cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרמניה המזרחית
כלכלה
מאמצע שנות ה-70 החל להידרדר מצבה הכלכלי של גרמניה המזרחית (כמו כל המדינות של הגוש הקומוניסטי) בגלל חוסר יעילות, ביורוקרטיה מכבידה, חוב חיצוני הולך ותופח ומחסור בחומרי גלם (מכרה הפחם האחרון במדינה נסגר ב-1977). בסוף שנות ה-80 עברה מזרח אירופה שינויים מרחיקי לכת ובהם ליברליזציה כלכלית. גרמניה המזרחית לא עברה זאת עקב התנגדות של אריך הונקר, שליט הרפובליקה באותן שנים. ב-1990 גרמניה המזרחית זנחה את השיטה הכלכלית שלה לטובת איחוד עם גרמניה המערבית.
תחבורה ותקשורת
גרמניה המזרחית ירשה מערכת תחבורה הרוסה מגרמניה הנאצית. אף על פי שהתחבורה על כלל צורותיה פותחה משמעותית תחת שלטונו של היטלר, חלק גדול ממנה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף, מפעלים לייצור אמצעי תחבורה נלקחו על ידי הסובייטים כפיצויי מלחמה. לאחר הקמתה של המדינה החלה מערכת התחבורה להתפתח בצורה איטית. בשנות ה-60 הושקעו משאבים רבים בפיתוחה של מערכת התחבורה במדינה כחלק מהצמיחה הכלכלית הגבוהה. מחסור במשאבים לתחזוקתה הוביל להידרדרות מערכת התחבורה.
חינוך
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) עברה מערכת החינוך במדינה רפורמה מקיפה שנועדה להתאים את אופי מערכת החינוך לצורכי הכלכלה ואופי המדינה.
בשנת 1946, תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, הוחלפה שיטת הלימוד התלת-שלבית בשיטה שבה לומדים כל הילדים בבית הספר הפוליטכני 10 שנים, מגיל 6 עד 16. כדי ללמוד במוסד להשכלה גבוהה היו התלמידים חייבים להוסיף וללמוד שנתיים נוספות בבית ספר מקצועי ולאחר מכן באוניברסיטה.
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שונתה מערכת החינוך כך שהותאמה לצרכים הכלכליים של המדינה ונלמדו עקרונות הקומוניזם. החינוך במדינה היה חינם. בשנת 1965 נחקק "החוק לחינוך סוציאליסטי אחיד" שחל על הגנים, בתי הספר היסודיים, בתי הספר הפוליטכניים, האוניברסיטאות ושאר מוסדות החינוך.
דמוגרפיה
ב-1978 מנתה גרמניה המזרחית 16,800,200 אנשים לעומת 17,079,000 ב-1961 ו-18,360,000 ב-1950. אחת הסיבות לירידה משמעותית זו נובעת מהגירה משמעותית בין השנים 1945–1961 (עד שנבנתה חומת ברלין נעו המספרים בין 2.5 ל-3 מיליון מהגרים) ואופייה הסלקטיבי. לאחר המלחמה ועד שנבנתה חומת ברלין (1961-1945) זרם הנכנסים שהיה גם כך קטן יחסית לא היה סלקטיבי, בעוד שזרם היוצאים הורכב ברובו מצעירים בעלי פוטנציאל הבאת צאצאים לעולם.
גרמניה המזרחית הייתה מדינה הומוגנית מבחינה אתנית, 99% מאזרחיה היו ממוצא גרמני, המיעוט הגדול ביותר היה הסורבים, עם סלבי שהתגורר בלוסאטיה ומנה 34,000 איש בשנת 1984. המשטר נתן להם אוטונומיה תרבותית ורשות לשמר את שפתם, הסורבית.
רשויות גרמניה המזרחית ערכו מפקדי אוכלוסין בשנים 1945, 1946, 1964, 1971 ו-1981.
תרבות
התרבות בגרמניה המזרחית הייתה שילוב של לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי. תחומים שונים של תרבות כמו ספרות, ציור, מוזיקה וקולנוע נשלטו על ידי המדינה ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי. השלטונות מנעו כניסת תרבות "מנוונת" ולעומת זאת עודדו תרבות "אנטי-פשיסטית" וקומוניסטית. התרבות שימשה במידה רבה ככלי של המדינה להפיץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית ופחות לביטוי האישי.
היחסים עם ישראל
מגעים ראשונים בין נציגים של ברלין המזרחית לנציגי היישוב העברי בארץ ישראל התקיימו כבר באפריל 1948, כאשר גרמניה המזרחית עדיין הייתה אזור כיבוש סובייטי. בסוף אפריל החליטה ההנהגה הפוליטית באזור הכיבוש שלא לתמוך בהקמתה של מדינה יהודית.
מפלגת המשטר של גרמניה המזרחית נקטה בעמדה סטליניסטית רשמית, שכללה ערבוב של אנטישמיות ואנטי-ציונות. ב-1953 אימצה הנהגת המפלגה מסמך שקבע כי "לתנועה הציונית אין דבר משותף עם מטרות ההומניות והאנושיות האמתיות. היא נשלטת, מוטה ומקבלת פקודות מהאימפריאליזם האמריקאי ומשרתת לחלוטין את מטרותיו ואת מטרות הקפיטליזם היהודי". ברחבי המדינה החל גל טיהורים נגד יהודים ומשפט ראווה נגד בכירי המפלגה היהודים נמנע רק בשל מותו של סטלין ב-1953.
גרמניה המזרחית קיימה קשרי מסחר ותרבות רופפים מאוד עם ישראל בתחילת שנות ה-50. יחסים אלו התקררו לאורך שנות ה-50, כחלק מהתקררות יחסי הגוש הקומוניסטי עם ישראל, עד שנפסקו לגמרי עקב חוסר נכונותה של גרמניה המזרחית להכיר באחריות לשואה. מדיניותה הרשמית גרסה כי השואה אמנם התקיימה בשטחה של גרמניה אך טענה כי לעם הגרמני אין כל חלק בה וכי את השואה ביצעו קפיטליסטים ופשיסטים (הכוונה גם לנאצים). ב-1956 דרש שר החוץ המזרח-גרמני לותאר בולץ, כי ממשלת גרמניה המערבית תפסיק להעביר לישראל משאבים, במסגרת של מה שמכונה "פיצויים ליהודים" ותפנה את המשאבים הללו לתשלומים לממשלת מצרים כדי לפצות אותה, על מה שכינה בולץ, התוקפנות הישראלית של "מלחמת סיני".
למשפט אייכמן ב-1961 שלחה התקשורת המזרח-גרמנית שלושה עיתונאים יהודים ניצולי השואה כדי לסקר את המשפט ואלה ניצלו את ההזדמנות כדי לדווח למפלגה על המתרחש בישראל. ב-12 במאי 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וגרמניה המערבית. למחרת פרסמה ממשלת מזרח גרמניה הודעת גינוי לשיתוף הפעולה "בין החוגים השולטים בישראל והכוחות האימפריאליסטיים והנאו-קולוניאליסטיים במערב גרמניה". גרמניה המזרחית הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, אולם הייתה המדינה היחידה בו שלא קשרה יחסים דיפלומטיים עם ישראל, וזאת בזמן שהייתה הראשונה בו שהכירה באש"ף. ערב מלחמת ששת הימים, התייחסה התקשורת המזרח-גרמנית אל ההכנות הצבאיות של מצרים, סוריה וירדן כאל צעדים הגנתיים בלבד. לאחר המתקפה המקדימה של ישראל, פרסמה ב-7 ביוני מועצת השרים של גרמניה המזרחית הודעה רשמית על "התוקפנות הישראלית נגד מדינות ערב". מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, נותקו כליל יחסיהן של מדינות הגוש הסובייטי עם ישראל. בספטמבר 1967 פרסם משרד הכלכלה הוראה לכבד את החרם הערבי על ישראל.
גרמניה המזרחית הובילה את ההכרה של הגוש המזרחי באש"ף ובאוגוסט 1973 נפתח בברלין המשרד הראשון של הארגון באירופה. במלחמת יום הכיפורים ב-1973, אימץ המשטר מדיניות אנטי-ישראלית. במבצע חשאי שיגרה גרמניה המזרחית מטוסי קרב ואנשי צוות כדי לסייע לסוריה. ב-1975 תמכה בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ"סוג של גזענות". ב-1976 נאסר רשמית בגרמניה המזרחית על כל פעולת סחר עם ישראל.
לאחר 1985 היה שינוי בעמדה המזרח גרמנית ואיתות לכיוון נורמליזציה עם ישראל, בין השאר בגלל רוח השינוי שהביא איתו מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב. בסוף ינואר 1989 ביקר שר הדתות קורט לופלר ביקור רשמי בישראל. גרמניה המזרחית מעולם לא הכירה במדינת ישראל, אולם במשך כל שנות קיומה שמרה על קשרים הדוקים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
הקהילה היהודית
בגרמניה המזרחית הייתה קהילה יהודית של כמה אלפי איש, רובם ניצולי שואה קשישים, רוב הקהילה התגוררה בברלין. הקהילה נהנתה מחופש פולחן והייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der Jüdischen Gemeinden in der DDR).
נגיב סאווירס
נגיבּ אונסי סאווירס (בערבית: نجيب انسى ساويرس, באנגלית: Naguib Sawiris) הוא מיליארדר מצרי נוצרי קופטי. הוא יושב ראש חברת האם של "Wind Telecom" ושל החברות "Orascom Telecom Media" ו- "Technology Holding S.A.E". הוא דובר ערבית, אנגלית, צרפתית וגרמנית. מייסד מפלגת המצרים החופשיים.
משפחה
נגיב הוא בנו בכורו של אונסי סאווירס, שהקים את קבוצת "Orascom", ולו שני אחים, נאסף וסמיח.
ז'אן וילאר
ז'אן וילאר (בצרפתית: Jean Vilar, שמו בלידה: ז'אן לואי קוֹם Jean-Louis Côme, 25 במרץ 1912 – 28 במאי 1971) היה שחקן ובמאי תיאטרון צרפתי. כשהרגיש מתוסכל ממה שתפס כצמצום אופקים האליטיסטי של אמנות התיאטרון, הקדיש וילאר את עצמו ליצירת "תיאטרון העם" והוביל מגמת ביזור של הפעילות התיאטרונית בצרפת. הוא הקים שני מוסדות תיאטרוניים רבי-חשיבות:פסטיבל אביניון וגרסה חדשה של "התיאטרון הלאומי העממי" בפריז. וילאר שאף להביא לאולמות התיאטרון קהל רחב ככל האפשר מכל שכבות העם.
ביוגרפיה
ז'אן וילאר נולד בשם ז'אן-לואי קום בעיר סט במחוז ארו שבדרום צרפת. בשנת 1932 התיישב בפריז. למד פילולוגיה וכן פילוסופיה בקורס של אלן. וילאר השתלם כשחקן ובמאי תחת הדרכתו של השחקן ובמאי התיאטרון שארל דילן (Dullin) ב"תיאטר דה ל'אטלייה" (Théâtre de l'Atelier), שעל במתו עשה את הופעת הבכורה כשחקן בשנת 1935. לאחר מכן החל משנת 1940, בימי הכיבוש הנאצי, סייר עם להקת שחקנים ברחבי צרפת. את הקריירה שלו כבמאי עצמאי החל בשנת 1943 בתיאטרון קטן שהקים בפריז, תיאטרון דה פּוֹש מונפרנאס" (כלומר -תיאטרון כיס מונפרנאס). על במה זו העלה, בין השאר, את "דון ז'ואן" מאת מולייר ואת "מחול המוות" מאת סטרינדברג. בשנת 1945 זכה בהצלחה מהדהדת בימויו את המחזה "רצח בקתדרלה" מאת ת"ס אליוט על במת תיאטר די וייה-קולומביה (Théâtre du Vieux-Colombier) של ז'אק קופו.
בשנת 1947 הוא היה המנהל הראשון של הפסטיבל השנתי לתיאטרון באביניון התרחשות תרבותית זו קנתה תחת הנהלתו מוניטין בינלאומיים. וילאר העלה במסגרת הפסטיבל יצירות קלאסיות רבות, כמו ריצ'רד השני מאת שייקספיר (1948-1949), "מות דנטון" מאת גאורג ביכנר (1948) ובהצלחה יוצאת דופן, את "הנסיך מהומבורג" מאת היינריך פון קלייסט (1951), האחרון - בהשתתפותו של ז'ראר פיליפ. וילאר ניהל את הפסטיבלים באביניון עד יום מותו.
בשנת 1969 ביים וילאר בארנה של ורונה את האופרה "דון קרלו" מאת ורדי.
סאן צ'יאנג
סאן צ'יאנג (נולד ב-15 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר סיני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
סאן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של שאנגחאי קבל 02 מהליגה השלישית. בשנת הצטרף לשאנגחאי שנחווה אלייה הצטרף עם אחיו התאום סאן ג'י. עד מהרה הצליחו השתיים לבסס את מעמדם בקבוצה ואף זכו עימה באליפות בעונת בינואר  הושאל לפ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית עד לסיום העונה עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו ל-3 שנים. ב-17 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי איינדהובן במשחק הליגה נגד הראקלס אלמלו וכך הפך לכדורגלן הסיני הראשון בליגה ההולנדית. למרות זאת, סאן לא הצליח להשתלב בהרכב של המועדון ובתום העונה בליגה ההולנדית חזר לשאנגחאי. ב-1 ביולי 2008 הושאל לאוסטריה וינה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת ובכך הפך לכדורגלן הסיני הראשון בליגת העל האוסטרית.
ב-28 באפריל 2010 סאן הודיע כי הוא חתם ל-5 שנים בגואנגג'ואו אוורגראנד מהליגה הסינית השנייה. ב-21 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גואנגג'ואו בניצחון 0-10 נגד נאנג'ינג יויו. ב-18 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-2 נגד ינביאן. בתום העונה עלה עם המועדון לליגה הראשונה והיה שותף לאליפויות ב-4 השנים שלאחר מכן ואף לזכייה ההיסטורית של המועדון בליגת האלופות האסיאתית בשנת.
ב-5 בינואר 2015 עבר לשאנגחאי SIPG. בסיום עונת שוחרר מהמועדון ומאז משחק בקבוצת המילואים שלו.
קריירה בינלאומית
בשנת ערך סאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין. הוא השתתף עם הנבחרת גם בגביע אסיה בכדורגל 2004 וגביע אסיה בכדורגל 2007. ב-19 ביוני 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד.
ונציסלב חריסטוב
ונציסלב חריסטוב (בבולגרית: Венцислав Христов; נולד ב-9 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
חריסטוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לוקומוטיב סופיה. כאשר עבר את גיל הנוער, עבר לספורטיסט סבוגה מהליגה הבולגרית השנייה. בין היתר שיחק גם בנסבר, מונטנה. ב-15 ביוני 2011 חתם בצ'רנומורץ בורגס. ב-6 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון שהיה גם שער ניצחון במשחק נגד קליאקרה קווארנה.
בינואר סיים את חוזהו בבורגס והוא חתם בברואה סטארה זאגורה. ב-2 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 נגד בוטב וראצה. כעבור שבועיים הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בברואה בניצחון 0-2 נגד אטאר 1924. ב-10 ביולי 2013 זכה עם המועדון בסופר קאפ הבולגרי. בינואר נקשר שמו של חריסטוב לצסק"א סופיה, אך בסופו של דבר הוא הושאל למטאלורג דונייצק עד לסיום העונה. ב-29 במרץ 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 3-1 לווהלין לוצק. בתום העונה חזר לברואה. ב-13 בספטמבר 2014 הבקיע את השלושער הראשון בקריירה שלו בניצחון 0-4 נגד לוקומוטיב פלובדיב.
ב-23 בינואר 2015 חתם ברייקה הקרואטית לשנתיים וחצי. ב-8 ביולי 2015 הושאל לסקנדרבו קורצ'ה האלבנית עימה עלה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-5 באוגוסט 2017 חתם בסק"א חברובסק מליגת העל הרוסית.
בספטמבר, חריסטוב חתם בסלביה סטפיה ובמהלך העונה שוחרר ממנה.
קריירה בינלאומית
ב-15 באוקטובר 2013 חריסטוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה נגד. ב-9 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל.
סרחיו גארסיה
סרחיו גארסיה דה לה פואנטה (בספרדית: Sergio García de la Fuente; נולד ב-9 ביוני 1983) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
גארסיה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחק בשתי קבוצות המילואים של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ב-3 בספטמבר 2003 בתיקו 1-1 בבית נגד סביליה. בשנת הושאל ללבאנטה על מנת לצבור דקות משחק. לאחר שבתום העונה ירדה לבאנטה לליגה השנייה, גארסיה חתם בריאל סרגוסה. לאחר שסרגוסה ירדה לליגה השנייה בתום עונת הוא עורר עניין רב בקרב קבוצות הפרמייר ליג. ב-1 בספטמבר 2008 חתם בריאל בטיס תמורת 10 מיליון אירו. ב-7 בפברואר 2009 כבש את שער הניצחון בדרבי של סביליה. בתום העונה ירדה בטיס לליגה השנייה, אך גארסיה החליט להישאר במועדון בתקווה ולעזור לו לחזור לליגה הראשונה. באוגוסט חזר לשחק בליגה הראשונה כאשר חתם ל-5 שנים באספניול כמחליפו של ראול טאמודו. ב-29 במאי 2015 חתם בא-ריאן הקטרית. ב-16 ביוני 2017 חזר לאספניול.
בצעירותו זכה גארסיה עם נבחרת הנוער של ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 שנערכה בשנת. ב-31 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד. גארסיה נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008 בו שיחק משחק אחד וזכה עם הנבחרת בטורניר. בנוסף, גארסיה משחק גם בנבחרת קטלוניה שהיא נבחרת שאינה חברה בפיפ"א.
אורטל
אוֹרְטַל הוא קיבוץ בצפון רמת הגולן, הממוקם בין הר שיפון להרים אביטל ובנטל. סמוכים לו הקיבוצים עין זיוון, מרום גולן ואל-רום. מיקומו בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים. כקילומטר וחצי מדרום לקיבוץ נמצאת שמורת הר שיפון.
היסטוריה
ב-1976 התגבש הגרעין ביוזמת הקיבוץ המאוחד במטרה להתיישב בתל קטיף שבמרכז רמת הגולן, אך המקום לא אושר להתיישבות. בספטמבר 1977 עלו החברים כקיבוץ עצמאי למרום הגולן, לשכונת נעורים שפינו חברי מושב יונתן. ההחלטה בדבר הקמת היישוב התקבלה במהירות, והביצוע אף הוא התקדם במהירות רבה. את הקיבוץ הקימו שלוש חבורות של יוצאי צבא עירוניים וגרעיני נח"ל של "הצופים", תוך ליווי של קיבוץ בית השיטה. בתחילת יוני 1978 עברו החברים לנקודת קבע שקבוצת בנייה משלהם בנתה במו ידיה ליד הר שיפון, והקיבוץ נחנך רשמית בספטמבר 1978. בשנים הראשונות פעל בקיבוץ מפעל הנעליים "קל טל", לייצור נעליים עם סוליות עץ, שנרכש מקיבוץ דפנה.
היישוב שומר על האופי הקיבוצי. ענפי המשק כוללים מטעים, כרמי יין, אירוח כפרי ושותפות בבית האריזה הגדול בישראל, "פירות הגולן". בקיבוץ נמצאת רפת הצפון שהפכה לאתר תיירות, ובה שותפים שלושה מקיבוצי צפון הגולן - מרום גולן, אל רום ואורטל.
שם הקיבוץ הוצע על ידי עזריה אלון כ"אור-טל" בשל קרבתו להרי אביטל ובנטל.
המניפסט הקומוניסטי
המניפסט הקומוניסטי (בגרמנית: Manifest der Kommunistischen Partei, במקור: "מניפסט של המפלגה הקומוניסטית") הוא מנשר (מניפסט) שכולל את מצע "הליגה הקומוניסטית", שפעלה בין 1848–1852. על אף שפרידריך אנגלס מוזכר ככותב-שותף של המסמך, שורה של ראיות היסטוריות וטקסטואליות, ואף עדותו של אנגלס עצמו, הראו כי הטקסט נכתב בעיקרו בידי קרל מרקס. המניפסט פורסם לראשונה בגרמנית ב-21 בפברואר 1848 בלונדון, ותורגם אחר כך לעשרות שפות נוספות. הוא הפך לטקסט המכונן של הקומוניזם בעולם כולו, וזכה להשפעה עצומה על התיאוריה, האידאולוגיה והפוליטיקה הסוציאליסטית והקומוניסטית במאות ה-19 וה-20.
המניפסט מורכב מפסקת פתיחה ומארבעה פרקים. שני הראשונים הם החשובים שבהם. הפרק הראשון, שכותרתו "בורגנים ופרולטרים" הוא בעיקרו מבוא היסטורי. בחלקו הראשון מתוארת עליית הקפיטליזם המתועש המודרני ומעמד בעלי ההון (הנקראים במניפסט "בורגנות" ו"בורגנים"). כפועל יוצא מהתפתחות הבורגנות נוצר מעמד העובדים השכירים, המכונה בידי מרקס "הפרולטריון". לקראת סוף הפרק מתוארת התגבשותו העצמית של הפרולטריון, חתירתו להכרה-עצמית ולהתאגדות, ומאבקו בבורגנות, עד לשלב שבו יחולל הפרולטריון מהפכה פוליטית.
הפרק השני, הנקרא "פרולטרים וקומוניסטים", מציג את עקרונות הקומוניזם, בעיקר מתוך פולמוס עם טענות הבורגנות. הפרק מציג את שאיפתם של הקומוניסטים לביטול הקניין הפרטי (באמצעי הייצור). לקראת סוף הפרק מתוארים הצעדים המשוערים שבהם יאחז הפרולטריון לאחר המהפכה, על מנת להביא לביטול הדרגתי של הסדר הקפיטליסטי. הפסקה החותמת את הפרק מתארת חזון עתידי של חברה נטולת מעמדות שבה "ההתפתחות החופשית של כל יחיד היא התנאי להתפתחות החופשית של הכלל".
כתיבתו של המניפסט
טיוטות מוקדמות של המניפסט הקומוניסטי נוצרו החל מיוני 1847, כחלק מניסיון להגדיר את החברות ב'ברית הקומוניסטים' - התארגנות מחתרתית של בעלי מלאכה גרמנים גולים שחיפשו להיות חלק ממסגרת רעיונית רדיקלית. מטרת הברית הייתה "הפלת הבורגנות, שלטון הפרולטריון, חיסול החברה הישנה המושתתת על ניגודי מעמדות, וייסוד חברה חדשה ללא מעמדות וללא קניין פרטי". בוועידה השנייה של הברית, שנערכה בנובמבר-דצמבר 1847, התקבלו המטרות באופן רשמי, ומרקס ואנגלס, אשר מילאו תפקיד דומיננטי בדיונים, קיבלו על עצמם את המטלה לחבר מניפסט חדש שיבהיר את מטרות הברית ושאיפותיה.
אף שהשניים כתבו טיוטות שונות, והמסמך מייצג את השקפותיהם המשותפות, הרי שהמסמך הסופי נכתב כמעט בוודאות בידי מרקס, שהגיש אותו תחת לחץ "המועד האחרון" מצד הוועד הפועל של הברית, אחרי איחור ניכר. המסמך הסופי נשא את השם "מניפסט המפלגה הקומוניסטית", ויצא לאור בפברואר 1848.
מזלה ההיסטורי של החוברת הצנועה בת העשרים ושלושה עמודים, היה, כי פחות משבועיים לפני פרוץ מהפכות 1848 היא כבר יצאה ממכבש הדפוס. המהדורה הראשונה הופיעה בגרמנית בלבד, ולפיכך נפוצה בעיקר בערים הגרמניות בהן פרצה התקוממות. בתוך כמה חודשים הודפסה המהדורה הראשונה עוד שלוש פעמים, ואף תוקנה במאי 1848. עם כישלון ניסיונות המהפכה, נעלמו עותקי המניפסט והפכו לנדירים ביותר, בד בבד עם הטלת האיסור על פעילות סוציאליסטית במדינות הגרמניות. ב-1849, כאשר התיישב מרקס לגלותו הארוכה בלונדון, הוא הוציא מחדש את החלק השלישי של המניפסט בכתב העת שלו, שזכה באותו זמן לתפוצה שולית ביותר.
הקדמה
המניפסט הקומוניסטי נפתח (ובמהדורות אחרות גם מסתיים) בקריאת הקרב המגדירה את מטרתו העיקרית: "פועלי כל העולם, התאחדו!". הקומוניזם, טוענים מרקס ואנגלס, הוא "רוח בלהות הרודפת את אירופה" - תנועה מהפכנית ללא ארץ ולאום שהוכרה כ"מעצמה" על ידי כל הכוחות הבולטים באירופה. עתה (1848) סבורים הכותבים כי בשלה השעה לניצחונה.
בורגנים ופרולטארים
"דברי־ימיה של החברה כולה עד כה", טוענים מרקס ואנגלס, "הם דברי־ימיה של מלחמת מעמדות". מאז ומתמיד הייתה ההיסטוריה סיפורו של מאבק נצחי בין מדכאים למדוכאים, בין מנצלים למנוצלים, מאבק לחיים ולמוות המסתיים בכל פעם בתמורה מהפכנית בחברה - או בכליונם של הנאבקים.
עליית הבורגנות
החברה המודרנית, טוענים השניים, מורכבת משני מעמדות עיקריים הניצבים זה כנגד זה: הבורגנות והפרולטריון. הבורגנות, ששורשיה בצמיתים ובזעיר-הבורגנים שבערים הראשונות, פיתחה את סחר החליפין בדרכי הים, ובסיועו צברה תנופה שלא נודעה כמותה. במקביל פוררה הבורגנות את השיטה הפיאודלית ודחקה את רגלי אומני הגילדות. בהמשך "השווקים המשיכו להתרחב בלי הרף, ובלי הרף גדל הביקוש", וכך נוצרו התעשייה המודרנית ועימה התעשיינים הגדולים - הבורגנים המודרניים.
קיומה של הבורגנות, לטענת מרקס ואנגלס, כרוך בגרימת שינויים ללא הרף ביחסי הייצור וביחסים החברתיים - קיומה הוא מהפכה מתמדת של החברה, אי יציבות תמידית, ותנועה מתמדת. הצורך בשיווק גדל ומתרחב ובגללו נדחפת הבורגנות להרחבת הייצור והצריכה, כשהיא מנתצת אגב כך את ההיבדלות, את ההסתפקות במה שמספקת לעצמה כל מדינה ממשאביה-היא, ואת רעיון הלאום בכללותו.
פיתוח תמידי זה של אמצעי הייצור, והמהפכה המתמדת שהבורגנות מחוללת, מושכים "לתוך מעגל הציוויליזציה גם את האומות הברבריות ביותר. המחירים הזולים של סחורותיה הם הארטילריה הכבדה המקעקעת את כל חומות-סין עד היסוד, שמכניעה את שנאת-הזרים העקשנית ביותר של הברברים"; המחירים הזולים גורמים לכך שחלק ניכר מהאוכלוסייה שחי ב"בערות של חיי הכפר" - נגאל ממנה. אם אומות אלו אינן רוצות לעבור מן העולם, הם טוענים, חייבות אף הן לאמץ את הציוויליזציה ולהפוך לבורגניות. היינו, הבורגנות "יוצרת לעצמה עולם בדמותה ובצלמה".
צמיחת הפרולטריון
מרקס ואנגלס ראו בפועלה של הבורגנות סוג של "מעשה כשפים", ולסברתם באותה עת (כלומר באמצע המאה ה-19) הפכה הבורגנות למעין "אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב". משברי המסחר המתחוללים תדיר מעידים כי לאנושות יש "ציוויליזציה למעלה מן המידה, אמצעי-מחייה למעלה מן המידה, תעשייה למעלה מן המידה, מסחר למעלה מן המידה". הבורגנות מצליחה להתגבר על בעיות אלו באמצעות "השמדתם ההכרחית של כוחות ייצור למכביר", ועל ידי כיבוש שווקים חדשים והגברת ניצול השווקים הישנים. אלא שתוצאת אלו היא רק הכנת "משברים כוללים יותר ועצומים יותר" בהמשך, שכוחה לבולמם מתמעט.
כלי הנשק שבהם השתמשה הבורגנות בעבר כדי להדביר את הפיאודליזם פונים כעת נגדה: הפרולטריון, מעמד הפועלים המודרני החי על עבודת הייצור, נברא על ידי הבורגנות עצמה כדי לשרת את הייצור הבורגני, אך "עם התרחבות מערכת המכונות ועם חלוקת העבודה" הוא הפך מעין "תוספת למכונה, שאין תובעים ממנה אלא תנועת-היד הפשוטה ביותר, החדגונית ביותר".
שכר הפועל מצטמצם לכדי אמצעי המחיה הנחוץ לו לכלכלתו ולהעמדת צאצאיו, אך ככל שממשיכה התפתחות הבורגנות שכרו מתמעט ושעות עבודתו מתמשכות והופכות קשות יותר. לפרולטריון זה, החי בדלות הולכת וגוברת, מצטרפות "שכבות הביניים הזעירות... בעלי התעשייה הזעירים, הסוחרים החוכרים, האומנים והאיכרים — כל המעמדות הללו יורדים לשורות הפרולטריון", ומעצימים את שורותיו עוד ועוד.
גודלו ההולך ורב ועוניו ההולך ומתעצם של מעמד הפועלים - הפרולטריון, דוחפים אותו להילחם כדי לשרוד. מלחמה זו מתחילה במאבק באמצעי הייצור עצמם: בסחורות הבאות מעבר לים, ובמכונות הייצור, בתקווה נואשת וכוזבת להשיב את "מעמד הפועל מימי הביניים לזה שאבד ואיננו עוד".
ברם, מאבקים אלה אין להם תוחלת, וגם אם הפרולטריון נוחל הצלחות בקרבות אלה, ניצחונותיהם דלים וארעיים. יחד עם זה, תוצאה חשובה וארוכת טווח יותר שלהם, היא התגבשותו ההדרגתית של הפרולטריון למעמד, לכוח פוליטי ולמפלגה. בכך הוא מסתייע כל הזמן בבורגנות עצמה, "שלשם השגת מטרותיה הפוליטיות, היא אנוסה ועדיין מסוגלת להניע את הפרולטריון". הבורגנות מגייסת את הפרולטריון ומבקשת את עזרתו במאבקה באויביה - בעלי הקרקעות, שרידי המלוכנים, בורגנים שאינם תעשיינים ובורגנים זעירים - ובכך "היא עצמה נותנת אפוא בידי הפרולטריון את יסודות השכלתה שלה, כלומר - נשק נגד עצמה."
נפילת הבורגנות
כדי להבטיח עצמו מגורלם המר של כל המעמדות הקודמים, שאחרי כיבוש השלטון ניסו להבטיח את מעמדם על ידי שיעבוד כל החברה למתווה "יחסי הייצור" שלהם, על הפרולטריון לחסל את יחסי הייצור ואופן הרכישה הקיים. כלומר, להשמיד את הבורגנות ולחסל את הקניין הפרטי. פעולה זו, לגרסת הכותבים, אינה רק נדרשת, היא גם הכרחית: התקדמות התעשייה הבורגנית מובילה ל"אביונות גדלה ומתפשטת" באוכלוסייה, ויוצרת מעגלי קסמים של משברים חוזרים ונשנים ועוני גדל - המובילים לצמיחת התודעה הפרולטרית ולהתקדמות לעבר המהפכה. סיכומו של דבר, לטענתם, הוא כי "כליונה של הבורגנות וניצחונו של הפרולטריון - משניהם כאחד אין מפלט."
פרולטרים וקומוניסטים
מטרת כל המפלגות הקומוניסטיות בכל המדינות, לדעת מרקס ואנגלס, היא לעצב את הפרולטריון עד שיהפוך למעמד, למגר את שלטון הבורגנות ולכבוש את השלטון הפוליטי למען הפרולטריון. היינו, תפקידן לשמש לסיוע ולזירוז בתהליך ההיסטורי ההכרחי שיתרחש ממילא.
ביטול הקניין הפרטי
האמצעי העיקרי להשגת המהפכה הקומוניסטית הוא "ביטול הקניין הפרטי". ביחס לבורגנות הזעירה ולאיכרים, אין כלל צורך לטרוח לעשות זאת, כי התפתחותה של התעשייה גורמת להפיכתם לנטולי קניין ממילא, היא "ביטלה ומבטלת אותו יום-יום". אשר ל"קניין הפרטי המודרני" שלא יתבטל באופן כזה - הוא ממילא אינו שייך לבעליו, שכן הוא נוצר באמצעות "פעולתם המשותפת של כל חלקי החברה" ועל כן שייך לחברה כולה. הבעלות עליו היא רק שיקוף של יחסי הכוח בחברה.
כנגד הטענה העולה, כך הכותבים, כי עם ביטול הקניין "תחדל כל פעולה, והעצלות תשתלט בכל", התשובה היא על דרך ההיקש. אם אכן ביטול הקניין היה מוביל למצב כזה "צריכה הייתה החברה הבורגנית לעבור מן העולם מכבר מחמת העצלות; שהרי העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים."
בניין העל האשלייתי
שגיאת הבורגנים, טוענים הכותבים, היא שהם מודדים מונחים כמו קניין, חירות, השכלה, משפט, וכו' באמת המידה של ההשקפה הבורגנית. הדמוקרטיה המערבית, על חוקי הקניין והחירות שביסודה, אינה בעיני מרקס ואנגלס אלא שיקוף האינטרס המעמדי של הבורגנות "שנתעלה לדרגת חוק". למעשה, הדמוקרטיה או החירות אינן אלא אשליה שנוצרה על ידי הבורגנות כדי לסייע בשלטונה, ואין להם חשיבות ממשית.
גם על "המשפחה הבורגנית" צריך לעלות הכורת, גורסים הכותבים. הקשר בין הורים לילדים מעורר בהם שאט-נפש וצריך להתבטל. במקום חינוך ביתי צריך להיות "חינוך חברתי". הנישואים הבורגניים בעיניהם אינם אלא זנות בלתי רשמית "שיתוף בנשים הנשואות. לכל היותר אפשר היה להאשים את הקומוניסטים בכך שהם מתכוונים להנהיג... שיתוף רשמי, גלוי [בנשים]".
באותו אופן עתידות גם האומות והדתות להתבטל או לכל הפחות להפוך חסרות משמעות, שכן אלו הן "אידאות" שאין להן משמעות ממשית אלא כביטוי ליחסי היצור בין המעמדות. ברגע שיתבטל ניגוד המעמדות, תתבטל מאליה גם הסיבה לקיומן של אומות או דתות.
הפרוגרמה הקומוניסטית
השלב הראשון במהפכת הפועלים, טוענים הכותבים, הוא כיבוש השלטון במדינה הקפיטלסטית. שלטון זה יפעל בדרכים שונות ממדינה למדינה, אך בכל המקרים יחולל את השינויים הבאים: <ul style="display:table;"> </ul> מטרת אמצעים אלו היא להפוך את כל האזרחים לבעלי מעמד אחד, מה שיביא לביטול ההבדלים והניגוד המעמדי ומתוך כך יחדל השלטון להפוך כלי פוליטי בידי מעמד אחד לדיכוי מעמד אחר. המהפכה תוביל לשנוי ביחסים בין תושבי המדינה.
ספרות סוציאליסטית וקומוניסטית
בפרק זה של המניפסט מגנים הכותבים ומצביעים על הפגמים הטמונים בכל סוגי הסוציאליזם השונים מזה שהם דוגלים בו:
קומוניסטים ומפלגות אופוזיציה שונות
בחלק אחרון וקצר זה של המניפסט מבהירים הכותבים מה צריך להיות יחסם של הקומוניסטים למפלגות האופוזיציה במדינות השונות, ותמציתו של דבר: "בכל מקום תומכים הקומוניסטים בכל תנועה מהפכנית נגד הנסיבות החברתיות והפוליטיות הקיימות". עם זאת, הקומוניסטים מכריזים על כך שבכוונתם להשיג הפיכה בכח בכל מדינה קיימת. לפרולטרים הרי אין מה להפסיד, זולת כבליהם, ו"עולם ומלואו לפניהם לזכות בו".
רעיונות, השפעה וביקורת
המניפסט הקומוניסטי הוא החיבור הקומוניסטי החשוב והמשפיע ביותר אי-פעם. מרקס ואנגלס, ובמהדורות המאוחרות יותר אנגלס לבדו, עשו הרבה כדי להפוך את המניפסט לכזה, בניסוחים פשוטים ובהירים, בהקניית עמדה לוחמנית ובשימוש בסיסמאות מלהיבות. במובנים רבים, הטענות המובעות בו בקיצור נמרץ, זכו להד רחב הרבה יותר מהדיונים הנרחבים והמעמיקים, בסוגיות חברתיות וכלכליות, אשר להם ייחד מרקס את עבודותיו בשנים הבאות.
היסוד הנאו-אפלטוני
חלקו הראשון של המניפסט מתמקד בעיקר בהתוויית הסיפור ההיסטורי על-פי התפישה המרקסיסטית. על פי המניפסט, ההיסטוריה היא סיפור של מאבקים בין מעמד המדכאים והמדוכאים, המונע בתנועה דיאלקטית, ממשטר אחד (התזה), דרך ההתנגדות לו (האנטיתזה) וכלה בהתמזגות ביניהם (הסינתזה), וכן הלאה. המציאות היא המצב הכלכלי - ויחסי הייצור - שבין המדכאים למדוכאים. הדת, האידאולוגיה, המשפט והתרבות אינם אלא אשליה, "מבנה על" שהמעמד המדכא, השליט, עוטה על המציאות כדי להסוות את הדיכוי בו הוא נוקט ביחס לצד המדוכא. הפתרון המתבקש, לפיכך, הוא ביטול ההיררכיה המעמדית - ומאליו יתפוגג לו המניע ליצור את מבנה-העל האשלייתי.
השפעות המניפסט
טיעונים אלו של מרקס ואנגלס, ובמיוחד טיעון הליבה שהיחסים האמיתיים בחברה מוסווים באמצעות "מבני על" אשלייתיים שנועדו לשרת את הכוחות ההגמוניים, אומצו על–ידי שורה ארוכה של הוגים ואסכולות מחשבה. תפישת העולם וההתרחשות החברתית וההיסטורית כאירועים שבהם אין לפרט חשיבות או השפעה, הפכו לאבני יסוד באסכולות הגות מרכזיות, במיוחד בתחומי חקר כמו כלכלה וסוציולוגיה, ובזרמים מחשבתיים קולקטיביסטיים רבים.
השפעה דרמטית אף יותר הייתה למצע הבסיסי לכינון הקומוניזם שפרשו מרקס ואנגלס. מבין עשרת הצעדים הבסיסיים שמנו, אימצו רוב המשטרים הפשיסטיים את רובם, בפועל גם אם לא בשם, ואילו מדינות שנמנו עם מדינות הרווחה המודרניות אימצו בעיקר את הסעיפים של שליטה באשראי, תחבורה וחרושת וכינון מס פרוגרסיבי גבוה. סעיף הפקעת הקרקעות מומש בחלק מהמדינות באמצעות הלאמת הקרקע על–ידי המדינה והעברתה לאזרחים בחכירה. סעיף ריכוז האשראי מומש באמצעות הקמת בנק מרכזי בעל מונופול והכתבת אופני ההשקעה לבנקים. אמצעי התחבורה הולאמו ברוב מדינות הרווחה, ושיטת העידוד והסובסידיות הייתה מקבילה ל"ריבוי בתי החרושת הלאומיים" במדינות רבות נוספות. סעיפים אחרים, כמו "הקמת גדודי עבודה", מומשו באופן ספורדי ואופורטוניסטי יותר, אם באמצעות "עבודה יזומה" ואם באמצעות גדודי עבודה צבאיים-למחצה ממש, כפי שיושם בארצות הברית בתקופת הניו דיל ובגרמניה הנאצית.
ביקורת על טיעוני המניפסט
היסוד המיסטי והנאו-אפלטוני המובהק במניפסט חשף את המרקסיזם לביקורת חריפה, במיוחד בגלל הניגוד בין הקביעות המיסטיות בנוגע להתפתחות ההיסטוריה האנושית, ודחייתן של תאוריות סוציאליסטיות מתחרות מהטעם שאינן "מדעיות" כמו המרקסיזם. הדברים בולטים במיוחד משום שהמניפסט פורסם 17 שנה לפני שהציע מרקס סימוכין מדעיים, כביכול, לטענות המובעות בו בנחרצות כאילו היו עובדות שאין לפקפק בהן.
ביקורת אחרת כלפי המניפסט קשורה בשורה של טיעונים "אופורטוניסטיים" או "דיאלקטיים" במניפסט, שבהם מועלית טענה וגם היפוכה בו-זמנית. במקרים אחרים, מכיל המניפסט שגיאות לוגיות גסות, שהכותבים מנסים להסוותן באמצעות רטוריקה חריפה.
דוגמה אחת לכך היא הסתירה במניפסט בין הטענה כי הבורגנות מנצלת את הפרולטריון באופן גלוי, לבין הטענה כי הבורגנות מסווה את הניצול שלה. מחד גיסא, מרקס ואנגלס מגנים את כל מה שנתפש בעיני הציבור כראוי לגינוי, כדוגמה לניצול "הגלוי, המחוצף, הישיר" של הבורגנות. מאידך, ביחס למה שנתפש בעיני הציבור כרצוי, כמו דמוקרטיה, חירות, לאום, רווחה כלכלית או קשרי משפחה, נטען כי כל אלו אינם אלא אשליה והטעייה שמחוללת הבורגנות.
במקום אחר, נטען כי הבורגנות מחריבה בקלות את כל המעמדות המתחרים ומשנה את העולם; מאידך, כדי להסביר מדוע שופרו תנאי העבודה של פועלים תחת שלטון הבורגנות, נטען כי הבורגנות חלשה וזקוקה לתמיכת הפרולטריון. ברוח דומה, נטען במקום אחר כי מצבו של הפרולטריון הולך ומחמיר, שעות העבודה שלו מתארכות ושכרו מתמעט; אך מאידך נטען כי הפרולטריון מצליח להשיג הישגים כמו "חוק עשר השעות באנגליה", שבמהותם נוגדים את הטענה הקודמת.
דוגמה בולטת לטענות שיש בהן כשל היא תשובת הכותבים לטענה הבורגנית, כביכול, שעם ביטול הקניין "תחדל כל פעולה, והעצלות תשתלט בכל". לטענת מרקס ואנגלס, אם אכן היה כך, "צריכה הייתה החברה הבורגנית לעבור מן העולם מכבר מחמת העצלות; שהרי העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים." אלא שישנה גם אפשרות שלישית, שהעצלות אינה מושלת בכל משום שלפרולטריון דווקא יש קניין.
טיעון יסודי יותר מופנה כלפי ליבת הטענה המובעת במניפסט. לפי מרקס ואנגלס, היה לבורגנות "תפקיד מהפכני ביותר" ביצירת שורה של מהפכות, מהחרבת השיטה הפיאודלית, דרך הייצור הזעיר (המנופקטורה) וכלה בייצור ההמוני המודרני. בכל התהליך הזה, טוענים השניים, הולך מעמד הבורגנים ומצטמצם ואילו הפרולטריון הולך ומתרחב, לא רק בגלל הדרישה לפועלי ייצור, אלא גם משום שהעוני ההולך ומתגבר סוחף אליו את הבורגנות הזעירה, את "שכבות הביניים הזעירות... בעלי התעשייה הזעירים, הסוחרים החוכרים, האומנים והאיכרים". הכול הולכים והופכים עניים יותר ויותר, ורק בורגני התעשייה ההמונית הגדולה הולכים ומתעשרים.
מטיעון זה עולה השאלה כיצד הולכים הבורגנים ומתעשרים. ברור מאליו כי כיצרני מוצרים שנועדו להמונים, על הבורגנים למכור את מוצריהם להמונים, אלא שפעולה כזו סותרת את הטענה שההמונים הופכים עניים יותר ויותר ואפשרותם לרכוש מצטמצמת. לא ניתן לטעון, גם, כי מוצרים אלו נמכרים למדינות אחרות, עניות יותר, שכן בעיה זו קיימת שם מלכתחילה. במטבע דומה, אך הפוך, לא ניתן לטעון כי מוצרי הבורגנות מיועדים למיעוט האצולה העשיר, כיוון שייצור עבורו אינו דורש כלל הקמת מפעלים לייצור המוני.
פתרון אחד לבעיה, שאותו מעלים מרקס ואנגלס, הוא הטענה כי רוכשי המוצרים לצריכה המונית הם בפועל הבורגנים עצמם, שכן הם טוענים כי "העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים". היינו, שהפרולטריון אינו רוכש את המוצרים שמיצרים מפעלי הבורגנים, אלא הבורגנים עצמם. טענה זו עומדת בסתירה ברורה לטיעון שהבורגנות הולכת ומתכווצת לקבוצה זעירה.
פתרון אחר לבעיה, לטענת מרקס ואנגלס, הוא שאכן לבורגנות אין למי לייצר והמוצרים היוצאים את מפעליה נותרים ללא דורש ולפיכך נוצרים מצבים מחזוריים של משבר בעקבות "הפורענות של עודף הייצור". כלומר, הבורגני יצר את אמצעי הייצור והתחבורה העצומים, אך אינו שולט בהם. הוא ממשיך לייצר מכוח דחף עלום מוצרים שאין להם דורש, כאותו "אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב". במילים אחרות, לפי מרקס ואנגלס הפתרון לקושיה מדוע ממשיכה הבורגנות לייצר מוצרי צריכה המונית, אף שניטל מהם הטעם הכלכלי והם אינם מסוגלים להניב לו רווח אלא רק משבר והפסד, הוא שהיא פשוט מוכרחה לעשות זאת. כוח היסטורי עלום דוחף אותה לייצר חולצות, מכנסיים, נעליים או מזון המושלכים מיד לפח האשפה משום שאיש אינו מסוגל לקנות אותם.
מטרות המניפסט
המניפסט נועד להציג את ההשקפות, המטרות והמגמות של המפלגה הקומוניסטית.
בפסקת המבוא למניפסט, כותבים מרקס ואנגלס כי "הגיעה השעה שהקומוניסטים יגוללו קבל העולם כולו את אורח-השקפותיהם, מטרותיהם, מגמותיהם, וכנגד סיפורי המעשיות על רוח הבלהות של הקומוניזם יעמידו מניפסט של המפלגה עצמה".
אחרי מהפכות 1848
בין 1848 ל-1868 לא היו עוד תרגומים למניפסט, להוציא גרסה שוודית מ-1848 וגרסה אנגלית ב-1850, שנעלמו שתיהן בלי להותיר זכר. רק עם התגבשותו של האינטרנציונל הראשון, בשנות ה-60 של המאה ה-19, החלה התעניינות מחודשת בכתבים נוספים של מרקס, ושתי מפלגות הפועלים הגרמניות החדשות, שרבים מפעיליהן היו חברי ברית הקומוניסטים לשעבר, שמרו את זכר המניפסט. פרסומו המחודש הגיע מכיוון בלתי צפוי. במסגרת משפט בגידה שהתנהל נגד המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים ליבקנכט, בבל והפנר במרץ 1872, השתמשה התביעה בטקסט של המניפסט בבית המשפט, ובכך ניתנה לסוציאל-דמוקרטים הזדמנות ראשונה לפרסם את הטקסט באופן חוקי ובתפוצה נרחבת, כחלק מפרסום פומבי של חומרים מן המשפט.
מיליגן
מיליגן (באנגלית: Milligan) הוא שם משפחה.
בור הריגה
בור הריגה או גיא הריגה (בגרמנית: Tötung Grube) הוא שיטת רצח המונים, שבוצעה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, והייתה שכיחה בעיקר בשלב הראשון של מלחמת העולם השנייה ובשטחי מזרח אירופה, באזורים שנכבשו על ידי הנאצים בשטחי ברית המועצות (שכללו את מזרחה של פולין, המדינות הבלטיות וחלקים מרומניה). בין שאר אתרי בורות הירי ידועים באבי יאר, שבו נרצחו יהודי קייב והסביבה; פונאר, שבו נרצחו יהודי וילנה; והפורט התשיעי בקובנה. בתקופת השואה נרצחו כמיליון וחצי יהודים בשיטה זו.
היסטוריה
זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית, נקראה הקהילה היהודית וכל יהודי (על פי חוקי הגזע הנאציים) באשר הוא, בפקודת שלטונות הכיבוש, ולעיתים בעזרתם של השלטונות או בריונים מקומיים, להיאסף אל שדה בפאתי היישוב: כפר, עיירה או עיר, שבו הוחלט לבצע את ההרג ההמוני בתאריך שנקבע. על פי התוכנית, הנאספים הומתו בירייה, והגופות הרבות הושלכו ונטמנו במחפורת או בגיא טבעי, או בבורות ענק שנחפרו לצורך מבצע ההשמדה.
לקראת הגיעם של היהודים אל האתר בוצעו הכנות לביצוע הרצח ההמוני: הוכן הבור, והובאו חיילים, רובים ותחמושת. בחלק ממבצעי הירי ההמוניים אולצו היהודים לחפור את הבור, או להתפשט ממלבושיהם וממטלטליהם, והחפצים הונחו בערמה בסמוך לאתר ההריגה. הנאצים ועוזריהם המקומיים היו יורים ביהודים, שהוצבו מעל הבור, ולאחר שנורו היו נופלים אל הבור, אשר הפך לקבר אחים. לאחר מכן היה הבור מכוסה בעפר על ידי פועלים מקומיים. היו בני אדם שנורו, נפצעו ודיממו עד מותם בבור לאחר שעות וימים, והיו בני אדם אחדים שלא נפגעו אנושות מהירי, או שהפילו את עצמם לבורות בטרם שנפגעו מן הירי, ולאחר שעות חילצו עצמם מתחת להררי הגופות.
לאחר חודשים אחדים בהם בוצעו רציחות המוניות של קהילות היהודים בבורות ירי, הנאצים הגיעו להכרה שהשיטה איננה יעילה דיה ומבזבזת תחמושת. גם החיילים הגרמנים התלוננו על העיסוק הבלתי-נוח. על כן, המשיכו הנאצים לחפש שיטות משוכללות ומהירות יותר להשמדה המונית מהירה. וכך, לאחר דיונים רבים הכניסו הנאצים לשימוש בסוף שנת 1941 שיטה חדשה של הרג בחללים סגורים באמצעות גז, שהלכה והשתכללה במשך הזמן. תחילה באמצעות משאיות או אוטובוסים בעלי תא מטען אטום אליו חובר צינור הפליטה של הרכב עד שכל הקרבנות שאולצו להיכנס אל תא המטען נחנקו למוות. מסוף שנת 1941 שכללו המרצחים את השיטה במחנות השמדה דוגמת בלז'ץ בפולין, שם השתמשו בתאים קבועים, גדולים יותר המחוברים לצינור פליטה של מנוע טנק. השלב המתקדם ביותר בשימוש בגז היה באושוויץ-בירקנאו שם השתמשו בגז ייעודי - ציקלון בי לצורך רצח ההמונים.
עם זאת, המשיכו הנאצים לעשות שימוש בשיטת הירי לבורות עד סיומה של המלחמה - למשל, בעיירה בוצ'אץ' (שחלק מיהודיה גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ) נורו למוות אחרוני היהודים בגטו על גבעת הפדור שבפרברי העיר. בבוצ'אץ' נחפרו הבורות בסמוך למקורות המים של העיר, ודם הקורבנות חלחל למי השתייה של העיירה. היהודים אולצו להוציא את גופות הנרצחים מן הבורות ולהעבירם למקום קבורה חלופי כדי להפסיק את זיהום המים. גם יהודי העיירות יוזפוב ולומז'י שבאזור לובלין נורו למוות בבורות ירי, בחודש יולי 1942, בניגוד למרבית יהודי העיירות במחוז שנשלחו למחנות השמדה, וזאת בשל ריחוקם ממסילות ברזל.
עדות על ירי בבורות של אלפי יהודי העיר דובנו בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה ב-5 באוקטובר 1942 ניתנה במשפטי נירנברג על ידי המהנדס הגרמני (שלימים הוכרז חסיד אומות העולם) הרמן גרבה, שנכח באירוע.
משחולת
משחולת היא כלי המשמש לניקיון של צינורות. המשחולת מורכבת מחבל דק המחובר למשקולת צרה בקצה אחד ולולאה בקצה השני.
משחולת לנשק
כאשר משתמשים במשחולת לניקיון נשקים בקליבר 5.56 מ"מ, נהוג להשתמש ב 1.5 "אצבעות" כדי להימנע מסתימה של הקנה. אמנם ישנו כלי נוסף המשמש לניקיון קנים של רובים - החוטר, אך המשחולת היא כלי הניקיון המועדף על חיילי צה"ל. למרות שחבל המשחולת עלול להיקרע, ניתן לקפל אותה והיא קלת משקל.
חריסטוב
חריסטוב (Христов) הוא שם משפחה.
שיידי רקורדס
2000–2004: הקמת החברה, צמיחתה וסכסוכים
לאחר שאמינם הוציא לאור את האלבום The Slim Shady LP, הוא הקים חברת תקליטים בסוף 1999 יחד עם המנהל המוזיקלי שלו פול רוזנברג. אמינם חיפש מקום שבו הוא יוכל להוציא לאור עבור קבוצת הראפ שלו מדטרויט, D12, ורוזנברג היה מעוניין להקים חברת תקליטים, מה שהוביל לכך שהשניים חברו יחד והקימו את שיידי רקורדס. המנהל המוזיקלי שלהם, שאחראי לגיוס אמנים ולעקוב אחר התקדמותם, מארק לייבלי הגדיר אותם כ"חברת בוטיק אך עם כל האיכויות של חברה בסדר גודל גדול יותר אשר מגבה כל פעולה שלנו".
D12 היו האמנים הראשונים לחתום עם החברה והם פעלו ביחד עוד מאז שנות ה-90. פעילותם ביצירת מוזיקה יחדיו המשיכה, אך בשל המחסור בכסף לא הייתה באפשרותם להפיק את המוזיקה ולהוציא לאור אלבום. לכן חברי הקבוצה הבטיחו כי מי מחברי הקבוצה שיהפוך להיות מפורסם יחזור ויחתים אותם בחברה שלו. ביוני 2001, D12 הוציאו לאור את האלבום Devil's Night כשהוא מדרוג במקום הראשון במצעד בילבורד.
אובי טרייס זכה להכיר את אמינם באמצעות אחד החברים של D12 ששמו Bizarre. אמינם החתים אותו ביוני 2001 והוא היה האמן השני שהוחתם לחברה. טרייס זכה להכרה ציבורית לראשונה דרך קטע ראפ בסגנון חופשי באלבום Devil's Night.
תוך כדי העבודה על הסרט 8 מייל, לאמינם היה מפגש עם הראפר הטירון מניו יורק, 50 סנט. אמינם שמע את המיקסים הראשונים של פיפטי סנט, ולקח אותם לד"ר דרה והציע לו לעבוד ביחד על העבודות שלו ולהפיק את המוזיקה שלו. פיפטי סנט היה האמן הראשון שחתם גם עם שיידי רקורדס וגם עם אפטרמת' אנטרטיינמנט.
הפסקול לסרט 8 מייל היה האלבום השני ששיידי הוציאו לאור. הסינגל הראשון בו היה "Lose Yourself", אשר זכה במספר רב של מועמדויות לפרסים והפך באופן מפתיע לזוכה ב"פרס האקדמיה לשיר המקורי הטוב ביותר", שזו הייתה הפעם הראשונה שבה שיר בסגנון היפ-הופ זוכה בפרס זה.. הסינגל השני היה של פיפטי סנט בשם "Wanksta", אשר יצא לאור בסגנון באז, והפך לפופולרי בעיר הולדתו של פיפטי סנט.. במהלך אותו זמן, אמינם עשה עסקה עם די ג'יי גרין לנטרן, אשר הוציא לאור את אלבום המיקסטייפ הראשון של החברה, !Invasion ב-2002. הוא פעל כדי ג'יי במהלך המופע של אמינם במסע ההופעות Anger Management Tour.
ההוצאה לאור השלישית של שיידי הייתה של פיפטי סנט עם האלבום Get Rich or Die Tryin' בפברואר 2003. האלבום הפך לאלבום הבכורה הנמכר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית..
האלבום הבא שיצא לאור היה אלבום הבכורה של טרייס בשם Cheers, שישה חודשים לאחר אלבומו של פיפטי סנט. אף על פי שהייתה לו הצלחה פרסומית, האלבום לא הצליח בשל ההצלחה של האלבום של פיפטי סנט באותה תקופה.
ב-2002 ו-2003, שיידי רקורדס היו מעורבים במספר מחלוקות, האחת עם היורשים של מורדר אינק', סכסוך שבו היו מעורבים פיפטי סנט וג'י יוניט, השנייה, הבעיות החוזרות ונשנות עם הבעלים המשותפים לשעבר של מגזין "המקור", בשם Benzino, וכן בעיות הולכות וגוברות עם הראפר רויס דה ''9'5, שבעבר היה חבר של אמינם ו-D12.
לקראת סוף שנת 2003, ד"ר דרה ואמינם חתמו עסקה משותפת עם הראפר Stat Quo מאטלנטה. סטאט קיו הפך להיות האמן השני החתום גם בשיידי וגם באפטרמת', אחרי פיפטי סנט.
שנה לאחר מכן יצא לאור האלבום השני של D12 בשם D12 World. בנוסף לכך, ב-2004, אמינם ורוזנברג החלו במיזם שהוצע להם על ידי Sirius Satellite Radio שהציע שידור של מוזיקת ההיפ-הופ ללא צנזור בתחנת הרדיו שלהם, Shade 45. הדי ג'יי של שיידי רקורדס, גרין לנטרן, קיבל תוכנית משלו, ואילו פיפטי סנט הנחה את תוכניות הרדיו בשבת יחד עם די ג'יי וו קיד מג'י יוניט.
2005–2009: התפתחות החברה והאלבום The Re-Up
ב-2005 יצא לאור האלבום השני של 50 סנט בשם The Massacre אשר קבע את השיא בתור האלבום השישי הנמכר ביותר מאז שהמערכת Nielsen SoundScan החלה לבצע מעקב אחר מכירות האלבומים ב-1991, כשהאלבום מכר מעל 1.14 מיליון עותקים בארבעה ימים בלבד. האלבום היה הצלחה מסחרית, והיה במרחק של 32 אלף עותקים מלהיות האלבום הנמכר ביותר של השנה.
בשיר מתוך האלבום "Piggy Bank", פיפטי סנט העליב מספר אמנים וביניהם Jadkiss. הסכסוך בין השניים הוביל בצורה לא ישירה לכך שדי ג'יי גרין לנטרן עזב את שיידי רקורדס. מספר חודשים לאחר הוצאתו לאור של האלבום The Massacre, ג'דקיס צילם וכיכב ב-DVD, שבו רואים אותו משוחח עם לנטרן בפלאפון כשהוא על מצב רמקול, מבלי שלנטרן מודע לכך. לנטרן שיתף במחשבותיו כיצד לטפל בסכסוך. כאשר ה-DVD יצא לאור ואמינם גילה על מה שקרה, גרין לנטרן נאלץ לעזוב את שיידי רקורדס ואת תחנת הרדיו Shade 45.
באוגוסט 2005, אמינם והמגזין XXL חברו יחד על מנת להוציא לאור מהדורה מיוחדת שמיועדת כולה למוזיקת ההיפ-הופ ולאמני החברה של שיידי רקורדס. המהדורה פורסמה בשם XXL Presents Shade 45, והוא עוצב על מנת להעניק חשיפה מקסימלית לתחנת הרדיו Shade 45, ובאותה הזדמנות להעניק חשיפה לחברת התקליטים שיידי כמכלול, וכן לאמנים של ג'י יוניט רקורדס ולדי ג'יי של הרדיו.
מנהל המוציא לאור של המגזין XXL, ג'ונתן ריינגולד, ציין כי בדרך כלל מגזינים המתמקדים סביב אמנים מסוימים לא התקבלו בחיוב, אך "מכיוון ש-Shade 45 הוא ערוץ רדיו אמיתי המשדר מוזיקת היפ-הופ ללא צנזורה, החיבור עם המותג XXL הרגיש נכון", לפני שהוא הוסיף כי זה מה שיעניין מעריצים של מוזיקת ראפ.
ב-2005 החברה החתימה את בובי קריקווטר, מה שהופך אותו לאמן החמישי שהצטרף לחברה, והראפר השני שהגיע מאטלנטה.
בתחילת שנת 2006 הצטרף לחברה הראפר Cashis משיקגו, לאחר שהשמיע את הדמו שלו לאמינם. מאוחר יותר ב-2006 טרייס הוציא לאור את האלבום השני שלו בשם Second Round's on Me. אך האלבום לא צלח באותה מידה כמו אלבום הבכורה שלו, נראה כי הסיבה לכך הייתה המצב שבו הייתה תעשיית היפ-הופ באותו זמן. האלבום הציג שינוי בסגנון של טרייס, שאלבומו הראשון נחשב קצת קליל. ואילו האלבום השני נחשב אלבום יותר רציני ואפל, שבעיקר מציג את החיים המחוספסים והסביבה של טרייס.
בתחילת 2006 נודע כי אמינם מתכנן להציג את כל האמנים של שיידי במיקסטייפ עם מוזיקה חדשה שאותה ישירו די ג'יי וו קיד ודה אלכימיסט. השמועה הזו עברה מפה לאוזן במשך מספר חודשים. בסופו של דבר, נודע כי אמינם התרשם מאוד מהיצירות החדשות של המיקסטייפ, ולכן הוא מתכנן להוציא אותן לאור באלבום רשמי תחת השם Eminem Presents the Re-Up. האלבום יצא לאור בדצמבר 2006 וכלל בתוכו את הסינגל "You Don't Know", בו השתתפו פיפטי סנט, לויד בנקס וקאשיס.
במאי 2007, קאשיס הוציא לאור את האלבום שלו The County Hound EP הכולל 8 שירים וזאת בניסיון לגרום לאנשים להתעניין במוזיקה שלו. האלבום יצא לאור במהדורה מוגבלת.
בספטמבר 2007, יצא לאור האלבום השלישי של פיפטי סנט בשם Curtis, אשר היה מעורב בתחרות פומבית ידועה מאוד עם הראפר קניה וסט, שהוציא לאור באותו יום בדיוק את האלבום השלישי שלו, Graduation.
ביוני 2008 עזב טרייס את חברת התקליטים. עזיבתו העלתה תהיות בנוגע לסיבה שהוא עזב. בעקבות הוצאתו לאור של הסינגל שלו בשם "The Giant", מילות השיר גרמו להפצת שמועה כי טרייס עזב בתנאים לא טובים את החברה וכי כעת הוא עושה שימוש בשיר על מנת לתקוף את שיידי רקורדס ואמינם. אך שמועה זו התבררה כשלא נכונה. פול רוזנברג אמר: "שיידי רקורדס הסכימו לאפשר לאובי טרייס להמשיך את מלאכתו בפורום אחר ללא מגבלות של המודל של חברת התקליטים הגדולה...אמינם ימשיך לתמוך ולעבוד עם אובי במישורים רבים של הקריירה... הוא נשאר חבר קרוב וחבר במשפחת שיידי".
בראיון ב-2012, טרייס דיבר על הנושא של העזיבה שלו, והודה כי היו לו בעיות עם יושב הראש של חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ג'ימי לאבין, שהיו באשמתו, והוא מבהיר "הייתי פזיז, לא הייתי מגיע בזמן, ועוד סיבות מסוימות ובנוסף לכך, לאבין, ולכן לא רצו לקדם את הפרויקט שלי אז ניסינו ללבן את העניינים אך זה לא קרה ואני הייתי צריך לעשות מה שהייתי צריך לעשות", לפני שהוא ממשיך ומציין כי מערכת היחסים שלו עם חברת שיידי היא טובה, וכי הוא ממשיך לעבוד עם אמינם, במיוחד על האלבום Bottoms Up שבמקור היה מתוכנן לצאת לאור תחת שיידי רקורדס.
סטאט קוו עזב את שיידי ב-2008. סטאט הרגיש כי שורש הבעיה שגרמה לעזיבה שלו היה המערכת היחסים המתוחה שלו עם אמינם שנבעה מחילוקי דעות בנושא קידום האלבום.
HipHopDX תארו בפרטים את המאורעות שהתרחשו לאחר נקודה זו בסיטואציה המובילה לעזיבתו מהחברה: "ההחלטה של אמינם להסיר את עצמו מהפרויקט של סטאט, לאחר מכן החלטה לא מוסברת שנעשתה על ידי ד"ר דרה שלא להופיע בקליפ וידאו של סטאט לשיר "Here We Go", וחוסר התמיכה בסינגל על ידי חברת האם, אינטרסקופ, גרמה לסטאט לרצות להשתחרר מהחוזה עם שיידי".
ב-2009 בובי קריקווטר עזב את החברה בזמן עבודתו על אלבום הבכורה שלו, A Brilliant Mistake.
2010–2015: Shady 2.0 והאלבום Shady XV
ב-12 בינואר 2011, סלאטרהאוס ו-Yelawolf הופיעו על השער של המגזין XXL יחד עם אמינם, דבר שהוכיח כי שני הצדדים חתמו על חוזה.
ב-2 במרץ 2011 התפרסם השיר "2.0 Boys", המבוצע על ידי אמינם, סלאטרהאוס וילהוולף.
מגזין, אמינם XXL
ב-25 באפריל 2011 אמינם ורויס הכריזה על כוונתם לחבור ביחד לאלבום משותף, שיצא לאור ב-14 ביוני. הפרויקט שימש כפרויקט המשך שחיכו לו הרבה, לשיתוף הפעולה בין השניים ב-1999 בסינגל "Nuttin' to Do", וכלל הפקה מאמנים כמו מיסטר פורטר, Havoc, Bangladesh ועוד. "רוייס ואני התחלנו לבלות ביחד שוב וללא ברירה הדבר הובילו אותנו בחזרה לתוך האולפן", אמר אמינם בהצהרה. "תחילה בחנו לאן הדברים מתקדמים ללא מטרה אמיתית בראש, אבל השירים החלו להתחבר ביחד באופן משוגע, ולכן אנחנו כאן". רוייס הוסיף ואמר: "אני נרגש לראות את הפרויקט הזה מנביט פרי בהתחשב בפער הגדול של הזמן מהפעם האחרונה שעבדנו ועד עכשיו. הייתה לנו הנאה גדולה לעשות זאת ואנחנו רק מקווים שכולם ייהנו מהמוזיקה בזמן שאנחנו עובדים על 'המפלצת' שתהיה האלבום החדש של סלטארהאוס".
ב-20 במרץ, פיפטי סנט הודיע כי אלבום האולפן החמישי שלו יצא לאור ב-2 ביולי 2012. ההוצאה לאור לאחר מכן נדחתה ל-13 בנובמבר. דחייה נוספת של האלבום פורסמה, שקבעה כי ההוצאה לאור תתקיים בינואר 2013. ב-29 במרץ 2012 ילהוולף הודיע על ההוצאה לאור השנייה שלו תחת שיידי רקורדס, עם האלבום Love Story. ב-24 במאי 2012, אמינם הודיע על הוצאתו לאור של אלבום האולפן השמיני שלו בשם, The Marshall Mathers LP 2, אשר יצא לאור ב-5 בנובמבר 2013.
מארק מיליגן
קריירת מועדונים
מיליגן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של מכון הספורטיבי של אוסטרליה. בגיל 17 התחיל לשחק כדורגל בקבוצת בוגרים כאשר שיחק בספיריט הצפונית ובלקטאוון סיטי. בשנת עבר לסידני מליגת העל ההאוסטרלית. ביצועיו המרשימים בסידני, הקנו לו מקום בסגל נבחרת אוסטרליה. בשנת יצא מיליגן לבחון אופציות באירופה וסיכם בסופו של דבר בסטנדרד לייז', אך הדבר נעשה ללא ידיעת אנשי ההנהלה במועדון ומיליגן חזר בסופו של דבר לסידני. בקיץ יצא שוב לבחון אופציות באירופה הפעם הדבר נעשה כאשר סיים את חוזהו במועדון, אך בגלל שלשחקן לא הייתה זכאות לאזרחות אירופית הוא לא הצליח למצוא קבוצה.
שיידי רקורדס
2010–2015: Shady 2.0 והאלבום Shady XV
כאשר עלתה השיחה בנוגע לכל ההוצאות לאור העתידיות של שיידי רקורדס המנכ"ל, פול רוזנברג, אמר כי האלבום הבא של אמינם ייצא לאור לאחר יום הזיכרון של שנת 2013 וכי ניתן לצפות למוזיקה חדשה ממנו בקרוב. הוא המשיך לדון באמנים נוספים ואמר כי האלבום, Street King Immortal, של פיפטי סנט ייצא לאור במחצית הראשונה של שנת 2013, ואילו האלבום השני של ילהוולף, Love Story, עדיין בשלבי הקלטה. רוזנברג ציין בנוסף כי כל ארבעת חברי הלהקה של סלטארהאוס יוציאו לאור פרויקטים כזמרי סולו, לפני חזרתם לאולפן ההקלטות כקבוצה על מנת להקליט את האלבום השני שלהם תחת שיידי רקורדס.
מארק מיליגן
קריירת מועדונים
ב-23 בינואר 2012 הושאל למלבורן ויקטורי עד לסיום העונה, והפך לשחקן הראשון שמשחק בסידני ומלבורן סיטי הידועות ביריבותם. בחודש במרץ חזר לצ'יבה וביולי  שוחרר מהמועדון וחתם ל-3 שנים במלבורן. בעונת ביסס את מעמדו בקבוצה כאשר כבש 8 שערים ואף זכה בתואר "שחקן העונה של המועדון". ב-17 בספטמבר 2013 מונה לקפטן המועדון.
בקיץ חתם בבניאס מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
שיידי רקורדס
2010–2015: Shady 2.0 והאלבום Shady XV
האלבום הראשון שיצא לאור היה של ג'ו בודן בשם No Love Lost ב-5 בפברואר 2013 תחת חברת התקליטים E1 Music. ההוצאה לאור השנייה תהיה של קזנג קרוקד עם האלבום בשם Apex Predator שייצא לאור תחת Treacherous C.O.B וEmpire Distribution. לעומתם, רוייס וג'ואל אורטיז מסלטארהאוס הודיעו במאי 2013 כי הם עצרו את הפרויקט סולו של כל אחד מהם, והחלו לעבוד על אלבום האולפן השלישי המשותף של הלהקה.
מארק מיליגן
קריירת מועדונים
ב-31 ביולי 2017 חזר למלבורן ויקטורי.
שיידי רקורדס
2010–2015: Shady 2.0 והאלבום Shady XV
ב-20 בפברואר 2014 פיפטי סנט הודיע כי הוא עוזב את שיידי רקורדס, העזיבה שלו הייתה גם משיידי וגם מאפטרמת' אנטרטיינמנט שכן הוא היה חתום תחת שתיהן. וכעת הוא חתום תחת Caroline Records.
מארק מיליגן
קריירת מועדונים
ב-28 בינואר 2018 חתם באל אהלי.
סונה
סונה (בערבית: سنة, תעתיק מדויק: סֻנָּה) פירושה נוהג, אורחות חיים. בתקופה הקדם-אסלאמית ("ג'אהיליה", קרי, תקופת הבערות) ציין המושג "סונה" את אורחות החיים הראויים לחיקוי של אבות השבט. במסורת המוסלמית הפכה המילה למציינת את הרגלי החיים של הנביא מוחמד, ואת הטקסים הדתיים שהנהיג במהלך 23 שנות שלטונו, שכל מוסלמי מצווה לחקותם ולדבוק בהם.
בסונה נכללו המנהגים והדעות של העדה המוסלמית בראשיתה, ולמעשה היא התקבלה כתורה שבעל-פה של האסלאם, כפרשנות המוסמכת לתורה שבכתב, היא הקוראן. את תיאור מעשיו של מוחמד קיבלו המוסלמים דרך מלוויו של הנביא ("א-צַחַאבַּה"), שדיווחו על מעשיו ודבריו בחדית' אך גם במנהגים ומסורות שעברו מאב לבן לאורך השנים (כגון תפילות מיוחדות).
באסלאם השיעי ה"סונה" היא מעשיהם ודבריהם של הנביא מוחמד, בתו פאטִמה ושנים-עשר האימאמים השיעים.