cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האינטרנציונל הסוציאליסטי
אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים (1919–1940)
בארגון זה היו חברות המפלגות היהודיות "פועלי ציון" הציונית ומפלגת "הבונד" הלא-ציונית. בינואר 1931, בסיום כנס של הארגון, הוחלט להביע מחאה נגד הספר הלבן השני שפרסמה בריטניה בנוגע לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי. ביוני 1938 קיבל הארגון החלטה לגנות בחריפות את חוקי נירנברג וגלוי האנטישמיות ברחבי אירופה, בה נאמר:.
עליית הנאציזם ותחילת מלחמת העולם השנייה הביאו לפירוק הארגון ב-1940.
הקמת האינטרנציונל הסוציאליסטי
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוקם בכנס שנערך בפרנקפורט, ביולי 1951. במסגרת הכנס התקבלה החוקה של הארגון, לפיה הוקמו ארבעה מוסדות עיקריים: הועידה, המועצה, הלשכה והמזכירות הקבועה. הועידה מתכנסת אחת לשנתיים ומיוצגות בה כל החברות,כל אחת על-ידי לא יותר מ־6 נציגים, והיא המוסד העליון של הארגון; היא מקבלת החלטות פוליטיות וכן מחליטה על קבלת חברים והוצאתם מהארגון. לכל משלחת קול אחד. המועצה מקיימת ישיבות פעמיים עד שלוש בשנה.
באפריל 1953 אימצה מועצת הארגון עמדה פרו-מערבית ואנטי-סובייטית.
ביולי 1953 נערך הקונגרס השלישי של הארגון בסטוקהולם. הקונגרס ננעל בקבלת שורה של החלטות המוקיעות את שלטונם של הבריטים והצרפתים בארצות החסות שלהם, שנותרו מתקופת הקולוניאליזם, ואת משטרי העריצות בארגנטינה ובספרד. הקונגרס גם הצהיר, כי השלום העולמי יוכל להיכון רק על יסוד משא־ומתן משותף בין המעצמות. הקונגרס קרא לאחדות בין המפלגות הסוציאליסטיות האנטי־קומוניסטיות בעולם, לשם השגת המטרות של: שלום בקוריאה, באזור הודו-סין ובמזרח התיכון, וקרא להוצאת הכוחות הסובייטיים ממזרח־אירופה.
במחצית השנייה של המאה ה-20
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סייע הארגון למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות לבסס את עצמן מחדש לאחר שדיקטטורות פינו את מקומן לדמוקרטיה בספרד ובפורטוגל. עד לקונגרס ז'נבה ב-1976, לארגון היו מעט חברים מחוץ לאירופה, ולא הייתה כל מעורבות רשמית באמריקה הלטינית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 תמכו מרבית המפלגות החברות במפלגת סנדיניסטה (FSLN) בבחירות בניקרגואה, אף על פי שהמדיניות השמאלנית של הממשלה בראשות מפלגה זו עוררה את זעמה של ארצות הברית. מאז, קיבל הארגון כמפלגות חברות לא רק את FSLN, אלא גם מפלגות קומוניסטיות לשעבר כמפלגת השמאל הדמוקרטי (איטליה) והחזית לשחרור מוזמביק.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, מפלגה הפעילה בפרלמנט האירופי, ומשמשת כ"מפלגת גג" למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות, היא מפלגה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
במאה ה-21
בשנת 2013 הקימה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שפרשה מהאינטרנציונל הסוציאליסטי, יחד עם מפלגות וגורמים אחרים שעזבו את האינטרנציונל הסוציאליסטי את הברית הפרוגרסיבית, שבסיסה בגרמניה. הברית הפרוגרסיבית מצהירה על עצמה כעוסקת בסוגיות המרכזיות של הפוליטיקה הפרוגרסיבית באופן רחב – שלום, דמוקרטיה, זכויות אדם, צדק חברתי, עבודה הוגנת, שוויון מגדרי וקיימות.
הנשיא הנוכחי של הארגון מאז 2006, הוא יורגוס פפנדראו, ראש ממשלת יוון לשעבר ומנהיג התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
ישראל והאינטרנציונל הסוציאליסטי
מפא"י (ואחר כך מפלגת העבודה הישראלית שירשה אותה), הייתה חברה פעילה באינטרנציונל הסוציאליסטי. המפלגה נהגה לשלוח בקביעות נציגים לכינוסי האינטרנציונל. ביולי 1957, ייצגה שרת החוץ גולדה מאיר את המפלגה בכנס הארגון בווינה. בפברואר 1962, הוזמן מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, רענן ויץ, לעמוד בראש קבוצת לימוד לפיתוח חקלאי של הארגון.
באפריל 1960, נערך כנס של המועצה של האינטרנציונל בחיפה. זו הייתה הפעם הראשונה שהמועצה נפגשה מחוץ לאירופה. צירי האינטרנציונל נפגשו עם נשיא המדינה יצחק בן צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות המובילות באירופה הונהגו על ידי תומכי ישראל, בהם: וילי ברנדט בגרמניה, פרנסואה מיטראן בצרפת וברונו קרייסקי באוסטריה, וגם האינטרנציונל הסוציאליסטי הוביל קו פרו ישראלי (ב-1985 אף פעל וילי ברנדט למנוע החלטה המגנה את ישראל בעקבות הפצצת מפקדות אש"ף בתוניסיה). ביולי 1974 היה ראש הממשלה יצחק רבין האורח המרכזי בכנס האינטרנציונל שנערך בלונדון. אחר כך, במשך שנים רבות, היה נציג מפלגת העבודה הישראלית חבר בהנהלת הארגון. בשנת 1978 נבחר שמעון פרס לסגן נשיא הארגון ושימש בתפקיד כ-30 שנה. בשנת 2005 אף יזם כנס של הארגון בישראל. ביוני 1984 השתתף אבא אבן בכינוס של הארגון שנערך בעיר שפילד שבבריטניה. בכנס איחל מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית ניל קינוק, בעקבות נאומו של אבן, לניצחון של המערך ב.
במשך השנים שימשו כינוסי הארגון למקום מפגש בין נציגים ישראלים לנציגי מדינות שלהם לא היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל. בין השאר: במאי 1990 השתתף שמעון פרס בוועידת מועצת האינטרנציונל בקהיר, אליה הוזמנו נציגי הארגון לשחרור פלסטין כמשקיפים וכן נציגי מפלגות סוציאליסטיות ממרוקו, לבנון ופקיסטן. באפריל 2000 פגש מזכ"ל מפלגת העבודה, רענן כהן, נציגים של לוב, ואף קיבל הזמנה לבקר במדינה כאורח רשמי. ביולי 2008, נועד שר הביטחון אהוד ברק עם נשיא עיראק ג'לאל טלבאני, במהלך קונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי ביוון. ביולי 2010 נפגש ברק עם נציגי המחתרת הכורדית באיראן במהלך כנס בניו יורק.
במאי 1988 קיבל הארגון לראשונה החלטה אנטי-ישראלית, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה. הארגון גינה בחריפות את מדיניות ישראל בשטחים. החלטת הסיכום כללה גינוי של "מעשי האלימות שבוצעו על־ידי הכוחות המזוינים הישראליים בשטחים הכבושים", אך כללה גם גינוי של "ההתקפות הטרוריסטיות של פלסטינים או של ארגונים אחרים על מטרות אזרחיות ישראליות". האינטרנציונל גם קרא לאש"ף "לשנות את האמנה הלאומית שלו ולהכיר במדינת ישראל". וגם קרא "לכל הצדדים הנוגעים כדבר להסכים לעריכת ועידה בינלאומית, המעניקה אולי סיכוי אחרון למציאת הסדר שלום שיושג בדרך של משא ומתן".
ב-10 ביולי 2018 קיבלה מועצת האינטרנציונל הסוציאליסטי החלטה תקדימית נגד ישראל, הקוראת "לכל הממשלות וארגוני החברה האזרחית להפעיל חרם, משיכת השקעות וסנקציות ("BDS") נגד הכיבוש הישראלי, כל מוסדות הכיבוש וההתנחלויות הישראליות הלא-חוקיות, כולל אמברגו מוחלט על כל צורה של סחר ושיתוף פעולה צבאי עם ישראל כל עוד היא ממשיכה את מדיניות הכיבוש והאפרטהייד נגד העם הפלסטיני". בתגובה הודיעה מפלגת העבודה הישראלית על פרישה מהארגון והצטרפותה לארגון הפורש "הברית הפרוגרסיבית".
ביולי 2019, סורבה כניסתו לישראל של נציג ממפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, שביקש להיכנס לישראל כדי להשתתף בכינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי שהתקיים ברמאללה ובתל אביב.
תחנת וורוביובי גורי
תחנת וורוביובי גורי (ברוסית: Воробьёвы горы) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה. ממוקמת על גבול הרבעים, גגארינסקי, חמובניקי וראמנקי.
התחנה קרויה על שם האזור ההיסטורי וורוביובי גורי.
תחנת וורוביובי גורי נפתחה ב-12 בינואר 1959 והייתה סגורה בגלל עבודות שיפוץ בין 1983 עד 2002.
התחנה נבנתה על פי פרויקט מיוחד בשכבה התחתונה של גשר המטרו לוז'נצקי מעל נהר מוסקבה. זו תחנת המטרו הראשונה ברוסיה הממוקמת על גשר מעל נהר.
1990 בספורט
איגרוף
ב-11 בפברואר, זכה בסטר דגלס בנוקאאוט בקרב על אליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן, לאחר ניצחון על מייק טייסון  הפייבוריט. למרות שנפל לקרשים בסיבוב השמיני הוא הצליח בסיבוב העשירי בסדרת מכות להפיל את טייסון, לראשונה בקריירה שלו.
גביע דייוויס
נבחרת ארצות הברית זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת אוסטרליה.
כדור הזהב
לותאר מתאוס זכה בתואר.
אליפות העולם בכדורסל 1990
נבחרת יוגוסלביה זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברית המועצות  75-92. נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית ארד.
הגביע הביניבשתי
התחרות הופסקה עד לשנת 1996
גביע אירופה למחזיקות גביע
קנור בולוניה זוכה בגביע ספורטה, לאחר ניצחון על ריאל מדריד  79-74.
גביע קוראץ'
חובנטוד בדאלונה זוכה בגביע קוראץ', לאחר ניצחון על סקאבוליני פזארו  במשחק כפול 96-86 ו-99-98.
ערוץ האוכל
ערוץ האוכל הוא ערוץ ישראלי בבעלות ענני תקשורת העוסק באוכל ותזונה ומשדר קורסים וסדנאות בישול. הוא משודר באפיק 28 ב-yes הטלוויזיה בלוויין ובערוץ 38 ב-HOT.
היסטוריה
הקמת הערוץ החלה בסוף 2005, והוא עלה לשידור ביוני 2007 בהשקעה של כ-1.5 מיליון דולר. בין התכנים המשודרים בערוץ משולבים תכנים ממטבחים שונים: אסייתי, ישראלי, ביתי, גורמה, מהיר, בריא. באפייה, אירוח, ומשקאות, והם כוללים תוכניות מקור ישראליות ותוכניות רכש מהעולם. הערוץ עלה בתשלום חודשי של 10 שקלים לחודש, וגייס 25 אלף מנויים תוך 10 ימים.
בשנת 2010, בעקבות הצלחת תוכנית המציאות "מאסטר שף, הערוץ זכה לגידול במספר המנויים.
בספטמבר 2021 עלה אתר חדש לערוץ האוכל הנקרא "החיים הטובים - ערוץ האוכל". האתר מכיל מתכונים של השפים הגדולים בישראל, תוכניות מערוץ האוכל, טיפים לבישול ועוד.
סרט הרים
סרט הרים הוא סוגה (ז'אנר) קולנועית המתמקדת בנושא טיפוס הרים ומדגישה בעיקר את מאבק האדם מול איתני הטבע. בדרך כלל בנוסף לעלילת ההרפתקה בסרט, חבוי גם תהליך נפשי אותו עובר הגיבור בשובו מן ההרים נבון ובעל עומק רוחני רב יותר.
סרט ההרים הראשון משנת 1903 תיאר את הטיפוס למון בלאן על ידי מטפס אמריקני, אולם הז'אנר מתקשר בעיקר לסרטי ההרים הגרמניים משנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים. יש הרואים בסרטי ההרים הגרמניים מאפיינים תרבותיים ולאומיים הדומים לאלו שבסרטי המערב הפרוע האמריקניים.
הבמאי הידוע ביותר של סרטי ההרים הגרמניים הוא ארנולד פאנק (Arnold Fanck). סרטו הראשון צולם ב-1913. אחרי מלחמת העולם הראשונה הכשיר את עצמו בצילום ובטיפוס הרים כחבר במשלחות טיפוס, בעריכה של הסרטים, ובהפצה עצמית שלהם. סרטו "פלאי ההחלקה" (Das Wunder des Schneeschuhs) משנת 1919 זכה להצלחה מידית. בשנת 1924 בעקבות סרטו החמישי "הר הגורל" (Der Berg des Schicksals) פנתה אליו רקדנית צעירה ונלהבת בשם לני ריפנשטאהל בבקשה להשתתף כשחקנית הראשית בסרטו הבא. הסרט "ההר הקדוש" (Der heilige Berg) משנת 1926 הפך למקפצה של הכוכבת הצעירה לעולם הקולנוע. בשנת 1931 שוב השתתפה ריפנשטאהל ככוכבת הראשית בסרט של פאנק בשם "אקסטזה לבנה" (Der weiße Rausch – neue Wunder des Schneeschuhs), שלאחריו המשיכה בקריירת בימוי עצמאית של סרטי הרים שהידוע בהם הוא "האור הכחול" (Das blaue Licht) משנת 1932. הפופולריות של סרטי ההרים דעכה בשנות ה-30 והסוגה נעלמה לחלוטין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
טכניקה
צילום של סרטי הרים מעמיד קשיים רבים בפני היוצרים. חלק משמעותי מן הסרט דורש צילומי חוץ באתרים בהם שוררים תנאים סביבתיים בעייתיים הן לציוד הטכני והן לשחקנים ולצוות הצילום. השילוב של טמפרטורות נמוכות מאוד, תנאי מזג אוויר משתנים וקיצוניים, אור לבן בוהק, והסביבה ההררית המסוכנת כשלעצמה, הם אתגר מקצועי מן המעלה הראשונה.
גוף מארח (סרט)
גוף מארח (באנגלית: The Host) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת המדע הבדיוני שיצא לאקרנים במרץ 2013. את הסרט, המבוסס על הרומן הפופולרי 'גוף מארח' מאת סטפני מאייר, כתב וביים אנדרו ניקול.
תקציר העלילה
גזע של חייזרים המכונים "נפשות" משתלט על כדור הארץ במטרה לאכלסו. החייזרים לא רואים את ההשתלטות על גזע בני האדם כפגיעה בהם ואף רואים את ההשתלטות כטובה, כיוון שהם מחזיקים באמונה כי בני האדם הם גזע אלים, רווי מלחמות שהורס את כדור הארץ בשיטתיות. הספר מתמקד בסיפורה של נפש אחת המכונה בספר 'נוודת', ועל מאבקה העיקש במחשבותיה של הדיירת הקודמת בגוף המארח הניתן לה ששמה הוא 'מלאני', המסרבת לשתף פעולה.
בהמשך פוגשים וואנדה ומלאני קבוצה של 'אנושיים' (בני אדם שלא השתלטו על גופם) בתחילה הם מקבלים אותם בעוינות ובחשש אך בהמשך הם מפתחים איתם מערכות יחסים מורכבות.
הפקה
בספטמבר 2009, השתמשו המפיקים ניק ווצ'לר, סטיב שוורץ ופאולה מיי שוורץ במימון עצמאי על מנת לקנות את הזכויות של הרומן "גוף מארח" מאת סטפני מאייר ולהפוך אותו לסרט קולנוע.
אנדרו ניקול כתב את התסריט וביים את הסרט.
סמור-אן-אוסווה
סמור-אן-אוסואה (בצרפתית: Semur-en-Auxois) הוא יישוב במחוז קוט-ד'אור, במרכזו של חבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת. נכון ל-1999 מנה היישוב 4,453 תושבים ושטחו 19.14 קמ"ר. צפיפות: 232 תושבים לקמ"ר.
גאוגרפיה
היישוב ממוקם 236 ק"מ דרומית מזרחית לפריז, על מישור של סלע גרניט ורוד המגיע עד לגובה של 423 מטר מעל פני הים. הנהר ארמנסון מתפתל סביב העיר. מפליו של נהר זה שימשו בעבר להנעת טחנות קמח ובתי מלאכה לעיבוד עורות. זרם הנהר פחת בעקבות סכר שהוקם במאה התשע עשרה כדי לספק מים לתעלת בורגון. כביש מהיר מחבר את העיר עם הערים מונבאר מצפון ואוטן מדרום.
היסטוריה
ראשיתה של העיר ב-606, כאשר קבוצת נזירים ממנזר פלאביני הקימו כפר בשם "סן מורו" שפירושו "חומות עתיקות". ב-1276 ניתנה לעיר מגילת זכויות על ידי רובר, דוכס בורגון. במלחמת מאה השנים החליט פיליפ השני, דוכס בורגונדיה לבצר את העיר. ב-1478 כוחותיו של לואי האחד עשר כבשו את העיר ומאז היא הפכה לנחלתו של מלך צרפת. המצור האחרון על העיר נערך ב- 1589 במרוצת מלחמות הדת בצרפת. ב-1602 אנרי הרביעי, מלך צרפת החליט להרוס את הביצורים סביב העיר.
קנדה (אפקוט)
ביתן קנדה הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
פעילות
הביתן הוקם כדי להציג למבקר בו את התרבות הקנדית ואת אופייה החברתי והגאוגרפי של קנדה. כחלק מהביתן נבנה דגם של תצורות נוף קנדיות אופייניות ובהן עמק ובו מפל, המסמל את אזור הספר הקנדי, גנים ומזרקות המסמלים את אזור החוף המערבי של קנדה, וכן עמודי טוטם המסמל את התרבות האינדיאנית הקנדית.
במרכז הביתן מבנה המדמה את בניין שאטו לורייה שבאוטווה. בביתן מוצג הסרט הו קנדה!. הביתן נבנה בשיטה של "פרספקטיבה כפוייה" - ואף שמדובר בבניין בגובה שלוש קומות, נראה לצופה בבניין כאילו מדובר בבניין בגובה שש קומות.
גני הביתן הקרויים "גני ויקטוריה" (באנגלית: Victoria Gardens), מנסים לחקות את גני בושארד שבקרבת ויקטוריה שבפרובינציית קולומביה הבריטית, הם הגנים הגדולים ביותר (והדורשים תחזוקה רבה ביותר) מכל גני הביתנים שבאזור "תצוגת העולם" (world showcase) של פארק השעשועי.
חנויות הביתן, המצויות במבנה בסגנון לונגהאוס האופייני למבני האינדיאנים בחוף המערבי של קנדה, מוכרות מוצרי מלאכת יד המיוצרים בקנדה, ומוצרי מזון אופייניים (כגון סירופ מייפל).
בחזית הביתן הקנדי שלושה עמודי טוטם שגובהם 10 מטרים. שנים מעמודים אלה עשויים פיברגלס ואחד עשוי עץ. העמודים מתארים שלושה מסיפורי "העורב" המרמה את "ציף השמים" וגונב ממנו את השמש, הירח והכוכבים. העמודים, שעוצבו על ידי האמן דייוויד בוקסלי מקולומביה הבריטית, הוצבו בביתן באפריל 1998.
הביתן זה (כמו גם הביתן המקסיקני) היו שנים משלושת הביתן שהוחלט על הקמתם ועל מיקומם מבלי קשר לקבלת מימון מהמדינה. חברת וולט דיסני החליטה שהביתן של ארצות הברית יהיה במרכז תצוגת העולם, ושתי הארצות הגובלות בה - מקסיקו וקנדה, תהיינה בשתי קצות תצוגת העולם.
VTD-XML
VTD-XML (Virtual Token Descriptor for eXtensible Markup Language - ספרייה לפענוח תגיות בקובצי XML) מתייחסת לאוסף של טכנולוגיות עיבוד XML בין פלטפורמות המתמקדות בטכניקת XML לא ניתוחית, "מתמקדת במסמך" הנקראת Virtual Token Descriptor (VTD). בהתאם לפרספקטיבה, VTD-XML ניתן לראות אחת מהפעולות הבאות:
VTD-XML פותחה על ידי XimpleWare תחת רישיון GPL. הוא נכתב במקור JAVA, אבל הוא זמין כעת ב-C, C++ וסי שארפ.
ניתוח מסמך XML כאובייקט טקסט אחד בעזרת אינדקסים
באופן מסורתי, מנתח מילולי מייצג Tokens (יחידות קטנות של תווים בלתי ניתנים לחלוקה) כאובייקטים של מחרוזות נפרדות. גישה זו מיועדת בחילוץ המידע לאובייקטים. לעומת זאת, שיטת האינדקסים לא מחייבת לשמור על טקסט המקור שלם, ומשתמשת במיקום ואורך המידע לתיאור התווים (Tokens).
מתאר Token וירטואלי
Virtual Token Descriptor (VTD) מיישם את שיטת האינדקסים לעיבוד XML. השימוש ב-64 סיביות כדי לקודד את המיקום, אורך, סוג Token ועומק קינון של Token במסמך XML. מכיוון שכל רשומות ה- VTD הן באורך 64 סיביות, ניתן לאחסן אותן ביעילות ולנהל אותן כמערך.
מיקום מטמון
מטמוני מיקום (LC) מבוססים על רשומות VTD כדי לספק גישה אקראית יעילה. מאורגנים בטבלאות, עם טבלה אחת לכל רמת עומק קינון, LCs מכילים מודלים של היררכיה של האלמנט במסמך ה-XML. ערך LC הוא מספר שלם של 64 סיביות המקודד לזוג ערכים של 32 סיביות. ה-32 סיביות העליונות מזהות את רשומת ה- VTD עבור האלמנט המתאים. ה-32 סיביות התחתונות מזהים את הילד הראשון של האלמנט LC ברמת הקינון התחתון הבא.
סקירה כללית
כמעט כל יתרונות ליבה של VTD-XML הם בעקבות שיטת האינדקסים המספקת מאפיינים אלה:
שילוב המאפיינים האלה מאפשר לחשוב על XML באופן טהור כמערך במקום סריאליזציה והמרה של אובייקטים שונים. זוהי דרך רבת עוצמה לחשוב על יישומי XML / SOA.
התאמה
VTD-XML תואם רק לגרסאות XML 1.0 (למעט החלק DTD) ו- XML Name 1.0. יש תאימות ל-XPath 1.0 (עם כמה הבדלים מתוחכמים במונחים של מודל הנתונים) עם הרחבה של XPath 2.0.
כמנתח (Parser)
כאשר נעשה שימוש במצב ניתוח, מטרתו של VTD-XML היא ביצועים גבוהים מאוד.
VTD-XML בהשוואה לאחרים כמנתח:
כאינדקס
בזכות מיפוי האינדקסים שעושה VTD-XML, מפתחים יכולים לכתוב את הייצוג הפנימי של מסמך XML מנותח לדיסק ולאחר מכן לטעון אותו מחדש כדי למנוע ניתוח חוזר. לשם כך, XimpleWare הציגה פורמט אריזה בינארי המשלב VTD, LC ו-XML (טקסט). ניתן להציג אותה באחת משתי הדרכים הבאות:
שינוי תוכן XML
בגלל ש-VTD-XML שומר על טקסט שלם ללא פענוח, כאשר יישום מתכוון לשנות את התוכן של XML הוא רק צריך לשנות את החלקים הרלוונטיים. זה בניגוד מוחלט עם DOM, SAX, או ניתוח StAx, אשר כרוכות בעלות ניתוח מחדש, לא משנה כמה קטנים השינויים.
מאחר ש-VTD מתייחס לרכיבי מסמך על ידי מיקום התו, שינויים באורך האלמנטים המתרחשים קודם לכן במסמך מחייבים התאמות אינדקסים המתייחסות לכל האלמנטים המאוחרים. עם זאת, התאמות אלה הן של מספור אינדקסים מחדש, אם כי השינויים הם רבים בטבלאות מרובות, אז הם מהירים.
חיתוך, פיצול והרכבת מקטעי XML
יישום המבוסס על VTD-XML יכול גם להשתמש במיקומים ואורכים לכתובת Token, או חלקי אלמנטים. זה מאפשר לבצע פעולות על מסמכי XML כמו על מערכים של בתים.
עורך XML
VTD-XML יכול לערוך / למחוק ישירות את התוכן ברמת ה-Byte של טקסט XML, ובלבד שאורך ה-Token ארוך יותר מאשר התוכן החדש המיועד. היתרון של גישה זו היא שיישום יכול לעשות שימוש חוזר ומיידי ב-VTD וה- LC המקורי. לעומת זאת, בעת שימוש ב- VTD-XML לצורך עדכון שותף של מסמך XML, היישום צריך לעבד את המסמך המעודכן לפני שהיישום יוכל לעבד אותו.
עורך יכול להיות חכם מספיק כדי לעקוב אחר המיקום של כל Token, המאפשרים חדשים, אסימונים ארוכים יותר להחליף קיימים, קצרים אסימונים רק על ידי התייחסות לאסימון החדש בזיכרון נפרד מחוץ המשמש לאחסון המסמך המקורי. כמו כן, כאשר reordering את המסמך, טקסט אלמנט לא צריך להעתיק; רק את LCs צריך להיות מעודכן. כאשר נדרש מסמך XML מלא, רציף, כגון בעת שמירתו, ניתן לחלק את החלקים השונים למסמך חדש רציף.
יתרונות אחרים
VTD-XML גם חלוצים את בגישת non-blocking, והתפתחות של XPath.
חולשות
VTD-XML גם מציג כמה חסרונות בולטים:
תחליף כללי עבור DOM או SAX
בגלל הביצועים של VTD-XML וזיכרון היתרונות, הוא מכסה חלק גדול יותר של מקרים להשתמש ב- XML או DOM או SAX.
XPath על מסמכי XML ענקיים
המהדורה המורחבת של VTD-XML באיחוד עם JVM 64-bit מאפשרת עיבוד XML מבוסס XPath על גבי מסמכי XML ענקיים (עד גודל של 256 GB).
עבור SOA / WS / XML אבטחה
השילוב של ביצועים גבוהים של VTD-XML ויכולת עדכון מצטבר הופך את הכרחי כדי להשיג את הרמה הרצויה של איכות השירות עבור יישומי אבטחה של SOA / WS / XML.
עבור SOA / WS / XML מתווך
VTD-XML מתאים במיוחד ליישומי ביניים של SOA כגון נתבי XML / מתגים / שערים, Enterprise Service Buses ונקודות צבירה של שירותים. כל היישומים הללו מבצעים את פעולות "החנות והפנים" הבסיסיות, אשר לשמירתן של XML המקורי הן קריטיות לצמצום זמן האחזור. יכולת העדכון התוספתית של VTD-XML תורמת באופן משמעותי לביצועי ההעברה.
יכולת הגישה האקראית של VTD-XML משפיעה היטב על ניתוב XML / מיתוג / סינון ב- XPath המבוססת על פריסת AJAX ו- SOA.
אינטליגנטי SOA / WS / XML עומס ופריקה
כאשר מסמך XML נוסע דרך מספר רכיבים באמצע SOA באמצע, לעצור את ההודעה הראשונה, לאחר שסיים את הבדיקה של מסמך XML, יכול לבחור לשלוח את פורמט קובץ VTD + XML לרכיבים במורד כדי למנוע ניתוח חוזר, ובכך לשפר את התפוקה.
באותו אופן, איזון עומס אינטליגנטי SOA יכול לבחור ליצור VTD + XML עבור הודעות SOAP נכנסות / יוצאות לפרוק ניתוח XML משרתי היישומים שמקבלים הודעות אלה.
מאגר נתונים של התמדה ב- XML
כאשר מסתכלים מנקודת המבט של התמדה XML יליד, VTD-XML יכול לשמש אינדקס XML קריא אנושי, קל לשימוש, למטרות כלליות. מסמכי XML המאוחסנים בדרך זו ניתנים לטעינה לזיכרון, לשאילתה, לעדכון או לעריכה ללא תקורה של ניתוח / עריכה בסדרה חוזרת.
נתונים XML מחייב נתונים
שילוב VTD-XML של ביצועים גבוהים, שימוש בזיכרון נמוך, והערכת XPath יעילה מאפשרת גישה חדשה לנתוני XML, המבוססים לחלוטין על XPath. היתרון הגדול ביותר של גישה זו הוא כבר לא דורש סכימת XML, נמנע יצירת אובייקטים מיותרים, ולוקח את היתרון של קידוד משוחרר של XML.
ראוי לציין כי מחייב נתונים שנדונו במאמר המוזכר לעיל צריך להיות מיושם על ידי היישום: VTD-XML עצמה מציעה רק accessors. בהקשר זה VTD-XML הוא לא פתרון מחייב נתונים עצמו (בניגוד JiBX, JAXB, XMLBeans), למרות שהוא מציע פונקציונליות החילוץ עבור חבילות מחייב נתונים, הרבה כמו מנתחי XML אחרים ( DOM, SAX, Stax ).
כיתות חיוניות
החל בגרסה 2.11, Java ו- C # גרסאות של VTD-XML מורכבות מהשיעורים הבאים:
ה- VTD-XML המורחב מורכב מהשיעורים הבאים:
נואבוס מיניסטריוס
נואבוס מיניסטריוס (בספרדית Nuevos Ministerios, משרדי ממשלה חדשים) הוא מתחם ממשלתי המאכלס מספר משרדי ממשלה וממוקם בשדרת קסטיאנה במדריד, בירת ספרד.
רקע
בשנות העשרים של המאה העשרים עבר מספר התושבים במדריד את רף המיליון והעיר צמחה במהירות. עיקר הצמיחה היה בפרבריה של מדריד וללא סדר או תכנון ייעודי. בשנת 1929 פרסמה עיריית מדריד מכרז בינלאומי לניהול העיר, במטרה להשתלט על קצב הצמיחה ולטפל בבעיות התנועה הגואות, אך ללא הצלחה.
זמן קצר אחרי ייסוד הרפובליקה הספרדית השנייה, פנתה העירייה לאגף הפיתוח העירוני בבקשה לקבל תוכנית לפיתוח עתידי של העיר. בתוך זמן קצר הומצאה תוכנית שהתבססה על אחד התכנונים שהוגשו למכרז לניהול העיר שנים ספורות לפני כן, על ידי האדריכל סקונדינו סואסו (Secundino Zuazo). ממשלת הרפובליקה נתנה עדיפות למודרניזציה של העיר, וב-1932 אישרה בחוק את מדריד כעיר הבירה. שנה לאחר מכן, אישר משרד הפנים את תוכנית הפיתוח כמעט במלואה.
במהלך 2018-2019 צולמה במקום העונה השלישית של סדרת הפשע הספרדית בית הנייר, ששוחררה ב-19 ביולי 2019.
התכנון והבנייה
מטרת התוכנית העיקרית הייתה להרחיב את העיר לכיוון צפון סביב שדרת קסטיאנה, וכחלק ממנה נהרס באזור מסלול מרוצים ישן. נקודת ציון נוספת בתוכנית הייתה קישור של תחנות הרכבת בעיר באמצעות הרכבת התחתית של מדריד, במטרה להתגבר על הצפיפות במרכז העיר וברחוב גראן ויה בפרט. לאחר הריסת מסלול המרוצים, הונחה ב-15 באפריל 1933 אבן הפינה של מתחם ממשלה חדש וכן הונחו התשתיות להעברת קו רכבת תחתית מתחנת אטוצ'ה לתחנה החדשה בצפון העיר - תחנת צ'מרטין.
התוכנית לבניית מתחם הממשלה הוגשה על ידי השר לעבודות ציבוריות, אינדיקיו פרייטו, והתבססה בחלקה על תוכניתו של סואסו שהוגשה בעבר למכרז. התוכנית כללה במרכז המתחם חצר ובה מספר כיכרות, בריכות מים ומזרקות ובנייתו של המתחם התאפיינה בקשתות רבות. מתחת לחצר המתחם בוצעה חפירה שמשמשת כיום לתחנה של הרכבת הפרברית של מדריד.
עד תחילת מלחמת האזרחים הספרדית לא הושלמה בניית המתחם, וסואסו שגלה במהלכה לצרפת לא יכול היה להמשיך את הפרויקט. הבנייה הושלמה לבסוף על ידי קבוצת אדריכלים המזוהים עם הממשל הדיקטטורי ששינו והשמיטו מהתוכנית אלמנטים רבים ובהם גורד שחקים שתוכנן בצדו הצפוני של המתחם. העבודות הושלמו בשנת 1942, אך המשרד לעבודות ציבוריות עבר למבנה רק בשנת 1958.
לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה
הריסות המסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה (ספרדית La Santisima Trinidad de Paraná - "השילוש הקדוש של פרנה") שוכנים סמוך לנהר פרנה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי.
נוכחות הישועים החלה בפרגוואי בהיתר של המלך פליפה השני, מלך ספרד ב-1588, ומטרותיהם היו להגן על אוכלוסיית האינדיאנים המקומית מפני הניצול האירופי שדירדר אותם לסף עבדות, ובה בעת לנצר אותם ולהעניק להם חינוך. בשנת 1609 הוענק אזור הספר של ריו דה לה פלטה למיסיון הישועי אשר הקים בו יישובים שכונו "רדוקסיונס" (Reducciones), ולכל אחד מהם היה מיסיון משלו. סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פראגואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה.
לה סנטיסימה דה פרנה הוקם בשנת 1706 והיה בין היישובים האחרונים שהישועים הקימו. הוא נחשב למיסיון השאפתני ביותר, ותוכנן ונבנה באופן שיוכל לספק את כל צרכיו. המיסיון פעל עד היחלשות ההשפעה הישועית באזור ונינטש.
מאז 1980 התבצעו עבודות מחקר ושחזור באתר, ובשל כך שהיה בין האחרונים שהוקמו, הוא השתמר באופן טוב יחסית. בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי חסוס דה טוורנגה. שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה.
מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת ריבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של כ-400 מטר. הוא כולל כיכר מרכזית (Plaza Mayor), כנסייה ראשית, כנסייה משנית, בית-ספר, קלויסטר, בתי קברות, מגדל פעמונים, בתי מגורים ובתי מלאכה.
יואב לביא
ביוגרפיה
נולד בכ' בסיוון תש"ו, 19 ביוני 1946, בירושלים, דור שלישי בעיר, לד"ר שלום לוין (1916–1995), חבר הכנסת (1969–1977), מזכ"ל ונשיא הסתדרות המורים ונשיא הפדרציה העולמית של ארגוני המורים, ודימונה (דימה) לבית שלי (1920–1989), מחנכת ומנהלת. הוא נכדם של מולה וחיים שלי (איש העלייה השנייה), ממייסדי בית הכרם.
למד בבית הספר "בית הכרם" בירושלים, בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש (במגמה הריאלית) בתל אביב, ומוזיקה בקונסרבטוריון רון בתל אביב.
כחבר גרעין "הנוער העובד והלומד" שירת בנח"ל והגיע לקיבוץ נחל עוז, שבו היה חבר שבע שנים (1966–1973) ועבד כחקלאי וכמנהל פרדסי הדרים. כתב והלחין (ולעיתים עיבד) שירים ופזמונים לאירועים בקיבוץ, פרסם שירים ודברים בחוברות זיכרון לנופלים, שערך והפיק. יזם את המהפך לקידום לימודים אקדמיים לפי בחירה של חברי קיבוץ חדשים, באמצעות תקנון לימודים גבוהים המיוחד לחברי גרעינים בתום שירותם הצבאי, שהיה ראשון ותקדימי מסוגו בתנועה הקיבוצית. במאי 1968 ניצל ממארב ממוקש על גבול רצועת עזה, שבו נהרגו שניים ונפצעו חמישה.
ב-1973 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 76–1974 היה תלמיד המחזור הראשון של תוכנית המוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית ומתרגל-מרצה לתלמידי תואר ראשון במדע המדינה.
אחרי השירות הסדיר בצה"ל שירת במילואים בפיקוד הדרום ואחר כך במפקדת קצין חינוך ראשי בצוות ההיגוי של הנחלת תולדות הציונות בצה"ל, ובאגף ההסברה של חיל החינוך כמרצה ביחידות צה"ל וככותב חומרי הסברה.
ב-1965 הצטרף לרפ"י, רשימת פועלי ישראל) בראשות דוד בן-גוריון והיה חבר ועדת החינוך שלה. ב-1968 היה צעיר קבוצת המייסדים מתוך רפ"י, שהקימה את "הרשימה הממלכתית" (ע"מ), והציבה את בן-גוריון בראשה, והיה חבר מזכירות המפלגה. בשנותיו האחרונות של בן-גוריון ניהל עמו לביא מנחל עוז חילופי מכתבים ונהג לבקרו בשדה בוקר ובתל אביב. ב-1971 הודיע בן-גוריון במכתב ללביא, כי פרש מהרשימה הממלכתית ומפעילות פוליטית וציין, כי אילו היה בוחר לפעול פוליטית היה חוזר למפלגת העבודה; בן-גוריון ביקש לתת למכתב הזה פומבי.
אחרי פרישת בן-גוריון מהרשימה הממלכתית ומהמערכת הפוליטית בכלל קרא לביא להצטרפות המפלגה למערך. קריאתו עוררה דיון פנימי קשה ברשימה הממלכתית, הרוב ברשימה החליט להצטרף לליכוד ולביא, בתוך קבוצת המיעוט, הצטרף למפלגת העבודה.
ב-1973 ושוב ב-1974 היה דובר במטה הבחירות של מפלגת העבודה הישראלית. בשנים 1974–1981 עבד במחלקת המחקר של בית ברל ושימש בה כמרכז המחקר הכלכלי חברתי. במסגרת עבודתו פרסם עבודות מחקר, חוברות ומאמרים. (המחקר המלא שלו על מערכת הבחירות של המערך ב-1977 הופיע בספרם של שבח וייס ויונה יהב "אנטומיה של נפילה"). באמצע התקופה הזאת, ב-79–1977, היה גם יועץ כלכלי חברתי של סיעת המערך בכנסת; ב-1979–1980 עבד במשלחת הרכש של משרד הביטחון בניו-יורק. ב-1981 שימש יועץ לראש מטה הבחירות של המערך. ב-1983 וב-1988 היה מנהל מטה ההסברה והסקרים של המערך בבחירות המוניציפליות בתל אביב. במהלך חברותו רבת השנים עם לובה אליאב פעל יואב לביא עם אחרים לשובו של אליאב למפלגת העבודה. בשנים 8–1987 שימש מנהל הקמפיין של אליאב בבחירות האישיות לרשימת העבודה לכנסת וב-1993 היה ראש מטהו בהתמודדות מול עזר ויצמן על המועמדות מטעם "העבודה" לנשיאות המדינה.
במהלך שנות השמונים ובעיקר ב-83–1981 עסק בתרגום מאנגלית לעברית של ספרים מסוגות שונות, בהם "כלב רץ" מאת דון דלילו, "פוליאנה" מאת אלינור הודג'מן פורטר, "מה שכל אשה צריכה לדעת על גברים" מאת ד"ר ג'ויס בראדרס, "הקרוסלה הכחולה" מאת אביגדור דגן, "המוות השחור" מאת גווינת קרייוונס וג'ון ס. מאר, "ראש הגבעה" מאת אירווין שו, "מזלו של לוסיאנו" מאת ג'ק היגינס, "הורים אחרי גיל 30" מאת מארי קפלמן ופול אקרמן, "כל הטובים נשואים" מאת מריון זולה. ב-1983 ההדיר, ערך, כתב מבואות והביא לבית הדפוס את ספרו של סבו, חיים שלי, "תרגום לעברית של נוסח השבעים לנביאים ראשונים".
בשנים 1984–1986 היה לביא העורך הראשי ומ"מ מנהל השיווק של מיל"ת, המועדון הישראלי לתרבות (בבעלות כלל, ידיעות אחרונות וברטלסמן גרמניה – הוצאה לאור בינלאומית, שהייתה בעלת רשת מועדוני תרבות ברחבי העולם). במסגרת תפקידו היה עורך הרבעון בהוצאת המועדון ואחראי על מבחר הספרים והתקליטים שסיפק המועדון לכ-100,000 בתי אב.
לביא חיבר שלושה ספרים: "ההחמצה הגדולה" על תבוסת שמעון פרס והמערך בבחירות 1981 (הוצאת רביבים 1982), "ניו-יורק לישראלי" (הוצאת אור-עם, 1992; מהדורה מקוצרת ומעודכנת, 1996), "מדריחו"ל" (הוצאת אור-עם, 1996).
מאמר על ממשלת רבין הראשונה שפרסם בינואר 1992 ב"דבר", "הממשלה הטובה שהושכחה", הודפס והופץ בעשרות אלפי עותקים על ידי מטה הפריימריס של יצחק רבין. בשנים 1992–1993 שימש כמתאם פעולות הייעוץ והחשיבה של מפלגת העבודה, מנהל צוות החשיבה ומנהל מטה ההסברה והסקרים של הבחירות המוניציפליות ב-1993. יזם והקים את הסמינר הגבוה להכשרת מנהיגות צעירה של "העבודה" בבית ברל. ב-1995 היה גם יועץ מיוחד ללשכת ראש הממשלה יצחק רבין עד ליל הרצח. ב-2 בנובמבר 1995 התמנה לביא לחבר המוסד לבירור עתירות של מפלגת העבודה וכתב המינוי שלו היה המינוי הרשמי האחרון שעליו חתם רבין לפני הירצחו.
בשנים 1999–2001 היה יועץ מיוחד לשר לענייני ירושלים ושר הפנים חיים רמון. ב-2005 היה שוב יועץ לשר רמון ושימש גם כמרכז ועדת השרים לביקורת המדינה. בשנים 2006–2007 שימש כיועץ מיוחד לשרי המשפטים רמון, ציפי לבני ודניאל פרידמן. ב-2007–2009 שימש יועץ מיוחד במשרד ראש הממשלה למשנה לראש הממשלה חיים רמון והיה מעורב, בין כלל הנושאים, בערוץ המשא ומתן החשאי המקביל שניהל רמון עם בכירי הרשות הפלסטינית במשך השנים האלה.
מאז 2009 הוא מנהל-שותף פעיל של חברת טל-מרפא העוסקת בעיקר בתחומי הביומד ובייעוץ לחברות ביו-טק והיי-טק. במהלך השנים, מאז 1965, פרסם לביא מאות מאמרים, מחקרים, שירים ורשימות בעיקר בעיתונות התקופתית והמקצועית. דבריו התפרסמו במשך השנים בעיקר ביומונים "דבר", "הארץ", "ידיעות אחרונות" (ובכלל זה בטור אישי "לביא שואג" בידיעות תל אביב). פרסם גם ב"מעריב", "ג'רוזלם פוסט", "מבט חדש", וכן בתקופונים כמו "סקירה חודשית" (ירחון לקציני צה"ל), "הד החינוך", "מגוון" (ירחון בית ברל), "הרבעון למחקר חברתי" (אוניברסיטת חיפה), "נתיבי ארגון ומינהל". הוא מפרסם מעת לעת דברים ב"הארץ". רבים מהחוברות, מהמחקרים והמאמרים בעיתונות היומית והתקופתית שאותם פרסם הם על דוד בן-גוריון ומורשתו. בהם החוברות "דוד בן-גוריון כמקבל החלטות" (סקירה חודשית [10],הוצאת מטכ"ל, 1983),"העולה במעלה ההר" (הוצאת מרכז ההסברה, 1986), "דוד בן-גוריון" (מרכז ההסברה, 1986, עם פרופ' ישראל קולת וגרשון ריבלין), "דוד בן-גוריון – איש חזון ומעש" (הופיע ברוסית בהוצאת המכון למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון, 1991; ההדיר – פרופ' מאיר אביזוהר, תרגמו לרוסית – פרופ' מיכאל אגורסקי ואלכס יופה).
משפחתו
לביא נשוי לד"ר חמוטל מאירי (נולדה ב-1949), מדענית וחוקרת, שהייתה מנהלת הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה (בראשות הנשיא, אפרים קציר). להם שתי בנות ובן, עידו לביא, לשעבר פיבוט ושחקן מרכז ההגנה של נבחרת ישראל בכדוריד.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
יחסי יוון–סומליה
יחסי יוון–סומליה הם היחסים הבילטרליים בין יוון וסומליה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 1973. היחסים הבילטרליים טובים, אולם אין קהילה או כנסייה יוונית בסומליה.
שחקן מספר שתיים
שחקן מספר שתיים (באנגלית: Ready Player Two) הוא ספר מסוגת המדע בדיוני מאת ארנסט קליין, שיצא לאור בנובמבר 2020. זהו ספר ההמשך לספר שחקן מספר אחת שיצא בשנת 2011. קליין התחיל את הכתיבה ב-2017. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. סרט המבוסס על הספר נמצא בתהליכים ראשונים. הספר עדיין לא תורגם לעברית.
רקע
ב-2015 זאק פן שכתב את התסריט לסרט שחקן מספר אחת חשף שקליין עובד על סרט המשך. בשנת 2017 קליין אישר שהוא עובד על ספר ההמשך. ואישר שכל גיבורי הספר הראשון ימשיכו לספר השני. בראיון לקראת צאת הסרט הוא חשף שסטיבן ספילברג נתן לו רעיונות לספר. לכבוד יציאת הספר נוספו ביצי פסחא למשחק רובלוקס לפרסום הספר.
האוניברסיטה הפדרלית הצפונית
האוניברסיטה הפדרלית הצפונית, רשמית '''האוניברסיטה הפדרלית הצפונית (הארקטית) על שם מיכאיל ו. לומונוסוב (ברוסית: Северный (Арктический) Федеральный университет имени М. В. Ломоносова'''), היא אוניברסיטה פדרלית שהוקמה בעיר ארכנגלסק על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב ב-8 ביוני 2010 על בסיס האוניברסיטה הטכנית של ארכנגלסק.
תולדות הממסד
האוניברסיטה הוקמה על בסיס האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של ארכנגלסק. רקטור האוניברסיטה הייתה ילנה קודריאשובה, פרופסור באוניברסיטה.
ב־1 ביולי 2011, אורגנה מחדש האוניברסיטה באמצעות מיזוג עם בתי ספר תיכוניים ומקצועיים בבעלות המדינה כמו אוניברסיטת פומור על שם לומונוסוב, אוניברסיטת הקיסר פיוטר הראשון להנדסת יערות והמכללה הטכנית סברודווינסק ושמה שונה לאוניברסיטה הפדרלית הצפונית (הארקטית) על שם מיכאיל ו. לומונוסוב. האוניברסיטה נושאת את שמו של איש האשכולות מהמאה ה-18 מיכאיל לומונוסוב, שנולד באזור ארכנגלסק.
ארגון
האוניברסיטה משלבת 7 בתי ספר תיכוניים ושני קמפוסים שבסיסם בסוורודווינסק וקוריאז'מה:
שנה אקדמית
שנת הלימודים באוניברסיטה מחולקת לשני סמסטרים. הסמסטר הראשון נמשך בדרך כלל מספטמבר עד דצמבר, השני - מפברואר עד יוני, עם הפסקות בתחילת ינואר לחופשת חג המולד וחופשת הקיץ ביולי-אוגוסט.
סניפים ומוסדות אחרים
סניפי האוניברסיטה ממוקמים בערים סברודבינסק וקוריאז'מה. שניים נוספים ייפתחו בקוטלאס ובמחוז האוטונומי ננץ. בין המרכיבים התשתיתיים של האוניברסיטה ניתן למנות מספר מרכזי טכנולוגיה - מרכז ציוד לשימוש משותף "ארקטיקה", המרכז הטכנולוגי החדשני "מחקר ארקטי במחקר נפט וגז", מרכז לחישה מרחוק ארקטי, מרכז לפיקוח יערות. האוניברסיטה מתכננת לפתוח את המרכז הטכנולוגי החדשני "טכנולוגיות מודרניות לעיבוד מקורות ביו-משאבים צפוניים" ואת משרד הפטנטים וקניין רוחני.
ספורט
האוניברסיטה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם פדרציית הבנדי הרוסית.
קלייר, נסיכת בלגיה
קלייר, נסיכת בלגיה (נולדה ב-18 בינואר 1974) היא רעייתו של לורן, נסיך בלגיה.
ביוגרפיה
קלייר לואיז קומבז נולדה בסאמרסט שבאנגליה, אביה הוא איש עסקים בריטי ואמה בלגית, ב-1977 עברה עם משפחתה לולוניה.
היא למדה תקופה אדריכלות אך עזבה את התחום וב-1999 הוכשרה כמודדת נדל"ן.
ב-2003 נישאה לנסיך לורן, בנם של אלברט השני, מלך הבלגים ופאולה, מלכת הבלגים, טקס החתונה האזרחי נערך בבית עיריית בריסל והטקס הדתי נערך בקתדרלה בעיר.
היא לקחה חלק בפעילויות למען רווחת בעלי חיים, היא גם הייתה פעילה בארגונים בריטיים הפועלים בבלגיה ומשמשת כחברה בדירקטוריון של בית הספר הבריטי הבינלאומי של בריסל, בנוסף היא גם השתתפה באירועים של שגרירות בריטניה בבלגיה שנערכו למטרות שונות, אך עם זאת אינה מחזיקה בתפקידים רשמיים.
היא קיבלה אותות כבוד מטעם ממשלות נורווגיה, הולנד ופורטוגל.
משפחתה
ב-12 באפריל 2003 התחתנה קלייר בבריסל עם לורן, נסיך בלגיה, ונולדו להם שלושה ילדים:
חרישה
חרישה היא פעולה חקלאית שנעשית בעזרת מחרשה ומשמשת כשלב הראשון בעיבודי היסוד במטרה להגיע בסוף התהליך למצע זריעה. החרישה משפיעה על תכולת הקרקע, ועל הימצאותם של בעלי חיים, צמחים ואבנים. לפני המהפכה התעשייתית בוצע חריש על ידי שימוש בבהמות עבודה כמו: חמור, סוס ושור. החרישה היא פעולה קשה, ובחקלאות המודרנית נדרשים טרקטורים חזקים לשם ביצועה.
נִיר הוא כינוי לשדה שנחרש, לעיתים מדובר על התלם הנחרש.
אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה
אוטו, ארכידוכס אוסטריה (ובשמו המלא: פרנץ יוזף אוטו רוברט מריה אנטון קרל מקס היינריך סיקסטוס קסאפר פליקס רנאטוס לודוויג גאטן פיוס איגנציוס פון הבסבורג, בגרמנית: Franz Joseph Otto Robert Maria Anton Karl Max Heinrich Sixtus Xavier Felix Renatus Ludwig Gaetan Pius Ignatius von Habsburg; 20 בנובמבר 1912 – 4 ביולי 2011), היה בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וראש בית הבסבורג בין השנים 1922–2007. בשנות ה-30 חבר אוטו לתנועה פאן-אירופית, שהייתה בעד איחוד אירופה לישות אחת. בשל התנגדותו לנאציזם, ברח אוטו לארצות הברית לאחר האנשלוס של אוסטריה בשנת 1938.
בשנת 1957 מונה אוטו לסגן נשיא האיגוד האירופאי הבינלאומי, ובשנת 1973 מונה לנשיא הארגון. כמו כן כיהן אוטו בין השנים 1979–1999 כחבר הפרלמנט האירופי. אוטו מילא תפקיד חשוב במהפכות סתיו העמים בשנת 1989, ואף היה ממארגני הפיקניק הפאן-אירופי.
בזמן מותו, היה אוטו אזרח גרמניה, אוסטריה, הונגריה וקרואטיה, ובעל דרכונים של מונקו, מלטה וספרד. כמו כן דיבר שוטף גרמנית, צרפתית, ספרדית אנגלית, הונגרית, צ'כית, קרואטית ולטינית.
ילדותו
אוטו נולד ב-20 בנובמבר 1912 ברייכנאו אן דר רקס, לקרל, ארכידוכס אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, אביו עלה לשלטון כקרל הראשון, קיסר אוסטריה, ואוטו הוכתר כנסיך הכתר. עם תום מלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1918 ויתר אביו על השלטון, והמשפחה יצאה לגלות במדיירה, פורטוגל. בשנת 1920 חזרה הונגריה להיות ממלכה, כשמיקלוש הורטי משמש כעוצר, אולם קרל לא חזר לכהן כמלך הונגריה.
אוטו דיבר גרמנית, הונגרית, קרואטית, אנגלית, ספרדית, צרפתית ולטינית בצורה שוטפת, בהשפעת אמו ששכנעה אותו ללמוד שפות רבות, משום שהאמינה שיום אחד יחזור לשלוט על אדמות רבות.
בגלות
בשנת 1919 העביר הפרלמנט האוסטרי חוק שקבע באופן רשמי את סיום השלטון של בית הבסבורג באוסטריה, ואת החרמת נכסי המשפחה לטובת המדינה (מטעמי רשמיות ולא ענישה). בני המשפחה התגוררו בשווייץ ובפורטוגל לסירוגין. בשנת 1922 מת אביו, ואוטו הפך לראש בית הבסבורג.
בשנת 1935 סיים אוטו את לימודיו באוניברסיטת לוון, בלגיה, וקיבל תואר דוקטור במדעי המדינה. אוטו האמין בזכותו החוקית לשמש כקיסר אוסטריה, והאמין שיום יבוא והוא יחזור לכס המלוכה. אוטו נהנה מתמיכה ציבורית ניכרת באוסטריה, ובין השנים 1931–1938 1,603 עיריות אוסטריות נתנו לאוטו תואר אזרח כבוד. העיתונאי ג'ון גונתר האמין שהעם האוסטרי היה מחזיר את אוטו לשלטון, אילו לא הייתה מתלווה לכך חזרתם של כל בני בית הבסבורג. בנוסף גם עמדה לו למכשול התנגדותם של צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שחששו כי אזרחיהם ירצו גם הם להצטרף מחדש לשלטון בית הבסבורג.
מלחמת העולם השנייה
אוטו התנגד בתוקף לאנשלוס, ובשנת 1938 פנה לקנצלר האוסטרי קורט שושניג וביקש ממנו להתנגד לגרמניה הנאצית. אוטו תמך בהתערבות בינלאומית, והציע לחזור מן הגלות כדי להשתלט על מושכות השלטון על מנת להדוף את הנאצים. לפי ג'רלד וורנר, "היהודים האוסטרים היו בין התומכים החזקים ביותר בהחזרת שלטון בית הבסבורג, שכן הם האמינו שהשושלת תיתן לאומה די נחישות לעמוד מול הרייך השלישי".
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, נידון אוטו למוות על ידי המשטר הנאצי; רודולף הס הורה על הוצאתו להורג של אוטו, באופן מיידי כאשר ייתפס. בהוראתו של אדולף היטלר, הרכוש האישי של בית הבסבורג הוחרם, וחוק ההבסבורג שבוטל קודם לכן הוחזר על כנו. מנהיגי התנועה הלגיטימית האוסטרית, כלומר המונרכיסטים, נעצרו על ידי הנאצים והוצאו להורג ברובם. הדודנים של אוטו מקס, דוכס הוהנברג וארנסט, נסיך הוהנברג נעצרו בווינה על ידי הגסטאפו, ונשלחו למחנה הריכוז דכאו, שם נשארו בכל תקופת השלטון הנאצי. אוטו סייע ל-15,000 אוסטרים, ובתוכם אלפי יהודים, לברוח מן הארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת גלותו בארצות הברית, אוטו ואחיו הצעירים היו בקשר ישיר עם הנשיא פרנקלין רוזוולט ועם הממשלה הפדרלית. מאמציו ליצור "גדוד אוסטרי" בצבא ארצות הברית התעכבו, ולא יושמו מעולם. עם זאת, הוא הצליח לשכנע את ארצות הברית לעצור או להגביל את ההפצצות על ערים אוסטריות, ובעיקר על עיר הבירה - וינה, וכתוצאה מכך החלו ההפצצות על וינה רק בשנת 1943. אוטו השתדל לקבוע צעדים סמליים לרצונם של האוסטרים להיות חופשיים, עצמאיים ודמוקרטיים, והביע דאגה שלאחר המלחמה, אוסטריה נמצאת בסכנה להפוך לסובייט.
אוטו השיג את תמיכתו של וינסטון צ'רצ'יל להקמת "פדרציית הדנובה", שנועדה למעשה לשקם את אוסטריה-הונגריה, אך יוסיף סטלין שם קץ לתוכניות הללו. אוטו עשה מאמצים רבים למען ההכרה בממשלה אוסטרית בגולה, למען זכויותיהם של תושבי דרום טירול דוברי הגרמנית, נגד גירוש תושבי בוהמיה ומזרח אירופה דוברי הגרמנית, ונגד שלטון ברית המועצות במזרח אירופה.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה חזר אוטו לאירופה, וחי כמה שנים בצרפת ובספרד.
ב-8 במאי 1956 הוכר אוטו כאזרח אוסטרי על ידי ממשלת אוסטריה תחתית, ומשרד הפנים האוסטרי אישר ב-8 בפברואר 1957 את האזרחות הזאת, בתנאי שיקבל עליו את השם ד"ר אוטו הבסבורג-לותרינגן, והדרכון "תקף בכל מדינה מלבד אוסטריה". ב-21 בפברואר 1958 הגיש אוטו הצהרה בכתב, כי הוא ומשפחתו מתנערים מכל זכויות היתר שהיו זכאים להם בעבר כחברי בית הבסבורג, אך הצהרה זו לא עמדה בדרישות חוק הבסבורג, שקבע כי אוטו ושאר צאצאיו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה יוכלו לחזור לאוסטריה רק אם יוותרו על כל טענות המלוכה ויקבלו את מעמדם כאזרחים פרטיים. בשנת 1961 הציע פרנסיסקו פרנקו הספרדי, למנות אותו כמלך ספרד לאחר מותו, אולם אוטו דחה הצעה זו. ב-5 ביוני 1961 הכריז אוטו באופן רשמי על נאמנותו לאוסטריה, לאחר שב-31 במאי ויתר אוטו על כל טענותיו לכתר האוסטרי.
ב-24 במאי 1963 אישר בית המשפט האוסטרי את הצהרתו, וב-20 ביולי 1965 ניתנה לאוטו ואשתו אזרחות אוסטרית. אולם, על אף כל מאמציו, חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית סירבו להיפגש עם אוטו. ב-1 ביוני 1966 זכתה מפלגת העם האוסטרית ברוב מוחלט בבחירות הארציות, ולאחר מכן קיבל אוטו דרכון אוסטרי, וב-31 באוקטובר אותה שנה נחת אוטו באוסטריה, לאחר 48 שנים שלא ביקר במדינה. באותו ביקור היה אוטו באינסברוק, שם עלה על קברו של אויגן, ארכידוכס אוסטריה, וב-5 ביולי 1967 ביקר אוטו בווינה.
קריירה פוליטית
בשנת 1973 מונה אוטו לנשיא האיגוד האירופאי הבינלאומי, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2004. בשנת 1979 מונה אוטו לחבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית הבווארית, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1999. אוטו תמך מאוד בהתרחבות האיחוד האירופי, וסייע לקבלת הונגריה, סלובניה וקרואטיה לאיחוד. בתקופתו בפרלמנט האירופי, הוא היה מעורב בקטטה עם חבר הפרלמנט האירופי איאן פייזלי מצפון אירלנד, כאשר בשנת 1988 האפיפיור יוחנן פאולוס השני נאם בפני הפרלמנט, ולפתע פייזלי, אנטי-קתולי מובהק, צעק שהאפיפיור הוא האנטיכריסט, והרים כרזה ובה נכתב "האפיפיור יוחנן פאולוס השני הוא האנטיכריסט". בתגובה, אוטו חטף את כרזתו של פייזלי, ובד בבד יחד עם חברי פרלמנט אחרים, הוציאו את פייזלי מהאולם.
ב-19 באוגוסט 1989 השתתף אוטו יחד עם חברי האיחוד הפאן-אירופי בהפגנת הפיקניק הפאן-אירופי, שבמהלכו ביתקו את גדר התיל שהפרידה בין אוסטריה להונגריה, אירוע שהיווה אבן דרך חשובה במאורעות שהובילו לפירוקה של גרמניה המזרחית ולאיחוד גרמניה.
אוטו היה פטרונו של פורום שלוש הדתות, קבוצה שמטרתה לעודד ידידות, רצון טוב והבנה בקרב בני שלוש הדתות המונותיאיסטיות של היהדות, הנצרות והאסלאם בבריטניה ובמקומות אחרים.
בשנת 2002 נבחר אוטו כחבר לשם כבוד ראשון במעלה של קבוצת מפלגת העם האירופית.
בדצמבר 2006 ציין אוטו כי "אסון התאומים ב-11 בספטמבר 2001, הכה את ארצות הברית בצורה עמוקה יותר מכל אחד מאתנו, מפני שעד אז, ארצות הברית חשה את עצמה מוגנת, והייתה בטוחה שיש בכוחה לפגוע בכל אויב, מבלי שמישהו יוכל להשיב מלחמה, והרגש הזה נעלם בבת אחת, וכעת האמריקנים מבינים לראשונה את הסיכונים שהם עומדים בפניהם".
אוטו היה ידוע כמאמין בזכויותיהם של הפליטים והעקורים באירופה, ובעיקר של הגרמנים האתניים שנעקרו מבוהמיה. בנוסף היה אוטו מחבר השופטים של פרס זכויות האדם על שם פרנץ ורפל. אוטו גם העריך מאוד את פרנסיסקו פרנקו, ושיבח אותו על שעזר לפליטים, וציין כי הוא "דיקטטור מטיפוס דרום-אמריקאי, לא טוטליטרי כמו היטלר או סטלין".
במרץ 2008, במלאת 70 שנה לאנשלוס, פרסם אוטו הצהרה כי" אין מדינה באירופה שהייתה קורבן של הנאצים יותר מאשר אוסטריה". אף על פי שנאומו זכה לתשואות, הוא עורר מחאה ציבורית, ביקורת תקשורתית ומורת רוח מפוליטיקאים אוסטרים. שר ההגנה האוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נורברט דראבוס, צוטט באומרו כי הדברים "בלתי מתקבלים על הדעת", "שערורייה דמוקרטית-פוליטית אמיתית" וכי הוא "העליב את קורבנות הנאציונל-סוציאליזם". בנוסף צוטט אוטו באומרו כי "דיון אם אוסטריה היא שותפה או קורבן הוא שערורייה". הדובר הצבאי של מפלגת העם האוסטרית ולטר מוראואר הגן על הצהרתו של אוטו וטען כי "הייתה עוד מציאות מאחורי המוני האנשים שהקשיבו להיטלר בהלדנפלאץ". כלומר "אלפים התנגדו לנאצים, ואלפים נשלחו לדכאו". בנוסף הוא טען שאנגלברט דולפוס היה ראש הממשלה היחיד באירופה שנרצח בידי הנאצים. מוראואר יעץ לדראבוס "להימנע מאמירות פופוליסטיות נגד נכבד אירופי מכובד מהשורה הראשונה". בנו של אוטו, קרל פון הבסבורג, הגן גם הוא על דברי אביו, בהצהרה בשנת 2011, ובה נכתב כי "כמעט בכל מדינה היו אשמים".
מותו
ב-5 ביולי הונחה גופתו בכנסיית סנט אולריך ליד ביתו בפקינג, בוואריה, ולאחר מכן נערכו 13 ימי אבל במספר מדינות שהשתייכו בעבר לאוסטרו-הונגריה. ב-16 ביולי נערכה הלווייתו של אוטו בווינה, תוך שארונו היה עטוף בדגל בית הבסבורג מעוטר בשלט האצולה הקיסרי-מלכותי של אוסטריה והונגריה, בנוסף למשלט האצולה המשפחתי ההבסבורגי.
בהתאם למסורת המשפחתית ההבסבורגית, נקבר אוטו פון הבסבורג בקבר המשפחה בקריפטה הקיסרית בווינה, בעוד לבו נקבר במנזר פאנונהאלמה, הונגריה.
משפחתו
ב-10 במאי 1951 התחתן אוטו עם רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן וקלרה מריה פון קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מד'הב
מַדְ'הַב (בערבית: مذهب), הוא מושג בערבית שפירושו אסכולה אסלאמית במחשבה דתית או בהלכה (פיקה). ב־150 השנים הראשונות לאסלאם היו אסכולות רבות, והבולטות שביניהן נעשו לאסכולת דמשק (שנקראה פעמים רבות "אווזאעיה", أوزاعية), כופה, בצרה ואסכולת אל-מדינה, ששרדה כאסכולה המאלכית, ואילו האסכולות העיראקיות התגבשו כאסכולה החנפית. האסכולות השאפעית, החנבלית, הט'אהרית והג'רירית הן מאוחרות יותר.
רבים רואים בהלכה השיעית אסכולה נפרדת, הנקראת האסכולה הג'עפרית, שנוסדה על ידי האימאם השישי ג'עפר א-צאדק.
הסונים מאמינים כי לכל ארבע האסכולות יש את ההדרכה הנכונה, וכי ההבדלים ביניהם אינם ביסודות אמונתם, אלא הם הבדלים דקים יותר בהלכה ובשיפוט, שהם תוצאה של החשיבה העצמאית של ארבעת האימאמים והמלומדים אחריהם. בגלל המתודולוגיות השונות בפרשנות ובהבנה של המקורות הראשוניים, הם הגיעו למסקנות שונות לגבי נושאים רבים. לדוגמה, ישנם הבדלים דקים בין שיטות התפילה בארבע האסכולות, אך ההבדל אינו גדול עד כדי כך שלא ניתן להתפלל יחד. למעשה, כל מוסלמי השייך לאסכולה אחת יכול להתפלל עם אימאם של אסכולה אחרת ללא בלבול.
מותו של סוכן
מותו של סוכן (באנגלית: Death of a Salesman) הוא מחזה שכתב המחזאי ארתור מילר וביים איליה קאזאן ב-1949. המחזה נחשב לסאטירה חריפה על החלום האמריקאי ועל הקפיטליזם המוקצן שאפיין את ארצות הברית באמצע המאה ה-20, ומציג את התמוטטות החלום הבורגני. המחזה התקבל בביקורות נלהבות וזכה בשנת 1949 בפרס פוליצר, בפרס טוני ובפרס חוג מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה הטוב ביותר. מילר התפרסם בעולם כולו בזכות המחזה, שהיה הראשון שזכה בשלושת הפרסים האלה בו-זמנית.
תקציר עלילה
המחזה מוצג בשתי מערכות בתוספת תפילת אשכבה. במרכז המחזה עומד וילי לומן (Loman – נהגה כמו "low man" = 'אדם שפוף'; זהו שם המעיד על בעליו, ראו בהמשך), סוכן מכירות מזדקן שמאבד אט אט אחיזתו במציאות. לומן חשב תמיד שהוא ניחן בקסם אישי וביכולת להתחבר עם אנשים. הוא מספר שבעבר היה מוכר בכל רחבי ניו אינגלנד, כשהיה מסתובב ורוקם עסקאות. בניו של וילי, ביף והפי, היו מקור לגאווה ולשמחה בשכונת מגוריהם, ואשתו לינדה הייתה מאושרת. לרוע מזלו, זמנים אלו חלפו, ועלילת המחזה מתרחשת בתקופה שבה חייו של לומן קודרים מאוד.
לומן עבד תמיד קשה לפרנסת משפחתו, ובשלב זה של חייו אמור היה לפרוש, לחיות חיי רווחה ולסגור עסקאות עם אנשי עסקים בטלפון. אך חוויות של אובדן, ועיסוקו בעבר, פגמו ביכולת הנהיגה שלו ובכישוריו לתקשר עם בני הדור החדש, שהחליפו את לקוחותיו הוותיקים. כל שאיפותיו נכזבו: הוא פוטר מעבודתו (שאך בקושי התפרנס ממנה) על ידי צעיר בגיל של בניו, בנו של מייסד החברה המנוח, שלומן עצמו הציע לו את שם בנו. במצב זה נאלץ לומן לבקש הלוואות מחברו האמיתי היחיד ומושא קנאתו, צ'ארלי - השכן שגר ממולו - כדי "לגמור את החודש". אף לא אחד מחבריו או מלקוחותיו לשעבר, אינו זוכר אותו עוד.
ביף, בנו בן ה-34 של לומן, התקשה למצוא את ייעודו בחיים, מחוסר יכולתו להתמיד בשום דבר, כתוצאה מחינוכו של אביו "להצליח תוך שבועיים". הארולד-"הפי", בנו הצעיר יותר של לומן, מעמיד פנים בנוגע למצבו הכלכלי כדי "להגשים" את חלומו של האב על "בנים מצליחים". מנגד, השכן צ'ארלי הוא איש בעל עסק משגשג, ובנו ברנרד, שהיה "תולעת ספרים" בילדותו, הוא עורך דין מצליח. בנוסף, מסתבר שללומן היה רומן אחד לפחות במהלך מסעות העסקים שלו, דבר שגרם לבנו ביף לאבד את האמון באביו ובערכיו ולהכשיל עצמו בבחינות גמר התיכון. לבסוף, עולים במוחו של לומן זיכרונות מאחיו המת בן, שעזב לאפריקה בגיל צעיר והתעשר. על רקע הנסיבות מופיעות אצל לומן נטיות אובדניות שבניו, שחזרו הביתה לאחר שנים, אינם ערים להן, בניגוד לאשתו.
עומק הבעיות נחשף בהדרגה במחזה. לומן מדגיש את היותו נצר למשפחה נאהבת, מתוך אמונה שזה יביא אותו להצלחה, אך העובדה שהוא דבק בזה בכל כוחו מזיקה לו. בניו הם לא רק אהובים על כולם אלא גם נאים מנקודת מבטו של לומן, ואין הם צריכים להתאמץ בחיים כדי להצליח. הוא מחדיר בהם אמונה זו בצורה כה עמוקה עד שהם מאמינים שהחיים יזמנו להם הזדמנויות בלי שיידרשו להתאמץ. אך החיים אינם נדיבים כפי שהם מקווים, ואף אחד מהם אינו מצליח להחזיק בעבודה ראויה. לומן מתקשה לעכל את כישלונו וכישלון בניו, וזו טעותו הטראגית. "הפי" מאמץ את גישת אביו ובסוף המערכה הראשונה מתייעץ עם ביף, כדי לחפש הזדמנות עסקית להתעשרות מהירה. ואולם כשביף מנסה אחת מאותן הזדמנויות, הוא מבין את טעויותיו של אביו, ומתקשה לבסוף לעצור התפרצותו כלפי אביו. בשיאו של המחזה מתעמתים השניים: ביף מאשים את האבא בנוירוזה (הפרעה נפשית), בעוד אביו מטיח בו שהרס את חייו כדי לפגוע ברגשותיו. בשיא הקרב המילולי הנסער איש מהשניים אינו מוותר; ביף נשבר לבסוף, פורץ בבכי ושואל את אביו אם יתעורר מחלומו. השאלה הישירה נוגעת לליבו של לומן, כיוון שהיא מוכיחה לו שהוא חשוב לביף, למרות הכל.
כשלומן נשאר בודד וחרד, מופיע שוב אחיו הבכור בן, מעבר לכתפו. לומן מכריז כי יתאבד, וכי האורחים שיתייצבו ללווייתו יוכיחו לבניו עד כמה היה אהוב בחייו; כספי ביטוח החיים שלו יהוו התעשרות הבזק שלה חיכה כל חייו, והם יאפשרו לביף לפתוח עסק משלו. שכונת מגוריהם נחרדת לקולות ההתנגשות של מכוניתו של לומן, למרות אזהרותיו של בן, שפוליסת הביטוח לא תשולם במקרה של התאבדות.
ללוויה של לומן מגיעים רק בניו, אשתו, צ'ארלי וברנרד.