cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחמד שאה מסעוד
מותו ומורשתו
ב-9 בספטמבר 2001 נהרג מסעוד בהתנקשות מתוכננת על ידי שני מחבלים מתאבדים, אשר התחזו לעיתונאים בלגיים ממוצא מרוקאי. בדיעבד התברר כי הדרכונים ששימשו אותם היו דרכונים גנובים והם היו למעשה אזרחים תוניסאים. המתנקשים חיכו במשך כמעט שלושה שבועות להזדמנות לראיין את אחמד שאה מסעוד, ובזמן זה הספיקו לראיין את בורהאנודין רבאני ועבד א-רסול סיאף. במהלך הריאיון עם מסעוד הפעילו המתנקשים חומרי נפץ שהוכמנו בציוד הצילום, ומהפיצוץ נהרג מסעוד ואחד מקציניו, וכן אחד המתנקשים. מתנקש שני ניסה להימלט, נתפס ונורה למוות.
על אף הכחשות של החזית המאוחדת, דווח מותו של מסעוד בכלי התקשורת בעולם, וכשבוע לאחר מכן הודיעה החזית המאוחדת באופן רשמי על מותו של מסעוד. מסעוד נקבר במקום הולדתו, בזאראק, ובהלוויתו נכחו מאות אלפים מתומכיו.
ורה מרקס
ביוגרפיה
היא שיחקה בסרט המוזיקלי, היא גם הופיעה בסרט "Große Woche".
כיסת גנגליון
גורמים
טראומה ודלקת ברקמת החיבור נחשבים לגורמים להופעת כיסת הגנגליון. גורמים נוספים הם לחץ פיזי מתמשך על אזור המפרק, דלקת מפרקים ניוונית, ניוון של רקמת חיבור, יצור מוגבר של חומצה היאלורונית על ידי פיברובלסט ולעיתים הציסטה עלולה להופיע באופן עצמאי מהמפרק.
כמו כן, מקובל לטעון כי התעמלות עלולה לגרום להופעת כיסת הגנגליון באזורים שונים בגוף.
אבחנה
ניתן לאבחן את כיסת הגנגליון בקלות יחסית הן על ידי מבט על האזור או על ידי מישוש. כמו כן, ניתן להשתמש בבדיקות דימות כדי להבין האם קיימת פתולוגיה נוספת. ניתן להשתמש בבדיקת אולטרה-סאונד כדי להגביר את הביטחון בנכונות ההבחנה המבדלת ולוודא כי לא מדובר בפתולוגיה שונה. באמצעות בדיקת אולטרה סאונד ניתן גם להבחין בין ציסטות הנמצאות חיצונית לגיד לבין ציסטות הנמצאות מתחת לשריר.
טיפול
אם האדם לא סובל מכאב, יש להבטיח כי הגידול אינו ממאיר ולהמתין שהבליטה תיעלם מעצמה. כ-45% מכיסות הגנגליון נעלמות ללא כול טיפול בתוך 6 שנים וכ-50% נעלמות לאחר כ-10 שנים.
התערבות כירורגית מהווה את דרך הטיפול העיקרית להתמודדות עם כיסת הגנגליון, לרוב התערבות זה נעשית באמצעות ארתרוסקופיה. לחלופין, ניתן לבצע ניקוז של הנוזל הסינוביאלי באמצעות מחט ולאחר שזו ריקה, להזריק הורמון סטרואידי (corticosteroid). אולם, אם הנוזל התקשה טיפול זה לא יהיה יעיל. ישנו שיעור הישנות של כ-50% לאחר ניקוז הנוזל. בעבר, נהגו לטפל בכיסת הגנגליון על ידי חבטה בבליטה באמצעות ספר גדול ועבה. חבטה זו גרמה לציסטה להיקרע והנוזל נספג לרקמות מסביב. בעבר, ספר התנ"ך היה הספר הגדול ביותר בבית ועל כן לרוב שימש לפעולה זו. עובדה זה הביאה לכינויים כגון "בליטת התנ"ך" ו"מחלת גדעון". הטיפול הזה מסכן בפציעה ועל כן הוא לא מומלץ.
פרוגנוזה
שיעור ההישנות גבוה יותר לאחר ניקוז הציסטה מאשר לאחר ניתוח להסרה. שיעור ההישנות לאחר הניתוח הוא בין 12% ל-41%בקרב כלל המטופלים. מחקר שנערך במשך שש שנים לגבי הטיפול המומלץ בכיסת הגנגליון המופיעה החלק האחורי של מפרק שורש כף היד השווה בין ניקוז, הוצאה כירורגית וללא טיפול כלל. מתוך הציסטות הלא מטופלות, 58% נעלמו לבדן. לאחר הניתוח, כ-39% מהציסטות הופיעו בשנית. מחקר דומה בנושא שנערך בשנת 2003 בדק את הטיפולים להופעת כיסת הגנגליון בצד הקדמי של מפרק שורש כף היד. תוצאות המבחן הראו כי ב2–5 שנים שלאחר הטיפול לא נמצא שוני בסימפטומים בין הטיפולים השונים.
מקור השם
כיוון ששמו ניתן לו בעבר הרחוק, השם "גנגליון" לא מתאים להגדרה של גנגליון עצבי או תאי גנגליון. נראה כי שם זה ניתן ביוון העתיקה ומשמעותו הייתה "נפיחות מתחת לעור". נהוג לחשוב כי הרופא היווני המפורסם היפוקרטס הוא זה שסיפק את תיאור זה לכיסת הגנגליון. המונח "בליטת התנ"ך" נובע מאגדה אורבנית או סיפור היסטורי לפיו נהגו לחבוט בבליטה באמצעות הספר הגדול ביותר אשר היה מצוי בבתים, הלוא הוא התנ"ך.
דאג ויליאמס
דאגלס לי "דאג" ויליאמס, (באנגלית: Douglas Lee "Doug" Williams; נולד ב-9 באוגוסט 1955) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
בנימין אקצין
בנימין אקצין (6 במאי 1904 - 12 במאי 1985) היה פרופסור למדע המדינה ולמשפט חוקתי באוניברסיטה העברית בירושלים, ממקימי הפקולטה למשפטים ומייסד החוג למדע המדינה וממקימי אוניברסיטת חיפה. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטאות וינה, פריז והרווארד. בנוסף היה מרצה אורח ברבות מהאוניברסיטאות המובילות בארצות הברית ואירופה. התמחה בתורת המשטרים והזיקה בין המציאות המדינית לביטוייה המשפטיים-קונסטיטוציוניים.
פרידייש שאנדור
פרידייש שאנדור (במקור שטרן, בהונגרית: Sándor Frigyes; בודפשט, 24 באפריל 1905 – בודפשט, 1 ביוני 1979) היה כנר, מנצח, פרופסור להוראת מוזיקה יהודי-הונגרי עטור פרסים. שאנדור הוא אחיהם הצעיר של הפסנתרנים רנה שאנדור ושל ארפאד שאנדור. אשתו הייתה הכנרית ורה דנש. בתו, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית ההצ'לו של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
דאג ויליאמס
ויליאמס נולד בזאקרי שבלואיזיאנה. שיחק בנבחרת הפוטבול של אוניברסיטת המדינה גרמבילנג בלואיזיאנה. ב-2001 נבחר לחבר בהיכל התהילה של פוטבול המכללות..
בנימין אקצין
ביוגרפיה
נולד בריגה למאיר צבי בן הרב בנימין הלוי אקצין ולזלדה בת אברהם לבית גרניץ. הוריו נרצחו במהלך השואה בחשוון ה'תש"ב. קודם עלייתו ארצה היה מפעילי התנועה הרוויזיוניסטית ומזכירו של זאב ז'בוטינסקי ואף נבחר לנשיא התנועה הציונית החדשה שהקים ז'בוטינסקי. בראשית שנות ה-40 עבר לארצות הברית ועמד בראש הלשכה המדינית של 'ועד החירום הציוני האמריקני'. הוא היה חבר הוועדה לפליטי מלחמה ודיבר בזכות התקפות על אושוויץ. הוא העריך כי הפצצת מתקני ההרג תאט את הרציחות, ולו רק באופן זמני.
פרידייש שאנדור
ביוגרפיה
פרידייש שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש שטרן (1864–1915), יצרן נברשות, ושל סידוניה זיידנר (1876–1971). הוא למד אצל דיולה ממברין ואימרה ואלדבאואר  באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. משנת 1926 היה אמן הקונצרטים של "אגודת הזמר והתזמורת של בודפשט" ומשנת 1933 מנצח המשנה שלה. בגלל פציעותיו נאלץ לוותר בהדרגה על הנגינה הכלית הפעילה. באמצע שנות ה-30, הוא היה כבר מנצח מוכר מאוד, שניצח על כמה הרכבים (למשל התזמורת הקאמרית של הנשים ההונגרית). הוא ניצח בעיקר בקונצרטים של מוזיקת הבארוק, היידן ומוצרט, ומוזיקה הונגרית מהמאה ה-20. הדיברטימנטו לתזמורת ולכלי מיתר של בלה בארטוק, למשל, שנכתב בקיץ 1939 הוצג לראשונה בהונגריה בניצוחו.
קידר (פירושונים)
שם מקראי, אחד מבניו של ישמעאל. "אֵלֶּה שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׁמָעֵאל בִּשְׁמֹתָם לְתוֹלְדֹתָם בְּכֹר יִשְׁמָעֵאל נְבָיֹת וְקֵדָר וְאַדְבְּאֵל וּמִבְשָׂם" (בראשית, כ"ה, י"ג). השם מוזכר גם בשיר השירים: "שְׁחוֹרָה אֲנִי וְנָאוָה, בְּנוֹת יְרוּשָׁלִָם; כְּאָהֳלֵי קֵדָר, כִּירִיעוֹת שְׁלֹמֹה" (שיר השירים, א', ה')
פרידייש שאנדור
ביוגרפיה
ב-1939 פגש את ורה דנש במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, שהייתה מיועדת ליהודים שלא יכלו להופיע יותר בפני נוצרים בשל החוקים היהודים משנת 1938 ואילך. עם דנש התחתן ב-1940 ויחד איתה הסתתרו באמצעות ניירות מזויפים בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ עד השחרור בשנת 1945.
קידר (פירושונים)
{{פירושונים|
פרידייש שאנדור
ביוגרפיה
לאחר 1945, לימד כינור ומוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר הבירה ובבית הספר הלאומי למוזיקה. ב-1949 פרסם 5 כרכים בשם "בית הספר לכינור" עם אנדרה סרבנסקי ואחרים, בו הוא היה הראשון לפרסם את שיטת הנגינה של המלודיה הפנטטונית שהתבססה על יצירות זולטאן קודאי ושירי עם. כמו כן, בשנת 1949 מונה למנהל בית הספר המקצועי למוזיקה בלה בארטוק. בנוסף, המשיך בפעילותו כמנהל מקהלה. בין השנים 1958–1975 לימד מוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה בבודפשט. הוא ארגן ב-1963 את התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט מתוך תלמידיו והיה המנהל האמנותי שלה עד מותו.
קידר (פירושונים)
ראו גם
}}
פרידייש שאנדור
ביוגרפיה
בתו, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית הצ'לו של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
דאג ויליאמס
לאחר עונת 1982 ביקש ויליאמס לחתום על חוזה בסך 600 אלף דולר לשנה אך הבאקנירס סירבו. ויליאמס עזב את הקבוצה ועבר לליגת ה-USFL ושיחק עבור אוקלהומה אוטלוס שמאוחר יותר הפכה לאריזונה אוטלוס. לאחר סגירת ליגת ה-USFL ב-1986 חזר ויליאמס לשחק ב-NFL עבור וושינגטון רדסקינס כמחליפו של ג'יי שרודר. במהלך עונת 1987 החליף ויליאמס את שרודר שנפצע. ויליאמס, שהצטיין במשחקים אלו, נבחר בסוף להיות הקוורטרבק הפותח בפלייאוף והוביל את הרדסקינס לסופרבול XXII שבו ניצחו את דנוור ברונקוס 42-10 לאחר פיגור 10-0 ברבע הראשון. ויליאמס שהוביל את המהפך זכה בתואר ה-MVP של המשחק. בכך שניצח היה ויליאמס לקוורטרבק האפרו-אמריקאי הראשון שהוביל קבוצה לניצחון בסופרבול. ויליאמס סבל מפציעות במהלך עונת 1988 והוחלף במארק ריפין שלבסוף הפך לקוורטרבק הפותח של הקבוצה. לאחר עונת 1989 פרש ויליאמס מקריירת הפוטבול.
בנימין אקצין
ביוגרפיה
ב-1926, בגיל 22, קיבל תואר דוקטור למדעי המדינה מאוניברסיטת וינה, ב-1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פריז ובתחילת שנות ה-30 תואר דוקטור למשפטים נוסף מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1949 עלה לארץ ישראל, ונמנה עם מייסדי הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. אקצין נחשב, יחד עם יצחק קלינגהופר, כמניחי "היסודות למשפט הציבורי ובכך תרמו תרומה מכרעת לפיתוח הדמוקרטיה הישראלית הצעירה". כמו כן היה בנימין אקצין מיוזמי ומקימי החוג למדעי המדינה, בפקולטה למדעי החברה, של האוניברסיטה העברית, בראשית שנות ה-50 ועמד בראשו בעשור הראשון לקיומו. בנוסף כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים בשנים תשי"ב-תשי"ד, תשי"ז-תשי"ח, תשכ"ב-תשכ"ג.
אקצין היה ממצדדי הנורמליזציה ביחסי גרמניה–ישראל. ב-1963, טרם כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, עורר ביקורת כאשר ביקר באוניברסיטת היידלברג כמרצה-אורח במשך סמסטר. אקצין עמד בראשות המחלקה המדינית של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ״ח).
בנימין אקצין הוא ממקימי אוניברסיטת חיפה והיה הרקטור הראשון שלה.
ב-1970 טען אקדמאי ערבי שבמסגרת ניסיונו להתקבל כמרצה באוניברסיטת חיפה, נדרש על ידי השב"כ לשמש כמשתף פעולה. בתשובה לשאילתא, הודה אקצין ששיקולי ביטחון מובאים בחשבון בעת קבלת אנשים למשרות הוראה. הוא הוסיף שאוניברסיטת חיפה אינה שונה בכך ממוסדות מקבילים. הרקטורים של האוניברסיטה העברית ושל אוניברסיטת תל אביב הכחישו קיום קריטריון כזה אצלם. אקצין הואשם בהפרת החופש האקדמי.
אקצין קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה. כמו כן, הוא חתן פרס ישראל (למדעי המשפט 1967).
נפטר בשנת 1985, ונקבר בהר המנוחות.
מארב הקומנדו המצרי ברומני
מארב הקומנדו המצרי ברומני היה אחד מהמארבים של כוח קומנדו שהונחת במסוקים שהציב צבא מצרים במערב סיני ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים. המארב נועד לחסום את הציר הצפוני שמוביל אל תעלת סואץ ובכך למנוע את הגעת כוחות המילואים של צה"ל לחזית הקרבות. היה זה המארב הקטלני ביותר לכוחות צה"ל מבין מתקפות הקומנדו המצרי הרבות במהלך המלחמה. זה היה גם הקרב הראשון של חיילי המילואים של צה"ל בחזית זו והקרב הראשון שניהלה במלחמה אוגדה 162.
הנחתת הכוח והצבת המארב
בשעה 17:30 ביום 6 באוקטובר, כשלוש וחצי שעות לאחר פרוץ המלחמה, חדרו כ- 5-6 מסוקי סער מצריים מדגם מיל מי-8 אל צפון-מערב סיני בגובה נמוך מבלי שהבקרה האווירית הישראלית גילתה את חדירתם והנחיתו פלוגת קומנדו מצרית באזור רומני (כ-30 קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ). משימתה של הפלוגה המצרית הייתה לעכב את הגעת כוחות המילואים של צה"ל, שצפוי היה שינועו על הציר, לחזית סיני. במהלך הלילה הפלוגה נעה רגלית כ- 12 קילומטרים מזרחה והתמקמה באזורים שולטים בעומק של עד כ-500 מטר מצפון לכביש רומני-בלוזה, כשברשותה גם נשק נ"ט - טילים מדגם סאגר, רקטות RPG-7 ומטולי SA-7 אחדים נגד מטוסים.
הקרב הראשון
בליל 6 באוקטובר ובוקר 7 באוקטובר 1973 נעו כוחות צה"ל על הציר מבלי שהותקפו על ידי המארב. בין היתר נעו על הציר חפ"ק אוגדה 143 (אוגדת שרון) וכוחות מחטיבת השריון 217 בפיקודו של אלוף-משנה נתן ניר. חטיבה 217 הייתה אחת מחטיבות המילואים של אוגדה 162, בפיקודו של האלוף אברהם אדן. האוגדה התגייסה ביום הקודם ועמדה לקבל מידי אוגדת סיני את האחריות על הגזרה הצפונית של החזית. חטיבה 217 נעה מערבה על גבי מובילי טנקים בציר הצפוני של סיני, המתמשך מאל עריש אל רומני ובלוזה.
בשעה 5:00 לפנות בוקר ירדו מהמובילים בסמוך לרומני טנקי הגדוד הקדמי של החטיבה, גדוד 113 בפיקודו של סגן-אלוף אסף יגורי. הטנקים של הגדוד נעו מערבה על פני המארב המצרי מבלי שהותקפו על ידו. בשעה 5:30, הגיע למקום הגדוד השני, גדוד 142 בפיקוד סא"ל נתן פירעם שני טנקים מובילים ירדו מהמובילים כשני קילומטרים מזרחית למארב ומאחוריהם זחל"ם, משאיות וכלי רכב רכים. משחלפה השיירה באזור המארב פתחה הפלוגה המצרית באש עליו. במכת האש הראשונה נפגעו ועלו באש מספר כלים רכים זחל"ם, משאית וכלים נוספים של הגדוד. בתגובה למכת האש יצאו שני טנקים ונגמ"ש ישראליים שלא נפגעו מהציר צפונה אל מתחם המארב תוך שהם משיבים באש מקלעים אל חיילי המארב המצרי ודורסים חלק מהם. חיילי הקומנדו המצרי ריכזו לעבר הטנקים והנגמ"ש אש נ"ט ורימונים, טיפסו עליהם והצליחו לפגוע בחלק מצוותיהם בין הפצועים המ"פ יצחק בריק. חיילי המארב המצרי שלא נפגעו נותרו במקומם והיו ערוכים להמשך הקרב.
הקרב השני
מפקד החטיבה ניר פקד על גדוד 113, שבינתיים הגיע לבלוזה להסתובב, לשוב אל אזור הקרב ולחסל את המארב המצרי. מפקד האוגדה אדן שמע את הפקודה ברשת הקשר והתנגד לה. הוא סבר שבכך משיגים המצרים את מטרתם – עצירת כוחות המילואים הישראלים מלהגיע לחזית. לדעתו היה מקום להשאיר את ההתגברות על המארב לכוחות האוגדה שהתקרבו למקום הקרב ממזרח, אך לאחר שהסביר לו ניר את ממדי המארב הוא ביטל את התנגדותו.
גדוד 113 שהיה עדיין בהתארגנות וכלל 10 טנקים וזחל"ם תקף את המארב ללא סיוע ארטילרי. בשעה 6:30 לערך הגיע גדוד 113 במטרה "לשטוף" את המארב המצרי אך מיד בתחילת ההסתערות נפגעו מספר טנקים, נהרגו 7 חיילים (בהם הקמב"ץ וקצין האג"ם של הגדוד) ו-12 חיילים נפצעו. חיילי הקומנדו המצרי לחמו ביעילות ושיגרו אמצעי נ"ט רבים. בשלב זה החליט המג"ד אסף יגורי להיערך לקרב מחדש. כיוון שהטנקים של חטיבה 217 התקשו לתמרן בדיונות העמוקות באזור המארב, ביקש המח"ט ניר תגבורת של חיל רגלים. חיילי החרמ"ש של האוגדה טרם הגיעו לחזית. על כן שלח האלוף אדן אל המארב המצרי שני צוותים של סיירת שקד, שהיו ממונעים על גבי שמונה זחל"מים, לאחר שפגש אותם במקרה ליד מפקדת הגזרה הצפונית של צה"ל בבלוזה. לחימת חיילי הסיירת סייעה בחיסול המארב שחייליו הנותרים נמלטו צפונה אל עבר הים. הקרב עם פלוגת הקומנדו המצרית נמשך שלוש שעות שבמהלכן נחסם הציר לתנועה.
פרידייש שאנדור
ביוגרפיה
שאנדור שם קץ לחייו ב-1979 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
ברהובה
בֶרֶהוֹבה (בֶרֶהוֹבוֹ) או בֶרֶגְסַס (באוקראינית: Берегове, בהונגרית: Beregszász, ביידיש: בערעגסאס, בערגסאז, אנגלית: Berehove) היא עיר במערב מחוז זקרפטיה הידוע גם בשם טרנסקרפטיה (Transkarpathia) שבאוקראינה, סמוך לגבול המדינה עם הונגריה. היא יושבת על צומת רכבות ועל גדות נהר קטן בשם ורק (Verke) ולמרגלות ההרים שעל מדרונותיהם נטועים כרמים.
היסטוריה
ברהובה נוסדה במאה ה-11 כמושבה סכסונית. מייסד העיר היה הדוכס למפרט (Duke Lampert), אחיינו של המלך אנדרי ה-I ביילה (Endre I Bejla). בשנת 1247, העניק המלך ביילה הרביעי (Bejla IV) לעיר מעמד של עיר מלוכה. והיא שגשגה בתקופת מלכותם של המלך לודוויג הגדול (Liudvig the Great) והמלכה ארז׳בט (Erzhebet).
במסמכים משנת 1504 היא מוזכרת בשם ברגסס, ונחשבת כעיר מחוז מרכזית במחוז ברגובסקי (Beregovskij area).
בעקבות חוזה סן ז׳רמן, הפכה ברהובה להיות חלק מצ׳כוסלובקיה, ולפני מלחמת העולם השנייה, הועברה למחוז ברג (Bereg) אשר בהונגריה. בשנת 1945, עברו המחוז והעיר בתוכו להיות חלק מאוקראינה.
שם העיר
בשנת 1910, נערך משאל עם מקומי לשינוי שם העיר לברגסס (Beregszasz), הואיל ושמה נקרא כך בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אולם בשנת 1920, שונה בחזרה שם העיר לברהובה. משנת 1946, שם העיר הוא ברגובו.
דמוגרפיה
בשנת 1910 חיו בעיר כ־12,933 תושבים שהתפלגו להונגרים, רותנים, גרמנים ואחרים לפי שפת אם. לפני מלחמת העולם השנייה, כ-10% מתושביה היו אוקראינים תחת שלטון צ׳כוסלובקיה, ונכון לשנת 2013 חיו בעיר כ-25,000 תושבים, מחציתם בעלי זהות אתנית הונגרית, והיתר אוקראינים, צוענים ורוסים. ברהובה היא העיר היחידה במחוז שבה התושבים מהווים רוב הונגרי.
השפה הרשמית במשרדי הממשל בעיר היא הונגרית, על יסוד חוק שחוקק בשנת 2012.
חינוך
בברהובה קיימים מוסדות חינוך שונים: בית ספר תיכון רוסי, שני בתי ספר תיכון אוקראינים, בית ספר תיכון הונגרי, בית ספר מקצועי, ובית ספר לרפואה. בנוסף, קיימים בעיר מכון פדגוגי הונגרי, שני תיאטראות: תיאטרון מקצועי ותיאטרון לחובבים, והפעילות התרבותית בעיר נעשית על ידי בית הספר לאומנויות. כמו כן, מצויים בעיר ארגוני תרבות אזוריים במיוחד של התרבות ההונגרית. ברהובה היא המרכז התרבותי של המיעוט ההונגרי באוקראינה.
תעשייה
בעיר קיימים מספר סוגי תעשייה: תעשיית עץ, מפעלי רהיטים, קרמיקה, ביגוד ומזון, וכן תעשיית יין המתבססת על הכרמים באזור. העיר ידועה במסורת של גידול ענבים וייצור יין.
אקלים
האקלים בעיר הוא אקלים ימי.
תולדות הקהילה היהודית
היישוב היהודי בעיר שנקראה אז ברגסס, הוקם בשנת 1768 והוא כלל ארבע משפחות יהודיות, שרובן הגיעו מפולין. במחצית השנייה של המאה ה-18, החלו היהודים במקום להתגבש ולארגן את מוסדותיהם שהיו מרוכזים במרכז העיר: בית כנסת, בית מדרש, מקווה, משרדי הקהילה, חברה קדישא ועוד.
חוק שוויון הזכויות כלפי היהודים שחוקק במונרכיה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, ומשמעותו הסרת ההגבלות מעליהם הביא לשגשוגה של הקהילה, ועד ראשית מלחמת העולם השנייה הם היוו את עמוד התווך של חיי המסחר והכלכלה בעיר. היהודים עסקו במסחר ומלאכה, אך גם במקצועות חופשיים כמו רפואה, ועריכת דין. בנוסף היו בבעלותם בנקים, מפעלים וטחנות קמח. הם דאגו להקמת מוסדות חינוך יהודיים ותלמודי תורה, ולפעילות של רוב תנועות הנוער הציוניות. ערב מלחמת העולם השנייה (1938), מנתה הקהילה היהודית כ־8,000 איש.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1938, אחרי בוררות וינה הראשונה, הועברה העיר משליטת צ׳כוסלובקיה לשליטת הונגריה, שהייתה בת בריתה של גרמניה הנאצית וחלק ממדינות הציר. הסיפוח להונגריה הביא להטלת גזרות על היהודים, שנועדו להשפיל ולרושש אותם מנכסיהם, ובהמשך בשנת 1941 החלה השמדתם. בתחילה גורשו לפולין מאות יהודים שלא הוכח שהם אזרחי הונגריה, ובשנת 1942 גויסו כמעט כל הגברים היהודים לעבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי. רובם נספו במהלך שירותם כתוצאה מעינויים, קור ורעב. בחודש מרץ שנת 1944, כבשה גרמניה את הונגריה, ובסוף החודש נכנס הגסטאפו לעיר והטיל על הנשארים שהיו בעיקר נשים, זקנים וילדים, גזרות רבות ביניהן עוצר, ענידת הטלאי הצהוב ועוד. חודשיים לאחר מכן (בחודש מאי), גורשו לבית החרושת ללבנים סמוך לתחנת הרכבת, שם הוחזקו בתנאים תת-אנושיים ובאמצע החודש נשלחו 12,000 היהודים, בשלושה משלוחים אל מחנה ההשמדה אושוויץ, שם נִסְפּוּ רובם. רק כ-1,000 יהודים מתושבי העיר, שרדו את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
נכון לשנת 2010 חיים בעיר מעט מאוד יהודים.
אחמד סנג'ר
מועיז אד-דין אחמד סנג'ר בן מלכשאה בן אלפ ארסלאן (ערבית: معز الدين أحمد سنجر بن ملكشاه بن ألب أرسلان), (1084/1086 - 8 במאי 1157) היה סולטאן סלג'וקי, שמשל בין השנים 1118 ל-1153. משוררו המלכותי היה אדיב סאביר.
סנג'ר היה בנו של מלכשאה הראשון ואחרי מותו של אביו ב-1092 השתתף במלחמות הירושה נגד שלושת אחיו מחמוד הראשון, ברכיארוק ומוהמט הראשון ונגד אחיינו מחמוד השני.
מ-1097, שלט סנג'ר במרבית שטחי איראן, ומיקם את בירתו בח'וראסאן. ב-1131 השתלט סנג'ר על בגדאד ולזמן קצר הצליח להחזיק תחת שלטונו אימפריה גדולה כמעט כמו זו של אביו. מרידות של בני משפחתו, ושל מושלים אזוריים שפרקו עול, שמטו שטחים מתחום שליטתו של סנג'ר.
הסולטאן סנג'ר נתפס בידי נומידים טורקמנים ב-1153 והוחזק בשבי עד 1156. הוא נפטר ב-8 במאי 1157. אחרי מותו של סנג'ר שבה הסולטנות הסלג'וקית והתפצלה בין בני המשפחה הסלג'וקית ולעולם לא שבה עוד לגדולתה.
שלום נח ברזובסקי
רבי שלום נח ברזובסקי (י"ד באב תרע"א, 8 באוגוסט 1911 - ז' באב תש"ס, 8 באוגוסט 2000) היה האדמו"ר מסלונים, ולפני כן היה ראש ישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שאותה הקים. מכונה על שם ספריו "נתיבות שלום".
קורות חייו
נולד לרב משה אברהם ברזובסקי, ראש הקהילה בברנוביץ', ולצביה, בתו של הרב אשר וייסשטיין, ראש ישיבת "ענף עץ חיים" בסלונים, שהיה חתנו של רבי הלל ויינברג אחיו של מייסד חסידות סלונים, רבי אברהם וינברג.
למד בישיבת תורת חסד בברנוביץ' שהוקמה והונהגה על ידי רבי אברהם וינברג, ה"בית אברהם", הוא אף מונה לכתוב את תורת רבו ה"בית אברהם". הוסמך על ידי הרב מאיר קרליץ.
היה חברותא של רבי שלמה דוד יהושע וינברג בנו של רבי אברהם. לאחר פטירת אביו עודדו לקבל את האדמו"רות. לימים קבע את יום הירצחו ליום זיכרון לשואה ולקהילות סלונים שנספו בה.
בשנת תרצ"ג (1933) נישא לחוה (תרע"ט -י"א בתשרי תש"ע), בתו של רבי אברהם וינברג, בעל ה"ברכת אברהם". ובשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ והתגורר בטבריה.
לאחר נישואיו לימד בישיבת אור תורה בטבריה, ובשנת ת"ש נקרא לכהן כר"מ בישיבת תומכי תמימים בתל אביב.
בחודש חשוון ה'תש"ב, כשהגיעו ידיעות על המתחולל באירופה, אמר: "אם אין בידינו להציל את הגופים הבה נציל את הרוח", והקים את ישיבת בית אברהם שבראשה עמד (עד שהתמנה לאדמו"ר), במשך 39 שנים.
בב' באייר ה'תשמ"א הוכתר לאדמו"ר בחיי חמיו.
עמד בנשיאות החינוך העצמאי וועד הישיבות והיה חבר במועצת גדולי התורה. בשנות השמונים נמנע ליטול חלק במחלוקת בין הליטאים לחסידים ופרש ממועצת גדולי התורה. בשנת תשמ"ט כשהוקמה מפלגת דגל התורה הליטאית לא התערב בבחירות והורה לחסידיו: "המשכיל בעת ההיא ידום". שימש כנשיא ישיבת אופקים.
התנגד למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים. לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים נשא דרשה על חובת ההודאה לה' על נס ההצלה ועל הטובה שהחזיר ה' ליד ישראל את הכותל המערבי (בחסידות סלונים לא אומרים תחנון ביום ירושלים בעקבות הוראתו).
נפטר בז' באב תש"ס (8 באוגוסט 2000), ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
צאצאיו
בניו: בנותיו:
ספריו
כתב את ספרי "נתיבות שלום"-7 כרכים.
הוציא לאור את ספרי אדמו"רי סלונים, וכתב בהם הקדמות על קורותיהם ושיטתם של האדמו"רים: "באר אברהם", "דברי שמואל", "בית אברהם" ו"זיכרון קדוש", שעליו כתב מאמר הקדמה בשם "בסוד קדושים" על השואה בראי החסידות וכן צירף לו בשם "סיום התקופה" - מאמרי זיכרון לקהילת סלונים בברנוביץ'.
ריקארדו קרבאליו
ריקארדו אלברטו סילביירה קרבאליו (בפורטוגזית: Ricardo Alberto Silveira Carvalho, נולד ב-18 במאי 1978) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם. ייצג את נבחרת פורטוגל במונדיאל 2006 ו-2010 וביורו 2004, 2008 ו-2016.
את הקריירה המקצועית שלו ככדורגלן החל בשנת 1998 בקבוצת פורטו, עמה זכה בגביע אופ"א בשנת 2003 ובליגת האלופות בשנת 2004.
ב-2004 נבחר על ידי אופ"א לבלם הטוב ביותר בליגת האלופות לשנת 2003. בשנת 2005, לאחר מאבק ממושך על שירותיו בין צ'לסי לבין ריאל מדריד, הצטרף לבסוף קרבאליו לשורותיה של צ'לסי תמורת 19,850,000 לירות שטרלינג יחד עם מאמנו בפורטו, ז'וזה מוריניו. ב-10 באוגוסט 2010 חתם קרבאליו במועדון הכדורגל ריאל מדריד תמורת שמונה מיליון לירות שטרלינג. בשנת 2011 פרש קראבליו מנבחרת פורטוגל לאחר שרשם בה 75 הופעות וכבש 4 שערים, ובשנת 2014 חזר לנבחרת. בעונת עבר בהעברה חופשית למונקו. ב-7 בינואר 2017 חתם בשנגחאי SIPG הסינית.
הילו
הילו (באנגלית: Hilo) היא עיר חוף במזרח האי הוואי שבמדינת הוואי שבארצות הברית. העיר היא היישוב הגדול ביותר באי הוואי והיישוב השני בגודלו במדינת הוואי.
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 חיו בעיר כ-40,759 איש. העיר היא גם מרכז המחוז הוואי. העיר ממוקמת ליד שני הרי געש גדולים מאונה לואה ומאונה קיאה. בהילו ממוקמת "אוניברסיטת הוואי שבהילו". בעיר מתקיים גם פסטיבל מריי מונרך לזכר המלך דיוד קאלאקואה. בעיר גם נמצא נמל התעופה הראשי באי - "נמל תעופה בינלאומי הילו".
העיר נפגעה בעבר מספר פעמים מגלי צונאמי. ב-1949 נספו 160 איש כתוצאה מגל שהגיע מכיוון האיים האלאוטיים וב-1960 נספו 61 איש כתוצאה מגל צונאמי שנגרם על ידי רעידת האדמה הגדולה בצ'ילה.
Maps (שיר של מארון 5)
Maps (בעברית: מפות) הוא שיר של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5. השיר יצא לאור ב-16 ביוני 2014 כסינגל הראשון מאלבום האולפן החמישי של הלהקה "V". השיר מדבר על חיפוש אחר אהבה שאבדה. בפזמון שר אדם לוין סולן הלהקה "כל הדרכים שלקחת הובילו אליי / לכן אני עוקב אחרי המפה שמובילה אלייך". הלהקה הופיעה לראשונה עם השיר ב-Bowery Ballroom שבניו יורק ב-20 ביוני 2014.
הקליפ לשיר, שמבוסס על הסרט "ממנטו", שודר לראשונה בערוצי המוזיקה MTV ו-VH1 ב-1 ביולי 2014. הקליפ נוהל על ידי פיטר ברג וצולם ב-12 ביוני, כחודש לפני פרסומו.
חוק המספרים הקטנים
החוק הראשון קובע ש"אין מספיק מספרים קטנים כדי לעמוד בכל הציפיות שלנו", רוצה לומר - יש תופעות המוכרות לנו ממערכות גדולות, שהיו צריכות לכאורה להתרחש כבר במערכות קטנות, אבל אינן מתרחשות שם מסיבות שנדמות אקראיות.
החוק השני קובע ש"לפעמים נראה שמספרים שווים זה לזה, כשהם לא". בין הדוגמאות לחוק זה מונה גאי את השאלה הבאה: לכמה פרוסות אפשר לחלק עוגה עגולה, אם מותר לחבר בחיתוך מספר קבוע של נקודות על ההיקף? אם נתונה נקודה אחת אז אין חותכים כלל, והעוגה מהווה פרוסה אחת. בחיבור שתי נקודות (בחיתוך אחד) העוגה מתחלקת כמובן לשתי פרוסות. בחיבור שלוש נקודות (בשלושה קווים) העוגה מתחלקת לארבע פרוסות, בחיבור ארבע נקודות (בשישה חיתוכים) העוגה מתחלקת לשמונה פרוסות. בחיבור חמש נקודות העוגה מתחלקת ל-16. עד כאן קיבלנו 1,2,4,8,16 פרוסות, ואולי טבעי לנחש שמדובר בחזקות שתיים, ושבחיבור שש נקודות אפשר יהיה לקבל 32 פרוסות. מתברר שזה לא נכון: מספר הפרוסות המתקבלות מחיבור n נקודות שווה ל-, ולא ל- \ 2^{n-1}.
דוגמה אחרת שמביא גאי עוסקת במספרי פיבונאצ'י: הערכים, לאחר עיגול כלפי מעלה, הם עשרת המספרים הראשונים בסדרת פיבונאצ'י: 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, אולם המספר הבא בסדרה הוא 91, בעוד שהמספר הבא בסדרת פיבונאצ'י הוא 89.
נמלטים (סדרת טלוויזיה, 2010)
"נמלטים" (ברוסית: Побег; מילולית: "הבריחה") היא סדרת טלוויזיה רוסית, המהווה לגרסה רוסית ולעיבוד של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "נמלטים".
הסדרה שודרה במשך שתי עונות בערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית בשנים 2010–2012.
עונה 1
שני אחים, קיריל ואלכסיי – בעבר ילדים בבית יתומים; אביהם נטש אותם בילדותם ואמם מתה. האח הגדול קיריל פאנין, מנסה ככל יכולתו לתת חסות לאחיו הצעיר, אלכסיי צ'רנוב. כבוגר בית ספר מקצועי, הוא מנסה ונוטל הלוואה על סך $25,000, במסווה של ירושה מהאב ומשלם את שכר הלימוד של אחיו באוניברסיטה. על רקע בעיות בחייו וחוסר היציבות ואיבוד משרות תדיר פאנין נאלץ להרוג אדם שמסתבר כשר האוצר אנדריי מצנקו.
כדי להיפטר מקיריל, מארגני הרצח מתבררים כבעלי קשרים בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ומנסים לארגן ביטול ההקפאה על עונש מוות, כך שיוטל עונש מוות על פשעי "פדופיליה" ו"טרור" וקיריל פאנין נידון למוות, בזריקה קטלנית.
אלכסיי צ'רנוב תחילה מסרב להאמין בחפות אחיו אבל אחרי מפגש עם עורכת הדין סבטלנה דונאייבה הוא נחוש להוציא את אחיו מהכלא הזה, לאחר שהוא מבין שהאח לא ביצע את הפשע.
אלכסיי עובד בחברת בנייה כמהנדס וכשהחברה שלו מקבלת חוזה לשיפוץ מתקן הכליאה מספר 24 שבו נמצא אחיו, קיריל, הוא מחליט לנצל את ההזדמנות ומקבל גישה לתוכניות הכלא ומחליט לקעקע אותם על גופו. כדי להיכלא בכלא שבו אחיו יושב הוא מבצע שוד בנק. כשהוא רוקח תוכנית מבריקה שכוללת בניית מערכות יחסים עם שאר האסירים, הוא מנסה להציל את אחיו.
במהלך הסדרה, מתברר כי את רצח שר האוצר מצנקו, יזמה אשתו של חבר הפרלמנט קוצ'טקוב (שמשתפת פעולה עם ארגוני פשיעה בינלאומיים) והיא רוקחת מזימה, שמטרתה לקדם את בעלה כמועמד לתפקיד נשיא רוסיה תוך סילוק אויבים אפשריים.
עונה 2
אלכסיי וקיריל מצליחים להימלט מהכלא כשרודף אותם מייג'ור בלנקו. יחד איתם רודפים אותם גם אנשי ארגון חשאי בשם מחלקת המבצעים המיוחדים, OSO – משרד מיוחד בראשות קצין בשם אלכסנדר מקאנין.
אשתו של קוצ'טקוב מקבלת לידיה הנחיות מאדם בשם לפטנדר שמבקש להושיב על כס הנשיאות אדם הנאמן לו. עורכת הדין סבטלנה מוצאת את מצנקו בבית שבו היה עצור בהוראות קוצ'טקובה ומה שלמעשה מסיר כל אחריות פלילית מקיריל, היא מנסה לשכנע אותו להעיד לטובת קיריל פאנין, אך זה נהרג.
קיריל ואלכסיי בורחים למחוז קרסנודאר ומנסים להגיש סיוע לבנו של קיריל, מקסים, שנמצא בכלא ולמצוא יהלומים שהובטחו להם בכלא על ידי אחד האסירים. במהלך המשפט, אלכסיי וקיריל מנסים להבריח את מקסים אך מקאנין מפריע להם.
ביקורת
על פי המבקרים, הסדרה הרוסית הייתה ניסיון כושל ליצור עלילה מקורית בהתבסס על סדרת הטלוויזיה האמריקאית. עם זאת, רבים שיבחו את העלילה שנוצרה על ידי פול שרינג ומוניקה מייסר (ומופיעים בכתוביות הפתיחה כיוצרים וכותבי התסריט), בתור אחד מהיתרונות הבודדים של הסדרה.
המבקרים ביקרו את איכות המשחק של רוב השחקנים ויכולתם המוגבלת לעבד את תמונת הדמויות הססגוניות, מהגרסה האמריקאית.
נונו אספריטו סנטו
נונו הרלנדר סימואש אספיריטו סנטו (בפורטוגזית: Nuno Herlander Simões Espírito Santo; נולד ב-25 בינואר 1974 בסאו טומה), הידוע בפשטות בשם נונו, הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל פורטוגלי המאמן את קבוצת אל איתיחאד. כשחקן שיחק בעמדת השוער.
קריירה
במהלך שמונה שנותיו כשחקן מקצועי, הוא התפרסם בספרד, שם שיחק בשלוש קבוצות שונות במשך חמש שנים. מאוחר יותר הוא שיחק מספר מועט של משחקים בקבוצת פורטו במולדתו, בדינמו מוסקבה, ברוסיה ושוב בפורטו ובאווש שבליגה הפורטוגלית. הוא נכלל בסגל נבחרת פורטוגל בכדורגל עד גיל 21 ושותף בשלושה משחקים רשמיים.
בעת ששיחק בעונת בקבוצת מרידה בליגה הספרדית השנייה בכדורגל, הוא זכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה.
ב-2012 מונה סנטו למאמן הקבוצה הפורטוגלית ריו אבה והוביל אותה בעונת 2013/2014 למשחקי הגמר של הגביע הפורטוגלי ושל גביע הליגה הפורטוגלית. ב-2014 עבר לאמן את ולנסיה בליגת העל הספרדית, ב-2016 אימן את פורטו ובתחילת 2017 הוחתם במועדון האנגלי וולבס. את עונת 18–2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לפרמייר ליג לאחר היעדרות של שבע שנים. את עונות 19–2018 ו-20–2019 בפרמייר ליג סיימה וולבס במקום השביעי.
בספטמבר 2020 חתמו סנטו ווולברהמפטון וונדררס על הארכת חוזהו כמאמן הקבוצה לשלוש שנים נוספות.
לקראת סוף עונת 2020/2021 ולאחר שלא השיגו את מטרותיהם, וולבס וסנטו הסכימו בהסכמה הדדית על עזיבת הקבוצה, לאחר ארבע שנים.
ב-4 ביולי 2022 מונה למאמנה של אל-איתיחאד מהליגה הסעודית.
חיית בר
מספר חיות בעלות התאקלמות מהירה אף חיים ביישובים כמו כפרים ואף בערים הגדולות. חיות בר אלה יכולות להשתלב ברחובות העיר ולהפוך לקבועים בה בעוד אחרים רק מהגרים אליה לזמן קצר או חולפים בה. חיות אלה יכולות לעיתים להגיע לעימותים עם בני אדם וחיות מבויתות ואף לפגוע בהם. במקרים מעטים נוצר קשר של חיית בר עם האדם, מה שמוביל לאילופם בידי האדם ולעיתים אף לביותם (למשל של שועלים).
סכנת הכחדה
מינים רבים החיים בטבע מצויים בסכנת הכחדה, העלולה להסתיים בהכחדתם המוחלטת. ישנן סיבות רבות לסכנת ההכחדה, חלקן טבעיות וחלקן נובעות מפעילות האדם הכוללת ציד ודיג, פגיעה בבתי הגידול השונים באופן ישיר (בירוא יערות, שריפות מכוונות, זיהום מים) ובאופן עקיף (פעולות ההתחממות הגלובלית הממיסה קרחונים). בנוסף, הבאת מינים פולשים גם משנה את הסביבה אליה הובאו ולעיתים אלו מכחידים לחלוטין מינים מקומיים (נוסף על מינים מתפרצים המשגשגים בידי האדם וגורמים לפגיעה במינים אחרים), נוסף להפצת מחלות וזיהומים.
מספר חיות נכחדו בטבע וקיימים רק בשביה, כך שהם לא חיות בר מלאות. עם זאת גרעיני רבייה יכולים להשיב אותם לטבע כשהם משתקמים.
עימותים עם האדם
חיות בר רבות מתקיימות בקרבה יחסית לאדם מה שמוביל לעימותים תכופים, לרוב לטובת האדם. עם זאת גם בעלי חיים יכולים לתקוף ולפגוע באדם, לטרוף חיות בית, לפגוע במזון חקלאי ולהעביר מחלות. בעשורים האחרונים חלה עלייה רבה בעימותים הללו בין השאר עקב הגידול באוכלוסייה ועקב הפגיעה בבתי גידול טבעיים למטרות שימוש בקרקע. במספר מקרים בעלי חיים נכחדו לחלוטין עקב העימותים התכופים, אף שמספר חיות הצליחו להסתגל אליהם.
לבנון הירקון
לַבְנוּן הירקון (שם מדעי: Acanthobrama telavivensis, 'לַבְנוּן תל אביב') הוא מין דג מים מתוקים השייך למשפחת הקרפיוניים. המין הוגדר ב-1973 על ידי מנחם גורן, לב פישלזון ואתלווין טרוואבאס (Ethelwynn Trewavas). לבנון הירקון הוא מין אנדמי לישראל. עד לפני כ-50 שנים היה נפוץ במערכת נחלי החוף של ארץ ישראל, אולם בשנות ה-50 וה-60 חלה ירידה חדה במספריו, וכיום הוא נמצא על סף הכחדה.
תיאור
זהו דג קטן: אורכו עד 120 מילימטרים. צבעו אפור-כסוף, וקשקשיו קטנים. הוא נוהג לשחות סמוך לקרקעית הנחל. הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים ומאצות. עונת הרבייה שלו היא בין החודשים מרץ לאוגוסט. את ביציו הוא נוהג להטיל על אבנים או על צמחים שבנחל.
שיקום המין
בקיץ 1999 נחנך פרויקט לשיקום אוכלוסיית הדג, בשל התייבשות קטעים נרחבים מהנחל. הפרויקט החל ביזמת ד"ר מנחם גורן מאוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם רשות נחל הירקון, הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ורשות הטבע והגנים. הצלחת הפרויקט הייתה חלקית: הדגים שרדו וגדלו, אך לא העמידו דור חדש. ממצאי מחקר שהתקיים במעבדה האיכטיולוגית שבאוניברסיטת תל אביב הביאו לתכנון מערך החזרה חדש שבנבחן בשטח בפרק הירקון. בדצמבר 2005 נחנכה לצד הירקון בריכה המשמשת כמערכת חצי טבעית, מימיה מי הירקון, אך תנאיה מבוקרים – היא אינה מאפשרת יציאת לבנונים לנחל או חדירה של מיני דגים מן הנחל לבריכה. ממצאי המחקר במעבדה תוצאות הבדיקה בבריכת הלבנונים יושמו במספר שמורות טבע ובמהלך השנים שוחררו למערכות מהונדסות אלה אלפי דגי לבנון. כיום הוא מוגדר כבמצב שימור פגיע.
בסקר שנערך בשנת 2016 נמצא כי הדג שב למרבית חלקי הירקון.
מיינסטרים
מיינסטרים (מאנגלית: Mainstream; בעברית: זרם מרכזי, ולרוב בצורה המיודעת: הזרם המרכזי), היא הנטייה הדומיננטית בכל תחום (מדעי, תרבותי, וכו') במשך תקופת זמן מסוימת של רוב הציבור. לעיתים קרובות מונח זה מתייחס לכל הטרנדים התרבותיים העכשוויים בתחומי האומנויות, המוזיקה, הקולנוע והספרות לעומת התרבויות האלטרנטיביות למיניהן. המיינסטרים יכול להיתפס בעיני אנשים אניני טעם ובעלי טעם מיוחד כקיטש אשר כולם אוהבים באופן אוטומטי, המסמל טעם רדוד ורגיל ללא ייחוד כלשהו.
בתרבות ובאומנות
המונח משמש לרוב בהקשר אומנותי כדי לתאר את העבודות אשר הצליחו להגיע בקלות יחסית לציבור נרחב באמצעות עלויות הפקה ושיווק גבוהות. דוגמה טובה לכך היא מוזיקת פופ מיינסטרימית אשר מופקת מראש במטרה למקסם מכירות ורווחים. לעיתים אומנות מיינסטרימית נקשרת עם אומנות שאיננה איכותית וייחודית אשר מטרתה העיקרית, אם לא הבלעדית, היא רווח כספי, ולא הבעת יצירתיות בדרכים מקוריות.
בסוציולוגיה, הדחף להשתייך למיינסטרים דרך פעולות כמו לחץ חברתי כופה על היחידים בחברה לקבל את מוסכמותיה.
בחינוך
הבאת תלמידים עם צרכים מיוחדים ושילובם בזרם החינוך המרכזי הן על ידי שילוב בכיתות רגילות והן על ידי הקצאת כיתות ייחודיות לתלמידים עם צרכים דומים. עקרון השילוב של תלמידים בעלי צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל מדגיש את זכותם לחוות חיים רגילים, ללמוד בבית ספר הקרוב למקום מגוריהם ולקבל השכלה בסביבה הכי פחות מגבילה.
משפט הגבול המרכזי
משפט הגבול המרכזי (באנגלית: Central Limit Theorem או בקיצור CLT) הוא משפט יסודי בתורת ההסתברות, העוסק בהתפלגות הגבולית של הממוצע המצטבר של סדרת משתנים מקריים. המשפט קובע שתחת תנאים מסוימים, התפלגות הממוצע של סדרת משתנים מקריים בלתי תלויים מתקרבת להתפלגות נורמלית לאחר תקנון מסוים, גם כאשר המשתנים עצמם אינם מתפלגים נורמלית.
הוא הוכח לראשונה על ידי המתמטיקאי הצרפתי אברהם דה מואבר בשנת 1733. עם זאת, המשפט שוכלל מאוחר יותר על ידי מתמטיקאים אחרים, ביניהם קרל פרידריך גאוס ופייר-סימון לפלס, אשר תרמו תרומה משמעותית לפיתוח המשפט.
בעזרת המשפט, ניתן להסביר את השכיחות הגבוהה של ההתפלגות הנורמלית בתחומים רבים: מאחר שרבים מהערכים הנמדדים בטבע מורכבים למעשה מסכום מספר רב של אירועים אקראיים, וממשפט הגבול המרכזי נובע שהם יתפלגו נורמלית (לפחות בקירוב). כמו כן, המשפט מאפשר שימוש בטכניקות שפותחו תחת הנחת נורמליות על התפלגות של משתנה מקרי, גם כאשר הוא אינו מתפלג נורמלית. את המשפט הכללי הוכיח אלכסנדר ליאפונוב.
תוצאת המשפט יכולה להיות מוסברת דרך העובדה שההתפלגות הנורמלית היא בעלת אנטרופיה מקסימלית מבין כל ההתפלגויות בעלות שונות נתונה. אם כך, כשבמערכת מצטברת אנטרופיה והממוצע מנורמל כך שהשונות נותרת קבועה, סביר לצפות שההתפלגות תשאף דווקא להתפלגות הנורמלית.
הגרסה החלשה
תהי סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי אותה התפלגות, שיש לה תוחלת \mu ושונות \sigma^2. נסמן ב- את הממוצע. לפי החוק החזק של המספרים הגדולים, הגבול של הסדרה הוא אפס (בהסתברות 1). משפט הגבול המרכזי מספק מידע מפורט בהרבה: סדרת המשתנים המקריים מתכנסת בהתפלגות אל ההתפלגות הנורמלית הסטנדרטית: , כאשר.
הגרסה החזקה
תהי סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים, המקיימת:
נסמן. אם , אז סדרת המשתנים המקריים מתכנסת בהתפלגות אל ההתפלגות הנורמלית הסטנדרטית.
דוגמה
נראה כיצד ממשפט הגבול המרכזי נובע כי אם – במילים: המשתנה X מתפלג בינומית – אז כאשר n גדול מתקיים, כלומר X מתפלג בקירוב כמו משתנה נורמלי עם תוחלת np ושונות npq, כאשר p + q = 1 ו-0<p,q<1.
ניתן לראות משתנה בינומי X כסכום סדרת משתנים מקריים Y שכל אחד מהם מקבל 1 בהסתברות p ואחרת מקבל 0 (ניסויי ברנולי). התוחלת של משתנה כזה היא \mu=p והשונות שלו היא pq. לכן, כאשר n גדול, נובע ממשפט הגבול המרכזי:
כאשר.
בתורת ההסתברות
בספרות יש מספר דוגמאות מעניינות ושימושיות ויישומים הקשורים למשפט הגבול המרכזי. מקור אחד מציין את הדוגמאות הבאות:
מנקודת מבט אחרת, משפט הגבול המרכזי מסביר את ההופעה התדירה של "עקומת הפעמון" בהערכות צפיפות המופעלות על מידע מהעולם האמיתי. במקרים כמו רעש אלקטרוני, ציוני מבחן וכו', נוכל בדרך כלל להתייחס לתצפית בודדת כממוצע ממושקל של מספר רב של גורמים קטנים. אם נשתמש בהכללות של משפט הגבול המרכזי נוכל לראות שזה לרוב יניב (אך לא תמיד) התפלגות סופית שהיא בערך נורמלית.
באופן כללי, ככל שתצפית היא יותר כמו סכום של משתנים מקריים בלתי תלויים עם השפעה זהה על התוצאה, היא מתאפיינת ביותר "נורמליות". זה מצדיק את השימוש הנפוץ בהתפלגות זו כדי להשלים את ההשפעה של משתנים מקריים שלא נצפו במודלים כמו במודל הליניארי.
בסטטיסטיקה
בטכניקות של בדיקת השערות, מבחן סטטיסטי מנסה להפריד בין שתי התפלגויות: בין ההתפלגות תחת השערת האפס, קרי ההשערה הקודמת למבחן, לבין התפלגות אחרת. לשם כך דוגם החוקר מספר תצפיות מהאוכלוסייה שהוא בוחן, ומחשב את סטטיסטי ערך ה-p (באנגלית: p-value) של התוצאה. אם לא סביר כי הסטטיסטי יצא מההתפלגות של השערת האפס (ברמת המובהקות שנקבעה מראש), החוקר דוחה את השערה זו.
לרוב, התכונה באוכלוסייה אותה מבצע המבחן בוחן אינה מתפלגת נורמלית, אך באמצעות שימוש במשפט הגבול המרכזי הוא יודע שאם הסטטיסטי הוא ממוצע של אותה התכונה, ומתקיימות שאר ההנחות הנדרשות לשם הפעלת המשפט על אותה התכונה, אזי הוא יכול להניח כי עם מספיק תצפיות הסטטיסטי יתפלג נורמלית. בכך הוא יכול להשוות אנליטית את הממוצע אותו דגם להסתברות שאותו ממוצע ייצא תחת התפלגות נורמלית. למבחן סטטיסטי שכזה, שיודע את השונות לאותה תכונה באוכלוסייה קוראים מבחן Z.
מחוץ לתורת ההסתברות
למשפטי גבול בתורת ההסתברות יש יישומים גם מחוץ לתורת ההסתברות.
למשל, בעזרת משפט הגבול המרכזי ניתן לחשב את הגבול.
כדי לעשות זאת, לוקחים משתנים מקריים בלתי תלויים המתפלגים אחיד בקטע [-1,1] (עם מידת לבג). כל משתנה כזה הוא בעל תוחלת אפס ושונות. משתנים אלו "מייצגים" את המשתנים במרחב האוקלידי ולכן הם בלתי תלויים. אם כן האינטגרל שווה לתוחלת של המ"מ.
לפי משפט הגבול המרכזי, מתקיים. כעת, ניתן להסיק מהמשפט גם התכנסות חלשה (ולמעשה התנאי שקול להתכנסות בהתפלגות) - כלומר, לכל פונקציה רציפה וחסומה f מתקיים ; במקרה שלנו, \cos היא רציפה וחסומה, ולכן הגבול שווה ל-
( היא הפונקציה האופיינית של Z).
דוברובניק
דוברובניק (בקרואטית: Dubrovnik; ; בלטינית: Rausium ואחר-כך Ragusium; באיטלקית: Ragusa) היא עיר עתיקה, נמל לחוף הים האדריאטי ומרכז תיירותי פופולרי בדרום דלמטיה שבקרואטיה. העיר, שהייתה בעבר עיר-מדינה עצמאית ויריבתה של הרפובליקה של ונציה, משמשת כיום כבירת מחוז דוברובניק-נרטבה (Dubrovačko-neretvanska županija) ומושב של דיוקסיה קתולית. העיר חרתה על דגלה את הסיסמה "LIBERTAS" (חירות), וזכתה בכינוי "פנינת הים האדריאטי".
אטימולוגיה
שמה הנוכחי של העיר בא מהמילה הסלאבית "Dubrava" (חורש) שמקורה במילה הסלאבית העתיקה "Dub" (עץ אלון או חורשת עצי אלון), וזאת על שם דוברבה, כפר קטן ששוכן על הגבעות שמצפון לעיר העתיקה של דוברובניק, שנקראה באותה עת בשם רגוזה. גם כשרגוזה פרשה את חסותה על דוברבה, המשיכו תושבי דוברבה להשתמש בשמו הישן של הכפר, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפך שם זה לשמה הרשמי של העיר כולה.
עד מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר "רגוזה", שמה באיטלקית גם כיום. שם זה התפתח מהשורש היווני "xau" שמשמעותו "אסון" או "מורד" (ויש האומרים מהמילה היוונית ל"סלע"). ממילה זו בא השם הלטיני "לאוס" (Laus) או "לאוסה" (Lausa) שהתגלגל ל"לאוסיום" (Lausium), "ראוסיום" (Rausium), "רגוסיום" (Ragusium) ולבסוף "רגוזה" (Ragusa).
גאוגרפיה ואקלים
בדוברובניק שורר אקלים ים תיכוני עשיר במשקעים - כ-1,250 מ"מ בממוצע בשנה, היורדים בעיקר בחודשי החורף. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 9 מעלות צלזיוס בחורף ל-25 מעלות צלזיוס בקיץ.
מייסוד העיר עד התקופה הוונציאנית (1205)
העיר נוסדה בתחילת המאה ה-7, לאחר ששבטים סלאבים ואווארים הרסו את העיר הרומית אפידאורום (Epidaurum) אשר שכנה כ-15 ק"מ דרומית מזרחית לדוברובניק, במקום בו נמצאת כיום צאבטט (Cavtat, איטלקית Ragusavecchia - "רגוזה העתיקה"). חלק מניצולי העיר הקימו את הכפר לאוס או לאוסה (Lausa) באתר שבו שוכנת כיום דוברובניק. לפי סברה אחרת חרבה אפידאורום לראשונה בידי הגותים כבר בשנת 265, והיישוב החדש קם במאה ה-3, מאות שנים לפני שאפידאורום חרבה באופן מוחלט.
הכפר החדש הוקם על אי זעיר, שמאוחר יותר חובר ליבשה וכיום נמצא בתחומי העיר העתיקה של דוברובניק, ויש האומרים כי היה זה חצי אי. המיקום החדש העניק הגנה מסוימת לתושביו, אך בשל כך שלא הייתה בו כמעט אדמה פורייה, והתושבים נאלצו להגיע לעיתים קרובות אל היבשה שמעבר למצר הים, תמורת תשלום מסים לקרואטים שהחלו ליישב את החוף סמוך לגבעת סרג' (Srđ). שני היישובים אוחדו לבסוף במאה ה-12, והמצר שחצץ ביניהם יובש והיה לרחובה הראשי של העיר העתיקה של דוברובניק - "פלאצה" או "סטראדון" (Placa או Stradun).
הסרצנים שמו מצור על העיר במשך 15 חודשים, בין השנים 866 ו-867. המצור נפסק בהתערבותו של הקיסר הביזנטי בזיליוס הראשון, והעיר עברה לחסותה של האימפריה הביזנטית. עם היחלשותה של האימפריה, החלה הרפובליקה של ונציה לראות ברגוזה איום לשליטתה באזור. ניסיונה הראשון של ונציה לכבוש את העיר בשנת 948 כשל. התושבים ייחסו את הצלחתם להגנתו של בלזיוס הקדוש (Sveti Vlaho) שהיה לקדוש הפטרון של העיר ומאז התנוססה דמותו על דגלה.
בשנת 1050 הרחיבה העיר את תחומיה אל נמל גרוז' ועד זאטון, כ-16 ק"מ מצפון לה, וב-1191 זכו סוחריה בזכות לסחור באופן חופשי בכל תחומי האימפריה הביזנטית. זכויות דומות הוענקו להם בסוף המאה ה-12 גם על ידי סרביה ובוסניה והרצגובינה, ואלה מראות על חשיבותה של העיר כמרכז מסחרי. בתקופה זו נזכרה העיר לראשונה בשם דוברובניק.
תחת שלטון ונציה
ב-1205, לאחר מסע הצלב הרביעי, עברה רגוזה לשליטתה של ונציה. העיר הייתה למקור חשוב לצרכיה המסחריים של ונציה וסחורה שהגיעה מרגוזה לוונציה הייתה פטורה ממכס. ונציה הגנה על רגוזה מפני שכניה ובתמורה הייתה העיר לבסיס העיקרי של התנועה הימית הוונציאנית בדרומו של הים האדריאטי. ב-1272 חוקקה העיר את חוקיה הראשונים ששילבו בין המשפט הרומי ובין מנהגי המקום. שירותים רפואיים הונהגו ב-1301, ובית המרקחת הראשון שנפתח ב-1317 עדיין פעיל. בית אבות הוקם בשנת 1347, בית חולים בתנאי הסגר נפתח על האי לופוד ב-1377, ובית יתומים החל לפעול ב-1432. רגוזה החלה להתפשט ובמאה ה-13 השתלטה על האי לסטובו. ב-1333 קנתה העיר את חצי האי פליישץ (Pelješac) מסרביה, וב-1345 פרשה את שליטתה על האי מלייט. בשנת 1348 פקד המוות השחור את העיר.
תקופת העצמאות
בשנת 1358 נאלצה ונציה לוותר על כל דרישותיה בדלמטיה בעקבות הסכם זאדר, וב-27 ביוני 1358 נחתם בווישגראד בהונגריה הסכם בין לאיוש הראשון מלך הונגריה והארכיבישוף ג'ובאני סראקה (Giovanni Saraca), ולפיו תוכר ריבונותה של הונגריה בעיר, אך האצולה המקומית תמשיך לשלוט בה אגב התערבות מינימלית. בכך קמה בעצם "הרפובליקה של רגוזה" (Respublica Ragusina, קרואטית Dubrovačka Republika).
חוקת הרפובליקה הייתה מעמדית והאוכלוסייה התפלגה לשלוש קבוצות: האצולה שהחזיקה בכל הסמכויות הממשיות, האזרחים שהורשו לשאת בתפקידים זוטרים, ובעלי המלאכה או הפלבאים שהורחקו מכל שדרות השלטון. נישואים בין-מעמדיים היו אסורים ומשפחות האצולה התחתנו בינן לבין עצמן, כשנישואים בין קרובי משפחה בדרגה שלישית או רביעית היו נפוצים. מבנה המשטר היה דומה לזה הוונציאני. ראש המדינה היה הרקטור (Rettore) בתקופה הוונציאנית, או הדוכס לאחר 1358, והוא התחלף אחת לחודש. לפי מסמך ארכיוני כיהנו, בין 1440 ל-1860, לא פחות מ-4,397 דוכסים. יחד עם 11 ואחר כך שבעת חברי "האספה הקטנה" (Consilium Minus) שנבחרו אחת לשנה, החזיק הרקטור או הדוכס בסמכויות הביצועיות. האספה הגדולה (Consilium Maior) כללה את כל בני האצולה מעל גיל 18, והסנאט (Consilium rogatorum) ובו 45 חברים מכל משפחות האצולה, היה מעין רשות מייעצת. הדוכס, או רקטור, התגורר ועבד בארמון הרקטור בתקופת כהונתו, אך בני משפחתו המשיכו להתגורר במעונם הקבוע.
תחת החסות העות'מאנית
ב-1458 חתמה הרפובליקה של רגוזה הסכם עם האימפריה העות'מאנית לפיו תשלם הראשונה מס לסולטאן ואף נקבע כי שליח יביאו ב-1 בנובמבר בכל שנה. מאוחר יותר, ב-1481, באה העיר תחת חסות מלאה של העות'מאנים, אך שמרה על עצמאותה בכל מובן אחר, ובכלל זה הייתה רשאית להתקשר בחוזים עם מדינות זרות ואוניותיה היו רשאיות לשוט תחת דגל הרפובליקה. הכפיפות לעות'מאנים נשאה עימה הקלות מס וזכויות סחר מיוחדות בתחומי האימפריה, והרפובליקה ניהלה את קשרי המסחר של האימפריה בים האדריאטי. לסוחרי רגוזה ניתנה הרשות לשוט בים השחור, זכות שהייתה חסומה בפני סוחרים זרים אחרים, והאימפריה תמכה ברגוזה במחלוקות בינה לבין ונציה. העיר ישבה על ציר המסחר היבשתי שבין פירנצה ובורסה, ובנמל רגוזה הועמסה הסחורה שהגיעה מטורקיה על אוניות על מנת לחצות את האדריאטי, ולהמשיך את דרכה בדרך היבשה עד פירנצה. חשיבותה של העיר לעות'מאנים הייתה רבה ונבעה, בין היתר, מכך שבאמצעותה סחרה האימפריה עם מדינות שעימן הייתה במצב של מלחמה. בתקופה זו הגיעה הרפובליקה לשיא פריחתה.
משקיעת הרפובליקה עד עצמאות קרואטיה
בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 התהדקו יחסי רגוזה וצרפת, אשר העניקה לה לראשונה זכויות סחר. גדודים קרואטים שירתו בצבאו של לואי השלושה עשר מלך צרפת ונקראו "Croates". החיילים הקרואטים נהגו לענוד צעיף צבעוני סביב צווארם, ובשל כך השתרש שמם והיה למילה הצרפתית לעניבה ("Cravate"). עם זאת, עם התגליות הפורטוגזיות, שפתחו דרכי מסחר חדשות, הוסט סחר התבלינים מהים התיכון, והמסחר הימי באזור נקלע למשבר אשר סימן את שקיעתן של הרפובליקה של רגוזה ושל ונציה. מכה קשה ניחתה על העיר ביום 6 באפריל 1667, כאשר רעידת אדמה פקדה אותה וגרמה למותם של יותר מ-5,000 תושבים. רוב מבני הציבור בעיר חרבו, למעט החומות, ארמון הרקטור וארמון ספונצה. כמעט ולא נותר דבר מפאר הרנסאנס של העיר, ואף שנבנתה מחדש בסגנון הבארוק, היא לא שבה עוד למעמדה שלפני האירוע. בשנת 1684 חודש הסכם וישגרד מ-1358, והעיר קיבלה על עצמה את ריבונותו של הקיסר האוסטרי, דבר שפתח בפניה הזדמנויות סחר נוספות בים האדריאטי. בה בעת המשיכה העיר והכירה גם בריבונות העות'מאנים, דבר שהיה מקובל באותה תקופה.
עם היחלשות האימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-17, השתלטה ונציה על שטחים מסביב לרגוזה, ואיימה להקיפה ולנתק אותה לחלוטין מדרכי המסחר היבשתיות שיצאו ממנה. ב-1683 הובסו הטורקים בקרב וינה, ובהסכם קרלוביץ מ-26 בינואר 1699 ויתרו על חלקים נרחבים שהיו בשליטתם, כולל דלמטיה. עם זאת, במסגרת ההסכם ועל מנת למנוע מוונציה לנתקה מעורפה הטריטוריאלי, מסרה הרפובליקה מרצונה את השטח הצפוני שהיה בשליטתה לידי הטורקים. פיסת חוף קצרה זו נותרה כמובלעת בשליטת בוסניה והרצגובינה בתוך שטח קרואטיה, והיא הפרוזדור היחיד שלה אל הים. עוד מסרה הרפובליקה לידי הטורקים את החלק הדרומי של שטחה, והשטח שייך עד היום למונטנגרו. במלחמת הירושה האוסטרית ובמלחמת שבע השנים במהלך מאה ה-18, שמרה הרפובליקה של רגוזה על נייטרליות, והיא קיימה נציגויות דיפלומטיות ביותר משמונים ערים ונמלים בעולם.
ב-1806 נכנעה הרפובליקה לצבאות נפוליאון במטרה להינצל מהמצור שהטיל עליה הצי הרוסי-מונטנגרי. העיר ניצלה, אך ב-31 בינואר 1808 ביטל המרשל אוגוסט מרמון (Auguste Marmont) את הרפובליקה, והעיר הייתה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה, כשמרמון משמש כרקטור העיר. ב-1814 קרב הצבא האוסטרי אל העיר, וביום 27 בינואר החלו הצרפתים לעזוב את רגוזה בדרך הים. תנאי הסכם הכניעה שנחתם בגרוז' אפשרו לצרפתים לעזוב את העיר בטרם נכנסו אליה הכוחות האנגלים והאוסטרים ב-28 בינואר אחר הצהריים. בקונגרס וינה ב-1815 הייתה רגוזה לחלק מממלכת דלמטיה האוסטרית. אצילי העיר נפגשו בפעם האחרונה באופן מסודר בניסיון להחיות את הרפובליקה, אך לשווא, ושלטון אוסטריה נמשך עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם הקמתה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ב-1918 שינתה העיר את שמה באופן רשמי לדוברובניק, והשיבה לעצמה את סמל הפסים העתיק של הרפובליקה. הסמל מופיע בדגל קרואטיה בין סמלי חמשת מחוזות קרואטיה ההיסטוריים (שני משמאל, בגווני אדום וכחול). ב-1941 כבשו האיטלקים את העיר ולאחריהם החזיקו בה הגרמנים, ובאוקטובר 1944 היא שוחררה על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים. ב-1979 הוכרזה העיר העתיקה של דוברובניק לאתר מורשת עולמית. דוברובניק הייתה לחלק מקרואטיה העצמאית עם הכרזת עצמאותה ב-25 ביוני 1991.
המצור על דוברובניק (1991)
עם הכרזת העצמאות של קרואטיה, החלה התקפת הצבא הלאומי של יוגוסלביה על המדינה. ב-1 באוקטובר 1991 התקדם הצבא היוגוסלבי מכיוון מונטנגרו ובוסניה-הרצגובינה וכבש את אזור העיר, ובכלל זה גם את העיר צאבטט ואת שדה התעופה של דוברובניק. מבחינת קרואטיה היה מיקומה של העיר בעייתי לארגון הגנה יעילה והבטחת אספקה. העיר שוכנת בקצה הדרומי של המדינה ומוקפת גבעות והרים מצפון וממזרח; העורף הטריטוריאלי שלה צר והיא כלואה בין בוסניה והרצגובינה לים. בנוסף לכך העיר וסביבתה מנותקים גאוגרפית מיתר המדינה על ידי הפרוזדור לים שנשלט על ידי בוסניה והרצגובינה בסמוך לעיר נאום (Neum). עם זאת לא הצליח הצבא היוגוסלבי לכבוש את העיר, ובמקום זאת תפס עמדות בגבעות שמסביב לה והטיל עליה מצור.
המצור משך תשומת לב בינלאומית בשל תמונות הפצצת העיר העתיקה, ובשל כך שמדובר באתר מורשת עולמית. הפצצת העיר נמשכה עד סוף שנת 1991, מועד בו נכנסה לתוקפה הפסקת האש האחרונה. עיקר כוחות הצבא היוגוסלבי נסוגו לבוסניה והרצגובינה, והצבא הקרואטי ניצל זאת ויצא להתקפה שהביאה להסרת המצור מהעיר ב-26 במאי 1992. מבצעים נוספים שחררו את יתר השטח בו החזיק הצבא היוגוסלבי עד סוף יולי 1992. לפי הערכת הצלב האדום נהרגו 114 אזרחים כתוצאה מההפצצות.
הנזק לעיר היה ניכר והוערך בכמעט 10 מיליון דולר. עד 1999 הושקעו בשיקום העיר למעלה מ-7,000,000 דולר, וכבר לא ניכרים בה נזקי המלחמה.
דוברובניק כיום
בשנת 2005 התגוררו בדוברובניק 43,770 תושבים וכ-90% מהם היו קרואטים. כלכלת העיר נסמכת כמעט לחלוטין על תיירות ושירותים. מדי שנה בקיץ מתקיים בעיר פסטיבל האומנות הבינלאומי "ליברטס" לאומנות, ובשנת 2014 הוא נערך בפעם ה-65. עוד מתקיים בעיר פסטיבל "ליברטס" לקולנוע. אירוע שנתי נוסף הוא חגיגות בלזיוס הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר הנערכות ביום 3 בפברואר, וכוללות בין היתר מיסה ותהלוכה. בשנת 2005 זכתה ראש העיר של דוברובניק, דוברבקה שואיצה, במקום השמיני בדירוג ראשי העיר העולמיים (World Mayor).
מאז 2010, העיר מהווה אתר צילום עיקרי עבור העיר "מעלה המלך" שבסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
ביצורי העיר
חומות העיר דוברובניק שנבנו בין המאה ה-13 למאה ה-16, הן ממערכות הביצורים השמורות ביותר באירופה. במאה ה-14 נקבעו 15 מגדלי שמירה בחומות, ועל אלה נוספו מספר מגדלים במאה ה-15 מחשש לפלישה עות'מאנית. אורכן של החומות הוא 1,940 מטר, ורוחבן עד שישה מטרים בצד הפונה אל היבשה ומטר וחצי עד שלושה מטרים בצד הפונה אל הים. גובה החומות עד 25 מטר וצורתן כשל משושה. במרכזה של החומה המערבית ניצב שער פילה (174 במפה) המוליך אל רחובה הראשי של העיר העתיקה, הפלאצה (116 במפה). חלקו החיצוני של השער הוא מ-1537 ומעליו ניצב פסל בלזיוס הקדוש. בצידו השני של הפלאצה ניצב שער משני המוליך אל הנמל הישן של העיר (132 במפה). השער העיקרי החשוב האחר הוא שער פולצ'ה, בצידן הצפון-מזרחי של החומות (ליד 111 במפה).