cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורה רובין
השכלה ומסלול מדעי
את הדוקטורט קיבלה בשנת 1954 מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, המנחה שלה בדוקטורט היה ג'ורג' גאמוב. עם תום לימודיה הועסקה כעוזרת מחקר באוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1962 קודמה שם לדרגת פרופסור חבר. החל מ-1965 קיבלה גם מינוי כאסטרונומית במכון קרנגי למדע בוושינגטון. שם היא הגיעה למעמד של חוקר בכיר (Senior Fellow). בשנת 1965 גם זכתה להיות האישה הראשונה שהורשתה להשתמש בטלסקופים של מצפה הכוכבים פאלומר.
רובין הייתה שותפה בכתיבת למעלה מ-110 מאמרים מדעיים.
המאבק המגדרי
רובין גילתה כבר בשלב מוקדם בחייה את האפליה המגדרית במערכת המדעית. היא ניסתה להתקבל ללימודי התואר השני באסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון אלא שהם לא קיבלו נשים באותן השנים. ניסיון מוקדם זה הביא אותה למאמץ מתמשך להשגת שוויון לנשים במדעי הטבע. במיוחד בתחום שלה, האסטרונומיה. היא נאבקה לשיתוף יותר נשים במחקר האקדמי, לצירוף יותר נשים לאקדמיה הלאומית למדעים ולוועדות שיפוט אקדמיות.
פעילותה המדעית
הדוקטורט שלה היה מהעבודות הראשונות על קיום צבירי גלקסיות, תאוריה שהפכה למקובלת רק שני עשורים מאוחר יותר. מחקריה הראשונים, לאחר סיום הלימודים, עסקו בעקומות סיבובי גלקסיות. היא גלתה את אי ההתאמה בתנועה הזוויתית של הגלקסיות בין הערכים המחושבים לפי התאוריה לבין הערכים הנצפים. המהירות הזוויתית של הסיבוב, כפי שנצפתה על ידה, הייתה צריכה להביא ל"העפה" החוצה של חלקי הגלקסיה החיצוניים. רובין ראתה בכך הוכחה נסיונית לקיום החומר האפל.
תפקידים ואותות הוקרה
על שמה נקראים:
ריצ'רד ברטון
ריצ'רד ברטון (באנגלית: Richard Burton; 10 בנובמבר 1925 – 5 באוגוסט 1984) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ולשי, שהיה מועמד שבע פעמים לפרס אוסקר, וזכה פעמיים בפרס גלובוס הזהב וכן זכה בפרס טוני.
קורות חייו
ריצ'רד ברטון נולד בוויילס בשם ריצ'רד וולטר ג'נקינס, למשפחה ענייה ומרובת ילדים. ריצ'רד הצטיין בבית הספר בעזרת מנהל בית-ספרו, פיליפ ה. ברטון. כבר אז בלט קולו המיוחד שהיה סימן ההיכר שלו, ופיליפ ברטון עודד אותו לשנות את המבטא הוולשי שלו. בגיל 16 נאלץ ריצ'רד ג'נקינס להפסיק את לימודיו ולצאת לעבוד, פיליפ ברטון, המורה שלו לשעבר שהכיר בכשרונותיו, אימץ אותו לבן ואיפשר לו לחזור ללימודים. ריצ'רד החליף את שם משפחתו לברטון, וב-1943 התקבל לאקסטר קולג' לתקופת לימודים של חצי שנה.
קריירה
הופעתו הראשונה בתיאטרון הייתה ב-1943, והופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1949 בסרט The Last Days of Dolwyn.
ב-1954 גילם את תפקיד הרדיו הידוע ביותר שלו, בתסכית הרדיו "תחת חורש חלב" שכתב דילן תומאס. כעשרים שנה אחר־כך גילם את התפקיד מחדש בהפקה הקולנועית של "תחת חורש חלב".
ב-1960 חזר ברטון לבמות ברודוויי בתפקיד המלך ארתור במחזמר המצליח "קמלוט" עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, לצד כוכבת ברודוויי ג'ולי אנדרוז. במקביל להופעותיו בתיאטרון החליט להשתתף בסרט "קלאופטרה" מ-1963, סרט שהעלה אותו לדרגת כוכב קולנוע והתחיל את מערכת היחסים הסוערת שבינו לבין כוכבת הסרט אליזבת טיילור. ברטון שהיה נשוי לסיביל ויליאמס, התגרש ממנה ונשא לאישה את טיילור.
בשנת 1964 שיחק בדרמה ההיסטורית "בקט", אודות מערכת היחסים בין הנרי השני, מלך אנגליה לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט. בסרט הוא מגלם את בקט בעוד השחקן האירי פיטר או'טול מגלם את הנרי השני, ועל תפקידו, ברטון זכה במועמדות השלישית שלו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה גילם את הדמות הראשית בהפקה מחודשת של ברודוויי למחזה של ויליאם שייקספיר "המלט" שרצה במשך 137 הופעות (שיא של מחזה בברודוויי לאותה תקופה), וברטון קיבל את המועמדות השלישית שלו לפרס טוני.
ב-1976 חזר לברודוויי לגלם את ד"ר דיסארט במחזה "אקווס", תפקידו בסרט שצולם ב-1977 זיכה אותו במועמדות נוספת (השביעית) לפרס האוסקר. בשנת 1978 השתתף ברטון בגרסה המוזיקלית של "מלחמת העולמות", האלבום של ג'ף ויין לפי הספר של ה. ג'. ולס, בו גילם את תפקיד העיתונאי המספר. תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט 1984 לפי ספרו של ג'ורג' אורוול.
ברטון עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
חיים אישיים
ברטון היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאליזבת טיילור. ברטון וטיילור כיכבו יחד בסרטים "קלאופטרה", "אילוף הסוררת" ובסרטו של מייק ניקולס "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". בסרט זה מחליפים בעל ואישה מהלומות מילוליות מול פניהם המשתאות של זוג אורחיהם. נאמר שהיחסים בין בני הזוג בסרט דמו לחיי הנישואים של ברטון וטיילור במציאות.
מותו
ב-1984, מת ברטון באופן פתאומי מדימום תוך־גולגולתי בביתו בשווייץ בגיל 58. לאחר מותו פרסם הביוגרף שלו, מלווין בראג, את יומניו של ברטון, שחשפו כישרון ספרותי מעולה ואת לבטיו הקשים על עבודתו כשחקן, התמכרותו להצלחה ולאלכוהול, ונישואיו הרבים. בתו היא השחקנית קתרין ברטון (נולדה בז'נבה ב-10 בספטמבר 1957) מנישואיו לסיביל ויליאמס. בת נוספת, ג'סיקה, נולדה עם פיגור שכלי.
סק"א סנקט פטרבורג
מועדון ההוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג (ברוסית: Хоккейный клуб СКА Санкт-Петербург, מכונים גם «Армейцы с Невы» = החיילים מנהר נבה) הוא מועדון הוקי קרח רוסי מקצועני מהעיר סנקט פטרבורג המתמודד ב-KHL.
סק"א (СКА) הוא ראשי תיבות ברוסית של מועדון ספורט צבאי (Спортивный Клуб Армии) מאחר שהקבוצה הוקמה ב-1946 כמועדון ספורט של הצבא האדום. הקבוצה נחשבת לקבוצת ההוקי החזקה ביותר בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד ואחת הקבוצות הטובות באירופה והשנייה בפופולריות שלה ביבשת אירופה, על פי נתוני IIHF,עם ממוצע של 13,594 צופים למשחק, כאשר בעונת 2019/2020 נכחו 420,000 צופים במשחקי הבית במהלך העונה הסדירה.
הקבוצה זכתה בגביע גגארין ואליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית פעמיים, בעונת 2014/2015 ובעונת 2016/2017.
המועדון הוא אחד ממועדוני ההוקי קרח הפופולריים ביותר ביבשת ובקיץ 2021 הגיע למיליון מנויים ברשתות החברתיות והוא מועדון ההוקי קרח הראשון באירופה להגיע להישג זה. מבין מועדוני ליגת ההוקי הקונטיננטלית, המועדון מוביל במספר העוקבים באינסטגרם, VK, Tik Tok וטוויטר.
אליפות ברית המועצות
הקבוצה נטלה חלק באליפויות המדינה מאז עונת 1946/47, עונת הבכורה של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח, למעט בעונות 1947/48 — 1949/50 (בעונת 1947/48 הקבוצה לא השתתפה באליפות, בעונות 1948/49 ו-1949/50 התמודדה בליגות הנמוכות) ובעונת 1991/92 התמודדה בליגת השנייה.
הישג השיא של הקבוצה בתקופה הסובייטית הוא מקום שלישי בעונות 1971 ו-1987, קודם לכן סיימה במקום הרביעי בעונות 1954, 1956, 1967, 1970.
אליפות רוסיה
הקבוצה התמודדה בליגת העל הרוסית בהוקי קרח, אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
בעונת 1992/1993 סיימה במקום הרביעי ובעונת 2005/06 סיימה במקום ה-13 באליפות, ב-15 בפברואר 2003 הגיעה לשיא צופים במשחק הוקי קרח בליגה הרוסית כשבמשחק נגד ספרטק מוסקבה בהיכל הקרח בסנקט פטרבורג צפו 12,300 איש.
ליגת ההוקי הקונטיננטלית
הקבוצה הייתה לאחת ממייסדות ליגת ההוקי הקונטיננטלית ובעונת הבכורה (2008/09) סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי בבית שלה והעפילה לשמינית הגמר, אך הפסידה בתוצאה 0:3 לספרטק מוסקבה. בעונת 2009/10 סיימה ראשונה בבית שלה ובחטיבה המערבית של KHL והעפילה לשמינית הגמר, אך הפסידה לדינמו מוסקבה בתוצאה 3:1 ומאמן הקבוצה הקנדי באר סמית' הגיש את התפטרותו.
באוקטובר 2009 מניות החברה נרכשו על ידי חברת "פטרבורג-רגיון-גז" (Петербургрегионгаз), חברת בת של תאגיד גזפרום. בתקופת הביניים שלפני פתיחת עונת 2010/11 הקבוצה ביצעה רכש של כמה שחקנים מליגת NHL (על רקי שביתה שפרצה שם) ובשורותיה חתמו איליה קובאלצ'וק, סרגיי בוברובסקי וולדימיר טאראסנקו. קובאלצ'וק הפך למלך השערים של הקבוצה (42 נקודות, 18 שערים ו-24 מסירות) והיה לאחר מכן לקפטן הקבוצה. בינואר 2013 חתם קריס לטאנג מקבוצת פיטסבורג פינגווינס בשורות הקבוצה אך לבסוף לא הספיק לשחק ולו משחק אחד ושוחרר עם חידוש ליגת NHL.
בעונת 2012/13 סק"א זכתה לראשונה בגביע היבשת עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה ובפלייאוף הליגה והעפילה עד לגמר החטיבה המערבית של KHL אך הפסידה שוב לדינמו מוסקבה והצליחה לסיים כסגנית אלופת המדינה. בעונת 2013/14 איליה קובאלצ'וק הפך לקפטן הקבוצה. הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השני בבית ובסיבוב הראשון של גביע גגארין גברה על צסק"א מוסקבה (0:4), אך לא הצליחה לגבור על לוקומוטיב ירוסלבל והפסידה לה 4:2 בסדרה. בסיום העונה פוזר מטה האימון ובאפריל 2014 מונה ויאצ'סלב ביקוב למאמן הקבוצה החדש. בספטמבר 2014 סיימה את החודש עם 100% הצלחה ללא אף הפסד.
עונת 2014/15 הייתה המוצלחת ביותר בתולדות הקבוצה. סק"א סיימה במקום השני בליגה הסדירה, כשרק צסק"א מוסקבה מעליה. בשלב פלייאוף הליגה גברה על טורפדו ניז'ני נובגורוד (1:4) והייתה לקבוצה הראשונה בתולדות KHL שהצליחה לגבור על צסק"א מוסקבה (4:3) והעפילה לגמר גביע גגארין והפכה לאלופת ליגת KHL לאחר שגברה על אק בארס קאזאן בתוצאה 4:1. את עונת 2015/16 הקבוצה סיימה במקום הששי בבית והעפילה עד לגמר החטיבה וחצי גמר גביע גגארין אך הפסידה לצסק"א מוסקבה בתוצאה 4:0.
בעונת 2016/17 סיימה במקום הראשון בבית עם יחס השערים הטוב ביותר בליגה והעפילה לפלייאוף הליגה. היא גברה על ויטיאז פודולסק (4:0) בשמינית גמר, גברה על דינמו מוסקבה (1:3) ברבע גמר גביע גגארין, גברה על לוקומוטיב ירוסלבל (4:0) בחצי גמר גביע גגארין והעפילה לגמר גביע גגארין והוכתרה כאלופת המערב, בגמר גברה על הטוענת לתואר "מטאלורג מגניטוגורסק" בתוצאה 4:1 בסדרה וזכתה בפעם השנייה בתולדותיה באליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית וגביע גגארין.
את עונת 2017/2018 פתחה בסערה עם זכייה בגביע לוקומוטיב לאחר ניצחון על צסק"א מוסקבה ועם 19 ניצחונות רצופים בעונה הסדירה, לרבות 5:0 על ספרטק מוסקבה, במה שמהווה להישג שיא בליגת ה-KHL. הקבוצה סיימה את העונה השנייה במקום הראשון עם מאזן של 9 הפסדים ב-56 משחקים, 227 שערים שהובקעו (יותר מכל קבוצה אחרת בליגה), 97 שערי חובה (רק לצסק"א היה פחות – 89). בנוסף, 2 מלכי השערים של העונה הסדירה היו שחקני סק"א איליה קובאלצ'וק (63 נקודות) וניקיטה גוסב (62 נקודות).
בעונת 2018/2019, הקבוצה הוכתרה לקבוצה השנייה בפופולריות שלה באירופה ולקבוצה הפופולרית ביותר בליגה בעונה הסדירה, עם ממוצע של 13,016 למשחק, כשבסך הכל 403,496 איש צפו בה. מספר זה גדל בעונה שלאחר מכן, עונת 2019/2020, בה העפילה לשלב הפלייאוף, אך בשל התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, יריבתה יוקריט הלסינקי הודיעה על אי השתתפותה והעונה הושבתה ובהתאם לתוצאות העונה הסדירה היא הוכתרה לסגנית אלופת רוסיה.
בעונת 2020/2021 סק"א העפילה לפלייאוף גביע גגארין מהמקום השני בטבלת העונה הסדירה וגברה על דינמו מינסק, 3:0 בסדרה והפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של KHL שהשיגה 100 ניצחונות בפלייאוף הליגה. היא פגשה בגמר החטיבה המערבית את יריבתה המושבעת צסק"א מוסקבה במסגרת הדרבי הצבאי והפסידה לה. השתיים נפגשו שוב גם בגמר המערב, בעונת 2021/2022, אחרי שהעפילה מהמקום הראשון בטבלת העונה הסדירה.
היכל הבית ומתקן אימונים
הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל הקרח (ברוסית: Ледовый дворец) המרכזי שלה, בעיר סנקט פטרבורג, המכיל 12,500 מקומות ישיבה, בה משחקת הקבוצה את מרבית משחקי הבית שלה. עד 2009 הקבוצה אירחה משחקים גם בהיכל הספורט יובילייני (בן 7,012 המקומות), אשר כעת משמש כהיכל הספורט המשני. בעונת 2017/18 במשחקי הבית של הקבוצה היו 11,847 צופים בממוצע.
ב-2020 החלה בנייתו של היכל קרח חדש, שמכונה כעת סק"א ארנה ומתוכנן להכיל 21,500 מושבים על שטח של 167,000 מ"ר ובגובה 49 מטרים, כשהוא מיועד לארח את אליפות העולם בהוקי קרח 2023, במאי 2023. עלות משוערת: 20 מיליארד רובלים.
מתקן האימונים של הקבוצה מכונה "עיר ההוקי" (Хоккейный город) והוא מתחם הממוקם סמוך לאולם הבית ברחוב רוסייסקי פרוספקט 6 בעיר. המתחם מארח טורנירים, תחרויות, אירועי תרבות ובידור והחלקה המונית על הקרח. המתחם כולל שתי זירות קרח, אולם ספורט, חדר כושר, אזור אמנויות לחימה, בית מלון, אולם כנסים, מרכז רפואי, מרכז ציוד ומתקנים נוספים. בשטח סביב המתחם יש מגרש כדורגל, משטח קרח חיצוני, מגרש טניס, מגרש כדורעף חופים, מסלול ריצה קלה, אזור עם ציוד כושר לרחוב, מגרש משחקים לילדים וחניה.
יריבויות
לסק"א יריבות מתוחה עם כלל מועדוני ההוקי קרח של מוסקבה, על רקע דרבי ערי הבירה. ברם, מבין המועדונים בליגת KHL יש לה יריבות עמוקה עם צסק"א מוסקבה, שהמשחקים מולה מכונים בשם הדרבי הצבאי, משום ששני המועדונים הוקמו על ידי הצבא האדום ואף שהיום שני המועדונים נמצאים בבעלות חברות נפט ואין להן כל קשר ל, הן שמרו על שמן הסובייטי והיריבות מכונה בשם זה.
לסק"א יריבות עירונית עם דינמו סנקט פטרבורג, אך השניים מעולם לא נפגשו במסגרת ליגת KHL. בין השתיים יריבות בעיקר בין קבוצות המילואים ובייחוד בין מועדון הבת סק"א-נייבה וקבוצת הנוער דינמו סנקט פטרבורג והשתיים אף נפגשו בגמר גביע פטרוב בעונת 2018.
סטטיסטיקה
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, שעז' = שערי זכות, שעח' = שערי חובה.
קבוצות בת
קבוצת סק"א-1946, היא קבוצת הנוער שהוקמה ב-2009 והיא מתמודדת בליגת ההוקי לצעירים. בעונת 2014/2015 הקבוצה סיימה במקום השני וסגנית אלופת ליגת ההוקי לצעירים, לאחר שהפסידה בסדרת הגמר של גביע חרלמוב. לצדה באותה ליגה מתמודדת קבוצת בת נוספת בשם סק"א אריות הכסף.
בנוסף ישנה קבוצת בת בשם סק"א-נייבה המתמודדת בליגת VHL.
מטפורמין
מטפורמין (Metformin; שם מסחרי בישראל: גלוקופאג', גלוקומין, מטפורמין-טבע, נמצאת גם בשילוב עם תרופה נוספת ב: יוקריאס, ג'נואט, ג'ארדיאנס דואו, קומפטקט, קומביגלייז, טרג'נטה דואו, ויפדומט, קסיגדו) היא תרופה המשמשת לטיפול בסוכרת. התרופה נלקחת בנטילה פומית (דרך הפה) והיא מהווה קו ראשון לטיפול בחולי סוכרת מסוג 2, בעיקר אלו הסובלים מהשמנת יתר ותפקודי כליה תקינים. מטפורמין יעילה כתרופה הניתנת לבד (מונותרפיה), אך גם יעילה בשילוב עם עוד תרופות לטיפול בסוכרת.
מטפורמין ניתנת גם לטיפול ב-Polycystic Ovary Syndrome (אולם זאת איננה התוויה רשומה של התרופה) והיא נחקרת בשנים האחרונות גם כאפשרות טיפול למחלות נוספות שמנגנון הפעולה שלהן הוא עמידות לאינסולין, כגון כבד שומני. בנוסף, מטפורמין נבדקת במחקרים שבודקים את יעילותה כתרופה אנטי-סרטנית.
התרופה עובדת על ידי דיכוי יצירת הגלוקוז על ידי הכבד.
מטפורמין היא התרופה היחידה נגד סוכרת (מלבד מעכבי SGLT2) שהוכחה כיעילה למניעת סיבוכים של כלי הדם והלב עקב סוכרת. היא עוזרת להוריד את הכולסטרול מסוג LDL ואת רמות הטריגליצרידים והיא אינה גורמת לעליה במשקל. התוויה נוספת polycystic ovaries ואי סדירות במחזור החודשי.
נכון לשנת 2010, מטפורמין היא אחת משתי התרופות היחידות שמופיעות ברשימה של ארגון הבריאות העולמי WHO של תרופות חיוניות לטיפול בסוכרת (התרופה השנייה היא גליבנקלאמיד).
למטפורמין פרופיל בטיחותי גבוה, עם יחסית מעט תופעות לוואי (ראו בהמשך). תופעת הלוואי השכיחה היא בחילות, וניתן למנוע אותם על ידי העלאת המינון בהדרגה והדרכה נכונה לטיפול. חמצת לקטית (הצטברות של חומצה לקטית בדם) היא מצב שצריך לקחת בחשבון ולהתייחס אליו במקרה של מינון יתר של התרופה או כאשר התרופה ניתנת לאנשים עם התוויות נגד שלא אמורים לקבל אותה, חוץ מסיבות אלו אין בעיה לתת את התרופה ואין סיכון משמעותי מנטילתה.
היסטוריה
התרופה מטפורמין שייכת לקבוצת תרופות הנקראת "ביגואנידים" (biguanides). בעבר שווקו 3 תרופות ממשפחה זאת, אך כיום מטפורמין נותרה הנציגה היחידה של המשפחה, בעוד השתיים האחרות (buformin, phenformin) גרמו לתופעות לוואי כגון חמצת לקטית, בצורה מסיבית ובשכיחות גבוהה יותר, ולכן השימוש בהן הופסק.
כבר בשנת 1919 הופקו תרופות ממשפחת הביגואנידים (כגון Galegine) מצמח הלילך הצרפתי (Galega officinalis, צמח ממשפחת הפרפרניים), אך השימוש בהן הופסק בשנת 1932 בשל תופעות לוואי המשפיעות לרעה על הכבד (הפטוטוקסיות). בשנות הארבעים של המאה ה-20 חזר השימוש בתרופות ממשפחת הביגואנידים, כאשר השתמשו ב-chloroguanidine לטיפול במלריה ונמצא שיש לו פעילות מפחיתת רמות גלוקוז בדם ובפיליפינים השתמשו ב-(dimethylbiguanide/flumamine) לטיפול בשפעת ונצפה כי גם לביגואניד הזה הייתה השפעה מפחיתת רמות גלוקוז בדם. החזרה להתעניינות בביגואנידים, שחלה בשנות ה-40, הביאה לכך שרופא צרפתי שהיה מומחה לסוכרת, בשם ג'אן סטרן (Jean Sterne), התחיל לנסות חומרים שמופקים מצמח הלילך הצרפתי ובעיקר התרכז בנגזרת שנקראה metformin. בשנת 1957, בעקבות עבודתו של סטרן, החל השימוש בתרופה מטפורמין לטיפול בסוכרת באירופה.
השם המסחרי שקיבלה התרופה היה Glucophage, שמשמעותו "אוכל סוכר". התרופה שווקה לראשונה באנגליה בשנת 1958, בקנדה בשנת 1972 ובארצות הברית בשנת 1995 (הסיבה שבארצות הברית היא שווקה מאוחר יותר, מכיוון שבארצות הברית היו דיווחים על חמצת לקטית עם התרופה phenformin שייכת לאותה משפחה של metformin. בארצות הברית חששו להכניס את מטפורמין לשימוש ורק לאחר מחקרים גדולים שנעשו בתחום הסוכרת הביאו להחזרת האישור של מטפורמין בארצות הברית). משנת 1957 שבה הוחל השיווק של מטפורמין ועד לימינו, התרופה חוללה מהפכה בתחום הטיפול בסוכרת, בהיותה תרופה הניתנת דרך הפה (בניגוד לאינסולין שהצריך מתן בזריקות) שאיננה גורמת להיפוגליקמיה. יעילותה של מטפורמין נבדקה בהרבה מחקרים קליניים, כאשר המחקר הגדול ביותר שנעשה על תחום התרופות לטיפול בסוכרת הוא מחקר ה-UK Prospective Diabetes Study (UKPDS). מחקר זה עקב במשך 10 שנים אחרי חולי סוכרת והטיפולים שניתנו להם. המחקר השווה בין יעילות התרופות לטיפול בסוכרת שהיו ידועות אז (אינסולין, מטפורמין וסולפוניל-אוראה) והראה כי למטפורמין יש את היתרונות הבאים בהשוואה לטיפולים שהיו מקובלים בעבר והם השפעה לטובה על משקל הגוף (עוזר להוריד במשקל) ופחות אירועי היפוגליקמיה בהשואה לאינסולין ולתרופות ממשפחת הסולפונילאוריאה. יתרון נוסף שיש למטפורמין שמעמיד אותה כתרופה בחירה, הוא עלות זולה.
נכון לימים אלו מטפורמין מוערכת כתרופה הכי שכיחה בטיפול, הניתנת כקו ראשון לטיפול בסוכרת מסוג 2 ומומלצת כקו על ידי כל ארגוני הסוכרת (לרבות American Diabetes Association). עם זאת, במטא-אנליזה של כלל המחקרים הרפואיים על השפעת מטפורמין בהשוואה לפלצבו, שפורסמה על ידי Boussageon וחבריו ב-2012, נמצא שיחס התועלת לנזק מהתרופה איננו ודאי.
מנגנון הפעולה
מטפורמין פועלת במיטוכונדריה של התאים כחסם של נשימה-אירובית, מפחיתה ייצור של ATP ומעלה רמות של AMP ובכך גם גורמת לשפעול של AMPK (AMP-dependent protein kinase) שזהו אנזים שקשור לניצול אנרגיה בצורה של פחמימות ושומנים. כתוצאה מכך, גובר פירוק גלוקוז בתא, והתא מפחית יצירת גלוקוז וצורך כמות מוגברת של גלוקוז המועבר מהדם.
עליה בכמות הגלוקוז המועברת מהדם אל התא ללא עליה ברמות של אינסולין בגוף (להבדיל מההשפעה שמיוחסת לסולפוניל-אוראה למשל), מוכרת כירידה בתנגודת לאינסולין. מטפורמין פועלת לכן בצורות הבאות:
בנוסף להשפעות על הסוכר, למטפורמין יש גם השפעה חיובית על פרופיל שומני הדם:
יתרונות הטיפול במטפורמין
מטפורמין מהווה כיום את טיפול הבחירה הראשון בחולים עם סוכרת סוג 2, מהסיבות הבאות:
התוויות נגד ואזהרות
על פי המלצות היצרן בישראל, אין ליטול מטפורמין במצבים הבאים:
אזהרות בנוגע לשימוש:
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן תופעות לוואי במערכת העיכול: בחילות, שלשולים, כאבי בטן וגזים. נטילת התרופה אחרי האוכל יכולה לסייע במניעת תופעות לוואי אלו.
תופעות לוואי נוספות: טעם מתכתי בפה ושינויים בטעם, כאבי ראש, סחרחורות, כאבי שרירים וחולשת שרירים.
מטפורמין עלולה לפגוע בספיגה של ויטמין B12, ולכן בשימוש ממושך, ייתכן ותהיה ירידה ברמות הוויטמין הזה בדם. מומלץ לבדוק את רמות ויטמין B12 בסרום בזמן נטילת מטפורמין.
היפוגליקמיה
תרופות לטיפול בסוכרת פועלות להפחתת רמות הגלוקוז בדם, כאשר החשש הוא שרמות הגלוקוז ירדו מתחת לערכים התקינים ויתפתח מצב של היפוגליקמיה (שעלול להיות מסוכן). כאשר מטפורמין ניתנת כתרופה לבד, הסיכון להתפתחות היפוגליקמיה, נמוך מאוד, וזה מאחר שהיא איננה גורמת לעלייה בייצור אינסולין בלבלב באופן ישיר. יחד עם זאת, כאשר מטפורמין ניטלת עם תרופות נוספות לטיפול בסוכרת (כגון סולפוניל-אוראה ואינסולין) עלול להתפתח מצב של היפוגליקמיה. יש לעקוב אחרי התסמינים האלה ולהיוועץ ברופא במידה והם מתרחשים.
חמצת לקטית
חמצת לקטית היא תופעת לוואי מסכנת חיים שיוחסה למשפחת התרופות של הביגואנידים. תופעת לוואי זאת התרחשה בעיקר עם התרופות buformin ו-phenformin ובמידה פחותה יותר עם metformin. מאחר שמטפורמין היא תרופה שמופרשת בעיקר בכליות, עולה חשש כי באי ספיקת כליות, התרופה עלולה להצטבר בדם ובכך עולה הסיכון להתפתחות של חמצת לקטית (חומצה לקטית נוצרת עקב דיכוי המיטוכונדריה והנשימה האירובית בתא, עקב שימוש במטפורמין). לכן, עד היום היה נהוג להפסיק את הטיפול במטפורמין בכל חולה עם ירידה בתפקוד הכלייתי, כאשר רמות הקריאטינין בדם עלו מעל 1.5 מ"ג/ד"ל בגברים ו-1.4 מ"ג/ד"ל בנשים. לפי הנתונים הידועים כיום, חמצת לקטית הקשורה במטפורמין (Metformin Associated Lactic Acidosis, MALA) היא תופעת לוואי נדירה עד נדירה מאוד, עם שכיחות מאוד נמוכה, ובהשוואה ל-phenformin, השכיחות נמוכה פי 20 במטפורמין. יחד עם זאת, מאחר שמדי פעם מופיעים דיווחים של חמצת לקטית בחולי סוכרת וכנראה שהם קשורים במטפורמין, קיים עדיין חשש להתפתחות חמצת לקטית, בעיקר בחולים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי עם גורמי סיכון נוספים.
הסיכון לחמצת לקטית על רקע מטפורמין עולה כאשר לחולה יש אי ספיקת לב, סימנים של התייבשות, צריכה מוגברת של אלכוהול, פגיעה כלייתית, פגיעה כבדית או מצבי שוק.
הנושא של חמצת לקטית נחקר בצורה אינטנסיבית יותר בשנים האחרונות. לדוגמה: לאחרונה פורסם מחקר רטרוספקטיבי גדול שנעשה על מעל 3000 חולי סוכרת בטייוואן והראה כי מטפורמין לא נמצא קשור לתמותה בחולים עם אי ספיקת כליות קלה עד מתונה וכי רק במצבים מתקדמים מאוד של הפרעה בתפקוד הכלייתי (רמות קריאטינין בדם מעל 530 מיקרומול/ליטר = 5.9 מ"ג/ד"ל) יש תמותה גדולה יותר כתוצאה משימוש במטפורמין. בעקבות המחקרים האלו, שונו כיום חלק מההמלצות הנוגעות במתן מטפורמין לחולים עם אי ספיקת כליות או עם מחלת כליות כרונית. ADA הוציאו התייחסות על כל בקווי המנחה שלהם וקדמו להם ההמלצות של ארגון NICE הבריטי. מרבית קווי המנחה החדשים ממליצים על מתן מטפורמין, במינון מופחת בחולים עם מחלת כליות כרונית בדרגה קלה עד בינונית (עם קצב סינון גלומרולרי בין 30-60ml/min/1.73m2), עם מעקב צמוד אחרי רמות קריאטינין בדם. מתן מטפורמין בחולים עם מחלת כליות כרונית הוא התווית נגד כאשר ערכי קצב הסינון הגלומרולרי הן 30ml/min/1.73m2> ומטה.
תגובות בין תרופתיות
למרות שמטפורמין איננה עוברת פירוק על ידי אנזימי הכבד, ובכך היא חשופה לפחות אינטראקציות עם תרופות אחרות על רקע עיכוב או השריית אנזימים, עדיין קיימות תגובות בין תרופתיות חשובות עם מטפורמין. מרבית האינטראקציות ניתנות לשילוב, תוך מעקב אחרי המטופל.
המשרד להגנת החוקה (הונגריה)
המשרד להגנת חוקה (בהונגרית: Alkotmányvédelmi Hivatal, בראשי תיבות AH) הוא השירות הלאומי לביטחון פנים של הונגריה וסוכנות המודיעין, המוכר בשמו ההונגרי הקודם Nemzetbiztonsági Hivatal (בעברית המשרד לביטחון לאומי, שהיה שם הארגון בשנים 1990–2010).
תפקידיו העיקריים הם מודיעין, מלחמה בשחיתות, ביטחון כלכלי, מאבק  בפשע המאורגן וטיפול באיומים פנימיים.
המשרד הוקם בשנת 2010.
היסטוריה
הארגון הוקם כיורש המשרד לביטחון לאומי שהוקם בשנת 1990 כיורש למחלקה השנייה (סיכול ריגול) ולמחלקה השלישית (ביון) של משרד הפנים ההונגרי, שפעלו כשירות הביטחון הפנימי משנת 1962 ועד 1990, כיורשי המשטרה החשאית ההונגרית.
משנת 2010 הארגון אורגן מחדש ושינה את שמו והוא פועל מאז כגוף עצמאי לענייני ביטחון פנים.
אין עונשין אלא אם כן מזהירין
אין עונשין אלא אם כן מזהירין הוא כלל הלכתי־תלמודי, לפיו לא ייתכן עונש על עבירה כל שהיא מהתורה, בלי שיצוין במפורש בתורה אזהרה שלא לעבור על עבירה זו.
כלל זה תקף עבור עבירות פליליות שעונשן הן בידי אדם, כדוגמת מיתה בידי אדם, או עונש מלקות, אך לא לגבי עונשי שמיים, כגון כרת ומיתה בידי שמים. כלל זה אינו תקף לגבי משפט אזרחי, כדוגמת תשלומי ממון במשפט העברי.
גדרי הכלל
הכלל אין עונשין אלא אם כן מזהירין מתגלה במקומות רבים בתורה בהן מצינו שהתורה אוסרת על עשיית מעשה מסוים ("אזהרה") ושבה ופוסקת את העונש של מי שעובר על האיסור ("עונש"). דוגמה לכך היא פרשת עריות כאשר בפרשת אחרי מות התורה מאריכה לפרט את רוב איסורי העריות, ובפרשה שלאחריה, פרשת קדושים, שבה התורה וכופלת את האיסורים ואף מפרטת את עונשו של כל אחד מהם. חז"ל במסכת סנהדרין (דף נו עמוד ב) פירשו שהסיבה לכפילות היא הצורך להזהיר קודם הענישה שכן "לא ענש אלא אם הזהיר".
הרמב"ם כותב בספר המצוות: ש"כל מה שנאמר בתורה שהעושה דבר פלוני יומת, או שהוא חייב כרת - ידענו בבירור שאותו הדבר מוזהרים עליו ושהוא בלא תעשה".
התראה
בפירוש המשניות לרמב"ם, מבואר שדין ה"התראה", הקובע כי עונש בבית דין לא יוטל אלא אם כן התבצעה התראה מפי העדים לעובר העבירה שהדבר אסור ונושא עונש נובע אף הוא מיסוד הכלל, שאין עונשין אלא אם כן מזהירין.
טעם הכלל
פרשנותו של בעל החינוך היא, שהעונש קובע רק את תוצאת המעשה ככל הנוגע לעושה המעשה, אך לא ביחס לאיסור עצמו, שלו יש חשיבות עצמאית כמעשה הנוגד את רצון השם, ולא רק בגלל העונש. מכיוון שכך לא ייתכן שהתורה תעניש על דבר שאסור ללא אזהרה מוקדמת, שכן אז היה ניתן לחשוב כי מדובר למעשה בברירת מחדל העומדת בפני האדם והאומרת כי קיימת בפניו אפשרות הענישה הבאה בחשבון אם הוא רק מעוניין בכך, ועל כך באה אזהרת התורה המצווה את האדם לא לעשות את המעשה ללא תלות בעונש העלול לבוא לו בשל כך.
מבוימים
מבוימים (באנגלית: Staged) היא סדרה קומית בריטית, המתרחשת בתקופת מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת. הסדרה צולמה בעיקר בשיחות וידאו. שידור הבכורה של הסדרה היה ב-10 באוקטובר 2020 בערוץ BBC One. ב-22 באוקטובר 2020 הוכרז על הזמנת עונה שנייה לסדרה. העונה השנייה שודרה לראשונה ב-4 בינואר 2021 בערוץ BBC One, והיא עלתה לשירות וידאו על פי דרישה BBC iPlayer.
תקציר
בעונה הראשונה מייקל שין ודייוויד טננט מגלמים דמויות בדיוניות של עצמם. השניים מנסים לערוך חזרות להצגה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו. בשל הסגר בבריטניה בעת מגפת הקורונה הם עורכים את החזרות באמצעות ועידת וידאו, בעוד הבמאי שלהם, סיימון, מתאמץ לשלוט בהפקה.
העונה השנייה עוקבת אחר מייקל ודייוויד "האמיתיים" בעקבות ההצלחה של הסדרה "מבוימים". סיימון מתחיל לעבוד על רימייק אמריקני של הסדרה, אבל מייקל ודייוויד אינם מתבקשים לגלם את הדמויות שלהם.
רוזיגליטזון
רוזיגליטזון (בלועזית: rosiglitazone, שם מסחרי: אוונדיה; avandia) הייתה תרופה, ממשפחת ה- thiazolidinediones, שיועדה בעבר לטיפול בחולי סוכרת מסוג 2, והייתה התרופה הנמכרת ביותר לטיפול בסוכרת. בספטמבר 2010 הוטלו מגבלות על השימוש בה, לאחר שנמצא כי היא מגבירה את הסיכון להתקפי לב. העיתון "הניו יורק טיימס" טען כי חברת גלקסו סמית' קליין, יצרנית התרופה, הסתירה נתונים על הסכנות הטמונות בשימוש בתרופה במשך כ-11 שנים.
תרופה זו מגבירה בצורה ישירה את הרגישות לאינסולין בתאי השומן ההיקפיים, ברקמת השריר ובכבד. הפחתת תנגודת הרקמות לאינסולין מתבצעת מבלי להשפיע על הפרשת האינסולין.
תרופות אלו גורמות להגברת קליטת האינסולין על ידי קולטניו, לעלייה בחדירת הגלוקוז לתאים, ולעלייה בניצולו של האינסולין. השפעתן של תרופות אלו על הכבד מתבטאת בירידה בייצור הגלוקוז בכבד, לכן תרופות אלו מגנות מפני מצבי היפרגליקמיה. בנוסף, תרופות אלו ממריצות קולטנים בגרעין התא המכונים PPAR-Gamma- הפעלתם של קולטנים אלו מאפשרת היענות טובה יותר של התאים לפעולת האינסולין.
תופעות התרופה
במקרה של אי ספיקת לב התרופה לא ניתנת, היות שהיא גורמת לאגירת נוזלים.
אלכסנדר סרברוב
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' סרברוב (ברוסית: Александр Александрович Серебров; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
קורות חיים
אלכסנדר סרברוב נולד במוסקבה. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה במכון לפיזיקה טכנית במוסקבה וסיים אותו בשנת 1967. לאור הצטיינותו בלימודים הוא המשיך לעבוד באחד המעבדות של המכון, ובשנת 1970 השלים את הדוקטורט בתחום פיזיקה של נוזלים וגזים. בין ההישיגם המדעים שלו 20 פרסומים ו-4 המצאות.
בשנת 1976 הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 התקבל סרברוב ליחידת הקוסמונאוטים, והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנים 1982–1993 שוגר לחלל ארבע פעמיים (בסויוז T-7 וסויוז T-8 לתחנת החלל סאליוט 7 ובסויוז TM-8 וסויוז TM-17 לתחנת החלל מיר). במהלך הטיסות הוא ביצע 10 יציאות לפעילות חוץ רכבית.
בשנת 1995 עזב את השרות. הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים ונפטר בשנת 2013.
אסטרואיד 365375 Serebrov נקרא על שמו
אבן יהודה
אֶבֶן יְהוּדָה היא מועצה מקומית בשרון במחוז המרכז בישראל. נוסדה כמושבה ב-1932 על ידי אגודת "בני בנימין". היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
גבולות
המושבה כוללת בתחום שיפוטה את כפר הנוער "הדסים" של ויצו הדסה - כפר נוער ובית ספר רחב ממדים. היא גובלת במזרח במועצות המקומיות קדימה ותל מונד, בצפון במועצה אזורית לב השרון, במערב בנתניה ובמועצה אזורית חוף השרון בדרום-מערב.
היסטוריה
המושבה הוקמה בדצמבר 1932 על ידי אגודת "בני בנימין" על שטח של 5,000 דונם אשר 4,000 מתוכם נרכשו מהנדבן שמואל בלום ועוד 1,000 דונם ממשפחת חנון מטולכרם. השטח חולק בין בני מושבות שהתיישבו במקום ובין יהודים מחוץ לארץ, בהם פליקס דה מנשה, שחברת הנוטע נטעה עבורם פרדסים.חלק מהמתיישבים הגיעו ממושבת הר-טוב לאור הקשיים בהתפתחותה. בשנה הראשונה עברו המתיישבים קשיים מרובים והתגוררו יחד בצריף גדול. המקום נקרא בפי הערבים "עאבא" שמשמעותו ג'ונגל, בגלל צמחיית הפרא במקום. המשימה הראשונה של המתיישבים הייתה לייבש את הביצות, שמדרום (במקום צומת אבן-יהודה של היום). כן נעשו הכנות לנטיעת פרדסים. בינתיים התפרנסו התושבים מעבודה כשכירים בפרדסים בתחום המועצה.
לאחר כשנה המקום התפתח וכלל 14 בתים מודרניים, שכללו מטבחים, אמבטיה, מרפסת וחיבור לחשמל. 1,500 דונם הוקצו ל-75 מבני המושבות, חברי אגודת בני בנימין. בראשית דרכה נקראה המושבה "יהודייה" ולאחר מכן שונה שמה לאבן יהודה על שמו של אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית. בסוף 1934 אושרו הלוואות למתיישבים שטרם בנו בתים לשלב הבנייה האחרון של היישוב. בשנת 1935 הונחה אבן הפינה לבית הספר הראשון ביישוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ענף הפרדסנות כשל בגלל אי היכולת לייצא את פרי ההדר, התפרנסו התושבים מגידול עיזים, לולים וירקות. בסוף 1942 היו באבן יהודה כ-2,000 דונם פרדסים, 200 דונם ירקות, 15,000 תרנגולות מטילות, 40 פרות ו-60 עיזים לבנות. בשנת 1946 הוקמה באבן יהודה מרפאה של קופת חולים כללית.
לקראת סוף 1948 עלה מספר התושבים מכ-600 לכ-700 כשהצטרפו כ-60 עולים חדשים ועוד כ-40 פליטים מיפו, וכשנבנו 24 יחידות דיור בשיכונים.
בתחילת 1950 הוענק ליישוב מעמד של מועצה מקומית, הכוללת בשטח שיפוטה גם את היישובים הסמוכים: באר גנים (או כפר צור) שהוקמה ב-1932 על ידי יוצאי מפעלי ים המלח ותל-צור שהוקמה ב-1932 על ידי מורים מהגימנסיה הרצליה, בהנהגת חיים בוגר (בוגרשוב). יישובים אלו הפכו במשך הזמן לשכונות של המושבה. באותה עת התגוררו במועצה כ-1700 תושבים. בשנות החמישים קלטה המושבה מספר גלי עליות ממדינות צפון-אפריקה ותימן, שהקימו שכונות משלהם בתחומיה.
בתחילת ימי המדינה דרשו פרנסי היישוב הרחבה קרקעית של היישוב, כדי שהנקלטים החדשים בה יקבלו לפחות שטח למשק עזר. הם טענו לאפליה, יחסית לקיבוצים סביבם, בחלוקת קרקעות הערבים הנפקדים.
במאי 1971 נחסמה הכניסה הראשית למושבה לצורך עבודות להרחבת כביש 4 לדו-מסלולי. לאחר שנה פרצו אנשי היישוב את החסימה.
ביוני 2012 החל שיווק שכונה חדשה ביישוב, הנמצאת סמוך לקמפוס בית-הספר האמריקאי. גודל השטח של השכונה משתרע על כ-140 דונם.
באר גנים
בשנת 1932 נרכשו בידי "אגודה חקלאית כפר צור", שברובה כללה פקידים ופועלים במפעלי ים המלח, שטח של בין 1,000-2,000 דונם להתיישבות בקרבת כפר צור הערבית. השטח יועד בעיקר לפרדסים ול-85 מגרשים לבניין. עד נובמבר 1933 סודרה במקום באר והוקם מבנה ציבור עבור פועלים שבאו להכין את המקום להתיישבות. לקראת סוף 1933 קבעה ועדת השמות של הקרן הקיימת את שם המקום באר גנים. תוכנית ההתיישבות לא הצליחה ועלתה כוונה ליעד את המקום לבני המעמד הבינוני. גם תוכנית זאת לא צלחה בראשיתה ובדצמבר 1935 היה במקום בית בודד של שומר המקום, שניסה למשוך מתיישבים לבוא להתגורר בו. עד תחילת 1938 הצטרפו למשפחת השומר עוד שלוש משפחות, למרות המצב הביטחוני שנבע מהמרד הערבי הגדול. במקום היה בית אחד שנקרא "הבית הלבן" ולידו מספר צריפים.
היישוב הורכב משני חלקים: באר גנים א' היה היישוב העיקרי בעוד באר גנים ב' הייתה חווה נפרדת שלימים הוקמה בקרבתה מעברה לעולי תימן, שהיום מהווה שכונה באבן יהודה הנקראת "עין יעקב".
היישוב הוקם סביב כביש מרוצף אחד, שקישר אותו עם היישובים הסמוכים אבן יהודה וכפר נטר. הבתים היו פרטיים ובעלי משק צמוד. במטרה לשמור על ביטחון התושבים, הוקם במקום בית ביטחון, שכלל בתוכו באר ועמדה על גגו. ב-1950, עם הקמת המועצה המקומית אבן יהודה, סופח אליה היישוב, יחד עם תל-צור הסמוכה אליה. שמו המקורי של היישוב היה כפר צור, כשם הכפר הערבי שעל אדמותיו הוקם המושב. לימים הוחלף השם לבאר גנים, עברות השם הערבי של המקום, המופיע במפות מהמאה ה-19 כ"ביר אלע'נים".
החל מראשית שנות התשעים, עוברת השכונה גל פיתוח והרחבה גדול. השכונה הורחבה מערבה ודרומה, הוקמו כיכרות ותשתיות וחוברה ברצף בנייה לאבן יהודה עצמה. שם השכונה שונה ל"פאר גנים" והיום מורכבת אוכלוסייתה בעיקר מבני העשירון העליון ומנהלים בכירים במשק. בעתיד מתוכננת הרחבה נוספת וגם קריית המועצה המקומית ומוסדות החינוך עתידים לעבור אליה.
בשנת 1995, הורחבה שכונת "באר גנים" מערבה. בשנים הראשונות הייתה השכונה פתוחה מערבה. לאחר מאבק ציבורי נסגר הרחוב בצידו המערבי, ונסללה דרך עוקפת המקשרת כיום את אבן יהודה עם שכנותיה כפר נטר ובית יהושע.
מיקומה הגאוגרפי של שכונת באר גנים הוא בין שתי גבעות החולשות עליה מצפון ומדרום, ולפיכך יש בה ריבוי משקעים בחורף לעומת אזורים אחרים באבן יהודה. בשכונה יש קשיים ניכרים של קליטת רשתות סלולריות של כל החברות כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי.
שכונת תל צור
תל צור היא שכונה בתחומי אבן יהודה. ראשיתה ב מושב, שהוקם בשנת 1932 על ידי מורים מהגימנסיה הרצליה בהנהגת חיים בוגר (בוגרשוב). המושב הוקם כמשק חקלאי שישמש מקור הכנסה עבור המורים שפרשו לגמלאות. במרץ 1934 תואר תל צור בעיתון "דבר" כך:
היישוב הוקם בשני חלקים, שהתמזגו בהמשך עם אבן יהודה:
תל צור א' - כיום רחוב תל-צור ו"שיכון מכבי".
תל צור ב' - כיום חלקו אזור תעשייה וחלקו "שכונת דרוקר".
מקור השם בכפר צור אשר ממנו נרכשו במקור אדמות היישוב. עם הקמת הרשות המקומית אבן יהודה ב-1950, סופחו היישוב ושטחיו אליה יחד עם באר גנים הסמוכה.
בשכונה נמצא "רחוב סומסום". לדברי אנשי המועצה, השלט הנושא את שם הרחוב נגנב על ידי חובבי תוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום ואספנים.
שכונת עין יעקב
בתחילת 1944 הגיעו לקרבת אבן יהודה 14 עולים מתימן שהתגוררו בשכונה של צריפים במקום והתפרנסו מעבודה בפרדסים. בספטמבר 1944 פרצה במקום מגפת דבר ובעקבות זאת מוסדות הבריאות שרפו את הצריפים והתושבים שוכנו באופן זמני באוהלים. שלטונות המנדט הבריטי העניקו לתושבים פיצויים ובעזרתם בנתה סולל בונה שכונה חדשה לתושבים התימנים, במרחק כקילומטר מהשכונה הקודמת. בדצמבר 1946 הוכרז על כוונה להחליף את צינור המים לשכונה מ-2 צול ל-6 צול על מנת לאפשר לתושבים לפתח משקי עזר ליד הבתים. לאחר הקמת המדינה נודע השכונה בשם עין יעקב.
סמל המועצה
הסמל כולל בארבעת רבעי המגן את ענפי העיסוק העיקרים של אבן יהודה בעיקר בעבר:
פריגטה
פְרִיגָטָה הוא שם שניתן במהלך ההיסטוריה לכמה סוגים של כלי שיט, לרוב אוניות מלחמה קטנות או בינוניות, מהירות ובעלות חימוש קל יחסית.
במאה ה-17 עד המאה ה-19, בתקופת הזוהר של אוניות המפרשים, הייתה הפריגטה הסוג החשוב ביותר של ספינת סיור בציי המעצמות הימיות של אירופה, והצטיינה במהירותה וביכולת שהייה ממושכת בים.
החל מן המאה ה-20 אומץ המונח פריגטה למספר טיפוסים של אוניות מלחמה ממונעות בגודל של משחתת או אף סיירת, המשמשות לליווי ולהגנת כלי שיט אחרים (מלחמתיים ומסחריים), ללוחמה נגד צוללות וכספינות טילים.
עידן המשוטים
מקור המונח "פריגטה" אינו ידוע בביטחון, קרוב לוודאי מן השפה האיטלקית (fregata), והאטימולוגיה שלו איננה ברורה.
במאה ה-15 והמאה ה-16, המונח "פריגטה" ציין גליאה ים-תיכונית קטנה, שהונעה במשוטים ובמפרשים, ושימשה להעברת ידיעות מהירה ולסיור לאורך החוף.
עידן המפרשים
הפריגטה בעידן אוניות המפרשים הייתה אניית מלחמה קטנה או בינונית, חד-סיפונית או דו-סיפונית, בעלת שלושה תרנים ומעטה מפרשים רוחבי, חמושה ב-24 עד 38 תותחים. היא סווגה בדרך-כלל כאנייה מדרגה חמישית או שישית. אניות מסדר גודל זה ומטה לא שימשו כאניות-קו (ship of the line), כלומר לא נכללו במערך הטורי בעת קרב בין ציים. הן מילאו בעיקר תפקידי סיור לאיסוף מודיעין, ונחשבו "העיניים של הצי".
פריגטות במאה ה-17
במאה ה-17 לא הייתה למונח "פריגטה" הגדרה חד-משמעית, והוא ציין לרוב ספינת מפרש חמושה, קטנה או בינונית, שהגוף שלה צר ונמוך יחסית לאורכו על-מנת לשפר את מהירותה ויציבותה, בדרך-כלל על חשבון מספר וגודל התותחים שהייתה מסוגלת לשאת. הבלבול הלשוני עוד הוגבר עקב השימוש בשם התואר "דמוי פריגטה" (אנגלית: frigate-like) ואפילו בפועל "לפרגט" (אנגלית: to frigate) לציון עיצוב הגוף של ספינת מפרש כלשהי בתצורה צרה ונמוכה. פריגטות היו ברוחב של כרבע בלבד מאורכן הכולל, בניגוד לאוניות הסוחר ואוניות קו גדולות, שרוחבן המקובל אז היה כשליש מאורכן. יתרונו של גוף צר יותר טמון בהפחתת התנגדות המים למעבר בתוכם, והודות לכך שיפור מהירות השיט. היתרון העיקרי של גוף נמוך יותר טמון בהפחתת התנגדותו לרוח, והודות לכך שיפור יכולת הספינה לשוט קרוב יותר לרוח. אך בגוף צר ונמוך היה פחות מקום לתותחים, ולכן פריגטות חומשו בדרך-כלל בסוללת תותחים אחת בלבד מכל צד.
מערך המפרשים של פריגטות היה זהה בעיקרון לזו של ספינות גדולות יותר מאותה תקופה - שלושה תרנים עם מפרשים רוחביים על כל השלושה ומפרש אורכי (באותה תקופה מפרש לטיני) בתחתית התורן האחרון.
לדעת רודג'ר, הפריגטות האנגליות הגדולות של המאה ה-17 היו גם סיבה עיקרית לפיתוח מערך הלחימה הטורי, אשר שלט בטקטיקה הימית עד סוף עידן אוניות המפרשים. ספינה צרה יותר נוטה להיות מהירה יותר אך גם בעלת קצב פנייה איטי יותר, ולכן הפריגטות לא התאימו לטקטיקת הלחימה הנהוגה עד אז, שבה ספינות מפרש הסתובבו במהירות כדי לירות תחילה בתותחי צד אחד ולאחר מכן בתותחי החרטום, תותחי הצד האחר ואף בתותחי הירכתיים. המבנה המוארך והצר של הפריגטה גם הגדיל את מספר תותחי הצד, יחסית למספר התותחים בחרטום ובירכתיים. על-מנת לנצל תכונות אלו פיתחו האנגלים מערך קרבי שבו הספינות שמרו על מקומן וכיוונן בטור מקביל למבנה האויב, וירו מטחי דופן. במערך הטורי נעשה שימוש לראשונה במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, בשנת 1653. ההולנדים העתיקו אותו במלחמת הולנד-אנגליה השנייה, ולאחר מכן הוא אומץ גם על ידי ציי מפרש בשאר מדינות אירופה. עם זאת, בתקופתו של צ'ארלס השני ובעידודו הפעיל חזר הצי האנגלי לבנות את אניות הקו ברוחב של כשליש מאורכן, כדי לשפר את יציבותן בעת ירי תותחים, והמבנה הצר של הפריגטה שב לאפיין ספינות קטנות יותר מן הדרג החמישי והשישי.
פריגטות-גליאות וספינות "חצי סוללה"
במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, כמה פריגטות קלות צוידו בתותחים בסיפון העליון ובאשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון, בדרך-כלל על חשבון חלק או כל תותחי הסיפון התחתון שסולקו. באנגליה ספינות כאלו כונו לעיתים "פריגטות-גליאות" (galley frigates) על שם הגליאות, ספינות המשוטים שבאותה תקופה עדיין היו בשימוש בים התיכון.
פריגטות-גליאות מפורסמות היו "גליאת צ'ארלס" של המלך צ'ארלס השני ו"גליאת אן המלכותית"  של בתו אן. הן נבנו במיוחד להגנה מפני שודדי-הים הברברים, לאחר שנישואי המלך עם הנסיכה קתרינה מפורטוגל הביאו לאנגליה נדוניה של נחלות בטנג'יר. אורכה של "גליאת צ'ארלס" היה כ-40 מטרים, התפוסה שלה כ-520 טון, והיא חומשה ב-26 תותחים קטנים של 6-ליטראות (כלומר משקלו של כל כדור תותח היה 6 ליברות שהם כשלושה קילוגרם).
בניגוד לגליאות אמיתיות, פריגטות-גליאות היו ספינות מפרש לכל דבר, ולא השתמשו במשוטים רוב הזמן. זאת מכיוון שמבנה הפריגטה, על אף היותו צר משל ספינות מפרש רגילות, עדיין היה רחב ועמוק מן הנדרש לספינת משוטים יעילה (בגליאות אמיתיות הרוחב היה כחמישית ואף שישית בלבד מן האורך הכולל, והן היו צרות ונמוכות מכדי לציידן בתותחי צד). ואולם במצבים של דממת רוח, השימוש במשוטים היה עשוי להעניק לפריגטה-גליאה יתרון קל ומכריע על ספינה חסרת משוטים, למשל השגתה של ספינת סוחר או בריחה מעבר לטווח התותחים של אוניית קו גדולה.
עד כמחצית המאה ה-18, עדיין שילבו לעיתים אשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון של פריגטות קלות. לעיתים חלק מן הסיפון התחתון נשמר למשוטים וחלקו האחר חומש בתותחים, למשל ב"גליאת צ'ארלס". תצורה זו נקראה "חצי סוללה" (אנגלית: demi-battery, צרפתית: demi-batterie) אם כי כינוי מתאים יותר היה "סוללה וחצי", שכן גם הסיפון העליון היה חמוש. לתצורת חצי הסוללה חשיבות היסטורית, בהיותה המבשרת של תצורת "הפריגטה האמיתית".
הפריגטה האמיתית
תקופת הזוהר של הפריגטה נחשבת בדרך-כלל למחצית המאה ה-18 עד מחצית המאה ה-19, ושיאה במלחמות הנפוליאוניות. בציי המפרשים של אירופה בתקופה זו, המונח "פריגטה" ציין טיפוס חדש ומוגדר היטב של ספינת סיור חמושה, שעל מנת להבדילה ממשמעויות ישנות ופחות מדויקות של המילה נקראה לעיתים "פריגטה אמיתית" (true frigate). פריגטה אמיתית הוגדרה כספינה בעלת שני סיפונים אשר התחתון שבהם משמש למגורי הצוות בלבד, בעוד העליון חמוש בסוללה אחת (מכל צד) של תותחים קטנים עד בינוניים (6 עד 24 ליטראות). בכך נבדלה הפריגטה האמיתית גם מספינות סיור קטנות ממנה, אשר בהן היה מקום לסיפון אחד בלבד, גם מאוניות קו "דו-סיפוניות" גדולות, שבהן שני הסיפונים נשאו סוללות תותחים, וגם מספינות "חצי סוללה" אשר בהן חלק מן הסיפון התחתון נשא תותחים.
ההחלטה לוותר לחלוטין על חימוש הסיפון התחתון גמלה במשך שנים רבות, למעשה במשך מרבית חציה הראשון של המאה ה-18. זאת משום שמפקדים ימיים התקשו לעמוד בפיתוי להוסיף תותחים לפחות לחלק מן הסיפון התחתון, ובכך להגדיל את עוצמת האש של הספינה. יתר-על-כן, התקנת החימוש העיקרי דווקא בסיפון העליון נגדה את החוכמה המקובלת באותו זמן, לפיה יש להתקינו נמוך ככל האפשר כדי להנמיך את מרכז הכובד של הספינה ובכך לשפר את יציבותה. אך בשנות ה-40 של המאה ה-18, בוני אוניות צרפתיים הגיעו למסקנה שסיפון תחתון בלתי-חמוש מאפשר מספר יתרונות חשובים. אחד מהם היה גובהם היחסי של אשנבי התותחים בסיפון העליון מעל קו המים (גובה זה נקרא באנגלית freeboard), מה שאיפשר לפריגטה ללחום גם בים סוער למדי ללא חשש מחדירת מים לספינה. זאת בניגוד לשאר טיפוסי ספינות קרב באותה תקופה, אשר אפילו בים סוער רק במקצת נאלצו לסגור את אשנבי הסיפון התחתון, ובכך לוותר על השימוש בתותחים הכבדים ביותר שלהן. יתרון שני היה מגורי צוות פחות צפופים, מכיוון שהמלחים בסיפון התחתון לא נאלצו לחלוק אותו עם התותחים. בכך הוקלו מעט תנאי השירות הקשים בעיקר במסעות ממושכים (באותה תקופה חודשים ולעיתים אף שנים), ובמשימות כמו ליווי שיירות של ספינות סוחר והטלת הסגר ימי. בעקבות הצי הצרפתי אימצו את תצורת הפריגטה האמיתית גם ציים נוספים ובכללם הצי המלכותי הבריטי, שהתרשם מפריגטות צרפתיות שלכד בקרבות ימיים של מלחמת הירושה האוסטרית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הפריגטה האמיתית לטיפוס נפוץ מאוד של אנית מלחמה, ומאות נבנו בכל הציים החשובים של אירופה, בעיקר אלו של צרפת, בריטניה, הולנד, ספרד, דנמרק, שוודיה ולקראת סוף המאה גם בצי הצעיר של ארצות הברית. אף שהיו קטנות מכדי ללחום במערך הראשי של אניות-קו, הפריגטות היו ספינות הסיור הגדולות ביותר ובדרך-כלל המהירות ביותר, ושימשו במגוון תפקידי סיור ומודיעין, לחימה בספינות הסיור של האויב, תקיפת ספינות סוחר של האויב והגנה על ספינות סוחר מן הצד שלהן. נודעה להן גם חשיבות בתפקידי שיטור והפגנת נוכחות בימי שלום, כאשר אוניות-קו לעיתים קרובות הוצאו משרות עקב העלות הגבוהה מאוד של הפעלתן. יכולת הפריגטות למסעות ממושכים אפשרה שימוש בהן אפילו במושבות המרוחקות ביותר של האימפריות הקולניאליות באותה תקופה. למשל, החוקר הצרפתי הראשון שהקיף את כדור הארץ, הרוזן לואי אנטואן דה בוגנוויל, עשה זאת בפריגטה "בודוס" (Boudeuse) בת 1,030 הטונות. מסעו ארך כשנתיים וחצי, הוא גילה וסיפח לצרפת את איי בוגנוויל, ועד שובו לצרפת בשנת 1769 איבד רק 8 מתוך צוות של כ-200 מלחים. בזירות נידחות שמהן נעדרו בדרך-כלל אוניות מלחמה גדולות יותר, אפילו נוכחות פריגטה בודדת הייתה עשויה להשפיע באופן משמעותי על מאזן הכוחות. כמו כן פריגטות היו שימושיות לאכיפת הסגר ימי, משימה מפרכת שחייבה שהייה ממושכת בים בכל מזג-אוויר, והייתה נדרשת מאוד בצי המלכותי הבריטי.
ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן הסביר את חשיבותן הרבה של הפריגטות ללוחמה הימית בעידן המפרשים כתוצאה של החסרון המוחלט באותה תקופה באמצעי תקשורת וגילוי לטווח גדול מקשר עין, דוגמת הרדיו והמכ"ם המודרניים. במרחבים העצומים של ימים ואוקיינוסים, אפילו ציים גדולים התקשו מאוד למצוא זה את זה, וגילוי מוקדם של צי האויב היה לעיתים קרובות המפתח לניצחון בקרב ובמלחמה. מפקדים ימיים יכלו לשפר את הסיכוי לגלות את האויב באמצעות פרישת הצי שלהם ברווחים הגדולים ביותר שעדיין מאפשרים קשר עין בין אוניות סמוכות (מספר קילומטרים), אך הם לא רצו לפזר באופן זה את אוניות הקו משום שלאחר גילוי האויב, גורם מפתח נוסף היה הזמן שארך לקבץ אותן בחזרה למבנה קרבי צפוף. תפקיד זה הוטל איפוא על ספינות הסיור ובעיקר הפריגטות. מקרה שהדגים את חיוניותן של הפריגטות התרחש בים התיכון בשנת 1798, בעת המרדף הארוך שניהל האדמירל הבריטי הוריישו נלסון אחרי צי הפלישה של נפוליאון בונפרטה למצרים. סמוך לאי מלטה, כמה מאוניותיו של נלסון דיווחו על מפרשים באופק שבדיעבד השתייכו ככל הנראה לצי הפלישה הצרפתי. ואולם נלסון איבד את הקשר עם הפריגטות שלו לאחר שסערה קשה הפיצה אותן, ולא רצה להסתכן בפיזור אוניות הקו על-מנת לבדוק את הדיווח. נפוליאון לעומתו הוזהר על ידי פריגטה צרפתית מנוכחות הצי הבריטי, תיקן את מסלולו מעט צפונה והצליח לחמוק מגילוי, אף שבליל 22 ביוני חלפו שני הציים במסלולים כה קרובים שעל אוניית הדגל הצרפתית ניתן היה לשמוע את התותחים הבריטים יורים על-מנת למנוע התנגשויות בערפל. כחודשיים נוספים של חיפושים במרחבי הים התיכון נדרשו לנלסון כדי למצוא לבסוף את אוניות המלחמה הצרפתיות ולהנחיל להן תבוסה בקרב הנילוס, אך נפוליאון כבר מזמן נחת עם צבא הפלישה הצרפתי במצרים, ואבדה לעד ההזדמנות ללכוד אותו בלב ים, מה שהיה עשוי למנוע את כל המלחמות הנפוליאוניות. במכתבי נלסון לממונים עליו מאותה תקופה נמצאה לעיתים קרובות דרישה לפריגטות נוספות, והוא אף התבטא במרירות כי "כשימות ימצאו את הצורך בפריגטות חרוט על לוח ליבו".
לאחר גילוי צי האויב ובעת הקרב עצמו, פריגטות באותה תקופה לא הוצבו בקו הלחימה העיקרי, שכן לא היה להן סיכוי נגד מטחי הדופן העוצמתיים בהרבה של אוניית קו גדולה. בדרך-כלל הן הוצבו מאחורי הקו, ותפקידן היה כ"ספינות חזרה" (אנגלית: repeating ship) אשר חזרו על סימוני הדגלים של מפקד הצי על-מנת להקל על העברת פקודותיו לשאר האוניות בתנאי העשן הכבד שלעיתים קרובות כיסה את אזור הקרב. בנוסף, פריגטות תכופות גררו אוניות קו שאיבדו את כל תרניהן בקרב הרחק מטווח תותחי האויב, והצילו מלחים שקפצו או נפלו המימה. במצבים כאלו נשמר בדרך-כלל מנהג ג'נטלמני לפיו מפקד אוניית קו לא יפתח באש על פריגטה של האויב אלא אם זו פתחה עליו באש ראשונה.
במאה ה-18 יצאו לפריגטות מוניטין כספינות המהירות ביותר. בפועל, מהירות ספינות מפרשים הייתה תלויה בגורמים רבים, כמו עוצמת הרוח וכיוונה, מספר וסוג המפרשים שנפרשו, מיומנות הקברניט והצוות, ומידת ניקיונו של קוער הספינה (במסעות ממושכים, גוף הספינה שמתחת לקו המים התכסה במושבות של בלוטי ים שפגעו ביכולות ההידרודינמיות שלו). בתנאים אידיאליים כמה פריגטות בנות התקופה רשמו מהירויות שיא בסביבות 13 ואף 14 קשר, אך בתנאים רגילים הייתה המהירות נמוכה בהרבה. טיפוסי ספינות קטנות בעלי מעטה אורכי, כמו הסקונר, יכלו לשוט מעט קרוב יותר לרוח מן הפריגטות בעלות המעטה הרוחבי, ולעיתים הצליחו לנצל זאת על-מנת להימלט מהן. ברוח חזקה מאוד נאלצו כל הספינות לצמצם את המפרשים ואף לקפלם לחלוטין כדי להימנע מהתהפכות, אך אילוץ זה היה פחות חמור באניות-קו גדולות וכבדות, ולכן בתנאים כאלו הן היו עשויות להשיג פריגטות ולנצל את כוח האש העדיף שלהן ללכידתן. במהלך המאות ה-18 וה-19 חלה עלייה הדרגתית בגודלן ובחימושן של פריגטות, בעיקר כתוצאה ממרוץ חימוש בין הציים של אותה תקופה. במלחמת הירושה האוסטרית ב-1740, פריגטה טיפוסית הייתה בעלת הדחק של כ-600 טון, והייתה חמושה בדרך-כלל ב-26 תותחי 8-ליטראות. בתקופת מלחמות נפוליאון, בשנים 1797 עד 1815, פריגטה טיפוסית כבר הייתה בעלת הדחק של 1,100 טון וחומשה ב-40 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 28 תותחי 18-ליטראות. בתחילת המאה ה-19 בנתה ארצות הברית שלוש פריגטות גדולות ורבות-עוצמה אף יותר - יונייטד סטייטס, פרזידנט וקונסטיטושן (האחרונה היא כיום אוניית המפרשים העתיקה ביותר שעדיין שמורה במצב כשיר לשיט). פריגטות אלו היו בעלת הדחק של כ-1,600 טון וחימוש של 44 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 30 תותחי 24-ליטראות. הן זיכו את הצי האמריקאי בכמה ניצחונות יוקרתיים על הפריגטות הבריטיות הקטנות יותר במלחמת 1812, וכתגובה מיהרו הצי הבריטי וציים נוספים לבנות גם הם פריגטות כבדות. בפריגטות כאלה חובר בדרך-כלל סיפון האחרה עם צור החרטום בסיפון עליון קל (אנגלית: spar deck), שיועד בתחילה בעיקר לשימוש המלחים המטפלים במפרשים, אך בהמשך חומש ביותר ויותר תותחים קלים מטיפוס הקרונדה, עד שבסופו של דבר שבו הפריגטות הכבדות להיות "דו-סיפוניות" בפועל, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים מלאים.
העלייה בגודלן ובעוצמתן של הפריגטות גררה עמה גם עלייה במחיר הבנייה ובעלות התפעול שלהן. כתוצאה מכך, בתחילת המאה ה-19 ירשו טיפוסי ספינות חד-סיפוניות קלות וזולות יותר, כמו הקורבטה והסלופ, חלק משמעותי מתפקידי הסיור שמילאו הפריגטות במאה ה-18. השימוש בפריגטת המפרשים הקלאסית דעך במחצית המאה ה-19 עקב עלייתן של ספינות הקיטור.
פריגטות בלקוול
במחצית המאה ה-19, ספינות סוחר עדיין עשו שימוש בהנעת מפרשים בקווים ארוכים מאוד, למשל מבריטניה לאוסטרליה, אשר בהם השימוש בקיטור לא היה מעשי או כלכלי בגלל הצורך בכמויות עצומות של פחם. בתקופה זו טיפוס אופייני של ספינת מפרש בריטית נקרא פריגטת בלקוול (Blackwall frigate), על שם מספנות בלקוול בלונדון, על נהר התמזה.
בניגוד לפריגטות קודמות, פריגטות בלקוול היו ספינות סוחר לכל דבר ולא היו חמושות כלל. אך המבנה והמוניטין שלהן שאבו השראה מפריגטות מלחמה, ומשום כך היה נהוג לצבוע את צדדיהן בדגם ריבועים בצורת אשנבי תותחים. יותר מ-120 ספינות מטיפוס זה נבנו בשנים 1830–1875 במספנות בלקוול, ובמספנות נוספות ברחבי האיים הבריטיים ובהודו. הן היו יעילות במיוחד להובלת נוסעים בצפיפות, אך במהירות ובבטיחות יחסיות, וחלק נכבד מן ההגירה מבריטניה לאוסטרליה ולניו זילנד באותה תקופה התבצעה באמצעותן. בספינות האחרונות מטיפוס זה, תצורת הגוף עודכנה מן התצורה המסורתית של הפריגטה לתצורת הקליפר המהירה אף יותר, אך דגם הצביעה בצורת אשנבי תותחים עדיין נשמר כסמל מסחרי. השימוש בהן פסק בעקבות פתיחת תעלת סואץ, הקמת תחנות רבות לתדלוק בפחם לאורך חופי אסיה ואפריקה, והשיפור ביעילות מנועי קיטור, אשר איפשרו לספינות קיטור לשוט למזרח הרחוק תוך שמירה על כדאיות כלכלית.
פריגטות קיטור
משנות ה-20 של המאה ה-19 החלו לשלב מנועי קיטור באוניות מפרש מלחמתיות, בתחילה באמצעות גלגלי משוטה והחל משנת 1840 גם באמצעות מדחף. בתקופה זו יעילות מנוע הקיטור עדיין הייתה נמוכה, ובאוניות מפרש המיועדות למסעות ארוכים בלב-ים (להבדיל מספינות נהר) הוא שימש בעיקר כמנוע-עזר ליציאה וכניסה מן הנמל, ולמצבים של חוסר-רוח. אניות מפרש מלחמתיות מכל הסוגים והדרגים היה מקובל לשדרג במספנות על ידי חיתוך גופן לרוחב באמצעיתו, בין התורן הקדמי והראשי, והוספת קטע גוף נוסף שם אשר הכיל את מנוע הקיטור והאריך את האוניה. פריגטות מפרשים שעברו "ניתוח" שדרוג כזה נקראו "פריגטות קיטור" (steam frigate). כמו כן פריגטות קיטור מצוידות במשוטות נקראו לעיתים "פריגטות משוטות" (paddle frigate), ואלו שהיו מצוידות במדחף נקראו לעיתים "פריגטות מדחף" (screw frigate).
פריגטות קיטור גדולות ופריגטות משוריינות
במחצית המאה ה-19 הבשילו כמעט בו-זמנית מספר מהפכות טכנולוגיות בתכנון אוניות מלחמה, בין השאר מנועי קיטור יעילים, מדחפים, מבנה מברזל במקום עץ, שריון ברזל, צריחי תותחים מסתובבים, תותחים מחורקי-לוע ונטעני-מכנס, ופגזים נפיצים במקום כדורי תותח יצוקים. מהפכות אלו הובילו עד סוף המאה להיעלמותן הסופית של אוניות מפרש מלחמתיות, והפריגטות בכללן.
עם זאת, המונח "פריגטה" זכה לתקופת זוהר קצרה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. הוא התייחס אז לאוניות בעלות הנעה משולבת של מפרש וקיטור שהיו חמושות בסוללות של תותחי צד היורים פגזים נפיצים. תותחים אלו היו גדולים ורבי עוצמה מקודמיהם, כך שנדרש מספר קטן יותר מהם, לרוב שלושים עד ארבעים לכל אונייה לעומת מאה ומעלה באוניית-קו מן הדרג הראשון בתקופת מלחמות נפוליאון, ומשום כך הם הותקנו בסיפון אחד בלבד במקום בשניים או אפילו שלושה קודם לכן. בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות כאלו הוגדרו רשמית כ"פריגטות", אף שלמעשה הן היו אוניות-קו גדולות ורבות-עוצמה.