cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לניטה אייריסטו
ביוגרפיה
אייריסטו נולדה בהלסינקי, ב-1954 היא זכתה בתחרות היופי הלאומית "Suomen Neito" וייצגה את פינלנד במיס תבל, בין תפקידיה כזוכת התחרות היה להשתתף באירועי צדקה ולפעול למען גיוס כספים עבור יוצאי הצבע שנפגעו במהלך מלחמת החורף ומלחמת ההמשך. לאחר מכן היא עבדה כדוגמנית.
היא סיימה תואר במכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים ולמדה עיתונאות טלוויזיה באולפני ה-BBC וITV בלונדון. היא גם למדה תקופה באוניברסיטת סטנפורד, במסגרת לימודיה היא ביצעה עבודות התמחות במספר אולפני טלוויזיה בקליפורניה ועבדה בין היתר בהפקת תוכנית האירוח של סטיב אלן, בנוסף אלן הזמין אותה להצטרף אליו לשידור החי בפרק של התוכנית העוסק בפינלנד ושודר ב-NBC. היא עבדה שנים רבות בטלוויזיה הפינית.
כסופרת היא פרסמה מספר ספרים שכתבה, היא ביצעה מספר הרצאות אודות ספריה וניסיונה בתחום העסקים והטלוויזיה, היא גם שימשה כמרצה אורחת במספר מוסדות אקדמאיים.
ב-2008 היא נבחרה לאחת מעשר הנשים המשפיעות ביותר בפינלנד, בנוסף היא זכתה באות מסדר האריה "Order of the Lion of Finland" מטעם נשיא פינלנד.
סטפני ביאטריס
סטפני ביאטריס בישוף אלבִיזורי (באנגלית: Stephanie Beatriz Bischoff Alvizuri; נולדה ב-10 בפברואר 1981) היא שחקנית ומדבבת אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור הבלשית רוזה דיאז (אנ') בסדרה "ברוקלין תשע-תשע" (2013 - 2021) ברשת NBC.
ביוגרפיה
ביאטריס נולדה בנאוקן, ארגנטינה לאב קולומביאני ולאם בוליביאנית. יש למשפחתה שורשים גרמנים. כשהייתה בת שנתיים עברה עם הוריה ואחותה הקטנה לארצות הברית שם גדלה בובסטר, טקסס. היא למדה בקולג' סטיבנס לנשים במיזורי.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 2002, היא עברה לניו יורק כדי לקדם את קריירת המשחק שלה. משנת 2010 היא מתגוררת בלוס אנג'לס. היא הפכה לאזרחית ארצות הברית בגיל 18.
קריירה
ביאטריס הופיעה בתפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה שונות כמו "המפענחת", וגילמה את אחותה של גלוריה, סוניה, בסדרת הקומדיה "משפחה מודרנית". היא השתתפה בהפקות תיאטרון שונות ובשנת 2013 בסרט הקולנוע העצמאי "טווח קצר 12".
משנת 2013 היא מגלמת את הבלשית רוזה דיאז בסדרת הטלוויזיה הקומית "ברוקלין תשע תשע" (תחילה ברשת פוקס ומשנת 2018 ברשת NBC). מאותה שנה משחקת בתפקיד חוזר את דמותה של סוניה רמירז בסדרה "משפחה מודרנית".
בשנת 2016 שיחקה בסרט "החופשה הגדולה של פי ווי הרמן" ותרמה את קולה לדמותה של גרטי בסרט "עידן הקרח: מסלול התנגשות". ב-2018, התארחה בפרק בתוכנית "מטבחי הגיהנום".
בשנת 2019 תרמה את קולה לסרט האנימציה "סרט לגו 2: החלק השני", והתארחה בעונה השלישית של הסיטקום "כל יום מחדש" של רשת נטפליקס.
בשנת 2020, השתתפה בסדרות האנימציה "סיפורים של ברווזים", "אלנה מאוולור", "סנטרל פארק" ובפרק של "איש משפחה".
בשנת 2021 שיחקה בסרט המוזיקלי "שכונה על הגובה" שביים ג'ון מ. צ'ו ומבוסס על המחזמר באותו שם משנת 2007 שכתבו קיארה אלגריה הודס ולין-מנואל מירנדה. באותה השנה דיבבה את טיפני בסדרת ההנפשה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" ודיבבה את מירה פופודופולוס בסדרת ההנפשה "כוח Q: גאוות יחידה", שתיהן של נטפליקס. בהמשך דיבבה בסרט האנימציה "אנקאנטו" ודיבבה את גלוריה בסדרה "Devil May Care".
חיים אישיים
ביולי 2016 הודיעה ביאטריס בטוויטר כי היא ביסקסואלית. היא העידה על עצמה כי בזמן לימודיה בקולג היא סבלה מהפרעת אכילה.
ג'יי. פי. מורגן
ג'ון פִּירְפּוֹנְט מורגן (באנגלית: John Pierpont Morgan; 17 באפריל 1837 - 31 במרץ 1913) היה בנקאי מיליארדר אמריקאי אשר שלט בכלכלה האמריקאית בשנים המעצבות שבין תום מלחמת האזרחים האמריקנית לערב מלחמת העולם הראשונה והוביל את מגמת הריכוזיות העסקית במשק האמריקאי. הוא איגד חברות ליצירת תאגידי ענק כמו חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק, תאגיד ג'נרל אלקטריק, חברת הפלדה הגדולה בעולם, US Steel, תאגיד התקשורת AT&T, חברת המיכון החקלאי International Harvester ועוד. כל החברות בשליטתו היו בדרגה זו או אחרת של מונופול בתחומן והואשמו בעברות על חוקי הגבלים עסקיים; מימן את הממשל הפדרלי של ארצות הברית; פעל למען הקמת הבנק המרכזי האמריקאי הבנק הפדרלי ולמען הקמת מוסדות תרבות והשכלה. בין היתר היה נשיא מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. גם מבקריו החריפים ביותר מציינים כי "תוך כדי בניית הונו, הכניס מורגן הגיון וארגון במשק הארצי וייצב את המערכת".
שנים ראשונות
מורגן נולד בהרטפורד, קונטיקט לבנקאי ג'וניוס ספנסר מורגן (מנהלו ומייסדו של בנק .J.S. Morgan & Co), והתחנך במוסדות אפיסקופליים בבוסטון ובקונטיקט, בבית ספר יוקרתי בשווייץ ובאוניברסיטת גטינגן. לפיכך שלט, בנוסף לאנגלית גם בצרפתית וגרמנית. עם סיום לימודיו ערך מסע באירופה ושהה זמן מה בויסבאדן ובלונדון.
בנקאות ופיננסים
לקבוצה היו שייכות שלוש חברות ביטוח אשר השקיעו את כספי הפרמיות של המשקיעים באמצעות חברת ההשקעות ובכך הגדילו את הונן וסיפקו את תזרים המזומנים הנחוץ לביצוע רכישת חברות וליצירת תשלובות התאגידים של מורגן. לואי ברנדייס טבע לשם תיאור שיטה זו את הביטוי "ניהול כספם של אחרים".
מסילות ברזל
לאחר מלחמת האזרחים היו בארצות הברית מספר רב של רשתות מסילות ברזל בידיים פרטיות. בעלי מסילות הברזל החזיקו בשטחי אדמה נרחבים, אותם קיבלו במימון נרחב של הממשל ובזיכיון ממשלתי להקים כל מתקן, כולל ערים. חלק מבעלי מסילות הברזל, שכונו הברונים השודדים היו ספסרים כמו ג'יי קוק שקיבלו קרקעות וזיכיונות בזול מהמדינה ומכרו אותם ברווחים עצומים.
מורגן החליט לרכוש מספר רב של רשתות מסילות ברזל על מנת ליצור ריכוזיות, לייעל את חברות התחבורה שכשלו במתן השירותים לשמם קמו ולאגד מסילות רבות ככל הניתן תחת הנהלה אחת. את רכישתו הראשונה, חברת הרכבות של אולבני, ביצע כבר ב-1869. במהלך השנים גייס הון באירופה למטרת השתלטות על רשתות מסילות ברזל ורכש אותן מידי הספסרים. ב-1885 יצר את חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק מאיחוד רשתות החוף המערבי ובפאלו. ב-1888 חיבר את הרשת עד פילדלפיה וב-1889 חיבר את הרשת דרך וירג'יניה המערבית ואוהיו עד שיקגו.
בשנת 1890 ריכז ועידה של ראשי חברות רכבת על מנת לקבוע תעריפי נסיעה והסדרים שונים לריכוז התחום והסדרתו.
ב-1900 שלט מורגן ב-160,000 קילומטר מסילות ברזל, מחצית מהקילומטרז' הארצי. ב-1904 הסתיים תהליך ריכוז השליטה כאשר למעלה מאלף רשתות רכבת אוגדו לשש תשלובות-ענק שהיו כפופות לתאגידיו של מורגן או לאלו של ג'ון ד. רוקפלר.
מיכון חקלאי
ב-1902 איגד מורגן מספר חברות מתחרות למיכון חקלאי (בהן מקורמיק, דירינג הרבסטר וחמש חברות נוספות) ויצר את תאגיד המיכון החקלאי הענק "International Harvester" באילינוי. החברה החדשה הייתה מונופול ארצי לייצור ושיווק טרקטורים וקומביינים, בראשית המאה ה-20 ייצרה החברה 85% מהציוד החקלאי בארצות הברית.
השפעה על כלכלת ארצות הברית
מורגן כיהן כחבר דירקטוריון במונופול התקשורת AT&T אשר שלט בכל הטלפוניה בארצות הברית, בג'נרל אלקטריק וב-46 תאגידים נוספים. ג'ון ד. רוקפלר, שמוקם אחריו ברשימת המשפיעים על הכלכלה האמריקאית, ישב ב-37 דירקטוריונים.
ב-1895 עמדו עתודות הזהב של ממשלת ארצות הברית להתדלדל. עקב אימוצו המחמיר של תקן הזהב על ידי הנשיא גרובר קליבלנד, לא היה ניתן להגדיל את היצע הכסף והכלכלה עמדה בפני קריסה. מורגן הקים בוול סטריט סינדיקט לגיוס כספים (בתמורה לאיגרות חוב) לרכישת זהב באירופה עבור האוצר האמריקני. קליבלנד ניצל אמנם, אך מפלגתו, המפלגה הדמוקרטית, הדיחה אותו למעשה לאחר שתומכי רעיונות המפלגה הפופוליסטית שביקשו לבטל את הגיבוי בזהב השתלטו על המפלגה ומינו את ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד לנשיאות תחתיו.
עקב כך פנו אנשי העסקים העשירים של וול סטריט (חברי אותו סינדיקט) לתמיכה וגיבוי של המפלגה הרפובליקאית ומימנו את מירוצו של ויליאם מקינלי לנשיאות. "קיסר האוליגרכיה החדשה היה בית מורגן", מציינים קוקראן ומילר בספרם "The Age of Enterprise".
בשנת 1907 שוב לקח על עצמו מורגן להציל את כלכלת ארצו. בשנה זו נקלעה כלכלת ארצות הברית למיתון חמור. מורגן ארגן קבוצת בנקאים שהיו מוכנים לערוב להלוואות ולקווי אשראי, על מנת להגן על בנקים קטנים יותר מפני התמוטטות כלכלית שתסחוף את המשק כולו. על מנת להציל את השקעותיו של בנק מור אנד סטנלי, למשל, שהשקיע במניות חברת טנסי פחם וברזל (Tennessee Coal and Iron (TCI)) שעמדה בפני פשיטת רגל, רכש מורגן את מניות החברה (שהתחרתה ב-US Steel שבבעלותו) מהבנק תמורת 30 מיליון דולר. הנשיא תאודור רוזוולט הבטיח חסינות מפני תביעת הגבלים עסקיים לגבי עסקה זו ("הסכם ג'נטלמני בין אנשים הגיוניים"). מהלכיו של מורגן הרגיעו את הפאניקה בציבור ואיפשרו לאוצר לטפל במשבר.
כלקח ממהלך זה יזם הסנטור נלסון אולדריץ' את חוק אולדריץ'-ורילנד ואת הקמת הבנק הפדרלי, הבנק המרכזי של ארצות הברית.
פעילות נוספת
ב-1896 מימן מורגן עבור אדולף אוקס את רכישת העיתון הניו יורק טיימס.
בשנת 1902 יצר מורגן את חברת החזקות הספנות הטרנס-אטלנטית IMM - International Mercantile Marine Company (חברת המסחר הימי הבינלאומי), שריכזה שליטה במספר חברות אמריקאיות ובריטיות. באמצעות חברה זו ביקש מורגן לשלוט בסחר הבינלאומי באוקיינוס האטלנטי. אחת מהחברות הקשורות לתאגיד זה הייתה חברת ספינות הנוסעים קווי "הכוכב הלבן" (White Star Line), שספינת הדגל שלה הייתה הטיטניק. טביעתה של הספינה, שנה לפני מותו של מורגן, היוותה מכה קשה לחברת ההחזקות, שאף בלא נזק זה עמדה בפני פירוק עקב תקנות הגבלים עסקיים וחוקי בריטניה. רק פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצילה את החברה מפירוק.
תרבות ואמנות
מורגן היה אספן נלהב של חפצי אמנות, ספרים ואבני חן. רבות מהיצירות שאסף תרם למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שהיה נשיאו ונמנה עם מייסדיו. הוא תרם גם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ולטריניטי קולג' בהרטפורד. בבית ששימש כספרייה פרטית בלב מנהטן (פינת שדרת מדיסון ורחוב 36) פתח מורגן ב-1906 את ספריית ומוזיאון מורגן (The Morgan Library & Museum), ספריית מחקר ובה אוסף כתבים וציורים וספרים נדירים. בשנת 1924 פתח אותה בנו לשירות הציבור.
מורגן היה אספן אבני החן הבכיר בארצות הברית במפנה המאה. האוסף שלו, שאוצרו היה הגמולוג הראשי של טיפאני ושות', הוצג בתערוכה העולמית של פריז (1889) ובתערוכה העולמית של פריז (1900) וזכה בשני פרסים. לאחר מותו נתרמו אוספי אבני החן שלו למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. על שמו נטבע המורגניט, סוג של מינרל בריל בצבע אדום-ורדרד.
מורגן שימש כפטרון לצלם אדוארד קרטיס, הוא מימן ודחף את קרטיס לצילומי ה"אינדיאנים של צפון אמריקה", סדרת צילומים שהתפרסמה ב-20 כרכים וסרט תיעודי בשם In The Land Of The Head Hunters (בארץ ציידי הראשים) שהופק בשנת 1914.
חייו האישיים
ב-1861 נשא מורגן לאשה את אמיליה (מימי) סטורג'ס (1862–1835 ;Amelia (Mimi) Sturges), היא נפטרה כשנה לאחר מכן.
ב-1865 נשא לאשה את פרנסס (פאני) לואיזה טרייסי (1924–1842 ;Frances (Fanny) Louisa Tracy) לזוג נולדו ארבעה ילדים:
מחלת עור (rhinophyma) גרמה לו לתופעה של אף מגודל ומעוות, תופעה שהטרידה אותו כל ימיו. בשל כך סירב להצטלם אלא בתנאים שהכתיב ולאחר אישור שלו להפצת הצילום.
בשנת 1878 היה ביתו הבית הפרטי הראשון בניו יורק שהואר בתאורת חשמל, זאת בשל העובדה שמימן את חברתו של תומאס אלווה אדיסון.
מותו
מורגן נפטר בשנתו במלון גרנד הוטל ברומא שעה שהיה במסע באירופה. בשעה שמסע הלוויה שלו עבר בניו יורק, הופסק המסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק למשך שעתיים. גופתו נטמנה בבית הקברות "Cedar Hill" בהרטפורד, קונטיקט.
רפאל סוביריה
סוביריה נודע בכינוי "אל טוריטו" (El Torito), שמשמעותו השור הקטן.
תחילת הדרך בארגנטינה ובסנטנדר
בצעירותו הצטרף סוביריה למחלקת הנוער של אוניון שמעיר הולדתו, סנטה פה, והוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית במדי ב-1969. תחילה שיחק כקיצוני בשני צדי המגרש. בהתקפה שיתף פעולה עם שחקנים כרוברטו לרגירוצ'ו מרטינס והקטור סקוטה, ששיחקו מאוחר יותר בספרד כמו סוביריה. הוא עשה את צעדיו הראשונים בקבוצה וביסס את מעמדו בה, ובראשית 1971 עבר לארחנטינוס ג'וניורס. ארחנטינוס החלה לבסס את מעמדה בליגה הארגנטינאית והשתתפה הן בטורניר מטרופוליטנו והן בטורניר נסיונל. סוביריה סייע לה להתרחק ממאבקיה בתחתית הטבלה.
בקיץ 1973 עזב סוביריה את ארגנטינה, עבר לספרד, שם החל לשחק במדי ראסינג סנטנדר ששיחקה בליגה הראשונה בספרד. הוא השתלב מיד בקבוצתו החדשה וערך את הבכורה כבר במשחק הליגה הראשון לעונה זו. במשחקו הרביעי במדיה כבש שער בכורה, בהפסד 2-1 לריאל אוביידו ב-23 בספטמבר. שבוע לאחר מכן כבש משחק שני ברציפות, בניצחון 2-1 על אתלטיקו מדריד, ועד סוף העונה, בה הופיע ב-30 משחקים, הבקיע שער נוסף, בניצחון 2-0 על אספניול ב-18 בנובמבר. סוביריה לא הצליח למנוע את ירידתה של סנטנדר לליגה השנייה בסוף העונה, לאחר שהיא סיימה במקום ה-17 מתוך 18. בעונה הבאה עזר לקבוצתו לשוב לליגה הראשונה מהמקום השני בליגה בכך שהבקיע 9 שערים, כולל 2 צמדים, ב-36 משחקים בהם שותף.
סוביריה המשיך להיות שחקן משמעותי בסגל של סנטנדר גם בעונת 1975/1976. ב-32 משחקים בהם לקח חלק במהלך העונה הבקיע 6 פעמים, כולל צמד ראשון בקריירה שלו בליגה הספרדית לרשתה של ריאל בטיס ב-14 בדצמבר 1975, אז ניצחה סנטנדר 3-0. הוא עזר לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה כשהיא מסיימת במקום ה-12. בעונה הבאה חווה את העונה הפורייה ביותר בקריירה שלו מבחינת הבקעת שערים, ועם 13 שערים היה הכובש הבכיר בקבוצתו. בין היתר כבש שלושער במשחק מול ריאל מדריד שהסתיים בתיקו 3-3 ב-19 בדצמבר 1976. סנטנדר הצליחה להישאר בליגה כשהיא במרחק נקודה בלבד מהמקום ה-16 המוביל לירידה לליגה השנייה.
ברצלונה
בקיץ 1977 הצטרף סוביריה לברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד, אותה אימן רינוס מיכלס ההולנדי. שם התברג בהרכב הקבוצה מהרגע הראשון. ב-14 בספטמבר, במשחק גביע אופ"א נגד סטיאווה בוקרשט, כבש שער בכורה במדי ברצלונה, והוא עזר לקבוצתו לנצח 5-1. ב-2 באוקטובר, בניצחון 2-0 על קדיס, כבש שער ליגה ראשון במדיה. ב-30 באוקטובר כבש צמד בעיטות עונשין, בניצחון 5-0 על לאס פאלמס. ברבע גמר גביע אופ"א הבקיע לרשתה של אסטון וילה ועזר לקבוצתו להעפיל לחצי גמר הטורניר, שם הודחה על ידי פ.ס.וו. איינדהובן. בסך הכול הבקיע 6 שערים ב-33 משחקי ליגה, שבסיומה הגיעה ברצלונה למקום השני. כמו כן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בהגביע הספרדי, והוא פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה 3-1 את לאס פאלמס.
בעונה הבאה המשיך סוביריה לשחק בתדירות גבוהה בהרכב הקבוצה, כשהוא מוסט מעמדת הקיצוני לעמדת המגן על ידי המאמן לוסיאן מולר. בליגה לא הצליח לכבוש פעם אחת ב-25 המשחקים בהם שותף, וברצלונה הידרדרה למקום החמישי. בשמינית גמר גביע מחזיקות הגביע פגשה ברצלונה את אנדרלכט, שניצחה 3-0 במשחק הראשון. בגומלין בקאמפ נואו, כבש הנס קרנקל ראשון, חואן קרלוס הרדיה שני וסמוך לסיום המשחק, כבש סוביריה את שערה השלישי של ברצלונה, ובזכות כך המשיך המשחק להארכה. בתום ההארכה ניצחה ברצלונה 4-1 בדו-קרב בעיטות עונשין ועלתה לרבע הגמר. ברבע הגמר ובחצי הגמר עזר סוביריה לברצלונה לגבור על איפסוויץ' טאון ועל בוורן בהתאמה. במשחק הגמר, בו גברה ברצלונה על פורטונה דיסלדורף 4-3 בהארכה, שיחק סוביריה כל 120 הדקות, וכך ברצלונה זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע המחזיקות.
בעונת 1979/1980 הופיע סוביריה ב-26 משחקי ליגה בהם כבש פעמיים. הוא היה שותף להפסד הסופר קאפ האירופי לנוטינגהאם פורסט באמצע העונה, ובגביע המחזיקות הגיע עם הקבוצה עד לרבע הגמר, שם הודחה ברצלונה על ידי ולנסיה. בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-4. בעונה הבאה כבש שער אחד בליגה ב-24 המשחקים בהם לקח חלק - בתיקו 1-1 עם ריאל בטיס ב-22 בפברואר 1981. הוא זכה עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע הספרדי, כשהוא פותח גם בגמר טורניר זה, בו ניצחה ברצלונה 3-1 את ספורטינג חיחון. בעונת 1981/1982 דעך מעמדו של סוביריה בקבוצה, אותה אימן אודו לאטק הגרמני. הוא השתתף לראשונה במשחק רשמי במהלך העונה רק ב-31 בינואר 1982, כשנכנס כמחליף במשחק מול ריאל ואיאדוליד, בו כבש שער. לאחר מכן הבקיע את השער היחיד בניצחון 1-0 על אתלטיקו מדריד ב-21 בפברואר, שערו האחרון במדי ברצלונה. עד סוף העונה לקח חלק במספר מצומצם של משחקים בליגה ובגביע המחזיקות, בו זכתה ברצלונה הודות לניצחון על סטנדרד לייז', מבלי שסוביריה ייקח בו חלק.
מיורקה וסוף הקריירה
ברצלונה צירפה מספר שחקנים כדייגו מראדונה, מרקוס אלונסו פניה וחוליו אלברטו מורנו, ומפני שהבין כי לא נותר לו מקום בקבוצה, עזב סוביריה את ברצלונה ועבר לריאל מיורקה, ששיחקה בליגה השנייה תחת המאמן לוסיאן מולר. על אף פתיחת עונה קשה עבורה, הצליחה הקבוצה לעלות מהמקום ה-17 עד המקום השלישי, דרכו העפילה חזרה לליגה הספרדית. סוביריה היה שחקן מפתח בעונה זו, והוא ערך 31 הופעות במהלך העונה בהגנת הקבוצה, ללא כיבוש שער. העונה הבאה הייתה קשה במיוחד עבור מיורקה, שירדה חזרה לליגה השנייה בסוף העונה. סוביריה המשיך לשחק בתדירות גבוהה במשחקיה והוא כבש שער בודד במדיה, בבעיטת עונשין במשחק מול ריאל סרגוסה ב-8 בינואר 1984 שהסתיים בתיקו 1-1. בסוף העונה השתתף עם מיורקה בגביע הליגה הספרדית, שם הגיעה עד לרבע הגמר, אך היא הפסידה לברצלונה בדו-קרב בעיטות עונשין בסוף משחק הגומלין.
לאחר תום העונה שב סוביריה לארגנטינה והוא חתם בשורות דפנסורס דה בלגראנו, ששיחקה בליגת המשנה. במשך שנתיים שם הופיע 52 פעמים והבקיע 3 פעמים, וב-1986 פרש ממשחק פעיל, בהיותו בן 35. סוביריה מעולם לא שיחק במדי נבחרת ארגנטינה, אם כי הוא זומן מספר פעמים לסגלה בראשית שנות ה-70.
ד'רצ"ב
לדעת רוב הראשונים זו שנת היובל.
סילביה (בלט)
סילביה (בצרפתית: Sylvia, השם המלא במקור: Sylvia, ou La nymphe de Diane ("סילביה, או הנימפה של דיאנה")) הוא בלט באורך מלא בשתיים או שלוש מערכות. את הכוריאוגרפיה לבלט יצר לואי מראנט, למוזיקה מאת ליאו דליב בשנת 1876. "סילביה" הוא מבחינות רבות בלט קלאסי טיפוסי. "סילביה" נודע ברקע הארקאדי המיתולוגי שלו, בכוריאוגרפיה, בתפאורות רחבות היריעה ומעל לכל, בפרטיטורה שלו.
מקורות הבלט הם במחזה של טורגואטו טאסו מ-1573 "אמינטה", שמספק את בסיס העלילה ליצירה של דליב. ז'יל בארבייה ובארון דה ריינאך עיבדו את המחזה בשביל בלט האופרה של פריז. עיבוד לפסנתר חובר ב-1876 והסוויטה לתזמורת ב-1880.
הכנות
בשנת 1875 בחרה האופרה של פריז בלברית של ברבייה וריינאך ל"סילביה". גם מראנט נבחר לכתיבת הכוריאוגרפיה ל"סילביה", בהתבסס על ניסיונו העשיר בתחום ומעמדו כ"מנהל בלט ראשי" באופרה של פריז. כל שאר הכוריאוגרפים הסבירים לא היו זמינים אז.
החזרות ל"סילביה, החלו ב-15 באוגוסט 1875, כשרק השליש הראשון של המוזיקה נשאר לא שינוי. לכל אורך תקופת החזרות ביצע דליב שינויים מתמידים בפרטיטורה, במקרים רבים ב"עזרת" מראנט וריטה סאנגאלי, שנועדו לרקוד בתפקיד ראשי. ההתפתחות הזאת בפרטיטורה הייתה תהליך מייגע של תיקונים, עצירות והתחלות מחדש. מראנט, במיוחד, הציק לדליב בתביעותיו וחזר וביקש שינויים בפרטיטורה לטובת הכוריאוגרפיה שלו, אך ליאו דליב "הכניס את השינויים המבוקשים במועדם."
בלט האופרה של פריז; מראנט: 1876
"סילביה, או הנימפה של דיאנה", כפי שנקרא במקור, היה הבלט הראשון שהוצג באופרה גרנייה המחודשת, ובפאר רב, שהתגלה במקרים מסוימים כמופרז. התפאורה העתירה של ז'יל שרה לא הוארה כראוי, והדבר גרע מאיכות ההפקה. לעומת זאת, התלבושות שעיצב לאקוסט זכו להערכה. בסופו של דבר, הייתה זו המוזיקה של דליב שהצילה את ההפקה. אלמלא ההערכה הגבוהה שזכתה לה המוזיקה, היה הבלט נשכח עד מהרה ללא זכר.
ריטה סאנגאלי הייתה בגיל 27 הפרימה בלרינה של בלט האופרה של פריז, ומתוך כך הבחירה הטבעית לככב כסילביה. סאנגאלי תוארה כמצטיינת במבנה גופה, אך לא מרהיבה בכישוריה כרקדנית. אף על פי כן, היא הייתה הבלרינה היחידה שלמדה את התפקיד, ובמקרה אחד היה הכרח לבטל הצגות באופן זמני עקב "פציעת הרקדנית הראשית".
הבלט האימפריאלי; איבנוב וגרדט: 1901
בין הגרסאות הראשונות החשובות של "סילביה, או הנימפה של דיאנה", לאחר ההפקה הראשונה של 1876, הייתה הפקה שהציג הבלט האימפריאלי בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה, ב-15 בדצמבר 1901 (2 בדצמבר לפי התאריך המקובל כיום). הבלט כבר בוצע קודם ברוסיה: ב-1886 רקדה הבלרינה אנטונייטה דל'ארה (שנודעה ביצירת תפקיד פיית שזיף הסוכר במפצח האגוזים ב-1892) קטעים מתוך הבלט בתיאטרון ארקדיה בסנקט פטרבורג, וב-1892 ביצעה הבלרינה קרלוטה בריאנצה (שנודעה ביצירת תפקיד הנסיכה אורורה ביפהפייה הנרדמת ב-1890) את הבלט במלואו בתיאטרון פנטסיה במוסקבה.
ההפקה של תיאטרון מריאינסקי תוכננה במקור לעונת 1900–1901 בבימוי בפיקוח סרגיי דיאגילב, עם תפאורות ותלבושות בעיצוב אלכסנדר בנואה וכוריאוגרפיה של האחרים סרגיי וניקולאי לגאט. אבל חילוקי-דעות שהתגלעו בין דיאגילב למנהל התיאטראות הקיסריים, הנסיך וולקונסקי, הובילו לביטול המיזם כמו גם לסיום הקשר בין דיאגילב לתיאטראות הקיסריים, אירוע שהביא את דיאגילב בסופו של דבר ליצירת בלט רוס המקורי ב-1909. אף על פי כן, הבלט שובץ מחדש לעונת 1901–1902 בגרסה, שהעלחה המשנה למנהל הבלט של התיאטרון הקיסרי לב איבנוב, שמותו בדצמבר 1901 גרם למנהל התיאטרון להעביר את המיזם לידי הרקדן הראשי המפורסם פאוול גרדט. ייתכן, שתרומתו הזכורה ביותר של איבנוב לתולדות הבלט הייתה שינוי שם הבלט מ"סילביה, או הנימפה של דיאנה" ל"סילביה" בלבד.
אף כי ריקודיה של הבלרינה פריאובראז'נסקה נחלו הצלחה רבתי, לא כן ההצגה הראשונה. המו"ל-ועורך ה"גאזט של סנקט פטרבורג", סרגיי חודקוב, בעצמו מומחה לבלט ונודע כשותף לכתיבת הלבריות לכמה בלטים שעלו על במת בלט מריאינסקי, היה אחד מכמה מבקרים שטענו, כי הכוריאוגרפיה של איבנוב וגרדט הייתה באיכות ירודה, וכי הלברית הייתה דלה עד קיצוניות. עוד גורם שתרם לכישלון הבלט הייתה העובדה, שההנהלה לא התירה שום תפאורות חדשות, ותחת זאת נעשה שימוש בתפאורות מיצירות, שלא בוצעו עוד. לאחר חמש הצגות בסך הכל הוצא "סילביה" מרפרטואר הלהקה. על אף זאת, קטעים מן הבלט נכללו באירועי גאלה.
הבלרינה אנה פבלובה כללה מדי פעם רבים מקטעים אלה מן ההפקה של 1902 בסיורי ההופעות שלה, בעיבוד בימתי של מנהל הבלט איוואן קלוסטין. באחת מהופעותיה בלונדון היה נוכח פרדריק אשטון הצעיר, שזכרונותיו מהופעתה של פבלובה נתנו לו השראה ליצירת גרסה מפורסמת משלו בשביל הבלרינה מרגוט פונטיין בשנת 1952.
הבלט המלכותי; אשטון: 1952
אשטון יצר כוריאוגרפיה חדשה ל"סילביה" בשנת 1952. על פי המסופר, עניינו של אשטון ב"סילביה" ניצת כתוצאה מחלום שראה בשנת 1946. בחלום, תבע דליב מאשטון לצקת חיים חדשים בבלט שלו, שלא זכה להערכה הראויה לו. בהקיצו, קיבל עליו אשטון את המשימה." אשטון שם בכוריאוגרפיה שלו דגש מפורש על התפקיד הראשי; למעשה, הוא עיצב את כל הבלט כמחווה למרגוט פונטיין, בלרינה שעמה עבד. קלייב ברנס, מבקר דרמה אמריקאי, ציין, "הבלט כולו הוא זר מפואר, שהכוריאוגרף מגיש לבלרינה." את ה"זר" הזה העלה הבלט המלכותי והוא בוצע בבית האופרה המלכותית בלונדון ב-3 בספטמבר 1952. אשטון גם טיפל בלברית של ברבייה להשביח אותה להצגת הבכורה, כדי להעצים את העניין בסיפור.
מרגוט פונטיין שיחקה את התפקיד הראשי של סילביה בפתיחת הגרסה הזאת. את אמינטה שיחק מייקל סומס, ואוריון היה ג'ון הארט וארוס היה אלכסנדר גרנט.
2004: מוריס; בלט סן פרנסיסקו
כשבלט סן פרנסיסקו פתח את הפקת "סילביה" של הלהקה באפריל 2004, הייתה זו הפעם הראשונה שהבלט הוצג במלואו בארצות הברית. הפקה זו היא גם היחידה בשנים האחרונות שאיננה מבוססת על הכוריאוגרפיה של אשטון. לבקשת הלגי תומאסון, יצר מארק מוריס את הכוריאוגרפיה בהתבסס על ההפקה המקורית משנת 1876 והיה נאמן במידה רבה למתודולוגיה ולסגנון של מראנט. כדברי מוריס, "אני משתמש בפרטיטורה ובלברית בדיוק כפי שנבנו". הנימוק שנתן מוריס לכך היה פשוט: אופי המוזיקה כרוך לאין הפרד בכוריאוגרפיה של לואי מראנט, כתוצאה מנסיבות חיבורה. משום כך, "סילביה" המחודש נאמן מאוד למקור, יותר מכל הפקה אחרת מן השנים האחרונות. בלט סן פרנסיסקו ביצע את "סילביה" מ-21 באפריל עד 7 במאי 2006, לאחר סדרת הופעות מצליחה ב-2004 ו-2005. בהצגת הבכורה ב-2004, הייתה הרקדנית הראשית יואן יואן טאן.
2004: אשטון; הבלט המלכותי
הפקה זו של "סילביה", השלישית של הבלט המלכותי, עלתה לבמה בין 4 בנובמבר ל-3 בדצמבר 2004, כחלק מחגיגות "אשטון 100", עונה שהוקדשה למייסד הלהקה. הבלט נוצר מחדש בידי כריסטופר ניוטון, ששיחזר (מן הזיכרון ומתיעוד חזותי גם יחד) את הכוריאוגרפיה המקורית של אשטון וביים אותה בשביל הבלט המלכותי. שלושה צוותי רקדנים ביצעו את הבלט במהלך ההצגות.
2005: אשטון; תיאטרון הבלט האמריקאי
"סילביה" של אשטון התחדש בידי כריסטופר ניוטון על במת המטרופוליטן אופרה, שם ביצע אותו תיאטרון הבלט האמריקאי.
בהפקה האחרונה במטרופוליטן אופרה, ב-4 ביוני 2005, הופיעו פאלומה הרראס כסילביה, אנחל קורלה כאמינטה, חסוס פאסטור כאוריון, קרייג זלסטין כארוס וכרמן קורלה כדיאנה.
סגנון
"סילביה" נחשב על פי רוב לבלט קלאסי. הרקע המיתי חסר הייחוד והמוזיקה של שלהי המאה ה-19 משווים לו אופי מיושן. אלא שמבחינות רבות היה "סילביה" מהפכני לתקופתו. המוזיקה הייתה ועודנה מוכרת בגדולתה. היצירה של דליב היא ללא ספק המרכיב המוערך ביותר של הבלט, הודות לחדשנות, היצירתיות והבשלות המאפיינות אותה. הכוריאוגרפיה של פרדריק אשטון משלימה יפה את המוזיקה מבחינה זו, כשהיא שומרת אמונים לרוח ההפקה המקורית תוך שילוב טכניקות מודרניות והוספת מגע ייחודי משלו.
מוזיקה
מקובל לראות ב"סילביה", וקופליה לפניו, את שני הבלטים המודרניים הראשונים הודות למוזיקה החדשנית שלהם. צ'ייקובסקי עצמו העיר למלחין סרגיי טאנייב בנושא התחכום וכושר ההמצאה ב"סילביה", וכינה אותו "... הבלט הראשון, שבו המוזיקה מהווה לא רק העניין העיקרי, אלא היחיד. איזה חן, איזו אלגנטיות, איזה עושר של מלודיה, קצב, הרמוניה." ייתכן שההצהרה הזו מוגזמת משהו, היא אומרת משהו חשוב מאוד על ייחודו של הבלט. המוזיקה של "סילביה" מגוונת ועשירה, גורמת לצופים להתמקד בה במקום בתפאורות, ברקדנים, בתלבושות. במקום להתמזג ברקע, כאמצעי ליצירת הלך הרוח ותו לא, המוזיקה של דליב קובעת את הפעילות. המוזיקה של "סילביה" ראויה לציון גם בשל השימוש החדשני, המפותח יותר בלייטמוטיב. בחירה סגנונית כזאת אופיינית לדליב, שנשא עיניו אל וגנר. למעשה, הדים להשפעת וגנר ניכרים בבירור במוזיקה, כגון אופיה ה"סימפוני", כפי שמתאר איבור פורבס גסט במהדורת 1954 של "שנתון הבלט".
עוד בחירה מעניינת של דליב היה השימוש הבולט שלו בכלי נשיפה ממתכת ומעץ, בייחוד בפרלוד האופייני בעוצמתו. דליב היה גם אחד המלחינים הראשונים שכתבו לסקסופון אלט, כלי שנעשה בו שימוש נרחב בקטעים הכבדים יותר לכלי הנשיפה מעץ, כמו ה"ברקרולה" במערכה השלישית.
הפרלוד למערכה הראשונה וה"פיציקטי" במערכה השלישית הם הקטעים המפורסמים ביותר בפרטיטורה הזו, שחשיבותה רבה בכל מקרה. "הפיציקטי", המפורסם יותר, הוא דוגמה מוכרת מאוד של סגנון הפיציקטו. הקטע הזה הוא, לדברי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, מנוגן על פי המסורת בסגנון מקוטע, הססני, שאיננו אופייני לכאורה לתפיסתו של דליב.
אגם הברבורים של צ'ייקובסקי נכתב ממש לפני ש"סילביה" עלה על הבמה, ויש הרואים בו את אחד הבלטים הטובים ביותר של התקופה. ואולפ, צ'ייקובסקי עצמה ביכר את "סילביה" על פני יצירתו הוא, וקרא ליצירת המופת שלו עצמו "חומר עלוב בהשוואה". צ'ייקובסקי אמר לסרגיי טאנייב, "אני בוש ונכלם. לו הכרתי את המוזיקה הזאת קודם, כי אז, כמובן, לא הייתי כותב את "אגם הברבורים".
כוריאוגרפיה
גם מבחינה כוריאוגרפית, "סילביה" מקדים את זמנו. הכוריאוגרפיה של מראנט משנת 1876 (וכל אלה שאחריה) נחשבו למורדות במסורת כיון שהציבו בלרינות לתפקיד ציידת גברית, מעשה שלא נשמע כדוגמתו עד אז. על אף חידושים כאלה, הכוריאוגרפיה המקורית ל"סילביה" השתייכה במידה רבה מאוד לתקופה הרומנטית המאוחרת בבלט.
"סילביה" של אשטון מודרני הרבה יותר, ואם כי הוא משמר תחושה קלאסית, יש בו הרבה מן החדשני. בכוריאוגרפיה משנת 1952, משולבות ב"סילביה" טכניקות חדשות ומעניינות, כגון מיזוג של פנטומימה ומחול ועבודת רגליים מסובכת יותר, הטיפוסיים ליצירותיו של אשטון. כפי שאמר הסופר ארנולד הסקל, "הוא מקבל את האתגר שמציג "סילביה", של טיפול במוזיקה תקופתית בלי להידרדר לתערובת סגנונות; ואף לא פעם יחידה איננו מתרשמים מן התנועה שהוא מציג לפנינו כמודרנית או כ, עולם ישן'". ג'יליאן מרפי, הרקדנית הראשית בהפקת תיאטרון הבלט האמריקאי משנת 2005, ציינה, שהכוריאוגרפיה הזאת הייתה מאתגרת מאוד. אשטון עיצב את הבלט במיוחד לכישרון ולמיומנות של מרגוט פונטיין. מכאן, שכל מי שמשחקת את התפקיד חייבת להיות מסוגלת לעשות כמיטב יכולתה, ובשעתו "מן הנמנע [היה] להשתוות לרמת הריקוד שלה" (ברנס).
הכוריאוגרפיה הזאת כוללת כמה פה דה דה קשים, לרבות הפה דה דה המרהיב במערכה השלישית, המהווה את שיאו של הבלט.
לברית
סר פרדריק אשטון, יוצר הכוריאוגרפיה ל"סילביה" ב-1952.
הלברית של "סילביה" נחשב לא פעם לאחת הנקודות החלשות בבלט. העלילה הפשוטה איננה מניחה מקום למדחק משמעותי וגם איננה מעניינת ביותר. לאמיתו של דבר, כשאשטון יצר כוריאוגרפיה חדשה לבלט בשנות ה-50', הוא ניסה לצקת יתר עניין בעלילה (תוך שמירה על נושאיה הקלאסיים), משום שצפה מפלה אפשרית לבלט בגלל היבט זה שלו.
נינג'ה ישראל 2021
נינג'ה ישראל 2021 היא העונה השלישית של תוכנית המציאות הישראלית "נינג'ה ישראל" שעלתה לשידור ב-26 בספטמבר 2020 בקשת 12, והסתיימה ב-6 בפברואר 2021. מנצח העונה היה יובל שמלא, שהיה גם מנצח העונה הראשונה, אך הפעם לא הצליח לעבור את שלב 3 של הגמר לאחר שנכשל במכשול קפיצת מוט המתח. אלכס חזנוב שסיים במקום השני בעונה הראשונה נפל גם הוא במכשול זה, אך שמלא ניצח מפני שהיה בקצב מהיר יותר וחזנוב סיים שוב במקום השני. זוכה העונה השנייה, גיל מרנץ, איבד את התואר כשנפל שוב במכשול הלוחות הצפים וסיים במקום הרביעי. במקומות השלישי והחמישי סיימו יניב הכט ויוסי בן יוסף, שגם הם נפלו במכשול זה.
שלב המוקדמות
שלב המוקדמות שודר בין התאריכים 26 בספטמבר-19 בדצמבר 2020. בשלב זה 320 המתמודדים חולקו ל-18 מקצים (כולל מקצה VIP). בכל מקצה המתמודדים שהגיעו במסלול הכי רחוק בזמנים הקצרים ביותר עלו לחצי הגמר, והמתמודד שסיים מקום אחד מתחת לרשימת העולים לחצי הגמר קיבל הזדמנות להשתתף במקצה ההזדמנות האחרונה. בעונה זו המתמודדים שסיימו את שלושת המכשולים הראשונים, הגיעו לנקודת בחירה, בה המסלול התפצל לשני צדדים, צד A וצד B. בכל צד היו מכשולים שונים ולמתמודד ניתנו 5 שניות לבחור מול איזה צד להתמודד. ברגע שהמתמודד בחר צד, לא ניתנה לו אפשרות להתחרט.
מכשולים
רלוונטי לשני הצדדים
סילביה (בלט)
מערכה II: המערה באי של אוריון
סילביה, השבויה במסתור על האי של אוריון, דוחה את נסיונותיו לפתותה בתכשיטים וביין. היא מתאבלת עכשיו על אמינטה ושומרת מכל משמר על החץ שנשלף מחזה. כשאוריון גונב ממנה את החץ, סילביה משכרת את שובה עד איבוד חושים, משיבה לעצמה את החץ ומעתירה לעזרת ארוס. תפילותיה נענות, וארוס ממהר להגיע ומראה לה בחזון את אמינטה המצפה לה. השניים יוצאים אל מקדש דיאנה, שם מצפה אהובה של סילביה.
נינג'ה ישראל 2021
מכשולים
צד A
סילביה (בלט)
מערכה III: חוף הים סמוך למקדש דיאנה
אמינטה מגיע אל מקדש דיאנה ומוצא בכחנליה, אבל לא את סילביה, שמגיעה כעבור זמן קצר עם ארוס. לאחר כמה דקות של ששון על המפגש המחודש, מופיע אוריון, שמחפש את סילביה. אמינטה נאבק בו; סילביה מתבצרת במקדש דיאנה ואוריון מנסה לבוא בעקבותיה. אלת הצייד דיאנה, בזעמה על מעשה זה של אוריון, מכה בו ואוסרת על המפגש בין אמינטה לסילביה. ארוס הרחום מציג חזיון לדיאנה. האלה נזכרת באהבת נעוריה לרועה הצעיר אנדימיון. היא חוזרת בה מהחלטתה ומבטלת את האיסור. אמינטה וסילביה מתאחדים בחסות האלים.
נינג'ה ישראל 2021
מכשולים
צד B
==== תוצאות ====
חצי הגמר
שלב חצי הגמר שודר בין התאריכים 26 בדצמבר 2020 - 23 בינואר 2021. בשלב זה 78 המתמודדים חולקו ל-4 מקצים, בכל מקצה כ-20 מתמודדים, מתוכם שבעת המתמודדים שהגיעו במסלול הכי רחוק בזמנים הקצרים ביותר עלו לגמר.
מכשולים
לפי מקצים
הגמר
שלב הגמר שודר ב-30 בינואר, ב-31 בינואר וב-6 בפברואר 2021.
שלב הר המידוריאמה
כל מתמודד שסיים את המסלול כולו בשלב הגמר, יוכל להתמודד בשלב האחרון: טיפוס על חבל בגובה 23.5 מטר במשך 30 שניות. המתמודד שיעשה זאת בזמן הקצר ביותר יזכה בתואר ה"נינג'ה של ישראל" ובפרס הגדול.
תוצאות
שלב 4 (הר המידוריאמה)
אין מתמודד.
אליפות האולסטארז 2021
ב-22 ו-31 במרץ 2021 שודר ספיישל מיוחד בשם "נינג'ה אולסטארז" בו המתמודדים הטובים ביותר בכל העונות התחרו ביניהם על אליפות האולסטארז במקצה שליחים מיוחד.
משתתפים
בתחרות השתתפו ארבעה קפטנים: מקום חמישי בגמרי עונות 2 ו-3 - יוסי בן יוסף; מנצח עונה 2 - גיל מרנץ; אלוף העולם בטיפוס בולדרינג לשעבר ומקום שני בגמרי עונות 1 ו-3 - אלכס חזנוב, ואלוף הארץ בטיפוס ומנצח עונות 1 ו-3 - יובל שמלא. כל קפטן הקים קבוצה שכללה מתמודד אחד ומתמודדת אחת.
בתחרות השתתפו גם ארבעה ג'וקרים להם היה תפקיד מיוחד: פיינליסט עונות 1 ו-3 - אור מיניאלי; מקום חמישי בגמר עונה 1 ומקום שמיני בגמר עונה 2 - אדם ברוטמן; המתמודד הראשון שעבר את המגה קיר בישראל וגם הראשון שעשה זאת 3 פעמים - הראל דודסון; ומטפס ההרים ומקום שלישי בגמר עונה 1 - יפתח קושניר.
מכשולים
רלוונטי לשני הצדדים צד A צד B רלוונטי לשני הצדדים
חצי הגמר
חצי הגמר שודר בתאריך 22 במרץ 2021.
סבב 1 - בן יוסף נגד מרנץ
מקרא צבעים
הגמר
הגמר שודר בתאריך 31 במרץ 2021.
חוקים
בשלב זה התקיים מרוץ שליחים קבוצתי. בכל קבוצה כל אחד משלושת חברי הקבוצה התמודד מול מכשולים אחרים. חבר אחד התמודד מול שלושת המכשולים הראשונים, חבר שני התמודד מול שני המכשולים של צד A והחבר השלישי התמודד מול שני המכשולים של צד B והקיר. הקפטנים קבעו מי מהקבוצה שלהם התמודד מול אילו מכשולים. אם מתמודד נפל לבריכה במהלך מרוץ השליחים, הבא במקומו נכנס אחריו והתחיל מאותו המכשול שבו נפל חברו (אם המתמודד השלישי נפל, המתמודד הראשון נכנס אחריו). המתמודדים היו חייבים לסיים את המסלול גם אם שלושתם נפלו למים. הקבוצה שסיימה את המסלול בזמן הכי מהיר זכתה בגביע האולסטארז.
Mmm Mmm Mmm Mmm
Mmm Mmm Mmm Mmm הוא שיר שבוצע על ידי להקת הפולק רוק הקנדית קראש טסט דאמיס ויצא לאור בשנת 1993.
רקע
השיר יצא לאור באוקטובר 1993, כסינגל המוביל מתוך אלבומה השני של הלהקה God Shuffled His Feet. על אף שהשיר זכה להצלחה בינלאומית גדולה, הוא קיבל ביקורות לא טובות מצד המבקרים. השיר הגיע למקום הראשון באוסטרליה, בלגיה, דנמרק, נורווגיה, שוודיה, איסלנד וגרמניה, ולמקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיבים בארצות הברית. כן הגיע לחמשת הגדולים במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הבילבורד הוט 100. בקנדה ארצם לעומת זאת הגיע השיר למקום ה-14 בלבד, שלא כמו שירים אחרים מן האלבום שהצליחו בקנדה יותר.
תוכן השיר
כל בית בשיר מתאר בידוד וסבל של ילד אחד מתוך סך הכל שלושה ילדים המתוארים בשיר. שני הילדים המתוארים בבתים הראשונים סובלים מפגיעות פיזיות.
בבית הראשון מתואר ילד שנפגע בתאונת דרכים וכתוצאה מכך הוא נאלץ להיעדר מבית הספר לתקופה ארוכה. כאשר חזר לספסל הלימודים שינה שערו את צבעו משחור ללבן בוהק. בבית השני ילדה מסרבת להחליף בגדים ליד ילדות אחרות בגלל כתמי לידה המכסים את גופה. בבית השלישי מתואר ילד שהוריו מאלצים אותו לחזור מבית הספר מייד לבית. כשהוריו הלכו לכנסייה הם רעדו והתנודדו על רצפת הכנסייה.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי דייל הסליפ וראה אור באוקטובר 1993.
בווידאו קליפ נראים ילדים המציגים על במה את כל שלושת המקרים המתוארים בשיר. לצד זאת נראים לסירוגין חברי הלהקה המבצעים את השיר.
ביקורת
על אף שהשיר זכה להצלחה גדולה, הוא זכה לביקורות לא טובות ונכלל ברשימות "השירים הגרועים ביותר". הוא נבחר למקום ה-15 ברשימת 50 השירים הגרועים ביותר בכל הזמנים שיצר ערוץ VH1. מנגד הערוץ דירג אותו במקום ה-31 ברשימת שירי שנות ה-90 הטובים ביותר שבוצעו על ידי זמרים ולהקות בעלי להיט אחד.
בשנת 1995 היה השיר מועמד לפרס גראמי לביצוע הפופ הטוב ביותר לצמד או להקה אך לא זכה.
ווירד אל ינקוביץ' יצר גרסה פארודית לשיר בשם "Headline News".
אנדה קני
אנדה קני (באנגלית: Enda Kenny, באירית: Éanna Ó Coinnigh ; נולד: 24 באפריל 1951) הוא מדינאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) ממרץ 2011 ועד יוני 2017. קני שימש כמנהיג מפלגת פינה גייל מאז 2002 ועד לסיום כהונתו כראש הממשלה. הוא כיהן כשר התיירות והמסחר בין השנים 1997-1994. הוא כיהן במשך שתי תקופות כסגן נשיא מפלגת העם האירופית.
קני נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1975 מטעם מחוז מאיו ואת מושבו הוא ירש מאביו, הנרי קני. נכון ל-2016 הוא הוותיק ביותר מבין חברי הדאל. קני הוביל את פינה גייל בבחירות של 2011. לאחר מכן הוא הקים יחד עם מפלגת הלייבור ממשלת קואליציה שהחלה לכהן ב-9 במרץ. הוא ראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת פינה גייל מאז ג'ון ברוטון שכיהן בין השנים 1997-1994 והראשון מבין מנהיגי המפלגה שניצח בבחירות מאז גארט פיצג'רלד ב-1982.
במאי 2017 הודיע על התפטרותו.
ראשית חייו וחייו הפרטיים
אנדה קני נולד בכפר אילנדדי (Islandeady) שבמחוז מאיו כילד שלישי מבין חמישה. הוא התחנך בבית הספר המקומי ובבית הספר התיכון בקאסטלבר ולמד בקולג' להוראה על שם פטריק הקדוש שבדבלין ולאחר שנתיים הוכשר להוראה ולזמן קצר עבד כמורה בבית ספר יסודי.
קני נישא לפיאונולה או'קלי, עיתונאית במקצועה, בשנת 1992. התקשורת מתארת אותה כ"נכס הטוב ביותר" שלו וכ"נשק הסודי" שלו. לזוג בת אחת ושני בנים.
קריירה פוליטית
מגיל צעיר נחשף אנדה קני לפוליטיקה באמצעו אביו, הנרי קני, שנבחר לפרלמנט בשנת 1954. בראשית שנות השבעים הוא נעשה מעורב ישירות בפוליטיקה כאשר הוא החל לסייע לאביו במחוז הבחירה שלו. ב-1975 מת הנרי קני, שהיה אז מזכיר פרלמנטרי בממשלה, לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן. בנו נבחר עם 52% בחירה ובגיל 24 היה לחבר הצעיר ביותר בפרלמנט. קני המשיך לשבת על הספסלים האחוריים של הפרלמנט במשך כמעט עשור. הוא מונה להיות דובר המפלגה בנושאי נוער וספורט ולאחר מכן בנושאי פיתוח. יחד עם זאת הוא התקשה לבנות לעצמו תדמית בקנה מידה ארצי, שכן הוא התמקד בעיקר בנושאים הקשורים למחוז הבחירה שלו. קני הושאר ללא תפקיד כאשר מונה גארט פיצג'רלד לכהונתו הראשונה כראש ממשלה ב-1981 ובכהונה השנייה שלו ב-1982. יחד עם זאת, הוא צורף למשלחת של פינה גייל לפורום אירלנד החדשה ב-1983 ומאוחר יותר היה חבר באגודה הפרלמנטרית הבריטית-אירית. ב-1986 הוא מונה לתפקיד תת-שר במשרדי החינוך והעבודה. ב-1987 הובסה פינה גייל בבחירות הכלליות וקני עבר לספסלי האופוזיציה למשך שבע השנים הבאות. למרות זאת מעמדו בקנה מידה ארצי עלה והוא שירת בכמה תפקידים בספסלים הקדמיים של המפלגה ועסק בנושאי חינוך, אומנויות, מורשת, גיילטאכט (האזורים דוברי האירית) והאיים. למשך תקופה קצרה הוא היה גם המצליף הסיעתי של פינה גייל.
שר
בסוף שנת 1994 קרסה הקואליציה של פיאנה פול והלייבור. למרות זאת לא נערכו בחירות כלליות. תחת זאת עלתה לשלטון הקואליציה הרחבה של מפלגת פינה גייל-מפלגת הלייבור-מפלגת השמאל הדמוקרטית. קני, כמצליף הראשי של פינה גייל, היה ציר מרכזי בצוות של המפלגה למשא ומתן הקואליציוני. תחת מנהיגותו של ראש הממשלה, ג'ון ברוטון, הצטרף קני לקבינט ומונה לתפקיד שר התיירות והמסחר. במהלך כהונתו כשר, התחוללה התפתחות משמעותית בענף התיירות באירלנד ובמעמדה המסחרי הבינלאומי. הוא ישב בראש מועצת הסחר של האיחוד האירופי במשך מחצית השנה בה הייתה אירלנד הנשיאה התורנית של מועצת אירופה וכן היה יושב ראש שותף בשיחות של ארגון הסחר העולמי ב-1996. בין הישגיו הנוספים של קני היו חידושו של מצעד יום פטריק הקדוש בדבלין והמשא ומתן המוצלח להבאת אחד המשלבים של הטור דה פראנס ב-1998 לאירלנד. ב-1997 הובסה הממשלה בבחירות וקני שב לספסלי האופוזיציה.
הבחירות למנהיגות המפלגה ב-2001
ב-2001 התפטר ג'ון ברוטון מתפקידו כמנהיג מפלגת פינה גייל בעקבות הצבעת אי-אמון. קני היה אחד מהמועמדים שהציגו את עצמם לבחירה והוא הבטיח "לחשמל את המפלגה". בסופו של דבר נבחר מייקל נונן לתפקיד המנהיג.
מנהיג המפלגה
בבחירות הכלליות של 2002 נחלה מפלגת פינה גייל את התבוסה הגדולה בתולדותיה. היא איבדה 23 מושבים בפרלמנט, הרבה מעבר לצפוי. קני עצמו כמעט ואיבד את מושבו והוא כבר הכין נאום הפסד. בסופו של דבר הוא זכה במושב השלישי מבין החמישה במחוז הבחירה שלו. נונן התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה בליל הבחירות, צעד הוביל לקיומן של בחירות נוספות לתפקיד המנהיג. מפגשי מחאה התקיימו על ידי חברים כנגד החיפזון שבהחלטה על עריכת בחירות וכנגד הכישלון בהרחבת מעגל בעלי זכות הבחירה. נטען שזהו צעד טיפשי לבחור מנהיג לפני שיוסקו מסקנות על הכישלון בבחירות הכלליות.
קני הציג את מועמדותו שוב והפעם נחל הצלחה. עם בחירתו הוא ניצב בפני משימה לא קלה. לא רק שהיה עליו לבנות מחדש מפלגה שהמורל שלה בשפל, שאיבדה 31 מושבים בפרלמנט. הוא היה צריך להתייצב מול ראש ממשלה פופולרי, ברטי אהרן. בתחילת תקופת מנהיגותו הוא זכה לביקורות על סגנון המנהיגות שלו. ההצלחה החלה להאיר למפלגה פנים ב-2003 כאשר הפופולריות של ממשלת פיאנה פול החלה לרדת. מספר החברים במפלגת פינה גייל החל לעלות והמפלגה החלה להיות מאוחדת יותר. הנאום הטלוויזיוני החשוב הראשון של קני בנובמבר 2003 זכה לשבחים בתקשורת ועבור רבים הוא מסמל נקודת מפנה עבור המפלגה שהחלה להיות אופוזיציה לוחמנית יותר מול ממשלתו של אהרן.
בספטמבר 2002 הואשם קני על הערה גזענית כאשר הוא הפטיר את המילה "ניגר" (כושי) בהתייחסו לפטריס לומומבה, ראש הממשלה הראשון של קונגו, שנרצח ב-1961. למרות שהוא ביקש מהעיתונאים שנכחו בעת שאמר את הדברים לא לפרסם אותם, הם פורסמו וקני ספג ביקורות על כך ברחבי העולם. המבוכה הייתה רבה יותר כאשר התברר כי כמה מקרובי משפחתו של לומומבה חיים באירלנד.
ניצחונה של פינה גייל בבחירות לרשויות המקומיות ובבחירות לנציגות האירית לפרלמנט האירופי היה מעל ומעבר למצופה. הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגת פינה גייל הביסה את פיאנה פול בבחירות ארציות והפעם הראשונה בה פיאנה פול הובסה בבחירות מאז 1927 (גם אז על ידי מפלגת "חברת הגאלים", קודמתה של פינה גייל).
במרץ 2006 נבחר קני להיות סגן נשיא מפלגת העם האירופית, הגוף הפוליטי האירופאי הגדול ביותר שמפלגת פינה גייל מסונפת אליו. בנאום הבחירה שלו הוא הצהיר שמפלגתו תחזור לשלטון תוך שנתיים. במחצית הראשונה של שנת 2006 נקט קני בקו אגרסיבי בנוגע לנושאים כמו הגירה, פשע, פדופיליה וזכויות בעלי הבתים. תיאור גרפי של מעשה שוד שהוא חווה תואר על ידו בפני הפרלמנט, אך למחרת התברר כי מעשה השוד אירע למעשה בקניה ולא באירלנד.
הבחירות הכלליות של 2007
בהנהגתו של קני הסכימה מפלגת פינה גייל להיכנס להסדר עם מפלגת הלייבור כדי להציע לציבור הבוחרים קואליציה חלופית בבחירות שהתקיימו ב-24 במאי 2007. מפלגת הירוקים הביע את רצונה להיות חלק מקואליציה כזאת, אם כי היא לא הייתה מוכנה להתחייב על כך בכתב.
כמנהיג המפלגה ניסה קני להגדיר את פינה גייל כמפלגת מרכז פרוגרסיבית. יוזמותיו התרכזו בנוגע לערך הכסף, לזכויות הצרכנים, לשותפות אזרחית, רפורמה בהוצאה הציבורית, שכר הוגן וקידום מערכת הבריאות. הוא שאף להחזיר למפלגתו את התדמית של מפלגה המגנה על החוק והסדר. בוועידת המפלגה שהתקיימה במרץ 2007 התווה קני את קווי היסוד לקראת הבחירות למען אירלנד טובה יותר. הסעיפים העיקריים כללו: הוספת 2300 מיטות אשפוז בביתי החולים, 2000 שוטרים נוספים, החמרת הענישה על הפשיעה, ביטוח בריאות חינם לכל הילדים עד גיל 16 והפחתת שיעור מס ההכנסה.
תוצאות הבחירות הראו על הצלחה גדולה של פינה גייל. היא הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-51. יחד עם זאת, הלייבור והירוקים לא נחלו הצלחה בבחירות וקני לא הצליח לגייס את הרוב הדרוש להקמת ממשלה. פיאנה פול הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-78 וברטי אהרן החל את הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלה.
הבחירות הכלליות של 2011
עם תחילתה של מערכת הבחירת אמר קני שפינה גייל הכירה בחשיבות של החזרת האמון והתקווה של העם באמצעות מערכת המיסוי. הוא הכריז כי מפלגתו היא היחידה המבטיחה שלא יהיה גידול במס ההכנסה במהלך תקופת שלטונה. הוא אמר שהמדינה זקוקה לממשלה. במהלך מערכת הבחירות השתתף קני במספר עימותים טלוויזיוניים. ב-11 בפברואר הוא נפגש עם קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, שמפלגתה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, ומפלגת פינה גייל, הן חלק ממפלגת העם האירופית, וקיים אתה דיון על הכלכלה האירית. מערכת היחסים הקרובה בין שני המנהיגים החלה עוד בבחירות של 2007, עת תמכה מרקל במפלגת פינה גייל.
ראש ממשלה
ב-9 במרץ 2011 התכנסו חברי הפרלמנט ובחרו באנדה קני להיות ראש הממשלה ברוב של 117 תומכים ו-27 מתנגדים. על סמך בחירה זו מונה קני לתפקיד על ידי נשיאת אירלנד, מארי מקאליס ומינה את שרי ממשלתו. כשהוא בן קצת פחות מ-59 שנים ו-11 חודשים בעת בחירתו, קני הוא ראש הממשלה השני המבוגר ביותר בתולדות אירלנד לאחר שון למס.
את כניסתו לתפקיד פתח קני בשורה של קיצוצים בהוצאות הממשלה ובראש ובראשונה בהוצאות שכרו ושכר שריו בכ-7% ובצמצום צי הרכב הממשלתי העומד לרשותו ולרשות השרים בכמחצית. בשבועות הבאים הוא הודיע כי אין בכוונתו להעלות את אחוז המס, למרות לחצים מצד מנהיגים באיחוד האירופי לעשות כן. הוא גם החל לנקוט בשורה של צעדים לחילוצם של הבנקים האירים מהמשבר בו הם נמצאו. ביולי 2011 הודיע קני כי הצליח להגיע להסדר עם מנהיגי גוש האירו להפחית את הריבית שאירלנד משלמת ב-2% ולפרוס את תשלומי החובות לאורך זמן רב יותר. בהמשך הודיע קני על פתיחתה של תוכנית ליצירת מקומות תעסוקה שתמומן על ידי מיסוי על הפנסיות.
במאי 2011 אישרה הממשלה שורה של רפורמות בתחום הפוליטי שהוכרז עליהן עוד בזמן מסע הבחירות. בין השינויים היו הקמתה של ועדה שתשנה את מבנה מחוזות הבחירה, מתוך כוונה לצמצם את מספר חברי הפרלמנט ב-20, חקיקתו של חוק להגביל זמן ההמתנה לבחירות ביניים ללא יותר משישה חודשים, מגבלה של 750,000 אירו לתקציב מערכת הבחירות לנשיאות, מגבלה על תרומות למפלגות והקמתה של ועדה שתבחן את ביטולו של הסנאט. הכוונה להפחית את מספר חברי הפרלמנט עוררה מחלוקות והסתייגויות, שכן החוקה דורשת היחס בית תושבי אירלנד לבין מספר חברי הפרלמנט יעמוד על יחס של לא פחות מחבר פרלמנט אחד ל-30,000 תושבים ולפיכך המספר הנוכחי של 166 חברי פרלמנט לא יוכל להיות מופחת ביותר מ-16 חברים.
ביולי 2011 פורסם דוח שעל פיו אירעה שורה ארוכה של מקרים בהם כמרים בכנסייה הקתולית של אירלנד ביצעו התעללות מינית בילדים, שהמקרים לא דווחו למשטרה ושהוותיקן סייע בהסתרת העובדות בפרשה. קני גינה את חלקו של הוותיקן וטען כי זוהי התערבות בלתי נסלחת של הכנסייה הקתולית בענייניה הפנימיים של אירלנד. בנאומו בפרלמנט הוא הודיע כי היחסים בין הכנסייה הקתולית לבין אירלנד לא יהיו כפי שהיו בעבר. המתקפה של קני על הכנסייה הייתה למעשה שבירת שתיקה של 17 בהם התגלו מקרים רבים של ניצול מיני על ידי כמרים.
בדצמבר נשא קני נאום טלוויזיוני בפני האומה, השישי בתולדות אירלנד, בו פרס את הקווים לתקציב 2012 והודיע כי התקציב יהיה קשה וכי הוא יהווה צעד ראשון לקראת הגעה ליעד של גירעון של 3% ב-2015.
בפברואר 2013 הגיע קני להסדר עם הבנק המרכזי האירופי בנוגע לחילוצו של הבנק האנגלו-אירי.
בפברואר 2013, בנאומו בפני הפרלמנט, התנצל קני בשם המדינה בפני ניצולות בתי המחסה מגדלנה. הוא הודיע כי עבור ניצולות בתי המחסה שמספרן מוערך ב-800 עד 1000 תוכן תוכנית לפיצויים.
בנוסף לתפקידו כראש הממשלה, משמש קני גם כשר ההגנה.
זכויות להט"ב בפפואה גינאה החדשה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפפואה גינאה החדשה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כעבירה פלילית ברחבי המדינה ועלולה לשאת עונש של 14 שנות מאסר דה יורה, אם כי לאורך השנים החוק דווח כלא נאכף בפועל. הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית.
היסטוריה
הגישה כלפי אזרחי להט"ב בפפואה גינאה החדשה מושפעת מאוד מדעת הכנסייה המקומית, שכן רוב אזרחי המדינה מוגדרים כמאמיני הדת הנוצרית שהובאה על ידי המיסיונרים הנוצרים-אירופאים בתקופת הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית על שטחי פפואה גינאה החדשה במאה ה-19.
מבחינה היסטורית, בפפואה גינאה החדשה בדומה למדינות נוספות ברחבי אוקיאניה בהן פיגי', ניואה, וקירבטי קיימת אוכלוסייה מסורתית-תרבותית שמזדהה בתור מגדר שלישי, שאנשיה מוגדרים בתור זכרים בלידה אך מתלבשים, מתנהגים ונראים כנשים. אנשים אלה התקבלו על ידי החברה הפפואה-גינאית לאורך ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של המדינה ומילאו תפקיד ביתי חשוב בחיים הקהילתיים.
בעשורים האחרונים מאז תחילת המאה ה-21, המונח "פאלופה" (באנגלית: Palopa) בשפת הטוק פיסין החל להיות נוכח בקרב טרנסג'נדרים פפואה גינאים לתיאור אוכלוסיות שמזדהות בתור מגדר שלישי. באופן דומה, אנשי הסימבארי, שבט ילידי שמאכלס את השוליים של מחוז הרמה המזרחית במדינה, מכירים במגדר שלישי תחת המונח "קוולו-אאטמוול" (באנגלית: Kwolu-aatmwol) בשפת הסימברי.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין גברים מוגדרת כעבירה פלילית בפפואה גינאה החדשה על פי סעיף 210 לחוק העונשין, בעוד קיום מין אנאלי ואוראלי בין זוגות הטרוסקסואלים מהמין השני גם כן (שלא למטרות רבייה) פליליים דה יורה. עבירה על הסעיפים עלולה לשאת עונש של עד 14 שנות מאסר למורשעים. גילויי חיבה אחרים בין זוגות חד-מיניים שמוגדרים כ-"מעשה מגונה גס" יכולים להיענש עד 3 שנות מאסר. עם זאת, הסעיפים דווחו לאורך השנים כלא נאכפים בפועל. פעילות הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית.
בשנת 2011 הודיעה הממשלה לאו"ם כי הפיכתה של פעילות הומוסקסואלית גברית לחוקית דה יורה במדינה "אינה בסדר העדיפויות". על פי משרד החוץ של ארצות הברית בשנת 2012, לא התקבלו דיווחים על העמדות לדין שהופנו נגד הומוסקסואלים על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית בפפואה גינאה החדשה. עם זאת, המחלקה דיווחה כי להט"ב במדינה "חשופים לסטיגמטיזציה חברתית הומופובית".
חברת הפרלמנט של פפואה גינאה החדשה לשעבר בין השנים 2012-1997, דאם קרול קידו, תיארה ב-2012 להט"ב פפואה גינאים כמי שנאלצים "לחיות חיי חשאיות" וקראה ללא הצלחה לממשלה להפוך פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה לחוקית. ראש הממשלה פיטר אוניל  הסביר בתגובה כי ישנם "רגשות עזים" נגד גילויי הומוסקסואליות במדינה והוסיף כי האזרחים "עוד לא קיבלו רמת פתיחות כזו" בנוגע לסוגייה.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
פפואה גינאה החדשה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בפפואה גינאה החדשה, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בפפואה גינאה החדשה.
תנאי מחיה
אזרחי להט"ב ברחבי פפואה גינאה החדשה דווחו בשנת 2012 כמי שמתמודדים עם "אפליה בחיי היומיום שלהם, ולעיתים קרובות מתקשים למצוא עבודה". עם זאת, ישנם מספר מועדוני לילה הפונים לחברי הקהילה בבירה פורט מורסבי, בהם מתקיימים "לילות גאווה" ומסיבות דראג, בעיקר בהאנואבאדה שתוארה כגיי וילג' עבור להט"ב מקומיים.
מאז ה, אזרחי להט"ב בפפואה גינאה החדשה נוטים להיות מקובלים יותר בקרב האוכלוסייה באזורי החופים של המדינה מאשר בהרי גינאה החדשה.
השבטים הפפואה גינאים של אנשי האטורו, סימברי והקלולי , ידועים בעריכת טקסים מסורתיים בקרב האנשים שלם שכוללים הומוסקסואליות.
בסיס ליפצק
בסיס ליפצק, רשמית מרכז התעופה ליפצק (ברוסית: Ли́пецкий а́виаце́нтр) הוא בסיס של כוחות האוויר והחלל הרוסיים, אשר משמש כבסיס צבאי וכולל בית ספר לתעופה שמכשיר מחדש את אנשי הטיסה וההנדסה של יחידות הקרב האוויריות, כמו גם פיתוח ויישום של שיטות לשימוש קרבי במערכות תעופה. יחידה 62632 ממוקמת בבסיס זה.
השם המלא הרשמי הוא המרכז להכשרת אנשי תעופה ויחידות מבדק צבאיות של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית על שם צ'קלוב (ברוסית: центр подготовки авиационного персонала и войсковых испытаний Министерства обороны РФ имени В. П. Чкалова). מספר יחידות חיל האוויר הרוסי ממוקמות בשדה התעופה ליפצק-2, הממוקם במרחק 8 קילומטרים מערבית למרכז העיר ליפצק. בבסיס חונים מספר רב של מטוסי קרב שהושבתו המיועדים לחריטה: Su-24, Su-27, MiG-23, MiG-27, MiG-29, MiG-31. נוסף למסלול טיסה פעיל מבטון, בבסיס ישנו מסלול בטון ישן המשמש כאזור חניה ומסלול הסעה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 במקום פעל בית ספר לטייסים גרמנים אותה סיימו מעל ל-100 גרמנים שבהמשך נקלטו בלופטוואפה.
סיפורם של ברן ולות'יין
סיפורם של ברן ולות'יין (באנגלית: The Tale of Beren and Lúthien) הוא ספר רומנטיקה-פנטזיה מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, אשר פורסם בשנת 2017, כ-44 שנים לאחר מותו, ונערך על ידי בנו של טולקין, כריסטופר טולקין. הספר עוסק בסיפורם של האדם ברן והעלפית לותין וסיפור אהבתם, אשר מתרחש בעידן הראשון של הארץ התיכונה, כ-6,500 שנים לפני התרחשות עלילת הספרים "שר הטבעות" ו"ההוביט". טולקין כתב גרסאות רבות על סיפורם של ברן ולותין, וחלקן נמצאות בספר "הסילמריליון". סיפורם של ברן ולותין מוזכר רבות ב"שר הטבעות", בעקבות חשיבותם ותרומתם בסילמרליון.
ברן, בנו של ברהיר, חילץ סילמריל מכתר הברזל של מרגות, כמוהר, עבור לותיין, ביתו של מלך העלפים תינגול. ידו נגדעה ביד הזאב קרכרות כשהסילמריל אחוז בתוכה ובהמשך הוא נהרג על ידי קרכרות, אך לותיין התחננה לפני מנדוס, ולא המוות, שופט המתים, והוא החזירו לחיים, בתמורה לכך שתהפוך לבת-תמותה.
ברן ולותיין חיו את חייהם בטול-גאלן באוסיריאנד. ניניהם היו אלרונד ואלרוס.
את ההשראה לסיפור האהבה לקח טולקין מסיפור אהבתו לאשתו אדית', ולאחר מותה הוא חרט על מצבת קברה גם את השם לות'יין, ובהמשך נחרט השם "ברן" גם על מצבת קיברו שלו.