cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סקודה סופרב
דור שלישי (שם קוד B8)
בתחום ההנעה חשפה סקודה את הדור החדש עם שישה מנועים. מנועי הבנזין בנפחי 1.4 ליטר טורבו המספק 123 או 148 כ"ס עם הנעה קדמית או כפולה, 1.5 ליטר טורבו המספק 150 כ"ס, 1.8 ליטר טורבו המספק 177 כ"ס ו-2.0 ליטר טורבו המספק 217 או 268 או 280 כ"ס עם הנעה קדמית או כפולה. מנועי הדיזל בנפחי 1.6 ליטר טורבו המספק 118 כ"ס או 2.0 ליטר טורבו המספק 148 או 200 כ"ס עם הנעה קדמית או כפולה. תיבת הילוכים ידנית או כפולת מצמדים.
מתיחת פנים שנת 2019
ב-23 במאי 2019 חשפה סקודה את מתיחת הפנים לסופרב דור חמישי. מתיחת הפנים של הסופרב כוללת עדכון קל לעיצוב החיצוני, שדרוג הצד הטכנולוגי בתא הנוסעים, תוספת של מערכות נהיגה סמי-אוטונומית ולראשונה, גם מערכת הנעה היברידית פלאג-אין, בדגם סופרב iV, המצטרפת אל היצע יחידות ההנעה המעודכן של הדגם. מערכת ההנעה היברידית פלאג-אין משלבת בין מנוע בנזין 1.4 ליטר טורבו המספק 156 כ"ס לבין מנוע חשמלי בהספק של 115 כ"ס עם הספק משולב של 218 כ"ס ומומנט מרבי של 40.8 קג"מ וסוללת ליתיום-יון בקיבולת 13 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 55 ק"מ בתקן WLTP. מתיחת הפנים הגיעה לישראל ב-2 בספטמבר 2019 והגרסת היברידית פלאג-אין הגיעה לישראל ב-31 במאי 2022.
סקודה סופרב סקאוט
היא גרסת פנאי עם הגבהת מרכב לסופרב, היא נחשפה ב-23 במאי 2019. היא מבוססת על גרסת הסטיישן בעיצוב קרבי יותר, גלגלי שטח והנעה כפולה. היא מוצעת עם שתי מנועים מהיצע המנועים של הסופרב, מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטר טורבו עם 190 כ"ס ו-40.8 קג"מ או מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו עם 272 כ"ס ו-35.7 קג"מ.
מידות
אורך הדור השלישי עומד על 4,861 מ"מ, רוחב הדור השלישי עומד על 1,864 מ"מ, גובה הדור השלישי עומד על 1,468 מ"מ, משקל הדור השלישי עומד על בין 2,836 ל-2,841 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור השלישי עומד על 2,841 מ"מ.
ליברפול ארנה
ליברפול ארנה (באנגלית: Liverpool Arena), הידועה מטעמי חסות בשם M&S בנק ארנה (M&S Bank Arena), ולפני כן אקו ארנה (Echo Arena), היא ארנה מקורה רב-תכליתית הממוקמת בליברפול, אנגליה. המקום מארח מוזיקה חיה, הופעות קומדיה ואירועי ספורט, ומהווה חלק מקמפוס האירועים של ליברפול.
הארנה תוכננה על ידי וילקינסון אייר אדריכלים ו-Sport Concepts. בתוך הארנה, יש שישה תאי הלבשה, חמישה חדרי הלבשה, ושני משרדי אמרגנים. כלי רכב במשקל של עד 38 טון יכולים לקבל גישה למרתף הזירה. האולם יכול להכיל עד 11,000 צופים.
היסטוריה
הארנה נפתחה לציבור ב-12 בינואר 2008, בשם אקו ארנה ליברפול. מאז הפתיחה, הארנה משכה יותר מ-7 מיליון מבקרים ללמעלה מ-3,800 אירועים.
בנובמבר 2018, הוכרז כי שם הארנה ישונה ל-M&S בנק ארנה. שינוי השם נכנס לתוקף ב-7 בינואר 2019.
בחודש מאי 2023, אירחה הארנה את חצאי הגמר וגמר אירוויזיון 2023.
פרובינקיה גרמאניה סופריור
גרמאניה סופריור (בלטינית: Germania Superior; בעברית: גרמניה עילית) הייתה פרובינקיה רומית באזור גרמאניה שהשתרעה מדרום לריין במעלה הנהר בניגוד לגרמאניה אינפריור שהשתרעה במורד הריין. הפרובינקיה השתרעה על האזורים הכלולים היום בדרום-מערב גרמניה, מערב שווייץ ומחוזות אלזס ויורה שבצרפת. היישובים העיקריים בפרובינקיה היו בזאנסון, שטרסבורג, ויסבאדן ובירת הפרובינקיה, מיינץ. האזור של הריין הזורם דרך גרמאניה סופריור נקרא "הריין התיכון".
האזור של גרמאניה סופריור נכבש על ידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפני הספירה. בין השנים 28–32 לפני הספירה לקח אוגוסטוס קיסר לאחריותו הישירה את האזור, ביחד עם פרובינקיות נוספות, בטענה שהוא מצוי בסכנה.
בשנת 27 לפני הספירה הכליל אוגוסטוס קיסר את האזור בתוך פרובינקיית גאליה בלגיקה.
בשנים הבאות הוצבו יחידות צבא רבות באזורי גרמאניה סופריור ותחתית במסגרת ההגנה מפני השבטים הגרמאניים ויציאה למסעות כיבוש וענישה בגרמאניה. במסגרת זאת הוקמו בגרמאניה סופריור מבצרים במיינץ, (קסטרה וטרה) ששימשו כבסיסי יציאה עבור הלגיונות הרומיים, בין השאר של דרוסוס יוליוס קיסר. במיוחד בוצר קטע הגבול בין הריין לדנובה המכונה הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה.
בשנים 69–70 התרחש באזור המרד הבטאווי אשר הצליח בהתחלה בהשמדת ארבעה לגיונות רומיים, והשמדת כל המבצרים הרומיים לאורך הריין. עם תפיסת השלטון על ידי אדריאנוס הוא יצא למסע לכיבוש מחדש של האזור והמבצרים נבנו מחדש. בסביבות שנת 90 לספירה ארגן הקיסר דומיטיאנוס מחדש את פרובינקיית גאליה בלגיקה וחילק אותה בין אזור אזרחי לאזור צבאי. האזור הדרום מזרחי של הפרובינקיה הפך לפרוביניקת גרמאניה סופריור.
הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל
הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל (Объединённое стратегическое командование воздушно-космической обороны) של רוסיה הוקם ב-1 ביולי 2009 במסגרת הרפורמה הצבאית ברוסיה ונועד לאגד את כל כוחות ההגנה האווירית של רוסיה לסוגיה, ומטרתו להבטיח את ההגנה האווירית של רוסיה מפני איומים מהאוויר והחלל. מטה: בלאשיחה, מחוז מוסקבה.
הפיקוד האסטרגי המאוחד הוקם על בסיס הפיקוד למטרות מיוחדות של מחוז מוסקבה של כוחות הנ"מ (Командования специального назначения Московского округа ПВО) על בסיס פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר הרוסי (Командование специального назначения ВВС, КСпН) שהוקם ב-1 בספטמבר 2002 ועל בסיס יחידות של חיל החלל הרוסי.
החיל שהוקם תחילה כפיקוד מרכזי של חיל הגנת האוויר והחלל הפך בדצמבר 2011 לפיקוד נ"מ והגנה אווירית של כוחות האוויר והחלל.
מבנה
מטרת הפיקוד היא לאגד את היחידות הרלוונטיות בחיל האוויר הרוסי ובחיל החלל הרוסי המופקדים להגנת האוויר והחלל, תוך הגברת מוכנותן לכל מקרה תקיפה שהיא. על פי הרפורמה הצבאית שהחל להוביל משרד ההגנה הרוסי בראשותו של אנאטולי סרדיוקוב, כל פעילויות הנ"מ וההגנה מפני טילים בתחומי רוסיה יוכפפו לאחריות הפיקוד המאוחד.
דריל אימפי
דריל אימפי (באנגלית: Daryl Impey; נולד ב-6 בדצמבר 1984) הוא רוכב אופני כביש דרום אפריקאי בקבוצת מיצ'לטון סקוט. אימפי הוא אלוף דרום אפריקה בנגד השעון 10 פעמים, כשניצח ב-2011, 2013 ומ-2014 עד 2020. במקצה הרגיל אימפי הוא אלוף דרום אפריקה פעמיים, לאחר שניצח ב-2018 ו-2019. בנוסף לכך, אימפי הוא מנצח טור דאון אנדר באותן שנים.
ביוגרפיה
אימפי נולד ביוהנסבורג, בירת דרום אפריקה.
ברלוורלד (2008–2009)
אימפי הצטרף לקבוצת "ברלוורלד" הבריטית ב-2008, שכללה עוד רוכבים בתחילת דרכם כמו גריינט תומאס וכריסטופר פרום.
ב-2009, אימפי סיים שני באליפות דרום אפריקה אך ההישג הגדול שלו באותה שנה הגיע ב, לאחר שניצח את הקטע הרביעי במרוץ ואת המרוץ כולו.
רדיושק (2010)
אימפי הצטרף לקבוצת רדיושק ב-2010 אך לא בלט במדיה.
Team MTN Qhubeka (2011)
ב-2011, הצטרף אימפי לקבוצת Team MTN Qhubeka, הוא ניצח במדיה את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון וסיים שלישי בטור של דרום אפריקה, אימפי גם סיים שני בטור של מרוקו וניצח את הקטע השביעי במרוץ.
קבוצת נטאפ (2011)
אימפי עזב את Team MTN Qhubeka לאחר כמה חודשים בלבד והחל לרכוב בקבוצת נטאפ אך לא הצליח לרשום הישגים גדולים במדיה.
אוריקה גרין אדג' (2012–היום)
אימפי הצטרף לקבוצת אוריקה גרין אדג' האוסטרלית בשנת 2012. הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה אל פאייס ואסקו וערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לג'ירו ד'איטליה, התוצאה הטובה ביותר של אימפי במרוץ הייתה בקטע ה-6, כשסיים שישי. אך אימפי נטש את המרוץ לפני הקטע ה-17. לאחר הג'ירו, אימפי ניצח את הקטע השני בטור של סלובניה. למרות השתתפותו בג'ירו, נבחר אימפי גם לטור דה פראנס, הוא סיים ארבע פעמים בתוך העשירייה הראשונה - כשסיים שביעי בקטע ה-4, תשיעי בקטע ה-6, חמישי בקטע ה-13 ותשיעי בקטע ה-18. אימפי היה חלק מסגל דרום אפריקה באולימפיאדת לונדון וסיים את מרוץ הכביש במקום ה-40.
ב-2013, ניצח אימפי שוב את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון ואת הקטע השני בוואלטה אל פאייס ואסקו. אימפי ניצח את הקטע השני גם במרוץ באיירן רונדפארט. הוא השתתף שוב בטור דה פראנס וניצח ביחד עם קבוצתו את קטע נגד השעון הקבוצתי ובעקבות כך עלה למקום השני הכללי, לאחר בן קבוצתו, סיימון גרנס. בקטע ה-6, אימפי סיים בדבוקת המובילים ביחד עם עוד 15 רוכבים אחרים, שהגיעו 5 שניות לפני הפלוטון שבו נמצא גרנס, בעקבות כך אימפי עבר להוביל את המרוץ ולבש את החולצה הצהובה. אך בקטע ה-8, כשהמרוץ הגיע להרים, אימפי התדרדר בדירוג הכללי עד למקום ה-31 ואיבד את ההובלה לכריס פרום, בסופו של דבר סיים אימפי את המרוץ במקום ה-74. הוא סיים חמישי באנקו טור וזכה ביחד עם קבוצתו במדליית הכסף באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי.
את 2014 פתח אימפי באוסטרליה, כשהתחרה בטור דאון אנדר וסיים שביעי. הוא ניצח את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון וסיים שני במרוץ הכביש באליפות. הוא ניצח את הקטע השלישי בבאיירן–רונדפארט וסיים שביעי כללי את המרוץ. אימפי התחרה בטור של אלברטה בקנדה וניצח את המרוץ לאחר שניצח את הקטע ה-5. הוא סיים רביעי בגרנד פרי קוויבק ובמקום ה-16 באליפות העולם.
עונת 2015 של אימפי התחילה כמו הקודמת, כשסיים שביעי בטור דאון אנדר, ניצח את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון וסיים שני במקצה הרגיל באליפות. לאחר מכן סיים גם שישי בקלאסיקת ארדש בצרפת ושני בוואלטה אל ריוחה (מרוץ חד יומי), הוא סיים שישי בטור דה פיורדס בנורווגיה והשתתף בטור דה פראנס, אך נאלץ לנטוש את המרוץ לפני הקטע הרביעי. אימפי התחרה בהמשך העונה בוואלטה אספנייה בפעם הראשונה בקריירה שלו, הוא סיים שני בקטע ה-12, לאחר דני ואן פופל בספרינט סיום.
ב-2016, ניצח אימפי את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון בפעם החמישית. הוא השתתף בטור דה פראנס וסיים שני בקטע השביעי, 7 אחרי סטיב קמינגס המנצח. הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וסיים במקום ה-28. באליפות העולם, זכה אימפי במדליית ארד בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2017, ניצח אימפי את אליפות דרום אפריקה בנגד השעון ואת הקטע השישי בוולטה אה קטלוניה. הוא התחרה בטור דה פראנס בפעם החמישית, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה בקטע ה-20 שהיה נגד השעון, בו אימפי סיים חמישי. באליפות העולם, אימפי סיים חמישי עם קבוצתו באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2018, ניצח אימפי את טור דאון אנדר, לאחר שהקדים את ריצ'י פורט וטום ילטה–סלגטר. במרוץ עצמו, אימפי סיים בשלושת מתוך ששת הקטעים במקום השני. הוא סיים שלישי במרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה וניצח את אליפות דרום אפריקה גם בכביש וגם בנגד השעון. הוא סיים שמיני בגרנד פרי אינדוסטריה-ארטיג'ינאטו. הוא ניצח את הקטע הראשון בדופינה ליברה ואת דירוג הנקודות במרוץ. אימפי התחרה בטור דה פראנס והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 7 בקטע ה-7. אימפי סיים שוב חמישי עם קבוצתו באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2019, אימפי שיחזר את ההישג שלו מ-2018, כשניצח את טור דאון אנדר בפעם השנייה ברצף, הפעם אימפי גם הצליח לנצח קטע, לאחר שחצה ראשון את הקו בקטע ה-4. הוא סיים שלישי במרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה וניצח שוב את אליפות אפריקה גם בנגד השעון וגם בכביש. אימפי התחרה שוב בטור דה פראנס וניצח לראשונה קטע, לאחר שבקטע ה-9 היה חלק מקבוצת בריחה שכללה גם כמה רוכבים נוספים, לבסוף אימפי גבר על טיש בנוט בספרינט הסיום בין השניים וניצח את הקטע. לאחר הטור ניצח אימפי את הטור של צ'כיה.
מולא
מולא (בערבית: مولى, בפרסית: ملا, תעתיק: מֻלא) הוא כהן דת מוסלמי. על המולא ללמוד את הקוראן על בוריו, רצוי בעל פה (אז הוא קרוי "חאפִז"). כמו כן עליו להיות בקיא בחדית' ובהלכה האיסלאמית. מורים מוסלמים ומלומדים מוסלמים אחרים מכונים לעיתים "מולא" כתואר של כבוד, אף על פי שאין להם את ההשכלה אשר נדרשת רשמית להקרא מולא.
דריל אימפי
אוריקה גרין אדג' (2012–היום)
ב-2020, סיים אימפי במקום השישי בטור דאון אנדר. הוא שוב סיים שלישי במרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה וניצח את אליפות אפריקה בנגד השעון, אך איבד את התואר במרוץ הכביש לראיין גיבונס.
מולא
השם "מולא" נפוץ בעיקר ביחס לאנשי דת שיעים באיראן, אך קיים גם בשפת אורדו המדוברת בפקיסטן ובחלק מצפון הודו, ובה הוא מתאר איש דת מוסלמי, יהא שיעי או סוני. בארצות ערביות לא משתמשים במושג מולא, והמקבילות הקרובות ביותר אליו הם שייח' במובן של מלומד מוסלמי, אימאם ועולמא. עם זאת, בעולם הסוני יש פחות משמעות לתפקיד כהן הדת לעומת השיעה.
דריל אימפי
(–Israel Start-Up Nation (2021
ב-5 באוגוסט 2020 פורסם שאימפי יצטרף לקבוצת Israel Start-Up Nation הישראלית לחוזה של שנתיים, בעידוד חברו כריס פרום. בכך יעזוב אימפי את מיצ'לטון - סקוט האוסטרלית לאחר תקופה של כ-9 שנים.
מולא
המונח "מולא" משמש לעיתים בפי העם באיראן כמונח מזלזל בקיצוניים איסלמיים נבערים המנסים לכפות את הדת על אחרים. בפקיסטן, המונח מולא משמש לציין כל אדם המשתייך לווהאביה או לסלפיה, לעיתים מתוך זלזול, שכן אנשי תנועות אלו הולכים עם זקן ארוך כמו של חכמי הדת.
אצל יהודים
התואר "מולא" מצוי בקהילות יהודיות ספרדיות מסוימות כדי להתייחס למנהיגות הקהילה, ובמיוחד למנהיגות הדתית. בשימוש אצל יהודים באיראן, בבוכרה, באפגניסטן ובשאר אזורי מרכז אסיה. אצל יהודים מאזורים אלו מצויים שמות משפחה כגון: מולא, מולאקנדוף, מולאיוף, ומולאזדה שמאזכרים את התואר מולא עם סיומות שמשמעותן היא "בן".
שושן (עיר)
שׁוּשָׁן (בפרסית: شوش שוּש) היא עיר פרסית עתיקה באיראן של היום, כ-250 ק"מ מזרחית לחידקל. שושן הייתה עיר מרכזית של העילמים, הפרסים והפרתים. היא מוזכרת במגילת אסתר, בספר נחמיה ובספר דניאל. כיום נמצאת באתר העיר שוש . שושן הוכרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2015.
היסטוריה
שושן היא אחד מהיישובים העתיקים ביותר באזור ובעולם. ישנן ראיות להתיישבות באתר הארכאולוגי צ'וגה מיש כ-8,800 שנה לפני זמננו, ולתרבות שידעה לצייר על חרס ב. שושן הייתה עיר הבירה של האימפריה העילמית. היא נכבשה על ידי המלך סרגון והייתה לעיר מחוז אכדית בשנים 2330 עד 2240 לפני הספירה. לאחר מכן נכבשה על ידי השומרים, עד לנפילת האימפריה השומרית בידי העילמים בשנת 2004 לפנה"ס לערך. אז חזרה שושן להיות בירת עילם. במחצית המאה ה-12 לפנה"ס נכבשה בבל הכשית על ידי העילמים. הם הביאו איתם לשושן כשלל את הלוחות המקוריים שעליהם כתובים חוקי חמורבי; לוחות אלה נמצאו בשושן בשנת 1901.
האשורים, תחת המלך אשורבניפל, הרסו את שושן בשנת 647 לפנה"ס, במהלך מלחמה. הרס העיר מתועד בלוח שנחשף בנינוה, בירת אשור. בשנת 538 לפנה"ס כבש המלך הפרסי כורש את שושן. כנבוזי השני, בנו, העביר את בירת הממלכה הפרסית לשושן. עם נפילת הממלכה הפרסית בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 331 לפנה"ס, איבדה העיר את חשיבותה. לאחר אלכסנדר, הייתה העיר לחלק מהממלכה הסלאוקית, ושמה שונה לסלואקיה.
כמאה שנים לאחר מכן הצליחו הפרתים להשתחרר מהשלטון הסלאוקי; שושן הייתה לבירת החורף של הממלכה הפרתית החדשה.
כיום נמצאת במקום עיר המחוז האיראנית שוש, המונה כ-62 אלף תושבים.
שושן היא גם מקום ההתרחשות של המחזה היווני "הפרסים", מאת אייסכילוס.
שושן במקורות היהודיים
שושן נזכרת במקורות היהודיים: על פי המקרא, גם דניאל וגם נחמיה גרו בשושן בתקופת גלות בבל, ואסתר הייתה למלכה שם. בסמוך לשושן ישנו אתר הנחשב לקברו של הנביא דניאל. בספר היובלים, אחד הספרים החיצוניים, שושן מוזכרת כאחד ממקומות ישיבתו של שם בן נח ושל בנו הבכור עילם.
שושן הבירה
עשר פעמים מופיע הביטוי שושן הבירה במגילת אסתר, וכן בספר דניאל (ח, ב) ובנחמיה (א, א). שושן הבירה הייתה חלק מן העיר שושן. המילה בירה מקורה בארמית - "בירתא" שפירושה מצודה, שבה שכן ארמון המלך.
רבנו בחיי (כד הקמח ערך פורים עמ' של) כותב:
עופות קדומים חסרי שיניים
עופות קדומים חסרי שיניים (שם מדעי: Palaeognathae) היא על־סדרה בתת־מחלקת עופות בתראים המכילה את מיני העופות הגדולים ביותר כיום. הגדול מכולם הוא יען מצוי שיכול להגיע לגובה של 2.8 מטרים ולמשקל של 145 ק"ג. עם זאת כמעט כל בני הקבוצה אינם יכולים לעוף עקב משקלם ועקב כנפיהם ונוצותיהם המגושמות והפרועות.
כיום בני הקבוצה חיים בעיקר בחצי הכדור הדרומי באמריקה הדרומית, אפריקה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ובניו זילנד.
שמורת בני ציון
שְׁמוּרַת בְּנֵי צִיּוֹן, הידועה גם כִּשְׁמוּרַת חָרוּצִים, היא שמורת טבע באזור השרון.
גאוגרפיה
השמורה נמצאת מערבית למושב בני ציון ובקרבת היישוב חרוצים, בדרום השרון. היא הוכרזה כשמורה ב-21 במרץ 1968 ושטחה 108 דונם. השמורה מתנשאת לגובה 40 מ' מעל פני הים.
השמורה משתרעת בשטחו המחורץ של רכס הכורכר השני. גדלה בה צמחייה נמוכה (בתה וגריגה) על אדמות חמרה וחוסמס.
בשנת 2002 נשרף רוב שטח השמורה, ומאז שוקמה ברובה. הכניסה לשמורה היא ללא תשלום, אך הכניסה לכלי רכב ואופניים אסורה, כדי לא לרמוס את הצמחייה, לחרוץ את הקרקע ולשנות את משטר הניקוז בשמורה.
ב-2015 השמורה נסגרה לצורך שיקום הקרקע שנפגע מעומס המטיילים ברגל ומרוכבי אופניים והסוסים
צומח
מעריכים שבשמורה גדלים כ-300 מיני צמחים, חלקם נדירים. בין הפרחים הבולטים בשמורה: כלנית מצויה, סביון אביבי, נעצוצית סבוכה, לשון-אפעה קטנה, רומוליאה סגלולית, חיננית הבתה, חבצלת קטנת-פרחים, סתוונית היורה, צבעוני השרון, חצב מצוי, צנון מצוי ועוד. רובם פורחים בחורף ובאביב. בשנים האחרונות פלש לשמורה גם חמציץ נטוי, המתחרה עם הצומח המקומי.
בעלי חיים
בשמורה נצפו בעלי חיים כגון:
גישה
נכון לשנת 2017 קיים שביל יחיד החוצה את השמורה בחלקה הצפוני וניתן ללכת בו.
אורך מסלול הטיול הוא כשעה. ההליכה על שביל מסומן שאורכו כ-400 מטרים, מסלול הטיול מתאים למשפחות.
טוקניים
לטוקניים מקור גדול וחד, ולחלקם מקור העולה על אורך שאר גופם. הטוקניים חיים ביערות הטרופיים של אמריקה הדרומית והתיכונה. הטוקניים הם אוכלי פירות, ומתבלים את מזונם בחרקים, זוחלים וביצי ציפורים. הטוקניים חיים בלהקות ואת קִניהם הם בונים בנקרות העצים. הנקבה מטילה 2-4 ביצים שצבען לבן. גם הזכר וגם הנקבה דוגרים על הביצים.
השם הוא בשפת הטופינאמבה האינדיאנית.
תיאור
גודלם של הטוקניים נע מבין המין הקטן ביותר טוקן ארקרי ירוק גב (Pteroglossus inscriptus), אשר שוקל 130 גרם, ואורכו מגיע ל-29 ס"מ, ועד למין הגדול ביותר טוקן טוקו (Ramphastos toco), אשר שוקל 680 גרם ואורכו 63 ס"מ. גופם קצר ומזכיר בצורתו עורב. זנבם מעוגל ואורכו נע בין חצי אורך הגוף לאורך הגוף עצמו. הצוואר קצר ועבה. נוצותיהם שחורות, ועל הצוואר ישנו כתם בולט (לרוב בצבעים חזקים: צהוב או כתום). מקורו גדול וחזק, לרוב גם בצבעים חזקים כמו כתום, אדום, ירוק או צהוב. הכנפיים קצרות ומותאמות לתעופה למרחקים קצרים. הרגליים קצרות וחזקות. לטוקניים אין דו צורתיות מינית. לשונו של הטוקן אפורה, צרה, ואורכה כ-15 ס"מ.
מחקרים אחרונים שנעשו על מבנה המקור של הטוקן מגלים כי הוא קל להפליא ביחס לחוזקו, ומדענים מנסים ללמוד את מבנהו ולהעתיקו לתעשיית התעופה והרכב כדי ליצור גופים קלים וחזקים יותר.
התנהגות
טוקניים הם לרוב אוכלי פירות, אך גם יכולים לצוד לטאות קטנות וחרקים. ידוע שהטוקניים אוכלים גם ביצים של עופות קטנים יותר.
נקבת הטוקן מטילה 2-4 ביצים לבנות, ומשתמשת בחורים שכבר קיימים בעץ. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים יחדיו.
אלימלך אגוז בתככי הרייטינג
אלימלך אגוז בתככי הרייטינג הוא משחק מחשב הומוריסטי מסוג הרפתקאות שיצא לאור בשנת 1996. המשחק היה המשחק הראשון שפותח על ידי חברת גיליוטין הישראלית, והוא הופץ על ידי הד ארצי.
לאחר צאתו של המשחק, זכה לביקורות צוננות, אך סוקר בהתלהבות על ידי מגזיני נוער שונים. עם השנים, נחשב המשחק לקלאסיקה ישראלית, ובסיקורים שונים אף הוגדר כמשחק קאלט. משחק זה, ביחד עם המשחק "פיפוש", נחשב לאחד מ-2 המשחקים הפופולרים ביותר של החברה.
עלילת המשחק
במשחק זה השחקן מגלם את אלימלך אגוז, בלש כושל במשטרת אבן יהודה שמגיע לנפוש במלון 'נופי חדרה'. במלון מתארחים כוכבי בידור רבים שמבוססים על אנשים אמיתיים ובכך מוסיפים להיבט הפארודי של המשחק.
המשחק מחולק לכמה ימים, ובלילה הראשון נרצח כוכב הבידור 'גדי שיחון', שהתארח במלון, כשכמעט לכל שאר האורחים במלון יש אינטרס לבצע את הפשע. לאלימלך אגוז יש כמה ימים לפתור את התעלומה ולעצור את הפושע.
לאחר יציאת המשחק
משחק זה, שהיה הראשון של חברת גיליוטין, אמנם זכה באופן רשמי לביקורות צוננות, אך להתלהבות רבה בעיתוני נוער מסוימים, שיצרה מעגל קטן של מעריצים נאמנים, כך שאף שהמשחק לא זכה להצלחה מסחרית, עודדה תגובת הנוער למשחק את יוצריו לפתח במימון עצמי של משחק מחשב נוסף. שני היוצרים כתבו את המשחק לבדם, ויצרו בעצמם את האנימציה, ולאחר מכן שכנעו שחקנים כמו שי אביבי, עמוס שוב, אסי וגורי ודודו זר לדבב את הדמויות בהתנדבות.
לאחר שנה וחצי של פיתוח, הוציאה לאור החברה את המשחק "פיפוש" - שהוא משחק הרפתקאות בלשי הומוריסטי, שהפך ללהיט בתחומו בקרב בני נוער, מכר אלפי עותקים, ועל פי הערכות הותקן אלפי פעמים באופן פיראטי. המשחק "פיפוש" היה הראשון בסדרת המשחקים פיפוש, שכללה 4 משחקים.
קורדובה (ארגנטינה)
קורדובה (בספרדית: Córdoba) היא עיר הבירה של פרובינציית קורדובה, והעיר השנייה בגודלה בארגנטינה אחרי בואנוס איירס. היא מכונה 'לה דוקטה' ("המלומדת") מכיוון שהיא מהווה מרכז חינוכי חשוב באזור מאז תקופת הקולוניה הספרדית. העיר ממוקמת לרגלי רכס הרים בשם 'סיירה צ'יקה' ונהר הסוקיה חוצה אותה מצד לצד. מבחינת מנהלית היא מחולקת ל-11 מרכזים קהילתיים שמטרתם לפזר את פעולותיה של העירייה. במפקד האוכלוסין בשנת 2010 מנתה קורדובה 1,329,624 תושבים; מספר זה מעיד על מגמת ירידה קלה בשנים האחרונות. השטח העירוני מצטייר בצורה של ריבוע בעל צלע של 24 ק"מ, ומתפרש על 576 ק"מ.
היסטוריה
קורדובה נוסדה ב-1573 על ידי חרונימו לואיס דה קאבררה כמושבה ספרדית, ונקראה על שם העיר קורדובה שבספרד. ב-1610 אנשי ישועים הקימו את ה"קולחיו מקסימו", שנהפך ב-1613 לאוניברסיטת קורדובה (כיום האוניברסיטה הלאומית של קורדובה), אחת האוניברסיטאות העתיקות בדרום אמריקה.
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה הפכה קורדובה למרכז תעשייה אווירית. הממשלה הארגנטינאית הציעה מקומות עבודה לטכנאים גרמנים מחברת פוקה-וולף וגייסה רבים מהם, בראשם קורט טאנק, שהיגרו לארגנטינה ב-1947 והשתקעו בקורדובה.
כלכלה
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור רכבים, כלי טיס, טקסטיל וכימיקלים.
חינוך
קורדובה הייתה במשך רוב תקופתה מרכז השכלה חשוב בארגנטינה. בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הלאומית של קורדובה, אחת העתיקות במדינה והשנייה בגודלה בארגנטינה, והאוניברסיטה הקתולית של קורדובה.
תחבורה
את קורדובה משרת נמל התעופה הבינלאומי אינחניירו אארונאוטיקו אמברוסיו טרבז'ה, הנמצא במרחק של כ-9 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר. הנמל מציע טיסות לערים מרכזיות בארגנטינה, וכן ליעדים נוספים בדרום אמריקה.
קיימות תוכניות לבניית רכבת מהירה בקו בואנוס איירס-רוסאריו-קורדובה, וכן בניית רכבת תחתית בעיר, אך התוכניות נתקעו בגלל המשבר הכלכלי ב-2008.
ספורט
כמו בשאר ארגנטינה, גם בקורדובה כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר. בעיר נמצאות קבוצת טאז'רס, שמשחקת בליגת העל הארגנטינאית, אינסטיטוטו דה קורדובה מליגת המשנה הארגנטינאית ובלגראנו גם כן מליגת המשנה הארגנטינאית
טאז'רס משחקת במגרש העירוני אצטדיון מריו אלברטו קמפס, אך יש לה גם את המגרש הביתי בו היא מתאמנת שנמצא בשכונת חרדין (Barrio Jardin)
טימי טרנר
טימותי טיבריוס "טימי" טרנר (באנגלית: Timothy Tiberius "Timmy" Turner; נולד ב-21 במרץ 1992) הוא הדמות הראשית בסדרת האנימציה האמריקאית "קסם של הורים".
קורדובה (ארגנטינה)
ספורט
אינסטיטוטו דה קורדובה משחקת במגרש הביתי שלה בשכונת אלטה קורדובה (Barrio Alta Córdoba)
בלגראנו משחקת במגרש הביתי שלה בשכונת אלברדי (Barrio Alberdi)
טימי טרנר
אישיות
טימי טרנר הוא ילד ממוצע המאופיין בשיניים בולטות. הוריו הם רפי שכל הכושלים בחינוכו. לטימי שמרטפית אכזרית בשם ויקי שמציקה לו ומכנה אותו "טמבל". המחנך של טימי, דנזל קרוקר, אובססיבי לציד פיות ולהכשלת תלמידיו במבחנים.
קורדובה (ארגנטינה)
ספורט
אינסטיטוטו דה קורדובה ידועה לציבור הארגנטינאי בעיקר בתור הקבוצה ממנה יצאו מריו קמפס זוכה ומצטיין מונדיאל 78' ופאולו דיבאלה שחקנה של יובנטוס ונבחרת ארגנטינה ובנוסף אליהם מהקבוצה יצא גם אוסבלדו סזאר ארדילס (זוכה מונדיאל 78' ביחד עם קמפס) שמוכר לציבור הישראלי בתור מאמנה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנת 2006.
טימי טרנר
אישיות
בעקבות סיבות אלו, טימי קיבל שני סנדקי פיות: וונדה וקוזמו. מטרתם של וונדה וקוזמו היא להגשים כל משאלה שטימי יבקש (כל עוד היא לא נוגדת את חוקי הפיות). טימי ילד אנוכי, ופעמים רבות הגשמת משאלותיו של טימי מהוות סיכון לתושבי העיר הבדיונית דימסדייל, בה הוא גר.
קורדובה (ארגנטינה)
ספורט
לארדילס יש יציע על שמו באצטדיון ע"ש קמפס.
טימי טרנר
אישיות
טימי מאוהב בתלמידה הלומדת בכיתתו, טריקסי טנג, שהיא הילדה המקובלת ביותר בבית ספרו של טימי. אחותה של השמרטפית ויקי, טוטי, מאוהבת בטימי, ונראה כי בחדרה כי הכינה "מקדש" לטימי; טימי לא אוהב את טוטי, אם כי בסרט "טימי טרנר, תתבגר!", מתאהב טימי בטוטי והופך לבן זוגה.
טימי מתנדב בצופי הסנאים של דימסדייל, מעין תנועת נוער אותה אביו מנהל ומדריך בה.
טימי נוהג לקרוא חוברות קומיקס של שני גיבורי על בדיוניים: "קראש נבולה" ו"הסנטר האדום"; כמו כן, הוא משמש גם כעוזרו של הסנטר האדום.
החל מהעונה השישית, נוסף לטימי סנדק פיה - פוף, המשמש כבנם של וונדה וקוזמו, שטימי עצמו ביקש שייוולד. בעונה התשיעית, טימי מאמץ כלב-פיה העונה לשם ספארקי. בעונה ה-10 הוא מתיידד עם ילדה בשם קלואי קרמייקל, ואף חולק איתה את פיותיו.
פנחס לבון
קורות חייו
בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער גורדוניה והיה תוך זמן קצר למנהיג התנועה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקבוצה שהקימה את חולדה. הוא היה חבר בקבוצה, אך בעיקר עסק בפעילות ציבורית ופוליטית בחבר הקבוצות, בהסתדרות הכללית של העובדים ובמפא"י. בשנת 1937 התמנה לתפקיד מזכיר מפא"י ביחד עם נציג אחדות העבודה יצחק בן אהרון בין השניים היו חילוקי דעות ובשנת 1938 התפטרו מתפקידם.
לבון השתתף כנציג מפא"י בקונגרסים הציוניים בסוף שנות השלושים ובשנות הארבעים. ב-1940 נסע ללימודים באנגליה (ב-London School of Economics היוקרתי) במימון משפחתו, ובמקביל פעל ליצירת קשרים עם מפלגת הלייבור הבריטי (יחד עם משה שרת). ב-1942 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ועד סוף שנות ה-1940 מילא תפקידים שונים בהסתדרות.
כמנהיג צעיר וכריזמטי היה לבון מושא להערצת נשים והיה מעורב במספר קשרים רומנטיים. ב 1948 התחתן עם לוסי אלשטיין, אשה משכילה ומוכשרת, שהייתה לו לעזר בחייו הציבוריים. נישואין אלה, בגיל מאוחר יחסית, שמו קץ לרינונים ולשמועות שנפוצו על יחסיו עם נשים. לזוג לא היו ילדים.
בשנים 1949–1961 כיהן לבון כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת הרביעית מטעם מפא"י. במקביל, כיהן בשנים 1949–1950 גם כמזכ"ל ההסתדרות הכללית. לקראת בחירות 1951, היה לבון אחד משלושת חברי ועדת המינויים (לצד דוד בן-גוריון ומשה שרת) שקבעו את רשימת מפא"י לכנסת. בשנת 1951 צורף על ידי בן-גוריון לממשלתו. בתחילה, בין השנים 1951–1952, היה שר החקלאות, ובשנים 1952–1953 היה שר בלי תיק. ביולי 1953 יצא בן-גוריון לחופשה ובחר בלבון לשמש ממלא מקומו כשר הביטחון. ב-7 בדצמבר 1953 מינה את לבון כשר ביטחון במקומו. לבון התפטר ב-1955 בעקבות עסק הביש והפרשה, ומונה ב-1956, בפעם השנייה, כמזכ"ל ההסתדרות. הוא אולץ להתפטר ב-1961 כתוצאה מההתעוררות הנוספת של הפרשה. ב-1964 פרש מפעילותו הציבורית.
פנחס לבון היה מנהיג מוערך מאוד, אך גם שנוי במחלוקת, שנוהגו השכלתני ולשונו המושחזת הקנו לו יריבים ואויבים. בכל תפקידיו נחשב לאיש ביצוע מהמעלה הראשונה, וגם דובר חריף, ומתווה דרך פוליטי. נאומיו והמאמרים שכתב פורסמו במספר קבצים – "יסודות" (1941), "בויכוח המדיני" (1945), "ערכים ותמורות" (1959).
פנחס לבון נפטר ב-24 בינואר 1976, לאחר מחלה קשה שנמשכה שנים מספר ונקבר בבית העלמין בחולדה.
ילדות ועלומים בגליציה
ילדותו עברה בצל אירועי מלחמת העולם הראשונה, והפוגרום שערכו גייסותיו של סימון פטליורה ביהודי העיירה ב 1920. את אימי המלחמה הביאו לעיירה חיילי הצבאות הלוחמים שעברו בה והפליטים הרבים שמצאו בה מקלט. במהלך המלחמה הוגלה האב לסיביר על ידי השלטונות הרוסים, בתור "ערב" ככבא כח הקהילה היהודית, ומצבה הכלכלי של המשפחה – שלא הייתה עשירה עוד קודם לכן - הידרדר. בשנת 1917 חזר האב מהגלות, אך מיד לאחר מכן חלתה האם ומתה. פנחס, שהיה הבן הצעיר בין ששת ילדי המשפחה, התייתם בהיותו בן 14, וגודל על ידי אחותו חוה.
אביו, הרב יוסף לוביאניקר, היה תלמיד חכם שחיבר את ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף" ומראשי חסידות הוסיאטין, אך שלח את פנחס ללמוד בגימנסיה בלבוב. פנחס הצטיין בלימודים ועם סיום לימודיו התיכוניים נרשם לאוניברסיטת לבוב והתקבל לפקולטות היוקרתיות למשפטים ולכלכלה. גם באוניברסיטה הצטיין בלימודיו אך בעיקר קרא הרבה והרחיב את ידיעותיו בתחומי הכלכלה, החברה והפוליטיקה. אביו עודד אותו להמשיך בלימודיו ואף מימן אותם בחלקם, אך פנחס שבעקבות אחיו, זליג וצבי לבון (לוביאניקר) התרחק מהדת, היה לציוני נלהב וריכז את מאמציו בפעילות בתנועת הנוער הציונית גורדוניה. אחיו זליג ואחותו חוה עלו לארץ ישראל ב 1924, בלווית אביהם שכחסיד הוסיאטין נטה לקו הציוני.
מנהיג תנועת גורדוניה
לבון (אז עוד לוביאניקר) לא היה בין מייסדיה של גורדוניה, שנוסדה בגליציה ב 1925, אך עם הצטרפותו לתנועה ב 1926 היה לאחד ממנהיגיה הבולטים. כמו תנועות הנוער היהודיות הציוניות האחרות, שפרחו במרכז ובמזרח אירופה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, חיפשה גורדוניה את ייחודה כארגון של בני נוער ואת דרכה המיוחדת בציונות. גורדוניה הושפעה בראשית דרכה מהשומר הצעיר, שבאותן שנים הייתה תנועת הנוער המובילה במזרח גליציה. גורדוניה שאלה ממנה את דפוסי ההתארגנות אך לא את רוח התנועה. לבון הסתייג מרוח "תרבות הנעורים" שאימץ השומר הצעיר בהשראת תנועת הנוער הגרמנית "וונדרפוגל". לדעתו החברותא הנרקמת בין בני הנוער היא חשובה, אך אינה ישות תרבותית מקורית, היכולה לצמוח רק מתוך יצירה אמנותית, מסורת הדורות וניסיון החיים. הוא התנגד לגישה המתנשאת הפוסלת את העם היהודי "הגלותי" וטען שעל הנוער לפעול בתוך החברה ומתוך התחשבות במציאות להביא לשינוי המיוחל. המהפכה הציונית והיהודית שהנוער שואף אליה חייבת להיות חלק מ"שלשלת ההיסטוריה העברית ומערכי הרוח ההיסטוריים של האומה" כבר בימיו הראשונים בגורדוניה התבלט לבון כאחד הדוברים הרהוטים והמרשימים ביותר בוועידות התנועה ובהופעותיו בסניפים. הוא אימץ את המצע האידאי של מייסדי גורדוניה שראו עצמם כממשיכי הדרך של צעירי ציון והפועל הצעיר וכתלמידיו של של א"ד גורדון, גם ביחס ללאומיות ולציונות וגם ביחס לסוציאליזם. הוא התנגד בחריפות גם לסוציאליזם המרקסיסטי הדוגמטי שאימצה תנועת השומר הצעיר וגם ללאומנות ולמיליטריזם של התנועה הרוויזיוניסטית. הייעוד של גורדוניה ותפקידה בהגשמת הציונות התמצו לדעתו בעליה לארץ ו"כיבוש הארץ והעבודה, החקלאות, השפה והאדם, תוך מאמצי הגשמה חלוציים".
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם קבוצת גורדוניה א' שהייתה אחת מחמש קבוצות של חניכי גורדוניה שעלו באותה שנה. הקבוצה שישבה בחדרה הייתה מיועדת להצטרף לפלוגה מקובצת של נציגים מקבוצות גורדוניה שיצאו להקים מחדש את הנקודה חולדה, שנהרסה במאורעות תרפ"ט. לבון היה מעורב מאוד בחיי הקבוצה, בעיקר בתהליכי קבלת חברים חדשים ובגיבוש חיי החברה שלה. לבון דחף את חברי הקבוצה לעלות להתיישבות למרות שלא זכו לתמיכת המוסדות הלאומיים, וניסה לעזור להם על ידי גיוס תרומות מסניפי גורדוניה בגולה ומנדבנים. עם זאת, לבון לא השתלב כלל במשימות העבודה של חברי הקבוצה. למרות הדיבורים הגבוהים על ערך העבודה בכלל והעבודה בחקלאות בפרט ולמרות הקשר המיוחד שהיה לו עם הקבוצה, קודם בחדרה ואחר כך בחולדה, הוא היה פעיל ציבור שנע בין ירושלים, תל אביב ופולין, ועסק בענייני קבוצות ההתיישבות של גורדוניה, בשאלות הארגוניות והאידאולוגיות של התנועה ואחר כך המפלגה. לבון הפך למנהיג הבלתי מוכרז של גורדוניה גם בזכות יכולותיו האינטלקטואליות וכישוריו הארגוניים, וגם מכיוון שהיה היחידי מבין האישים המובילים בתנועה שהיה לו את האמביציה והדחף לקידום ולהנהגה פוליטית.
אחד מן הנושאים המרכזיים שבהם עסק היה המשך קיומה של גורדוניה כתנועה עצמאית השומרת על דרכה הייחודית, אל מול הצורך להשתלב ולהתאחד עם ארגונים גדולים יותר. גורדוניה הייתה קשורה מימיה הראשונים בפולין עם מפלגת "ההתאחדות העולמית של 'הפועל הצעיר' ו'צעירי ציון'". ואחר כך בארץ ישראל עם מפא"י, אך המשיכה לראות את עצמה לא כגוף מפלגתי-פוליטי אלא כתנועת נוער המגשימה את הציונות בדרך של ההתיישבות הקיבוצית, ורואה את עיקר תפקידה בחינוך האדם. לבון הסתייג מדרכן של התנועות הקיבוציות שהתגבשו כבר בשנות ה-1920 - הקיבוץ הארצי שהיה קשור לתנועת השומר הצעיר והקיבוץ המאוחד שהייתה לו זיקה ברורה למפלגת אחדות העבודה. לבון התנגד לקולקטיביות הרעיונית של השומר הצעיר, ולדרך של "הקיבוץ הגדול" ולארגון הארצי הצנטרליסטי שדגל בו הקיבוץ המאוחד. הוא האמין ב"קבוצה אורגנית-משקית"- קבוצה שבין חבריה מתקיימת שותפות באורח חיים, עזרה הדדית, ושאיפה ליצירת הוויה תרבותית-חברתית. קבוצה כזו היא מצומצמת במספר חבריה "כדי שתהיה בה מזיגה בין יעילות משקית, קשרי חברה ויעילות חינוכית". על אף קשיים והתלבטויות הצטרפה גורדוניה ב 1934, בהנהגת לבון, לחבר הקבוצות, התנועה הקיבוצית שהלמה יותר את אופיה וייחודה. בתחילת שנות הארבעים הוביל לבון לאיחוד גורדוניה עם תנועת "מכבי הצעיר".
למרות שעם הזמן התרכז לבון בפעילותו במפא"י ובהסתדרות, יוצאי גורדוניה שהתיישבו בקבוצות הפזורות בארץ המשיכו לראות בו את מנהיגם, לפנות אליו בשעת דחק, וגם לעמוד לצידו בימים הקשים שנכונו לו בפוליטיקה.
בהנהגת ההסתדרות
לבון נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ב 1942 אך היה מעורב בשאלות הקשורות בקביעת דרכה עוד קודם לכן. במאבק החריף שפרץ בשנות ה-1930 בין מפא"י וההסתדרות לבין הסתדרות העובדים הלאומית, התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, התנגד לבון לניסיונות למנוע עבודה מפועלים רוויזיוניסטים. על אף שהיה מתנגד חריף ביותר לדרכה של התנועה הרוויזיוניסטית, בעיקר לאחר שדבקה בה ההאשמה ברצח ארלוזורוב, שאותו העריץ, ושהיה ידידו ושותפו לדרך. לבון טען שגם פועלים רוויזיוניסטים וחברי בית"ר שייכים למעמד הפועלים ואין למנוע מהם עבודה ולנהוג כלפיהם באלימות. הוא חתר להסכם שבו יכירו הרוויזיוניסטים בעקרון של זכות השביתה של הפועל, גם כדי לצמצם את יכולתם של הרוויזיוניסטים לשבור את השביתות שהכריזה ההסתדרות כדי לאלץ את המעסיקים, בעיקר הפרדסנים, להעסיק פועלים יהודים.
לבון גילה דעות עצמאיות המנוגדות לעמדה המקובלת במפא"י ובהסתדרות גם בשאלת מעמדו של הפועל הערבי. ב-1947 עמד לבון בראש ועדה במפא"י שעסקה במעמד הפועל הערבי במדינה היהודית שתקום. לבון ראה לנגד עיניו מדינה דמוקרטית עם דגש על זכויות האזרח שיתקיים בה שיתוף פעולה בין עובדים יהודים וערבים. הוא תבע ביטול כל אפליה כלפי עבודה ערבית (חוץ מעבודות הקק"ל) ודרש שמפא"י תתמוך בפתיחת שעריה של ההסתדרות הכללית בפני פועלים ערבים.
לבון דגל במשק מבוזר שיש בו גם מגזרים סוציאליסטיים וגם קפיטליסטיים, ועם זאת שיש בו שליטה והכוונה של המדינה באותן נקודות מפתח הדרושות לפיתוח ומונעות מונופולים. בקדנציה השנייה שלו בהסתדרות נחשב לבון כרפורמטור חשוב. עיקרן של הרפורמות שניסה להוביל היו יתר דמוקרטיזציה - ביזור הכוח ושילוב העובדים באיגוד המקצועי, בקופת חולים ועוד. כוונתו הייתה לצמצם את הריכוזיות ולהגביר את השיקולים הכלכליים בפעילות החברות של חברת העובדים. הוא ביקש מחד לחזק את מזכירות חברת העובדים כגוף מפקח, שהחברות מחויבות להציג לו דו"ח שנתי של פעילותן. מאידך פעל לחיזוק המניעים הכלכליים העצמאיים של המפעלים על ידי ביטול העזרה ההדדית הבלתי-מותנית למפעלים כושלים וסגירת מפעלים בלתי כלכליים, העדפת שותפויות עם גורמים לא הסתדרותיים ובעיקר הממשלה וביזור וחלוקת סמכויות של מפעלים גדולים. בנוסף ניסה לפעול ליתר דמוקרטיזציה במקומות העבודה.
לבון חשב שצריך לנתק את החברות בקופת החולים מהחברות בהסתדרות, בטענה שאנשים פונים לקופת חולים על מנת להבריא, ולא משיקולים סוציאליסטיים. לפיכך הציע שדמי החברות בקופת חולים ייגבו על ידי המדינה ולא על ידי ההסתדרות. ההצעה נבלמה על ידי ראשי מפא"י, שחששו לאבד עוצמה פוליטית. עם זאת בתקופת כהונתו יזם לבון שינויים רבים בנוהלי העבודה בקופת חולים שמטרתם שיפור השירות שהיא מעניקה לחבריה. בין היתר נוצר אז המוסד של "רופא המשפחה". לבון גם עמד מאחורי גיוס הכספים להקמת בית החולים סורוקה בבאר שבע, לרווחת תושבי הנגב.
במרכז הרפורמות שניסה להעביר בהסתדרות היה המהלך לריסון כוחה של סולל בונה. בשנות ה-50 גדל כוחה של "סולל בונה". מנהלי הקונצרן ובראשם הלל דן עשו בו כבתוך שלהם, מנעו תחרות במשק והפריעו להקמת שורה של מפעלים באזורי הפיתוח תוך ניצול מעמדם כמונופול. לבון פיצל את "סולל בונה" לשניים: קונצרן תעשייתי – "כור", וחברת בניה ששמרה על השם "סולל בונה". הרפורמה נעשתה חרף התנגדותם של רבים ממנהלי הקונצרן,
בקדימות שנתן להבטחת יציבות המשק במדינה ולשמירת השיקולים הממלכתיים, נמצא לבון בכמה מקרים בעמדה המנוגדת למאבק עובדים על שכרם ותנאי עבודתם, כמו בשביתת הימאים ב-1951 ובשביתה של פועלי בית החרושת אתא ב 1956. עמדתו של לבון הייתה כרוכה גם בהתנגדותו למדיניות העצמאית והכוחנית שנקט יוסף אלמוגי, מזכיר מועצת פועלי חיפה, ובחשש מכוחה של מפ"ם שאותה האשים בנטיות מרכסיסטיות מסוכנות.
בסופו של דבר, השאלות החשובות בנושאי משק וכלכלה באותן שנים, ומינוי בעלי התפקידים בהסתדרות או בממשלה ובשירות המדינה, הוכרעו בישיבות של "חברינו" - הנהגת מפא"י, שלבון היה חלק ממנה. גם אם היו בהן דיונים וויכוחים ומחלוקות קשות, מי שהשפיע ובדרך כלל קבע בהן היה דוד בן-גוריון.
שר הביטחון
כשיצא בן-גוריון לחופשה של שלשה חודשים ב-19 ביולי 1953, הוא מינה את לבון כממלא מקומו במשרד הביטחון. לאחר שהודיע על פרישתו לשדה בוקר ב-7 בדצמבר 1953 מינה את לבון כשר ביטחון במקומו ומשה שרת מונה כראש ממשלה. יום לפני כן מינה את שמעון פרס למנכ"ל משרד הביטחון ואת משה דיין לרמטכ"ל. ההרכב הפרסונלי הזה היה הגורם העיקרי למתחים ולסכסוכים שליוו את תקופת כהונתו של לבון כשר הביטחון.
בתקופה שקדמה לקום המדינה היה לבון רחוק מנושאי הביטחון ביישוב. הוא החזיק בעמדות מתונות בנושאים המדיניים והביטחוניים ונמנה עם האגף המתון במפא"י. הוא הסתייג מפעולות אלימות כנגד הבריטים והתנגד למעשי נקמה אלימים, הכוללים פגיעה בחפים מפשע, בתגובה לטרור הערבי. פעילותו במשרד הביטחון החלה בתקופה שהתאפיינה במתח ביטחוני רב. פלסטינים שחיו במחנות פליטים ברצועת עזה ובירדן ניסו עם תום מלחמת העצמאות להסתנן אל מעבר לגבול כדי לחזור לכפריהם, לקצור את שדותיהם ולאסוף את היבול. בהמשך החלו המסתננים להתארגן בקבוצות. מקצתן של הקבוצות גויסו לשם פעולות מודיעין בישראל ואחרות ביצעו מעשי שוד, חבלה ורצח. ישראל הגיבה בפעולות תגמול שאותן הובילו בן-גוריון ודיין, בעוד ששרת הסתייג מהן כשר החוץ ואחר כך כראש הממשלה וסבר שעל ישראל להגיב במישור המדיני על ידי תלונות לוועדת שביתת הנשק של האו"ם. לבון סבר שהתלונות הללו אינן אפקטיביות, ועל מעשי טרור יש להגיב בפעולות תגמול צבאיות. לבון, על אף עברו המתון, תמך בפעולות התגמול, אם כי הזהיר מפני ריבוי מקרים של פעולות שלא קיבלו את אישור הדרג המדיני ומפני פעולות הפוגעות באוכלוסייה חפה מפשע.
דוגמה מובהקת לחילוקי הדעות בין לבון ושרת היא פרשת "בת גלים". המצרים חסמו את תעלת סואץ בפני אוניות ישראליות, בניגוד לדרישת המעצמות. ביוזמת שרת נשלחה האנייה "בת גלים" כדי להעמיד את המצרים במבחן. המצרים עצרו את האנייה ושבו את צוותה. האו"ם והמעצמות מחו בקול רפה, אך לא נקפו אצבע, בדיוק כפי שלבון חזה. חילוקי הדעות הללו זכו לביטוי פומבי כאשר שרת הציג בכנסת את השאלה האם מדינת ישראל חפצה להיות "מדינה של חוק או של שוד"? בדיון אחר בכנסת התייחס לבון לשאלה זו באומרו:"'מדינת ישראל, כמו כל מדינה, חיה על פי שני חוקים – ואין סתירה בין שני החוקים האלה. החוק האחד הוא החוק הבינלאומי, ומדינת ישראל רואה עצמה מחויבת לפעול על פי החוק הזה. אבל היא חיה גם על פי חוק שני, שעל פיו חיות גם יתר המדינות, והוא החוק הטבעי של ההגנה העצמית'."עם זאת לבון נכשל בדיווח לקוי לראש הממשלה הממונה עליו. פעמים רבות בוצעו פעולות צבאיות בניגוד להוראות הדרג המדיני או תוך חריגה מהן. לבון נאבק בראשי הצבא על מנת לאכוף משמעת, אך כלפי חוץ העניק גיבוי לקצונה הבכירה וכך נוצר הרושם שלבון מנהל מדיניות עצמאית בניגוד לדעתו של ראש הממשלה. כתוצאה מכך הורעו מאוד היחסים בין שרת ולבון.
היחסים בין לבון לבין דיין לא היו תקינים מלכתחילה, ובמהלך כהונתו של דיין כרמטכ"ל תחת שר הביטחון לבון, הורעו היחסים אף יותר. לבון היה איש דור הביניים במפא"י, ויריבו הפוליטי של דיין. ברוח הימים ההם היה דיין חבר מרכז מפא"י והתפטר ממנו רק משהתמנה לרמטכ"ל. לבון ראה את עצמו כיורשו של בן-גוריון, ואת מינויו לשר ביטחון ראה כאישור למעמדו זה. ראייה זו הכניסה אותו למסלול התנגשות עם חבורת הצעירים שטיפח בן-גוריון, ובראשם דיין ושמעון פרס ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון. על אף ששני האישים, דיין ולבון, החזיקו בראייה ביטחונית דומה, החלו עד מהרה סכסוכים ביניהם. המאבק על הסמכויות בין שר הביטחון לבין הרמטכ"ל הביא לחוסר בהירות באשר לשאלת הקשר הישיר בין קצינים בכירים ובין שר הביטחון. כאשר נודע לדיין, באמצע 1954 כי מפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, נועד ישירות עם לבון, הגיש את התפטרותו, אך שוכנע על ידי דוד בן-גוריון לחזור בו.
לחילוקי דעות אלו היו גורמים נוספים, שהתבטאו אף בדברים עקרוניים, כגון דרישתו של דיין לרכוש מן הצרפתים טנקים מסוג AMX-13, עליה הטיל לבון וטו. דיין ופרס ראו חשיבות עליונה ביצירת ברית עם ממשלת צרפת, תוך תמיכה במדיניותה הקולוניאליסטית באלג'יר. דיין אף הציע לצרפתים שיתוף פעולה צבאי באלג'יר. לבון, שהבין שהעידן הקולוניאליסטי הגיע לידי סיום, ראה בצרפת משענת קנה רצוץ ושאף לחיזוק הקשרים עם ארצות הברית. תפיסתו של לבון מומשה כעשר שנים מאוחר יותר בימיו של לוי אשכול כשר הביטחון.
לבון נתקל בקושי לכפות את מרותו כשר גם על המנכ"ל פרס. בניגוד לבן-גוריון שנהג לפקוד את משרד הביטחון רק פעם בשבוע היה לבון שר ביטחון במשרה מלאה, פעיל ויורד לפרטים. הוא חלק על טענת פרס שמערכת הביטחון יעילה וראה הזדמנויות לחיסכון גם במערכת הביטחון. הוא קיצץ בצבא הקבע מבלי לפגוע במצבת הכוח הלוחם, ובכך אפשר הצטיידות של הצבא באמצעי לחימה נוספים. בשנת כהונתו כשר ביטחון הוגדלה מצבת החטיבות הלוחמות של צה"ל. יחידה 101 פורקה והשתלבה בחטיבת הצנחנים.
עסק הביש
לבון עמד על זכותו כשר ביטחון להמשיך בפגישות עם בכירי צה"ל, וביניהם ראש אמ"ן, אל"ם בנימין גיבלי. לימים תהיה לעניין חשיבות מכרעת בשאלה "מי נתן ההוראה" לגיבלי להפעיל רשת של מרגלים יהודים במצרים, ולהורות להם לחבל במתקנים בריטים על מנת למנוע את הסתלקותה של בריטניה מאזור תעלת סואץ. בעת שניתנה ההוראה לגיבלי, היה דיין בביקור בארצות הברית, ולבון טען כי לא הוא שנתן את ההוראה. לימים תהיה לפרשיה זו, שנודעה בכינוי "העסק הביש", חשיבות מכרעת בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל. על פי יומניו של משה שרת, לבון רצה ליזום פעולות פרובוקציה נוספת במדינות ערב, בין השאר להפציץ בירות שונות במזרח התיכון, בהן בגדאד, ולפגוע בקונסוליה הבריטית כדי לסכסך בין הממלכה המאוחדת וירדן.
ב-8 בדצמבר 1954 הודיעה מצרים כי חשפה רשת ריגול ישראלית. העצורים, צעירים יהודים אזרחי מצרים, נשפטו לתקופות מאסר ארוכות, ושנים מהם אף נתלו על חלקם ברשת. פעולות הרשת נחשפו עוד ביולי 1954. על אף שישראל הכחישה את חלקה ברשת, התברר כי גורמים בצה"ל הורו לצעירים לפגוע באתרים בעלי קשר לבריטניה ולארצות הברית, על מנת להבאיש את ריחה של מצרים בעיני מדינות המערב.
ניסיון ראשון לברר מי אחראי לתסבוכת שנוצרה נעשה על ידי שרת, שמינה לשם כך ועדת שניים: נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, והרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי. הוועדה לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון. עם זאת, איננו בטוחים שלבון נתן את ההוראה המיוחסת לו". בעקבות פעילות הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא נתן את ההוראה.
התעוררותה מחדש של הפרשה
בשנת 1960 התעוררה מחדש "הפרשה". דוד בן-גוריון כותב בספרו "דברים כהוויתם":. בן-גוריון מוסיף כי ביקש גם הקמת ועדת חקירה בעניין "האדם השלישי", שהיה קשור ב"עסק הביש", "ועדת כהן", שהוקמה בעת שהותו של לבון בחו"ל. לבון, על ידי מזכירו, ביקש מבן-גוריון את ביטולה. בשובו לישראל, נפגש לבון עם בן-גוריון ב-26 בספטמבר 1960 ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב ואמר לו: . לבון פירש זאת כהתחמקות ותקף בחריפות את שמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון בתקופת "העסק הביש", ואת מי שהוזכר רק בכינוי "הקצין הבכיר" - בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין של צה"ל. גיבלי טען שקיבל הוראה בעל פה משר הביטחון, לבון. ועדת בירור שמינה הרמטכ"ל, בראשות השופט חיים כהן, לא גילתה הוכחות לזיוף המכתב של גיבלי, אך קבעה כי נעלמו מסמכים והייתה הדחה לעדות שקר וכך חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון. ב-1958 נעצר ונשפט אברי אלעד מי שכונה "האדם השלישי", מפעיל הרשת במצרים ואחד מהעדים נגד לבון בוועדת אולשן-דורי, בגין מגע עם סוכן זר, והגילוי כי הוא נחשד כסוכן כפול מצרי. בעקבות זאת החליטה הממשלה למנות לבירור נוסף ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה, בראשותו של שר המשפטים, פנחס רוזן. ב-25 בדצמבר 1960 הגישה "ועדת השבעה" את מסקנותיה, שבהן נקבע פה-אחד שלבון לא נתן את ההוראה, ואף לא ידע על הפעולה. בעקבות מסקנות אלה התפטר בנימין גיבלי מצה"ל. לימים התברר כי עדויות קציני אמ"ן בפני ועדת אולשן-דורי היו מתואמות, ומסמך שהוצג בפניה זויף על ידי דליה כרמל, מזכירתו של בנימין גיבלי.
מן היסוד
בשנת 1962 התגבשה סביב לבון קבוצה מבין חברי מפא"י, שפעלה תחת השם "מן היסוד". בקבוצה נכללו כמה מהאינטלקטואלים החשובים של התקופה כמו הפרופסורים נתן רוטנשטרייך, יהושע אריאלי, יעקב טלמון ושלמה אבינרי, העיתונאים לוי יצחק הירושלמי ודן הורביץ, הסופר עמוס עוז ויונה כסה שהיה חבר כנסת ומזכיר מפא"י לשעבר. הקבוצה הוציאה דו-שבועון בשם "מן היסוד", בו ניתנה במה גם לאישים מחוץ לקבוצה (למשל, ראש הממשלה לשעבר, משה שרת). הקבוצה ראתה עצמה כהתארגנות אידאולוגית שמטרתה להעלות את רמת השיח הציבורי במדינת ישראל, בפרט בשאלות חברתיות-כלכליות ולא כהתארגנות מפלגתית-סיעתית. אנשי הקבוצה הביעו דאגה עמוקה למצבה של מפא"י, ההולכת ומתרחקת מציבור העובדים אותו היא מתימרת לייצג. לדעתם הגיעה השעה לבירורים עקרוניים-אידאולוגים בשאלות יסוד.
בשנת 1964 הודיעה קבוצת מן היסוד על פרישה ממפא"י, אך המאבקים בתוך מפא"י נמשכו, כשהתקפות בן-גוריון כוונו עכשיו כנגד ההנהגה הוותיקה ובעיקר כנגד לוי אשכול ראש הממשלה. עם הקמת המערך - דרשו נציגי מפא"י התחייבות מוקדמת שלבון לא ייכלל ברשימה המשותפת מטעם "אחדות העבודה". לבון ראה בהקמת המערך צעד חשוב, ועל כן עודד את תומכיו להצטרף למערך על בסיס אישי, בעוד הוא נותר בחוץ. קבוצת "מן היסוד" לא התגבשה למפלגה, ולבון עצמו הוכרע על ידי מצב בריאות רופף, ופרש כליל מעולם הפוליטיקה עוד בשנת 1964.
לאחר פרישתו
בשנת 1968 יצא לאור ספרו של לבון, "בנתיבי עיון ומאבק", ובו אוסף מאמרים ונאומים שלו, וכן הספר "חברת עבודה".
פנחס לבון נפטר בשנת 1976 והובא למנוחות בקיבוץ חולדה. על שמו קרויים היישוב לבון בגליל, מכון לבון: המכון לחקר תנועת העבודה והחלוץ ורחובות בתל אביב, בחולון, חיפה, בנתניה, בפתח תקווה ובקריית ים.
צינור הנפט כירכוכ–בניאס
צינור הנפט כירכוכ–בניאס (בערבית: خط أنابيب كركوك–بانياس, באנגלית: Kirkuk–Banias pipeline), הידוע גם כצינור הנפט העיראקי-סורי, הוא צינור נפט באורך 800 ק"מ המוביל נפט גולמי. הצינור מחבר את עיר הנפט כירכוכ שבצפון עיראק לנמל בניאס שבסוריה.
היסטוריה
בשנות ה-30 החלה חברת הנפט העיראקית (IPC) בעבודות בניית צינור שיוביל את הנפט העיראקי לשווקים הבינלאומיים דרך הים התיכון. בשנת 1935 הושלמו העבודות לבניית צינור הנפט כירכוכ–חיפה באורך 942 קילומטר, בקוטר 305 מילימטר (12 אינץ') ובכושר הובלה של 28 אלף חביות נפט ביום. בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל ופרוץ מלחמת העצמאות, הופסקה פעולת הצינור. אחר כך תבע עיראק גם שהצינור יפורק.
בשנת 1950 החלה חברת הנפט העיראקית בעבודות בניית צינור נפט חדש בקוטר 720 מילימטר (30 אינץ') שיוביל 98 אלף חביות נפט ביום במקום צינור הנפט כירכוכ–חיפה. הצינור כולל 4 תחנות שאיבה. בניית הצינור הושלמה ב-23 באפריל 1952.
פייסל השני, מלך עיראק חנך את הצינור בטקס שנערף בנובמבר 1952.
בשנת 1956 הצינור נפגע קשה על ידי הצבא הסורי בתגובה להשתלטות האנגלו-צרפתית על תעלת סואץ (חברת הנפט העיראקית הייתה בבעלות חלקית של חברות מצרפת ובריטניה), אך בסופו של דבר הנזק תוקן. עם זאת החליטה עיראק להקים את צינור נוסף, צינור הנפט כירכוכ–ג'ייהאן שעובר דרך טורקיה.
בשנת 1972 הלאימה עיראק את חברת הנפט העיראקית על נכסיה, דבר שהוביל לצעד דומה מצד ממשלת סוריה שהלאימה את נכסי החברה על אדמת סוריה כולל החלק הסורי של הצינור. במשא ומתן לחידוש זרימת הנפט, דרשה סוריה להכפיל את התמלוגים. בתחילת 1973 נעתרה עיראק לדרישה.
בשנת 2000 אחרי 18 שנות השבתה, שופץ הצינור. הוא חזר לפעול בסוף אותה שנה ושימש דרך לעקיפת הסנקציות שהטיל האו"ם על עיראק. במרץ 2001 הסכימה סוריה ואישרה בפני הממשל האמריקאי, כי תעמיד את הצינור למסגרת הסנקציות הבינלאומיות. וזאת, במסגרת ניסיון לשפר את יחסיהן של שתי המדינות.
ב-17 בדצמבר 2007 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לשקם את הצינור. הפרויקט ניתן לחברת בת של גזפרום הפועלת בסוריה ולה ניסיון מוכח בבניית תשתיות אנרגיה בסוריה שכלל את בניית החלק הסורי של צינור הגז הערבי. באפריל 2009 בוטל הפרויקט שכן עלויות השיקום היו גבוהות יותר מעלות בניית צינור חדש, ולכן בספטמבר 2010 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לבנות שני צינורות חדשים בתוואי הקיים, צינור אחד בעל כושר הובלה של 1.5 מיליון חביות נפט ביום אשר יוביל נפט גולמי כבד, וצינור נוסף בעל כושר הובלה של 1.25 מיליון חביות נפט ליום שיוביל נפט גולמי קל יותר.
אד בון
אדוארד ג'ון בון (באנגלית: Edward John Boon; נולד ב-22 בפברואר 1964) הוא מתכנת משחקי וידאו, מדבב, ובמאי אמריקאי שהועסק למעלה מ-15 שנים בחברת Midway Games ומאז 2011 עובד בחברת Warner Bros. Interactive Entertainment בסטודיו NetherRealm. בון מוכר בעיקר משום שהמציא את סדרת משחקי מורטל קומבט יחד עם ג'ון טוביאס.
חיים וקריירה
בון נולד וגדל בשיקגו, אילינוי. הוא סיים את בית הספר התיכון באקדמית לויולה בווילמט. הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
לאחר סיום הלימודים הוא הועסק על ידי Williams Entertainment במחלקת הפינבול שלהם, ועבד בכ-20 משחקי פינבול בשנתיים הקרובות.
הוא היה היוצר של סדרת משחקי הלחימה מורטל קומבט, יחד עם ג'ון טוביאס, ושימש כמתכנת הראשי של הסדרה, עם טוביאס שהיה המעצב הראשי שלה, עד שהשותפות שלהם התפרקה כשטוביאס עזב את חברת Midway Games בשנת 1999. בון קרא לסוניה בלייד וטניה, שתי דמויות בסדרה על שם אחיותיו סוניה וטניה, בעוד שדמות אחרת בסדרה, נוב סאיבוט  נקראת על שם שמות המשפחה של טוביאס ובון רק במהופך. משחק המילים הזה נמצא גם בכינויי הטוויטר שלהם: therealsaibot@ ו-noobde@.
בון דורג במקום ה-100 ברשימת "100 יוצרי המשחקים הטובים ביותר" של IGN בשנת 2009 על רקע מעורבותו בסדרת Mortal Kombat. הוא ממשיך להיות מעורב ישירות בזיכיון מורטל קומבט ובפרויקטים הצדדיים של המולטימדיה, וכן סיפק עבודות דיבוב ולכידת תנועה למשחקים, ובעיקר תרם את קולו לאמרת הכנף הידועה של סקורפיון "בוא הנה!" ("!Get over here" או "!Come here"), סקורפיון אומר את המשפט הזה לפחות באחת מהגרסאות שלו בכל משחקי הסדרה ובכל סרטי העלילה. מהדורת 2008 של גינס שיאי עולם: מהדורת גיימרים העניקה לו את השיא העולמי ל"מדבב בעל הקרירה הארוכה ביותר במשחק ווידאו".
X&Y
X&Y (בעברית: אקס & ואי) הוא האלבום השלישי של להקת הרוק הבריטית קולדפליי, שיצא ביולי 2005.
לאלבום זה קדמו שני אלבומים: Parachutes, שיצא בשנת 2000 ו־A Rush Of Blood To The Head, שיצא בשנת 2002.
בשבוע הראשון לצאתו השיג X&Y פלטינה משולשת עם כ-500,000 עותקים שנמכרו, וכך הגיע למקום שני ברשימת האלבומים הנמכרים בשבוע אחד בהיסטוריה של המצעד הבריטי, כשהוא שני רק ל־Be Here Now, אלבומה השלישי של להקת אואזיס שיצא ב-1997, וגרף כ-700,000 מכירות בשבוע הראשון. <BR>על פי ארגון ה-IFPI, האלבום הוא הנמכר ביותר ב-2005, והוא מכר כ-8.3 מיליון יחידות בשנה זו.
סקוץ'
{{פירושונים|* צמדן – פס הצמדה בשיטת לולאה וקרס המוכר בשם הגנרי סקוץ' בעקבות המותג Scotch Brite
ראו גם
}}
X&Y
עטפת האלבום
על עטיפת האלבום מופיע שם האלבום לפי קוד בודו בהצגה של ריבועים צבעוניים. הקוד נכתב לפי קוד בודו 2.0 (ITA2), אולם בקוד נפלה טעות ובמקום השם X&Y מופיע השם X9Y.
נבחרת הודו בכדורסל
נבחרת הודו בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של הודו. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל ההודית.
מישל בריאל
מישל ז'ול אלפרד בריאל (בצרפתית:Michel Jules Alfred Bréal; 26 במרץ 1832 – 25 בנובמבר 1915) היה בלשן ופילולוג יהודי-צרפתי, יליד גרמניה, המזוהה כמייסד הסמנטיקה המודרנית ואחד ממייסדי האסכולה הצרפתית לבלשנות השוואתית. נודע גם כיוזם ריצת המרתון
ילדות וצעירות
בריאל נולד ב-1832 בעיר לנדאו שבחבל פפאלץ, אז בשליטת ממלכת בוואריה, בגרמניה, כבן אמצעי מבין שלושת ילדיהם של הורים יהודים. שמו בלידה היה מיכאל יוליוס אלפרד בריאל. אביו, אוגוסט מגוט אברהם בריאל היה עורך דין יליד פירמזנס, בעוד אמו שרלוט קתרין לבית וורמס הייתה ילידת העיר מץ, בירת חבל לורן בצרפת. ב-1839 כשהיה בן שבע התייתם מיכאל מאביו ועבר עם אמו ואחיו לעיירה ויסמבור בצפון חבל אלזס בצרפת, ואחר כך במץ. בצרפת נרשם שמו בצרפתית - כמישל ז'ול אלפרד בריאל. בריאל למד בויסמבור, אחר כך בפנימייה במץ ובהמשך בבתי הספר התיכונים "סן לואי" ו" "קולז' סנט-בארב" בפריז. לאחר מכן בשנת 1852 התקבל לאקול נורמל סופרייר, הישג נדיר עבור יהודי. בשנת 1857, אחרי שעבר את מבחן ה-Agrégation להוראה זכה בריאל למלגה שאפשרה לו לנסוע ללימודים בברלין, שם למד סנסקריט אצל אלברכט ובר ודקדוק השוואתי של השפות ההודו-אירופיות אצל פרנץ בופ. הוא תרגם מגרמנית לצרפתית של ספרו החשוב של בופ על הדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו-אירופיות.