cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה גרדון
ביוגרפיה
ב-1928 שב לוורשה, וכיהן כמנהל מרכז הסתדרות "תרבות" עד עלייתו לארץ ישראל ב-1932. בשנים אלה כיהנה אשתו כחברת הנהלת ויצו בוורשה, בשנים 1931–32 הייתה עורכת המדור לנשים בעיתון היהודי-פולני Nowe Słowo. (בארץ ישראל שבה לפעול בארגון החל בשנת 1946, כיהנה כיו"ר הראשונה של המחלקה המשפטית שלו בשנים 1955–1968 וכיו"ר סניף ירושלים.) ב-1934 עברה המשפחה לירושלים, ושם התמנה כמנהל מוסד ביאליק, בית ההוצאה לאור שייסדו ההנהלה הציונית העולמית והנהלת הסוכנות היהודית במלאת שנה לפטירתו של המשורר חיים נחמן ביאליק. גרדון כיהן כמנהל המוסד במשך יותר משלושה עשורים, עד פרישתו לגמלאות ב-1969. שם דגש ניכר על עיצוב הספרים שראו אור בהוצאה. במסגרת תפקידו היה חבר הנהלת מפעל הביבליוגרפיה העברית. כן היה חבר החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, החברה הארץ־ישראלית להיסטוריה ואתנוגרפיה וחבר מערכת הוצאת התנ"ך בפירוש ש"ל גורדון.
התגורר בדרך עזה, בשכונת רחביה שבירושלים. נפטר בסתיו 1974, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. אשתו עדי נפטרה באלול תשמ"ו ונקברה לצדו.
משפחתו
לגרדון היו שלושה אחים צעירים: ד"ר יהואש גורדון (1894–1974; הרופא המוסמך הראשי והיועץ הרפואי של משרד הביטחון); ימימה ארנון (1900–1992; בתה, איה, היא אשתו של המוזיקולוג דון הרן) ובן-עמי גורדון (1979–1904; ממנהיגי השומר הצעיר, ממייסדי קיבוץ ד' ומשמר העמק).
בנו ד"ר יורם (רמי) גורדון (1928–2006) היה מהנדס מומחה להידרולוגיה. לחם במלחמת העצמאות ולאחר מכן היגר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים דוקטורט באוניברסיטת אריזונה. עבד בחברת הנדסה שונות, כיהן כמהנדס הראשי של הוועדה הבין-מדינתית לאגן נהר הפוטומק, יועץ לבנק העולמי ולבסוף כסגן נשיא וחבר מועצת המנהלים של חברת הייעוץ ההנדסי Greenhorne and O'Mara. היה נשוי לג'ודית גֶסֶלוביץ במשך 52 שנה, עד מותו), השתקע ברֶסטון שבווירג'יניה, והיה אב לשניים. בנו ד"ר גלעד של"ג גורדון (Gilad Shalag Gordon) הוא פנימאי המתגורר בבולדר (Boulder) שבקולורדו, ובנו לירן גורדון, המתגורר בפוטומק (Potomac) שבמרילנד, הוא עורך דין העוסק בתחום הטלקומוניקציה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
שיר עבודה
שירי עבודה מביאים גם לפיתוח תחושת קרבה ושותפות בקרב העובדים. ברוב המקרים, השירים הללו מועברים בעל פה והמילים בהם אינן קבועות, אלא ניתנות להתאמה על פי אלתורי הזמרים. המוזיקה מושרת בדרך כלל במקהלה לצד זמר המוביל את השירה.
מקורם של שירי העבודה הקדומים הידועים לנו כיום, הוא ממצרים העתיקה. דוגמה לשיר עבודה קצר שהשתמר במקרא הוא "שירת הבאר" בספר במדבר כא:
פסטיבל הפסנתר
פסטיבל הפסנתר הוא אירוע מוזיקלי שנתי, המתקיים מדי שנה בסתיו בתל אביב-יפו.
שיר עבודה
חוקרי מקרא שונים, ביניהם הרמן גונקל, מזהים שירים רבים נוספים במקרא כשירי עבודה שנוגנו בזמן הקציר והבציר.
פסטיבל הפסנתר
הפסטיבל לרוב מתקיים במשך שבוע שלם ובמהלכו עולים מאות אמנים לבמות השונות, שמפוזרות ברחבי העיר תל אביב-יפו.
במהלך הפסטיבל מתבצעים שיתופי פעולה בין אמנים משתתפים מסגנונות מוזיקליים שונים, ומופיעים בו אמנים ותיקים ומוכרים לצד לצד אמנים צעירים מז'אנרים שונים ומגוונים.
שיר עבודה
המבנה החברתי הייחודי בארצות הברית ותרבות העבדים בה הביאו ליצירת ז'אנרים ייחודיים של שירי עבודה כגון ג'אז ובלוז, שהשפיעו על המוזיקה של המאה ה-20. ניתן למצוא דוגמה יפה של שיר עבודה דרום אפריקאי בתחילת הסרט "אחי, איפה אתה?" של האחים כהן, בביצוע של זמר הג'אז ג'יימס קרטר לשיר "פו לזרוס" (Po Lazarus). שיר עבודה נוסף שהתפרסם בזכות הביצוע של הארי בלפונטה הוא השיר הג'מייקני "Banana Boat Song".
פסטיבל הפסנתר
פסטיבל הפסנתר הראשון נערך ב-1998, וכעשור לאחר מכן, גדל באופן משמעותי הקהל המגיע אליו, והוחלט לקיים את הפסטיבל בכמה ממרכזי תרבות גדולים בעיר. בשנת 2018 היו בפסטיבל כ־53 מופעים שהתפרשו במוסדות תרבות ואולמות שונים בעיר: אולמות מוזיאון תל אביב לאמנות (אולם רקנאטי, אולם אסיא, אולם קאופמן, גלריה מיזנה בלומנטל, הגלריה לאמנות ישראלית עכשווית), אולמות בתיאטרון הקאמרי, המשכן לאמנויות הבמה, מרכז עינב והיכל התרבות של תל -אביב.
על ניהול הפסטיבל חתום שאבי מזרחי, סגן מנהל אגף תרבות ואמנויות ומנהל המחלקה למופעים ועל הפקתו אחראים המחלקה למופעים בעיריית תל אביב ובשיתוף "המון ווליום" ו"זאפה". המנהלת האמנותית של הפסטיבל היא אתי אנטה-שגב.
היסטוריה
הפסטיבל הראשון, אותו יזם אודי דבוש בשנת 1998, התקיים בבית ציוני אמריקה ובמרכז עינב.
דבוש המשיך לקחת חלק בפסטיבל והיה המנהל האמנותי של הפסטיבל בעשור הראשון לקיומו. בשנת 1999 הוחלט בעיריית תל - אביב יפו לקחת את הפסטיבל תחת חסות של העירייה.
בשנתו השנייה התקיימו רוב מופעי הפסטיבל במרחב בניין עיריית תל אביב-יפו: באולם אירועים שהיה אז אולם המועצה, בלובי ובמסדרונות העירייה, כמו גם במרכז עינב.
במהלך חמש השנים הראשונות לקיומו של הפסטיבל צבר הפסטיבל פרסום ובעקבות כך הגיעו בכל שנה יותר צופים למופעים.
בשנת 2003, חמש שנים לאחר היווסדו, הוחלט על ידי מנהל הפסטיבל, שאבי מזרחי, להעביר את הפסטיבל למרכז סוזן דלל שם התקיים הפסטיבל במשך 11 שנים (עד שנת 2014).
בשנת 2014 הוחלט על ידי עיריית תל - אביב והעומד בראשה, רון חולדאי, להעביר את הפסטיבל למוזיאון תל אביב ומאז מתקיים פסטיבל הפסנתר בקריית הפסטיבל: במגוון אולמות במוזיאון תל אביב לאמנות, תיאטרון הקאמרי ובנוסף מתקיימים מופעי הפסטיבל באולמות שונים בעיר: תיאטרון גשר, המשכן לאמנויות הבמה, היכל התרבות ומרכז עינב שליווה את הפסטיבל החל מהשנה הראשונה לקיומו. בנוסף במהלך שבוע הפסטיבל מתקיימים מידי ערב ברחבת המוזיאון והמשכן מופעים פתוחים לקהל הרחב.
כיום פסטיבל הפסנתר הוא אחד הפסטיבלים הגדולים בישראל. עשרות הפקות מתחילות דרכן מדי שנה בפסטיבל וממשיכות לאחר מכן לעלות על במות שונות בישראל ומחוצה לה. אמנים מתחילים רבים עלו בפעם הראשונה לבמה על במת הפסטיבל.
הנהלת הפסטיבל מצהירה כי מטרת הפסטיבל היא לארח לצד בכירי האמנים בישראל ובעולם גם אמני אינדי צעירים בוגרי סגנונות מוזיקליים עכשוויים, וכי האמנים המשתתפים נבחרים מתוך חופש בחירה אמנותי ללא העדפות וללא העדפות מתקנות.
טרודה חיים
גרטרוד (טרוּדֶה) חיים (בגרמנית: Gertrud (Trude) Chaim; 1892 – ח' בסיוון תשי"ב, 1 ביוני 1952) הייתה פסלת ישראלית ממוצא גרמני.
ביוגרפיה
טרודה חיים נולדה בברלין בירת גרמניה. בנעוריה קיבלה חינוך חילוני ואף שימשה כמורה בגימנסיה לבנות בברלין. בין השנים 1917–1925 למדה פיסול אצל הצייר והפסל איגור פון יאקימוב (Yakimov).בשנת 1925 החלה ללמוד פיסול באוניברסיטה לאמנויות בברלין, שם למדה אצל קטה קולביץ. בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. יצירותיה נעשו בעיקר מטרקוטה ואופיינו בריאליזם אקספרסיבי. בשנת 1938 זכתה בפרס דיזנגוף לפיסול על פסל הטרקוטה "אם וילדה". לימדה בסמינר הקיבוצים. בין תלמידיה: צבי אלדובי ודוד בן-שאול. חיים נפטרה באביב 1952, בגיל 60. היא נקברה בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
אהבה
אהבה היא קבוצה של רגשות וחוויות, הקשורות לתחושה של חיבה עזה או אחדות עמוקה או יצר מוכרח כלפי ישות כלשהי: אדם, בעל-חיים, חפץ, מקום ואף רעיון.
אהבה מאופיינת בחיבה, חיפוש אחר קרבת הנאהב, דאגה לו ובקשת טובתו. האהבה יכולה גם להתבטא בצורה רכושנית ולפעמים אף אובססיבית כלפי הנאהב. אהבה לרוב אינה כפופה לרצונו של האוהב או של הנאהב. כאשר האהבה אינה ממומשת, היא יכולה להיות גם מכאיבה ולא נעימה. טרגדיות רבות, כמו גם מחזות, שירים וסיפורים רבים, עוסקים באהבות בלתי ממומשות ותוצאותיהן.
סוגי האהבות
ניתן לחלק את האהבה לכמה קטגוריות, כל אחת עם מאפיינים משלה. אם מגדירים את האהבה כיחסים בין החיים בלבד, אזי ישנם שישה סוגים של אהבות עיקריות:
אם מגדירים את האהבה כיחס בין האדם לחיים בכללותם, יכולים להיות סוגי אהבה נוספים, ואצל בני-אדם מסוימים אותן אהבות תופסות חלק גדול יותר מאהבתם לקרובים אליהם, לדוגמה:
אהבה רומנטית
אהבה רומנטית היא צורך עז בקרבה גופנית ונפשית עם אדם אחר. אהבה זו כרוכה לרוב במשיכה מינית, אך קיימת גם אהבה רומנטית ללא משיכה מינית, כמו גם אהבה אפלטונית, ללא קיום של מימוש מיני בין הנאהבים.
אהבה רומנטית היא נושא מרכזי באמנות, בקולנוע, בספרות, במוזיקה ובאופן כללי, בכל תחומי התרבות. חקירתה המדעית היא ענף בפסיכולוגיה חברתית.
האהבה הרומנטית מופיעה כבר בתנ"ך, בפרט במגילת שיר השירים, שם התיאורים הרומנטיים וגילויי האהבה אינם עומדים בפני עצמם, לפי פרשנותם של חז"ל, אלא משמשים כמשל בלבד לאהבה בין אלוהים וכנסת ישראל. היא מוזכרת במיתולוגיה היוונית אפילו כעילה למלחמה גדולה. היא קשורה בקשר הדוק למושג האבירות בימי הביניים. הרמב"ם קרא לאדם לאהוב את אלוהים באותה מידה שבה הוא אוהב אישה ונכסף לה, ואף המקובלים טענו שאדם שלא חווה אהבת אישה, לא יוכל לחוות אהבת אלוהים. בתרבות היהודית בתקופת ימי הביניים הקדישו לה משוררים כדוגמת ריה"ל שירים רבים.
האהבה הרומנטית מהווה כיום בחברה המערבית שיקול מרכזי, ובחברות מסוימות אף בלעדי, להחלטה על חתונה ונישואין.
אהבה רומנטית במחקר הפסיכולוגי
בחיבה, לקנאה אין תפקיד גדול, ולעיתים קרובות, ידידו של הידיד הופך לידיד גם כן. באהבה רומנטית, הקנאה היא מוטיב מרכזי. אהבה רומנטית כרוכה בסערות ובטלטלות רגש, בעיקר בתחילתה, ואילו החיבה יציבה ורגועה.
בהקשר זה יש להעיר שבדורות האחרונים חלה עלייה חדה בשיעור הגירושין. בישראל הוא עומד על שליש, ובארצות הברית הוא מתקרב למחצית. ההסבר לכך נעוץ דווקא באידאולוגיה הרומנטית העומדת כיום מאחורי הנישואין. למעשה, ככל שהאמונה ברומנטיקה גבוהה יותר, צפויה השחיקה בנישואין להיות רבה יותר. זאת משום שהתחושות הרומנטיות מאכזבות ואינן נותרות לאורך זמן באותה עוצמה. ההסבר לכך הוא בחלקו ביולוגי, ומבוסס על מודלים אבולוציוניים ופסיכו-פיזיולוגיים.
הרחבה עצמית
אחת התאוריות הפסיכולוגיות הדומיננטיות בחקר האהבה הרומנטית מדגישה את מרכיב "ההרחבה העצמית" שבה. תכונותיו ויכולותיו של הפרטנר הרומנטי הופכים לזמינים עבור האדם. במחקרים התברר שמאוהבים מוצאים בעצמם תכונות רבות יותר ומתקשים להבחין בין תכונות שמצויות בהם לבין תכונות שבבני זוגם.
סוגי האהבה
פסיכולוגים אחרים הציעו שיש שישה סוגים של אהבה:
מודל נוסף של אהבה פותח בידי הפסיכולוג אריך פרום, שראה באהבה את הדחף החזק והמשמעותי ביותר באדם, להתאחד עם הזולת, ובה ראה את הפתרון האידיאלי לבעיית הבדילות הקיומית שהאדם חווה בחייו. על פיו יש שלשה סוגים של אהבה:
היווצרות האהבה והימשכותה
הפסיכולוגיות ברשייד וולסטר הסבירו את היווצרותה של האהבה הרומנטית תוך שימוש בתאוריית הריגושים הדו-גורמית של סטנלי שכטר. הן סוברות שעירור פיזיולוגי המיוחס לנוכחותו של פרטנר מתאים ליחסים רומנטיים מפורש כהתאהבות, גם כאשר הסיבה לאותו עירור שונה. כך, למשל, באחד הניסויים נמצא כי זוגות שצפו בסרט פעולה החליפו ביניהם יותר ביטויי אהבה ביציאה מהקולנוע בהשוואה לכניסה אליו, ואילו בקרב זוגות שצפו בסרט נייטרלי מבחינה ריגושית, לא נמצא כל הבדל בביטויי האהבה. עם זאת, אין לראות בתאוריית הריגושים אלא הסבר חלקי לתופעת ההתאהבות.
האהבה ובחירת הפרטנר לאהבה תלויות גם בהערכתו העצמית של האדם. הפרטנר צפוי להיות כזה המספק גמולים הדומים לאלו המסופקים לו. לשם דוגמה, גברים עשירים נוטים לחזר אחרי נשים יפות, אך אדם אשר אינו מרגיש כי יש לו תמורה הולמת להציע, יסתפק בבת זוג מושכת פחות. ניסויים הוכיחו כי אדם שהערכתו העצמית הועלתה באופן מלאכותי ובאמצעות פידבק שרירותי, הרשה לעצמו לחזר אחרי פרטנריות אטרקטיביות יותר.
בניגוד לקלישאה לפיה "ניגודים נמשכים", נראה שלהתאמה בין בני זוג יש תפקיד חשוב ביצירת קשר ובהמשכתו. התאמה זו צפויה להוות תנאי מוקדם להצלחת קשר, אך, מאידך, היא עצמה נובעת בחלקה מהקשר.
פסיכואנליזה פרוידיאנית של מושא האהבה
פרויד התעסק רבות בקשרים בהם הדחף המיני משפיע ומנהיג את ההתנהגות כמו גם בדרך בה הדחף המיני מתעצב על ידי חוויות ילדות. במאמר שפרסם בשנת 1910 מתאר פרויד טיפוס גברי מוקצן הנמשך רק לנשים אשר שייכות לאדם אחר בין אם חבר, בעל או ארוס; ושמתנהגות בצורה זולה ומתירנית מבחינה מינית. המשיכה לנשים שאינן פנויות משרת סיפוק לדחפים תחרותיים ועוינים כלפי בן הזוג של האישה, ואילו נשים המתנהגות בצורה מתירנית מינית מעוררות רגשות קנאה בטיפוס גברי זה כלפי בני זוג המזדמנים שלהן. על פי פרויד טיפוס גברי זה מונע מחוסר התגברות תקינה על התסביך האדיפלי. חלק בלתי נפרד של הדמות האימהית היא השתייכותה בקשר זוגי לאב, וקשר עם האם יכלול פגיעה באב. ההסבר למציאת בת זוג בעלת מאפיינים מתירניים מורכב יותר ומכילה ניתוח של תהליך גילוי המיניות בתחילת גיל ההתבגרות. בגיל זה הנער נחשף לראשונה ל"סוד חיי המין" המעורר בוז ומרדנות בד בבד עם הריסת הסמכות ההורית כתוצאה מחשיפת פעילותם המינית, שלרוב בתחילתו מודחק. בנוסף לחשיפת "סוד חיי המין" לרוב נחשף הנער גם לנשים אשר עוסקות בזנות, והוא מגיע למסקנה כי ביכולתן של נשים אומללות אלו להכניסו לסודות חיי המין. בשעה שבה הוא מבין כי הוריו פעילים מינית "הוא מציין לעצמו מתוך היגיון ציני, שבעצם אין הבדל גדול כל כך בין האם לפרוצה". דברים אלו מעוררים בו את הדחפים והתשוקות הנושנות מילדותו, והוא מתחיל לחשוק מחדש באמו. אם דחפים אלו אינם חולפים הם מועברים לעולם הפנטזיות הלא מודע של העלם. קבעון של פנטזיות אלו ישפיעו על העדפתו של הבוגר את בן הזוג, בנוסף פרויד מציין כי משיכה של גברים צעירים לנשים המבוגרות מהם נובעת גם היא מפנטזיית האם. בסיום המאמר מבהיר פרויד כי תהליכים אלו נפוצים בקרב בני אדם רבים אם כי בצורה חלקית או מוחלשת.
הסבר ביולוגי
כימיקלים במוח האנושי הם מרכיב הכרחי להתאהבות. כימיקלים אלו פועלים במעגלים המוחיים המווסתים תגמול ומוטיבציה. בפרט ההורמונים אסטרוגן וטסטוסטרון מעורבים ביצירת התשוקה המינית; אדרנלין גורם לתחושת "פרפרים בבטן"; נוראפינפרין גורם להפעלת מערכת העצבים הסימפתטית אשר מאיצה את קצב פעימות הלב ומעלה את רמת העוררות לנוכח גירוי הקשור לבן הזוג; רמות נמוכות של הורמון הסרוטונין לאחר ההתאהבות גורמים לתסמיני התמכרות לבן הזוג. האפקט המשותף של הכימיקלים הללו בתוספת השפעתם של השינויים המעגליים במוח – גורם לאופוריה, תאווה, אובססיביות, יתר מרץ, חוסר שינה, חוסר תיאבון ותשומת לב ממוקדת באדם הנאהב.
המנגנונים הביולוגיים שמובילים את ההתנהגות נבדלות בין גברים לנשים. אצל נקבות ההורמון אוקסיטוצין, המופרש בין היתר בעת קיום יחסי מין, משחק תפקיד חשוב ביצירת ההיקשרות בין בני הזוג ובשימור הקשר לאורך הזמן כמו גם בהיקשרות עם ילד. כמו כן ההורמון מהווה את הבסיס ליצירת מערכת יחסים מונוגמית. לעומת זו אצל גברים ההורמון המרכזי בתחזוק ההתנהגות החברתית בין בני הזוג הוא וזופרסין, כאשר התנהגות אופייניות להגנה על בת הזוג והצאצאים מקושרת להורמון זה. כמו כן מולקולות אשר מזוהות על ידי קולטני הריח הנמצאים באף משפיעות גם הן על תהליכי ההתאהבות והאהבה. מולקולות אלו הנקראות פרומונים לוקחות חלק בהסבר הבדלים בין אישיים במשיכה בין בני זוג, אך טיב המנגנון אינו ברור דיו עקב עדויות סותרות. (ראה.)
השפעת הכימיקלים שהוזכרו מתעמעמת לאחר תקופת זמן מסוימת, וכשזה קורה הקשר הופך להיות דומה לקשר בין רעים.
היבטים קוגניטיביים של אהבה
מחקר שביצעו מדענים מאוניברסיטת מקוורי הראה כי המוח האנושי מפתח תודעת זיכרון משותפת במהלך ניהול מערכת יחסים זוגית ממושכת. במחקר נתנו לאנשים המצויים בקשר זוגי תרגילי זיכרון משותפים, ומצאו כי זוגות אוהבים שהקשר ביניהם הוגדר כאינטימי הצליחו להשתמש במערכת ידע משותפת, מבוססת זיכרון, כדי להעלות זיכרונות בצורה טובה יותר.
מחקר מוקדם יותר שנעשה על ידי חוקרים מאוניברסיטת וירג'יניה מצא שלרגש האהבה אפקט נוירולוגי: אדם שאוהב אדם אחר, מחשיב אותו כחלק מעצמו. במחקר הנבדקים עברו סריקות מוחיות, fMRI שבאמצעותן נבחנה הפעילות המוחית שלהם בסיטואציות מאיימות. המחקר כלל שלוש סוגי סיטואציות: הראשונה, הנבדקים עצמם היו תחת איום, בשנייה אדם שהם אהבו היה תחת איום ובשלישית אדם זר. השוואת הסריקות המוחיות הראתה כי התגובות הרגשיות בזמן שהנבדקים היו נתונים באיום וגם בזמן שאדם שאהבו היה נתון באיום היו זהות. נתונים אלו תומכים בהשערה כי האדם מזהה את האדם שהוא אוהב כחלק מעצמו: וברגע שהוא נתון בסכנה, הוא ירגיש כאילו הוא נתון בסכנה גם.
בספרות ובפילוסופיה
פילוסופים, משוררים וסופרים רבים הגו בשאלה מהי האהבה וכיצד ניתן להגדיר אותה. אפלטון הגדיר את האהבה בביטוי הממצה: "האהבה היא התשוקה להוליד בתוך היופי". הפילוסופים היוונים דנו רבות בשאלה מה מבדיל בין אהבת אמת לבין אהבת בוסר. הדיונים עסקו גם במיתוס של אריסטופאנס על הנפש התאומה, על פיו "בראשית חיו בני האדם מחוברים בזוגות, לכל יצור היו שני ראשים, 2 לבבות ו-4 רגליים ו-4 ידיים. ושתי הנפשות אהבו זו את זה אהבה גדולה ובילו את כל חייהם באושר שמיימי. אושר זה גרם להם לחטא ההיבריס וכתוצאה מכך נענשו על ידי האלים: זאוס חצה כל ייצור לשנים באמצעות חזיז הברק שלו והפריד כל איש מנפשו התאומה. ללא החצי השני, חייו של כל אדם היו מלאים כאב, וכדי להתגבר עליו הוא חיפש אחר החצי השני שלו - נפשו התאומה, על מנת שיוכל להתאחד עמה ולבלות איתה יחד." לפי מיתוס זה, המופיע ב"המשתה" של אפלטון - אהבת אמת אפשרית רק בין שתי נפשות תאומות ושאהבה אמיתית בהכרח הדדית.
בראשית העת החדשה הפילוסוף ברוך שפינוזה כתב כי לכל אדם שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. מרגשות אלה נגזרת רגשת האהבה. לפי שפינוזה, "אהבה היא שמחה בליווי אידיאה של סיבה חיצונית". כלומר, אהבה היא תחושה של שמחה הנגרמת כל פעם שהנפש מעלה ברוחה סיבה חיצונית, כגון אשה יפה. שמחה, לפי שפינוזה היא "היפעלות (רגש) שעל ידו באה הנפש לידי שלמות מרובה מבתחילה", הגדרה זו היא הגדרה מאוד אגוצנטרית ומגדירה את האהבה לפי מידת השמחה שגורם מושא האהבה לאוהב, ולא לפי מידת הנכונות של האוהב להקריב למען מושא אהבתו (הגדרה אלטרואיסטית). לפי הגדרה זו של שפינוזה, דייג אכן אוהב דגים. לכן, סביר להניח שהשימוש שלו במילה "אהבה" איננו מיוחד ל"אהבה רומנטית". הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט ציין כי "לא היה בעבר פילוסוף גדול כלשהו, שלא ראה חובה לעצמו להעלות תורת אהבה משלו.". בדומה לשפינוזה, הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק סבר שניתן להעמיד את כל מערך הרגשות סביב מספר מצומצם של רגשות. אצל לוק כיאה לאמפרציסט היו אלו תחושות ולא רגשות: הנאה וכאב (במקום עצב ושמחה אצל שפינוזה). אם כן, משתי תחושות הבסיס גוזר לוק את תפיסת האהבה שלו. האהבה לדבריו של לוק היא תוצר של הנאה וההיפך השנאה היא תוצר של כאב; אני אוהב את מה שאני נהנה ממנו ושונא את מה שאני שכואב לי ממנו. לדוגמא: אדם האומר שהוא אוהב ענבים, מתכוון לכך שאכילת ענבים מסיבה לו הנאה. אם כן, האהבה אינה אלא "מחשבת עונג" על הנאה ספציפית בהימצאה כמו גם בהיעדרה.
סטנדל, מגדולי הסופרים הצרפתיים, הציג בספרו "האהבה" את האהבה כתאוריה של "ההתגבשות" (קריסטליזציה), כפרי של הזיה. כשם שענף שנזרק למכרה מלח מתכסה בגבישים מזהירים המקשטים את הענף, כך הדימוי האמיתי של האישה שנופל לתוך נפשו של הגבר, מתכסה ברקמה של דמיונות, המקשטים אותו בכל סוגי השלמות האפשרית. האדם מתאהב כאשר דמיונו מקרין סגולות לא קיימות בזולת, וכאשר הוא מתפכח מהן, גם נעלמת האהבה. הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסֶט התנגד נחרצות לתפיסה זו, שראה בה גימוד וסילוף של האהבה, ובמסתו "פניה של האהבה" מ-1926 הגדיר את האהבה "כפעולה צנטריפוגלית של הנפש, הפונה לעבר מושא האהבה בזרימה מתמדת, ואופפת אותו באהדה חמה, מאחדת אותנו עמו, ומאשרת בעליל את קיומו". על פי אי גאסט פעולת האהבה היא מעשה אי רציונלי שבוקע מהמקום ההיולי והאותנטי של האדם, ומגלה את הרבדים הפנימיים שלו בבחירת מושא אהבתו, אי גאסט מבחין בין התאהבות לבין אהבה, בעוד שבהתאהבות הוא רואה "הלם ארוטי" ו"מצב נפשי נחות" ומכני, שבו כל שימת הלב ותודעתו של האדם כולה מצטמצמת למושא אהבתו, ויש בה דמיון רב להתלהבות מיסטית ומצב היפנוטי, הוא מאמץ את הגדרתו של אפלטון לאהבה כתשוקה להפרות את השלמות ולהוליד בתוכה, התשוקה להגיע לאיחוד והתערות, וגם להותיר סמל שלבש בשר לאיחוד הזה. הגדרה נוספת שלו לאהבה שהיא התמזגות טוטלית ובמילותיו "האהבה הצרופה מתאפיינת בשני מרכיבים הקיימים בה בעת ובעונה אחת: תחושה של 'הקסמות' מן הזולת היוצרת 'אשליה' גמורה בתוכנו, האומרת כי שאפנו את הזולת בתוכנו, עד לעומק ההווייתי העמוק שלנו, והוא חי בנו הוויה שלמה שורשית". הפסיכולוג והפילוסוף אריך פרום שהקדיש לעניין ספר בשם "אמנות האהבה", ראה באהבה את התשובה לבעיית הקיום האנושי ולחוויית הבדילות האנושית, שאותה ראה כאם כל המצוקות. הוא קבע כי האהבה היא אמנות, שיש ללמוד אותה מבחינה תאורטית ויישומית, כשם שלומדים מוזיקה, נגרות או הנדסה. את האהבה הגדיר כ"השגת אחדות בינאישית בהתמזגות עם נפש שנייה", והריסת המחיצות המבדילות בין האדם לזולתו. "פרדוקס של שתי נפשות שהיו לאחת, ובכל זאת נשארו שתיים". עוד קבע שלכל צורות האהבה יש יסודות משותפים והם:1. הדאגה הפעלתנית לחייו והתפתחותו של מושא האהבה.2. חוש האחריות לקיומו הפיזי או לצרכיו הנפשיים של מושא האהבה.3. יחס הכבוד - לראות את האדם כמו שהוא, לחוש בעצמיותו הייחודית ולדאוג שיתפתח כפי שהוא.4. ידיעתו והכרתו של האדם, לחדור אל סודו, ולהיות איתו בברית.
הגדיר את האהבה כהכרה בסגולת יחידאותו של אדם אחר, וראייתו בכל עצם אנושיותו ואישיותו. האהבה לתפיסתו היא פן אחד של תופעה אנושית מקיפה יותר שהוא מכנה אותה בשם "התעלות מעבר לעצמו". אחרים, בייחוד משוררים, העדיפו להגדיר את האהבה באמצעות אלטרואיזם ונתינה חסרת-גבולות כלפי מושא האהבה.
באמנות
באמנות, על כל סוגיה וגווניה, האהבה לוקחת חלק מרכזי, הן באמנות המקצועית והן באומנות העממית. ביצירות מוזיקליות, סיפורים, שירים, ציורים ופסלים האהבה היא נושא שכיח, המופיע באמנות של כל לאום או שכבת גיל.
בתקופה היוונית והרומית
האהבה במיתולוגיה היוונית והרומית מאזכרת את דמותו של ארוס הוא קופידון (אמור) לעיתים עם ולעיתים בלי בת זוגו - פסיכה. בימי הביניים נמנעו אמנים מלתאר את מעשה האהבה עצמו ונטו לרוב לתאר אהבה מיוצגת באהבת אם לבנה, בעיקר בציורי המדונה.
איורי המאה ה-19
במאה ה-19 נעשה שכיח יותר מופע האהבה הארוטית, בעיקר אהבה בין אישה צעירה לבין גבר. שאר סוגי האהבה כמו אהבת גברים, אהבת נשים ואף אהבה מבוגרת זוכים לייצוג מועט. במאה ה-20 הפכו ייצוגי האהבה באמנות להיות חושניים יותר, עירום מרומז הפך לעירום חזותי ואף הוצג מעשה האהבה עצמו.
בשירה ובמוזיקה המודרנית
במוזיקה המודרנית (רוק, פופ, ראפ, מזרחית וכולי) מדובר על אהבה בחלק משמעותי מהשירים. והאהבה, על צורותיה וגווניה (רומנטית, עיוורת, אהבת רעים ועוד), גם כשאינה מוסברת בפירוש, מתפרשת בשירים. חיים נחמן ביאליק מתאר בשירו "הכניסיני תחת כנפך", את הגעגועים לאהבה במילים: "הכניסיני תחת כנפך / והיי לי אם ואחות / ויהי חיקך מקלט ראשי / קן תפילותי הנידחות". והוא שואל:
בשירו של אברהם חלפי "עטור מצחך" נאמר: "לא הייתי רוצה להיות לך אח / לא נזיר מתפלל לדמותו של מלאך" - מדובר על כך שהדובר רוצה את האהבה הפיזית והרומנטית, מעבר לאינטימיות והמחויבות). המשורר העכשווי אליעז כהן הרבה לעסוק בנושא, ספרו מחר הירח יזרע - נ"א שירי אהבה, עוסק כולו בנושא.
אהבה ביהדות
ביהדות קיימות שלוש מצוות הקשורות לאהבה, ממש מדאורייתא:
נוסף לכך מורה היהדות על עוד מושאים הראויים לאהבה, למשל אהבת האדם את עצמו, בן/בת הזוג, המשפחה, ארץ-ישראל, התורה, החכמה ועוד. אופייני שביהדות, האהבה נטולת יצר ובאה לידי הגשמה על פי התניות.
אהבת הזולת
מצוות אהבת הגר, היא מצווה מנומקת: "ואהבתם את הגר, כי גרים הייתם בארץ מצרים". היהודי מצווה לאהוב את הגר, ולספק לו את מחסורו, כפי שאלוהים נוהג כלפי האדם: 'לתת לו לחם ושמלה', 'כאזרח מכם יהיה לכם הגר הגר איתכם'. על פי ספר החינוך: (ספר החינוך תל"א:). ביהדות ניטש ויכוח על מיהו 'גר', והרמב"ם נתן למילה משמעות מצמצמת (ספר המצוות רז), ואילו אלבו העניק לה משמעות אוניברסלית (ספר העיקרים, ג כה).
אהבת ה'
נמצאת בפרשיה מרכזית שמושמת בתפילין ונקראת כמה פעמים ביום בקריאת שמע:
אהבה שתלויה בדבר ואהבה שאינה תלויה בדבר
חז"ל לימדו: "כל אהבה שהיא תלויה בדבר, בטל דבר, בטלה אהבה. ושאינה תלויה בדבר, אינה בטלה לעולם. איזו היא אהבה התלויה בדבר? זו אהבת אמנון ותמר. ושאינה תלויה בדבר? זו אהבת דוד ויהונתן" (פרקי אבות ה:טז). אהבה התלויה בדבר היא אהבת הנעים, המענג והמועיל; ואילו אהבה שאינה תלויה בדבר, היא דאגה לנאהב ללא מניע או סיבה חיצוניים. אהבה זו למעשה אינה אנושית, ובהקשר התאולוגי היהודי היא באה לידי ביטוי בלימוד תורה לשמה או בעבודת ה' מתוך אהבה גרידא. היהודי נקרא לאהוב את השם, שלא מתוך יראה או מתוך ציפייה לשכר. החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט הדגישו את חשיבותה של העשייה מאהבה בעבודת ה'.
על פי הרמב"ם, בפירושו למשנה אהבה שאינה תלויה בדבר היא אהבה שתוכן רוחני הוא המעורר אותה. וכיוון שהרוח היא נצחית, היא קיימת לעולם ואינה חולפת. על פי אלבו (מאמר שלישי) אהבה שאינה תלויה בדבר היא אהבת הטוב. על פי רבי עקיבא, מגילת שיר השירים היא קודש קודשים, בשל תפיסתו שהיא מבטאת את האהבה שיש בין האדם לה'. מעבר לאהבות אלו, גם האהבה הפשוטה שמגלמת שיר השירים, אהבת איש ואשה, תופסת מקום כשיאה של אהבת הרֵע, ומתוארת בשיר השירים:
הממשלה הזמנית
הממשלה הזמנית של ישראל היא ממשלת ישראל שכיהנה החל מהקמת המדינה ב-14 במאי 1948 (ה' באייר ה'תש"ח), ועד ל-10 במרץ 1949 (ט' באדר ה'תש"ט), עת הוקמה הממשלה הראשונה, לאחר הבחירות לכנסת הראשונה. חבריה היו אנשי מנהלת העם, גוף אשר הוקם על פי החלטה של הוועד הפועל הציוני מ־12 באפריל, ובראשו עמד יושב ראש מנהלת העם, דוד בן-גוריון.
הקמת הממשלה
הממשלה הזמנית הוקמה לאחר הכרזת העצמאות, ב-14 במאי 1948, מתוקף מגילת העצמאות. הרכב הממשלה היה זהה להרכבה של מנהלת העם, הגוף ששימש כהנהגת היישוב בימיו האחרונים של המנדט הבריטי.
בן-גוריון רצה שגולדה מאיר תהיה חברה בממשלה, וראה חשיבות בכך שתהיה אשה בממשלה הראשונה:. אולם דעתו לא התקבלה.
פרסומי הממשלה
הגיליון הראשון של "עיתון רשמי" הופיע ביום הכרזת העצמאות. כל גיליון היה מלווה במנשר אחד או יותר שתיקפו את הפרסום הממשלתי משפטית. בסך הכול יצאו 50 גיליונות של "עיתון רשמי", בתכיפות של לפחות אחת לשבוע עד לפברואר 1949, עת נבחרה האספה המכוננת שהכריזה על עצמה כנסת ופרסומיה נלקטו בעיתון המתעד של ישראל, רשומות.
איתי צ'מה
איתי צ'מה (נולד ב-11 בנובמבר 1985 ביבנה) הוא שחקן ישראלי, שחיין לשעבר, אלוף ישראל, אלוף המכביה השמונה-עשרה (2009) ושיאן המכביה במשחה ל-200 מטר גב. צ'מה הוא גם שחקן תיאטרון.
ביוגרפיה
צ'מה נולד ביבנה לשני הורים יוצאי דרום אמריקה שנפגשו בישראל..
כשחיין
צ'מה החל לשחות בגיל 7, והתאמן תחילה במועדון הפועל פארק מים יבנה בהדרכת גל ישראלי. בהמשך בקבוצת מכבי וייסגל רחובות בהדרכת ארנון אבני. בגיל 18 החל לשחות בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן. הוא למד ושחה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שאליה התקבל במלגה מלאה, ושם גם השלים תואר במינהל עסקים. בישראל, הוא התחרה מטעם אגודת מכבי קריית ביאליק ולאחר מכן שחה בקבוצת הפועל דולפין נתניה.
בתחרות השחייה של המכביה ה-17 שנערכה בשנת 2005 זכה צ'מה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.72 דקות, אחרי יואב גת (2:02.66 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן ב-2008 העפיל צ'מה לשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.93 דקות (מקום 14), ובשלב חצי הגמר סיים במקום 15, בתוצאה של 2:03.48 דקות. נוסף לכך, סיים במקום 28 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.05 שניות ובמקום ה-29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.38 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים צ'מה במקום 27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.93 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיים צ'מה במקום 34 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.86 דקות ובמקום 41 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.15 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיים צ'מה במקום 19 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.15 דקות, במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.95 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.80 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 סיים צ'מה במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.05 דקות. מאחר שרק שני שחיינים מכל מדינה יכולים להמשיך לשחות בשלב הבא, נמרוד שפירא בר אור סיים במקום 11, 2:00.25 דקות ויעקב טומרקין סיים במקום 13, 2:00.93 דקות, הוא לא שחה בשלב חצי הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 27 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.34 שניות.
כשחקן תיאטרון
עוד בהיותו שחיין, ניסה להתקבל לבתי ספר למשחק. למד בבית הספר למשחק גודמן בבאר שבע.
בשנת 2016 העלו שחקני בית הספר למשחק "גודמן" את המחזה של חנוך לוין "מתאבל ללא קץ" בפסטיבל הצגות סטודנטים במינסק שבבלארוס, בו הועלו הצגות מכל רחבי העולם. ההצגה הישראלית גרפה שלושה פרסים: פרס ההצגה הטובה ביותר של חבר השופטים הבינלאומי, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, בו זכה צ'מה, שהיה אז כבר בוגר בית הספר.
צ'מה ממשיך לשחק במסגרות תיאטרליות שונות.
חיים אישיים
ב-5 לספטמבר 2022 התחתן עם הילה שלו.
שער הגיא
מקור השם
שער הגיא הוא תרגום שמו הערבי של המקום, באב אל-ואד. שם המקום בימי קדם לא היה "שער הגיא", שכן זהו השם המקראי של אחד משערי ירושלים, ככתוב בספר דברי הימים:. השער בירושלים נקרא כך היות שהוא פתח את הגיא, החוצה את ירושלים לאורכה משער שכם של ימינו עד לעיר דוד, דרך שער האשפות של ימינו (בתוואי שנקרא כיום רחוב הגיא).
הנוסע הצרפתי ויקטור גֵרֵן, שביקר בארץ ישראל, כתב במחצית השנייה של המאה ה-19 על אודות המשעול בוואדי עלי שהערבים קוראים לפתחו "באב אל ואד עלי", הוא שער הגיא. גרן כתב שהמשעול מתפתל בין שתי חומות של סלעים, זרועות שיחים וסבכים, והוא מיצר של ממש. לדעתו, די בקומץ אנשים נחושי החלטה כדי לעצור בקלות צבא.
ב-1873 עשה העיתונאי ספיר שימוש בתרגום שאילה אחר לשם המקום, וקרא לו "פתח העמק". יואל משה סלומון, ממייסדי פתח תקווה, כינה את המקום "שער הנחל", ואברהם יערי, בספרו אגרות ארץ ישראל, קרא למקום "שער העמק". יצחק בן-צבי, לימים נשיא מדינת ישראל, קרא למקום (כאשר עלה לראשונה לירושלים) "שער העמקים", ובדרך חזרה קרא לו "שער הרוחות". זאב וילנאי, שעוד לא הכיר בשם החדש, כינה בשנת 1925 את המקום "שער הערוץ"; אבל החל משנת 1935, במדריך ארץ ישראל, כינה אותו סופית "שער הגיא". רק בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית את "שער הגיא" כשמו הרשמי של פתח נחל נחשון (ואדי עלי). למרות זאת, אברהם יעקב ברור, הגאוגרף העברי המודרני של ארץ ישראל, המשיך לקרוא למקום "שער העמק", וראה במעלה לירושלים לא "גיא" אלא "עמק".
ואדי עלי
ואדי עלי, שהכניסה אליו נקראת "שער הגיא", הוא עמק צר שבו סלול כביש ירושלים–תל אביב. הוואדי נמצא בין המושב שואבה לבין שער הגיא, בגבול השפלה, הוא יובל מזרחי של נחל איילון, שבתורו נשפך אל נחל הירקון. באפיק הנחל היה קיים מבנה על שם האימאם עלי, ששימש מקום תפילה למוסלמים ומכאן גם שמו "ואדי עלי". בהרחבת הכביש לירושלים בשנות ה-70 נבנה הכביש מסביב למבנה: הדרך העולה לירושלים מדרום לו, והדרך היורדת לתל אביב מצפון לו, כאשר בין שני המסלולים הייתה "שמורת שיירות" - "מובלעת" ירוקה סביב המבנה. במהלך הרחבת הכביש בשנת 2016 הוסט הכביש לצלע ההר הצפונית והוגבה מעט, ומבנה הקבר עבר להיות סמוך לצידו הדרומי של הכביש.
חוקר ארץ ישראל וחתן פרס ישראל זאב וילנאי מספר בספרו "אגדות ארץ ישראל" על "הקברים" של אימאם עלי: "כאשר אתה מטייל בארץ אתה מגלה כי לאימאם יש לפחות שבעה קברים, בין השאר, באזור - הבניין בעל כיפות רבות (היום בית כנסת) ובדרך העולה מכפר סבא לקדומים מצוי הכפר "שיך אליאס" וכן צפונית ליישוב קדומים גם כן על שם האימאם וכמובן בדרך העולה מ"שער הגיא" לירושלים".
וכך היה מספר וילנאי לציבור המטיילים שהיה מדריך ברחבי ארץ ישראל:
המבנים בשער הגיא
"סוראיה פאשה", מושל ירושלים, בנה בשנת 1860 שורה של מגדלי שמירה בצד הדרך המובילה מיפו לירושלים. מגדל השמירה בשער הגיא נבנה צפונית לצומת, ממערב לתחנת הדלק הקיימת היום, ומכונה "חרבת חרסיס". בשנים 1869-1867, בפקודת השולטאן עבד אל-עזיז, נסלל על הדרך כביש כבוש על הדרך הסלעית. הכביש עצמו נחנך בביקורו של "הקיר"ה" פראנץ יוזף קיסר אוסטריה-הונגריה בדרכו לחנוכת תעלת סואץ. הקיסר פראנץ יוזף ביקר בירושלים ב-9 בנובמבר 1869 וב-16 בנובמבר השתתף בחנוכת תעלת סואץ. לאחר חנוכת הכביש החלה בו תנועה עירנית של נוסעים ותיירים לירושלים. מושלה של ירושלים בנה בשנת 1873 את פונדק הדרכים הח'אן דרומית לצומת, ושרידיו משמשים היום כמוזיאון. במזרח ישנה תחנת משטרה בריטית נטושה.
אליעזר גרייבסקי בתיאור נסיעתו לירושלים לקראת חג השבועות בשנת 1873 כתב:
במלחמת העצמאות
כבר במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) גילו הערבים כי הם יכולים לפגוע בתחבורה היהודית לירושלים באמצעות הנחת מכשולי אבנים על הכביש הצר, אשר לא ניתן לרדת ממנו לצדדים ובו בזמן להמטיר על המכוניות ונוסעיהם אבנים וכדורי נשק. השלטונות הבריטיים, אשר ניסו לשים קץ לדבר הקימו תחנת נוטרים לשמירה על הכביש ב"נחלת יצחק" - ותחנת משטרה בריטית במוצא במבנה שיהיה בעתיד משק ילדים מוצא. לאחר החלטת החלוקה, בנובמבר 1947, הועלתה היוזמה לחסום את הכביש שוב. ואכן, הכנופיות הערביות הצליחו לגרום נזק לשיירות הנוסעים והאספקה שעלו לירושלים. אנשי עבד אל קאדר אל חוסייני זיהו בנקל את "צוואר הבקבוק" הטופוגרפי בקטע הכביש הראשי בין השפלה להר, הלוא הוא "שער הגיא". במקום זה מתפתל הכביש בעמק בין רכסים לאורך שישה קילומטרים, והוא אידיאלי להצבת מארבים. ברכס הנשקף על הגיא מדרום היו הכפרים הערביים בית מחסיר וסאריס ועל הרכס הצפוני תפסו משלטים אנשיו של חוסייני. בסופו של דבר, למרות קרבות קשים על העלאת שיירות ההספקה לירושלים הנצורה ועל אף שנכבשו אחדים מהמשלטים ששלטו על הדרך כמו הקסטל והמסרק, נשארה הדרך לירושלים חסומה לתנועה יהודית.
כאשר אזור שער הגיא נכבש על ידי הפלמ"ח, נותר המשכה של הדרך, קטע הכביש העובר ליד לטרון, בשליטת הערבים. כדי לעקוף את האזור השתמש הכוח הישראלי בדרך בורמה ומאוחר יותר נסלל "כביש הגבורה" שהוא כיום חלקו המזרחי של כביש 44. רק לאחר מלחמת ששת הימים, שבה נכבשה סביבת לטרון עם אזור יהודה ושומרון על ידי צה"ל, הדרך לירושלים חזרה לעבור דרך לטרון.
במחצית השנייה של המאה העשרים הורחב התוואי ונסלל בו כביש רחב המקשר בין תל אביב לבין ירושלים הוא כביש מספר 1, שמסלולו ממשיך לכיוון לטרון. לאורך הדרך פזורים שרידים של משוריינים שנפגעו בשיירות ולאורך השנים שומרו והוצבו לצד הכביש בצורה שונה מהצורה בה נפגעו. לצד הדרך נמצאת גם אנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
חללי הקרבות הובאו לקבורה בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
השיר "באב אל וואד"
באב אל וואד הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים גורי והולחן על ידי שמואל פרשקו (בן שלמה) בימי מלחמת העצמאות. השיר בוצע לראשונה ב-1949 בידי יפה ירקוני, בהופעתה הראשונה ללא מדים, ולאחר מכן הקליטה אותו לאלבומה באותו שם שהכיל שירים מהמלחמה. בראש השער של חוברת השיר שמכילה גם תווים נכתב "מקדש ללוחמי שער - הגיא" אחר כך כותרת, "באב אל וואד" ו-"Bab el Wad". השיר מעמיד במרכזו את הערך של זיכרון החברים שנפלו בקרבות על הדרך לירושלים.
הלוחמים במלחמת העצמאות עשו שימוש קבע בשם באב אל-ואד, בהתכתבות הצבאית, בפקודות, במברקים, בהוראות, בפרסומים וגם במפות סומן המקום בעברית "באב אל-ואד". הסופר מתי מגד, שכתב את עלילות הגדוד השישי של הפלמ"ח השתמש רק בשם הערבי של המקום. אט אט נינטש השם הערבי והיום מקובל בישראל לקרוא למקום שער הגיא. ביומנו השתמש דוד בן-גוריון בשם הערבי ומאז קום המדינה, הקפיד להשתמש רק בשם "שער הגיא".
מלווי השיירות, שספגו אבדות רבות בדרך לירושלים, נתנו למקום כינויים אחרים לגמרי: "שער האימים" או "שער הגיהנום".
ר' דוד בוזגלו חיבר את השיר "בינו נא מורדים", ובו מילים חלופיות ללחן המקורי של פרשקו - ובכך ביקש להתדיין עם תפיסת הזיכרון וההנצחה הממלכתית.
השיר באב אל ואד 38/א'
באב אל וואד 38/א' הוא השיר הפותח את אלבומם השני של להקת הבילויים, שכול וכישלון. השיר מתייחס ל"באב אל ואד" של חיים גורי ואף מסמפל את ביצועה של ירקוני, ומנגיד את תודעת המוות ההירואית לשאננות העליזה של סע לאט של אריק איינשטיין.
דרכים בשער הגיא
בשער הגיא התגלו שרידים של דרך רומית בין השפלה לבין ירושלים. היא עברה מצפון לכביש הקיים ושרידים ממנה נראים ב"דרך דיפנבייקר", שתחילתה צפונית ל"שער הגיא" והיא מגיעה עד ליישוב נווה אילן.
שער הגיא מהווה את שער הכניסה מאזור השפלה לירושלים. אם נתייחס לאזור ה"שער" בתחומו הרחב, מ"צומת בית חורון" בצפון ל"צומת האלה" בדרום, נוכל להבחין כי את כבישי האורך של השפלה, כביש 3 ו-כביש 38, העוברים למרגלות הרי יהודה, מ"צומת בית חורון" ל"צומת נחושה", חוצים כבישי הרוחב הבאים בדרכם לירושלים (ממערב למזרח):
פארק יצחק רבין
בשער הגיא מצויה הכניסה המערבית לפארק יצחק רבין. הפארק נקרא על שם ראש הממשלה יצחק רבין, אשר היה מפקדה הראשון של חטיבת הראל במלחמת העצמאות. אחד מתפקידיה החשובים של החטיבה היה הגנת הדרך מתל אביב ומן מהשפלה לירושלים הנצורה. בגזרת שער הגיא התחוללו במלחמת העצמאות קרבות קשים.
מבנה הח'אן בשער הגיא, שהיה נטוש שנים רבות, שוקם על ידי הקרן קיימת לישראל במסגרת הכרזת פארק יצחק רבין והכוונה להקים בח'אן מרכז מבקרים ולימוד מורשת עולי הרגל לירושלים. כמו כן סוכם כי במקום יוקם מרכז הנצחה לקרבות חטיבת 'הראל' במלחמת העצמאות. ועדת היגוי לצורך כך, בראשות אלוף במיל. עוזי נרקיס, מונתה בשנת 1997 על ידי השר לאיכות הסביבה, רפאל (רפול) איתן, ולמימוש התוכניות הושקעו כ-18 מיליון שקלים. העבודות הופסקו בשנת 2008 בהיעדר תשתית תחבורתית נאותה.
בשנת 2011 התקבלה החלטת ממשלה המבטלת החלטה קודמת להקמת מרכז למורשת השר רחבעם זאבי בחצר נוה אילן הישנה - וקובעת כי מרכז זה יוקם בח'אן שער הגיא. לאחר מספר שנים של פעילות שקטה שמטרתה הייתה ביטול החלטת ממשלה זו, התפרצה בספטמבר 2016 מחאה ציבורית, בהובלת עמותת דור הפלמ"ח, קבוצת דור ההמשך בעמותת דור הפלמ"ח ועמותת הראל. מטרת המאבק היא השבת הח'אן לייעוד שנקבע לו ב-1997 וביטול החלטת הממשלה מ-2011, בטענה שהנצחת זאבי באתר זה, שמעולם לא לחם בו ולא היה קשור למפעל שיירות האספקה לירושלים, מהווה הטעיה היסטורית ופגיעה בכבוד הלוחמים הרבים שנפלו בקרבות המרים בדרך אל העיר ואלו ששבו מהם. לוחמי הפלמ"ח הביעו מחאתם על תוכנית הממשלה מ 2011 בפגישתם עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו, וטענו בפניהם כי המקום צריך להיות מיועד למורשתם של 'מלווי השיירות' ו'פורצי הדרך' לירושלים במלחמת העצמאות. לאחר 7 חודשי מחאה ציבורית הזמין ראש הממשלה, ב-25 באפריל 2017, את נציגי עמותת "דור הפלמ"ח" ואת נציגי משפחת זאבי, על מנת לבשרם על מציאת פתרון מוסכם וקבלת החלטת ממשלה חדשה, שתעביר את מרכז מורשת רחבעם זאבי לשומרון, תוך הקדשת חאן שער הגיא למורשת "מבקיעי הדרך" לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, כפי שנקבע במקור. ביום כ"ט בנובמבר 2020, במלאת 73 שנים לפרוץ מלחמת העצמאות, נחנך "מרכז מורשת מבקיעי הדרך".
"שער הגיא" מהווה נקודת חיבור בין שתי יחידות נוף מרכזיות: יחידת נוף "שפלת יהודה" ויחידת נוף "הרי יהודה". שפלת יהודה הוא האזור ממערב לכביש "צומת שער הגיא" - "צומת שמשון" כביש 3 והרי יהודה הם האזור ממזרח לכביש. מכאן ניתן לצאת לסיורים ברחבי הפארק.
בפארק מצויים אתרי מורשת קרבות תש"ח, כמו דרך בורמה והמשלטים בשמורת המסרק, אתרים ארכאולוגיים, חלקם מתקופת מרד בר כוכבא, כמו בפארק איילון-קנדה - שרידי העיר "אמאוס" ובית מרחץ רומי, מדרגות ושרידי חקלאות קדומה, בדרך המשלטים ודרך דיפנבייקר (ע"ש ג'ון דיפנבייקר שהיה ראש ממשלת קנדה), המהווים עדות לרצף ההיסטורי של ההתיישבות היהודית במקום מאז ימי המקרא. במסלולי הפארק אפשר להבחין בשרידי דרך רומית, מבנים ביזנטיים ועות'מאנים. בהרי יהודה מצויים מושבי פרוזדור ירושלים, יישובי העולים החדשים שהוקמו בשנותיה הראשונות של המדינה, במטרה לעבות את הדרך לעיר הבירה.
קרחון בלו (אנטארקטיקה)
קרחון בלו (באנגלית: Blue Glacier; מילולית: הקרחון הכחול) הוא קרחון גדול, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך לתוך קרחון מדף באוורס, כ-16 קילומטרים דרומית לניו הרבור.
גבעת רובינס גובלת בקרחון מצפונו.
גובהו של הקרחון 233 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי משלחת דיסקברי, שחקרה את אנטארקטיקה תחת פיקודו של רוברט פלקון סקוט בין השנים 1904–1901.
מקור השם
סקוט, מגלה הקרחון, נתן לו את שמו בשל הצבע הכחול הבוהק של הקרחון, בעת שהתגלה.
לקריאה נוספת
• Anna Salleh, Not all icebergs are white: Here's what makes them blue, green or striped, (מדוע הקרחונים משנים צבעים - מדוע חלקם כחולים, ירוקים, או מפוספסים)
פסלות שופט
פסלות שופט היא מצב שבו שופט פסול מלשפוט במשפט מסוים, מחמת עילות היוצרות חשש ממשי שמשפטו לא יהיה משפט צדק.
פסלות שופט במשפט העברי
במסכת כתובות (ק"ה ב) מובאים סיפורים אחדים על דיינים שפסלו עצמם מלשבת בדין, לאחר שנוצרה זיקה קלושה בין הדיין לבין אחד מבעלי הדין. דוגמה לכך הוא סיפורו של אמימר, שבעת שישב בדין עפה נוצה אל ראשו, והגיע איש והסירה. כאשר התברר לאמימר שהאיש הגיע לדין לפניו, פסל את עצמו.
הרמב"ם קבע במשנה תורה: אמנם, יחד עם זאת, על פי המשפט העברי האחריות הזו היא על הדיין ואם אחד מבעלי הדין דורש לפסול את אחד מן הדיינים, אך דרישה זו איננה נכונה בעיני הדיין הוא איננו פסול. יתר על כן, לעניין זה מבחין המשפט העברי בין דיינים שבעלי הדין בחרו בהם, אז יכול הדיין לנהוג בעצמו מנהג חסידות, אך אם הדיין ממונה על ידי הציבור, כל עוד הוא כשר לדון על פי הציבור, הוא איננו יכול לפסול עצמו אלא רק על פי תקנות הקהל. כמו כן, תקנות הקהל יכולות לאפשר חריגות מן הכלל שכל נגיעה של דיין לעניין פוסלת אותו מלדון.
פסלות שופט במשפט הישראלי
בסעיף 77א לחוק בתי המשפט מפורטות עילות לפסלות שופט. העילה הכללית לפסלות שופט היא "שופט לא ישב בדין אם מצא, מיזמתו או לבקשת בעל דין, כי קיימות נסיבות שיש בהן כדי ליצור חשש ממשי למשוא פנים בניהול המשפט". בנוסף קובע החוק עילות ספציפיות:
על שופט שהועלתה בפניו טענת פסלות לדון בה לפני כל טענה אחרת. על החלטתו המנומקת של השופט ניתן לערער בפני בית המשפט העליון. בשנים האחרונות זוהתה מגמה בפסיקתה של נשיאת בית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות, להתחשבות כמעט אוטומטית ב"טעמים של מראית פני הצדק" כשיקול רלבנטי בהליכי פסלות שופט, וזאת לצד עילות הפסלות בסעיף 77א לחוק בתי המשפט.
ממשלת קליפורניה
ממשלת קליפורניה (באנגלית: Government of California) היא המבנה השלטוני של מדינת קליפורניה בארצות הברית כפי שנקבע ב. קליפורניה משתמשת במערכת הפרדת הרשויות כדי לבנות את ממשלתה. היא מורכבת משלוש רשויות: הרשות המבצעת, המורכבת ממושל קליפורניה ומשאר נושאי התפקידים הנבחרים על פי החוקה או הממונים והמשרדים; הרשות המחוקקת, המורכבת מ, הכוללת את האספה המדינתית של קליפורניה וה; והרשות המחוקקת, המורכבת מבית המשפט העליון של קליפורניה וערכאות נמוכות יותר. ישנו גם ממשל מקומי, המורכב ממחוזות, ערים, ו, וכן ישויות ומשרדים ממשלתיים הפועלים באופן עצמאי על בסיס חוקתי,  או המשפט המקובל. המדינה מאפשרת גם השתתפות ישירה של ציבור הבוחרים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall election ואשרור.
הרשות המבצעת
כל נושאי המשרה נבחרים בנפרד לכהונה מקבילה של ארבע שנים, וכל נושא משרה יכול להיבחר לתפקיד מקסימום פעמיים. למושל הסמכויות והאחריות: לחתום או להטיל וטו על חוקים שהתקבלו על ידי בית המחוקקים, לרבות וטו חלקי; למנות שופטים, בכפוף לאשרור ציבור הבוחרים; להציע את תקציב המדינה; לשאת את השנתי; לפקד על המיליציה של המדינה; ולהעניק חנינה לכל פשע, למעט מקרים הכרוכים בהליך הדחה על ידי בית המחוקקים. סגן המושל הוא נשיא הסנאט של קליפורניה ומתפקד כמושל כאשר המושל אינו מסוגל לבצע את תפקידו, לרבות בכל פעם שהמושל עוזב את המדינה. המושל וסגן המושל משמשים גם כחברים אוטומטית מתוקף תפקידם בדירקטוריון של אוניברסיטת קליפורניה ובחבר הנאמנים של. הפעילות הרגולטורית מתפרסמת ב- California Regulatory Notice Register והכללים והתקנות הכלליים והקבועים נרשמים ב"קוד התקנות של קליפורניה" (California Code of Regulations).
הסוכנויות של המדינה
ממשלת המדינה מאורגנת במחלקות רבות, שרובן קובצו יחד למספר סוכנויות ענק ברמת הקבינט מאז ניהולו של המושל (משל בשנים 1959–1967). סוכנויות אלו מכונות לעיתים באופן לא פורמלי כסוכנויות-על, במיוחד על ידי פקידי ממשל, כדי להבדיל בינן לבין השימוש הכללי במונח "סוכנות ממשלתית". כשבראון נכנס לתפקיד, הוא נחרד לגלות שעל פי החוק בקליפורניה, כ-360 מועצות, ועדות וסוכנויות דיווחו כולם ישירות למושל, והציע את תוכנית "סוכנות-העל" שלו (אז מאויתת במקף) בפברואר 1961 לכפות סדר בכאוס זה. בראון מינה את המזכירים של ארבע סוכנויות העל הראשונות (מתוך שמונה שתוכננו אז) בספטמבר 1961. נכון ל-2022, הסוכנויות ברמת הממשלה (סוכנויות-על) הן:
נושאי המשרה הנבחרים באופן עצמאי מנהלים מחלקות נפרדות שאינן מקובצות בתוך סוכנויות העל, וישנן מחלקות נוספות ברמת הממשלה:
ישויות עצמאיות
ישנם מספר ישויות ומשרדים ממשלתיים של המדינה שאמורים להיות בלתי תלויים בשליטה ישירה של הרשות המבצעת, המחוקקת או המשפטית של ממשלת המדינה, כמו גם כל ממשל מקומי. רוב (אך לא כול) מנהלי הישויות הללו ממונים בדרך כלל על ידי המושל ומאושרים על ידי הסנאט של המדינה. למרות עצמאותם, המושל יכול להשפיע עליהם לאורך זמן על ידי המתנה עד שהמנהלים המכהנים יגיעו לסוף כהונתם ומינוי מנהלים חדשים התומכים באג'נדה של המושל.
דוגמאות כוללות את:
הרשות המחוקקת
בית המחוקקים של מדינת קליפורניה הוא גוף דו-ביתי המורכב מאספת מדינת קליפורניה, הבית התחתון עם 80 חברים, והסנאט של מדינת קליפורניה, הבית העליון עם 40 חברים. חברי האספה מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים; חברי הסנאט מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים, כאשר מחצית מהמושבים עומדים לבחירה במחזורי בחירות חלופיים (שנתיים).
בראש אספת המדינה עומד יושב ראש אספת מדינת קליפורניה. סגן המושל הוא נשיא הסנאט מתוקף תפקידו ויכול לקבוע את התוצאה במקרה של שוויון בהצבעה, כשסגן המושל נעדר (למשל משום שהוא ממלא את מקום המושל שנמצא מחוץ למדינה) ממלא את מקומו חבר סנאט המכונה באנגלית President pro tempore of the California State Senate שנבחר על ידי חברי מפלגת הרוב.
בית המחוקקים מתכנס ב בסקרמנטו. חוקי המושב (Session laws) של בית המחוקקים מתפרסמים בחוקי קליפורניה (California Statutes) ומקובצים ב-29 ספרי החוקים של קליפורניה (California Codes).
הרשות השופטת
מערכת המשפט של קליפורניה מפרשת ומיישמת את החוק, ומוגדרת על פי החוקה, החוק והתקנות. לרשות השופטת יש מבנה היררכי עם בית המשפט העליון בפסגה. בתי המשפט העליונים (Superior Courts) הם הערכאות המשפטיות העיקריות, ובתי המשפט לערעורים (Courts of Appeal) הם הערכאות העיקריות לערעורים.
המועצה השופטת (Judicial Council) היא הזרוע הקובעת כללים של הרשות השופטת.
בית המשפט העליון של קליפורניה מורכב מהשופט הראשי של קליפורניה ושישה שופטים שותפים. לבית המשפט יש סמכות שיפוט מקורית במגוון מקרים, לרבות הליכי הביאס קורפוס, ויש לו סמכות שיקול דעת לבחון את כל ההחלטות של בתי המשפט לערעורים בקליפורניה, כמו גם אחריות ביקורת חובה למקרים בהם הוטל עונש מוות. בתי המשפט לערעורים הם ערכאות הביניים לערעורים. המדינה מחולקת גאוגרפית לשישה מחוזות ערעור. כל החלטות הערעור המפורסמות בקליפורניה מחייבות את כל בתי המשפט העליונים, ללא קשר למחוז הערעור.
בתי המשפט העליונים בקליפורניה הם בתי המשפט של סמכות השיפוט הכללית שדנים ומחליטים בכל תביעה אזרחית או פלילית שאינה מיועדת במיוחד להישמע בפני בית משפט או סוכנות ממשלתית אחרים. כפי שנקבע בחוקה, בכל אחד מ-58 המחוזות יש בית משפט עליון. לבתי המשפט העליונים יש גם אגפי ערעור (שופטי בית משפט עליון בשבתם כשופטי בית משפט לערעורים) אשר דנים בערעורים על החלטות של שופטי בית משפט עליונים אחרים (או נציבים, או שופטים זמניים) במקרים שנדונו בעבר בבתי משפט תחתונים, כגון עבירות, עוונות, וכן פעולות "אזרחיות מוגבלות" (פעולות שבהן הסכום השנוי במחלוקת נמוך מ-25,000 דולר).
דמוקרטיה ישירה
המדינה גם מאפשרת השתתפות ישירה של ציבור הבוחרים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם ו-Recall election.
ממשל מקומי
קליפורניה מחולקת למחוזות שהם תת-חלוקות חוקיות של המדינה. בקליפורניה ישנם 58 מחוזות, 482 ערים, כ-1,102 נפות בתי ספר, וכ-3,400. מחוזות וערים מאוגדות עשויות לפרסם תקנות מקומיות, אשר בדרך כלל נוספות לספר התקנות של המחוז או הערים, בהתאמה, והן פשעי עוון אלא אם צוין אחרת כהפרות. נפות בתי הספר, שאינן תלויית בערים ובמחוזות, מטפלים בחינוך הציבורי. נפות מיוחדות מספקות תוכניות ציבוריות ומתקנים ציבוריים ספציפיים לבוחרים, ומוגדרות כ"כל סוכנות של המדינה לביצוע מקומי של תפקידים ממשלתיים או קנייניים בגבולות מוגבלים".
ניו יורק ג'טס
ניו יורק ג'טס (באנגלית: New York Jets; כינוי: ג'טס) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה במטרופולין העיר ניו יורק. מגרשה הביתי הוא אצטדיון מטלייף שבניו ג'רזי, ומטה הקבוצה ממוקם בלונג איילנד. הקבוצה נוסדה ב-1960 והצטרפה לליגת ה-AFL, תחת השם הניו יורק טייטנס, ב-1963 שונה שמה לג'טס.
הג'טס היו הקבוצה הראשונה מליגת ה-AFL שניצחה את נציגת ליגת ה-NFL בסופרבול, כאשר ב-1968 גברו על הבולטימור קולטס 16-7. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות. מאז זכתה הקבוצה פעמיים בלבד בראשות בית AFC מזרח, ב-1998 וב-2002 ולא הצליחה להעפיל לסופרבול.
דוד וולפה
הרב '''דוד ג'יי. וולפה (באנגלית: David J. Wolpe'''; נולד ב-19 בספטמבר 1958) הוא רב קונסרבטיבי, כותב והוגה אמריקאי.
קריירה
ב-1987 הצטרף לסגל האוניברסיטה ליהדות, שם הרצה, ניהל את הספרייה וכיהן כעוזר מיוחד לנשיא. ב-1995 עבר לבית המדרש בניו יורק, שם קיבל תפקיד מרצה למחשבת ישראל במקביל להיותו עוזר לנגיד הסמינר יצחק שורש. ב-1997 חזר ללוס אנג'לס כדי ליטול את משרת רב בית-הכנסת "סיני", הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והוותיקה בעיר. מראשית כהונתו ועד ל-2007 גדל מספר המשפחות החברות מ-1,150 ל-1,800.
וולפה מרבה לחבר טורים בעיתונות ולהשתתף בכינוסים ציבוריים. ב-2012 נבחר על ידי ניוזוויק לרב המשפיע ביותר במדינה, ובאותה שנה דירג אותו הג'רוזלם פוסט כיהודי ה-47 המשפיע ביותר בעולם. הוא פרסם מספר ספרים שזכו להצלחה רבה בנושאי יהדות.
עמדותיו
וולפא נקלע לשערורייה לאחר שביום ראשון של פסח תשס"א (8 באפריל 2001) הצהיר בבית-הכנסת שלו בלוס אנג'לס כי לפי ממצאים ארכאולוגיים יציאת מצרים לא התקיימה כמתואר במקרא, אם בכלל. הוא אמר ש"מיליוני יהודים מפקפקים באמיתות הסיפור" ויש להבהיר להם שראייה כזו אינה פוסלת אותם מלהאמין בדת, שאינה קשורה דווקא לקבלתו כמדויק. רבנים אורתודוקסים גינו את וולפה. וולפה נטל גם חלק פעיל בוויכוחים עם נציגי "האתאיזם החדש", והתפלמס עם כריסטופר היצ'נס, סאם האריס וריצ'רד דוקינס תוך הגנה על יסודות כמו הישארות הנפש והעולם הבא. וולפה מדגיש כי רק אמונה באלוהות פרטית יכולה לשמש בסיס לדת, הכרח שעמד עליו עוד בספרו הראשון, הָ֭רֹפֵא לִשְׁב֣וּרֵי לֵ֑ב (Healer of Broken Hearts) מ-1990.
חיים אישיים
וולפה הוא צמחוני, אף כי טען בזכות עבודת הקורבנות. הוא נשוי לאליאנה ואב לבת אחת, סמארה.
משה רכס
משה רכס (נולד ב-27 בנובמבר 1947) הוא אלוף-משנה במיל". כיהן כעוזר קצין רפואה ראשי לארגון, מפקד בית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10), ובתפקידים בכירים במנהל הרפואי בשירות הציבורי והפרטי.
ביוגרפיה
משה רכס נולד במחנה מעצר בקפריסין, לרחל ולניסן, שעלו ארצה מרוסיה דרך פולין לאיטליה, ומשם באוניית המעפילים "מורדי הגיטאות", שנתפסה ונגררה לחוף בחיפה ומשם לקפריסין. בפברואר 1948 שוחררו נוסעי האונייה והועברו לישראל. משה רכס גדל והתחנך בחיפה בני ברק בבית ספר תיכון "דוד רמז".
התגייס לצה"ל בפברואר 1966 לחיל השריון, משם יצא להכשרתו בקורס חובשים קרביים בבה"ד 10, ובתום הקורס שובץ לגדוד 82 של חטיבה 7 בחיל השריון. השתתף בפשיטה על הכפר הירדני "א- סמוע" בשנת 1966. במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות "עמק דותן", ובהמשך ברמת הגולן תוך שהוא מטפל בפצועים רבים. השתתף במבצע כראמה בשנת 1968. במלחמת ההתשה תוך כדי טיפול בפצועים, נפצע ברגלו, פונה וטופל בבית החולים ברפידים (משם חזר ליחידתו). בשלהי שנת 1968 יצא ללימודים בבית הספר לסיעוד שליד בית החולים בילינסון. סיים לימודיו ב-1971 ויצא לקורס קצינים במסגרת בה"ד 10.
בשלהי מלחמת יום הכיפורים מונה לקצין אג,ם רפואה בפיקוד הדרום, ובשנת 1976 כמדריך ראשי בבה"ד 10. בשנת 1978 קודם לתפקיד ראש מדור הדרכה חיילי של חיל הרפואה, יצא לקורס מ"פ שריון, לקורס פיקוד ומטה (פו"מ), ובשנת 1980 קודם לדרגת סגן-אלוף. שימש ראש ענף חובשים בבה"ד 10 וכעבור שנתיים מילא תפקיד ראש ענף ארגון והדרכה חיילי (אוה"ד). מונה למפקד גדוד רפואה של אוגדה 611 ופרס את פלוגותיו במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו מצבא הקבע ב-1990 השתלב במגוון תפקידי ניהול בכירים בשירותי בריאות כללית, בין היתר כמנהל מחוז יפו, חולון, בת ים ואזור, מנהל אדמיניסטרטיבי בבית חולים מאיר בכפר סבא ומנהל אדמיניסטרטיבי של איחוד בתי החולים בילינסון והשרון בפתח תקווה. הקים לראשונה במחוז את המרכזים לבריאות האישה, המרכז לבריאות הילד, מרכז רפואת מומחים ומוקד לזימון תורים ממוחשב ברפואה המקצועית.
בין השנים 1996–2004 שימש כמנכ"ל תל-בר תעשיות למוסדות בריאות. בשנת 2004–2007 מונה למנכ"ל בחברת סרבימד. בשנת 2007 הקים את חברת "מגן שירותים לוגיסטיים", חבר לחברת הדר הדרכה ושירותים רפואיים וניהל את חטיבת ההדרכה. במסגרתה היה הראשון לשלב את שיטת הלימוד המתוקשבת לרפואת חירום ומתן עזרה ראשונה.
בעשור השני של המאה ה-21 שימש כיו"ר הוועדה להעלאת כשירותם המקצועית של סגלי הרפואה בגדוד הלוחם. הוא מעביר הרצאות ומלווה פרויקטים רפואיים מבצעיים עם מפקדי ומדריכי חיל הרפואה להעלאת ולשמירת רמתם המקצועית. יזם וקידם בשותפות, חבירה מקצועית בין בית החולים הדסה עין כרם בראשות פרופ' יורם וייס, ומדריכי בית הספר לרפואה צבאית, המגיעים להשתלמות בת חמישה ימים ביחידות הטראומה. נכון לשנת 2021, מעל 500 מדריכים לקחו חלק בהשתלמות זו. בנוסף, יצר חבירה מקצועית נוספת בין בית החולים הדסה הר הצופים לבין סגלי הרפואה בחטיבת הקומנדו.
רכס מרצה בהתנדבות בבתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים, כולל מפגשי שטח בנושא "משואה לתקומה – תקומתה של מדינת ישראל". זאת, במסגרת העמותות "ניצוצות" ו-"ידיד לחינוך". מפגשי השטח נעשים בהדרכה פעילה בבית הפלמ"ח, דרך בורמה, חאן שער הגיא, אתר הקסטל, לטרון ועוד.