cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ניפר גארנר
קריירה
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "מר תשע נשמות" ובסרט "יום האם" לצידה של ג'ניפר אניסטון. ב-2018 כיכבה בסרט "נקמה חריפה", ושיחקה בסרט "באהבה, סיימון" את אמו של סיימון, תיכוניסט הומוסקסואל. בנוסף, היא שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "קמפינג". בשנת 2019 דובבה את דמותה של אמא בסרט "פלא של פארק". בנובמבר 2020 הצטלמה לסרט המדע בדיוני "הפרויקט של אדם" שיצא ב-2022 בנטפליקס. ב-2021 שיחקה בסרט "יום הכן".
ב-2023 שיחקה בתפקיד הראשי במיני סדרה הדבר האחרון שהוא אמר לי.
חיים אישיים
בשנת 1998 כששיחקה בסדרה "פליסיטי" הכירה גארנר בעלה הראשון, השחקן סקוט פולי, לו הייתה נשואה בין 19 באוקטובר 2000 ל-30 במרץ 2004. מאמצע 2003 ועד יולי 2004 יצאה עם השחקן מייקל ורטן. היא החלה לצאת עם השחקן בן אפלק ביולי 2004. ביום הולדתה ה-33 אפלק הציע לה נישואים, והזוג התחתן ב-29 ביוני 2005. לזוג שתי בנות ובן. 10 שנים לאחר שנישאו, ב-30 ביוני 2015, הודיעו הזוג על גירושיהם. במהלך הנישואים ולאחר מכן, סייעה גארנר לאפלק עם ההתמכרות שלו לאלכוהול.
היא יצאה עם איש העסקים ג'ון מילר מאמצע 2018 עד אוגוסט 2020.
ב-2019 מגזין פיפל בחר בה כ"האישה היפה ביותר".
זיכרון מטמון
במדעי המחשב, מטמון (באנגלית: Cache) הוא רכיב חומרה או תוכנה האוסף נתונים על בסיס ערכים מקוריים המאוחסנים במיקום אחר, או שהופקו קודם לכן באמצעות חישוב כלשהו. השימוש במטמון מאפשר שליפה מחודשת של המידע במהירות במקום לחזור אל המאגר המקורי שהוא יחסית איטי או מרוחק. השימוש מאפשר גם לאחזר את הנתונים הללו במהירות ובהשקעה מינימלית.
באופן כללי, "מטמון" הוא אחסון של פריטים המבוקשים בתדירות גבוהה קרוב יותר למי שמבקש אותם (כדי להגדיל את מהירות הגישה אל אותם פריטים). דוגמה פשוטה להגדרה זו יכולה להיות השאלת מספר ספרים מהספרייה לצורך כתיבת עבודה, אנו מקרבים אלינו את הספרים לצורך שימוש תדיר בהם.
פעולת המטמון
המטמון מתווך בין לקוח המטמון (cache client), שזקוק לנתונים מסוימים, לבין מקורם. במצב שלפני שילוב המטמון במערכת, בכל פעם שהלקוח זקוק לנתון, הוא מאחזר אותו על פי כתובתו במקור, ונושא בעלות המלאה של גישה אליו. כאשר יש מטמון, מופנות בקשותיו של הלקוח למטמון, ולא ישירות למקור המידע. המטמון בודק אם הנתון המבוקש נמצא בידו; אם כן, הוא מוחזר ללקוח בלא לערב את מקור המידע; אם לא, הוא מאוחזר ממקור המידע ונשמר במטמון, כדי שבפעם הבאה שיבקש אותו הלקוח לא תידרש קריאתו מחדש.
בדרך כלל קיימת מגבלה על כמות הנתונים שיכול המטמון להכיל, משום שלצד מהירות הגישה הגבוהה שלו ביחס למקור, הוא על פי רוב יקר יותר במונחים של עלות ליחידת מידע. על כן חייב המטמון להתמודד עם מצב שבו בבואו לאחסן בתוכו נתון שזה עתה אוחזר ממקור המידע, הוא יצטרך קודם כל למחוק נתון אחר כדי לפנות לו מקום. במצב זה פועל המטמון לפי אלגוריתם אחד מכמה אפשריים, כדי ליישם את מדיניות ההחלפה שלו. שיטה נפוצה אחת היא לבחור את הנתון שלא נדרש על ידי הלקוח מזה הזמן הרב ביותר (LRU - Least Recently Used).
יעילותו של המטמון נמדדת ביחס שבין בקשות הלקוח שהוא מספק בעצמו, הנקראות "פגיעות" (cache hits), לכלל בקשות הלקוח. אלו שהוא ניגש בשבילן למקור נקראות "החטאות" (cache miss). ככל שיחס הפגיעה קרוב ל-1, כך גדלה יעילותו של המטמון. הסיבה שנעשה שימוש כה נרחב במטמונים השונים בעולם המחשבים היא שבמקרים רבים קיים דפוס בגישת הלקוח לנתונים, שאותו ניתן לנצל כדי להתאים לו אלגוריתם מטמון שיבטיח יחס פגיעה גבוה. דפוס נפוץ אחד כזה נקרא "מקומיות הייחוס", לפיו לקוח שניגש זה עתה לכתובת מסוימת סביר שייגש זמן קצר לאחר מכן לכתובות הסמוכות אליה.
כאשר הלקוח מבקש לכתוב נתון, המטמון נוהג לפי מדיניות הכתיבה שלו. יש והמטמון כותב את הנתון למקור המידע מיד (write through), אך הוא יכול גם להשהות את הכתיבה, עד שהנתון הספציפי ייזרק מהמטמון לטובת נתון אחר (write back). במצב שבו ישנם לקוחות נוספים שעשויים לכתוב את אותו נתון למקור המידע (שלא דרך המטמון, או דרך מופע אחר שלו), אנו אומרים כי העותק של המטמון עשוי להיות לא מעודכן או עבש (stale).
זיכרון מטמון של מעבד
המעבדים המודרניים כוללים זיכרון מטמון המוטמע בתוכם. זיכרון זה הוא זיכרון מחשב מהיר שקיבולתו קטנה, ותפקידו להאיץ את פעולות המעבד על ידי צמצום הגישה לזיכרון הראשי המאופיינת באיטיות ביחס למהירות המעבד. הגישה של המעבד אל זיכרון המטמון היא הישירה והמהירה ביותר, ועל כן פעולות המתבצעות עליו מהירות הרבה יותר מאלה המתבצעות על מידע מהזיכרון הראשי.
מעבדים מודרניים מכילים יותר מרמה אחת של זיכרון מטמון, כל אחת מרמות אלה מתאימה לחלק אחר של פעולת המעבד בהרצת תוכניות. לעיתים מיוצרים מעבדים בגרסה שאינה כוללת את מלוא זיכרון המטמון או את חלקו. מעבדים אלה, כגון הסלרון של אינטל, זולים יותר מהמעבדים הכוללים את זיכרון המטמון בשלמותו, אך ביצועיהם איטיים יותר.
מכיוון שכיום צוואר הבקבוק של ביצועי תוכנות במקרים רבים הוא בגישה לזיכרון, ניתן לקבל מתוכנות ייעודיות (כדוגמת Valgrind) נתונים על החטאות מטמון, שבאמצעותם ניתן לבצע מיטוב לתוכנה.
זיכרון מטמון של דיסק קשיח
זיכרון המטמון של הדיסק הקשיח מאיץ את זמן הגישה הממוצע לנתונים על הדיסק. בזיכרון המטמון מוחזקים נתונים מהדיסק הקשיח שמערכת ההפעלה ניגשה אליהם או צפויה לגשת אליהם (לפי עקרון המקומיות). מאחר שהגישה לדיסק עצמו איטית יותר בסדר גודל מגישה לזיכרון, כדאי ליצרני הדיסקים להכליל בדיסק עצמו כמות מסוימת של זיכרון מטמון, כדי להוריד את זמן הגישה הממוצע. גם אופי הקריאה מהמדיה המגנטית הוא כזה, שבדרך כלל בכל קריאה נקראים לא רק הנתונים שבוקשו, אלא גם נתונים אחרים, הסמוכים להם על הדיסק. נתונים אלה, אם כבר נקראו, כדאי לאחסן בזיכרון המטמון, למקרה שידרשו.
זיכרון מטמון של דפדפן
עיקרון דומה משמש גם את דפדפני האינטרנט. הדפדפן שומר במאגר מקומי נתונים, דפי אינטרנט ותוכן נוסף שהועבר מהאינטרנט, מכיוון שהגישה למאגר מקומי מהירה מן הגישה לשרת באינטרנט, ולעיתים אף חוסכת בעלות כספית. מטמון הדפדפן הוא דוגמה מובהקת למידע שעשוי להיות "עבש" (לא מעודכן), כאשר אתרי האינטרנט המבוקשים מתעדכנים. לפיכך, פרוטוקול ה-HTTP (המשמש להעברת תוכן דפי האינטרנט) מגדיר שיטות לתיוג התוכן, וכן אסטרטגיות מטמון ליישום בשרת ובלקוח, שמטרתן להימנע ממצב שבו הדפדפן יציג מידע שאינו עדכני. לדוגמה, הפרוטוקול מאפשר "שליפה מותנית", בה השרת ישלח את התוכן רק אם חותמת הזמן שלו מאוחרת יותר מחותמת הזמן שצוינה על ידי הלקוח בפקודת השליפה.
יישומים נוספים
תוכנות ושירותים רבים משתמשים במטמון על מנת לשפר את מהירות עבודתם. לדוגמה, שירות ה-Domain Name System משתמש בזיכרון מטמון על מנת לשמור את הבקשות האחרונות של המשתמשים, ומספק להם תשובות מהירות יותר במקרה של בקשה חוזרת. גם בסיסי נתונים עושים שימוש רב בהטמנה. בין השאר הם שומרים במטמון את תוצאות ההידור של שאילתות SQL, כדי לבצע אותן מהר יותר בהרצות חוזרות.
דוגמה נוספת היא ה-BranchCache. מחשבים עם מערכת הפעלה Windows 7 Ultimate ו-Windows 7 Enterprise המצויים באותה תת-רשת קטנה יכולים להעביר זה לזה קבצים שנשלחו אליהם מחוץ לתת הרשת במקום שכל אחד מהם ימתין מחדש לקבצים אלה מן השרת החיצוני. במקרה שתת-הרשת היא גדולה ושאחד המחשבים בה מצויד במערכת הפעלה Windows Server 2008 R2, האחרון ישמור קבצים כאלה עבור כל חבריו לתת הרשת במקום שכל אחד מהם יפנה שוב ושוב לכל אחד מהם.
חוזה סן סטפנו
חוזה סן סטפנו הוא חוזה כניעה שהכתיבה האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית בסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית ואשר נחתם בבית בכפר סן סטפנו שליד איסטנבול (כיום ישילקיי, שכונה בעיר) ב-3 במרץ 1878. על ההסכם חתמו ניקולאי איגנאטייב ואלכסנדר נלידוב מטעם האימפריה הרוסית ומחמד סאוופט פאשה מטעם האימפריה העות'מאנית. ההסכם סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה ב-24 באפריל 1877. ההסכם הוביל לירידה משמעותית של כוחה של האימפריה העות'מאנית באזור הבלקן לאחר שאלה שלטו בבלקן ב-500 השנים שלפני כן.
לפי העמדה הרשמית של רוסיה, מדובר היה בטיוטה זמנית במטרה להגיע להסדר סופי עם המעצמות האחרות באזור.
החוזה הביא להקמתה של נסיכות בולגריה, זאת לאחר כ-500 שנים של שליטה עות'מאנית בשטחים הבולגרים. החוזה שנחתם ב-3 במרץ, הפך ליום העצמאות הבולגרי.
בולגריה
ההסכם ייסד את נסיכות בולגריה, בעלת ממשלה נוצרית והזכות לקיים צבא. להלכה, האזור עדיין היה בשליטת העות'מאנים. אך בפועל תיפקדה כאומה עצמאית. השטחים של הנסיכות כללו את עמק הדנובה ורכס הרי הבלקן, חבלי סופיה, פירוט ווראניה שבעמק מורבה, תראקיה הצפונית, חלקים של תראקיה המזרחית וכמעט כל מקדוניה.
דבר זה נתן לבולגריה גישה לים התיכון, דבר שטמן בחובו את הפוטנציאל שרוסיה תשתמש בנמליה של בולגריה כבסיסים ימיים, דבר שהטריד את מעצמות האזור.
מנהיג הנסיכות עמד להיות נבחר על ידי העם הבולגרי, לקבל אישור מהאימפריה העות'מאנית ולזכות בהכרה של המעצמות. קבוצה של אצילים בולגרים ניסחו את חוקת טרנובו, החוקה הבולגרית הראשונה. הצבא העות'מאני יעזוב את בולגריה ויחליפו צבא רוסי, שישהה באזור זה שנתיים.
מונטנגרו, סרביה ורומניה
כחלק מההסכם, מונטנגרו זכתה להכרה עות'מאנית בעצמאותה ולהכפלת שטחה, כאשר היא קיבלה מהאימפריה העות'מאנית את ניקשיץ', פודגוריצה ובר.
סרביה זכתה בעצמאות ובסיפוח הערים ניש ולסקובאץ שבצפון-מזרח קוסובו.
רומניה קיבלה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אך נאלצה לוותר לטובת האימפריה הרוסית על דרום בסרביה וקיבלה בתמורה את דוברוג'ה.
רוסיה והאימפריה העות'מאנית
במקום לשלם פיצויי מלחמה, ממשלת האימפריה העות'מאנית החליטה כי שטחיה של ארמניה וגאורגיה בקווקז יועברו לאימפריה הרוסית, ביחד עם מספר רב של ערים. בנוסף רוסיה מסרה את דוברוג'ה לרומניה וקיבלה בתמורה את דרום בסרביה.
מדינות אחרות
וילאייט בוסניה (בוסניה והרצגובינה) הייתה אמורה להפוך למחוז אוטונומי כמו סרביה; כרתים, אפירוס ותסליה היו אמורות לקבל צורה מוגבלת של ממשל עצמי מקומי והעות'מאנים ערבו להבטחותיהם הקודמות לטפל ברפורמות בארמניה כדי להגן על התושבים.
תגובות
המעצמות האירופאיות לא קיבלו את ההסכם מפני שחששו מהגדלת כוחה של האימפריה הרוסית באזור הבלקן על חשבון האימפריה העות'מאנית, דבר שפגע באיזון הכוחות העדין של אירופה. רומניה, שתרמה רבות להצלחת האימפריה הרוסית במלחמה, התאכזבה מההסכם והציבור הרומני תפס חלקים ממנו כהפרה של הסכמים שנחתמו בין שתי המדינות לפני המלחמה כדי לשמור על שלמותה של רומניה.
אוסטרו-הונגריה התאכזבה שההסכם לא הרחיב את שליטתה בבוסניה והרצגובינה.
האלבנים ששכנו באזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית, התנגדו להסכם בבחינת מה שהם ראו כאובדן משמעותי של שטחים לסרביה, בולגריה ומונטנגרו, הבינו שעליהם להתאגד מבחינה לאומית כדי למשוך את עזרת המעצמות ולנטרל את כוחה של האימפריה הרוסית באזור. הדבר הביא להקמתה של הליגה של פריזרן.
סרביה חששה שהקמתה של נסיכות בולגריה תפגע באינטרסים שלה בשטחים של האימפריה העות'מאנית.
ב"חוזר סלסברי" מ-1 באפריל 1878, הבהיר שר החוץ הבריטי רוברט ססיל כי ממשלת בריטניה מתנגדת להסכם והשפעותיו החיוביות על האימפריה הרוסית. כאשר שמע ראש-ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי על ההסכם, דרש מרוסיה לבטלו אחרת יֵצא למלחמה, וכך נוצר משבר עולמי. סיבות אלו הניעו את המעצמות להחליף את החוזה כאשר במצב זה התגלה ביסמרק כאיש החזק, ביוזמו את קונגרס ברלין, שנערך בין 13 ביוני ועד 13 ביולי 1878, שהוביל לשינויים בהסכם.
קונסטנטינוס מאנאסס
קונסטנטינוס מאנאסס (ביוונית: Κωνσταντῖνος Μανασσῆς; סביב 1130 – סביב 1187) היה כרוניקן ביזנטי שפרח במאה ה-12 בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס (1143–1180).
הוא היה מחברה של כרוניקה או תקציר היסטורי של אירועים מבריאת העולם ועד סוף שלטונו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס (1081), שנכתב בחסותה של אירנה קומננה, גיסתו של הקיסר. הוא מורכב מכ-7000 שורות במה שמכונה משקל "פוליטי". הוא זכה לפופולריות רבה והופיע בתרגום פרוזה חופשי; הוא תורגם גם לבולגרית במאה ה-14.
מאנאסס כתב גם את הרומן השירי "אהבות אריסטאנדר וקליתיאה", גם הוא במשקל "פוליטי". חיבור זה ידוע רק מהקטעים שהשתמרו בגן הוורדים (Ῥοδωνία) של מקאריוס כריסוצפלוס (המאה ה-14). מאנאסס כתב גם ביוגרפיה קצרה של אופיאנוס, וכמה קטעים תיאוריים (כולם מלבד אחד לא פורסמו) בנושאים אמנותיים ואחרים.
למקין
לֶמְקִין (בלועזית: Lemkin, לעיתים גם Lamkin) הוא שם משפחה.
ג' באב
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בג' אב היא פרשת דברים.
בייזווטר
בייזווטר (באנגלית: Bayswater) היא שכונה ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת 4.8 ק"מ צפונית מערבית לצ'רינג קרוס, וגובלת בדרומה בהייד פארק ובגני קנזינגטון.
מקור השם
האזור בו ממוקמת כיום השכונה היה שייך בעבר למנזר וסטמינסטר (דבר המצוין בספר יום הדין). הנזיר שניהל את השטח היה הנזיר בייניארדוס (Bainiardus) (שעל שמו קרויה, כנראה, טירת ביינארד).
זיכיון פרלמנטרי משנת 1653 מתאר את השטח כ"שדה פתוח לציבור" (common field) בסמוך לפדינגטון "ליד המקום המכונה המעיין של ביינארד" (Baynard's Watering).
לימים קוצר שם השכונה מ"המעיין של ביינארד" ל"מי ביי" (באנגלית - בייז - ווטר)
פוליטיקה מקומית
השכונה מהווה שטח בחירה למועצת רובע וסטמינסטר, ומהשכונה נבחרים שישה חברים במועצה.
אזכורים תרבותיים
השכונה מוזכרת בספרו של ג'ון לה קארה "המרגל שחזר מן הכפור" בו, ליז, אחת הדמויות, היא חברה של סניף דרום בייזווטר של המפלגה הקומוניסטית הבריטית. בספר אחר של לה קארה - "כל אנשי סמיילי" מתגורר בשכונה קצין בכיר קומוניסטי בדימוס. כמו כן דמויות רבות בספרו של סמיואל סלבון "The Lonely Londoners" מתגוררות בשכונה. השכונה מוזכרת בספרו של אוסקר ויילד "חשיבותה של רצינות" כמקום בו התגלתה עריסת התינוק שאבד (בלא התינוק).
סרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" צולם בשכונה, וכך גם הסרט "אלפי" משנת 1966.
אבשלום הרשקוביץ
אבשלום הרשקוביץ (נולד ב־21 בספטמבר 1964 בנשר) הוא מנכ"ל ישראלי, שהקים וניהל את קבוצת אלבר.
לימודים
בשנת 1989 קיבל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה בפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1996 קיבל תואר שני בכלכלה חקלאית ומנהל מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת התזה שלו הייתה על אמידת הביקוש לפנסיה פרטית בהנחיית פרופ' איל קמחי. השתתף בלימודי מנהל עסקים למנהלים בבית ספר Kellogg למנהל עסקים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 2000, אשר אורגנו על ידי קבוצת אי.די.בי..
בקבוצת אלבר
בשנת 1993 ייסד את קבוצת אלבר (בבעלות דיסקונט השקעות מקבוצת IDB ו-GE Capital, חברת בת של ג'נרל אלקטריק), שעוסקת במימון וליסינג לכלי רכב ומכירת כלי רכב, וכיהן בה כמנכ"ל כעשר שנים.
במסגרת תפקידו בניהול אלבר הוביל, בין היתר, את הפעולות:
חבר דירקטוריון
החל משנת 1995 שימש כדירקטור בחברות שופרסל, אילנות דיסקונט קרנות נאמנות, קבוצת שגריר ואופיל מערכות. באסקו ישראל שירותי חשמל ואנרגיה היה יו"ר וחבר דירקטוריון.
חיים אישיים
בשנת 1995 התחתן הרשקוביץ עם מירה, מרפאה בעיסוק. לזוג שני ילדים, מור ורון.
משה אידל
משה אידל (נולד ב-19 בינואר 1947) הוא פרופסור אמריטוס, מופקד על הקתדרה למחשבה יהודית על שם מקס קופר בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; עמית בכיר במכון שלום הרטמן ומחשובי חוקרי מחשבת ישראל בעולם; חתן פרס ישראל למדעי היהדות; מכהן כנשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות החל מ-1 באוגוסט 2013.
ביוגרפיה
משה אידל נולד וגדל בעיירה טרגו ניאמץ, השוכנת בחבל מולדובה שברומניה. למד מגיל שלוש וחצי ב"חדר" ולאחר מכן בבית ספר ממלכתי. אחרי סגירת ה"חדר" על ידי השלטונות הקומוניסטים, שכר לו אביו מורה פרטי כדי שימשיך לקבל מושגים בעברית ובתלמוד תורה. הוא הירבה לקרוא בספרים מהספריות הציבוריות המקומיות.
בשנת 1963, בהיותו בן 16, עלה לישראל עם משפחתו. למד בתיכון בקריית אתא. את שרותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית בסדיר ובמילואים, ולאחר מכן המשיך בשרות מילואים בחיל החינוך. בין השנים 1967–1970 למד לתואר ראשון ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטת חיפה. בשנת 1971 התקבל ללימודים באוניברסיטה העברית במסלול ישיר לדוקטורט בתחום הקבלה. 5 שנים לאחר מכן (1976), קיבל תואר דוקטור (בהצטיינות). נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "כתבי רבי אברהם אבולעפיה ומשנתו", בהנחיית פרופסור שלמה פינס. לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 1972–1976. התחיל ללמד באוניברסיטה העברית ב-1974. מונה למרצה ב-1977 ומונה לפרופסור מן המניין ב-1987. לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאקדמיה לאמנות בצלאל.
אדריאן צ'יורויאנו
צ'יורויאנו הוא פרופסור בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט, והחל מ-2012 הוא דקאן הפקולטה להיסטוריה. צ'יורויאנו חיבר ספרי לימוד בהיסטוריה, כאלטרנטיבה לספרים התקניים של בתי הספר ברומניה. הוא התפרסם בביקורתו הפומבית על יון אנטונסקו, במיוחד על חלקו בשואת יהודי רומניה ורצח צועני רומניה, כשזה נבחר בין עשרת גדולי הרומנים.
משה אידל
ביוגרפיה
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת פנסילבניה, ובסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק.
אדריאן צ'יורויאנו
לימודיו ועיסוקיו
צ'יורויאנו נולד בקראיובה ולמד היסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטת בוקרשט בשנים 1988 - 1993. הוא המשיך את לימודיו בקוויבק, שבקנדה, באוניברסיטת לאוואל, לתואר שני בשנים 1996 - 1997 ולדוקטורט בשנים 1997 - 2002. בסיום לימודיו הצטרף כמרצה לסגל ההוראה של אוניברסיטת בוקרשט. הוא היה עורך של כתב העת Dilema veche (דילמה ישנה) בין השנים 1998 - 2007 וגם עורך של כתב העת Gazeta Sporturilor. הוא פרסם עבודות ומאמרים בכתבי העת Lettre International, Dosarele Istoriei, Suplimentul de Cultură, Ziua, GEO (המהדורה הרומנית), Sfera Politicii, Cotidianul, Revista 22, Gazeta de Sud, Monitorul de Neamț, Adevărul de Arad, Formula AS, Evenimentul Zilei, Opinia studențească, Lumea Ieșeanului, Cuget liber, Revista de Politică Externă ועוד.
משה אידל
ביוגרפיה
אידל הוא יושב ראש ועדות אקדמיות של המרכז למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית, המרכז לחקר יהודי רומניה ושל מכון בן-צבי. הוא חבר במכון שלום הרטמן משנת 1989. שימש מספר שנים כעורך כתב העת תרביץ, הוא חבר במערכות של כתבי עת ברומניה שעוסקים במדעי היהדות Studia Hebraica, חבר במערכת כתב העת Revue d'histoire des religions של הקולג' דה פראנס, של כתבי-העת "קבלה", "דעת" ו"פעמים" בארץ. משנת תשס"ו (2006) הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אדריאן צ'יורויאנו
משפחתו
ב-1993 נשא צ'יורויאנו לאישה מתרגמת מאנגלית בשם "לומיניצה" (אורית). לזוג נולד בן בשם מיחאי וכאשר התגרשו ב-2003 הבן נשאר עם האם.
הפעילות הפוליטית והדיפלומטית
צ'יורויאנו היה חבר בקבוצה לדו-שיח חברתי וב"קבוצת טימישוארה", הצטרף למפלגה הלאומית ליברלית ונבחר ב-2004 לסנאט של רומניה.
משה אידל
ביוגרפיה
עם התלמידים שהנחה לדוקטורט נמנים חוקרי הקבלה והיהדות, הפרופסורים אדם אפטרמן, יהונתן גארב, חביבה פדיה, רון מרגולין, רונית מרוז וצבי מרק.
אדריאן צ'יורויאנו
הפעילות הפוליטית והדיפלומטית
לאחר הצטרפות רומניה לאיחוד האירופי ב-2007 הוא נקבע ליורופרלמנטר עבור רומניה מטעם ברית הליברלים והדמוקרטים עבור אירופה. מ-5 באפריל 2007 התמנה לשר החוץ של רומניה. ב-11 באפריל 2008, בעקבות שערוריית קרוליק
מ-2012 היה לדקאן הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט. מ-2015 התמנה לשגריר רומניה לאונסק"ו.
משה אידל
ביוגרפיה
משה אידל נשוי לשושנה, שהיא ציירת ומשוררת, ולהם שלוש בנות.
תחומי מחקריו
מחקריו של משה אידל עוסקים במחשבה יהודית והם כוללים קבלה, חסידות, מאגיה וקשריה עם המחשבה, והפילוסופיה ופולחן. הוא חוקר את התקופה שמן העת העתיקה לעת החדשה, במרכז התעניינותו מצויות המאה ה-12 עד ה-17. ספריו ומאמריו יצאו לאור ותורגמו בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, פולנית, צ'כית, רומנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, קטלאנית, גרמנית ורוסית.
החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה
ספרו זה של אידל ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1988, מהדורה מעודכנת שלו פורסמה ב-2002. הספר תורגם גם לאנגלית וראה אור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1988, הוא מהווה חלק מעבודת הדוקטורט של אידל והוא מבוסס על ניתוחם של כמאתיים כתבי יד. הספר מנתח את התיאורים של החויה המיסטית אצל אברהם אבולעפיה, מקובל שמיעטו לעסוק בו ואצל אלה שהמשיכו את החסידות והוא מנתח במיוחד את החוויות המיסטיות. אבולעפיה התאפיין בחיפוש אחרי חויה נבואית בימי הביניים, באמונה שהוא נביא ומשיח ובשימוש בטכניקות כדי להגיע לחויות מיסטיות אקסטטיות מיידיות, שהוא קרא להן נבואיות.
קבלה: היבטים חדשים
ספר זה נתפרסם במקורו באנגלית בשנת 1988 ראה אור בתרגום עברי בהוצאת שוקן ב-1993. הספר עוסק בנושאים שונים, בהיבטים חדשים של חקר הקבלה, חלק גדול מהחומר מבוסס על כתבי יד. אידל בדק מה ניתן להוסיף למחקרים הקודמים באופן עקרוני, מונחים כמו התאחדות עם האל, טכניקות מיסטיות, גישות לפרשנות הקבלית, והדרך להשפיע על האל באמצעות הריטואלים היהודים.
פרקים בקבלה נבואית
ספר זה יצא לאור בעברית בשנת 1990 ובשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1988 (Studies in Ecstatic Kabbalah). זוהי אסופת מאמרים על האסכולות שיצאו מבית מדרשו של אבולעפיה. הוא עוסק בתלמידיו של אבולעפיה, בסוגיות בהן עסקו תלמידיו, איפה פעלו היחסים בין הקבלה שלו לקבלה בארץ ישראל (היו לאבולעפיה תלמידים שגרו ופעלו בארץ ישראל). בודק את השפעתה של קבלת אבולעפיה באיטליה ואת הקשר בין אחד מתלמידיו לבין הקבלה הערבית.
גולם: מסורות מאגיות ומיסטיות ביהדות על יצירת אדם מלאכותי
ספר זה יצא לאור באנגלית בשנת 1990 ובהוצאת שוקן בשנת 1996. הספר יצא לאור לראשונה באנגלית ואז תורגם לעברית, צרפתית, איטלקית, רומנית, צ'כית, גרמנית וספרדית. זוהי מונוגרפיה העוסקת בדעות השונות ובטכניקות של יצירת הגולם מהתקופה העתיקה ועד היום. אידל היה שותף לארגון תערוכה בניו יורק בנושא, כתב לה קטלוג, מחקרו התרחב והוא הוציא אותו כספר. תזת הספר היא שליצירת הגולם יש ביטוי של שליטה ברזי השפה העברית, צירופי אותיות של השם המפורש. דיונים על הגולם שימשו סוג להעצמתה של האליטה היהודית מבחינת יכולותיה לעומת אליטות אחרות, הגולם יכול לעזור לשרת והיה תפקיד מסוים לדיונים האלה, לא רק לאגדות שמחזקות את מעמדן של האליטה.
החסידות: בין אקסטזה למאגיה
ספר זה יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 2000. הוא ראה אור לראשונה באנגלית ב-1995 בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ולאחר מכן תורגם לעברית ורומנית ועתיד לראות אור בצרפתית. הספר מנסה לתת תיאור של החסידות כסוג של אינטראקציה בין האידיאל האקסטטי ובין הפעילות המאגית. אידל מנסה לראות את החסידות כפעילות מסוימת בתוך המיסטיקה היהודית שהדגישה את הסינתזה הזאת בין שני האלמנטים הללו.
שלמות כובשת: קבלה ופרשנותה
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 2002 (Absorbing Perfection; Kabbalah and Interpertation) וזכה בפרס קורת (מטעם קרן קורת), תורגם ויצא לאור ברומנית, התפרסם בעברית ב-2009. הספר עוסק במעמדה של פרשנות הקבלה במחשבה החסידית והקבלית. הוא מתאר טכניקות של פרשנות רדיקלית קיצונית, כמו גימטריה וצרופי אותיות.
ר' מנחם רקנטי המקובל
ספר זה יצא לאור בעברית בהוצאת שוקן בשנת 1998. אידל ערך כאן תיאור ראשון של כל הידוע במחקר על ר' מנחם רקנאטי, שהיה אחד מגדולי המקובלים באיטליה ודן בהשפעתו על מקובלים אחרים.
קבלה וארוס
ספרו זה של אידל יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-2005 (Kabblah and Eros) ותורגם ויצא לאור ברומנית ואיטלקית, בשנת 2009 עתיד לראות אור בעברית, בגרמנית ובספרדית. הספר מסייע לסווג את המודלים השונים בין אהבה וארוס, כשארוס מוגדר כמיזוג בין אהבה ומין. אידל מציג מודלים שונים של ארוס: ישנם מקובלים שאומרים שהאהבה החזקה ביותר היא זו המרגיש האדם לאימו, אחרים סבורים כי האהבה החזקה ביותר היא לאישה, אחרים מחזיקים בדעה כי האהבה החזקה ביותר היא זו שחש עם ישראל כלפי אלוהים. ישנן תפישות שלהן השפעות אפלטוניות חזקות ותפישות שהמין חזק יותר מאהבה.
שרשראות קסומות: טכניקות וריטואלים במיסטיקה יהודית
ספר זה ראה אור בשפה האנגלית בלוס אנג'לס ב-2005 (Enchanted Chains: Techniques and Rituals in Jewish Mysticism). הספר הוא פריה של סדרת הרצאות שנשא אידל בקולג' דה פראנס ב-2001. הוא יצא לאור בצרפתית ב-2006 וברומנית 2009 ועתיד לראות אור גם בעברית. הוא עוסק בתפישות המקובלים את המציאות כרצף אחד, על ידי דימויים כמו חבל ושרשרת. בספרות הזו אדם שהוא למטה יכול להשפיע על מה שקורה למעלה כיוון שהמציאות היא רציפה, כאשר האדם יכול להחזיק בחבל ולנענע את המציאות. אידל מציג בספר את המחשבה הקבלית כהרבה יותר דינמית מאשר הקבלה האירופית-האפלטונית, שהיא הרבה יותר סטטית ולא ניתן להשפיע עליה. המקובלים האמינו שהם יכולים לשנות את המציאות על ידי מעשיהם.
העלייה למרומים במיסטיקה היהודית: עמודים, קווים, וסולמות
ספר זה הוא תוצא של סדרת הרצאות שנשא אידל בבודפשט והוא יצא לאור בשפה האנגלית בהוצאת האוניברסיטה המרכז-אירופית ב-2005 (Ascensions on High in Jewish Mysticism: Pillars, Lines, Ladders) בבודפשט וניו-יורק. הספר עוסק בעליית הנשמה והגוף לעולמות של מעלה, החל מהתקופה העתיקה ועד הבעש"ט. זהו גם סוג של מיפוי של דעות שונות, מה עולה, כיצד הוא עולה ומה הוא רואה שם.
הקבלה באיטליה: 1510-1280
ספרו זה של אידל (La Cabala in Italia) ראה אור באיטלקית בפירנצה בשנת 2007 וב-2010 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ייל.
מקובלים של לילה
הספר ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006 והוא עוסק בחוויות ליליות של מקובלים וטכניקות להשיגן.
מחקריו העכשוויים
כיום כותב אידל ספר על הבעש"ט וחושף בכתבי-יד את חיבוריו של ר' נחמיה בן שלמה הנביא מארפורט, מראשית המאה ה-13. בקרוב יראה אור ספר מחקרים על מחברים רומניים כגון מירצ'אה אליאדה ומיכאיל סבסטיאן (Mihail Sebastian).
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מסעות 1793 במלחמות העצמאות הצרפתיות
מלחמות העצמאות הצרפתיות הסלימו מחדש עם תחילת 1793. מעצמות חדשות הצטרפו לקואליציה הראשונה ימים לאחר הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16 ב-21 בינואר. ספרד ופורטוגל היו בין המדינות שהצטרפו. וב-1 בפברואר, הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה והולנד.
שלוש מעצמות אחרות נכנסו לשטח דובר צרפתית מכריע בחודשים הבאים, מה שגרם לצרפת לגייס, בפנים הארץ, צבא של 1,200,000 חיילים. היעקובינים שהתחזקו מאוד הוציאו להורג אלפי מתנגדים מוכחים וחשודים, בשלב הסופי של שלטון האימה. כוחות נגד המהפכה הסגירו את טולון לבריטניה וספרד ב-29 באוגוסט, וכבשו חלק גדול מהצי הצרפתי, נמל שלא נכבש מחדש על ידי דוגומייר (בסיועו של נפוליאון בונפרטה הצעיר) עד ה-19 בדצמבר. בין החודשים הללו ניצחה בקרב על הגבול הצפוני, בספטמבר, צרפת, שראתה את הסרת המצור הבריטי בעיקר על דנקרק. השנה הסתיימה בכך שממשלת צרפת, הוועידה הלאומית, שהניחה את היסודות לרפובליקה הצרפתית הראשונה, יצאה לדרך בשנה הבאה, לאחר שהדפה התקפות מדרום ומדרום-מזרח אך נכשלה במתקפתה לכיוון פיימונטה (לכיוון טורינו).
מסעות המלחמה
בפתיחת השנה בחר דומורייה להתעלם מהפקודות מהממשלה בפריז להגן על בלגיה ובמקום זאת החל בפלישה להולנד, בתקווה להפיל את הסטאדטהאודר ולהקים רפובליקה עממית בגיבוי צרפת. בעקבות כך, הוא כבש את ברדה בבראבנט והתכונן לחצות להולנד וללכוד את דורדרכט. עם זאת, הצבאות שנותרו בבלגיה ספגו מספר תבוסות, כגון על ידי האוסטרים הבאאכן וליאז' והסירו את המצור של מירנדה על מאסטריכט. דומורייה נאלץ על ידי הממונים עליו לחזור לבלגיה ולתפוס פיקוד במערכה בפלנדריה.
לאחר תבוסה בניירווינדן, דומוריז נאלץ לסגת מבלגיה. לאחר מכן הוא עשה הסכם עם האוסטרים למסור להם כמה מבצרי גבול בתמורה להפוגה שבה יוכל לצעוד על פריז ולהחזיר את המלוכה לפי חוקת 1791. עם זאת, הוא לא הצליח להבטיח את נאמנות חייליו, והוא ערק לקווים האוסטריים במקום להיעצר על ידי היעקובינים.
במקביל, כוחם ההולך וגובר של הרדיקלים בפריז עורר מרד במחוזות, כאשר תושבי ליון ומרסיי מרדו וההוונדים הקימו צבא כדי לתקוף את השלטון המרכזי ולפתוח בתקשורת עם בריטניה. צבאות ספרדים חצו את הפירנאים, צבאות סרדיניה (בעיקר פיימונטה-סבויה) חצו גבולות אלפיניים שונים, וצבאות אוסטריה כבשו את ואלנסיין ואילצו את צבאות הצפון לסגת בחזרה לכיוון פריז. בריטניה הורתה על מצור ימי על צרפת ב-31 במאי.
הממשלה המהפכנית הכינה התגייסות מלאה של האומה, ללא רחמים כלפי אויבים פנימיים או חיצוניים. על פי תולדות המהפכה הצרפתית של מיגנט: "לרפובליקה היו בקרוב מאוד ארבעה עשר ארמיות ו-1,200,000 חיילים. צרפת, בזמן שהפכה למחנה ולבית מלאכה לרפובליקנים, הפכה במקביל לכלא למי שלא קיבל את הרפובליקה". הם המשיכו לדכא את קאן, ליון ומרסיי, למרות שהכוחות האנטי-מהפכניים הסגירו את טולון לבריטניה וספרד ב-29 באוגוסט, וכתוצאה מכך לכידת חלק גדול מהצי הצרפתי, וטולון לא נכבשה מחדש על ידי דוגומייר (בסיוע של נפוליאון בונפרטה הצעיר) עד ה-19 בדצמבר.
מייקל אייזנברג
מייקל אייזנברג (נולד ב-18 במאי 1971) הוא איש עסקים, משקיע הון סיכון בתעשיית ההיי-טק הישראלית והאמריקאית, שותף-מנהל בקרן הון הסיכון אלף (Aleph). אייזנברג הוא מראשוני המשקיעים ב-WeWork, ובמגוון חברות אחרות ביניהם Wix ו-Gigya. בשנת 2017 נכלל ברשימת 25 אנשי הון הסיכון המצליחים ביותר של מגזין פורבס מידאס אירופה.
ביוגרפיה
אייזנברג נולד במנהטן שבניו יורק למשפחה יהודית דתית בת שבעה ילדים שאביה היגר מגרמניה. סבתו היא אלס בנדהיים. אייזנברג התחנך בבתי ספר יהודיים אורתודוקסים ולאחר סיום לימודי התיכון בניו יורק, הגיע ללמוד בישיבת הר עציון שבאלון שבות. לאחר כשנתיים חזר לארצות הברית והמשיך את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה בישיבה יוניברסיטי. עם סיום לימודיו בשנת 1993 החל לעבוד כיועץ בחברת הייעוץ הפוליטי Marttila & Kiley. באותה השנה עלו ארצה אייזנברג ואשתו יפה והתיישבו בירושלים.
בשנת 1995 התמנה לנציג בנק ההשקעות מונטגומרי סקיוריטיס בישראל. בד בבד, הצטרף לבנק ההשקעות ג׳רוזלם גלובל בניהולו של שלמה קאליש, שם כיהן כסגן הנשיא לענייני השקעות. במסגרת עבודתו בקרן הוביל אייזנברג, בין היתר, את ההשקעה בחברת פיקצ'ר ויז'ן אשר בסוף שנות התשעים נמכרה לקודאק בשתי פעימות. השקעותיו בקרן כללו גם את חברת פאואר דיזיין, Creo, גלילאו ו-QXL.
בין השנים 1997-2005 כיהן כשותף בקרן הון הסיכון Israel Seed Partners במסגרת עבודתו השקיע בין היתר בחברת שופינג.קום אשר הונפקה בשנת 2004 ונרכשה לאחר מכן על ידי איביי, ו-answers.com אשר הונפקה בשנת 2004.
בשנת 2005 הצטרף אייזנברג כשותף מנהל לקרן הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל (Benchmark Capital) ונתמנה לנציג הקרן בישראל. השקעותיו בבנצ'מרק כוללות את Finjan Holdings (הונפקה בשנת 2014) Gigya (נרכשה בשנת 2017 על ידי חברת סאפ) Digital Fuel,Seeking Alpha (נרכשה ב-2011 על ידי VMware). כמו כן הוביל את הקרן להשקעות ב-Wix, הפלטפורמה המצליחה להקמת אתרי אינטרנט (הונפקה בשנת 2013) ו-WeWork. בשנת 2006 דורג במקום 39 ברשימת ״בעלי מגע הזהב של מידאס״ של מגזין פורבס העולמי ובמקום ראשון ברשימת ״בעלי מגע הזהב של מידאס״ של מגזין פורבס הישראלי.
בשנת 2013 הקים את קרן הון הסיכון אלף בשותפות עם אדן שוחט, המנהלת (נכון ל2023) כ-800 מיליון דולר ומתמקדת בהשקעות בסטארטאפים בשלבים מוקדמים. אלף הוקמה במטרה להשקיע בחברות סטארט-אפ ישראליות מבטיחות ולהצמיח חברות גדולות מישראל. באפריל 2016, הודיעה הקרן על הצטרפות אהרון רוזנסון כשותף שלישי. כחצי שנה לאחר מכן, הושלם גיוס של 180 מיליון שקל לצורך הקמתה של קרן שנייה חדשה (Aleph II). השקעותיה של הקרן כוללות את windward, Nexar, Lemonade, Anodot ו-WeWork.
פעילויות נוספות
אייזנברג מכהן כחבר בדירקטוריון של ישיבת ההסדר הר עציון ויו"ר ארגון השומר החדש, תנועה חברתית חינוכית וציונית שהוקמה בשנת 2007 על ידי מתנדבים כדי לשמור על אדמות המדינה תוך סיוע והעצמת החקלאים וגורמי האכיפה, לצד חיבור אזרחים וצעירים לאדמה, לאהבת הארץ ולזהות ציונית. בעבר כיהן כדירקטור בסנונית, מלכ״ר הפועל למען הטמעת טכנולוגיות בבתי הספר היסודיים בישראל וכחבר במועצת החינוך של עיריית ירושלים.
אייזנברג פעיל בתחום עידוד העלייה לארץ ישראל. בשנת 2017, במסגרת עבודתו בקרן אלף, יזם והקים סמינר שמטרתו ללמד עולים חדשים כיצד להשתלב בעולם ההייטק הישראלי באמצעות תוכן ושיווק ולעזור להם למצוא תעסוקה בחברות מובילות בישראל. כמו כן, אייזנברג מרצה לעיתים קרובות בפני משלחות המגיעות לישראל על נושאים כגון ציונות, אומת הסטארט אפ, כלכלת ישראל וכדומה. מלבד זאת, אייזנברג מרצה במוסדות כלכליים ואקדמיים, בכנסים ובוועידות.
עמדותיו ביחס לכלכלה הישראלית
לפי אייזנברג, עם הקמת מדינת ישראל נהנתה הכלכלה הישראלית מהתכונות שרכשו היהודים דווקא בגלל שנות הגלות הארוכות: יזמות, יצירתיות ותעוזה. מאידך, השאיפה של מנהיגי המדינה להיות "עם ככל העמים" הובילה למדיניות כלכלית שהתבטאה בעודף בירוקרטיה וריכוזיות, גרמה לבינוניות וצימצמה את היתרונות הטבעיים האלו.
בנוסף סבור אייזנברג שמדיניות הקצבאות בישראל גורמת למלכודת הרווחה וקורא להחליף את שירות התעסוקה בתמריצים שיעודדו יזמות בתחום העסקה.
כתיבתו
בשנת 2005 החל אייזנברג לפרסם בלוג אינטרנטי. הנושאים עליו הוא כותב כוללים פוליטיקה, טכנולוגיה, יהדות, ציונות, מקרו כלכלה, השקעות יזמות וכמובן חוויותיו כאב לשמונה ילדים ושתי נכדות. לפני כשנתיים, העביר את הבלוג לפלפטפורמה של Medium. במסגרת הבלוג, אייזנברג פרסם סדרה בת שלוש כתבות אשר מתרכזות בקשיים, הכשלים והאתגרים של זירת היזמות וההיי טק הישראלית וכן של הממשלה הישראלית. מאמריו עוררו הדים רבים ונחשבים כמכוננים בתעשיית ההייטק הישראלית. מלבד הבלוג, אייזנברג כותב לעיתים קרובות עבור אמצעי תקשורת בישראל כגון "דה מרקר״, ״כאן״ ו״השילוח".
פרסם חמישה ספרים:
קרה
קָרָה או כְּפוֹר היא תופעת אקלים בה הטמפרטורה השוררת סמוך לפני הקרקע היא 0 מעלות צלזיוס ופחות. התופעה מתרחשת בעיקר בלילות קרים ובהירים ללא רוח, בראשי ההרים ובעמקים, כאשר אוויר קר "גולש" מן ההרים למטה בשל צפיפותו הגדולה יותר. כאשר הטמפרטורה יורדת מתחת לאפס מעלות צלזיוס, אדי מים קופאים על צמחים או חפצים ונוצר כיסוי של קרח כתוצאה מפעפוע של אדי המים (לחות). הקרה עשויה לגרום לקפיאתם של צמחים ולכן היא מסוכנת לזנים מסוימים. כאשר מים יורדים לטמפרטורה של מתחת ל-4 מעלות צלזיוס הם מתפשטים. עקב כך, נימי הצמח מתפוצצים וגורמים למותו של הצמח. ניתן להבחין בתופעה זו כאשר טל קופא על זגוגיות ועלי צמחים אז נוצרת עליהם שכבה דקה של קרח.
התופעה מזיקה לחקלאות, והיא פוגעת בעיקר בפירות ובירקות.
התפתחות קרה באזורים הרריים
כאשר מסת אוויר קר מגיעה אל אזורי הרים מתרחשת קרה. המערכת הסינופטית חזקה דיה כדי למנוע את היווצרותן של תופעות מקומיות. כאשר הרוח נושבת מתרחשות התקררות והתחממות עקב כיוון נשיבת הרוח ביחס לשיפוע הקרקע. אם כן, בפסגות ההרים הטמפרטורה הנמוכה ביותר.
התפתחות קרה בעמקים
האוויר החם שבעמקים עולה בשל צפיפותו הנמוכה, ואת מקומו מחליף אוויר קר השוקע, וגולש מן ההרים. קרה עשויה להיווצר גם בגבעות נמוכות הרבה יותר, אף בגובה נמוך יותר משל 100 מטר, כאשר האוויר הכבד יורד לבקעה וממלא אותה. עשוי להיווצר מצב של הפרש טמפרטורות של כ-5 מעלות צלזיוס במהלך מטרים ספורים בלבד.
קרה בישראל
תופעת הקרה נפוצה באזור עמק הירדן. קרות ממושכות וקשות אשר פגעו בכל אזורי הארץ ב-40 השנים האחרונות אירעו בשנים 1973 ,1989, 1997, ו-2008.
קנתריתיים
קנתריתיים (שם מדעי: Cantharidae) היא משפחת חרקים מסדרת החיפושיות. משפחה זו כוללת כ-3,500 מינים ובהם כ-20 מינים בישראל.
באביב ניתן למצוא אותן לרוב על פרחים ממשפחת הסוככיים.
בארץ כמה מינים כגון:
חיה ותן למות
חיה ותן למות (באנגלית: Live and Let Die, היינו "לחיות ולהניח למות", פרפרזה על "חיה ותן לחיות") הוא סרט קולנוע בריטי, השמיני בסדרת סרטי ג'יימס בונד. הוא יצא לאקרנים בשנת 1973 בבימויו של גאי המילטון. לראשונה בסדרת סרטי בונד, כיכב בו השחקן רוג'ר מור. הסרט מבוסס על ספר באותו שם (יצא ב-1954) מאת הסופר איאן פלמינג, מתוך סדרת ספרי עלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד.
עלילה
בסרט, ברון סמים מהארלם בשם מיסטר ביג מתכנן להפיץ שתי טונות של הרואין על מנת להביא לפשיטת רגל של ברוני סמים מתחרים. במהלך הסרט מתגלה כי מיסטר ביג הוא למעשה דמות שאליו מתחזה ד"ר קננגה (יפת קוטו), עריץ ששולט בסן מוניק, אי בדוי בקריביים שעליו מגדלים את צמחי הפרג לשם ייצור ההרואין. בונד חוקר את מותם של שלושה סוכנים בריטיים; החקירה מובילה אותו אל קננגה. הוא נקלע לעולם של גנגסטרים ווודו והוא נלחם כדי לשים סוף למזימתו של קננגה. במהלך החקירה בונד פוגש בקוראת בקלפים בשם סוליטייר (ג'יין סימור).
הפקה
בזמן צילומי הסרט הקודם בסדרה, יהלומים לנצח, הוחלט כי הסרט הבא יעובד על פי ספרו של איאן פלמינג "חיה ותן למות". גאי המילטון נבחר שוב לביים את הסרט. מפיק הסרט, אלברט ברוקולי ניסה לשכנע את שון קונרי לשחק בסרט, אך הוא סירב. היה גם ניסיון לשכנע את קלינט איסטווד (שהיה בשיא תהילתו אחרי צאת הסרט הארי המזוהם) לשחק בסרט, אך גם הוא דחה את ההצעה, בטענה שבונד צריך להיות מגולם בידי אנגלי. בין השאר נבחנו השחקנים ויליאם גונט וג'וליאן גלובר. לבסוף, הוחלט כי השחקן האנגלי רוג'ר מור יגלם את בונד. רוג'ר מור ניסה להתקבל לסדרה לפני הפקת "ד"ר נו" ו"בשרות הוד מלכותה", אך הוא נדחה על הסף בשני המקרים.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1972 בלואיזיאנה שבארצות הברית. לאחר מכן הצילומים התרחשו בניו יורק ובג'מייקה.
ג'ון בארי, שכתב את המוזיקה לחמשת הסרטים הקודמים בסדרה, לא היה זמין במהלך ההפקה. שיר הנושא של הסרט, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי פול מקרטני ואשתו לינדה, ובוצע על ידי מקרטני ולהקתו Wings. השיר הפך ללהיט ידוע באותה השנה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. ג'ורג' מרטין הלחין את המוזיקה בסרט.
שחרור הסרט וקבלתו
הקרנת הבכורה התקיימה ב-27 ביוני 1973 בניו יורק. לאחר שבוע וחצי, החלה הפצת הסרט בבריטניה. הסרט השיג רווחים של כ-161.8 מיליון דולר (873 מיליון דולר בשנת 2016).
הסרט קיבל ציון כ-66% באתר Rotten Tomatoes.
יצחק קארו
קורות חייו
קורות חייו של רבי יצחק בטורקיה אינם ברורים. נראה שנדד בין איסטנבול למגנזיה. בקהילות אלו נשא דרשות בפני הקהל, אך אין ידוע אם שמש בהם במשרה רבנית כלשהי. ככל הנראה, נחשב רבי יצחק סמכות רבנית שכן אחיינו הגדול, רבי יוסף קארו שאף גדל בביתו של רבי יצחק באיסטנבול, התייעץ עמו בענייני הלכה.
בשנת 1517 מסר את ספרו תולדות יצחק לדפוס. באותה שנה יצא למסע לארץ ישראל אך לא ברור אם הגיע לבסוף לארץ ישראל. מחד ישנן מסורות שהתעכב בדמשק ונשאר בה. מאידך ישנן מסורות המחזקות את האפשרות שהגיע לצפת, בה ישב אחיינו רבי יוסף קארו.
חיבוריו
בנו של רבי יוסף קארו, יהודה, תכנן להוציא ספר שו"ת שיכלול את תשובותיו של רבי יצחק קארו אך הדבר לא התממש.
חייל בדיל
המונח "חיילי בדיל" או "חיילי צעצוע" שימש במהלך השנים בספרות, בתיאטרון ובקולנוע יוצרים שונים להציג לוחמים זוטרים אשר נשלטים בידי מפקדים אדישים. במקרים אחרים שימש המונח כתיאור לילדים אשר הפכו ללוחמים בלתי סדירים עקב מצב נואש אליו נקלעו, כך, למשל בסרט "חיילי בדיל".
אנדרטת 12 ביכתית
אנדרטת 12 ביכתית (געז: የካቲት ፲፪) היא אנדרטה באדיס אבבה, בירת אתיופיה, המנציחה את זכר קורבנות טבח גרציאני ב־12 (בחודש) יכתית", המקביל ל־19 בפברואר בלוח השנה הגרגוריאני.
מיקום
האנדרטה ניצבת בכיכר הנושאת אותו שם (የካቲት ፲፪ አደባባይ - "יכתית 12 אדבבאי"), בחלקו הצפוני של מרכז העיר. באופן לא רשמי מכונה הכיכר בשם "סידיסט קילו", היינו "שישה קילומטרים", המציינים את המרחק, הלכאורי, ממרכז העיר. בכיכר נפגשות, בין היתר, דרך אנטוטו המובילה צפונה אל הרי אנטוטו שבגבולה הצפון-מזרחי של אדיס אבבה, ורחוב המלך ג'ורג' השישי המוביל בשמות שונים דרומה אל כיכר מסקל, והלאה עד לנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה.
האנדרטה
האנדרטה מנציחה את זכרם של קורבנות הטבח שהחל ב-19 בפברואר 1937 ונמשך שלושה ימים. הטבח, שבו נרצחו אלפי בני-אדם, החל ביום שבו כשל ניסיון התנקשות בחייו של מרשל רודולפו גרציאני, המושל הכללי של מזרח אפריקה האיטלקית. שרידי הקורבנות עצמם שמורים בקתדרלת השילוש הקדוש הסמוכה.
האנדרטה הוקמה ב-1955 על ידי הפסל הקרואטי אנטון אוגוסטינצ'יץ', והוענקה לעם האתיופי במתנה מאת המרשל יוסיפ ברוז טיטו. הקיסר היילה סלאסי נהג להניח במקום זר ביום השנה לטבח. מסורת זו נמשכה על ידי מנגיסטו היילה מריאם לאחר המהפכה האתיופית ב-1974, ולאחר תום מלחמת האזרחים ב-1991 נמסרה לראש העיר. כיום נושא בתפקיד נשיא אתיופיה.
האנדרטה בנויה בצורת אובליסק לבן שבתחתיתו שני תבליטים המקיפים את בסיסו. הסצינות מתארות את הטבח ואת הלוויית הקורבנות שהתקיימה לאחר שחרור המדינה מהכיבוש האיטלקי, בנוכחותו של הקיסר. באחת הפינות של האובליסק, מעט מתחת לחצי הגובה, ניצב פסל קטן של גור אריה יהודה, סמלם של הקיסר היילה סלאסי ושל אתיופיה עד 1991. האריה דומה לפסל האריה הגדול של אנדרטת גור אריה יהודה ליד תחנת הרכבת של אדיס אבבה; כמוהו הוא "פוסע" (Passant) ופונה שמאלה, לראשו כתר וברגלו הקדמית הימנית הוא אוחז במוט המסתיים בצלב. כשהחונטה הצבאית האתיופית עלתה לשלטון, היא סילקה את כל סמלי האריה של הקיסר, למעט באנדרטה זו ובאנדרטת גור אריה יהודה הנ"ל. האובליסק ניצב על בסיס מוגבה שאליו מוליכות שש מדרגות משלושה כיוונים.
פטר האיברי
פטר האיברי (בגאורגית: პეტრე იბერი, תעתיק: פֶּטרֶה איבֶּרי; או פטר מאיבריה או פטרוס האיברי; 411 לערך - 491) היה נזיר, בישוף ותאולוג גאורגי (איברי), ואחד ממנהיגיה הכריזמטים של התנועה האנטי-כלקדונית בארץ ישראל בתקופת שלטון האימפריה הביזנטית.
פטר זוהה, על ידי הפילוסוף והמתרגם הגאורגי, שלווה נוצובידזה וארנסט הונינגמן כדיוניסוס האראופגוסי המדומה.
חייו בגאורגיה
פטר נולד כמוּרוואן ונאבארנוגיוס (שני שמות), נסיך איבריה, בנו של בוסמריוס השני ואשתו באקורדוקטיה. אביו הזמין את הפילוסוף מיתרידטס מלזיכה לקחת חלק בחינוכו של מורוואן. בשנת 423 נשלח הנסיך כבן-ערובה פוליטי לקונסטנטינופול, שם קיבל השכלה נרחבת תחת פטרונותה האישית של אשת הקיסר הרומאי תאודוסיוס השני, אליה אודוקיה.
פעילותו בארץ ישראל
בסופו של דבר, נמלט הנסיך הצעיר מהארמון, יחד עם מורהו הרוחני מיתרידטס, כדי לעלות לרגל לארץ ישראל, שם הפך לנזיר בירושלים, ושינה את שמו לפטר. בשנת 430, הוא הקים מנזר משלו בבית לחם, שנודעה מאוחר יותר בשם המנזר הגאורגי של בית לחם או מנזר אום ליסאן. בשנת 445 הוא הוסמך לכמורה. לאחר מכן הוא ביקר, בלויית מיתרידטס, במספר מדינות במזרח הקרוב, עד שבסופו של דבר הוא התיישב במיומה שליד עזה.
בשנת 451, ניסחה ועידת כלקדון את הדוקטרינה האורתודוקסית העיקרית. פטר הפך לחבר רב השפעה בתנועה האנטי כלקדונית, שהתפתחה למרד גלוי בארץ ישראל. בשנת 452, הוא שרת כבישוף מיומה למשך שישה חודשים לפני שכל מנהיגי מונופיזיטים, ביניהם רומנוס מתקוע, מארקיאנוס מבית-לחם והארכימנדריט גרונטיוס, שישב בהר-הזיתים, סולקו בצו. פטר עצמו ברח למצרים אולם חזר לארץ ישראל עשר שנים לאחר מכן. בישראל הוא היה מעורב בפעילות מונופיזיטית חצי-מחתרתית ורכש הרבה תלמידים וחסידים. על פי מקור מימי הביניים הוא היה מחברם של מספר חיבורים מפורסמים. אולם אף לא אחד מהם שרד תחת שמו פטר.
קוסטורינו
קוֹסְטוּרִינוֹ (במקדונית: Костурино) הוא כפר בדרום מזרח מקדוניה הצפונית, בשטח הרשות המקומית סטרומיצה שבמחוז הדרום מזרחי במדינה, השוכן 12 קילומטרים מסטרומיצה וסמוך לגבול יוון. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר אזור קרבות במסגרת החזית המקדונית.
בסמוך לכפר מצויים שרידי מצודה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. בראשית המאה ה-20 מנה הכפר 790 נפשות והיו בו כנסייה ובית ספר יסודי. לאחר מלחמת הבלקן השנייה נכלל הכפר בתוך שטחי ממלכת בולגריה בכפוף לסיכומי הסכם בוקרשט (1913). במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר בקו החזית המקדונית ובספטמבר 1918 נכבש על ידי כוחות מדינות ההסכמה. לאחר סיום המלחמה, בהתאם לתנאי חוזה ניי, הועבר הכפר לשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 נכבש האזור על ידי גרמניה הנאצית ועם סיום מלחמת העולם השנייה נכלל בשטחי יוגוסלביה. בספטמבר 1991 הפכה מקדוניה למדינה עצמאית וקוסטרינו נכלל בשטחה. ב-2002 נמנו בכפר 1,280 תושבים. באזור שורר אקלים ממוזג ללא השפעות ממתנות כך שישנם הפרשים ניכרים בין עונת החורף לקיץ.
רשף חן
רשף ארי חן (נולד בחיפה ב-28 במאי 1968) הוא איש ציבור שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-16 מטעם סיעת "שינוי" ולאחר מכן מטעם סיעת "חץ". לאחר מכן כיהן כיועץ המשפטי של עיריית חיפה.
ביוגרפיה
חן הוא בוגר בית הספר הריאלי. לאחר לימודי משפטים באנגליה קיבל רישיון לעריכת דין בישראל בשנת 1994, ועסק מספר שנים בעריכת דין בחיפה. חן הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
במקביל עסק בפעילות ציבורית במסגרת מפלגת שינוי בחיפה ושימש כיו"ר הסניף המקומי. כאשר נבחרה יהודית נאות לכנסת ה-15 החליף אותה כחבר במועצת העיר חיפה ושימש יו"ר ועדת הביקורת העירונית.
בבחירות לכנסת ה-16 נבחר חן לכנסת, והיה יושב ראש סיעת "שינוי" בכנסת. בנוסף שימש כחבר בוועדות הכנסת: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת הכנסת, והוועדה לקידום מעמד האישה.
כח"כ פעל חן בקידום והשלמת חקיקת חוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006. חן הגיש את הצעת החוק הפרטית שלימים התגלגלה לחוק (תוך שימוש נרחב בטיוטת הצ"ח ממשלתית) ובהמשך שימש כיו"ר ועדת המשנה של ועדת חוק חוקה ומשפט, אשר השלימה את חקיקת החוק בשלהי הכנסת ה-16.
מספר חודשים לפני הבחירות לכנסת ה-17, ובטרם הפילוג שחל ב"שינוי", הודיע חן על כי לא יתמודד לכנסת הבאה, וזאת מרצון להקדיש זמן רב יותר למשפחתו.
לאחר הפילוג בסיעת "שינוי" הודיע על תמיכתו בחץ והוצב במקום ה-60 ברשימה לאות כבוד.
עו"ד חן שימש כיועץ המשפטי של עיריית חיפה מנובמבר 2007 עד דצמבר 2016, אז התפטר.
לאחר סיום תפקידו בעירייה נבחר עו"ד חן ב-2017 לשמש כנציג עיריית חיפה ויו"ר איגוד ערים מפרץ חיפה להגנת הסביבה, תפקיד אותו מילא כשנה וחצי.
כיום עו"ד רשף חן הוא הבעלים והמנהל של משרד עורכי דין העוסק בעיקר בדיני רשויות מקומיות ותכנון ובניה.
חיים אישיים
חן הוא תושב חיפה, נשוי ואב לשלושה ילדים.
טיאה פלץ
ביוגרפיה
עבודות של טיאה פלץ מוצגות במוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט ובמוזיאון לאמנות של קראיובה. בשנת 2001 אחותה, ליאה פלץ, תרמה עשרות רבות של ציורים לידי מספר מוזיאונים ברומניה.
המרכז המשפטי לדרום העני
המרכז המשפטי לדרום העני (באנגלית: Southern Poverty Law Center) הוא ארגון ללא כוונת רווח אמריקאי הפועל באמצעים משפטיים ומבצע מעקב אחרי קבוצות גזעניות, ארגוני שנאה ומיליציות קיצוניות ומקיים פעילויות חינוכיות לקידום הסובלנות.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת 1971 על ידי מוריס דיס וג'וזף ג'י לוין בתור פירמה משפטית במונטגמרי, אלבמה. פעיל זכויות האדם ג'וליאן בונד הצטרף אל השניים ושימש כנשיא הארגון בשנים 1971–1979. שיטת הפעילות של המרכז הייתה של הגשת תביעות נזיקין אזרחיות כנגד ארגוני שנאה או פעילים כדי לקבל פיצויים לקורבנות שנפגעו מהפעילות שלהם, וכך למוטט כספית את הארגונים או היחידים. המטרה הראשונה של הארגון הייתה לפעול כנגד ארגוני קו קלוקס קלאן המקדמים עליונות של הגזע הלבן אולם עם הזמן החל לפעול הארגון גם כנגד הפרדה גזעית ממוסדות, כנגד אפליה, כנגד התעמרות במהגרים ולמען נושאים נוספים בתחום זכויות האדם.
המרכז מקיים מעקב אחרי קבוצות שנאה שונות ברחבי ארצות הברית ונחשב לאחד מהגופים ברי הסמכא התחום. הגדרת ארגון שנאה לפני המרכז הוא ארגון "...שמחזיק באמונות או בפרקטיקות אשר תוקפות או מנסות להדיר קבוצה שלמה של בני אדם, בדרך כלל עקב תכונות שאינם בשליטתם". באתר ה-FBI יש קישור אליו כאחד ממקורות המידע בנושא. כיום רשומים במאגר הארגון כ-926 ארגוני שנאה שונים.
משנת 1981 מוציא המרכז כתב עת היוצא לאור ארבע פעמים בשנה, בשם Intelligence Report.
בין השנים 2006–2008, הארגון היה מעורב בתביעה המשפטית שהוגשה כנגד הארגון הגזעני הקלאנים האימפריאליים של אמריקה, אשר מהווה ארגון בת לקו קלוקס קלאן. במסגרת התביעה, המרכז המשפטי קיבל כתריסר איומים מפורשים, אשר הבטיחו להגשים "את האיום המסוכן ביותר". כמו כן, במהלך היום השני של המשפט, חבר לשעבר בתנועה העיד בפני בית המשפט כי פעילים בכירים בתנועה הטילו עליו להתנקש בחייו של התובע הראשי של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני, מוריס דיס.
מייפייר
מייפייר (באנגלית: Mayfair) היא שכונת יוקרה ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
מאז שנת 1686 נערך מדי שנה במשך שבועיים בחודש מאי באתר שוק שפרד ועד שנת 1764 עת שקיום השוק באתר נאסר. קודם לשנת 1686 נערך השוק בהיימרקט, ולאחר שנה זו השוק נערך בבו.
שטח השכונה היה שטח פתוח חקלאי עד המאה ה-17. השטח הפך לפרוור עירוני של העיר באמצע המאה ה-17, ולרובע מגורים יוקרתי במהלך המאה ה-18. בשכונה התגוררו משפחת גרוונר העשירה. אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת נולדה בשכונה.
כיום השכונה כוללת בעיקר שטחי משרדים ומבני מגורים רבים הוסבו למשרדים שמרביתם עוסקים בהשקעות במקרקעין.
בכיכר גרוונר שבשכונה ממוקמת שגרירות ארצות הברית, וכן ממוקמות בשכונה האקדמיה המלכותית לאמנויות, מוזיאון בית הנדל, מלון בית גרוונר וקלארידג'ס.
גאוגרפיה
שכונת מייפר גובלת במערבה בהייד פארק (רחוב פארק ליין), בצפונה ברחוב אוקספורד, בדרומה בפיקדילי ובפארק גרין ובמזרחה ברחוב ריג'נטס.
האשה המופלאה שבתוכנו
האשה המופלאה שבתוכנו הוא מחזה מאת חנוך לוין שפורסם ב-1992.
עלילה
חוטנר אוהב ומעריץ את מאוריציה, אבל היא חושקת בחורחה המאצ'ו. מאוריציה נוסעת למשך חודש עם משרתה פומפץ, ובמקומה באה חברתה מדגסקר עם המשרתת שלה הוצ'קס. בעקבות כך, חוטנר מאוהב במדגסקר, אבל מרגיש מחויבות למאוריציה, והוא נקרע בהיסוסיו. לכך מצטרף המעריץ שלה, לקסנר, שגם הוא נקרע בהיסוסיו. בין חוטנר ולקסנר נוצרת יריבות. לבסוף מדגסקר נוסעת ובמקומה חוזרת מאוריציה. חוטנר מחליף אז פאה ומקטורן, ומאוריציה לפתע חושקת בו, אבל הוא כבר לא רוצה בה.
הפקת 1994 - קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי ותיאטרון החאן
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם תיאטרון החאן ב-7 בפברואר 1994. בנוסף, ב-25 ביוני 2008 התארחה בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון גשר הפקה נוספת של ההצגה בעיבוד של הבמאי הרוסי רומן ויקטיוק.
הפקת 2015 - קופרודוקציה של תיאטרון הקאמרי ואנסמבל המאה ה-21
ב-14 בנובמבר 2015 הועלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ובשיתוף עם אנסמבל המאה ה-21 אופרה קאמרית המבוססת על המחזה. האופרה הוצגה במסגרת פסטיבל חנוך לוין.
איסאק פלץ
איסאק פלץ, הידוע בשם-העט "י. פלץ", (ברומנית: Isac Peltz; 12 בפברואר 1899 – 10 באוגוסט 1980) היה סופר ועיתונאי יהודי-רומני. נחשב כ"המספר היהודי המובהק ביותר בספרות הרומנית של המאה העשרים" (א.ב. יפה). מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו הגדיר אותו כ"גדול רוקחי העצבות בספרות הרומנית".
ראשית חייו
יצחק נתן פלץ, ברומנית – איסאק פלץ, נולד בבוקרשט, רומניה ברחוב Sfinților (הקדושים) ברובע היהודי וקרשט, בנם של נתן פלץ, חייט, ואסתר לבית גרמן. אמו החורגת הייתה אסתר לבית רוטנברג, והייתה מכבסת. למד ב"חדר" לתלמוד תורה, אחר כך קיבל מעט השכלה פורמלית והיה לאוטודידקט. בגיל 16 ערך לבד כתב עת שנקרא "Îndrumarea" (ההדרכה). בגיל 17 כתב פמפלט שנקרא "Menirea literaturii" (מטרת הספרות) שבו הדגיש את הצורך הסופרים במחויבות מוסרית וחברתית. בשנת 1916 היה לראשונה עורך בעיתון. ערך במגזין Literatorul של המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי פקד את החוגים הספרותיים "זבורטורול" ("Sburătorul - "המעופף") של אמיל לובינסקו ו- Viața românească (ויאצה רומניאסקה - החיים הרומנים).
המשך פעילותו כעיתונאי וסופר
י. פלץ התפרסם מהר כעיתונאי בעל עט מושחז ומאמריו הופיעו בעיתונים חשובים כמו "אדוורול" (Adevărul "האמת"), "דימיניאצה" (Dimineața "הבוקר"), "פאקלה" (Facla - "הלפיד") Chemarea (הקריאה), Cuvântul liber (המילה החופשית). בגיל 21 הכיר את אשתו לעתיד, מלכה שיינדל לוטי פלדמן, בת ה-19 ובמהרה נשא אותה לאישה. לזוג היו שתי בנות, טיאה, לימים ציירת ידועה ולאה, שלמדה לימים בלט והוראת חינוך גופני. הבית של איסאק פלץ ברחוב טראיאן מס. 21 היה מקום מפגש לסופרי בוקרשט ובהם גאלא גאלאקטיון, צ'זאר פטרסקו, קאמיל פטרסקו, יונל תאודוריאנו ואחרים. בשנים 1930–1940 היה, בין השאר, כתב פרלמנטרי, וערך כתבי עת ומגזינים לספרות, כמו Caiete lunare (1929) ו-Zodiac (גלגל המזלות) (1930–1932). פלץ היה סופר פורה שכתב שירים, סיפורים קצרים, רומנים (כאחד או שניים בשנה אחרי שנת 1932). יצירתו הספרותית של פלץ ינקה מההוויי של בוקרשט, בעיקר של השכונות היהודיות. הרומן המוערך ביותר שלו "שדרת וקרשט" או " דרך וקרשט" (1934) נקרא לפי שם העורק הראשי של הרובע היהודי וקרשט בבוקרשט ותיאר ללא כחל וסרק את חיי תושביו על כל צדדיהם העצובים, השליליים או הרוחניים. ברומן הידוע השני של פלץ "דליקה בפונדק התרזות" (1935) העלה הסופר דמויות של נוכלים וספסרים יהודים.
הרמן מלוויל
הרמן מלוויל (באנגלית: Herman Melville; 1 באוגוסט 1819 – 28 בספטמבר 1891) היה סופר ומשורר אמריקאי, ידוע במיוחד בזכות הרומן "מובי דיק" ובזכות הסיפור הקצר "בארטלבי".
קורות חיים
ב-1839 הצטרף כנער סיפון לאונייה שהפליגה לליברפול. הוא תיאר את המסע הזה ברומן Redburn. ב-1841 הפליג למסע שארך 18 חודשים על אוניית ציד לווייתנים. רבים מהפרטים המופיעים ברומן "מובי דיק" נלקחו מהקורות אותו בתקופה זו. ב-1842 נטש את הספינה באיי מרקיז וחי עם המקומיים במקום במשך חודש. ספרו "טייפי" Typee: A Peep at Polynesian Life, מתרחש בנוקו היבה שבאיי מרקיז. משם שוב עלה על סיפון אונייה, הפעם ספינת סחר אוסטרלית. הוא היה מעורב במרד של צוות האונייה, ובעקבות זאת ישב בכלא בטהיטי.
מלוויל חזר לאמריקה ב-1844 בספינה ששטה לבוסטון. המצב הכלכלי של משפחתו השתפר, והוא היה יכול להתקיים מכתיבה. הספרים הראשונים שפרסם זכו לשבחים בביקורת ולקהל קוראים רחב. ספריו התבססו על מסעותיו בים, והמקומות השונים בם ביקר.
ב-1847 התחתן, וב-1850 עבר לגור בחווה במסצ'וסטס בה חי כ-13 שנים, שם הכיר והתיידד עם הסופר נתנאל הות'ורן. מלוויל הושפע מאוד מהות'ורן, ובמיוחד מספרו "אות השני". באותה שנה פרסם את הרומן "מובי דיק", והקדיש אותו להות'ורן. "מובי דיק" הוא מצד אחד תיעוד של החיים על ספינה לציד לווייתנים, ומצד שני אלגוריה מורכבת על החיים. הקהל שציפה לספר הרפתקאות, לא קיבל באהדה את הרומן. השפה המורכבת ושלל הנושאים שברומן הרחיקו אותו מהקוראים, והפופולריות של מלוויל פחתה.