cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיא פניני
קריירה
ב-10 בנובמבר 2014, במהלך משחק הדרבי הראשון של עונת קרע את גיד האכילס והושבת לכל העונה.
ב-1 ביולי 2017 הודיעה הנהלת מכבי תל אביב על עזיבתו של פניני, לאחר שמונה עונות במועדון. ב-3 ביולי 2017 חתם בהפועל חולון. ב-15 בפברואר זכה עמה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על קבוצתו הקודמת מכבי תל אביב. זו הזכייה ה-9 שלו ברציפות בגביע, וה-11 שלו בסה"כ. למעשה, במשך 11 עונות רצופות בהן שיחק בישראל הוא זכה בגביע המדינה, והרצף נשבר בשנת 2019.
בעונת 2020/21 מונה פניני לקפטן הפועל חולון וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון 75:91 על קבוצת אקדמיק פלובדיב.
ב-23 ביוני 2022 חזר למכבי תל אביב וחתם לעונה אחת, בסיומה זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-7 באוגוסט 2023 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, ועל הצטרפות לצוות המקצועי של מכבי תל אביב בתפקיד עוזר המאמן.
נבחרת לאומית
פניני שיחק בנבחרת הקדטים בין השנים 1998-1996, והיה אחד מהשחקנים המובילים בנבחרת העתודה שהגיעה למקום העשירי באליפות אירופה בשנת 2002.
הוא שיחק בעבר בנבחרת הלאומית של ישראל, והשתתף עמה באליפויות אירופה בשנים 2007, 2009 ו-2011. ב-17 ביולי 2012, מונה לקפטן הזמני של נבחרת ישראל הבוגרת, במקומו של יותם הלפרין הפצוע. הוא השתתף עם הנבחרת גם באליפות אירופה בכדורסל 2022, שבה ניצחה הנבחרת את שני משחקיה הראשונים, אך הפסידה בשלושת הנותרים והודחה בשלב הבתים. הוא פרש מהנבחרת באוקטובר 2022.
נסיכות אנטיוכיה
נסיכות אנטיוכיה הייתה אחת המדינות הצלבניות שהוקמו במהלך מסע הצלב הראשון. המדינה, שבירתה הייתה העיר אנטיוכיה (אנטקיה של ימינו) התקיימה במאות ה-12 וה-13 בשטחים שנמצאים כיום בטורקיה וסוריה.
היווסדה של הנסיכות
בעת מסע הצלב הראשון, טרם הגיעם של צבאות הצלבנים אל ארץ ישראל, התפצלו כוחותיהם לשני חלקים עיקריים: הראשון, שבראשו עמדו בלדווין מבולון ועמיתו טנקרד, פנה מאזור אסיה הקטנה מזרחה והקים את רוזנות אדסה, ואילו השני המשיך דרומה לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון במטרה להחזיר לידיים נוצריות את הטריטוריות אותן איבדו הביזנטים לטובת המוסלמים, ובראשן ירושלים.
גיא פניני
אופי וסגנון משחק
בניגוד לשחקנים אחרים שמשחקים בעמדתו או בעלי אותו גובה כמו שלו, פניני הוא שחקן בעל "Basketball IQ" מהגדולים שהיו בכדורסל הישראלי. יכולת המסירה שלו, קריאת המצבים, ניצול חולשות היריבה והקליעה החסרת דופי שלו הפכו את פניני לאחד הווינרים הגדולים בספורט הישראלי ולמנהיג בכל קבוצה שבה שיחק.
למרות הכישרון הגדול שהיה לפניני, הפרובוקציות והשערוריות שהוא עורר לעיתים על המגרש הפכו לכתם לא קטן על הקריירה המפוארת שלו. פניני ידוע בתור שחקן שהחליף מילים במהלך המשחק עם שחקנים ומאמנים יריבים, ואפילו שופטים.
נסיכות אנטיוכיה
היווסדה של הנסיכות
המצור הצלבני ארך משך כל חודשי החורף, ובתחילתו היה נדמה כי הנפגעים העיקריים ממנו היו הצלבנים עצמם, ולא תושבי אנטיוכיה הנצורים. ריחוקו של הצבא הצלבני מכל מקור אפשרי לתגבורת, ובידודה היחסי של העיר בקרב אזורים בשלטון מוסלמי, הקשו מאוד על קיום המצור, ובתום חודשי המצור הראשונים התדרדר המצב במחנות הצלבנים עד כדי כך שלפי מקורות שונים נאלצו החיילים הנוצרים לאכול את סוסיהם ועמיתיהם המתים כדי להתקיים ולא לגווע ברעב.
גיא פניני
אופי וסגנון משחק
ב-3 בדצמבר 2012 החליטה הנהלת מכבי תל אביב על השעייתו של פניני, קניסתו במאה אלף שקלים ושלילת סרט הקפטן ממנו, על כך שבמהלך משחק דרבי נגד הפועל תל אביב יום קודם לכן קילל וגידף את שחקן הפועל יונתן שולדבראנד ומשפחתו, וקרא לו נאצי. ב-13 בדצמבר חתם על עסקת טיעון עם איגוד הכדורסל שבמסגרתה הודה בעבירות ונענש בהרחקה מ-4 משחקים ובקנס בסך 10,000 ש"ח.
בינואר 2014 הוטל עליו קנס של 13,000 אירו על ידי הנהלת היורוליג. הדבר נעשה לאחר שבשידור טלוויזיה נצפה תופס באשכיו של שחקן קבוצת לוקומוטיב קובאן, אלכס מאריץ', במהלך משחק במסגרת המפעל. הנהלת קבוצת מכבי תל אביב נמנעה מלפעול נגדו בעקבות התקרית.
נסיכות אנטיוכיה
היווסדה של הנסיכות
באופן אירוני, איבדו הצלבנים אפשרות לתגבורת אפשרית כנגד המצור שהוטל עליהם. הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, ששמע על אוזלת ידם של הצלבנים בניסיונותיהם לכבוש את העיר מספר חודשים קודם לכן, אסף את צבאותיו ויצא בראשם לעזרת הצלבנים. אולם, בעת שעשה את דרכו דרומה, הגיעה לאוזניו הידיעה כי חומות העיר נפרצו, והוא פנה לאחור ושב לקונסטנטינופול, דווקא בשעה בה נזקקו הצלבנים לעזרתו באופן הדחוף ביותר.
כך או כך, עמידתם של הצלבנים במצור המוסלמי נזקפת לחובתו של ידעוני בשם פטר ברתולמאו, אשר טען כי בחלומו נגלה אליו הקדוש הנוצרי אנדרו, שגילה לו כי "הרומח הקדוש", אשר שימש לפציעת ישו בעודו על הצלב, חבוי במקום מסתור באנטיוכיה וכי הוא עתיד להתגלות בקרוב. נבואתו של ברתולמאו יצרה תכונה רבה בקרב הצלבנים הנצורים, ואלו מיהרו לסרוק את מרתפי קתדרלת פטר הקדוש שבעיר כדי להאיץ את מציאת התשמיש הקדוש, שאכן התגלה זמן קצר לאחר מכן על ידי ברתולמאו עצמו.
אף על פי שככל הנראה היה זה ברתולמאו ש"שתל" את הרומח בקרבי הכנסייה (צירו של הוותיקן באנטיוכיה, אדהמר מלה-פוי, ציין זאת בעצמו לאחר שראה רומח קדוש אחר בקונסטנטינופול), מציאת החפץ הרימה את רוחם השבורה של הצלבנים. ב־28 ביוני לאחר שקיבל ידיעות מהמרגלים שמחוץ לחומות בדבר מחלוקות פנמיות בקרב הצבא הצר, יצא בוהמון בראש צבאו עם הרומח בידיו אל מחוץ לחומות אנטיוכיה, והביס את המוסלמים. סביב מאורעות אלו נרקמו שלל רב של אגדות ומיתוסים, רובם ככולם היו תוצאה של הזיות ושגיונות שווא אותם חוו הצלבנים המורעבים טרם הניצחון המפתיע. אחת האגדות הנפוצות גורסת כי בקרב שנערך מול המוסלמים השתתף צבא של שרפים ומלאכים שהכריע למעשה את המערכה לטובת הצלבנים.
ימיה הראשונים של הנסיכות
כיבושה של אנטיוכיה וייסוד הנסיכות לא הביאו איתם ימים של שקט לצלבנים אשר בחרו להישאר בעיר ולא להמשיך לירושלים עם עיקר הכח הצלבני. המוסלמים, שסירבו להכיר בכיבושה הנוצרי של אנטיוכיה, המשיכו לנסות להחזיר אותה לידיהם. בקרב שנערך מול השליטים הסלג'וקים של סולטנות רום בשנת 1100 נשבה בוהמון בידי המוסלמים ואחיינו טנקרד הוכתר כעוצר באנטיוכיה.
טנקרד לא הסתפק בשטח אותו כבש דודו השבוי, ופתח בסדרת קרבות מול המוסלמים אך גם מול הביזנטים, קרבות שמטרתם האחת הייתה הרחבת שטחה של הנסיכות הצעירה. בשנת 1103 שוחרר בוהמון מכלאו, אולם כשחזר לעיר הותיר את טנקרד כעוצר תחתיו, וזאת כדי שיוכל לשוב לביתו שבאיטליה למטרת גיוס חיילים נוספים לצבאו.
חייליו החדשים של בוהמון שימשו להתקפה נוספת על הביזנטים שהחלה בשנת 1107, והסתיימה בשנת 1108 במפלה של בוהמון, שחויב על ידי הקיסר לחתום על חוזה דבול, בו נקבע כי עם מותו של בוהמון תהפוך נסיכות אנטיוכיה למדינה משועבדת לאימפריה הביזנטית. לאחר הכישלון במערכה מול הביזנטים פנה בוהמון אל החזית מול המוסלמים והצטרף לבלדווין וז'וסלין הראשון, רוזן אדסה, במלחמתם בשליטי העיר חלב (בסוריה של ימינו). כשנפלו שליטיה של רוזנות אדסה בשבי המוסלמי התמנה טנקרד כעוצר גם שם. בוהמון, שבטח בכישרון הניהול של אחיינו נסע לאיטליה פעם נוספת, שם הוא נפטר בשנת 1111.
עם מותו של בוהמון עלתה דרישה מצד הקיסר הביזנטי אל טנקרד להשבת הנסיכות בשלמותה לידי השלטון הביזנטי כפי שהוסכם בחוזה דבול, דרישה שנדחתה על ידי טנקרד שהיה מגובה בתמיכתן של רוזנות טריפולי וממלכת ירושלים. טנקרד היה למעשה השליט הצלבן היחיד שלא נשא שבועה להחזרת השטחים שכבש לידי האימפריה הביזנטית בתחילת מסע הצלב, על אף שכל שאר נושאי השבועה, ובכלל זה בוהמון, לא עמדו מעולם בהבטחתם.
טנקרד מת בשנת 1112 ולאחר מותו עבר השלטון הרשמי בנסיכות לידי בוהמון השני ששהה מחוץ לנסיכות, בעוד השלטון בפועל עבר לידי אחיינו של טנקרד, רוג'ר מסלרנו, שמונה לעוצר תחת הנסיך החדש.
שבע שנים לאחר מכן, ב־27 ביוני 1119, נהרג רוג'ר מסלרנו בקרב מול שליטי חלב, ואנטיוכיה הפכה למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, כשבלדווין השני, מלך ירושלים, משמש כעוצר הנסיכות עד לשנת 1126 (אף כי את מרבית זמנו כעוצר העביר בלדווין בתא כלאו בחלב). באוקטובר 1126 שב בוהמון השני מפוליה שבאיטליה כדי לממש את שלטונו בנסיכות. תקופת שלטונו, שהתאפיינה בסכסוכים מול ז'וסלין רוזן אדסה, הגיעה לקצה לאחר שנהרג בקרב מול הטורקמנים.
השלטון בנסיכות עבר לביתו של בוהמון, קונסטנצה, ואילו בלדווין השני שב להיות עוצר תחת השליטה הפעוטה עד למותו מספר חודשים לאחר מכן. לאחר מותו של בלדווין שימש יורשו, פולק מאנז'ו, כעוצר באנטיוכיה. בשנת 1136, כשמלאו לה 10 שנים בלבד, נישאה קוסטנצה לרמון מפואטייה, שהיה מבוגר ממנה ב־26 שנים והוכתר עם נישואיו לנסיך אנטיוכיה.
רמון, בדומה לקודמיו בתפקיד, החל את תקופת שלטונו בהתקפה צבאית על מחוז קיליקיה הביזנטי, אך הפעם זכה לתגובה נזעמת מצד הקיסר הביזנטי החדש, יוחנן השני קומננוס, שיצא בראש צבאו לאנטיוכיה אליה הגיע בשנת 1138 והשביע את רמון אמונים לביזנטיון. בכוונתו של הקיסר הייתה השארות באנטיוכיה ווידוא קיום ההתחייבויות של שליטה, אולם מרד שפרץ באדסה אילץ אותו לעזוב את העיר לאחר זמן קצר ביותר. זעמו של הקיסר על הצלבנים היה כה גדול עד שהוא תכנן למעשה לכבוש את כל הטריטוריות הצלבניות באותה תקופה, אולם, מותו בשנת 1142 קטע את התוכניות הללו.
הנסיכות תחת השלטון הביזנטי
המוסלמים בהנהגת נור א-דין כבשו את רוזנות אדסה ב-1144 ואחר כך תקפו את אנטיוכיה (כשהנוצרים מצדם ארגנו את מסע הצלב השני); החלקים המזרחיים של הנסיכות אבדו לצלבנים כתוצאה מהתקפה זו, בה נהרג גם רמון מפואטייה, שליט הנסיכות. בלדווין השלישי, מלך ירושלים שימש כעוצר בפועל באנטיוכיה, עד לנישואיה השניים של קונסטנצה ב-1153 לרנו משטיון שהפך לנסיך אנטיוכיה. גם רנו, מיד עם עלייתו לשלטון, מצא את עצמו במחלוקת מול הקיסר הביזנטי, הפעם על שליטה באי קפריסין. אולם שלא כקודמיו, חתם רנו על הסכם שלום מול הקיסר מנואל הראשון, דבר שלא מנע מהקיסר להגיע לאנטיוכיה בשנת 1158 כדי לוודא שהנסיכות נשארת נאמנה לאימפריה.
הנסיכות הפכה למעשה לחלק מאימפריה הביזנטית, ועל אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר.
בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמי, והשלטון בפועל בנסיכות עבר לידי הפטריארך המקומי. בשנת 1161 נישאה בתה של קונסטנצה, מריה, לקיסר הביזנטי, ובכך הפך הקיסר לשליט הרשמי בנסיכות. השלטון בפועל, לעומת זאת, נשאר בידיה של קונסטנצה, ובעקבות הדחתה על ידי אצילי הנסיכות ב־1163 הועבר לידי בנה, בוהמון השלישי. רנו משטיון, ששוחרר מכלאו בשנת 1176 לא שב מעולם לשלוט בנסיכות.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון נפל בוהמון השלישי בשבי בידי נור א-דין, אירוע שקבע את הגבול בין הסולטנות המוסלמית בחלב לבין הנסיכות על נהר הארנת. לאחר שובו לאנטיוכיה בשנת 1165 נשא בוהמון לאישה את אחת מאחייניותיו של הקיסר הביזנטי, מעשה שחיזק את הקשר בין הנסיכות לקיסרות.
חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל הראשון בשנת 1180. הנסיכות מצאה את עצמה, ללא כל הכנה מוקדמת, משוללת מההגנה שהעניקה לה האימפריה, וחשופה להתקפותיו של נור א-דין שנמנע מלעשות כן עד אז עקב הכבוד שרחש לעוצמתם הצבאית של הביזנטים. אולם בסיוען של מספר ערי-מדינה איטלקיות שרדה הנסיכות את התקפתו של צלאח א-דין על המדינות הצלבניות בשנת 1187, ונשארה עומדת על כנה גם לאחר המפלות הקשות שספגו שכנותיה.
נסיכות אנטיוכיה, כמו גם רוזנות טריפולי, נמנעה מלהשתתף במסע הצלב השלישי, והתרכזה בחיזוק משפחת השלטון בקרב שכנותיה הקרובות של הנסיכות. בנו של בוהמון השלישי, שהיה גם כן קרוי בוהמון, הוכתר כרוזן טריפולי לאחר מותו של הרוזן הקודם לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187, ואילו בנו הבכור של בוהמון השלישי, רמון, נישא לנסיכה ארמנית והפך למלך קליקיה הארמנית.
לאחר מותו של בוהמון השלישי בשנת 1201 החלה בנסיכות מלחמת ירושה בין בוהמון, רוזן טריפולי (בוהמון הרביעי) ונכדו של בוהמון השלישי רמון-רופן מארמניה. לבסוף הביס רוזן טריפולי את אחיינו במאבק והחל משמש כנסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי בשנת 1207. רמון מצדו הצליח להדיח את בוהמון לזמן קצר ולשלוט בנסיכות בין השנים 1216 ל-1219.
לאחר מותו של בוהמון הרביעי בשנת 1233 עלה לשלטון בנסיכות בנו בוהמון החמישי. הנסיך החדש היה עסוק במאבקיו מול בני משפחתו בארמניה, וכן במאבק נגד שנואי נפשו אבירי המסדר ההוספיטלרי, והנסיכות תחת הנהגתו לא לקחה כל חלק משמעותי במסעי הצלב החמישי, השישי והשביעי שהתרחשו באותה העת.
נפילתה של הנסיכות
לאחר מותו של בוהמון החמישי בשנת 1251 עלה לשלטון בנסיכות בנו, בוהמון השישי. בשנת 1254 נשא הנסיך לאישה את סיביליה, נסיכת ארמניה, ובכך שם קץ לסכסוך ארוך השנים בין המדינות, על אף שבתקופה זו הייתה ארמניה מדינה חזקה בהרבה מאנטיוכיה שהייתה כפופה לה בפועל. אולם האיחוד בין שתי המדינות היה לבסוף הגורם לנפילתה של הנסיכות.
עם נפילת הנסיכות עבר התואר "נסיך אנטיוכיה" לידי רוזני טריפולי כתואר כבוד בלבד, ועם נפילתה של רוזנות טריפולי בשנת 1289 הפך התואר לאחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
נסיכות אנטיוכיה הייתה הקטנה שבמדינות הצלבנים, קטנה בהרבה מאדסה וממלכת ירושלים גם בשיא תפארתה הטריטוריאלית. הממלכה השתערה על חבל הארץ שבפינה הצפון מזרחית של הים התיכון וגבלה בביזנטיון או ממלכת ארמניה (תלוי בתקופה) מצפון, רוזנות אדסה מצפון מזרח, רוזנות טריפולי מדרום והסולטנות הסלג'וקית המוסלמית של חלב ממזרח.
מניין תושביה של הנסיכות במאה ה-12 עמד ככל הנראה על 20,000 כאשר מרביתם ארמנים או נוצרים יוונים אורתודוקסים, ומיעוטם מוסלמים שחיו מחוץ לתחומי העיר אנטיוכיה עצמה. מרבית אזרחיה הצלבנים של הנסיכות היו ממוצא נורמני ואיטלקי והם חיו רובם ככולם בתחומי החומה של העיר.
מלבד הצלבנים עצמם היו בנסיכות מספר קטן מאוד של נוצרים קתולים, על אף שבשנת 1100 הועברה השליטה הדתית בעיר לידי הפטריארכיה הלטינית.
נסיכי אנטיוכיה להלכה בלבד 1268-1300
לאחר מותו של פיליפ מטוסי עבר התואר להיות אחד התארים של מלך ירושלים וקפריסין, שם נשמר עד כלות ממלכת קפריסין בשנת 1489.
התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, הנקרא גם תיקון הברווז הצולע, הוא תיקון לחוקת ארצות הברית אשר קבע מחדש את תאריכי תחילת כהונותיהם של קונגרס ארצות הברית ושל נשיא ארצות הברית וסגנו. התיקון אושרר ב-23 בינואר 1933.
מקור
Section 1 The terms of the President and Vice President shall end at noon on the 20th day of January, and the terms of Senators and Representatives at noon on the 3d day of January, of the years in which such terms would have ended if this article had not been ratified; and the terms of their successors shall then begin.
Section 2 The Congress shall assemble at least once in every year, and such meeting shall begin at noon on the 3d day of January, unless they shall by law appoint a different day.
Section 3 If, at the time fixed for the beginning of the term of the President, the President elect shall have died, the Vice President elect shall become President. If a President shall not have been chosen before the time fixed for the beginning of his term, or if the President elect shall have failed to qualify, then the Vice President elect shall act as President until a President shall have qualified; and the Congress may by law provide for the case wherein neither a President elect nor a Vice President elect shall have qualified, declaring who shall then act as President, or the manner in which one who is to act shall be selected, and such person shall act accordingly until a President or Vice President shall have qualified.
Section 4 The Congress may by law provide for the case of the death of any of the persons from whom the House of Representatives may choose a President whenever the right of choice shall have devolved upon them, and for the case of the death of any of the persons from whom the Senate may choose a Vice President whenever the right of choice shall have devolved upon them.
Section 6 This article shall be inoperative unless it shall have been ratified as an amendment to the Constitution by the legislatures of three-fourths of the several States within seven years from the date of its submission.
תרגום
סעיף 1
סעיף 2
סעיף 3
סעיף 4
סעיף 5
סעיף 6
מהות
בסעיף הראשון, התיקון קובע מחדש את תאריכי ראשית כהונתם של הקונגרס, הנשיא וסגנו. בסעיף הבא הוא מתקן את החוקה המקורית, אשר קבעה כי הקונגרס יתכנס בדצמבר, וקובע תחת זאת כי הקונגרס יתכנס מיד עם היבחרו, בינואר.
בנוסף לכך, התיקון קובע מי ישמש נשיא זמני אם לא יבחר נשיא או שיבצר ממנו למלא את תפקידו ביום שבו כהונתו אמורה להתחיל, ומאפשר לקונגרס להרחיב את התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית על ידי קביעת כללים בחוק רגיל למקרה שבו אחד האנשים שמביניהם על בית הנבחרים לבחור את הנשיא או על הסנאט לבחור את סגן-הנשיא, אם לא נבחר נשיא או סגן-נשיא בבחירות הכלליות.
תולדות
התיקון בא לפתור כמה בעיות אשר נבעו מהחוקה המקורית, אשר נכתבה בסוף המאה ה-18 וחלק מקביעותיה לא התאימו למאה ה-20. למשל, על פי החוקה המקורית (או ליתר דיוק, על פי חוק של הקונגרס שקבע את תאריך תחילת הכהונה של הקונגרס, הנשיא וסגנו, ועפ"י החוקה אשר קבעה כי כהונתם תהיה ארבע שנים בדיוק), היו הקונגרס, הנשיא וסגנו נכנסים לתפקידם ב-4 במרץ מדי שנה, בעוד שהבחירות עצמן היו נערכות בנובמבר בשנה שלפני כן. עיכוב כזה היה מחויב המציאות בשלהי המאה ה-18, ממספר סיבות:
עם התפתחות הטכנולוגיה היה עיכוב זה לרועץ. כך, למשל, בתחילת שנת 1861 פרשו מדינות הדרום מהאיחוד במחאה על בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות, והוא מצדו לא יכול היה לעשות דבר בנדון שכן כהונתו התחילה רק כחודשיים מאוחר יותר. דוגמה אחרת היא העיכוב שבכניסה לתפקיד של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר נבחר בשלהי 1932 ונכנס לתפקיד רק שלושה חודשים וחצי מאוחר יותר, שבמהלכם הנשיא היוצא הרברט הובר, חסיד השוק החופשי, לא עשה כמעט דבר כדי להילחם בשפל הכלכלי הגדול.
גם ביחס לקונגרס היה העיכוב בכניסה לתפקיד גורם שלילי, שכן על פי החוקה המקורית הקונגרס התכנס בדצמבר. באופן כזה, אחרי כל בחירות (אשר נערכות בנובמבר) היה מושב זה של הקונגרס מושב של ברווזים צולעים, שכן חלק מהצירים הפסידו בבחירות, וכן מושב זה היה קצר מהרגיל, שכן הוא הסתיים כבר במרץ, עם ראשית כהונתו של הקונגרס החדש, ולכן במהלכו נעשתה עבודה מועטה.
הווארד קרטר
הווארד קרטר (אנגלית: Howard Carter; 9 במאי 1874 - 2 במרץ 1939), היה ארכאולוג ואגיפטולוג אנגלי. נודע בעיקר בזכות גילוי קברו של המלך המצרי מהשושלת ה-18, תות ענח' אמון.
רקע וחינוך
בשנת 1891, בגיל 17, נשלח למצרים על ידי הקרן לחקר מצרים כדי לסייע לפרסי ניוברי (Percy Newberry) בחפירותיו ובתיעוד הקברים המצריים מתקופת הממלכה התיכונה בקבר בני חסן שבמצרים התיכונה. למרות גילו הצעיר יזם קרטר שיפורים בשיטות תיעוד העיטורים שהופיעו על גבי הקברים.
בשנת 1892 חפר קרטר תחת הדרכתו של פלינדרס פיטרי באל-עמארנה, אתר בו נמצאה העיר שנוסדה על ידי פרעה אחנתון. בין השנים 1899-1894 עבד עם אדואר נוויל (Édouard Naville) בדיר אל-בחרי, שם תיעד את התבליטים על קברה של המלכה חתשפסות.
בשנת 1899 מונה קרטר למפקח ראשי ברשות העתיקות המצרית. במסגרת תפקידו זה פיקח על מספר חפירות ארכאולוגיות בתבאי שבמצרים העליונה. בשנת 1904 הועבר לתפקיד פיקוח במצרים התחתונה. בעקבות מריבה באתר ארכאולוגי בין שומרים מצרים ותיירים צרפתים, בה צידד קרטר בשומרים, התפטר קרטר בשנת 1905 מרשות העתיקות המצרית.
גילוי קברו של תות ענח' אמון
בשנת 1908 מונה קרטר על ידי לורד קרנארבון לפקח על חפירותיו של קרנארבון במצרים. קרטר הכניס לחפירות שיטות תיעוד ורישום מתקדמות. בשנת 1914 החליט קרנארבון לממן את חפירותיו של קרטר בעמק המלכים. חפירות אלה נקטעו בעקבות מלחמת העולם הראשונה עד 1917. קרטר המשיך בחפירותיו ללא תוצאות. לורד קרנארבון החליט להמשיך ולממן את החפירות עד שנת 1921. בשנת 1922 החליט קרנארבון לאחר שכנועו על ידי קרטר, לממן לו עוד עונת חפירות אחת. ב-4 בנובמבר 1922, הבחין מוביל המים של קרטר במדרגות שהובילו לקברו של תות ענח' אמון (הקבר נרשם לאחר מכן כקבר KV62). קבר זה נמצא בשלמותו והוא הקבר השמור ביותר שנמצא בין כל קברי מלכי מצרים בעמק המלכים. קרטר שלח ללורד קרנארבון מברק ובו בישר לו על גילוי הקבר. קברו של תות ענח' אמון שכן מתחת לקברו של רעמסס השישי שמלך באמצע המאה ה-12 לפנה"ס, כ-200 שנה לאחר תות ענח' אמון. קברו של רעמסס השישי נחפר בעבר, ושפוכת הפסולת מהחפירות חסמו את הגישה לקברו של תות ענח' אמון.
ב-26 בנובמבר בנוכחות קרנארבון ובתו החלה הכניסה לקבר. הם נכנסו לגרם מדרגות שהוביל למסדרון שגם הוא היה חסום. קרטר פתח פרצה זעירה לקבר שאפשרה להכניס אור נר, ובעזרת האור ראה קרטר ממצאים רבים מזהב ומשנהב. בשלב זה קרטר עדיין לא ידע אם מצא את הקבר או רק מטמון של ממצאים. הוא הבחין בפתח חתום בין שני פסלי זקיפים. לשאלת קרנארבון אם הוא רואה משהו ענה קרטר.
במשך מספר חודשים עסק קרטר בקטלוג הממצאים מחדר המבוא. ב-16 בפברואר 1923 פתח קרטר את הפתח החתום וגילה שהוא מוביל לחדר קבורה שהכיל את הסרקופג של המלך תות ענח' אמון. בעזרת תמיכתו של מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, עסק קרטר במיון ופינוי הקבר שהכיל אלפי פריטים. התהליך נמשך עד שנת 1932. הממצאים כללו בנוסף לסרקופג, את מסכת המוות של המלך, כס מלכות מפואר, אצבעות תותבות מזהב ותכשיטים רבים. הממצאים לא כללו כל פפירוסים. גילוי הקבר זכה לפרסום בעיתונות ועורר התעניינות בכל העולם.
המשך פעילותו
לאחר גילוי הקבר פרש קרטר מעבודתו כארכאולוג והפך לסוכן במשרה חלקית של אספנים ומוזיאונים. בשנת 1924 ביקר בארצות הברית וערך סדרת הרצאות בעיר ניו יורק ובערים אחרות. ההרצאות ניתנו בפני קהל גדול מאוד שנדבק בקדחת התעניינות בהיסטוריה ובתרבות של מצרים העתיקה. קרטר נפטר בשנת 1939 בגיל 64 מלימפומה בקינגסטון אנגליה. קרטר נקבר בלונדון. על מצבתו נרשמו המילים הבאות:
המוזיאון האתנולוגי באדיס אבבה
המוזיאון האתנולוגי באדיס אבבה הוא מוזיאון העוסק בעיקר באתנולוגיה והשוכן באדיס אבבה, בירת אתיופיה. המוזיאון ממוקם בבניין הארמון ששימש את קיסר אתיופיה היילה סלאסי, השוכן כיום בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת אדיס אבבה מצפון למרכז העיר. המוזיאון שופץ בתחילת המאה ה-21 והוא נחשב לאחד המוזיאונים החשובים והעשירים במדינה. עוד שוכנת במבנה הארמון ספריית המכון ללימודי אתיופיה, ובקומת הקרקע מוצגת תצוגת קבע העוסקת בתולדות המבנה.
בקומה הראשונה תערוכה עשירה של חפצים ומלאכת יד מעשה ידיהן של הקבוצות האתניות השונות החיות במדינה, ואלה מוצגים לפי מפתח נושאי ובהתאם למעגל החיים, החל ממיתוסים דוגמת סיפורה של מלכת שבא, דרך לידה ובגרות ועד המוות. עוד מוצגים בקומה זו חדרי האמבטיה והשינה של הקיסר ותערוכת מטבעות. בקומה השנייה מוצגים אוסף כלי נגינה מקומיים ואוסף עשיר במיוחד של תשמישי קדושה וחפצי דת.
נבחרת אנגולה בכדורגל
נבחרת אנגולה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת אנגולה.
ב-8 באוקטובר 2005, העפילה הנבחרת לראשונה בתולדותיה לגביע העולם בכדורגל, לאחר שסיימה במקום הראשון בבית המוקדמות. במונדיאל 2006 סיימה במקום השלישי, לאחר תצוגה הגונה לנבחרת בגודלה, עם תוצאות תיקו מול נבחרת מקסיקו ומול נבחרת איראן.
אנדריה
אנדריה (באיטלקית: Andria) היא עיר במחוז פוליה שבאיטליה. אנדריה ממוקמת על המורדות המזרחיים של מישור מורג' (Murge), ממש דרומית לברלטה, ליד הרכבת מבארי לפוגיה. העיר היא מרכז חקלאי באזור המפיק יין, שקדים וזיתים. מספר התושבים בעיר (נכון להערכה משנת 2018) הוא כ-100,000.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה המוקדמת של העיר. ההיסטוריה המתועדת שלה החלה עם בואם של הנורמנים במאה ה-11, כאשר פייטרו הראשון, הרוזן הנורמני של טראני הסמוכה, הגדיל וביצר את היישוב הקטין של לוקום אנדרה. העיר עברה לשושלת אנגווין, לאוטו הרביעי (אוטו מברונסוויק), ולמשפחות אורסיני, אקוואוויבה וקראפה. בשנת 1046 מופיע אנדריה כעיר נורמנית. העיר הפכה לבירת דוכסות במאה ה-14. בשנת 1431 נמצאו בעיר שרידיו של הקדוש הנוצרי ריצ'רד מאנדריה ומאז הוא פטרון העיר.
העיר הייתה אחד מהמקומות האהובים על פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והוא בנה בסמוך אליה את קסטל דל מונטה ("מצודת ההר"). המבנה מצטיין בתכנון סימטרי ומדויק, והוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996.
קרן ספרא
קרן ספרא (Edmond J. Safra Philanthropic Foundation) תומכת במפעלי חינוך, דת, רפואה, תרבות, וסיוע הומניטארי ברחבי העולם. הקרן הוקמה על ידי אדמונד ספרא וקרויה על שמו. לאחר פטירתו של ספרא כיהנה אשתו לילי כיו"ר הקרן עד לפטירתה.
פעילות
הקרן תומכת בבנייה ושיפוץ של בתי כנסת במקומות שבהן מצויות קהילות יהודיות. בתי כנסת רבים ברחבי העולם נושאים את שמו של אביו של אדמונד ספרא. רבים מבתי הכנסת הללו מצויים במרכזים יהודיים גדולים ברחבי העולם, אך הקרן תומכת גם בבניית בתי כנסת לקהילות במקומות מרוחקים.
אקנתוסטגה
אקנתוסטגה (שם מדעי: Acanthostega; מילולית: "גג קוצני") הוא סוג של יצור קדום מסדרת האיכתיוסטגאים שחי בתקופת הדבון לפני 365 מיליון שנה. יצור זה היה מעין צורת מעבר בין הדגים לבעלי ארבע רגליים. מאובניו נמצאו בגרינלנד.
מאפיינים
היצור הקדום הגיע לאורך 60 ס"מ ודמה מעט במראהו לסלמנדרה. הוא היה בעל 4 גפיים דמויי-סנפירים שאיתם שחה אך גם יכל לעלות ליבשה והיה בעל זימים ובעל ריאות לא מפותחות, שעזרו לו לנשום ביבשה. היו לו לסתות גדולות ושטוחות בעלי שיניים חזקות בחלק החיצוני של פיו ועוד שיניים בחלק האחורי של הלסת, מאפיין המתאים יותר ללסתות של חולייתני יבשה וכן היה בעל שרירי צוואר. לא ברור אם הוא יכל לשרוד מחוץ למים לזמן רב והוא חי כנראה רק בביצות ובאגמים של גרינלנד הקדומה שהיו חמימים בהרבה מאשר כיום.
היצור היה טורף מיימי שניזון מדגים ויצורים דומים והתפתח לצורות מתקדמות יותר של חולייתני יבשה.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק המחשב עולם היורה: המשחק.
דוד ויצטום
דוד וִיצְטוּם (נולד ב-17 בינואר 1948) הוא מגיש ועורך חדשות בטלוויזיה וברדיו. זוכה פרס סוקולוב לתקשורת האלקטרונית לשנת 2009.
ביוגרפיה
אביו, יעקב ויצטום, עלה לארץ ישראל מברלין, גרמניה. הוא ואחיו, דודו של דוד ויצטום, היו היחידים ממשפחתם הגדולה ששרדו בשואה. אמו הייתה מתילדה פריש, שמשפחתה הגיעה מרוסיה לצ'רנוביץ שבאוקראינה ומשם עלתה לישראל. הוריו נישאו בתל אביב.
כשהיה ויצטום בגיל שנתיים עברה המשפחה לשכונת אחוזה על הכרמל בחיפה. הוא למד בבית הספר הריאלי, ובמקביל למד מוזיקה בקונסרבטוריון של חיפה, ונגינה בצ'לו אצל עוזי ויזל בתל אביב ונתן אלמוסנינו בחיפה. ויצטום ניגן ברביעיית מיתרים בהדרכת פרופ' צבי רוטנברג. ב-1964 הצטרף לתזמורת הגדנ"ע, ויצא עמה שלוש פעמים למסעות קונצרטים בחו"ל. ב-1964 יצאה התזמורת לחודשיים בארצות הברית ובקנדה; ב-1966 יצאה התזמורת לבלגיה, צרפת והולנד, שם זכה ויצטום עם שאר הנגנים בפרס "נבל הזהב" של מלכת הולנד, יוליאנה; ובשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, יצאה התזמורת למסע ארוך באירופה ובאמריקה, יחד עם הקומיקאי האמריקני-היהודי דני קיי. בנוסף לנגינתו בתזמורת היה ויצטום צ'לן בתזמורת הקאמרית חיפה, והשתתף כמלחין בשבוע המוזיקה הישראלית בשנות לימודיו בבית הספר.
שריר הדלתא
שריר הדלתא, דלטואיד (TA: Musculus deltoideus) הוא שריר עבה וחזק העוטף את הכתף ונותן לה את צורתה המעוגלת. שמו ניתן לו על צורתו דמוית המשולש, בדומה לאות היוונית דלתא. הדלתא הוא שריר עיקרי של הזרוע, חיבורו לעצם הזרוע מצד אחד ולעצמות חגורת הכתף בשלושה כיוונים (לפנים, לצד ולאחור) מצד שני מאפשרים לשריר להניע את הזרוע לכיוונים רבים ושונים.
תיאור
לשריר הדלתא שלושה חלקים המכונים לפי מיקומם ביחס לעצם הזרוע: החלק הקדמי, החלק האמצעי והחלק האחורי. תחילתם של כל החלקים בעצמות חגורת הכתף. החלקים השונים מניעים את הזרוע בהתאם לחיבורם. מכל מקורות השריר המפורטים, מתכנסים סיבי השריר לחיבור אחד לגבששת הדלתא של עצם הזרוע.
דוד ויצטום
ביוגרפיה
בשנים 1969–1972 למד ויצטום לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית. לאחר שסיים את התואר למד בקולג' אירופה בברוז', בלגיה לתואר בלימודים אירופיים גבוהים, וסיים ב-1974. בין 1974 ל-1977 למד לתואר בפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. ויצטום למד גם במגמת תאורטיקנים באקדמיה למוסיקה בירושלים.
שריר הדלתא
עצבוב
שריר הדלתא מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים החמישי והשישי (C5, C6) דרך עצב השחי (Nervus axillaris).
דוד ויצטום
ביוגרפיה
ב-1971 עבד כעורך וככתב בחדשות קול ישראל, ובזמן לימודיו בחו"ל שימש ככתב פרילאנסר בבלגיה ובריטניה. בשובו לישראל ב-1977 שימש כעורך "יומן השבוע" ברדיו, בהגשת יצחק רועה. תוכנית זו זכתה בפרס מנהל הרדיו. ויצטום ערך גם תוכניות מוזיקה קלאסית ומהדורות חדשות. בין 1982 ל-1985 שימש ככתב רשות השידור באירופה; הוא שידר מבירות אירופה השונות, כולל במוסקבה, שם היה במאי 1985 הכתב הישראלי הרשמי הראשון שקיבל אשרת כניסה ורשות לדווח.
עם שובו לישראל עבר לטלוויזיה הישראלית, שם שימש בשנים 1987–1991 כעורך חדשות החוץ בחטיבת החדשות וכיוצר, עורך ומגיש התוכנית "רואים עולם" (ששודרה לראשונה ב-20 באוגוסט 1988); התוכנית זכתה פעמיים בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור, כתוכנית האהובה ביותר על צופי הטלוויזיה בתחום החדשות. ב-1987 כתב בשבועון "כותרת ראשית". בשנים 1991–1994 שימש כפרשן לענייני חוץ בעיתון "ידיעות אחרונות" וכשדר טלוויזיה בתוכניות שונות מערוץ 2 הניסיוני דאז ועד למגיש "ערב חדש".
כמו כן ביים סרטים תעודיים. בין היתר, השתתף ביצירת סדרת הטלוויזיה "פה-לן-יה" – אלף שנות יהדות פולין, כמגיש ומראיין, עם הבמאי אמנון טייטלבאום. הוא ביים גם סרטים תיעודיים אחרים, ובהם שניים בנושא היהודים עולי גרמניה (ה"ייקים") בישראל, והסרטים "לעצור את הרגע החולף" ו"נהריאדה", בהפקת המוזיאון לתולדות היהודים דוברי הגרמנית בתפן. בשנת 1994 שב ויצטום לטלוויזיה כעורך ומגיש תוכניות חדשות, ולאחר חודשים מספר יצר בצוותא עם עמנואל הלפרין את התוכנית "מהיום למחר", שאותה ערך והגיש, ובמקביל שימש כעורך ושדר בחטיבת החדשות, פרשן לעניינים אירופיים, וכעורך תוכניות כ"העולם בעיני עצמו" (דוקומנטציה מן העולם) ו"אופרה אחרת", תוכנית תרבות. החל משנת 2000 הוא מגיש את התוכנית "גלובוס", אותה עורך אורן נהרי.
משנת 1995 מלמד ויצטום כמורה מן החוץ בחוגים להיסטוריה ותקשורת באוניברסיטה העברית, בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה הפתוחה. בשנים 1999–2002 השלים תואר שני בחוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית בהדרכתו של פרופ' אברהם דיסקין ופרופ' משה צימרמן. נושא התזה היה "דמות גרמניה בטלוויזיה הישראלית בשנים 1989–1993". באותן שנים שימש גם כחבר הנהלה (בהתנדבות) באגודה הישראלית ליחסי חוץ, במכון ליאו בק, במכון למוזיקה ישראלית וכחבר הוועדה הבין-ממשלתית ליחסי גרמניה–ישראל שהוקמה בשנת 2008. במאי 2012 ירדה התוכנית "מהיום למחר" מלוח המשדרים לאחר 18 שנה, ויצטום החל להגיש את "ערב טוב ישראל" לצד מיכל רבינוביץ'.
דוד ויצטום נשוי לציפורה, עורכת ב"קול המוסיקה", אב לשני ילדים. מתגורר במבשרת ציון. אחותו היא ד"ר ארנה רז. בן דודו הוא הפסיכיאטר פרופ' אליעזר ויצטום.
עיקור של נשים אינדיאניות
עיקור בכפייה היה הליך שנעשה על ידי שירות הבריאות האינדיאני (באנגלית: IHS- Indian Health Service) ורופאים אשר שיתפו פעולה עם ה-IHS. העיקור נעשה לנשים אינדיאניות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. רופאי ה- IHS עיקרו נשים אינדיאניות בכפייה פיזית או בכפייה לא מודעת תוך שימוש במגוון טכניקות כדי לעקר אותן ללא הסכמתן. הטקטיקות כללו אי-מסירת המידע הדרוש לנשים בנוגע לתהליך העיקור, שימוש בכפייה לקבלת חתימות על טופסי ההסכמה מדעת, טופסי הסכמה פסולים והיעדר תקופת המתנה מתאימה (לפחות שבעים ושתיים שעות) בין חתימת טופס הסכמה וההליך הכירורגי. בשנת 1976, משרד החשבונאות הכללי של ארצות הברית מצא כי ה- IHS עיקרו 3,406 נשים ילידות אמריקה בשנים 1973 ו- 1976, כולל עשרים ושלוש נשים שהיו מתחת לגיל עשרים ואחת; מה שהיה בניגוד לתקנות המחלקה לבריאות ורווחה. הממצאים הראו כי 25%-50% מהנשים האינדיאניות עברו עיקור בשיטות שונות, אולם השיטות העיקריות היו קשירת חצוצרות או כריתת רחם.
שיטות עיקור
נעשה שימוש בשיטות עיקור קבועות וגם הפיכות, עם זאת כריתת רחם וקשירת חצוצרות היו שתי שיטות העיקור העיקריות. כריתת רחם היא פרוצדורה נפוצה המשמשת לעיקור נשים כאשר הרחם מוסר דרך הבטן או הנרתיק של הנשים. פעולה זו שימשה לעיקור נשים אינדיאניות בשנות ה -60 וה -70 של המאה ה-20 בארצות הברית. שיטת עיקור נפוצה נוספת הייתה קשירת חצוצרות, הליך עיקור בו החצוצרות של האישה נקשרות, נחסמות או נחתכות. עבור נשים רבות הליכים אלו נעשו ללא הסכמה. כתוצאה מכך רופאים קיבלו פניות רבות לצורך הליכים כמו השתלת רחם.
אחת מצורות העיקור האחרות בהן נעשה שימוש נקראת קווינאצרין (באנגלית: Quinacrine), תרופה שבדרך כלל משמשת לטיפול במלריה, אך ניתן להשתמש בה גם לעיקור לא כירורגי. שיטה זו הייתה צורה נוספת של עיקור קבוע, בה כמוסות מוכנסות לרחם ומשמידות את רירית החצוצרות. בנוסף, היו שתי צורות עיקור הפיכות עיקריות בהן נעשה שימוש: דפו-פרוברה (באנגלית: Depo-Provera)  ונורפלנט (באנגלית: Norplant). דפו פרוברה שומשה בעיקר על נשים אינדיאניות עם מוגבלות שכלית לפני שהיא קיבלה אישור מטעם ה-FDA בשנת 1992. נורפלנט, או בשמו השני ג'נס הוא התקן תוך-רחמי שקודם על ידי ה- IHS, ושווק על ידי חברת ווית פרמצבטיקה (אשר נתבעה בגלל אי גילוי מספק של תופעות לוואי כולל דימום לא סדיר, כאבי ראש, בחילה ודיכאון). תופעות לוואי של שתי שיטות עיקור אלו כללו הפסקת המחזור החודשי ודימום מוגזם.
על פי נתוני הסקר הלאומי לגידול משפחות בשנת 2002, מכון הבריאות האינדיאני העירוני מצא כי בקרב נשים המשתמשות באמצעי מניעה, השיטות הנפוצות ביותר בהן השתמשו נשים אינדיאניות עירוניות וילידות אלסקה בגילאי 15-44 היו עיקור נשי (34%), גלולות למניעת הריון (21%) וקונדומים (21%). אולם בקרב הנשים הלבנות לבנים ממוצא לא-היספני, השיטות הנפוצות ביותר היו גלולות למניעת הריון (36%), עיקור נשי (20%) וקונדומים זכריים (18%).
היסטוריה של עיקור באמריקה
השימוש באאוגניקה כדי לשלוט בשיעור הילודה של "הלא כשירים" זורז על ידי כתביו של פרנסיס גלטון, והתמקד בשאלה כיצד להשתמש בגנטיקה כדי להשביח את המין האנושי.תורת האאוגניקה הפכה פופולרית יותר ויותר במהלך המאה העשרים ובשנת 1907, אינדיאנה הייתה המדינה הראשונה באמריקה שהתירה עיקור אאוגני לפי חוק. העיסוק של עיקור אאוגני הפך לנורמלי ובמשך עשרים השנים העוקבות חמש עשרה מדינות נוספות יחוקקו חוקים דומים לחוק שמתיר עיקור אאוגני באינדיאנה.
פסק דין באק נגד בל מ -1927 אישר את חוק העיקור האאוגני בווירג'יניה, במקרה זה דנו בסיפורן של שלוש נשים לבנות ממשפחת באק; אמה, קארי וויויאן. שלוש הנשים נחשבו לאטיות מה שתמך באמונה האאוגנית לפיה תכונות כמו פיגור הן תורשתיות; הלוביסט של האאוגניקה זכה בתיק זה וקארי באק עוקרה. השופט אוליבר וונדל הולמס קבע כי יש לעקר את קארי באק בנימוק כי, "עדיף יהיה לכל העולם שבמקום שנחכה להוצאתם להורג של הצאצאים הפושעים המנוונים, או במקום שנאפשר להם לגווע ברעב בשל איוולתם, שהחברה תמנע מאלה שאינם כשירים להעמיד צאצאים דומים להם. העיקרון לפיו סנקציה של חיסון חובה רחבה מספיק כדי לכסות את הליך קשירת החצוצרות. [...] שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר." מקרה זה, בשילוב הציטוט של השופט הולמס מלמד על הלך הרוח של אנשים באותה תקופה. יתרה מזאת, מקרה זה אישש את האמונה כי תכונות לא רצויות כמו פיגור, עוני וחוסר מוסריות עוברות בירושה, ולכן עיקור האם יוביל לכך שתכונות בלתי רצויות אלו יושמטו בסופו של דבר מהחברה. במהלך שנות ה-60 וה-70 הלך והתגבר נוהג העיקור והתבסס כאמצעי לגיטימי למניעת הריון.
תלות האוכלוסייה האינדיאנית בממשל
נשים אינדיאניות לא היו היחידות שעברו עיקורים בכפייה; נשים שחורות ונשים עניות נפגעו גם הן מפרקטיקות אלו. בשנות ה-70, ממשלת ארצות הברית אילצה את האינדיאנים לעבור לשמורות או להתמקם מחדש באזורים עירוניים ללא תמיכה נאותה, מה שהוביל לכך שאינדיאנים רבים נאבקו בעוני. בנוסף, אוכלוסיית ילידי אמריקה הצפונית הייתה תלויה בארגונים ממשלתיים כמו שירות הבריאות האינדיאני, המחלקה לבריאות (באנגלית: Department of Health), חינוך ורווחה (באנגלית: Education and Welfare) והלשכה לענייני אינדיאנים (באנגלית: Bureau of Indian Affairs). שירות הבריאות האינדיאני (IHS) היה ספק שירותי הבריאות העיקרי שלהם. התלות הגבוהה של האוכלוסייה האינדיאנית בארגונים הממשלתיים לקבלת שירותי הבריאות הפכה אוכלוסייה זו כנוחה לפגיעה וניצול ונשים מקהילות אלו ועברו עיקור בכפייה בשיעור גבוה יותר מנשים מאוכלוסיות אחרות.
תפיסה של עיקור כאמצעי מניעה מועדף לנשים אינדיאניות בקרב רופאי ה-IHS
אין שום עדות לכך ששירותי הבריאות האינדיאנים הורו באופן ספציפי לעובדיהם לעקר נשים אינדיאניות. מעבר לכך, רופאי שירות הבריאות האינדיאני לא נהנו מכל תועלת כלכלית מעיקור נשים אינדיאניות. עובדות אלה מרמזות על גורמים חברתיים ותרבותיים שגרמו לרופאי ה-IHS לעקר נשים אינדיאניות. כאמור, במהלך שנות ה-60 וה-70 העיקור נתפס כאופציה העדיפה לסוג של אמצעי מניעה. יתר על כן, רופאי ה-IHS האמינו בתכנון משפחה שתואם לדפוס שמאפיין את מעמד הביניים. למשל, למשפחה יהיו שני ילדים ואישה צריכה להינשא כדי להרות. עמדתם של רופאי ה-IHS לפיה משפחות אינדיאניות רוצות את אותו מבנה משפחתי המאפיין משפחות לבנות ממעמד הביניים הובילה להתפשטות ההתעללות על ידי העיקור הכפוי.
אמונות שגויות ושליליות כלפי נשים אינדיאניות
בשנות ה-70 סטריאוטיפים שליליים על נשים אינדיאניות תרמו לאמונה השולטת בקרב רופאים לבנים, לפיה נשים אינדיאניות לא מסוגלות להגביל את מספר הילדים שהן יולדות או להשתמש באמצעים למניעת הריון באופן יעיל ואפקטיבי. במצב כזה, ובהתאם לתפיסה של האדם הלבן לגבי תכנון משפחה ממעמד הביניים, עיקור נתפס כצורה הטובה ביותר למניעת הריון. כאשר הרופאים נשאלו אם יעקרו את מטופליהם הפרטיים, רק 6% אמרו שעיקור היא אפשרות ברת קיימא. ניתן לראות מהנתונים הסטטיסטיים את העמדות השונות של הרופאים בהתאם למצב הסוציו-אקונומי של המטופלות שלהם.
ההשפעה של העיקור
ההשפעה הישירה של מהלך עיקור הנשים האינדיאניות הייתה ירידה משמעותית בגודל אוכלוסיית האינדיאנים. בשנות ה-70 שיעור הילודה הממוצע של נשים אינדיאניות היה 3.7; עם זאת, בשנת 1980 הוא ירד ל-1.8. בין 1960 ל-1970 לפחות 25% מהנשים האינדיאניות בין הגילאים 15-44 עוקרו. המשמעות היא שלפחות רבע מהנשים האינדיאניות לא יכלו להיכנס להריון גם אם היו רוצות ומסוגלות.
נורמה ג'ין סרינה
בשנת 1970 נורמה ג'ין סרינה (באנגלית: Norma Jean Serena), אישה ממוצא אינדיאני, פנתה לבית המשפט וטענה כי העיקור שעברה מהווה הפרה של זכויותיה האזרחיות. טענתה המרכזית הייתה שהיא לא עוקרה מסיבות רפואיות, כפי שרופאיה גרמו לה להאמין אלא בגלל מצבה התרבותי והכלכלי. סרינה, אישה אינדיאנית ואם לשלושה ילדים, הייתה קורבן להתעללות באמצעות עיקור שבוצע בשנת 1970. סרינה לא זכרה שחתמה על טופס ההסכמה מדעת (טופס אשר לא סופק במהלך המשפט). "הסכמה" מפוקפקת זו ניתנה על ידי גברת סרינה יום לאחר שעובדי הרווחה הוציאו את ילדיה מהבית תחת יומרות שהוגדרו לאחר מכן על ידי המושבעים כשקריות.
במשפט הצהיר השופט כי לא הייתה שום סיבה להסרת ילדיה על ידי מערכת הרווחה, והוטל על המערכת להחזיר לה את המשומרת על ילדיה. מאז התברר כי בפועל לא היה בסיס רפואי להליכי העיקור שבוצעו. קטע מתוך "הצהרת הצורך בעיקור טיפולי" מתוך התיק של סרינה בבית החולים מאושש את טענתה של סרינה; "אנו מוצאים מהתבוננות ובדיקה של נורמה סרינה שהיא סובלת מהמחלה הבאה של המצב ... 'סיבות חברתיות-כלכליות' ... וכי לדעתנו, הריון נוסף לא יהיה ראוי. לכן אנו סבורים כי יש צורך לבצע את העיקור הרפואי." מקרה זה משקף היסטוריה מוכתמת של התעללות על ידי עיקור שבוצעה על נשים אינדיאניות, כאשר הערכה אחת משנת 1979 קבעה כי בקרב אוכלוסייה של 800,000 ילידים, 42% מהנשים בגילאי הפוריות עוקרו.
ג'ין וויטהורס
בשנות ה-70 ג'ין וויטהורס (באנגלית: Jean Whitehorse) סבלה מדלקת תוספתן חמורה והובהלה לבית החולים של שירות הבריאות האינדיאני בגאלופ, ניו מקסיקו. כמה שנים לאחר מכן, היא גילתה כי הרופאים ביצעו הליך של קשירת חצוצרות במהלך הניתוח ללא הסכמתה. "סבלתי מכאבים חזקים מאוד כשהגעתי לבית החולים; לפני הכניסה לניתוח הם נתנו לי צרור של ניירות שאני צריכה לחתום עליהם. הם מעולם לא הסבירו לי כלום; לא היה לי מושג שאני נותנת להם אישור לעקר אותי... לאחר הניתוח ניסיתי להביא עוד ילדים לעולם, אבל התקשיתי להיכנס להריון, אז הלכתי למרפאת ה-IHS. וזה היה הרגע בו הם אמרו לי מה הם עשו לי." לוויטהורס יש בת אחת, שנולדה לפני קשירת החצוצרות. מבוישת, וויטהורס לא דיברה על הניתוח במשך תקופה ארוכה. "באותה תקופה חשבתי שאני היחידה שזה קרה לה ... לא היה למי לפנות, אף אחד לא הבין, אז התחלתי לשתות ולהזניח את הילדה היחידה שלי ... אני חושבת שהרבה נשים אינדיאניות לקחו את סוד העיקור שלהן לקבר."
חלוקת דפו פרוברה ליוצאות אתיופיה בישראל
בשנות ה-90, דפו פרוברה היה אמצעי הורמונלי למניעת היריון שניתן במרפאות הג'וינט שבאתיופיה, הניתן באמצעות זריקה לשריר ומעכב את הביוץ ברחם למשך כשלושה חודשים. הזריקה יעילה במניעת היריון ועלותה נמוכה, אולם היא גורמת לתופעות לוואי שליליות כגון דלדול עצם והחמרת נטיות דיכאוניות. לפיכך ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים, אם קיימות חלופות בטוחות יותר. על אף זאת, כשישים אחוז ממקבלות התרופה בישראל הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה, אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז. בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל חלופות כגלולות או התקן תוך רחמי. על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, איימו על מועמדות לעלייה כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא יקבלו את הזריקה. בחודש ינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה. במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות כאשר יש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול. גמזו הורה גם כי מרשם יינתן רק לאחר שיחה עם המטופלת בה יובהר המניע לבחירה באמצעי מניעה זה. יש הטוענים כי בכך מודה משרד הבריאות כי העדפה גורפת לדפו פרוברה עבור נשים ממוצא אתיופי הייתה נוהל מקובל בקופות החולים.
שפה קריאולית
שפה קְרֵיאוֹלִית היא סוג של שפה טבעית, שהתפתחה מתמהיל של שתי שפות או יותר, שפה מעורבת או היברידית, אך הפכה לנבדלת מהן במידה מספקת כדי להיחשב לשפה עצמאית. שפות קריאוליות מתפתחות משפות פידג'ין, אשר הן לרוב בעלות דקדוק פשוט. שפות פידג'ין משמשות בעיקר לצורך תקשורת בין דוברי שפות שונות, והן אינן שפות אם של דוברים; שפות קריאוליות הן בעלות דקדוק מורכב ועקבי ככל שפה טבעית, והן החליפו, חלקית או באופן מלא, אחת או יותר מהשפות שקדמו להן בחיי היומיום. הן כוללות על פי רוב יסודות לשוניים, כגון מבנים תחביריים ותכונות פונולוגיות, שלא נמצאו בשפת הפידג'ין שקדמה להן.
שפות הפידג'ין שמהן נוצרות שפות קריאוליות מתפתחות מעירוב של שתי שפות לפחות, ובדרך כלל שלוש או יותר. הללו כוללות על פי רוב שפה אחת של קבוצה חברתית שלטת, כגון שפותיהן של המדינות הקולוניאליות האירופאיות, ומספר שפות של אוכלוסיות חלשות, כגון אוכלוסיות ילידיות או קהילות של עובדים זרים. במרבית המקרים, עיקר אוצר המילים של השפה הקריאולית מקורו בשפתה של הקבוצה השלטת.
שפות קריאוליות קיימות (או התקיימו בעבר) ביבשות האמריקניות, באפריקה, בדרום ובדרום-מזרח אסיה, בסין, בהודו ובאיי האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי. נהוג לסווגן בהתאם לשפות שתרמו להן את אוצר המילים הרב ביותר. רוב השפות הקריאוליות מבוססות על פורטוגזית, צרפתית, אנגלית והולנדית. קיימות (או התקיימו בעבר) גם שפות קריאוליות המבוססות על גרמנית, ספרדית, דנית, מלאית, ערבית, ועל שפות אפריקאיות.
קיימות גם שפות (למשל, שפת הסָנְגוֹ) אשר החוקרים חלוקים בדבר סיווגן כשפות קריאוליות, כשפות פידג'ין או כשפות עצמאיות שעברו תהליך התפתחות רגיל, אשר כלל שאילה מסיבית של מילים לועזיות.
קריאוליזציה
"קריאוליזציה" היא שם התהליך שבו הופכות שפות פידג'ין לשפות קריאוליות. מקובל לטעון ששפות קריאוליות נוצרות מכיוון שמנגנון רכישת השפה של ילדים בסביבה דוברת פידג'ין מעבד את החומרים הלשוניים הבלתי עקביים שהוא קולט ויוצר מהם מערכת לשונית יציבה, שתואמת את מערכת העקרונות של הדקדוק האוניברסלי ומתפקדת כשפת אנוש לכל דבר. במילים אחרות: תוך דור אחד, ילדים שגדלים בסביבה של דוברי פידג'ין יוצרים מתוך הערבוביה הלשונית שסביבם שפה חדשה, טבעית, בעלת דקדוק עצמאי.
דה-קריאוליזציה
לעיתים קורה שלאחר היווצרותה של שפה קריאולית מתרחש תהליך של דה-קריאוליזציה: אם לצד דוברי השפה הקריאולית חיים דוברי שפתה של השכבה החברתית השלטת, דוברי השפה הקריאולית עשויים לתפוש את שפתם כשפה משובשת והם ישתדלו "לתקן" את שפתם ולהתאימה לשפתה של הקבוצה השלטת. בסופו של התהליך עשויה השפה הקריאולית להשתוות לשפת השכבה החברתית השלטת ולאבד את מעמדה כשפה עצמאית.
התקשרות לצדיק
התקשרות לצדיק או דבקות בצדיק היא אחד מערכי היסוד של תנועת החסידות והיא היוצקת תוכן במעמד הצדיק החסידי, האדמו"ר, בקרב חסידיו.
בהיבט זה של פועלו הציבורי, להוציא עבודתו האישית בעבודת ה', מהווה הצדיק חוליה מקשרת בין הקדוש ברוך הוא לבין קהל החסידים; דרכו מואצלים השפע והחיות מן השמים אל נשמות החסידים, ודרכו עולות תפילות ומצוות החסידים הדבקים בו, בצורה שלמה יותר, לפני כסא הכבוד.
מקורות הרעיון והתקבלותו
עקרונות הרעיון לפיו בדבקות לרב, מקבל התלמיד משהו ממעמדו הרוחני של הרב ודבק בנשמתו, הופיעו כבר בכתבי הוגים יהודיים מוקדמים. רדב"ז (מצרים, המאות ה-15–16) כתב:.
אחת החסידויות הבולטות בנושא זה היא חסידות ברסלב. רבי נחמן מברסלב אף דרש מחסידיו לצורך התקשרות מושלמת בצדיק לשלול מעצמם כל דעה אישית:. כמו כן בולטות בנושא זה חצרות רוסיה כמו חצרות בית רוז'ין, חצרות צ'רנוביל וחסידות קרלין.
כנגדן, בחסידות חב"ד הקפידו על איזון בין התקשרות לצדיק לצורך השגות רוחניות לבין חובתו של החסיד האינדיבידואל לעבודת ה' עצמית, אך גם לפי תפיסת חב"ד הצדיקים הם הראש והמוח של ההמון, וההמון יונק מהם את כוחו ודבק דרכם באלוהות, ולכן ההתקשרות לצדיק, "התקשרות" בלשון המקובלת בחב"ד, היא מוכרחת המציאות. בלשונו של בעל התניא:.
כאשר למד רבי שניאור זלמן מלאדי אצל המגיד, היה, במצוות המגיד חברותא של רבי אברהם המלאך, הוא לימד את המלאך "נגלה", והמלאך לימד אותו "חסידות" ויש שראו ברבי שניאור זלמן תלמיד חבר של המלאך. ר' אברהם המלאך, כבנו של מנהיג החסידות כאב את ירידת האידיאה החסידית, ולכן פיתח יחד עם רעיו תלמידי אביו את רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני. בספרו "חסד לאברהם" (צ'רנוביץ שנת ה'תרי"א) ניתן למצוא הרבה אזכורים למוטיב מרכזי זה, כאשר הוא קורא להמוני העם להתקשר אל הצדיק כאמצעי לביאת המשיח.
התנגדות
לתפיסה זו קמה ביקורת מתוך העולם היהודי, המתנגד הגדול היה רבי חיים מוולוזי'ן שכתב בספרו נפש החיים את התנגדותו לעניין ההתקשרות. הרב גדליה קעניג טען בקונטרס בשם חיי נפש כי ההתקשרות שעליו רבי חיים מוולוז'ין התנגד היא התקשרות אחרת ולא זו שחסידי ברסלב נוהגים לומר קודם כל תפילה "הריני מקשר את עצמי בתפילתי לכל הצדיקים האמתיים שבדורנו ולכל הצדיקים שוכני עפר קדושים אשר בארץ המה"
כותב הרב אברהם יצחק הכהן קוק שצריך להיזהר בעת שנדבקית בצדיק, כי נדבקים בכל אישיותו, ביתרונות ובחסרונות כאחד:.
התקשרות התפילה לצדיק
התקשרות התפילה לצדיק עניינה היא לשייך את תפילתו ביחד עם תפילת הצדיק. ההתקשרות נעשית גם קודם התפילה מתוך כוונה או אמירה שמתפלל על דעתו וכוונתו של הצדיק. וגם בעת התפילה שמכוון כי תפילתו בהתחברות ובהכללות אל הצדיק כדי שהוא ישלים ויתקן את התפילה,
התפילה מהותה שבח והודאה לבורא ושאלת צרכיו של האדם הפונה בתחינתו ובבקשתו אל האל לבדו ולא לזולתו אבל כל תפילה בתכליתה פועלת כמזון רוחני לתקן לייחד ולהאיר העולמות העליונים ולכלול נפשות ישראל יחד בשורש נשמת כלל ישראל והיא חלק מבניית קומת השכינה, וגודל השפעת והליך התיקון שנעשה על ידי התפילה תלויה בזכות טהרת הלב והמחשבה. משימת הצדיק היא לשפר להשביח את התפילה ולאחדה ולכרוכה עם שאר תפילות ישראל ולהעלותה למקומה.
מקורות לרעיון התקשרות התפילה להצדיק
רבי יהונתן אייבשיץ:
רבי חיים יוסף דוד אזולאי
רבי משה קורדבירו:
החתם סופר:
הבן איש חי:
רבי חיים ויטאל:
הרש"ש:
הרב יעקב ישראל קנייבסקי:
רבי נחמן מברסלב
רבי נתן מברסלב:
ובליקוטי תפילות הוא מתפלל
רבי אברהם בן רבי נחמן
רבי משולם פייביש מזבריז':
שאן הדר
שאן הדר (באנגלית: Sian Heder; נולדה ב-23 ביוני 1977) היא במאית ותסריטאית אמריקאית, זוכת פרס אוסקר.
תחילת דרכה
הדר נולדה בקיימברידג', מסצ'וסטס, שבארצות הברית למאגס האריז ולאג'וס הדר, שניהם אמנים שהיגרו לארצות הברית – אמה מוויילס, אביה מהונגריה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה קרנגי מלון.
קריירה
לאחר סיום הלימודים, הדר עברה להוליווד כדי להיות שחקנית ותסריטאית בעת שהתפרנסה בעבודה עבור סוכנות אומנות. בסוכנות, היא עשתה בייביסיטר עבור אורחים עם ילדים השוהים בבית מלון יוקרתיים. היא השתמשה בחוויות אלה בתור השראה לסרט הקצר הראשון שלה, ולסרטה המאוחר יותר, "טלולה".
בתחילת 2005, התסריט של הסרט הקצר "אמא" היה אחד מתוך שמונה סרטים שנבחרו לקבל את המענק היוקרתי מטעם סדנת הבמאיות של מכון הסרטים האמריקאי. הסרט, הראשון שהדר כתבה וביימה, זכה בפרס חבר המושבעים בקטגוריית "הסרט העלילתי הקצר" בפסטיבל הסרטים של פלורידה. "אמא" גם כובד בתחרות Cinéfondation של פסטיבל קאן, וגם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל.
בשנת 2010, זכתה הדר בפרס פיבודי, יחד עם עמיתיה התסריטאים בסדרה עתירת השבחים האמריקאית, "גברים בגיל הזה". ב-2011 היא כתבה וביימה קומדיה קצרה, Dog Eat Dog (A Short Tale) בכיכובו של זאכרי קווינטו כדי להעלות את המודעות לאימוץ חיות. הסרט זמין לצפייה ביוטיוב. היא כתבה בעונות 1–3 של סדרת נטפליקס המקורית "כתום זה השחור החדש", ואז לקחה הפסקה מהתוכנית כדי לביים את סרטה "טלולה".
הסרט "טלולה" יצא בשנת 2016, בכיכובם של אליוט פייג' ואליסון ג'אני. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2016. נטפליקס רכשה את הזכויות העולמיות לסרט, והעלו אותו לצפייה ביולי 2016. הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
בין השנים 2017–2019, ביימה הדר שני פרקים של סדרת הטלוויזיה GLOW, המספרת על היאבקות נשים מקצועית בשנות ה-80.
בשנת 2020 ביימה וכתבה פרק בודד מתוך סדרת האנתולוגיה "אמריקה הקטנה" שנוצרה על ידי קומייל ננג'יאני ומשודרת בשירות אפל TV פלוס. ב-2022 היא כתבה אף את פרק הבכורה של העונה השנייה.
באוגוסט 2021 יצא סרטה CODA אודות נערה מתבגרת שהיא ילדה להורים חירשים (בקיצור CODA). הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר והדר זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
חיים אישיים
הדר נשואה לשחקן והמפיק דייוויד ניוסום, איתו יש לה שני ילדים.
מעגל היברידי
מעגל היברידי הוא מעגל חשמלי המורכב ממספר רמות שונות של רכיבים; מעגלים מודפסים, מוליכים למחצה, נגדים, קבלים וכו'. לרוב בגדלים מיניאטוריים. מעגל היברידי לרוב מוכמס בתוך אפוקסי.
בימים המוקדמים של הטרנזיסטורים, שימש המונח גם לתיאור מעגל שבו מצויים גם שפופרות ריק וגם טרנזיסטורים.
רוטב תיבול
חלק מרטבי התיבול יכולים לשמש הן כתבלין בזמן הבישול והן כרוטב לצד המנה, בזמן ההגשה. לדוגמה, רוטב סויה משמש כרוטב תיבול לצד סושי, וגם כרכיב בעת הכנת ירקות מוקפצים סיניים.
בין רטבי התיבול הנפוצים נמנים איולי,, חרדל, קטשופ, מיונז, טבסקו, סיראצ'ה ורוטב סלסה.
ברשתות של מזון מהיר וטייק אווי מקובל לספק רטבי תיבול במנות חד-פעמיות.
הגדרה
ההגדרה לרוטב תיבול משתנה בשפות שונות. המילה "קונדימנט" משמשת בכמה שפות כמילה נרדפת למושג "תיבול", ומתייחסת גם לתבלינים יבשים, עשבי תיבול, מלח בישול ופלפל שחור. גם גבינות נחשבות לקונדימנט בחלק ממדינות אירופה. בחלק מההגדרות, ממקדים את ההגדרה ל"רכיב או רכיבי אוכל מוכנים, הכוללים תבלין אחד או יותר", המתווספים לאוכל לאחר הליך הבישול כחרדל, קטשופ או.
היסטוריה
תבלינים היו ידועים ברומא העתיקה, הודו העתיקה, יוון העתיקה וסין העתיקה. הרומאים הכינו את ציר הדגים גארום על ידי התססת דגים מרוסקים במלח עד שהפכו לנוזל המכיל חומצה גלוטמית ששימשה לשיפור טעם המזון. תהליך זה הוביל לשגשוג תעשיית התבלינים. אפיציוס, ספר בישול המבוסס על מטבח מהמאה הרביעית והחמישית, מכיל קטע העוסק אך ורק בתבלינים.
22 בינואר
22 בינואר הוא היום ה-22 בשנה, בשבוע ה־4 בלוח הגריגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 343 ימים (344 ימים בשנה מעוברת).