cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירושלים בהלכה
גבולות ירושלים בשבת וחג
שמאל|ממוזער|200px|[[חומת ירושלים ומגדל דוד]] שמאל|ממוזער|250px|[[פורים בירושלים]]
העירוב בירושלים
עד ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני ב-1898 בארץ ישראל, הייתה העיר העתיקה, שטח המגורים העיקרי בירושלים דאז, מוקפת כולה בחומה רצופה עם שערים הראויים להנעל, דבר שהפך את כל העיר לרשות היחיד שבה מותר היה לטלטל חפצים, ללא צורך בתיקון עירוב. אולם בעקבות הביקור נפרצה בחומה פרצה בסמוך לשער יפו, על מנת לאפשר לקיסר להיכנס במרכבתו לעיר, דבר שיצר פירצה במחיצה ברוחב של יותר מי' אמות, (כ- 5 מ') שחייבה תיקון נוסף.
בתחילה לא היה קיים עירוב בין השכונות החדשות שנבנו מחוץ לעיר העתיקה, לבין העיר העתיקה, ובשער יפו היה עומד ממונה שתפקידו היה למנוע מאנשים לצאת מתחום החומות עם חפצים. ביוזמת הרב האדר"ת, ששימש כעוזרו של הרב שמואל סלנט, רבה האשכנזי של ירושלים, תוקן עירוב בין העיר העתיקה לשכונות החדשות, עירוב שהיה הבסיס לעירוב של ימינו, שמקיף את כל העיר ירושלים. העירוב מומן מכיסו הפרטי של הרב האדר"ת. כמשגיח על תקינות העירוב שימש הרב בן ציון ידלר.
כיום ישנם מספר גופים המתחזקים עירוב בירושלים, הפועלים במקביל זה לזה. כך למשל בעוד האחריות הכללית על התקנת עירוב בירושלים מוטלת על המועצה הדתית ירושלים, ישנם שכונות, בעיקר שכונות בעלות אוכלוסייה חרדית, המוקפות בעירוב פרטי המתוחזק על ידי העדה החרדית או על ידי גופים פרטיים שונים. סביב הקמת עירוב פרטי מיוחד בשכונת קריית היובל במערב העיר, התפתח בקיץ 2008 עימות בין אוכלוסייה חילונית לחרדית, על רקע מאבקי שליטה בשכונה, ומעבר אוכלוסייה חרדית לתוך השכונה.
פורים
לחג הפורים שני מועדים: בערים רגילות חוגגים אותו בי"ד באדר ובערים שהיו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון נחגג פורים בט"ו באדר. בפועל כיום ירושלים היא המקום היחידי שחוגגים בו את פורים רק בט"ו באדר. (במקומות נוספים נוהגים מספק לקיים את דיני פורים בשני הימים). יש הסוברים כי על השכונות החדשות של ירושלים, שאין רצף יישוב בינן לבין העיר העתיקה, כגון רמות, גילה, הר חומה, ומבשרת ציון לחגוג את החג רק בי"ד באדר, אולם כיום נוהגים לקרוא בט"ו בכל השכונות המרוחקות, מלבד שכונת רמות ומבשרת ציון בהן תלמידי הרב עובדיה יוסף חוגגים בי"ד, על פי פסיקתו.
מנהגי ירושלים
כבר במשנה ובגמרא מוזכרים מנהגים מיוחדים שנהגו בירושלים. גם כיום ישנם מנהגים שונים בירושלים לעדות שונות, אולם ישנם מנהגים שיש מחלוקת לגבי תוקפם:
תפילה וברכות
בעת תפילה בארץ ישראל, יש להתפלל לכיוון ירושלים. לדין זה יש רמז בפסוק: "והתפללו אל ה' דרך העיר אשר בחרת בה".
חכמים תיקנו להזכיר את ירושלים בברכות שונות, כגון בתפילת שמונה עשרה בה יש ברכה מיוחדת (ברכת בונה ירושלים) לבניין ירושלים, בברכת המזון בה הברכה שלישית היא ברכת בונה ירושלים, בברכת מעין שלוש, בברכות שמברכים בתפילת שחרית של שבת אחר ההפטרה, בתפילת ערבית של שבת ושל יו"ט בחתימת ברכת השכיבנו, באחת משבע הברכות שמברכים בשעת חופה ובברכות נוספות.
זכר לחורבן
ישנם כמה דינים שתיקנו זכר לחורבן ירושלים ובית המקדש:
ז'ואל אורדונייס
ז'ואל לאנדרו אורדונייס גררו (בספרדית: Joel Leandro Ordóñez Guerrero; נולד ב-21 באפריל 2004 בגואיאקיל שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
אורדונייס גדל במחלקות הנוער של דפורטיבו אסוגס ואינדפנדיינטה דל ואיה מליגת העל האקוודורית. ב-10 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אינדפנדיינטה דל ואיה, בתיקו 0-0 נגד גואיאקיל סיטי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת. ב-5 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בהפסד 0–1 לדפורטס טולימה במסגרת שלב הבתים לעונת גביע ליברטדורס 2022. בסך הכל ערך שמונה הופעות ליגה במדי המועדון, והוסיף שלוש הופעות במסגרת גביע ליברטדורס.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם אורדונייס בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ועדה
ועדה היא הרכב מצומצם של אנשים (קבוצת עבודה) המתכנס במטרה לקבל החלטות ולהגיע למסקנות. לרוב, הוועדה כפופה לארגון גדול יותר, ומהווה חלק ממנו.
ישנם סוגים רבים של ועדות. ניתן לחלק ועדות בשני אופנים: סוג הפעילות של הוועדה, והמעמד שלה.
ועדות ממלכתיות
הוועדה בעלת המעמד הגבוה ביותר במדינה, היא ועדה המחוקקת עבור המדינה – הפרלמנט. מכאן כלפי מטה, ניתן לציין מעמדים רבים לוועדות שונות, המדורגות, לצורך העניין על פי מידת השפעתה בחברה.
הפרלמנט בעצמו מחולק, לרוב, לוועדות משנה האמונות על נושאים שונים בעניין הציבור. בישראל, ועדות הכנסת השונות הן קבוצות של חברי כנסת הדנים אך ורק מתחום מסוים ומוגדר.
גם הממשלה, הרשות המבצעת הכפופה לפרלמנט, מחולקת לרוב לוועדות בעלות חשיבות והשפעה. בישראל ניתן לציין את ועדת השרים לענייני חקיקה, האמונה על תיאום עמדתה של הקואליציה בחוקים שהועלו על ידי חבריה, או את הקבינט המדיני ביטחוני – ועדת שרים בנושאי ביטחון, שהיא למעשה המפקד העליון על צה"ל.
עוד ברשות המבצעת, ניתן למנות ועדות משרדיות לבדיקת עניינים שונים – צוות של פקידי המשרד המקבל החלטות לגבי נושאים מסוימים. לדוגמה: ועדת מתאר; ועדה לתיאום מילואים.
גם לרשות השופטת יש ועדות משלה: כל הרכב שופטים הדן בתיק אחד, הוא למעשה ועדה. בנוסף, בחוק הישראלי קיים מושג ועדת החקירה הממלכתית, המהווה ועדת חקירה המופעלת על ידי גורמים מהרשות השופטת.
המודל הנ"ל של סוגי ועדות וחלוקתן בתוך המערכת השלטונית המדינית, מועתק לרוב כמו שהוא למערכות מוניציפליות. בישראל, קיים שוני בכך שאין ביטוי לרשות השופטת ברמה המוניציפלית.
ועדות ארגוניות
מעמד נוסף של ועדות, הוא ועדות המתפקדות אך ורק בתוך ארגון מסוים. להחלטותיהן ומסקנותיהן אין כל מעמד מחייב עבור ארגונים אחרים, או כל מי שאיננו חלק מהארגון. בעולם העסקי, קיימות ועדות רבות ברמות שונות ומשונות – החל מדירקטוריון המתווה את דרגו של הארגון, וכלה בוועדות זמניות ונקודתיות ברמות הזוטרות ביותר של הארגון.
ועדות וולונטריות
ועדה ווֹלוּנטרית היא ועדה שההשתייכות אל הארגון שהיא מייצגת אינה חובה, אולם מחייבת. כל חבר בארגון מחויב לכבד את החלטותיה של הוועדה. לדוגמה: ועד עובדים, מפלגה פוליטית, אגודת סטודנטים.
ועדות חינוכיות
ישנן ועדות אשר אין להן תפקיד מלבד עצם קיומן. כך לדוגמה, ועדת כיתה אינה באמת ועדה דמוקרטית הרשאית להחליט ככל העולה על רוח חבריה, או לחייב מישהו מהכפופים לה. הערך בוועדות שכאלה, הוא בהטמעה חינוכית של הדינמיקה החברתית הכרוכה בקבלת החלטות קבוצתית ובדמוקרטיה.
תפקידים בוועדות
לוועדות יש שני תפקידים המזוהים כקיימים אך ורק בוועדות:
יושב ראש הוועדה
להבדיל ממסגרות אחרות, שבהן למעמד יושב ראש יש משמעות סמכותית, יושב ראש של ועדה, אמור להיות שווה במעמדו לכל יתר חבריה. חברי הוועדה מסכימים לקבל מיושב ראש מרות במה שקשור לסדרי הדיון בה, מתוך הבנה שזוהי הדרך לנהל שיח. היושב ראש אינו יכול לכפות על ועדה את "מה" שייאמר בה, אלא להכתיב רק את "איך" יאמרו הדברים. בסמכותו של יושב ראש הכנסת אף להוציא חברי ועדה מן הדיון.
מזכיר הוועדה
תפקידו של מזכיר ועדה אינו שונה מתפקידו של מזכיר בכל ארגון אחר. הוא אמון על הצדדים הטכניים הקשורים בפעילותה של הוועדה, כגון מקום להתכנס, תיעוד הדיונים וכדומה. לרוב, מזכיר הוועדה איננו חלק מהוועדה ואיננו בעל זכות הצבעה בה.
יתרונות וחסרונות של ועדות
מאידך, קיימים מספר חסרונות בהתארגנות בצורה של ועדה:
כאשר מובעות מספר דעות, קיים קושי לגבשן לכדי קונצנזוס. היעדר קונצנזוס עלול לפגוע בלכידות הוועדה עצמה, ואף בארגון אותו היא מייצגת. היעדר קונצנזוס מקטין את הסיכוי להגיע להחלטה מעשית ולבצעה.
חיסרון נוסף הוא הופעת "שומרי מחשבה" – כלומר מצבים חברתיים המעניקים לאדם אחד או גורם אחד בוועדה, סמכות לא רשמית.
ועדה המרכזת סמכויות וכוח, היא פתח לשחיתות. חברי ועדות חשובות הם יעד לשוחד מצד גורמי אינטרסים אליהם נוגעים דיוני הוועדה.
קבוצת חשיבה נוטה לחשיבת יחד. ייתכן שכל הוועדה אימצה קו חשיבה שגוי, והדרך לשנות קו חשיבה מן היסוד אצל מספר אנשים, קשה יותר מהדרך לבצע את אותה פעולה אצל אדם בודד.
אברהם אריה עקביא
אברהם אריה לייב עקביא (יעקבוביץ; ה'תרמ"ב, 25 בפברואר 1882 – ה'תשכ"ד, 29 בינואר 1964) היה סופר ומתרגם עברי, כרונולוג, חוקר הלוח העברי ותוכן. את שם משפחתו, יעקובוביץ, עיברת ל"עקביא". היה כותב בשמות א. א. עקביא, א.ל. עקביא, ל. אליאב.
ביוגרפיה
נולד בפולין. תרגם לעברית שורה של יצירות ספרותיות, בהם סיפורים ואגדות לבני נוער ולילדים, עיבד סיפורים וגם כתב בעצמו כמה סיפורים. בשנת 1922 ערך את "שבלים – עיתון עם ציורים לבני הנעורים", בהוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות "תרבות" בפולין (אחריו ערך אהרן ציטלין).
עקביא היה חוקר של לוח השנה ושל הכרונולוגיה הישראלית, ופרסם הרבה מאמרים על הנושאים האלו בכתבי עת שונים. מורה וחבר במקצוע זה היה לו חיים יחיאל בורנשטיין, שעליו אמר, שיש "לכנס את כל כתבי ח"י בורנשטיין המפוזרים בחוברות ובמאספים שונים ולהוציאם בהוצאה חדשה מסודרה ומתוקנה", דבר שלא יצא לפועל.
היה שותף להוצאת המהדורה החדשה של התנ"ך עם ביאור "מקרא מפורש" בתל אביב בשנת 1941. הוציא לאור את ספרו של צבי הירש יפה "קורות חשבון העיבור", וגם כתב ספר על הכרונולוגיה היהודית ועל הלכות קידוש החודש של הרמב"ם. אחרי מותו התפרסמו בכתבי עת מאמרים שלו שנמצאו בעזבונו.
עקביא עלה לארץ ישראל בתרצ"ה (1935), ונפטר בישראל בט"ו בשבט תשכ"ד (1964), הותיר אחריו את בנו המחנך והסופר אוריאל עקביא.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית
איציק רנרט
איציק (יצחק) רנרט (נולד ב-1959) הוא מאייר וקומיקסאי ישראלי חבר באקטוס טרגיקוס לשעבר.
ביוגרפיה
רנרט נולד בחיפה. הוא בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל, שם למד בין השנים 1981–1985, הוא השתלם באיור ב-Instituto Europeo di Design ברומא. שימש במשך שנים כמעצב בעיתונים מעריב וידיעות אחרונות, עבד כארט דירקטור במשרדי הפרסום ופרסם ספרי קומיקס ואיור.
יחסי ירדן–מקסיקו
היסטוריה
היחסים בין ירדן למקסיקו כוננו ב-9 ביולי 1975. חודש לאחר מכן, בין ה-10 באוגוסט ל-13 באוגוסט 1975, ערך נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלברס ביקור בירדן. במהלך ביקורו בירדן, שוחח הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס עם חוסיין, מלך ירדן על העמקת היחסים הכלכליים והמסחריים בין שתי המדינות ועל הנושאים המשפיעים במזרח התיכון באותה העת.
במרץ 2002, ביקר מלך ירדן, המלך עבדאללה בעיר מונטריי במקסיקו כדי להשתתף בוועידת האו"ם למימון ופיתוח. בפברואר 2014, המלך עבדאללה ערך ביקור שני במקסיקו. במהלך ביקור זה של המלך עבדאללה, נחתמו מזכרים להגברת שיתוף הפעולה בחינוך ובתחבורה ולהידוק היחסים הדו-צדדיים.
ביולי 2014, ביקר בירדן שר החוץ המקסיקני, חוסה אנטוניו מיד קוריברניה והחל במשא ומתן על הסכם סחר חופשי בין מקסיקו לירדן. במהלך ביקורו הודיע השר כי מקסיקו תפתח שגרירות בעמאן וגם ביקר במחנה הפליטים הסורי זעתרי, כדי לבחון את המשבר ההמוניטרי העומד בפני הפליטים. בשנת 2015, פתחה ירדן שגרירות במקסיקו ומקסיקו פתחה שגרירות בירדן. באותה השנה, חגגו שתי המדינות 40 שנה של יחסים דיפלומטים.
סחר
בשנת 2015, הסחר בין ירדן למקסיקו הסתכם בכ-20.3 מיליון דולר. הייצוא העיקרי שלה ירדן למקסיקו כולל: חלקים אלקטרוניים, פוספטים ומינרלים אחרים. הייצוא העיקרי של מקסיקו לירדן כולל: אנטיביוטיקה, משאיות וכלי רכב אחרים.
יחסים דיפלומטים
ירדן מחזיקה בשגרירות במקסיקו סיטי. מאידך, מקסיקו מחזיקה בשגרירות בעמאן.
טום צ'דבון
טום צ'דבון (באנגלית: Tom Chadbon; נולד ב-27 בפברואר 1946) הוא שחקן אנגלי שהירבה להופיע במהלך הקריירה שלו בטלוויזיה הבריטית.
ביוגרפיה
צ'דבון נולד בלוטון. הוא כיכב בכל 10 הפרקים של הסדרה "Crown Prosecutor" משנת 1995 וגילם את לני מונק. עוד השתתף בתפקידי משנה בסדרות "צ'אנסר", "The Liver Birds", "מקום בו נמצא הלב", "מחשבות רצחניות", ובעונה ה-23 של הסדרה "חדר מיון" בתפקיד הנרי ויליאמס.
הוא מוכר מהופעותיו בתוכניות טלוויזיה בריטיות בהן "Out of the Unknown", המחזה "The Stone Tape", הסדרה "Softly, Softly", סדרת המדע בדיוני "Blake's 7", הסדרה "לא יאומן כי יסופר", סרט הטלוויזיה "Sherlock Holmes and the Leading Lady", הסיטקום "The New Statesman", "בין השורות", "Peak Practice", "חדר מיון", "הטי ויינת'רופ חוקרת", "עדות אילמת", "The Bill", "הולבי סיטי", "Heartbeat", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר", "רבקה", "טאגארט", ובפרק בסדרה "האב בראון".
ב-1979 שיחק צ'דבון בתפקיד דוגן במיני-סדרה "City of Death" של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". הוא חזר להופיע בסדרה ב-1986 בתפקיד מרדין בפרק "The Trial of a Time Lord". צ'דבון משתתף לעיתים בתפקידי אורח בהפקות אודיו של חברת Big Finish. התפקיד הבולט שלו הוא בדמות ויל בעונה השנייה של סדרת התסכיתים "הרפתקאות שרה ג'יין סמית'". עוד השתתף בתפקיד אורח בתסכית הדרמה "No More Lies" בכיכובו של הדוקטור השמיני (פול מקגאן) בשנת 2007.
בקולנוע שיחק צ'דבון בסרטים "The Alf Garnett Saga" (מ-1972), "The Beast Must Die" ו"ג'אגרנאוט" (1974), "טס" (1979), "Coming Out of the Ice" (מ-1982), "לרקוד עם זר" (1985), "משחקי נוכלים" (1997) ו"קזינו רויאל" (2006).
Temple of Void
Temple of Void (בעברית: "מקדש הריק", תעתיק: "טמפל אוף וויד") היא להקת דת'-דום מטאל אמריקאית שהוקמה ב-2013, על ידי חברי סצנת האנדרגראונד של מישיגן. סולן הלהקה, מייק ארדודי, הוא הגיטריסט של Acid Witch, להקה מצליחה אחרת בסגנון הדת'-דום. נכון להיום, הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים באורך מלא.
הקהילה הכלכלית האירופית
הקהילה הכלכלית האירופית הייתה ארגון אזורי באירופה שמטרתו אינטגרציה כלכלית של המדינות השותפות בו. הארגון הוקם ב-1957 לאחר שנציגי גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג חתמו על אמנת רומא. שש המדינות הקימו גם את קהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1951 ואת סוכנות האטום האירופית ב-1957. לאחר החתימה על אמנת בריסל ב-1965, שלושת הארגונים החלו לחלוק מסגרת מוסדית משותפת, שנקראה "הקהילות האירופיות". דנמרק, אירלנד והממלכה המאוחדת הצטרפו לארגון ב-1973. יוון הצטרפה ב-1981 וספרד ופורטוגל הצטרפו ב-1986. לאחר החתימה על אמנת מאסטריכט ב-1993, שכוננה את האיחוד האירופי, הארגון שינה את שמו ונקרא הקהילה האירופית, זאת על מנת לשקף את השאיפות של הארגון שחרגו עתה מהתחום הכלכלי. הקהילה האירופית המשיכה להתקיים כגוף משפטי בתוך האיחוד האירופי עד 2009, השנה בה נחתמה אמנת ליסבון, שקבעה שהאיחוד האירופי "יחליף ויירש" את הקהילה האירופית והגדירה את האופן בו מוסדות הקהילה ישולבו במוסדות האיחוד.
רקע
בשנת 1951 חתמו שש המדינות המייסדות, גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג על אמנת פריז, שכוננה את קהילת הפחם והפלדה האירופית. הרעיון מאחורי האמנה נהגה על ידי ז'אן מונה ורובר שומאן כחלק מלקחי מלחמת העולם השנייה. הארגון החדש נועד ליצור שוק משותף של משאבי פחם ופלדה וכך למנוע מלחמה נוספת באירופה.
שש המדינות המייסדות שאפו לאינטגרציה עמוקה יותר מזו שסיפקה קהילת הפחם והפלדה. ב-1952 הם חיברו את האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית, ארגון שנועד לאחד את משאבי הביטחון וההגנה של המדינות ולהוות אלטרנטיבה לשיתוף של גרמניה המערבית בנאט"ו, על פי תוכניתו של רנה פלוון. על אף שצרפת הייתה כוח מניע עיקרי מאחורי קהילת ההגנה האירופית, יישום האמנה כשל לאחר שהפרלמנט הצרפתי סירב לאשר אותה ב-1954, מחשש שהיא תפגע בריבונות של מדינות הלאום השותפות. יחד עם תוכנית זו כשל גם הניסיון להקים את "הקהילה הפוליטית האירופית", שהייתה אמור ליצור פרלמנט אירופי משותף ואינטגרציה פוליטית.
שני דו"חות כלכליים שפורסמו ב-1956 היוו את הבסיס להמשך המגעים. דו"ח אחד, של ועדת מומחים מארגון העבודה הבינלאומי בראשות ברטיל אולין, הראה ששוק כלכלי משותף של מדינות שונות לא מחייב השוואה של תנאי העבודה באותן המדינות. אחת ממסקנות הדו"ח הייתה ששערי חליפין שונים יכולים לאזן את אי-שווי המשקל שעשוי להיווצר כתוצאה משוני בחוקי ותנאי העבודה. דו"ח שני, של ועדה בראשות פול-הנרי ספאק, שהוקמה על ידי שרי החוץ של שש המדינות, תמך בהקמה של שוק משותף, איחוד מכסים ובנק השקעות משותף. דו"ח ספאק נידון בוועדה הבין-ממשלתית על השוק המשותף וסוכנות האטום, שנערכה ב-1956 בבריסל.
אמנת רומא
התוצאה של המגעים הייתה אמנת רומא שכוננה את הקהילה הכלכלית האירופית ואת סוכנות האטום האירופית ונחתמה על ידי נציגי שש המדינות. הסעיף הראשון באמנה קובע את שם הארגון החדש - הקהילה הכלכלית האירופית - והסעיף השני קובע את העיקרון שינחה את הארגון:
סעיף 3 של האמנה קובע את האופן בו ייושם העיקרון: המדינות החברות יסירו את המכסים ביניהן ויקבעו מכסים אחידים עם מדינות אחרות מחוץ לארגון. המדינות יסירו גם חסמים אחרים לשיתוף פעולה: הן יאפשרו תנועה חופשית של עובדים, הון ושירותים בין המדינות החברות ויקיימו מדיניות אחידה בנוגע לחקלאות ותחבורה. בנוסף, הן ימנעו ממדיניות שתעוות את התחרות הכלכלית, ישאפו לתאום של המדיניות הכלכלית ויקימו קרן חברתית אירופית לשיפור תנאים חברתיים של עובדים ובנק השקעות אירופי שיתמוך בהתרחבות כלכלית.
האמנה קובעת בנוסף את הקמתם של מוסדות ממשל משותפים, כולל אספה משותפת שנציגיה ייצגו את אזרחי המדינות השותפות. בכל מדינה ייערכו בחירות דמוקרטיות, בהן ייקבעו נציגיה באספה המשותפת. אספה זו הפכה בהמשך לפרלמנט האירופי. בנוסף יוקם בית הדין האירופי לצדק, מועצה ונציבות אירופית. אף על פי שהאמנה החליטה על הקמת הפרלמנט, היא קבעה שהסדרי הבחירות הספציפיים ייקבעו על ידי המועצה של הקהילה. חילוקי דעות והתנגדות של ממשלות דה גול מנעו בפועל הצבעה עד הבחירות לפרלמנט האירופי ב-1979.
התרחבות ושינוי
[[קובץ:Enlargement of the European Union 77.gif|ממוזער|התרחבות האיחוד האירופי
]] ב-1960 מספר מדינות אירופאיות שלא היו חברות בקהילה הכלכלית הקימו את איגוד הסחר החופשי האירופי. איגוד זה כלל את בריטניה, דנמרק, נורווגיה, שוודיה, אוסטריה, שווייץ, פורטוגל ופינלנד, שהצטרפה כחברה שותפה (associate member) ב-1961. כמו הקהילה, האיגוד שאף להסרת חסמים למסחר בין המדינות החברות, אך בניגוד לקהילה הוא התיר למדינות לקבוע בעצמן את המכס שייגבה על יבוא ממדינות אחרות. למרות התחרות בין האיגוד לקהילה, השוק של הקהילה נותר חשוב עבור מדינות האיגוד וגדול משמעותית מהשוק של מדינות האיגוד. למשל, היקף המסחר של בריטניה עם מדינות הקהילה היה גדול בהרבה מהיקף המסחר שלה עם מדינות האיגוד. מצב זה עודד מגעים להרחבת הקהילה וצירוף מדינות מהאיגוד.
ב-1961 נעשו ניסיונות ראשונים להרחיב את הקהילה. יוון הצטרפה כחברה שותפה בשנה זו, אך לאחר ההפיכה הצבאית שהחילה משטר צבאי ביוון ב-1967, היא הושעתה מהארגון. דנמרק, אירלנד, נורווגיה והממלכה המאוחדת הגישו בקשה לחברות בארגון ב-1961, אך ההתנגדות של שארל דה גול לצירוף בריטניה מנעה את הרחבת הקהילה. דה גול סבר שאם בריטניה תצטרף היא תהווה סוס טרויאני שייצג את האינטרסים של ארצות הברית. מכשול נוסף להרחבה היו גורמים פוליטיים בתוך המדינות שביקשו להצטרף, שהתנגדו למהלך מחשש שהוא יפגע בריבונות מדינותיהם. עוד ניסיון מוקדם להרחבת הקהילה נעשה ב-1962, כשספרד ביקשה להצטרף. מדינות הקהילה התנגדו לבקשה זו כיוון שמשטר המדינה הספרדית בראשות פרנסיסקו פרנקו לא היה דמוקרטי.
ב-8 באפריל 1965 נחתמה אמנת בריסל, שאיחדה למעשה את המוסדות של הקהילה הכלכלית, קהילת הפחם והפלדה, וסוכנות האטום האירופית. עד חתימת הסכם זה חלקו שלושת הארגונים פרלמנט ובית דין. עם כניסתה לתוקף ב-1 ביולי 1967, הפכו גם המועצה והנציבות של הקהילה הכלכלית למוסדות משותפים של שלושת הארגונים יחד. שלושת הארגונים נקראו ביחד "הקהילות האירופיות". דנמרק, אירלנד נורווגיה ובריטניה הגישו שוב בקשה להצטרף ב-1967. כל עוד היה דה גול נשיא צרפת הווטו על הבקשה נותר בתוקף. המגעים לצירוף מדינות אלה צברו תאוצה רק לאחר שז'ורז' פומפידו החליף את דה גול, ואדוארד הית', שהיה תומך נלהב של הקהילה האירופית, היה לראש ממשלת בריטניה. ב-1972 נחתמו הסכמים ראשוניים לצירוף ארבע המדינות, אך נורווגיה משכה את בקשתה לאחר שאזרחיה הצביעו נגד ההצטרפות במשאל עם ב-25 בספטמבר באותה שנה. בעקבות המגעים, דנמרק, בריטניה ואירלנד הצטרפו ב-1 בינואר 1973.
ב-1979 נערכו בפעם הראשונה הבחירות לפרלמנט של הקהילה הכלכלית. שנתיים לאחר מכן, ב-1981, יוון הצטרפה לקהילה. ב-1 בינואר 1986 גם ספרד ופורטוגל הצטרפו. גרמניה המזרחית לשעבר הפכה לחלק מהקהילה עם האיחוד מחדש של גרמניה ב-1990.
ב-1986 נחתם בהאג ה-Single European Act, שהיווה את השינוי המהותי הראשון באמנת רומא, בדרך לאיחוד מקיף יותר של המדינות החברות. האקט שינה את אופן החקיקה בפרלמנט, מתוך כוונה לייסד שוק אירופי משותף עד ה-31 בדצמבר 1992. בעקבות האקט החל שיתוף פעולה על חקיקה עתידית, שהוביל לחתימה על אמנת מאסטריכט ב-7 בפברואר 1992.
כניסתה לתוקף של אמנת מאסטריכט ב-1 בנובמבר 1993 הביאה לכינונו של האיחוד האירופי. הקהילה נותרה גוף חוקי המהווה אחד משלושת "עמודי התווך" של האיחוד, אך היא שינתה את שמה ונקראה עתה "הקהילה האירופית". שינוי זה נועד לסמן את השאיפות הנרחבות של האיחוד שחרגו מהתחום הכלכלי. שני עמודי התווך האחרים של האיחוד היו שיתוף הפעולה המשפטי והמשטרתי בעניינים פליליים ומדיניות החוץ והביטחון המשותפת. שינוי נוסף בעבודת הקהילה האירופית חל לאחר החתימה על אמנת אמסטרדם, שנכנסה לתוקף ב-1 במאי 1999. אמנה זו ואמנת ניס הרחיבו את סמכויות הפרלמנט האירופי ואת תחום השיפוט של הקהילה האירופית.
התמזגות עם מוסדות האיחוד האירופי
הקהילה האירופית חדלה להתקיים כגוף משפטי ומוסדותיה הפכו לחלק אינטגרלי מהאיחוד האירופי עם כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון ב-2009. האמנה ביטלה את מבנה שלושת עמודי התווך. שינוי זה הוצע כבר ב-2005 כחלק מהנסיון שנכשל לאשרר חוקה אירופית. אמנת ליסבון שינתה את שמה הרשמי של אמנת רומא מ"האמנה לכינון הקהילה האירופית" ל"האמנה על התפקוד של האיחוד האירופי".
מפרץ אמונדסן (אנטארקטיקה)
מפרץ אמונדסן (באנגלית: Amundsen Bay) המכונה גם מפרץ אייס (באנגלית: Ice Bay; מילולית: מפרץ הקרח) הוא מפרץ שרוחבו 39 קילומטרים, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
המפרץ נמצא ממערב להרי טולה.
בצפון המפרץ מצוי פיורד אדמס.
גילוי המפרץ
סר דאגלס מוסון ראה את המפרץ לראשונה ב-14 בינואר 1930. קפטן היאלמאר רייסר לארסן, ראה את המפרץ בטיסתו מעל המפרץ ב-15 בינואר ומיפה אותו.
המפרץ מופה בפירוט על ידי המשלחת האנטארקטית הלאומית האוסטרלית, אשר הונחתה ממטוס לחוף המפרץ בשנת 1956.
מקור השם
מוסון קרא למפרץ על שמו של מגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן, שהיה הראשון להגיע לקוטב הדרומי.
מרורים
מרורים הוא המונח המקראי למיני הירקות שניתן לצאת בהם ידי חובת מצוות מרור בליל הסדר בחג הפסח. וכך נאמר בספר שמות:.
לדעתו, חשיבות זיהוי מיני המרור בימינו אינה מצטמצמת לגבולות המחקר הלמדני והאקדמי, אלא עשויה להיות לו גם השלכה מעשית; ניתן לבחור את סוג המרור לפי שיטת הפסיקה המקובלת על המאמין, להתחשב בזמינות הירק ואפילו להעדיף מין מרור אחד על משנהו מטעמי בריאות או כשרות.
מצוות אכילת מרור
מן התורה, מצוות אכילת מרור אינה מצווה בפני עצמה, אלא היא תלויה באכילת קרבן הפסח - המרור נאכל יחד עם בשר קרבן הפסח. בימינו, כשבית המקדש אינו קיים, ואין מקריבים את קרבן הפסח, חיוב אכילת המרור הוא מדרבנן.
מיני המרור
המונח הוא מלשון רבים. הכוונה היא למיני ירקות אחדים. פרשן המקרא רש"י באר: "כל עשב מר נקרא מרור". מדברי המשנה נראה לכאורה שמיני הירק שהאדם יוצא בהן ידי חובת מרור הם חמישה בלבד, כולל במצבי בישול שונים: ממקורות נוספים בתלמוד מתקבל כי מספרם רב יותר.
זיהוי סוגי המרור
לכל סוגי המרור יש מספר מאפיינים משותפים, שהם מאפיינים מחייבים בקביעת זהות המרור. המקור למאפיינים אלה (למרות שבתורה עצמה יש רק מאפיין יחיד: "מרירות") מתבאר בתלמוד (פסחים לט.) הוא מ"היקש" למצה. המאפיינים המחייבים הם:
החזרת
מקובל כי ביותה של החסה התרבותית היא ממין בר ידוע בשם "חסת המצפן" (Lactuca serriola) והיא "חזרת הגלים" המוזכרת במקורות.
אמנם, בספר "כתר ראש", מובאת מסורת בשם רבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א מווילנא, לפיה החזרת היא הירק הנקרא "זערזיך" ביידיש . אך כנראה מסורת זו אינה מדויקת. ויצוין שאף הראשון שהזכיר את הזערזיך בקשר למרור הוא ספר הלבוש, והוא עצמו כתב בהמשך שהמרור הוא חסה.
סוגי החסה
מבחינים בין שני מיני חסות בר: "חסת המצפן" ו"חסה רותמית". לפי איורי קיר והממצא הבוטנו-ארכאולוגי, הזן המכונה בשם "חסה ערבית" היה נפוץ במצרים וגם בארץ ישראל.
עולשין
מין הירק השני קרוי במשנה בשם "עולשין". בתלמוד הבבלי הוא מכונה: "הינדבי" וכן בערבית עד ימינו: "הנדבא". זהר עמר סבור כי הכוונה היא העולש התרבותי (Cichorium intybus). מדובר בצמח דו-שנתי, ממוצא אירופאי, בעל עלים ארוכים דמויי אזמל החובקים במקצת את הגבעול ותפרחתו תכולה. העלים הצעירים משמשים מרכיב בסלט וטעמם מריר.
בתלמוד הירושלמי תרגמו העולשין בשם היווני "טרוקסימון", שפרושו: "ירק טרי". השם ניתן לו בגלל שאינו משתמר יותר מיום אחד.
רש"י תרגם עולשין בתור "קרישפילא" והכוונה, כנראה, לירק הנקרא בצרפתית עתיקה crespele - עולש.
חכמי אשכנז מזהים עולשין עם עשב בר ממשפחת הסוככים, כעין פטרזילית בר (Anthriscus sylvestris). הוא צמח מרעה הנפוץ מאוד באירופה. הוא נזכר בספרות הקדומה כירק מאכל היות שטעמו חריף ומריר. אולם המהרי"ל דחה את האפשרות להשתמש בצמח זה כמרור. זאת, על סמך העובדה כי בסידורים ראשונים נכתב שיש להשתמש בו לטיבול ראשוני – ירק בחרוסת.
תמכה
הזיהוי של ה"תמכה" אינו מוחלט. סביר להניח שמדובר בצמח ממשפחת הסוככיים – משפחה הידועה בצמחים שרובם בעלי ניחוח וגבעוליהם חלולים. במשפחה זו מצויים הגזר (גזר קיפח), הפטרוזיליה, עשבי תיבול ותבלינים נוספים. ה"תמכה" הוא קרוב לסוג הגזר (Daucus). הוא מוגדר כך אצל דיוסקורידס היווני.
רש"י ומפרשים נוספים זיהו אותו עם הצמח "מרובייא" הנקרא בימינו מרמר מצוי (Marrubium vulgare). הוא צמח רב-שנתי בעל עלים מעוגלים ושעירים המעניקים לו גוון לבן-אפרפר. צמח הגדל בצידי הדרכים ומעזבות, מר בטעמו ששימש בעת העתיקה כצמח מרפא. הוראת שמו היווני והלטיני הוא "מר" אפשר שמקורו בשם העברי מרור.
הרמב"ם מזהה את "התמכה" עם צמח הנקרא בערבית "סריס". הצמח נזכר, בין השאר, אצל פליניוס הזקן, בתור צמח הדומה לחסה, מר ומועיל לפעילויות הקיבה. ייתכן שממנו הכינו את "מי סורס" המוזכרים בתלמוד הירושלמי: "רבנין דהכא אמרין מליי מי סורס וקדחין ושתיין ומחזירין". בתרגום לערבית מזוהה הצמח בתור עולש האינדביה (Cichorium intybus). בניגוד לעולש התרבותי הוא מפתח בצעירותו שושנת עלים ששפתם שסועה, עורקי העלים בהירים. הוא דומה לחסה ונאכל כמוהו – אם כי הוא יותר מר. בהגדה לפסח מימי הביניים, נמצא איור המראה צמח זה בתור מרור.
הרמב"ם מתאר את ה"סיריס" בתור צמח מר מאוד. ממנו מרכיבים רופאי המגרב (צפון אפריקה) משקה ידוע היטב. זהר עמר מניח כי הרמב"ם הכיר היטב את עולש האינדביה מספרד, מצפון אפריקה וממצרים. והוא תואם את התיאור המובא בפירוש הרמב"ם: "תמכא – מין מיני עולשין, אלא שהוא גדל בגינות".
חרחבינה
רש"י מבאר: "אצוותא דדיקלא" – "סיב הגדל ונכרך סביב לדקל שקורין ווידיל"א (בצרפתית עתיקה: קנוקנת). מתאור זה וצמח דומה בשם "אצוותא חרוזיאתא" עולה שמדובר בצמח מטפס, הגדל בארץ ובצרפת, בבתי גידול לחים ונכרך בעזרת גבעוליו הדקים דמויי החבל על צמחים שונים או על עצמים אחרים ושמו חבלבלן המשוכות (Calystegia sepium).
אבו אלעבאס אלנבאתי, רופא ועשבונאי אנדלוסי שבקר בארץ בשנת 1215, זיהה אותו עם צמח הגדל עד היום בהרי ירושלים בשם חרחבינה מכחילה ( Eryngium creticum) – חידוש אשר אומץ גם על ידי מחדשי הלשון העברית. הרב יוסף קאפח סבור כי הוא הצמח אליו התכוון הרמב"ם בכותבו: "מאכל ידוע בן פלחי ארץ ישראל". עם זאת הוא מסתייג מזיהוי הצמח עם "קוצים". הוא טוען שיש ירק מסורתי עם שם דומה.
זהר עמר סבור שמדובר באותו הצמח, אלא שהוא עובר התפתחות בזמן גידולו. בתחילת החורף עולים עלים ראשונים, גדולים יחסית, הם רכים, טעמם מרור – ניתן לאכלם חיים או לאחר שליקה במים. בשלב זה הם לא קוצניים. יש לנו עוד צמח מהסוג שחז"ל כינו :"תחילתו מתוק וסופו מר". ההסתיגויות מצמח זה נעות סביב העובדה כי צמח קוצני לא יכול להיות צמח אשר יוגדר למאכל בתור מרור.
רופא ספרדי מהמאה ה-13 מכנה אותו "שוויכת אבראהים", דהיינו: קוץ אברהם. במקום אחר הוא מכנה את החרחבינה הכחולה בשם: "אלקרצענה אל זרקא" בשם "הקוץ היהודי", דהיינו: אלשוכה אליהודיה.
רבי יצחק אלפסי בפירושו למשנה מעלה את האפשרות כי החרחבינה היא אולי התלתן.
מרור
למושג מרור יש שתי משמעויות: משמעות כללית - עשב מר כלשהו, ומשמעות פרטית - עשב מסוים:
הערות שוליים
Maror
סיימון קאלו
סיימון פיליפ יו קאלו (באנגלית: Simon Phillip Hugh Callow; נולד ב-15 ביוני 1949) הוא שחקן, מוזיקאי, סופר ובמאי תיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
קאלו נולד בסטריטהאם שבלונדון, בנם של איבון מרי, מזכירה במקצועה, ושל איש העסקים ניל פרנסיס קאלו. אביו היה ממוצא אנגלי וצרפתי ואימו ממוצא דני וגרמני. הוא התחנך כקתולי, ולמד ובבית הספר "לונדון אורטורי סקול". אחר כך למד באוניברסיטה "Queen's University Belfast" בבלפסט שבצפון אירלנד, והיה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של צפון אירלנד. הוא הלך ללמוד משחק ב"דרמה סנטר לונדון" מבלי שהשלים את התואר.
קריירה
הכניסה של קאלו אל תחום התיאטרון החלה כששלח מכתב מעריצים לסר לורנס אוליבייה, המנהל האמנותי של התיאטרון המלכותי הלאומי, וקיבל מענה שמציע לו להצטרף לצוות העובדים בקופות. הוא הבין שהוא רוצה להיות שחקן בעת שצפה בשחקנים עושים חזרות.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה בשנת 1973 במחזה "The Thrie Estates" בתיאטרון "אסמבלי רומס" באדינבורו. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים הצטרף ללהקת התיאטרון "Gay Sweatshop" והופיע במחזה שזכה לשבחי הביקורת "Passing By" מאת מרטין שרמן. ב-1977 שיחק במספר תפקידים בהפקה של להקת התיאטרון "Joint Stock" של המחזה "Epsom Downs". ב-1979 כיכב במחזה "The Soul of the White Ant" של המחזאי סנו וילסון בתיאטרון סוהו פולי.
ב-1984 הופיע קאלו לראשונה בקולנוע בסרט "אמדאוס" בתפקיד שיקאנדר (עוד לפני כן ב-1979 שיחק בתפקיד מוצרט בהפקה המקורית של "אמדאוס" בתיאטרון המלכותי הלאומי). תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בפרק "אורגי ובס" בסדרה הקומית "Carry On Laughing", אבל הקטע נחתך בעריכה. הוא כיכב בסדרות אחדות של הסיטקום "Chance in a Million" של ערוץ 4 בתפקיד טום צ'אנס, תמהוני שנתקל בצירופי מקרים לרוב. להכרה של הקהל הרחב זכה בזכות תפקידים כמו בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" יותר מאשר הופעותיו זוכות השבחים על במת התיאטרון.
במקביל לקריירה שלו כשחקן הצליח קאלו גם כבמאי וכסופר. ספרו "Being An Actor" יצא לאור ב-1984 וביקר את שליטת הבמאים בתיאטרון וכן כלל קטעים אוטוביוגרפיים על ראשית דרכו כשחקן. ב-1992 ביים קאלו את המחזה "Shades" מאת שרמן מקדונלד ואת המחזמר "גבירתי הנאווה" עם תלבושות שעיצב ג'ספר קונרן. ב-1995 ביים גרסה בימתית של הסרט הצרפתי "ילדי גן העדן" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית, בהפקה שלא זכתה להצלחה. עוד ביים קאלו הפקות אופרה.
אחד מספריו הידועים ביותר הוא "Love Is Where It Falls", על יחסיו עם פגי רמזי, סוכנת תיאטרון בריטית בולטת שפעלה משנות השישים ועד לשנות השמונים של המאה העשרים. קאלו כתב רבות על הסופר צ'ארלס דיקנס, שאת דמותו גילם פעמים אחדות. הוא שיחק בהופעת יחיד "The Mystery of Charles Dickens" מאת פיטר אקרויד, שיחק בדמותו בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסון" וב"מזמור לחג המולד: הסרט". בטלוויזיה גילם את דיקנס ב-1996 בתוכנית "An Audience with Charles Dickens", וב-2005 בפרק "The Unquiet Dead" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2011 חזר והופיע ב"דוקטור הו" בפרק סיום העונה, שוב בתפקיד דיקנס.
בדצמבר 2004 הנחה קאלו את מופע חג המולד של "London Gay Men's Chorus" במרכז האמנויות ברביקן בלונדון. הוא אחד מהפטרונים של "מייקל צ'כוב סטודיו בלונדון". ב-2006 היה המספר בספר השמע "אינאיס" מאת ורגיליוס בתרגומו של רוברט פאגלס.
ביולי 2006 הוכרז כי קאלו יהיה אחד הפטרונים של בית הספר הקתולי "London Oratory School". ב-2007 איים שיתפטר עקב מחלוקת בעניין "קרן טרנס היגינס".
מ-11 ביולי ועד 3 באוגוסט 2008 הופיע קאלו בפסטיבל שייקספיר בסטרטפוד שבקנדה במופע "There Reigns Love" שבו ביצועים לסונטות של ויליאם שייקספיר. עוד ב-2008 הופיע בפסטיבל אדינבורו במופע "דר' מריגולד" ו"מר צ'ופס" מאת צ'ארלס דיקנס בעיבודו ובבימויו של פטריק גרלנד. הוא הופיע שוב בתפקידים אלה מדצמבר 2009 ועד ינואר 2010 ב"ריברסייד סטודיוס", ובסיבוב הופעות ב-2011.
בפברואר 2008 שיחק בתפקיד הפסיכיאטר במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
בין מרץ לאוגוסט 2009 כיכב קאלו בתפקיד פודזו בהפקה של שון מתיאס של המחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, לצדם של איאן מקלן (אסטרגון), סר פטריק סטיוארט (ולדימיר) ורונלד פיקאפ (לאקי). סיבוב ההופעות נפתח במלוורן שבווסטרשייר, ואחר כך המשיך במילטון קינס, ברייטון, באת', נוריץ', אדינבורו וניוקאסל. לפי דרישת הקהל הועלו הצגות נוספות בתיאטרון היימרקט.
מיוני ועד נובמבר 2010 הופיע קאלו בסיבוב הופעות לאומי במופע יחיד בשם "Shakespeare: the Man from Stratford" מאת ג'ונתן בייט, בבימויו של טום קיירנס ובהפקת קבוצת התיאטרון אמבסדור. המחזה הועלה בווסט אנד בשם "Being Shakespeare", והצגת הבכורה הייתה ב-15 ביוני 2011 בטרפלגר סטודיוס. ב-2012 הועלה המחזה שוב באותו תיאטרון, ואחר כך הוצג בעיר ניו יורק ובשיקגו. במרץ 2014 חזר קאלו והופיע בווסט אנד בתיאטרון הרולד פינטר.
באוקטובר 2014 הופיע קאלו במערכון עבור התוכנית "The Feeling Nuts Comedy Night" של ערוץ 4 להעלאת המודעות לסרטן האשכים. באותה שנה שיחק בתפקיד הדוכס מסנדרינגהם בסדרת הדרמה התקופתית "זרה" של רשת Starz.
קאלו כתב ביוגרפיות של אוסקר ויילד, צ'ארלס לוטון ואורסון ולס. עוד הוא כתב אנתולוגיה על קטעים מאת שייקספיר בשם "Shakespeare on Love", ותרם לסדרת הספרים "Actors on Shakespeare". הוא קרא את הספרים "הטוויטים" ו"המכשפות" מאת רואלד דאל לאוסף ספרי השמע של ספרי דאל (ISBN 978-0-140-92255-4). הוא הקליט גרסאות מקוצרות מכמה מספרי פ. ג'. וודהאוס ושיחק בדמות ג'יבס ובתפקידים נוספים. בין הספרים היו "Very Good, Jeeves", ו-"Jeeves and Aunts Aren't Gentlemen". כחסיד של מוזיקה קלאסית כתב קאלו מאמרים לכתב העת "גרמופון".
חיים אישיים
ב-2007 נכלל קאלו במקום ה-28 ברשימת של האינדפנדנט של הלהט"בים המשפיעים ביותר בבריטניה. ב-1999 הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתו לתחום המשחק.
קאלו גר עם הבמאי דניאל קריימר ברובע קמדן שבצפון לונדון, עד שנפרדו. קאלו היה אחד השחקנים הראשונים שהצהיר בגלוי על ההומוסקסואליות שלו בספרו "Being An Actor" משנת 1984.
החיידק הטורף
החיידק הטורף הוא כינוי מקובל לזיהום פולשני של החיידק Streptococcus pyogenes (באנגלית: Group A severe streptococcal infection), זיהום הנגרם בעיקר על ידי החיידק Streptococcus pyogenes (Group A Streptococcus לפי סיווג לנספילד). חיידקים נוספים בסוג Streptococcus (B, C, D, G) עשויים לעיתים לגרום לזיהומים דומים.
זנים מסוימים של Group A Streptococcus (GAS) עשויים לגרום לזיהומים קשים. האוכלוסיות המצויות בסיכון הגבוה ביותר ללקות בזיהום מסוג זה הן ילדים הלוקים באבעבועות רוח; אנשים בעלי מערכת חיסונית מדוכאת; קורבנות כוויות קשות; קשישים הסובלים מצלוליטיס, סוכרת, מחלות של כלי הדם, או סרטן; ואנשים הנוטלים דרך קבע טיפול בסטרואידים או כימותרפיה. מזריקי סמים נתונים אף הם בדרגת סיכון גבוהה. GAS הוא גורם מרכזי לקדחת לידה ברחבי העולם, בגורמו לזיהום חמור, ובהיעדר אבחון וטיפול מיידיים הוא מוביל למותן של אמהות שזה עתה ילדו. זיהומים חמורים של GAS עשויים אף להתרחש בקרב אנשים בריאים ללא כל גורמי סיכון ידועים.
סוגי הזיהום
הסוגים הפולשניים של הזיהום מתאפיינים ככלל על ידי מיקום החדירה הראשונית לגוף, ובהם:
דלקת קרום המוח
שכיחות דלקות קרום המוח על רקע של זיהום ב-Streptococcus pyogenes היא יחסית גבוהה ותופסת מקום נכבד בקרב הגורמים החיידקיים למנינגיטיס (מחלה דלקתית של הקרומים הרכים של המוח).
הסימפטומים והסימנים השכיחים של המחלה הם:
שיעור ההדבקה הגבוה ביותר היה בגיל 6–7 חודשים. 60% מהחולים הם בני פחות משנה ו-90% הם בני פחות מ-5 שנים.
באופן ראשוני יש לבצע ניקור מותני לשם אבחון. לאחר מכן, כשמדובר בדלקת חיידקית, הטיפול חייב להינתן בהקדם ומבוסס על מתן תוך-ורידי של אנטיביוטיקה לפי גיל החולה והחיידק האפשרי. כאשר מדובר בדלקת נגיפית, לרוב אין צורך בטיפול ספציפי והמחלה תחלוף מעצמה. כאשר מדובר בנגיף ההרפס, יש צורך במתן טיפול תרופתי ספציפי.
במקרה של דלקת קרום המוח שנגרמה על ידי GAS, אין המלצה לטיפול מונע לאנשים שהיו במגע עם החולה.
הסיבוך השכיח ביותר אחרי דלקת קרום המוח חיידקית הוא פגיעה בשמיעה, ולכן יש לערוך לילד בדיקת שמיעה לאחר חלוף המחלה. אחוז הפגיעה במערכת העצבים המרכזית (פגיעה בתהליכי החשיבה) לאחר דלקת קרום המוח אינו מבוטל, ולכן במקרה של חשד בדלקת קרום המוח, יש הכרח להגיע לאבחנה במהירות האפשרית, ולהתחיל מיד בטיפול אנטיביוטי ובטיפול תומך אחר.
דלקת ריאות
לפני גילוי האנטיביוטיקה, הייתה דלקת ריאות לעיתים קרובות קטלנית, אולם מאז מטופלים רוב המקרים של דלקת ריאות בהצלחה. הדבקה בדלקת ריאות חיידקית היא הדבקה במגע עם רוק ונוזלים מדרכי הנשימה, כך שעיטוש או נשיקה יכולים להעביר את המחלה.
זרם ישר
זרם ישר (או בראשי תיבות "ז"י"; באנגלית "Direct Current" ובראשי תיבות, "DC") הוא זרימת מטענים חשמליים דרך תווך מוליך במגמה קבועה, כלומר שאיננה הופכת את כיוונה. זאת בשונה מזרם חילופין (באנגלית Alternating Current ובראשי-תיבות AC) בו מגמת זרימת המטענים מתהפכת חליפות.
זרם ישר הוא תוצאה של "מתח ישר" (מתח בקוטביות קבועה) הפועל בין קצותיו של תווך מוליך.
המונח "זרם ישר" מתייחס לכל צורה של זרימת מטענים בכיוון אחד בין אם עוצמת הזרימה קבועה, ובין אם היא משתנה או פועמת, כמודגם באיור. זרימה פועמת היא בדרך כלל תוצאה של מתח פועם המתקבל מיישור מתח חילופין שמקורו בדינמו גנרטור.
ברוב השימושים בהם נצרכת אנרגיה חשמלית לא ניתן להסתפק בפעימות, ודרוש מתח יציב שעוצמתו קבועה. לפיכך, אם מקור המתח מניב מתח פועם יש צורך לייצבו.
ייצוב של מתח ישר מתבצע באמצעות מעגלים אלקטרוניים אשר בדרך כלל כוללים קבל לצורך אגירת מטען חשמלי בעת פעימה של מתח המקור והחזרתו בעת דעיכתה, ורכיבי משוב ובקרה השומרים על רמתו הרצויה של המתח.
את רוב יישומי הזרם החשמלי ניתן לממש באמצעות מתח וזרם ישרים. מתח ישר הכרחי ליצירת תנאי עבודה מתאימים עבור רוב סוגי המעגלים האלקטרוניים. גם ביישומים המחייבים שימוש במקור מתח נייד וקומפקטי ישנה עדיפות לשימוש במתח ישר, אותו ניתן לספק באמצעות מצבר, סוללה, או תאים סולריים.
עם זאת, בחלק מהיישומים יש יתרון, ולעיתים הכרח, להשתמש בזרם חילופין דווקא. לדוגמה, בשונה מזרם ישר זרם חילופין ניתן להשנאה. שימוש בהשנאה מקטין באופן מהותי את הפסדי האנרגיה בקווי מתח דרכם מועברת אנרגיה חשמלית למרחקים. כמו כן מנועים מסוגים שונים פועלים דווקא בזרם חילופין.
באמצעות התקנים מתאימים (כגון גשר דיודות) ניתן להפוך זרם חילופין לזרם ישר, וכן להפך - להפוך זרם ישר לזרם חילופין.
אספקת חשמל בזרם ישר
תומאס אלווה אדיסון קידם ופיתח את אספקת החשמל באמצעות זרם ישר בארצות הברית. במהלך השנים הראשונות של אספקת החשמל המסחרית, זרם ישר היה התקן של החשמל התעשייתי בארצות הברית, עד שניקולה טסלה פיתח וקידם אמצעים לייצור והולכה של זרם חליפין והוציא עליו פטנט בחודש מאי של שנת 1888 וזרם החליפין נהפך לזרם העיקרי בשימוש בתעשייה, בבתים ועוד.
עם השנים והקידמה הטכנולוגית, הזרם הישר נהפך לזרם המשמש בעיקר מעגלים הפנימיים של מוצרי אלקטרוניקה כגון: קומקום חשמלי, מקרר, טלוויזיה, מחשב, פלאפון נייד ועוד מגוון מכשירים אלקטרונים.
דרך המלך (שיר)
דרך המלך הוא פזמון שבוצע על ידי הצמד גילי וגלית (גילי נתנאל וגלית בורג) והנציג של ישראל לאירוויזיון 1989, שנערך באותה שנה בלוזאן שבמערב שווייץ.
השיר זכה ב-50 נקודות והגיע בעקבות כך למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים.
היסטוריה
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם אירוויזיון. הוא גילה את הילד גילי נתנאל מראשון לציון שהיה אז בן 12, ולאחר שעמד על כישרונו המוזיקלי בחר בו לבצע את שירו בתחרות. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת. האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג שהייתה אז בת 21, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית".
לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות הקדם אירוויזיון הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. למקום הראשון הגיעה נציגת יוגוסלביה ריווה.
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת תשמ"ט.
בשנת 2006 הקליטו חברי להקת "כלא שש" גרסה מחודשת לשיר "דרך המלך", שבה נעשה שימוש בהקלטות מביצועו המקורי של השיר.
קואיטלאואק
קואיטלאואק (בנאוואטל: cuitlāhuac; בספרדית: Cuitláhuac ; 1476–1520) היה השליט האצטקי העשירי והלפני אחרון. בתקופתו פלש לאנאהואק צבא ספרדי בראשות הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס.
קואיטלאואק נולד בשנת 1476 והיה בנו האחד-עשר של מלך אקסאיאקאטל ואחיו הצעיר של הקיסר מונטזומה השני. אבי אמו, שגם שמו היה קואיטלאואק, היה מלך איצטפאלאפאן, ממלכה שבסופו של דבר הייתה גם בשליטתו של קואיטלאואק הנכד.
ב-16 בספטמבר 1520 נבחר קואילטאואק כיורשו של מונטזומה. הוא ארגן במהירות את שרידי צבאו, כינס את המפקדים שנותרו בחיים והוביל אותם לקרב ה"נוצ'ה טריסטה" ("הלילה העצוב"), בו הביסו האצטקים את הספרדים הנסוגים והשמידו חלק משמעותי מצבאם. כשראה את נסיגתו של קורטס היה בטוח שבכך חלפה הסכנה, ובמקום לסכן חיילים בקרבות מיותרים החליט לשקם את ביצורי הבירה ולהתמקד בחידוש חיי השיגרה.
דמותו של קואיטלאואק מונצחת כיום באתרים רבים ברחבי מקסיקו המודרנית. בין השאר מנציחה את שמו העיר קואיטלאואק (Cuitláhuac) וכן שדרה גדולה ותחנת רכבת תחתית במקסיקו סיטי. גם האסטרואיד קואיטלאואק 2275 קרוי על שמו.
יהדות גרמניה
יהדות גרמניה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות באירופה. קהילת יהודים זו התגוררה ומתגוררת באזורים הגאוגרפיים שזוהו עם גרמניה. נחלות שונות בגרמניה נקראות "אשכנז" בספרות העברית העתיקה והחדשה, וגם שמה של כל יהדות אשכנז נגזר מכך. שורשי הקהילה בגרמניה של היום הם בהגירת יהודים מעטים באלף הראשון לספירה, וסופה בחיסול כמעט מוחלט בתקופת השואה (כולל 60% מיהדות גרמניה שהיגרה החוצה בין עליית הנאצים ועד ערב מלחמת העולם השנייה). לאחר השואה ופתיחת השערים של ברית המועצות, נוצרה קהילה של יהודים וישראלים שחזרו להתגורר בגרמניה. נכון ל-2015, יש בגרמניה כ-200 אלף יהודים, המהווים כ-0.2% מאוכלוסיית גרמניה.
יהודי גרמניה הרימו תרומה גדולה לחיי התרבות, האמנות, הרוח והמדע של ארצה, של העולם כולו ושל כלל היהודים. ביישוב העברי ובמדינת ישראל, כונו מהגרים מגרמניה בשם "יקים".
תחילת ההתיישבות היהודית בגרמניה
אין ידיעות ברורות שמצביעות על ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור גרמניה. אברהם גרוסמן מביא ציטוט מפי המהרי"ל (רבי יעקב בן משה מולין) שמציין מסורות המספרות כי יהודים ישבו בגרמניה כבר בתקופת בית שני.
ידיעה מבוססת ראשונה נלמדת מאיגרת הקיסר קונסטנטינוס אל ראשי העיר קלן (קולוניה באותם הימים) משנת 321 ומסמך נוסף משנת 331 בהן יש התייחסות להתיישבות יהודית. קהילות נוספות של יהודי גרמניה היו לאורך נהר הריין בטריר (Trier), מיינץ (Mainz), וורמס (Worms) ושפייר (Speyer). ייתכן שקהילות אלה נעלמו במהלך התמוטטות הקיסרות הרומית ובמלחמות המוסלמים בנוצרים. מסורות אחרות קושרות את הגירת היהודים לגרמניה במאה השביעית.
על פי המסמכים מהמאה הרביעית, ניתן להסיק שמעמדם המשפטי של יהודי אזור גרמניה היה דומה למעמדם בשאר חלקי האימפריה הרומית. היהודים נהנו מזכויות אזרחיות מסוימות אבל נאסר עליהם להפיץ את דתם, להחזיק בעבדים נוצריים ולעבוד במשרות ממשלתיות מסוימות. מלבד המגבלות האלה, ליהודים היה חופש לעסוק בכל המקצועות, ולכן הם עסקו בחקלאות, במסחר, תעשייה ובהמשך גם בהלוואת כספים.
בתחילה התקיימו תנאים אלה גם בממלכות הגרמניות החדשות שנוסדו תחת שלטון הבורגנים והפרנקים. זאת משום שהשפעת הכנסייה הנוצרית חלחלה לאט לאזורים אלה. גם השליטים המרובינגיים, ששלטו באזור לאחר האימפריה הבורגונדית, לא תמכו בניסיונות הכנסייה להגביל את המעמד האזרחי והחברתי על היהודי.
תקופת קרל הגדול
אזכורים לנוכחות יהודית בערים לאורך נהר הריין שבגרמניה מתייחסים כבר למאות השמינית והשביעית. התיישבות יהודית באזור החלה לא לפני שנת 850.
בין המאה השמינית ל חלה הגירה של יהודים מצפון איטליה ויהודים מבבל לעבר ארצות צפון אפריקה ואירופה; בין היתר לקהילות יהדות ספרד (בעיקר), יהדות פרובנס וליהדות אשכנז שהתקיימה בין סקסוניה לאוקסיטניה והטו לעבר מערב אירופה המתפתחת במהירות את מרכז הכובד של העם היהודי. ישנה טענה במחקר כי גם יהדות פרס הובילה לעלייה הדמוגרפית של הנוכחות היהודית בגרמניה ובצרפת ב, שכן לכאורה יהודים רבים שמאסו בחיים כד'ימים בפרס היגרו לאשכנז בחיפוש אחר חיים טובים יותר. מתועדת גם הגירת יהודים צפון-אפריקאים, שקיימו קשרי מסחר הדדיים עם אחיהם מאשכנז ומספרד במרחבים אלה, לשם באותה העת.
עדויות מוצקות של סוחרים יהודים המתגוררים בגרמניה קיימות מתקופתו של קארל הגדול. סוחרים אלה הגיעו לגרמניה כאשר השושלת הקרולינגית עודדה את פיתוח הסחר כחלק מפיתוח חיי העיר. ישיבת היהודים בגרמניה הייתה רצויה לשליטים המקומיים עד סוף האלף הראשון לספירה, אך לאחר מכן המתח שנוצר בין היהודים לבין ראשיתו של מעמד הביניים הנוצרי וההתעוררות הדתית הנוצרית שליוותה את תקופת מסעי הצלב, הביאו לשינוי המצב.
ימי הביניים
בשנת 1096 בוצע טבח ביהודי קהילות אשכנז שישבו בחבל הריין. הפרעות התלוו למסע הצלב הראשון והן מוכרות בזיכרון הקולקטיבי היהודי כפרעות תתנ"ו.
מפרעות תתנ"ו ואילך התחיל תהליך ארוך של ירידה במעמדם הפוליטי והביטחוני של היהודים. היהודים נודו חברתית והוכרחו לשאת על בגדיהם אות קלון וכן להתגורר בשכונות נפרדות. תחומי עיסוקיהם הצטמצמו למסחר והלוואה בריבית לשכניהם הגויים. על מנת לקבל הגנה מהשלטונות הם נאלצו לשלם מיסים רבים. אולם הגנה זו פעמים רבות לא עזרה והמון מוסת תקף יהודים, שדד את רכושם ורצח בהם רבים. במאה ה-12 התחילה שרשרת של עלילות דם נגד היהודים שהלכה והתרבתה.
למרות תנאי המחיה והביטחון הקשים התחזקה דמותה הדתית של יהדות גרמניה (יהדות אשכנז). לימוד התורה וההלכה, ובעיקר פרשנות התלמוד הבבלי קיבלו דגש חזק ביותר בתוך עולמם הדתי והרוחני של יהודי גרמניה, שמתוכם קמו רבנים גדולים ובתי מדרש ממוסדים. דורות שלמים התחנכו על שמירת היהדות בכל מחיר, גם במחיר מוות, ובשל כך התרבו בקרב יהדות גרמניה מעשים של מוות על קידוש השם.
בין השנים 1298–1349 עברו על יהדות גרמניה מספר גלים קטלניים של פרעות כאשר בכל פעם נרצחו אלפים רבים של יהודים ועשרות קהילות הושמדו:
כתוצאה מכך, מימי המגפה השחורה ואילך יותר ויותר יהודים נמלטו על נפשם או נדדו לארצות אירופה השונות, ובעיקר לכיוון פולין ובוהמיה, שם זכו לשלווה יחסית ולתנאים כלכליים טובים יותר.
גם לאחר המגפה השחורה היהודים חזרו אל הערים וחידשו את קהילותיהם, אולם במהלך מאות השנים לאחר מכן חזרו ונשנו מעשי גירוש מערים רבות שדלדלו את האוכלוסייה היהודית. במאות ה-14 וה-15 ההנהגה התורנית של יהדות אירופה נמצאה במרחב הגרמני, במאה ה-16 הפכה יהדות פולין ללבה של היהדות האשכנזית, והמרכז היהודי על אדמת גרמניה הצטמק. הגירה יהודית ממזרח אירופה לכיוון גרמניה התחדשה רק לאחר פרעות ת"ח ות"ט בשנת 1648.
המאות ה-17 עד ה-19
בגרמניה התקיימו קהילות עירוניות ספורות ברציפות מאז ימי הביניים, החשובה בהן הייתה פרנקפורט. במהלך המאה ה-17 ואחריה נוסדו או חודשו קהילות רבות בגרמניה. קהילות אלו נוסדו על ידי יהודים שהיגרו מהמרחב הכפרי שבמערב אירופה, ממזרח אירופה ומגורשי ספרד ששאפו לשפר את תנאי חייהם וחיפשו מקומות נוספים להתיישב בהם. חלק מהקהילות נוצרו על ידי יהודי שזכה למעמד "יהודי החצר" והביא אליו עוזרים, משרתים ובני משפחה שמצדם נזקקו לנותני שירותי דת (רב, שוחט) וכך נוצרה קהילה.
בחלק ניכר מערי גרמניה הייתה זכות הישיבה בעיר כרוכה בתשלום לשליט העיר, זאת בנוסף למסי הקהילה הרגילים.
חלק מהיהודים מצאו לעצמם קשרים בחצרות השליטים השונים ויצרו את מעמד יהודי החצר.
תקנון יהודי פרוסיה
ב-1750 העניק פרידריך השני, מלך פרוסיה כתב פריבילגיה ליהודים, המחלק את היהודים לשני סוגים:
ליהודי החצר הותר להעביר את זכות החסות לאחד מילדיהם לפי בחירתם, אולם לילד אחד בלבד. שאר ילדיהם, אם הורשו להישאר בעיר עברו למעמד של יהודים נסבלים.
התקנון אסר על היהודים לעסוק במשלחי היד בהם עסקו העירונים הנוצרים, נאסר עליהם לרכוש בהמות פרט לאותן בהמות ששימשו כאוכל להם עצמם והותר להם לסחור בסוסים. נאסר עליהם לייצר משקאות אלכוהוליים, נאסר עליהם לסחור במשקאות אלכוהוליים פרט ליין כשר. נאסר עליהם להתיך מתכות יקרות אולם הותר להם לסחור בהן וגם באבני חן. נאסר עליהם לסחור בצמר אבל הותר להם לסחור בבדי מותרות ובפרוות. הותר להם לסחור בסחורות הבאות מפולין ובכאלו הדורשות קשרים מסחריים בארצות אחרות כגון תה, קפה, שוקולד ודבש.
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים
דרך אחרת לקשור את היהדות לתרבות הגרמנית והכללית הייתה בגישה מדעית לתרבות וההיסטוריה היהודית. האגודה לתרבות ולמדע של היהודים (Verein für Cultur und Wissenschaft der Juden) נוסדה על ידי קבוצת חברים בראשותו של יום-טוב ליפמן צונץ בשנת 1819, וראתה לעצמה כמטרה לחנך את הצעיר היהודי ל"יחסים הרמוניים" עם סביבתו, ומנגד, להציג את הערך המדעי של היהדות לציבור האינטלקטואלי הנוצרי.
כיבושיו של נפוליאון הביאו עמם מתן זכויות ליהודים בערים שנכבשו בגרמניה. גם בפרוסיה, שלא נכבשה, נחקק חוק אמנציפציה בשנת 1812. חוק זה היה חלקי ולא העניק זכויות מלאות ליהודים. החוק בוטל לאחר מכן. היהודים נלחמו בבתי דין להשגת זכויותיהם. אדוארד גאנס, ממייסדי האגודה לתרבות ולמדע של היהודים, נלחם שנים בבתי הדין כדי לקבל אישור לעבוד כמרצה באוניברסיטה בפרוסיה, אך נכשל שוב ושוב. לבסוף לא עמד לו כוחו והוא התנצר. המאבק לזכויות היהודים נתקל בהתנגדות של חלקים בצמרת האינטלקטואלית הלאומית-נוצרית הגרמנית. על רקע זה ועל רקע משבר כלכלי משנת 1816 פרצו ב-1819 פרעות "הֶפּ-הֶפּ". הם נקראו כך על שם הקריאות שהשמיע ההמון בעת התנפלותו על מוסדות ציבור ודת ועל עסקים פרטיים של יהודים.
פילוג דתי
בעשורים הראשונים של המאה ה-19 גברה ההתערות, בעיקר של הדור הצעיר, בחברה הכללית. ישראל יעקבסון ותומכיו, מבשרי היהדות הרפורמית, ניסחו מענה משלהם באמצעות שינוי אסתטי בתפילות ולבסוף על ידי הסרה של קטעי תפילה המייחלים לחידוש עבודת הקורבנות. דור ראשון זה, שיוזמתו הייתה מוגבלת מאוד, הוקע על ידי הרבנות המסורתית בריב ההיכל של 1818–1821. בעוד שהנצרות הפרוטסטנטית העמידה בהדרגה תשובה לביקורת הנאורות על הדת בדמות התאולוגיה של פרידריך שליירמאכר, ליהודים לא הייתה הגות מקבילה. הצעירים המשכילים המירו באלפיהם את דתם (בשליש הראשון של המאה נטבלו כמחצית מאלה שהתגוררו בברלין). משבר האמנציפציה בנסיכויות הגרמניות הוביל לתסיסה מצד פילוסופים יהודים כשלמה לוי שטיינהיים. בשלהי שנות ה-30 קם גל חדש ומקיף של רפורמה בהנהגת הרב אברהם גייגר, שהסתמך על רבני הקהילות הצעירים שחויבו מזה כבר לרכוש השכלה אוניברסיטאית על ידי הממשלות. המגמה לבשה צורה בשלוש ועידות שנערכו בשנים 1844–1846. אל מול הרפורמים התייצבו מחד הפוזיטיבים-היסטוריים (קונסרבטיבים) בראשות זכריה פרנקל, שחתרו לשימור ההלכה כסמכות מחייבת אך ראו אותה במידה רבה כיצירה אנושית, והנאו-אורתודוקסים בהנהגת רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, ששאפו לפשרה עם העולם המודרני ולאימוץ ערכיו אך עמדו על אמונה מוחלטת בתורה מן השמים. הם ראו בפרנקל, דווקא מפני שנתפש בציבור כשומר מצוות ואדוק, איום גדול אף יותר מגייגר והסובבים אותו. חיי הדת המסורתיים שקדמו לאמנציפציה נכחדו כמעט כליל: רק באזור פוזן, הרחק במזרח, בקהילות כפריות זעירות בעיקר בדרום-מערב ובמובלעות ספורות כמו פיורדא הוסיף לשרוד חינוך יהודי מהסוג הישן.
יהודי הארצות הגרמניות הוסיפו להיות כפופים, מכח חוק, לקהילה אחת ומאוחדת (Einheitsgemeinde) בכל יישוב. מצב זה, והיעדרה של התארגנות עצמאית מצד הפוזיטיבים-היסטוריים, מיתן במידה רבה את הרפורמה, שנציגיה נאלצו להתפשר עם נטיית המוסדות הישנים לשמרנות ועם בעלי ההשקפות האחרות. בברסלאו, פרנקפורט דמיין וברלין קמו קבוצות עצמאיות-למחצה על טהרת הזרם החדש (חבריהן נדרשו לשלם מסי חברות כפולים); רק זו בבירה, "הקהילה הרפורמית" תחת הרב שמואל הולדהיים ולאחריו עמנואל ריטר, האריכה ימים. גם האורתודוקסים פנו כבר בשלב מוקדם לבדלנות. עוד ב-1850 הקימה קבוצה קטנה של שמרנים בפרנקפורט דמיין קהילה שנהנתה מאוטונומיה חלקית והזמינו את הירש לעמוד בראשה. ב-1876 נפתחה האפשרות לפרישה מלאה, כמו שנעשה כבר בהונגריה ברמה הארצית, כשהרשויות החילו גם על היהודים את החוקים שהתירו לנוצרים לעזוב את הכנסייה שלהם מבלי לעבור לאחרת (אלה חוקקו במסגרת מלחמת התרבות עם הקתולים). רש"ר הירש הטיף לאורתודוקסים – שהיוו מיעוט בלתי-מבוטל, כחמישית מכלל האוכלוסייה היהודית ברייך שקם זה לא מכבר – לכונן עדות נפרדות. קריאותיו נענו בהתנגדות אף בעירו שלו, והוא נקלע למחלוקת עם הרב הקשיש יצחק דב במברגר, שהיה שמרן ומיושן ממנו אך גם נחוש יותר לשמור על אחדות הקהל. דעתו של במברגר גברה: רק מיעוט קטן מבין נאמני המסורת אימץ את מדיניותו של הירש, והרוב המכריע הוסיף להיכלל במסגרות הישנות, בהן קיים מוסדות נבדלים מבלי להשתתף במימון הוצאות הדת של הרוב. חילופי האשמות ועוינות בין ה'אורתודוקסיה המתפלגת' (Austrittorthodoxie) לזו 'הקהילתית' (Gemeindeorthodoxie) הוסיפו להתקיים עד השואה.