cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי שפייר
תחילת ההתיישבות היהודית
הסיבה לבקשת הבישוף מהיהודים להגיע לשפייר הייתה תפקידם החשוב בעסקי הכסף והסחר ומפני שהתיישבות היהודית נתפסה כמדד להתפתחות עסקית. כמו כן נדרשו בשפייר מלווי כספים בהיקף גדול להקמת קתדרלת שפייר. סיבה נוספת שבישופים, אדונים או מלכים העניקו פריווילגיות והגנה ליהודים היא שבכך הבטיחו לעצמם הכנסות ודמי הגנה ניכרים מהיהודים. מכיוון שרדיפת יהודים והגבלות סחר הובילו לחסרונות כלכליים ניכרים ולאובדן הכנסות, היה זה טובת השליט לבלום את הלהט האנטישמי של אנשי הדת הנוצרית.
על פי מסמכים מהתקופה, היה אדם ששימש כ"פרנס הקהילה" של שפייר, הוא נבחר על ידי הקהילה ואושר על ידי הבישוף. מאוחר יותר, הוקמה בעיר "מועצת יהודים" בת שתים עשרה חברים בראשות הרב היהודי שייצג את הקהילה. בשנים 1333 ו-1344 אישרה מועצת העיר שפייר את סמכות מועצת היהודים.
גזירות תתנ"ו
ב-3 במאי 1096, ח' באייר ד'תתנ"ו, שש שנים בלבד לאחר נתינת תעודת הזכות ליהודי האימפריה, שטף את ערי גרמניה גל פוגרומים שבוצעו על ידי אספסוף צלבני מוסת שנע במהלך מסע הצלב הראשון לכיוון ארץ ישראל בראשות אציל צרפתי בשם "גיום לה שארפאנטייה".
יחד עם איכרים מקומיים מהסביבה תקפו הפורעים את היהודים ואת בית הכנסת. בדיווח על פרעות תתנ"ו בשפייר, מיינץ וורמס, שנכתב בסביבות 1097–1140 על ידי "האנונימי ממיינץ", נכתב: . גם את הצלתם על ידי הבישוף יוהאן הוא תיאר:.
האנונימי הביא עדות על עשרה נרצחים, לעומתו שלמה בן שמעון הזכיר אחד עשר נרצחים. ישנם מהחוקרים שהעריכו כי בתוך ה-11 נמנתה גם האשה שהתאבדה, אולם אחרים טענו שהמספר התעגל ל-10 כדי להשוות את ההרוגים בפרעות לעשרת הרוגי מלכות.
היהודים נשארו בארמון הבישוף בצד הצפוני של קתדרלת שפייר ובעיירות סמוכות אחרות עד ששכך זעם ההמון. בביצוע פעולה זו, מנע הבישוף של שפייר (יוהאן וום קרייכגאו הראשון, 1090–1104) טבח וגירוש כפי שקרה בערים אחרות בחבל הריין, ובכך חסך מעצמו ומהעיר אבדן מקור הכנסה משמעותי.
ישנם מקורות המעידים על התאבדות המונית בתקופה זו בשפייר.
הפוגרומים בשפייר, וורמס ומיינץ משנת 1096 נקראו "גזירות תתנ"ו" והקורבנות שלהם עדיין מונצחים בליטורגיה היהודית. בקינת מי יתן ראשי מים שכתב רבי קלונימוס בן יהודה על הגזירות נאמר
בעקבות פוגרומים אלו והכחדת קהילות מיינץ, וורמס וקלן, החליפה אותם שפייר. את התעצמותה התורנית והמספרית של קהילת יהודי שפייר תיאר אברהם גרוסמן: "הקהילה שמילאה את מקומן של קהילות וורמס ומיינץ באשכנז בראשית המאה השתים עשרה הייתה שפייר. בה פעלו רבי אליקים בן רבי משולם, ריב"א ואחרים, בעיקר צאצאיהם של משפחות קלונימוס, אבון ור"י הכהן שהיגרו ממגנצא בשנת 1084".
לאחר הפוגרום
חודשים לאחר הפרעות ישבו בני קהילת שפייר במבצרים. בסוף הקיץ, לאחר שתמו גלי הצלבנים, חזרו בני הקהילה לבתיהם. אולם גם אחרי שחזרו למקומם אוירת הפחד עדיין שלטה ברחובות מספר שנים, ובני העיר היהודים נשארו נצורים ברובעי העיר שבהם חיו, ללא יכולת מעבר בין רובע לרובע.
בשנים שלאחר הפוגרום נרשמה בקהילה היהודית תנופת בנייה אדירה. בית הכנסת החדש וקתדרלת שפייר תוכננו ונבנו על ידי אותם בונים. חנוכת בית הכנסת מתוארת בידי שלמה בן שמעון, הכותב כי הבנייה הושלמה באלול ד'תתס"ד (ספטמבר 1104), שמונה שנים לאחר גזירות תתנ"ו, וכבר בראש השנה ד'תתס"ה התפללו בבית הכנסת.
תקופת הזוהר של הקהילה
הקהילה צמחה ושגשגה במהלך המאה ה-12, היא הייתה אחת מהקהילות היהודיות החשובות באימפריה הרומית הקדושה בשנים אלו ושימשה כמרכז חשוב ללימוד תורה. למרות הרדיפות והגירושים תרמה הקהילה תרומה משמעותית לחיים האינטלקטואליים והתרבותיים בעיר במשך מאות שנים. מצבה הכלכלי היה מצוין, והיא ביססה את עצמה כמרכז תורני. עם חכמי שפייר נמנו בשנים אלו אליקים בן משולם הלוי, תלמידו של יצחק בן יהודה ממיינץ. קלונימוס בן יצחק הזקן, מיסטיקן ופרשן התלמוד בבלי. יצחק בן אשר הלוי. יעקב בן יצחק הלוי, מבעלי התוספות, שמואל בן קלונימוס החסיד. שמריה בן מרדכי, מבעלי תוספות והתכתב עם רבי יעקב תם. מאיר בן קלונימוס בעל פירוש לספרא, ספרי ומכילתא, ויהודה בן קלונימוס משפיירא בן מאיר, מחבר הלקסיקון "ייחוסי תנאים ואמוראים".
בשנים שלאחר הפרעות היהודים התיישבו לא הרחק מקתדרלת שפייר, ברחוב היהודים, קליינה פפנגאסה. הקהילה היהודית מנתה לפי ההערכה בין 300 ל-400 איש. מרכז היישוב היה, בו שכנו בית כנסת ומקווה.
פריחתה הכלכלית של הקהילה נבע מהיותם של היהודים (יחד עם הפריזים) מרבית הסוחרים באזור.
שפירא התאחדה יחד עם "קהילות שו"ם" (ראשי התיבות העבריים של שפירא, וורמס [ורמיזא] ומיינץ [מגנצא]). איחוד זה שימש את היהודים ברחבי גרמניה כסמכות עליונה בעניינים הלכתיים וסוגיות דתיות אחרות. לערי שו"ם היו מנהגים משלהם ותקנות משלהם, תקנות שו"ם. הם שמרו על ייחוד זה עד לסביבות אמצע המאה ה-13. היו בשפייר כמה בתי ספר יהודיים חשובים וישיבה. בגלל הכריזמה הרוחנית של הקהילות היהודיות הפורחות שם, שלוש הערים הללו כונו "ירושלים דריין" בימי הביניים והיו בעלות חשיבות מכוננת ליהדות מערב אירופה, ולכן הם נחשבות כמקום הולדתה של יהדות אשכנז.
עם זאת, גם בתקופת הפריחה של יהדות שפייר, התרחשו התפרצויות אלימות בשנת 1146 במהלך מסע הצלב השני, שהצטרפו אליו גם אנשי הדת הנוצרית. בין הקורבנות של פוגרום זה הייתה אישה בשם מיננה, שאוזניה ולשונה נחתכו משום שסירבה להמיר את דתה לנצרות.
עלילות דם, פוגרומים וגירושים
זמן קצר לאחר מסע הצלב השלישי התרחשו שוב רדיפות, כאשר התרחשה עלילת דם בפברואר 1196 (אדר ד'תתקנ"ו). גופה נמצאה סמוך לעיר שפייר ובעקבותיה פורעים נוצרים רצחו תשעה יהודים. ב-13 בפברואר בתו הצעירה של הרב והדיין יצחק בן אשר הלוי השני (הבחור) נרצחה בעלילת הדם והוצגה בעירום במשך שלושה ימים בכיכר השוק. הלוי נרצח גם הוא כשהתנגד להמון שתקף את הגופה. בתי היהודים נשרפו ובית הכנסת באלטשפייר נהרס. בפרעות אלו התאבדו רבים מבני הקהילה כדי שלא להגיע לידי הפורעים.
רבי אפרים בן יעקב מבון סיפר בפירוט רב על עלילת דם זו ועל גורלו של רבי יצחק בן אשר הבחור "באדר נמצאה גווייה נרצחה קרוב לעיר אשפיירא בשלוש פרסאות ושמחו הגויים והוציאו קול על היהודים לאמור כי הם רצחוה, ויקומו לבולעם חיים. ויוציאו את בת הרב רבי יצחק בן אשר הלוי מקברה בתוך ימי אבלה, ויתלה ערומה בשוק ועכבר תלוי בקלעי שיער ראשה ללעג ולקלס לישראל. ויפדה אביה על ידי שוחד וישיבו אל קברה. ויהי ממחרת ואנשי העיר אנשי סדום נסבו על בית הרב ויפרפו בו פרץ ויהרגוהו, וחמש נפשות עמו. גם שרפו את כל בתי הקהל והיהודים עלו אל עליית בית הכנסת ואחרי כל העלו את הסולם אשר עלו בו - אליהם. ושם נמלטו עד בוא להם עזר, והורידו את הסולם ויצאו בו מן העיר בעוד לילה. והאויבים שללו את כל אשר בבתים ואת ספריהם וספרי התורה השליחו במים. ואת בית הכנסת שרפו באש". אולם עקב כך שלפני מסע ההרג וההרס ציווה עליהם הדוכס "אוטו" אחי המלך שלא ישלחו ידם ביהודים "ויחר אפו בהם" לאחר שהוא שמע על הפרעות "ויאסוף חייל ויצר על העיר אשפיירא. וישרוף להגמון הרשע ולעירוניים את כל הכפרים... ואחרי כן תפש את הרוצחים. וליהודים נתנו 150 זקוקים. ובנו להם את בתיהם ואת בית הכנסת".
היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ציווה לפצות את היהודים על נזקים שסבלו עקב עלילת הדם ועל שריפת בית הכנסת ולבנות מחדש בתים שנהרסו.
על מאורע זה כתב רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא את קינתו "אל אבל אקרא" בה הוא דחה את הניסיונות להמרת דת: "סודם הערימו זכרונינו להיעדר ובעשרים ותשעה אורינו קדר לחודש שנים עשר הוא חודש אדר... דם נפשות אבנונים נקיים..."
בשנת 1286 השתתפו רבים מיהודי שפייר, וורמס, מיינץ ואופנהיים בניסיון עלייה לארץ ישראל שלא צלח, בהנהגת המהר"ם מרוטנבורג.
בגלל גלי הפליטים שנמלטו ממעשי הטבח ואלו מהם שניסו להמלט לארץ ישראל, גזר רודולף הראשון, מלך גרמניה את ה"צו אודות פליטים יהודים" ב־6 בדצמבר 1286, כשהיה בשפייר. בצו נכתב כי יש רשות לתושבים לבזוז את רכוש היהודים שנמלטו: "רודולף, מלך רומי בחסד האל, הנעלה בכל הקיסרות, קורא שלום וחסד אל החכמים, אנשי הלשכה, הפקידים, השופטים, חברי המועצה וכל התושבים. מאחר שהיהודים כולם כאחד הם עבדי אוצרנו, וכל המונם ורכושם שייכים לנו – או לנסיכים שאנו והקיסרות הענקנום להם כמתת – הכתוב למטה קים וישר ונאמן על פי חוק: אם חלק מיהודים אלו נמלטים וחוצים את הים מבלי לקבל רשות מיוחדת מאיתנו או מאדוניהם, וזאת על מנת לחמוק מאדוניהם הלגיטימיים, אזי רשאים אנו או האדונים להם הם משתייכים להפעיל את סמכותנו החוקית ולקחת לרשותנו את כל רכושם, המלבושים שלגופם ונכסיהם דניידי ודלא ניידי, בכל אתר ואתר שהם מצויים בו. מאחר שניסיונות לחולל עוולות בתחום זה מופנות במידה מיוחדת אל היהודים, מעניקים אנו את מלוא הסמכות על היהודים המצויים כעת בשפייר, וורמס, אופנהיים, מיינץ וכל חבל וֶטֶראוּ, לנסיך-הארכיבישוף המרומם היינריך ממיינץ, מזכירנו היקר, והאדון האציל הרוזן אברהרד מ, מתוך בטחה בכישוריהם ונאמנותם. נתון בידם, ללא ערעור מאיש, לקחת לרשותם את הרכוש, המלבושים ונכסי ניידי ודלא ניידי של היהודים הנמלטים, בכל אתר שאלו מצויים, ולחלקו ולהקצותו כטוב בעיניהם. משום כך אנו מבקשים מכם במלוא החומרה, שתפנו את כל מרצכם לסייע ולעמוד לימין הארכיבישוף והרוזן ששמם נקוב לעיל באמונה ובתושיה, כך שנוכל לשבח את נכונותכם ומסירותכם בזכות. ניתן בשפייר, ב-6 בדצמבר לשנת ארבע-עשרה למלכותנו."
בתחילת ה-14 נחלש כוחם של הקיסר והבישוף, ובשנת 1330 השתלטה הנהגת העיר על הגנת היהודים בתמורה לתשלום של 300 הלר. עלילת דם נוספת פקדה את הקהילה ב-1342.
בשבוע חג הפסחא של שנת 1343 נמצאה גופתו של נוצרי בשם לודוויג, ובעקבות כך עונו ונשרפו יהודים על המוקד.
הקהילה נמחקה לחלוטין בפוגרומים בזמן "המגפה השחורה" (ה'ק"ט, ינואר 1349), רבים שרפו את עצמם למוות בבתיהם לנוכח האיומים ואחרים התנצרו או ברחו להיידלברג. הרכוש היהודי ובית העלמין הוחרמו.
כדי להלבין את הפרת חוקי השלום הקיסרי, שהיה אמור להגן על כל התושבים באופן שווה, קיבל קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החלטה אופורטוניסטית לטובת אנשי העיר הפורעים בביקורו בשפייר באביב 1349 ושחרר אותה מכל אשמה, הוא מחל לתושבי העיר על מעשי הטבח והשוד שעשו ליהודים והתיר להם להחזיק בגזל. המגפה השחורה נמשכה בקיץ, אך לא ידוע מה היו השפעותיה על העיר לאחר מכן.
עם קשיים רבים התחדש היישוב היהודי לאחר המגפה, אך לא זכה עוד למעמדו הקודם כמקום תורה חשוב. ב-1405 היהודים גורשו מהעיר והותר להם לשוב רק ב-1421. ב-1430 הם גורשו שוב, וחזרו ב-1434 כשמועצת שפייר חידשה את זכות המגורים ליהודים לשש שנים נוספות, עליהן ישולמו 5 עד 35 גילדן למשק בית. הם גורשו שוב שנה לאחר מכן, ב-8 במאי 1435 "לנצח". אחד הפליטים היה משה מענצלן, שצאצאיו התיישבו בסונצ'ינו והקימו את דפוס שונצינו, מראשוני בתי הדפוס העבריים.
לאחר 30 שנה חזרו שוב היהודים להתגורר בשפייר.
בשנת 1467 העניק בישוף העיר הגנה ליהודים לתקופה של עשר שנים. עם זאת, בשנים 1468, 1469 ו-1472 פרסם הבישוף מתיאס פון ראמונג גזרות אנטי יהודיות שכללו: איסור על היהודים לגבות ריבית מהנוצרים. נאסר על היהודים להופיע בציבור בימי החגים הנוצריים, השבוע הקדוש ואחרים, והם חויבו בזמן זה לשמור על דלתות וחלונות נעולים. היהודים חויבו ללבוש בגדים ייחודיים, גברים נאלצו לחבוש כובעים מחודדים בצבעים שונים וטבעת צהובה, ונשים יהודיות חויבו ללבוש שני פסים כחולים ברעלותיהם כזיהוי. נאסרה בניית בית ספר או בית כנסת ללא אישור הבישוף. הוצא צו המגביל את יהודי שפייר מלגור מחוץ לגטו. הם לא הורשו להשתתף בחברות ציבוריות נוצריות, להעסיק משרתים נוצרים, להעסיק מיילדות ולמכור תרופות.
בשנת 1472 התאבדו יהודים רבים כדי להימנע מהטבלה כפויה לנצרות.
יהדות שפייר בעת החדשה
משנת 1500 עד שנת 1529 לא הורשו יהודים לחיות בשפייר.
"הזכות היהודית הגדולה של שפייר" משנת 1544
ברייכסטאג של שפייר שהתקיים בשנת 1544 התלוננו יהודי האימפריה הרומית הקדושה בפני קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כי התושבים הגויים מרעים עימם ומכחישים את זכויותיהם. הם טענו כי הם פרעו בהם, מנעו את פרנסתם ונמנע מהם לערער לבית הדין הקיסרי לצדק או לבתי משפט אחרים. הטריגר להתעלמות הגוברת מזכויות היהודים היה בין היתר כתביו האנטי-יהודיים הידועים של מרטין לותר משנת 1543.
הקיסר קרל הכריז בכתב הזכות כי מעתה לאיש לא תהיה רשות לסגור את בתי הספר היהודיים ואת בתי הכנסת, לגרש אותם מהם או למנוע את השימוש בהם. כל מי שפוגע או שודד יהודים בניגוד לשלום קיסרי שהוכרז במדינה ייענש על ידי הרשויות. כל יהודי יקבל את הזכות לנהל את עסקיו באימפריה, וכל ממשלה צריכה להעניק לו ליווי ולא להעמיס עליו עוד מכס או אגרה. היהודים לא יהיו חייבים ללבוש "סמלים יהודיים" ואין לגרש יהודי ממקום מגוריו ללא הסכמתו המפורשת של הקיסר. ללא ראיות ועדות מספקות, נאסר על מישהו להאשים את היהודים בשימוש בדם נוצרי. במקום בו הועלו האשמות כאלה, הן היו אמורות להיות מובאות בפני הקיסר. על הפרות של פריבילגיה זו היו נענשו ב-50 מארק זהב, מחציתן יגיעו לאוצר הקיסרי ומחציתם ליהודים שנפגעו.
בשנת 1548 אושרה זכות זו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1566 היא אושרה שוב על ידי הקיסר מקסימיליאן השני.
המאות ה-17 ה-18 וה-19
קהילה יהודית התקיימה שוב באופן זמני בין השנים 1621 ל־1688. עם זאת, בתקופה זו מנתה הקהילה משפחות ספורות בלבד, ואף לא היה לה רב משלה. יהודי שפיירא היו כפופים הלכתית למרא דאתרא של וורמייזא הסמוכה. במהלך מלחמת שלושים השנים, ובמיוחד בתקופה שלאחר המלחמה, נאלצו העיריות והאזרחים הנוצרים להשתמש יותר ויותר ביכולות היהודים לתת הלוואות. בין השנים 1645–1656 היו לפחות חמש הלוואות ענק כאלה. העירייה החלה לקחת הלוואות מיהודים כבר בשנת 1629 וככל שעומס החוב גדל הוענקו יותר זכויות סחר ליהודים בעיר. שפייר נשרפה עד היסוד בשנת 1689 במלחמת תשע השנים ונאסרו לחלוטין עסקאות סחר וכספים בין אזרחים נוצרים ליהודים.
בזמן המהפכה הצרפתית יהדות שפייר התאפיינה בליברליות ובכך הסתכסכה עם רבנות המחוז האורתודוקסי דורכיים-פרנקנטל. בשנת 1830 היו בו 209 חברים. מרכז הקהילה היה בית הכנסת שנבנה בשנת 1837 ברחוב היידנרייך שברובע היהודי. יהודי העיר ייסדו היהודים ארגון צדקה בשנת 1828. הם ניהלו גם בית ספר קטן.
בשנת 1863 נבחר "קרל דייוויד" למועצת העיר כחבר היהודי הראשון. יהודי נוסף, זיגמונד הרץ, ישב במועצת העיר משנת 1874 ועד ערב מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1890 התגוררו בשפייר 535 יהודים. זו הייתה הכמות הגדולה ביותר של יהודים בקהילה היהודית בשפייר. בתחילת המאה ה-20 ישבו על כיסא הרבנות בשפייר ד"ר אדולף וולף סאלוונדי (Salvendi) וד"ר שטקלמאכר (Steckelmache).
בשנת 1910 מספרם ירד ל-403. מראשית שנות השלושים של המאה העשרים, יהודים משפייר החלו לנדוד לערים גדולות יותר או להגר לגמרי מגרמניה בגלל האנטישמיות שהלכה וגברה בעיר.
הקהילה היהודית בשואה
בשנת 1933 מספר יהודי שפייר היה 269. הוא צנח ל-81 לאחר ליל הבדולח, בו נשרף בית הכנסת על ידי אנשי אס אה ואס אס. הם גם גנבו את ספרי הספרייה היהודית, בגדים יקרי ערך, שטיחים וחפצי דת. מכבי האש של העיר רק דאגו שהלהבות לא יתפשטו לבניינים הסמוכים. באותו לילה נהרס גם בית העלמין היהודי.
ב-1939 נותרו עדיין 77 יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1940, במהלך מסע וגנר-בורקל, גורשו 51 מתוך 60 הנותרים למחנה המעצר גירס שבדרום צרפת. משם הצליחו כמה מהם לברוח לשווייץ, ארצות הברית ודרום אפריקה בעזרת מקומיים. חלק אחר הוסגר לגרמניה על ידי צרפת של וישי ונרצח באושוויץ. רק יהודי אחד שרד את התקופה הנאצית כשהוא מסתתר בשפייר.
הקהילה היהודית לאחר השואה
בשנת 1951 שקלה עיריית שפייר להקים חניון באתר בית הכנסת. בשנת 1955 החליטה מועצת העירייה לשלם 30,000 דויטשה מארק לקהילה היהודית כדי להסדיר את הליכי השבת הרכוש. בשנת 1959 קנתה אות המתחם חברת אנקר כדי להקים חנות כלבו במקסימיליאן שטראסה. בשנת 1961, בהמלצת "איגוד הערים הגרמני", לקחה העירייה הלוואת פיתוח ממדינת ישראל בסך 2,000 דויטשה מארק.
באוקטובר 1996, עשרה יהודים ממזרח אירופה הקימו קהילה יהודית חדשה בשפייר. היו"ר הראשון של הקהילה החדשה, שמואל טפמן, הגיע לשפייר מאסטוניה. שאר חברי הדירקטוריון של הקהילה הגיעו ממוסקבה.
בתי כנסת
בית הכנסת בשפייר מוזכר לראשונה כבניין בנוי בשנת ד'תתנ"ו, 1096. הוא נשרף בשנת ד'תתקנ"ו, 1196. חורבות בית הכנסת נשמרו והם השרידים העתיקים ביותר שנשמרו מכל בתי הכנסת באירופה. בתי כנסת נוספים נבנו בשפייר במהלך השנים.
הנחת אבן הפינה לבית כנסת חדש בשפייר התרחשה ב-9 בנובמבר 2008. הוא נבנה באתר בה שכנה כנסיית סנט גואידו ומכיל מאה מקומות. הבנייה עצמה החלה בשנת 2010. ב-9 בנובמבר 2011 נחנך בעיר בית כנסת בשם "בית שלום". הוא נחנך 73 שנים בדיוק לאחר ליל הבדולח. בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית של מחוז פפאלץ הריין, שהעבירה את מטה נוישטאדט אן דר ויינשטראסה לשפייר. רב הקהילה היה בתחילה סיו-וולף רובינס.
בית קברות יהודי
שלושה בתי קברות יהודיים היו בעיר שפייר:
מוזיאון הקהילה היהודית בשפייר
מוזיאון הקהילה היהודית בשפייר נפתח ב-9 בנובמבר 2010, 72 שנה לאחר ליל הבדולח, במהלכו הושמד בית הכנסת בשפייר. המוזיאון הוא תוספת לרובע היהודי הישן ששוכן בסמיכות אליו, בו ניתן לצפות בתערוכות של שלושת המרכזים החשובים ביותר של הקהילה היהודית, בית הכנסת, בית עלמין ובמקווה.
המוזיאון מציג תערוכות ארכאולוגיות מהחיים היהודים של שפייר של ימי הביניים. שטח המוזיאון משתרע 80 מ"ר וניתן לראות בו שבר קשת עגול מהמאה ה-12, מצבות מהמאה ה-14 וחלון קשת כפול משנות 1110/20. חלק מהתערוכות מושאלות באופן קבוע מהמוזיאון ההיסטורי של פפאלץ בשפייר. במיזיאון מוצגות תשמישי קדושה ומצבות יהודיות מן המאות ה-12 וה-15.
הנצחת הקהילה
בשנת 1968 הוצב שלט המנציח את גורלה של הקהילה היהודית על החומה בחצר המקווה. בשנת 1979, לאחר 40 שנה, הונח לוח זיכרון נוסף על הקיר האחורי של בניין קאופהוף (הכיכר בה שכן בית הכנסת הישן) עם הכיתוב: "בית הכנסת של הקהילה היהודית בשפייר עמד כאן עד שנהרס על ידי גרמניה הנאצית בליל הבדולח". אנדרטת זיכרון הוקמה מול נקודה זו בשנת 1992 ומאוחר יותר הועברה לכיכר הקטנה (חניון) ממול.
בשנת 2007 נדחתה במועצת העיר הצעה של ה-SPD להתקין אבני-נגף מול מקומות מגוריהם של נרצחי השואה וקורבנות הנאציזם.
בשנת 2021, הכריזה אונסק"ו על האתרים היהודיים בשפייר כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לוורמס ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
רבני שפייר
בתקופות מסוימות הייתה שפיירא מרכז תורני חשוב, שהיה ביתם של חשובי הרבנים באשכנז. בנוסף לעיסוקם בפירוש והוראת התלמוד בבלי רבים מהם עסקו בפיוט, חיבורי תפילות וקבלה.
כמעט ולא ידועים פרטים על רבי יקותיאל וככל הנראה הוא נפטר בסביבות שנת 1090. את מקומו תפס בנו, רבי משה בן יקותיאל.
לצדן של רבי יקותיאל פעלו רבי משולם בן משה, בן למשפחת קלונימוס הידועה, ורבי יהודה בן קלונימוס הזקן משפיירא שעמד בראש נכבדי הקהילה שקיבלו את כתב הזכויות מהמלך היינריך הרביעי. ישנם שטענו כי היותו בראש נכבדי המשלחת מלמדת על היותו גם מפרנסי הקהילה. רבי אליקים בן משולם הלוי פעל אף הוא בשפייר בסוף ימיו.
בן למשפחת קלונימוס משפייר וקרוב משפחה של אלעזר מגרמייזא היה אחראי באופן זמני על עסקיו הפיננסיים של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וזכה להערכה רבה על ידו.
על שאלה שהפנה רבי אליעזר בן יואל הלוי אל רבני שפייר השיבו רבי אליקים בן אשר הלוי, רבי נתן בן שמעון, רבי שמחה בן שמואל.
במאה השתים עשרה פעלו בשפייר הרבנים: אברהם בן מאיר הכהן, קלונימוס הזקן, יעקב בן יצחק הלוי, אלעזר החזן, אליקים בן משולם הלוי (בערך ד'תש"צ - ד'תת"ס, 1030–1100), יצחק בן אשר הלוי תלמידו של רש"י, וראשון בעלי התוספות באשכנז (סביבות ד'תת"י (1050 - ד'תתצ"ג (1133)), שמואל בן קלונימוס, אברהם בן שלמה, יצחק מבוהמיה, אליעזר בן יצחק, יהודה בן קלונימוס משפיירא, מגדולי המחברים בספרות התורנית של ימי הביניים ומחבר ספר ייחוסי תנאים ואמוראים, אחיו מאיר בן קלונימוס, דוד משפייר, שמחה בן שמואל משפיירא, יהודה בן קלונימוס הבחור, שמריה בן מרדכי מבעלי התוספות, אליעזר בן יואל הלוי, שמואל החסיד, שמחה בן שמואל משפיירא ואברהם בן שמואל.
רבי יהודה החסיד, בנו של שמואל החסיד, ממייסדי חוג חסידי אשכנז והדמות המרכזית בה, נולד ככל הנראה בסביבות 1140 בשפייר ואף גדל ולמד בה.
במאה השלוש עשרה פעלו בשפייר: רבי אליעזר בן יעקב, רבי יעקב משפייר, רבי ידידיה בן ישראל ורבי שלמה משפייר.
במאה הארבע-עשרה פעל בשפייר רבי משה זוסלין, לימים רב בפרנקפורט דמיין.
במאה החמש-עשרה פעלו בשפייר רבי שמואל יצחק החסיד ורבי שמריה שלמה הלוי.
ח
ח' היא האות השמינית באלפבית העברי. שם האות: חי"ת (חֵית).
הרחבה
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ח' נמנית עם ארבע האותיות הגרוניות: אהח"ע. הגייתה הלועית נשמרה בישראל רק בפי בני עדות המזרח, ובפרט בפי יוצאי תימן. מבחינה פונולוגית היא מייצגת עיצור לועי, חוכך, אטום (/ħ/ :IPA), אולם בפי רוב הדוברים היא מבוטאת כמו כ|כ"ף רפה, כלומר עיצור ענבלי, חוכך, אטום (/χ/ :IPA).
בגימטריה ערכה 8, ובהתאם לכך כיתה ח' היא הכיתה השמינית בבית הספר. כאשר האות ח' מופיעה בראש מספר פירושה 8,000, למשל: ח'תשס"ד הוא 8,764.
בשפה העברית החדשה שכיחות השימוש באות ח' היא כ־2.36% מכלל אותיות האלפבית העברי.
האות ח' שימשה בתכתובת של חברי תנועת העבודה וההסתדרות בישראל כקיצור של המילים "חבר", "חברה" במקום הקידומת "מר" או "גב'".
בפורומים וצ'אטים באינטרנט, נועד רצף האות ח' (לדוגמה: "חחח") להביע צחוק או גיחוך.
ייצוג האות ח'
בקוד ASCII מיוצגת האות ח' בערך E7, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D7.
בקוד מורס מיוצגת האות ח' באמצעות הרצף: .... (נקודה נקודה נקודה נקודה).
הוא ייצוגה של האות ח' בכתב ברייל. <BR><BR> באלפבית צלילי מיוצגת האות ח' באמצעות המילה "חווה".
באיתות בדגלי סמפור ח' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה דרום-מערבה.
עתי ציטרון
עתי ציטרון (נולד ב-3 ביולי 1953) הוא במאי תיאטרון ישראלי. כיהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב בשנים 2007–2010. פרופסור חבר וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנים 2005–2009.
פעילות אמנותית, מרצה
ציטרון למד בימוי לתואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. את לימודי הדוקטורט עשה במחלקה ללימודי המופע (Department of Performance Studies) באוניברסיטת ניו יורק, כשהוא משמש עוזר הוראה לפרופסורים ריצ'רד שכנר (Richard Schechner) ומל גורדון (Mel Gordon). הוא זכה פעמיים במלגת פולברייט ללימודים ולמחקר תיאטרוני בארצות הברית. משנות ה-80 ציטרון מלמד במסגרות שונות, מרצה, כותב, מביים ועוסק בניהול אמנותי. בכל עיסוקיו האמנותיים, הוא מזוהה עם התיאטרון האחר בישראל, בעיקר עם התיאטרון החזותי, וכן חוקר את הקשר בין תיאטרון ניסיוני לבין מופעי פולחן, שאמאניזם וקרנבל בחברות מסורתיות. ציטרון לימד גם בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, בחוג לאמנות התיאטרון ובתוכנית הרב תחומית של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לעיצוב לאמנויות הבמה בהנהלת רקפת לוי, בשלוחת קולג' ברטון הול של אוניברסיטת לידס, שם ריכז את הלימודים לתואר שני בתיאטרון ובאוניברסיטת ניו יורק.
ניהול בית ספר לתיאטרון חזותי
בין 1993 ל-2000 ניהל ציטרון את בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. בשנים אלו פיתח תוכניות לימוד בינתחומיות, יצר קשרים בינלאומיים עם מוסדות דומים ועם פסטיבלים באירופה (תלמידי בית הספר זכו במספר פרסים בפסטיבלים אלה), פיתח תוכנית לימודים אקדמית (בשיתוף עם מכללת דוד ילין) וקידם לימודי ליצנות ומולטימדיה.
מנהל פסטיבל עכו
בשנים 2001–2004 היה ציטרון מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. בתפקיד זה ביקש לבחון מחדש את המושג "תיאטרון אחר" והזמין לפסטיבל אמנים בינתחומיים רבים, שיצרו לראשונה בתיאטרון. בין האמנים שהופיעו בשנים אלו בפסטיבל היו: הילה לולו לין שיצרה ב-2002 את העבודה "טיפת חלב", מיכל היימן שיצרה את העבודה האינטראקטיבית, "מה את חושבת?", אורי דרומר עם יצירתו "עורי" (פרס ההצגה הטובה ביותר, 2002) ונאורה שם שאול שיצרה את "מדיאה אקס" – הצגה שניתן היה לצפות ולהשתתף בה, הן בתיאטרון והן בבית, באמצעות האינטרנט. בארבע השנים בהן ניהל את פסטיבל עכו, פיתח ציטרון את הדו-שיח עם תושביה הערביים של העיר ויזם פרויקטים של שיתוף פעולה ערבי-יהודי. סדנת "שפה משותפת" הפגישה יוצרים משני העמים באמצעות תיאטרון התנועה ההודי.
תיאטרון יהודי-ערבי
בקבוצת תיאטרון הרחוב למדו יחד בני נוער ערביים ויהודיים את טכניקות המשחק, המוקיונות והלהטוטנות של תיאטרון הרחוב. במסגרת התחרות הוצגו דרך קבע הצגות בערבית, ביניהן "פסאתין" של ראידה אדון ו"שינתיאן" של ח'אולה חאג'-דיבסי (פרס ההצגה הטובה ביותר, 2002) – שתיהן בבימוי מאזן גטאס, "האוטובוס" מאת איימן אגבאריה ו"יום בחיינו" של סעדאללה וואנוס בבימוי מוחמד בכרי.
פרס עיריית תל אביב
על מכלול יצירתו כבמאי, כיוצר וכמנהל פסטיבל עכו ובית הספר לתיאטרון חזותי זכה ציטרון בשנת 2004 בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו. בנימוקים לפרס ציין חבר השופטים, בין היתר,
יצירות נוספות
בשנת 2006 יצר את הסיאנס של רומיאו – תיאטרון מוזיקה על פי האלבום The Juliet Letters של אלביס קוסטלו ורביעיית ברודסקי. בגרסה העברית, שעלתה במרכז סוזן דלל ובתיאטרון המעבדה בירושלים כיכב תומר שרון (תומש) ולצידו, חברות הרביעייה הישראלית העכשווית. גרסה אנגלית של המופע עלתה בפסטיבל בוונקובר בפברואר 2007 והוזמנה להשתתף בפסטיבל הפרינג' באדינבורו. ב-2008 ביים את מחזהו של ז'ורז' פרק, העלאה במשכורת, במסגרת החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
פסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב, אותו ניהל ציטרון בשנים 2007–2010, התאפיין גם הוא בבינתחומיות, כשהתוכנית כללה עבודות רבות של אמנים פלסטיים, כוריאוגרפים ומוזיקאים, לצד יצירות של קבוצות תיאטרון רחוב מסורתיות, להטוטנים ומוקיונים.
בית הבראה
בית הַבְרָאָה הוא מוסד שנועד לשהייה הן לצורך מנוחה ונופש לאנשים בריאים והן להתחזקות והחלמה לאחר מחלה, תאונה או ניתוח, וכן ליולדות הבאות להינפש ולהתחזק לאחר הלידה. בשנים עברו, יציאה לבית הבראה הייתה במקרים רבים ההזדמנות היחידה של שכירים דלי-אמצעים להחליף אוויר וליהנות מתזונה טובה במחירים נמוכים. בתי הבראה נבנו באזורים כפריים, סמוך לים, לאגם או בהרים, כדי לאפשר לאנשי העיר להפיק תועלת מאוויר צח ומנופים פתוחים. יש להבדיל בין סנטוריום, שנועד בעיקר לחולי שחפת במאות הקודמות (לפני גילוי הפניצילין), לבין בתי הבראה, שתכליתם אינה ריפוי אלא התאוששות למי שכבר נחלצו ממחלתם.
מוסד שיש בו דמיון לבית ההבראה מבחינת התכלית, אם כי לא במעמד החברתי הפוקד אותו, הוא הספא (מרחצאות). בעבר היו אלה אתרי נופש מקובלים על אנשי החברה הגבוהה ובעלי הממון, שמטרת שהייתם בהם הייתה חברתית - להיראות במקומות הנכונים עם האנשים הנכונים - ולאו דווקא לצורכי ריפוי. אתרי מרפא כאלה מרבים להופיע בספרות המאה ה-19, אצל סופרים כמו ג'יין אוסטין, תומאס מאן ואחרים. הספא המקורי קרוי על שם עיר המרחצאות ספא שבבלגיה, שהמעיינות החמים שלה שימשו כבר במאה ה-14 למטרות ריפוי. כיום מתייחס מונח זה למכוני בריאות, שאינם קשורים בהכרח למעיינות מרפא. בישראל קיימים אתרי מרפא ומרחצאות בים המלח, בחמי טבריה, בחמת גדר ובחמי יואב.
היסטוריה של בתי הבראה בישראל
הסתדרות העובדים הכללית ביקשה להיטיב עם החברים בה ולאפשר לעובדים יציאה להבראה במוסדותיה. מפאת מיעוט המקומות, נאלצו העובדים להמתין בתור עד לקבלת האישור, ולא תמיד זכה העובד לצאת להבראה בתקופת החופשה שאושרה לו במקום העבודה. במקרים רבים יצאו בני זוג לחופשות במקומות ובזמנים שונים, כל אחד לפי מועד חופשתו והאישור שניתן לו. תנאי האירוח היו רחוקים מאידיאליים - צפיפות, שכנים לחדר, שירותים ומקלחת משותפים לכל החדרים בקומה וריהוט בסיסי; אך הנופשים באו בעיקר לשם הנוף, האוויר הצח, הגינה - ובעיקר הארוחות, שכן בשנות ה-30 עד שנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בתקופת הצנע, יצאו אנשים לחופשת הבראה כדי לעלות במשקלם, לא כדי לרזות.
ההיבט החברתי תפס מקום חשוב ביציאה לבתי הבראה, בעיקר משום שהנופשים נדרשו להעסיק את עצמם בשעות שבין הארוחות, שלא היו בהן הפעלות, בריכות שחייה, מגרשי ספורט או יציאות לטיולים בשטח. אנשים קראו בספרים, שיחקו משחקי שולחן, שוחחו ביניהם. שבתי טבת, סופר "הארץ", שיבח בכתבה מיולי 1959 גם את אידיאל קיבוץ הגלויות שגילה בבית ההבראה ברוח מדיניות הממשלה: "הדבר היותר נפלא בבית ההבראה הוא הערב העדתי. בפעם הראשונה הייתי עם יוצאי מרוקו, תוניס, טריפולי, עיראק, תימן, פולין, רומניה, גרמניה, רוסיה וארצות אחרות. ראיתי ציבור כזה אוכל משולחן אחד, משחק יחד באותם משחקים, שר בציבור אחד אותם שירים ומבלה בצוותא בערבים".
בתקופה של קשיי תקציב למימון בתי חולים, הקימה קופת חולים של ההסתדרות בתי הבראה מפוארים (במושגי אותן שנים) במקומות שונים בארץ, בהם ארזה במוצא, (ב-1920 – ראשון בתי ההבראה בארץ) "בוסל" בצפת ובית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב. האדריכלים זאב ויעקב רכטר בנו, עם שותפם משה זרחי, ארבעה בתי הבראה, שהצלחת הראשון בהם, במעלה החמישה, הביאה לקשר הממושך שלהם עם ההסתדרות. בשנת 1961 נבנה "בית שפרינצק" בנצרת, ב-1962 "בית בוסל" בצפת וב-1966 "מבטחים" בזכרון יעקב, רבים מבתי הבראה אלה ואחרים משמשים כיום לצרכים שונים, או שנסגרו וממתינים לאישורי הריסה ובנייה מחדש. בין המוסדות שהצטיינו באדריכלות ייחודית ומרשימה, ספינת הדגל של ההבראה ההסתדרותית, "מבטחים", שהוסב בשנים האחרונות למלון יוקרתי, אלמא, המתמקד באמנות פלסטית ובמוזיקה.
עם הזמן החלו בתי ההבראה להתאים את עצמם לחופשות זוגיות, ולאחר ניסיונות כושלים למנוע את שאינו נמנע, נפרצה הגדר ובתי ההבראה של קופת חולים אפשרו למבריאים לצרף ילדים לחופשות משפחתיות. במשך הזמן נפתחו בתי הבראה במגמות ייחודיות, מעבר למנוחה ותזונה בלבד – במושבה בת שלמה דגלו בשיטות הבראה טבעוניות ואלטרנטיביות שהקדימו את זמנן וכך גם ב"מצפה הימים" שליד צפת. במושב אמירים הצמחוני מקבלים נופשים ללינה ולארוחות צמחוניות-טבעוניות בלבד, ובית ישע בגבעת ברנר נוסד ופעל שנים רבות כבית הבראה צמחוני, כדרישת השותפות להקמתו, לאה ברלין וישע סמפטר.
בתי הבראה בקיבוצים
כבר בשנות ה-30 התחילו להופיע בתי הבראה בקיבוצים, שמצבם הכלכלי היה קשה על פי רוב. כפי שאומר החבר אהרוני מן ההסתדרות לחברה לאה ברמן, בספרו של משה שמיר, "יונה מחצר זרה", עמ' 83–84: וכך, לאחר שהתגברו על הסתייגויות החברים מעבודת שירות, שאיננה יאה לפועל אמיתי לפי עקרונות הסוציאליזם, החלו במימוש הרעיון, ולאה ברמן, הלא היא לאה ברלין, הקימה עם חברתה שלי שטיינר, הלא היא המשוררת ישע סמפטר, את "בית ישע" הצמחוני בגבעת ברנר. בתי הבראה הלכו ונבנו בקיבוצים רבים, בהם כפר גלעדי ואיילת השחר בגליל העליון, קריית ענבים ומעלה החמישה באזור ירושלים, בית אורן, ניר עציון ונוה ים באזור חיפה, שפיים בשרון, עין גדי ליד ים המלח ועוד. בשנות ה-50, בתקופת הצנע, בלט יתרונם של הקיבוצים, שיכלו להזין ללא קושי וללא פיקוח ממשי את אורחיהם במותרות של ביצים, חלב, שמנת וירקות, שלא עמדו לרשות בתי ההבראה בערים.
הרוג את יקיריך
הרוג את יקיריך (באנגלית: Kill Your Darlings) הוא סרט קולנוע בבימויו של ג'ון קרוקידש. הסרט יצא בשנת 2013.
תקציר העלילה
אלן גינסברג, מי שעתיד להפוך לאחד המשוררים החשובים במאה ה-20, לומד באוניברסיטת קולומביה. לוסיאן קאר (דין דיהן), סטודנט ממשפחה עשירה בעל מזג מרדני וחתרני מתאהב בסגנון הכתיבה שלו. השניים מבלים שעות יחד, משוחחים על שירה ופרוזה, מה שמוביל את העניין המשותף באומנות גם להתאהבות. הם חוברים לשני סופרים צעירים נוספים, ויליאם ס. בורוז וג'ק קרואק, שביחד השתייכו ל"דור הביט" שהתעניינו בפילוסופיה ובספרות. חברי הקבוצה נהגו להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע. השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו ההומוסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים. דייוויד קראמר (מייקל סי הול), מורה לאנגלית, מאהבו לשעבר של קאר, צץ בחייהם כדי להחזיר את הצעיר המרדן לזרועותיו. כאשר גופתו נמצאת, קרואק, בורוז וקאר חשודים ברצח ומאותו רגע חייהם משתנים. הסרט בוחן מחדש את מקרה הרצח והקשר שלו למשוררים והסופרים האמריקאיים הגדולים של התקופה - אלן גינסברג, ויליאם ס. בורוז וג'ק קרואק.
פיתוח
בשנת 2008, בעוד דניאל רדקליף הופיע על הבמה במחזה "אקווס", הוא נבחן לדמותו של אלן גינסברג והתקבל. ג'ון קרוקידש נתן לדניאל שהות זמן על מנת לסיים לצלם את שני סרטי הארי פוטר האחרונים. באותו פרק זמן, ג'ון קרוקידש עשה אודישנים נוספים לתפקידו של אלן גינסברג, אך ללא הצלחה. בין אלו שנבחנו ניתן למצוא את כריס אוונס ובן אייזנברג. זמן קצר לאחר שקיבל מימון לעשיית הסרט. קרוקידש הציע שוב לרדקליף את תפקידו בחזרה, וקיבל תשובה חיובית מצד רדקליף.
אמריקה פררה
ביוגרפיה
פררה, הצעירה מתוך שישה ילדים נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוריה, אמריקה גריזלדה אייס וקרלוס גרגוריו פררה היגרו לארצות הברית מהונדורס באמצע שנות ה-70. אמה עבדה כמנהלת צוות ניקיון באחד ממלונות הילטון, והדגישה עבור פררה עוד מילדות את חשיבות ההשכלה הגבוהה. כשהייתה בת 7, הוריה התגרשו ואביה חזר להונדורס, ומת לבסוף בשנת 2010. פררה גדלה בשכונה וודלנד הילס בלוס אנג'לס שם למדה והתחנכה בתיכון הריאלי "אל קמינו".
פררה החלה לשחק בגיל שבע. היא השתתפה בהצגות של בית ספרה כמו: "המלט", "רומיאו וג'ולייט" ו"אוליבר!". לאחר מכן החלה להופיע בתיאטרון הקהילתי של לוס אנג'לס. פררה לא אהבה את שמה הפרטי בילדותה ועברה לפעול בשמה האמצעי "ג'ורג'ין", אך שנים לאחר מכן חזרה לשמה. לאחר לימודי התיכון, היא החלה ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה במלגה נשיאותית בחוג לתיאטרון ויחסים בין-לאומיים. היא עזבה את הלימודים כדי להתמקד בקריירת המשחק שלה, אך סיימה את התואר הראשון במאי 2013.
קריירה
בשנת 2005 שיחקה לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק. בהמשך אותה שנה שיחקה את תפקידה הראשי הראשון בדרמת הנעורים "אחוות הג'ינס" לצד בלייק לייוולי ואלקסיס בלדל. בשנת 2008 יצא סרט ההמשך, "אחוות הג'ינס 2".
בשנת 2006, קיבלה את התפקיד הראשי בסדרה "בטי", עיבוד מחודש של הטלנובלה הקולומביאנית המצליחה "בטי המכוערת". הסדרה זכתה להצלחה גדולה בארצות הברית, ופררה קיבלה ביקורות טובות על משחקה. על תפקידה זה זכתה בפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
בין השנים 2015-2021 שיחקה פררה את התפקיד הראשי בסדרה "סופרסטור".
פררה דיבבה את אסטריד (תפקיד ראשי) בסרט "הדרקון הראשון שלי" מ-2010 ובשני סרטי ההמשך, שיצאו ב-2014 ו-2019 בהתאמה. כמו כן היא דיבבה אותה בסדרת הטלוויזיה "הדרקון הראשון שלי" שמבוססת על הסרטים.
בשנת 2018 השתתפה לצד שחקניות כמו מינדי קלינג ורוזריו דוסון בוידאו קליפ לשירו של ג'יי זי "Family Feud" בו הוא מארח את ביונסה.
בפברואר 2019 פורסם שפררה תשמש כמפיקה בכירה בסדרה הדרמה-קומית החדשה של נטפליקס "Gentefied", שעלתה לשידור במהלך 2020.
חיים אישיים
בשנת 2005, החלה לצאת עם הבמאי ריאן פירס ויליאמס כאשר הוא ליהק אותה לסרט סטודנטים באוניברסיטת דרום קליפורניה. הזוג התארס ביוני 2010, והתחתן ב-27 ביוני 2011.
במאי 2018 נולד בנם הראשון, סבסטיאן. ב-4 במאי 2020 נולדה בתם, לוסיה.
כדור גלואונים
כדור גלואונים (באנגלית: Glueball או Gluon-Ball), בפיזיקת חלקיקים, הוא חלקיק תת-אטומי המורכב אך ורק מגלואונים ואינו מכיל קווארקים. הרכבת חלקיק מגלואונים בלבד אפשרית משום שגלואונים נושאים עמם מטען צבע ומגיבים עם הכוח הגרעיני החזק. גילוי כדורי גלואונים במאיץ חלקיקים הוא מורכב במיוחד, מכיוון שהם מתרכבים בקלות עם מזונים אחרים.
קניקביין
קניקביין (גרמנית Knickebein - רגל עקומה) הוא שם הקוד שניתן למערכת ניווט מבוססת שידור רדיו ששימשה את מפציצי הלופטוואפה, כדי לנווט ליעדי ההפצצה בלילה או בתנאי ראות קשים, בזמן מלחמת העולם השנייה. המערכת הייתה מבוססת על שידור אותות בשתי אלמות רדיו צרות ששודרו משתי תחנות קרקעיות. שתי האלומות הצטלבו מעל המטרה. במפציץ היה מקלט ייעודי לצורך קליטת האותות. אלומה אחת שימשה לניווט לעבר המטרה והשנייה לסימון מקומה של המטרה. כאשר אנשי הצוות של מטוס ההפצצה החלו לקלוט את האלומה השנייה הם הטילו את הפצצות. מערכת זו שימשה בעיקר בקרב על בריטניה. שם הקוד של המערכת נגזר מצורת אנטנת השידור.
המערכת הייתה מבוססת על מערכת "לורנצבק" (באנגלית Lorenz Beam היינו אלומת לורנץ) שימשה לנחיתת מכשירים ופותחה בתחילת שנות השלושים על ידי החברה הגרמית. מערכת לורנצבק השתמשה בשידור רדיו של שתי תתי אלומות כיווניות לאורך מסלול הנחיתה. לשתי תתי האלומות היה אזור חפיפה. באלומה אחת שודר קוד המורס המתאים לאות A (נקודה-קו-רווח) ובאלומה השנייה שודר קוד המורס המתאים לאות N (רווח-קו-נקודה). כאשר כלי הטיס טס במרכז בין שתי האלומות הוא קלט את שני האותות מה שנישמע כצפצוף רצוף. הדבר נתן לטייס אינדיקציה שהוא מכוון למרכז מסלול הנחיתה. אם הטייס קלט רק את אחד האותות הוא ידע שעליו לתקן את כוון הטיסה ימינה או שמאלה בהתאם לקוד המורס ששמע. במשך שנות השלושים הותקן מקלט לקליטת אלומת לורנץ ברוב המטוסים של הלופטוואפה. התחנה הקרקעית שידרה בתדר של 30MHz-33MHz וניתן היה לקלוט את השידור במרחק של עד שלושים מיל ממסלול הנחיתה.
כדי להתאים את המערכת לצורך ניווט ליעדי הפצצה בבריטניה היה צורך שהתחנה הקרקעית תשדר בעצמה גבוהה הרבה יותר כך שהשידור ייקלט במרחק גדול הרבה יותר. כמו כן, כדי שהמפציצים יגיעו באופן מדויק לאזור היעד היה צורך לשדר באלומה צרה הרבה יותר כך שמפתח האלומה באזור המטרות יהיה מספיק צר.
התחנות הקרקעיות כללו אנטנת שידור שהייתה למעשה מערך אנטנות. מה שאפשר שידור כיווני באלומה צרה. בכלי הטיס, בנוסף למקלט שקלט את אלומת לורנץ ששימשה לנווט למטרה, הותקן מקלט נוסף שקלט את האלומה שסימנה את ההגעה למטרה.
בפועל שידור המערכת הגיע למרחק של 400 ק"מ. בגלל עקמומיות כדור הארץ בתווך זה ניתן היה לקלוט את האות בגובה מעל 6,100 מטר. מפתח האלומה היה קרוב לשליש מעלה. כך שבמרחק של 290 ק"מ מאנטנת השידור, רמת דיוק המערכת הייתה ריבוע בגודל 1.6 x 1.6 ק"מ מעל המטרה.
השימוש במערכת
במחצית השנייה של שנות השלושים של המאה ה-20 הותקן מקלט לאלומת לורנץ ברוב המפציצים של הלופטוואפה. המקלט פותח על פי מפרט של הלופטוואפה. בראשית המלחמה הוקמו 13 תחנות שידור קרקעיות בתחילה על אדמת גרמניה ובהמשך מנורווגיה בצפון ועד צרפת בדרום. קיום המערכת נחשב לסודי ביותר. במחצית הראשונה של שנת 1940 בעקבות פתק שנימצא במפציץ שהופל ובעקיבות האזנה לשיחות של טייסים גרמנים שנפלו בשבי, נודע למודיעין הבריטי על קיומה של המערכת אך לא היה ברור מה יעודה המדויק וכיצד היא עובדת. אך עלתה השערה שמדובר במערכת ניווט. בעקבות פענוח מסר שהוצפן בעזרת אניגמה נשלח מטוס בריטי עם מקלט שאכן אישר את קיומה של המערכת. כדי לשבש את פעולת המערכת הקימו הבריטים יחידה שהחלה לפתח מנגנונים לשיבוש פעולת המערכת, מה שפגע קשות ביעילות המערכת.
מכשיר-X (X-Gerät)
באוגוסט 1940 הכניס הלופוואפה לשימוש את "מכשיר-X". המערכת "מכשיר-X" פעלה על עקרונות דומים לקניקביין אבל הייתה מדויקת יותר, והשתמשה ב 4 אלומות שידור במקום ב 2. השימוש בה היה מורכב והצריך אימון רב ומיומנות גבוהה. "מכשיר-X" פעל בתדר גבוה יותר, הדבר אפשר שימוש באלומת ניווט צרה יותר והקטין את טווח הטעות מעל המטרה, אבל דרש התקנת מקלטים מיוחדים במטוסים. כמו כן במקום אלומה אחת שסימנה את הגעה למטרה שודרו 3 אלומות שהצטלבו עם אלומת הניווט סמוך למטרות במרחקים קבועים. האלומות הנוספות אפשרו למדוד באופן מדויק את מהירות השיוט של המטוס ולהפעיל שעון שגרם לשחרור אוטומטי של הפצצות עם ההגעה למטרות. "מכשיר-X" הותקן במטוסי ההיינקל 111S של יחידת "קמפפגרופה" 100 (kampfgruppe 100). מטוסי היחידה שימשו כמובילים של להקי המפציצים. כאשר הם הגיעו למטרות הם הטילו פצצות תבערה על מנת לגרום לשרפות. השרפות סימנו לשאר המפציצים היכן להטיל את הפצצות.
Book of Days
Book of Days הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת והמוזיקאית האירית אניה, עבור אלבום האולפן השלישי שלה, Shepherd Moons. השיר יצא לאור ביולי 1992, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר, כסינגל השלישי מתוך האלבום. הרצועה השנייה בתקליט עליו הוא הופץ היא "As Baile".
השיר הפך ללהיט בבריטניה והגיע למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וביקורת
השיר בדומה לשאר שיריה של אניה הולחן על ידה, נכתב על ידה ועל ידי רומא ראיין והופק על ידי ניקי ראיין. נד ראגט מ-AllMusic הפנה כלפי השיר ביקורת חיובית וציין את קולה של אניה לשבח. ב-Gavin Report נכתב, "זוהי יצירת מופת מלודית והרמונית עם כל האלמנטים הדרושים כדי להפוך אותה לקלאסית".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-22 מיליון השמעות.
צומת גיתי
צומת גִּתַּי אֲבִישָׂר (נהגה: Avisar) ממוקם בין צומת אריאל למחלף ברקן, ומחבר את כביש חוצה שומרון הישן (כביש 505) לקטע המזרחי של כביש חוצה שומרון (כביש 5).
רקע
הצומת נקרא על שם החייל שנהרג בשנת 1993 בעת סיור באזור.
הכפר הערבי חארס שוכן על רכס מצפון לצומת. הצומת מקשר לשפלה ולגוש דן את תושבי היישובים ברקן וקריית נטפים ששוכנים על כביש 505, וכן את תושבי רבבה, יקיר, נופים ועמנואל ששוכנים על כביש 5066.
בטיחות
בצומת גיתי עוברים אלפי כלי רכב ביממה כך שנוצר סיכון בטיחותי גדול לתושבי האזור. בנובמבר 2008 הושלמה הארכת כביש 5 מצומת גיתי ועד צומת אריאל והרחבתו לכביש דו-מסלולי, בעקבות פיגוע ירי שאירע סמוך לצומת אריאל בשנת 2007. בדצמבר 2008 נחנך בצומת רמזור, ולמעשה זהו הרמזור הראשון בשומרון ובנימין.
חבקין
חבקין (ברוסית: Хавкин; ביידיש: חאווקין) הוא שם משפחה יהודי וסלאבי.
עמק האושר
עמק האושר (באנגלית: Happy Valley) היא סדרת דרמת פשע בריטית שעלילתה מתרחשת במערב יורקשייר, בצפון אנגליה. בסדרה מככבות שרה לנקשייר ושיבון פינרן. הסדרה נכתבה ונוצרה על ידי סאלי ויינרייט, ובוימה על ידי ויינרייט, יורוס לין, וטים פייוול. העונה הראשונה שודרה בBBC One ב-29 באפריל 2014, והעונה השנייה שודרה ב-9 בפברואר 2016. במאי 2015, זכתה "עמק האושר" בפרס BAFTA לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
שרה לנקשייר אמרה תחילה שהיא לא תחזור לעונה שלישית בסדרה, אך מאוחר יותר אישרה שתשוב. עם זאת, לא נקבע תאריך לעונה נוספת בשל מחויבותיה הקודמות של סאלי ויינרייט בפרויקטים אחרים; אך היא אישרה שבכוונתה לכתוב עונה אחת נוספת ואחרונה לסדרה. ב-2023 העונה השלישית יצאה לאוויר
השם "עמק האושר" הוא הכינוי של המשטרה לאזור שבו מתרחשת התוכנית, עמק קלדר, בשל בעיית הסמים שם.
עונה 1
קתרין קייווד (שרה לנקשייר) היא סמלת משטרה בעלת רצון ברזל, במערב יורקשייר, אשר עדיין מתמודדת עם ההתאבדות של בתה, בקי, שמונה שנים קודם לכן. קייווד היא כעת גרושה מבעלה וחיה עם אחותה קלייר (שיבון פינרן), אלכוהוליסטית ומכורה להרואין בגמילה, שעוזרת לגדל את ריאן (ריס קונה), בנה הצעיר של בקי, שנולד כתוצאה מאונס שעברה. בעלה לשעבר של קתרין, וכן בנם הבוגר, דניאל, אינם רוצים כל קשר עם ריאן. קתרין שומעת שטומי לי רויס (ג'יימס נורטון), האיש שאנס את בקי באכזריות ודחף אותה להתאבד, שוחרר מן הכלא אחרי שישב שמונה שנים על סחר בסמים. קתרין נהיית אובססיבית למצוא את רויס, והיא לא מודעת לכך שהוא מעורב בחטיפה של אן גלאגר (צ'ארלי מרפי), מזימה שרקח קווין ותריל (סטיב פמברטון), ובוצע על ידי אשלי קאוגיל (ג'ו ארמסטרונג). דברים מתדרדרים במהירות כאשר החוטפים מנסים לשמור בסוד את החטיפה, על אף שקתרין עלתה עליהם.
עונה 2
שמונה חודשים לאחר אירועי העונה הראשונה, קתרין חוזרת לעבודה, וזוכה במדליה המשטרתית של המלכה לגבורה (QPM), על שהצילה את אן גלאגר מידי טומי לי רויס, אשר כעת מרצה מאסר עולם בכלא. אך כשאמו של רויס נרצחת, קתרין מוצאת את עצמה מעורבת במחרוזת של רציחות. בזמן שהיא מנסה להוכיח את חפותה, מוטלת עליה חקירת סחר בבני אדם שמקושרת לרציחות הסדרתיות. בינתיים, הקצינים הבכירים רפ"ק אנדי שפרד (וינסנט פרנקלין) ומפקחת ג'ודי שקלטון (קתרין קלי) מתחילים לחשוד שהקורבן הרביעית של הרוצח הסדרתי, ויקטוריה פלמינג (אמיליה Bullmore), למעשה נרצחה על ידי מישהו אחר. בהדרגה, החקירה שלהם מתחילה להוביל אותם לרוצחה של ויקטוריה, בלש המשטרה ג'ון ודסוורת (קווין דויל), אותו פלמינג סחטה. נכדה של קתרין, ריאן, מפתח ידידות עם עוזרת ההוראה החדשה בבית ספרו, גב' וילנד (שירלי הנדרסון), אשר בסתר מעריצה-מאוהבת ברויס. רויס, אשר בית המשפט אסר עליו לקיים כל קשר עם ריאן, מנצל את וילנד כדי לבנות מערכת יחסים עם ריאן ולנקום בקתרין.
ביקורת
הפרק הראשון ששודר ב-29 באפריל 2014 זכה ב-8.64 מיליון צופים, והיה התוכנית השנייה הנצפית ביותר של השבוע ב-BBC One. התוכנית זכתה בקהל צופים ממוצע של 8.21 מיליון צופים במשך שישה פרקים, ובנוסף 8.1 מיליון בקשות לתוכנית ב- BBC iPlayer. Radio Times כינה את "עמק האושר" "להיט מפה לאוזן" אשר "בהתמדה הפך להצלחה מחוץ לקהל הרגיל של הערוץ והזמן" של התוכנית.
חוות הדעת בתקשורת היו חיוביות באופן גורף. התוכנית קיבלה דירוג של 100% בביקורת המבקרים ב-Rotten Tomatoes. עם זאת, מספר מבקרים מתחו ביקורת על התכנים הגרפיים, במיוחד ב"פרק 3" ו"פרק 4".
בתגובה לביקורת, יוצרת וכותבת הסדרה, ויינרייט, הגנה על "עמק האושר" כ"דרמה איכותית וכתובה היטב", ואמרה שעל פי כמויות הדוא"ל והפניות במדיה החברתית, "אני לא חושבת שמישהו מבקש ממני להתנצל". בראיון, ויינרייט אמרה שרמת האלימות נשקלה בזהירות ונעשתה באופן אחראי, תוך כדי הצגת תהליכי הנזק הנפשי והפיזי שנגרם לקתרין.
אך רוב המבקרים שיבחו את הסדרה. ויקי פרוסט "הגרדיאן" כתבה: "להתעכב על האלימות בדרמת החטיפה מחטיא את המטרה. התוכנית כתובה באופן יפהפה על ידי סאלי ויינרייט, ומשוקחת באופן מדהים על ידי שרה לנקשייר—ביניהן, הן יצרו משהו שבאמת אין להחמיצו." ג'רארד אודונובן כתב ב"דיילי טלגרף" ש"עמק האושר" "מורכבת, מרתקת, כתובה ומשוחקת בצורה מבריקה ", ושזו "אחת הצפיות הטובות ביותר של 2014."
פרסים
במאי 2015, זכתה הסדרה בפרס BAFTA לסדרת הדרמה הטובה ביותר. בשנת 2014, זכתה "עמק האושר" בפרס TV Choice לדרמה החדשה הטובה ביותר, ושרה לנקשייר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר. הסדרה גם נבחרה כתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר של 2014 על ידי הקוראים של  Radio Times.
עונה 1
עונה 2
מדיה ביתית
העונה הראשונה של "עמק האושר" יצאה ב-DVD ב-16 ביוני 2014. כל ששת הפרקים של הסדרה יצאו גם ב-iTunes. העונה השנייה יצאה ב-2016.
ב-20 באוגוסט 2014, הסדרה יצאה בנטפליקס בקנדה וארצות הברית. ב-2016 יצאה הסדרה בנטפליקס בבריטניה, ומשודרת בשידורים חוזרים בערוץ W.
פייטרו קאנדיאנו הראשון
פייטרו קאנדיאנו הראשון (באיטלקית: Pietro I Candiano; 842 לערך - 18 בספטמבר 887) כיהן כדוכס ה-16 של ונציה. קאנדיאנו כיהן כדוג'ה כהונה קצרה בשנת 887.
חייו
קאנדיאנו נבחר לתפקיד הדוג'ה בשל מחלתו של קודמו ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני באפריל 887. זמן קצר לאחר בחירתו יצא למסע מלחמה כנגד הסרבים מדלמטיה אשר תקפו את ונציה מאז שנת 886.
בתקופת המעבר הקצרה שלאחר מותו שלט ג'ובאני, קודמו, עד בחירת פייטרו טריבונו, אחיינו של קאנדיאנו, לתפקיד דוג'ה.
לימים גם בנו של קאנדיאנו, פייטרו קאנדיאנו השני, מונה לתפקיד.
קזבק (אוניית מעפילים)
קַזְבֵּק הייתה אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ-750 מעפילים מקונסטנצה, רומניה לאיסטנבול, טורקיה בחודש יולי 1944.
תולדותיה
הקזבק הייתה ספינת מטען טורקית שבגלגולה הקודם נשאה בעיקר מלח. היא הוסבה לנשיאת המעפילים על ידי כך שהותקנו בה דרגשי שינה, נתווסף לה סיפון ששימש למטען האישי ומעטה המתכת שכיסה את גוף האוניה הוסר, כהגנה מפני מוקשים מגנטיים.
הקזבק הייתה אחת מהאוניות שחצו את הים השחור בדרכן לטורקיה בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה. הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, בו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו. בחודש מאי 1944, במסגרת גילוי עצמאות לאומית ולקראת סוף המלחמה, אישרה הממשלה הרומנית לסוכנות היהודית להקים משרד הגירה והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע ליהדות רומניה בלבד, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה. הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה נקבו בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר יישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים". בעליית המעפילים לאוניות טיפלה סוכנות ההגירה, שנוהלה בידי שני יוונים ופעל בה נציג ההסתדרות הציונית. למרות ההגדרה רחבת הלב של אנטונסקו, העלייה לספינות שחצו את הים השחור, וקזבק בכללן, עלתה ממון רב. אהרן הטסגי, עיתונאי יהודי הונגרי שהיה ממעפילי קזבק ואשר סיפר את קורות אחרית יהדות הונגריה בספר קזבק בשנת 1945, מסר כי עלות הנסיעה הרשמית הייתה 100,000 לאי, אולם תשלומי שוחד שונים, שנדרשה הסוכנות לשלם על מנת לקיים את ההפלגות, העלו את המחיר לכשני מיליון לאי לכרטיס. סכום זה היה שווה באותם הימים כ-415 דולר אמריקאי, שערכם במונחי שנת 2005 נע בין כ־4,000 ל-23,000 דולר, לפי מדדים שונים. בנוסף לעלות ההפלגה נדרשו הנוסעים היהודים לשלם מס של 40,000 לאי לנפש. יחד עם זאת, נוסעים אמידים רבים שילמו סכומים גבוהים פי כמה על מנת להבטיח את מקומותיהם. לעיתים הועדפו בסדר העלייה לספינות, שקבע למי לא יישאר מקום על אף ששילם את מחיר הנסיעה, מי שממונם היה בידם.
ההפלגה
הספינה יצאה לדרך ביום 6 ביולי, הגיעה לטורקיה ביום 8 ביולי 1944, והמעפילים שעל סיפונה המשיכו לארץ ישראל בדרך היבשה. על אף שהספינה נועדה לשאת כ-300 נוסעים בלבד, היא נשאה כ-750 איש, כשליש מהם ילדים. בזמן העלייה לספינה בנמל המוצא, לאחר שהועלו כ-500 נוסעים, הפסיקו שלטונות הנמל את העלייה לסיפון בטענה כי הספינה אינה יכולה לשאת נוסעים נוספים. העודף בנוסעים נוצר, בין השאר, מרשימות נוסעים כפולות - אלו של סוכנות הנסיעות ואלו של הסוכנות הציונית. השלכת מטען למים והתערבות של גורמים בהסתדרות הציונית הביאו לביטול הגזרה והמשך העלייה לספינה.
במהלך ההפלגה הבחינו נוסעים אחדים כי הספינה מתקרבת לנמל בורגס, בולגריה. קבוצה מביניהם השתלטה על צוות הספינה והקברניט הציג בפניהם פקודה גרמנית המורה על השטת הספינה לנמל. לאחר משא ומתן קצר שולם לרב החובל שוחד על מנת שישיט את הספינה ליעדה המקורי. במהלך ההפלגה נפטר נוסע אחד ונולד תינוק אחד, ואילו שלושה - נטרפה עליהם דעתם.
בין המעפילים על סיפונה של הקזבק נמנו חבר הכנסת לעתיד צבי צימרמן, הרב וההיסטוריון משה כרמלי-וינברגר והשופטת המחוזית רות אליעז-שטרנברג.
Wait for U
Wait for U הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי פיוצ'ר בהשתתפות הראפר והזמר הקנדי דרייק והזמרת הניגרית טמס, מתוך אלבום האולפן התשיעי של פיוצ'ר, I Never Liked You. השיר יצא לאור לרדיו הקצבי העכשווי ב-3 במאי 2022, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס ופריבנדז.
השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשירו השני של פיוצ'ר, העשירי של דרייק והראשון של טמס שהגיע למקום הראשון במצעד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פיוצ'ר, דרייק וטמס, יחד עם מפיקיו FnZ (פינאטיק וזאק) ו-ATL ג'ייקוב, לצד טג'ירי אקפוגן. טמס ואפקוגן קיבלו זיכוי ככותבי השיר בעקבות דגימה משירה של טמס, "Higher", מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה, For Broken Ears, משנת 2020. השיר הוא שיר R&B שדן ברעילות של מערכת יחסים רומנטית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר יצא ב-5 במאי 2022 ובוים על ידי דיירקטור X. הקליפ צולם בטורונטו שבקנדה ומאופיין באהבה ובגידה בימי הביניים.
מכון רמון ליול
מכון רמון ליול (בקטלאנית: Institut Ramon Llull, IRL) הוא מוסד חינוכי ותרבותי אשר פועל להפצת הלשון הקטלאנית ותרבותה. משרדי המכון נמצאים בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה.
המכון הוקם על ידי הממשלות האוטונומיות של קטלוניה והאיים הבלאריים בשנת 2002 והוא פועל מטעמן. בשנת 2007 הודיעה ממשלת אנדורה דוברת הקטלאנית שגם היא תצטרף לניהול המשותף של המכון.
המכון נקרא על שם רמון ליול - סופר ופילוסוף מהאיים הבלאריים, היוצר המשמעותי הראשון שכתב בשפה הקטלאנית.
מכון רמון ליול פועל בשיתוף עם המכון ללימודים קטלאניים לקידום השפה והתרבות הקטלאנית בעולם באמצעים שונים:
בין הפעולות הבולטות של המכון היו הבלטת נושא הספרות הקטלאנית בירידי ספרים בינלאומיים בגוודלחרה (2004) ובפרנקפורט (2007).
פרחי הדגל
פרחי הדגל היא תנועת נוער חרדית בישראל. בראש הארגון עומד הרב נפתלי פרוש, בנו של הרב מנחם פרוש. התנועה רואה את תפקידה בהחדרת ערכי התורה והיהדות בקרב הנוער. עיקר פעולותיה בלימוד הלכות אקטואליות בקרב בני נוער. ההלכות נלמדות לפי לוח השנה העברי וכדומה. אחת לתקופה נערכים מבצעי שינון ולימוד ובסיומם מתקיימים מבחנים פומביים - ארציים ועולמיים.
התנועה מחנכת לעזרה לזולת והיא דוגלת בהתנדבות לטובת אזרחי המדינה כערך המהווה תחליף לשירות בצה"ל.
בשנת 2002 היו בתנועה כ-4000 חניכים. היא מקבלת כספים ממשרד החינוך מתוך התקציב של תנועות הנוער בהתאם לגודלה. בשנת 2000 קיבלה התנועה 1,286,109 שקלים, ובשנת 2005 כמיליון שקלים וב-2018 12,543,702 שקלים. התנועה גם מקבלת סכומי כסף מרשויות מקומיות ובשנת 2002 קיבלה מעזבונות.
ג'ובאני אלברטו ריסטורי
ג'ובאני אלברטו ריסטורי (באיטלקית: Giovanni Alberto Ristori; 1692 - 7 בפברואר 1753) היה מלחין אופרה ומנצח איטלקי.