cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולחן השטן במטאל
פיגוע הירי בדייטון
בינואר 2022, פורסמו תמונות מחדר השינה של בטס, דרך FOIA. בתמונות שפורסמו, ניתן לראות כי חדרו של בטס צעצועי למדי, וכי יש בו הרבה משחקי וידאו, ספרים ומדבקות שונות. בחדרו של בטס פוסטרים רבים של להקות מטאל, בעיקר מז'אנר דת' מטאל ודת'קור. להקת הפורנוגריינד שבה היה חבר בטס והפוסטרים התלויים בחדרו גרמו למטאליסטים רבים לחשוש שיאשימו את מוזיקת המטאל בטבח.
רוקמת התחרה
רוקמת התחרה (בצרפתית: La Dentellière) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1977 עם איזבל הופר ואיב בניטון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רוקמת התחרה" משנת 1974 של פסקל ליינה, שזיכה אותה בפרס גונקור.
הסרט הופץ בישראל על ידי גלפנדפילם.
תקציר העלילה
ביאטריס (איזבל הופר) היא בחורה צעירה הגרה עם אמה בפריז ועובדת כמתלמדת במספרת נשים. היא ביישנית ומופנמה ואין לה חברים פרט לספרית מרילן (פלורנס ג'ורג'טי), המבוגרת ממנה ובעלת ניסיון עשיר עם גברים.
לאחר שהגבר האחרון של מרילן נוטש אותה, היא מחליטה לנסוע לחופשה עם ביאטריס בעיירת החוף קאבורג בנורמנדי. שתיהן משתעממות בעיירה המנומנת. הן יוצאות לדיסקוטק. מרילן רוקדת שם, אך ביאטריס יושבת ולא נענית להזמנות גברים לריקוד. לבסוף מוצאת מרילן גבר, עוברת לגור אתו ומשאירה את ביאטריס לבדה.
ביאטריס משוטטת לבדה ונפגשת עם סטודנט צעיר לספרות בשם פרנסואה (איב בניטון). הוא אינטליגנט נאה ומורשם מהפשטות של ביאטריס. למרות הבדלי ההשכלה ביניהם הרומן מתהדק והם עוברים לגור ביחד בדירה קטנה בפריז ושם ממשיך פרנסואה בלימודיו וביאטריס במספרה למרות שפרנסואה מעדיף שתלמד ותמצה את עצמה בעיסוק מכובד יותר.
פרנסואה מציג אותה להוריו ומביא את חבריו לדירה והם משוחחים בבעיות פילוסופיות בעוד שביאטריס יושבת בצד מנותקת מהם. היא אינה מסוגלת להשתלב בעולמו האינטלקטואלי. פרנסואה לומד לבחינות בעוד שביאטרים מגהצת ו"מפריעה" לו. לבסוף מחליט פרנסואה להיפרד וביאטריס מקבלה זאת בהכנעה.
היא חוזרת לגור עם אמה ולעבוד במספרה אבל נכנסת לדיכאון עמוק ומפסיקה לאכול. לבסוף היא מתעלפת ברחוב ונלקחת לאשפוז במוסד למחלות נפש. פרנסואה, אכול רגשות חרטה מבקר אותה בבית חולים ומוצא אותה מנותקת ומופנמת בתוך עולמה הפנימי. היא סורגת עם פנים קפואות כמו בציור רוקמת התחרה של ורמיר.
פול אנרי ד'אטורנל דה קונסטן
פול אנרי בנז'מן באליה ד'אטורנל דה קונסטן, הברון מקונסטן ומרֶבֶּק (בצרפתית: Paul Henri Benjamin Balluet d'Estournelles de Constant; 22 בנובמבר 1852 – 15 במאי 1924) היה דיפלומט ומדינאי צרפתי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1909 במשותף עם אוגוסט ברנארט הבלגי.
חייו
קונסטן נולד בעיירה לה פלש (La Flèche) שבעמק הלואר למשפחה אריסטוקרטית ידועה; הפילוסוף בנז'מן קונסטן היה אחיו של סבו. קונסטן למד משפטים ושפות זרות בפריז ובשנת 1876 החל בקריירה דיפלומטית.
במסגרת תפקידו הוצב קונסטן בין השאר במונטנגרו, באימפריה העות'מאנית, בהולנד ובתוניסיה. ב-1882 חזר לפריז ושירת כעוזר למנהל במשרד החוץ הצרפתי, וב-1890 נשלח ללונדון כ-chargé d'affaires, והיה ממונה על יחסי צרפת עם בריטניה. קונסטן החל לחוש תסכול ממגבלות השירות הדיפלומטי וב-1895 החליט לרוץ בבחירות לפרלמנט, שם כיהן עד 1905, אז זכה למקום בסנאט.
קונסטן היה פעיל במספר ארגוני שלום בינלאומיים, בהם בית המשפט הקבוע לבוררות בהאג (Cour permanente d'arbitrage), והיה נציג צרפת בשתי ועידות השלום בהאג (1898 ו-1907), שם הציג את חזונו לאירופה מאוחדת. בשנת 1909 זכה קונסטן בפרס נובל לשלום, ביחד עם אוגוסט ברנארט.
מיכל שרון
מיכל שרון (נולדה ב-14 בפברואר 1963) היא אשת בידור וטלוויזיה ומעצבת גרפית ישראלית. התפרסמה בעיקר בתור הצ'ייסרית בשעשועון "המרדף", המשודר בתאגיד השידור הישראלי.
ביוגרפיה
שרון (גרינשפון במקור) נולדה וגדלה בנהלל. בגיל צעיר הצטיינה בטריוויה, ובעצת חברים התמודדה בשעשועון "הכספת", ואף זכתה במקום השני. בשנת 2007 השתתפה בתוכנית "אלוף האלופים" של השעשועון "אחד נגד מאה", וזכתה בסכום הגבוה ביותר עד אז – קרוב למאתיים אלף שקלים.
בשנת 1999 הוציאה, יחד עם אביב לביא, את ספר החידות "מאיפה משתין הדג", בהוצאת בבל, המרכז אלפי שאלות טריוויה שפורסמו במדור הטריוויה של עיתון "העיר" בין השנים 1992–1999.
שרון משמשת, נכון ל-2023, כעורכת הגרפית של המגזין "לאשה".
נשואה לאבי, מעצב פנים. השניים הורים לשתי בנות. מתגוררת בשכונת נאות אפקה שבצפון תל אביב.
המרדף
בשנת 2018 הוזמנה שרון להשתתף בספיישל "אלוף האלופים" של השעשועון "המרדף", שכלל ארבעה מתמודדים שזכו בעבר בתוכניות טריוויה שונות. בסיבוב הראשון הגיעה שרון להישג הגבוה בתולדות התוכנית – 12 תשובות נכונות מתוך 13 שאלות – אך בשלב הבא נכשלה והודחה.
מאוחר יותר פנו אליה מפיקי התוכנית והזמינו אותה לגשת לאודישנים כצ'ייסרית, משום שרצו גם אישה לצד הצ'ייסר איתי הרמן. שרון עברה את האודישן, והחל מהעונה השלישית משמשת לסירוגין עם הרמן בתפקיד הצ'ייסרית בתוכנית.
RollerCoaster Tycoon (סדרת משחקים)
RollerCoaster Tycoon (בתרגום חופשי לעברית: "טייקון רכבות הרים") היא סדרת משחקי מחשב מצליחה מבית אטארי בו השחקן בונה ומנהל פארק שעשועים ומנסה להשיג מטרות שונות, כגון מספר מבקרים רב, כמות הכנסות רבה ועוד.
המשחק הראשון בסדרה פותח על ידי כריס סוייר והופץ על ידי חברת הסברו, ונחל הצלחה מסחרית רבה - כ-5 מיליון עותקים נמכרו. בעקבות הצלחת המשחק הראשון פותחו שני משחקי המשך ומספר חבילות הרחבה, נוצרו משחק קופסה וסדרת ספרים מסוג בחר את גורלך, שבו מאפשרים לשחקן להשפיע על התפתחות העלילה, וחברת סוני צפויה להוציא סרט המבוסס על הסדרה.
תיאור המשחק
בתחילת המשחק השחקן מקבל חלקת אדמה כלשהי ומטרה אותה הוא צריך להשיג, וכשהוא מגיע למטרה זאת הוא עובר לחלקת אדמה חדשה עם מטרה חדשה. המטרות כוללות הגעה לכמות מבקרים מסוימת, הגעה לכמות הכנסות מסוימת ועוד. השחקן צריך לבנות את הפארקים בהתאם למצבו הכספי והוא יכול להשקיע חלק מכספו במחקר ופיתוח של מתקנים חדשים, כדי להגדיל את הכנסתו.
מרכז המשחק הוא תכנון רכבות הרים. לשחקן ניתן יד חופשית לקבוע את מהירותה, אורכה ואת המבנה שלה, אך ככל שהרכבת משוכללת וארוכה יותר בנייתה תעלה יותר כסף. מלבד רכבות ההרים השחקן יכול להציב מתקנים נפוצים אחרים, כגון גלגל ענק, קרוסלה, רכבת שדים, מבוכים ועוד.
בנוסף, השחקן יכול לשחק בסגנון משחק שנקרא "ארגז חול", שבו הוא מקבל את כל המתקנים האפשריים וכמות בלתי מוגבלת של כסף, והוא יכול לבנות את הפארק שהוא רוצה בלי הגבלות כלשהן - כמו ילד המשחק בארגז חול, ומכאן שם סגנון משחק זה שזמין גם במשחקי מחשב אחרים.
א-זבאבדה
אַ-זַּבַּאבִּדַה (בערבית: الزبابدة), ובהגייה פלסטינית אַ-זַּבַּאבְּדֶה, הוא כפר פלסטיני בהרי השומרון, כ-10 קילומטרים דרומית לג'נין, בצד הכביש טובאס - צומת קבטיה. כשני שלישים מתושבי הכפר הם ערבים נוצרים. ראש הכפר, על פי חוק, חייב להיות נוצרי. אוכלוסיית הכפר מונה 3,850 תושבים, נכון לשנת 2006.
במרכז הכפר נמצאים מבנים נטושים מימי הביניים וכנסיות מהתקופה העות'מאנית. הכפר הנוכחי הוקם בשנת 1834 בידי שלוש משפחות מן הכפר טייבה, שרכשו את השטח ממוסלמים מג'נין. הכפר מוזכר בדו"ח הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 ככפר בגודל בינוני השוכן בקצהו הדרומי של שטח חקלאי מעובד, ואדי א-סלהב, ומקבל מימיו מבאר במזרח הכפר. לפי סקר האוכלוסין המנדטורי מ-1922 מנה הכפר 482 תושבים. בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה ב-870 תושבים, ושטח הכפר כלל 5,719 דונמים. בשנת 1967 התגוררו בכפר 1,500 איש. בסקר הר מנשה נספרו בו 35 בורות מים - עדות לגודלו של הכפר.
בכפר ארבעה בתי ספר: בית הספר הלטיני, שבו לומדים גם ילדים רבים מכפרים אחרים, שני בתי ספר ממלכתיים (אחד לבנות ואחד לבנים) ובית הספר של האוניברסיטה הערבית-אמריקנית.
בכפר מצויות חמש כנסיות ושני מסגדים. לכל זרם נוצרי כנסייה משלו: כנסייה קתולית, כנסייה יוונית-אורתודוקסית, כנסייה יוונית-קתולית וכנסייה אוונגלית.
ייסורי ורתר הצעיר
ייסורי ורתר הצעיר (גרמנית: Die Leiden des jungen Werthers) הוא רומן מכתבים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, שראה אור לראשונה בשנת 1774.
זהו הרומן הראשון שכתב גתה, והוא הפך אותו כמעט בין־לילה למפורסם במרחב הגרמני כולו. הספר פורסם בסתיו 1774 ביריד הספרים של לייפציג וזכה שם להצלחה אדירה. ניתן לומר כי זהו ספרו היחיד של גתה שנקרא כבר על ידי בני זמנו. ההצלחה לה זכה הביאה לגתה פרסום ועושר לכל ימי חייו. הספר הוא אחת היצירות הייצוגיות של זרם הסער והפרץ (Sturm und Drang).
תוכן הספר
רגשותיו של ורתר משתנים כאשר שב אלברט, ארוסה של לוטה, ממסע העסקים שלו. נוכחותו של הארוס מבהירה לו את חוסר התקווה שבאהבה שהוא רוחש ללוטה. על אף שאלברט הוא אדם חברותי ומסביר פנים, היחסים בינו לבין ורתר נותרים מתוחים. כאשר מבין ורתר כי אהבתו החזקה וחסרת התקווה ללוטה מסכנת אותו, הוא עוזב את העיר. לאחר שהוא מנסה את ידו בעבודה פקידותית, הוא מתייאש מהקטנוניות והקפדנות הכרוכה בבירוקרטיה, ושב מאוכזב לעיר. בזמן היעדרו נישאו לוטה ואלברט. ורתר מבקר את לוטה באחד הערבים, קורא לה שירה עתיקה, וסופו של דבר שהרגש גובר על שניהם והם מתנשקים. לוטה נמלטת מהמקום ומבטיחה לא להיפגש עם ורתר שוב לעולם. ורתר שוקע ביאוש מוחלט. הוא כותב מכתב פרידה, שואל מאלברט שני אקדחים באמתלה כלשהי, ויורה בעצמו למוות.
אהבת גתה לשרלוטה בוף
עלילת הספר מכילה מוטיבים אוטוביוגרפיים מסוימים. בזמן ההשתלמות שלו בבית המשפט בווצלאר פגש גתה בשרלוטה בוף והתאהב בה. בוף הובטחה זה מכבר למשפטן בשם קסטנר, שגם היה חביב על אביה יותר מגתה הצעיר בעל השאיפות האומנותיות שבלטו כבר אז יותר מכישוריו המשפטיים. גתה ניתק עצמו משרלוטה בוף, ולפי המסופר תרגם את כאבו לרומן-המכתבים בבולמוס כתיבה שנמשך שלושה חודשים.
התאבדותו של קרל וילהלם ירוזלם
אחדים מהפרטים ברומן חורגים מסיפור חייו של גתה. ראשית כל הסיום: בעוד שוורתר בחר להתאבד, הפנה גתה את מרצו לכתיבה. ההשראה לתיאור מעשה ההתאבדות באה לגתה ממכרו ועמיתו הצעיר למקצוע, קרל וילהלם ירוזלם (ירושלים), אשר אכן התאבד באוקטובר 1772 בירייה בראשו בגלל אהבה נכזבת, ואשר קברו בעיר וצלאר הפך למקום עלייה לרגל לצעירים מאוהבים נואשים. על מעשה ההתאבדות סיפר קסטנר, ארוסה של שרלוטה בוף, לגתה. הוא גם זה שלרוע המזל השאיל לירוזלם את האקדח בו שם קץ לחייו. סיפור ההתאבדות של ירוזלם הביא את גתה לשלב את חוויותיו מקיץ 1772 בגורלו של ירוזלם ולתארם בספר. גתה עיצב את דמותו של ורתר בקווי האופי של ירוזלם. כדי לעמוד מקרוב על נסיבות ההתאבדות, שב גתה לוצלאר לביקור בנובמבר 1772, שם ערך שיחות עם מקורביו של ירוזלם. כן שילב גתה בתיאור סצנת ההתאבדות את תיאוריו של קסטנר במכתבו, לעיתים ממש מילה במילה.
פולחן הספר והשערורייה סביבו
עם פרסומו של הספר, פרצה בקרב הצעירים "היסטריית-ורתר" של ממש, שהפכה את דמותו של ורתר למודל לחיקוי. נוצרה אפנת לבוש בהשראתו (מכנסיים צהובים, וסט צהוב, מעיל כחול), וצצו גם מוצרים אחרים (ספל, מי גילוח). איורים של סצינות מתוך הספר קישטו קנקני קפה ותה, ספלים, וכלי מטבח אחרים. בקרב הבורגנות המשכילה של התקופה הייתה שעת התה למפגש יומי עם ספרות התקופה.
לספר קמו גם מתנגדים. הכנסייה, וכן סופרים אחרים בני התקופה, ראו בספר האדרה של מעשה ההתאבדות, וסברו שבני נוער מחקים את המעשה. הדבר הגיע לידי משפט, בו ניפחה הכנסייה את מספרי המתאבדים, עד כי היום לא ניתן עוד לדעת, כמה מקרי התאבדות מקורם אכן בספר. מניחים עם זאת כי מדובר במקרים בודדים. גתה טען להגנתו, כי הוא נותן את הדוגמה הטובה ביותר בבוחרו בחיים, וכי הכתיבה מקלה על כאב הלב. כאשר נצפה גל התאבדויות עקב התאבדות של אישיות מפורסמת, התופעה נקראת אפקט ורתר.
חשיבות הספר בתולדות הספרות הגרמנית
הרומן "ייסורי ורתר" נחשב למבשר מושג הרגשנות (Empfindsamkeit) בספרות, וכן לרומן מפתח בזרם הסער והפרץ. הספר נדפס במספר עותקים גבוה מאוד ביחס לתקופת יציאתו לאור, והיה בין הגורמים לתופעת "היסטריית הקריאה".
גתה לא יכול היה לשער כי הספר יהפוך להצלחה חובקת עולם. בווצלאר מוצג כיום אוסף של פרודיות, חיקויים, כתבי פולמוס ותרגומים במגוון רב של שפות. הצלחתו של הרומן חרגה מגדר אופנה חולפת. גתה עצמו התייחס לכך באוטוביוגרפיה שלו:
תומאס מאן, שעיבד את עלילת הספר מחדש בספרו לוטה בוויימאר, כתב:
עיבודים ספרותיים
הספר זכה לחיקויים, עיבודים ופרודיות רבות. ביניהן:
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל (יפו)
היסטוריה
בתקופת שלטון המנדט הבריטי הוקם בניין המשטרה הבריטית בן קומה אחת ששימש גם בתור סדנא לתיקון כלי רכב של הצבא הבריטי. לאחר קום המדינה, ב-31 באוגוסט 1951, קיבלה את הבניין משטרת ישראל והוקמו מעליו 3 קומות נוספות ששימשו את המטה הארצי של משטרת ישראל ושלוחות של ארגון השוטרים הבינלאומי ושל FBI עד להקמת בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין בירושלים אליו עברו רוב היחידות ששכנו עד אז בבניין. בין השאר פעלו בבניין סדנת רכב ומחלקת הקשר.
לאחר המעבר המשיכו לפעול בבניין מחלקת המנהלה ומחלקת ההונאה. כן פעלו בבניין מחלקת האבדות והמציאות. לזמן קצר פעל בו גם לשכת הגיוס של המשטרה באזור תל אביב. לאחר מעבר המטה הארצי לירושלים הועבר לבניין המדור לחקירות פשעי הנאצים.
ב-12 בינואר 1976 פרצו לבניין שלושה עבריינים וגנבו כספת פלדה במשקל 400 קילוגרם שהיו בתוכה 1.6 מיליון לירות. לאחר מצוד נתפסו השודדים. השוד היווה השראה לכתיבת הסרט "מתחת לאף" שצולם בבניין בשנת 1982 בכיכובם של משה איבגי ואורי גבריאל.
בשנת 1985 נהרג איש העסקים מיקי אלבין, לאחר שנפל מהקומה השלישית בבניין, בו שהה לרגל חקירה. בשנת 2000 נהרס הבניין לצורך הקמת בניין מטה משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס יחד עם פינויה של תחנת המשטרה בכיכר השעון ברחוב רזיאל. לאחר הריסתו של הבניין עברה השלוחה אל מטה שירות בתי הסוהר ברמלה. בשנת 2005 נחנך בניין המשטרה החדש על חלקו של השטח בו שכן בניין המשטרה וחציו השני ששכן מול אצטדיון בלומפילד שימש לחנייה עד שנמכר לעיריית תל אביב.
מי זהר
מי זְהֵר (נקרא גם "מי פריחת הדרים" או: "מי זוהר") הם תרחיף - תוצר לוואי של תהליך זיקוק של ניצני פריחת פרחי ההדרים. באופן מסורתי, מופקת התמצית מפרחי תפוזי חושחש. התמצית משמשת בעיקר כתבלין. היא בעלת ריח הדרים חזק וטעם מעט מתוק.
הפקה
כתרחיף כוללים מי הזוהר מולקולות שמן אתרי טבעי שמכילים פרחי ההדרים, והתמצית מתפזרת יפה במים. הפקת מי זהר נעשית בתהליך בו מחממים את הפרחים באדים, אל אדי המים נוסף ריחם של הפרחים ומולקולות השמן שבהם, בהמשך האדים פוגשים משטח זכוכית שמקרר אותם בבת אחת ומשיב אותם למצב צבירה נוזלי. המים הפכו למבושמים בפרחים ומעליהם שכבה דקה של שמן. לפני השימוש מנערים את הבקבוק כדי להשתמש במים מעורבבים בשמן.
שימושים
ברפואה המסורתית, מיוחסת למי זהר גם השפעה בריאותית. לאחר שהיה ממושכת בשמש ללא הגנה מספקת, מריחה של הנוזל על הפנים, ובעיקר על המצח, נחשבת למועילה ולמקלה, ובוודאי מרעננת בדומה לקרם מצמח האלוורה.
זאב מרקוביץ'
זאב מרקוביץ' (Wladyslaw Markiewicz 1951–1888) היה מפיק קולנוע יהודי, פעל בפולין, ארץ-ישראל וארצות הברית. שותף בפעולות תרבות רבות בארץ (ממארגני המכביה הראשונה והשנייה, חג המחולות בדליה, שמירת זכויות יוצרים ועוד).
הפיק את הסרט "צבר" בהשתתפות שחקני הבימה.
הסכם גנט
הסכם גנט (באנגלית: Treaty of Ghent) היה הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית, שסיים את מלחמת 1812. ההסכם נחתם ב-24 בדצמבר 1814 בעיר גנט, בבלגיה של היום (אז בתקופת מעבר בין האימפריה הצרפתית הראשונה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה). עיקרו של ההסכם היה חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום (בלטינית: status quo ante bellum - "המצב שהיה לפני המלחמה") בין שתי המדינות. התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה - קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
לאחר חתימת ההסכם בידי נציגי שני הצדדים הועבר המסמך לאשרור הממשלות. ב-27 בדצמבר אושרר ההסכם בידי הממשלה הבריטית, אך עברו כמה שבועות עד שההסכם הגיע לארצות הברית. ב-16 בפברואר 1815 אושרר ההסכם בסנאט של ארצות הברית, פה אחד. ב-17 בפברואר העביר נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון את החוזה המאושרר לידיו של דיפלומט בריטי, שהעביר מצדו את האשרור של ממשלתו. כאמור, חתימת ההסכם לא נודעה בזמן לצבאות הלוחמים בדרום ארצות הברית, ולא מנעה את קרב ניו אורלינס. לעומת זאת, הידיעה על חתימת ההסכם הגיעה לבריטים ברגע האחרון לפני פתיחת מתקפה על העיר מוביל, באלבמה. גם לאחר קבלת הידיעה בכל החזיתות נמשכו במשך חודשים רבים תקריות בין צבא ארצות הברית לאינדיאנים, שנתמכו בידי בריטניה.
ההסכם הסדיר החזרת השבויים משני הצדדים, והחזרה הדדית של שטחים שנכבשו במהלך המלחמה. במסגרת מהלך זה נסוגה בריטניה משטחים נרחבים, כ-40,000 קילומטרים רבועים ליד ימת סופיריור וימת מישיגן, וכן שטחים שנכבשו במיין ובחוף האוקיינוס השקט. ארצות הברית נסוגה משטחים שנכבשו בקנדה עילית, אונטריו של היום. בריטניה התחייבה להחזיר עבדים שנמלטו במהלך המלחמה, אך בסופו של דבר פיצתה את בעלי העבדים. ההסכם התעלם מן הסיבות לפרוץ מלחמת 1812: הגבלות הסחר שהטילה בריטניה בשל המלחמות עם צרפת, שפגעו בארצות הברית, וכן הגיוס בכפייה של מלחים אמריקאים לצי הבריטי וכן תמיכת הבריטים באומות האינדיאנים. עם סיום המלחמה עם צרפת בטלו ממילא הסיבות הראשונות, ומכיוון שבמהלך המלחמה התמוטטה המנהיגות האינדיאנית נמוגה גם התמיכה הבריטית בהם. ההסכם איפשר לארצות הברית ולקנדה, אז עדיין מושבה בריטית, ליישב ביניהן ויכוחים שונים על הגבולות בדרכי שלום.
רקע
לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה באפריל 1814, עלו קריאות בדעת הקהל הבריטית להישגים במלחמה מול ארצות הברית. הנציג האמריקאי הבכיר בלונדון עדכן את מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס מונרו:
על כל פנים, ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול, שהיה מודע להתנגדות שהלכה וגברה להטלת מיסים למימון המלחמה ולדרישותיהם של הסוחרים בליברפול ובבריסטול לפתוח מחדש את הסחר עם אמריקה, הבין שבריטניה תרוויח מעט מאוד ותפסיד הרבה ממלחמה ממושכת.
המשא ומתן
בסופו של דבר, באוגוסט 1814 החלו הדיונים בעיר גנט הנייטרלית. עם פתיחת המשא ומתן, החליטו הנציגים האמריקאים לא להציג את דרישותיו של הנשיא מדיסון להפסקת הגיוס הכפוי לצי ואת הצעתו שבריטניה תעביר את קנדה לריבונותה של ארצות הברית. תחת זאת הם שתקו, כך שהבריטים הציגו את דרישותיהם, שהחשובה מביניהן הייתה הקמתה של מדינת חיץ אינדיאנית בשטחה של הטריטוריה הצפון-מערבית. הובן שהבריטים יכולו לתת חסות למדינת חיץ זו. במשך עשורים, הייתה האסטרטגיה הבריטית ליצור מדינת חיץ כדי לבלום את ההתפשטות האמריקאית מערבה. האמריקאים סירבו לשקול את הרעיון או לכלול את האינדיאנים באופן ישיר בהסכם בכל אופן שהוא. אדמס טען שאין תקדים להכללתם של בעלי ברית ילידיים בהסכמי שלום אירו-אמריקאים, ומשמעות צעד שכזה תהיה למעשה שארצות הברית תוותר על תביעותיה לריבונות על אדמותיהם של האינדיאנים. בעשותו כן, הביע אדמס את התביעה לריבונות על כל העמים שחיו בגבולותיה של ארצות הברית. הנציגים הבריטים הציגו את רעיון מדינת החיץ כתנאי בל יעבור לשלום, והמבוי הסתום שנוצר עקב כך איים להוביל את הדיונים לסף קריסה. בסופו של דבר, נסוגה ממשלת בריטניה וקיבלה את סעיף 9 להסכם, שבו שתי הממשלות התחייבו להגיע לשלום עם אויביהם בקרב האינדיאנים ולהשיב להם את "כל נחלותיהם וזכויותיהם שמהם הם נהנו או היו זכאים להם ב-1811".
הבריטים, בהניחם שפלישתם המתוכננת לניו יורק תנחל הצלחה, דרשו גם שהאמריקאים לא יחזיקו כוחות ימיים בימות הגדולות ושלבריטים יינתנו זכויות מעבר במימי נהר המיסיסיפי בתמורה להמשך זכויות הדיג של האמריקאים בחופי ניופאונדלנד. ארצות הברית דחתה את הדרישות הללו, וכתוצאה מכך נוצר שוב מבוי סתום בדיונים. הציבור האמריקאי זעם כאשר פרסם מדיסון את הדרישות, שאפילו הפדרליסטים לא היו מוכנים להאבק עבורם.
ראש ממשלת בריטניה ביקש שהדוכס מוולינגטון יישלח לפקד על הכוחות בקנדה עם משימה לנצח במלחמה. וולינגטון השיב שהוא יהיה מוכן לצאת לאמריקה, אך הוא האמין שהם נחוצים יותר באירופה. הוא גם ציין:
לממשלה לא נותרה ברירה אלא להסכים עם דבריו של וולינגטון. ליברפול הודיע למזכיר החוץ לורד קאסלריי, שהיה בווינה: "אני חושב שאנחנו נחושים, אם כל הנקודות האחרות ייושבו באופן משביע רצון, לא להמשיך במלחמה במטרה להשיג או לשמור על כל טריטריה שהיא". ליברפול מנה כמה נימוקים לכך, במיוחד הדיונים המוצלחים שהתנהלו בווינה, הדיווחים המדאיגים מצרפת שהיא עלולה לחדש את המלחמה, והמצב הפיננסי הקשה של הממשלה. הוא לא היה צריך לספר לקאסלריי שהמלחמה לא הייתה פופולרית במיוחד בציבור הבריטי, שרצה שלום וחזרה לחיי סחר נורמליים. המלחמה נגד ארצות הברית פגעה בשמותיהם הטובים של רבים ולא השיגה דבר.
לאחר חודשים של דיונים, שבמהלכם נחלו שני הצדדים ניצחונות, תבוסות ואבדות, הם הבינו בסופו של דבר שאומותיהן חפצות בשלום ושלא הייתה קיימת שום סיבה אמיתית להמשך המלחמה. כל אחד מהצדדים כבר היה מותש מהמלחמה, הסחר היה משותק, ולאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, צרפת כבר לא נחשבה למדינת אויב מבחינתה של בריטניה, והצי המלכותי הבריטי לא נזקק יותר לימאים האמריקאים שאותם הוא גייס בכפייה. הבריטים היו טרודים בשיקומה של אירופה לאחר תבוסתו של נפוליאון. ליברפול הודיע לנציגיו במשא ומתן עם האמריקאים להציע להחזיר את המצב כפי שהיה ערב פרוץ המלחמה. הצעה זו הייתה רצונה של ממשלת בריטניה מאז פרוץ המלחמה והנציגים לשיחות השלום הציעו אותה מיד לעמיתיהם האמריקאים, שהסכימו להצעה. הוסכם על חילופי שבויים, ובריטניה פיצתה את בעלי העבדים שנמלטו מארצות הברית.
ההסכם
ב-24 בדצמבר 1814 חתמו חברי המשלחות הבריטית והאמריקאית על ההסכם. צעד זה כשלעצמו לא סיים את המלחמה, שכן היה צורך באשרור רשמי של ההסכם על ידי שתי הממשלות, שהתקבל בפברואר 1815.
על פי ההסכם שוחררו כל השבויים והושבו כל האדמות והספינות. השטח שהושב לארצות הברית היה בהיקף של כ-40,000 קמ"ר באזור שליד ימת סופיריור וימת מישיגן ובמיין. השטחים שהאמריקאים החזיקו בהם בקנדה העילית (כיום אונטריו) הושבו לשליטה בריטית, והשטחים בפלורידה הספרדית שנלקחו מבריטניה ומספרד, שבאופן רשמי הייתה נייטרלית, הושבו לשליטה ספרדית. ההסכם לא כלל שינויים בגבולות שהיו קיימים בפרוץ המלחמה.
הדיונים בגנט הסתיימו ב-1814 בציפייה ששתי הממשלות יחתרו לקיים דיונים נוספים לחתימת הסכם מסחרי חדש בין ארצות הברית לבין האימפריה הבריטית.
אחרית דבר
במאה שנות השלום ששרר בין שתי הארצות מ-1815 ועד מלחמת העולם הראשונה, התעוררו כמה סכסוכים טריטוריאליים ודיפלומטיים, אך כולם יושבו בדרכי שלום, לעיתים באמצעות בוררות.
מלחמת 1812 הביאה לידי פתרון של סוגיה חשובה נוספת. רוב שבטי האינדיאנים שלחמו לצד הבריטים הובסו, ובכך התאפשר לארצות הברית להמשיך את התפשטותה מערבה. בריטניה המשיכה להחזיק בזכויות השיט שלה, זאת ללא שום אזכור לגיוס בכפייה לצי בהסכם גנט. מבחינתם של אמריקאים רבים, הושגו מספיק ניצחונות על בריטניה, שהוכיחה את עצמה כמעצמה עולמית דומיננטית כאשר הובילה את המלחמה בנפוליאון. העצמאות המוחלטת מבריטניה הושגה בסופו של דבר, וכך הושג במלחמה הניצחון השני על הבריטים.
לטענתו של ג'יימס קאר, בריטניה ניהלה את המשא ומתן בגנט מתוך כוונה לסיים את המלחמה, אך ידעה שכוח צבאי מרכזי בריטי קיבל פקודה לכבוש את ניו אורלינס. לדבריו של קאר, לבריטניה לא הייתה שום כוונה להתכחש להסכם והלמשיך במלחמה אם הייתה נוחלת ניצחון בקרב. הידיעה על חתימת ההסכם הגיע לארצות הברית זמן קצר לאחר הניצחון החשוב שלה בניו אורלינס.
ב-16 בפברואר 1815 אשרר הסנאט של ארצות הברית את ההסכם פה אחד. ב-17 בפברואר החליף הנשיא מדיסון את כתבי האשרור עם דיפלומט בריטי בוושינגטון הבירה. ההסכם נכנס לתוקף למחרת היום.
הנצחה
קשת השלום, שנחנכה ב-1921, ושגובהה 20.5 מטרים, ניצבת במעבר הגבול דאגלס-בליין שבין קולומביה הבריטית ובין מדינת וושינגטון. האנדרטה מייצגת את מעבר הגבול הפתוח באופן תמידי על גבול ארצות הברית–קנדה. ב-1922, נחנכה "מזרקת הזמן" בפארק וושינגטון שבשיקגו, לציון 100 שנות שלום בין ארצות הברית לבין בריטניה. גשר השלום בין באפלו, ניו יורק, לבין פורט אירי שבאונטריו, נפתח ב-1927 לציון יותר ממאה שנים של שלום בין ארצות הברית לבין קנדה.
האנדרטה לזכרו של פרי והשלום הבינלאומי, שנחנכה ב-1936, מנציחה את הקרב על ימת אירי שבו הוביל קומודור אוליבר האזרד פרי את הצי לניצחון באחד מהקרבות הימיים המשמעותיים של מלחמת 1812. האנדרטה מנציחה גם את השלום בין בריטניה, קנדה וארצות הברית.
שחפית
שַׁחֲפִית (שם מדעי: Sterna) הוא סוג של עופות ממשפחת השחפיתיים. המינים הנכללים בסוג זה הם השחפים הגדולים השוכנים באזורי החופים. הסוג כלל בעבר את כל מיני השחפים ה"לבנים", אך לאחר השוואת רצפי דנ"א מיטוכונדריאלי נקבע כי קבוצת השחפים הללו היא פרפילטית.
חלק מהמינים שהיו בסוג עברו לסוגים סטרנולה או שחפית חומת-גב.
איאן אנדרסון
שנותיו המוקדמות
אנדרסון נולד בעיר אדינבורו ושם למד בבית הספר היסודי. בשנת 1959 עבר עם משפחתו לעיר בלקפול שבצפון-מערב אנגליה.
קריירה מוזיקלית
בשנת 1963 ייסד להקת בלוז שנקראה " The Blades" עם חבריו לבית הספר ברימור ברלו (תופים), ג'ון אוונס (קלידים), ג'פרי האמונד (גיטרה בס) ומייקל סטפנס (גיטרה). איאן אנדרסון היה הזמר ונגן המפוחית.
בשנת 1965 שם הלהקה שונה ל " John Evan Smash" והלהקה כללה מספר נגנים רב יותר. כעבור כשנתיים הלהקה התפרקה ואנדרסון עבר לעיר לוטון, שם פגש את המתופף קליב באנקר ואת הגיטריסט מיק אברהמס. יחד עם גלן כרוניק, בסיסט שהכיר דרך ג'ון אוונס, הקימו את להקת "ג'ת'רו טאל". בשלב זה, נטש אנדרסון את רצונו לנגן גיטרה חשמלית, בעיקר כי חשב שלעולם לא יהיה "מוצלח כמו אריק קלפטון", כפי שאמר בעצמו. הוא החליף את הגיטרה החשמלית בחליל צד, ואחרי מספר שבועות החל לנגן בו רוק ובלוז. כשהוקלט האלבום "This Was" אנדרסון ניגן בחליל רק מספר חודשים. בהמשך הקריירה הוא המשיך לנגן בגיטרה אקוסטית, סקסופון, מנדולינה, בוזוקי, קלידים ועוד כלים רבים.
למרות שהקליט מספר פרויקטים תחת שמו והופיע כאורח עם אמנים אחרים, אנדרסון נודע בעיקר כמנהיג ג'טרו טאל כ-40 שנה.
כחלילן אנדרסון הוא אוטודידקט, וסגנונו הושפע רבות מחלילן וסקסופוניסט הג'אז רולנד קירק. בשנת 2003 הקליט אנדרסון יצירה בשם "Griminelli's Lament" כמחווה לידידו החלילן האיטלקי אנדריאה גרימינלי. אנדרסון ידוע כמנגן בחליל כאשר הוא עומד על רגל אחת.
הוא הקליט מספר שירים בהם הוא מנגן את כל הכלים, המוקדם שבהם הוא "Locomotive Breath", כאשר לא הצליח להעביר רעיונותיו מילולית לשאר הלהקה. (הוא עשה זאת גם בשיר "Another Christmas Song" מ-88' ועוד) אנדרסון משלב במוזיקה שלו סגנונות רבים כגון פולק, בלוז, ג'אז ורוק. מילות השירים שלו לרוב מורכבות, מתובלות בהומור וביקורת על חוקי החברה והדת ("Thick as a Brick", "Hymn 43"). בשנות התשעים והאלפיים הוא משלב בשיריו תמונות מחיי היום יום ("Old Black Cat", "Rocks on the Road").
חייו האישיים
אנדרסון נישא לצלמת ג'ני פרנקס ב-1970 והם התגרשו ב-1974. הוא נישא לשונה לירויד ב-1976. לזוג שני ילדים. ג'יימס, מוזיקאי בעצמו, וגייל, העובדת בתעשיית הסרטים ונשואה לשחקן אנדרו לינקולן. אנדרסון חלה בפקקת ורידים עמוקה והיה פעיל למען הגברת המודעות למחלה. אנדרסון מתאר עצמו מבחינה דתית כ"היכן שהוא בין דאיסט ופאנתאיסט".
פעילות עסקית
מעבר לעיסוקיו המוזיקליים אנדרסון הוא איש עסקים מצליח, ובעל חוות דגי סלמון, וחברה לשיווקם הנמצאת באחוזתו שבאי סקאי. שווים הוערך בכ-10.7 מיליון ליש"ט כאשר נמכרו חלקים ממנה לגורמים חיצוניים בסוף שנות התשעים. כרגע הוא מחזיק מספר חברות שדווחו כבעלות רווח של כ-1.8 מיליון ליש"ט.
תמוז (אל)
תַּמּוּז (שומרית: דּוּמוּ-זִיד, "ילד טוב") הוא אל הפריון במיתולוגיה המסופוטמית. הוא היה האל הפטרון של העיר השומרית באד-טיבירה.
במיתולוגיה השומרית
במיתולוגיה השומרית, תמוז נשוי לאלה איננ (לפעמים בכתיב "איננה"), הנחשבת גם היא לאלת אהבה ופריון, המקבילה לאלה האכדית עשתר. תמוז נחשב כמקבילו של אוזיריס במיתולוגיה המצרית, ולאדוניס במיתולוגיה היוונית.
על פי המיתולוגיה השומרית תמוז מבלה חצי שנה בשאול תחתית וחצי שנה עם איננה, כשאחותו התאומה מחליפה אותו בשאול. שהותו של תמוז בעולם או בשאול תחתית מקבילה לעונות השנה. בין שאול תחתית ובין העולם יש הפרדה מוחלטת, ותמוז הוא האל היחיד המורשה לבלות בשאול תחתית ולחזור משם לעולם.
החודש הרביעי, לפי המנין מניסן, נקרא גם כן בשם זה, תמוז. הפולחן של תמוז היה שכיח בכל המזרח התיכון, כולל ארץ ישראל. לפי האמונה היה מת תמוז בכל שנה בחודשי הקיץ, וקם לתחייה לאחר מכן. בעת מותו, בשיא חום הקיץ, היו מקוננים וסופדים עליו, וכך מעיד גם יחזקאל, שראה נשים "מבכות את התמוז".
יחסי יוון–סין
יחסי יוון–סין הם היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לבין הרפובליקה ההלנית. לסין יש שגרירות באתונה. ליוון יש שגרירות בבייג'ינג ו-3 קונסוליות כלליות בגואנגג'ואו, הונג קונג ומאז 2005 בשאנגחאי. נמל פיראוס חשוב מבחינה גיאו-אסטרטגית עבור סין, מכיוון שהוא מסייע לעסקות סין עם אירופה כולה. אלפי אנשים סינים חיים ביוון בהקשר הסיני מעבר לים.
תמוז (אל)
פולחן ביכוי התמוז
מקורו של פולחן הנשים היושבות ומבכות את התמוז, אשר ראה הנביא יחזקאל כאשר נישא בציצית ראשו מבבל לירושלים, בדת השומרית. נשים מקוננות נהגו לצאת למדבר או לשדה מדי שנה כדי לבכות את מותו של האל תמוז.
יחסי יוון–סין
העת העתיקה
אנשים סינים קדומים יצרו קשר עם יוונים בקטריאנים. דייואן (פירושו "איונים גדולים"), המתואר ביצירות ההיסטוריות הסיניות של רשומות ההיסטוריון וספר האן. זה מוזכר בחשבונותיו של החוקר הסיני המפורסם ג'אנג צ'יאן בשנת 130 לפני הספירה ובשגרירויות הרבות שעקבו אחריו אל מרכז אסיה. מדינת דייואן מקובלת בדרך כלל כמתייחסת לעמק פרגנה, ולעיר היוונית אלכסנדריה אסחטה. דיווחים סיניים אלה מתארים את הדואואן כמתגוררים עירוניים בעלי תווי פנים קווקזים, החיים בערים מוקפות חומות ובעלות "מנהגים זהים לאלה של יוונים-בקטריאנים". מלחמת הסוסים השמימיים (104–101 לפני הספירה) הייתה מלחמה בין דייואן לשושלת האן.
תמוז (אל)
פולחן ביכוי התמוז
פולחן זה התפשט במסופוטמיה לעבר סוריה, ארץ ישראל ויוון העתיקה. ישנן עדויות כי בתקופת ימי הביניים, נשות חרן מכת הַצַבַּאִים עדיין המשיכו לבכות את האל תַּאֻז, כאשר האל תמוז ירד לשאול. קיימות עדויות כי נערכו טקסים לאל זה בסביבות החודש השישי או השנים עשר. על פי עדויות אחרות פולחן זה, היה פולחן עממי של נשים אשר ביכו את ירידת האל תמוז לשאול, שכן על פי המיתוס השומרי ביכו הנשים הסובבות את התמוז ביניהן כלתו ואחותו את ירידתו לשאול.
יחסי יוון–סין
העת העתיקה
בעקבות המשלחות הרומיות העתיקות לסין שנרשמו בהיסטוריה סינית עתיקה, נראה שנוצרו קשרים בין האימפריה הביזנטית למספר שושלות של סין, החל משושלת טאנג (618–907 לספירה). מהרשומות הסיניות ידוע שמיכאל השביעי דוקאס שיגר משלחת דיפלומטית לסין שהגיעה לשם בסופו של דבר בשנת 1081, בתקופת שלטונו של הקיסר שנזונג משושלת סונג, מאות שנים לפני הגעתו של מרקו פולו. קובלאי חאן, השליט המונגולי שהקים את שושלת יואן של סין, לא רק שמר על התכתבויות עם היוונים הביזנטיים, אלא אירח כמה מהם בחצר ביתו בח'אנבאליק (בייג'ינג המודרנית). ההיסטוריה של יואן (פרק 134) מתעדת כי Ai-sie מסוים (תעתיק של יהושע או יוסף) מארץ פו לין (כלומר האימפריה הביזנטית), בתחילה בשירותו של Güyük Khan, היה בקי היטב בשפות המערב והיה מומחה בתחומי הרפואה היוונית והאסטרונומיה, מה ששכנע את קובלאי חאן להציע לו תפקיד כמנהל הלוחות הרפואיים והאסטרונומיים. קובלאי חאן כיבד בסופו של דבר את איי-סי בתואר האצילי של נסיך פו-לין. בביוגרפיה שלו בתולדות יואן מוזכרים ילדיו בשמותיהם הסיניים הנושאים דמיון לשמות הנוצרים אליאס (יה-לי-אה), לוק (לו-קו) ואנטוני (אן-טון), עם בת בשם A-na-si-sz.
תמוז (אל)
פולחן ביכוי התמוז
כמו כן לדעת גונקל, מנהג זה היה קיים גם אצל הפיניקים, אשר ביכו את האל אדוניס ובמצרים העתיקה על אוסיריס. ידוע גם במקרא על דברי ההספד שנערך בבקעת מגידו על הדדרימון.
בספרות העברית
שאול טשרניחובסקי, שהרבה לכתוב על אלים ומיתולוגיה, כתב שיר על "מות התמוז" הנחתם במילים הקשות: בספרו של אמיר חרש "ברונז - פנטזיה כנענית" (כתר, 2019), דמותו של האל "תמוס" נכתבה בהשראת האל "תמוז". חלק מפולחני תמוס שבספר מבוססים על פולחן התמוז, ובפרט, הפרק "אש" המתאר את טקס ירידת ניננה לשאול, והחלפתה על ידי תמוס.
יחסי יוון–סין
העת המודרנית
במהלך מלחמת קוריאה שתי המדינות היו אויבות וכוחותיהן נלחמו זה בזה. כוח המשלוח היווני היה חלק מכוחות האו"ם.
כינון יחסים
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1972. ראש ממשלת יוון קונסטנדינוס קרמנליס ביקר בסין בשנת 1979 והתקבל על ידי מנהיג סין באותה תקופה חואה גוופנג. קונסטנטינוס קרמנליס היה ראש ממשלת יוון הראשון שביקר בסין.
עידן האיחוד האירופי
לסין יש כיום 51% בעלות בנמל פיראוס באמצעות COSCO.
יוון, תחת ראש הממשלה אלכסיס ציפראס, מנעה מהאיחוד האירופי לפרסם הצהרות המגנות את התוקפנות הסינית בים סין הדרומי ואת תיעוד תיעוד זכויות האדם של, מהלכים המיוחסים כתגובה להשקעה הסינית בנמל פיראוס.
ב-12 באפריל 2019, יוון הצטרפה רשמית ל"שיתוף הפעולה בין סין למדינות מרכז ומזרח אירופה", והפכה לאומה האירופית ה-17 שהצטרפה ליוזמה והפכה אותה ל-17 + 1. מהלך זה פיתח את היחסים בין סין ליוון. התקווה היא לקו רכבת אתונה-בודפשט שתעבור דרך בלגרד וסקופיה.
יחסים תרבותיים
ג'ואו אנלאי נתן ללואו ניאנשנג את הפקודה לכתוב את המילון היווני-סיני הראשון. לואו ניאן שנג תרגם מאז שנות ה-50 גם את כל היצירות היווניות הקלאסיות הגדולות לסינית.
השקעות
באוקטובר 2009 Cosco חכרה למשך 30 שנה חלק מנמל פיראוס, רמת המטען שנתיים לאחר מכן הייתה גבוהה פי שלושה מבעבר.
במרץ 2015 סגן ראש ממשלת יוון יאניס דראגאסאקיס ושר החוץ ניקוס קוציאס ביקרו בסין ב-25 במרץ 2015. במסגרת זו נפגש השר קוציאס עם שר החוץ של הרפובליקה העממית של סין, וואנג יי.
גונאר מירדאל
קרל גונאר מירדאל (בשוודית: Karl Gunnar Myrdal; 6 בדצמבר 1898 - 17 במאי 1987) היה כלכלן, סוציולוג ופוליטיקאי שוודי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974 ביחד עם פרידריך האייק על עבודתם החלוצית בתחום הכסף והתנודות הכלכליות, ועל האנליזה של הקשר בין כלכלה, חברה וממסד.
ביוגרפיה
בשנת 1924 הוא נישא לאלווה מירדאל.
אלפרד מארקוש
אלפרד מארקוש, (באנגלית: Fred Markush, בהונגרית: Márkus Alfréd; אויפשט, 20 בפברואר 1883 – ניו יורק, 30 באוקטובר 1946) היה מלחין ומנצח יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אלפרד מארקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב מארקוש ושל לאונורה ברקוביץ'. הוא החל את לימודיו בעיר הבירה. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המסחרית, למד מוזיקה וקיבל תואר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא עסק במוזיקה מאז 1902.
ביוני 1902 קיבל העיתון "זנלפ" (Zenelap-עיתון המוזיקה) את פניו בין חברי "אגודת המוזיקאים ההונגרית", אך שנה לאחר מכן כבר הזכיר אותו העיתון בין מי שחייב דמי חבר.
בשנת 1903, הוא היה תלמיד הכיתה הצעירה הראשונה של המחלקה להלחנה של "המחלקה הלאומית למוזיקה" תחת חסותו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה בבודפשט, אך עלון בית הספר גילה שהוא לא נבחן.
בהתחלה היה קורפטיטור בתיאטרון העם (Népszínhaz), אבל התיאטרון חדל להתקיים, אחר כך עבד באזור ערי השדה והכפר עבור הבמאי ומנהלי תיאטרון ארפאד באלוג, פטר דיאק ודיולה זילהי בארד, מאוחר יותר הצטרף לרויאל אורפיאום (Royal Orfeum), שם הפך למנהל המוזיקלי. אף פעם לא היה לו כסף, במסעדה שלו לעיתים קרובות המלצר הראשי שילם עבורו כנגד נגינה. בתחום מוזיקת הבידור הוא הלחין בהצלחה הגדולה ביותר וכל מה שכתב הוצג. שמו הפך למותג מעולה, כתב להיטים, ייצג את "הקול של פשט". ב-23 בפברואר 1915, בבודפשט, נשא לאישה את השחקנית אילונה מזאי, בתם של לאסלו מזאי ושל פאני דיטריכשטיין (Dietrichstein).
בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין השנים 1940–1944 הוא לא יכול היה להופיע, אלא רק בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך והיה המנצח של ההתאחדות. הוא כתב יצירות קופלה לשירים של אנדרה נאג', ז'ולט הרשאני, לאסלו בקפי ודיולה קווארי, שבוצעו על ידי זמרים פופולריים. גם האופרטות שלו היו מוצלחות מאוד. את יצירות הקופלה שלו הוצאות המוזיקה האנגליות והאמריקאיות פרסמו תחת השם Fred Markush.
אחר שנת 1939, בשל מוצאו היהודי, כבר לא כתב מחזות או פסקולים לסרטים בהונגריה (כי לא היו מעלים אותם לבמה), הוא יכול היה לכתוב רק אחרי מלחמת העולם השנייה, אבל באותה תקופה סגנונו כבר לא היה אופנתי או אלגנטי במערב. הוא מת במפתיע בניו יורק ב-1946.
בתי מינסק
בתי מינסק היא שכונה בירושלים. השכונה הוקמה בידי אנשי כולל מינסק בשנים ה'תרנ"ז-ה'תרנ"ח, 1897-1898. השכונה ממוקמת בין שכונת כנסת ישראל ב' לבין רחוב בצלאל.
שמה הרשמי של השכונה היה "בית הלוי" על שם משפחת הלוויים זלדוביץ' שאביה כיהן בנשיאות כולל מינסק בליטא.
היסטוריה
כולל מינסק היה אחד הכוללים שפעלו בירושלים, בשל מצוקת הדיור של חברי הכולל, פנו לתורמיו של הכולל במינסק וביקשו את עזרתם לרכישת מגרש ובניית בתים עבור החברים. בחג הפסח של שנת ה'תרנ"ז, בביתו של רבה של יהדות מינסק הרב אליעזר רבינוביץ וביוזמת נפתלי משכיל לאיתן, הוכרזה מגבית מיוחדת למטרה זו.
ארבעת אלפי רובלי הכסף שנאספו במגבית זו סייעו לרכישת הקרקע, שטח של 'עשרת אלפים אמה' בין שכונת כנסת ישראל ב' ובין רחוב בצלאל. במקביל נרכש כרם מבעליו הערביים כדי לסלול דרך בין 'בתי מינסק' ובין שכונת מזכרת משה, דרך זו נקראה בהמשך רחוב הנצי"ב.
עם הקמת השכונה נבנה במרכזה בור לאגירת מים, שהניב לכולל מינסק רווחים בשנת הבצורת של 1900 כאשר יתרת המים שנאגרה בבור נמכרה לתושבי מזכרת משה.
בראשית קיומה של השכונה נבנתה בה שורת בתים ובה דירות לעניים מחברי הכולל.
בהמשך, כעבור עשרות שנים, נבנו בכונה עוד דירות שנמכרו בדמי מפתח כמקור הכנסה לכולל מינסק.
האימפריה האוסטרו-הונגרית
אוסטרו-הונגריה, הידועה גם בשמות אוסטריה-הונגריה, הקיסרות האוסטרו-הונגרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית (ובשמה הרשמי: הממלכות והארצות המיוצגות במועצה הקיסרית ובארצות הכתר ההונגרי הקדוש של סטפן הקדוש), הייתה אימפריה גדולה ורבת עוצמה שהתקיימה באירופה בשנים 1867–1918. הקיסרות הייתה מונרכיה חוקתית דואלית, שנוצרה מאיחוד פדרטיבי של ממלכת הונגריה ושל האימפריה האוסטרית, ששטחיה שלא נכללו בהונגריה הפכו לחטיבה נפרדת, תחת שלטונו של בית הבסבורג.
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס האוסטרי, בסרייבו. אוסטרו-הונגריה ראתה ברצח הפוליטי של יורש העצר עילה למלחמה וחודש לאחר מכן הכריזה מלחמה על סרביה. בכך נפתח הסכר ליתר המעצמות האירופאיות שהביאה לפריצת מלחמת העולם הראשונה, שאחת מתוצאותיה הייתה קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היסטוריה
בשנת 1804 פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ערך ארגון מחדש של המנהל בארצו, וכתוצאה מכך הוענק תוקף רשמי למעמדה של הונגריה כנחלה נפרדת של הכתר ההבסבורגי אשר אינה קשורה לאוסטריה עצמה. הונגריה נוהלה בידי דיאט משלה אשר התכנס בפרשבורג, תוך התערבות מועטה של הממסד הקיסרי בענייניה הפנימיים. כמו כן להונגריה היה קנצלר נפרד אשר ישב בווינה, ולא היה כפוף לקנצלר אוסטריה. ב-1806 בוטלה האימפריה הרומית הקדושה, ותחתיה הוקמה "האימפריה האוסטרית". בהדרגה, במיוחד לנוכח מדיניותו החונקת של הנסיך מטרניך הראקציונר, החלה תודעתם הלאומית של ההונגרים, ובייחוד של המדיארים, להתעורר. אביב העמים לא פסח על הונגריה. ב-15 במרץ 1848, בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה התקבץ המון של אלפים, בפניו ניצב המשורר שנדור פטפי שהקריא את השיר הלאומי ואת "12 הנקודות", במסגרתן דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
המרד ההונגרי פרץ, וההונגרים היו קרובים לעצמאות. אולם האוסטרים הזעיקו לעזרתם את האימפריה הרוסית, אשר פלשה להונגריה ממזרח. הצבא המשותף האוסטרו-רוסי הביס את ההונגרים, ועל הארץ כולה הוטל שלטון צבאי. קנצלר אוסטריה החדש הנסיך שוורצנברג החל לנקוט במדיניות אימפריאלית חדשה, אשר תהפוך את האימפריה האוסטרית לאחידה יותר. בהונגריה נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי. הגרמנית הוכרזה לשפה הרשמית. הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי. הפרלמנט האוסטרי, אשר בו לא היה להונגרים ייצוג, ואשר באופן מסורתי לא היה הגוף הקובע בהונגריה, הודיע על ביטול הדיאט ההונגרי והחוקה ההונגרית, והונגריה נאלצה לקבל את החוקה האוסטרית. לקיסר אוסטריה ניתנה סמכות בלתי מוגבלת. כל היבט של החיים ההונגריים הועמד תחת בדיקה קפדנית ושליטה ממשלתית. אף לימודי ההיסטוריה נלמדו מנקודת מבט הבסבורגית.
הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867
בשנת 1866 ספגה אוסטריה תבוסה מוחצת במלחמה האוסטרו-פרוסית, ומעמדה כמדינה הדומיננטית בין המדינות הגרמניות הסתיים. במקביל, חרף הניצחונות האוסטריים במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית, תנאי השלום עם פרוסיה הכריחו את אוסטריה להעביר לידי ממלכת איטליה את כל הנחלות אשר נותרו לה בארץ זו, כולל ונציה. מצב זה הבהיר לאוסטרים שאם ברצונם להחזיק מעמד כאימפריה, עליהם לפתור את בעיית המיעוטים בארצם. בשנים 1860 ו-1861 הציע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של ד"ר פרנץ דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת חוקה בנוסח המרד של 1848. הקיסר אף קיבל לראיון את הרוזן דיולה אנדראשי אשר הציע הצעות דומות.
האינטלקטואלים ההונגרים, אשר היו למעשה מנהיגי האומה, החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו. פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, וחשש גם שעצמאות מלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לבין מיעוטים אחרים שחיו בהונגריה. לפיכך המגמה החדשה שהוא הציע הייתה לאחד את אוסטריה והונגריה, במקום שלטון אוסטרי על הונגריה. הקיסר האוסטרי הסכים להצעה, והוא ודיאק חתמו על הפשרה ב-29 במאי 1867. היא אושרה בידי הדיאט ההונגרי המשוקם. בהונגריה עצמה התקבלה הפשרה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית. הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה.
הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית
בעקבות הפשרה בוטלה האימפריה האוסטרית, ותחתיה הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית. אימפריה זו נשלטה על ידי שלושה גופים שונים: להונגריה ואוסטריה היו חוקים נפרדים, ראשי ממשלה נפרדים, שרי פנים נפרדים ודרכונים נפרדים. התיאום בין הגופים השונים היה באחריות המונרך, אשר הוכתר בו זמנית כמלך הונגריה וכקיסר אוסטריה. כן היה באחריות המונרך הטיפול בענייני מדיניות החוץ ומדיניות המכס. הצבא האוסטרו-הונגרי לא התחלק בין שתי המדינות, והיה תחת פיקוד אחד. המונרך הוכר כמפקדו העליון, ולצדו עמד מטה כללי אשר היו בו הן אוסטרים והן הונגרים. מצב דומה שרר בצי האוסטרו-הונגרי. בשל כך כונה צבא האימפריה: "הצבא הקיסרי והמלכותי". פרט לכך הוקם גם צבא אוסטרי נפרד אשר נקרא "לנדווהר" (Landwehr), וצבא הונגרי נפרד אשר נקרא "הונבד" (Honvéd). יחידות אלו היו כפופות למשרדי ביטחון נפרדים. הוקם משרד אוצר עליון, אולם סמכותו הוגבלה לתקציבי הצבא, הצי והשירות הדיפלומטי. לצורך תקציבי הפנים הוקמו שני משרדי אוצר נפרדים, אשר היו כפופים כל אחד לראש ממשלתו. המונרך שמר על סמכויות רבות, אשר בפועל מנעו מהונגריה להיות מדינה ריבונית.
הדגל הצהוב-שחור האוסטרי הוחלף בדגל מחולק לשני חלקים. הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור הונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה. הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא. הממלכה התפתחה, עברה אף תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
הצעדים שהובילו לכניסת אוסטרו-הונגריה למלחמת העולם הראשונה
ההתנקשות בפרנץ פרדיננד ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו כמה מנהיגים אוסטרים לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה. האוסטרו-הונגרים טענו כי הקושרים בסרייבו חומשו על ידי "היד השחורה" - ארגון טרור סרבי, עם קשרים במעגל מקבלי ההחלטות הסרבי.
עם גרמניה המגבה אותה, שלחה אוסטרו-הונגריה, בהשפעתו של שר החוץ לאופולד פון ברכטולד, לסרביה (23 ביולי 1914) אולטימטום בן 10 נקודות, שלמעשה לא ניתן היה למלא את דרישותיו. הסרבים התבקשו להסכים לאולטימטום תוך 48 שעות. הממשלה הסרבית הסכימה לכל הדרישות מלבד אחת. למרות זאת ניתקה אוסטרו-הונגריה את קשריה הדיפלומטיים עמה (25 ביולי).
מלחמת העולם הראשונה
ב-28 ביולי 1914 הכריזה אוסטריה-הונגריה מלחמה על סרביה, באמצעות מברק שנשלח לממשלה הסרבית. הייתה זו תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה הייתה הקיסרות האוסטרו-הונגרית מרכיב עיקרי של "מעצמות המרכז", יחד עם הקיסרות הגרמנית, האימפריה העות'מאנית וממלכת בולגריה.
ב-3 בנובמבר 1918 שלחה אוסטרו-הונגריה בקשה להפסקת אש למפקד האיטלקי, כדי לדון בתנאי שלום. התנאים, שנידונו בטלגרף עם רשויות "מדינות ההסכמה" בפריז, נשלחו למפקד האוסטרי והתקבלו. הפסקת האש עם אוסטריה נכנסה לתוקף ב-4 בנובמבר. אוסטריה והונגריה חתמו בנפרד, מה שהוביל להפלת בית המלוכה של הבסבורג.
כ-2 מיליון מחיילי הקיסרות האוסטרו-הונגרית ו-300,000 מאזרחיה נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומספר דומה לזה נפל בשבי.
לאחר התפרקות הקיסרות
הקיסרות האוסטרו-הונגרית נחלקה למדינות אחדות. הרפובליקות החדשות של אוסטריה והונגריה שנוצרו כופרות בכל המשכיות עם האימפריה הישנה. חוזה סן-ז'רמן הגדיר את חלוקת שטחיה של אוסטריה, וחוזה טריאנון את זו של הונגריה. שתי המדינות כללו רק חלק קטן מן השטחים שעליהן שלטו במסגרת הקיסרות המשותפת, ויתר השטחים עברו לשכנותיה של הקיסרות ולמדינות חדשות שהוקמו. שינויי הגבול הותירו מיעוטים גדולים של הונגרים ושל דוברי גרמנית אזרחי אוסטריה לשעבר מחוץ לשטחי אוסטריה והונגריה.
צ'כוסלובקיה הוקמה מבוהמיה, מוראביה, רוב שטחה של שלזיה הצ'כית, סלובקיה וקרפטיה הרוטנית.
גליציה הועברה לפולין, שזכתה מחדש בעצמאותה.
בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה, סלובניה, וויוודינה (Vojvodina) ודלמטיה צורפו לסרביה ומונטנגרו ליצירת מה שנודע לאחר מכן כיוגוסלביה. כמו כן אזור הבאנאט חולק ברובו הגדול בין רומניה ליוגוסלביה העתידית.
טרנסילבניה ובוקובינה הועברו לרומניה.
איטליה קיבלה את וולשטירול, דרום טירול, איסטריה וטריאסטה.
קורי גוף
קורי "קוקו" גוף (באנגלית: Cori "Coco" Gauff; נולדה ב-13 במרץ 2004) היא טניסאית אמריקאית מקצוענית. מדורגת במקום הרביעי בעולם (24 באוקטובר 2022) בדירוג ה-WTA, דירוג השיא שלה.
הישג השיא שלה, הגעה לגמר טורניר גראנד סלאם באליפות צרפת הפתוחה (2022).
ביוגרפיה
גוף נולדה באטלנטה. אביה שיחק כדורסל באוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה ואמה הייתה מתעמלת מכשירים ואתלטית שהתחרתה בקרב שבע בזמן לימודיה באוניברסיטת המדינה של פלורידה. לאחר שכשרונה של גוף בטניס בלט היא עברה לגור ולהתאמן בפלורידה. בגיל 10 נסעה לצרפת להתאמן באקדמיית טניס בהדרכתו של פטריק מורטוגולו, מאמנה של סרינה ויליאמס.
קריירת נוער
ב-2017 העפילה גוף לגמר טורניר אליפות צרפת הפתוחה לנערות בו הפסידה לאמנדה אניסימובה. ביוני 2018 זכתה בתואר באליפות צרפת הפתוחה לנערות, בעקבות הישגיה העפילה למקום הראשון בדירוג לנערות. ביולי הודחה ברבע הגמר באליפות וימבלדון לנערות והגיעה עד חצי הגמר בטורניר הזוגות. בספטמבר 2018 הודחה ברבע גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה לנערות וזכתה בתואר הזוגות עם הוריקן טיירה בלאק. בדצמבר זכתה בטורניר אורנג' בול.
קריירה מקצוענית
במאי 2018 התחרתה לראשונה במסגרת טורניר ITF באוספריי שבפלורידה והודחה בשמינית הגמר. בפברואר 2019 העפילה לגמר טורניר ה-ITF בסופרייז שבאריזונה בו הפסידה לססיל קרטנטנצ'בה. במרץ 2019 השתתפה לראשונה בסבב טורנירי הפרמייר של WTA וניצחה בסיבוב הראשון של אליפות מיאמי הפתוחה. בסיבוב השני הודחה לאחר הפסד לדריה קסטקינה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 2019 העפילה לסיבוב השלישי, בו הודחה על ידי נאומי אוסקה בשתי מערכות.
באוקטובר 2019 זכתה לראשונה בטורניר WTA - טורניר לינץ (ברבע הגמר ניצחה את המדורגת שמינית בעולם קיקי ברטנס ובגמר את ילנה אוסטפנקו), ובעקבות זאת עלתה למקום ה-71 בדירוג העולמי לנשים.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 2020 הודחה בשמינית הגמר לאחר הפסד לסופיה קנין, קודם לכן גברה גוף בסיבוב הראשון על ונוס ויליאמס ובסיבוב השלישי על המדורגת שלישית והאלופה היוצאת נאומי אוסקה.
באליפות צרפת הפתוחה 2022 העפילה לגמר בו הפסידה לאיגה שוויונטק. באליפות ארצות הברית הפתוחה העפילה לרבע הגמר בו הפסידה לקרולין גרסיה. לאחר הטורניר נכנסה לראשונה לעשיריה הראשונה בדירוג העולמי, כשדורגה שמינית.
באוגוסט 2023 זכתה בתואר WTA 500 הראשון שלה לאחר זכייה בטורניר וושינגטון.
גרגור פיאטיגורסקי
גרגור (גריגורי) פיאטיגורסקי (ברוסית: Григорий Пятигорский; 17 באפריל 1903 – 6 באוגוסט 1976), היה צ'לן יהודי-רוסי.
קורות חייו
הוא זכה במלגת לימודים לקונסרבטוריון של מוסקבה והשתכר למחייתו בנגינה בבתי קפה מקומיים. אחרי המהפכה הרוסית החל לנגן ברביעייה קאמרית ובגיל 15 הצטרף לתזמורת תיאטרון בולשוי במוסקבה.
השלטונות הסובייטיים לא איפשרו לו לצאת מגבולות המדינה להמשיך בלימודיו, ועל כן הצטרף לחבורת אמנים, שעברה את הגבול אל פולין בגנבה, בתוך קרונות בקר. שומרי הגבול גילו אותם ופתחו ביריות והצ'לו של פיאטגורסקי נפגע, אך הוא ויתר חברי הקבוצה נחלצו ללא פגע.
בגיל 18 למד לתקופה קצרה בברלין ובלייפציג וניגן בשלישייה בבית קפה רוסי לפרנסתו. בין באי הקפה היו הצ'לן עמנואל פויירמן והמנצח וילהלם פורטוונגלר. לאחר ששמעו את נגינתו, הזמינו פורטוונגלר להיות צ'לן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנות ה-30 הוא ניגן בפריס.
בשנת 1929 ביקר לראשונה בארצות הברית, שם ניגן בתזמורת פילדלפיה בניצוח לאופולד סטוקובסקי ובתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח וילם מנגלברג. בינואר 1937 נשא לאישה באן ארבור, מישיגן את ז'קלין דה רוטשילד, בת למשפחת רוטשילד, הבנקאים העשירים מצרפת. בסתיו של אותה שנה, לאחר שובם לצרפת, נולד בנם הבכור, יפתח. לאחר הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, נמלטה המשפחה מצרפת והשתקעה באליזבטאון בהרי אדירונדאקס בצפון מזרח מדינת ניו יורק. בנם יורם נולד שם בשנת 1940.
פיאטיגורסקי הרבה להקליט ברביעייה, שכללה את ארתור רובינשטיין, יאשה חפץ וויליאם פרימרוז ונהנה מנגינת מוזיקה קאמרית באופן פרטי, עם ולדימיר הורוביץ ונתן מילשטיין.
משנת 1941 עד 1949 היה ראש מחלקת הצ'לו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. בתחילת 1949, היה בין הנגנים שאיימו בחרם על התזמורת הסימפונית של שיקגו, אם תזמין את וילהלם פורטוונגלר, ששיתף פעולה עם הנאצים, לנצח על התזמורת. בשנות ה-50 ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנים הבאות לימד גם בטנגלווד, באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת דרום קליפורניה, שם נשאר עד מותו מסרטן הריאות בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1970 ביקר בישראל ביחד עם ישה חפץ ושניהם נגנו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הקונצ'רטו הכפול של ברהמס עם התזמורת, ללא מנצח.
פיאטיגורסקי היה בעליהם של שני צ'לי סטרדיוואריוס, צ'לו "באטה" וצ'לו "בודיו". השמועה אומרת, שהמורה הדגול לכינור, איוון גלאמיאן, תיאר פעם את פיאטיגורסקי כגדול הקשתנים בכל הזמנים.
פיאטיגורסקי נהנה גם ממשחק שחמט. אשתו, ז'קלין, הייתה שחקנית חזקה ששיחקה בכמה אליפויות נשים באמריקה וייצגה את ארצות הברית באולימפיאדת שחמט לנשים. בשנת 1963 ארגנו בני הזוג פיאטיגורסקי ומימנו תחרות שחמט בינלאומית בלוס אנג'לס, שבה ניצחו פאול קרס וטיגראן פטרוסיאן. גביע פיאטיגורסקי שני התקיים בסנטה מוניקה בשנת 1966 ובו ניצח בוריס ספסקי.
גרגור פיאטיגורסקי מת מסרטן ריאות בביתו שבקליפורניה בשנת 1976 ונקבר בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בלוס אנג'לס.
כרוב (סוג)
כרוב (שם מדעי: Brassica) הוא סוג צמחים בעלי פרחים במשפחת המצליבים. סוג הכרוב נחשב לחשוב שבסוגים של המצליבים, והוא כולל 37 מינים אשר רבים מהם מגודלים חקלאית למטרות מאכל ומספוא. הוא כולל בין השאר את כרוב הגינה, כרובית וכרובים מוכרים אחרים, לפתות ואף מינים הנחשבים כחרדל בר. מיני הסוג גדלים ברחבי אירופה, המזרח התיכון ואזורים ממוזגים באסיה.
שמן
גרעינים של ירקות מסוג הכרוב הם המקור השלישי בחשיבותו לשמן צמחי אחרי סויה וכותנה. היצרניות הגדולות של זרעי כרוב עבור שמן הן הודו, סין וקנדה. התפוקה הגבוהה ביותר של זרעי כרוב מושגת בצרפת, גרמניה ובריטניה ומגיעה ל-300 ק"ג לדונם, יותר מפי שניים מהתפוקה בקנדה ובאוסטרליה.
בישראל
לצורכי חקלאות מגודלים בארץ מינים ותת-מינים רבים של כרוב הגינה ולפת, כגון כרוב אדום, כרוב ניצנים, כרוב סיני ועוד. גידול הכרוב הוא התשיעי בגודלו מבין הגידולים החקלאיים בארץ.
מיכאל ברונו
מיכאל בּרוּנוֹ (באנגלית: Michael Bruno; 30 ביולי 1932 – 26 בדצמבר 1996) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, נגיד בנק ישראל החמישי, והכלכלן הראשי של הבנק העולמי. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-1975 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1982. חתן פרס רוטשילד לשנת 1974 וזוכה פרס ישראל לשנת 1994.