cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנדריק לייס
ביוגרפיה
מתחילת דרכו צייר לייס נושאים היסטוריים ונושאי ז'אנר. בתקופה זו לייס עבד לעיתים קרובות עם הצייר הרומנטי הבלגי גוסטף ופרס (1803-1874). שני האמנים התעניינו בנושאים לאומניים שצוירו בסגנונות של הציור הפלמי מהמאה ה-16 וה-17. בשנת 1835 לייס נסע לפריז שם ביקר בסטודיו של אז'ן דלקרואה ועם פול דלארוש. השפעת הרומנטיקה של דלארוש ניכרת בעבודתו המוקדמת של לייס.
לייס התחתן עם אדלייד ואן הרן בשנת 1841. לבני הזוג נולדו שתי בנות ובן. המשפחה התגוררה בתחילה בהובוקנסטראט. בשנת 1855 בנה לייס בית מרווח יותר, הנושא את שמו, ואז נקרא סטטיסטראט.
לייז היה חבר 'אגודת האמנות', של דוברי צרפתית בעיקר של אנשי רוח ואמנים בשנת 1852. יושב ראש הכבוד שלה היה ראש העיר הליברלי של אנטוורפן, יאן פרנס לוס. באותה שנה החל דיון סוער אודות הרפורמה באקדמיה באנטוורפן לאחר שמנהלה גוסטף ופרס התפטר מתפקידו בעקבות לחץ פוליטי. לייס שהיה גם חבר מועצת העיר, הגן על תוכנית הרפורמה באקדמיה במועצת העיר, אך היא נדחתה.
לייס צבר מוניטין רב ועבד עבור קהל לקוחות בינלאומי מגרמניה, צרפת, אנגליה ורוסיה. הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד הצרפתי וזכה במסדר מיכאל הקדוש על ידי מלך בוואריה. לייס זכה במדליית זהב בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1855 על ציורו ההיסטורי "מיסת ברטל דה האז" המבקרים שיבחו את האיכות הגבוהה של שחזור העבר שלו באמצעות תלבושות וארכיטקטורה, תנוחות הבעות פנים, ציור קפדני ובהירות הצבעים. לייס זכה במדליית זהב נוספת בפריז בשנת 1867. בשנת 1862 לייס קיבל תואר ברון על ידי המלך הבלגי ליאופולד הראשון. לבקשת ממשלת בלגיה, שתמכה בפיתוח ציור ההיסטוריה במדינה, ממשלת העיר אנטוורפן העניקה ללייס בשנת 1861 משימה לקשט את פנים בית העירייה המשוחזר באנטוורפן. הוא התבקש לצייר במשך 10 שנים 10 ציורי קיר מונומנטליים המתארים האירועים המרכזיים בתולדות העיר. ארבעה מציורי הקיר יחד עם 11 דיוקנאות של שליטים היסטוריים של בלגיה הושלמו בין השנים 1863–1869, השנה בה נפטר לייס.
יצירה
הנריק לייס עבד בתחילה בסגנון הרומנטי שלמד מגוסטף ופרס איתו שיתף פעולה בשלב המוקדם של הקריירה שלו. הוא טיפל בנושאים הרומנטיים האופייניים, החל מסצנות הרואיות של מלחמה וכלה בסצינות של חיי היומיום כמו חתונות ופסטיבלים כפריים. חלק מיצירותיו מראות את השפעתו של פול דלארוש, אותו הכיר בפריז בשנת 1835.
משנת 1839 לערך התרחק לייס מהפאתוס ומהאנקדוטות ההיסטוריות של בית הספר הרומנטי. הוא החל לצייר סצינות המתרחשות באנטוורפן של המאה ה-16, ושילב פרטים שנחקרו מהחיים עם סגנון שמזכיר את הציור הפלמי והגרמני מהמאה ה-15 וה-16.
רבים מהציורים מתקופה זו מתארים נושאים היסטוריים ספציפיים, בעוד שאחרים היו סצנות ז'אנר או דיוקנאות. התפתחות זו כלפי הריאליזם הפכה אותו לאחד מחלוצי התנועה האמנותית הזו בבלגיה. הציור "חתונה בפלנדריה במאה ה-17 (1839) היה הראשון לבשר על הסגנון החדש שלו. תיאור ריאליסטי של אירועים היסטוריים היא תמונתו של אלברכט דירר שביקר באנטוורפן בשנת 1520. לייס ביסס תמונה זו על התיאור שנתן דירר בכתב העת שלו לאירוע. בסצנותיו באנטוורפן של המאה ה-16 וה-17, לייס ביקש לשקף את הרוח והאווירה של אותה תקופה. הקומפוזיציות שלו לאירועים היסטוריים ולחיי היומיום היו מציאותיות ואולי קיבלו השראה מהריאליסטים הצרפתיים גוסטב קורבה וז'אן פרנסואה מילה.
ברונדיבר
בְּרוּנְדִיבַּר היא אופרה שנכתבה ב-1938 והועלתה בזמן השואה בגטו טרזיינשטט על ידי מקהלת ילדים יהודים, שחלקם התחלפו במשך הזמן.
האופרה נכתבה בשנת 1938 על ידי שני יוצרים יהודיים: הנס קראסה (1899-1944), מלחין יהודי יליד פראג, אשר גורש לגטו טרזיינשטט באוגוסט 1942 ונרצח בתאי הגזים בבירקנאו ב-16 באוקטובר 1944; ואדולף הופמייסטר, שכתב את הטקסט לאופרה, משורר שברח מצ'כיה ב-1939 וחזר לפראג לאחר מלחמת העולם השנייה.
האופרה תיארה את סיפור התמודדותם של שני ילדים, אנינקה ופפיצ'ק, עם מציאות חיים קשה: מחלת האם וקשיי פרנסה מאלצים אותם לנדוד לעיר הגדולה ולנסות להשיג עבור האם חלב, שלדברי הרופא אמור לסייע בהחלמתה. שם הם פוגשים את ברונדיבר, זמר רחוב עם שפם, המשתמש בתיבת נגינה לפרנסתו. הם מנסים לחקות אותו ולשיר ברחוב, אך הוא כועס עליהם על יצירת תחרות כנגדו ומסלק אותם משם. בלילה מתקרבים אל הילדים ציפור, חתול וכלב והם מבטיחים לעזור להם במשימתם, עם כל ילדי העיר. למחרת החיות וילדי העיר מגרשים את ברונדיבר ומפנים את מקומו עבור שני הילדים. ברונדיבר גונב לילדים את הכסף שקיבלו על שירתם, אך ילדי העיר והחיות מגרשים אותו ומחזירים לילדים את הכסף. הילדים משיגים חלב ומביאים אותו לאם החולה. בסיום שרים כולם שיר ניצחון, תקווה וכוח של הטובים כנגד הרעים.
ב-1942 החלו חניכי בית יתומים בפראג לבצע חזרות כדי להעלות את האופרה. לאחר שתי העלאות של האופרה, נשלחו הילדים לגטו טרזיינשטט, במרחק של כשעה נסיעה מפראג. בין האסירים שנשלחו לאכלס את הגטו היו גם אמנים, מלחינים ומוזיקאים שהמשיכו ליצור פעילות תרבותית ענפה, בצד קשיי הקיום ואי הוודאות שאפיינו את חיי הגטו. הנאצים השתמשו בגטו זה ובפעילות התרבותית בו כדי להסוות את השמדת יהודי אירופה, והוא הוצג על ידם כגטו לדוגמה בביקור משלחת הצלב האדום ב-23 ביוני 1944. האופרה "ברונדיבר" הייתה אחת היצירות החשובות שהועלו בגטו בתקופה זו, והיא נועדה לסמל עבור יושבי הגטו את התקווה לשרוד ולהינצל. משלחת הצלב האדום צפתה בקטע הסיום של האופרה במהלך ביקורה בגטו.
האופרה אף צולמה לסרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטט - התיישבות יהודית". צילומי הסרט החלו ב-26 בפברואר 1944, בבימוי הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון. מטרת הסרט הייתה להציג כאילו משטרו של היטלר היטיב עם היהודים. לאחר צילום הסרט נשלחו הבמאי ורוב השחקנים ואנשי הצוות, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ. הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שימשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו עד היום.
האופרה הועלתה בגטו 55 פעמים. חלק מהילדים השחקנים התחלפו לעיתים לאחר טרנספורטים שבוצעו מדי פעם, בהם הועברו חלק מיושבי הגטו אל מחנות השמדה. לכן הילדים שהשתתפו בהצגה למדו מספר תפקידים, למקרה שייאלצו להחליף ילדים שהועברו מהגטו. מספר שחקנים הופיעו בכל ההצגות, בהם הונזה טרייכלינגר, שגילם את ברונדיבר, וגם הוא נספה בהמשך באושוויץ.
שנים אחר כך, האופרה זכתה מספר פעמים להעלאה מחודשת בישראל, בהם העלאה משותפת על ידי מקהלת הילדים מורן מישראל ומגרמניה ובליווי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ב-2010; והעלאה משותפת של מקהלת הילדים מורן מישראל ומפראג ובליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות ב-2011.
ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש
ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש (איל"ר, World Jewish Restitution Organization) הוא ארגון שמשימתו היא השבת רכוש קהילתי יהודי ורכוש יהודי פרטי ללא יורשים, שנגזלו או אבדו במהלך השואה. הארגון פועל בארצות מרכז ומזרח אירופה למעט גרמניה ואוסטריה.
הארגון
בעקבות נפילת ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה חברו יחד שמונה ארגונים יהודיים גדולים כדי להקים את הארגון. הוא החל לפעול בחודש אפריל 1993. באותה שנה נחתמה אמנה בינו לבין ממשלת ישראל לשם הסדרת שיתוף הפעולה ביניהם.
הארגון מאוגד כעמותה. במסגרתו מתקיימים מועצה וועד מנהל שלארגונים המייסדים והשותפים ולממשלת ישראל יש נציגים בהם.
המנכ"ל בפועל של הארגון (2017) הוא נחליאל דיסון. מטה הארגון ממוקם בירושלים.
פעולת הארגון והישגיו
הארגון הקים קרנות בארבע מדינות - פולין, רומניה, ליטא והונגריה - בשיתוף פעולה עם הקהילות היהודיות המקומיות בהן לשם טיפול בתביעות להשבת רכוש. הוא משתמש בנכסים שהוא מצליח להשיב לשם עזרה לניצולי השואה ולקהילות היהודיות באותן מדינות.
הארגון היה גם צד להסדר שהושג בין השאר בהתערבותו עם ממשלת שווייץ והבנקים השווייצריים בשנת 1999. במסגרת ההסדר שילמו הבנקים סכום של 1.25 מיליארד דולר.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם ועידת התביעות להשבת חפצי אמנות, חפצי יודאיקה ותשמישי קדושה יהודיים שנגנבו או אבדו בשואה.
פעולות נוספות של הארגון:
פעילות הארגון הביאה לאיסוף מידע אודות אלפי נכסים יהודים ציבוריים בארצות השונות - בתי ספר, בתי כנסת, מוסדות רפואיים ומוסדות תרבות. פעילותו הביאה עם השנים להקמת ועדות חקירה ציבוריות במדינות שונות, שריכזו חומר היסטורי על השואה וסייעו ליצירת הסדרים להשבת רכוש יהודי שנגזל.
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Philipp von Sachsen-Coburg-Gotha; 28 במרץ 1844 - 3 ביולי 1921) היה הנסיך השני של סקסוניה-קובורג-גותה והלורד של צ'אבראג וסזיטניה, שניהם בסלובקיה של ימינו.
ביוגרפיה
פיליפ נולד ב-28 במרץ 1844 בארמון טווילרי בפריז והיה בנו הבכור של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג וגותה. אמו, קלמנטין, הייתה בתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים. הוא היה חבר בענף הקתולי של סקסה-קובורג וגותה-קוהארי ואחיו הבכור של פרדיננד, הצאר של בולגריה.
ב-1870 הוא מונה למיור בצבא ההונגרי. הוא היה איש סודו הקרוב של גיסו, יורש העצר רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה. בבוקר ה-30 בינואר 1889, הוא והרוזן יוזף הויו-שפרינצנשטיין והשרת יוהאן לושק גילו את גופותיהם של רודולף ופילגשו הברונית מרי וטסרה, שגם היא נורתה למוות.
את שנותיו האחרונות בילה פיליפ ב- בקובורג, שם נפטר ב-3 ביולי 1921, בן 77. הוא נקבר בקריפטת קוהארי בכנסיית סנט אוגוסטין בקובורג.
משפחתו
ב-4 בפברואר 1875, התחתן פיליפ בבריסל עם לואיז, נסיכת בלגיה, בת דודתו השנייה, בתו של לאופולד השני, מלך הבלגים ונכדתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים, אחיו של סבו של פיליפ, פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
נישואיהם של פיליפ ולואיז היו הרי אסון והיא עזבה את בעלה ב-1896. בשנת 1898, היא איבדה את הכוח ההורי על ילדיה וב-15 בינואר 1906, הגירושים הוכרזו בגותה. הסיבה לפרידה הייתה מערכת היחסים ארוכת השנים שלה עם הרוזן גזה ממאטצ'יץ'-קגלביץ' (1867–1923), עימו ניהל פיליפ דו-קרב בהוראת הקיסר פרנץ יוזף הראשון. ללואיז היו רומנים אחרים לפני שפגשה את גזה, בין היתר עם עוזרו של פיליפ.
נולדו להם שני ילדים:
בית הזיכרון של האם תרזה
בית הזיכרון של האם תרזה (במקדונית: Спомен-куќа на Мајка Тереза; באלבנית: Shtëpia përkujtimore e Nënë Terezës) הוא מוזיאון שמוקדש לנזירה אלבנית-קתולית, מיסיונרית, פעילה הומניטרית ומקימת מסדר המיסיונרים של הצדקה שסייע לעשרות אלפי אנשים, האם תרזה. המוזיאון ממוקם בסקופיה, מקדוניה הצפונית, שם התגוררה האם תרזה מ-1910 עד ל-1928. בית הזיכרון נמצא ממזרח לארמון ריסטיק וכיכר מקדוניה. בשלושת השבועות הראשונים לאחר פתיחת בית הזיכרון, ביקרו כ-12,000 איש.
פתיחה
בית הזיכרון, שנבנה בעלות של 2 מיליון אירו, נפתח ב-30 בינואר 2009 על ידי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, ניקולה גרואבסקי. בטקס הפתיחה של בית הזיכרון, השתתפו משלחות זרות, חברי הכנסייה הקתולית המקדונית והכנסייה האורתודוקסית המקדונית. שבוע לפני הפתיחה הניח שר החוץ המקדוני, אנטוניו מילושוסקי זר זיכרון ליד קברה של האם תרזה בקולקטה, הודו, עם החריטה.
אדריכלות
בניית בית הזיכרון החלה במאי 2008, לאחר שניתן מימון על ידי משרד התרבות. בתוך הבית שמורים חלק משרידיה, שהועברו לסקופיה בתמיכת הכנסייה הרומית-קתולית של סקופיה, הסדר שהוכרז על ידי ניקולה גרואבסקי בטקס הפתיחה. במוזיאון, ישנם מספר פסלים ריאליסטיים של האם תרזה ובני משפחתה. פסל אחד מראה את האם תרזה כילדה בת עשר, יושבת על סלע ומחזיקה יונה בידיה. בית הזיכרון, מארח גם תערוכות תרבותיות וגלריות תמונות.
אליהו ברוכי
אליהו ברוכי (נולד ב-22 בינואר 1976, כ' בשבט תשל"ו) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת דגל התורה בסיעת יהדות התורה.
קורות חיים
ברוכי נולד וגדל באשדוד. למד בישיבת היכל התורה בירושלים.
ב-25 בינואר 2023 חזר לכהן בכנסת עם התפטרותו של אורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי".
ברוכי נחשב מקורב לראש ישיבת אור ישראל הרב יגאל רוזן.
חיים אישיים
נשוי לבתו של דוקטור בושרט, רופא הקהילה החרדית בפתח תקווה של שנות ה-80. אב לשבעה ומתגורר בפתח תקווה.
הערוץ הישראלי
The Israeli Network, המכונה גם הערוץ הישראלי הוא ערוץ טלוויזיה בינלאומי פרטי, אשר הושק בספטמבר 2001.
הערוץ משדר תכנים שונים מישראל, בהם סדרות טלוויזיה, מהדורות חדשות, תוכניות אקטואליה, שידורי ספורט, תוכניות אירוח ותוכניות מוזיקה ישראליות, אשר מיועדת לאוכלוסייה הישראלית ויהודית ברחבי העולם.
רוב התכנים המשודרים בערוץ הם תוכניות אשר נרכשו מרשתות טלוויזיה שונות בישראל, בהם כאן 11, קשת 12, רשת 13, ערוץ 8, כאן חינוכית, ערוץ הילדים, הופ! וערוץ הספורט.
הערוץ נקלט באמריקה (בארצות הברית באמצעות חברות הלוויין Verizon Communication, Comcast, Cablevision ו-Dish Network, ובקנדה באמצעות חברות הכבלים Bell Fibe TV ו-Rogers Cable), ברחבי אירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, באזור הים הקריבי של אמריקה הלטינית ובמזרח התיכון.
דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה
דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Dorothea von Sachsen-Coburg und Gotha'; 30 באפריל 1881 - 21 בינואר 1967) הייתה נסיכת סקסוניה-קובורג וגותה מלידה ודוכסית שלזוויג-הולשטיין דרך נישואיה לארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
ביוגרפיה
דורותיאה נולדה ב-30 באפריל 1881 בווינה, אוסטריה, והייתה הילדה השנייה והבת היחידה של פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה והנסיכה לואיז מבלגיה.
דורותיאה התחתנה עם ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין, בנם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ב-2 באוגוסט 1898 בקובורג, דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
לדורותיאה ואלרנסט גינתר לא היו ילדים. בשנת 1920, הם אימצו את הנסיכה מארי לואיז ואת הנסיך יוהאן גאורג משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בנם ובתם של הנסיך אלברכט משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גלוקסבורג ורעייתו הרוזנת אוטרוד מאיזנבורג ובידינגן. מארי לואיז ויוהאן גאורג היו נכדיו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, אחיו הגדול של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
הנסיכה דורותיאה מתה ב-Schloss Taxis, דישינגן, באדן-וירטמברג, גרמניה, בגיל 85.
Miracle (אלבום של סלין דיון)
Miracle (בעברית: נס) הוא אלבום האולפן העשרים ואחד של הזמרת הקנדית סלין דיון. האלבום הוא אלבום קונספט, בו משתתפת הצלמת אן גדס. האלבום יצא לאור ב-11 באוקטובר 2004, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ואפיק רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-5 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
האלבום הוא חלק מאוסף תקליטורים וספרים עם השירים של דיון שמספקת את פסקול הספר המצויר של גדס כדי לחגוג שמחה של ילודת תינוקות השירים הופקו על דידי דייוויד פוסטר שעבד עם דיון לראשונה מאז 1999.
בין השירים באלבום ניתן למצוא גרסאות כיסוי לשירים: "Beautiful Boy" של ג'ון לנון, "What a Wonderful World" של לואי ארמסטרונג, "The First Time Ever I Saw Your Face" של רוברטה פלאק, "Brahms' Lullaby" של יוהנס ברהמס, "If I Could" של ננסי וילסון, "" של הנרי סלבדור ו-"Baby Close Your Eyes" של קרול וולסמאן.
כל שאר השירים הם שירים מקוריים כמו שיר הנושא שנכתב ב-2001 עבור האלבום A New Day Has Come, בעקבות הולדת בנה הבכור של דיון אך השיר לא פורסם באלבום. חלק מהשירים באלבום פורסמו בעבר באלבומים אחרים של דיון כמו גרסת הכיסוי לשיר "Brahms's Lullaby" שהופיעה באלבום חג המולד שלה These Are Special Times, וגרסת הכיסוי לשיר "The First Time Ever I Saw Your Face" שפורסמה באלבום האוסף All the Way... A Decade of Song. בנוסף לכך ביצועים חיים של השירים "If I Could" ו-"What a Wonderful World" הופיעו באלבום ההופעה A New Day... Live in Las Vegas.
הצלחה מסחרית
האלבום זכה להצלחה מזערית כאשר נמכר בסדר גודל של כמיליון עותקים בארצות הברית, שם זכה לתואר הפלטינה. באנגליה נמכר האלבום בכ-100,000 עותקים, ועל כך זכה בתואר הזהב. בשווייץ ובלגיה זכה האלבום לתואר זהב גם כן.
בצרפת זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נמכר שם בכ-145,000 עותקים.
פסטל דה צ'וקלו
פסטל דה צ'וקלו (בפורטוגזית: Pastel de Choclo) הוא מאפה צ'יליאני העשוי מתירס או צ'וקלו ונפוץ במדינות דרום אמריקה.
הקינוח מורכב מתירס מתוק או תירס פרואני הנקרא צ'וקלו, בשר בקר, עוף, צימוקים, זיתים, בצל וביצה קשה שאותם מערבבים, טוחנים ואופים עם חלב ושומן חזיר.
נהוג להגיש את המאכל כארוחה עיקרית.
JAC Yueyue
JAC Yueyue היא מכונית עירונית המוגדרת כמכונית סופרמיני מתוצרת יצרנית הרכב הסינית  JAC Motors (שם רשמי: "Anhui Jianghuai Automobile Co., Ltd", שם בסינית: "江淮汽车"), אשר יוצרה בין השנים 2010–2016 בסין.
דגם ה-JAC iEV6E המוגדר רכב חשמלי מונע מצבר התבסס על פלטפורמת דגם ה-"JAC Yueyue".
טסלה (סרט, 2020)
טסלה (באנגלית: Tesla) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2020, שכתב וביים מייקל אלמיירדה. מככבים בו אית'ן הוק בתפקיד ניקולה טסלה ולצדו איב יוסון, איבון מוס-בצ'ראץ', ג'ים גפיגן וקייל מקלכלן. הקרנת הבכורה העולמית נערכה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 בינואר 2020. הוא אמור לצאת לאקרנים ב-21 באוגוסט 2020 על ידי IFC Films.
שמואל אוסישקין
שמואל אוסישקין (יקטרינוסלב, 19 במאי 1899 – ירושלים, 2 באוגוסט 1978) היה עורך דין ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
שמואל אוסישקין נולד ביקטרינוסלב (כיום דניפרו, אוקראינה) ב-19 במאי 1899, למנהיג הציוני מנחם אוסישקין ואשתו אסתר לבית פליי. הוא נקרא שמואל על שם הרב שמואל מוהליבר, מראשוני חובבי ציון ברוסיה, שנפטר בשנת 1898. בשנת 1906, כאשר היה שמואל בן שבע, נבחר אביו מנחם אוסישקין כראש הוועד האודסאי של חובבי ציון, ועם בחירתו עברה משפחת אוסישקין להתגורר באודסה. בשנים הראשונות למד מפי מורים פרטיים בביתו, ורק לאחר שנים אחדות, בהיותו בן שתים-עשרה, החל ללמוד בבית-ספר. הוא סיים בהצטיינות את חוק לימודיו בגימנסיה רפופורט לבנים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייעו אוסישקין ואימו אסתר בבית חולים צבאי. הוא הקדיש הרבה מזמנו לפעילות בהסתדרות התלמידים הציונים, בעיקר לאחר מהפכת פברואר 1917 ונפילת המשטר הצארי. בשנת 1917, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד רפואה באוניברסיטה, ובד בבד היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונים. בתום שנת הלימודים החליט לעבור ללימודי משפטים.
בינואר 1919 עזבו הוא ואביו מנחם אוסישקין לצמיתות את אודסה. מנחם אוסישקין השתתף בוועידת השלום בפריז, ועלה משם לארץ-ישראל, ואילו שמואל נסע לאנגליה, והמשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1922 סיים את חוק לימודיו, ועלה לארץ-ישראל. תקופה מסוימת התגורר בתל אביב, ולאחר מכן בירושלים, שם עבד כעורך דין, ושנים ארוכות החזיק במשרד עצמאי.
בשנת 1926 קיבל אוסישקין על עצמו את עבודת הייעוץ המשפטי של הקרן הקיימת לישראל וזה היה עיסוק מרכזי בעבודתו המשפטית עד שיצא לגמלאות בשנת 1969. בשנת 1941, לאחר פטירתו של אביו מנחם אוסישקין, נבחר כחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת מטעם מפלגת הציונים הכלליים. לאחר קום המדינה נטל חלק מרכזי בנושא הרישום המשפטי של הקרן הקיימת, שהייתה רשומה בבריטניה, כחברה ישראלית, ובנושאי העברת קרקעות בין הקרן הקיימת לבין מינהל מקרקעי ישראל.
אוסישקין לימד שנים ארוכות בבית-הספר למשפט וכלכלה בתל אביב שהיה באותה עת המוסד היחידי בארץ-ישראל להכשרת משפטנים. הוא היה חבר במפלגת הציונים הכלליים, ובתקופות מסוימות היה פעיל בה. שמואל היה פעיל במוסדות ציוניים, היה ציר במספר קונגרסים, והיה חבר בבית הדין העליון של התנועה הציונית. הוא פרסם ארבעה ספרים בנושאים היסטוריים, משפטיים וחוקתיים, וכן ספר זכרונות שיצא לאור לאחר מותו. במשך שנים רבות כתב בקביעות מאמרים בענייני השעה בעיתונים היומיים הארץ והבוקר. בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 היה מועמד ברשימת הציונים הכלליים במקום העשרים ואחד, אלא שלא נבחר, שכן מרשימה זו נבחרו עשרים מועמדים בלבד.
נפטר בביתו בירושלים ממחלת לב בגיל 79 ב-2 באוגוסט 1978.
משפחתו
שמואל אוסישקין היה נשוי לאלזה שנברג מיאשי, רומניה, בתה של העסקנית הציונית רחל שנברג, ואחותם של הפסנתרנית אירמה וולפה-רדמכר והמתמטיקאי יצחק שנברג. להם בן אחד, הארכאולוג דוד אוסישקין.
יואל אליצור (פסיכולוג)
יואל אליצור (נולד ב-25 בפברואר 1952) פרופסור חבר בגמלאות במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה העברית בירושלים. אליצור הוא פסיכולוג מומחה קליני, רפואי וחינוכי, מדריך בפסיכותרפיה, פסיכודיאגנוסטיקה ופסיכולוגיה רפואית, ומומחה-מדריך בטיפול משפחתי ובהיפנוזה. כיהן משנת 2010 ועד 2013 כיו"ר מועצת הפסיכולוגים.
משפחתו
אליצור נולד בתל אביב, דור שישי בישראל, בן לדבורה (לבית יודלביץ') ואברהם אליצור (לדרברג). אביו, בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, היה מראשוני הפסיכולוגים הקליניים בישראל. לאליצור שלושה אחים: פרופ' אבנר אליצור, פסיכיאטר שניהל את המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל; ד"ר ברוך אליצור, פסיכולוג קליני ורפואי שעבד בבית החולים איכילוב, קיבל את "אות שגריר אופקים" על התנדבותו; ונאוה אליצור-שמידט, פסיכולוגית קלינית.
יואל אליצור היה נשוי לד"ר אסתר אליצור, פסיכולוגית קלינית, סופרת ומורה לפסיכולוגיה בודהיסטית. אב לבת ובן.
עיסוקיו בתחומי הפסיכולוגיה והייעוץ המערכתי
בשנים 1975-1993 עבד כפסיכולוג בתפקידים שונים בתחנות הקיבוצים לטיפול בילד ובמשפחה, וניהל את התחנות בחדרה ובמועצה אזורית יואב (מסמיה), ואת המדור לפסיכולוגיה רפואית. בתקופה זו עבד לצד ד"ר מרדכי קאפמן, מנהל תחנות הקיבוצים ומראשי תחום הטיפול המשפחתי בישראל; קאפמן היה לו למנטור שהשפיע עמוקות על גישתו המקצועית והשקפת עולמו. בהמשך אליצור הדריך ולימד במרכז ההכשרה של תחנות הקיבוצים. בשנת 1983-1984 היה פסיכולוג ראשי במחלקה החצי-פתוחה במרכז לבריאות הנפש טלביה. במסגרת שירותו בצה"ל, עד לפרישתו ממילואים בדרגת סרן, היה קצין בריאות הנפש (קב"ן) ומדריך ראשי במתקן הארצי לטיפול בתגובות קרב של המרכז לבריאות הנפש בחיל הרפואה.
אליצור למד, עבד וכתב עם סלוודור מנוחין, ממייסדי הטיפול המשפחתי. ספרם "מיסוד השיגעון: משפחות, טיפול וחברה" (1991, הוצאת שוקן) יצא לאור גם באנגלית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, וקיבל את פרס אסתר האר של קרן ירושלים עבור תרומה מקורית לפיתוח השירות הקהילתי לבריאות הנפש בישראל. הספר מבוסס על חמש שנות מעקב אחר משפחות לבני נוער עם הפרעה נפשית חמורה, חלקם באשפוז פסיכיאטרי וחלקם בטיפול קהילתי; המעקב מתאר את הקושי של מוסדות האשפוז לעבוד בשותפות עם המשפחה, מגבלותיו של טיפול משפחתי "אדוק" שאינו מעניק תשומת לב מספקת לגורמים אישיים וסביבתיים, והתרומה של הטיפול הקהילתי בגישה מערכתית-אינטגרטיבית למשפחות המתמודדות.
אליצור עוסק בייעוץ מערכתי למנהלים במערכת הציבורית, בתחומי פיתוח שירותים ודרכי טיפול המעודדים מעורבות ושותפות משפחות. הייעוץ המערכתי מלווה בהכשרה והדרכה של אנשי המקצוע, בהתאמת דרכי עבודה בארגון ובמחקר להערכת תוצאות. במהלך עבודתו פעל במסגרת פרויקטים ארוכי-טווח, במהלכם פיתח, יישם וחקר את "מודל משו"ה" (מעורבות, שותפות והעצמה) לבניית ברית עבודה בין מוסדות טיפוליים לבין משפחות. המודל יושם בשירותים ציבוריים שונים:
מחקר
אליצור הוא חבר סגל האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1991, תחילה במגמה הקלינית של המחלקה לפסיכולוגיה, ומשנת 2006 במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד בבית-הספר לחינוך. שטחי התמחותו כוללים פסיכותרפיה מערכתית-אינטגרטיבית, הדרכה בפסיכותרפיה, תהליכים משפחתיים, פסיכופתולוגיה התפתחותית, התמודדות עם מחלות ומצבים רפואיים (כולל הפרעת סומטיזציה, אנורקסיה נרבוזה וכאב כרוני), בריאות נפש קהילתית, ובעיות רגשיות והתנהגותיות בילדות ובהתבגרות.
אליצור כתב למעלה משישים פרסומים, בהם מחקרים על הפרעות אכילה ואכילה רגשית, שיקום קהילתי של מתמודדים עם הפרעות נפשיות חמורות, טראומה נפשית, תגובות קרב והפרעה פוסט-טראומתית, תוכניות טיפול בילדים ובני נוער, התפתחות זהות מגדרית הומוסקסואלית והקשר בינה לבין בריאות נפשית ויחסים זוגיים, אילמות סלקטיבית, התנהגות ברוטאלית בקרב חיילי צה"ל באינתיפאדה הראשונה, והקשר בין תרבות של כבוד לבין תוקפנות בקרב בני נוער.
ב-2012 יצא בעריכתו הספר "כתם של עננה קלה: חיילים, צבא וחברה באינתיפאדה" (סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספריית הפועלים), העוסק במעשי עוולה בקרב חיילי צה"ל במהלך שירותם בשטחים במבט פסיכולוגי.
יו"ר מועצת הפסיכולוגים
בחודש מרץ 2010 מונה על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ליו"ר מועצת הפסיכולוגים, הגוף האחראי על יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות בנושא הפסיכולוגיה בישראל. המינוי התרחש בתקופה של ויכוח שפילג את קהילת הפסיכולוגים בישראל, בין מתנגדי ותומכי תיקון סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, תיקון שנועד להתיר לכל פסיכולוג לעסוק בפסיכותרפיה בתחום מומחיותו, ולא רק לפסיכולוגים קליניים. מינויו של אליצור לווה בהתנגדות כמה מאות פסיכולוגים, שאף חתמו על עצומה נגדו, בין השאר בשל עמדותיו התומכות בשינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים. השינוי בסעיף זה קודם על ידי אליצור במהלך כהונתו ואושר בכנסת בדצמבר 2010.
במאמרים שכתב בין השאר בבלוג "משולחנו של יו"ר מועצת הפסיכולוגים" שפתח באתר פסיכולוגיה עברית, מציג אליצור אג'נדה של מנהל תקין במועצה, שקיפות וייצוגיות לזרמים השונים בפסיכולוגיה. בינואר 2011, לאחר שהביא לאישור המועצה הליך דמוקרטי לבחירת חברי ועדות מקצועיות בפסיכולוגיה (הליך שזכה בהמשך לתמיכת משרד הבריאות וראשי כל המחלקות לפסיכולוגיה באוניברסיטאות והמכללות בישראל), והפסיק לטענתו של אליצור את שיטת "חבר מביא חבר" בוועדות, הביעו ראשי ארגוני הפסיכולוגים הקליניים חשש למקצועיות תהליך ההכשרה ותחום הפסיכולוגיה הקלינית בארץ בשל שינויים אלו, יצאו בקריאה לפיטוריו של אליצור, ובהמשך השביתו את בחינות המתמחים.
לאחר שינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, עבד אליצור בשיתוף פעולה עם האקדמיה, משרד הבריאות והוועדות המקצועיות להגדרת לימודי ליבה בששת תחומי ההתמחות בפסיכולוגיה. ביולי 2012 אושרה תוכנית הליבה על ידי המועצה להשכלה גבוהה כמסגרת מחייבת ללימודי הפסיכולוגיה המקצועית בישראל. בנוסף, קידם אליצור במהלך כהונתו שינוי בחוזר מנהל רפואה במשרד הבריאות, המכיר בפסיכולוגים מומחים כמורשי אבחון הפרעת קשב וריכוז.
עיסוקים נוספים
אליצור עסק מנעוריו בתחום הצילום. בשנות ה-70 למד צילום אצל הרולד פינסטיין בניו יורק. באמצע שנות ה-90 למד עם פרימן פטרסון בקנדה, ולאחר מכן במחלקה לצילום בבצלאל. עבודותיו הוצגו לאורך השנים בתערוכות אישיות במספר גלריות בישראל, בהן גלריית הקיבוץ וגלריית עמי שטייניץ. בעקבות פרויקט משותף עם קבוצת מתמודדים שהוצג בגלריית שטייניץ, כתב את ספרו "תמונות חיים: סיפורם של מתמודדים" (2003, הוצאת שוקן), המציג נרטיבים של התמודדות ועבודות אמנות שיצרו וכתבו המשתתפים בפרויקט, לצד כתיבה מקצועית ואישית של אליצור וצילומיו. הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשס"ב.
ג'ון בראדלי
ג'ון בראדלי-וסט (באנגלית: John Bradely-West; נולד ב-15 בספטמבר 1988) הוא שחקן אנגלי. מוכר בעיקר בשל תפקידו כסאם טארלי בסדרה משחקי הכס המבוססת על סדרת ספריו של הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין.
ביוגרפיה
בראדלי גדל ברובע וית'נשואו במנצ'סטר, שם למד בתיכון סיינט פול. לאחר מכן, סיים לימודים בקולג' לורטו ברובע הולמה ובבית הספר לתיאטרון במנצ'סטר.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2011 בסדרת הדרמה "בורג'ה", שם הופיע כחשמן ג'יובאני דה מדיצ'י. באותה שנה החל להופיע כסמוול "סאם" טארלי בסדרה משחקי הכס של רשת HBO.
פרסי ג'קסון וגנב הברק (סרט)
פֶּרְסִי ג'קסון וגנב הברק (באנגלית: Percy Jackson and the Olympians: The Lightning Thief) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי משנת 2010 שבוים על ידי כריס קולומבוס. הסרט מבוסס על "פרסי ג'קסון וגנב הברק", הספר הראשון בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מאת ריק ריירדן, אך נמתחה עליו ביקורת מקהילת הקוראים מכיוון שקו העלילה של הסרט סוטה באופן משמעותי מעלילת הספר. הסרט יצא לאקרנים ב-12 בפברואר 2010.
סרט ההמשך "פרסי ג'קסון וים המפלצות" יצא לאקרנים ב-16 באוגוסט 2013.
גברת דודס, המינוטאור ומחנה החצויים
פרסי ג'קסון (לוגאן לרמן) הוא ילד הסובל מהפרעת קשב וריכוז ומדיסלקסיה הגר במנהטן עם אימו סאלי (קתרין קינר) ועם אביו החורג גייב (ג'ו פנטוליאנו) אשר נוהג בפרסי ובאמו בעריצות ובאלימות. במהלך טיול כיתתי בעיר, פרסי מותקף על ידי המורה שלו למתמטיקה, גברת דודס (מרייה אולסון), אשר הופכת לאריניה וקוראת לעברו "תחזיר את הברק!". פרסי ניצל כאשר המורה להיסטוריה, מר ברונר (פירס ברוסנן), וחברו של פרסי, גרובר (ברנדון טי ג'קסון), נחלצים לעזרתו ונותנים לו עט שהופך בלחיצה לחרב.
באותו ערב בא גרובר לדבר עם אימו של פרסי, וטוען שפרסי בסכנה ועליהם לנסוע "למקום היחיד שבטוח בשביל פרסי". בעקבות זאת נוסעים השלושה מביתו של פרסי. בזמן נסיעה בכביש כפרי הם מגלים שמינוטאור עוקב אחריהם, ונוטשים את האוטו רגע לפני שהמינוטאור הופך את רכבם. במהלך המנוסה מגלה פרסי שער אבן שעליו כתוב ביוונית עתיקה "מחנה החצויים". אימו של פרסי, שאינה מצליחה לעבור בשער בגלל שאינה אלה או חצי אלה, נתפסת בידי המינוטאור ונעלמת במפץ אור זהוב. פרסי מוציא מתיקו את העט שנתן לו מר ברונר, לוחץ עליו והעט הופך לחרב. הוא נועץ את החרב במינוטאור וזה נופל ומת. פרסי מתעלף, וכאשר הוא מתעורר הוא מוצא את עצמו במיטה כשגרובר לצידו. פרסי מגלה כי גרובר הוא למעשה סאטיר וכי הם נמצאים במחנה החצויים - מחנה קיץ לבני נוער שהורה אחד שלהם הוא בן/בת אנוש, וההורה השני שלהם הוא אל יווני - ושאביו של פרסי הוא אל הים היווני פוסידון. גרובר שולח את פרסי לדבר עם מנהל המחנה ופרסי מגלה שזהו למעשה מר ברונר, שנקרא למעשה כיירון. באותו ערב מופיע במחנה האדס (סטיב קוגן), אשר דורש כי פרסי יחזיר לו את הברק ומגלה לו כי אימו אינה מתה, אלא מוחזקת אצלו שבויה. לאחר היעלמותו של האדס כיירון מסביר לפרסי כי הברק הראשון של זאוס (נשקו החזק ביותר) נגנב וכי כולם חושדים בפרסי מכיוון שהוא בנו של פוסידון, אחד משלושת האלים הגדולים. אם הברק לא יחזור לאולימפוס עד ליום הארוך ביותר בשנה, תפרוץ מלחמה בהשתתפות כל האלים. בלילה, פרסי מתגנב מתוך ביתנו ויוצא במטרה לנסות למצוא את הברק ולהחזירו. לפני שהוא יוצא, הוא מגלה כי גרובר וילדה אחרת בשם אנבת' צ'ייס (אלכסנדרה דדריו) מעוניינים להצטרף אליו למסע החיפושים. בלית ברירה הוא מסכים ופונה אל חברו הטוב, לוק (ג'ייק אייבל), בן הרמס (דילן ניל), בבקשה שיעזור לו במסע החיפושים. לוק מביא לפרסי נעליים מכונפות (אותן הוא גנב מאביו) ומגן מתקפל. לוק אומר להם שעל מנת להימלט מהשאול, עליהם למצוא שלוש פנינים כחולות שהוחבאו על ידי פרספונה, אשתו של האדס. לוק לנתן לפרסי וחבריו מפה קסומה המראה את מיקום הפנינים.
מדוזה
התחנה הראשונה של פרסי, אנבת' וגרובר היא "הבית של דודה מ' ": משתלה המלאה במזרקות ופסלים. פרסי מגלה שהמשתלה ריקה והשלושה מתפצלים על מנת לסרוק את המשתלה. אנבת' הולכת בתוך המשתלה ומגלה אישה (אומה תורמן) החובשת משקפי שמש ומסתירה את שיערה בבד. האישה מורידה בפניה את הבד ומגלה מתחתיו שיער נחשים. אנבת' עוצמת את העיניים ומבינה כי האישה אשר נמצאת מולה היא מדוזה: אישה שכל מי שמביט בעיניה, הופך לאבן. פרסי וגרובר שומעים זאת ופרסי שולף את חרבו על מנת לעזור לאנבת'. כדי שלא להתאבן, פרסי מסתכל בצילום מדוזה בטלפון סלולרי. פרסי כורת למדוזה את הראש, והשלושה מחליטים לשמור את ראשה של מדוזה על מנת להיעזר בה למלחמה במפלצות בהמשך המסע. פרסי לוקח את הפנינה שהייתה בצמיד של מדוזה והשלושה ממשיכים לתחנתם הבאה: הפרתנון בנשוויל.
הפרתנון בנשוויל
התחנה השנייה של השלושה היא מבנה הפרתנון בעיר נשוויל, טנסי. פרסי, אנבת' וגרובר נכנסים לפרתנון ורואים פסל עצום של אתנה, אמה של אנבת', כאשר בכתר של הפסל ישנה פנינה נוספת. פרסי מציע לחכות ללילה ולנסות לקחת אז את הפנינה. השלושה מחכים בשירותים של הפרתנון עד ללילה וכשהם יוצאים הם מגלים שיש שם חמישה מנקים. אנבת' יורה בהם חיצי הרדמה, ופרסי נועל את הנעליים המכונפות ועף לראש הפסל כדי להביא את הפנינה. כאשר פרסי מצליח לתלוש את הפנינה והשלושה באים לצאת מהמבנה הם מגלים כי המנקים התעוררו והתגבשו יחד למפלצת עצומה בעלת 5 ראשים: הידרה. פרסי שולף את חרבו ועורף את חמשת הראשים. פרסי חושב שהוא הצליח במשימה אך מגלה שהראשים צמחו מחדש בכמות כפולה מהקודמת. גרובר מתקדם לפני פרסי ומראה להידרה את ראש המדוזה. ההידרה מתאבנת והשלושה בורחים כאשר הפנינה בידיהם.
קזינו לוטוס
השלושה מגיעים ללאס וגאס, שם הם עוצרים ב"קזינו לוטוס". כאשר הם נכנסים לקזינו בא אליהם איש, ומביא להם כרטיס אשראי כסוף, שהסכום שכתוב על הכרטיס הוא אינסוף. הוא גם מביא להם מפתח לחדר. השלושה עולים לחדר, ומגלים שם סוויטה מפוארת, עם ג'קוזי וטלוויזיה מפוארת. הם יורדים לקומת הכניסה, ומגלים שם חדר משחקים ענקי, עם כל המשחקים הכי טובים שיש. כאשר פרסי משחק עם אחד מהבחורים בקזינו ונקלע לסכסוך איתו, הוא מגלה כי האיש חושב שהשנה העכשווית היא 1977. פרסי שואל כמה זמן הוא נמצא פה, והוא עונה לו שכמה שבועות. פרסי שואל כמה ילדים נוספים מה השנה, וכמה זמן הם נמצאים במלון, וכל אחד עונה שנה אחרת, וטוען שהוא נמצא במלון רק כמה ימים. פרסי מרגיש שמשהו לא בסדר וקורא לאנבת' וגרובר לעזוב את הקזינו. גרובר ואנבת' מסרבים, אבל כשפרסי מדבר ליד אנבת' על עכבישים, היא חוזרת להכרה, ומביאה את גרובר. הם יוצאים מהמלון, הולכים לדוכן עיתונים ומגלים שהתאריך הוא ה-20 ביוני, כלומר יום אחד לפני סיום מסע החיפושים. הם מזמינים מונית (ומשלמים בכרטיס האשראי האינסופי שלהם) וממשיכים במסע. בגרסת הסרט, כאשר פרסי, אנבת' וגרובר נכנסים למלון, שבספר המקורי הוא פשוט נקרא קזינו לוטוס, אך מספק שירותי שינה, וחושבים שמדובר במלון זול ורנדומלי. אבל כאשר מלצרית נותנת להם לטעום פרח לוטוס ורוד על עוגייה כלשהי, והם נכנסים לפי תיאוריו של פרסי ל-"טראנס". פרח הלוטוס גורם לחושים של החבורה לדעוך, ולגרום להם לחשוב שבמקום מלון זול ורנדומלי מדובר בקזינו מהרמה המכובדת ביותר, שמציע שלל הנאות וחוויות. החבורה שוכחת את המשימה שלהם, ואת הסיבה שבגללה הם בוגאס. אחרי שבא לאכול עוד פרח לוטוס, פרסי שומע קולות שמזהירים אותו מהפרח, אז הוא לוקח את כל החבורה והם חוטפים מכונית כדי שיוכלו לברוח. בספר, המלון מתואר כמקום שרק ילדים יוכלו להנות ממנו, כמו אי התענוג, בסרט "פינוקיו". בקזינו יש שלל משחקי מחשב, מזון מהיר והנאות מודרניות לילדים. בסרט לעומת זאת, הקזינו מתואר כמקום לבני נוער ומבוגרים, כלומר מ18 ומעלה, חוץ מהחבורה, ובסרט אין שום ילדים בקזינו, שלא כמו בספר, שם מתוארים מאות ילדים קטנים ואף מבוגר שלא מהצוות המהפנט.
המסע בשאול
פרסי, אנבת' וגרובר מגיעים ללוס אנג'לס ומגלים פתח לשאול בשלט המפורסם של הוליווד. בכניסה לשאול ניצב כארון (ג'וליאן ריצ'ינג), אשר מסכים להכניס אותם לשאול בתמורה לכסף. אנבת' מגישה לו דרכמות זהב וכארון נותן להם לעלות לדוברה. לאחר שכארון מוריד אותם ליד ארמונו של האדס, הם מוברחים פנימה על ידי כלבי שאול, המזרזים אותם לקראת האדס ואשתו, פרספונה (רוזריו דוסון). האדס קורא לפרסי להשיב אליו את הברק ופרסי מתעקש כי זה לא הוא שגנב אותו. לאחר שהאדס גילה שמגינו של פרסי מתחיל לזהור, הוא מבקש ממנו להביט בתוכו. פרסי פותח את המגן ומגלה את הברק בתוכו. פרסי מסביר להאדס כי לא הוא גנב את הברק, אלא לוק. האדס מחזיר את אימו של פרסי לפרסי בתמורה לברק. פרסי מוציא את שלוש הפנינים ומגלה בעזרת פרספונה כי הן משמשות לטלפורטציה, אך כל פנינה אחראית רק לנפש אחת (כלומר, פרסי צריך לבחור מי מחבריו יישאר בשאול). גרובר מתנדב ופרסי, אימו של פרסי ואנבת' מועכים את הפנינים ומייחלים להגיע לאולימפוס.
מוזיקה
את הפסקול לסרט כתב המלחין הקנדי כריסטוף בק שידוע גם בתור מי שכתב את הלחן לסרטי הפנתר הוורוד ולסדרת הטלוויזיה באפי ציידת הערפדים. יחד עם בק, בסרט ישנם שירים של מספר אמנים אמריקאים וקנדים וביניהם AC/DC, ליידי גאגא, קשה ואלביס פרסלי.
ביקורת
הסרט ספג ביקורת שלילית רבה מצד המבקרים ומצד מחבבי ומעריצי סדרת הספרים, מבקרים רבים תיארו את הסרט כבעל עלילה שטחית למדי. ריק ריירדן מעיד על עצמו שפנה לאולפנים, אמר להם שהתסריט לא טוב. המבקרים ציינו את הדמיון בין הסיפור של פרסי, לסיפור של הארי פוטר, ואמרו שבעוד הסרטים של הארי פוטר טובים, הסרט הזה פחות טוב.
הבדלים בין הספר לסרט
הרבה מהביקורות עסקו בהבדלים הגדולים בין הספר לסרט, ולהלן המשמעותיים והבולטים מביניהם:
1. בספר: פרסי מתואר כבעל עיניים ירוקות ושיער שחור אנב'ת מתוארת כבעלת שיער בהיר ומתולתל, ועור שזוף ועיניים אפורות. בסרטים: אנבת' עם שיער חלק שחור ועור בהיר ועיינים ירוקות.
2. בספר: פרסי, גרובר ואנבת מתוארים כחבורת ילדים בני 12. בסרט: מוצגת חבורת נערים בסביבות גיל 16.
3. בסרט הראשון (פרסי ג'קסון וגנב הברק) כיירון מוביל את פרסי לביתן שלו במחנה וחושף בפניו את זהות אביו, בספר לעומת זאת נאלץ הנער לחכות שאביו יכיר בו.
4. נוסף על כך, בסרט נעדרת דמות הנבל הראשית, תפקיד הנבל נתפס על ידי לוק.
5. רוב המסע שעוברות הדמויות בסרט סובב סביב הפנינים, למרות שבספר הפנינים כמעט אינן מוזכרות. הן ניתנות לפרסי כמתנה מפוסידון ואינן גוררות סיפור שלם.
6. בספר, פרסי ואנבת׳ לא נוטשים את גרובר, הם משאירים את אמא של פרסי בשאול וכאשר פרסי מנצח את הנבל בספר (שאינו מוזכר כלל בסרט) האדס מודה בטעותו ומחזיר את אמא של פרסי הביתה.
7. האדס אינו מגיע אל מחנה החצויים, פרסי מקבל נבואה מהאורקל במחנה שעליו למצוא את הברק ולהשיבו.
8. בסרט לא מוזכרת הדמות של מנהל המחנה: מר ד׳ (דיוניסוס אל היין), ואילו את מקומו תופס כירון, אשר בסיפור המקורי הוא ״אחראי הפעילויות״ במחנה ולא המנהל.
סרט המשך
באוקטובר 2011, פוקס המאה ה-20 הודיעו שסרט המשך המבוסס על הספר השני, "פרסי ג'קסון וים המפלצות", מיועד לצאת ב-27 במרץ 2013. ב-8 במאי 2012, הוכרז כי הסרט הוקדם ל-15 במרץ 2013. ב-31 במאי 2012, הוכרז כי הפצת הסרט הועברה ל-16 באוגוסט 2013.
מחלף רשפון – געש
מחלף רשפון-געש הוא מחלף בסמוך לקיבוץ געש המחבר בין נתיבי איילון וכביש החוף. המחלף הוא הצפוני ביותר בכביש איילון ובו מסתיים הכביש. המחלף מאפשר לבאים מכיוון צפון בכביש החוף חיבור ישיר לאיילון דרום, ולכביש 531 מזרחה. כמו כן מאפשר המחלף לבאים מנתיבי איילון צפונה חיבור ישיר לכביש החוף לכיוון צפון. המחלף נפתח בתצורתו הסופית ב-14 בדצמבר 2018.
מערבית למחלף ממוקם מרכז קניות "חוצות שפיים".
מבנה המחלף
המחלף בנוי בתצורת Y, כאשר התנועה הראשית היא מצפון (כביש 2) למזרח (כביש 20, נתיבי איילון). החיבור בין כביש 2 מצפון וכביש 20 לדרום הוא קרקעי. החיבור בין כביש 20 מדרום אל כביש 2 לצפון הוא באמצעות גשר.
פתיחה איטלקית
הפתיחה האיטלקית או ג'וקו פיאנו (giucco piano-"משחק שקט") היא פתיחת השחמט בעלת התיעוד העתיק ביותר. השחקן הפורטוגזי דמיאנו שחי בין השנים 1480 ל-1544 תיעד את משחקיו בתחילת המאה ה-16 ולאחריו האיטלקי ג'ואקינו גרקו (1600–1634 בערך) השתמש בפתיחה זו תרשם את משחקיו בראשית המאה ה-17. הפתיחה הייתה מאוד פופולרית במהלך המאה ה-19 אך שיפורים ביכולת ההגנה של השחקנים הובילו אמני שחמט מודרניים להעדיף את הפתיחה הספרדית כפתיחה שמבטיחה ללבן סיכוי גדול יותר ליוזמה ארוכת טווח.
הפתיחה האיטלקית מקוטלגת בשיטת אנציקלופדיית פתיחות שחמט בין c50-c54. הפתיחה מתחילה במהלכים הבאים:
לרץ הלבן ב-ג4 תפקיד מפתח, הוא מונע מהשחור להשתלט על מרכז הלוח באמצעות קידום הרגלי ל-ד5 וכן חולש על הערוגה הרגישה באגף המלך - ו7. הלבן מתכנן לשלוט על המרכז באמצעות קידום הרגלי ל-ד4 ולתקוף את המלך השחור. השחור מנסה לשחרר את עמדתו על ידי החלפת כלים ולפרוץ את המרכז על ידי ד5, או לנסות להגן על הרגלי המרכזי שלו ב-ה5.
משחקים לדוגמה
להלן 17 משחקים של שחקני על (מד כושר מעל 2700 הן ללבן והן לשחור). כל המשחקים למעט אחד שהתקיים בשנת 1995 שוחקו לאחר שנת 2008.
החלופות העיקריות ל-3...רג5 הן 3...פו6 המכונה הגנת שני הפרשים, 3....רה7 (הגנה הונגרית), 3...ד6 (פתיחה לא מקובלת המכונה פתיחה סמי-איטלקית), 3...ז6, 3...פד4 (גמביט בלקבורן-שילינג) ו-3...ו5.
דוד יארולים
דוד יארולים (בצ'כית: David Jarolím, נולד ב-17 במאי 1979 בצ'סלאב שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו של יארולים 29 הופעות במדי בנבחרת צ'כיה.
קריירת מועדונים
יארולים שיחק כנער בסלביה פראג, וכבר בגיל 18 עבר לבאיירן מינכן. יארולים השתלב מיד בקבוצת המילואים של המועדון, ובמקביל נכלל גם בסגל של הקבוצה הבכירה, אך שותף רק במשחק אחד בבונדסליגה, בהפסד של באיירן מינכן 2-1 לקייזרסלאוטרן בעונת 1998/99. עם זאת, רשומות על שמו של יארולים זכיות בשתי אליפויות הבונדסליגה, שני גביעים ושלושה גביעי הליגה הגרמנית, מאחר שנכלל בסגל הקבוצה הבכירה.
בקיץ 2000 חתם יארולים בנירנברג, ששיחקה בעונת 2000/01 בבונדסליגה השנייה. יארולים שיחק תשעה משחקים באותה עונה, וסייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה. בשתי העונות הבאות יארולים הפך לשחקן מפתח בנירנברג, אך בעונת 2002/03 נשר עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה השנייה. יארולים פתח את עונת 2003/04 בליגה השנייה עם נירנברג, אך הספיק לחזור לבונדסליגה ולחתום בהמבורג לקראת תום חלון ההעברות.
יארולים שיחק בהמבורג במשך תשע עונות רצופות, והקבוצה סיימה איתו ברוב המקרים בחלק העליון של הבונדסליגה. יארולים שיתף פעולה בתקופתו בקבוצה עם שחקנים כהייקו וסטרמן, פיוטר טרוחובסקי, קולין בנג'מין, טימוטה אטובה ומרסל ינסן. יארולים נודע בהמבורג כשחקן המתקל בצורה בלתי מתפשרת וכעוגן בהגנה, והדבר התבטא ב-81 כרטיסים צהובים ושלושה כרטיסים אדומים שקיבל במשחקי הליגה בתשע עונותיו בהמבורג. יארולים לא זכה בתארים בתקופתו בהמבורג, אך שיחק עם הקבוצה מספר פעמים במפעלים האירופיים. בתום עונת 2011/12 עזב יארולים את המבורג לאחר שהבקיע 14 שערי ליגה ב-257 הופעות, וחתם באוויאן הצרפתית, ולאחר מכן במלאדה בולסלאב הצ'כית. בתום עונת 2013/14 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
יארולים שיחק בנבחרת צ'כיה בכדורגל עד גיל 21, ואת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת ערך באוקטובר 2005. יארולים נכלל בסגל הצ'כי למונדיאל 2006, בו שותף רק במשחק אחד, בהפסד 2-0 לנבחרת איטליה בשלב הבתים, כאשר החליף את מילאן בארוש. צ'כיה הודחה מהמונדיאל כבר בשלב זה. במוקדמות יורו 2008 הבקיע יארולים את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 7-0 על נבחרת סן מרינו. לאחר מכן, יארולים השתתף עם הנבחרת הצ'כית ביורו 2008 עצמו, ושותף בכל שלושת המשחקים, אך הנבחרת הודחה שוב בשלב הבתים. בשנת 2009 הופיע יארולים במדים הלאומיים בפעם האחרונה, ולזכותו 28 הופעות במדי נבחרת צ'כיה.
חיים אישיים
אביו של דוד יארולים, קארל יארולים, הוא מאמנה של מלאדה בולסלאב, נכון לפברואר 2016. אחיו, לוקאש יארולים, ובן דודו מארק יארולים, הם גם כדורגלנים מקצועיים.
תארים
עם באיירן מינכן:
יוסף בן נאים
קורות חיים
נולד לרב יצחק בן נאיים ב-24 באוגוסט 1882 (ט' באלול ה'תרמ"ב) בפאס שבמרוקו, למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד. בהיותו כבן 8 החל ללמוד אצל הרב רפאל אהרן אבן דנאן. אביו שכר לו מורים חשובים, בהם הרב שלמה אג'ייני והרב יוסף כהן (בין השנים תרנ"ז-תר"ס; 1896-1900). בהיותו כבן 16 נישא לפריחה בת הרב יעקב אסולין. בקיץ של שנת 1900 נדבק ממחלת הקדחת שהתפשטה בתקופה ההיא וגבתה קורבנות רבים, אולם ניצל והתאושש. כשהבריא, המשיך ללמוד בישיבתו של הרב חיים כהן.
בשנת 1903 הוציא לאור את חיבורו הראשון: "הדרת פנים לזקן". בתקופה זו הגיע לפאס הרב אברהם בן סוסאן מהעיר דבדו. הרב בן סוסאן עמד על טיבו וכישרונותיו, והציע לאביו לפתוח לבנו ישיבה, בה יוכל להגדיל תורה ולהתפתח. בשנים 1902-1909 חלה הרעה בביטחונם של יהודי מרוקו בשל מרידות. הפרעות ביהודים הגיעו לשיאן בשנת 1912 בה פרצו המוסלמים את שערי המלאח (שכונת היהודים) וערכו בשכונה פוגרום, הידוע בשם התריתל. היהודים ברחו לכל עבר וישיבתו של בן נאים נסגרה. לאחר מכן החל לשמש כמורה ליהדות בבית הספר של כל ישראל חברים, אולם לאחר שעמד על אופי המקום, עזב את עבודתו. בהמשך עסק לפרנסתו כסופר שטרות (נוטריון) מטעם הממשלה הצרפתית. בנוסף לכך נתמנה לסופר גיטין בעיר מגוריו פאס. ההכנסה ממלאכות אלו לא הספיקה, ולכן עסק במלאכת השחיטה והבדיקה. כן שימש כמוהל, אך ללא תמורה כספית.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) נבחר לשליח ציבור ורב בית הכנסת של 'התושבים' (כינוי ליהודים שישבו במרוקו לפני בוא המגורשים בשנת רנ"ב - 1492). הוא כיהן בתפקידו במשך 27 שנים.
למרות שלא כיהן בתפקיד רשמי ברבנות, נראה מתשובותיו כי היה משיב רבות לשאלות בהלכה. כן נמנה עם ראשי הנואמים באירועים שונים בעיר פאס ובערים הסמוכות לה.
לאחר שאשתו נפטרה בגיל 38, נישא לשמחה, שהייתה קרובת משפתה של אשתו הראשונה, וטיפלה בשמונת ילדיו במסירות.
ספרייתו
בחדר מרווח ששכן בעליית ביתו הקים בן נאים ספרייה גדולה. לאורך כל ארבעת קירות החדר היו מדפי ספרים מסודרים עד לתקרה. בספרייה היו כ-7,000 ספרים בשנות החמישים. אוצר ספרייתו היה מגוון בכל תחומי היהדות, והכיל ספרי השכלה כלליים וכתבי יד עבריים. הספרים היו מסודרים לפי נושאים ותקופות, כתבי יד לחוד וכתבי דפוס לחוד. הוא שקד על תורתו בספרייתו זו, ובה העלה על הכתב את חידושיו ופירושיו.
שמה של ספרייתו הענפה יצא למרחוק, והנשיא יצחק בן-צבי ביקש כי יעלה ארצה עם ספרייתו, שכללה אז כעשרת אלפים ספרים, אולם החשש לספריו גרם לו לדחות את ההצעה. הספרייה נרכשה לאחר פטירתו על ידי בית המדרש לרבנים בניו יורק, אך שרפה שפרצה במחסן בו היו הספרים, הותירה ממנה 134 ספרים בלבד.
הלך לעולמו ב-2 בפברואר 1961 (ט"ז בשבט ה'תשכ"א) ונקבר בבית הקברות היהודי בפאס, ליד קברי אבותיו.
על שמו נקרא רחוב ביישוב יד רמב"ם.
ויל אולדהם
ויל אולדהם  (Will Oldham; נולד ב-24 בדצמבר 1970) הוא זמר-יוצר, שחקן ומוזיקאי אמריקאי מהעיר לואיוויל שבמדינת קנטקי. יצירתו (אולי באופן מוטעה) מתויגת לעיתים קרובות כ"קאנטרי אלטרנטיבי".
אולדהם הקליט תחת שמות רבים, ביניהם: "פאלאס", "פאלאס מיוזיק", "פאלאס ברות'רז", "בוני 'פרינס' בילי" ו"בוני בילי". הוא מרבה להקליט עם מוזיקאים אחרים, ביניהם אחיו נד ופול אולדהם, דייב פאג'ו, טורטויז, ומאט סוויני, אך ברוב המקרים הוא היוצר העיקרי בשיתופים אלה. בעבר חבר אולדהם למספר פרויקטים מוזיקליים כגון "דה בוקסהד אנסמבל" ו"דה אנומואנון".
בניגוד למצופה מהשפעותיו המוזיקליות המסורתיות מכיוון הקאנטרי והפולק האמריקאי, אולדהם מקפיד על גיוון ביצירתו ומרבה לחקור כיוונים חדשים. המילים בשיריו נוטות לעסוק במערכות יחסים מורכבות, בין אם במישור הרומנטי או בהקשר לאלוהים.
בנוסף ליצירתו המוזיקלית הופיע אולדהם במספר סרטים, בהם סרטו של הרמוני קורין "ג'וליאן דונקי בוי", בדרמה העל-טבעית "סיפור רפאים" (2017), וסרט בשם "דה גוואטאמאליאן הנדשייק". אולדהם צילם את התמונה על עטיפת אלבום המופת "ספיידרלנד" של להקת סלינט, משנת 1991.
אולדהם הופיע בישראל בשנת 2007.
סילינדרוטאותיס
סילינדרוטאותיס (שם מדעי: Cylindroteuthis) הוא סוג של רכיכה פרהיסטורית מקבוצת הבלמניטים שהתקיים בעידן המזוזואיקון מהיורה התחתון עד הקרטיקון התחתון. המאובנים שלו התגלו באסיה, אירופה, אמריקה הצפונית ובניו זילנד. הוא תואר למדע בשנת 1879 בידי החוקר הצרפתי אמיל בל ובסוגו נכללו 3 מינים:
רכיכה זו ידועה בעיקר משרידים שאורכם 10 עד 22 ס"מ עשויי קלציט, אשר ככל הנראה היו המקור שלו, בדומה למקור דיונונים. מבנה זה הוא החלק היחיד בגופם של הרכיכות שהצליח להשתמר באדמה הימית. לעיתים משתמר במצב טוב גם המבנה של שק הדיו של הרכיכה, מה שמרמז על קשר קרוב בינה לבין הדיונונים החיים שמשפריצים מעין "דיו" כדי להימלט מטורפים.
הרכיכות נעו יחדיו לאורך זרמים עשירים במזון, בדומה לדיונוני הלוליגו. הם נעו בעיקר לאורך זרמים שופעי מזון שהזכירו את "זרם הגולף". זרמים אלה מצויים באזורים שונים מונקובר שבקנדה ועד לאוסטרליה. מאובנים התגלו גם בגרינלנד, אזור שבעבר היה חמים בהרבה.
אנני טיילור
אנני טיילור (24 באוקטובר 1838 – 29 באפריל 1921) הייתה מורה אמריקאית, אשר ביום ההולדת השישים ושלושה שלה, ב-24 באוקטובר 1901 נהפכה לאדם הראשון לשרוד נפילה ממפלי הניאגרה בחבית. המניעים שלה היו כספיים אך היא מעולם לא הרוויחה הרבה כסף מהחוויה שלה.
ראשית חייה
אנני אדסון טיילור נולדה ב-24 באוקטובר 1838, באובורן ניו יורק. היא הייתה אחת משמונת הילדים שנולדו למריק אדסון (Merrick Edson1850-1804) ולוקרטיה ויירינג (Lucretia Waring). אביה היה בעל טחנת קמח ומת כשהייתה בת שתים עשרה, והשאיר מספיק כסף כדי להרשות למשפחה אורח חיים נוח. אנני הייתה מורה (היא קיבלה את התואר בהצטיינות במסלול בן ארבע שנים). במהלך הלימודים היא פגשה את דוד טיילור והשניים נישאו. היא ילדה ילד שמת כתינוק. בעלה מת בקרבה לכך.
מפלי הניאגרה
ברצון להבטיח פיננסית את שנותיה המאוחרות היא החליטה להיות האדם הראשון לשוט את מפלי הניאגרה בחבית. טיילור השתמשה בחבית מותאמת אישית לטיול שלה, בנויה מאלון וברזל ומרופדת במזרן. כמה עיכובים חלו ביצור החבית בחלקם מפני שאף אחד לא רצה להיות חלק מהתאבדות פוטנציאלית. יומיים לפני הניסיון של טיילר חתול נשלח בחבית שלה מעבר למפלי הפרסה בשביל לראות האם החבית תשבר או לא. בניגוד לשמועות באותו הזמן שהחתול שרד את הצלילה מדמם מהראש, ושבע עשרה דקות לאחר מכן הצטלם עם טיילור.
באוקטובר 24 ,1901 ביום ההולדת השישים ושלושה שלה החבית הונחה בצד סירת משוטים, טיילור קפצה פנימה עם הכרית ברת המזל בצורת הלב שלה. אחרי שהבריגו את המכסה חברים שלה השתמשו במשאבת אופניים כדי לדחוס אוויר לחבית. החור ששימש לכך נסתם עם פקק שעם וטיילור נסחפה ליד החוף האמריקאי מדרום לאי העזים.
חייה המאוחרים
היא בקושי הרוויחה כסף מדיבור על החוויה שלה ומעולם לא התעשרה. היא כתבה ביוגרפיה וחזרה למפלי הניאגרה כדי למכור אותה. המנהל שלה פרנק מ. ראסל ברח עם החבית שלה ורוב חסכונותיה הושקעו בבלשים פרטיים כדי למצוא אותה. החבית אותרה בשיקגו רק כדי להיעלם לתמיד זמן מה לאחר מכן. היא בילתה את שנותיה האחרונות בפוזות לתמונות עם תיירים בדוכני המזכרות שלה, מנסה להרוויח כסף מ- New York Stock Exchange. לקצרה היא דברה על ניסיון שני לקפיצה ב-1906, ניסתה לכתוב רומן, לשחזר את הקפיצה ב-1901 שלה בסרט (שמעולם לא נראה), עבודה כמגדת עתידות, מתן טרפיות מגנטיות טיפוליות לתושבים מקומיים.
מוות
טיילור נפטרה ב-29 באפריל 1921 בגיל 82, בבית החולים של מחוז ניאגרה בלוקפורט, ניו יורק ונקברה ליד יליד אנגליה-קרלייל ד. גרהם הנועז (1850–1905) בחלקת מנוחת הפעלולנים בבית העלמין אוקווד במפלי הניאגרה, ניו יורק. הלווייתה נערכה ב -5 במאי 1921. היא ייחסה את מצבה הבריאותי והעיוורון כמעט לטיול שלה במפלים.
הלן ג'ייקובס
הלן האל ג'ייקובס (באנגלית: Helen Hull Jacobs; 6 באוגוסט 1908 – 2 ביוני 1997 בגלוב, טריטוריית אריזונה, ארצות הברית) הייתה טניסאית יהודייה-אמריקאית. בשנת 1936 דורגה במקום הראשון בעולם לנשים. היא זכתה ב-9 טורנירי גראנד סלאם מהם 5 ביחידות - 4 זכיות רצופות באליפות ארצות הברית הפתוחה (1932 - 1935) וזכייה אחת באליפות וימבלדון (1936). היא השתתפה ב-16 משחקי גמר, 11 מהם ביחידות (מקום עשירי בכל הזמנים) וב-24 משחקי חצי גמר (מקום תשיעי בכל הזמנים) בטורנירי גראנד סלאם.
ג'ייקובס ניחנה בחבטות הגשה והנחתה חזקות, אבל מעולם לא הצליחה ללמוד להכות חבטת כף יד שטוחה, על אף החברות שלה והאימון בהדרכתו של ביל טילדן.
קורות חיים
ג'ייקובס נולדה בגלוב שבטריטוריית אריזונה, בתם של רולנד ג'ייקובס, איש עסקים, יולה האל ג'ייקובס. אמה, היא צאצאית ישירה של קרטר ברקסטון, מחותמי וירג'יניה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית; אביה הגיע לגלוב מהחוף המזרחי כמשקיע עיקרי בחברת "מיאמי קופר", מכרה נחושת ענקי שהתגלה כמה שנים לפני הולדתו של ג'ייקובס. בשנת 1914 עברה עם משפחתה לסן פרנסיסקו. אביה היה יהודי אך היא זיהתה עצמה לאורך חיה כנוצרית אפיסקופלית. היא התחנכה בברקלי, קליפורניה והתאמנה ביחד עם יריבתה הגדולה ביותר הלן וילס, שאותה ניצחה במשחק גמר אחד בטורניר גראנד סלאם (אליפות ארצות הברית הפתוחה) והפסידה לה ב-6 משחקי גמר בטורנירי גראנד סלאם (4 באליפות וימבלדון, 1 באליפות ארצות הברית הפתוחה ו-1 באליפות צרפת הפתוחה).
ג'ייקובס זכתה בגביע וייטמן 10 פעמים (1927, 1929, 1932 - 1937, 1939).
בשנת 1933 הייתה ג'ייקוב לטניסאית הראשונה ששיחקה טניס במכנסי שורט "גבריים".
ג'ייקובס הייתה ידועה כלסבית. היא הייתה בזוגיות עם הנרייטה בינגהם (1934 - 1943), בתו של המו"ל ושגריר ארצות הברית בבריטניה, רוברט בינגהם. מאוחר יותר בחייה, בת הזוג שלה הייתה וירג'יניה גורני. היא פרשה מטניס בשנת 1947.
במלחמת העולם השנייה שרתה ג'ייקובס כקצינה בדרגת קומנדר במודיעין של הצי האמריקאי, אחת מחמש נשים שהגיעו לדרגה זו בחיל הים האמריקאי.
ג'ייקובס הייתה גם סופרת, בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 פרסמה סיפורים קצרים, היא פרסמה שני מדריכי טניס וב-1936 פרסמה אוטוביוגרפיה. בהמשך הקריירה שלה פרסמה עוד 15 ספרים, רובם רומנים לבני נוער וחלקם תחת שם העט "H. Braxton Hull". נוסף לכך, עסקה בחקלאות ועיצוב בגדי ספורט.
ג'ייקובס נפטרה מדום לב ב-2 ביוני 1997.
פרדריק וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פרדריק וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בדנית: Frederik Vilhelm af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg; 18 בנובמבר 1668 – 3 ביוני 1714) היה חבר בית אולדנבורג ונסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.