cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טירת קרנארבון
רקע להקמת הטירה
בניית הטירה החלה ב-1283 לאחר שסנודוניה, העיר החשובה ביותר בגוויניד', נכבשה על ידי הצבא האנגלי, ונפסקה ב-1323. הבנייה מעולם לא הושלמה, וגם כיום יש מחברי אבן חשופים במספר מקומות על הקירות הפנימיים, שעליהם היו אמורים לבנות קירות נוספים. לפי עדויות שנחשפו התברר כי עלות בנייתה של הטירה הייתה כ-22,000 לירות שטרלינג. עיצובה הקווי של הטירה הוא משוכלל יחסית בהשוואה לטירות בריטיות קדומות אחרות. הטירה ניצבת מעל מצר מנאי.
לאחר ההקמה
אדוארד הראשון הטיל מצור על גארטן קלין, שהייתה בית המלוכה והמטה הראשי של כוחות ההתנגדות הוולשים, ולשם כך הוא הסתייע בטירת קרנארבון וטירת קונווי, ומאוחר יותר בטירת בומריס. הטירה הנוספת בטבעת הברזל שהקיפה את סנודוניה היה טירת הרלך.
כיום שוכן בטירה המוזיאון של רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוינד" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
קוברה צהובה
קוברה צהובה המכונה גם קוברת הכף (שם מדעי: Naja nivea), הוא מין של נחש בגודל בינוני וארסי ביותר ממשפחת הפתניים, המאכלס מגוון רב של ביומות לאורך מרחב אפריקה הדרומית כולל שטחי סוואנות, מדבריות ושטחים מדבריים למחצה. המין הוא פעיל יום והוא אכלן כללי, שצד וניזון ממספר מינים שונים של חיות ופגרים. הקוברה הצהובה ניצודה ע"י מספר בעלי חיים שונים כולל עופות דורסים, גירית דבש ומספר מינים של נמיות.
הקוברה הצהובה מוכרת כ"גילסלנג" (קוברה צהובה) ו"ברוינקפל" (קוברה חומה) באפריקה. דוברי אפריקאנס בדרום אפריקה מתייחסים לקוברה הצהובה גם כ"קופרקפל" (קוברת הנחושת), בעיקר בגלל מגוון הגוונים העשירים של הצבע הצהוב של הנחש. למין אין תת-מינים מוכרים.
אטימולוגיה
הקוברה הצהובה (Naja nivea) הוגדרה לראשונה על ידי הזואולוג השוודי קארל לינאוס בשנת 1758. השם הגנרי naja הוא לטיניזציה של המילה הסנסקריט "נאגה" (nāgá) שמשמעותה "קוברה". הכינוי המדויק nivea מקורו מהמילים הלטיניות nivis או nix שמשמעותן "מושלג" או "שלג". הקישור לשלג הוא מעורפל, אך הצעה לכך היא בשינוי הצבעים בפרטים הראשונים שנשמרו והתקבלו על ידי טקסונומים באירופה.
מיון
הקוברה הצהובה הוא מין במשפחת הפתניים. לינאוס תיאר את הקוברה הצהובה (Naja nivea) לראשונה בשנת 1758. בתחילה הוא נתן לו את השם הבינומיאלי Coluber niveus, אך לאחר עשור ג'וספוס ניקולאוס לאורנטי תיאר את הסוג בשם "Naja". בשנת 2007 ווסטר ונוספים הפרידו את הסוג Naja לארבעה תתי סוגים נפרדים על בסיס קריטריונים שונים כמו שושלת יוחסין, מורפולוגיה ותזונה. הם שמו את Naja nivea תחת תת-הסוג Uraeus, הקוברות האפריקאיות שאינן יורקים, יחד עם הקוברה המצרית, הקוברה החוטמנית, קוברת אחיטה, הקוברה הערבית והקברה הסנגלית.
תיאור
הקוברה הצהובה היא מין של קוברה בגודל בינוני. בוגרים של המין מגיעים בדרך כלל לגודל של 1.2-1.4 מ', אך אורכם יכול להגיע גם עד 1.6 מ'. הזכרים בדרך כלל מעט קטנים יותר מהנקבות. הפרט הגדול ביותר מהמין היה באוס שבנמיביה ואורכו נמדד ב-1.88 מ'. פרט גדול נוסף נמצא שמורת הטבע "דה הופ" בדרום אפריקה, ואורכו הכולל הוא 1.86 מ'.
לקוברה הצהובה יש מגוון רחב של צבעים, מצהוב לחום זהב, חום כהה ואף שחור. בנוסף, חלק מהפריטים מציגים מידה של נקודות או כתמים בהירים או כהים יותר על גבי גופם. לרוב הצבע מקושר למיקומם הגאוגרפי אך ניתן לראות במקום אחד מגוון רחב של קוברות צהובות בצבעים וגוונים שונים. לדוגמה, הפריטים שבמדבר הקלהארי שבבוטסואנה או נמיביה בדרך בצבע צהוב עקבי יותר מאשר אלו באוכלוסיות דרומיות יותר. לעומת זאת, ב"דה הופ" ובאתרים נוספים בכף המערבית, נצפו פריטים בכל הצבעים. לפריטים צעירים יותר בדרך כלל יש בדרך כלל התכהות באזור הצוואר ואזור הבטן לאורך של כתריסר קשקשים בטניים. ההתכהות דוהה ומתבהרת לאורך השנה או שנתיים הראשונות לחייו, וגורמת לפעמים גורמת לבלבול בין הקוברה הצהובה לבין הקוברה הטבעתית.
תפוצה ואזורי מחיה
הקוברה הצהובה היא אנדמית לאזור אפריקה הדרומית. בדרום אפריקה, איפה שתפוצתו היא הגבוהה ביותר, נמצא בעיקר באזורי הכף המערבי, הכף הצפוני, הכף המזרחי, פרוביציית המדינה החופשית והפרובינציה הצפון מערבית. הוא נמצא גם בחציה הדרומי של נמיביה, דרום מערב בוטסואנה ומערב לסוטו.
אף על פי שלקוברה הצהובה יש מרחב מחיה גאוגרפי קטן יותר מאשר לקוברות אפריקאיות אחרות, מגוון מרחבי המחיה שלו גדול יותר. מרחבי המחיה המועדפים עליו הם פינבו, בושוואלד, קארו, סוואנה צחיחה, מדבר נמיב ומדבר הקלאהרי. שוכן בדרך כלל במחפרות של מכרסמים, תלים נטושים של טרמיטים, ובאזורים צחיחים גם בחריצי סלע. באזורים ממוזגים ובאזורים צחיחים, לפעמים נמצאים גם באזורי נחלים, בשטחים פתוחים ומנוקזים היטב.
בלסוטו, ייתכן וימצאו אף בגובה של 2,500 מטרים מעל פני הים. הם נמצאים באזורים מיוערים ובאזורי מרעה גבוה בפרוביציית המדינה החופשית, באזורים סלעיים באזור כף התקווה הטובה ובאזורים המדבריים והחצי מדבריים באזורי המחיה שלהם. הם לפעמים נכנסים לאזורים מאוכלסים, פרברבים מפותחים חלקית ואוכלוסיות קטנות אחרות לטובת בריחת מהחום וחיפוש אחר טרף כמו מכרסמים. דבר זה גורם לעיתים לקשר ישיר מול האדם.
התנהגות ואקולוגיה
הקוברה הצהובה פעיל יומי ופעילותו נמשכת לאורך כל היום. בימים מאוד חמים יהיה פעיל דמדומים, אך נדיר לראותו במהלך שעות החשיכה. הוא בעל חיים יבשתי, ומסוגל בקלות לטפס על שיחים ועצים. מגלה זריזות ויעילות בשדידה שיטתית של קני אורג שתפן (Philetairus socius). כאשר אינו פעיל, הוא מסתתר ותופס מחסה בבורות ומחפרים תת-קרקעיים. ישתמש לעיתים באותו המחסה לתקופה ממושכת. הקוברה הצהובה הוא מין מאוד זריז וערני, אף על פי שתואר כמין שבאופן רגוע יותר רגוע ממינים אחרים של נחשים ארסיים אפריקאיים אחרים, הוא יתקוף כאשר יחוש מאוים. כאשר יופרע ויחוש כי הוא בסכנה ירים את פלג גופו העליון, ימתח וינפח את צווארו וישמיע קול שריקה. כאשר יהיה במגננה, יתקוף ללא היסוס. אם האיום יהיה ללא תנועה ינסה הנחש לברוח במהירות, אם אך ימשיך להווה איום, יתפוס שוב את תנוחת המגננה.
תזונה
מין זה של קוברה ניזונה ממגוון רב של טרף הכולל נחשים אחרים, מכרסמים, לטאות, עופות ונבלות. ב"דה הופ" נבדק הטרף של המין בין אוקטובר 2004 למרץ 2006. נמצא כי 31% מתזונתו הייתה ממכרסמים, 20% נחשים אחרים, 11% לטאות, 16% נבלות ו-11% פריטים מאותו המין. באותו המחקר נצפו שני מקרים של אכילת נבלות על ידיד הקוברה הצהובה. שני המקרים היה מדובר בנחשים שנהרגו כתוצאה מפגיעת כלי רכב. במקרה הראשון היה מדובר בנחש חולי מפוספס (Psammophylax rhombeatus). במקרה השני היה מדובר בנחש מהמין Psammophis notostictus, המוכר גם כניזון מהאורג השתפן. הקוברה הצהובה היא קניבלית, ולפעמים ניזונה מפריטים צעירים.
טורפים
עם טורפי הקוברה הצהובה נמנים גירית הדבש, סוריקטה ומספר מיני נמיות, המהווים הטורפים העיקריים של הקוברה הצהובה משום שיש להם רגישות נמוכה לארס שלו. טורפים נוספים הם מגוון מיני עופות דורסים כמו לבלר והחיוויאי החום הצדים מגוון מיני נחשים.
רבייה
מין זה מטיל ביצים. עונת ההזדווגות היא בחודשים ספטמבר ואוקטובר. בחודשים אלו עלול להיות הנחש להיות יותר אגרסיבי מהרגיל. הנקבה תטיל בין 8 ל-20 ביצים (בגודל ממוצע של 25 X 60 מ"מ) באמצע הקיץ (חושים דצמבר – ינואר), במחילות או תילי טרמיטים נטושים, או במיקום אחר חם ולח. גודלו של האבקוע הוא בין 34–40 סנטימטרים, והם עצמאיים לחלוטין מלידה. במחקר שנעשה בשבי ההזדווגות הייתה בחודש ספטמבר והטלת הביצים הייתה בחודש נובמבר. משך ההריון היה בערך 42 יום ותקופת הדגירה הייתה בין 65 ל-70 ימים, בטמפרטורה של 28–33 מעלות צלזיוס. התטולה הייתה בגודל 11–14 ויחס הבקיעה היה זכר אחד לחמש נקבות.
ארס
הקוברה הצהובה מיוחס כאחד ממיני הקוברות המסוכנים והארסיים ביותר בכל יבשת אפריקה, בגלל רמת ארסיותו והימצאותו התכופה בסמוך לבתים. הארס של הנחש נוטה להיות סמיך וסירופי בסמיכותו, ומתייבש לשבבים חיוורים ונוצצים. ארסו של הקוברה הצהובה הוא רעלן עצבי חזק. הוא עלול להכיל גם רעלנים לבביים המשפיעים על מערכת הנשימה, מערכת העצבים והלב. אחוזי התמותה להכשות לא מטופלות לא ידוע, אך מעריכים כי הוא גבוה. הדבר יכול להיות תלוי במספר גורמים כמו כמות הארס שהוחדרה, מצבו הפסיכולוגי של הננשך, החדרת ניב אחד או שניים ועוד. לרוב, הנשמה מלאכותית מכנית וטיפול תסמיני מספיקים לצורך הצלת חיים, אך במקרים של הרעלת ארס חמורה יש צורך בנסיוב נוגדני מיוחד לארס הנחש. כאשר מוות מתרחש, לקוח לרוב בין שעה (במקרים חמורים) לעשר שעות (ואף יותר), וקורה לרוב מכשל נשימתי בעקבות שיתוק. נוגדן הארס המשמש במקרה הכשה של הקוברה הצהובה הוא נוגדן רב ערכי המיוצר על ידי המכון הדרום אפריקאי למחקר רפואי (SAIMR).
אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה
אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (באנגלית: Pennsylvania State University; בראשי תיבות: PSU; בכינויי: Penn State, "פן סטייט") היא אוניברסיטת מחקר ציבורית עם מספר קמפוסים ברחבי מדינת פנסילבניה בארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1855 ולה שלוש מטרות: הוראה, מחקר ושירות ציבורי. על תלמידיה נמנים תלמידי תואר ראשון, תארים מתקדמים, תוכניות מקצועיות ולימודי המשך, הלומדים בכיתות הקמפוסים או בהוראה מקוונת. הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא ביוניברסיטי פארק. בית הספר למשפטים ע"ש דיקינסון פועל בשני קמפוסים: ביישוב קרלייל ובקמפוס המרכזי. בית הספר לרפואה פועל בעיר הרשי. בנוסף לקמפוס המרכזי ביוניברסיטי פארק, לאוניברסיטה יש 19 קמפוסים הפזורים בכל רחבי מדינת פנסילבניה וכן 5 קמפוסים למטרות מיוחדות.
האוניברסיטה מדורגת בין 15 האוניברסיטאות הציבוריות האיכותיות ביותר בארצות הברית ואף מדורגת בין 100 האוניברסיטאות הטובות בעולם בדירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם, דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education ובדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם. מדי שנה מתקבלים ללימודים באוניברסיטה כ-44,000 תלמידים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ובכך היא אחת האוניברסיטאות הגדולות ביותר בארצות הברית. מספר החברים המשלמים דמי חבר לארגון בוגרי האוניברסיטה הוא הגדול בעולם.
בשנת הלימודים 2009–2010 למדו באוניברסיטה כ-94,300 תלמידים ב-24 קמפוסים ובאמצעות הוראה מקוונת בקמפוס העולמי (World Campus) של האוניברסיטה. לאוניברסיטה יותר מ-160 תוכניות לימוד לתואר ראשון. בהכנסות האוניברסיטה מקרנות מחקר דורגה האוניברסיטה בשנת 2008 במקום ה-11 בארצות הברית. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה
החל משנת 1882 הורחבו תוכניות הלימודים במוסד ופן סטייט הפכה לאחד המוסדות הגדולים בארצות הברית בתחום לימודי הנדסה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפכה האוניברסיטה למוסד האקדמי הגדול במדינת פנסילבניה ומאותה עת החלה להקים קמפוסים נוספים ברחבי המדינה, זאת כדי לאפשר לימודים לתלמידים שלא יכלו כלכלית להעתיק מגוריהם לקמפוס המרכזי, על רקע השפל הגדול בארצות הברית.
בשנת 1953 מונה לנשיא האוניברסיטה מילטון אייזנהאואר, אחיו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, ושמו של המוסד שונה בפעם הרביעית ל"אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה". האוניברסיטה ידעה תקופת צמיחה מהירה בין בשנות ה-50 וה-60, ורכשה שטחי קרקע רבים סביב הקמפוס המרכזי. בשנת 1967 נוסד המרכז הרפואי הרשי, בו פועל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה, לאחר שהתקבלה תרומה בסך 50 מיליון דולר מקרן שיסד מילטון הרשי, מייסדה של חברת הרשי.
בשלהי המאה ה-20 הלך והתחזק כוחה של האוניברסיטה כמוסד אקדמי מרכזי במדינת פנסילבניה. בשנת 1989 הצטרפה לאוניברסיטה מכללת פנסילבניה לטכנולוגיה, ובשנת 2000 הצטרף לאוניברסיטה בית הספר למשפטים ע"ש דיקינסון. בתחילת המאה ה-21 אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה היא הגדולה ביותר בפנסילבניה ובשנת 2003 נמצא כי זהו הארגון השני בעוצמתו מבחינת ההשפעה הכלכלית על המדינה.
בשנת 2011 קיבלה האוניברסיטה תשומת לב שלילית על רקע האשמות כי חלק מסגל האוניברסיטה, החל מנשיא האוניברסיטה ועד לעוזר המאמן של קבוצת הפוטבול, הסתירו פרשיית התעללות מינית בילדים שבוצעה על ידי מאמן לשעבר בקבוצת הפוטבול של המוסד. לאחר שנחשפה הפרשה פוטר ג'ו פאטרנו, ששימש מאמן הפוטבול הראשי בנבחרת האוניברסיטה במשך 45 שנים, ונשיא האוניברסיטה אולץ להתפטר על ידי חבר הנאמנים. בתגובה התפרעו אלפי תלמידים בשטח האוניברסיטה.
קולג'ים ובתי ספר
בקמפוס המרכזי ביוניברסיטי פארק פועלים 18 קולג'ים ובתי ספר:
בשנת 2008 החל לפעול בית ספר ליחסים בינלאומיים, הפועל בקמפוס יוניברסיטי פארק, אולם מהווה חלק מבית הספר למשפטים ע"ש דיקינסון.
מאפייני תלמידי האוניברסיטה
נכון לסמסטר סתיו 2010, הרכב התלמידים במערכת הכוללת של האוניברסיטה כולה, כולל כל הקמפוסים, הוא: 75.4% תלמידים ממוצא לבן, 5.5% ממוצא אפריקאי-אמריקאי, 4.3% ממוצא אסיאתי-אמריקאי, 4.4% ממוצא היספני-אמריקאי, 0.2% אינדיאנים, 0.1% מהוואי והאזור הפסיפי, 5.8% תלמידים זרים ו-3.1% ממוצא לא ידוע. בתקופת העשור הראשון של המאה ה-21 עלה אחוז המיעוטים בין התלמידים באוניברסיטה ב-5.3% ובין סגל המורים עלה אחוז המיעוטים בין 1997 ל-2002 ב-2%.
יוניברסיטי פארק
הקמפוס המרכזי ביוניברסיטי פארק הוא הגדול מבין הקמפוסים של האוניברסיטה. מיקומו של הקמפוס נבחר כך שיהיה קרוב ככל האפשר למרכזה של מדינת פנסילבניה. אחוז הקבלה של מועמדים ללימודים בקמפוס זה הוא 51%, הנמוך ביותר מבין כל הקמפוסים של האוניברסיטה, זאת מכיוון שרוב התלמידים לתואר ראשון הבוחרים ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה מעדיפים קמפוס זה לצורך לימודיהם. בסמסטר סתיו 2010 למדו בקמפוס 38,594 תלמידי תואר ראשון ו-6,223 תלמידים לתארים מתקדמים. מתוך ציבור התלמידים, 45.3% היו נשים ו-30.6% לא היו תושבי מדינת פנסילבניה.
בקמפוס פועלים שבעה מתחמי מעונות. כל מתחם מעונות מורכב ממספר מבנים בהם חדרי מגורים וכן מבנים לפעילויות התלמידים, חדרי הסבה, דלפק מודיעין, חדרי דואר, מרכול, וקפיטריה. חלק מקומות המעונות מיועדים אך ורק לתלמידים במסלולי לימוד מסוימים.
בקמפוס המרכזי פועלים 778 ארגוני סטודנטים מוכרים. בקמפוס פועלת תחנת רדיו מקומית המופעלת על ידי התלמידים, עיתון סטודנטים יומי ואמצעי תקשורת נוספים. מדי שנה, בחודש פברואר, נערך בקמפוס מרתון ריקודים למטרות צדקה בהשתתפות אלפי תלמידים, הנמשך 48 שעות רצופות ומגייס תרומות של מיליוני דולר למחקר ולטיפול במחלות ממאירות בילדות.
קמפוסים ברחבי המדינה
בנוסף לקמפוס המרכזי ביוניברסיטי פארק לאוניברסיטה 19 קמפוסים הפזורים ברחבי מדינת פנסילבניה ובכולם תוכניות לימודים לתואר ראשון. יותר מ-60% מתלמידי השנה הראשונה באוניברסיטה מתחילים את לימודיהם שלא בקמפוס המרכזי. מגוון תוכניות הלימוד בקמפוסים השונים מוגבל ביחס למגוון הנמצא בקמפוס המרכזי, אולם לתלמיד שהישגיו טובים בתום שנת הלימודים הראשונה, מובטח מקום להמשך לימודיו בתוכנית שבה הוא חפץ בקמפוס המרכזי. רוב תלמידי האוניברסיטה מסיימים את מסכת לימודיהם בקמפוס המרכזי ביוניברסיטי פארק.
קמפוסים ייעודיים
בית הספר למשפטים ע"ש דיקינסון של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה נוסד בשנת 1834 והוא בית הספר למשפטים הוותיק ביותר במדינה. מוסד זה התאחד עם האוניברסיטה בשנת 2000. תלמידי האוניברסיטה בלימודי משפטים יכולים לבחור לעשות את מסלול לימודיהם בקמפוס המרכזי או בקרלייל, שם פועל בית הספר ע"ש דיקינסון. חלק מן הקורסים משודרים מקמפוס אחד למשנהו ותלמידים בשני הקמפוסים יכולים ללמוד באותו קורס. בית הספר למשפטים מדורג בין 100 התוכניות למשפטים הטובות בארצות הברית. בין בוגרי בית הספר מספר מושלי מדינות, חברי קונגרס, ושופטים.
במרכז הרפואי הרשי של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, בעיר הרשי, פועל בית הספר לרפואה של האוניברסיטה ובית חולים אוניברסיטאי. המכללה לטכנולוגיה של פנסילבניה בוויליאמספורט, מציעה לימודי תעודה ותואר ב-10 תחומי לימוד טכניים. בשנת 1998 חנכה האוניברסיטה את הקמפוס העולמי במסגרתו פועלות 60 תוכניות לימוד בהוראה מקוונת, ביניהן תוכניות לתואר אקדמי ותוכניות תעודה. האוניברסיטה הייתה אחת הראשונות בארצות הברית שהציעה תוכניות לימוד בהתכתבות לאיכרים עוד בשנת 1892. משכך, הוראה מקוונת הייתה רק המשך טבעי למסורת זו במסגרתה ניתן להשלים בין השאר, תואר MBA, תואר ראשון בסיעוד, ותעודות בלימודי המשך במידע גאוגרפי. התלמידים בקמפוס העולמי של האוניברסיטה באים מכל 50 מדינות ארצות הברית ומ-40 מדינות נוספות בעולם.
אינק
אינק (באנגלית: Ink, בעברית: דיו) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Young X-Men #1 מאפריל 2008, ונוצרה על ידי הכותב מארק גוגנהיים והמאייר יאניק פאקט.
אינק הוא האלטר אגו של אריק גיטר, נער אשר כוחותיו ניתנו לו במכון קעקועים על ידי המוטאנט לאון נונז, אשר הקעקועים שהוא יוצר מעניקים כוחות-על. גיטר נכלא עקב תקיפת שוטר ושוחרר בידי סייקלופס, המצרף אותו לקבוצת האקס-מן הצעירים ושולח אותו לחסל את אחוות המוטאנטים החדשה, המורכבת מחברי המוטאנטים החדשים. אינק נשלח גם לגייס חברים חדשים בקבוצה. כאשר בליינדפולד תוקפת את דניאל מונסטאר, אינק תוקף אותה ומסגיר את שתיהן לסייקלופס, המתגלה כדונלד פירס המחופש. אינק מקעקע קעקועים הנותנים לו כוחות נוספים, בהם טיסה וטלפתיה.
אינק עוזב את קבוצתו כאשר מתגלה כי הוא אינו מוטאנט. הוא משתכר ומתקיף שלוחה שונאת מוטאנטים של מועדון הלפייר, ומוזעק לעזרת חבריו בידי סייפר. אינק הולך לאמן הקעקועים, המקעקע לו שני קעקועים חדשים: מטה הרמס בעל יכולת ריפוי בידו השמאלית, וקעקוע המזמן את כוח הפניקס מעל עינו, כמו ג'ין גריי ורייצ'ל סאמרס. אינק מציל את האקס-מן הצעירים מידי קבוצה אויבת שרכשה את כוחותיה מידי נונז, וחוזר לשורות הצוות לאחר שסייקלופס מביע את מורת רוחו מכוחות הפניקס שלו.
דניאל מונסטאר וסאן-ספוט מגלים כי הקעקועים קשורים ישירות לכוחותיו של אמן הקעקועים, אשר בתרדמת. גריימלקין מתיידד עם אינק בשהותם בקבוצה, וטוען כי שניהם "חריגים" מחבריהם. כאשר דאסט מתה ממצב בריאותי נסתר, אינק מחיה אותה ונופל למצב קטטוני. חיה קובע כי כוחותיו קרובים לאלו של כוח הפניקס המקורי, אך אינם כמוהם. עתיד דיסטופי שהוצג בחוברות האקס מן הצעירים מתאר גרסה מרושעת של דאסט, המבקשת להרוג את כל המוטנטים ואת אינק, וזאת כי "הרג את נשמתה" כשהחיה אותה. נראה לאחרונה באירועי "אוטופיה" במאבק נגד האוונג'רס האפלים.
את דמותו של אינק בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: העתיד שהיה" מגלם השחקן גרג לואו.
כיעור
כיעור הוא תכונה של אובייקט (כולל עצמים חיים) או מבנה מסוים: חזותי, קולי, מילולי או רעיוני, שבשל תצורתו וארגונו גורם לאדם לחוויה הנחשבת לרוב לבלתי נעימה.
בפתח ספרו "תולדות הכיעור" מציין אומברטו אקו:
פילוסופים אחדים, ובהם קסנופנס מקולופון, ג'יימס מוויטרי, וולטר והגל, ציינו שהקביעה לפיה אובייקט מסוים הוא מכוער מתאפיינת בסובייקטיביות השונה בהגדרתו מחברה לחברה, מתקופה לתקופה ומאדם לאדם. בדומה לאימרה "היופי הוא בעיני המתבונן", ניתן לקבוע שגם "הכיעור הוא בעיני המתבונן".
בנוסף להתייחסות לאובייקט כמכוער, מתקיימת גם התייחסות להתנהגות כמכוערת, כפי שמשתקף בהנחיה "הרחק מן הכיעור ומן הדומה לכיעור".
ביהדות
באבות דרבי נתן מסופר על רבי שמעון בן אלעזר שפגש אדם מכוער ביותר (לפי אחת הגרסאות, היה זה אליהו הנביא שהתחפש לאדם מכוער על מנת לנסותו ולבחון את התנהגותו). לבסוף, לאחר הפצרתם של אנשי עירו של רבי שמעון, נעתר הנפגע וסלח לרבי שמעון. בעקבות המאורע נכנס רבי שמעון לבית מדרשו ודרש "לעולם יהיה אדם רך כקנה ולא יהא קשה כארז".
בספרות ובקולנוע
הכיעור אינו פופולרי בספרות ובקולנוע, המעדיפים להציג את היופי, ולשייך לעיתים את הכיעור לדמויות ה"רעות" בנרטיב. לעיתים מוצג הכיעור דווקא כקריאה מאתגרת לקורא - שלא להתבונן בחיצוניות המכוערת אלא בפנימיותו של האדם, כמו בסיפורים "הברווזון המכוער" ו"הגיבן מנוטרדאם". גישה דומה קיימת בסרט האנימציה "שרק", שגיבורו הוא עוג מפלצתי, מכוער וחסר נימוסים בעל עור ירקרק. בסרט "היפה והחיה", הגיבור הוא נסיך שקולל על ידי מכשפה והפך לחיה מכוערת, כעונש על כך שסירב להעניק לה מחסה מפני הקור בשל המראה המכוער שעטתה.
מיול
{{פירושונים|
מחשבים
}}
שער פיה
שער פיה (באיטלקית: Porta Pia) הוא שער בחומות אורליאנוס שבעיר רומא, בירת איטליה. השער נבנה בהוראת האפיפיור פיוס הרביעי ונקרא על שמו.
השער ממוקם בקצה ויה פיה - דרך שהוקמה בהוראת האפיפיור. השער תוכנן על ידי מיכלאנג'לו במטרה להחליף את שער נומנטנה הנמצא כמה מאות מטרים דרומה לשער פיה, אשר נסתם באותה עת. עבודות בניית השער החלו בשנת 1561 והסתיימו בשנת 1565 לאחר מותו של מיכלאנג'לו. חלקו החיצוני של השער הושלם בשנת 1869 בסגנון נאו קלאסי על פי תכנונו של וירג'יניו וספיניאני.
היסטוריה
בניית השער החדש נדרשה מאחר שגידולה של העיר הביא לכך שלא ניתן היה להגיע בקלות דרך שער נומנטנה אל הויה נומנטנה. מיכלאנג'לו הכין עבור האפיפיור שלוש תוכניות לבניית השער, והאפיפיור בחר את הזולה מבין שלוש התוכניות. שלוש תוכניות אלה לא שרדו עד ימינו, ונותרו סקיצות מועטות של חלקים מהשער, מהם ניתן ללמוד כי השער שנבנה לבסוף היה שונה בצורתו מכל שלוש התוכניות.
מטבע משנת 1561 עליו הוטבעה דמות השער, ותחריט משנת 1568 מעידים על כך שהשער עבר מספר שינויים במהלך השנים, וכעת נראה שונה מבעת הקמתו.
השער היה המבנה האחרון שנבנה על ידי מיכאנג'לו, והוא נפטר זמן קצר בטרם הסתיימו עבודות הבנייה. השער הושלם על ידי ג'יאקומו דל דוצ'ה אשר בנה את שער סן ג'ובני.
מיכלאנג'לו תכנן קשת שער אחת בלבד, מטעמים של עיצוב וסימטריה. קשת שנייה נבנתה בשנת 1575 כדי להקל על מעבר התנועה. מיכלאנג'לו "התעלם" מעיצוב חלקו החיצוני של השער, ועיצב רק את חלקו הפנימי, הפונה אל העיר רומא.
חלקו החיצוני של השער נבנה בשנת 1869 על ידי וירג'יניו וספינייאלי, בהסתמך על התחריט משנת 1568 במטרה לדמות ככל האפשר את סגנונו של מיכלאנג'לו. עבודות בניית חלקו החיצוני של השער החלו בשנת 1853 בעקבות נזק שנגרם לשער בשנת 1851 כתוצאה מפגיעת ברק.
בקרבת השער ישנה פרצה המכונה "פירצת פורטה פיה" - פרצה דרכה פרצו ב-20 בספטמבר 1870 חילי צבא ממלכת איטליה וכבשו את רומא על מנת להפכה לבירת ממלכת איטליה המאוחדת. בשנת 1932 הוקמה באתר אנדרטה לזכר הפרצה.
בסמוך לשער, ב-11 בספטמבר 1926 ניסה ג'יאנו לוצ'טי לפגוע באמצעות פצצה במכוניתו של בניטו מוסוליני, בלא הצלחה.
מפלי מרמורה
מפלי מרמורה (באיטלקית: La Cascata delle Marmore, תרגום - מפל השיש) הם שלושה מפלי מים רצופים במחוז אומבריה שבאיטליה. המפלים נוצרו בתקופה הרומית מהסטה מלאכותית של מי הנהר ולינו (Velino) אל צוקי מרמורה, ומשם לערוץ הנהר נרה (Nera) הנשפך לנהר הטיבר. המפלים הם בגובה כולל של 165 מטרים, בין המפלים הגבוהים באירופה, וביחד הם המפל הגבוה בעולם שהוא תוצאה של תכנון אנושי.
המפלים מועמדים להכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית.
מיקום
מפלי מרמורה נמצאים 7.7 ק"מ מזרחית לטרני בירת נפת טרני, כ-156 ק"מ צפונית-מזרחית לרומא ו-50 ק"מ דרומית לפרוג'ה. המים במפלים זורמים בספיקה ממוצעת של 50 מיליון קוב לשנה.
כ-70% ממי הנהר מנותבים לשימוש תחנת כוח הידרואלקטרית. מספר פעמים ביום מופסקת העברת המים לתחנת הכוח וכל המים מנותבים דרך המפלים, כפי שהיה לפני הקמת תחנת הכוח. אתר המפלים מהווה אטרקטציה תיירותית וסביבו הוקמו אתרי תיירות נוספים, הכוללים גן בוטני, מתקני ספורט אתגרי כגלישת מצוקים, רחיפה וסיורי מערות.
תולדות המפל
מי המפלים הגבירו את זרימתו של הנרה, העובר ליד העיר טרני. עם סיום בניית התעלה התעוררה בעיה חדשה: בתקופות שבהן זרם המים של נהר ולינו התעצם, המים הרבים שהגיעו לנהר נרה איימו להציף את העיר טרני. תופעה זו גרמה לחיכוכים בין תושבי הערים ריאטי וטרני, כשכל עיר מטילה את האחריות לפתרון הבעיה על רעותה. הנושא הוצג בפני הסנאט הרומי, אך פתרון לא נמצא.
במהלך ימי הביניים, תחזוקה לקויה ושקיעה של אבן באפיק התעלה הביאה להפחתת זרימת המים בתעלה עד שהביצות הופיעו מחדש. בשנת 1422 הורה האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, אשר העיר הייתה בתחום שלטונו, לבנות תעלת מים חדשה כדי לשקם את הזרימה הטבעית של הנחל. התעלה כונתה "התעלה הגריגוריאנית" או "תעלת ריאטי". בשנת 1545 הורה פאולוס השלישי לבנות תעלת-מים נוספת חדשה, "התעלה הפאולינית", במטרה להרחיב את התעלה הרומית, ולאפשר לווסת את זרימת המים בין הנתיבים השונים. בניית התעלה ארכה כמעט 50 שנה, ובסיומה היא נחנכה בשנת 1598 על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, אשר קרא אותה על שמו "התעלה הקלמנטינית".
במשך כמאתיים שנה לאחר פתיחת התעלה הקלמנטינית, זרימה חזקה של הוולינו גרמה לעיתים להצפת השטחים החקלאיים בצידי נהר הנרה. בשנת 1787 הטיל האפיפיור פיוס השישי על האדריכל אנדרה ויצ'י (Andrea Vici) לפתור את בעיית ההצפות. ויצ'י עיצב מחדש את מסלול המים במפלים למצבו הנוכחי, וכך נפתרו רוב הבעיות.
מאז שנת 1896, כאשר הוקמו ליד טרני בתי חרושת לייצור פלדה, הוחל להשתמש בזרם המים בתעלה להפקת אנרגיה לשימושם ומאוחר יותר, ועד ימינו, ליצירת חשמל.
האגדה
לפי אגדה המפלים נוצרו בעקבות האירועים הבאים: נימפה יפהפייה בשם נרה, דהיינו: השחורה, התאהבה ברועה צאן צעיר בשם ולינו. האלה יונו, בזעמה על הנימפה שהתאהבה בבן אנוש, הפכה את נרה לנהר. הרועה, שחשש שאהובתו טובעת בנהר שהופיע, קפץ מצוק המרמורה אל תוך הנהר כדי להצילה. כדי למנוע את מותו, יופיטר הפך את ולינו לנהר, וכך אוחדו שני האוהבים. הנהר ולינו היה ליובל של הנהר נרה.
בהשראת האגדה יש מעל המפל העליון מצפה המכונה "מרפסת האוהבים", מאחר שרק הם מסוגלים לצפות במראה המרהיב בלי לשים לב כי הם נרטבים עד לשד עצמותם.
סלשרדו
סלשרדו (בהונגרית: Szőlősardó) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי סלשרדו
בסלשרדו חיו מעט יהודים בתקופות זמן שונות.
ויגיליוס
ויגיליוס (בלטינית: Vigilius; מת ב-7 ביוני 555) כיהן כאפיפיור מ-29 במרץ 537 ועד מותו, והיה הראשון מבין האפיפיורים הביזנטים. יליד משפחת אצולה רומית, הוא שימש בין-היתר כדיאקון של האפיפיור בקונסטנטינופול, שם התחבר עם הקיסרית תאודורה, שביקשה את עזרתו לביסוס המונופיזיטזם. לאחר שסירב לחתום על כתב גינוי של הקיסר יוסטניוס הראשון לשלושה בישופים (ידוע בתור "שלושת הפרקים"), נעצר בשנת 545. מת בשנת 555 בסיציליה, בזמן שהיה בדרכו לרומא.
קורות חיים
ויגיליוס היה בנה של משפחה רומית מכובדת. אביו, כיהן כקונסול, ואחיו, רפאראטוס כיהן כסנטור. ויגיליוס קיבל תואר דיאקון בשנת 531. בשנה זו התקבלה החלטה כנסייתית המאפשרת לאפיפיור לבחור את יורשו (מצב שכיום נחשב בלתי חוקי על פי הדין הכנסייתי). האפיפיור בוניפקיוס השני בחר את ויגיליוס כיורשו. התנגדות ראשי הכנסייה לבחירה זו הביאה את בוניפקיוס לבטל את ההכרזה ואף לשרוף את הצו בו הכריז על כך.
האפיפיור אגאפטוס הראשון מינה את ויגיליוס לנציג הכנסייה (אפוקריסיארי) בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. בהיותו שם ניסתה קיסרית האימפריה הביזנטית תאודורה לשכנע אותו לתמוך בעמדותיה, וזאת כתגובה להדחת ההגמון של קונסטנטינופול אנתימוס הראשון על ידי אגאפטוס בשל דעותיו המונופיזיטיות.
לאחר פטירתו של אגאפטוס ב-22 באפריל 536 שב ויגיליוס לרומא, כשבידיו מכתבי תמיכה מקיסרי ביזנטיון וממון רב. סילבריוס נבחר לאפיפיור בשל השפעתו של מלך האוסטרוגותים תאודאהאד, ובעקבות זאת צר המצביא הביזנטי בליסאריוס על העיר רומא וכבש אותה. ויטיגס, יורשו של תאודאהאד, מלך האוסטרוגותים, צר על העיר מספר חודשים, עד שתושביה גוועו ברעב. במרץ 537 הודח סילבריוס בטענה שהתכתב עם ויטיגס על כניעת העיר, והפך לנזיר פשוט. סילבריוס הגיע לקונסטנטינופול, וביקש את עזרת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר שלח אותו לרומא. בדרכו לרומא הוא נתפס על ידי ויגיליוס, אשר כלא אותו באי פאנדאטאריה (או, על פי הליבר פונטיפיקליס, בפלמרולה), שם הוא נפטר ב-20 ביוני 537.
בעצת תאודורה אסקידס, בישוף קייסרי שבקפדוקיה החליט הקיסר יוסטיניאנוס לגנות את המינות הנסטוריאנית וזאת על מנת לזכות לאהדת המונופוזיטים. בשנת 543 הוציא הקיסר יוסטיניאנוס צו בעניין זה. ההגמונים והבישופים במזרח חתמו על הצו, אולם במערב התנגדו לו (שכן לא נערכה ועידה כלל כנסייתית בעניין, כדוגמת ועידת כלקדון). ויגיליוס סירב להכיר בצו הכנסייתי, והורה על ועידה. בעקבות הוראה זו, ב-20 בנובמבר 545 בעת שהאפיפיור ניהל טקס דתי לכבודה של צ'צ'יליה הקדושה בכנסיית סנטה צ'צ'יליה שבטרסטוורה, נלקח האפיפיור לקונסטנטינופול לעמוד בפני הקיסר. האפיפיור הובל עוד בטרם סיים את המיסה אל ספינה שהמתינה על נהר הטיבר (בעת שהעיר עצמה הייתה תחת מצור של הגותים בפיקודם של טוטילה). האפיפיור שהה בסיציליה זמן מה, עת שתושבי העיר סבלו מרעב כבד עקב המצור, ובינואר 547 הגיע לקונסטנטינופול.
ויגיליוס ניסה לשכנע את הקיסר לסייע לתושבי רומא מפני הגותים, אולם הקיסר העדיף לדון קודם בשאלה הדתית, והאפיפיור לא היה מוכן לוותר בעניין המונופיזיטיות.
ועידת קונסטנטינופול השנייה אשר התכנסה ביוזמתו של יוסטיניאנוס הראשון בקונסטנטינופול, בין 5 במאי ל-2 ביוני 553 במטרה לגנות את שלושת הבישופים - תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה, ואיבס, ואת כתביהם של שני הראשונים, אשר נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια).
האפיפיור ויגיליוס, גינה אמנם את שלושת הפרקים אך דרש לנקות את שמם של תאודורט ואיבס. ויגיליוס דרש מיוסטיניאנוס להכריז על פיוס כללי עד אשר ניתן יהיה לכנס ועידה בנוכחות כל הפלגים, אך יוסטיניאנוס סירב, ובשנת 551 פרסם צו שחידש את גינוי שלושת הפרקים. בשנת 553 נראה היה כי הניצים קרובים להסכמה, והבישופים המזרחיים חזרו בהם מגינוי שלושת הפרקים, אך האפיפיור דרש כי הוועידה תתכנס באיטליה או בסיציליה כדי להבטיח לכנסייה המערבית ייצוג הוגן, ולכך יוסטיניאנוס לא הסכים. הוא כינס את הוועידה בקונסטנטינופול, והאפיפיור לא לקח בה חלק. הוועידה קיימה שמונה ישיבות ו-165 הבישופים שנכחו בה גינו באופן סופי את שלושת הפרקים.
עם זאת, מטרתה המקורית של הוועידה - פיוס הקופטים והמונופיזיטים - לא הושגה. כאשר רומא שוחררה מכיבוש הגותים, יוסטיניאנוס הסכים לאפשר לאפיפיור לשוב אליה, ובלבד שהאחרון יכיר בהחלטת ועידת קונסטנטינופול השנייה. האפיפיור ניאות וגינה את שלושת הפרקים בשנת 554, דבר שאפשר לו לשוב לרומא באביב 555.
ויגיליוס מת בדרכו לרומא, בסירקוז שבסיציליה. גופתו הובאה לרומא ונקברה בכנסיית סן מרטינו אי מונטי בסמוך לקטקומבות של פריסילה בוויה בלריה.
גברילו פרינציפ
גברילו פרינציפ (בסרבית: Гаврило Принцип; 25 ביולי 1894 – 28 באפריל 1918) היה בוסני ממוצא סרבי שהיה חבר בקבוצת היד השחורה ובוסניה הצעירה. התנקש בחייהם של יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד ורעייתו בסרייבו ב-28 ביוני 1914. ההתנקשות, הידועה בשם "הרצח בסרייבו", נחשבת על ידי רבים כגורם הישיר לפעולת האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד ממלכת סרביה, שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, רבים אחרים סבורים כי ההתנקשות היוותה רק תירוץ לפעולה אוסטרו-הונגרית נגד סרביה, שתוכננה ממילא עוד קודם לכן.
נעוריו
פרינציפ נולד בכפר אובליאי (Обљај), הסמוך לעיירה בוסנקו גראכובו (Босанско Грахово) שבבוסניה (באותה התקופה – בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית). אביו עבד כדוור. להוריו פיטר ומריה היו תשעה ילדים, חמישה בנים וארבע בנות. שישה מהם מתו בגיל צעיר. בריאותו של פרינציפ הייתה לקויה עוד מילדותו. הוריו האביונים לא יכלו לכלכל את בנם ולהאכילו, ולכן שלחו אותו לגור עם אחיו הגדול שחי בסרייבו.
רקע
בפברואר 1912 השתתף פרינציפ בהפגנה נגד שלטונות סרייבו, וסולק מבית ספרו. לאחר סילוקו הוא עבר לבלגרד. הוא ניסה להתקבל לגימנסיה של בלגרד, אך לא עבר את בחינת הקבלה.
ב-1912, ההכנות למלחמת הבלקן הראשונה בסרביה היו בעיצומן. פרינציפ ביקש להצטרף ל"קומיטה" – כוחות גרילה סרביים תחת פיקודו של הגנרל וויסלב טנקוסיץ' שלחם במקדוניה נגד העות'מאנים. גנרל טנקוסיץ' היה חבר בכיר באגודה הסודית "איחוד או מוות" (Ujedinjenje ili Smrt). פרינציפ לא התקבל ל"קומיטה" בגלל ממדי גופו הקטנים. לאחר הדחייה הוא נסע לדרום סרביה על מנת להיפגש עם גנרל טנקוסיץ'. טנקוסיץ' דחה את פרינציפ משום שהיה "קטן מדי וחלש מדי".
לאחר הדחייה הכפולה, פרינציפ, שביקש לכפר על ממדי גופו הקטנים ועל הזלזול שאליו נחשף, הצטרף לתנועת "בוסניה הצעירה". קבוצה זו הורכבה מקרואטים, סרבים, בוסנים ומוסלמים שביקשו להביא לעצמאותם של העמים הסלאבים הדרומיים מידי אוסטריה-הונגריה.
בקרב ההיסטוריונים שוררת תמימות דעים באשר להשתייכותו של פרינציפ לתנועת "בוסניה הצעירה". להשתייכותו של פרינציפ ל"יד השחורה" יש סימנים רבים. קבוצה זו הייתה מעורבת חלקית בתכנון, אימון ואספקת הנשק להתנקשות בפרנץ פרדיננד.
ב-28 ביוני 1914 השתתף גברילו פרינציפ ברצח בסרייבו. הגנרל אוסקר פוטיאורק, המושל של בוסניה-הרצגובינה, הזמין את פרנץ פרדיננד ואת רעייתו הדוכסית סופי לצפות במצעד צבאי של כוחותיו. פרנץ פרדיננד היה מודע לסכנה שבביקור, בייחוד בשל ניסיון ההתנקשות של ארגון היד השחורה בדודו, הקיסר פרנץ יוזף, ב-1911.
רצף המאורעות
גברילו פרינציפ ואדם נוסף מבין 7 השותפים להתנקשות, היו שניהם חולי שחפת, ולכן לקחו את המשימה על עצמם, כי חשבו שאין להם מה להפסיד, כי בכל מקרה היו עתידים למות ממחלת השחפת.
מעט לפני 10 בבוקר ביום ראשון הגיע הזוג לסרייבו ברכבת. במכונית לפניהם נסעו פהים צוצריק, ראש העיר של סרייבו, וד"ר גרדה, מפקד המשטרה העירוני. במכונית השנייה נסעו פרנץ פרדיננד, סופי, אוסקר פוטיאורק והדוכס פון הראך. גג המכונית קופל כדי לאפשר להמונים לצפות בנוסעים.
שבעת המתנקשים הוצבו לאורך נתיב הנסיעה במרחקים של כ-200 מטרים אחד מהשני. כל מתנקש היה אמור לירות בפרנץ פרדיננד לכשיגיע לעמדתו. קושר הקשר הראשון שהבחין ברכב המלכותי היה מוחמד מחמדבאזיק. מחמדבאזיק עמד ליד הבנק האוסטרו-הונגרי, אך קצה סבלנותו והוא הניח לרכב להמשיך לנסוע מבלי שתקף את נוסעיו. מחמדבאזיק טען מאוחר יותר ששוטר עמד מאחוריו, והוא חשש שהוא יעצור אותו לפני שיספיק להשליך את הפצצה.
בשעה 10:15, כשהשיירה חלפה על פני תחנת המשטרה המרכזית, נדליקו צ'ברינוביץ' בן ה-19 השליך רימון יד לעבר מכונית הארכידוכס. נהג המכונית האיץ כאשר הבחין ברימון נע לעברו, והרימון התפוצץ מתחת לגלגל המכונית הבאה בשיירה. שניים מהנוסעים - אריק פון מריצי והדוקס בוס-וואלדק נפצעו קשות. כתריסר מהצופים נפגעו מרסיסים. אחרי שצ'ברינוביץ' החמיץ את מכוניתו של יורש העצר, חמישה מהמתנקשים האחרים החמיצו את הזדמנותם לתקוף בשל הצטברות הקהל ובגלל מהירות המכונית הגוברת. על מנת שלא להיתפס, צ'ברינוביץ' בלע גלולת ציאניד וקפץ לנהר. מאוחר יותר משתה אותו המשטרה מהמים כשהוא בחיים.
פרנץ פרדיננד החליט מאוחר יותר לגשת אל בית החולים ולבקר את קורבנות הרימון. על מנת שלא לעבור דרך מרכז העיר, הגנרל אוסקר פוטיאורק החליט כי מוטב שהמכונית המלכותית תיסע ישר דרך כביש "רציף אפל" (בו הייתה התהלוכה) אל בית החולים של סרייבו. אולם, פוטיאורק שכח להודיע לנהג פרנץ אורבן על השינוי בנתיב הנסיעה, אשר המשיך במסלול המתוכנן. פרינציפ עמד לאורך רחוב "רציף אפל", מחוץ לבית הקפה-קיוסק של מוריץ שילר כשהבחין במכונית של פרנץ פרדיננד, אחרי שהנהג בלם במרחק של כ-3 מטרים מפרינציפ, משנתבררה הטעות. ברגע זה פרינציפ צעד קדימה, דרך את אקדחו, וממרחק של כמטר וחצי ירה פעמיים לתוך המכונית. פרנץ פרדיננד נפגע בצווארו וסופי בבטנה. סופי מתה מיד, ופרנץ פרדיננד שסירב לקבל את מותה "ביקש" ממנה להתעורר. לאחר כחמש דקות הוא התעלף ומת.
לכידתו ומאסרו
משום שהיה צעיר מדי בזמן ההתנקשות מכדי שיוצא להורג (פרינציפ היה רק שבועיים מלחגוג את יום הולדתו ה-20, אחריו היה עלול לקבל עונש מוות), פרינציפ קיבל את עונש המאסר המרבי, 20 שנה בכלא. בגלל המלחמה שפרצה בעקבות ההתנקשות, התנאים בבית הכלא היו קשים, ופרינציפ סבל משחפת. הוא מת ב-28 באפריל 1918 בכלא טרזין (שמאוחר יותר הפך לחלק ממחנה טרזיינשטאדט) כשבמותו, שקל 40 קילוגרמים.
בבלגרד נקרא רחוב על שמו של פרינציפ. בסרייבו שלפני התפרקות יוגוסלאביה היה מקום טביעות נעליו בעמדת הירי מסומן בבטון על המדרכה, בסמוך לבניין הקיוסק. הקיוסק עצמו הפך למוזיאון לזכר פרינציפ, ומחיר הכניסה אליו היה 100 דינארא בשנת 1986. צידי הגשר הסמוך (הגשר על נהר מיליאצקא), ממנו ירדה המכונית לפני ההתנקשות, היו מכוסים בפרחים בשנת 1986. הגשר נהרס במלחמת בוסניה. גברילו פרינציפ ושותפיו להתנקשות נחשבו אז לגיבורים. לאחר עצמאות בוסניה-הרצגובינה נחשבו המתנקשים לפושעים שרצחו אשה הרה.
האקדח שבו השתמש פרינציפ מוצג במוזיאון להיסטוריית המלחמה שבווינה. הקליע השני שירה פרינציפ, זה שהרג את פרנץ פרדיננד, מופיע כמוצג מוזיאוני בקונופישטייה, טירה בבנשוב שבצ'כיה.
ביוני 2014, מאה שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חשף מנהל הארכיון הלאומי של סרביה מכתב מ-28 במאי 1913, ממושלה האוסטרי דאז של בוסניה והרצגובינה, לשר האוצר האוסטרו-הונגרי, אשר לטענת הסרבים מצביע על כך שאוסטרו-הונגריה תכננה את הפעולה כנגד סרביה כבר אז, כשנה לפני ההתנקשות בחיי פרנץ פרדיננד ורעייתו. ההתנקשות שימשה לאוסטרים עילה למלחמה נגד סרביה, בטענה שהמתנקשים קיבלו כסף וציוד ומידע על ידי המודיעין הסרבי. הסרבים טענו מראש שהתמרון הצבאי שערכו האוסטרים מחוץ לסרייבו - נשוא ביקורו של הארכידוכס האוסטרי ואשתו בסרייבו שתכננו לצפות בו - היה תכנון אוסטרי לפלוש לסרביה.
דיוטי פרי
דיוטי פרי (מאנגלית: Duty free – פָּטוּר ממס), או חנות פטורה ממס, היא חנות המופעלת בנמלי תעופה, בנמלי הים, במעברי גבול יבשתיים וכן במטוסי נוסעים ובאוניות הנמצאים בנסיעה בינלאומית, ובה נמכרים ליוצאים לחו"ל מוצרים פטורים ממס. בדרך כלל ניתן פטור ממכס וממע"מ, ולעיתים גם ממסים נוספים. בנמלי התעופה והים נמצאות חנויות אלה באזור שלאחר ביקורת הדרכונים, ובאוניות נפתחת החנות לאחר היציאה מתחום המים הטריטוריאליים.
המוצרים הנמכרים בחנויות הפטורות ממס הם מוצרים לצריכה אישית, ובפרט משקאות חריפים, מוצרי טבק ובשמים, ממתקים, מוצרי אלקטרוניקה וצילום ומוצרי אופנה יוקרתיים (ביגוד, נעליים, תיקים וכדומה). בנוסף, במתחמי דיוטי פרי נמצאות קפטריות המוכרות מזון.
המוצרים הפטורים ממס נמכרים רק ליוצאים לחו"ל, ויש מקרים שהקונים נדרשים להוכיח זאת באמצעות הצגה של שובר עלייה למטוס. בתחומי האיחוד האירופי נמכרים המוצרים בחנויות אלה רק ליוצאים אל מחוץ למדינות האיחוד.
החנויות במתחמי הדיוטי פרי נהנות הן מפטור ממס והן מקהל לקוחות שבוי, אשר לא יכול לצאת מחוץ למתחם בקלות. תיירים רבים אינם בקיאים במחירי השוק המקובלים במדינת המוצא וידיעה לגבי כך שהמוצר פטור ממס גורמת ללקוחות לתחושה שהקניה כדאית. המצב מוביל לכך שמחירי המזון המהיר והמוצרים בחנויות הדיוטי פרי גבוהים בעשרות אחוזים ממחירי שירותים ומוצרים זהים במדינה עצמה. בנוסף, על אף שחנויות הדיוטי פרי אינן משלמות מס ישיר, נגבים מהם "דמי הזיכיון" שמעלים את המחירים בצורה ניכרת. לעיתים המחירים בדיוטי פרי גבוהים במאות אחוזים מערכם המקובל בשוק.
היסטוריה
שדה התעופה הראשון שבו חנות דיוטי פרי הוקם בשנת 1947 בשאנון שבמערב אירלנד. באותה תקופה לא היה ניתן לתדלק מטוס בכמות שתספיק לטיסה טרנס-אטלנטית ולכן היו עוצרים לתדלק בשדה התעופה שאנון. הרעיון היה שבזמן התדלוק ניתן למכור לנוסעים מוצרים ללא מס. המודל היה להצלחה מיידית והועתק לכל רחבי העולם.
בישראל
בנמל התעופה בן-גוריון פועל אזור גדול למדי של חנויות פטורות ממס, ובנוסף למוצרים המקובלים בחנויות מסוג זה נמכרים בו גם מוצרים גדולים יחסית, כגון מקררים ותנורי אפייה. היכולת למכור מוצרים אלה נובעת משירות ייחודי, הנהוג בנמל התעופה בן-גוריון משנת 1989 וקרוי "פטור ושמור" – שירות המאפשר לנוסע שלא לקחת את המוצרים איתו בנסיעתו לחו"ל, אלא להשאירם בנמל התעופה בן-גוריון ולקחת אותם עמו כאשר הוא חוזר ארצה. הסדר זה הביא להגדלה ניכרת של המכירות בחנויות אלה. מפעיל בולט של חנויות במתחם זה הוא דיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון.
בכניסה לישראל רשאי כל נוסע להביא איתו מוצרי יבוא (והמוצרים הפטורים ממס בכלל זה) בסך 200 דולר, מבלי שיידרש לשלם מס כלשהו בגינם. על מוצרים שמחירם גבוה יותר יש לשלם מכס, אך הם פטורים ממע"מ וממס קנייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפטור ממס הוריד את מחירי המוצרים ובכך הפכו חנויות הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון למושכות עבור הצרכן הישראלי. חנויות הפטורות ממס זכו ליתרון על-פני החנויות האחרות בישראל. רשתות שיווק ישראליות עתרו לבג"ץ פעמים אחדות נגד הסדרי דיוטי פרי הנוגסים ברווחיהן:
אלפא רומיאו נובולה
אלפא רומיאו נובולה (באיטלקית: Alfa Romeo Nuvola) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט בסגנון קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצגה בשנת 1996.
טייסת 190
טייסת 190 המכונה גם "טייסת מגע הקסם", היא טייסת מסוקי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מסוקי קרב מדגם "AH-64 אפאצ'י" ("פתן") מבסיס רמון. בעבר הפעילה הטייסת מסוקי דיפנדר ("להטוט").
תקופת הדיפנדר - להטוט
במהלך שנת 1978 החליט שר הביטחון דאז עזר ויצמן לעבות את המערך ולהצטייד במסוקי קרב מדגם יוז MD500 - דיפנדר שזכו לכינוי העברי "להטוט". המסוקים הראשונים נקלטו בנוב' 1979 כגף בטייסת המסק"ר הראשונה 160 בפלמחים בח"א 30.
מבצע "בוטן" - תקיפה מבצעית ראשונה
בליל 27 באוגוסט 1980 תקף זוג מסוקים מהטייסת מכ"ם ימי בחוף ראשדיה שבדרום לבנון, והשמידו.
באוקטובר 1980 אירעה תאונת אימונים של התנגשות בחוטי מתח גבוה באזור יער בן שמן והטייסת איבדה שניים מטייסיה - סרן עופר ברמן וסרן יובל גדיש.
מלחמת לבנון הראשונה
החל ב-6 ביוני 1982, יומה הראשון של מלחמת לבנון הראשונה, תקפה טייסת מסוקי הדיפנדר עמדות וחוליות מחבלים. ב-8 ביוני תקפו הדיפנדרים עמדת מכ"ם ליד דאמור כהכנה למבצע ערצב-19. מ-9 ביוני, יומה השלישי של המלחמה, תקפו המסוקים גם כוחות שריון סוריים בבקעת הלבנון, ובכך היו למסוקים הראשונים בהיסטוריה שהשתתפו בקרב מול טנקים. במפתיע, אחוז הפגיעות של מסוקי הדיפנדר היה גבוה משל מסוקי הקוברה, המתוחכמים יותר, שטסו במקביל להם. ב-11 ביוני, סייעו מסוקי הטייסת לטנקים שעמדו לפרוץ לכביש ביירות-דמשק, באזור אום ספא. כאשר תקפו המסוקים 15 טנקי T62, נפגע אחד המסוקים בזנבו כתוצאה מפיצוץ קרוב של פגז טנק מרכבה, ונחת נחיתת התרסקות. הטייסים נפגעו, והטייס שנפצע קל יותר הצליח לחלץ את חברו. שני הטייסים נאספו על ידי מסוק בל 206 (סייפן).
באוגוסט 1984 תקפו מסוקי הטייסת בהצלחה מסיפונה של ספינת סער 4.5 חוחית בסיס מחבלים ימי בנהר אל-בארד במרחק 170 ק"מ מגבול ישראל.
מלחמת שלום הגליל היוותה לטייסת טבילת אש מאסיבית ראשונה. במהלך המלחמה, בתקופה שבין 4 ביוני לבין ה-12 באוגוסט 1982 ביצעה הטייסת 162 גיחות, מתוכן 82 למשימת סיוע ואמנעה, שבמהלכן הושמדו 18 טנקים, 17 כלי רכב ורק"מ, 4 קרונות מכ"ם 12-P ו-35-P, ומבני מחבלים.
בשנת 1984 אירעה תאונת דרכים והטייסת איבדה את אחד מטייסיה - סגן אמנון רוזן. בשנת 1987 איבדה עוד אחד מטייסיה - סרן צביקה זיגלבאום אשר נפל בעת שרותו.
מבצע דין וחשבון
השימוש המבצעי הנרחב האחרון של מסוקי הדיפנדר היה במבצע דין וחשבון בשנת 1993. המסוקים תקפו 20 יעדי מחבלים, בעיקר במרכז לבנון, כולל מחסן תחמושת של חזבאללה. כמו כן הותקפו טנקים באזור חריס. במבצע זה השתמש צה"ל לראשונה בטילים לסיכול ממוקד של יעדים מודיעיניים. בהמשך אותה שנה נסגרה הטייסת עם הוצאתו של מסוק הדיפנדר משימוש בחיל האוויר, רכישת מסוקי קוברה נוספים, וההחלטה לרכוש מסוקי אפאצ'י.
תקופת האפאצ'י - פתן
לאחר מבצע דין וחשבון יצאו מסוקי הלהטוט משימוש בחיל, ונסגרה הטייסת בבסיס רמת דוד.
בשנת 1995 הוקמה הטייסת מחדש כטייסת מסוקי קרב מסוג "AH-64 אפאצ'י" ("פתן"), בבסיס רמון.
מבצע ענבי זעם
במהלך המבצע החזיקה הטייסת, ביחד עם כל טייסות המסק"ר רצף של סגר מן האוויר על אזור דרום לבנון, והשתתפה בתקיפת מפקדת ארגון החזבאללה בבירות. במסגרת המבצע ביצעה הטייסת את הסיכול הממוקד הראשון שלה. בנוסף נפתח במבצע זה תחום של שת"פ בין ניצים עם זרעיות ומחוספס לפתנים מציינים. סה"כ ביצעה הטייסת 160 גיחות, שיגרה 42 טילי קרדום, וירתה 1,195 פגזי 30 מ"מ.
"כיפה אדומה" - תקיפה מבצעית ראשונה ב"פתן"
חיסול בכיר באמל חוסאם אל אמין. בשנת 1998 שני מסוקים שיגרו טיל לעבר המכונית שבה נהרג אל אמין לאורך כביש החוף הלבנוני. המכונית הועפה למרחק של 10 מ' מהכביש, התלקחה והתפוצצה ואל אמין נהרג במקום.
גאות ושפל – אינתיפאדה שנייה
מערך המסק"ר עבד בצמוד לכוחות הקרקעיים במבצעים ופעולות. בשנות האינתיפאדה, 2000-2005 נרשמו לזכותה של הטייסת מאות גיחות מבצעיות בסיוע לכוחות קרקעיים ביהודה, שומרון ורצועת עזה.
הפלת צסנה אזרחית לבנונית
בשעות הבוקר המאוחרות של ה-24 במאי 2001 עשה מטוס אזרחי קל מסוג צסנה 152 דרכו מלבנון דרומה לעבר תחומה האווירי של ישראל.. אחד הפתנים שיגר לעבר המטוס טיל קרדום, ופגע בו. שברי המטוס נסחפו ברוח לעבר היבשה.
מבצע חומת מגן
מבצע "חומת מגן" נמשך 23 ימים, והסתיים ב-21 באפריל. מסוקי הטייסת השתתפו בלחימה במבצעי סיכול ממוקדים כנגד פעילי טרור ובתקיפת מטרות בהתאם להכוונות של הכוחות הקרקעיים שפעלו בשטח.
הגדלת סד"כ האנשים והמסוקים של הטייסת בשנת 2005 קלטה טייסת 113 מסוקים משופרים מדגם "AH-64D אפאצ'י לונגבאו" ("שרף"), והעבירה את מסוקי הפתן ורבים מאנשיה לטייסת 190, שהכפילה את גודלה.
בשנת 2003 נהרג סגן מפקד הטייסת,, בתאונת אימונים כאשר טס במטוס פשוש בבסיס רמון.
מלחמת לבנון השנייה
בשנת 2006 הטייסת השתתפה במלחמת לבנון השנייה במשימות נגד אנשי חזבאללה ומשגרי רקטות. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת 960 גיחות מבצעיות, מעל 2,000 שעות טיסה ושיגרה 476 טילי קרדום, מרביתם במשימות סיוע לכוחות היבשה ובמשימות נגד אנשי חזבאללה ומשגרי רקטות.
במהלך אחת הכניסות ללבנון התנגשו שניים ממסוקי הטייסת ליד מצודת כ"ח באזור רמות נפתלי. הטייס נהרג בהתנגשות ושלושה אנשי צוות אחרים נפצעו, בהם נועם גרשוני.
מבצע עופת יצוקה
במהלך המבצע ביצעה הטייסת 352 גיחות, שיגרה 334 טילים וירתה כ-25,000 פגזים במשימות סיוע קרוב לכוחות היבשה שחדרו לרצועת עזה ובמשימות לתקיפת מבנים, מרגמות, משגרים, חוליות שיגור, כלי רכב ונצ"פים. בתחילת 2008 השתפה הטייסת גם במבצע חורף חם.
מבצע עמוד ענן
המבצע נפתח ב-14 בנובמבר 2012 בסיכול ממוקד של אחמד ג'עברי, ראש הזרוע הצבאית של החמאס, בעת שנסע ברכבו בעזה. המבצע נמשך שמונה ימים והסתיים בהפסקת אש. במהלך המבצע חיל-האוויר תקף משגרים מוטמנים, מחסני אמל"ח, מטרות תשתית, מטרות שלטון ומחבלים. הטייסת ביצעה 59 גיחות, שבמהלכן תקפה 7 מטרות ברצועת עזה.
מבצע צוק איתן
במסגרת הערכות מערך המסק"ר לאפשרות של סיוע לתמרון, חברה טייסת 190 לתוכניות המבצעיות של אוגדה 643 ושל אוגדה 36, ולקחה חלק באירועים הבולטים כגון חטיפתו של הדר גולדין ואירועים מתפרצים נוספים רבים. עם תחילת התמרון הקרקעי ב-17 ביולי 2014, עברה הטייסת למצב חרום, והשלימה את איוש הקש"מים במכלולי הלחימה. מאותו שלב התמקדה פעילותה בסיוע לכוחות הקרקעיים. במהלך הלחימה ביצעה הטייסת 567 גיחות. לוחמיה שיגרו 528 טילי קרדום וירו 534 פגזים.
בתאונה שהתרחשה ב-7 באוגוסט 2017 בבסיס רמון התרסק מסוק אפאצ'י, אחד מטייסיו, רב-סרן (מיל.), נהרג והאחר נפצע קשה.
מבצע שומר החומות
רב זביד (השני)
רב זביד היה אמורא בבלי בדור הרביעי והחמישי. היה תלמידם של אביי ורבא ובר פלוגתא של רב פפא. רב כהנא היה תלמידו.
לפי הכתוב באגרת רב שרירא גאון, כיהן שנים אחדות כראש ישיבת פומבדיתא.
נשא לאישה את אמו של רב זוטרא בר טוביה, אך לאחר זמן מועט גירשה.
מותו
בתלמוד מסופר שכשרבי חייא פרוואה היה בביתו של ריש גלותא, הוא התיר לאכול ביצה שנצלתה על ידי גויים, משום שכך סוברים חזקיה ובר קפרא. כששמע זאת רב זביד, הוא אמר לאנשי ביתו של ריש גלותא לא לשמוע לדברי רבי חייא, ולהימנע מאכילת ביצה כזו, משום בישולי גויים, כי כך סוברים רבי יוחנן ואביי. התלמוד מספר, שבשלב זה. על פי פירוש רש"י פירוש משפט זה הוא, שאנשי בית גלותא כעסו על פסקו המחמיר של רב זביד, ולכן הרגו אותו על ידי שהשקוהו בכוס של חומץ.
מרום נווה
מרום נווה היא שכונת מגדלי דירות במזרח רמת גן הגובלת בשכונת רמת עמידר ובבני ברק, וכוללת בתוכה את הפארק העירוני השני בגודלו ברמת גן.
היסטוריה
הקמת השכונה החלה בשנת 1985, על ידי חברת נוה על שטחו של פרדס מרגושס, אחרון פרדסי רמת גן (בשוליה נותרו שדרות הברושים שתחמו את הפרדס). האזור שהיה משויך לשכונת 'רמת יצחק', התפתח במקביל לצעדיה הראשונים של רמת גן וכונה "רמת גן ב'" עד לסיפוחו לעיר. במקור יועד השטח לבניית בית עירייה חדש, אך במקומו תוכננה שכונה שבמרכזה פארק המשתרע על כ-40 דונם.
הרעיון המרכזי היה בנייה צפופה וגבוהה סביב פארק מרכזי ומרכז מסחרי, כשהפארק מוקף מכל עבריו בבניינים רבי קומות. השירותים לתושבי העיר מקובצים במרכז המסחרי שבמרכזה ואין צורך לחצות כבישים. השכונה גובלת בפרויקט גני מרום שברמת עמידר ובבני ברק ממזרח. מדרום גובלת השכונה ברחוב הירדן וברחוב שדרות ירושלים מצפון. בית הספר המשרת את תושבי השכונה ואת חלק הארי של שכונת 'רמת יצחק' הוא בית הספר הממלכתי "מורדי הגטאות" (לשעבר בית הספר 'פרדס') ובית הספר הממלכתי שאול אביגור.
ב-2012 הושלם הבניין האחרון. בסך הכל תוכננו כ-1,100 דירות גדולות של 4.5 ו-5 חדרים, על פני כ-43 דונם (ללא הפארק) אופי בנייה חריג לרמת גן.
השכונה מתאפיינת באוכלוסייה צעירה ואמידה, הכוללת בעלי מקצועות חופשיים רבים כעורכי דין, רופאים ועובדי היי-טק.
פארק דוד
הפארק, הקרוי "פארק דוד" ע"ש מ"מ ראש עיריית רמת גן דוד מלמדוביץ, מוביל אל כיכר מרכזית ואל מרכז מסחרי הכולל את "קניון עופר". זהו הפארק השני בגודלו ברמת גן והוא כולל מזרקה גדולה, עמדת תצפית וכן מתחמי ספורט ומשחקי ילדים. הפארק מוקף מכל עבריו בבניינים רבי קומות. במרכז הפארק הושארה חלקה של עצי הדר (חושחש) לזכר פרדס מרגושס שסיפק עבודה לראשוני רמת גן. הפארק היה מוקד לחיכוך בין תושביה החילוניים של רמת גן לתושביה החרדים של בני ברק שבשיאם ננעלה הכניסה הקרובה לבני ברק.
גמר גביע אופ"א 1988
גמר גביע אופ"א 1988 היה השלב שנעל את טורניר גביע אופ"א לעונת. הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא באייר לברקוזן מגרמניה המערבית, שגברה על אספניול הספרדית בתוצאה 3–2 בדו-קרב פנדלים, לאחר שוויון 3–3 בסיכום שני המפגשים. הייתה זו המהדורה ה-17 של המפעל.
שתי הקבוצות העפילו לגמר האירופי הראשון בתולדותיהן. לברקוזן הייתה הקבוצה החמישית מגרמניה המערבית המעפילה לגמר, אחרי בורוסיה מנשנגלדבך, איינטרכט פרנקפורט, המבורג ופ.צ. קלן. מנשנגלדבך (פעמיים) ופרנקפורט אף המשיכו לזכייה בתואר. מנגד, אספניול הייתה הקבוצה הספרדית השלישית בלבד שמעפילה לגמר המפעל, אחרי ריאל מדריד (פעמיים) ואתלטיק בילבאו. המפגש הקודם בין נציגות ספרד וגרמניה בגמר המפעל התקיים שנתיים קודם לכן, ובו גברה ריאל מדריד על פ.צ. קלן.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר עקב מיקומן בליגה בעונה החולפת. לברקוזן סיימה במקום השישי בעונת 1986/1987 בבונדסליגה, והרוויחה את הכרטיס האחרון לגביע אופ"א. אספניול השוויתה את הישג השיא שלה בליגה, כאשר סיימה במקום השלישי בעונת 1986/1987 בלה ליגה.
במשחק הגמר הראשון באצטדיון סאריה בברצלונה הביסה המארחת 3–0 את לברקוזן, כאשר סבסטיאן לוסאדה העלה אותה ליתרון על סף ההפסקה, מיקל סולר הכפיל בדקות הפתיחה של המחצית השנייה, ולוסאדה השלים צמד בדקה ה-56 וקבע את תוצאת המשחק. במשחק הגומלין באצטדיון אולריך הברלנד שבלברקוזן הצליחה לברקוזן לחזור משערים של טיטה בדקה ה-56, פאלקו גץ שבע דקות לאחר מכן, וצ'ה בום-קון שהשלים את הקאמבק בדקה ה-81, 3–0 ללברקוזן. התוצאה נשמרה עד לתום ההארכה, ולברקוזן ניצחה בתום דו-קרב פנדלים בתוצאה 3–2.
באייר לברקוזן
לברקוזן החלה את דרכה בסיבוב הראשון מול אוסטריה וינה האוסטרית. המשחק הראשון בחוץ הסתיים ללא שערים. בגומלין הביתי עלתה לברקוזן ליתרון בדקה ה-24 משער של וולפגנג רולף, אך שבע דקות לאחר מכן ספגה מרגליו של פטר ובורה. לאחר שלוש מחציות מאוזנות, שברה לברקוזן את השוויון במחצית השנייה בתצוגה התקפית מרשימה. כריסטיאן שרייר החזיר את היתרון למארחת עם פתיחת המחצית, תומאס הורסטר כבש בדקה ה-57 ושלוש דקות לאחר מכן השלים רולף צמד אישי. בדקה ה-74 קבע צ'ה בום-קון את תוצאת המשחק, 5–1 ללברקוזן.
בסיבוב השני פגשה לברקוזן את טולוז הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ כבש שרייר את שער היתרון ללברקוזן לאחר 34 דקות, אך אלברטו טרנטיני איזן בפנדל בדקה ה-69 וקבע את תוצאת הסיום. במשחק הגומלין הביתי השיגה לברקוזן את שער הניצחון בדקה השמונים, 1–0 מרגליו של שרייר. 2–1 ללברקוזן בסיכום שני המפגשים.
בשמינית הגמר פגשה לברקוזן את פיינורד ההולנדית. פעם נוספת החלה לברקוזן את הדו-קרב במשחק חוץ, ושוב לא הושגה בו הכרעה. אנדז'יי בונצול כבש ראשון לזכות לברקוזן בדקה ה-19, רלף פלקנמאייר הכפיל בדקה ה-32, אך פיינורד הצליחה לחזור עוד לפני ההפסקה. מריו בין צימק בדקה ה-36, ואנדרה הואקסטרה קבע את תוצאת הסיום על סף ההפסקה, שוויון 2–2. כמו בשני הסיבובים הקודמים, השיגה לברקוזן ניצחון ביתי, וגברה על פיינורד 1–0 משער של גץ כבר לאחר שלושים דקות.
בחצי הגמר, במפגש כל-גרמני, פגשה לברקוזן את ורדר ברמן על מקום בגמר הטורניר. במשחק הראשון בלברקוזן קבע אלויס ריינהארט את תוצאת המשחק, 1–0 למארחת, לאחר שישים דקות. הגומלין בחוץ הסתיים ללא שערים, ולברקוזן העפילה לגמר האירופי הראשון בתולדותיה.
אספניול
לאחר עונה מרשימה בליגה הספרדית, החלה אספניול את דרכה בגביע אופ"א בסיבוב הראשון מול בורוסיה מנשנגלדבך, מחזיקת גביע אופ"א הגרמנית הראשונה. המשחק הראשון בחוץ הוכרע משער של מיצ'ל פינדה בדקה ה-34. בגומלין הביתי עלתה אספניול ליתרון בדקה השלושים משער של ארנסטו ואלוורדה. איניאקי פרס הכפיל על סף המחצית, ז'ואן גולובארט כבש ארבע דקות לתוך המחצית השנייה, ופינדה כבר העלה את קבוצתו ליתרון 4–0 לאחר 54 דקות. חמש דקות לאחר מכן צימק אובה ראן ובסיום 4–1 לאספניול, שמנצחת 5–1 בסיכום שני המפגשים.