוחרות יותר של המלחמה.
מספר תותחים מתנייעים פותחו על שלדת פאנצר סימן 4, הנפוץ מביניהם הוא השטורמפאנצר 4 שנודע בכינוי ברומבר (Brummbär). הברומבר נשא תותח הוביצר בקוטר 150 מ"מ בעל מהירות לוע נמוכה שהותקן במבנה עליון במקום הצריח. הכלי הוגן על ידי 100 מ"מ של שריון בחזית, והוא פותח במיוחד ללחימה בשטחים בנויים בחזית המזרחית. 289 כלי רכב מסוג זה נבנו בשנים 1943 - 1945 (8 נוספים הוסבו מפאנצר 4). תותח מתנייע נוסף היה ה-10.5cm K18 auf Panzer-Selbstfahrlafette IVa (מגרמנית: תותח 105 מ"מ על מרכב מתנייע משוריין) אשר צויד בתותח בקוטר 105 מ"מ (קליבר L/52) ויועד תחילה להשמיד בונקרים כבדים. מאוחר יותר הוחלט כי הוא יפותח כמשחית טנקים כבד המסוגל להתמודד עם טנקים כבדים מאוד הצפויים להגיע מבריטניה. רק שני כלים כאלו נבנו ב-1941 על שלדת הפאנצר 4 דגם D, שניהם השתתפו בקרבות בחזית המזרחית.
בעקבות היחלשות הלופטוואפה ב-1943 ואי יכולתו להבטיח הגנה לכוחות הקרקע מפני מטוסי תקיפה, התגבר הצורך במערכות נ"מ ניידות בשדה הקרב. מרכב הפאנצר 4 נתפס כבחירה העדיפה בגלל גודלו, זמינותו ואמינותו. מספר דגמים ודגמי אבטיפוס פותחו במהירות ב-1943 בשם פלאקפאנצר 4, הראשון מביניהם הוא המובלוואגן (Möbelwagen) שכונה כך בשל צורתו החיצונית (פירוש המילה בגרמנית: מוביל רהיטים); הרכב היה בעל צריח מקובע ופתוח, בו הותקן תותח נ"מ בקוטר של 37 מ"מ. למעלה מ-200 כלים נבנו. הדגם השני בסדרה, הוירבלוינד (Wirbelwind) (סופה) היה בעל צריח מסתובב, בו הותקנו 4 תותחי נ"מ בקוטר של 20 מ"מ. האוסטוינד (Ostwind) (רוח מזרחית) היה רק"ם הנ"מ השלישי בסדרה, ממנו יוצרו קצת יותר מ-40 יחידות. הרכב היה בעל צריח מסתובב, בו הותקן תותח נ"מ בקוטר של 37 מ"מ.
מחודש מרץ 1944 הוסבו טנקי פאנצר 4 לטנקי פיקוד - Panzerbefehlswagen, על ידי התקנת אנטנה וציוד רדיו נוסף שהופעל על ידי הטען. התחמושת לתותח הראשי צומצמה מ-87 ל-72 פגזים כדי לפנות מקום לציוד הרדיו. ממרץ עד ספטמבר 1944 הוסבו 89 יחידות מטנקי פאנצר 4 שהוחזרו למפעלים לשיפוצים, ו-8 נוספים הושלמו ישירות מהמפעל. ה-Panzerbeobachtungswagen, או רכב תצפית משוריין היה דומה לטנק הפיקוד ונשא ציוד רדיו נוסף, אנטנה ופריסקופ הניתן להארכה לשימוש המפקד. מטרתו הייתה תצפית וטיווח לכוחות ארטילריה. 96 רכבי תצפית כאלו הוסבו בין החודשים ספטמבר 1944 למרץ 1945, והונפקו לסוללות ארטילריה.
מספר כלי רכב נושאי תחמושת למרגמת המצור המתנייעת הכבדה קרל גרט (Karl-Gerät) נבנו על פאנצר 4 מחוסר צריח. הוא יכול לשאת 4 מפגזי 600 המ"מ במשקל 2.2 טון מעל תא המנוע ולפרוק אותם באמצעות מנוף כבד שהותקן על השלדה. בנוסף, 20 טנקי גישור נבנו על השלדות של דגמי C ו-D ב-1940; ומאוקטובר עד דצמבר 1944 הוסבו 36 פאנצר 4 לטנקי חילוץ (Bergepanzer).
שלדת הפאנצר 4 שימשה גם בסיס לפיתוחה של אחת מפלטפורמות הנשק הנפוצות והשימושיות ביותר במלחמה, הגשיצוואגן IV/III (Geschützwagen III/IV) של חברת Alkett, אשר שילב אלמנטים מהפאנצר 4 ומהפאנצר 3. הדגמים שנבנו על שלדה זו היו משחית הטנקים נאזהורן המצויד בתותח 88 מ"מ PaK 43/1 ממנו יוצרו בין 473 ל-494 יחידות, תותח מתנייע ארטילרי הומל ממנו יוצרו 666 יחידות ו-150 כלי רכב נושאי פגזים להומל.
טבלת אבדות
להלן טבלה המציגה את אבדות הטנקים מדגם פאנצר סימן 4 בשירות הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. המספרים מתייחסים לטנקים שהושמדו או נפגעו קשות בקרב, ולא ניתן היה לתקנם בסדנאות שדה.
תביעות נגד אלוהים
תביעות נגד אלוהים התרחשו הן במציאות והן ביצירות פיקטיביות, בהתבסס על טיעונים הכוללים את קיומו של הרשע בעולם ואירועים שמיוחסים לאלוהים. תביעות מסוג זה אינן תואמות את ההליך המשפטי האזרחי במדינות חוק מודרניות, הדורש כי הגוף המתדיין יהיה אישיות משפטית המוגדרת כאדם או תאגיד שהוקם כדין ומוכר על פי חוקי המדינה, ואלוהים אינו עונה על דרישות אלו, על פי רוב הדתות המונותאיסטיות.
על פי שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות, משמש אלוהים דווקא כשופט, וביום הדין דן את בני האדם לשבט או לחסד. היפוך התפקידים בו מותב של בני תמותה ישפוט את האל הוא לרוב אירוני, ומשמש לרוב לצרכים רטוריים, או פילוסופיים, להדגשת נקודה מסוימת, ללא ציפייה סבירה כי אכן יעמוד האל למשפט.
תביעות אמיתיות
במדינת נברסקה שבארצות הברית סנאטור המדינה ארני צ'יימברס הגיש תביעה נגד אלוהים על מנת להשיג צו מניעה, כדי להדגיש את בעיית נגישות בתי המשפט לציבור. התביעה נדחתה משום שלא ניתן היה ליידע את אלוהים כדרוש מאחר שלא הייתה לו כתובת. צ'יימברס טען שמאחר שבית המשפט הכיר בקיומו של אלוהים כנתבע, עליו גם להכיר במאפייניו, ומאחר שאלוהים רואה הכל ויודע הכל, הוא כבר מודע לקיומה של התביעה. צ'יימברס הגיש תביעה זו כתגובה לתביעה אחרת שנראתה בעיניו בלתי ראויה.
אסיר רומני, שזוהה כפאבל מ., נדון לעשרים שנות מאסר לאחר שהורשע ברצח והגיש תביעה נגד הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, שאליה הוטבל בילדותו, על כך ש"לא הצליחה להגן עליו מהשטן". התביעה נדחתה משום שהנאשם לא היה אדם פרטי או ארגון רשום, ובשל כך לא היה נתון לחוקים של בית המשפט האזרחי.
תביעות פיקטיביות
הסופר ניצול השואה אלי ויזל סיפר שהיה עד למשפט לאלוהים שנערך על ידי שלושה אסירים יהודיים בטענה שנטש את העם היהודי בזמן השואה. בהתבסס על חוויה זו כתב ויזל את המחזה והרומן "המשפט של אלוהים", המתרחש בכפר אוקראיני בימי גזרות ת"ח–ת"ט. בסיפור שלושה זמרים נודדים מגיעים לכפר על מנת להופיע, ובמקום זאת עורכים משפט ראווה לאלוהים על כך שאיפשר פוגרום שבוצע בהם זה עתה. בסופו של דבר אלוהים נמצא זכאי, לאחר שאדם זר מציג את נאום ההגנה היחיד והמשכנע. לבסוף מתגלה שהאדם שהגן על אלוהים היה למעשה השטן. על בסיס הרומן הופק הסרט "אלוהים על דוכן הנאשמים".
בסרט הקומי "האיש שתבע את אלוהים" בילי קונולי מגלם דייג שמאתגר את זכותן של חברות הביטוח לסרב תשלום בטענה שספינת הדיג שלו נהרסה כתוצאה מפעולתו של "כוח עליון". בתביעתו נגד ארגוני הדת העולמיים כנציגיו של אלוהים על פני הארץ, הם נאלצים לבחור בין הודאה באי קיומו של אלוהים על מנת להימנע מתשלום, או תשלום פיצויים על כל נזק שנגרם כתוצאה מכוח עליון.
גם בפולקלור היהודי-חסידי ידועים סיפורים שבהם אנשים פרטיים תבעו את אלוהים ל"דין תורה", על מנת שזה יעניק להם ישועה. ברובם של סיפורים אלו מנצח דווקא האדם, והאלוהים מחויב להעניק לו את שביקש. סיפורים אלו נפוצים בעיקר בחסידות חב"ד.
פפרודה
פפרודה (איותים שונים: peperuda, peperuna, perperuna, prporuša, preporuša, păpărudă, pirpirună) או דודולה (באיותים שונים: dodole, dudula, dudulica, dodolă) הוא טקס זימון גשם בלקני ממוצא פגני.
שם המנהג נגזר משם האלה מהמיתולוגיה הסלאבית דודולה/פרפרונה, אלת הגשם ואשתו של פרון, האל הראשי. על פי המיתולוגיה, כאשר דודולה חולבת את הפרות השמיימיות - העננים - יורד גשם. באביב היא מתעופפת מעל השדות והיערות וזורה פריחה אביבית.
בקרב הסלאבים הדרומיים, הרומנים והמולדובנים מקיימים את הטקס בעונת האביב בתקופות של בצורת, במטרה לזרז את בוא הגשמים. נערה צעירה העוטה חצאית העשויה צמחים שונים (ביניהם גפן) רוקדת ושרה ברחובות הכפר ועוצרת לפני כל בית ובני הבית מתיזים עליה מים. היא מלווה באנשי הכפר השרים ורוקדים איתה. המוזיקה והריקוד ייחודיים למסורת זו.
בסרביה נערך הטקס בתקופות ממושכות של מזג אוויר יבש. הנערה שנבחרה לביצוע הטקס הייתה לרוב צועניה, היא עטתה צמחייה ופרחים וסבבה בכפר, בעוד מלוויה שרים את המזמור הטקסי.
במקדוניה המנהג התקיים עד שנות ה-60.
צלדמלק
צלדמלק (בהונגרית: Celldömölk) היא עיר במחוז ואש שבמערב הונגריה. אחת מערי התיירות הגדולות בהונגריה.
יהודי צלדמלק
בשנת 1840 הגיע לעיר יהודי אחד אליו הצטרפו ברבות השנים משפחות נוספות. הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי ובשנת 1874 נוסדה בעיר חברה קדישא והוקצה שטח לבית עלמין. בשנת 1908 הוקמו במקום בית כנסת ותלמוד תורה.
באותן שנים פרשו מספר משפחות חרדיות מהקהילה ויסדו קהילה אורתודוקסית קטנה שהקימה בית כנסת משלה. בית הספר היהודי היה משותף לשתי הקהילות. רב הקהילה היה הרב מרדכי גרינברג, תלמידו של בעל השבט סופר מפרשבורג.
יהודי הכפר תמכו ברעיון הציוני ואף תרמו בעין יפה לקרנות הלאומיות ועודדו את הוראת השפה העברית. בשנת 1930 חיו בצלדמלק 451 יהודים.
אנטישמיות והשואה בצלדמלק
בימי הטרור הלבן נרצחו ארבעה מיהודי העיר בידי פורעים שהוסתו על ידי כומר העיר. בית הדין ההונגרי קיבל בהבנה את מניעיהם של הרוצחים ולא הענישם.
במאי 1944 נלקחו יהודי צלדמלק ליאנושהאזה בה רוכזו כל יהודי הסביבה ומשם הועברו לגטו בשארוואר. ב-8 וב-10 ביוני הובלו יחד עם כל יושבי הגטו בקרונות למחנה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לעיירה כ-94 יהודים, רובם יהודים שנלקחו לעבודות הכפייה. וניסו לחדש את חיי הקהילה אך במהלך השנים עלו רובם לישראל. בשנות השישים של המאה ה-20 נותרו בצלדמלק ארבע משפחות יהודיות.
בילי מלמן
בילי מלמן (נולדה ב-1952) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה, מופקדת הקתדרה ללימודי אירופה על שם אנרי גלסברג, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכלת פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2006. כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנים 2008–2013.
חייה ופועלה
בילי (בלהה) מלמן נולדה בתל אביב, בתם של גלילה ושמואל רוזנצוויג, למדה לתואר הראשון בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב. עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ביוניברסיטי קולג' שבאוניברסיטת לונדון, אותו קיבלה ב-1984. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה דימויים פופולריים של נשים בין שתי מלחמות העולם.
החל משנת 1984 לימדה באוניברסיטת תל אביב עד פרישתה לגמלאות בדצמבר 2021. בשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין ובשנים 2008–2013 כיהנה כראשת בית הספר להיסטוריה. בשנים 1990–1991 הייתה עמיתה וחברה במכון ללימודים אירופים באוניברסיטת הרווארד ובשנים 1993–1994 עמיתה ופרופסור אורח במכון ללימודים הומניים באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור ועמיתת רמארק באוניברסיטת ניו יורק בשנת 2018.
בסוף שנת 2016 צורפה לאקדמיה הלאומית למדעים.
הרצתה באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, בריטניה, צ'כיה, גרמניה וקפריסין.
הייתה ממיסדי החטיבה להיסטוריה של נשים ומגדר בחברה ההיסטורית הישראלית ושמשה כיו"ר הראשון שלה.
בעלה, יוסי מלמן, הוא עיתונאי והפרשן הצבאי של עיתון "הארץ".
תחומי מחקרה
מחקריה של בילי מלמן חובקים חמישה תחומים בהיסטוריה של אירופה המודרנית: האחד הוא ההיסטוריה התרבותית של בריטניה - ובמיוחד ההיסטוריה של תרבות פופולרית; השני הוא ההיסטוריה של הקולוניאליזם המערב-אירופי המודרני - ובמיוחד זו של מגעים בין-תרבותיים בין אירופה לבין חברות קולוניאליות שעליהן השתלטה בעידן האימפריאליזם; התחום השלישי הוא ההיסטוריה של מגדר ונשים במערב אירופה; התחום הרביעי שחוקרת מלמן החל מסוף שנות התשעים הוא האופנים שבהם נתפש, דומיין והתקבל העבר באירופה המערבית בעידן המודרניות, במאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים; התחום החמישי אותו חוקרת הוא היסטוריה ויזואלית וחומרית המבטאת את "המפנה החזותי" והמפנה החומרי בחקר ההיסטוריה.
נשים במזרח: נשים אנגליות והמזרח התיכון 1718–1918, מיניות, דת ותעסוקה
למן סוף שנות השמונים של המאה העשרים החל מחקרה של מלמן להתמקד בקולוניאליזם האירופי המודרני והמפגש התרבותי הקולוניאלי בין אירופה למושבותיה, או לשטחי שליטתה, במיוחד באופנים שבהם ראו האירופים, דמיינו ותיארו תרבויות שונות ופיתחו תובנות שונות ביחס ל"מערב" ו"מערביות". היא חקרה בעיקר את האימפריה הבריטית, הגדולה באימפריות במאות התשע עשרה והעשרים, ההטרוגנית שבהן והממזגת אימפריאליזם 'ישן' ו'חדש'. העניין במגדר, אף הוא מוזג בעניין בשינוי והמשכיות באימפריות האירופיות. זאת במיוחד בספרה משנת 1992 (Women’s Orients: English Women and the Middle East 1718-1918, Sexuality, Religion and Work), שראה אור בהוצאת אוניברסיטת מישיגן ומהדורה מורחבת שלו ראתה אור ב-1995.
הספר היה ככל הנראה התגובה הראשונה, המבוססת על מחקר היסטורי, לספרו הידוע של אדוארד סעיד, אוריינטליזם שמאז פרסומו ב-1976 קבע את האג'נדה המחקרית והרטוריקה בשדה ההולך ומתרחב של חקר תרבות וקולוניאליזם באירופה. מלמן לא ניהלה עם סעיד וויכוח אידאולוגי או פוליטי, אלא דנה באופן טיעונו, בכשליו המתודולוגיים ובראייתו את הקולוניאליזם. ספרה הצביע על כך שאימפריות מערביות לא היו הומוגניות, שאירופאים לא ראו הבדלים ביו תרבויות אך ורק במושגים של ה'אחר', שלמעשה ראייה דיכוטומית של 'אירופה', ו'העולם', אינה תורמת להבנת מרקם היחסים בינה לבין הקולוניות שלה. בספר היא חשפה את כתביהן של מאות נשים אוריינטליסטיות, מסיונריות, נוסעות, אתנוגרפיות, ארכאולוגיות ובלשניות, שפעלו במזרח התיכון, מראשית המאה השמונה עשרה ועד לתום מלחמת העולם הראשונה ובדקה כיצד מעמד חברתי ומגדר עצבו את האופן שבו אירופה 'התבוננה' בעולם ולעיתים בה עצמה.
תרבות ההיסטוריה: שימושיה של אנגליה בעבר, 1953-1800
הספר דן באופן שבו יוצרו, יוצגו, הופצו ומוחזרו שתי תקופות בעבר הבריטי והאירופי, בבריטניה: המלוכה הטיודורית והמהפכה הצרפתית- בתקופה שמהמלחמות בעקבות המהפכה הצרפתית ועד להתפרקות האימפריות והחלשות המערב לאחר מלחמת העולם השנייה. בניגוד לקונצנזוס, אין מלמן דנה בשימוש בהיסטוריה כדרך של מניפולציה או כמכשיר כוח או שליטה גרידא, של המדינה המודרנית, של אידאולוגיות, של מפלגות, של אליטות, או של תעשיות התרבות. אין היא מבטלת דעה רווחת זו. היא מציעה במקומה קורקטיב להיסטוריוגרפיה. עניינה הוא ב'תרבות ההיסטוריה': בדרכים שבהן קבוצות ופרטים, יצרנים וצרכנים, עשו שימוש בעבר בחייהם החברתיים והחומריים ובדמיונם, בשימושים שעשו – או שלא עשו- בעבר ובמשמעויות שהעניקו לו. ההיבט החומרי של השימושים בעבר נחקר מעט טרם מלמן. הספר מבקר גם את הקונצנזוס שעל פיו בבריטניה שלטה ראיית העבר כמקום בטוח, כתהליך של קדמה וכערש של חירות, יציבות ושגשוג וכי החברה הקפיטליסטית, התעשייתית והעירונית המובהקת ביותר, מצאה מפלט בדמיון עבר כפרי, אגרארי אידיאלי. הספר בוחן מקורות מילוליים, ויזואליים וקוליים (מוזיקה) בתרבות פופולרית ענפה שבה ההיסטוריה יוצגה, הופצה ונוכסה כאלימה, כמקום של "אימים" ושל היעדר ביטחון. הספר אינו מדיר טקסטים קנוניים של הוגים וסופרים כתומאס קרלייל וצ'ארלס דיקנס, ציורים מז'אנר הציור ההיסטורי, אופרה היסטורית לרגל טקס הכתרתה של אליזבט השנייה ב-1953, וביוגרפיות. הוא בוחן אותם בצד ספרות עממית בהמשכים, איורים, גלויות, מלודרמה עממית, פנטומימה, ספקטקלים עירוניים כמו פנוראמות היסטוריות, שהוצגו עד לשנות השישים של המאה התשע עשרה וסרטים היסטוריים. בצד כל המקורות המילוליים והוויזואליים, עושה הספר שימוש באובייקטים היסטוריים: דמויות שעווה - במוזיאון מאדאם טוסו - מונומנטים - כטאואר של לונדון, בודק כיצד נוצר הטאואר ואיך הפך למונומנט לאומי, בוחן חפצים לשימוש יומיומי ששחזרו או ייצגו נושאים ופרקים מן ההיסטוריה. הספר מבקש אפוא לגעת גם בהיסטוריה ש, מעבר למילים'. הספר מנסה להגיע לשילוב שביו מבנים חברתיים ושינוי תהליכי המודרניזציה באירופה: בתחום הטכנולוגי, פוליטי, חברתי, או האורבני, מחד גיסא, לבין הדינאמיקות של התרבות ופעילותם של בני אדם בתרבות מאידך גיסא.
לונדון – מקום, אנשים ואימפריה
ספרה האחרון של בילי מלמן הוא פרי הרצאות ששודרו בגלי צה"ל ויצא לאור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2009. הספר הוא מעין ביוגרפיה של העיר לונדון בשנים 1800–1960, תקופה המקבילה לזמן שבו הייתה בריטניה האימפריה המובילה בעולם. זהו ניסיון לקשר בין היסטוריה מקומית של עיר ומקום בהיבט הלוקלי לבין היסטוריה עולמית ואפילו גלובלית. לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם מ-1800 והיא נשארת כך עד שנות ה-20 של המאה והייתה גם מטרופולין, בירת האימפריה הגדולה בעולם והבירה התרבותית שלה. מלמן כורכת את המקומי בעולמי. זהו טיפול בהיסטוריה מודרנית, שאינו בוחן היסטוריה מודרנית מזווית של לאומיות או מדינות, אלא מהזווית הכפולה של עיר ואימפריה.
נשים והדמיון הפופולרי בשנות העשרים
זהו ספרה הראשון של בילי מלמן (Women and the Popular Imagination in the Twenties), שראה אור ב-1988, והוא עיבוד עבודת הדוקטורט שלה. הספר היה העבודה הראשונה שבחנה את האופן שבו, לאחר מלחמת העולם הראשונה, המלחמה הטוטאלית הראשונה, עיצב המגדר ודיון ב'אישה המודרנית' והגבר המודרני', שהתנסו במוראות המלחמה, עיסוק בסוגיות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות כלליות כמו בעיות דמוגרפיות, משבר כלכלי, ושידוד מערכות פוליטי.