cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פומה (חברה)
בעלות
בשנת 1996 רכש איש העסקים הישראלי ארנון מילצ'ן 12.5% ממניות החברה, אחר כך רכש 12.5% נוספים והפך לבעל השליטה בחברה בשותפות עם איל התקשורת רופרט מרדוק.
בתו של מרפא העצמות
בתו של מרפא העצמות הוא ספרה הרביעי של הסופרת אמי טאן, שראה אור בשנת 2001, ותורגם לעברית באותה שנה. כמו מרבית ספריה, עוסק הספר ביחסים שבין אישה אמריקאית ממוצא סיני ואמה המהגרת.
הספר מחולק לשני סיפורים עיקריים. הראשון הוא על רות, אישה סינית-אמריקאית המתגוררת בסן פרנסיסקו. היא דואגת כי אמה המזדקנת, לו לינג, מתחילה לסבול משכחה ולשחרר אמירות מוזרות על משפחתה ועברה. הסיפור המרכזי השני הוא של לו לינג עצמה, כפי שנכתב עבור רות. מספר שנים קודם לכן, לו לינג כתבה את סיפור חייה בסינית. רות דאגה לתרגום המסמך, ממנו למדה על חייה של אמה בסין.
מרבית הרומן, כמו רוב כתיבתה של טאן, מבוסס על מערכת היחסית שלה עם אמא שלה, וסיפורי החיים של אמה ושל סבתה. התמונה על הכריכה של המהדורה הראשונה היא של סבתה של אמי טאן, גו ג'ינגמיי, שצולמה ב-1905.
אצטדיון מיכאיל מסחי
אצטדיון מיכאיל מסחי (בגאורגית: მიხეილ მესხის სახელობის სტადიონი), הידוע גם בשם אצטדיון לוקומוטיב, הוא אצטדיון רב-תכליתי בטביליסי, גאורגיה. עיקר השימוש באצטדיון הוא לתחרויות כדורגל, והוא מצויד גם לתחרויות אתלטיקה. זהו האצטדיון הביתי של קבוצת לוקומוטיב טביליסי ונבחרת גאורגיה בכדורגל.
האצטדיון נבנה בשנת 2001 עם תפוסה מקסימלית של 24,680 איש. רצפת האצטדיון היא מדשא טבעי. אצטדיון זה הוא השני בגודלו בטביליסי ובגאורגיה כולה, אחרי אצטדיון בוריס פאיצ'דזה. האצטדיון נקרא על שם שחקן הכדורגל הגאורגי מיכאיל מסחי.
נקסוס (חברת תקליטים)
Naxos Records (נקסוס רקורדס) היא חברת תקליטים שמתמקדת בהוצאה של מוזיקה קלאסית. החברה נוסדה ב-1987 ובסיסה בהונג קונג.
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי קלאוס היימן, מוזיקאי גרמני שהתיישב בהונג קונג במהלך שנות ה-80. בתחילתה קלאוס רצה שהחברה תגדיל את נתח השוק שלה על ידי מחירים זולים והקלטות של תזמורות ממזרח ומרכז אירופה.
לאחר מכן, החברה התמקדה בהעברת מוזיקה של תקליטים עם הקלטות היסטוריות שפגו זכויות היוצרים שלהן לדיסקים, ומיוחד בתחום האופרה (עם זמרים כגון אנריקו קארוזו, אמליטה גאלי-קורצ'י וטיטה רופו).
בשנות ה-90 החברה החלה להתרחב לז'אנרים מוזיקליים נוספים: מוזיקה סינית, ג'אז, מוזיקת עולם ורוק אנד רול מוקדם. כמו כן, החברה פיתחה שותפויות עם תזמורות שונות (ביניהן התזמורת הסימפונית של בורנמות', תזמורת סיאטל והתזמורת הפילהרמונית של באפלו).
בשנת 2013 העלתה החברה לאינטרנט כל הקטלוג שלה, כך שיהי ניתן להאזין לו תמורת דמי מנוי. החברה עדיין מציבה את עצמה ככזו שמאפשרת האזנה למלחינים וזאנרים פחות ידועים. ב-2008 הקימה החברה מטה באירופה, בעיירה פוינג בבוואריה.
כריש ג'אווה
כריש ג'אווה (שם מדעי: Carcharhinus amboinensis) הוא מין של כריש במשפחת הכרישיים, החי לאורך האוקיינוסים הטרופיים בין מזרח האוקיינוס האטלנטי עד האזור האינדו-פסיפי וחופי אוסטרליה ומערב האוקיינוס השקט בעומק של עד 150 מטרים, לרוב בחופים ומדפי יבשה במים עכורים עם קרקעית רכה. הוא קיבל את שמו מאחר שהתגלה לראשונה באמבון שבאינדונזיה.
מאפיינים
כריש ג'אווה מגיע לאורך של 1.9 עד 2.5 מטרים כשהאורך המרבי מגיע ל-2.8 מטרים. ובמראהו מזכיר מעט את הכריש השורי במספר מאפיינים ביניהם הגוף הכבד, סנפירי הגב דומים והלסתות קצרות ורחבות. עם זאת הוא הרבה פחות תוקפני לבני אדם. צבעו של הכריש אפור-כחלחל בחלקו העליון ולבן בחלק התחתון עם פס לבן חלש לאורך הזנב ולצד סנפירי האגן. מספר פרטים שלו התגלו כלבקנים, דבר נדיר ביותר אצל כרישים.
כריש זה הוא טורף-על המחפש טרף על קרקעית הים, אך יחטוף גם טרף השוחה קרוב לפני המים. הוא ניזון מדגים שונים כמו סוליתאים, רצועניים ומסריים וכן מסילוניות, מעשירי רגל וגם דגי סחוס שונים (תזונה נפוצה בעיקר אצל הכרישים בדרום אפריקה) כמו גלדניים, מלאכי ים, גיטרניים, טריגוניים, טחניים ואף מכרישים קטנים יותר. לעיתים הוא יאכל גם רכיכות שונות, נחשי ים, דולפינים ופגרי לווייתנים.
הכריש נחשב למסוכן לאדם עקב גודלו ודמיונו לכריש שורי, אך לא ידוע על תקיפות שלו. עם זאת הוא מכיל לעיתים סיגואטרה שגרמה במדגסקר להרעלה של 500 אנשים שאכלו מבשרו.
לחופש נולד
לחופש נולד הייתה עמותה אשר פעלה לקידום וזירוז שחרורם של שבויי צה"ל ונעדרי צה"ל.
העמותה הוקמה בשנת 2001 ומאז פעלה בישראל ובעולם במטרת מציאת מידע על השבויים והנעדרים הישראלים במטרה להשיבם.
יושב ראש העמותה היה עו"ד אליעד שרגא ומנכ"לה היה איל בן ראובן.
שמה של העמותה נגזר מתוך כרזה שהופצה במאות אלפי עותקים בישראל ובה הסלוגן "רון ארד - לחופש נולד"
בפברואר 2011, הוקמה ועדה לבדיקת הורדת תקצוב העמותה (שעמד על סך של 11 מיליון ש"ח בשנה) ממשרד הביטחון. בעקבות זאת העמותה יצאה ב-28 בפברואר במסיבת עיתונאים ובה חשפה עדויות חדשות על גורל נעדרי קרב סולטאן יעקוב.
בינואר 2012 החליטה העמותה להשעות את פעילותה עקב קשיים כלכליים.
הנעדרים והשבויים אשר העמותה פעלה לשחרורם
העמותה הציעה פרס בגובה 10 מיליון דולר למוסר מידע אמין לגבי אחד או יותר מהנעדרים. ביוני 2019 פסק בית המשפט העליון כי המדינה תשלם 10 מיליון דולר למוצאי גופתו של החייל מג'די חלבי ב-2012. הפסיקה עוררה ויכוח נוקב. בן-ראובן אמר בתגובה שהפסיקה מופרכת לחלוטין לאור עובדת היות העמותה בפירוק בעת מציאת הגופה, ובנוסף לאור הכוונה המקורית של הצעת התגמול בעבור מסירת מידע במדינת אויב העשוי לסייע למציאת הנעדרים, ולא להתקלות מקרית בגופה ביער. ביולי באותה שנה, נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות נעתרה לבקשת משרד הביטחון לקיום דיון חוזר בעתירה, ודחתה את חובת התשלום של הפסיקה האחרונה.
27 בנובמבר
27 בנובמבר הוא היום ה-331 בשנה בלוח הגרגוריאני (332 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 34 ימים.
קודו (סוג)
קוּדוּ (שם מדעי: Tragelaphus) הוא אנטילופה אפריקנית ממשפחת הפרים, החיה באזורים מיוערים באפריקה שמדרום לסהרה. כמו שאר הפריים גם הקודו מעלה גרה.
מאפיינים
הקודו מתאפיין בצוואר ארוך, קרניים גדולות ומסולסלות (לזכרים) ואוזניים ארוכות (לנקבות). צבעם הבולט הוא חום בגוונים שונים כשעל גבם 6-10 פסים אנכיים בצבע לבן. על אף גודלו הבינוני הוא קל תנועה. משך ההריון כ-7 עד 9 חודשים. מיניו בעלי דו-צורתיות זוויגית, כלומר, ניכרים הבדלים בין הזכר לנקבה של אותו מין. לדוגמה: קודו זכר בעל קרניים ואילו לנקבות אין כלל - למעט המין בונגו.
השם המדעי "Tragelaphus" מקורו בדמות מהמיתוס "hircocervus" המכונה גם "Tragelaph".
בתרבות
דגל סומלילנד בשנים 1903-1950- כאשר בריטניה סיפחה את השטח שכלל את סומלילנד בשנת 1903, הם יצרו במקום מדינת חסות בריטית (פרוטקטורט) אשר הפכה לחלק מן האימפריה הבריטית.
הבריטים קבעו למקום, ששמו הרשמי היה "סומלילנד הבריטית", דגל חדש (עד שנת 1950). כמו ברוב מדינות חבר העמים הבריטי אף בדגלה של "סומלילנד הבריטית" היה רקע כחול כהה ועליו בפינתו השמאלית העליונה דגל הממלכה המאוחדת.
על הדגל הופיעה גם תמונה של קודו הנפוץ באזור זה, זאת על רקע אליפסה לבנה.
גביע המדינה בכדורסל 1993/1994
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1993/1994 היא התחרות ה-34 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-27 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב.
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן מולי קצורין, זכתה בגביע המדינה ה-27 בתולדותיה.
אגבוס
אגבוס היה נביא או משיח יהודי מיהודה, שפעל בתקופת התגבשות הקהילה היהודית-נוצרית (הקהילה המשיחית).
רקע
תופעת הנבואה בהיסטוריה הקדומה של ישראל, החל מתקופת המקרא, מקורה בקבוצה דעתנית, ביקורתית, שצמחה על רקע מעיק ובעייתי במישור הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי. דומה לה התופעה המשיחית, שעניינה, כרונולוגית, נעוץ בתקופת הבית השני. קבוצות נבואיות-משיחיות, קטנות וקיצוניות, צמחו בתקופת השלטון הרומי, ובעיקר בעידן הנציבות הרומית השנייה (66-44), כשהמצב הכללי ביהודה החמיר והלך. השלטונות הרומיים התייחסו בחומרה רבה לתופעה זו בשל ההקשר הכישופי של אירועי ההתנבאות, ויותר מכך – בשל החשש שהתרכזויות המוניות סביב אותם משיחים ונביאים עלולות לקדם תופעות מרדניות.
אזכורים בכתובים
לנבואה זו חשיבות רבה בהבנת העובדה שפאולוס ענה להם שהוא גם מוכן להיאסר ולמות עבור ישו.
מסורות מאוחרות יותר משייכות את אגבוס ל-70 השליחים המוזכרים בבשורה על פי לוקאס 10 א. ומונות אותו בין המרטירים של אנטיוכיה.
גדוד מגיני השפה
"גדוד מגיני השפה" (בזמנו אוית השם בכתיב חסר: גדוד מגני השפה) היה ארגון שפעל בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1923–1936 למען טהרנות לשונית ביישוב, כלומר, למען השלטת השפה העברית.
רקע היסטורי
עד לשנת 1908 הייתה העברית שפת ההוראה ברוב מוסדות החינוך היהודים החילוניים בארץ ישראל. בשנת 1913 נפוצו ביישוב שמועות שהנהלת הטכניון, שאמור היה להיפתח בחיפה, החליטה להנהיג בו את הגרמנית כשפת הוראה ראשית. כתגובה, החליטו בוגרי המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה לשלוח תזכיר בשם כל תלמידי בתי הספר התיכוניים בארץ, שבו מחו נגד קיפוח השפה העברית ונגד הנהגת הגרמנית כשפת הוראה בבית הספר הגבוה הראשון בארץ. כאשר הוחלט, למרות המחאה, שגרמנית תהיה שפת ההוראה בטכניון, שכנעו בוגרי המחזור הראשון של "הרצליה" את תלמידי סמינר המורים של "חברת עזרה" (ששלטה גם בהנהלת הטכניון), לפתוח בשביתה בגלל קיפוח העברית בסמינר. אין פלא אם כך, שגם מייסדי "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" באו מקרב תלמידי הגימנסיה העברית "הרצליה".
בשנת 1922, בכנס של חובבי השפה העברית, הלל הרשושנים הקים בבוקובינה, שברומניה, את "גדוד מגיני השפה", שנאבק בקנאות למען השפה העברית והפצתה בקרב היהודים.
מאחורי היוזמה להקמת "גדוד מגיני השפה" והאחראי על ארגון תלמידי הגימנסיה לפעולות עמד בוגר הגימנסיה הרצל בן-ארי (בנו של המחנך העברי הרפורמטור והעסקן הציוני יהודה ליב ברגר), שריכז את תלמידי הגימנסיה, ואליהם צירף גם מספר תלמידות מהסמינר ע"ש לוינסקי, תלמידים מבית הספר למסחר וקבוצת פועלים ופקידים. בי"ח בסיון קרא בן ארי לאספה באחד מאולמי בית הספר לבנות שבה נכחו 15 ל-20 מתלמידי הגימנסיה, ובה העלה את שאלת מצב השפה. באותו מעמד הציע הרצל בן ארי לייסד גוף שילחם בזלזול בשפה העברית. תוכניתו של בן ארי התקבלה במלואה, ובאסיפה נבחרה הנהלה מצומצמת לגוף החדש, שטרם נקרא בשם, שכללה מלבדו את החברים צבי נשרי, ליפא לויתן, עזרא דנין, אהרן חטר-ישי. הקמתו של הגדוד התקבלה בהתלהבות על ידי טובי הסופרים בתל אביב וגם על ידי מורי הגימנסיה, ועד מהרה הצטרפו אליו עשרות צעירים וצעירות מהעיר.
תוכנית הפעולה של "גדוד מגיני השפה"
תוכנית העבודה של "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל" שנתקבלה באספה הכללית המייסדת נחלקת לשלושה סעיפים ראשיים: הפצת השפה, תעמולה בעד השימוש בשפה ועמידה על המשמר בפני הזלזול בשפה. בשביל להוציא את התוכנית לפועל הגדוד פעל באמצעים הבאים:
חברי הגדוד לא בחלו גם בפעולות אלימות לקידום מטרותיהם, ולקחו חלק פעיל במלחמת השפות. בשנת 1914 הטילו גדוד מגיני השפה העברית פצצות סירחון לאולם בירושלים בו הוצגה האופרטה "שולמית" של אברהם גולדפדן, ולעיתים קרובות ביצעו פעולות מחאה אלימות, כולל יידוי אבנים, באולמות תיאטרון יידיש בישראל. יעקב זרובבל תיאר את מלחמת השפות בשנות השלושים כך: "גרוע מהרדיפות הוא הפוגרום השיטתי, הפסיכולוגי והאידאולוגי, הנהוג על ידי החברה הרשמית כנגד הזכות לשימוש בלשון יידיש".
פעולות "גדוד מגיני השפה"
פעולתו הראשונה של הגדוד הייתה בליל שישי י"א באייר, אז עבר הגדוד בפעם הראשונה בחוצות תל אביב כשחבריו שרים שירים עבריים ובהם השיר "יהודי דבר עברית!". כל זאת בתור מחאה ל"בבל-הלשונות" ולשירה הלועזית הבולעים את צליל העברית בחוצות העיר העברית הראשונה. השירה ברחובות מידי ליל שישי וחלוקת כרזות ופתקאות תעמולה היוו פעולות הכנה לחברים להמשך פעילות רחבה של הגדוד על פי התוכניות שנקבעו באספה הכללית. אנשי הגדוד גם פעלו נגד תושבים ונהגים שזילזלו בשפה בדיבורים לא נאותים, כדוגמת כרוז שהופץ בתל אביב נגד נהגים אלה: גם מהנהלת העיר תל אביב לא חסך "הגדוד" את ביקורתו. באחד המכתבים של הגדוד לעירייה נאמר:
עימות אחר של גדוד מגיני השפה התרחש כאשר המשורר חיים נחמן ביאליק נתבע לדין על ידי חבר הגדוד. ביאליק אמר לצעיר (שהעיר לו על כך שהוא מדבר יידיש בתל אביב) שילך לעזאזל, וזוכה במשפט.
המתנגדים לשימוש בשפות זרות בארץ ישראל פיזרו בכוח ערב התכנסות של כתב העת "אוריינט", כתב עת שפעל בארץ ישראל בשפה הגרמנית, והניחו פצצה במערכת כתב העת.
בתוך זמן קצר נוסדו סניפים נוספים ל"גדוד מגיני השפה" בירושלים (שם עמדו בראשו יוסף קלויזנר, נפתלי הרץ טורטשינר וחמדה בן-יהודה), בחיפה, בצפת, בראש פינה, ברחובות, בראשון לציון, בעקרון, ביבנאל ואפילו בחוץ לארץ. נוסף על ענייני הגדוד עסקו הפלוגות גם בעבודה תרבותית עברית כללית במושבה ובגדוד עצמו. לדוגמה, בסניף ביבנאל שבגליל העסיק ויכוח ממושך על שמו של הגדוד: "היו כאלה וביניהם גם מנהל בית הספר במושבה, שהציעו לשנות את השם. בין ההצעות השונות הציעו גם את השמות "מגיני השפה" ו-"גדוד חובבי השפה". באספה כללית של הסניף הוחלט להשאיר את השם שנקראים בו שאר הקיבוצים של הנוער בארץ, אשר גם לקחו על עצמם את תפקיד ההגנה על השפה. באופן זה, החליט הסניף להישאר בקשר עם שאר הגדודים בארץ וכך, ככל הנראה, נקבע סופית השם "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל". פעולות הגדוד נשמעו גם בגולה ועודדו קבוצות של נוער ציוני ללכת בעקבותיו. כך לדוגמה, התארגן סניף חוץ לארץ של הגדוד בעיר רדיץ שברומניה לעבודה משותפת להפצת הלשון העברית בקרב חוגי הנוער העברי. מקימי הסניף הצליחו לגייס כ-50 צעירים הדוברים ביניהם אך ורק עברית, למרות המכשולים של הסביבה, שהייתה זרה וראתה התנהגות זו כיוצאת דופן.
המנון "הגדוד"
"לגדוד מגיני השפה" אף היה המנון מיוחד שנכתב על ידי יוסף אוקסנברג ונקרא "המנון גדוד מגיני השפה":
מרכז קנברה לתקשורת חלל עמוק
מרכז קנברה לתקשורת חלל עמוק (באנגלית: Canberra Deep Space Communication Complex, בראשי תיבות: CDSCC) הוא מרכז תקשורת רדיו ורדיו־טלסקופים, הנמצא בשמורת הטבע טידבינביליה שבטריטוריית הבירה האוסטרלית, קנברה שבאוסטרליה. המרכז מנוהל על ידי ארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים (CSIRO) ומשמש בעיקר למעקב ותקשורת עם משימות חלל. המרכז משמש כחלק מרשת החלל העמוק, המתופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית עבור נאס"א, ונחשב אחד משלושה מרכזים מסוגו בעולם (השניים האחרים הם מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק בקליפורניה ומרכז מדריד לתקשורת חלל עמוק בספרד).
במרכז קיימות 5 אנטנות:
עלות CDSCC היא כ־20 מיליון דולר בשנה להפעלה, והיא ממומנת על ידי נאס"א.
היסטוריה
באמצע שנות ה־60 של המאה ה־20, נאס"א הקימה שלוש תחנות מעקב בטריטוריה של בירת אוסטרליה:
בית רוטשילד (סרט)
בית רוטשילד (באנגלית: The House of Rothschild) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1934. אורך הסרט 88 דקות והוא בוים על ידי אלפרד ורקר ונכתב בידי נונלי ג'ונסון, על פי מחזה מאת ג'ורג' וסטלי. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט, בכיכובם של ג'ורג' ארליס, לורטה יאנג ובוריס קרלוף, תיאר את חייהם של משפחת רוטשילד מאז שחיו בגטו היהודי בפרנקפורט ועד שהגיעו לעמדות שליטה בצרפת, גרמניה, אוסטריה ובריטניה. הסרט נוצל על ידי המפלגה הנאצית ליצירת שני סרטי תעמולה אנטישמים: האחד "בשם הרוטשילדים" והשני "היהודי הנצחי" בו הוצגו קטעים רבים מהסרט ששיקפו את הרעיון שהיהודים השחיתו את הכלכלה והמסחר.
סירטואין 6
סירטואין 6 ( SIRT6 או Sirt6 ) הוא חלבון סטרס, שיכול להוריד אצטילציות ולהוסיף ADP-ריבוז לחלבונים המקודד על ידי הגן SIRT6. בכמה מחקרים, הראו כי SIRT6 פועל במספר מסלולים מולקולריים הקשורים להזדקנות, כולל תיקון DNA, תחזוקת טלומרים, גליקוליזה ודלקת. SIRT6 הוא חלק ממשפחת החלבונים הסירטואינים ביונקים, שהם הומולוגים לחלבון Sir2 בשמרים.
מחקר
Sirt6 ידוע בעיקר כ-דה-אצטילז של ההיסטונים H3 ו-H4, הסרת קבוצת האצטיל משנה את צפיפות הכרומטין ומווסתת את ביטוי הגנים. הפעילות האנזימטית של Sirt6, כמו גם של שאר חברי משפחת הסירטואינים, תלויה בקישור של גורם משלים NAD+.
עכברים שהונדסו גנטית כדי לבטא את החלבון Sirt6 יתר על המידה, האריכו את תוחלת החיים המקסימלית בכ-15–16 אחוזים, הארכה זו, נצפת רק בעכברים זכרים.
תיקון DNA
SIRT6 הוא חלבון שנדרש לתיקון מספר סוגי נזקי דנא - תיקון שברים דו גדיליים ותיקון בסיסים פגומים בתאי יונקים. מחסור ב-SIRT6 בעכברים מוביל לתופעות הדומות לתהליכים ניווניים הקשורים להזדקנות. מחקר על 18 מינים של מכרסמים הראה שאורך החיים של המין קורלטיבי ליעילות של האנזים SIRT6.
SIRT6 מקדם את התיקון של שברים דו גדיליים ב-DNA על ידי תהליך של חיבור קצה לא הומולוגי ורקומבינציה הומולוגית. בנוסף, SIRT6 מייצב את חלבון התיקון DNA-PKcs באתרים שבהם ניזוק הכרומטין.
ככל שפיברובלסטים אנושיים מזדקנים, היכולת לעבור תיקון הומולוגי רקומבינציוני (HRR) פוחתת. עם זאת, ביטוי יתר של SIRT6 בתאים לפני ההזדקנות מגרה מאוד HRR. השפעה זו תלויה בפעילות של הוספת ריבוז-ADP אחד שמפעילה את האנזים PARP1.
מפעילים
ניתן לעורר את פעילות הדה-אצטילציה של Sirt6 על ידי ריכוזים גבוהים (כמה מאות מיקרומולרים) של חומצות שומן, ובעוצמה רבה יותר על ידי סדרה של חומרים סינתטיים המבוססים על טבעות פירוליות עם שישה איברים. מבנים גבישיים של קומפלקסים של Sirt6 עם האקטיבטור הראו שהתרכובות מנצלות כיס ספציפי לקישור SIRT6 לאנזים. מבין אנתוציאנידינים רבים שנחקרו, ציאנידין הפעיל את SIRT6 ברמה הכי גבוהה.
אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים
עיקרי האמנה
האמנה מפרידה בין יחסים דיפלומטיים בין מדינות לבין יחסים קונסולריים וקובעת כי ניתוק יחסים דיפלומטיים אינו מוביל בהכרח לניתוק יחסים קונסולריים (סעיף 2). אולם קונסול המשרת במדינה שבה אין לארצו משלחת דיפלומטית יכול למלא תפקידים דיפלומטיים בהסכמת המדינה בה הוא משרת (סעיף 17).
האמנה מגדירה 13 תפקידים לקונסול (סעיף 5):
סעיף 36 של האמנה מטיל חובה על מדינה העוצרת או מעכבת בעלי אזרחות זרה ליתן להם הודעה "ללא דיחוי" על זכותם להודיע לשגרירות או לקונסוליה של מדינתם על דבר מעצרם. ניתן להעביר הודעה כזו אף בפקס המפרט את שם העצור, מקום היעצרו ובמידה והדבר אפשרי, פירוט של סיבת המעצר או העיכוב. החובה מוטלת על המשטרה להעביר הודעה זו לנציגותו הדיפלומטית של הנתין הזר.
במרץ 2005 הודיעה ארצות הברית כי היא פורשת מן הפרוטוקול האופציונלי לאמנה, המאפשר לבית הדין הבינלאומי לצדק להתערב כאשר נמנעת מעציר שהוא נתין זר הזכות להיפגש עם קונסול ארצו בעודו במעצר במדינה שהיא צד לאמנה. כל זאת על רקע פעולותיה של ממשלת ארצות הברית למלחמה בטרור לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. ב-26 ביוני 2006 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אזרח זר הנתון במעצר, אשר נמנעה ממנו הזכות על פי האמנה להיפגש עם נציג קונסולרי של ארצו, לא יוכל לעשות שימוש בהפרה זו של האמנה כדי לטעון לפסלות ראיות שנאספו נגדו בעת חקירתו במשטרה.
רבי חנינא בן תרדיון
רבי חנינא בן תרדיון היה מחשובי התנאים בדור מרד בר כוכבא ולאחריו, אחד מעשרת הרוגי מלכות ואביה של ברוריה. במקורות חז"ל שמו מופיע בגרסאות שונות: "חנינה", "חנניא" או "חנניה".
חייו
שימש כראש ישיבה בסכנין והיה חברו של רבי חלפתא. בתלמוד הוא מתואר כגבאי צדקה נאמן, עד כדי כך שהפך לסמל של יושר וחוכמה:
הוצאתו להורג
בזמן גזרות הרומאים שאסרו על לימוד התורה, לא הסכים רבי חנינא ללמד בסתר, אלא לימד תורה בגלוי ונתפס ובכ"ז בסיוון הוצא להורג בשרפה על ידי השלטון הרומי כאחד מעשרה הרוגי מלכות.
הגמרא מתארת כי גופו נעטף בזמורות עץ והוא נשרף יחד עם ספר התורה בו למד. כדי להאריך את ייסוריו, הניחו הרומאים על ליבו גיזי צמר ספוגים במים, ובכך מנעו את מותו המהיר. לקריאת תלמידיו כי יפתח את פיו כדי למות מהר יותר, אמר:. לתלמידיו סיפר שהוא רואה (קלף נשרף והאותיות הכתובות בו אינן נמחקות, אלא פורחות; רמז לו עצמו; השרפה כילתה את הגוף, אך התוכן נשאר לנצח). התליין שהתפעל מגדלות נפשו של רבי חנינא שאל אותו אם יביאו לחיי עולם הבא אם יסלק את ספוגי הצמר מעל לבו. רבי חנינא השיבו לחיוב, ואף נשבע לבקשתו. התליין הגדיל את השלהבת ונטל הספוגים וכך מת רבי חנינא מהר יותר, ואף התליין השליך עצמו באש ונשרף. על פי הגמרא יצאה בת קול ואמרה: ; ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא:.
גם גורל בני משפחתו היה מר: על אשתו נגזר שתיהרג, ועל בתו השנייה (אחותה של ברוריה) גזרו לישב בקובה של זונות. מסופר גם כי בנו נתפס לליסטות ונהרג על ידי המלכות.
הגמרא מסבירה שרבי חנינא נענש על חטא מועט, שהיה הוגה את השם המפורש באותיותיו בפרהסיא, משום שהקב"ה מדקדק עם צדיקים אף על חטא מועט, וכן בני ביתו נענשו על דבר מועט מפני צידקותם.
איימי מורטון
איימי מורטון (באנגלית: Amy Morton; נולדה ב-1 בינואר 1958) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית המוכרת בעיקר מתפקידה בסדרת הטלוויזיה "שיקגו PD" של רשת NBC.
השכלה
מורטון נולדה ב-1 בינואר 1958 בכפר אוק פארק הצמוד לווסט סייד בשיקגו. בתיכון למדה באוק פארק אנד ריבר פורסט, לאחר מכן עברה ללמוד במכללת טריטון ובאוניברסיטת קלארק אולם נשרה מלימודיה. משנת 1997 חברה משמעותית בצוות השחקנים של תיאטרון שיקגו שם העבירה את רוב קריירת המשחק שלה, הופיעה בהפקות במה רבות ביניהם "איש הכריות", "פארק קליבורן", "באפלו אמריקאי", "דבלין קרול", "עורו ושירו", ועוד.
שרק 2
שרק 2 (באנגלית: Shrek 2) הוא סרט המשך לסרט ההנפשה שרק, אשר יצא לאקרנים בשנת 2004, כשלוש שנים לאחר הסרט הראשון. שלוש שנים לאחר יציאת הסרט, יצא סרט ההמשך שרק השלישי.
השיר "Accidentally in Love" בביצוע להקת Counting Crows, אשר מופיע בסצנת הפתיחה של הסרט, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר ולפרס גראמי לשיר הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע, לטלוויזיה או למדיה ויזואלית אחרת.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל כאשר מישהו מספר את מה שקרה לפיונה וכשהוא עוצר בסיפור הנסיך מקסים בנה של הפיה הסנדקית מופיע עם סוסו ופוגש את הזאב בטעות שחושב שהוא פיונה, בסרט ההמשך, הזוג הטרי שרק ופיונה חוזרים לביצה שלהם לאחר ירח דבש. ביחד עם דונקי, החמור המדבר והמעצבן. הם מקבלים הזמנה מפתיעה של המלך והמלכה – הוריה של פיונה – אל ארצם כדי לקבל את ברכתם על החתונה, שרק ופיונה חוששים כיצד יגיבו ההורים, לאחר שיראו עם מי התחתנה בתם ומה קרה לה כתוצאה מכך – והם צודקים, רק לאחר הגעתם לארץ "הרחק הרחק מכאן" מגלה פיונה שהיא הייתה בכלל מאורסת, לנסיך יפה תואר, מקסים, שלא מוכן לוותר על המלכות, בסרט זה הם פוגשים את פוס כהחתול במגפיים, בעל מאפיינים של זורו במבטא הספרדי.
פרשת דוד ד'אור
הסרט יצא בארץ ב-1 ביולי 2004 בגרסה מתורגמת ומדובבת וזכה להצלחה. ב-11 ביולי 2004 הורדה הגרסה המדובבת מההקרנות עקב תביעה של הזמר דוד ד'אור על שורה בסרט אשר פוגעת בו, ובה החמור מייעץ לשרק לסרס את החתול (במגפיים), ולעשות לו "דוד ד'אור שם למטה". יום לאחר מכן המפיצים וד'אור הגיעו לפשרה ולפיה השורה תדובב מחדש ל-"אני אומר שנקח לו ת'חרב ונסרס אותו, ואחר כך נחביא לו את המגפיים". בעקבות המקרה, במאי הדיבוב שרון כהן פוטר מהפקת הדיבוב העברי של סרטי דרימוורקס, והפקת הדיבוב העברי הועברה לוידאופילם אינטרנשיונל שם דובבו ארבעה סרטים: "תפוס ת'כריש", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "מדגסקר" ו"מעבר ליער". לאחר מכן הושבה הפקת הדיבוב העברי לאולפני אל-רום, יחד עם מעקב צמוד אחר שרון כהן בתרגום הנוסח העברי של סרטיהם. בגרסת הדי וי די של הסרט נאמרת השורה המתוקנת של הסרט, אך בגרסת הבלו ריי שיצאה ב-2011 נעשה שימוש בדיבוב המקורי.
מלנוציט
מלנוציט או תא מלנין הוא סוג תא הממוקם לאורכה של השכבה התחתונה של האפידרמיס בעור, ברשתית העין ובמספר מקומות נוספים. מלנוציטים מייצרים ומפרישים מלנין, פיגמנט אשר בולע קרינה באורכי גל קצרים (בעיקר קרינה על-סגולה) ומגן על הגוף מפניה. בסרטן עור מסוג מלנומה תאים אלו עוברים התמרה סרטנית ומתחלקים בצורה לא מבוקרת.
תיאור
==מוצא עוברי של המלנוציטים == מוצאם העוברי של המלנוציטים הוא מתאי הרכס העצבי (Neural Crest). התאים מתנתקים ממקורם, באזור הדורסלי של צינור העצבים (neural tube) אשר במערכת העצבים המרכזית (Central Nervous System). לאחר התנתקותם הם נודדים לאזורים ונטרליים בתוך הדרמיס העוברי, מתחת לאקטודרם, שם הם מתחילים להתמיין למלנוציטים. תהליך הנדידה וההתמיינות מווסת על ידי חלבונים, המדכאים או מעודדים את הנדידה, כמו אפרין או פרוטאוגליקנים, בהתאמה, ועל ידי אינטראקציות בין רצפטורים (כמו KIT, שהוא RTK, Receptor Tyrosine Kinase) לליגנדים מתאימים (לדוגמה steel).
==ייצור מלנין == שני סוגי מלנין עיקריים מיוצרים במלנוזום:
הפעלת MC-1R &רלמ;, על ידי עלייה בריכוז הליגנד הנקשר אליו, αMSH &רלמ;, גורמת לעלייה בפעילות האנזים TYR &רלמ;(TYRosinase). האנזים TYR אחראי לכמה פעולות במסלול סינתזת המלנין מחומר המוצא (סובסטרט), חומצת האמינו טירוזין, ובהן: טירוזין הידרוקסילאז, דיהידרוקסיפנילאלנין (תוצר הביניים הראשון בסינתזת המלנין), ודיהידרוקסיאינדול אוקסידאז.
התרבות מלנוציטים
==מלנומה == החלבון GP100, המכונה גם HMB-45, הוא marker לתאי מלנומה של האדם, ומובן שהוא מופיע גם במלנוציטים שלא עברו התמרה סרטנית. חלבונים ייחודיים רבים למלנוציטים (TYR, TRP-1 ועוד) משמשים במחקר למציאת טיפול למחלה זו.
מבצע רגל עץ
מבצע רגל עץ היה מבצע בו הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי את מפקדות אש"ף בתוניסיה ב-1 באוקטובר 1985. במבצע זה ביצע חיל האוויר הישראלי את ההפצצה המרוחקת ביותר שביצע אי פעם, כ-2,300 ק"מ מישראל. במבצע זה גם בוצע תדלוק אווירי באמצעות מטוסי בואינג 707 ("ראם"), וזה היה התדלוק האווירי המרוחק ביותר שנעשה על ידי חיל האוויר הישראלי עד אותו זמן.
תכנון המבצע
הרמטכ"ל, משה לוי ביקש תחילה מאגף המבצעים תכנונים לביצוע הפעולה גם מחיל הים וממפקדת קחצ"ר. בסופו של דבר, בשל ההיערכות המהירה והסיכון הנמוך יותר, הוחלט להטיל את המשימה על חיל האוויר. מטוסי ה-F-15 ("בז") נבחרו למשימה בשל אמינותם הטכנית ויכולת התדלוק האווירית שלהם. התכנון היה ששמונת המטוסים המיועדים להפציץ את היעד יתודלקו פעמיים באוויר - תדלוק ראשון במהלך הטיסה אל היעד, ותדלוק קצר נוסף לפני הכניסה לאזור התקיפה, על מנת למלא את מכלי הדלק במלואם. בעיית האמינות הטכנית של המטוסים הייתה מרכזית. נבחרו 10 מטוסים שבהם נתגלה מספר התקלות הנמוך ביותר בעבר ושני מטוסים מתוך העשרה טסו כגיבוי למקרה שתתגלה תקלה לפני נקודת האל-חזור בתקיפה.
שיקול נוסף שנלקח בחשבון היה קרבת המטרות לחופים ולמתקנים בהם שהו אזרחים ונופשים רבים. נעשה שימוש בפצצות מסוג GBU-15 (פצצה אחת על כל מטוס), וניתנה הוראה מפורשת לטייסים שלא לשחרר את החימוש אם לא יזהו באופן ודאי את המטרות. כמו כן, בחירת נתיב הטיסה נעשתה בצורה שתמנע כניסה לנתיבי אוויר מסחריים ובמקביל, ישמר מרחק מספיק מטווח קליטת המכ"ם המצרי והלובי.
מפקד חיל האוויר, עמוס לפידות, הציג את תוכנית התקיפה בפני הממשלה. התוכנית קיבלה את תמיכתו של ראש הממשלה שמעון פרס ושל שאר השרים.
הפעולה
בבוקר 1 באוקטובר 1985 המריאו 10 מטוסי F-15 ושני מטוסי בואינג 707 מטייסת "התובלה הבינלאומית" בדרכם אל גיחת התקיפה הארוכה ביותר שביצע חיל האוויר אי פעם. מפקד המבנים התוקפים היה, סא"ל אבנר נווה שהיה אז מפקד "טייסת חוד החנית" שתרמה שישה משמונת מטוסי הבז שהשתתפו בתקיפה. שני המטוסים הנוספים הגיעו מטייסת אבירי הזנב הכפול בפיקודו של מפקד הטייסת מיקי לב. למבצע הצטרפו כטייסים מן המניין מפקד בסיס תל נוף גיורא רום ומפקדה לשעבר של טייסת חוד החנית, יואל פלדשו.
לאחר התדלוק האווירי הראשון ולאחר שנבדקו מערכות שמונת המטוסים שיועדו להשתתף בתקיפה ונמצאו כשירות, שבו שני מטוסי הגיבוי לישראל. בשעה 11 הגיעו מטוסי הקרב אל מעל החוף התוניסאי והצליחו לזהות את המטרות. התקיפה התבצעה בשני גלים תוך כדי התחשבות בכיוון הרוח ומניעת מיסוך מטרות הגל השני בעשן הפיצוצים של הגל הראשון. על פי דיווחי הטייסים הפגיעות היו מדויקות ולשכת ראש אש"ף ומשרדים שונים של אש"ף ושל ארגון פורשי א-סאעקה נהרסו או נפגעו קשה. על פי פרסומי צה"ל, נהרגו בתקיפה 60 - 75 מאנשי ארגוני הטרור ו-70 נוספים נפצעו. לטענת ממשלת תוניסיה ואש"ף, נהרגו בהפצצה גם מספר אזרחים.
כבר בעת הטיסה חזרה לכיוון ישראל, הודיע ה-BBC על התקיפה. למרות זאת, לא הוזנקו מטוסי יירוט של חיל האוויר התוניסאי, אלא רק לאחר שהמטוסים הישראלים התרחקו מהאזור.
בדומה לעוד שני מבצעים - מבצע אופרה לתקיפת הכור העיראקי, ומבצע ערצב 19 להשמדת מערך הנ"מ הסורי במבצע שלום הגליל - נצבע על המטוסים שהשתתפו בתקיפה עצמה סימן מיוחד, בדומה לסימן הפלה.
תוצאות המבצע
הפעולה זכתה לגינוי נרחב וחריף מצד הקהילה הבינלאומית. רק ארצות הברית לא הצטרפה לגינוי, אך נמנעה מהטלת וטו על החלטת הגינוי במועצת הביטחון (החלטה 573 מה־4 באוקטובר). הפעולה אף פגעה ביחסי ארצות הברית והממשל התוניסאי בראשותו של חביב בורגיבה.
בטווח הארוך יותר, הייתה לפעולה השפעה על מוכנותן של מדינות ערב לארח את מפקדות ארגוני הטרור. תוניסיה אסרה, באופן זמני, את כניסת אנשי אש"ף לשטחה, ובסופו של דבר, עברו מפקדות הארגונים לעיראק, סודאן וירדן.
פעולות ארגוני הטרור לא פחתו. ב-5 באוקטובר רצחו מחבלים שני ישראלים בברצלונה שבספרד. שבוע אחרי המבצע, ב-7 באוקטובר השתלטו טרוריסטים מחזית שחרור פלסטין על האוניה אקילה לאורו ורצחו אזרח ארצות הברית ממוצא יהודי. יומיים אחר כך, שוטר תוניסאי, אחיו של אחד ההרוגים בהפצצה, פתח באש בבית הכנסת אל-גריבה במהלך תפילה בשמחת תורה, והרג שלושה בני אדם. ב-27 בדצמבר באותה שנה, פעל ארגונו של אבו נידאל וביצע שתי התקפות טרור מתואמות בשדות התעופה של רומא ושל וינה. לטענת הארגון, היו פעולות אלו תגובה לתקיפה הישראלית על המפקדות בתוניסיה.
הסתייעות ביונתן פולארד
לאחר תפיסתו של הסוכן הישראלי יונתן פולארד בנובמבר 1985 הופיעו בתקשורת העולמית פרסומים מהם עלה כי ההתקפה הישראלית המדויקת התאפשרה הודות לתצלומי לוויין שהעביר פולארד לישראל לאחר שהתברר לו שתצלומים אלה לא הועברו על ידי ארצות הברית, זאת בניגוד להסכמי העברת מידע בין שתי המדינות שנחתם בשנת 1983. ידיעות אלה אומתו על ידי חברי כנסת ואישי ציבור שהיו מעורבים במבצע, ובהם דבריו של חבר הכנסת אליעזר (צ'יטה) כהן המופיעים בסרט שערך הוועד למען פולארד.
בל אפוק
תקופת בֶּל אֶפּוֹק (בצרפתית: Belle Époque - העידן היפה) באירופה היא התקופה שנמשכה משלהי המאה ה-19 (1870 לערך) ועד מלחמת העולם הראשונה (1914). התקופה נחשבה לתור זהב באירופה בזכות השלום והיציבות ששררו אז בין המעצמות, אשר אפשרו פיתוח ושגשוג בתחומי המדע, הטכנולוגיה והאמנות, שהביאו למודרניזציה ולשיפור ניכר באיכות החיים.
פוליטיקה
השנים שבין מלחמת צרפת–פרוסיה (1871) ומלחמת העולם הראשונה (1914) התאפיינו ביציבות פוליטית חסרת תקדים במרכז ובמערב אירופה. הייתה זו תקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית והאימפריה הגרמנית, ולמרות המתיחות ששררה ביניהן כתוצאה מההפסד הצרפתי באלזס-לורן ב-1871, הביאו ועידות דיפלומטיות, כולל קונגרס ברלין ב-1878 וועידת ברלין ב-1884, לתהליכי גישור ותיווך אשר הסירו את האיום על השלום האירופאי הכללי. השלום והיציבות איפשרו לאירופאים רבים, במיוחד לאנשי המעמד הבינוני והעליון, לנוע בחופשיות בין מדינות אירופה ללא דרכון ואף להתגורר מחוץ לארצם בעזרת הליכי בירוקרטיה קלים בלבד.
כמעט כל מדינות אירופה נהנו אז מיציבות פוליטית (פרט למדינות הבלקן ולפורטוגל אשר עברה מהפכה ב-5 באוקטובר 1910). למרות זאת, מתחת לפני השטח השלווים, גברו במדינות רבות המתחים בין מפלגות סוציאליסטיות של מעמד העובדים, מפלגות בורגנים ליברליות ומפלגות אריסטוקרטיות שמרניות.
למעשה, מיליטריזם ומתחים בינלאומיים צמחו בעיקר בין השנים 1897-1914. כמו כן, בעיקר בעשור שקדם למלחמה התפתח מרוץ חימוש משמעותי באירופה. בנוסף, הייתה זו תקופה של התגברות הקולוניאליזם מעבר לים – האימפריאליזם החדש.
מדע וטכנולוגיה
בל אפוק הייתה תקופה של פריצות דרך מדעיות וטכנולוגיות באירופה ובעולם כולו. רשימת ההמצאות והפיתוחים המיוחסים לתקופה זו כוללת, בין השאר, את המכונית, המטוס, הרכבת התחתית, הקולנוע, פטיפון והטלפון. רוב ההמצאות המתועדות פותחו אז בארצות הברית- אולם המכונית והרכבת התחתית הומצאו באירופה.
פיתוח שיטות מחקר מתקדמות, הביא לשגשוג גם במדעי החברה, כמו היסטוריה ומדע המדינה. גאורג זימל ואמיל דורקהיים, ביחד עם האמריקאי תורסטן ובלן, חנכו את תחום הסוציולוגיה.
בעקבות התגליות והפיתוחים הרבים, התעורר הצורך לחלוק כבוד לנוגעים בדבר, והחלה המסורת של חלוקת פרסי נובל עבור תרומות יוצאות דופן לאנושות, בין היתר בתחומי הפיזיקה, הכימיה, והרפואה.
אמנות וספרות
תחומי האמנות השונים עברו אף הם שינויים רדיקליים במהלך התקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה, עם התעוררות זרמים וצורות אמנות חדשות.
זרם האימפרסיוניזם, אשר נחשב חדשני ונועז בשנות ה-60 של המאה ה-19, זכה אז כבר להכרה רחבה, ויורשו כזרם אוונגרדי היה האקספרסיוניזם. בתחום האמנות החזותית התבלט סגנון האר נובו שהתאפיין בשימוש בתצורות ובקווים פתלתלים. הסגנון ניכר כדומיננטי בכל ארצות אירופה, ואף חרג מגבולותיה ובמהרה כבש גם את מקסיקו וארצות הברית. לעיתים נקרא גם בשם סגנון ה"בל אפוק".
התיאטראות אימצו באותה תקופה ז'אנרים מודרניים, כולל אקספרסיוניזם, ומחזאים רבים כתבו מחזות אשר זעזעו את הקהל בתיאורים ישירים ובוטים של חיי היום-יום כולל אזכורים מיניים, ובאמצעות שימוש באלמנטים חזותיים יוצאי דופן. בד בבד פרחו תיאטראות הקברט והפכו פופולריים.
בתחום המוזיקלי התפרסמה התקופה בזכות הרפרטואר של שירי "מלודיות", "רומנסות" ועוד. האיטלקים היו החסידים הגדולים ביותר של שירים אלו, כאשר הזמר המפורסם ביותר היה פרנססקו פאולו טוסטי.
בתקופה זו פרח גם ריקוד הואלס. אופרטות הגיעו לשיא הפופולריות, עם מלחינים כמו יוהאן שטראוס, אמריך קלמן ופרנץ להר. בתקופה זו נולד סרט הקולנוע, אך לא הפך נפוץ עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הספרות האירופאית עברה גם היא שינוי משמעותי בתקופה זו. ספרות ריאליסטית ונטורליזם השיגו שיאים חדשים. בין הכותבים המפורסמים בתקופה זו היו תאודור פונטאנה, גי דה מופסאן ואמיל זולא. בהדרגתיות פינה הריאליזם את דרכו למודרניזם, אשר הופיע בשנות ה-90 והפך לדומיננטי בספרות האירופאית במשך שנות תקופת בל אפוק ולאורך התקופה שבין המלחמות. בין הכותבים של אותה תקופה היו אנדריי בלי, ג'וזף קונרד, ג'יימס ג'ויס, פרנץ קפקא, ד. ה. לורנס, תומאס מאן, רוברט מוסיל, מרסל פרוסט, ארתור שניצלר, רוברט ואלזר וויליאם בטלר ייטס.
שמואל (פירושונים)
{{פירושונים|* שמואל הנביא – הנביא שהמליך את שאול ודוד
ראו גם
}}
שער ה-Fix
שער ה-Fix הוא שער חליפין למסחר בינלאומי בזהב, הנקבע בלונדון, פעמיים, בכל יום עסקים, על ידי חמישה בנקים, החברים ב- London Gold Market Fixing Ltd. ה-Fix נוסד בשנת 1919 על ידי חברת ההשקעות נ.מ רוטשילד ובניו, כדי לקבוע שער הוגן למסחר בשוק מטילי הזהב בלונדון, אך כיום שער זה משמש, קנה מידה, לתמחור מוצרי זהב, לא רק בלונדון, אלא במרבית שוקי העולם. המטבעות בהן נקבע השער הן דולר ארצות הברית, לירה שטרלינג, ואירו. המושב מתקיים מדי יום בשעה 10:30 בבוקר, ובשעה 15:00 אחה"צ, לפי שעון לונדון, ומתבצע באמצעות שיחת ועידה טלפונית מאובטחת.
היסטוריה
זמן קצר לאחר שהסתיימה מלחמת העולם הראשונה, החליט סר בריין קוקיין, נגיד הבנק המרכזי של אנגליה, לשקם את מעמדו של הבנק, כמרכז פיננסי עולמי. לשם מימוש מטרתו, בחר להפוך את שוק הזהב, לשוק פתוח, שמרכזו בלונדון, בו גם מוכרים, וגם קונים, יוכלו להשיג את המחיר ההוגן ביותר. הוא פנה לנתן מאיר רוטשילד, אשר בבוקרו של ה-12 בספטמבר 1919, כינס במשרדו שבלונדון מספר סוחרי זהב חשובים (נציג מחלקת מטילי הזהב בבנק המרכזי של נובה סקוטיה, נציג חברת סמואל מונטגו אנד קו, נציג חברת פיקסלי אנד אבֶּל, ונציג חברת שארפס ווילקינס). בשעה 11:00 העמיד רוטשילד את השער על ארבע לירות שטרלינג, שמונה עשר שילינגים, ותשעה פני לאונקיית-טרוי אחת של זהב (סכום שהיה שווה ערך באותה עת, ל-20.67 דולר אמריקני). הנוכחים, הביעו את רצונם לרכוש את כל הזהב שהוצע למכירה, וכדי לשקף את הביקוש, עלה השער ב-2 פני לאונקיה. בימים הבאים נקבע השער על ידי המשתתפים, בשיחת טלפון, אך בהמשך נפגשו החברים, לקביעת השער, באופן קבוע, במשרדיו של נתן מאיר רוטשילד.
צווארון לבן
צווארון לבן הוא כינוי בלתי פורמלי לאנשים המשתייכים למעמד הביניים, אשר עובדים בעבודות מקצועיות הדורשות על פי רוב השכלה אקדמית. בין מקצועות הצווארון הלבן נמנים מקצועות הניהול, עבודות משרד ואדמיניסטרציה, שיווק ומכירות ומקצועות חופשיים כגון עריכת דין ורפואה. אנשי הצווארון הלבן מובחנים מאנשי הצווארון הכחול, שעבודתם מצריכה עבודת כפיים.
מקור המונח
הוגה המונח "צווארון לבן" היה אפטון סינקלר. הוא השתמש בו לראשונה כדי לתאר את העובדים המודרניים בתחומי הפקידות, האדמיניסטרציה והניהול בשנות השלושים של המאה ה-20. השימוש במונח זה דווקא נבע מהעובדה, שבמהלך רוב שנות המאה ה-19 והמאה ה-20, גברים שעבדו בעבודות משרדיות במדינות אירופה ובארצות הברית נדרשו כמעט תמיד לקוד לבוש שכלל חולצות לבנות בעלות צווארון לבן. בנוסף לכך, במגזר התעשייתי של המדינות דוברות האנגלית במאה ה-20, צבעם של הסרבלים או הבגדים העליונים הצביע על מעמדם של העובדים: עובדי הכפיים לבשו כחול, מנהלי העבודה לבשו חום והצוות המקצועי הבכיר, דוגמת המהנדסים, לבשו לבן. איש צווארון לבן הוא זה שעובד במשרד או שאינו עובד בעבודת כפיים.
נתונים דמוגרפיים
עובדי הצווארון הלבן, שהיוו מיעוט בחברה החקלאית ובראשית ימי החברה התעשייתית, הפכו לרוב במדינות המתועשות. המהפכה הטכנולוגית יצרה דרישה רבה לעבודות משרדיות והפחיתה משמעותית את מספר המשרות הדורשות עבודה ידנית במפעלים (ראו: אבטלה טכנולוגית). באופן כללי, רמת השכר של עובדי הצווארון הלבן גבוהה יותר מזו של עובדי הצווארון הכחול, אם כי רבים מעובדים אלה אינם מרוויחים שכר הגבוה משמעותית מהשכר הממוצע במשק. בנוסף, במספר הולך וגדל של חברות לא מועסקים כלל עובדי צווארון כחול, מאחר שפיזית הן אינן מייצרות שום דבר, ובמקום זאת ישנה היררכיה של עובדי צווארון לבן. בסביבת עבודה כזו העובדים מתלבשים לרוב אותו הדבר, והבדלי הדרגות ביניהם באים לידי ביטוי בסמכויות המואצלות להם, בגודל ואיכות מרחב העבודה או המשרד, בהטבות שלהן הם זוכים ובגובה המשכורת עצמה.
כעובדים שכירים, גם עובדי הצווארון הלבן מאוגדים לעיתים באיגודים מקצועיים משלהם, ואף הם עשויים לנקוט בצעדים כגון עיצומים או שביתות, במסגרת מאבקים לשיפור תנאי עבודתם. עם זאת, תופעה זו שכיחה הרבה יותר באירופה מאשר בארצות הברית, שבה פחות מ-10% מכלל העובדים במגזר הפרטי חברים באיגודים מקצועיים.
הסוציולוג האמריקאי סי. רייט מילס ערך מחקר מעמיק על עובדי הצווארון הלבן, ופרסם את מסקנותיו בספר בשנת 1951. בספרו הוא טען שעובדי הצווארון הלבן סובלים מתחושה חזקה של ניכור, הנובעת מכך שהם אינם מוכרים רק את זמנם, אלא הם נאלצים אף למכור את אישיותם ולעשות זאת "עם חיוך על הפנים". הוא הביא כדוגמה את סוכני הביטוח (דוגמה שהייתה קרובה ללבו, מאחר שאביו היה סוכן ביטוח).
עבירות צווארון לבן
בקרימינולוגיה, "עבירות צווארון לבן" הן עבירות המבוצעות בדרך כלל על ידי אנשים ממעמד הביניים או מהמעמד הגבוה, במסגרת או בקשר למקום עבודתם. עבירות צווארון לבן מבוצעות ללא שימוש באלימות. דוגמאות לעבירות צווארון לבן: מעילה, מרמה והפרת אמונים, שוחד, סחר במידע פנים.
ניקולס וודסון
ניקולס וודסון (באנגלית: Nicholas Woodeson; נולד ב-30 בנובמבר 1949) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי. מיולי 2014 הוא חבר בהנהלה של Equity (איגוד השחקנים).
ביוגרפיה
וודסון נולד בסודאן לפרנק וודסון, מנהל בנק מווילטשייר, ולסילביה וודסון (שם נעורים לארקינס), שהייתה בתו של טפסן מגלאזגו. בילדותו הוא חי בח'רטום ובחיפה בהתאם למקום עבודתו של אביו.
הוא למד בבית ספר בסאסקס ובמרלבורו קולג', שם החל להופיע כשחקן. ב-1968 התחיל ללמוד באוניברסיטת סאסקס. יחד עם מייקל אטנבורו, ג'ים קרטר, אנדי דה לה טור ואחרים הופיע בהפקות סטודנטים. ב-1970 השתתף בפסטיבל הסטודנטים הלאומי לדרמה. בהמשך הופיע במשך עונה אחת בתיאטרון ליסאום. וודסון קיבל מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
תיאטרון
אחרי שעזב את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, הצטרף וודסון לתיאטרון אברימן בליברפול, והחל לעבוד בתיאטרון רחוב, במופעים בפאבים ועל במת התיאטרון. הלהקה כלל את ג'ולי וולטרס, קייט פאהי, פיט פוסלתווייט, ביל ניי, ניקולס לה פרבוסט וקווין לויד ובניהולו של ג'ונתן פרייס. ב-1976 התחתן ועבר לניו יורק, שם עבד במשך חמש שנים והופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. ב-1981 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחק עם הלהקה במשך שמונה השנים הבאות.
וודסון היה מועמד לפרס אוליבייה על הופעתו במחזה "Flight" מאת דייוויד לאן, ועל הופעתו בעיבוד של מייקל בירץ ל-"Sarcophagus". ב-1988 הופיע בתפקיד המלך בהפקה של דבורה וורנר למחזה "המלך ג'ון". הוא הרבה להופיע בתיאטראות וסט אנד ובתיאטראות ברודוויי. וודסון שיחק במחזות אחדים מאת הרולד פינטר. ב-1991 גילם את לני בהפקה של פיטר הול למחזה "הביתה" בתיאטרון הרולד פינטר. ב-2011 שיחק בתפקיד מקס במחזה "הביתה" עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד. ב-1994 הופיע בתפקיד מק'קאן בהפקה של סם מנדס למחזה "מסיבת יום הולדת" בתיאטרון הלאומי. ב-2008 גילם את גולדברג בהפקה של דייוויד פאר לציון יובל למחזה שהועלה בתיאטרון ליריק בהמרסמית'. ב-1999 השתתף במחזה "The Late Middle Classes" מאת סיימון גריי בבימויו של פינטר. ב-1995 החליף את קנת' קרנהם בהפקה של סטיבן דלדרי בברודוויי של המחזה "המפקח בא", אחר כך חזר ללונדון וגילם את המפקח בתיאטרון גאריק. ב-2009 גילם את אותה דמות בתיאטרון וינדהם. בברודוויי שיחק וודסון בשנת 1979 בתפקיד הנרי סטרקר במחזה "Man and Superman". על הופעתו זו היה מועמד לפרס דרמה דסק. עוד הופיע ב-2004 בתפקיד המפקח בונז בהפקה של המחזה "Jumpers" מאת טום סטופארד. ב-2009 שיחק וודסון בדמות לורד בארלי במחזה "Mary Stewart" בבימויה של פילידה לויד.
קולנוע
תפקידו הראשון בקולנוע של וודסון היה בסרט "שערי החופש" שיצא לאקרנים ב-1980. תפקידים נוספים בקולנוע היו בסרטים "בית רוסיה" (1990), "תיק שקנאי" (1993), "משחקי נוכלים" (1997) "האיש שידע מעט מדי" (1997), "Titanic Town" ו"הנוקמים" (1998), "Mad Cows", "טופסי טורווי" ו"לחלום על ג'וזף ליס" (1999), "רוחות של חופש" (2006), "חנה ארנדט" (2012), סרט מסדרת סרטי ג'יימס בונד "סקייפול" (2012), "מר טרנר" (2014), "הנערה הדנית" (2015), "המרוץ" (2016) ו-"שאהבה נפשי" (2017).
טלוויזיה
בטלוויזיה הופיע וודסון לראשונה ב-1980 במיני-סדרה "A Rumor of War" בכיכובו של בראד דייוויס. ב-1993 גילם רוצח בשם מייקל הנסי בפרק הראשון של הסדרה "המפצח" בכיכובו של רובי קולטריין. ב-2001 שיחק בתפקיד אוטו הופמן בהפקה זוכת השבחים של BBC/HBO "הפתרון הסופי" בכיכובם של קנת בראנה, סטנלי טוצ'י וקולין פירת'. ב-2008 גילם את הרמן גריזווד בתוכנית הטלוויזיה "Filth: The Mary Whitehouse Story". וודסון שיחק בתפקיד אורח בסדרות שונות כגון "מיאמי מחלק מוסר", "רציחות במידסומר", "A Touch of Frost", "המלחמה של פויל" ו"פוארו". בשתי העונות של סדרת הדרמה "רומא" גילם וודסון את פוסקה, העבד האישי, איש סודו ושלישו של יוליוס קיסר. ב-2010 הופיע בתפקיד אלכסנדר גרוזין, נשיא המדינה הבדיונית טורגוזיה, בסדרת הטלוויזיה הדנית "הממשלה". ב-2013 שיחק בתפקיד ד"ר ויליאם קורקורן התומך בלאמארקיזם בפרק בסדרה "רחובות המרטש". ב-2014 הופיע בדמות וולקוב במיני-סדרה האמריקאית "The Assets", ושיחק בתפקיד אלג'רנון וייס בעיבוד של ה-BBC לספרי "מאפ ולוצ'יה" מאת א. פ. בנסון. ב-2016 גילם וודסון את הכומר מתיו דנינג בסדרה "The Living and the Dead".
חיים אישיים
וודסון חי בלונדון עם אשתו ובתו החורגת. יש לו אזרחות כפולה של הממלכה המאוחדת ושל ארצות הברית.
הגשרים של מחוז מדיסון (סרט)
הגשרים של מחוז מדיסון (באנגלית: The Bridges of Madison County) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1995 עם קלינט איסטווד ומריל סטריפ בתפקידים הראשיים. איסטווד גם ביים את הסרט וגם השתתף בהפקתו ביחד עם קתלין קנדי.
התסריט מבוסס על הספר רב המכר הגשרים של מחוז מדיסון מאת רוברט ג'יימס וולר משנת 1992.
תקציר העלילה
מייקל ג'ונסון (ויקטור סלזק) ואחותו קרולין (אנני קורלי) מגיעים לחוות משפחתם באיווה לפי הזמנת עורך דין כדי לפתוח את מכתב הצוואה של אמם פרנצ'סקה (מריל סטריפ) שזה עתה נפטרה. בצוואה יש בקשה לשרוף את גופתה ולפזר את האפר ליד גשר רוזמן הסמוך. מייקל מתנגד לכך היות שהוא רוצה לקברה ליד אביו. בתוך המעטפה הם מוצאים מפתח לקופסה שבה יש מכתבים ויומן אישי ומכאן מתחילה העלילה בפלשבק.
פרנצ'סקה נולדה וגדלה בבארי באיטליה שם הכירה את בעלה ריצ'רד שהיה חייל בצבא ארצות הברית. הוא הביא אותה לחוות משפחתו במחוז מדיסון באיווה ושם גידלו את מייקל וקרולין. פרנצ'סקה שקיוותה שתראה את העולם הגדול מצאה את עצמה עקרת בית במקום כפרי ומרוחק שבו כל אחד יודע הכול על השני והרכילות פורחת. בסתר נפשה היא רוצה לברוח מחייה המשעממים אבל היא מחויבת למשפחתה.
באחד הימים ב-1965 נוסעים ריצ'רד והילדים ליריד חקלאי באילינוי ופרנצ'סקה נשארת משועממת בחווה. למקום מגיע טנדר, ממנו יורד גבר המציג את עצמו כרוברט קינקייד (קלינט איסטווד), צלם עיתונות בנשיונל ג'יאוגרפיק שנשלח לצלם את גשרי העץ המקורים של מחוז מדיסון ושואל איך להגיע לגשר רוזמן הסמוך.
פרנצ'סקה מתנדבת לנסוע איתו לגשר, הוא מתחיל לצלם והיא מתבוננת בו, מתאהבת ובחזרה היא מזמינה אותו לביתה ומתפתח סיפור אהבה בן ארבעה ימים בו הם נפתחים אחד לשנייה, מספרים על חייהם תוך כדי שהם מתחמקים מעיניהם הבולשות של השכנים.
רוברט הגרוש מתוודה לפני פרנצ'סקה שזו הפעם הראשונה בחייו שהוא מרגיש אהבה ומציע לה להצטרף אליו. פרנצ'סקה כמעט משתכנעת ומתחילה לארוז אבל ברגע האחרון היא מחליטה להישאר כי אינה רוצה לפגוע במשפחתה ובעיקר בילדיה.
לאחר שהילדים עוברים על כל היומן הם משתכנעים בעצמם לשקם את נישואיהם המעורערים ולפזר את אפרה של אימם ליד גשר רוזמן שם התחיל הרומן שלה עם רוברט.
זירת הדרום במלחמת יום הכיפורים
זירת הדרום במלחמת יום הכיפורים הייתה הזירה היבשתית החשובה ביותר במלחמת יום הכיפורים (הזירה החשובה השנייה היא זירת הצפון). הלחימה בזירת הדרום התנהלה בחצי האי סיני, גדותיה של תעלת סואץ והימים הסמוכים לחצי האי. בזירה זו נלחמה ישראל נגד מצרים. הייתה זו הזירה שבה התנהלה הלחימה הקשה ביותר והגדולה ביותר מבחינת היקף הכוחות והציוד. בזירה זו נפלו מרבית הקרבנות של שני הצדדים.
הלחימה נפתחה במטס הפצצה של חיל האוויר המצרי שבעקבותיו באה חציית תעלת סואץ והתקפה רחבת היקף של הצבא המצרי על קו בר-לב. צה"ל הצליח בסופו של דבר לייצב את החזית ולחצות את התעלה לצד המצרי ובכך הביא לסיום המלחמה בניצחון טקטי ישראלי.
ללחימה בחזית זו היו השלכות מדיניות ופוליטיות רבות. כיתור מוצבי קו בר-לב והשמדתם והאבדות הרבות בחזית זו הניעו תהליכים פוליטיים בתוך ישראל שבסופם נפלה ממשלת המערך כעבור שנים אחדות והליכוד עלה לשלטון. גם הפן המדיני קיבל תנופה בעקבות הלחימה בחזית זו. שנים אחדות לאחר סיום הקרבות נחתמו הסכמים בין ישראל למצרים שבסופם נחתם חוזה השלום. לפי תנאי החוזה הוחזר חצי האי סיני למצרים.
רקע
הרקע שקדם לפתיחת החזית המצרית במלחמת יום הכיפורים ולמעשה למלחמת יום הכיפורים כולה הוא בתבוסה המוחצת של הכוחות הערביים במלחמת ששת הימים. במלחמת ששת הימים, השתתפו לצד מצרים גם סוריה וירדן, אך הפגיעה במצרים הייתה הקשה מכולם. עשרות אלפי חיילי מצרים נהרגו, נשבו או נפצעו במלחמה מתוך סד"כ כולל של כ-240,000. כמעט כל הטנקים והמטוסים המצרים אבדו. הפגיעה הייתה לא רק באבדות בנפש ובציוד, אלא בעיקר אובדן היוקרה המדינית. הפילוסופיה הנאצריסטית ספגה מכה קשה ביותר.
בוועידת חרטום שהתקיימה כחודשיים לאחר התבוסה המצרית במלחמת ששת הימים קבע נאצר את התוכנית שתוביל את מצרים בשש השנים הבאות. נאצר פעל באופן נחוש למודרניזציה של הצבא המצרי. המלחמה הקרה שהייתה בשיאה בתקופה זו סיפקה קרקע פורייה לרצונותיו. מצרים, אף שהייתה אחת המדינות הבלתי-מזדהות החשובות, הידקה את קשריה עם ברית המועצות.
במקביל למאמציו לשדרג את הצבא המצרי יזם נאצר את מלחמת ההתשה. נאצר ניסה לגבות מחיר גבוה בחיי אדם מישראל כדי לאלץ אותה לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים. המלחמה הסלימה במהרה ושיאה היה הפצצות עומק של חיל האוויר הישראלי בשטח מצרים.
נאצר נפטר זמן קצר לאחר סיום מלחמת ההתשה בלי שהשיג את מטרותיו. חילופי האישים בהנהגת מצרים הביאו את אנואר סאדאת להגה השלטון. סאדאת המשיך בתנופת הפיתוח של קודמו. הסיוע הסובייטי השופע סייע לו לבנות את צבאו ולהתאימו לדרישות המלחמה.
סאדאת פעל לא רק בתחום הצבאי אלא גם בזירה המדינית. בריתות ישנות חוזקו. בעלות בריתה של מצרים יצאו איתה למלחמה בצורה מתוזמנת היטב וכך נאלצה ישראל להילחם בשתי חזיתות.
שדה הקרב
זירת הדרום התחלקה לשני פיקודים צה"ליים: פיקוד הדרום ומרחב שלמה, כאשר פיקוד הדרום היה הגדול והדומיננטי מבין השניים. בצמוד לפיקודים היבשתיים, זירת ים סוף הייתה הזירה הימית המשנית של הזירה וגבלה במרחב שלמה מצדו המזרחי. צורתו של חצי האי סיני היא משולש ועברו בו מספר מצומצם של צירי רוחב סלולים. צירי הרוחב בדרום הזירה עברו דרך שני מעברי הרים צרים: מעבר הגידי ומעבר המיתלה. חסימת המעברים האלה הייתה יכולה לנתק את כל החלק הדרומי של התעלה מישראל.
בשנים שקדמו למלחמה פעלה ישראל רבות לביצור החזית. הגדה הישראלית של תעלת סואץ בוצרה בסדרה של מוצבים ששימשו להתרעה המכונה קו בר-לב. מוצבים אלה חוברו בציר אורך בשם "ציר לקסיקון". כמה קילומטרים מאחורי ציר לקסיקון נמתח ציר אורך נוסף - ציר החת"ם. ציר החת"ם בוצר בתעוזים, שלא היו חלק אינטגרלי מקו בר-לב.
ביצור טבעי נוסף היה תעלת סואץ שרוחבה הגדול כ-200 מטר שימש כתעלה נגד טנקים ענקית והיווה מעין חפיר שצליחתו דרשה מאמץ הנדסי מורכב. המצרים התגברו עליו על ידי רכישת גשרים צפים רבים מברית המועצות. בתוך התעלה נקבעו מערכות להזרקת דלק, אור יקרות, אך המערכת לא הייתה שמישה ערב המלחמה.
כמו כן, כללו ביצורי הגדה הישראלית סוללת עפר גבוהה לאורך כל תעלת סואץ. מקורה של הסוללה עוד בעבודות חפירות תעלת סואץ. הסוללה הוגבהה על ידי ישראל בעת יצירתו של קו בר-לב. הסוללה הייתה מכשול הנדסי קשה למעבר והייתה המכשול הקרקעי העיקרי בפני הצבא המצרי.
הגדה המצרית של התעלה הייתה מבוצרת הרבה פחות וכללה ביצורי שדה קלים כגון סוללת עפר (גבוהה יותר מזו הישראלית). סוללת העפר המצרית שלטה באש על התעלה. כמו כן, כללה הגדה המצרית ביצורים קלים נוספים. כמו כן, אזור חקלאי צפוף הקשה במידה מסוימת על תנועת הכוחות בצד המצרי. בצד הישראלי לא היו יישובים אזרחיים גדולים, בעוד שבצד המצרי היו כפרים רבים ושלוש ערים גדולות (מהצפון לדרום) - פורט סעיד, אסמאעיליה וסואץ.
צה"ל ופיקודו
הציוד הצה"לי בחזית זו היה מייצור מערבי, בעיקר אמריקאי כגון טנקי מגח, מטוסי פנטום וסקייהוק, אך גם בריטי (טנקי שוט), צרפתי (מטוסי מיראז' 3), בלגי (בעיקר נשק קל דוגמת רובה FN FAL), ורוסי (טנקי טירן). עיקר כוחו של צה"ל בזירה זו, כמו גם בזירות אחרות הייתה בעליונות חיל האוויר הישראלי על יריבו המצרי ועדיפות טקטית של חיל השריון.
בחזית הדרומית פרס צה"ל שני פיקודים מרחביים: פיקוד הדרום ומרחב שלמה. עיקר הלחימה התבצעה בפיקוד הדרום, שגבל בתעלת סואץ. בפיקוד זה פרס צה"ל שלוש אוגדות משוריינות (143, 162 ו-252) ועוצבה נוספת בגודל של אוגדה בשם "כח נמר" וכן כוחות נוספים. אוגדת שריון ישראלית סטנדרטית כללה שלוש חטיבות משוריינות, אגד ארטילרי אחד, גדוד הנדסה וכוחות נוספים. מרבית כוחו של חיל ההנדסה הישראלי הופנה לזירה זו גם כן. הכוחות במרחב שלמה היו מצומצמים וכללו חטיבת חיל רגלים אחת בלבד. חיל האוויר והים הישראלים התפצלו בין שתי זירות עיקריות במלחמה זו: זירת הצפון וזירת הדרום ולא הוקצו כוחות ייעודיים לאחת הזירות.
הפיקוד בזירה נמסר תחילה למפקד פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש), אך הוא הוחלף לאחר מכן על ידי חיים בר-לב. מפקדת הפיקוד סרה למרותו של המטה הכללי והעומד בראשו, דוד אלעזר (דדו). מפקדי האוגדות בזירה היו אריאל שרון (143), אברהם אדן (162) ואלברט מנדלר (252), שנהרג במהלך המלחמה והוחלף על ידי קלמן מגן. על כח נמר פיקד ששון יצחקי.
צבא מצרים ופיקודו
אמצעי לחימה המצריים היו מייצור סובייטי וכללו מגוון רחב של תותחים, טנקים מסוג T-54 (וגם מעט T-62 החדישים יותר) נגמ"שים, טנקים אפמביים, מטוסי מיג 21 וסוחוי 7 (שנפלו באיכותם ממטוסי חיל האוויר הישראלי) סוללות נ"מ רבות לרבות SA-2 וסוללות על רק"ם ייעודי מסוג SA-6, וכן מגוון כלי נ"מ נוספים. חיל הים המצרי כלל ספינות טילים מסוג קומאר ואוסה וכן כלי שיט נוספים במספר גדול.
צבא מצרים פרס בחזית הדרום שתי ארמיות מול תעלת סואץ, שלמרות שמן היו בסדר גודל של קורפוס. בסך הכל פרסו המצרים במסגרת שתי הארמיות 9 דיוויזיות ועוד דיוויזיה אחת בעתודה. כמו כן, כללו הכוחות המצרים מספר חטיבות וגדודים עצמאיים. חילות המשלוח הערביים בזירה זו היו קטנים יותר מאשר בזירת הצפון. כוחות חיל המשלוח כללו שתי חטיבות שריון, 3 חטיבות חיל רגלים, כ-90 מטוסים, וכ-170 טנקים. חיל הים המצרי פרס את מרבית כלי השיט שלו בים התיכון, אך החזיק שייטת חזקה גם בים סוף, במקום שבו לא היו כלי שיט גדולים של הצי הישראלי. חיל האוויר המצרי לא היה צריך לפצל את מאמציו לזירות נוספות וכל כוחו הופנה לזירה זו.
בראש הצבא עמד שר הביטחון, אחמד איסמעיל עלי והרמטכ"ל סעד א-שאזלי. חיל האוויר סר לפיקודו של חוסני מובארכ. כמו כן הנשיא אנואר סאדאת התערב באופן פעיל בניהול המערכה.
ישראל
התוכנית הישראלית למלחמה בזירת הדרום הייתה חלק מהתוכנית למלחמה כוללת בשם פקודת סלע. התוכנית התייחסה להתקפה הצה"לית לאחר גיוס מילואים לחזית וכללה שלוש אוגדות משוריינות.