cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיטש
אוונגרד וקיטש
ברוך קרא לקיטש "הרעה בתוך מערכת הערכים של האמנות" – כלומר, אם אמנות אמיתית היא "טוב", הרי שקיטש הוא "הרע". ברוך טען כי הקיטש בוזז את האמנות היצירתית בכך שהוא מאמץ נוסחאות שמחקות אותה, אך מגביל את עצמו למוסכמות ודורש שלטון מוחלט של אותם מוסכמות. עבורו, הקיטש הוא לא רק אמנות גרועה – הוא יוצר מערכת משל עצמו. הוא טען כי הקיטש מנסה להגיע ל"יופי" במקום ל"אמת", וכי כל ניסיון לעשות משהו יפה מוביל לקיטש.
גם לגרינברג היו דעות דומות; במאמרו "אוונגרד וקיטש" (1939) הוא טען, כי האוונגרד קם כדי להגן על הסטנדרטים האסתטיים מפני הידרדרות בטעמה של החברה הצרכנית, וכי הקיטש והאמנות הם הפכים. אחת מהטענות היותר מעוררות מחלוקת שלו היא שהקיטש מקביל ל"אמנות אקדמית": "כל קיטש הוא אקדמי, וכל שאקדמי הוא קיטש". טענתו הייתה מבוססת על כך שהאמנות האקדמית, כמו זו של המאה ה-19, הדגישה חוקים ונוסחאות שנלמדו, וניסתה לעשות את האמנות לדבר נלמד שקל לבטאו. מאוחר יותר הוא חזר בו מעמדה זו. אם כי ייתכן שאמנות אקדמית מסוימת אכן הייתה קיטש, אין זה נכון ביחס לכולה, ולא כל הקיטש הוא אקדמי.
תאורטיקנים אחרים גם הם קשרו את הקיטש לטוטליטריות. הסופר הצ'כי מילן קונדרה, בספרו "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1984), הגדיר זאת כ"הכחשה המוחלטת של החרא". טענתו הייתה כי הפונקציה של הקיטש היא להסתיר כל דבר שקשה לבני אדם להתמודד עמו, ובמקום זו הוא מציע תמונת עולם מטוהרת שבה "כל התשובות ניתנות בהתחלה, ואינן מאפשרות שאלות כלל". בהקשר זה, מתייחס קונדרה גם לקיטש שבמוות: "לפני שאנו נשכחים, אנו הופכים לקיטש. הקיטש הוא תחנת-המעבר בין החיים והשיכחה."
קונדרה הציע כי הקיטש מנסה לטייח את המורכבות והסתירות של החיים האמיתיים, ולפיכך הוא קשור באופן הדוק לטוטליטריות. בדמוקרטיה בריאה, אנשים בעלי רצונות מגוונים מתחרים ודנים זה עם זה על מנת להגיע לקונצנזוס כללי; לעומת זאת, "כל דבר שמפריע לקיטש", כולל אינדיבידואליזם, ספק, ואירוניה, "יש להגלותו" כדי שהקיטש ישרוד. לפיכך, קונדרה כותב, "בכל מקום שבו תנועה פוליטית אחת משתלטת על כל הכוח בחברה, אנו מוצאים "קיטש טוטליטרי".
עבור קונדרה, "קיטש מעלה שתי דמעות זו אחר זו. הראשונה אומרת: כמה נחמד לראות ילדים רצים על הדשא! השנייה אומרת: כמה נחמד שכמו כל האנושות, גם אני מתרגש מילדים שרצים על הדשא! רק הדמעה השנייה היא שעושה את הקיטש לקיטש".
אמנות אקדמית
יש רבים שעדיין מחשיבים את האמנות האקדמית בת המאה ה-19 כקיטש, אם כי דעה זו מבוקרת על ידי מבקרים מודרניים. אולי התאוריה הטובה ביותר היא זו של ברוך, שטען כי תחילתו של הקיטש הייתה ברומנטיקה, שלא הייתה קיטש בעצמה, אך פתחה לכך פתח בכך שהדגישה את הצורך באמנות רבת הבעה.
ישנה סיבה כפולה מדוע האמנות האקדמית, שהמשיכה את המסורת הזו, מקושרת לקיטש. אין זאת משום שהאמנות האקדמית הייתה נגישה לכל – למעשה, בתקופה זו האינטלקטואלים החלו להנגיד בין "אמנות גבוהה" ל"אמנות נמוכה". האמנות האקדמית ביקשה להיות חלק מהמסורת המושרשרת בחוויה האסתטית והאינטלקטואלית. בהחלט היו איכויות אינטלקטואליות ואסתטיות באמנות זו – דוגמאות טובות שלה הוערכו ביותר על ידי האמנים האוונגרדים שמרדו נגדה. אך נשמעה ביקורת על היותה "יפה מדי" ו"דמוקרטית מדי", באופן שגרם לאמנות להיראות פשוטה וחיצונית.
אמנים אקדמאיים רבים ניסו להשתמש בנושאים מהאמנות הנמוכה ולהאציל אותם כאמנות גבוהה, על ידי כך שימצאו בהם את הצורה והיופי, ובכך ניסו לעשות את עולם האמנות לדמוקרטי יותר. באנגליה, אקדמאיים מסוימים אף אמרו כי על האמן לעבוד בשוק. במובנים מסוימים מטרה זו של דמוקרטיזציה אכן הושגה, והייתה הצפה של אמנות אקדמית, והאמנות הייתה פופולרית בציבור כמו הקולנוע כיום. הבנה באמנות נעשתה לדבר נפוץ, וכך גם העשייה האמנותית עצמה, והחל להיות ערבוב בין האמנות הגבוהה לנמוכה. לעיתים אמנות שנחשבה כקיטש הציגה כישרון טכני גבוה, כגון ייצוג מדויק, אך לא הייתה בטעם טוב.
שנית, הנושאים והדמויות שהוצגו באמנות האקדמית, אם כי היו מקוריים בתחילה, הופצו בציבור בצורת גלויות והדפסים – דבר שהאמנים עצמם תמכו בו בדרך כלל – ותמונות אלה הועתקו עד אין סוף באופן קיטשי, עד שהם נעשו לקלישאות נדושות.
האוונגרד הגיב להתפתחויות אלה בכך שהרחיק עצמו מהיבטים מסוימים של האמנות כמו ייצוג ציורי והרמוניה שהציבור אהב, על מנת להדגיש את חשיבותה של האסתטיקה. מבקרים רבים מעדיפים שלא להגדיר את האמנות האקדמית כקיטש, מכיוון שהם מכירים בתפקיד ההיסטורי שלה כמקור לקיטש ולאוונגרד גם יחד.
פוסטמודרניזם
עם עלייתו של הפוסטמודרניזם בשנות ה-80 של המאה ה-20, הגבולות בין הקיטש לאמנות הגבוהה נעשו שוב מטושטשים. התפתחות אחת הייתה דעה חיובית על מה שקרוי "טעם קאמפ". קאמפ מתייחס להערכה אירונית של מה שאחרת עשוי להיחשב כנדוש או קיטשי, כגון אירועי תרבות פופולריים מיושנים במיוחד או רציניים יתר על המידה, כמו סרטי מדע בדיוני משנות ה-50 וה-60. לעיתים קרובות, תרבות הפופ ניסתה להשתמש בדימויים מהתרבות הפופולרית והקיטש; אמנים בכל זאת נחשבו ללגיטימיים, מכיוון שאמרו שהם רק "מצטטים" דימויים, כשהציטוט הוא בדרך כלל אירוני. באיטליה, קמה תנועה שקרויה ה"חדש חדש" (נואובי נואובי), שהלכה במסלול אחר: במקום לצטט קיטש באופן אירוני, הם אימצו ישירות את הכיעור והגסות, בסוג של אנטי-אסתטיקה.
אמנות מושגית ודה-קונסטרוקטיביזם מציבות עצמן כאתגר מעניין, מכיוון שכמו הקיטש הן מחשיבות פחות את המבנה הפורמלי של האמנות, לטובת אלמנטים אחרים שנמצאים בה ומקשרים אותה לתחומי חיים אחרים. למרות זאת, רבים בעולם האמנות עדיין דובקים בדיכוטומיה כלשהי בין אמנות לקיטש, וחושבים כי אין להתייחס ברצינות לאמנות רגשנית או ריאליסטית מדי. עמדה זו מותקפת על ידי מבקרים שטוענים כי להכיר בחשיבות של אמנות אקדמית וציור פיגורטיבי מסורתי. האמן הנורווגי אוד נרדום נוקט בטקטיקה אחרת: הוא ניסח מניפסטו, "על הקיטש", ובו הוא מכריז על עצמו כ"אמן קיטש" ולא "אמן", למרות שמעט מאוד מבקרים אכן רואים את יצירתו כקיטש.
נרדום טען כי בקריירה שלו ובקריירה של אמנים רבים אחרים, הממסד האמנותי (אותו הוא מכנה "הקורייטורט"), כופה ערכים מסוימים, ומונע ביטוי אישי – הוא הופך את הנוסחאות של אדורנו וקונדרה. הוא טוען כי בזמן שהאמנות משרתת את הציבור, קיטש משרת את הביטוי העצמי; אמנות משרתת את הפוליטיקה, ואילו הקיטש מאבד עצמו בחושניות נצחית וטהורה, "כישרון עירום חושף את עצמו". נדרום מכריז: "אמנות קיימת עבור האמנות עצמה, ופונה אל הציבור. קיטש משרת את החיים, ופונה אל האדם". גם הפוסטמודרניזם מותקף על ידי נרדום, מכיוון שהוא מחזיק בטעם הקאמפ, שרק מעריך את הקיטש כאירוניה של "רצינות כושלת", ואילו הוא טוען כי יש לראות את הקיטש כביטוי אמיתי ונצחי של היופי.
דוגמאות
אחד מהציירים הראשונים ששימש כדוגמה לקיטש היה ההונגרי צ'ארלס רוקה. אף שעולם האמנות שנא אותו, העם אהב אותו. הוא התפרסם בשל הווריאציות הרבות שלו לציורו "ילדה צוענית", שבו הוא צייר צוענים בסגנון "פינ-אפ", ועבור הפורטרטים הסנטימנטליים שלו של ילדים עם כלביהם.
דוגמה מודרנית יותר של צייר שנחשב בעיני רבים כיוצר קיטש הוא הצייר האמריקאי המצליח תומאס קינקדה, שקורא לעצמו "צייר האור", וטוען כי הוא "האמן החי הנאסף ביותר באומה". קינקדה מצייר נופים של בתי אבן, מגדלורים, רחובות מרוצפים אבן, כפרים שלווים, עם הדגשה על משחק עם האור והצמחייה הטבעית. יצירתו אמורה להיות סנטימנטלית, פטריוטית, חמודה ורוחנית.
"הילד הבוכה" - כינוי שניתן לסדרת ציורים מהם הודפסו עותקים רבים, שהיו נפוצים מאוד בישראל ובמקומות אחרים בשנות ה-70 וה-80. במוכר מכולם מוצגת דמותו של ילד לבוש סחבות, שדמעות זולגות על לחייו. הציור מיוחס לצייר מסביליה שבספרד בשם ברונו אמאדיו (Bruno Amadio), שחתם על ציוריו גם בשמות ג'ובאני בראגולין (Bragolin) או פראנשוט סביי (Franchot Seville).
אופרות סבון, במקורן, היו קיטש מובהק. הן נכתבו על ידי תסריטאים זולים שקיבלו הנחיה יחידה - יצירת עלילה מסועפת שלא נגמרת לעולם והן שוחקו על ידי שחקנים זולים שלא השקיעו כמעט זמן בחזרות. באופרות סבון אין תפאורה יקרה, אין פעלולים, אין מוזיקה ואין כוריאוגרפיה.
זמר מתורגם לעברית בסגנון טורקי הוא הרבה פעמים קיטש. ישנם זמרים עבריים ששרים כמעט רק שירים טורקיים ישנים שעל הלחן שלהם אבדו זכויות היוצרים והם תורגמו לעברית על ידי אלמוני ששוגה בדקדוק. השירים הנ"ל גם מוקלטים על פי רוב בפרק זמן קצר מהמקובל. המלחין אביהו מדינה התרעם על מבצעי סוגה זו וטען שהם לא יוצרים כלום.
מיכה אנקורי
מיכה אנקורי (נולד ב-1938) הוא פסיכולוג קליני מומחה ישראלי ומחבר ספרים על היבטים פסיכולוגיים של הקבלה ותנועת החסידות.
קורות חיים
מיכה אנקורי נולד בכפר ויתקין ב-1938. למד פיזיקה ומתמטיקה בפקולטה לפיזיקה ובפקולטה למתמטיקה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט עשה בהדרכת פרופ' אפרים פישביין על השפעה מעכבת של לימוד החשבון בשנים הראשונות של בית הספר היסודי על התפתחות החשיבה המתמטית.
בשנת 1986 יזם והקים יחד עם רעייתו עדית ואחרים את בית הספר הדמוקרטי בחדרה, שהוא כיום אחד מבתי הספר המובילים בין בתי הספר הדמוקרטיים בארץ ובעולם. במקביל לימד במכללת בית-ברל.
אנקורי מוסמך כפסיכולוג קליני, וחבר ב"חברה היונגיאנית החדשה", שהוא נמנה עם מייסדיה (הוקמה בשנת 2000). מכהן כיועץ אקדמי של התוכנית הצפונית לפסיכותרפיה יונגיאנית במכללת אורנים שעברה למכללת רופין. בנוסף עוסק בחקר המיסטיקה היהודית ובגילוי היבטים פסיכולוגיים באגדות חז"ל ובתורת הקבלה, ופרסם מספר מאמרים וספרים בתחום.
יועץ אקדמי לתוכנית הצפונית לפסיכותרפיה יונגיאנית.
קואורדינטות טריליניאריות
בגאומטריה, קואורדינטות טריליניאריות הן קואורדינטות המתארות נקודה במישור לפי מרחקיה משלוש הצלעות של משולש. למרכזי המשולש המוכרים ביותר יש תיאור פשוט בקואורדינטות טריליניאריות. כך למשל, מרכז המעגל החסום נמצא ב-1:1:1, מרכז המעגל החוסם ב- (כאשר הן זוויות המשולש), ומפגש התיכונים ב- (כאשר a,b,c הן הצלעות).
הקואורדינטות הטריליניאריות של נקודה P ביחס למשולש ABC הן שלשת המספרים u:v:w השווים לשלושת מרחקי הנקודה מהצלעות. וקטור הקואורדינטות הוא הומוגני, כלומר אינו משתנה כאשר מכפילים אותו בקבוע.
ג. ק. צ'סטרטון
גילברט קית' צ'סטרטון (באנגלית: Gilbert Keith Chesterton; 29 במאי 1874 – 14 ביוני 1936) היה עיתונאי, סופר, משורר, מחזאי, מאייר, מבקר, פילוסוף ותאולוג אנגלי. כתב קרוב ל-80 ספרים ופרסם כמאתיים סיפורים קצרים, אלפי טורים עיתונאיים ומספר מחזות.
בשנת 1922 קיבל על עצמו את הנצרות הקתולית, והפך לאחד מהוגי הדעות המקוריים והחריפים ביותר שנחלצו להגנת האמונה. יכולת הכתיבה המיוחדת שלו והשימוש בפרדוקסים ובדימויים מקוריים בביקורת האתאיזם והמטריאליזם גרמו לכך שכתביו ההגותיים נחשבו ליצירות מופת.
הגדר של צ'סטרטון
הגדר של צ'סטרטון היא טענה הקובעת כי אין לבצע רפורמות עד להבנת הסיבות שהביאו למצב העניינים הקיים.
קדמליה
קדמליה (מלועזית: Kademlia, ובקיצור: Kad) היא טבלת גיבוב מבוזרת (Distributed hash table, DHT) מדור שלישי, המשמשת ברשתות P2P שהומצאה על ידי פטר מיימאונקוב (Petar Maymounkov) ודייוויד מזיארס (David Mazières).
פונקציית הגיבוב ופונקציית המרחק
בקדמליה ממופים כל הערכים המאוחסנים בעזרת פונקציית הגיבוב SHA-1, הנותנת לכל ערך מפתח בן 160 בתים. פונקציית המרחק בין שני מפתחות היא פונקציית XOR, כך נוצר מרחב חיפוש בו ניתן למקם את כל הערכים ולתאר את המרחקים ביניהם לפי מרחקי המפתחות. בנוסף, ממופים כל הצמתים ברשת לפי אותן פונקציות גיבוב ומרחק ואותו מרחב בן 160 הבתים מכיל הן את הערכים והן את המשתתפים ברשת.
משך החיפוש בקדמליה יחסי ל-log(n), כאשר n הוא מספר החברים ברשת.
שימוש טיפוסי
השימוש הנפוץ ביותר ברשת הוא לצורך שיתוף קבצים, בדוגמה הבאה מודגם חיפוש אחר קובץ ברשת:
טבלת ניתוב
הניתוב בקדמליה הוא הדרגתי, כל צומת (node) ברשת מעביר למחפש את הכתובת אל הצומת הבא. מפני שכל צומת מחזיק מידע מאוד מפורט על המתחם הקרוב אליו במרחב החיפוש ומידע דליל יותר על החלקים המרוחקים יותר, ה"קפיצות" אותן מבצע המחפש הן בצעדים שהולכים ומתקצרים (מבחינת המרחק בין ערכי פונקציית הגיבוב) וכך מובטח החיפוש בן log(n) שלבים לכל היותר.
מימושים עיקריים
את הפרוטוקול מממשת התוכנה הפופולרית eMule, שהיא המחליפה של eDonkey ותוכנות P2P נוספות משתמשות בו.
צלילת רוויה
צלילת רוויה היא סוג של צלילה בה הצולל יורד לעומק הדרוש, ובאמצעות תא לחץ, נישאר הצולל בלחץ הסביבתי ככל שנידרש (בדרך כלל לא יותר משלושה שבועות).
צסק"א מוסקבה (אגודת ספורט)
אגודת הספורט צסק"א מוסקבה (ברוסית: ЦСКА Москва; ראשי תיבות של Центральный спортивный клуб Армии - "מועדון הספורט המרכזי של הצבא") היא אגודת ספורט מרכזית של משרד ההגנה הרוסי הנחשבת לארגון פדרלי.
האגודה אחראית לקידום הספורט בקרב חיילי רוסיה והיא כוללת בתוכה את כל אגודות הספורט מכל סוגי הספורט במדינה (כדורעף, כדורגל, כדורסל, הוקי קרח, כדוריד), אם כי בפועל הקבוצות הייצוגיות של האגודה עברו הפרטה במהלך השנים. כמו כן הוציאה האגודה מספר ניכר של ספורטאים בענפי ספורט אישיים, כגון החלקה על קרח והתעמלות אמנותית. בסך הכל האגודה פעילה בלמעלה מ-40 ענפי ספורט.
האגודה יונקת את שורשיה ממועדון הסקי המוסקבאי (Московский клуб лыжников, МКЛ) שביוני 1901 פוצלה מתוכה חברת OLLS («Общества любителей лыжного спорта», ОЛЛС).
ב-29 באפריל 1923 החברה הפכה לחברת OPPV, חוג הספורט הצבאי האופטי (опытно-показательная военно-спортивная площадка ВСЕОБУЧА, ОППВ) שהיה לאגודת הספורט של הצבא האדום ונחשב מאז לתאריך הקמת האגודה.
מנצור קרדוש
מנצור קרדוש (1921 – ?) היה פעיל ערבי ישראלי של לאומיות ערבית בשנות ה-50 וה-60.
אילוז
אילוז או ילוז הוא שם משפחה ספרדי על שם כפר ספרדי בשם זה או בשל משמעות המילה בספרדית – אור.
מנצור קרדוש
קרדוש הוא בן למשפחה נוצרית אורתודוקסית אמידה. הוא למד בבית ספר של הקווייקרים, בניהול חליל תותח ברמאללה.
בגיל 16 נפטר אביו והוא ירש ממנו את עסקי המשפחה שכללו טחנת קמח גדולה ובית חרושת לקרח וגזוז. לאחר הקמת מדינת ישראל נפגעו עסקי המשפחה. המפעל הוסב לייצור גלידה וקרדוש הקים בית קפה בנצרת.
ב-13 בנובמבר 1964 נעצר קרדוש, לאחר שמסתנן מעזה סיפר בחקירתו שנשלח על ידי המודיעין המצרי להביא לקרדוש זהב למימון פעילות קבוצת אל-ארד. בתחילת דצמבר 1964 שוחרר קרדוש אך חויב בצו מנהלי מטעמי ביטחון שלא לצאת מנצרת ולשהות בביתו במהלך הלילה. הצו הוארך ביוני 1965 לשישה חודשים נוספים. באוגוסט 1965 הוא נכלל ברשימת הסוציאליסטים, של חברי אל-ארד לשעבר, להתמודדות לכנסת.
באפריל 1967 נפגש עם סארטר בנצרת ולשאלתו על תמיכה בפעילות בלתי חוקית של אחרים ענה:
בשנת 1976 היה ממארגני ההפגנות של יום האדמה ובהמשך היה מראשי ועדת התיאום הלאומית שהוצאה אל מחוץ לחוק באפריל 1981. בפברואר 1979 נעצר קרדוש בחשד למגע עם סוכן זר. הוא שוחרר לאחר מספר שבועות ותיאר את חקירתו כיח פוליטי שחבל שהתנהל במעצר. בשנת 1980 פעל קרדוש להקמת אוניברסיטה ערבית בגליל. בתחילת שנות ה-90 היא חבר בחזית הסוציאליסטית הערבית והתנגד להצבעה לכנסת.
Number 1 Angel
Number 1 Angel (בעברית: מספר 1 מלאך) הוא אלבום המיקסטייפ השלישי של הזמרת-היוצרת הפופ הבריטית צ'ארלי XCX. האלבום יצא לאור ב-10 במרץ 2017, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-175 במצעד הבילבורד 200.
רקע וביקורת
כלפי האלבום הופנו שבחים ממבקרי המוזיקה, ובאתר מטקריטיק זכה לציון של 73 מתוך 100. מגזין הרולינג סטון העניקו לאלבום שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל, תוך שהפנו כלפיו ביקורת מעורבת.
על גבי האלבום נתמך סיבוב ההופעות "Number 1 Angel Tour".
נשף האופרה של וינה
נשף האופרה של וינה (בגרמנית: Wiener Opernball) הוא אירוע שנתי הנערך בבית האופרה של וינה.
תחילתה של מסורת הנשפים בווינה החלה בשנת 1814 כשראשי האריסטוקרטיה באירופה החלו לחפש אחר תרבות ובידור לאחר מלחמות נפוליאון. הנשף הראשון בבית האופרה נערך ב-1877, ולאחריו אורגנו נשפי מסכות.
הנשף הראשון שנקרא "נשף האופרה", אורגן ב-1935, אך בשנים אחר כך הופסק להתקיים עקב מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה חודש הנשף.
נשיא אוסטריה מגיע לנשף, והגעתו מלווה בדרך כלל בקולות חצוצרה. האירוע משודר בשידור חי בטלוויזיה האוסטרית.
טיסנאות חופשית
טיסנאות חופשית היא תחום ספורט בינלאומי במסגרת ענף הטיסנאות, שבו מטרת המתחרה לגרום לטיסן חופשי, הטס ללא התערבות המטיס או חיבור כלשהו לקרקע, לשהות זמן מקסימלי באוויר.
ספורט זה משלב את הצורך ברמת דיוק גבוהה בבניית הטיסנים ואיזונם מראש, כמו גם הבנה ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות, ידע והבנה באווירודינמיקה, היכרות והבנה בנושאי מזג אוויר וזרמי אוויר, כושר גופני ויכולת הטסה גבוהה.
טיסנים חופשיים
תת-מחלקות של קבוצה זו הם:
טיסנאות חופשית בישראל
הפעילות הטיסנאית מתאפיינת בבניית טיסנים, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כגון חומרים מרוכבים וכדומה, איזון והטסת הטיסנים כשלב אימון והשתתפות בתחרויות השונות.
התחרויות הארציות והבינלאומיות, נפרדות על פי סוגי הטיסנים כמובן, מתקיימות לרוב בדרום הארץ, בשטחים חקלאיים מישוריים פתוחים, כמו אלה שליד היישובים אורים, צאלים ואשלים, בשטחי הטסה קטנים יותר ליד פלמחים, מגידו ובני ציון ובאולמות ספורט שונים.
במהלך השנה מתקיימות כ-8 תחרויות עיקריות, במחלקות הבינלאומיות, שבהן מתחרים הטיסנאים על הזכות לייצג את נבחרות ישראל באליפויות אירופה והעולם, כמו גם תחרויות רבות נוספות במחלקות הפנים ארציות, תחרויות אזוריות וכדומה.
רובי חן
רובי (ראובן) חן (נולד ב-2 בינואר 1952) הוא זמר ישראלי השר בסגנון מזרחי. מכונה גם בשם "מלך הזמר התוניסאי".
החל את דרכו המוזיקלית בשנות השמונים. ב-1980 התפרסם בלהיט "סמרה י'סמרה" שכתב דני שושן ללחן מצרי. השיר נשלח לתחנות הרדיו וזכה להשמעות רבות ב-גלי צה"ל וב-קול השלום. מאז הקפיד רובי חן להוציא אלבום מדי שנה.
חן הופיע בתוכניות טלוויזיה בעברית ובערבית ומנגן על בוזוקי, עוד, גיטרה חשמלית ועל כלי מיתר אתניים אחרים.
רובי חן מופיע גם בבתי כנסת, בהילולות ובאירועים פרטיים כמו חתונות, בר מצווה ואירועים משפחתיים. הוא שר במגוון שפות, כאשר הלהיטים בתוניסאית והפיוטים המסורתיים הם הדומיננטיים ברפרטואר שלו.
ב-2005 יצא האלבום ה-30 "יש לה נשמה". בנוסף לקלטות ולדיסקים הוציא רובי חן קלטות וידאו רבות.
מלחמות המין הפמיניסטיות
מלחמות המין הפמיניסטיות, הידועות גם כמלחמות הסקס הלסביות, ונקראות גם "מלחמות הסקס" או "מלחמות הפורנו", הוא השם שניתן לתקופה בה חל פילוג בתנועה הפמיניסטית ונערכו אין ספור ויכוחים ודיונים, גם באקדמיה וגם על בימת בית המשפט, בנוגע לאופן ההתייחסות הפמיניסטית למספר פעילויות מיניות ויצוגים מיניים שונים, עיקרם פורנוגרפיה, זנות וBDSM. הדיונים, שחלק מהפמיניסטיות העידו ש"הרגישו כמו מלחמה", פילגו את הקהילה הפמיניסטית של שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, ויצרו חיץ שקיים עד היום בין הפמיניזם הליברלי לפמיניזם הרדיקאלי, אך גם בין שתי קבוצות מובחנות בתוך הפמיניזם הרדיקאלי. עם זאת שהחיץ עדיין קיים, רבות ההוגות שהושפעו משני הזרמים. מצד אחד של הדיבייט היו פמיניסטיות שמתנגדות לפורנוגרפיה, ומצד שני פמיניסטיות סקס-פוזיטיב. הנושאים בדיונים כללו פורנוגרפיה, ארוטיקה, זנות, סקס לסבי, מקומן של נשים טרנסג'נדריות בקהילה הלסבית, סאדו-מאזוכיזם, ונושאים נוספים הקשורים לפרקטיקות מיניות. שסעים עמוקים נוצרו בקהילה הפמיניסטית בעקבות הדיונים.
רקע
בשנות ה-70 של המאה ה-20 השיח הפמיניסטי נסוב סביב שני תחומים עיקריים - לראשון ניתן לכנות באופן כללי "התנועה לשחרור האישה", שכלל מגוון מיזמים וארגונים כמו NOW שהקימה בטי פרידן, ואשר התמקד בנושאים של שוויון פורמלי, כמו אפליה בשכר והזדמנויות בעבודה. במרכז תנועה זו עמדו נשים הטרוסקסואליות ולבנות. והתחום השני, שניתן לכנות "פמיניזם לסבי", שהתמקד באידאולוגיות מגדריות חדשות, וניסה לנסח מחדש את תפקידן המגדרי של נשים כבלתי תלוי בגברים. הייתה חפיפה בין התנועות, כאשר שתיהן רצו למגר את הפטריארכיה ולייצר מציאות חדשה בה נשים משוחררות מדיכוי מגדרי. ואולם בסוף שנות השבעים, השיח החל להשתנות, ולהתמקד בנושאים של מיניות - במיוחד בסוגיה של פרקטיקות מיניות שחלק מהפמיניסטיות ראו כתוצר ישיר של הפטריארכיה, והאמינו שדיכוי של נשים הוא מהותי להן. אלה כללו פורנוגרפיה, עבודת מין, ו-BDSM. פורנוגרפיה במיוחד הפכה למטרה אקטיביסטית מרכזית של זרם הפמיניזם הזה שנולד מתוך הפמיניזם הלסבי, ואז מצא גם תומכות בתנועת שחרור האישה, בעשור בין אמצע שנות השבעים לאמצע שנות השמונים. בו בזמן, פמיניסטיות רבות אחרות התנגדו להנחות היסוד הטמונות בהתנגדויות אלו, והחשיבו אותן לפוריטניות, ממשטרות, ומזיקות לנשים ולזכות הבחירה שלהן. המחלוקות החריפו עם השנים, והגיעו לשיא בתחילת שנות השמונים, ויצרו פילוג בקרב פמיניסטיות. בין היתר, שיום חדש של זרמים נבע מתוך "מלחמות הסקס" - הפמיניזם אנטי-פורנוגרפיה נקרא פמיניזם רדיקלי והוא המשך ישיר של ה פמיניזם של הגל השני, והזרם שהתנגד להן קיבל את השם פמיניזם סקס-פוזיטיב. פמיניזם חופף זרמים אידאולוגים שונים ולעיתים מתנגדים אחד לשני, ביניהם תנועת זכויות עובדות מין, תאוריה קווירית, ופמיניזם ליברטריאני.
הצדדים
המחנות שנוצרו בעקבות הדיונים תויגו במרוצת הזמן "פמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיה" ו"פמיניסטיות סקס-פוזיטיב".
הפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיה
ב-1976 אנדריאה דבורקין ארגנה בניו יורק מחאות נגד הסרט Snuff - סרט ששיווק את עצמו כסרט סנאף אמיתי, ונחשב לסרט שיצר את האגדה האורבנית לגבי סרטי סנאף, בו נרצחת לכאורה אישה אל מול המצלמה כאקט פורנוגרפי. אך היא לא הצליחה למנף את התנועה להמשך פעילות נגד פורנוגרפיה. בלוס אנג'לס נוצרה כמחאה לסרט הארגון "נשים נגד אלימות נגד נשים" (Women Against Violence Against Women), וארגון זה כן הצליח להמשיך למחאות נוספות, כגון התנגדות לאלבום של הרולינג סטונז "Black and Blue", שם המתייחס לחבורות על גופה של אישה מוכה. תנועת האנטי-פורנוגרפיה בארצות הברית קיבלה תנופה כאשר קם ארגון נוסף בשם "נשים נגד אלימות בפורנוגרפיה ובתקשורת" (Women Against Violence in Pornography and Media (WAVPM)) בסן פרנסיסקו ב-1977. הארגון צמח מתוך כנס על אלימות נגד נשים שהתקיים באותה העת, וחברות בארגון כללו את סוזן גריפין, קתלין בארי, ולורה לדרר. WAVPM ארגנו את הכנס הארצי הראשון נגד פורנוגרפיה בסן פרנסיסקו ב-1978, אירוע שכלל את מצעד "לוקחות בחזרה את הלילה" הראשון. בעקבות הכנס, קם ארגון אנטי-פורנוגרפיה בניו יורק, בשם "נשים נגד פורנוגרפיה" (Women Against Pornography), וכן להתארגנויות נוספות ברחבי ארצות הברית. ב-1983, פייג' מליש, שהייתה חברה בארגונים בסן פרנסיסקו וניו יורק, הקימה את "פמיניסטיות נלחמות בפורנוגרפיה" (Feminists Fighting Pornography) כדי להתמקד באקטיביזם פוליטי במאמץ להביא לחקיקה שתגביל את תעשיית הפורנו. אנדריאה דבורקין וקתרין מקינון פעלו במסגרת זו, וכתבו את הצעת החוק "פקודת זכויות האזרח נגד פורנוגרפיה", לפיה פורנוגרפיה צריכה להיות מוכרת כהפרת זכויות האזרח של נשים, כסוג של אפליה מינית, והפרת זכויות אדם.
הפמיניסטיות הפרו-סקס
אלן ויליס, עיתונאית פמיניסטית, הייתה אחת הראשונות שהקימו זעקה נגד הפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיה בשל מה שהיא ראתה כפוריטניזם, סמכותנות מינית, ואיום על חופש הביטוי. המסה שכתבה ב-1981 בשם Lust Horizons: Is the Women's Movement Pro-Sex? (אופק התשוקה: האם תנועת הנשים היא פרו-סקס?) הוא המקור של המונח "פמיניזם פרו-סקס". הפמיניסטיות שהתנגדו לזרם האנטי-פורנוגרפיה קידמו את הרעיון שסקס הוא מקור הנאה לנשים, והחשיבו את המאמצים של תנועת האנטי-הפורנוגרפיה כעומדים בקנה אחד עם המלחמה של הימין הפוליטי השמרני בסקס ומיניות. ארגונים סקס-פוזיטיב מוקדמים כללו את Samois בסן פרנסיסקו, שקם ב-1978, שבין חברותיו נמנו גייל רובין ופט כליפה, ואת מאפיית המין הלסבית (Lesbian Sex Mafia) שהקימה דורותי אליסון עם ג'ו ארנונה בניו יורק ב-1981. כוח המשימה הפמיניסטי נגד צנזורה (Feminists Anti-Censorship Taskforce (FACT)) הוקם ב-1984 על ידי אלן ויליס בתגובה להצעת החוק של דבורקין ומקינון, וב-1989, פמיניסטיות נגד צנזורה, ארגון בריטי, הקים שלוחה אמריקאית, ופמיניסטיות בעד חופש הביטוי קם ב-1992, כאשר בין החברות המקימות היו ורוניקה ורה וקנדידה רויאל.
אירועים מרכזיים
באוקטובר 1980, במליאת הכנס השנתי של הארגון הלאומי לנשים (NOW), נוסחה החלטה לפיה האיומים הגדולים במסגרת המיניות הם "פדופיליה, פורנוגרפיה, סאדו-מאזוכיזם, וסקס ציבורי" אשר במהותם "נצלניים, אלימים, ופולשים לפרטיות", ושהם אינם "אוריינטציות או העדפות מיניות". החלטה זו הכתה גלים חזקים בקהילת הלהט"ב, שבאותה עת נלחמה קשות להכרה באוריינטציות מיניות שאינן בקונצנזוס ההטרונורמטיבי. בתגובה, כתבו שתי נשים לט"ביות - סוזי ברייט, אישה ביסקסואלית ואחת המייסדות של תנועת הפמיניזם סקס-פוזיטיב, וג'נט בלוותר - את "החלטת החופש המיני" (Sexual Freedom Resolution), אשר הוצגה לוועידה הדמוקרטית הארצית על ידי המשלחת הגאה, ולפיה המלחמה במיעוטים מיניים פוגעת במגוון גדול של חברי וחברות הקהילה, בכללם אנשים שחורים, טרנסג'נדרים, הומואים, לסביות, ביסקסואלים, נכים ועוד, ומקדמת סמכותנות והגבלת זכויות, ושעל הקהילה להבטיח חופש מיני, אירוטי, ואחר למען בריאות וזכויות החברים בה.
אחד הקונפליקטים הגדולים אירע ב-1982, כאשר התקיים כנס על הפוליטיקה של מיניות במכללת ברנרד, שאורגן בין היתר על ידי אלן ויליס, אלן גולד, גייל רובין וקרול ואנס, ובו השתתפו פמיניסטיות סקס-פוזיטיב אחרות כמו דורותי אליסון, וקייט מילט. הוועד המארגן לא נתן לפמיניסטיות אנטי-פורנוגרפיה להשתתף בארגון הכנס, אז הן הרימו סדרת מחאות מחוץ לאירוע. האירוע הזה נחשב לעיתים קרובות ל"יריית הפתיחה" של מלחמות הסקס, מכיוון שהסכסוכים במסגרתו אף הפכו אישיים, והפילוג שנוצר התחדד ונשאר כל כנו במהלך העשורים הבאים.
הסוגיות
הנושאים המרכזיים עליהם התנהלו הוויכוחים במלחמות הסקס - בין אם בתקשורת או פנים מול פנים - כללו:
פורנוגרפיה
לקראת סוף שנות השבעים השיח המרכזי בתנועה הפמיניסטית עבר מנושא לסביות לנושא המיניות, ובעיקר נושא הפורנוגרפיה. הנושא פילג את התנועה, כאשר הפמיניסטיות המתנגדות לפורנוגרפיה טענו שמדובר ביחסי מין על פי מודל פטריארכלי, המתקיימים במסגרת יחסי הכוחות בחברה שנוטים לטובת גברים, ומבוססים על הפעלת כוח. על פי פרספקטיבה זו, פורנוגרפיה מיוצרת על ידי ועבור גברים, ומשקפת פרדיגמה של מין שממרכזת גברים. עוד רעיון שהיה חלק מהאתוס של הפמיניזם הזה בא מהפמיניזם הלסבי של התקופה, לפיו סקס אמור להיות אקט אמוציונאלי ואינטימי המקשר בין שתי נפשות, ומכוון ליחסים ארוכי טווח, ואשר כפר בתפישת הסקס כמשהו פיזי בלבד.
תנועת האנטי-פורנוגרפיה העלתה ביקורת מצד פמיניסטיות סקס-פוזיטיב כגורמת להדחקת מיניות בריאה ומקדמת צנזורה. במאמרה Thinking Sex: Notes for a Radical Theory of the Politics of Sexuality, גייל רובין גרסה כי שחרור מיני הוא יעד פמיניסטי, והדגישה כי אין הפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיה מדברות בשם כל הפמיניסטיות. היא האמינה שצריכה להיות תאוריית מיניות שנפרדת מפמיניזם. הפמיניסטית ונדי מקלרוי כתבה במאמרה XXX: A Woman's Right to Pornography ש"היתרונות שפורנוגרפיה מספקת לנשים עולה בהרבה על כל חיסרון שבה".
הבדלים בעמדות פמיניסטיות מתמקדים הרבה בחיבור בין ייצוג של מיניות לבין התוצאה הצפויה: פמיניזם אנטי-פורנוגרפיה רואה בפורנו נורמליזציה של אלימות כלפי נשים דרך האקטים המוצגים, ומישטור גופן של נשים על ידי הדימויים המקובלים (למשל, שהטרנד של הסרת כל שיער הערווה אצל נשים שהתפתח בעשור האחרון הוא תוצאה ישירה של הגידול בצפייה בפורנו מגיל צעיר יותר עם התפתחות האינטרנט, מכיוון שכך היו נוהגות שחקניות הפורנו). מאידך, פמיניסטיות סקס-פוזיטיב רואות במישטור המיניות סטיגמטיזציה של מיעוטים מיניים, בכללם נשים לט"ביות, בדס"מיות ועובדות מין.
BDSM
ההתנגשויות בנושא BDSM אירעו בעיקר בסן פרנסיסקו, והחלו ב-1977 כאשר חברות הארגון "נשים נגד אלימות בפורנוגרפיה ובתקשורת" הפגינו מחוץ למועדון חשפניות בו הרקדניות ביצעו אקטים סאדו-מזוכיסטיים אחת בשנייה. המחאה באה למגר כל ייצוג של נשים כ"קשורות, נאנסות, מעונות או מושפלות למטרות סיפוק או הנאה מינית". חברות הארגון ראו ב-BDSM אלימות טקסית נגד נשים והתנגדו לכל פרקטיקה בדס"מית בקהילה הלסבית. ארגון Samois הוקם ב-1978 עבור נשים בקהילת ה-BDSM, ואשר ראו את הפרקטיקות המיניות שלהן כמתואמות לעקרונות הפמיניזם.
זנות
תנועת האנטי-פורנוגרפיה התנגדה לזנות בטענה שהיא נכפית על נשים שאין להן דרך אחרת, ושמדובר בסחר בגופן של נשים, וכן באונס ממוסד. תנועת הסקס-פוזיטיב, לעומת זאת, גרסה שהטענה הזו מתעלמת מהסוכנות האישית (agency) של נשים בתעשיות המין, ושזנות היא לא מהותנית מבוססת על ניצול של נשים. על פי פעילת זכויות עובדות המין קרול לי, "תנועת זכויות הזונות של שנות השבעים המוקדמות התפתחה באופן ישיר מתוך תנועת הנשים". על פי הפמיניזם המתנגד לזנות, הזנות היא באופן מהותי פוגעני כלפי כל מי שמעורב בה: שהזנות תורמת להפצת מחלות מין ומעודדת אלימות כלפי זונות, בין אם בידי הלקוחות, הסרסורים, או המשטרה. עמדה זו גם גורסת שכל הנשים מדוכות ונפגעות מקיום הזנות, גם כשאינן מעורבות באופן ישיר, מכיוון שקיומה של נורמה של רכישת גופן של נשים מקדמת אובייקטיפיקציה של נשים ככלל, ומקדמת את התפישה לפיה גברים יכולים לרכוש את גופן של נשים, דבר התורם לאי-השוויון החברתי של נשים. בנוסף, עמדת האנטי-זנות היא שזנות נותנת לגיטימציה לרצונם של גברים לסקס על פי דרישה, באמצעות כפייה ואונס של זונות; שזנות מעניקה לגברים את הכוח והשליטה ב"יחסי" המין. ישנן פמיניסטיות הטוענות שאי אפשר לבחון זנות בכלל מחוץ לקונטקסט הפטריארכלי והקפיטליסטי בו היא מתקיימת, כי למרות שישנן סיבות רבות שנשים מתחילות לעבוד בזנות, הלחצים הכלכליים מהווים מוטיבציה עיקרית. ושלמרות המימרה ש"זנות היא המקצוע היחיד בו נשים מרוויחות יותר מגברים", למעשה רוב זרימת הכסף נשלטת בידי סרסורים. שבחברה פטריארכלית שמציעה פחות הזדמנויות כלכליות ומקצועיות לנשים, הסיכויים גדלים שנשים יפנו לזנות כדי לכלכל את משפחותיהן. שה"בחירה" לכאורה היא פשוט האופציה היחידה הנותרת להן.
העמדה הסקס-פוזיטיב לגבי זנות בזמן מלחמות הסקס הייתה שזונות הן אינדיבידואליות בעלות יכולת לקבל החלטות עצמאיות לגבי חייהן, ואף היו טוענת שיש לעובדות מין כוח כוח בתוך מערך היחסים בעבודתן, כי הן שולטות בכסף ובשירותים המוצעים. הן נתפשו על ידי חלק מהפמיניסיות כנשים משוחררות מינית, שבאפשרותן ליהנות מעבודתן. הפמיניזם פרו-זנות גם התעקש על ראייה הומניסטית כלפי זונות, דרכה לכל אדם יש זכות לבחור את משלח ידו, כולל זנות. ראייה זו התפתחה לראייה מורכבת יותר, שבה יש הכרה שרוב הנשים שעובדות בזנות אכן נתונות לאלימות מוגברת ואינן מגיעות למקצוע מתוך רצון אלא מתוך מצב של אופציות מוגבלות. הטענה עדיין נותרת שזנות היא לאו דווקא נצלנית או משפילה במהותה, אלא נהייתה כזו בגלל השפעות הפטריארכיה; ושיש מגוון רחב של מצבים וסיפורים של נשים בזנות, ושהן אינן מקשה אחת שניתן לקבוע לפיה את גורלן של כל עובדות המין. פמיניסטיות סקס-פוזיטיב נוטות להיות תומכות של ארגוני זכויות לעובדות מין, וכן של דה-קרימינליזציה של זנות, על פי התפישה שזה יוביל לחופש התארגנות מוגבר לעובדות המין, שיביא בתורו להגנות מוגברות בתחומי הבריאות הביטחון האישי.
בניין לב רם
בניין לב רם הוא בניין משרדים בפינת הרחובות הנביאים 36 ודבורה הנביאה 2 בירושלים, המשמש כיום את משרד החינוך.
רקע
עם תום מלחמת העצמאות, במהלכה שימש בניין בית החולים כעמדה קדמית של צה"ל, הועבר בניין בית החולים לממשלת איטליה ולמסדר הנזירות שהחזיק במבנה מטעמה. אז הוברר כי לבית החולים נגרם נזק כבד כתוצאה מהפגזות ואש מנשק קל שפגעה בו. לאחר משא ומתן ממושך החליטה ממשלת איטליה למכור בשנת 1961 את בית החולים והחלקה הצמודה אליו לממשלת ישראל.
בשנת 1963 נמסר בניין בית החולים לשימוש משרד החינוך, ובמהלך שנות השבעים מכרה ממשלת ישראל את השטח הריק ליזמים פרטיים.
תכנון ובניה
התוכנית נדחתה על הסף על ידי רשויות התכנון, שחששו כי מבנה ענק יבלע ויגמד את מבנה בית החולים האיטלקי, ואישרו הקמת בית מלון שגבהו לא יעלה על גובה בית החולים האיטלקי.
מבנה בית המלון, שאמור היה לשאת את השם "מלון גינות ירושלים" ובו 250 חדרים, נבנה בסגנון מודרני. לבניין שש קומות מעל חניון תת-קרקעי ובו 200 מקומות חניה. בין חזיתו של בניין לב רם, הנוטה בשיפוע, לבין חלקו האחורי של בניין בית החולים מפרידה רחבה להולכי רגל, המרוצפת בדוגמה גאומטרית של קווים ההולכים ונפרשים מבסיס המגדל בבית החולים האיטלקי. תכנון המבנה החדש נעשה על ידי האדריכלים דרור חרובי ויצחק בלט, בהשראת פיאצה דל קמפו - כיכר העיר המפורסמת בעיר סיינה באיטליה.
גגו של הבניין מעוטר בשינני אבן כמו גגות בית החולים האיטלקי, אך שני המבנים זרים זה לזה ובניין לב רם שונה באופן מהותי מכל הבניינים שלאורך רחוב הנביאים.
בית המלון בנוי כשתי זרועות לא סימטריות ה"חובקות" את בית החולים האיטלקי, וניכרת עליו השפעה של בניין מטה ארגון אונסק"ו שבפריז. בניין אונסק"ו, שנחנך בשנת 1958, נחשב לייחודי ופורץ דרך בעת הקמתו, ואבן דרך באדריכלות.
משרדי משרד החינוך
במהלך שנות השמונים של המאה העשרים נקלע הקבלן המבצע של בית המלון לקשיים כלכליים, וחברת הבנייה שבבעלותו פשטה את הרגל. עבודת הבנייה נפסקה בשלב סיום בניית שלד הבניין, ובמשך שנים מספר עמד השלד בשיממונו.
בסוף שנת 1990 נסתיימה מלאכת הבנייה, ומאז משמש בניין לב רם ביחד עם בית החולים האיטלקי ובית מחניים את משרד החינוך.
גלעד לשלושה לוחמים
בצמוד לגדר של בית החולים האיטלקי ברחוב הנביאים, הגובלת בפתח המוביל אל הרחבה של בניין לב רם, הוקמה מצבה קטנה ללוחמי מחלקת המרגמות של גדוד 62 מחטיבת ירושלים שנפלו במקום בעת הקרבות לפריצת הקו העירוני ושחרור ירושלים במלחמת ששת הימים.
מרטין גור
מרטין לי גוֹר (באנגלית: Martin Lee Gore; נולד ב-23 ביולי 1961 בבסילדון, אנגליה) הוא חבר בלהקת הגל החדש הבריטית דפש מוד, וכותב השירים הראשי שלה.
דפש מוד
בעת נעוריו, הקים גור צמד בשם French Look, עם חברו לבית הספר, וינס קלארק. לאחר מכן, נוספו להרכב דייב גהאן ואנדרו פלטשר וכך נוצרה להקת דפש מוד.
עם עזיבתו של קלארק לאחר אלבום הבכורה ב-1981, הפך גור לכותב השירים העיקרי והוא כתב את רוב האלבומים של דפש מוד מאז ועד היום.
מלבד כתיבת השירים, גור מנגן בגיטרה ובקלידים. כמו כן, הוא עושה קולות רקע ולעיתים אף שר במקום סולן הלהקה, דייב גהאן.
שירים של דפש מוד בביצועו של גור
רוב השירים של הלהקה מבוצעים על ידי דייב גהאן, אך בכל אלבום של הלהקה גור שר מס' שירים (בין 1 ל-5).<BR>רשימת השירים שאותם גור שר, לפי אלבום:
מלבד שירים אלו, ישנם שירים שהם דואט עם דייב גהאן, ובחלק גדול מהשירים של הלהקה גור מבצע קולות רקע.
קריירת סולו
ב-12 ביוני 1989, הוציא גור מיני-אלבום בשם .Counterfeit e.p, וב-18 באפריל 2003, הוא הוציא אלבום באורך-מלא בשם Counterfeit².
שני האלבומים לא הכילו שירים מקוריים אלא ביצועים מחודשים בסגנון של דפש מוד לשירים של אמנים אחרים, ביניהם בוב דילן, דייוויד בואי וג'ון לנון. גור סיפר שאת החומרים המקוריים שלו הוא שומר לאלבומים של דפש מוד.
חיים פרטיים
ב-27 באוגוסט 1994 התחתן גור עם הדוגמנית סוזאן בויסוורט, ולזוג יש 3 ילדים (שנולדו ב-1991, 1995 ו-2002).<BR>בינואר 2006 הזוג התגרש, וגור כתב את השיר Precious כדי לתאר את ההרגשה שילדיו חשים בעקבות הגירושין.
סאנופי
סאנופי (צרפתית: Sanofi, בעבר סאנופי-אוונטיס) היא חברת תרופות צרפתית-בינלאומית והיא אחת מ-5 חברות התרופות הגדולות בעולם והגדולה ביותר באירופה. מטה החברה ממוקם בפריז. מניית החברה נסחרת בבורסות Euronext ו-NYSE, והיא נכללת במדד "Euro Stoxx 50".
היסטוריה
החברה הוקמה במקור בשנת 1973 והגלגול הנוכחי שלה הוקם כ-Sanofi-Aventis בשנת 2004, על ידי מיזוגם של Aventis ו-Sanofi-Synthélabo, שכל אחד מהם היה תוצר של כמה מיזוגים קודמים. היא שינתה את שמה לסנופי במאי 2011.
סאנופי-סינתלבו
סנופי הוקמה בשנת 1973 כחברת בת של Elf Aquitaine (חברת נפט צרפתית שנרכשה לאחר מכן על ידי טוטאל אס. איי), כאשר Elf Aquitaine השתלטה על קבוצת Labaz, חברת תרופות שהוקמה בשנת 1947, ופיתחה את התרופה בנזיודרון (Benziodarone), סוג של אמפטמין בשנת 1957. בשנת 1993, נכנסה סנופי לשוק של מזרח אירופה על ידי רכישת גרעין שליטה ב-Chinoin, חברת תרופות הונגרית. באותה שנה הקימה סנופי את המיזם המשמעותי הראשון שלה בארצות הברית, וחיזקה את נוכחותה במזרח אירופה, על ידי שותפות ראשונה עם סטרלינג ווינטרופ.
סינתלבו (Synthélabo) נוסדה בשנת 1970, באמצעות מיזוג של שתי חברות פרמצבטיקה צרפתיות, Laboratoires Dausse (נוסדה בשנת 1834) ו-Laboratoires Robert & Carrière (שנוסדה בשנת 1899). בשנת 1973, קבוצת הקוסמטיקה הצרפתית לוריאל רכשה את מרבית הון המניות שלה.
סאנופי-סינתלבו (Sanofi-Synthélabo) הוקמה בשנת 1999, כאשר Sanofi התמזגה עם Synthélabo; בזמן המיזוג סנופי הייתה קבוצת התרופות השנייה בגודלה במונחי מכירות וסינת'לבו הייתה השלישית בגודלה.
אוונטיס
אוונטיס הוקמה בשנת 1999, כאשר החברה הצרפתית רון-פולנק (Rhône-Poulenc S.A) התמזגה עם התאגיד הגרמני Hoechst Marion Roussel, שהוקם בעצמו ממיזוג 1995 של Hoechst AG עם קסלה, Roussel Uclaf ו-Marion Merrell Dow. מטה החברה הממוזגת היה, ליד שטרסבורג, על גבול גרמניה צרפת. בעלי הכסט (Hoechst) קיבלו %53 ב"אוונטיס", שהפכה לחברת התרופות והכימיקלים הגדולה בעולם באותה עת.
הכסט (Hoechst), הייתה אחת החברות שהוקמו מהפיצול של אי גה פארבן (IG Farben) לאחר מלחמת העולם השנייה, והיו לה עסקים במגוון תחומים: תרופות, מוצרי הגנת הצומח והדברה, מוצרים וטרינריים, אבחון, וכימיקלים.
בשנת 2000, אוונטיס ו-Millennium Pharmaceuticals, חברת ביוטכנולוגיה אמריקאית שהוקמה כדי לגלות תרופות חדשות המבוססות על מדע הגנומיקה החדש דאז, הודיעו כי אוונטיס תשקיע 250 מיליון דולר במילניום ותשלם 200 מיליון דולר למחקר ופיתוח, אחת העסקאות הגדולות מסוג זה בין חברת תרופות גדולה לחברת ביוטכנולוגיה באותה תקופה.
בסוף שנת 2000, הודיעה אוונטיס כי החליטה למכור את אוונטיס קרופ-סיינס (CropScience), פעילות האגרו-כימיקלים שנוצרה ממיזוג עסקי החקלאות של הכסט ואוונטיס. באוקטובר 2001 הודיעו באייר ואוונטיס כי קבוצת הכימיקלים והתרופות הגרמנית באייר תרכוש את היחידה תמורת כ-6.7 מיליארד דולר, כאשר היחידה תהפוך לבאייר CropScience והפכה את באייר לחברה השנייה בגודלה בתחום האגרו-כימיקלים, אחרי סינג'נטה.
בשנת 2003, אוונטיס נכנסה לשיתוף פעולה עם Regeneron Pharmaceuticals, חברת ביוטכנולוגיה מניו יורק, לפיתוח התרופה VEGF, בתחום הסרטן, שהייתה אז בניסויים קליניים בשלב א'. אוונטיס השקיעה 45 מיליון דולר בחברה והזרימה 80 מיליון דולר במזומן לטובת פיתוח התרופה. Regeneron וסנופי קיבלו את אישור התרופה לסרטן המעי הגס הגרורתי בשילוב עם גורמים אחרים, תחת המותג Zaltrap בשנת 2012.
מיזוג סאנופי-אוונטיס
סאנופי-אוונטיס (Sanofi-Aventis) הוקמה בשנת 2004, כאשר Sanofi-Synthélabo רכשה את Aventis. בתחילת 2004 הגישה סנופי הצעת רכש עוינת בשווי 47.8 מיליארד אירו עבור אוונטיס. בתחילה, דחתה אוונטיס את ההצעה מכיוון שחשבה כי ההצעה מציעה שווי נחות בהתבסס על שווי מניות החברה, והדירקטוריון באוונטיס יזם הוראות לגלולות רעל והזמין את חברת נוברטיס להיכנס למשא ומתן למיזוג. מאבק השליטה בן שלושה חודשים הסתיים כאשר סנופי-סינטלבו השיקה הצעה ידידותית בסך 54.5 מיליארד אירו במקום ההצעה העוינת שנדחתה בעבר. ממשלת צרפת מילאה תפקיד חזק ורצתה למה שכינתה "פתרון מקומי", על ידי הפעלת לחץ כבד על סנופי-סינת'לאבו להעלות את הצעתה לאוונטיס ולאבנטיס לקבל את ההצעה ובדחה את הצעת גלולת הרעל של אבנטיס. אחד הסיכונים הגדולים ביותר בעסקה לשני הצדדים היה גורל הפטנטים שהגנו על קלופידוגרל (Plavix) שהייתה אחת התרופות הנמכרות ביותר בעולם באותה תקופה והמקור העיקרי להכנסות של סנופי.
סאנופי ישראל
סאנופי ישראל הוקמה ב-2004 כ"סנופי אוונטיס ישראל" לאחר מיזוג סאנופי ואוונטיס. רוני בירנבוים מונה למנכ"ל החברה בישראל, בירנבוים שימש קודם כמנכ"ל חברת אוונטיס פארמה ישראל.
באוגוסט 2018, דיווח העיתון הכלכלי גלובס שמדינת ישראל מעלימה עין ביודעין מפעילות של חברות בינלאומיות באיראן, ביניהם סאנופי, שמחזיקה באיראן חברת בת אך פעילותה בישראל לא נאסרה למרות העיצומים נגד איראן.
מוצרים
החברה מייצרת תרופות אתיות (תרופות המוגנות בפטנט) ומתמחה בתרופות למחלות פנימיות, קרישת דם, סוכרת, אונקולוגיה, מחלות עצבים, אלרגיה ועוד.
רבי המכר של החברה כוללים את התרופה Plavix (שם גנרי: קלופידוגרל) ו-Clexane (שם גנרי: אנוקספרין). Plavix היא התרופה השלישית ברשימת התרופות הנמכרות בעולם, והיא מיועדת למנוע קרישת דם. קלקסן הוא הפארין (נוגד קרישה) נמוך משקל מולקולרי הנמכר ביותר בעולם.
סאנופי פיתחה את האפליקציה הראשונה בעברית לניהול מחלת הסוכרת, בפיתוח האפליקציה נעזרה החברה במודל 'חכמת ההמונים' בשיתוף קהילת חולי הסוכרת בישראל והאגודה הישראלית לסוכרת.
יוג'ין סרנן
יוג'ין אנדרו "ג'ין" סרנן (באנגלית: Eugene Andrew Cernan; 14 במרץ 1934 – 16 בינואר 2017) היה אסטרונאוט אמריקאי במשימות ג'מיני 9A, אפולו 10 ואפולו 17 של נאס"א. היה האדם האחרון שהלך על פני הירח.
ראשית חייו והשכלה
סרנן נולד ב-14 במרץ 1934 בשיקגו, אילינוי לאבא ממוצא סלובקי ואמא ממוצא צ'כי. הוא קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מאוניברסיטת פרדו ב-1956 ומוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית מבית הספר של הצי האמריקאי במונטריי, קליפורניה. ב-1978 השלים סמינר בכלכלת נפט וניהולו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שירות בנאס"א
היה בין 15 האסטרונאוטים שנבחרו באוקטובר 1963. היה טייס במשימת ג'מיני 9A. במהלך משימה זו שהה שעתיים ועשר דקות בפעילות חוץ רכבית, והיה לאמריקאי השני שביצע הליכת חלל.
לאחר מכן היה טייס הגיבוי של ג'מיני 12, וטייס הגיבוי של מודול הירח של אפולו 7.
אפולו 10
בטיסתו השנייה לחלל, היה טייס מודול הירח של אפולו 10.
אפולו 10 הייתה המשימה המאוישת הרביעית בתוכנית אפולו ושוגרה ב-18 במאי 1969. משימה זו הייתה השנייה שהקיפה את הירח, וכללה חללית אפולו בתצורה מלאה, תא פיקוד ושירות ונחתת ירח. המשימות העיקריות של המשימה היו לבחון את תפקוד הצוות, רכב החלל ומתקני תמיכת המשימה בזמן משימה ירחית. משימה זו כללה את כל הפעולות שבוצעו לאחר מכן באפולו 11, למעט הנחיתה על הירח. ב-22 במאי 1969 נכנסו תומאס סטאפורד ויוג'ין סרנן אל רכב הנחיתה הירחי והפעילו את רקטות השליטה של תא השירות על מנת להפריד את חלליתם מחללית אפולו. רכב הירח נכנס למסלול נמוך, בגובה מינימלי של 15.6 קילומטר מפני הירח. בזמן ההפרדה, כל מערכותיו נבדקו, כולל תקשורת, הנעה, בקרת כיוון ורדאר. חללית הנחיתה על הירח ותא הפיקוד נפגשו שוב והתחברו 8 שעות לאחר שנפרדו. בסך הכול בוצעו 31 הקפות של הירח.
אפולו 17
בטיסתו השלישית לחלל, היה מפקד החללית של אפולו 17, האחרונה במשימות אפולו ששוגרה, ב-6 בדצמבר 1972. סרנן הוא האסטרונאוט ה-11 שהלך על הירח, והאחרון שעזב את פני הירח (האריסון שמיט נכנס לחללית לפניו).
במהלך שהותו על הירח ביצע 3 פעילויות חוץ רכביות על פני הירח. במהלך הליכת הירח הראשונה הציב סרנן את ערכת הניסויים שכללה ניסוי זרימת חום, גלאי קרניים קוסמיות, מתקן למדידת ההרכב של האטמוספירה הדלילה של הירח ומד כבידה. פעילות זו נמשכה 7 שעות 11 דקות ו-53 שניות. כעבור כ־16 שעות, החלה הפעילות החוץ רכבית השנייה. בפעילות זו השתמשו סרנן ושמיט ברכב הירח כדי לנסוע אל מספר מכתשים בסביבה, מהם אספו דגימות קרקע. פעילות זו נמשכה 7 שעות, 36 דקות ו-56 שניות. בפעילות השלישית, בוצעו מדידות כבידה במספר מקומות. הונחו מספר מטעני נפץ, כדי לבחון את מבנה הירח על ידי מדידת הד הפיצוץ בסייסמוגרפים. המטענים הופעלו רק לאחר שהצוות עזב את פני הירח. לבסוף, נאסף מד שטף נייטרונים שהוצב מוקדם יותר. בסך הכול נסעו האסטרונאוטים 30.5 קילומטר, ואספו 110.4 קילוגרם של אדמת ירח. הפעילות השלישית נמשכה 5 שעות, 40 דקות ו-3 שניות. סך זמן השהיה על פני הירח היה 20 שעות, 14 דקות ו-14 שניות.
סרנן הוא האדם האחרון שהטביע את טביעת רגלו על אדמת הירח. בעודו מתכונן לטפס על הסולם של מודול הירח, בפעם האחרונה בה נמצא אדם על הירח, אמר:
בהזדמנות אחרת אמר: "כן, אני האדם האחרון שצעד על הירח, וזה כבוד מפוקפק ומאכזב מאוד. עבר זמן רב מדי".
הוא צייר על אדמת הירח את ראשי התיבות של שמה של בתו, TDC.
בספטמבר 1973 מונה לעוזר מיוחד למנהל תוכנית חללית אפולו במרכז החלל על שם ג'ונסון. במסגרת תפקיד זה עזר בתכנון ופיתוח תוכנית אפולו-סויוז המשותפת עם הסובייטים והיה ראש צוות המשא ומתן מול הסובייטים.
ב-1 ביולי 1976 סיים סרנן את שירותו בצי ובנאס"א.
לאחר נאס"א
לאחר שירותו בנאס"א הצטרף לחברת קורל פטרוליום כסגן נשיא בינלאומי. תפקידו היה לשפר את תוכניות האנרגיה של קורל בשוק הבינלאומי.
בספטמבר 1981 הקים חברה משלו, "תאגיד סרנן", שסיפקה ייעוץ בתחום האנרגיה והתעופה. במקביל, היה שדרן ברשת ABC בשידורי שיגור המעבורת ושידורים העוסקים בחקר החלל.
בתחילת שנות ה-90 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של תאגיד ג'ונסון אנג'ינירינג, שסיפק לנאס"א פיתוח מערכות צוות טיסה, ופעל בתוך מרכז ג'ונסון ומחוצה לו. בנוסף לתכנון של סביבות חיים על המעבורת, סקיילאב, הירח ומאדים, הפעילה החברה גם שני מתקני אימונים לאסטרונאוטים בתוך מרכז ג'ונסון.
בשנת 1999 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "האדם האחרון על הירח".
ב-16 בינואר 2017 הלך לעולמו ביוסטון, טקסס. נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס.
תארים ועיטורים
ועוד אותות ועיטורים אחרים.
אלתר ולנר
אַלתֶר שמואל צבי וֶלנֶר (1923 – 14 ביולי 2020) היה עורך, סופר ועיתונאי ישראלי, מראשוני עיתון "הצופה", מנהל ועורך ראשי של סוכנות הידיעות עתי"ם ומזכ"ל "ועדת העורכים" של העיתונים היומיים.
ביוגרפיה
ולנר נולד בשנת 1923 בעיר בנדין שבפולין, בנם של חנה רחל (1903–1978) וחיים יצחק ולנר (1895–1980) שהיה איש תנועת "הפועל המזרחי" בפולין. בשנת 1924, בינקותו, עלה לארץ ישראל עם הוריו, אולם אבי המשפחה התקשה במציאת עבודה ופרנסה בארץ, החסכונות אזלו, ולאחר כשנה חזרה המשפחה לפולין. בשנת 1934, והוא כבן 10, שוב עלה ארצה עם הוריו ועם אחיו שמחה (1931–2011) והמשפחה השתקעה ברחוב הרצל בתל אביב.
בשנת 1939, כשהיה בן 16, החל לעבוד כנער שליח ומחלק עיתונים על אופניים בעיתון "הצופה", ששכן אז ברחוב הרצל 16. כעבור מספר שנים, בשנות ה-40, קוּדם והפך לכתב בָּעיתון. ולנר היה חבר ב"הגנה", שאליה הצטרף עוד בנערותו. במלחמת העצמאות פעל ולחם במסגרת הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב.
לאחר המלחמה חזר לכתוב ב"הצופה" ומילא בו לאורך השנים שורת תפקידים, בהם כתב כללי, כתב מדיני, עורך לילה, כתב צבאי ובהמשך מונה למנהל כללי של העיתון. במקביל לתפקידיו ב"הצופה" היה עוד בשנות ה-50 חבר פעיל בוועדות ובמוסדות הנהלת אגודת העיתונאים. בשנת 1958 נבחר לגזבר אגודת העיתונאים, ואף שימש פעמיים כמזכ"ל ועדת העורכים של העיתונים היומיים. בנוסף, היה יו"ר וחבר מועצת המנהלים של סוכנות הידיעות הישראלית עתי"ם (עיתונות ישראלית מאוגדת).
בשנת 1976, עם פרישתו של חיים בלצן מתפקיד המנהל והעורך הראשי של עתי"ם, מונה אלתר ולנר לתפקיד זה, וכיהן בו עד שנות ה-90.
ולנר נפטר ב-14 ביולי 2020. הותיר אחריו אישה, רבקה רחל לבית משפחת ביק, ושלושה ילדים: אלי ולנר, איש הייטק. מיכה ולנר, אסטרולוג. וחגית כתר,חברת מטה האגף לחינוך קדם-יסודי במשרד החינוך.
תומר שטיינהאור
תומר משה שטיינהאור (נולד ב-3 באוקטובר 1966 בנצרת עילית, ישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 2.07 מטרים, ששיחק בתפקיד הסנטר.
שנותיו במכבי חיפה
שטיינהאור גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה עימה זכה ביחד עם עדי גורדון ובני כץ (שחקן נבחרת ישראל קדטים) בדאבל של ליגת הנוער בשנת 1984. עונה לאחר מכן עלה לקבוצת הבוגרים. את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית ערך ב-10 בספטמבר 1984, במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 1984/85. במשחק, שנערך ברוממה, מול מכבי תל אביב, הפתיעה חיפה את האלופה וניצחה אותה 92–94 מסל ניצחון של עדי גורדון בשניות הסיום. בתום העונה נפגשה מכבי חיפה עם מכבי תל אביב גם בגמר הגביע, וחיפה ירדה מובסת בפער של 40 נקודות 121:81, במשחק בו קלע שטיינהאור 18 נקודות.
בשנים הבאות המשיך שטיינהאור להוות את אחד מעמודי התווך של הקבוצה החיפאית, יחד עם שחקנים כמו עדי גורדון, דורון שפע, ארי רוזנברג, ג'יימס טרי ואחרים, כל זאת תחת הדרכתו של המאמן פיני גרשון.
בעונת 88/89 עבר שטיינהאור למכללת דרום' פלורידה (בה שיתף פעולה עם רדנקו דובראש, עמו שיתף פעולה בהמשך בהפועל תל אביב), אולם לא זכה לדקות משחק רבות ולכן חזר לחיפה אחרי עונה אחת בלבד.
המעבר לתל אביב
לפני עונת 1991/92 עזב את מכבי חיפה וחתם על חוזה עתק בהפועל תל אביב. שטיינהאור הגיע עם הקבוצה לגמר הפלייאוף 3 פעמים ברציפות ואף היה שותף לזכייתה בגביע המדינה ב-1993.
בסוף עונת 1993/94 עזבו את הפועל תל אביב מספר שחקנים, ובהם שטיינהאור, עקב בעיות כלכליות בקבוצה. הוא חתם בהפועל חולון, אותה מימן איש העסקים נחום מנבר. בנוסף לשטיינהאור הצטרפו לקבוצה שחקנים כמו עדי גורדון, דייוויד ת'רדקיל ודורון שפע. הקבוצה סיימה את הליגה הסדירה במקום השני, אולם עקב התפרעות אוהדיה בהפסד בגמר הגביע לבני הרצליה, נגזר על הקבוצה עונש רדיוס, ואת העונה היא סיימה בהפסד בסדרת חצי גמר הפלייאוף להפועל גליל עליון.
עקב עזיבתו של מנבר, נאלץ שטיינהאור בפעם השנייה ברציפות לעזוב קבוצה מובילה עקב בעיות כלכליות. הפעם חתם במכבי תל אביב. שטיינהאור לא הסתגל לדרישות המועדון, ובעיקר לדרישותיו של המאמן צביקה שרף שדגל במשחק הגנה קשוח. שטיינהאור, שמעולם לא היה שחקן הגנה גדול, לא התאקלם ולא שיחק דקות רבות במהלך העונה, שבסיומה הושאל לעולה החדשה לליגה הלאומית, מכבי רעננה.
שחקן מוביל ברעננה, בגבעת שמואל, ושוב בחיפה
ברעננה שוב חזר להיות השחקן המרכזי והמוביל, ואת הקבוצה הוביל למקום השני בסיום הליגה הסדירה בעונתה הראשונה בליגה. שטיינהאור המשיך לשחק במועדון עוד שלוש עונות, באחרונה שבהן הוביל את הקבוצה לגמר הפלייאוף מול מכבי תל אביב, לה הפסידה בסדרה של ארבעה משחקים.
בעונת 2000/01 חתם שטיינהאור במכבי גבעת שמואל (שבה התאחד עם חברו הטוב מימי הפועל תל אביב, שמעון אמסלם) ושיחק בשורותיה במשך שתי עונות.
בעונת 2002/03 חתם שטיינהאור בעולה החדשה לליגת העל, עירוני נהריה. בסיום העונה שוב פגש שטיינהאור במכבי תל אביב בגמר הפלייאוף אולם הפעם הסתיימה הסדרה לאחר שלושה משחקים.
העונה שלאחריה הייתה אמורה להיות עונת הפרישה של שטיינהאור. הוא חזר לשחק במדי מ.כ. חיפה, שירדה לליגה הלאומית בתום העונה.
שטיינהאור, שלא הכריז על פרישה, יצא לשנת חופש, שלאחריה חתם בהפועל עמק יזרעאל מהליגה הארצית.
בעונת 2006/07, כשהוא בן 40, חזר שטיינהאור לקבוצה שבה החל את הקריירה המקצועית, מכבי חיפה, כדי להעלותה שוב לליגה הלאומית. לאחר שהצליח במשימה זו, נשאר שטיינהאור בליגה הארצית, וחתם בהפועל קריית טבעון ל-2 עונות 2007–2009, והיה לשחקן המבוגר ביותר בליגות המקצועניות בכדורסל הישראלי. כיום מתגורר בקריית טבעון ומאמן באגודה.
בתחילת עונת 2016/17 סגר מעגל והשתלב בצוות המקצועי במכבי חיפה כעוזרו של מאמנה הראשי עופר רחימי בליגת העל.
חיים אישיים
שטיינהאור נולד בנצרת עילית למקסימיליאן שטיינהאור ואנבלה לבית גרין, ילידי רומניה. הוא נשוי, אב לשלושה ילדים, ומתגורר בקריית טבעון.
דומיניקוס מסילוס
דומיניקוס מסילוס (הקרוי גם דומינגו מסילוס, בספרדית: Santo Domingo de Silos; 1000 – 10 בדצמבר 1073) הוא קדוש נוצרי, לו מוקדש מנזר סנטו דומינגו דה סילוס. דומינגו נולד בכפר קניאס (Cañas) באזור לה ריוחה בנווארה והיה רועה צאן. דומינגו החליט להצטרף לבנדיקטינים ולהפוך לנזיר.
ביל ניי (מחנך מדעי)
ויליאם סנפורד "ביל" נַיי (באנגלית: William Sanford "Bill" Nye; נולד 27 בנובמבר 1955) הוא מחנך מדעי, מנחה טלוויזיה, קומיקאי, שחקן, וכותב אמריקאי. זכה לעיקר פרסומו בזכות הנחייתו את סדרת הטלוויזיה של חברת וולט דיסני, "ביל ניי, איש המדע"  (1993–1998) ובזכות הופעתיו במגוון ערוצי תקשורת כמחנך מדעי.
קורות חייו
ניי נולד בוושינגטון די. סי. לז'קלין לבית ג'נקינס (1921–2000), שהייתה מפענחת צפנים במלחמת העולם השנייה, ולאדווין דרבי "נד" ניי (1917–1997), שעקב ניסיונו במחנה שבויים יפני במלחמת העולם השנייה היה חובב שעוני שמש. ניי למד בבתי ספר בוושינגטון והתקבל למכללה הקווייקרית הפרטית "Sidwell Friends School" במלגה חלקית. הוא סיים את לימודיו ב-1973. הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל, שם אחד ממרציו היה קרל סייגן וב-1977 קיבל תואר ראשון במדעים (BSc). ניי מגיע מעת לעת לאוניברסיטת קורנל כמרצה אורח לתלמידים ברמת מבוא, באסטרונומיה ובדיסציפלינה הרב-תחומית של אקולוגיה אנושית. אחת מהרצאותיו עסקה בנחיתת רכב החלל של נאס"א על מאדים ב-2012.
ניי עבר לסיאטל ועבד בחברת בואינג, שם פיתח מפחיתי תהודה הידראוליים שעד היום נעשה בהם שימוש בבואינג 747, ובמקביל הופיע בסרטוני הדרכה של החברה. מאוחר יותר עבד כיועץ בתעשיית האווירונאוטיקה. הוא הגיש מספר בקשות לנאס"א להיות אסטרונאוט אך נדחה.