cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדמונד ברק
בין שמרנות לליברליזם
ברק פיתח תזה פוליטית ייחודית והתנגד ל"ייצוג שווה והוגן" (Fair and Equal) כפי שדרשו רוסו ומשכילים אחרים בני התקופה וכפי שהמערכת הפרלמנטרית הבריטית הציגה את עצמה מאז המהפכה המהוללת, אלא ייצוג שיינתן לאנשים בעלי היכולת הגבוהה ביותר. הוא למעשה טען שעל חברי הפרלמנט להפסיק להיות כלי ביטוי לרחשי הציבור אותו הם מייצגים (כל חבר פרלמנט בריטי מייצג מחוז או עיר) ולפתח שיפוט פוליטי עצמאי. משום כך הציע לשנות את הרכב הפרלמנט, כך שייצג שכבות וקבוצות חברתיות, ולא אינדיבידואלים על בסיס אזורי.
בין מונרכיה, אבסולוטיזם ודמוקרטיה
ברק האמין בחשיבותה של האריסטוקרטיה כאצולה טבעית. גם זאת בניגוד למשכילים בני התקופה כמו רוסו שטענו שלבני האדם זכות טבעית לשוויון כיוון שהחלוקה המעמדית נוגדת את 'כללי הטבע'. ברק טען כי הם טועים ושהתבוננות במציאות תלמד כי האנשים אינם שווים בכישוריהם. מבחינתו, מצב של עליונות אריסטוקרטית הוא מחויב המציאות. הוא דימה את החברה ל"בורסה", שבה כל אחד משקיע ומסתכן, מרוויח או מפסיד. ברק טען שמבחינה היסטורית האריסטוקרטיה היא המעמד שמרכז את האנשים הכי מוכשרים ובעלי היכולת הגבוהה ביותר. כמו כן טען ברק, שבהיסטוריה האנגלית הוכיחה האריסטוקרטיה את עצמה כמעמד שדואג לא רק לעצמו אלא גם לחברה כולה. הוא דמה בטיעונו זה למונטסקייה והאמין שבחברה המתוקנת יש מקום גם לאצילים שיתרכזו ב"גופי הביניים" וימתנו את האבסולוטיות (הכוח הפוליטי המוחלט) של המלך. ברק, כמו רבים מחבריו, תפס את הדמוקרטיה כשלטון לא מציאותי, ואת הפיאודליזם המסוים שבזכויות היתר לאצילים כדבר שיגן בצורה הטובה ביותר על ההמונים. שכבת בעלי האמצעים נתפשה כשכבה היחידה שמסוגלת לעמוד מול המלך ולהילחם על הזכויות של העם. לעמדותיו האנטי דמוקרטיות של ברק ניתן ביטוי מרכזי בהתנגדותו העיקשת להרחבת מעגל הבוחרים לפרלמנט הבריטי.
על היפה, הנשגב והאסתטי
בספרו: חקירה פילוסופית אל תוך מקורותיהם של רעיונותנו אודות הנשגב והיפה". ברק מנסה לאפיין את החפצין שאותם אנו מחשיבים כיפים ומוצא כי אלו הם דברים עדינים חלקים ומושכים. מאידך, דברים שאנחנו מחשיבים כ"נשגבים" מאופיינים בתור גדולים ומטילים מעט יראה. חפץ אומנות או פרח, יכולים להיות יפים, אבל נוף צוקים דרמטי, ומפל מים הם נשגבים. תנועת הרומנטיקה הושפעה מרעינותיו של אדמונד ברק.
המהפכה האמריקנית
ברק מצדיק את מלחמת העצמאות האמריקנית כנגד מלכו ג'ורג' השלישי וזאת מנימוקים שמרניים-מתונים. ברק טוען שהניסיון של האנגלים לכפות על המתיישבים ביבשת אמריקה את המסורות ובעיקר את המסים הוא ניסיון לא יעיל, ואף יותר מכך – חוטא. ברק טוען שהמלך האנגלי מתעלם מכך שלמתיישבים האמריקניים יש כבר מסורת משלהם והתפתחה שם חברה שעקב תנאיה הייחודיים היא שונה ואיננה חלק מהחברה האנגלית. ההיסטוריון הבריטי קלייב אמזלי טוען שתמיכתו של ברק בהתקוממות האמריקנית "נבעה מאמונתו שהאמריקנים לוחמים למען זכויות חוקתיות מסורתיות" שהמלך האנגלי פגע בהן.
המהפכה הצרפתית
את עמדתו בהקשר למהפכה הצרפתית של 1789, ניסח ברק בספר "הרהורים על המהפכה בצרפת" (Reflections on the Revolution in France) שהוא בין החיבורים הפוליטיים החשובים ביותר של ההגות השמרנית. ניתן לומר שהמהפכה הצרפתית הייתה ההפך הגמור מדעותיו של ברק שכן העקרונות של שוויון, ביטול הפיאודליזם והפריבילגיות המעמדתיות ובוודאי של דמוקרטיה וריבונות העם, שהם בבסיס המהפכה הצרפתית עומדים בניגוד לדעותיו ועקרונותיו. החיבור התקבל באהדה אצל השמרנים והריאקציונים ובבוז מוחלט ובכעס רב אצל המהפכנים.
הרקע להתנגדות הנחרצת של ברק למהפכה הוא הפחד הגדול שעוררה התקוממות ההמונים על הבסטיליה - היא הייתה התקוממות עממית נגד המונרכיה (השלטון המלוכני) שהייתה צורת השלטון המרכזית בכל אירופה. באנגליה המלוכה הייתה רעועה עוד יותר מכיוון שהיא הייתה מלוכה חוקתית והתעורר חשש להפיכה באנגליה. אנגלים רבים כמו האירופאים בכלל נתפסו לרעיונות הרדיקליים של המהפכנים הצרפתיים והחלו להפיץ את רעיונותיהם באנגליה.
עוד הוא טוען שלמהפכה הצרפתית אחראים המשכילים, שהיו תלושים מהחברה הצרפתית האמיתית, לדעתו. בכך דומה ברק לשמרנים רבים אחרים שטוענים שבסיס המהפכה הוא בדעותיהם של המשכילים (ראו לדוגמה זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם). הוא הלך צעד אחד קדימה כשטען שהמשכילים התפתו לחשוב שהם בהגיונם ובמושגי האמת והצדק שפיתחו, מבינים יותר טוב מה חשוב ומה ראוי לעם הצרפתי מאשר האמת ההיסטורית.
ברק טען שהחברה והמדינה בנויות על העבר והמסורת והמהפכה הצרפתית מנסה להקים חברה באופן מלאכותי על בסיס רעיונות בלבד ולכן סופה לכישלון.
ברק היווה "בר פלוגתא" של תומאס פיין, אשר כתב ספרון ביקורת על "הרהורים על המהפכה בצרפת", בו ניסה לגונן על המהפכה הצרפתית מביקורתו של ברק.
ההבדל בין המהפכות
טענתו העיקרית הייתה שבניגוד למהפכה האמריקנית ולהתקוממות של תושבי אירלנד, שבשתיהן תמך, התקוממו המהפכנים בצרפת כנגד החברה וההיסטוריה של צרפת. ברק רואה הבדל גדול בין האמריקנים שרוצים להשתחרר משלטון זר לבין מהפכנים הצרפתיים שרוצים להשתחרר מהמסורת הצרפתית.
השפעה
השפעתו המרכזית של ברק היא בעקבות חיבור הספר "הרהורים על המהפכה בצרפת", השפעת הספר הייתה עצומה ורבים מייחסים לו את מניעת התפשטות הרעיונות המהפכניים לתוך אנגליה. בעקבות ברק קמו הוגי דעות גם בצרפת עצמה שהחלו לתהות האם המהפכה הייתה חיונית ומוצדקת.
תרומה נוספת של התזות של ברק הן לעקרון הלאומיות כמסגרת הנורמלית והטבעית לחברה, שפותח מתוך תורתו, אם כי יש לציין שברק לא התייחס למושג זה מפורשות.
הבחירות לראשות מרצ (2018)
הבחירות לראשות מפלגת מרצ נערכו ב-22 במרץ 2018, ובהן בחרו מתפקדי מרצ את יושבת ראש המפלגה תמר זנדברג לכהונה של ארבע שנים.
רקע
ועידת מרצ, גוף המונה כאלף אנשים הנבחרים בידי כלל המתפקדים, הייתה הגוף הבוחר את המתאים לתפקיד יו"ר מרצ וכן את רשימת המפלגה לכנסת מאז נבחרה זהבה גלאון בשנת 2012.
שיטה זו הביאה חברי מפלגה להתרעם על כך שלא ניתנת להם כמעט יכולת השפעה על המפלגה, ואף טענו כי השיטה מונעת מאזרחים רבים להתפקד בשל כך. לאור ביקורת זו, הביעה זהבה גלאון תמיכה בפריימריז פתוחים, כאלה שמספיקה הצהרה על תמיכה בעקרונות מרצ ותשלום סמלי, ואף הציגה הצעה לשינוי תקנון בתהליך שהחל בשנת 2016 וטענה כי שינוי זה יביא ציבורים חדשים למרצ.
ב-7 בינואר 2018 אישרה ועידת מרצ את הסכם הפשרה ברוב של 87%.
לקראת הבחירות התפקדו למפלגה כ-12,000 מתפקדים חדשים ומספר המתפקדים עלה לכ-30,000.
שיטת הבחירות
הבחירות נערכו בשיטה של הצבעה לאחד מן המתמודדים, כאשר הרוב הדרוש הוא 40%. הקלפיות נפתחו ב-130 יישובים בהם התפקדו (נכון ל-11 בינואר) לפחות 35 מתפקדים, כפי שהושג בהסכם הפשרה שאושר, ובתוספת מספר מוקדים לפי שיקולים גאוגרפיים.
ההצבעה נעשתה באמצעות מערכת ממוחשבת ב-22 במרץ 2018.
מועמדים
הציגו מועמדותם תשעה מתמודדים, חמישה מתוכם פרשו לאחר מכן. אלה שנשארו במירוץ:
אח"י וג'ווד
אח"י וג'ווד הוא כינויה של הקורבטה השומר (ק-18), מאוניות המלחמה הראשונות של חיל הים הישראלי. האונייה נבנתה בקנדה ושירתה כקורבטה בצי המלכותי הקנדי. לאחר מלחמת העולם נמכרו הקורבטות על ידי הרשות הקנדית לעודפי ציוד ולחברה אמריקאית. נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' שופצה ושימשה כאוניית מעפילים בשם "קולונל יאשיה ווג'ווד". היא נתפסה על ידי השלטונות הבריטים, והוצבה ליד שובר הגלים בנמל חיפה במסגרת צי הצללים.
בצי הקנדי
האונייה נבנתה עבור הצי המלכותי הקנדי, כקורבטה מסדרת "פלאואר ("FLOWER") במהלך מלחמת העולם השנייה במספנות מורטון בקוויבק קנדה. היא הושקה ב-11 במאי 1944 בשם "H.M.C.S Beauharnois". בספטמבר אותה שנה הוכנסה לפעילות ונשלחה ל באי ברמודה. בתום האימון צורפה לקבוצת ליווי שיירות במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945). משימתה האחרונה במלחמה הייתה לאבטח אונייה שהניחה כבל תקשורת בין אמריקה לאירופה. הקורבטה הוצאה מהשירות ב-12 ביולי 1945. החימוש והציוד הצבאי הוסרו ממנה והיא הושבתה בנמל סורל-טרייסי בקנדה, יחד עם כ 30 קורבטות שהוצאו למכירה לשוק האזרחי.
רכישה וההתארגנות באמריקה
שתי הקורבטות, לימים ה"וודג'ווד" וה"הגנה" נרכשו על ידי חברת ספנות מניו-יורק בשם UNITED SHIP CORPORATION שרכשה 8 קורבטות מהרשות לעודפי ציוד הקנדית. הקורבטות לא היו כשירות לשייט והן נגררו מנמל סורל לסיטי איילנד ניו יורק. בדצמבר 1945 נרכשו שתי הקורבטות על ידי שליח המוסד לעלייה ב' בכספי תרומות של ציונים אמריקנים. הסיבה לרכישת הקורבטות באמריקה (ולא באירופה) נבעה בעיקר מהקשיים של המוסד לעלייה ברכישת אוניות כדי להעלות ארצה מעפילים ניצולי השואה. החרמת האניות על ידי הבריטים לא אפשרה עוד להעסיק אניות בחכירה והיה צורך לקנות אותן בכסף מלא. בשלב זה נחלצה יהדות ארצות הברית לעזרת המוסד לעלייה ב' ברכישת 12 אניות, ציודן, ציוותן ושליחתן לאירופה למטרת ההעפלה. הקורבטות שנרכשו בסיטי איילנד נגררו למספנה בסטטן איילנד, לצורך החזרתן לכשירות וקבלת רישיון שייט כאניות סוחר והכנתן להפלגה.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
הפלגה לאיטליה
באפריל 1946, בחול המועד פסח הפליגה האוניה מנמל ניו יורק לאיטליה בשם הרשמי "קולון" COLON והניפה דגל פנמה. צוות האונייה כלל 25 איש: רב חובל ג'ייקוב ליכטמן וסגל הקצינים, ימאים יהודים מצי הסוחר האמריקני, ביניהם 2 ארצישראלים שלום שוורץ קצין סיפון, ואריה קולומייצב קצין מכונה. המלווים, אנשי הפלי"ם, הצטרפו באיטליה.
בנוסף גויסו באמריקה כמלחים פשוטים 16 חלוצים בוגרי תנועות הנוער הבונים והשומר הצעיר באמריקה, שהושבעו לפני ההפלגה כחברי ההגנה. הם היו חסרי ניסיון בימאות ועברו הכשרה קצרה בחוף ובמשך ההפלגה. הדבר נתן את אותותיו במהלך ההפלגה באוקיינוס האטלנטי, היה קושי בתפקוד אף על פי שהים היה רגוע.
ביום השישי להפלגה אירעה תקלה בחדר המכונות. בגלל טעות בהפעלת מזקק המים, חדרו מי מלח למערכת הקיטור, תקלה שסיכנה את המכונה הראשית. האונייה נעצרה בלב ים, והמזקק תוקן, אך היא נאלצה להיכנס לנמל פונטה דלגדה, שבאיים האזוריים לצורך חידוש מי ההזנה לדוודים. היא התעכבה שם שלושה שבועות, הסיבה לעיכוב הייתה המשבר ששיתק את ארגון ההעפלה באיטליה בעקבות מה שכונה "פרשת לה ספציה", שיירות מעפילים נתפסו בדרכן לספינות שעגנו בנמל לה ספציה. הבריטים, שלאחר מלחמת העולם השנייה שלטו באיטליה במידה רבה, נכנסו לפעולה, פעילי העפלה מרכזיים נעצרו ונחשפה תשתית הפעולה של הארגון באיטליה. מסיבה זאת האונייה נאלצה להמתין עד שהמצב יתבהר. כשהגיעה "קולון" לגיברלטר האונייה עגנה מחוץ לנמל, רב החובל ירד לחוף בסירת מנוע וקיבל הנחיה בשיחת טלפון להפליג לנמל גנואה.
התארגנות באיטליה
לאחר עגינה של יום בנמל גנואה הפליגה האונייה לנמל סבונה (אנ') לצורך הכנתה לקליטת מעפילים. עם הגעתה לנמל סבונה עברה האונייה לסמכות ארגון ההעפלה באיטליה בראשות יהודה ארזי, שהיה כפוף למוסד לעלייה ב' אך פעל בצורה עצמאית. בנמל סבונה הצטרפו לאונייה המלווים אנשי הפל"ים ובראשם המפקד דב מגן (ברצ'יק), ישראל אוירבך, צבי כצנלסון והגדעוני משה ירושלמי. כמו כן הגיע המכונאי בנימין (בוב) נתיב שהחליף קצין מכונה שעזב בסבונה.
הכנת האונייה כללה אטימת שני המעברים הפתוחים משני צידי האונייה, ליצירת שטחי מגורים נוספים והתקנת שלד צינורות מתכת לתליית 1,200 ערסלים (בשונה מדרגשי העץ באניות המעפילים). הקורבטה הייתה אמנם גדולה יותר מספינות הסוחר ששמשו אז את המוסד לעלייה, אך בגלל התאים הקטנים והמעברים הצרים שהיו בה, לא היה לה יתרון לעומת חלל המחסן באוניית הסוחר. מתוך 1,200 הערסלים רק 700 הותקנו בבטן האונייה, 500 ערסלים הותקנו על סיפוני החרטום והירכתיים תחת סככות ברזנט שנבנו לצורך כך. עבודות ההכנה נעשו על ידי עובדים איטלקיים מקומיים שנשכרו על ידי ארזי.
קליטת המעפילים
ב 18 ביוני 1946 אחה"צ הפליגה האונייה לאסוף את המעפילים מנמל קטן בשם ואדו ליגורה, 30 ק"מ מערבית לסבונה. אל רב החובל ג'ייקוב ליכטמן הצטרף נתב רב חובל איטלקי בשם אנסלדו, שהכיר את הנמל לאחר שעגן שם עם ספינת המעפילים חנה סנש בדצמבר 1945 מרחב התמרון בנמל היה צר מדי לאניה בגודלה של הקורבטה ונדרשה מיומנות רבה משני רבי החובלים ליכטמן ואנסלדו כדי לבצע את הגישה לרציף.
נקודת התורפה במבצע הייתה הובלת המעפילים אל האונייה ממחנות רחוקים מאות קילומטרים. המעפילים יצאו בשתי שיירות ממחנות שונים באיטליה, ונעצרו על ידי המשטרה האיטלקית בדרכם אל האונייה. הסיבה הייתה הסעת המעפילים בצורה גלויה במשאיות איטלקיות ללא כיסוי, בתקופה רגישה שבה האיטלקים חיפשו פשיסטים שמנסים להימלט מאיטליה. השיירה הראשונה הגיעה לנמל ובעקבותיה הגיעה המשטרה ועצרה את המעפילים על הרציף. השיירה השנייה שאיחרה בגלל תקלה, נעצרה אף היא וצורפה למעפילים שישבו על הרציף מוקפים בשוטרים חמושים.
במקום נכחו יהודה ארזי וסגניתו עדה סרני, דוברת איטלקית רהוטה, שניסו לשכנע את מפקד המשטרה להתיר למעפילים להפליג. בינתיים השוטרים נוכחו לדעת שלא מדובר בפשיסטים מבוקשים שבגללם הוזעקו באישון לילה, אלא בפליטי שואה יהודים. אנשי הפלי"ם דאגו לחלק לשוטרים סנדוויצ'ים ממטבחה של הוודג'ווד וסיגריות אמריקניות שתרמו אנשי הצוות, השמירה התרופפה והמעפילים הצליחו לעלות לאונייה. חבלי ההתקשרות לרציף נחתכו והאונייה מיהרה להפליג מהנמל.
ההפלגה ארצה
לאחר היציאה לים נקראה האוניה על שם ג'וזאיה קלמנט ודג'ווד, חבר הפרלמנט הבריטי שהשקיע את כל מרצו בקידום הרעיון הציוני. מרגע שהאונייה הפכה לאוניית מעפילים הפיקוד נחלק לשנים: רב החובל ליכטמן היה אחראי על החלק המקצועי הימי, והמפקד המלווה דב מגן היה אחראי על החלק המבצעי ועל הטיפול במעפילים.
המלווים אנשי הפלי"ם היו למעשה אנשי פלמ"ח שסופחו למוסד לעלייה, דבר שהעמיד אותם לעיתים בניגוד עניינים. במהלך ההפלגה התקבלה הוראה מראש המוסד לעלייה בארץ דוד נמרי, להעביר אל הווג'ווד 1,000 מעפילים מהקורבטה האחות ה"הגנה", כדי לשחרר אותה להביא מעפילים נוספים. הוספת מטען נייד רב כל כך היה מעמיד את יציבות האנייה בסיכון גבוה. אנשי הפלי"ם ראו בכך הפרת הסיכום שהוג'ווד תנסה לפרוץ את ההסגר ולהגיע לחוף והוחלט לא לקבל את הדרישה אך הנימוק הוסבר ביציבות האונייה. במברק התשובה לנמרי נאמר ...
תפיסת האונייה על ידי הבריטים
בואה של האוניה היה ידוע לבריטים. ב 24 ביוני, יום לפני בואה, הודיע רדיו BBC שמשחתות יצאו לפגוש אונייה עמוסת מעפילים. הוודג'ווד התגלתה על ידי מטוס סיור במרחק 130 מייל מהחוף, ושלוש שעות לאחר מכן הופיעה המשחתת טליבונד TALIBOND ודרשה ממנה להזדהות "WHAT SHIP" ונענתה "COLON, WE GOOD" והוודג'ווד המשיכה בדרכה כשהמשחתת בעקבותיה. מאוחר יותר הופיעה המשחתת ונוס VENUS ושאלה ברמקול האם דרושה עזרה כלשהי. היא נענתה על ידי רב החובל המשחתת לא הגיבה, והתרחקה. הוג'ווד המשיכה להפליג לכיוון חוף תל אביב כששתי המשחתות מלוות אותה משני צידיה במרחק חצי מייל ממנה.
בשעות הלילה התקבלה הוראה מהמוסד לעלייה לשנות כיוון, להפליג לחיפה, לעצור 10 מייל מהחוף ולהניף דגל כחול לבן ושלט '''קול. י. וג'ווד'''. אנשי הפל"ים הצטוו לאפשר לבריטים להשתלט על האונייה מחוץ למים הטריטוריאליים בניגוד לחוק, כדי לנסות למנוע בהליך משפטי את החרמת האונייה הוג'ווד עמדה יום תמים מחוץ למים הטריטוריאליים, אך הבריטים, שלמדו לקח, לא התפתו להשתלט על האונייה. הוג'ווד ביקשה ברמקול את ה-VENUS לאפשר לה להפליג לחיפה. ה-VENUS נזהרה בתשובתה כדי למנוע טענה שהכריחה את הוג'ווד להפליג לחיפה, וענתה שאין מניעה, אך בתחום 3 מייל מהחוף היא תיעצר לפי החוק.
הבריטים התכוננו לכך שהמעפילים יתפזרו וינסו להגיע לחוף עם בסירות. כמו כן העריכו שצוות אנשי הפלי"ם ינסו להתחמק בסירה אחרת. הוג'ווד הורידה סירת מנוע עם 20 מעפילים כדי לשחק את תפקיד המלווים. הסירה נתפסה, ורק מאוחר יותר התברר לבריטים כי בסירה לא היו אנשי הפלי"ם. במשך הלילה נצמדה המשחתת HMS VENUS קרוב מאוד ל"וג'ווד".
בשעות הערב אנשי הפל"ים החליטו לפרוץ אל החוף אף על פי שלא היה לכך סיכוי, כדי לא לוותר על עקרון המאבק. הוג'ווד פתחה מהירות מרבית של 14 קשר לכיוון החוף כשהמשחתת ונוס בעקבותיה, ומשחתת נוספת נמצאת בכוננות להשלכת פצצות עומק. ברגע שהוג'ווד חצתה את גבול המים הטריטוריאליים המשחתת ונוס השיגה אותה וקראה ברמקול "עצור את אונייתך מיד", לאחר מכן באה אזהרה על פתיחה באש ולאחריה נורו צרורות לפני חרטומה של הוג'ווד. המאבק הסתיים בכך שהוג'ווד היטתה את ההגה הצידה והמשיכה לשוט במעגלים כדי לעכב את ההשתלטות עד שהקיטור אזל. אנשי הצוות נטשו את משמרתם ונטמעו בין המעפילים.
האונייה הובאה ב-26 ביוני 1946 למפרץ חיפה, והועגנה במשך הלילה במרחק מייל וחצי מהנמל. כאשר רצו בבוקר לגרור אותה לנמל, לא ניתן להעלות את העוגן מחוסר קיטור ונאלצו לנתק את השרשרת. ב-27 ביוני 1946 לפני הצהריים נגררה האנייה אל תוך הנמל והמעפילים, כולל החלוצים האמריקאים, הועלו לחוף ונלקחו למחנה המעצר בעתלית. אנשי הפל"ים, רב החובל והקצינים הוברחו מהאוטובוסים עוד לפני צאתם מהנמל.
בהשתדלות אנשי התנועה הציונית והיישוב, שוחררו המעפילים לאחר חודשים אחדים, על חשבון מכסת הסרטיפיקטים לאותה שנה. החלוצים האמריקנים הצטרפו ברובם לקיבוצים בארץ. אנשי הפל"ים שבו לאירופה והמשיכו ללוות אוניות מעפילים. רב החובל והקצינים הוחזרו לאמריקה על ידי המוסד לעלייה.
לאחר הורדת המעפילים נקשרה האוניה לשובר הגלים בנמל חיפה. כמה שבועות לאחר מכן ב 2 באוגוסט היא שימשה כמחנה מעצר צף למעפילים שהגיעו באוניות "הגנה" ו"החייל העברי", מחוסר מקום במחנה המעצר בעתלית. באותה עת הגיעו דיווחים על הקמת מחנות המעצר בקפריסין והיה חשש שהבריטים ישתמשו בוודג'ווד לגירוש המעפילים הכלואים בה לקפריסין. יוחאי בן נון נשלח לחבל בדוודי האונייה כדי למנוע ממנה להפליג, אך החשש לא התממש, הבריטים לא החלו עדיין בגירוש והמעפילים נשלחו למעצר בעתלית.
הופעת הקורבטה כאוניית מעפילים וניסיון הפריצה שלה היוו תקדים במאבק נגד הסגר הימי הבריטי וזאת בשעה שהצי הבריטי ביקש לשחרר את המשחתות שלו ולהעביר את האחריות על הסגר לספינות משמר החופים. הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל התנגד לכך והמשחתות נשארו בתפקידן.
הוג'ווד היוותה מקרה מבחן לאוניות המעפילים שבאו בעקבותיה, עם צוותים יהודים אמריקנים. רב החובל ג'ייקוב ליכטמן היה היחיד מבין רבי החובלים האמריקנים שהביא את האונייה עד לחופי הארץ והסתכן במאסר ובשלילת רישיונו. רבי החובלים שבאו אחריו הפליגו רק עד אירופה ומשם החליפו אותם קציני ים ארצישראלים ששירתו על אוניות סוחר, כמו אריה פר (פרידמן), מרדכי לימון, יצחק אהרונוביץ ואחרים.
האוניה עגנה כשנתיים ליד שובר הגלים בנמל חיפה עם יתר אוניות המעפילים המוחרמות. ביולי 1946 הועלו מעפילי אוניית המעפילים "הגנה" אל וג'ווד, ושוכנו בה בצפיפות קשה, עד העברתם למחנות המעצר בקפריסין. וג'ווד נשארה בצי הצללים עד שהבריטים עזבו.
החזרה לכשירות וחימוש האונייה
בתקופת מלחמת העצמאות, לאחר שחרור חיפה, השתלטו אנשי השירות הימי על עשר אוניות המעפילים של צי הצללים ובתוכם וג'ווד. אנשי ההגנה ו"השירות הימי" ולאחר כך אנשי חיל הים פעלו להחזיר את האוניות לכשירות.
בתקופת העמידה הארוכה בצי הצללים גדלו צדפים בתחתית ולא הייתה אז בארץ אפשרות להספנה. המהירות המרבית שניתן היה להפליג בה הייתה 13 קשר. לעומת 16 קשר להם נבנתה והשתמשה בהיותה בצי המלכותי הקנדי.
ב-9 ביוני 1948 נכנסה וג'ווד", ששמה הוחלף ל"אח"י השומר ק-18" לשירות קרבי. למפקדה מונה אריה קפלן, בכפוף לו רב חובל מקצועי יחזקאל ירחובסקי (ירדן), שהיה אחראי על ההשטה.
פעילות קרבית
במהלך מלחמת העצמאות השתתפה אח"י וג'ווד בכמה פעולות ובהן:
באוגוסט 1953 לאחר שהתחוללה רעידת אדמה באיי יוון, יצאה שייטת 1 להגיש סיוע לנפגעים. הקורבטה אח"י וג'ווד (ק-18) בפיקודו של רס"ן רפאל פלדי הביאה מזון טרי מישראל.
אח"י וג'ווד הוצאה משירות במסגרת מבצע "צימוק" שמטרתו הייתה חיסכון לקראת רכישת המשחתות. בשנת 1955 נמכרה לסוחר גרוטאות ונגררה לאיטליה.
שמות האונייה
במהלך מלחמת העולם השנייה התברר הצורך במספר רב של יחידות לחימה בצוללות של גרמניה הנאצית; יחידות שימנעו מהצוללות לתקוף את אוניות הסוחר שבריטניה הייתה תלויה באספקה שהובילו. ביזמת וינסטון צ'רצ'יל נקבע המודל קורבטה והאות לפני מספר הצי K.
הקורבטות שנבנו בקנדה קיבלו שם של עיירה קנדית כדי ליצור קשר עם התושבים. האוניה שהוזמנה כK540 הושקה ב-11 במאי 1944 בשם "H.M.C.S Beauharnois" –על שם היישוב "בורנואה" בקרבת מונטריאול שבקרבתה גם סכר ותחנת כוח הידרואלקטרית גדולה.
חברת ספנות מניו-יורק בשם UNITED SHIP COPORATION רכשה 8 קורבטות מהרשות הקנדית למכירת עודפי ציוד. בדצמבר 1945 רכש המוסד לעלייה ב' מחברת הספנות שתי אוניות והכשיר אותן כאוניות סוחר. כבעלת האנייה נרשמה חברה בפנמה ובשם COLON שנשמע דרום אמריקני. בשם זה ובדגל פנמה יצאה האוניה מניו יורק, הופיעה בפונטה דלגדה, ונכנסה לנמל גינואה. במפעל העפלה כונתה האוניה יאשיה וג'ווד על שם ציר הפרלמנט הבריטי שנפטר בשנת 1943. כך נכתב על השלטים שנשאה כאשר נתפסה על ידי הבריטים. ברישומים נשאר השם הקודם "קולון" בציי העולם נהוגה קידומת לשם האונייה. בישראל נוצרה הקידומת "אח"י" ומשמעותו . בהקמת המדינה ראה דוד בן-גוריון לנכון לתת לאוניות שמות ממלכתיים. כך זכתה האניה להיקרא על שם ארגון המגן הוותיק השומר - אח"י השומר. הכינוי "וג'ווד" היה קל יותר ושגור בפי אנשי החייל. השם הרשמי לא נכנס לשימוש והכינוי נרשם גם במכתבים. כך יצא שזכרו של ציר הפרלמנט אוהד ישראל ג'וזאיה קלמנט וג'ווד נשמר.
מה שעובד
מה שעובד (באנגלית: Whatever Works) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי משנת 2009, שנכתב ובוים על ידי וודי אלן. בתפקידים הראשיים מופיעים לארי דייוויד ואוון רייצ'ל ווד.
עלילה
בוריס ילניקוף הוא מיזנתרופ אקסצנטרי כבן 60, פרופסור לפיזיקה בעברו, שכיום מלמד ילדים שחמט ונהנה לשבת עם חבריו בבתי קפה ולהתווכח עמם על פוליטיקה ואנתרופולוגיה. לפני מספר שנים ניסה להתאבד בקפיצה מחלון ביתו לאחר ויכוח עם אשתו. הניסיון נכשל, אך הוא נותר צולע. לאחר שהתגרש הרחיק עצמו מהעולם, והחל למתוח ביקורת על כולם על כך שאינם חכמים.
לילה אחד, כשחזר לביתו הדל מצא בכניסה למבנה שבו הוא גר, את מלודי, בחורה פשוטה בת 21. הוא נענה לתחנוניה ומאפשר לה להיכנס לביתו כדי לאכול משהו. היא מספרת לו שברחה ממשפחתה הנוצרית והשמרנית במיסיסיפי. ניסיונותיה לדבר איתו ולהכיר אותו נענים בסרקזם מצדו. הוא מסכים תחילה לתת לה להישאר לישון בביתו לילה אחד, ולאחר מכן מסכים שתישאר לגור איתו עד שתמצא עבודה. הם מתחילים לבלות זמן ביחד, בוריס לוקח אותה לראות את האתרים המרכזיים של ניו יורק, ולמרות פער הגילאים של 40 השנים ביניהם, מלודי מתאהבת בבוריס ומעריצה את חוכמתו. היא מוצאת עבודה כמטיילת עם כלבים, ולאחר שהיא יוצאת לפגישה עם גבר אחר, בוריס מבין שגם הוא התאהב בה, למרות חוסר חוכמתה. הוא מציע לה נישואים ושבוע לאחר מכן הם נישאים.
שנה לאחר מכן, אמה של מלודי, מרייטה, מופיעה לפתע בביתם ומספרת למלודי כי המשפחה איבדה את כל רכושה בשל התרסקות שוק המניות, וכי היא נפרדה מג'ון, בעלה ואביה של מלודי. מרייטה מתעלפת כאשר היא שומעת על נישואי בתה לבוריס, והיא מנסה, ללא הצלחה, לשכנע את מלודי לעזוב אותו. בזמן שהם אוכלים במסעדה ומרייטה ניגשת לשירותים, עוצר אותה בחור צעיר ונאה בשם רנדי ג'יימס, ומתעניין במלודי. מרייטה מחליטה שהוא בן זוג ראוי למלודי, ומנסה להפגיש בין רנדי למלודי ולגרום להם להכיר ולהתאהב. במקביל, היא מפתחת מערכת יחסים עם חברו של בוריס, ליאו ברוקמן. ברוקמן מגלה שמרייטה היא צלמת מוכשרת, ומארגן לה תערוכת צילומים. במהלך השבועות הבאים מרייטה משתנה, מתחילה להתנסות בצילומים אמנותיים ולהשתמש בסמים, ואף עוברת לגור בשלישייה, ביחד עם ברוקמן ועם שותפו העסקי מורגנשטרן.
באחד מאותם מפגשים "מקריים" שארגנה מרייטה בין רנדי למלודי, הוא מצליח לעורר בה ספקות לגבי הקשר שלה עם בוריס. רנדי מזמין אותה לסירה שבה הוא מתגורר, ושם היא מתפתה לשכב אתו. מלודי מרגישה רגשי אשמה על בגידתה בבוריס. ג'ון, אביה של מלודי, מגיע לביתם של בוריס ומלודי, ומקווה להשיב אליו את אשתו. כשהוא מגלה על השינוי שחל בה מאז שהגיעה לניו יורק, הוא הולך לבר כדי להטביע את יגונו בשתייה. בבר הוא פוגש את האוורד, הומוסקסואל שנפרד לא מזמן מבן זוגו. השיחה עם האוורד גורמת לג'ון להבין שגם הוא בעצם הומוסקסואל.
למחרת מתוודה מלודי בפני בוריס על התאהבותה ברנדי. בוריס אומר לה שידע תמיד שהיום הזה יגיע. הוא מנסה פעם נוספת להתאבד בקפיצה מחלון ביתו, והפעם הוא נופל על אישה בשם הלנה ושובר את רגליה. כשהוא מבקר אצלה בבית החולים הוא שואל אותה אם יש משהו שיוכל לעשות למענה, והיא משיבה לו שתשמח לצאת איתו לארוחת ערב לאחר שתחלים.
בסצנת הסיום מתאספים כולם למסיבת סילבסטר בביתו של בוריס: מרייטה עם ברוקמן ומורגנשטרן, ג'ון עם האוורד, מלודי עם רנדי ובוריס עם הלנה. בוריס פונה לקהל הצופים ואומר לו שחייבים לקחת את כל האושר וההנאה שניתן להשיג, וחייבים למצוא את "מה שעובד".
הפקה
הסרט צולם בניו יורק. כך חזר אלן לעיר הולדתו, בה צילם את רוב סרטיו, לאחר שאת ארבעת סרטיו הקודמים צילם באירופה.
התסריט לסרט נכתב על ידי אלן כבר בראשית שנות השבעים, כשאת התפקיד הראשי הוא ייעד לזירו מוסטל. התסריט נגנז לאחר מותו של מוסטל ב-1977. שלושים שנים לאחר מכן חזר אלן אל התסריט הגנוז, בעקבות שביתת התסריטאים שהתרחשה ב-2008-2007. לדברי אלן, השינויים המשמעותיים היחידים שביצע בתסריט המקורי היו התאמות ועדכונים של האירועים החברתיים והפוליטיים שהוזכרו בתסריט.
במהלך הסרט פונה הגיבור, בוריס, מספר פעמים ישירות אל קהל הצופים. אלן השתמש בטכניקה (המכונה "שבירת הקיר הרביעי") זו בעבר בכמה מסרטיו, בהם "שחק אותה סם", "אהבה ומלחמה", "הרומן שלי עם אנני" ו-"שושנת קהיר הסגולה".
ביקורות והכנסות
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נערכה בניו יורק ב-22 באפריל 2009, במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה. הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-19 ביוני 2009. הסרט הופק בתקציב של כ-15 מיליון דולר, וסך הכנסותיו נכון לאפריל 2010 הן יותר מ 35 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע. בהתבסס על 103 ביקורות, אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" (Rotten Tomatoes) דיווח כי 47% מהמבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, עם ציון ממוצע של 5.4 מתוך 10. הסרט זכה לציון גבוה יחסית של 7.6 באתר IMDb.
יאיר רוה כתב על הסרט: "לא סרט משמעותי, אבל בעל חן רב... 'מה שעובד' הוא סרט שעובד, בעיקר כי נדמה שיש בכתיבה שלו משהו משוחרר לחלוטין". ינון ירוס הגדיר את הסרט "קומדיה וודי אלנית משובחת בטעם של פעם". שמוליק דובדבני כתב ב-ynet: "הסרט הוא עוד שיר הלל לאינטלקטואלים ניו יורקרים, עם מסרים פשטניים באריזה אליטיסטית. אבל בזכות האירוניה העצמית ולארי דייוויד, 'מה שעובד' עושה את העבודה". גידי אורשר העניק לסרט ציון 8 מינוס וכתב: "הסרט עובד על הקהל. הוא צוחק, לעיתים במבוכה, הוא נהנה מהשנינות שמרחפת בין השורות של אלן שיודע לחלק שנינויות... הבעיה היא שהשיאים של הסרט מגיעים לאט מדי ומעט מדי. אין כאן את הדרמה, או האינטנסיביות או היצירתיות החדשנית של הסרטים האחרים של אלן. האופטימיות שאהבנו אצל אלן מפנה כאן מקום לסוג של קבלת דין שהיא, אחרי הכל בת הברית של האדישות. והאדישות קצת מדבקת". לעומתם, מאיר שניצר התאכזב מהסרט: "הסרט הוא מחזור עייף של תסריט ישן של אלן, הטוחן מחדש את כל השטיקים הישנים. התוצאה מגושמת ונטולת חן".
משרד התיירות
משרד התיירות הוא המשרד הממשלתי האחראי על פיתוח ושיווק התיירות במדינת ישראל.
יעדי משרד התיירות
משרד התיירות ממונה על קידום ושיווק תנועת התיירות לישראל, מקיים פיקוח על שירותי התיירות: בתי מלון, אכסניות ובתי הארחה ואחראי על הכשרת כוח האדם ועל רישוי פרטים וגופים מסחריים העוסקים בענף. כמו כן הוא מרכז את איסוף ופרסום הנתונים הסטטיסטיים בחקר תנועת התיירות אל ישראל ובתוכה, לצורך לימוד והסקת מסקנות אסטרטגיות, וזאת בראיית התיירות כענף כלכלי מרכזי במדינת ישראל וכמקור הכנסה חשוב של מטבע חוץ.
משרד התיירות מציג את יעדיו העיקריים כ:
משרד התיירות נחשב כמשרד כלכלי, כלומר אחד מיעדיו הוא "הגדלת היקף הפעילות הכלכלית במשק". לפי אתר משרד התיירות היו ההכנסות מתיירות נכנסת כ-23 מיליארד ש"ח במהלך 2019. לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היו ההכנסות מתיירות ב-2018 כ-7.2 מיליארד דולר מתוכן כ-6.1 מיליארד דולר מתיירות נכנסת.
פעילות המשרד
עיקר פעילות השיווק של המשרד מתרכזת בתחום התיירות הנכנסת, כלומר עידוד הגעת תיירים לישראל. לצורך זה מפעיל המשרד לשכות ברחבי העולם, בעיקר בערים מרכזיות של מדינות בהן קיים פוטנציאל רב לתיירות לישראל. לשכות אלה עוסקות בהפצת מידע וחומר פרסומי על ישראל, עריכת סמינרים וסיורים לימודיים למחליטנים, עיתונות ויחסי ציבור, וסיוע לחברות תיירות מרכזיות באותן מדינות לשווק את ישראל בחבילותיהן. כמו כן, משתתף משרד התיירות בקביעות בירידי התיירות הבינלאומיים המרכזיים בעולם, ואחראי להפעלת "ביתן ישראל" בהן.
בפרופיל נמוך יותר עוסק משרד התיירות גם בתיירות הפנים - כלומר תיור ונופש של ישראלים בישראל. מטרתו בתחום זה היא לעודד ככל הניתן העדפת ישראלים לתיור בישראל על פני נסיעה לחו"ל, וזאת לצורך סיוע למאזן התשלומים של מדינת ישראל, פיתוח כלכלי של אזורים בארץ באמצעות תיירות, ותמיכה נוספת בתשתית התיירותית שהוקמה לתיירות הנכנסת אך אינה עובדת בניצולת מלאה.
המשרד מפעיל את החברה הממשלתית לתיירות כזרוע ביצועית. החברה מפתחת תשתיות תיירות ומסייעת ליזמים בהקמת מיזמים תירותיים ברחבי הארץ.
משרד התיירות מעביר מענקים לפרויקטים תיירותיים ברחבי ישראל.
היסטוריה
בשנת 1936 מונה ד"ר ורנר סנטור לאחראי על מחלקת תיירות של הסוכנות היהודית, שתפקידו לפתח את התיירות לארץ ישראל. עם הקמת מדינת ישראל, הועמד ד"ר וורנר בלוך, שעמד אז בראש לשכת התיירות של הסוכנות, בראש מחלקת התיירות במשרד העלייה. בראשית דרכה פעלה המחלקה למציאת מקומות אכסון לתיירים, בין השאר בשכנוע הצבא לוותר על בתי מלון שתפס ובעידוד אנשים פרטיים להלין תיירים בבתיהם. בשנתה הראשונה הפעילה המחלקה שלוש לשכות מודיעין בירושלים, תל אביב וחיפה וכן בנמל חיפה ובנמל התעופה לוד. ב-1 במרץ 1952, עם פירוק משרד העלייה, הועברה מחלקת התיירות למשרד המסחר והתעשייה והוא כונה "מרכז תיירות". המרכז הורחב והוקמה לו מועצה מייעצת לתיירות, אולם עלו תלונות שסמכויות המרכז מוגבלות.
בשנת 1955 המליצה ועדה בראשות מנהל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, על העברת מרכז התיירות לאחריות משרד ראש הממשלה ועל הקמת החברה הממשלתית לתיירות. בראש החברה עמד טדי קולק, והחברה ריכזה את הפעילות לפיתוח תשתיות תיירות בישראל. באוקטובר 1964, לאור הגידול בתיירות קיבלה הממשלה את ההמלצה למנות שר לענייני תיירות. תחילה הוצע טדי קולק לתפקיד אך עקיבא גוברין מונה כשר, דבר שהכין את הדרך להקמת משרד התיירות והתקבל בברכה על ידי עסקים בענף התיירות. לקראת הקמת ממשלת ישראל השלוש עשרה בסוף 1965, עלתה כוונה לבטל את משרד התיירות ולצרפו למשרד אחר, והוא נמסר למשה קול יחד עם משרד הפיתוח. עם זאת, קול בחר להקדיש את עיקר זמנו למשרד התיירות ולהעניק לו את תשומת הלב של משרד במשרה מלאה.
עם עליית הליכוד לשלטון ב-1977 והקמת ממשלת ישראל השמונה עשרה, הוחלט על מיזוג מספר משרדי ממשלה, ומשרד התיירות מוזג לתוך משרד המסחר והתעשייה. שר המסחר, התעשייה והתיירות, יגאל הורביץ, הודיע שהמיזוג יהיה מלא, אך שהוא יקדיש זמן ראוי לענייני משרד התיירות, עקב חשיבות התיירות. באוקטובר 1977 הודיע הורביץ כי המיזוג הושלם ויביא לחסכון של 15% מעובדי המשרד המשותף ובשנת 1979 נמצא שהמיזוג חסך 25 משרות. בשנת 1981, הוקם המשרד מחדש כמשרד עצמאי ובראשו הועמד אברהם שריר.
ג'ון קליז
ג'ון מארווד קליז (באנגלית: John Marwood Cleese; נולד ב-27 באוקטובר 1939) הוא שחקן וקומיקאי אנגלי, אשר נודע בעיקר בהשתייכותו לחבורת "מונטי פייתון" ובכיכובו בסדרה הקומית האנגלית "המלון של פולטי" בתפקיד הראשי של באזיל פולטי.
ביוגרפיה
קליז נולד בווסטון-סופר-מאר במחוז סאמרסט שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-אנגלית. שם משפחתו המקורי של אביו היה "צ'יז" (Cheese - גבינה) אך אביו, שהובך ממנו לקראת גיוסו לצבא, החליט לשנות אותו לשם "קליז" (Cleese).
כילד למד בבית ספר קליפטון בבריסטול ממנו סולק בעקבות מעשי קונדס בבית הספר. בין השאר צייר טביעות רגליים שהיו שייכות כביכול לפסלו של פילדמרשל דאגלס הייג שהיה בבית הספר והציג מצג לפיו ירד מהעמוד עליו ניצב והלך לשירותים. כישרונו הטבעי להומור ליווה אותו גם באוניברסיטת קיימברידג', בה למד משפטים בדאונינג קולג'.
בלימודים באוניברסיטה פגש את גרהאם צ'אפמן, מי שעתיד היה להיות שותפו לכתיבה ולהקמת "חבורת" מונטי פייתון. יחד עם צ'אפמן ועוד מספר סטודנטים מקיימברידג' הוא היה חלק מה"קיימברידג' רוויו" (Cambridge Revue), מועדון סטודנטים מקומי שהעלה מספר רב של מופעים קומיים. במסגרת קיימברידג' רוויו, נסע קליז להופעות בניו זילנד ובברודוויי, והחליט להשתקע בניו יורק כדי להשתתף במספר מופעים. בתקופה בה חי בניו יורק הכיר את טרי גיליאם, השותף האמריקאי ב"מונטי פייתון" ואת קוני בות' עמה התחתן ב-20 בפברואר 1968.
קריירה
בין 1970 ל-1973 שימש קליז כרקטור אוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד. למרות שבחירתו לתפקיד על ידי הסטודנטים נדמתה כהלצה, מעשה זה הוכח כאבן-דרך עבור האוניברסיטה, שכן קליז ביצע מספר רב של שינויים במהות ותוכן התפקיד אשר שינו את חיי הסטודנט באוניברסיטה לטובה.
מאז שנות ה-80 התמקד קליז בעיקר בקולנוע. הוא שיחק במספר רב של סרטים בתפקידים ראשיים ומשניים. כמו כן הוא הופיע בטלוויזיה בהופעות רבות במסגרת תוכניות בידור שונות ותרם את קולו בדיבוב מספר סרטים ומשחקי מחשב. סרטו המצליח ביותר של קליז בשנות ה-80 היה הקומדיה "דג ושמו וונדה". קליז, שכתב את התסריט לסרט זה יחד עם הבמאי צ'ארלס קרייטון, גילם בסרט את דמותו של עורך הדין ארצ'י ליץ' (שם המבוסס על שמו האמיתי של קרי גרנט, ארצ'יבלד ליץ'). הסרט זכה בהצלחה קופתית גדולה, וזיכה את קווין קליין (המגלם בסרט את דמותו של אוטו, רוצח שכיר ומומחה לכלי נשק) בפרס האוסקר לשחקן המשנה ואת קליז וקרייטון במועמדות לאוסקר על התסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2008 התגרש מאשתו השלישית ולאחר קרב ארוך ומתוקשר נקבע כי עליו לשלם לה 20 מיליון דולר בהסכם הגירושין. בעקבות זאת יצא למסע לו קרא בציניות "מסע דמי המזונות של ג'ון קליז".
בשנת 2009 שיחק קליז בתפקיד המפקח דרייפוס בסרט "הפנתר הוורוד 2".
ביולי 2011, בראיון שהעניק לעיתונאי יונתן גת במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, הודה קליז שאילולא הגירושין לא היה חוזר להופיע וכי הרדיפה שלו אחרי כסף גדול ב-15 השנים האחרונות גרמה לו להפחית ביצירה הקומית.
בראיון חשף לראשונה את המתיחויות הרבות שהיו בינו לבין שותפו הקרוב ביותר לכתיבה במשך 25 שנים - גרהאם צ'פמן. קליז תיאר את קנאתו של צ'פמן אליו והצלחתו: "יום אחד גרהם צ'פמן הגיע לחזרות ואמר לי, 'חלמתי הלילה חלום מדהים. חלמתי שאני שר האוצר, אני יושב מאחורי שולחן גדול ומגיעים אליי כל העוזרים שלי ומבקשים שאחתום על מסמכים. אני יושב, חותם וחותם, ומאושר מאוד. ואז פתאום גיליתי שאתה ראש הממשלה'. זה לקח ממני את כל שמחת החלום".
ב-2019, במסגרת מסע ההופעות "הזדמנות אחרונה לראות אותי לפני שאני מת" (Last Chance to See Me Before I Die), הופיע קליז לראשונה בישראל.
מונטי פייתון
ג'ון קליז היה אחד האנשים המרכזיים בחבורת מונטי פייתון, אשר להקמתה תרם חלק גדול. גיבוש הקבוצה החל בחברותו של קליז עם גרהאם צ'אפמן בימי האוניברסיטה והכרותו עם טרי גיליאם האמריקאי בזמן שהופיע בניו יורק. שאר חברי הקבוצה הכירו דרך עבודה משותפת ב-BBC.
בסדרה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" השתתף קליז בכתיבת מערכונים ושיחק ברבים מהם. הוא השתתף בכל העונות למעט האחרונה. קליז שיחק בסדרה דמות קבועה של מגיש BBC מאחורי שולחן משרדי, כשתפקיד אותו מגיש לקשר בין מערכונים, לרוב על ידי המשפט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" (And now for something completely different). משפט זה הפך לסרט בשם זה שהיה אוסף גדול של מערכונים רבים מהקרקס המעופף. המערכונים הידועים ביותר בהם השתתף קליז היו "התוכי המת", "חנות הגבינות", "ויכוח ה-5 דקות" "מוכר האלבטרוס" ו"המשרד להליכות משונות".
גובהו הייחודי של קליז (195 ס"מ) תרם רבות לפרסומו, מראה אשר הצחיק רבים מאוהדיו עוד לפני שפצה את פיו.
הופעות נוספות
בשנים 1975 ו-1979 כתב והשתתף בסדרת הטלוויזיה "המלון של פולטי" בכיכובו ובכיכובה של אשתו דאז קוני בות'. הסדרה הייתה סיטקום המתרחש במלון קטן בעיירת החוף טורקי (Torquay) שבאנגליה, בו שיחק קליז את בעל המלון, באזיל פולטי. הסדרה נחלה הצלחה רבה בעת שידורה ואף משודרת עד היום בשידורים חוזרים במדינות רבות בעולם, אף-על-פי שלתוכנית צולמו בסך הכל 12 פרקים בכל שתי העונות.
קליז שיחק בסרטים רבים נוספים, לרוב בתפקידים קומיים. בין סרטים אלו:
חיים אישיים
קליז נישא ארבע פעמים.
ב-1968 נישא לאשתו הראשונה קוני בות', וב-1971 נולדה בתם סינתיה.
ב-1981 נישא לברברה טרנטאם, וב-1984 נולדה בתם קמילה. הזוג התגרש ב-1990.
ב-1992 נישא לפסיכותרפיסטית אליס פיי אייכלברגר, הם התגרשו ב-2008 ובמסגרת הסדר הגירושין קליז חויב לשלם מיליוני ליש"ט.
באוגוסט 2012 קליז התחתן בפעם הרביעית עם חברתו ג'ניפר ווייד, תכשיטנית ודוגמנית לשעבר, הצעירה ממנו ב-31 שנים.
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם (בצרפתית: Philippe de Villiers de L'Isle-Adam; 1464 – 21 באוגוסט 1534), היה אביר במסדר אבירי יוחנן הקדוש, והגראנד מאסטר ה-41 של המסדר. פיקד על צבא האבירים ברודוס בעת המצור הטורקי עליה ב־1522.
חייו
ל'איל אדם, בן למשפחת אצולה צרפתית שנולד בבווה שבפיקרדי, הגיע לרודוס ב־19 בספטמבר 1521, בהיותו בן 57, זמן קצר לאחר שהתמנה לעמוד בראש מסדר יוחנן הקדוש. מיד עם הגיעו לאי קיבל מכתב מסולימאן הראשון "המפואר", ובו רמיזות באשר לתוכניתו לכבוש את האי שהיווה נקודה חשובה בנתיבי השייט של האימפריה העות'מאנית, לאזורים שבשליטתה בחציו המזרחי של אגן הים התיכון. הוא הגיב לקונית במכתב תשובה, תוך שהוא משמיט את שורת התארים הארוכה בה עיטר הסולטאן את עצמו במכתביו:. ובמקביל כתב לפרנסואה הראשון, מלך צרפת:
ל'איל אדם פיקד על אבירי המסדר בעת ההכנות למצור, רכישת אספקה באיטליה, ניקוי תעלות ההגנה והכנת הביצורים. לרשותם עמד גבריאלה טאדיני מגדולי המהנדסים הצבאיים בני התקופה, שתכנן את הביצורים כך שסייעו מאוד בבלימת המתקפה הטורקית במשך זמן רב. לאחר חודשי מצור ממושכים נכנע האי; לפי התיאורים, ביכר ל'איל אדם למות מאשר למסור את השליטה באי במו ידיו לידי המוסלמים; ואף התעלף כאשר הועלתה הצעת הכניעה בפעם הראשונה. אולם למעשה, נחתם הסכם כניעה ב־20 בספטמבר, וב־24 בחודש הגיע ל'איל אדם עצמו להביע את כניעתו לפני הסולטאן.
ב־1 בינואר 1523 יצא ל'איל אדם מן האי בספינות בראש 180 האבירים ששרדו את הקרבות. אבירי המסדר הפכו לנוודים, ול'איל אדם החל לבקש ממלכי אירופה שיציעו בסיס חדש למסדר, ממנו יוכל להמשיך במלחמות קודש. הנרי השמיני, מלך אנגליה, קיבל אותו לראיון ממלכתי, ואף העניק למסדר תותחים, אך לא פיסת קרקע בה יכול היה לבסס מקום של קבע לאנשיו.
בשנים הבאות נדד ל'איל אדם עם אנשיו אבירי המסדר; בתחילה שהו זמנית בכרתים, ולאחר מכן במסינה, בוויטרבו ולבסוף בניס (בין השנים 1527–1529). לאחר פנייתו של ל'איל אדם לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק המלך לאבירים את האיים מלטה, גוזו וקומינו בתמורה להתחייבותם להגן גם על מבצרו שבטריפולי, בחוף ברבריה.
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם מת בגיל 70 ביום 21 באוגוסט 1534, ברבאט שבמלטה, ונקבר במבצר סנט אנג'לו בבירגו, מלטה
אופרטור הרמיטי
במתמטיקה, אופרטור הרמיטי הוא אופרטור ליניארי ממרחב מכפלה פנימית לעצמו, הצמוד לעצמו (כלומר שווה לאופרטור הצמוד אליו). במילים אחרות, אופרטור הרמיטי הוא אופרטור שאינו משתנה כתוצאה מפעולת ההצמדה.
כל האופרטורים ההרמיטיים הם לכסינים אוניטרית, וכמו אופרטורים סימטריים ממשיים, הם מקיימים את התכונה שכל הערכים העצמיים שלהם ממשיים. האופרטורים האלו קרויים כך על-שם המתמטיקאי שארל הרמיט שהוכיח תכונה זו.
לאופרטורים הרמיטיים תפקיד מרכזי במכניקת הקוונטים, שבה כל גודל פיזיקלי מדיד (דוגמת אנרגיה, תנע או תנע זוויתי) מיוצג על ידי אופרטור הרמיטי. תוצאות המדידה האפשריות הן הערכים העצמיים של האופרטור.
אופרטורים במרחב מכפלה פנימית
יהי H מרחב מכפלה פנימית מעל המרוכבים. לכל אופרטור ליניארי מוגדר האופרטור הצמוד, לפי החוק (את האופרטור הצמוד מסמנים לפעמים גם, מבטאים כ"A דאגר"). לדוגמה, אם H הוא מרחב הילברט ו-A אופרטור חסום, אז לפי משפט ההצגה של ריס גם A^* חסום. אם A^* = A, אומרים ש-A צמוד לעצמו.
כל אופרטור אפשר לפרק לסכום של מרכיב הרמיטי ומרכיב אנטי-הרמיטי, לפי הנוסחה הפשוטה. מחצית הסכום A+A^* היא, אם כך, המרכיב ההרמיטי של האופרטור. גם המכפלות AA^* ו- A^*A תמיד הרמיטיות, ויש להן תכונה שימושית נוספת:, כאשר \ \|A\| מסמן את הנורמה של A כאופרטור.
אופרטורים על מרחב סופי
על מרחב הווקטורים המרוכבים מוגדרת המכפלה הפנימית הסטנדרטית  אותה אפשר לפרש ככפל מטריצות של וקטור שורה בווקטור עמודה (האחרון מוצמד על ידי צמוד מרוכב). לכל מטריצה מתאים אופרטור הכפל  (ביתר דיוק: A היא המטריצה המייצגת של אופרטור הכפל ביחס לבסיס הסטנדרטי). האופרטור הצמוד מתאים למטריצה A הוא (בכתיב לפי רכיבים:  ). כלומר, המטריצה הצמודה מתקבלת משחלוף והפעלת הצמוד המרוכב.
קישורים חיצוניים
Self-adjoint operator Selbstadjungierter Operator Endomorphisme autoadjoint Operatore autoaggiunto Operador autoadjunto
ואיאקו
ואיאקו הוא כפר הממוקם בסמוך לחופו הדרומי של האי פונגפל (Fongafale) במדינת טובאלו. כל מוסדות ורשויות המדינה, הכוללים את הבנק הלאומי של טובאלו והמלון היחיד בוואיאקו - מלון "ואיאקו לאנגי", ממוקמים בוואיאקו. על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002 בכפר חיים 516 תושבים מתוך 4,492 תושבים באטול פונאפוטי כולו.
פעמים רבות נאמר כי ואיאקו היא בירת טובאלו אך באופן רשמי כל האטול פונאפוטי משמש כבירה.
אמלגם דנטלי
אמלגם דנטלי הוא תרכובת של כספית ומתכות נוספות המצויה בשימוש ברפואת שיניים לאורך 150 השנים האחרונות, והוא החומר הדנטלי העתיק ביותר אחרי זהב.
כיום השימוש באמלגם לשחזור שיניים שנוי במחלוקת בשל עדויות מצטברות על הפרשת אדי כספית רעילה לחלל הפה, וערעור המטבוליזם בגוף האדם, מדינות רבות הגבילו מאוד את השימוש למקרים מיוחדים. בשוודיה נאסר השימוש באמלגם "מסיבות בריאות ושמירה על הסביבה". בנורווגיה ובדנמרק נאסר השימוש באמלגם "מכיוון שיש חומרים טובים יותר ומסיבות של שמירה על הסביבה".
הרכב האמלגם
ארבעה מרכיבי האמלגם העיקריים הם כספית, כסף, בדיל ונחושת. בעת ערבוב נתך האמלגם לפני השימוש מוסיפים כספית לתערובת של כסף, בדיל ונחושת, לקבלת הסגסוגת הסופית. האמלגם המודרני מיוצר בצורות שונות, הנפוצות ביותר הן אבקה (כסף-בדיל-נחושת) ונוזל (כספית) המוכנסים למכשיר האמלגמטור, וקפסולות עם ערבוב אוטומטי, המופעלות על ידי מכשיר מיוחד. קיימים מספר נתכים שונים של אמלגם: בכל סוגי האמלגם, הכספית מהווה כ-50% מכלל החומר, וההבדל הוא בהרכב 50% מנתך המתכות שאינן כספית.
במהלך השימוש באמלגם, יש לשמור על יחסים נכונים בין הנתך הראשוני לבין הכספית. המכשירים המודרניים יודעים להגיע ליחסים אלה ללא מעורבות יד אדם. אם תישאר בטעות כספית חופשית, שלא תיקשר כימית לבדיל או לנחושת, יוכל להיגרם למטופל נזק.
מחקרים הראו כי חלק מהכספית משתחררת לחלל הפה, תהליך המרמז על כך שחלק מהכספית אינה נקשרת כימית למתכות האחרות בסתימה. הכספית ממשיכה להשתחרר גם שנים לאחר התקנתה.
תהליך העבודה
תהליך העבודה עם אמלגם, הקרוי אמלגמיזציה, הוא תהליך איטי יחסית של שינוי תכונות הסגסוגת על ידי הוספת הכספית. לאחר שהכספית הוספה ועורבבה היטב עם הנתך המקורי, ייקח לסגסוגת מספר דקות, כתלות בכמות הכספית, לקבל את התכונות החדשות ולהתקשות. אלה הדקות שמאפשרות דחיסה של האמלגם לתוך החלל שנקדח בשן על ידי רופא השיניים. ככל שהזמן עובר, החומר מתקשה, ולאחר מספר דקות הוא קשה מספיק וניתן לגלף בו את הצורה המקורית של השן. עם זאת, ההתקשות ממשיכה לאורך תקופת זמן נוספת (עד כחודש), ולכן נהוג לבצע ליטוש של האמלגם רק כעבור שבוע מביצוע הסתימה עצמה.
משרד הבריאות הישראלי מציין שבעת החלפת סתימות אמלגם (לסתימת אמלגם חדשה או לסתימה לבנה) עלולה להשתחרר כספית ולהיגרם חשיפה למתכת הרעילה. מספר ארגונים פיתחו שיטות להפחתת החשיפה לכספית בעת החלפת סתימות. בהם IAOMT, ארגון אמריקאי המאגד מאות רופאי שיניים. אמצעי הזהירות העיקריים שננקטים הם הזרמת אוויר נקי מכספית לאפו של הפציינט, שאיבה אינטנסיבית של האוויר המזוהם בכספית בזמן הסרת הסתימות, שימוש במעטה גומי בפיו של הפציינט. גם הצוות הרפואי נוקט באמצעי זהירות בעצמו.
תופעות לוואי מאמלגם
עם הזמן עסקו יותר ויותר מחקרים ברעילותו האפשרית של האמלגם (בשל הכספית). החוקרים חלוקים במסקנותיהם. כל החוקרים מסכימים כי האמלגם מפריש כספית טהורה שמתאדה לחלל הפה, משם היא ננשמת לריאות, נכנסת למחזור הדם עוברת את קרומי התאים וחודרת את מחסום דם-מוח. לאחר מכן הכספית הופכת אנאורגנית ונותרת בתאים ובמוח.
צ'ין-לינג
צ'ין-לינג (בסינית: 秦岭, תרגום מילולי: רכס צ'ין, בפין-יין: Qínlǐng) או הרי צ'ין, כונו בעבר נאנְשַׁאן (南山, "ההרים הדרומיים") ולפעמים נקראים "האלפים הסצ'ואנים", הוא רכס הרים מרכזי מזרח-מערב, הממוקם בדרום שאאנשי, סין. ההרים מהווים גבול טבעי בין צפון ודרום סין, ובית גידול למגוון עצום של צמחים ובעלי חיים, חלקם אנדמיים, ולא נמצאים בשום מקום אחר על פני כדור הארץ. ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר טַאייבֵּיי, המתנשא לגובה של 3,767 מטרים, ונמצא כ-100 ק"מ מערבית לבירה הסינית העתיקה של שיאן . שלוש פסגות משמעותיות מבחינה תרבותית ברכס הן, הר הואה (2,155) הר לי (1,302) והר מאייג'י (1,742).
אמלגם דנטלי
תופעות לוואי מאמלגם
המחלוקת העיקרית היא על כמות הכספית הנפלטת מסתימות אמלגם והשפעתה על הגוף. המתנגדים לסתימות אמלגם מביאים מחקרים המראים על ספיגה של 3–17 מיקרוגרם כספית ליום. 17 מיקרוגרם כספית ליום היא כמות העוברת את סף החשיפה שהוגדר על ידי ארגוני בריאות. ה-FDA מסיק שנפלטת כמות של 1–5 מיקרוגרם ליום. גם 5 מיקרוגרם ליום חוצה את סף החשיפה שהגדיר ארגון ASTDR.
ה-FDA ו-ADA גורסים כי האמלגם בטוח לשימוש ומתאים ביותר לשחזור שיניים. מחקר מקיף מ-2008 שמוזכר בפרסומי ADA נעשה מטעם האחוד האירופי על ידי ועדה בשם Committee on Emerging and Newly Identified Health Risks.
שימוש
אמלגם נחשב לאחד מחומרי השחזור הנוחים ביותר לעבודה, הוא הנפוץ ביותר וגם נותן תוצאה מצוינת ואיכותית, שיכולה, בהינתן הכנה נכונה, להחזיק מעמד שנים. עם זאת, חסרונו הבולט של האמלגם הוא צבעו האפור, חסר האסתטיקה. לפיכך, לא נהוג היום לבצע שחזורי אמלגם בשיניים קדמיות, ושם ישתמש הרופא בחומרים שונים בצבע השן, כגון קומפוזיטים או צמנט יונומר הזכוכית.
מדינות רבות החליטו להגביל מאוד או לאסור את השימוש באמלגם: דנמרק, שוודיה, פינלנד, יפן ונורווגיה. גרמניה ואוסטריה אסרו את השימוש באמלגם לנשים בגיל הפוריות וילדים. עם זאת, בארצות הברית ובישראל עדיין מצוי האמלגם בשימוש נרחב. על פי משרד הבריאות הישראלי, עלות סתימה לבנה בשקלול אורך חייה וזמן טיפול היא כמעט כפולה מעלות סתימת אמלגם. משרד הבריאות גם אינו ממליץ להחליף סתימות אמלגם קיימות בסתימות לבנות, ומציין כי דווקא בעת הוצאת סתימת אמלגם עלולה להשתחרר כספית לגוף.
באוקטובר 2018 יצאה הודעה על שימוש בשחזורי אמלגם מאגף בריאות השן במשרד הבריאות הישראלי על אימוץ המלצות איחוד האירופי להגבלת השימוש באמלגם דנטלי. על פי המלצות אלה, אין להשתמש באמלגם בקרב אוכלוסיות רגישות כגון ילדים עד גיל 6, נשים הרות ומניקות, אלא אם קיימת התוויה ברורה לשימוש בחומר זה על פי שיקול דעתו של רופא השיניים המטפל.
מרטינה מרקס
מרטינה מרקס (נולדה ב-22 בינואר 1995) היא אלופת ישראל בשחייה. בעלת 5 מדליות מהמכביה, מהן 3 זהב.
ביוגרפיה
מרקס התאמנה בקבוצת מכבי קרית-אונו/גבעתיים. היא מתאמנת בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן.
2009
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 זכתה מרקס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.17 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין מהפועל שחייני הנגב (4:21.11 דקות) ולפני לי כהן מהפועל ירושלים (4:23.35 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2009 זכתה מרקס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.72 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (4:24.67 דקות) ולפני ספיר עצמון (4:27.82 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.68 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.30 דקות.
2010
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכתה מרקס ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.78 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין מירושלים רבתי (2:05.60 דקות) ולפני מרווה חרפק מהפועל קריית טבעון (2:06.24 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.20 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (57.57 שניות) וניקול סמסוניוק ממכבי אשדוד (57.92 שניות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.92 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (4:23.59 דקות) ועמית בכר ממכבי קריית אונו (4:25.29 דקות).
2011
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד שבסרביה ביולי 2011 סיימה מרקס במקום 12 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.38 דקות, במקום 20 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:27.07 דקות, במקום 27 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.47 שניות ובמקום 36 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.45 שניות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.72 שניות, לפני נועה פלדמן מהפועל ירושלים וניקול סמסוניוק (58.09 שניות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.78 דקות, אחרי אפרת רוטשטיין (2:04.25 דקות) ולפני אנה וולצ'קוב ממכבי חיפה (2:08.53 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.16 דקות, אחרי מרדית' בודנר מהפועל ירושלים (4:20.17 דקות) ולפני אפרת רוטשטיין (4:31.25 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:17.73 דקות, אחרי מרדית' בודנר (8:52.18 דקות) ולפני יעל דניאלי ממכבי פארק מים רעות (9:21.38 דקות).
2012
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2012 זכתה מרקס ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.53 דקות, לפני מור פליישמן מירושלים רבתי (4:29.03 דקות) ויעל דניאלי (4:29.06 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:13.66 דקות, לפני יעל דניאלי (9:14.54 דקות) וטלי למקוף מהפועל דולפין נתניה (9:14.87 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.60 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב (2:04.12 דקות) ולפני אפרת רוטשטיין (2:07.56 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:47.80 דקות, אחרי טלי למקוף (17:38.91 דקות) ויעל דניאלי (17:47.39 דקות).
2013
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, זכתה מרקס ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.79 דקות, לפני אדוה בראון ממכבי ראשון לציון (2:04.94 דקות) וקרן זיבנר מהפועל דולפין נתניה (2:05.83 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:14.68 דקות, לפני יעל דניאלי (4:18.86 דקות) וטלי למקוף (4:19.15 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:49.44 דקות, לפני יעל דניאלי (8:49.78 דקות) וטלי למקוף (8:57.81 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.68 שניות, אחרי עמית עברי (55.64 שניות) וקרן זיבנר (56.30 שניות).
בתחרויות השחייה של האוניברסיאדה שנערכו בקאזאן שברוסיה ביולי אותה שנה סיימה מרקס במקום 17 במשחה ל-400 חופשי בתוצאה של 4:25.66 דקות, במקום 18 במשחה ל-200 חופשי בתוצאה של 2:04.28 דקות במקום 13 במשחה שליחות 4x100 מעורב ביחד עם דקל שחף, יוליה בנך וקרן זיבנר בתוצאה של 4:20.34 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה מרקס ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:20.09 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם אניה גוסטומלסקי, נועה פלדמן וקרן זיבנר בשיא ישראלי חדש ושיא מכביה חדש של 3:50.29 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:20.92 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי (2:04.50 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר ביחד עם טל טהורי, רוני בווה ואפרת רוטשטיין בשיא ישראלי חדש של 8:28.83 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 2:03.34 דקות, לפני זוהר שיקלר ממכבי קריית אונו (2:07.02 דקות) ואדווה בראון ממכבי ראשון לציון (2:07.30 דקות), במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:20.92 דקות, לפני טלי למקוף (4:22.32 דקות) ורוני בווה מהפועל ירושלים (4:27.53 דקות) ובמשחה ל-800 מטר בתוצאה של 9:07.07 דקות, לפני טלי למקוף (9:08.36 דקות) ורוני בווה (9:11.23 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.79 שניות אחרי קרן זיבנר (57.75 שניות) ולפני שיקלר (57.91 שניות).
2014
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכתה מרקס ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.15 דקות, לפני זוהר שיקלר (2:04.57 דקות) וכרמל אבן ממכבי קריית ביאליק (2:05.26 דקות) במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.28 דקות, לפני יעל דניאלי ממכבי פארק מים רעות (4:21.03 דקות) וכרמל אבן (4:24.21 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:51.39 דקות, לפני יעל דניאלי (9:05.91 דקות) ונועה עמית ממכבי ראשון לציון (9:08.57 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.68 דקות, אחרי קרן זיבנר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:10.86 דקות ולפני שיר וסרמן ממכבי קריית אונו (2:17.80 דקות).