cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התזמורת הסימפונית NHK
המנהל המוזיקלי האחרון של התזמורת היה ולדימיר אשכנזי, בשנים 2004 עד 2007. אשכנזי נושא עכשיו בתואר מנצח מהולל. שארל דיטואה, מנהלה המוזיקלי של התזמורת מ-1998 עד 2003, הוא עכשיו מנהל מוזיקלי אמריטוס. וולפגנג זאוואליש, מנצח כבוד מ-1967 עד 1994, החזיק בתור זה עד מותו. מנצחה הקבועים הנוכחיים של התזמורת הם יוזו טויאמה, מאז 1979, וטאדאקי אוטאקה, מאז 2010. הרברט בלומסטדט מחזיק בתואר מנצח כבוד מאז 1986. אנדרה פרווין היה מנצח אורח של כבוד בין השנים 2012 - 2019. בספטמבר 2022 התמנה פאביו לואיזי למנצחה הראשי החדש של התזמורת.
פרארי אנזו
פרארי אנזו (באנגלית: Ferrari Enzo) היא מכונית-על, שקרויה על שם מייסד החברה, אנזו פרארי. היא הוצגה ב-1 בספטמבר 2002.
ייצור ופיתוח
האנזו תוכננה על ידי קן אוקויאמה, ראש תחום העיצוב של פינינפארינה, ונחשפה בתחילה בתערוכת הרכב בפריס בשנת 2002 עם ייצור מצומצם של 399 יחידות. החברה שלחה הצעות הזמנה ללקוחות קיימים, במיוחד אלה שקנו בעבר את הפרארי F40 והפרארי F50. הייצור החל בשנת 2003. בשנת 2004 נבנתה מכונית הייצור ה-400 שנמכרה מאוחר יותר במכירה הפומבית של סותבי'ס תמורת 1.1 מיליון דולר.
מפרט טכני
הפרארי אנזו כוללת מנוע V12 בנפח 5,998 סמ"ק שמספק כ-651 כוחות סוס ב-7,800 סיבובים לדקה ו-657 ניוטון מטר ב-5,500 סיבובים לדקה . תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.14 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 355 קילומטרים לשעה.
לאנזו יש גלגלים בקוטר 19 אינצים של חברת ברידג'סטון ובלמים בקוטר 15 אינצים מחברת ברמבו.
שבחים
בשנת 2004, המגזין האמריקאי Sports Car International הכריז כי מכונית הפרארי אנזו נמצאת במקום השלישי ברשימת מכוניות הספורט המובילות של שנות האלפיים.
עם זאת, פרארי אנזו תוארה כאחת מ"חמישים המכוניות המכוערות ביותר של 50 השנים האחרונות", שכן בלומברג ביזנסוויק ציטט את הקימורים והזוויות שלה כמכוערים מדי, במיוחד את מכסה המנוע בצורת ה-V.
אואוראד, מלך הפיקטים
אואוראד או פראט בן בארגויט (באנגלית: Uurad או Ferat son of Bargoit בגאלית סקוטית: Uurad mac Bargoit; נפטר ב-842 לערך) היה מלך הפיקטים (מלך פורטריו). אואוראד מלך כשלוש שנים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 839 ועד מותו.
הגרסאות השונות של "דברי ימי הפיקטים" נותנות תעתיקים שונים של שמו של אואוראד או פראט, וייתכן ששמו היה פראדאך.
בניו של אואוראד היו ברידיי שמלך אחריו, וכן קיניאוד ודרסט שמלכו לאחר מכן, ונלחמו על השליטה בממלכת הפיקטים כנגד ברידיי מק פוקל וקנת מק אלפין.
ויקטור גניש
ויקטור גניש (נולד ב-19 בנובמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
קריירה כשחקן
גניש גדל בשכונת ג'סי כהן בחולון ושיחק במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון. עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה א' דרום בשנת 1984. עשה את כל המסלול כשחקן הרכב דרך עלייה לליגה הארצית, חזרה לליגה א' ועלייה עד לליגה הבכירה. בעונת 1996–1997 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד, שחיפשה מחליף לבלם רוני אוואט שנפצע. גניש העפיל עם עירוני לליגה הלאומית ולאחר מכן המשיך עוד עונה. בעונות הבאות שיחק בקבוצות שמשון תל אביב והפועל בת ים מהליגה הארצית. וסקציה נס ציונה והפועל מרמורק מליגה א'.
קריירת אימון
גניש התחיל כמאמן נוער ונערים ובמקביל השלים את תעודת הפרו שלו (מעניקה את האישור לאמן בליגה העל). בעונת 2007–2008 שימש כעוזר מאמן בהפועל ראשון לציון. אימן בוגרים במכבי בת ים בעונת 2008–2009 והוביל אותה בצמרת, אך עזב באמצע העונה בעקבות חילוקי דעות עם יושב ראש הקבוצה. אימן בשמשון בני טייבה, אימן שנתיים במכבי השקמה/רמת חן והוביל אותה עד למבחני העלייה לליגה הארצית. אימן את הפועל מרמורק בעונות 2012–2014 פעמיים לסירוגין והציל את הקבוצה מירידת ליגה. אימן את מ.ס. כפר קאסם בעונת 2014–2015 בליגה א'. בעונות 2015–2017 הוביל את מכבי קריית מלאכי עד למבחני העלייה לליגה א'.
את עונת 2017–2018 החל כעוזר מאמן בהפועל בני לוד ולאחר מספר מחזורים החל לאמן את בית"ר נורדיה ירושלים, איתה סיים במקום ה-4 והשתתפות במבחני העלייה לליגה הלאומית. בעונת 2018–2019 אימן את הפועל כפר שלם ובעונת 2019–2020 אימן את קבוצת ירמיהו חולון.
יחיאל אקשטיין
יחיאל צבי אקשטיין (באנגלית: Yechiel Z. Eckstein; 11 ביולי 1951 - 6 בפברואר 2019) היה רב, סופר ופעיל ציבור אמריקאי-ישראלי. הקים בשנת 1983 את הקרן לידידות וכיהן מאז כנשיאה. היקף הכספים שהקרן בנשיאותו מגייסת למען מדינת ישראל ומטרות יהודיות שונות הגיע לכחצי מיליארד ש"ח לשנה, נכון לשנת 2013.
אקשטיין היה חבר בחבר הנאמנים של הג'וינט, של קרן היסוד ושל הסוכנות היהודית. כתב שבעה ספרים, בעיקר בנושאי יחסי נוצרים-יהודים.
ביוגרפיה
אקשטיין נולד ב-1951 באוטווה, קנדה, אחד מארבעת ילדיהם של בל והרב ד"ר סיימון לייבלה אקשטיין. האב היה רב קהילה, אשר נולד בארץ ישראל המנדטורית ומשפחתו היגרה לקנדה לאחר פרעות תרפ"ט. הוריו של אקשטיין עלו מפלורידה לישראל ב-2011.
בגיל 13 נשלח אקשטיין על ידי הוריו לניו יורק, ללמוד ב-MTA, הישיבה התיכונית של "ישיבה יוניברסיטי". לאחר מכן למד בישיבת ההסדר "כרם ביבנה". הוא חזר לישיבה יוניברסיטי, שם הוסמך לרבנות בידי הרב יוסף דב סולובייצ‘יק והשלים תואר ראשון ושני. קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה. הוא שימש מרצה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1980 הכריז אחד מראשי הכנסייה הבפטיסטית הדרומית בארצות הברית (הגוף הפרוטסטנטי הגדול ביותר במדינה זו), ביילי סמית' (כיהן כנשיא הקהילה בשנים 1981–1982) ש"אלוהים איננו שומע לתפילותיהם של היהודים". הליגה נגד השמצה שלחה את אקשטיין אל סמית'. הוא שכנע אותו לבוא עמו לישראל והפגיש אותו עם ראש הממשלה מנחם בגין. כשחזר סמית' לארצות הברית, הוא היה לתומך ישראל.
אקשטיין היה חבר בכמה להקות חסידיות והוציא שלושה תקליטים עם שירים בביצועו. ב-1973 שהה כמה חודשים לישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והופיע כזמר בפני חיילי צה"ל. בהזדמנות אחת הוא שר בבנייני האומה בירושלים לפני הופעה של הרב שלמה קרליבך, שהשפיע עליו רבות.
ב-2002 נפרד מאשתו הראשונה, בוני, אם שלוש בנותיו, עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית, בנוסף לאזרחותו האמריקאית. ב-2004 התגרש רשמית וב-2007 נישא בשנית. אשתו השנייה, ג'ואל, נולדה בברצלונה, עלתה לבדה לישראל בגיל 17 ונישואיה לאקשטיין היו גם הם נישואין שניים. יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים. הזוג התגורר בירושלים.
לאקשטיין הייתה תוכנית רדיו יומית הקרויה "שאל את הרב" המשודרת בספרדית באמריקה הלטינית ובארצות הברית. הוא ענה לשאלות מאזינים באמצעות קריין דובר ספרדית.
אקשטיין זכה בפרסים בגין פעילותו, בהם פרס הג'וינט על שם ראול ולנברג, ב-20 במאי 2014, כחלק מציון 100 שנים להיווסדו של הג'וינט.
נפטר ב-6 בפברואר 2019 מדום לב בביתו ונקבר למחרת.
הקרן לידידות
אקשטיין הקים את הקרן לידידות ב-1983 וזמן רב הייתה זו קרן קטנה יחסית שהתמקדה בעיקר בהסברה לטובת ישראל ובעידוד תיירות אוונגלית בישראל. נקודת מפנה אירעה ב-1993, כשהקרן הקרינה לראשונה תשדיר פרסומת בטלוויזיה האמריקאית, אשר קרא לתרומות לעזרה ליהודי ברית המועצות לשעבר, המבקשים להגר לישראל. הקריין (פרו בונו) בתשדיר זה היה פאט בון והתשדיר הניב תרומות רבות של אוונגליסטים. עם זאת, בסביבות 2000 בערך, היו בקרן לידידות שלושה עובדים בלבד, כולל אקשטיין עצמו.
נכון ל-2014, הקרן לידידות מעסיקה מעל 100 עובדים, רובם במשרדה בשיקגו ומיעוטם בישראל, והיקף התרומות שהיא מגייסת מגיע לכחצי מיליארד ש"ח בשנה, רובן מנוצרים אוונגליסטים בארצות הברית ובקנדה. הכסף נתרם ברובו הגדול למטרות סעד, בריאות, רווחה, עלייה וקליטה וביטחון, בישראל ובחלקו הקטן למטרות דומות בקהילות יהודיות ברחבי העולם. הקרן טוענת שיש לה מעל למיליון תורמים רשומים בארצות הברית לבדה.
ביקורת
מאז נכנסה הקרן לידידות לפעולה נרחבת בישראל החל משנת 2000, נשמעו טענות על ידי גורמים דתיים שונים, בנוגע לכוונותיו האמיתיות של הרב אקשטיין בפועלו לקרב בין היהדות והנצרות ולהדגיש את המשותף בין הדתות. חלק מהרבנים האשימו אותו בהשתייכות לתנועת "יהודים למען ישוע", ואף נטען שהוא מקדם "מיסיון כפוי" דרך יצירת תלות ומחויבות של יהודים בנוצרים. כדי להוכיח זאת נעשה שימוש בציטוטים של אקשטיין אודות מקומה של הנצרות ביחס ליהדות, על מקומו החיובי של ישו בעולם כמי שקירב אחוזים נכבדים מאוכלוסיית העולם למונותיאיזם ועל הדרך שבה יש להפיץ את האמת הנוצרית. ב-2011 סיפר אקשטיין כי העדה החרדית תלתה פשקווילים על דלת ביתו המודיעים לו כי ירדפו אותו עד חורמה.
לדברי אקשטיין, הטענות הללו אינן נכונות. עוד אמר וכן.
עם השנים, הוצאו פסקי הלכה האוסרים לקבל את תרומות הקרן לידידות, על ידי רבנים כמו אברהם שפירא, שהיה הראשון שפסק איסור בשנת תשס"א, בנו יעקב שפירא, שמחה הכהן קוק, דב ליאור, צפניה דרורי, שמואל אוירבך, שלמה אבינר וניסים קרליץ. זאת בשל האיסור לקחת כסף מנוצרים, שכן מדובר ב"סיוע לעובדי אלילים" ובחילול ה'. חלקם הביעו את חששם כי בעתיד הקרן תעשה שימוש בקרבה שנוצרה בין יהודים ונוצרים כדי להעבירם על דתם ולנצרם.
אורי לופוליאנסקי ראש עיריית ירושלים לשעבר, סירב בשל כך, לקבל סיוע מהקרן לידידות במהלך כהונתו כראש עיר. לעומתו, אהוד אולמרט וניר ברקת שיתפו פעולה באופן נרחב עם הקרן לידידות אלי ישי סירב לתרומה של כבאיות אש מהקרן לידידות בתקופת היותו שר הפנים.
ביקורת מסוג אחר טוענת כי בפרסומיו בעולם הנוצרי מראה אקשטיין תמונה מעוותת ומציג את ישראל כמדינה מסכנה ומוכת עוני, שיש לעזור לה. אברהם פוקסמן, נשיא הליגה נגד השמצה בארצות הברית, האשים את אקשטיין בכך שהוא. אקשטיין בתגובה טען כי גיוס התרומות מעצם טבען מצריך להציג את מי שחסר לו, שהרי זו בדיוק המטרה: לעזור למי שנזקק לעזרה. עוד טען כי והוסיף.
ארגונים נוצריים מתחו ביקורת על התנגדותו של אקשטיין ליהדות משיחית ולהפצת הבשורה הנוצרית, בעוד שזו לטענתם מטרת התורמים. בנוסף, הם ביקרו את עלות שכרו של אקשטיין, שלפי הצהרות המיסים לשנת 2013, כפי שפורסמו באתר "משמר הצדקה" (Charity Watch) הגיעה ל-1.2 מיליון דולר (כמחציתם הפרשה למענק פרישה עתידי). בשנת 2014 הסכום ירד ל-1.13 מיליון דולר. לפי ארגון "משמר הכמורה" (Ministry Watch) יותר מ-40% מהתרומות לקרן מופנים לגיוס כספים ולשכר. לעומת זאת, לפי אתר "הקרן לידידות" עצמה, רק 12% מהתרומות משמשים לגיוס כספים, ועוד 11% מושקעים בניהול הקרן ומנגנונה.
תמיכה
הרב עובדיה יוסף פסק שמותר לקבל כספים מהקרן לידידות, דבר שבא לידי ביטוי במוסדות ההשכלה הגבוהה שהקימה בתו, עדינה בר-שלום גם אקשטיין עצמו טען שהרב עובדיה יוסף תמך בו עם זאת, בהמשך (2006) הורה הרב יוסף למקורביו, להשעות את קבלת תרומות הקרן לידידות עד לבירור הדברים. שאלת ההסתייגות של הרב יוסף שלום אלישיב מקבלת ושימוש בתרומות הקרן לידידות עומדת במחלוקת גרסאות. עמדה מעורפלת הציג גם הרב מרדכי אליהו: בתחילה התיר ליהנות מתרומות הקרן, אך שנתיים מאוחר יותר חתם על איסור לקיחת כספים מהקרן. עם זאת, הוא פסק לכל מי ששאל אותו באופן אישי, כי מותר ליהנות מכספי הקרן, כפי שאכן עושים מוסדות חסד רבים שהוא עמד בראשם. בנו של מרדכי אליהו, שמואל אליהו פסק כי מותר לעשות שימוש בכספי הקרן. את השינוי בעמדותיהם של הרבנים יוסף, אלישיב ואליהו, הסביר אקשטיין במהלך של "רדיפה אישית" שהנחיתו עליו מינה פנטון, לשעבר חברת מועצת העיר ירושלים, והרב שמחה הכהן קוק, רבה של רחובות:.
מכל מקום, מול הרבנים שהתנגדו לשימוש בתרומות שגייס אקשטיין, ומול אלה שהדעות לגבי פסיקתם בעניין, חלוקות, קמו רבנים אחרים שפסקו בגלוי כי מותר לפי ההלכה לקבל כספים מהקרן לידידות. בין השאר מדובר ברבנים נחום אליעזר רבינוביץ', דוד סתיו, ישראל רוזן, אמנון בזק, שמואל אליהו,חיים אמסלם, שאר-ישוב הכהן ואליעזר מלמד. אלו קבעו כי מדובר. עוד גרסו כי. בנוסף נטען כי. הרב רבינוביץ אף טען כי.
הבחירות להנהגת מפלגת הלייבור בניו זילנד 2023
הבחירות לראשות מפלגת הלייבור של ניו זילנד 2023 נערכו ב-22 בינואר 2023 על מנת לבחור את המנהיג הבא של מפלגת הלייבור של ניו זילנד. הבחירות התקיימו בעקבות הודעתה של ראש הממשלה ומנהיגת מפלגת הלייבור ג'סינדה ארדרן, מיום 19 בינואר 2023 על כוונתה להתפטר לא יאוחר מ-7 בפברואר 2023. כריס היפקינס שנותר המועמד היחיד הוכרז כמנצח.
רקע כללי
ג'סינדה ארדרן כיהנה כמנהיגת מפלגת הלייבור מאז הזכייה בבחירות להנהגה ב-2017. ארדרן הודיעה על התפטרותה כמנהיגת מפלגת הלייבור בהצהרה בטלוויזיה ב-19 בינואר 2023, וקבעה שאין לה עוד מספיק אנרגיה לדרישות התפקיד. היא ציינה שהיא תתפטר רשמית לא יאוחר מ-7 בפברואר 2023. מכיוון שמפלגת הלייבור ניצחה בבחירות הכלליות של 2020, מנהיג מפלגת הלייבור הנכנס הפך לראש הממשלה ה-41 של ניו זילנד.
תהליך
הבחירות להנהגה יהיו הראשונות שיתקיימו תחת כללים חדשים שעליהם הסכימה המפלגה ב-2021. למועמדים נדרשים 10% מהסמינר (שבעה חברי פרלמנט) כדי להתמנות. חברי הוועדה מצביעים באמצעות פתק הצבעה ממצה, ומועמד יזדקק לתמיכת שני שלישים מתמיכת המפלגה כדי להיבחר. אם אף אחד לא מצליח להשיג שני שלישים, המועמד בעל מספר הקולות הקטן ביותר יודח. כך נמשך עד שמישהו נבחר.
אחרים
סגן ראש הממשלה ושר האוצר, גרנט רוברטסון, פרסם הודעה ביום התפטרותו של ארדרן לפיה הוא אינו מתכוון להתמודד על ההנהגה. בהתייחסו להתחייבות שנתן כי לא ידרוש שוב את ההנהגה לאחר שהפסיד בתחרות ההנהגה ב-2014, אמר ש"עמדתו לא השתנתה", אך הוא יהיה מוכן להישאר כשר האוצר תחת המנהיג החדש. סגן מנהיג הלייבור, קלווין דייוויס, פסל את עצמו כשנשאל על ידי התקשורת. השר הזוטר קירן מק'אנולטי נשאל גם הוא על ידי התקשורת על כוונותיו והשיב: "אני בהחלט לא אעמוד".
סקר ציבורי
אתר החדשות Stuff ערך סקר יום לאחר שארדרן הודיעה על התפטרותה. נתוני הסקר הם ממוצע משוקלל, אולם "בשל היותו סקר אנונימי ופומבי, ייתכן שהמשיבים יכלו לענות על הסקר מספר פעמים". Curia ערכה סקר מקוון מדעי מטעם איגוד משלמי המיסים.
סנטניאל
סנטניאל (אנגלית: Centennial) היא עיר במדינת קולורדו שבארצות הברית. סנטניאל היא העיר העשירית בגודלה מבחינת אוכלוסייה בקולורדו. על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, אוכלוסיית סנטניאל מנתה 100,377 תושבים ב-2010.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-6 בפברואר 2001 בעקבות ההחלטה למזג חלקים ללא ממשל מקומי במחוז אראפהו שבקולורדו. ההחלטה על המיזוג התקבלה במסגרת משאל שנערך ב-12 בספטמבר 2000 כאשר 77% מהקולות תמכו במיזוג. ב-7 בפברואר 2001 סנטניאל קיבלה מעמד של עיר.
הקורפורציה של סנטניאל נבעה בעיקר בעקבות הניסיון של היישוב הסמוך גרינווד לספח חלקים שונים ללא ממשל מקומי לשטחם בניסיון לגרום לכך שכמות משלמי המיסים של היישוב תגדל. בסופו של דבר בבית המשפט נקבע כי לתושבי האזור הזכות להחליט אם ברצונם לעבור קורפורציה על פני סיפוח לתחום גרינווד.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2010 היו בעיר 100,377 תושבים ו-60,531 משקי בית. 87.4% מהתושבים הם לבנים, 2.4% אפרו-אמריקאים, 0.4% אינדיאנים, 3.6% אסיאתים ו-0.3% מגזעים אחרים.
גאוגרפיה
העיר משתרעת על שטח של כ-72 קילומטרים רבועים. העיר נמצאת 1,777 מטרים מעל פני הים.
העיר מחולקת לשנים על ידי כביש בין-מדינתי 25 שחוצה את העיר, רוב מרכזי הבידור והעסקים בעיר מרוכזים בצד המערבי לכביש. גבולות העיר לא סדירים ומעוררים הטיה בקביעת מחוזות בחירה, בפרט באופן גורף בחלקי המגורים המזרחיים בעיר. סנטניאל מתאפיינת בהרבה גבעות, גאיות, וערוצים. השטחים הפתוחים בעיר מלווים בשבילי בילוי בעיר כמו פארק דה קובנד, ותעלת הייליין.
מרכזי התעסוקה הגדולים
על פי הדו"ח הפיננסי שנתי מקיף של העיר משנת 2013, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר היו:
חיל מצב
חֵיל מַצָּב הוא מונח כללי לתיאור יחידת חיילים שמוצבים במקום מסוים על פי הוראת הריבון בו. לרוב הצבת חיל המצב הייתה למטרת שימור הריבונות בשטח נכבש ומניעת ניסיונות התמרדות בידי תושבי המקום. חיל המצב שוהה בדרך כלל בקסרקטין.
במקרא המונח "מצב" מופיע ב כמו:
בישראל, חיל מצב הוא יחידה רגילה, שתפקידה להגן על אזור מסוים. בין אם זו עיר, מחוז או אפילו רק בניין יחיד.
אולם ספורט נופי ים
אולם ספורט נופי ים נמצא בשכונת נופי ים ברובע 1 בצפון-מערב העיר תל אביב-יפו וממוקם על שפת כיכר הצופה מערבה אל הים. צורתו הגלילית של המבנה שקיבלה את השראתה ממבני האנגרים למטוסים, יחד עם הצבתו לכיוון צפון-מערב, מייצרת ציר מבט החודר דרך הבניין אל האופק הרחוק ומשקיף אל הים, מאפשרת מעברים היורדים מגבעות הכורכר אל חוף הים ומדגישה את מיקומו הייחודי בסמוך למבני החינוך הקיימים במקום ולשדה התעופה שדה דב שנמצא מולו בזמן הקמתו עד אשר נסגר והפסיק את טיסותיו ביולי 2019. המבנה נגיש ופונקציונלי ומשמש גם לאירועי תרבות המתרחשים בחלליו הפנימיים ובכיכרות החיצוניות שהוא מייצר והוא מהווה המשך טבעי של הכיכר ושל המרחב הציבורי כולו. שטחו מסתכם בכ-2,000 מ"ר בשתי קומות. בקומה העליונה נמצאת הכניסה המרכזית וכן יציעי הקהל, ואילו בקומה התחתונה ממוקמת זירת המשחק וכן מכון כושר, חדרי סטודיו, מלתחות, שירותים וחדרי מכונות ומסדרון תת-קרקעי המקשר את האולם עם בית הספר הסמוך. עלותו של המבנה שהוקם על ידי חברת "עזרה וביצרון" הסתכמה בכ-17 מיליון ש"ח והמימון להקמתו הגיע ממפעל הפיס וממשרד הספורט. האולם תוכנן על ידי האדריכלים מוטי בודק ודנה אוברזון והקמתו הסתיימה בספטמבר 2018. המבנה מהווה ציון דרך ומוכר בזכות צורתו הייחודית ושיטת הבניה המקורית.
עיצוב המבנה והקונסטרוקציה
מעטפת האולם הגלילית מורכבת מקשתות של קורות פלדה בחתך משתנה, התומכות מעטפת תרמו-אקוסטית שמורכבת ממילואה של תבניות פח, שכבות איטום ובידוד אקוסטי ותרמי. החיפוי החיצוני בוצע מגלילי אלומיניום בצבע כחול עמוק. קורות הפלדה הקשתיות שגובהן המקסימלי הוא 50 ס"מ בלבד, מעבירות את העומסים והכוחות לבסיס המבנה ומקטינות באופן משמעותי את הגובה הסטטי הנדרש ואת עובייה של מעטפת המבנה שעקב שכבת האוויר הכלואה בתוכה מספקת בידוד תרמי מעולה. עקב כך משוחרר החלל הפנימי מהאגדים המגושמים הנדרשים בדרך כלל למפתחים כאלה ויחד עם הטמעתם של גופי התאורה ויחידות מיזוג האוויר בתוך מרווחי המעטפת, מתקבל באולם המרכזי חלל פתוח ואוורירי, המהווה המשך ישיר לחללי החוץ הגובלים בו.
פיתוח בר-קיימא וחסכון באנרגיה
מיזוג האולם נעשה באמצעות 22 מפזרי אוויר, המגיעים רק עד לגובה המינימלי הנדרש, בו נמצאים הצופים ביציע העליון ובכך צומצמה באופן משמעותי צריכת האנרגיה הנדרשת לקירור המבנה. האוויר החם עולה באופן טבעי לחלקו העליון של החלל ונפלט דרך עשרות הפתחים העגולים המשמשים גם להכנסת תאורה טבעית ולשחרור עשן בעת הצורך. שיטת הבנייה המתועשת שחסכה את הצורך בהקמה ופירוק של תבניות ופיגומים, הביאה בעקבות זאת לחסכון רב בעלויות העבודה ובתפעול האתר, ולצמצום משמעותי ברמות הרעש וזיהום האוויר הנגרמים בתהליכי הבנייה הקונבנציונלית.
18 בדצמבר
18 בדצמבר הוא היום ה־352 בשנה (353 בשנה מעוברת), בשבוע ה-51 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 13 ימים.
גרוזור צהוב-גרון
גרוזור צהוב-גרון (שם מדעי: Gerrhosaurus flavigularis) הוא מין של לטאה ממשפחת הגרוזאוריים החיה באפריקה שמדרום לסהרה. המין תואר לראשונה בידי החוקר הגרמני ארנד פרידריך אוגוסט ויגמן (Arend Friedrich August Wiegmann) בשנת 1828. פירוש השם flavigularis בלטינית הוא צהוב-גרון.
מאפיינים
אורכה של הלטאה עד 45 סנטימטרים ואת רובו מהווה הזנב הארוך. הצבע של הבוגרים משתנה ונע בין ירוק בהיר, חום ירקרק, אדום וצהוב בעונת הרבייה. ללטאה הבוגרת גרון בצבע צהוב וזה מקור שמה. הצעירים בעלי פסים צהובים לאורך גופם. הלטאה ניזונה מחסרי חוליות קטנים כמו חרקים, עכבישאים, מרבי-רגל, נדלים, שבלולי יבשה ותולעים. הטורפים של הלטאה כוללים נחשים, יונקים טורפים ועופות דורסים. להגנה מטורפים הלטאה מסתתרת מתחת לסלעים.
הלטאה חיה באפריקה הדרומית ואפריקה המזרחית במדינות בוטסואנה, אתיופיה, קניה, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, סומליה, סודאן, אסוואטיני, טנזניה, זימבבואה, זמביה ודרום אפריקה. בית הגידול של הלטאה כולל ערבות עשב וסוואנות.
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו
הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו (אנגלית: Henrietta Godolphin, 2nd Duchess of Marlborough; 19 ביולי 1681 - 24 באוקטובר 1733) הייתה בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ושל אשתו שרה, שהיו מקורביה ומנהלי עסקיה של המלכה אן.
היא נולדה כהנרייטה צ'רצ'יל, וב-1689 הפכה לליידי הנרייטה צ'רצ'יל, כיוון שאביה קיבל את תואר רוזן מרלבורו. היא נישאה לרוזן פרנסיס גודולפין ב-1698. כשחותנה קיבל את תואר רוזן גודולפין ב-1706, היא הפכה לוויקונטית ריאלטון, וכשבעלה ירש את תואר הרוזנות, הפכה לרוזנת גודולפין.
גודולפין הייתה חובבת אופרה ותמכה בג'ובאני בונונצ'יני, ששימש כמלחין הבית שלה, בתקופת שהותו בלונדון.
במהלך נישואיה לגודולפין היא ילדה חמישה ילדים:
הדוכסית מתה ב-24 באוקטובר 1733 בהארו שבמידלסקס, ונקברה ב-9 בנובמבר שלאחר מכן במנזר וסטמינסטר. תאריה עברו לאחיינה הרוזן החמישי מסנדרלנד. כיוון שבמותה לא היו לה יורשים זכרים עבר התואר למשפחתה של אחותה אן. כיוון שאן כבר לא הייתה בחיים כשהנרייטה מתה, עבר התואר לבנה הבכור צ'ארלס, שהפך לדוכס השלישי בשושלת. כתוצאה מכך פסק השימוש בשם צ'רצ'יל עד תקופת הדוכס החמישי.
ב-1969 הפיק ה-BBC מיני-סדרה בשם "The First Churchills", שעסקה בחייהם של הוריה של גודולפין. דמותה הופיעה בסדרה בחמישה פרקים מתוך 12 בסך הכל, וגולמה על ידי השחקנית פולי אדמס.
פפסין
פפסין (Pepsin מיוונית עתיקה πέψις - עיכול) הוא אנזים פרוטאוליטי המופרש בקיבה והוא אחד מאנזימי העיכול העיקריים במערכת העיכול של האדם ובעלי חיים רבים אחרים. פפסין התגלה בשנת 1836 על ידי הפיזיולוג הגרמני תאודור שוואן. בשנת 1929, הביוכימאי ג'ון הווארד נורתרופ בודד וגיבש אותו וקבע כי מדובר בחלבון.
האנזים נוצר על ידי פעולה של חומצה מלחית (HCl) שבמיצי הקיבה על הזימוגן (פרואנזים) פפסינוגן, המופרש ברירית הקיבה. לאחר שנוצרת כמות מסוימת של פפסין, הלה משמש כזרז להמרה נוספת של פפסינוגן לפפסין; זוהי דוגמה למנגנון משוב חיובי.
הפפסין מתחיל את פירוק החלבונים שבמזון על ידי ביקועם ליחידות קטנות יותר הנקראות פפטידים. הוא גם אחראי להפרדה של ויטמין B12 שמגיע לקיבה קשור בדרך כלל לחלבונים כדי לאפשר את ספיגתו.
pH אופטימלי: 1.5.
מכון מנדל למנהיגות
מכון מנדל למנהיגות נוסד בשנת 1990 בירושלים בידי קרן מנדל על-ידי האחים ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל מקליבלנד, אוהיו ובשיתוף עם משרד החינוך. במכון מתקיימות מגוון תוכניות לפיתוח מנהיגות, שמטרתן לתרום לשגשוגה של מדינת ישראל על כל קהילותיה.
אודות המכון
הרעיון המכונן של מכון מנדל למנהיגות הוא לטפח מנהיגים מונחי חזון, שיהוו סוכני שינוי המובילים ארגונים ומיזמים חינוכיים בישראל ובקהילות יהודיות בעולם. על פי רוב, המשתתפים בתוכניות מכון מנדל למנהיגות מגיעים עם רקע מקצועי מגוון במגזר הציבורי, ביזמות חברתית, בארגונים ללא כוונות רווח ובצה"ל. מנהלת מכון מנדל למנהיגות משנת 2018 היא אל"ם במיל' יעל הס. לאחרונה המכון עבר למשכנו החדש בשכונת ניות שבירושלים.
הסגל האקדמי
עם סגל מכון מנדל למנהיגות נמנות דמויות מובילות מהאקדמיה ומתחום החברה, התרבות והרוח, בהם: מלכה פיוטרקובסקי, ד"ר ג'רמי פוגל, ד"ר רות קלדרון, הרב מישאל ציון ועוד. בעבר היו בין חברי הסגל פרופ' חיים אדלר, חתן פרס ישראל; פרופ' משה הלברטל – פרופ' למחשבת ישראל ולפילוסופיה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית למדעים; פרופ' דויד דרי, מייסד בית הספר למנהל ציבורי באוניברסיטה העברית ולשעבר המדען הראשי במשרד הפנים; פרופ' ענת זוהר מבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ולשעבר יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך; פרופ' יונתן כהן, ראש החוג לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' מרדכי ניסן, פרופ' אמריטוס באוניברסיטה העברית ולשעבר חבר במועצה להשכלה גבוהה, וד"ר דניאל מרום.
בארנט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הדרבי של גלאזגו
הדרבי של גלאזגו, הידוע גם כ"אולד פירם" (באנגלית: Old Firm), הוא כינוי למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות בעיר גלאזגו ובסקוטלנד כולה - ריינג'רס וסלטיק.
היריבות בין שני המועדונים היא מהמפורסמות בעולם, והמשחקים ביניהם רווי רגשות בשני הצדדים, שכן ריינג'רס מזוהה עם הפרוטסטנטים היוניוניסטים, ואילו סלטיק מזוהה עם הקתולים האירים.
היסטוריה
אחת הסברות היא שהביטוי "Old firm" נגזר מהמשחק הראשון של סלטיק ב-1888 ששוחק נגד ריינג'רס. בדיווח בעיתון ביום שלאחר המשחק נכתב כי השחקנים הסתדרו אחד עם השני כל כך טוב, עד כי אפשר לחשוב שהם חברים שנים רבות. אולם, ויליאם ג. מרי טוען כי המונח לקוח מרווחי פרסומת של שני המועדונים כתוצאה מהיריבות ביניהם, אשר שודרה ימים ספורים לפני המשחק הראשון.
שתי הקבוצות הן ללא עוררין המצליחות ביותר בסקוטלנד, כאשר ביחד הן מחזיקות (נכון לשנת 2019) ב-104 אליפויות ליגה (54 אליפויות לריינג'רס ו-50 לסלטיק), 72 גביעים סקוטיים (39 לסלטיק, 33 לריינג'רס) וב-45 גביעי הליגה הסקוטית (27 זכיות לריינג'רס, 18 לסלטיק). השליטה ללא עוררין של שני המועדונים דוכאה זמנית על ידי קבוצות ה-New firm, אברדין ודנדי יונייטד במחצית הראשונה של שנות ה-80. החל מעונת 96–1995, שתי הקבוצות תמיד סיימו ב-2 המקומות הראשונים בליגה עד לשנת 06–2005 בה הארטס סיימה סגנית לסלטיק על חשבונה של ריינג'רס. נכון לחודש דצמבר 2019, ריינג'רס וסלטיק נפגשו כבר 419 פעמים בשלושת המפעלים המקומיים, כשלריינג'רס 161 ניצחונות למול 159 של סלטיק. 99 משחקים נסתיימו ללא הכרעה. הקבוצות נפגשות דרך קבע 4 פעמים במסגרת הליגה ומוגרלות פעמים רבות האחת נגד השנייה בגביע הסקוטי ובגביע הליגה.
מספר האוהדים הרב של הקבוצות, שהוא גבוה יותר משל כל קבוצות הליגה האחרות, גורם לכך שליגת העל הסקוטית - אשר כמעט תמיד נשלטה על ידי ה-Old firm - הופכת להיות פחות ופחות תחרותית. אפילו בערים האחרות כמו אדינבורו או דנדי, ישנם אוהדים רבים של קבוצות ה-Old firm, בנוסף לאוהדי הקבוצות המקומיות (באדינבורו: הארטס והיברניאן, בדנדי: דנדי יונייטד ודנדי). לכל מועדוני הכדורגל הסקוטיים האחרים הייתה פחות הצלחה מבחינה תחרותית באופן קבוע (למעט מעידות בשנות ה-90 של המאה ה-19, ובשנות ה-50 וה-80 של המאה ה-20), וכמו כן פחות תקציב ואוהדים מאשר לקבוצות ה-Old firm. מצב זה גרם לכך למרירות בקרב אוהדי הקבוצות האחרות בסקוטלנד לבין אוהדי סלטיק וריינג'רס, כאשר בעקבות האהדה הרבה של הסקוטים ל-2 הקבוצות, נאמנותם של הסקוטים היא כבר לא לסקוטלנד, כי אם לאנגליה ואירלנד (היריבות בין סלטיק וריינג'רס היא על רקע דתי, מכיוון שאוהדי סלטיק מזוהים עם האירים-קתולים, ואילו אוהדי ריינג'רס מזוהים עם הפרוטסטנטים-אנגליקנים). מצד שני, שתי הקבוצות גם יחד מכניסות למעלה מ-120 מיליון פאונד בשנה לליגה הסקוטית, ואם הן תעזובנה את הליגה (כמו קבוצות מסוימות בוויילס שמשחקות בפרמייר ליג) יפסידו גם הקבוצות האחרות בסקוטלנד מהמהלך.
היריבות בין שתי הקבוצות היא הרבה מעבר ליריבות ספורטיבית רגילה. בנוסף למתח הדתי בקרב אוהדי שתי הקבוצות, יש גם עניין פוליטי, בו אוהדי ריינג'רס תומכים בעצמאותה של צפון אירלנד (הפרוטסטנטית) לבין אוהדי סלטיק שתומכים בהחזרתה לאירלנד (הקתולית) כישות אחת. דבר זה גורם לטינה רבה בין אוהדי הקבוצות לא רק בתוך גלאזגו עצמה, אלא גם מחוצה לה (זו הסיבה אגב, שיש לשתי הקבוצות אוהדים רבים גם מחוץ לגלאזגו). משחקים רבים בין שתי הקבוצות הסתיימו באירועים אלימים, חלקם אף נסתיים במוות.
היריבות הקשה בין שתי הקבוצות גרמה לכך שדי נדיר למצוא שחקן או מאמן אשר בקורות חייו נמצא כי שיחק (או אימן) בשתי הקבוצות. השחקנים שדווקא כן שיחקו בשתי קבוצות ה-Old firm במהלך חייהם הם: אלפי קון ג'וניור, מוריס ג'ונסטון, קני מילר, סטיבן פרסלי ומארק בראון. ההחתמה של ג'ונסטון בריינג'רס גרמה לכעס רב בקרב אוהדי הקבוצה, כי בנוסף ל"חטאוֹ" בכך ששיחק בסלטיק, הוא גם היה קתולי בעצמו.
סטטיסטיקת "ראש-בראש"
נכון ל-3 באפריל 2022:
הודאס
הודאס (בהונגרית: Hodász) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבמזרח הונגריה.
יהודי הודאס
יהודים החלו להתיישב בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19, הקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת מאטסלקה, אך היו לה מבני ציבור משלה, ביניהם בית כנסת ובית עלמין. וברבות הימים אף הוקמה ישיבה במקום אותה ייסד הרב אהרון ישעיה פיש.
בשנת 1941 נלקחו גברים צעירים מהקהילה לעבודות שירות, ובשנת 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו כל יהודי הכפר לגטו במאטסלקה ומשם נשלחו במאי למחנה ההשמדה באושוויץ.
הניצולים שחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו במקום.
סיגורדסון
סיגורדסון
יחסי נורווגיה–צ'ילה
יחסי נורווגיה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לממלכת נורווגיה. שתי המדינות חברות ב-OECD ובאו"ם.
היסטוריה
החל מראשית המאה ה-20, מהגרים נורווגיים החלו להגיע לצ'ילה, אולם לא בכמויות גדולות כפי שהגיעו מהגרים אירופיים אחרים לצ'ילה. זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, צ'ילה ונורווגיה כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1958 פתחה נורווגיה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
ב-11 בספטמבר 1973 הודחה ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה, שנתמך על ידי ממשלת ארצות הברית. הוכרז כי הנשיא איינדה התאבד במהלך ההפיכה וגנרל פינושה השתלט על הממשלה והפך לנשיא המדינה החדש. מיד החל הנשיא פינושה לעצור, לענות ולהוציא להורג את חסידיו של הנשיא אלנדה. במהלך תקופה זו, אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בעיקר בשגרירויות אירופה ואמריקה הלטינית בבירת צ'ילה. באותה תקופה, שגריר נורווגיה בצ'ילה, פרודה נילסן, הגן על יותר מ-100 צ'יליאנים בשגרירות ורבים מהם הושבו מאוחר יותר לנורווגיה.
במאי 2007 ביקרה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט בנורווגיה. בספטמבר 2008 ביקר ראש ממשלת נורווגיה ינס סטולטנברג בצ'ילה. בשנת 2014, האראלד החמישי, מלך נורווגיה וסוניה, מלכת נורווגיה ערכו טיול אישי בצ'ילה לביקור באי הפסחא. במרץ 2019 חזרו המלך והמלכה לצ'ילה בביקור רשמי לחגוג 100 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מצ'ילה לנורווגיה
ביקורים רמי דרג מנורווגיה לצ'ילה
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון הסכם על סיוע פיננסי לתוכניות הקרן לסולידריות והשקעות חברתיות בצ'ילה (1990); הסכם לקידום הדדי והגנה על השקעות (1993); הסכם ביטוח לאומי (1997); הסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות ממס ביחס למס הכנסה ועושר והפרוטוקול שלו (2003); הסכם סחר חופשי בין צ'ילה למדינות החברות באיגוד הסחר החופשי האירופי (הכולל את נורווגיה) (2003); מזכר הבנות בעניינים חינוכיים (2008) ומזכר הבנות בנושא התייעצויות פוליטיות (2019).
ימת אונטריו
כמחצית משטחה בחלקה הצפוני שייכת לקנדה ואילו חלקה הדרומי שייך לארצות הברית. היא מחוברת לאוקיינוס האטלנטי באמצעות נהר סנט לורנס עליו נמצאות הערים קוויבק סיטי ומונטריאול.
לחופיה של ימת אונטריו שוכנות הערים טורונטו והמילטון. היא מחוברת אל ימת אירי באמצעות נהר ניאגרה וגם באמצעות תעלת ולנד העוברת באזור ניאגרה בקנדה ומאפשרת שיט ספינות תוך עקיפת מפלי ניאגרה. בין שתי הימות קיים הבדל גובה של מאה מטר.
יחסי אוקראינה–איסלנד
יחסי אוקראינה–איסלנד הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואיסלנד.
יחסים פוליטיים
בשונה ממדינות סקנדינביה אחרות, הדיאלוג הפוליטי של אוקראינה עם איסלנד מאופיין בחוסר סדירות ובעוצמה נמוכה. נראה כי הצד האיסלנדי מעוניין יותר בקיום יחסים דו-צדדיים מאשר האוקראיני. הביקור האחרון ברמה גבוהה מאוקראינה באיסלנד התקיים במאי 2002, כאשר שר החוץ האוקראיני אנטולי זלנקו ביקר במדינה. לאחר מכן ביקר באוקראינה בביקור רשמי ראש ממשלת איסלנד דוד אודסון (פברואר 2004) והשרה לענייני חוץ וסחר חוץ של הרפובליקה של איסלנד גברת סברריסדירה (נובמבר 2006).
יחסי מסחר וכלכלה
יחסי הסחר והכלכלה עם איסלנד מאז 2009 מוגבלים לייבוא דגים טריים וקפואים איסלנדיים לאוקראינה. היקף הייבוא, ובהתאם, היקף המסחר הדו-צדדי בשנת 2009 הגיע ל-38.75 מיליון דולר. בשנים קודמות, אוקראינה ייצאה לאיסלנד בכמויות קטנות, מוצרים תעשייתיים. עם זאת, איסלנד מדורגת במקום ה-40 בקרב 123 משקיעים מבחינת השקעה ישירה באוקראינה. השקעה ישירה מאיסלנד - 25 מיליון דולר קיבלו החל משנת 2009 11 מפעלים באוקראינה. הגדולה בהשקעות האיסלנדיות באוקראינה הייתה רכישת בנק ההשקעות הבינלאומי הפרטי האיסלנדי בשנת 2006 יחד עם משקיעים אחרים של שליטה (92.5%) במניות הבנק המסחרי האוקראיני לבוב בסך 8 מיליון דולר.
סקיילאב 3
סקיילאב 3 (באנגלית Skylab 3) הייתה המשימה המאוישת השנייה של סקיילאב (תחנת החלל האמריקאית הראשונה). המשימה שוגרה בעזרת סטורן IB ב-28 ביולי 1973, צוות בתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו כלל שלושה אנשים לתחנה.
צוות של סקיילאב 3 קבעה שיא של 60 ימים עבור שהיית אנשים בחלל.
עיקר המשימה
צוות סקיילאב 3 שוגר לחלל ב-28 ביולי 1973 ובאותו יום התחבר לתחנת החלל סקיילאב. במהלך התקרבות לתחנת החלל התברר שקיימת דליפה של חומר מתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו. כאשר לאחר מספר ימים התברר שדליפה חודשה הוחלט להכין חללית "אפולו" נוספת לטיסת חילוץ. בסופו של דבר הדברים הסתדרו ולא היה צורך בטיסת חילוץ.
לאחר מספר ימים בתחנת החלל ב-6 באוגוסט אסטרונאוטים ערכו פעילות חוץ רכבית במהלכה התקינו מסכים להגנת גוף תחנת החלל ממטאוריטים. במהלך השהייה בוצעו פעילויות חוץ רכביות נוספות ב-24 באוגוסט וכ-2 בספטמבר. במהלך פעילויות אלו בוצעו עבודות תחזוקה נדרשות.
במהלך הטיסה בוצעו מספר ניסויים מתוכננים בתחום הרפואה וביולוגיה. הצוות ביצע ניסוי עם מכשיר מדידה של קרני רנטגן שתוכנן באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
במשך מספר ימים נערכו ניסויים עם עכבישים. התברר שהם מסוגלים לייצר קורי עכביש גם בחלל.
אחרי 60 יממות בחלל חללית פיקוד התנתקה מתחנת החלל וצוות חזר לכדור הארץ תוך השגת שיא שהייה בחלל לאותם הימים.
מודול נחיתה הועבר להצגה בסמית'סוניאן. החל משנת 2010 הוא מוצב במוזיאון החלל בקליבלנד.
אוניברסיטת וירצבורג
אוניברסיטת יוליוס מקסימיליאן מווירצבורג (בגרמנית: Julius-Maximilians-Universität Würzburg) היא אוניברסיטה ציבורית העוסקת במחקר ושוכנת בעיר וירצבורג בצפון בוואריה בגרמניה.
פעילות
האוניברסיטה היא אחד המוסדות האוניברסיטאיים הוותיקים ביותר בגרמניה. היא נוסדה ב-1402 ופעלה עד שנת 1415 ואז נסגרה. האוניברסיטה נפתחה מחדש בשנת 1582 ביוזמתו של יוליוס פון מספלברון (Julius Echter von Mespelbrunn). שמה של האוניברסיטה כיום הוא על שמו של יוליוס פון מספלברון ושל יוזף מקסימיליאן (Maximilian Joseph).
האוניברסיטה של וירצבורג היא אחת האוניברסיטאות המובילות בגרמניה והיא חלק מקבוצת אוניברסיטאות גרמניות הנקראת "U15" העוסקות במחקר-אינטנסיבי. האוניברסיטה גם חברה בקבוצת קוימברה המאחדת בתוכה 39 אוניברסיטאות מאירופה. האוניברסיטאות המאוחדות בקבוצה זו הן מהאוניברסיטאות העתיקות באירופה.
9 מזוכי פרס נובל קיבלו את הפרס על מחקרם שנעשה במסגרת האוניברסיטה בכימיה, פיזיקה ורפואה.
מוניקה רמבו
מוניקה רמבו (באנגלית: Monica Rambeau) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man Annual #16 מדצמבר 1982 ונוצרה על ידי הכותב רוג'ר סטרן והמאייר ג'ון רומיטה הבן. הדמות הייתה ידועה בזהותה קפטן מארוול, ובהמשך גם כפוטון, פולסר וספקטרום.
מוניקה רמבו הייתה קצינה במשטרת סיור הנמלים של ניו אורלינס, לואיזיאנה, ששימשה גם כרב-חובל באוניית משא. היא ניסתה למנוע את יצירתו של נשק רב-עוצמה, ונחשפה לאנרגיה בין-ממדית. כתוצאה מכך, היא מסוגלת להמיר את גופה לכל סוג של אנרגיה, ומשתמשת בכוחות אלו כדי להילחם בפשע. היא ביקשה את עזרת האוונג'רס בשליטה על כוחותיה, והחלה להתאמן תחת הדרכתם של קפטן אמריקה והצרעה. בהמשך, היא מחליפה את הצרעה כמנהיגת האוונג'רס. כאשר ג'ניס-וול הופך להרפתקן ונוטל את זהותו של קפטן מארוול כמו אביו לפניו, מוניקה מתרעמת על כך. לאחר שהשניים חוברים יחדיו להילחם בנבל-העל שולט המוחות, ג'ניס-וול מסכים לנטוש את זהותו כקפטן מארוול לטובת מוניקה, לאחר שהחליט שהיא ראויה יותר לכך, אך היא מסרבת מתוך הערכה למורשתו של מאר-וול ומאמצת זהות חדשה בשם הקוד "פוטון". כשג'ניס שינה את צורתו ובחר להשתמש בשם הקוד "פוטון", מוניקה התעמתה איתו אך לבסוף הסכימה לנטוש את שם הקוד שלה ולבחור בשם "פולסר".
הסכם אלג'יר
הסכם אלג'יר הוא הסכם שנחתם בין איראן לעיראק בשנת 1975 במטרה לפתור את סכסוך הגבול בין המדינות. ההסכם גובש בין השאה האיראני, מוחמד רזה פהלווי, לבין סדאם חוסיין מטעם עיראק. הצהרה התחלתית על ההסכמה נחתמה על ידי הנציגים הבכירים ב-6 במרץ 1975 בעיר אלג'יר, וזו גובשה לאמנה שנחתמה ב-13 ביוני בבגדאד. באופן רשמי ההסכם נועד להביא קץ לסכסוך הגבול בין המדינות – בגבול הימי בשט אל-ערב ובמחוז ח'וזסתאן במערב איראן, שבו חיים בעיקר ערבים ולא פרסים. עם זאת, השפעתו העיקרית הייתה הפסקת התמיכה האיראנית החשאית במרידה הכורדית נגד משטר הבעת' בעיראק. ההסכם הופר על ידי עיראק חמש שנים לאחר החתימה עליו, עם הכרזת סדאם חוסיין ב-17 בספטמבר 1980 כי נהר שט אל-ערב שייך לעיראק, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק מיד לאחר מכן.
מוניקה רמבו
במהלך אירועי מלחמת אזרחים על חוק רישום העל-אנושיים, מוניקה מובילה את קבוצת נקסטווייב, כחלק מ"המאמץ העליון לאנטי-טרוריזם" (Highly Anti-Terrorism Effort, H.A.T.E), סוכנות המשמשת כפרודיה לסוכנות S.H.I.E.L.D. בנוסף, היא מתגייסת לקבוצת האוונג'רס הסודיים של קפטן אמריקה ונרשמת כחברת "יוזמת חמישים המדינות".
הסכם אלג'יר
הכורדים בעיראק
הכורדים הם מיעוט אתני בעיראק הערבית ששאיפותיו לעצמאות דוכאו כבר בתחילת המאה ה-20 לאחר שבהסכם סוור מ-1920, שחילק את האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוענקה להם אוטונומיה, אך בהסכם לוזאן, שלוש שנים לאחר מכן, נשללה מהם אוטונומיה זו. שאיפותיהם של הכורדים לעצמאות דוכאו על ידי המשטרים בעיראק, באיראן, בטורקיה ובסוריה, בהן מהווים הכורדים מיעוט. הכורדים בעיראק מתגוררים באופן מסורתי באזור ההררי בצפון עיראק, שבו הם מהווים את מרבית האוכלוסייה. באזור כורדיסטן העיראקית בצפון עיראק קיימים מרבצי נפט גדולים, בעוד שבאזור בו חי המיעוט הסוני השליט במרכז עיראק לא קיים נפט בכמות משמעותית.
מוניקה רמבו
לפני המיתוג מחדש של יקום מארוול, "מארוול עכשיו!", פולסר הופיעה בהרצת החוברות Marvel Divas ("הדיוות של מארוול", בהשראת סקס והעיר הגדולה), יחד עם החתולה השחורה, הלקאט וכוכב אש. נכון לנובמבר 2013, היא מופיעה בכרך שני לסדרת האוונג'רס העוצמתיים תחת שם הקוד ספקטרום.
המהפכה המינית
המהפכה המינית, הידועה גם כתקופת השחרור המיני, הייתה תנועה חברתית שקראה תיגר על קודים מסורתיים של התנהגות, הקשורים למיניות ויחסים בין-אישיים בכל רחבי העולם המערבי, משנת 1960 עד 1980. השחרור המיני כלל קבלה מוגברת של יחסי-מין שאינם הטרוסקסואליים מסורתיים, מערכות יחסים מונוגמיות (בעיקר בתקופת הנישואים). נורמליזציה של אמצעי מניעה וגלולות למניעת הריון, לגליזציה של ההפלות, עירום ציבורי, יחסי מין לפני הנישואים, הומוסקסואליות וצורות חלופיות ומגוונות של המיניות.
מוניקה רמבו
את דמותה הצעירה של מוניקה רמבו בסרט היקום הקולנועי של מארוול "קפטן מארוול" גילמה השחקנית אקירה אקבר. את דמותה המבוגרת מגלמת בסדרת הלייב אקשן "וונדה-ויז'ן" השחקנית טיונה פאריס, שעתידה לשוב ולגלם את דמותה בסרט ההמשך ל"קפטן מארוול", "המארוולס".
המהפכה המינית
סקירה כללית
המונח "המהפכה המינית" היה בשימוש לפחות מסוף שנות העשרים של המאה ה-20. כמה פרשנים מוקדמים האמינו כי המהפכה המינית של 1960–1980 הייתה בעצם המהפכה השנייה באמריקה. לדבריהם המהפכה הראשונה התרחשה כבר בשנות העשרים הסוערות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והיא כללה סופרים כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד, עדנה סנט מיליי, וארנסט המינגוויי. עם זאת, השינויים העמוקים בתפיסה ובפרקטיקות של המיניות החלו להתפתח רק מאוחר יותר, והחלו לחדור אל הזרם המרכזי בחברה רק מראשית שנות השישים. תפיסות אלו הביאו לשינויים עמוקים בגישות כלפי המיניות, ההומוסקסואליות, יחסי-מין לפני נישואין (במיוחד של נשים) וחופש ביטוי מיני. על המהפכה השפיעו גורמים רבים וביניהם ניתן למנות את הפסיכולוגים והתאורטיקנים הפרוידיאניים כמו וילהלם רייך ואלפרד קינסי, תרבות הנגד של התקופה. ספרות, סדרות וסרטים שנעשו בהשראת המהפכה השפיעו גם הם על הלך הרוח וצורת החשיבה הציבורית-חברתית.
פטרופבלובסק
פטרופבלובסק (ברוסית: Петропавловск)
המהפכה המינית
התפתחות היסטורית
הדחיפה הראשונה למהפכה המינית באה ביוזמת האסכולה הפסיכולוגית שהאמינה שלדיכוי ולהדחקה המינית קיימות השפעות מזיקות מרחיקות לכת, השקפה שנטענה כבר בעבר על ידי זיגמונד פרויד, וילהלם רייך ודייוויד הרברט לורנס, וכן על ידי התנועה הסוריאליסטית. תרבות הנגד רצתה לחקור את הגוף והנפש, ולשחרר את האני האישי מהגבולות המיניים, המוסריים והמשפטיים של אמריקה המודרנית, כמו גם ממוסר שנות הארבעים-חמישים באופן כללי. המהפכה המינית של שנות השישים הייתה מעין התקוממות חדורת אמונה שהארוטיקה צריכה להיות מוחצנת כחלק נורמלי של החיים ולא להיות מודחקת על ידי המשפחה, המוסר המיני, הדת או המדינה.
בשנת 1953, תושב העיר שיקגו, יו הפנר, ייסד את מגזין פלייבוי, מגזין שנועד לגברים בגילאי 21 עד 45. המגזין הציג קריקטורות, ראיונות, סיפורים קצרים, ואף מדור 'פלייבוי פילוסופיה'. אך רובו המכריע של המגזין כלל תמונות חצי-עירום של נשים - "נערות אמצע" - בפוזות פרובוקטיביות, המגזין הצליח מאוד ויו הפנר הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם בתחום האירוטיקה (או הפורנוגרפיה הרכה). בשנת 1960, הפנר החליט להרחיב את מפעלו ופתח את מועדון פלייבוי הראשון בשיקגו. המועדונים הפרטיים, שגדלו במספרם לאורך שנות השישים, הציעו טיפולי הרפיה לחבריה, שנעשו על ידי שפנפנות פלייבוי. השפעתו של הפנר ייצגה את השינוי ההולך וגובר ביחסה של אמריקה כלפי מין.
בשנים אלו חל גידול בשיעור של מפגשים מיניים בין אנשים מבוגרים שאינם נשואים, שיעורי הגירושין גדלו באופן דרמטי ולעומתם שיעורי הנישואין ירדו משמעותית. מספר האמריקנים שאינם נשואים בגילאי 20–24 יותר מהוכפל, מ-4.3 מיליון בשנת 1960, ל-9.7 מיליון ב-1976. גברים ונשים ביקשו לעצב מחדש את נישואיהם, על ידי החדרת מושגים חדשים למערך הנישואין, ויצירת מוסדות חדשים וחילופיים כמו נישואים פתוחים, החלפת זוגות, מין קהילתי, ועוד. במהלך המהפכה חלה הקדמה בגילאי הקיום של סקס מזדמן עד לרמה שלא נראתה ונשמעה קודם לכן, ועם התרומה של העלייה בשיעור המקיימים יחסי מין לפני הנישואים, יחד פיתוחם של אמצעי מניעה, הפך הסקס המזדמן לפופולרי מאוד גם בין המבוגרים.
זכויות ההומוסקסואלים
התנועה לזכויות ההומואים (LGBT) החלה בעקבות מהומות סטונוול 1969, שהתגבשו לכדי גיוס עממי רחב לתנועת ההומוסקסואלית. לחשיפת הזהות ההומואית ניטבע המונח "יציאה מהארון" המביע הרחבת התהליך הפסיכולוגי-אישי לחיים הציבוריים. במהלך שנות החמישים הדבר המפחיד ביותר עבור התרבות ההומוסקסואלית היה יציאה מהארון. התרבות ההומוסקסואלית של שנות החמישים עשתה כל שביכולתה כדי לנסות לשמור על הנטייה המינית בסוד מן הציבור, על אף שמחקרו (משנת 1953) של הביולוג האמריקאי אלפרד קינסי על הומוסקסואליות מצא כי 39% מאוכלוסיית הגברים הנשואים חוו לפחות פעם אחת בחייהם חוויה הומוסקסואלית בין גיל ההתבגרות והזקנה. קבלת הביטוי המשחרר יציאה מהארון בציבור סייעה לתנועה לגייס אנשים שהעיזו לחיות כהומוסקסואלים "במשרה מלאה" ובפרהסיה. להומואים התאפשר מאז ליהנות מיחסים וממפגשים מיניים בתדירות גבוהה הרבה יותר מאשר אי פעם בעבר, וכבר לא היו צריכים לכפות את עצמם לתוך מערכת יחסים הטרוסקסואלית שהייתה עבורם חסרת עניין ומלאה בשקרים. מאז ואילך הלך ופחת מספרם של ההומואים המסתירים את זהותם המינית.
הסכם אלג'יר
הכורדים בעיראק
לאחר משא ומתן חשאי בין מצטפא ברזאני לסדאם חוסיין, השניים חתמו במרץ 1970 בתכרית על "המניפסט של מרץ", שצריך היה להיות מיושם תוך ארבע שנים. עיקרי המניפסט היו הסכמתם של הכורדים לנתק את קשריהם עם איראן, הפסקת המרידה, ושילוב המיליציה הכורדית לתוך צבא עיראק. בתמורה, הובטחה לכורדים אוטונומיה בצפון עיראק, באזורים בהם מהווים הכורדים רוב והקמת ממשלת אחדות עם נציגים כורדיים. אולם, לצד מינוי מספר מועט של כורדים לשרים, המשטר ניסח באופן חד-צדדי את מצע ממשלת האחדות והחשוב מכל - מאז קבלת ההסכם עמל על "ערביזציה" של האזורים עשירי הנפט בצפון הכורדי. במסגרת יוזמת ערביזציה זאת עודדו ערבים להגר לאזורים כורדיים כדי להבטיח את הישארותם של שטחים אלה מחוץ לשטח הכורדי; כמו כן, עשרות אלפי כורדים גורשו לאיראן בתואנה כי אינם עיראקים. לאחר שינוי המאזן הדמוגרפי באזורים עשירי הנפט, המשטר דרש מהכורדים להסכים ליישום מיידי של ההסכם במרץ 1974. במקביל, המשטר הפעיל "גזרים" בדמוי הענקת סיוע כלכלי לפיתוח הצפון הכורדי, ו"מקלות" - על ידי המשך לחץ צבאי ומדיני על הכורדים, בין היתר על ידי חימוש המפלגה הקומוניסטית היריבה וגרימת פילוגים פנימיים במפלגת ה-KDP. למרות זאת, הכורדים סירבו ליישום המניפסט. בתגובה, ומבלי להתחשב בהצעות הנגד הכורדיות, המשטר הפך את הצעתו ליישום המניפסט לחוק ב-11 במרץ 1974. המשטר הציב להנהגת הכורדים אולטימטום של 15 ימים להסכמה לחוק והצטרפות לממשלת האחדות. לאחר התפוצצות המשא והמתן עם המשטר בתחילת מרץ, חמשת השרים הכורדים ובעקבותיהם אלפי עובדים וסטודנטים כורדים עזבו את משרותיהם, אנשי משטרה וצבא כורדיים ערקו והצטרפו גם הם לברזאני בצפון. במקום השרים הפורשים, המשטר מינה לתפקידם כורדים שעזבו את מפלגתו של ברזאני, עורך עיתון מפלגת KDP אל-תַאַח'י הוחלף גם הוא בתומך מדיניות הבעת'. כוחות גדולים של צבא עיראק והפשמרגה התכוננו ללחימה, על רקע ניסיונות אחרונים מצד המשטר להשגת הסכמת KDP לחוק ואיפול תקשורתי אודות תקריות אלימות בצפון עיראק.
באמצע מרץ אירעו מספר התנגשויות בצפון עיראק. באפריל החלה מעורבות רחבת היקף של חיל האוויר וכוחות מיוחדים מצד עיראק. שמונה דיוויזיות (120,000 חיילים), 800-700 מתוך 900 הטנקים של צבא עיראק, 20 גדודי ארטילריה וכל חיל האוויר (מאות מטוסים) הוטלו לשדה הקרב על ידי המשטר על מנת להתמודד עם 50,000 אנשי פשמרגה כורדים. על מנת להימנע מאבדות כבדות לחיל הרגלים, עיראק ביצעה מספר רב של הפצצות אוויריות על כפרים כורדיים באזור משולש סולימאניה - ח'אנקין - כרכוכ. למרות הפצצות מאסיביות בסיוע מטוסים מתקדמים דוגמת טופולב Tu-22 ומיג-21 וקרבות קרקעיים משמעותיים בעקבות מאמצי הצבא לכבוש שטחים ועמדות שאבדו לו, המשטר המשיך לשמור על איפול תקשורתי בסוגיה.
לאחר הצלחות ראשוניות בקרבות נגד המורדים, החל מסתיו 1974 הצבא לא הצליח להמשיך בהתקדמותו. בין היתר בשל חוסר הצלחתו לנתק את קווי אספקת אמצעי הלחימה לכורדים מאיראן ומסוריה (בינה לבין עיראק התנהלה יריבות פנים-בעת'יסטית ארוכת יומין) ובשל סיוע צבא איראן לכוחות הכורדים. הצבא האיראני העניק סיוע ארטילרי ואווירי החל מאוגוסט של 1974 ושתי חטיבות של הצבא האיראני פלשו לעיראק בינואר 1975. המורדים הכורדים הצליחו להתיש את צבא עיראק המחומש היטב בנשק סובייטי ולמנוע הכרעה לאורך חודשים ארוכים, על אף מעורבות של 80 אחוזים מכוחות הצבא העיראקיים בלחימה. שנת הלחימה הראשונה גבתה כארבעה מיליארד דולר בשל הפגיעה האנושה באספקת הנפט מהצפון, עלתה בחייהם של כ-10,000 חיילים, וגרמה למחסור חמור בפצצות ופגזים בצבא עיראק.
סכסוך הגבולות
עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית וממלכת פרס התקיים סכסוך הגבולות ביחס לשט אל-ערב, הנתיב הימי היחיד של עיראק למפרץ הפרסי ממערכת הנהרות של הפרת והחידקל. לפני המאה ה-19 השליטה בנתיב המים עד גדתו המזרחית הייתה בידי העות'מאנים. אולם בעקבות גילוי נפט באי ח'ורהמשר שנמצא בקרבה לגדה האיראנית של השט, הוענקה לאיראן שליטה על אי זה ועל שני איים נוספים בפרוטוקול קונסטנטינופול של 1913. באוקטובר 1936, בעקבות הפיכה צבאית בראשות הגנרל בכר סדקי שהפילה את הממשלה בעיראק, חל שינוי במדיניות החוץ. במקום התמקדות במדינות החוץ, הממשלה פעלת להסדרת היחסים עם השכנות טורקיה ואיראן. ביולי 1937, כחודש לפני הפיכת נגד שהובילה לנפילת הממשלה, איראן ועיראק חתמו על הסכם חדש לתיחום הגבול. ההסכם חזר על קווי פרוטוקול קונסטנטינופול מ-1913, מלבד תוספת של שמונה ק"מ לאיראן באזור האי עבדאן, בו איראן הקימה נמל גדול והגבול מ-1913 לא איפשר לספינות לעגון בנמל שהקימה בלי אישור עיראקי. לפיכך, ההסכמה שנשמרה בין המדינות עד 1969 קבעה כי עיראק תשלוט בכל מי השט מלבד באזורים קרובים לערים האיראניות ח'ורהמשר ועבדאן, שם חלוקת המים התבצעה בדיוק באמצע המרחק בין שתי הגדות. מלבד זאת, הספינות שהפליגו בשט יכלו להשתמש אך ורק בנתבים עיראקיים ושילמו דמי מעבר לעיראק.
בעקבות עליית משטר הבעת' לשלטון, ביולי 1968 שבה הממשלה העיראקית לתבוע שליטה מלאה על כל מימי השט. העלאת תביעה נושנה זו באה בעיתוי לא טוב, לאור התחזקות מעמדה האסטרטגי של איראן במפרץ הפרסי. השאה מוחמד רזה פהלווי החליט להפגין התנהלות המתאימה, בראייתו, למעצמה הראשונה של המזרח התיכון, וב-19 באפריל 1969 האיראנים ביטלו באופן חד-צדדי את ההסכם מ-1937. התואנה של המשטר האיראני הייתה "התגרות" של עיראק נגד ספינות איראניות שנעו על השט, אך בפועל המהלך נבע מאמונתו של השאה כי המשטר בבגדאד חלש מדי מכדי להגיב. ב-22 באפריל עברה לראשונה ספינה איראנית בליווי אוניות הצי האיראני מבלי לשלם את דמי המעבר לעיראק. שתי המדינות החלו לפרוס את צבאותיהן על גדות השט. יום לפני עזיבת הצי הבריטי את המפרץ הפרסי ב-30 בנובמבר 1971 איראן השתלטה על ארבעה איים במפרץ הפרסי, בעקבות צעד זה ניתקה בגדאד את היחסים הדיפלומטיים עם טהראן. המשטר בבגדאד החל לקרוא להתקוממות עממית של הערבים במחוז ח'וזסתאן (אותו הם כינו "ערביסטאן") שבאיראן סמוך לגבול עם עיראק, שמרבית תושביו אינם דוברים פרסית. כמו כן, בגדאד הורתה על גירושם של איראנים ומלומדים שיעים מעיראק. האיראנים מצידם, החלו להעניק תמיכה כלכלית וצבאית למורדים הכורדים בעיראק. לאחר פניות לא-פומביות רבות מצד השירות החשאי באיראן (הסאוואכ),, השאה, והכורדים ישירות בביקור של היועץ האמריקני לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר באיראן, ביקש ממנו השאה "לסייע לכורדים להפוך את החיים לקשים עבור שכננו ואויבנו העיראקי". לאחר מספר פגישות בין אנשי ברזאני ונציגים של הממשל האמריקני, בשלהי יולי 1972 נשיא ארצות הברית ניקסון אישר סיוע אמריקני חשאי לברזאני דרך ה-CIA, בסך מיליוני דולרים. הסיוע האמריקני הועבר מה-CIA דרך איראן וכלל אמל"ח סובייטי רב והעברות מזומנים ישירות לחשבונו של ברזאני. מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, פנה המשטר העיראקי לטהראן בבקשה לחדש את היחסים הדיפלומטיים, כנראה מחשש לתקיפה ממזרח, בעת בה עיראק מעורבת במלחמה בחזית הסורית. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו בראשית 1974 אך היחסים בין המדינות לא השתפרו באופן משמעותי, וההתנגשויות האלימות לאורך הגבולות לא פסקו.
גיבוש ההסכם
ב-1973 עיראק החלה בגישושים כלפי איראן בניסיון לגרום להפסקת התמיכה האיראנית במורדים הכורדים, לאור הבנתה כי הצבא העיראקי לא יצליח לדכא את המרידה בהיקפה הנוכחי. המגעים הראשונים בין המדינות החלו בפגישה של שרי החוץ מעיראק ומאיראן בז'נבה בשבוע האחרון של אפריל 1973. בשיחות חשאיות אלו (בין המדינות לא היו יחסים דיפלומטיים באותה העת) הנציגים העיראקיים התעקשו לקיים את המשא ומתן במסגרת החוזה מ-1937 (שהעביר את מרבית שטחי השט לשליטת עיראק), אך הנציגים האיראנים קבעו כי הסכם זה הוא בטל ומבוטל ויש לקיים דיון מחודש על הגבול, בתמורה להסדרת היחסים בין המדינות. בעקבות כישלון הצדדים להגיע להסכמה כלשהי, לאורך תקופה מסוימת לא התקיימו פגישות בין הצדדים. השאה החליט לא להפגין גמישות, והיה נחוש לקבל בדיוק ממחצית השט ורק לאחר השגת הסכמה זו מעיראק הוא היה מוכן לדון על שיפור היחסים בין המדינות (קרי, הפסקת התמיכה בכורדים). הוא טען כי אין במה לדון בנוגע לשט, לאחר קביעת העובדות על ידי איראן בביטול הסכם 1937 באפריל 1969 וכי חלוקת השט חייבת להיות לאורך קו האמצע.
במאי 1974 המדינות הקימו ועדה לסימון הגבול ביניהם, אך עיראק לא ששה לוותר על דרישותיה. בפסגת הליגה הערבית ברבאט באוקטובר 1974 נערכה פגישה בין נציגים משתי המדינות בתיווך של מלך ירדן חוסיין. המגעים בין איראן לעיראק נמשכו באופן לא סדיר, משום שעיראק לא ששה לוותר על דרישותיה הטריטוריאליות. איראן הגבירה את תמיכתה הצבאית בכורדים ועיראק נאלצה להתקפל - במהלך פגישות בין הצדדים ולבסוף שתי פגישות בין השאה מוחמד רזה פהלווי וסדאם חוסיין בפסגת מדינות אופ"ק באלג'יריה במרץ 1975, הצליחו הצדדים לגבש הסכמה.
מהותו של ההסכם הייתה ויתור היסטורי מצידה של עיראק על שטחים, תמורת הבטחה איראנית להפסיק מלעורר מרידות פנים-עיראקיות שערערו את יציבות משטר הבעת'. לשאה האיראני היה אינטרס משלו לסיום הסכסוך, מתקפת צבא עיראק בקיץ 1974 הצליחה לכבוש שטחים כורדיים רבים. בשנים קודמות של הסכסוך, הכורדים ניצלו את חודשי החורף המושלגים כדי לשוב ולתפוס את הטריטוריה שאיבדו. עם זאת, בחורף של 1975 הכורדים לא הצליחו לעשות זאת, והמתקפה העיראקית הצפויה באביב הייתה עלולה לחסל את ההתנגדות הכורדית לחלוטין. השאה לא היה מוכן לשמר התנגדות זו במחיר הגברת המעורבות הצבאית של מדינתו בסכסוך, מחשש להתדרדרות למלחמה בהיקף מלא עם עיראק. מלבד זאת, השאה השתמש בכורדים כדי להשיג את הנחוץ לו מעיראק, ולא היה מעוניין בהצלחת מאבקם. הצלחת המאבק הכורדי והשגת עצמאות מסוימת לכורדים בעיראק, עלולה הייתה לגרום לעליית תביעה דומה מצד המיעוט הכורדי באיראן. החלטה הרת גורל זו התקבלה על ידי השאה באופן עצמאי, מבלי התייעצות עם גורמים בכירים אחרים ושיקפה את מגמת החלשות השפעתם של מקורבים ויועצים לשאה.
סדאם חוסיין, שבאותה העת כיהן באופן רשמי כסגן ראש מועצת הפיקוד המהפכני (מספר 2 במשטר תחת הנשיא וראש מועצת הפיקוד המהפכני אחמד חסן אל-בכר), היה למעשה מכתיב המדיניות העיראקית. הוא היה שבחר בנקיטת גישה תקיפה נגד הכורדים שהולידה את הסכסוך היקר שזכה לשם "מלחמתו של סדאם" ונחשף לביקורת מצד גורמים אחרים בהנהגת המשטר. לכן, פתרון המשבר בצורה מכובדת היה חשוב במיוחד עבורו. סדאם היה זה שגיבש את ההסכם עם השאה, חתם עליו, ופעל לשיווקו כהצלחה למשטר בזירה הפנימית בעיראק.