cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואנג שון
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ואנג במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.05 דקות, אחרי מייקל פלפס מארצות הברית (1:54.66 דקות) וקוסוקה הגינו מיפן (1:56.61 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:14.46 דקות.
אלוף עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:51.74 דקות, לפני פיליפ היינץ מגרמניה (1:52.07 דקות) ודאיה סטו מיפן (1:52.89 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 52.21 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:01.57 דקות, בשלב המוקדמות הרביעייה קבעה שיא לאומי חדש של 6:58.03 דקות וכשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:43.03 דקות.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2013 זכה פעם שנייה ברציפות במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.28 דקות, אחרי צ'ייס קייליש מארצות הברית (1:55.56 דקות) וקוסוקה הגינו (1:56.01 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 19 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:20.01 דקות ובמקום 11 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.62 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:48.56 דקות.
2018
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:51.01 דקות, לפני ג'וש פרנוט מארצות הברית (1:52.69 דקות) והירומסה פוג'ימורי מיפן (1:52.73 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 6:47.53 דקות, אחרי ברזיל שקבעה שיא עולם חדש של 6:46.81 דקות ורוסיה שקבעה שיא אירופה חדש של 6:46.84 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:41.93 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 51.95 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.97 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.23 דקות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בהשוואת השיא הלאומי של 7:04.74 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.17 דקות
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה ואנג במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אסיה חדש של 1:55.00 דקות, לפני דנקן סקוט מהממלכה המאוחדת שקבע שיא לאומי חדש של 1:55.28 דקות וז'רמי דפלנש משווייץ שקבע אף הוא שיא לאומי חדש של 1:56.17 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:10.63 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחם 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:08.27 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.07 דקות.
הדיוויזיה ה-214 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-214 (בגרמנית: 214. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-6 בספטמבר 1916 בחזית המערבית ולחמה במהלך הקרב על הסום. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה ב, קרב איפר השלישי וקרב קמברה, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים עד סוף המלחמה, וב-12 בפברואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
אלכסנדר יסנין-וולפין
אלכסנדר סרגייביץ' יסנין-וולפין (ברוסית: Алекса́ндр Серге́евич Есе́нин-Во́льпин; 12 במאי 1924 - 16 במרץ 2016) היה משורר ומתמטיקאי יהודי-רוסי. מתנגד, אסיר פוליטי ומנהיג בתנועה לזכויות האדם בברית המועצות. הוא בילה בסך הכל ארבע עשרה שנים כלוא בבתי כלא, בתי משוגעים ומחנות הגליה.
קורות חייו
אלכסנדר יסנין-וולפין נולד ב-12 במאי 1924 בברית המועצות. אמו, נדז'דה וולפין, הייתה משוררת יהודייה, ומתרגמת מצרפתית ואנגלית לרוסית. אביו היה סרגיי יסנין, שלא הכיר את בנו. אלכסנדר ואמו עברו מלנינגרד למוסקבה בשנת 1933.
בשנת 1949 נכלא יסנין-וולפין בבית חולים פסיכיאטרי בגלל שפרסם שירה אנטי-סובייטית. בשנת 1959 נכלא שוב על פרסום סאמיזדאט ושוב נכלא בשנת 1968.
יסנין-וולפין הוא בוגר במתמטיקה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. בסיום לימודיו נשלח ללמד מתמטיקה באוניברסיטה של צ'רנוביץ. פחות מחודש לאחר הגעתו לצ'רנוביץ הוא נעצר, הושב במטוס למוסקבה, ונכלא בכלא לוביאנקה. הוא הואשם "בניהול שיטתי של תעמולה אנטי-סובייטית, כתיבת שירה אנטי-סובייטית והקראת השירים למכריו."
יסנין-וולפין ביים ניסיון התאבדות והועבר להערכה פסיכיאטרית. באוקטובר 1949 הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בלנינגרד. שנה מאוחר יותר הוא שוחרר מבית החולים, ונידון לחמש שנות גלות בקרגנדה, הוא מצא שם עבודה בתור מורה של שיעורי ערב וקורסים בהתכתבות במתמטיקה.
בשנת 1953, לאחר מותו של יוסיף סטלין, שוחרר יסנין-וולפין בחנינה כללית. תוך זמן קצר הוא היה למתמטיקאי נודע בתחומים של סופיות ואינטואיציוניזם. יסנין-וולפין נכלא שוב בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1959.
הפגנת ה"גלסנוסט"
בשנת 1965, יסנין-וולפין ארגן הפגנה, שלימים נודעה כ"פגישת הגלסנוסט", מול ככר פושקין במרכז מוסקבה בדרישה למשפט הוגן לסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל. בהפגנה השתתפו כ-200 איש, רבים מהם סוכני קג"ב. יסנין-וולפין נעצר ונשלח לאשפוז פסיכיאטרי.
בשנים הבאות, יסנין-וולפין הפך לדובר חשוב של תנועת זכויות האדם בברית המועצות. הוא היה אחד הראשונים לנקוט בגישה הלגליסטית, שדרשה שהשלטנות יפעלו על פי החוקה של ברית המועצות. יסנין-וולפין אושפז שוב בפברואר 1968, בעקבות הפגנה נגד המשפט של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב.
בעקבות כליאתו הפסיכיאטרית ב, 99 מתמטיקאים סובייטיים שלחו מכתב לרשויות הסובייטיות בדרישה לשחררו. המכתב שודר בקול אמריקה והוא שוחרר כמעט מיד לאחר מכן. בשנת 1970 פרסם במערב מכתב המעורר נגד כליאתו של הגנרל פיוטר גריגורנקו.
ולדימיר בוקובסקי אמר שיסנין-וולפין אובחן כלוקה ב"כנות פתולוגית".
הגירה
במרץ 1972, לאחר שהורשה לעזוב את ברית המועצות, פרסם עם עוד ארבעה שקבלו היתרי יציאה מכתב שביקר את שלטונות ברית המועצות על יחסם למתנגדי משטר אחרים.
במאי 1972, עזב את ברית המועצות והגיע לרומא. בהמשך היגר לארצות הברית, והעיד בפני ועדה של הקונגרס על הכליאה הפסיכיאטרית בברית המועצות. הוא עבד באוניברסיטת בוסטון. ב-1973 הוא היה אחד מחותמי המניפסט ההומניסטי השני.
בשנת 1977 הוא איים לתבוע את שלטונות ברית המועצות על הפצת שמועות שהוא חולה נפש.
בשנת 2005, יסנין-וולפין השתתף בסרט תיעודי על ההיסטוריה של הדיסידנטים בברית המועצות.
הוא מת ב-16 במרץ 2016, בגיל 91.
כריסטופר שילז
כריסטופר שילז (נולד סביב שנת 1774 במאונט ורנון, וירג'יניה - שנת ומקום פטירה לא ידועים) היה עבד ששימש כמשרת־בית במטעו של ג'ורג' וושינגטון, מאונט ורנון, בווירג'יניה, ארצות הברית.
בהיותו נער, עבד כ"משרת הגוף" של וושינגטון במשקי הבית הנשיאותיים בניו יורק, בשנים 1789–1790, ובפילדלפיה, בשנים 1790–1791. בספטמבר 1799, סיכל וושינגטון ניסיון בריחה של שילז ממאונט ורנון. כעבור שלושה חודשים הוא נכח לצד מיטתו של הנשיא לשעבר כאשר היה על ערש דווי.
עבדים בירושה לאלמנה
שילז היה רכוש אחוזתו של דניאל פארק קוסטיס (1711–1757), בעלה הראשון של מרתה וושינגטון. כאלמנה, היא קיבלה שימוש לכל החיים בשליש מהעבדים של האחוזה של קוסטיס. בזמן נישואיה בינואר 1759 לג'ורג' וושינגטון, העבדים שהועברו לידיה בירושה (dower" slaves") מנו לפחות 85 נפשות.
על פי החוק בווירג'יניה, מעמדו החוקי של עבד נקבע על פי האשה, כך שכל ילדיה של אם משועבדת נולדו משועבדים גם הם, לא משנה מיהו האב. במאונט ורנון נולדו דורות מרובים של עבדים שעברו בירושה. מפקד העבדים של מאונט ורנון ביולי 1799 מונה 153 עבדים כאלה.
בעוד שג'ורג' וושינגטון שחרר את 123 העבדים שלו באמצעות צוואתו בשנת 1799, העבדים שעברו לאשתו בירושה נותרו רכושה של אחוזת קוסטיס. לאחר מותה של מרתה וושינגטון ב-1802, העבדים שעברו אליה בירושה, עברו עתה בירושה לארבעת נכדי קוסטיס.
רקע
שילז היה בנה של אליס (Alyce או Alce), טווה משועבדת באחוזה. ייתכן שאביו היה כריסטופר שלדז (Sheldes), נהג עגלה לבן, שעבד במאונט ורנון עד דצמבר 1773. כריסטופר רשום כ"בן 11" במפקד העבדים במאונט ורנון בפברואר 1786. סבתו, "Old Doll", הייתה טבחית באחוזה, והייתה בין העבדים המקוריים שהועברו בירושה והובאו למאונט ורנון בשנת 1759.
ויליאם לי היה "משרת הגוף" של וושינגטון במהלך המהפכה האמריקאית, ועידת החוקה בשנת 1787, ובמאונט ורנון. באפריל 1789, כשוושינגטון יצא לעיר ניו יורק כדי להישבע כנשיא הראשון של ארצות הברית, לי היה חולה מכדי לעשות את הנסיעה. שילז בן הארבע עשרה הלך במקומו של לי, אף על פי שלי הצטרף לשילז בבית הנשיאותי כעבור מספר שבועות. השניים נעשו מאוחר יותר קרובי משפחה: אחיו של לי היה נשוי לדודה של שילז.
משקי הבית הנשיאותיים
לאחר אישור החוקה האמריקאית, העיר ניו יורק שימשה כבירה הלאומית מדצמבר 1788 עד דצמבר 1790. וושינגטון הושבע ב-30 באפריל 1789. בית הנשיאות הראשון כלל כעשרים משרתים, בהם שבעה עבדים ממאונט ורנון: אוני ג'אדג', אוסטין, ג'יילז (Giles), פאריס, מול (Moll), כריסטופר שילז וויליאם לי.
על פי חוק המגורים ביולי 1790, הקונגרס העביר את הבירה הלאומית לפילדלפיה לתקופה של עשר שנים, בזמן שבירת המדינה הקבועה הייתה בבנייה במחוז קולומביה. לבית הנשיא בפילדלפיה היה משק־בית גדול יותר, בתחילה כעשרים וארבעה משרתים, כולל שמונה עבדים ממאונט ורנון: אוני ג'אדג', אוסטין, ג'יילז, פאריס, מול, הרקולס פוזי, ריצ'מונד וכריסטופר שילז.
ויליאם לי מעולם לא היה חלק ממשק הבית הנשיאותי בפילדלפיה. הוא הוחזר לצמיתות למאונט ורנון, שם הפך לסנדלר של המטע. לאחר מותו של אוסטין בשנת 1794, הצטרף "פוסטיליון ג'ו" ריצ'רדסון ("Postilion Joe "Richardson) לבית הנשיאות בפילדלפיה.
חוק לביטול הדרגתי של עבדות
עם החוק לביטול הדרגתי של עבדות ב-1780, ממשלת פנסילבניה הייתה הראשונה שהחלה בביטול העבדות. אך חוק המדינה היה מאוד הדרגתי ומכבד מאוד את זכויות הקניין של בעלי העבדים. החוק שחרר רק את הילדים העתידיים של אמהות משועבדות. כל אדם שהיה משועבד בפנסילבניה לפני כניסת החוק לתוקף נותר משועבד לכל החיים. בעלי עבדים שאינם תושבי פנסילבניה, יכלו להחזיק את עבדיהם במשך שישה חודשים בעודם במדינה. אך אם העבדים הללו הוחזקו בפנסילבניה יותר מחצי שנה, חוק המדינה העניק להם את הסמכות לשחרר עצמם באופן חוקי.
פילדלפיה תפקדה כבירה הלאומית במהלך מלחמת העצמאות. כאשר גובש החוק לביטול הדרגתי, הייתה לממשל הפדרלי זרוע אחת - הקונגרס - שהתכנס בעיר. פנסילבניה פטרה במיוחד חברי הקונגרס ואת העבדים האישיים שלהם מחוק המדינה של 1780. עשר שנים לאחר מכן, כאשר חזרה הבירה הלאומית לפילדלפיה, אושרה החוקה האמריקנית ולממשל הפדרלי היו שלוש זרועות. חברי הקונגרס נותרו פטורים מחוק הביטול ההדרגתי של פנסילבניה, אולם השפעות החוק על מחזיקי משרות מחזיקי־עבדים ברשות השופטת וברשות המבצעת נותרו לא ברורות.
וושינגטון טען, באופן פרטי, כי נוכחותו בפנסילבניה היא רק תוצאה של היותה המושב הזמני של השלטון הפדרלי, שהוא נשאר אזרח וירג'יניה, ושחוק פנסילבניה לא אמור לחול עליו. בעצתו של התובע הכללי, אדמונד רנדולף, הוא ערך באופן שיטתי סבב בין עבדי בית הנשיא, פנימה והחוצה מפנסילבניה, כדי למנוע מהם תושבות רצופה של שישה חודשים. בשנת 1788 תיקנה פנסילבניה את החוק, כדי לחסל את הפרצה הזו, וסבב עבדים זה שערך וושינגטון היה כנראה הפרה של החוק המתוקן, והוא נותר ללא עוררין במשך תושבותו של וושינגטון בפילדלפיה.
עם התקרבות המועד האחרון של ששת החודשים הראשונים במאי 1791, מרתה וושינגטון לקחה את שילז ואת אוני ג'אדג' לטיול בן יומיים לטרנטון, ניו ג'רזי, ובכך ביטלה את תוקף מגוריהם בפנסילבניה.
מאונט ורנון
שילז הוחזר לצמיתות למאונט ורנון בינואר 1792, שם עבד כמלצר והגיש את הארוחות המשפחתיות. וושינגטון השלים את כהונתו השנייה כנשיא במרץ 1797, וחזר לווירג'יניה.
בספטמבר 1799 גילה וושינגטון פתק המתווה תוכנית בריחה ממאונט ורנון עבור שילז וארוסתו (פתק זה מוכיח כי שילז ידע לקרוא) וסיכל את הבריחה. שלושה חודשים לאחר מכן, שילז היה ליד מיטתו כאשר וושינגטון נפטר ב־14 בדצמבר 1799.
ויליאם גרופר
ביוגרפיה
הניכור של גרופר הודגש כאשר ב־24 במרץ 1911, הוא איבד דודה אהובה שלו, בשריפה במפעל החולצות טריאנגל. אסון שנבע מדלתות נעולות ומחסור ביציאות חירום שלא היו קיימות בסדנת היזע בניו יורק. כ -146 עובדים נשרפו או קפצו אל מותם באותו היום במה שהיה האסון האנושי הגדול ביותר בניו יורק לפני פיגועי הטרור בספטמבר 11, 2001.
התעניינות של גרופר באמנות החלה כבר בגיל צעיר. כילד בן שש הוא לקח גיר וצייר על המדרכות, תמונות של בוקרים ואינדיאנים שהשתרעו סביב גוש הבניינים. כילד בדרך לבית הספר, נהג גרופר לסחוב חבילות של עבודות התפירה של אמו לסדנאות היזע בהן הועסקה. בגיל 13 לקח גרופר את שעורי האמנות בבית הספר הרדיקלי על שם לפרר, שם הוא למד אצל ג'ורג' בלווז ורוברט אנרי.
בשנת 1913 סיים גרופר את בית הספר הציבורי, זכה במדליה באמנות ומלגה לאקדמיה הלאומית לעיצוב. עם זאת, גרופר סירב להתייצב ללימודים באקדמיה. הוא ניסה ללמוד בתיכון באותו סתיו, אך היעדר תקציב מנע את קבלתו והוא נאלץ לחפש עבודה כדי לעזור לפרנס את משפחתו. [7] הוא עבד כעוזר בחנות בגדים והרוויח 5 דולר לשבוע.
בשנת 1915 הראה גרופר את תיק עבודותיו לפרנק פרסונס, ראש בית הספר לאמנויות ויישום בניו יורק. עבודותיו הרשימו את פרסונס, עד שלגרופר הוצעה מלגה לבית הספר. גרופר המשיך לעבוד שעות מופחתות בשכר בחנות הבגדים בזמן שהמשיך את השכלתו האמנותית. בשנתיים שלאחר מכן גרופר קיבל הכרה ופרסים על עבודתו.
בשנת 1917 הוצע לגרופר משרה בצוות עיתון הטריביון של ניו יורק. במהלך השנים הבאות הוא הרוויח הכנסה קבועה והכין רישומים למאמרים מיוחדים של העיתון ביום ראשון. בשלב זה נכנס גרופר הרדיקל מבחינה פוליטית לחברת אמנים בשמאל בניו יורק. גרופר הצטרף לאמנים כמו רוברט מינור, מוריס בקר, ארט יאנג, לידיה גיבסון, הוגו גלרט.
גרופר תרם את אמנותו לתנועות הפוליטיות השמלאניות: לשבועון סוציאליסטי מהפכני שערכו לואי סי פריינה וג'ון ריד, שבועון שהקדים את הקמת המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. וכן גם למגזין של עובדי התעשייה, איגוד אנרכו-סינדיקליסטי.
גרופר כאמן רדיקלי
בשנת 1920 נסע גרופר לקובה על ספינת משא של חברת פירות. הוא עזב את הספינה בקובה ובילה שם זמן בהתבוננות על החיים באי, ועבד כמפקח על בניית פסי הרכבת. אולם הוא נאלץ לחזור לביתו מוקדם מהצפוי, עקב מחלתו הסופנית של אביו.
בינואר 1921, העורך מקס איסטמן הפך רשמית את גרופר לחבר צוות של המגזין "הליברטור". אולם זמנו בכתב העת לא היה שקט, מכיוון שהאמנים והסופרים שהיו בו התמרמרו מאוד על איסטמן, שלא שילם להם שכר. בסופו של דבר איסטמן וויתר על תפקידו כדי לבקר ברוסיה הסובייטית בשנת 1922, החלטה שנבעה ללא ספק בהבעיות הכספים הגדולות של המגזין. בעיות שנפטרו לאחר שהמגזין עבר לחסות המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
בסתיו 1924 ביל גרופר נישא לאשתו השנייה, הביולוגית סופי פרנקל. יחד בנו בית אבן בן תשעה חדרים בקרוטון און הדסון, ניו יורק, שם גידלו את משפחתם. זמן קצר לאחר נישואיהם בילו בני הזוג שנה בברית המועצות, שבה הועסק גרופר בצוות העיתון של המפלגה הקומוניסטית של האיגוד הכללי, פרבדה.
למרות תרומותיו למגוון עצום של פרסומים קומוניסטיים, גרופר מעולם לא היה חבר רשמי במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
בשנת 1927 יצא גרופר שוב לסיור ברוסיה הסובייטית יחד עם הסופרים סינקלייר לואיס ותאודור דרייסר לרגל חגיגות עשור למהפכה רוסית.
במהלך המחצית השנייה של שנות השלושים הקדיש גרופר את אמנותו למאמצים לעורר התנגדות עממית לפשיזם באירופה.
בלובי של משרד הדואר בפריפורט, בניו יורק מוצגים שני ציורי קיר מאת גרופר שהותקנו שם בשנת 1938. הציורים כלולים ברישום של מקומות היסטוריים משנת 1989. ציורי הקיר הוזמנו אצלו במסגרת עידוד אמנים בפרויקט האמנות במבנים פדרליים כחלק מהניו-דיל.
בגלל מעורבותו בפוליטיקה רדיקלית, בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, נקרא גרופר בפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאיות בשנת 1953.
החוויה סיפקה השראה לסדרה של חמישים ליטוגרפיות שכותרתה הקפריצ'וס.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסע גרופר לפולין להשתתף בקונגרס העולמי של האינטלקטואלים למען השלום בשנת 1948 בוורוצלב. לאחר מכן, הוא החליט לחלוק כבוד ליהודים שמתו בשואה על ידי ציור תמונה אחת מדי שנה בנושא החיים היהודיים.
בשנת 1974 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
גרופר נפטר ב־3 בינואר 1977 במנצ'סט, ניו יורק, בגיל 79
קארל יוהאן יוהנסון
קרל יוהאן אנטון יוהנסון (בשוודית: Karl-Johan Anton Johnsson; נולד ב-28 בינואר 1990) הוא כדורגלן שוודי, המשחק בעמדת השוער בפ.צ. קופנהגן.
קריירת מועדונים
יוהנסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ראנסלוב. בשנת, הצטרף לקבוצת הנוער של האלמסטד. ב-24 באוגוסט 2008, יוהנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד יורגודן, כאשר נכנס כמחליף במחצית. ב-20 בנובמבר 2008, הצטרף לאימוניה של מנצ'סטר סיטי, אך לא הצטרף לקבוצה. במהלך עונת, הפך לשוער הראשון של הקבוצה הבוגרת.
ב-5 בנובמבר 2012, דווח כי יוהנסון יצטרף לניימכן ההולנדית, ב-1 בינואר 2013.
ב-10 ביולי 2014, חתם בראנס מליגת העל הדנית, בה שיחק שנתיים בסיומן הצטרף לגנגאן מצרפתית.
ב-12 ביולי 2019, יוהנסון חתם לארבע שנים בפ.צ. קופנהגן.
קריירה בינלאומית
יוהנסון, שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה. בינואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת קטר הצעירה.
במאי, יוהנסון נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
ג'ורג' פדמור
ג'ורג' פדמור (באנגלית: George Padmore; 28 ביוני 1903 - 23 בספטמבר 1959) היה עיתונאי, סופר ופעיל פאן אפריקאי יליד טרינידד.
תולדות חייו
פדמור נולד בשם מלקולם איוון מרדית' נורס (Malcolm Ivan Meredith Nurse) בטרינידד. לאחר סיום לימודיו באי, שהשתייך אז לאימפריה הבריטית עבר בשנת 1924 לארצות הברית. הוא למד שנה אחת באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת ניו יורק וממנה לאוניברסיטת הווארד. בשנת 1927, לאחר שנים של פעילות חברתית במסגרת קונגרס העובדים השחורים (American Negro Labor Congress), הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, אז גם אימץ לעצמו את השם ג'ורג' פדמור כשם עט לפרסומיו הפוליטיים.
בשנת 1929 יצא יחד עם מנהיג איגוד העובדים המפלגתי ויליאם פוסטר לכינוס האיגודים המקצועיים של הקומינטרן במוסקבה. פדמור התבקש להישאר במוסקבה במסגרת הפרופינטרן, ארגון-הגג הבינלאומי של האיגודים המקצועיים הקומוניסטיים, כראש הלשכה לשחורים (Negro Bureau). במוסקבה כתב פדמור עבור היומון המפלגתי בשפה האנגלית Moscow Daily News. ב-1930 היה הכוח המניע מאחורי יצירת הארגון הבינלאומי של לשכות העובדים השחורים במסגרת איגודי העובדים המסונפים לקומינטרן (International Trade Union Committee of Negro Workers ITUCNW) בהמבורג שבגרמניה. באותה תקופה חי פדמור בהמבורג ובווינה וערך את הירחון The Negro Worker. עם עליית הנאצים לשלטון נסגרו משרדי ה-ITUCNW ופדמור גורש מגרמניה לבריטניה.
עד 1933 היה פדמור בטוח שברית המועצות תוכל להוות משענת לעמים הכבושים על ידי האימפריאליזם, בפרט עמי אפריקה. אולם במהלך המגעים הדיפלומטיים שלפני מלחמת העולם השנייה הופתע והתאכזב לגלות שברית המועצות משתפת פעולה עם מעצמות קולוניאליסטיות כבריטניה וצרפת. פדמור ניתק את קשריו עם ארגון ה-ITUCNW ושנה לאחר מכן סולק מן המפלגה הקומוניסטית בהוראת מוסקבה. למרות שפנה עורף לסטליניזם, בו ראה צביעות, המשיך פדמור לדבוק בהשקפת עולם מרקסיסטית. ב-1934 התיישב פדמור בלונדון, שם חבר לאיש סודאן הצרפתית הקומוניסט הגולה טיימוקו גרן-קויאטה (Tiemoko Garan Kouyaté), שפעל באופן דומה לפדמור במרחב הדובר צרפתית. ב-1935, קצת אחרי שפאדמור השתקע בלונדון, פלשו האיטלקים לאתיופיה, מהלך שהביא להגברת המחאה השחורה באמצעים שונים.
ב-1936 פרסם פדמור בלונדון את ספרו "כיצד שולטת בריטניה באפריקה" (How Britain Rules Africa), מחקר מרקסיסטי על ההיסטוריה של הקולוניאליזם וקריאה לאחדות ולעצמאות עמי אפריקה. פדמור ועמיתים אחרים ששהו בלונדון, ממדינות האיים הקריבים וממדינות אפריקה הבריטית (בהם מרקוס גארבי ואשתו איימי גארבי, טי. ראס מקונן, ג'ומו קניאטה, קוואמה נקרומה ואחרים), יצרו מסגרות כגון "חברי אתיופיה האפריקאים" (African Friends of Ethiopia) ו-"הלשכה האפריקאית הבינלאומית" (International African Service Bureau) שפעלו להפצת מידע וגיוס דעת קהל נגד הכיבוש האיטלקי של אתיופיה והיוו מסגרות לגיבוש רעיונות פאן-אפריקאיים והצמחת מנהיגים. פרסומיהם, שהגיעו למושבות הבריטיות באפריקה עודדו מנהיגות מקומית ומודעות לזכויות פוליטיות של עמי אפריקה. בשנת 1945, כינסו פדמור, נקרומה ואחרים את הוועידה הפאן אפריקאית החמישית במנצ'סטר, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי ולכינון "ארצות הברית של אפריקה".
בנוסף לפעילותו בזירה הציבורית חיבר פדמור רשת של אינטלקטואלים ממוצא אפריקאי, בהם הסופרים ריצ'רד רייט ופטר אברהמס והוגה הדעות ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, עמם קיים התכתבות ענפה. קשר אינטלקטואלי חזק רקם פדמור עם המדינאי נקרומה, ששב לחוף הזהב בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וחולל שורה של צעדים שהובילו לעצמאות וליצירת גאנה ב-1957. פדמור, שהפגין עניין רב בנעשה במדינה, חיבר עשרות מאמרים לעיתון Accra Evening News שהוציאה תנועתו של נקרומה באקרה, חיבר את הספר The Gold Coast Revolution, עודד את ריצ'רד רייט לנסוע לחוף הזהב ולחבר את הספר Black Power ושכנע את נקרומה לפרסם אוטוביוגרפיה. עם קבלת עצמאותה של גאנה קיבל פדמור את הזמנתו של נקרומה ועבר להתגורר בגאנה, אולם מצב שחמת הכבד ממנה סבל החמיר והוא שב ללונדון על מנת לקבל טיפול זמן קצר לפני מותו.
רעיונותיו והפעולות שבעקבותיהם
פאדמור היה פעיל ומשפיע בקרב קהילות שחורים ברחבי העולם, אך לא הסתפק בכך. הוא הביע את דעותיו בעניינים שונים, הנוגעים לאפריקאים או לעמים מדוכאים כמוהם (כמו ההודים, למשל, שיצא להגנתם ב-1942 בספרו the white man's duty  (לונדון, 1942)), לא רק מול השחורים עצמם אלא גם מול האימפריות השולטות עליהם, בעיקר האימפריה הבריטית. הוא פנה אל עמו הכבוש ואל הכובשים עצמם באמצעים שונים, ביניהם הקונגרסים והכנסים הפאן-אפריקניים ברחבי העולם, שהיה שותף לארגונם ולתוכנם ודרך כתביו הפוליטיים והאינטלקטואליים הכוללים מאמרים (שהתפרסמו בכתבי עת שונים דרך קבע), ראיונות, ספרים ומכתבים. בתחילת דרכו ההגותית היה מושפע ופעיל במפלגה וברעיון הקומוניסטי, אך בהמשך זנח את התפיסה הקומוניסטית האוניברסלית והתמקד ברעיונות צרים יותר הנוגעים לעמו שלו ולשאיפת החופש שלו. המחשבה והאסטרטגיות של פאדמור נקבעו בהקשר להיסטוריוגרפיה של האימפריאליזם ושל הקאריביים והתפוצות האפריקאיות.
חלק מהשקפותיו ניתן ללמוד מעלון שפורסם בדצמבר 1942 ובו פאדמור נשאל ועונה על שאלות. בשאלה בנושא מערב אפריקה הוא מצביע על התפתחות טבעית של צמיחת אינטלקטואלים שחורים דעתניים שישקיעו עצמם בסופו של דבר בפעילות לשחרור לאומי ועלולים לסכן את שלומה של האימפריה הבריטית. בדבריו אלה הוא פונה דווקא לאנשי האימפריה ולא לעם הנכבש, ומנסה לדחוף לפירוק הקולוניות. הוא מציע לאימפריאליזם הבריטי לעבור ממצב של שלטון המקשה על שני הצדדים לשותפות שווה שתסייע לרווחתם ושגשוגם של שני הצדדים. גם בספרו "מהפכת חוף הזהב" (לונדון, 1953) הוא מדבר ישירות לבריטים וקורא לפרלמנט הבריטי להחזיר את אמונתו בעם האפריקאי על ידי נתינת סטטוס של שלטון עצמי לקולוניות שלו ולhהנות מהיתרונות במהפך שכזה.
ספרו החשוב ביותר, וגם המאוחר, הוא "פאן אפריקניזם או קומוניזם? מאבק התקומה עבור אפריקה" (לונדון, 1956), בו פאדמור מבקר בין היתר את הכיוון הפוליטי של ה-ANC – African National Congress אחרי המלחמה, שבעיניו הושפע מדי מהסטאליניזם של אחרי הנאציזם. ביקורת זו תרמה להתפצלותו שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1959, של PAC – PAN AFRICAN CONGRESS מה-ANC על הרקע האידאולוגי שניסח פאדמור בספרו. ברוח זו, ומסיבות דומות, הוא גם מבקר בספר את המפלגה הקומוניסטית הדרום-אפריקאית.
Don't Wake Me Up
Don't Wake Me Up הוא שיר של התקליטן והמפיק המוזיקלי האנגלי, ג'ונאס בלו, ולהקת הבנים האמריקאית, Why Don't We, שיצא, על ידי חברת התקליטים פוזיטיביה רקורדס, ב-7 בינואר 2022. השיר נכתב על ידי ג'ונאס בלו, לוקאס כוסטס, רבקה קרוגר ו-Why Don't We, והופק על ידי ג'ונאס בלו.
לאיוש שלזינגר
לאיוש שלזינגר (בהונגרית: Schlesinger Lajos; בגרמנית: Ludwig Schlesinger; טרנבה, 1 בנובמבר 1864 – גיסן, 16 בדצמבר 1933) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי-גרמני זוכה פרס לובצ'בסקי, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
לאיוש שלזינגר נולד במשפחה יהודית. אביו היה ברנאט שלזינגר, סוחר, ואמו הייתה רגינה אופנהיים. הוא התחיל בית ספר יסודי בעיר הולדתו ואחר כך למד בתיכון בברטיסלבה (אז ממלכת הונגריה). הוא למד מתמטיקה ופיזיקה בהיידלברג ובברלין לאחר מכן קיבל את הדוקטורט בברלין בשנת 1887 בהנחיה של לזרוס עמנואל פוקס ולאופולד קרונקר. משנת 1889 עבד בברלין, ואחר כך בשנת 1897 בהמלצתו של מור ריטי (1846–1925) הוא נסע לאוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, שם לימד עד 1911. בשנת 1902 נבחר לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת הלימודים 1906–1907 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
שלזינגר קיבל את פרס לובצ'בסקי הבינלאומי (של האקדמיה הרוסית למדעים) על עבודתו הגאומטרית בשנת 1909 (הוא למעשה קיבל את הפרס ב-1912, אך בציון 1909). בשנת 1911 הוזמן לאוניברסיטת בודפשט כפרופסור מן המניין, אך לימד בבודפשט רק זמן קצר מכיוון שהוזמן לאוניברסיטת גיסן. הוא עבר לגור בגרמניה בשנת 1911 ולימד באוניברסיטת גיסן עד לפרישתו בשנת 1930. בתקופה זו הנחה 24 דוקטורנטים לתואר דוקטור.
בשנת 1897 נשא את קלרה, בתו של לזרוס פוקס, ונולדו להם שלושה ילדים בקלוז'-נאפוקה.
עבודתו
מחקריו של שלזינגר הם בעיקר בתחום תורת הפונקציות ובתחום המשוואות דיפרנציאליות ליניאריות. במקרה מיוחד הוא פתר את 23 הבעיות של הילברט (האם יש משוואה דיפרנציאלית ליניארית לכל סינגולאר ולקבוצת מונודרומיה נתונה?). המקרה הכללי הוכח בשנת 1994 כלא נכון.
שמו של שלזינגר נקשר בחיפוש אחר בית הולדתו של יאנוש בויאי בקלוז'-נאפוקה, ובפרסום מספר מאמרים מדעיים מצוינים המעריכים את בויאי. הוא העביר הרצאות על הגאומטריה הבויאית (הלא אוקלידית) באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה.
הערותיו שהוצאו באוניברסיטת קלוז'- נאפוקה
ההערות המשוכפלות בכתב ידו של שלזינגר ניתן למצוא עדיין בספרייה המתמטית של אוניברסיטת קלוז'-נאפוקה לגבי:
חלק מההערות הללו ניתן למצוא בצורה דיגיטציה באתר EMT.
נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים
נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים (באנגלית: Pan-European corridors) הם עשרה עורקי תחבורה המקשרים בין צפון אירופה ומזרחה - למרכזה ודרומה.
הרעיון הועלה בוועידה האירופית הראשונה לענייני תחבורה שהתכנסה בפראג ב-1991. לאחר עבודת מטה שבוצעה הוגדרו הנתיבים הרלוונטיים, במסגרת הוועידה האירופית השנייה לענייני תחבורה, שהתכנסה בכרתים בשנת 1994, כעורקים המרכזיים הדורשים פיתוח והרחבה, תוך השקעה ארוכת טווח שעתידה להיפרס עד שנת 2015. המטרה העיקרית הייתה לקשר את מערב אירופה וחבר המדינות לאזורי הבלקן מחד והמדינות הנורדיות, מאידך. הפיתוח כולל את כל התשתיות התחבורתיות האפשריות תוך שימת דגש על כבישים, מסילות ברזל ובמקביל הרחבת נמלי תעופה רלוונטיים.
בוועידה השלישית לענייני תחבורה, שהתכנסה בשנת 1997 בהלסינקי, הורחב הפרויקט באופן משמעותי מבחינת ההשקעה הכספית. ההסכמה הכלל-אירופית על עשרת נתיבי התעבורה הושגה לאחר תום מעשי האיבה בבלקן, אשר ליוו את תהליך התפרקותה של יוגוסלביה. בשלב זה, הרחבת עשרת מסדרונות תחבורה אלו מובדלת מפרויקט נתיבי תעבורה חוצי אירופה, שיזם האיחוד האירופי ומתייחס להקמה והרחבה של נתיבי תעבורה בכל חלקי היבשת, אם כי ייתכן שהפרויקטים ישולבו בשל מקורות המימון הזהים.
העבודות החלו בראשית המאה ה-21 וצברו תאוצה מ-2004 עת צורפו 10 מדינות נוספות לאיחוד האירופי, עניין שהגביר את הצורך בתשתית תחבורתית המותאמת לעליה בהיקפי במסחר, התעסוקה והתיירות. במסגרת זו הוקם פורום לשיתוף פעולה תחבורתי עם מדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד האירופי, כדי לבחון חלופות להרחבת הפרויקט ובכלל זה לטורקיה והמזרח התיכון.
ליביו רבריאנו
ליביו רבריאנו (ברומנית: Liviu Rebreanu; 27 בנובמבר 1885 - 1 בספטמבר 1944) היה סופר, מחזאי ועיתונאי רומני, יליד טרנסילבניה, אחד מכותבי הרומנים והנובלות המוערכים בשפה הרומנית. היה קצין בהכשרתו.
רקע משפחתי, שנות הילדות ולימודיו
ליביו רבריאנו נולד בכפר הרומני טרלישואה Târlişua, כיום במחוז ביסטריצה-נסאוד, בצפון-טרנסילבניה, אז ב"רוזנות" סולנוק-דבקה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה. הוא היה הראשון מבין ארבעת-עשר ילדיהם של וסילה רבריאנו, מורה, ולודוביקה לבית דיוּגאנו (1945-1865), בת למשפחת איכרים. האב היה חבר לכיתה של המשורר הידוע ג'ורג'ה קושבוק וחוקר חובב של הפולקלור הרומני. האם הייתה שחקנית תיאטרון חובבת על במות כפר הולדתה, בקליאן. הוריו שימשו לרבריאנו הסופר לדגם לגבוריו הספרותיים - בני משפחת הרדליה, המאכלסים את הרומנים "יון", המרד" ,"הגורילה" וכו'. בבית הוריו גדל ליביו רבריאנו ברוח הלאומיות הרומנית ובדת הנוצרית ה"יוונית-קתולית" ("המאוחדת עם רומא") שנפוצה במאות ה-18–19 בקרב מיעוט מהרומנים הטרנסילבנים בעידוד השלטון האוסטרי. בני דת זו התערו יותר בקלות בחייה הפוליטיים והתרבותיים של האימפריה ובניגוד לציפיות השלטונות האוסטרים וההונגרים תרמו תרומה חשובה לחיזוק התודעה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה.
כפי שהעיד מאוחר יותר, מגיל שנתיים וחצי בילה רבריאנו את השנים היפות ביותר בילדותו בכפר מאיירו Maieru, בעמק הסומש, בין רודנה ובין סנג'ורז, שם למד בשנים 1891–1895 אצל אביו, שלימד בבית הספר המקומי. רבריאנו כינה את הכפר הזה באחד מסיפוריו, "קן החלומות". רבים מזכרונות הילדות שלו, שמצאו מקום בכתיבתו המוקדמת למגירה, קודם בשפה ההונגרית, ואחר כך ברומנית, מעלים באוב אנשים ונופים מן הכפרים שהכיר. גם ברומן "יון" מהדהדים זכרונות מן הכפר מאיירו, אולם גם מן הכפר פריסלופ שבו התגורר הסופר בשלב מאוחר יותר בחייו.
הספר הרומני הראשון שעשה רושם עליו בילדותו הייתה "ההיסטוריה של טרנסילבניה" מאת יון פופ רטגאנול. לאחר מכן מגיל 10 היה עליו להמשיך את לימודיו בבית ספר בעיר נסאוד ובגימנסיה הגרמנית בעיר ביסטריצה. בהמשך בחר בקריירה צבאית והחל משנת 1900 למד בבית ספר צבאי בשופרון בהונגריה. משם נסע לבודפשט וסיים שם את האקדמיה הצבאית.
"עריקתו" לרומניה וצעדיו הראשונים בתחום הכתיבה
בתום לימודיו הוצב תקופה כקצין בעיר ההונגרית גיולה אבל בשנת 1908 התפטר ובשנת 1909 גנב את הגבול שבין טרנסילבניה ובין רומניה והשתקע בבוקרשט. את כישרונו הספרותי הפגין כבר בהונגריה בשפה ההונגרית ואחר כך עבר לכתוב ברומנית. בבוקרשט הצטרף לכמה מהחוגים הספרותיים ועבד כעיתונאי בעיתון "אורדיניה" Ordinea (הסדר) ואחר כך, ה"פלנגה ליטרארה וארטיסטיקה" Falanga literară şi artistică. בתקופה שבה היחסים בין ממלכת רומניה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית התנהלו יחסים טובים, לפי דרישת ממשלת אוסטרו-הונגריה רבריאנו נעצר והוסגר בשנת 1910. נכלא בגיולה, אך שוחרר מהר למדי באוגוסט אותה שנה. משהתאפשר לו לחזור לרומניה הירבה לפקוד את עולם התיאטרון הרומני. בין השנים 1911–1912 התמנה למזכיר התיאטרון הלאומי בעיר קראיובה, שבו הממונה עליו היה הפרוזאיקן אמיל גרליאנו, המפורסם בסיפוריו הקצרים. באותה תקופה התחתן עם השחקנית פאני רדולסקו.
התבלטותו כסופר
בשנת 1912 רבריאנו פרסם את קובץ הנובלות הראשון שלו תחת הכותרת "לבטים" (Frământări). אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב של העיתון "אדוורול" והמשיך לפרסם סיפורים קצרים - "הפרחחים" ( Golanii), "וידוי" ('Mărturisire) ו"חשבונות" (Răfuială''). בתום המלחמה הפך לאחד הכוכבים של החברה הספרותית "זבורטורול" (המעופף) שבהנהגתו של מבקר הספרות אוג'ן לובינסקו. בשנת 1920 הוצא לאור הרומן שלו, "יון" - הרומן הרומני המודרני הראשון במלוא מובן המילה. רבריאנו תיאר בו את המאבקים על האדמה בטרנסילבניה הכפרית. היצירה זכתה בפרס האקדמיה הרומנית.
בשנת 1939 רבריאנו נבחר לחבר באקדמיה הרומנית. בין השנים 1928–1930 כיהן כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט. בתקופת השלטון הצבאי- פאשיסטי היה יושב ראש חברת הסופרים הרומנים.
בשנת 1944 אובחנו אצל הסופר נפחת וציסטה בראות. הוא נפטר בספטמבר 1944 ככל הנראה בביתו בוואליה מארה במחוז ארג'ש עקב בעיות רפואיות. הייתה שמועה כי מותו נגרם על ידי ירי של חיילים על מכונית שבה נסע לצד גנרל בשם מנולסקו.
הנצחה
נושאים את שמו:
קישורים חיצוניים
Cornel Ungureanu Ce ştim şi ce ar mai trebui să ştim despre Liviu Rebreanu, România literară nr.1 2009 ,גישה ב-16 ביולי 2011
טל נתן
טל נתן (נולד ב-12 בפברואר 1969) הוא מאמן כדורסל ישראלי, המשמש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער והנשים במועדון הכדורסל מכבי חיפה, כמאמן נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל נשים וכפרשן כדורסל בטלוויזיה וברדיו.
בין השנים 2013–2021 שימש כמנהל האגף המקצועי לנשים באיגוד הכדורסל וכמאמן הראשי של נבחרות ישראל לנשים.
אימן קבוצות רבות בליגת העל לנשים. מזה כ-28 שנים ממלא בתפקידי אימון שונים בכל נבחרות הנשים של ישראל. זכה עם אליצור רמלה באליפויות ובגביע (היו אלה הגביע והדאבל הראשונים של המועדון). בשנה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה שוב לסדרת הגמר, אך פוטר במהלכה. זכה עם מכבי רעננה בגביע המדינה. כמו כן, הוביל את בנות תיכון אוסטרובסקי רעננה לזכייה ראשונה באליפות ליגת העל לתיכונים. מזה - 27 שנים מרצה בקורסי מדריכים ומאמנים במכון ווינגייט. בשנת 2022 שימש כמאמן ראשי של נבחרת העתודה נשים, שהעפילה לדרג א', לראשונה מזה 15 שנה.
ביוגרפיה
נתן שיחק במחלקת הנוער של הפועל גבעתיים בין השנים 1979–1989, את קריירת האימון החל בשנת 1988 במחלקת הנוער של המועדון. עם קבוצת הנערות זכה פעמיים באליפות המדינה ופעמיים בגביע המדינה ולאחר מכן שימש כעוזר מאמן של קבוצת הבוגרים בליגת העל.
בשנת 1994 הגיע עם בנות תיכון עירוני ט' בתל אביב לגמר ליגת העל לתיכונים. בשנת 1995 החל לאמן את קבוצת הנשים שלמכבי רעננה, איתה עלה מהליגה הלאומית לליגת העל, זכה בגביע המדינה לנשים בשנת 2001 ובמשך שנתיים ברציפות העפילה הקבוצה לגמר אליפות המדינה. בשנים אלה הקים את פרויקט תיכון אוסטרובסקי וזכה עם הבנות באליפות ליגת העל לתיכונים, לראשונה בתולדות בית הספר. כמו כן, במקביל אימן את קבוצת הנערות של מכבי רעננה וזכה איתה פעמיים באליפות המדינה ובגביע המדינה.
בשנת 2001 החל לאמן את קבוצת הנשים של אליצור רמלה בליגת העל לנשים וזכה איתה באליפות המדינה ובגביע המדינה. היה זה גביע המדינה הראשון של המועדון וכן הדאבל הראשון של המועדון.
בשנת 2003 חתם על חוזה כמאמן ראשי של קבוצת הפאר הרוסית ייקטרינבורג, שזכתה באליפות היורוליג לנשים, אך עקב בעיות משפטיות אליהן נקלעה הקבוצה היא נאלצה לפרוש ממסגרת היורוליג באותה עונה ולכן חזר נתן לישראל והוחתם כמאמן אליצור רמלה בליגת העל לנשים. בין השנים 2001–2004 זכה שלוש פעמים בתואר מאמן העונה.
בשנת 2005 החל לאמן את בנות השרון בליגת העל לנשים.
את שנת 2007 החל כמאמן בני יהודה בליגת העל לנשים ועבר לקבוצת הגברים של הפועל באר שבע בליגה הלאומית לגברים.
בשנת 2009 החל לאמן את קבוצת הנשים של אליצור חולון בליגת העל לנשים וכן את קבוצת הבנות של תיכון קריית שרת בחולון. במקביל שימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנשים של אליצור נתניה.
בשנת 2011 הוקמה האקדמיה למצוינות בכדורסל בנות במכון ווינגייט, נתן שימש בה כמנהל המקצועי וכמאמן הראשי במשך שלוש שנים, עד למינויו לתפקיד מנהל האגף המקצועי לנשים והמאמן הראשי של נבחרות ישראל לנשים באיגוד הכדורסל.
נבחרות ישראל
החל משנת 1992 ממלא ברציפות בתפקידי אימון שונים בכל נבחרות הנשים של ישראל (קדטיות, נערות, עתודה ובוגרת). שימש כעוזר מאמן בנבחרת הנשים שהעפילה 3 פעמים ברציפות לטורניר הגמר של אליפות אירופה ומס' פעמים כמאמן ראשי בכל הנבחרות הצעירות. בשנת 2022 שימש כמאמן ראשי של נבחרת העתודה נשים, שהעפילה לדרג א', לראשונה מזה 15 שנה.
בן בנטיל
בנג'מין בנטיל (באנגלית: Benjamin Bentil; נולד ב-29 במרץ 1995) הוא כדורסלן גנאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בגונמה קריין ת'אנדרס מליגת העל היפנית.
ראשית חייו
בנטיל, שנולד בסקונדי-טקורדי, גאנה, נשלח לארצות הברית כשהיה בן 15 ויכולותיו האתלטיות זיכו אותו במלגה לבית הספר בהאברפורד, פנסילבניה, לפני שעבר לבית הספר סנט אנדרו במידלטאון, דלאוור. הוא שיחק בקבוצות הכדורגל והכדורסל של בית הספר, וזכה במלגת כדורסל במכללת פרובידנס.
קריירת מכללות
בנטיל פרץ במהלך שנת ה שלו, והוא וחברו לקבוצה כריס דאן הפכו לאחד הצמדים הטובים ביותר במכללות. הוא הוביל את אזור הביג איסט עם בנקודות למשחק (21.1), סלי שדה (246) וזריקות עונשין (194). הוא סיים חמישי באזור באחוזים מהשדה (46.2%), שישי באחוז עונשין (78.2%) ורביעי בריבאונדים למשחק (7.7). הוא פתח ב-32 מ-35 המשחקים של פרובידנס, קלע בספרות כפולות ב-31 משחקים, קלע לפחות 20 נקודות 21 פעמים וקלע לפחות 30 נקודות חמש פעמים. בנטיל רשם 31 נקודות ושיא קריירה של 13 ריבאונדים ב-24 בינואר במהלך ניצחון החוץ בהארכה על אלופת המכללות בסיום העונה וילאנובה, ושבועיים וחצי לאחר מכן קלע שיא קריירה של 42 במהלך הפסד בשתי הארכות לאוניברסיטת מרקט, כולל 14 מ-17 מהעונשין ו-12 ריבאונדים. בשני משחקי טורניר אליפות המכללות בכדורסל של פרובידנס הוא רשם ממוצעים 20 נקודות ו-6 ריבאונדים. הוא שיחק את כל 40 הדקות בסיבוב הראשון נגד USC, ורשם 19 נקודות ותשעה ריבאונדים בניצחון 70–69. פרובידנס הודחה בסיבוב השני על ידי סגנית האלופה בסופו של דבר, UNC, למרות 50 נקודות משותפות של בנטיל ודאן. בנטיל נבחר לחמישיית העונה בביג איסט ולשחקן המשתפר של האזור.
ב-23 במרץ 2016 הכריז בנטיל על מועמדות לדראפט ה-NBA, ולמעשה ויתר על השנתיים האחרונות שלו במכללה.
פורט ויין מאד אנטס (2016)
ב-23 ביוני 2016 נבחר בנטיל על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה ה-51 בדראפט ה-NBA 2016. הוא חתם בסלטיקס ב-27 ביולי אך נופה ב-21 באוקטובר לאחר שהופיע בשלושה משחקי קדם עונה. שלושה ימים לאחר מכן הוא הוחתם ונופה על ידי אינדיאנה פייסרס. ב-31 באוקטובר הוא נרכש על ידי פורט ויין מאד אנטס מליגת הפיתוח של ה-NBA כשחקן שותף של הפייסרס. לאחר שהופיע רק במשחק ליגה אחד הוא עזב את הקבוצה באמצע נובמבר.
שינג'יאנג פליינג טייגרס (2016)
ב-25 בנובמבר 2016 חתם בנטיל בשינג'יאנג פליינג טייגרס מליגת ה-CBA הסינית כמחליף לאנדריי בלאטץ' הפצוע. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באותו הלילה, כשקלע 28 נקודות מהספסל מול ג'ילין נורת'איסט טייגרס. הוא עזב את שינג'יאנג בסוף דצמבר 2016 לאחר שהופיע ב-11 משחקים.
ישכר בער רוזנבוים
רבי ישכר בער רוזנבוים (כ"ב באלול תרס"ד, 1904 – כ"ח בטבת תשמ"א, 4 בינואר 1981) היה האדמו"ר מסטרוז'ניץ באירופה ובארצות הברית.
בן בנטיל
דאלאס מאבריקס ופורט ויין (2017)
ב-16 בינואר 2017 חזר בנטיל לפורט ויין מאד אנטס.
ב-26 בפברואר 2017 חתם בנטיל על חוזה ל-10 ימים בדאלאס מאבריקס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA שלושה ימים לאחר מכן בהפסד 95–100 לאטלנטה הוקס. בנטיל נכנס למשחק ברבע השני, ועל אף שלא הצליח לקלוע ב-4 וחצי דקות משחק הפך ליליד גאנה הראשון ששיחק בליגה. ב-8 במרץ 2017, לאחר שני משחקים נוספים במאבריקס, פג תוקף החוזה ובנטיל חזר למאד אנטס.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
בשנת ת"ש (1940) כבשו הרוסים את סטרוז'ניץ, וסגרו את בתי המדרש ותלמודי התורה, אך רבי ישכר בער המשיך ללמד תורה בסתר ואף ארגן אפיית מצות בערב פסח ת"ש. בב' בתמוז תש"א החלו הגרמנים במתקפה על העיר ומספר ימים לאחר מכן היא נפלה לידיהם. עוד לפני נפילת העיר הבין רבי ישכר בער את הסכנה ושלח את ילדיו אל מחוץ לעיר, ואכן בח' בתמוז התפרעו תושבי העיר והרגו כארבע מאות יהודים. הפורעים נכנסו לביתו ופצעו אותו במצחו.
בן בנטיל
בילבאו באסקט (2018)
בפברואר 2018 עזב בנטיל את שאלון-ריימס וחתם בבילבאו באסקט מליגת ה-ACB הספרדית.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
עם הגיעו לצ'רנוביץ חלה רבי ישכר בער ואובחנה אצלו דלקת במעי העיוור, הוא נותח ואושפז בבית חולים. באותו זמן שהו בני משפחתו בבית מסתור בצ'רנוביץ, אולם לאחר שבעה שבועות נתפסו והועברו לגטו, שם חיו עד סיום המלחמה.
בן בנטיל
פריסטרי אתונה (2018–2019)
ב-25 בספטמבר 2018 חתם בנטיל בפריסטרי אתונה היוונית, במדיה העמיד ממוצעים של 12.5 נקודות (49.7% ל-2 נקודות ו-37.9% לשלוש), 6.7 ריבאונדים, 0.9 אסיסטים ו-0.8 חטיפות ב-35 משחקים בליגת העל היוונית.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
לאחר המלחמה התאחד רבי ישכר בער עם הוריו ואחיו ובמשך שנה התגורר בבית אביו. בכ"ד בניסן יצאו בני המשפחה מתחום השליטה של הצבא האדום ועברו לראדוביץ שבבוקובינה ומשם לבוקרשט שם פתח בית מדרש והנהיג עדה קטנה של פליטים. באותו זמן שלח את בנו הבכור, אשר מרדכי ללמוד בישיבתו של רבי יוסף צבי דושינסקי בארץ ישראל והוא עלה ארצה באוניית מעפילים.
לאחר שנתיים וחצי בבוקרשט עבר לפראג ושהה גם בקרלסבאד ובליבריץ, ולאחר תקופת המתנה ארוכה קיבל ויזה לארצות הברית, אליה הפליג באניה מנאפולי., בהגיעו לארצות הברית התגורר תחילה אצל גיסו, רבי שלום לייפר האדמו"ר מנדבורנה ברייטן בברונקס, ולאחר מכן עבר לוויליאמסבורג שם פתח בית מדרש, תלמוד תורה וישיבה.
בן בנטיל
פנאתינאיקוס (2019–2021)
לאחר שזכה בדאבל של אליפות וגביע ב-2021, נפרד בנטיל מפנאתינאיקוס. הוא העמיד ממוצעים של 6 נקודות ו-2.6 ריבאונדים למשחק ביורוליג ו-8.1 נקודות ו-3.6 ריבאונדים בליגה היוונית.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
בשנים תשי"ט - תש"כ (1958-1959) התיישבו בוויליאמסבורג אפרו-אמריקאים רבים ורבי ישכר בער עבר לבורו פארק שם בנה בית מדרש.
בן בנטיל
בשאקשהיר קולג'י (2021)
ב-7 ביולי 2021 חתם בנטיל בבשאקשהיר קולג'י מהסופר ליגי הטורקית. במדי הקבוצה העמיד בנטיל ממוצעים של 12 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
בתחילת שנת תשמ"א (1980) חלה, ובליל כ"ח בטבת נפטר. בהלווייתו שנערכה בארצות הברית הספידוהו רבי משה טייטלבוים ובנו בכורו. ארונו הוטס לארץ במטוס פרטי והלווייתו יצאה מכיכר השבת להר הזיתים.
בן בנטיל
אולימפיה מילאנו (2021–2022)
ב-27 בנובמבר 2021 חתם בנטיל באולימפיה מילאנו מהסרייה א' האיטלקית והיורוליג.
ישכר בער רוזנבוים
תולדותיו
בניו ונכדיו של הרב ישכר בער רוזנבוים הוציאו לאור כמה ספרים המכילים את דברי תורתו: 'דברי ישכר' (1999), 'דברי ישכר אמרות טהורות' (2001), ו'דברי ימי ישכר'.
בנו רבי יצחק ייסד על שמו את בית המדרש 'דברי ישכר' בביתר עלית.
בן בנטיל
גונמה קריין ת'אנדרס (2023–הווה)
ב-21 ביולי 2023 חתם בנטיל בגונמה קריין ת'אנדרס מליגת העל היפנית בכדורסל.
ישכר בער רוזנבוים
צאצאיו
בניו של רבי ישכר בער כיהנו כאדמו"רים בחייו.
קולין בנג'מין
קולין בנג'מין (באנגלית: Collin Benjamin, נולד ב-3 באוגוסט 1978 בוינדהוק שבנמיביה) הוא כדורגלן עבר נמיבי ששיחק כמגן. וכיום מאמן את נבחרת נמיביה.
קריירת מועדונים
בנג'מין נולד בנמיביה, ושיחק בקבוצה הבוגרת של מועדון המקומי סיביקס וינדהוק עד לשנת 1999. בשנה זו עבר לגרמניה והחל לשחק במועדונים מליגות נמוכות, עד שהתגלה על ידי המבורג בשנת 2001. בנג'מין העביר בהמבורג כמעט את כל קריירת הבוגרים שלו, ושיחק במועדון במשך עשר עונות רצופות, כשהוא משתף פעולה עם שחקנים כמרסל ינסן, טימוטה אטובה, הייקו וסטרמן ודוד יארולים. בתקופתו של בנג'מין במועדון, המבורג סיימה לרוב בחלק העליון של הטבלה. התואר היחיד בו בנג'מין זכה עם המבורג היה גביע הליגה הגרמנית בשנת 2003, אך לא שותף בגמר בו ניצחה המבורג 4-2 את בורוסיה דורטמונד. בשנת 2011 עזב בנג'מין את המבורג לאחר עשר עונות, בהן צבר 146 הופעות והבקיע 13 שערים, ועבר למינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק עונה אחת, בה סיימה הקבוצה במקום השישי. בתום עונת 2011/12 פרש בנג'מין מכדורגל.
תארים
עם המבורג:
אירלנד באירוויזיון 1980
אירלנד באירוויזיון 1980 השתתפה עם השיר "What's Another Year" שבוצע על ידי הזמר ג'וני לוגן. השיר זכה במקום ה-1 עם 143 נקודות. זה היה הניצחון השני של אירלנד באירוויזיון.
בחירת השיר והנציג לאירוויזיון
אירוע בחירת השיר של אירלנד לאירוויזיון 1980 התקיים ב-9 במרץ 1980. היא שודרה בשידור חי מאולפני RTA בדבלין. שמונה שירים התחרו על ייצוג אירלנד בתחרות האירוויזיון 1970. השיר הזוכה נקבע על ידי 10 מושבעים אזוריים ברחבי אירלנד. הזמר ג'וני לוגן נבחר לייצג את אירלנד בתחרות עם השיר What's Another Year", לאחר שניצח בתחרות במקום ה-1 עם 40 נקודות.
באירוויזיון
ג'וני לוגן הופיע בסדר ה-17 על הבמה, אחרי צרפת ולפני ספרד. אירלנד ניצחה בתחרות והגיעה למקום ה-1 עם 143 נקודות.
האריות
להקת האריות היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שימש יגאל גורדון כמדריך מוזיקלי במועדוני נוער של העירייה בתל אביב. הוא יסד את הלהקה התל אביבית "הגורדונס" שהורכבה מצעירים ובני נוער ומגורדון כנגן גיטרה בס. בלהקה ניגן גם שוקי אלגרנטי ששירת בצה"ל בתזמורת חיל האוויר. בהמשך החליף את גורדון כבסיסט חיים אלגרנטי. אל הלהקה הצטרף חיים סבן והלהקה הפכה ללהקת "האריות".
חברי הלהקה
הרכב ראשון (1965 - 1968)
ג'נט רנקין
ג'נט פיקרינג רנקין (באנגלית: Jeannette Pickering Rankin; 11 ביוני 1880 - 18 במאי 1973) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית, פעילה פמיניסטית ופציפיסטית והאישה הראשונה שכיהנה בקונגרס ארצות הברית. נבחרה לבית הנבחרים כנציגת מונטנה ב-1916 ופעם נוספת ב-1940. שתי כהונותיה בבית הנבחרים חפפו את תחילת ההתערבות האמריקאית במלחמות העולם. רנקין, הפציפיסטית, הייתה אחת מ-50 חברי בית הנבחרים (סך של 56 משני הבתים) שהתנגדו להכרזת המלחמה בשנת 1917, וחברת הקונגרס היחידה שהצביעה נגד הכרזת מלחמה על יפן לאחר המתקפה על פרל הארבור ב -1941.
רנקין סייעה בייזום החקיקה, שבסופו של דבר הפכה לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, מתן זכות הצבעה לנשים; היא תמכה בשוויון מגדרי וזכויות האזרח לאורח כל קריירה שלה שהשתרעה על פני יותר משישה עשורים.
נעורים ותחילת דרכה
רנקין נולדה בחווה שליד מחוז מיזולה שבמונטנה, והייתה הבכורה מבין שבעת ילדיהם של ג'ון רנקין, חוואי וקבלן בניין שהיגר מקנדה, ואוליב פיקרינג, יאנקית ומורת בית ספר. הוריה היו אנשים אמידים ופעילים בולטים בעסקים במיזולה. כנערה לקחה חלק בטיפול באחיה הצעירים ובחווה, כולל טיפול במתקני החווה. לרנקין היו כישורי נגרות ובנייה. היא סיימה תיכון ב-1898 ותואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת מונטנה בשנת 1902. ללא שאיפות קריירה ברורות, היא ניסתה תפירה ולאחר מכן עיצוב רהיטים בבוסטון, שם התגוררה בעוד אחיה למד באוניברסיטת הרווארד. בתקופה זו היא גם דחתה מספר הצעות נישואים
בעקבות ביקור בבוסטון ב-1904, שם הזדעזעה תנאי החיים הירודים בשכונות העוני, החליטה רנקין ללמוד עובדה סוציאלית. בין 1908 ל-1909 היא למדה בבית הספר לפילנתרופיה בניו יורק (שמוזג מאוחר יותר לתוך אוניברסיטת קולומביה). לאחר שעבדה תקופה קצרה כעובדת סוציאלית בספוקיין שבוושינגטון, היא חלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, שם החלה להיות מעורבת בתנועה הסופרג'יסטית שנאבקה למען הענקת זכות בחירה לנשים. היא הייתה חלק מהמקימות של סיעת הנשים למען זכות ההצבעה והלוביסטית של "אגודה האמריקאית הלאומית לזכות בחירה לנשים" (NAWSA). בנובמבר 1910 תושבי מדינת וושינגטון אישרו בהצבעה את זכות ההצבעה לנשים. זו הייתה המדינה החמישית, ממדינות האיחוד, בארצות הברית שאישרו את זכות ההצבעה לנשים. באותה שנה רנקין שבה למונטנה והפכה לפעילה בארגון "Montana Equal Franchise Society". בעוד שהיא חיקתה את הסלוגן המפורסם מהמהפכה האמריקאית, "אין מיסוי ללא ייצוג", התרעמה רנקין על כך שנשים נאלצות לשלם מסים בעוד שאינן יכולות להשמיע את דעתן ולהשפיע על פעילות השלטון.
בפברואר 1911, רנקין הייתה האישה הראשונה שנאמה בפני בית המחוקקים של מדינת מונטנה. היא דיברה בדבר זכות ההצבעה לנשים. בנובמבר 1914, תוקן החוק במונטנה החוק ונשים קיבלו זכות הצבעה.
תקופה ראשונה בקונגרס
מסע הבחירות של רנקין לקונגרס כנציגת מונטנה ב-1916 מומן ומנוהל על ידי אחיה, וולינגטון רנקין, שהיה פעיל ובעל השפעה במפלגה הרפובליקנית במונטנה. הקמפיין דרש נסיעות ארוכות כדי להגיע לאוכלוסייה המפוזרת בכל רחבי המדינה. רנקין נבחרה ב -9 בנובמבר, בפער של יותר מ -7,500 קולות, והפכה לחברת הקונגרס הראשונה.
זמן קצר לאחר שנבחרה, הקונגרס נקרא לתוך דיון דחוף בעקבות הכרזתה של גרמניה על מלחמת צוללות, בלתי מוגבלת, שבה יוטבעו כל אוניות סוחר שימצאו בים. ב -2 באפריל 1917, הנשיא וודרו וילסון, פנה מושב משותף, לשני הבתים, וביקש מהקונגרס "להפוך את העולם למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" בהכרזת מלחמה על גרמניה. לאחר ויכוח סוער, ההחלטה בנוגע ליציאה למלחמה הגיע להצבעה בבית הנבחרים ב-3 לפנות בוקר ב-7 באפריל; רנקין הייתה אחת מתוך חמישים קולות המתנגדים. "אני מבקשת להיות כנה למען ארצי," אמרה, "אבל אני לא יכולה להצביע בעד מלחמה". למרות 49 חברי קונגרס ושישה סנטורים, גברים, הצביעו נגד ההכרזה, רנקין הייתה היחידה שקבלה ביקורת על החלטתה. אולם, היא קיבלה תמיכה ממפלגת הנשים הלאומית והפעילה הפמיניסטית אליס פול, מראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה.
עד 1918, זכות הצבעה לנשים הוענקה, בצורה זו או אחרת, בכארבעים מדינות בארצות הברית. רנקין הייתה לכוח מניע בתנועה שפעלה להענקת זכות הצבעה אוניברסלית בלתי מוגבלת. בחודש ינואר 1918 היא פתחה דיון בקונגרס שיביא לתיקון בחוקה למתן זכות בחירה לכל לנשים. ההחלטה התקבלה בקונגרס ואך נדחה על ידי הסנאט. אך ב-1919 החלטה דומה עברה את שני הבתים. לאחר אשרור על ידי שלושה רבעים מן המדינות, התקבל התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
רנקין לא התעלמה מבוחריה במונטנה ולאחר אסון של הכרייה שהתרחש בביוט (butte) ב-1917 והמהומות שבאו לאחריו, רנקין בקשה עזרה, ללא הצלחה, מממשל וילסון, באמצעות חקיקה והתערבותה האישית במשבר.
במהלך הקדנציה של רנקין שונתה שיטת בחירת הנציגים של מונטנה לבתי הנבחרים. בשיטת הבחירה החדשה סיכוייה להיבחר לקונגרס היו נמוכים ביותר ועל כן היא ניסתה את כוחה בבחירות לסנט ב-1918. אולם, לאחר שהפסידה בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני, היא התמודדה לסאנט, מטעם המפלגה הלאומית (The National Party).
בין הכהונות
בשנת 1924, רנקין קנתה חווה קטנה בג'ורג'יה בה התגוררה ללא חשמל או אינסטלציה. היא נאמה באופן תדיר בשם איחוד נשות השלום (Women's Peace Union) שפעל בארצות הברית לחוקק חוק שלא יאפשר לצאת למלחמות ובשם המועצה הלאומית למניעת מלחמה (National Council for the Prevention of War). רנקין עבדה כלוביסטית לאחד מארגוני הצרכים הארציים ולמספר ארגונים פציפיסטיים. היא פעלה להעברת תיקון לחוקה האוסר העסקת ילדים וכן לקידום חקיקה של הקונגרס שתספק מימון פדרלי ליולדות ולטיפול בילדים. באותן שנים רנקין הייתה פעילה גם בליגת נשים בינלאומית לשלום ולחירות, שפעלה ברמה הבינלאומית למניעת מלחמה. היא החזיקה בארגון תפקידים שונים.
תקופה שנייה הקונגרס
רנקין זכתה שוב בבחירות לקונגרס ב-1940 בגיל 60. היא הביסה את ג'יקוב טורקלסון (Jacob Thorkelson), רפובליקני אנטישמי בבחירות הפנימיות ואת ג'רי אוקניל (Jerry O'Connell) בבחירות הכלליות. רנקין הייתה חברה בשתי ועדות בתקופת כהונתה השנייה. בעוד חברי קונגרס ובוחריהם, היו עסוקים כבר בדיון בנוגע לשאלת התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה במשך חודשים, ההתקפה על פרל הארבור ב -7 בדצמבר 1941, השתיקה כמעט כל התנגדות למלחמה.
יומיים לאחר מכן, הכרזת מלחמה נגד גרמניה ואיטליה הגיעה להצבעה; רנקין נמנעה. הקריירה הפוליטית שלה הסתיימה והיא לא רצה לכהונה נוספת בבחירות בשנת 1942. כשנשאלה, שנים מאוחר יותר, אם היא אי פעם התחרטה על ההצבעה שלה, רנקין השיבה:
אחרי הקונגרס
בשנות השישים והשבעים דור חדש פציפיסטים, פמיניסטיות ופעלי זכויות אדם ראו ברנקין השראה והוקירו את פועלה כפי שלא הוערכה על ידי בני דורה. פעילות פמיניסטיות רדיקליות גייסו אותה שוב לפעילות. בינואר 1968, "חטיבת ג'נט רנקין", של קואליציית ארגוני נשים לשלום, ארגנה צעדה. רנקין צעדה בראש צעדה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון. זה היה המצעד הגדול ביותר של נשים מאז תהלוכה לדרישת זכות הבחירה לנשים ב 1913. רנקין הובילה 5,000 צועדות מתחנת יוניון אל מדרגות בניין הקפיטול, שם הן הגישו עצומה שלום ליושב ראש בית הנבחרים ג'ון מקורמק. בשנת 1972, רנקין כבר בת תשעים, הובילה מהלך להרחבת ההתנגדות למלחמת וייטנאם, אולם מחלות לב וגרון אילצו אותה להפסיק את פעילותה הפוליטית.
מורשת
ג'נט רנקין נפטרה בגיל 92 ב-19 במאי 1973 בכרמל קליפורניה. היא הורישה את החווה שלה בג'ורגיה לנשים עובדות שהפכו למובטלות. קרן המלגות לנשים של ג'נט רנקין, מחלקת מלגות ללימודים לנשים ממעמד נמוך מעל גיל 35 מכל רחבי ארצות הברית. הקרן נתנה מלגה לראשונה מלגה אחת על סך 500$ ב-1978 ומאז העניקה מלגות בסך בכמעט 2 מיליון דולר לכ־800 נשים.
אף על פי שהמורשת של רנקין נשענת רובה ככולה על התנגדותה למלחמה, רנקין אמרה בוועידת החוקה מונטנה בשנת 1972 כי הייתה מעדיפה להיזכר לא רק בגלל התנגדותה למלחמה. "אני רוצה שיזכרו אותי בתור האישה היחידה שאי פעם הצביעה למען זכות הצבעה לנשים."
אקוואריוס מנועים
אקוואריוס מנועים (א.מ) בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת בפיתוח מנועי בעירה פנימית ליניאריים עם בוכנה חופשית לשימוש בגנרטורים. ניירות הערך של החברה נסחרים  בבורסה לניירות ערך בתל אביב.