cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוכסות קרניולה
היסטוריה
בשנת 1364 השתמש בנו של אלברכט, רודולף הרביעי "המיסד" בתעודה מזויפת הקרויה "פריבילגיום מאיוס כדי להכריז עצמו ארכידוכס אוסטריה וכן דוכס קרניולה וזאת ללא אישור הקיסר. רודולף הקים בקרניולה התחתונה את העיר רודולפסוורט, שנודעה בסלובנית כ"נובו מסטו". אחרי מותו, כתוצאה מהיריבות בין אחיו אלברכט השלישי ולאופולד, נקבע בהסכם נויברג (1379) כי קרניולה תהיה חלק מאוסטריה הפנימית שנשלטה על ידי לאופולד, אבי הענף הלאופולדי של ההבסבורגים, שמושבו היה בגראץ, ב-1457 שטחי אוסטריה הפנימית אוחדו מחדש עם הארכידוכסות אוסטריה תחת שלטון הקיסר פרידריך השלישי. כשמת יורשו, הקיסר פרדיננד בשנת 1564, שוב הופרדה קרניולה מאוסטריה הפנימית תחת שרביט בנו של פרדיננד, הארכידוכס קרל שני. ב-1619 בנו של קרל, הקיסר פרדיננד השני ירש את כל נחלות השושלת והדוכסות קרניולה הפכה מאז לנחלה קבועה של המונרכיה ההבסבורגית.
בשלהי המאה ה-15 כחלק מהתפשטות שלטון הבסבורג מערבה, השיגה דוכסות קרניולה שטחים רבים נוספים: אידריה (בעבר חלק מפריולי), דויאנו והחלקים המקיפים של רמת קרסט, קסטאב, אופטיה, ואזורים פנימיים של איסטריה, מסביב לפאזין. היא שלטה פורמלית גם על נמל רייקה ששמרה בפועל על האוטונומיות שלה. ב-1717 היא הועמדה רשמית תחת שלטון קיסרי ישיר וב-1776 הועברה מנהלית לממלכת הונגריה. במאה ה-19 אזורים אלה (להוציא אידריה) סופחו לחוף האוסטרי וקרניולה הפכה שוב לחבל ארץ ללא מוצא לים.
באמצעות הסכם שנברון בשנת 1809 הקים נפוליאון תוך כדי כיבושיו את הפרובינציות האיליריות הקקיוניות מתוך שטחי קרניולה, קרינתיה, קרואטיה, גוריציה וגרדיסקה וטריאסט. המסמך הסופי של קונגרס וינה החזיר ב-1815 את הפרובינציות האיליריות לאימפריה האוסטרית. קרניולה הפכה לחלק המרכזי של ממלכת איליריה תחת הכתר האוסטרי, עם בירתה בליובליאנה. ממלכת איליריה כללה איפוא את הדוכסויות קרניולה וקרינתיה, את החוף האוסטרי עם גוריציה וגרדיסקה, מרקת איסטריה והעיר הקיסרית החופשית טריאסט. הוא כונס על ידי הקיסר ובראשו עמד יושב ראש הקרוי Landeshauptmann וגוף פועל - ה-Landesauschuss.
אחרי פירוק ממלכת איליריה ב-1849, שוחזרה דוכסות קרניולה באמצעות מסמך מ-20 בדצמבר 1860, "פטנט" קיסרי מ-26 בפברואר 1861 ("הפטנט מפברואר"), ששונה בהמשך על ידי חקיקה מ-21 בדצמבר 1867. החוק האחרון העניק לדיאטה של קרניולה - הלנדטאג המקומי - את הסמכות ליישם את כל החוקים שאינם בסמכות המועצה הקיסרית בווינה. הפרלמנט של הדוכסות כלל בית אחד של 37 חברים, ביניהם הנסיך-בישוף שלא נבחר. בעלי האחוזות בחרו בו עשרה נציגים, הערים והעיירות - שמונה, התעשיינים והסוחרים - שניים והכפרים - שישה עשר. הבית עסק אך ורק בענייני חקלאות, מוסדות ציבור וצדקה, ניהול הכפרים, ענייני כנסיות ובתי ספר, תחבורה ואירוחם של חיילים בעת מלחמה ותמרונים, ועניינים מקומיים אחרים. ב-1901 תקציב הדוכסות הגיע ל-3,573,280 כתרים (714,656 דולר). למועצה הקיסרית בווינה שלחה דוכסות קרניולה אחד עשר נציגים, ביניהם שניים שנבחרו על ידי בעלי האחוזות, שלושה על ידי ערים ועיירות, אנשי תעשייה ומסחר, חמישה על ידי כפרים, ונציג נוסף נבחר על ידי גוף בוחר חמישי שבו הבחירה הייתה חשאית. זכות ההצבעה הייתה שמורה לכל גבר בן מעל גיל עשרים ארבע שנים שנרשם כחוק.
הממשלה הקיסרית-מלכותית יוצגה על ידי המושל או יושב ראש הלאנד הקיסרי-מלכותי ( k. k. Landespräsident) שהתמנה על ידי הקיסר, וכמו כן על ידי ממשלה קיסרית-מלכותית של הלאנד (k. k. Landesregierung) שמושבה בליובליאנה. במרבית נחלות הכתר האחרות היו מוצבים ממלאי מקום קיסרי-מלכותי ("k. k. Statthalter) ומועצה ממלאת מקום קיסרית-מלכותית (k. k. Statthalterei'')
בשנת 1918 בסוף מלחמת העולם הראשונה חדלה דוכסות קרניולה מלהתקיים ושטחה הפכה חלק מהממלכה החדשה של הסרבים, הקרואטים והסלובנים שנקראה החל משנת 1929 "יוגוסלביה". החלק המערבי של הדוכסות, עם הערים פוסטוינה, אילירסקה ביסטריצה, אידריה, ויפאבה, ואיידוסשצ'ינה (שטוריה) סופחו לממלכת איטליה בשנת 1920 ובשנת 1925 סופחו ליוגוסלביה. אז נשארה באיטליה רק העיר פוזינה אין ואלרומאנה (בעבר - וייסנפלס)
דמוגרפיה
רוב האוכלוסייה בדוכסות הייתה דוברת סלובנית. באזור היה גם מיעוט דובר גרמנית שכלל אצילים מקומיים ובעלי מקצועות שהתיישבו בו כאזרחי הערים הגדולות. איים של שפה גרמנית נמצאו במחוז גוטשה שבקרניולה התחתית, שבה הכפריים דיברו בניב גראניש או גוטשריש, ניב דרום בווארי, וכמו כן באזור הכפרים זגורניה סוריצה (אוברצארץ), ספודניה סוריצה (אונטרצארץ) וניימסקי רובט (דויטש גרויט) שבאגן בוהין.
בשנת 1910 חיו בקרניולה:
דוכסי קרניולה
ירשו אותו שני אחים: יחד עם ירש אותו אחיו: ירש אותו אחיו:
יששכר בעריש אייכנשטיין (דולינה)
רבי יששכר בער (בעריש) אייכנשטיין (מכונה: ר' בעריש מדולינא; ה'תקצ"ה – כ"ט בשבט ה'תרמ"ו) היה אדמו"ר חסידי, הראשון בשושלת דולינא.
ביוגרפיה
רבי בעריש נולד בזידיטשוב בשנת ה'תקצ"ה לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (המהרי"א מזידיטשוב). לאחר נישואיו לבתו של רבי אברהם מסטרטין התמנה בשנת ה'תרט"ז לדיין בעיר ועם פטירת אביו בט' בסיון ה'תרל"ג נתמנה לרבה ואדמו"רה של דולינא. במהלך כהונתו נסע להרבה צדיקי דורו וכך נודע כאדמו"ר מדולינא. רבי בעריש הביא לייסוד קהל מחזיקי הדת בלמברג והיה סמכות תורנית לקהילה ביחד עם האדמו"רים מבעלזא, ויז'ניץ ושינאווא.
רבי בעריש נפטר בכ"ט בשבט ה'תרמ"ו כשהוא בן חמישים ואחת שנים בלבד, את מקומו מילא בנו רבי יהודה צבי הירש. לאחר פטירתו קובצו דברי תורתו בספר "ליקוטי מהר"י".
גזה ד. ברקו
'''גזה ד. ברקו (במקור דוד ברקוביץ', בהונגרית: Berkó D. Géza'''; שאטוראליאויהיי, 17 באוקטובר 1870 – ניו יורק, 8 בנובמבר 1927) היה מומחה דפוס יהודי-הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה
דוד ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם ברקוביץ' ושל לני ברקוביץ'. הוא היה בן 18 כשהיגר עם הוריו לארצות הברית. שם הצטרף כמדפיס ל"משמר הלאומי ההונגרי" שיצא בשפה ההונגרית ושם למד את כל רזי הדפוס ואת הכנת ועריכת עיתון. משם עבר להציל ולהחיות את עיתון הנפסבה (בהונגרית: קול העם) האמריקאי שיצא בשפה ההונגרית בניו יורק. השבועון תחילה, שנוסד בדצמבר 1899 על ידי מדפיסים הונגריים בניו יורק, בחר בכוונה את השם בהקבלה לשם של הנפסבה (קול העם) היומון ההונגרי בהונגריה ובכך סימן את גם את מחויבותם לאידיאל הסוציאל-דמוקרטי. גזה ד. ברקו הפך אותו לעיתון יומי ב-1904. משנת 1899 ועד מותו ערך ברקו את העיתון במשך כ-28 שנים. היה צורך גדול בעיתונים בשפה ההונגרית, שכן משנת 1870 גדל בהתמדה מספר המהגרים ההונגרים באמריקה, שפנו לעיתונים בשפה ההונגרית לעזרה ולהדרכה ב'עולם החדש' הלא נודע. גזה ד. ברקו ידע זאת היטב, הוא היה גם בעד חיזוק חיי הקהילה. הוא היה משוכנע שההונגרים ישגשגו באמריקה רק אם ההונגרים יעזרו להונגרים בכלל והיהודים ההונגרים זה לזה בפרט. מנהיגי חוג החינוך העצמי של ניו יורק, שנוסד ב-1888, שהוקדש ברובו לטיפוח התרבות ההונגרית, כללו את מור צוקור, וילמוש פרקש, ארתור קוזמה, לאיוש קליין, הרמן שיפוש, ינה קולוז'י, מיקלוש וינטר, ינה האקר, ז'יגמונד קליין (רובם ככולם יהודים). בנוסף לגזה ד. ברקו. בשנת 1910 הוא פרסם את כרך יום השנה ה-10 של הנפסבה ההונגרית האמריקאית, עם מיטב הכתבות והאיורים של הכתבים. בין השנים 1915 לבין 1921 פרסם גם את ה"עיתון בתמונות" (Képes Újság).
לאחר חוזה טריאנון, גזה ד. ברקו ארגן הפגנה שקטה ועלייה לרגל של הונגרים אמריקאים לוושינגטון די. סי, מעולם לא היו כל כך הרבה הונגרים בבירת ארצות הברית לפני או מאז. תהלוכת ההונגרים ביטאה בכבוד את הצער על גורל מולדתם. האמריקנים שמו לב לתחושה זו של ההונגרים בהבנה ובכבוד. גזה ד. ברקו יזם וארגן גם את הקמת הפסל של לאיוש קושוט בניו יורק. ב-15 במרץ 1928 (לאחר מותו) נחנך הפסל באופן חגיגי.
יצירת חייו המרכזית של ברקו, הנפסבה ההונגרית האמריקנית, חיה עד היום, וכתבותיהם של הונגרים מפורסמים הופיעו ומופיעים בה, בין השאר מפי פרנץ מולנר, שנדור מאראי, פרנץ פייטה, ג'ורג' פאלודי וכו'.
אוולין ווד
סר הנרי אוולין ווד (באנגלית: Henry Evelyn Wood; 9 בפברואר 1838 - 2 בדצמבר 1919) היה פילדמרשל בצבא בריטניה. ווד לחם במהלך מלחמת קרים, ועל חלקו במהלך המרד ההודי הגדול עוטר בצלב ויקטוריה. בהמשך פיקד על כוחות בריטיים במלחמה האנגלו-אשנטית השלישית, מלחמת הזולו, מלחמת הבורים הראשונה, מרד עוראבי והמלחמה המהדית. כמו כן שימש כמפקד צבא מצרים, וארגן אותו מחדש. בהמשך חזר לבריטניה ומונה למפקד פיקוד אלדרשוט. בתפקידו האחרון הוא פיקד על הקורפוס ה-2.
תחילת דרכו
ווד נולד ב-9 בפברואר 1838 במחוז אסקס שבבריטניה. הוא היה בנו של סר ג'ון ווד, הברונט השני לבית ווד (1796-1866). אמו, אמה קרולין מישל הייתה אחותו של הקצין צ'ארלס קולייר מישל. אחותו הצעירה הייתה קיטי או'שיי אשר הרומן שניהלה עם צ'ארלס סטיוארט פרנל הוביל לנפילתו של זה האחרון. סבו מצד אביו היה הפוליטיקאי הוויגי סר מתיו ווד הברונט הראשון, ודודו ויליאם ווד, הברון הראשון מהת'רלי שימש כלורד צ'נסלור. סבו מצד אמו היה אדמירל בחיל הים של פורטוגל. ווד התחנך בבית ספר במרלבורו, ולאחר מכן במרלבורו קולג' אשר אותו עזב לאחר שהוכה באופן לא צודק.
תחילת הקריירה
הוא התגייס לצי הבריטי, ושרת על סיפון אה"מ קווין שהייתה תחת פיקוד דודו, קפטן פרדריק מישל. הוא הוסמך רשמית כפרח קצונה ב-15 באפריל 1852. ב-1853 הוא נשלח להילחם במלחמת קרים. הוא השתתף בהמצור על סבסטופול ובקרב אינקרמן, אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא, ומפקדיו אף המליצו להעניק לו את צלב ויקטוריה - המלצה שנדחתה. זרועו השמאלית נפצעה קשה, ורופאיו אף שקלו לקטוע אותה. ב-7 בספטמבר 1855 הוא עזב את הצי לטובת צבא בריטניה, חרף העובדה שהמשכורת שקיבל בצבא הייתה נמוכה במידה ניכרת. הוא הוצב כקורנט ברגימנט הדרגונים ה-13, ובינואר 1856 חזר לקרב בקרים. ב-1 בפברואר של אותה שנה, דאג דודו שהוא יקודם לדרגת לוטננט. חודש לאחר מכן הוא לקה בדלקת ריאות וטיפוס. להוריו נאמר שהוא גוסס, ואמו נסעה לאיסטנבול כדי לפגוש אותו. הוא הוחזר לתקופת התאוששות באנגליה.
הודו ואשנטי
במאי 1873 הוא נשלח להילחם במלחמה האנגלו-אשנטית השלישית כנגד האימפריה האשנטית (קונפדרציה של שבטי האשנטי כיום באזור גאנה וחוף השנהב). הוא שימש כאחד מאנשי מטהו של גרנט ג'וזף וולסלי, ומאוחר יותר הופקד על גיוס גדודים משבטי הילידים המקומיים. הוא נפצע, והוענק לו תואר עמית במסדר האמבט ב-31 במרץ 1874. ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קולונל. הוא נחשב בידי וולסלי לקצין מוכשר, וככזה, היה אחד מחוג הקצינים הנאמנים לוולסלי אשר זכו לכינוי "טבעת וולסלי". בספטמבר 1874 הוא נשלח למחנה אלדרשוט כמפקח על ההוראה בחיל המצב של המחנה, והחזיק בתפקיד עד פברואר 1878. ב-13 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-90.
הזולו והבורים
בינואר 1879 פרצה מלחמת הזולו. מפקד הכוחות הבריטיים באזור דרום אפריקה, לורד צ'למספורד, חילק את הכוח הבריטי שהיה אמור לתקוף את ממלכת הזולו לשלושה טורים: הטור המרכזי בפיקודו ובפיקוד ריצ'רד גלין, הטור הדרומי בפיקודו של צ'ארלס פירסון והטור הצפוני בפיקוד ווד. תפקידו המקורי של ווד היה להילחם בשבטי הזולו הצפוניים ולמנוע מהם לתגבר את כוחות הזולו במרכז. עם זאת, ב-22 בינואר הובס הטור המרכזי בקרב איסאנדלוואנה. הטור הדרומי כותר באזור העיר אשאו, כך שהטור של ווד היה הטור החופשי היחיד. בעקבות פקודות חדשות מצ'למספורד, ווד נסוג וערך את כוחותיו מחדש. הגזרה שלו נשארה שקטה יחסית, אולם ב-28 במרץ צ'למספורד ביקש ממנו לבצע מתקפת הסחה בזמן שהוא יפקד על כוח חילוץ לחיילים הנצורים באשאו. ווד שולח כוח של כ-600 חיילים לתקוף מעוז של שבט הזולו בהלובאין בשאיפה למשוך את לוחמי הזולו לכיוון העמדה המבוצרת של כוחותיו. לעזרת כוחות הזולו בהלובאין הגיעו כ-26,000 לוחמי זולו, וכוחותיו של ווד נחלו תבוסה כואבת שהסתיימה ב-225 בריטים הרוגים ועריקה המונית של החיילים האפריקניים שלחמו בשירות הבריטים.
מעודדים מהצלחתם, תקפו הזולו יום למחרת את העמדה המבוצרת של ווד בקמבולה אשר בה היו 2,068 חיילים בריטים. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לכוחותיו של ווד, עם 29 הרוגים בריטים וכ-2,000 הרוגים מכוחות הזולו. קרב זה נחשב לנקודת המפנה במלחמת הזולו ואיפשר את חילוץ הכוח הנצור באשאו. ב-3 באפריל הוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר גנרל, והוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה השנייה אשר עמה השתתף בפלישה השנייה לממלכת הזולו ובקרב אולונדי. לאחר מכן הוא הוביל את המשא ומתן עם הזולו. לאחר מכן בחר ווד לחזור לאנגליה ולא להשתתף במרדף הסופי אחר מלך הזולו קטשאויו קמפנדה. ב-23 ביוני 1879 הוא הועלה לדרגת אביר מפקד במסדר האמבט. באותה תקופה הוא החל לסבול מחירשות. בספטמבר של אותה שנה הוא ביקר בטירת בלמורל את ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אשר ציינה ביומנה שהיא נאלצה "לצרוח" כדי לדבר אתו.
מצרים וסודאן
חלקו בהסכם השלום השניא אותו על קציני צבא רבים, אשר סברו שהיה עליו להתפטר ולא לסייע למגעים. ההסכם נתפס כחרפה, ורבים, וביניהם וולסלי, אף כעסו על ווד על כך שלא נקם את מותו של קולי. עם זאת, ההסכם קירב אותו אל פוליטיקאים ליברלים רבים ואף אל המלכה ויקטוריה. ב-1881 נולדה בתו השלישית של ווד, ועל פי בקשתה של המלכה היא נקראה "ויקטוריה אז'ני" - על שמה ועל שם ידידתה הקיסרית אז'ני. הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ואף הוצע לו לשמש כמושל מושבת נטאל. הוא דחה את ההצעה, ובפברואר 1882 הוא הוחזר לבריטניה לפיקוד על חיל המצב בצ'טהאם. באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-4 אשר נשלחה למצרים כחלק מחיל המשלוח בפיקודו של וולסלי אשר יצא לדכא את מרד עוראבי. הבריגדה שתחת פיקדו הוצבה ככוח כיבוש באלכסנדריה.
ב-21 בדצמבר 1882 מונה ווד לסירדאר - המפקד הבריטי של צבא מצרים. הוא החזיק בתפקיד עד 1885, ובמהלך תקופה זו העביר ארגון מחדש את הצבא. ב-1885 נשלח ווד לפקד על כוחות במהלך המלחמה המהדית. עם זאת, הוא סולק מהתפקיד כיוון שהסתכסך עם וולסלי שהיה המפקד העליון באזור. ביוני של אותה שנה הוא חזר לבריטניה.
אחריתו
ב-1 באפריל 1886 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח. בנובמבר 1888 הועלתה הצעה להעבירו לפקד על פיקוד אלדרשוט - אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא הבריטי. ההצעה נתקלה בהתנגדותו של המפקד העליון של הצבא, הדוכס מקיימברידג', אולם חרף זאת קיבל ווד את התפקיד ונכנס אליו בתחילת 1889. במקביל הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-30 במאי 1891 הוא הועלה לדרגת אביר הצלב הגדול במסדר האמבט. בתפקידו זה, הוא יזם רפורמות שנועדו בעיקר להקל על חייהם של החיילים. הוא אף דאג לשיפור תנאיהם של בעלי החיים שבשירות הצבא. בתחילת 1893 הוא הוחלף בתפקיד בבנה של המלכה הנסיך ארתור. המלכה רצתה שווד ימונה למפקד צבא הודו הבריטית, בעוד הדוכס מקיימברידג' העדיף למנותו למפקד ארמיית בומביי. בסופו של דבר הוא מונה לקצין האספקה הראשי של הצבא. ב-26 במרץ 1895 הוא הועלה לדרגת גנרל מלא. בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרים העוסקים בחיל פרשים.
ב-1897 הוא מונה לקצין כוח אדם ואדמיניסטרציה ראשי. ב-1899 הוא הגיש בקשה להשתתף במלחמת הבורים השנייה, ואף גילה נכונות לשרת תחת רדוורס בולר הזוטר ממנו. בקשתו נדחתה. ב-1901 מונה למפקד הקורפוס השני, ובהמשך למפקד פיקוד דרום. ב-8 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל, ובסוף 1904 פרש מהצבא. הוא נפטר מאי-ספיקת לב ב-2 בדצמבר 1919 בגיל 81 ונקבר בבית הקברות הצבאי באלדרשוט. צלב הוויקטוריה שלו מוצג במוזיאון הצבאי הלאומי בלונדון.
אלוז' יאו
אֶלוז' קופי יאו גאי (בצרפתית: Eloge Koffi Yao Guy; נולד ב-20 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן איווארי המשחק בעמדת המגן הימני והבלם בהפועל ירושלים.
קריירה
יאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הנערים של פארמה ובגיל 16 הצטרף לנוער של אינטר מילאנו. ב-10 ביולי 2015, יאו הושאל מקרוטונה מהסרייה ב'. ב-9 באוגוסט, יאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד פרלפיסאלו במסגרת הקופה איטליה.
ב-21 ביולי 2017, יאו חתם לשנתיים בלגאנו מליגת העל השווייצרית. ב-20 באוגוסט, יאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פ.צ. בזל. ב-14 בספטמבר, יאו ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בהפסד 1–2 להפועל באר שבע.
ב-11 באוגוסט 2021, יאו חתם בהפועל ירושלים מליגת העל. ב-12 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד בית"ר ירושלים, שהבטיח להפועל ניצחון ראשון בדרבי הירושלמי אחרי 31 שנה.
שלישיית שריד
שלישיית שריד הייתה להקת זמר עברי שהורכבה משלושה אנשי קיבוץ שריד: שלמה ורבנר, נתן מילוא ומנחם ראובני. השלישייה פעלה בין השנים 1960 ו-1965 וזכתה להצלחה רבה. בין להיטיה: "טוב ללכת בדרכים", "ביתי אל מול גולן", "פנה הגשם" ועוד. שלישיית שריד הייתה לחלק מלהקות הייצוג של התנועה הקיבוצית אשר שיקפו בשיריהן, בין היתר, את אורח החיים הקיבוצי.
חברי הלהקה
"שלישיית שריד" כללה שלושה נערים מקבוץ שריד: שלושתם למדו ועבדו במוסד החינוכי בקיבוץ ובשעות הפנאי שרו במקהלת בית הספר, עליה ניצחה המורה למוזיקה בבית הספר, צפירה יונתן, אשתו של המשורר נתן יונתן. בתחילת שנות ה-50 התגייסו השלושה לצה"ל ועם שחרורם חזרו לשריד ושובצו בעבודות המשק. במקביל, בשעות הפנאי, נהגו להיפגש ולשיר במקהלת הקיבוץ.
תולדות הלהקה
בשנת 1960 פנה רכז התרבות של הקבוץ, עמינדב, אל השלושה וביקש שיכינו שלושה שירים בליווי גיטרה עבור חג הסוכות. לקראת אירוע זה עבדו השלושה רבות והכינו את השירים: "תרנגול בן גבר", "אתן במדבר" ו"ימין ושמאל".
לקראת פסטיבל הזמר והפזמון השני, במאי 1961, הלחין שלמה ורבנר את השיר "ברושים" עם מילים מאת חיים גורי. השיר זכה להשתתף בפסטיבל וזכה במקום השישי בעקבות זאת, הקים ורבנר את השלישייה. השלושה הופיעו וזכו לתגובות חיוביות. שמם יצא גם אל מחוץ לקיבוץ והם החלו להיות מוזמנים למופעים ואירועים הן בקיבוצים והן על במות ברחבי הארץ. שירים שביצעו הושמעו תדיר ברדיו.
איש המוזיקה של קול ישראל, מאיר הרניק, שהיה גם צייד של כישרונות צעירים וחיפש יוצרים חדשים, הגיע ב-1963 לשריד לראות את השלישייה והתלהב מסגנונה הייחודי: שילוב הרמוני מרענן של שלושה בריטונים. הרניק החליט לשבצם בתוכניתו "מועדון הזמר" ואף קבע להם תאריכי הופעות. דבר שחשף את השלישייה לקהל מאזינים רחב.
בחורף של 1965 פנתה לשלישייה חברת התקליטים הד ארצי והוציאה עבורה את תקליטה הראשון - "טוב ללכת בדרכים".
בחירת השירים לתקליט הושפעה בעיקר מהווי הקיבוץ והעמק ונכללו בו בעיקר שירים שהיו אהובים על השלישייה. שלושה מהשירים - "דוגית נוסעת", "ערפילים", ו"טוב ללכת בדרכים", נכתבו על ידי נתן יונתן ללחנים רוסיים אותם ליקטה ורשמה צפירה אשתו.
בשנת 2003 התארחו השלושה בתוכנית מיוחדת שערך אברהם זיגמן ברשת ג'. השידור עורר פניות רבות לשחזור ימי הזוהר של השלישייה. וכך, בשנת 2005, התאחדה השלישייה והביאה אתה גל אוהד של תגובות חמות. בינואר 2015 התאחדה השלישייה למופע "קאמבק היסטורי חד פעמי" נוסף, שנערך בחדר האוכל של קיבוץ שריד ובו השמיעו השלושה כמה מלהיטיהם.
SIL International
SIL International ("אס-איי-אל הבינלאומי"), שבמקור נקרא Summer Institute of Linguistics ("מכון הקיץ לבלשנות"), הוא ארגון נוצרי בלשני ללא כוונת רווח שנוסד בארצות הברית. מטרתו העיקרית היא ללמוד, לפתח ולתעד שפות, במיוחד כאלה פחות מוכרות, במטרה להרחיב ידע לשוני, לקדם אוריינות, לתרגם את כתבי הקודש הנוצריים לשפות מקומיות ולסייע בפיתוח שפות מיעוטים.
ארגון SIL מונה יותר מ-6,000 חברים ממעל 50 מדינות. בהתבסס על עבודת תיעוד השפה שלהם, הארגון מפרסם מאגר מידע בשם "אתנולוג" אשר מְרַכז את מחקרי הארגון בשפות העולם, ומפתח תוכנות לתיעוד שפות, כגון "פלקס"FieldWorks Language Explorer (FLEx), ו"לקסיק פרו" Lexique Pro. ארגון SIL מחזיק במעמד רשמי של יועץ לאו"ם, הוכר על ידי אונסק"ו על תרומתו באסיה, והוא חבר ב"פורום סוכנויות הביבליה הבינלאומי".
משרדיו הראשיים בארצות הברית ממוקמים ב"מרכז הבלשנות הבינלאומי" בדאלאס, טקסס.
ארגון SIL החל את דרכו בפעילות מיסיונרית בגואטמלה ובמקסיקו, ולאחר מכן הרחיב את עבודתו בהדרגה לאזורים אחרים בעולם שבהם מדוברות שפות ילידיות, כולל בפפואה-גינאה החדשה, בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה. בעוד שבתחילה, הצוות של SIL קיבל רק הכשרה בסיסית בבלשנות ובאנתרופולוגיה, בהדרגה הארגון הפך למקצועי יותר, וכיום חברים רבים בו מחזיקים בתארים מתקדמים.
היסטוריה
הארגון נוסד על ידי איש הדת הפרסביטריאני ויליאם קמרון טאונסנד, מיסיונר מארצות הברית, שהוצב כמיסיונר של הפלג הנוצרי "חניכי המשיח" בגואטמלה בשנת 1930 המוקדמות. שם הוא עבד בקרב קהילת קַקְצִ'יקֵל, מבּני מאיה, ותרגם את הביבליה לשפתם.
במהלך העשורים הבאים עבדו המיסיונרים-הבלשנים של "מכון הקיץ" בשני הארגונים: בארגון SIL עסקו בחינוך לאוריינות בקרב העמים הילידים במקסיקו ובתיעוד לשוני, ואילו בארגון "מתרגמי הביבליה" הם התמקדו בתרגום כתבי הקודש ובפעילות מיסיונרית.
תחילת ארגון SIL ב"מכון הקיץ לבלשנות"
לאחר שטאונסנד ביסס את שיתוף הפעולה עם רשויות החינוך במקסיקו, החל להעביר סדנת קיץ קטנה להכשרה בלשנית בעיר סאלפר ספרינגס בארקנסו, בה הכשיר מיסיונרים בעיקרי הבלשנות, האנתרופולוגיה והתרגום. הסדנה קיבלה את השם "מכון הקיץ לבלשנות" (Summer Institute of Linguistics).
בעיות באמריקה המרכזית והדרומית
ב-1979 ההסכם של SIL עם ממשלת מקסיקו הופסק רשמית, לאחר ביקורות של אנתרופולוגים בנוגע לשילוב של חינוך ופעילויות מיסיונריות בקהילות ילידיות, אם כי SIL המשיכה להיות פעילה במדינה זו. בכנס של המכון הבין-אמריקאי-אינדיאני ב-1980 במרידה, בירת יוקטן במקסיקו, גינו הנציגים את מכון הקיץ לבלשנות, וטענו כי הוא משתמש בשם מדעי כדי להסתיר את האג'נדה הפרוטסטנטית ואת ההשקפה הקפיטליסטית שלו לכאורה, כי הן זרות למסורות הילידיות. הדבר הוביל לביטול ההסכם עם ממשלת אקוודור ב-1980, אם כי נותרה שם לארגון נוכחות סמלית. בתחילת שנות ה-90 דרשה קונפדרציית הלאומים הילידיים של אקוודור (CONAIE) לגרש את ארגון SIL מהמדינה. הארגון גורש גם מברזיל, ממקסיקו ומפנמה, ואף הוגבלה פעילותו בקולומביה ובפרו. נכון ל-2016, SIL עודו פועל בכמה ממדינות אלה.
משנות ה-50 עד 1987, אוניברסיטת אוקלהומה בעירנורמן אירחה את ההכשרות של הארגון. ההסכם בין האוניברסיטה ל-SIL הופסק ב-1987 לאחר מחלוקת על מעורבות הארגון בפעילות המיסיונרית ועל יחסיו עם ממשלות אמריקה הלטינית. החל מ-2018, הכשרת SIL מוצעת בכ-25 מיקומים ברחבי העולם.
נכון ל-2020, נשיא SIL הוא ד"ר מישל קֵנְמוֹגְן מקמרון, המכהן בתפקיד מ-2016.
תרומות הארגון
התרומה העיקרית של SIL לבלשנות היא הנתונים שנאספו ונותחו מ-1,000 שפות מיעוט ושפות בסכנת הכחדה, רבות מהן לא נחקרו בעבר בצורה אקדמית. הארגון משתדל לשתף הן את הנתונים שאסף והן את תוצאות הניתוח שלהם על מנת לתרום לידע הכולל של השפה. הפיכת מאגר הנתונים העצום הזה הביאה לכתיבת מאמרים על שפות כמו הישקריאנה (שפת קריב) ופִּירָהָה (Pirahã) המדוברות באמזונאס, אשר קראו תיגר על האוניברסליוּת שכמה תיאוריות בלשניות טענו לה. עבודתו של ארגון SIL הביאה ליותר מ-20,000 פרסומים של נתוני שפה, כולם מפורטים בספריית הארגון, רובם משקפים את עבודת השטח הבלשנית.
התמקדותו של SIL לא הייתה בפיתוח תיאוריות בלשניות חדשות, כי אם בעבודה עם שיטת התגממה (tagmemics, תאוריה בדבר חלקי השפה הקטנים ביותר), על אף שהארגון כבר לא מקדם שיטה זו. שיטת התגממה פותחה בידי קנת' פייק, וכיום נעשה בה שימוש נרחב יותר בתחום האנתרופולוגיה.
מוקד נוסף של הארגון הוא קידום אוריינות, במיוחד בקרב דוברים ילידיים. הארגון מסייע לסוכנויות מקומיות, אזוריות ולאומיות לפתח חינוך פורמלי ובלתי פורמלי בשפות מדוברות. שיתוף פעולה זה מאפשר התקדמויות חדשות בתחום של פיתוח החינוך בחברות רב-לשוניות ורב-תרבותיות.
SIL מספק מדריכים מומחים וחומרי הדרכה לתוכניות לבלשנות בכמה מוסדות גדולים להשכלה גבוהה ברחבי העולם. בארצות הברית, מוסדות אלה כוללים את האוניברסיטה הבינלאומית של דאלאס, אוניברסיטת ביולה, מכללת האוטון, אוניברסיטת דקוטה הצפונית, והסמינר התאולוגי של דאלאס. אוניברסיטאות אחרות עם תוכניות של SIL כוללות את אוניברסיטת טריניטי וסטרן בקנדה, אוניברסיטת צ'ארלס דרווין באוסטרליה ואוניברסיטת ריקרדו פלמה בלימה שבפרו.
הארגון הקים לאחרונה מחלקה חדשה לשירותי תיעוד שפה ותרבות, שמטרתה לשמר ולהחיות שפות בסכנת הכחדה. הקמת מחלקה זו משקפת עניין גובר בתיעוד שפות בסכנת הכחדה ומשתמשת בגישה רב-תחומית של אנתרופולוגיה ובלשנות.
מאגר "אתנולוג" וקודי ISO 639-3
"אתנולוג: מדריך לשפות העולם" (Ethnologue) יוצא לאור על ידי ארגון SIL. כחלק מעבודת התיעוד והקטלוג בארגון, לכל שפה נקבע קוד של שלוש אותיות. המהדורה ה-15, שיצאה לאור בשנת 2005, כללה 7,299 קודי שפה.
החל מהמהדורה ה-16, ב-2009, הוסדרו קודי השפה בתקן הבינלאומי ISO 639-3, ואתנולוג עבר להשתמש בהם. ארגון SIL הוא בעל הסמכות לקבוע את הקודים ("רשות הרישום") לְתֶקֶן זה.
מהדורה 16 של אתנולוג פורסמה באמצע 2009, המהדורה ה-17 פורסמה ב-2013, וה-18 – ב-2015.
תוכנות
SIL פיתחה תוכנות למחקר לשוני הנמצאות בשימוש נרחב:
גופנים
ארגון SIL פיתח מספר ערכות גופנים הנמצאות בשימוש נרחב וזמינות כתוכנות חופשיות תחת רישיון קוד פתוח "SIL Open Font " (OFL). גופנים אלה נמצאים בשימוש סטנדרטי בידי בלשנים המתמחים בתיעוד שפות. רובם מיועדים רק לכתבים ספציפיים, כגון הכתב האתיופי, דוונגארי, הכתב הטאי-לואה החדש, הכתב העברי, הכתב הערבי, כתב חְמֵר, כתב יי, האלפבית הבורמי, הכתב הקופטי, כתב טאי-וייט, וסימנים טכניים נוספים, כגון האלפבית הפונטי הבינלאומי וכתיבת תווים מוזיקליים שונים.
גופן מיוחד לעברית מקראית: Ezra SIL. גופנים התומכים בערבית: Alkalami, Awami Nastaliq, Harmattan, Lateef, וכן Scheherazade New.
הכרה בארגון
במפגש הקיץ של החברה הבלשנית של אמריקה ב-1947, התקבלה ההחלטה כי עבודתו של ארגון SIL "צריכה לקבל הוקרה גדולה על ידי החברה [הבלשנית] שלנו ולהתקבל כאחת ההתפתחויות המבטיחות ביותר בבלשנות שימושית במדינה זו".
SIL מחזיק במעמד יועץ רשמי באונסק"ו ובאו"ם, ואונסק"ו הוקירה הערכה פומבית על עבודת הארגון בחלקים רבים של אסיה. SIL מחזיק גם במעמד של ארגון לא-ממשלתי במדינות רבות.
עבודת הארגון זכתה להערכה ולהכרה בכמה מסגרות בינלאומיות, למשל: ב-1973 הוענק ל-SIL פרס רמון מגסאיסאי להבנה בינלאומית; פרסי אוריינות של אונסק"ו על עבודות SIL במספר מדינות: אוסטרליה (1969), קמרון (1986), פפואה גינאה החדשה (1979) והפיליפינים (1991).
ביקורת
בלשנים ואנתרופולוגים מתחו ביקורת על כך שעיקר עיסוקו של SIL סובב סביב הפצת הדת והתרבות הנוצרית – משום שמוקד פעילותו הוא תיאור שפה, פיתוח שפה ותרגום כתבי הקודש הנוצריים, והפעולות המיסיונריות שרבים מעובדי השטח שלו מבוצעים. הם טענו כי הארגון מבקש לשנות תרבויות ילידיות, ובכך מחמיר את הבעיות הגורמות לסכנת הכחדה לשפות ולמותן של שפות. בלשנים טוענים כי העובדה ש-SIL עוסק בעיקר בעבודה מיסיונרית מסבכת ומכניסה בעייתיוּת ליחסי הארגון עם בלשנים באקדמיה ולהסתמכותם על תוכנות ואמצעי תשתית לאיסוף מידע שהארגון מספק; זאת משום שהמטרות של כל צד – החוקרים באקדמיה ו-SIL – מתאימות לכל צד, ואמנם לעיתים משותפות, אבל לפעמים גם מתפצלות לכיוונים הפוכים, כמו במקרה של שימור תרבויות ושפות ילידיות לעומת הפצת הדת והתרבות הנוצרית.
SIL לא רואה במאמצים לשנות דפוסים תרבותיים סוג של הרס תרבות, ומציין כי בכל שלבי העבודה, עמים ילידיים משתתפים בהתנדבות. הארגון דוחה את ייחוס המושג "השמדת תרבות" (ethnocide) לתוצאות עבודתו, וטוען כי השינוי התרבותי שמתרחש נובע מההתקדמות הבלתי נמנעת של הציוויליזציה, ואילו השימוש במושג זה יוביל לשיוך פסימיות עם תהליך טבעי זה. SIL רואה בעצמו כמגן פעיל על שפות בסכנת הכחדה באמצעות קידום השפות בקרב הקהילות הדוברות אותן ועל ידי הכשרה לאוריינות בשפות אלה. בנוסף, SIL טוען כי התעניינותו והשקעתו בשמירה על שפות בסכנת הכחדה הן שהביאו להקמת היחידה לשירותי תיעוד שפה ותרבות.
משרדים אזוריים
מלבד מטה הארגון בדאלאס, יש לו משרדים וארגונים מקומיים בשיתוף פעולה במדינות הבאות:
שמואל בלקין
הרב פרופסור שמואל בֶּלקין (Samuel Belkin; כ"א בכסלו תרע"ב, 12 בדצמבר 1911 – י"ח בניסן תשל"ו, 18 באפריל 1976) היה חוקר מדעי היהדות, בפרט מחשבת ישראל והיהדות ההלניסטית ונשיאהּ השני של "ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק.
קורות חיים
בלקין נולד לרב שלמה ומינה בסביסלוץ' שבפולין. כשהיה בן שמונה, אביו נורה ונהרג בידי שוטר פולני. כילד גדל בעוני ומחסור. למד בישיבת מיר וראדין הוסמך לרבנות בגיל 17. ב-1929 היגר לארצות הברית, למד באוניברסיטת הרווארד אצל הארי אוסטרין (צבי) וולפסון, וב-1935 קיבל באוניברסיטת בראון תואר דוקטור (בהצטיינות) על מחקר בנושא כתבי פילון (ב-1940 התפרסם ספר המבוסס על הדיסרטציה שלו: Philo and the Oral Law: The Philonic Interpretation of Biblical Law in Relation to the Palestinian Halakah). שנה לאחר כך נתמנה למורה לתלמוד בישיבת רבי יצחק אלחנן (הישיבה של ישיבה יוניברסיטי ). ב-1940 התמנה לפרופסור מן המניין. עם פטירתו של דב רבל התמנה לדקאן הישיבה, וב-23 במאי 1944 התמנה לנשיא. אחת מהצלחותיו המהירות הייתה השגת מעמד אוניברסיטאי לישיבה מטעם מדינת ניו יורק. ב-1975 התפטר ממשרת הנשיא עקב מחלה, ונתמנה נגיד האוניברסיטה, עד לפטירתו שנה לאחר מכן.
היה חבר ההנהלה של עשרות מוסדות חינוך, מדע וציבור, בהם איחוד הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית וקנדה, הסתדרות הרבנים דאמריקה, הציונים הדתיים באמריקה, ועוד.
היה סופר וחוקר פורה, והשתתף ככותב קבוע בכתבי עת שונים.
היה נשוי לסֶלמה (Selma) ואב לילדים. לאחר גירושיו נישא לאבּי (Abby). בלקין נפטר ב-1976, בגיל 64. הותיר את אשתו אבי, ילדיו ונכדיו.
אמיל אורליק
אמיל אורליק (בגרמנית: Emil Orlik ;21 ביולי 1870 – 28 בספטמבר 1932) היה צייר יהודי-צ'כי, גרפיקאי, צלם, מדליסט. הוא נולד בפראג שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
קורות חיים
אורליק היה בנם של חייט מפורסם יהודי בפראג מוריץ אורליק (1832–1897) ואשתו אנה, לבית שטיין. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בפראג בשנת 1889, למד בין השנים 1889–1893 בבית הספר הפרטי לציור היינריך קנירס במינכן ובאקדמיה לאמנויות יפות במינכן. בשנת 1894 חזר לפראג, שם התבסס לבסוף בסטודיו משלו בשנת 1897.
הטיול למזרח אסיה ויפן בין השנים 1900–1901 היה מכריע להמשך התפתחותו האמנותית. בשנת 1904 עבר לווינה. הוא היה חבר בזסציון הווינאי בין השנים 1899 עד 1905 ופרסם במגזין שלהם "ור סקרום". לאחר 1905 הפך אמיל אורליק לחבר הנהלה באיגוד האמנים הגרמני.
בשנת 1905 אורליק קיבל מינוי בברלין כפרופסור בבית הספר הממלכתי של מוזיאון ברלין לאמנויות יישומיות, שהיה ממוקם בברלין-שרלוטנבורג. שם הוא הפך לראש חוג הגרפיקה כממשיך דרכו של אוטו אקמן. תלמידיו כללו את ג'ורג' גרוס, האנה הוך, אוסקר נרלינגר, יוזף פנקר, ריינהולד אוולד, קרל שרודר, גוסטב ברתולד שרוטר, ואחרים (1903–1988). משנת 1906 אורליק היה חבר בזצסיון הברלינאי והשתתף בתערוכות שלהם. משנת 1922 ועד מותו הוא היה חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
ברלין נותרה מקום מגוריו עד מותו של אורליק, משם יצא לנסיעות לדרום אירופה, צרפת ושווייץ כמעט בכל שנה. בשנת 1912 יצא למסע השני והממושך לאסיה, שעבר דרך סין, קוריאה ויפן.
הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1932 בבית החולים פרנציסקוס הקתולי בברלין.
יצירה
אורליק היה פעיל בעיקר כשרטט וכגרפיקאי (תחריטים וחיתוכי עץ). המוטיבים שלו כוללים דיוקנאות של בני תקופה חשובים, בין היתר - הנריק איבסן, ברנהרד פאנקוק, גוסטב מאהלר, יעקב וסרמן וריינר מריה רילקה, אותם הכיר מפראג מאז 1896.
עיצובים שונים
אורליק עיצב איורים לספרי האלבומים של סטולוורק מטעם יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק.
בשנים 1917–1918 אורליק הועסק כשרטט בעיתונות בוועידת ברסט ליטובסק. בתקופתו של אורליק בברלין, בין היתר צייר פורטרטים של לוביס קורינתוס, אוטו דיקס, קאתה קולוויץ, מקס סלפוגט, פרנץ ורפל, רודולף שטיינר, תומאס מאן, אלברט איינשטיין, ואחרים. בשיתוף פעולה עם מקס ריינהרדט הוא יצר עיצובי במה ותלבושות להפקותיו.
בין השנים 1897–1901, כתב העת התרבות במינכן Die Jugend השתמש שוב ושוב בגרפיקה ותמונות של אורליק.
לאחר נסיעתו הראשונה ליפן בשנת 1900/1901, יצר אורליק עבודות בהשראת הדפסי עץ יפניים. לכן הוא אחד מאמני היפניזם. אורליק גם ערך נסיעות לסין, רוסיה ומצרים.
גאורגיוס קדרנוס
גאורגיוס קדרנוֹס או קדרינוֹס (ביוונית: Γεώργιος Κεδρηνός; פעל במאה ה-11) היה היסטוריון יווני ביזנטי. בשנות ה-50 של המאה ה-11 הוא חיבר את היצירה "תקציר ההיסטוריות" (Σύνοψη Ιστοριών, Synopsis historion, הידועה גם בשם "היסטוריה מרוכזת של העולם"), שהשתרעה מתיאור הבריאה המקראי ועד ימיו שלו. קדרנוס הוא אחד המקורות המעטים הדנים בישויות מדיניות כוזריות קיימות לאחר חורבן איטיל בשנת 969.
החומר ביצירה זו מגיע לרוב מיצירות של פסאודו-סימיאון מגיסטרוס (גרסה של הכרוניקה של לוגותטס, סימיאון מטפרסטס ), גאורגיוס סינקלוס, תאופאנס המודה, והחל משנת 811, כמעט באופן בלעדי ומילה במילה מהכרוניקה מאת יואנס סקיליצס.
כתב יד מאוחר אחד של החיבור משמר שיר (אנונימי אך נחשב מאת קדרנוס) המייחס את שם משפחתו למקום בו נולד, כפר קטן בשם קדרוס (או קדריאה) בתמה האנטולית (פרובינציה ביזנטית). השיר גם מזהה אותו כפרואדרוס, בכיר בחצר הביזנטית.
לפני שנעשה פרואדרוס, ייתכן שקדרנוס החזיק בדרגה הנמוכה במקצת של וסטארכס. וסטארכס גאורגיוס קדרנוס ידוע למעשה ממספר חותמות מהמאות ה-11 וה-12, שנמצאו בעיקר באזור הדנובה, אך גם בחצי האי קרים. יתר על כן, כמה חותמות מאותה תקופה בערך מתייחסות לבכיר אחר בחצר, אדם בשם "יואנס קדרנוס, פרוטוקורפלאטס ודוכס ", שייתכן שהיה קרוב משפחה, אולי אח או בן דוד.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–בחריין
יחסי איחוד האמירויות הערביות–בחריין (בערבית: العلاقات البحرينية الإماراتية) הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין ממלכת בחריין.
היסטוריה
לשתי המדינות היסטוריה משותפת - שתיהן היו החל מתחילת המאה התשע עשרה פרוטקטורטים בריטיים. עם עזיבת בריטניה את האזור, החלו תשע האמירויות שבאזור במשא ומתן לאיחוד, שבע מהן התאחדו למדינת האמירויות הערביות המאוחדות ושתיים מהן העדיפו להתבדל - קטר ובחריין. בחריין פרשה מהמשא ומתן באוגוסט 1971, קטר עשתה כן בספטמבר והאיחוד הוקם בדצמבר באותה השנה.
שתי המדינות נכנסו למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שהוקמה ב-1981 ומאז הן נהנות מיחסים קרובים. גם גאו-פוליטית היחסים בין שתי המדינות הם יחסים רגועים שכן הן משתייכות לגוש המדינות הסוניות והמתונות לצד ערב הסעודית.
אונזער שטימע
אונזער שטימע (הקול שלנו) היה ביטאון של הבונד ביידיש שיצא לאור לראשונה בוורשה בשנת 1937.
על פי דיווח שהוגש על ידי ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית לקונגרס הציוני ה-20 שהתקיים בציריך באוגוסט 1937, "אונזער שטימע" נמנה בין 243 העיתונים הציוניים שיצאו לאור באותה שנה בשלושים ושש ארצות.
פעילותו חודשה לאחר מלחמת העולם השנייה בפריז, שם הופיע במתכונת שונה, תחילה פעמיים בשבוע כדף מודפס על צד אחד או משני צדדיו ולאחר מכן כיומון ולעיתים כשבועון או כדו-שבועון. לעיתון היו מנויים רבים מקרב חברי ואוהדי הבונד בכל רחבי העולם.
עורך העיתון בין השנים 1950–1960 היה אברהם שולמן
העיתון סקר נושאים מדיניים וחברתיים הקשורים לחיי היהודים בצרפת ובאירופה. בכל שנות הופעתו, ענייניה של מדינת ישראל תפסו בו מקום מרכזי.
בנובמבר 1947, נשלח פרופסור הירש ליבמן מאוניברסיטת ז'נבה על ידי הוועידה הבינלאומית השנייה של הבונד לסיור בארץ ישראל כדי לסקור את המצב המדיני השורר בה. עם שובו, העיתון פרסם שורה של מאמרים בהם דנו במצבו של היישוב היהודי.
ביוני 1967, בעיצומה של מלחמת ששת הימים, העיתון פרסם בעמוד השער הצהרה מטעם מפלגת הבונד בצרפת בה הובעה ההזדהות מלאה עם מדינת ישראל.
בשנת 1974 פרסם העיתון "אונזער שטימע" מאמר אשר סיכם את מערכת היחסים הרעיונית והפוליטית בין הבונד לבין התנועה הציונית.
העיתון הפסיק להופיע בשנת 1995.
עורך העיתון בין השנים 1990–1995 היה דוד שטטנר.
שוקולד (פירושונים)
ראו גם
}}
נבחרת דנמרק בכדוריד נשים
נבחרת דנמרק בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של דנמרק. הנבחרת השתתפה ב-19 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה בשנת 1997. בנוסף לכך, היא שכתה 3 פעמים ברציפות במשחקים האולימפיים. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום השלישי על ידי איגוד הכדוריד העולמי.
בתחילת שנת 1997 הנבחרת החזיקה ב-3 תוארים חשובים - אלופה אולימפית, אלופת העולם ואלופת אירופה.
הקומה השביעית
הקומה השביעית (בספרדית: Séptimo - "שביעי") הוא מותחן ארגנטינאי משנת 2013 בבימויו של פאצ'י אמצוקה הספרדי בכיכובם של ריקרדו דרין, בלן רואדה, לואיס זימברובסקי, אוסוולדו סנטורו, גיז'רמו ארנגו וחורחה ד'אליה. הסרט מגולל התרחשות של יום אחד בבניין בן שבע קומות כשחייו של עורך דין מצליח עוברים טלטלה של ממש כאשר שני ילדיו נעלמים בבניין. הסרט עלה להקרנת בכורה בספטמבר 2013.
עלילה
הסרט מתרחש בשכונת פאלרמו בבואנוס איירס, בבניין בן 7 קומות, כאשר סבסטיאן, עורך דין מצליח, יוצא מדירת אשתו בנפרד, דליה, בקומה השביעית, כדי לקחת את ילדיו לבית הספר. הם משחקים משחק תחרותי כשהוא יורד במעלית והילדים במדרגות אלא שבהגיעו לקומת הקרקע, הוא מגלה כי הילדים נעלמו.
סבסטיאן מתחיל בחיפוש אחר ילדיו הנעלמים ומנסה לגלות האם זה אחד השכנים שחטף אותם, או מישהו מבחוץ. עד מהרה הוא נחרד לחשוב שאולי זו תחבולה של איש העולם התחתון המנסה לסחוט את סבסטיאן, המשמש כעורך דין בתביעה נגדו.
הפקה
צילומי הסרט נערכו בבניין מגורים בן ארבע קומות שנוספו לו לצורך הצילומים 3 קומות, באמצעים דיגיטליים.
יששכר בעריש אייכנשטיין (זידיטשוב)
רבי ישכר בעריש אייכנשטיין (ה'תקל"ה – ז' בסיון ה'תקצ"ב) היה אדמו"ר חסידי בדור השני בשושלת זידיטשוב.
ביוגרפיה
ישכר בעריש נולד בגליציה בשנת ה'תקל"ה לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (הראשון) מספרין ולהינדא בת רבי צבי, ונישא לעטיא בתו של רבי אליהו לבינגר. לאחר פטירת אחיו רבי צבי הירש אייכנשטיין אבי חסידות זידיטשוב בי"א בתמוז ה'תקצ"א הוכתר רבי ישכר בעריש כאדמו"ר מזידיטשוב במקומו.
בז' בסיון ה'תקצ"ב, כשנה בלבד לאחר תחילת כהונתו באדמו"רות נפטר רבי ישכר בעריש ונטמן בסקולע. את מקומו מילא חתנו ואחיינו, רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין מראזלה במקביל לאביו רבי משה אייכנשטיין שכיהן בסאמבור.
קרחון A-68
קרחון א-68 (באנגלית: Iceberg A-68) הוא קרחון צף ענק, הנסחף בדרום האוקיינוס האטלנטי. קרחון זה מקורו במדף הקרח לארסן C, והוא התנתק ממדף הקרח ביולי 2017.
ההתנתקות אירעה ב-12 ביולי 2017.
שטחו של הקרחון 5,800 קילומטרים רבועים (פעמיים שטחה של לוקסמבורג); משקלו של הקרחון מוערך בטריליון טון; והוא הקרחון הצף השני בגודלו שתועד, אחרי קרחון B-15.
בהתנתקותו צומצם השטח הכולל של מדף הקרח לארסן C ב-12 אחוזים.
בדצמבר 2020 התפצל הקרחון לשני חלקים נפרדים.
ההיסטוריה
בנובמבר 2016 מדענים גילו את הסדק במדף הקרח לארסן C, והחלו לצפות את התנתקותו של A-68.
תצלומי לוויין של סוכנות החלל האירופית ושל תוכנית קופרניקוס של האיחוד האירופי, הראו כי הקרחון הצף החל לצוף צפונה, תוך שהוא נשבר, וייצר קרחונים צפים נוספים תוך כדי כך.
על פי תצלומי לוויין, החל מנובמבר 2017, הפער בין הקרחון למדף הקרח היה כ-3 קילומטרים, ובפער זה נוצרו 11 קרחונים צפים אשר התנתקו ממדף הקרח, עקב ההתנגשויות בין הקרחון הצף למדף הקרח, ושכבה דקה של קרח ביניהם.
משלחת מחקר בריטית הפליגה על ספינת המחקר המלכותית ג'יימס קלארק רוס (RRS James Clark Ross) במטרה לחקור את בעלי החיים הימיים שבין הקרחון הצף לבין מדף הקרח, אולם הספינה לא הגיעה לייעדה בשל קרח ים עבה.
במהלך שנת 2018 הקרחון הצף המשיך לנוע צפונה. גוש גדול ממנו (שאורכו 14 קילומטרים ורוחבו 8 קילומטרים) נשבר מקרחון A-68, וקיבל את השם A-68B (ואילו שמו של קרחון A-68 שונה ל- A-68A).
במהלך השנים שבין 2017 ו-2020 הקרחון נע צפונה מרחק של 1,000 קילומטרים.
ב-4 בנובמבר 2020 התברר כי A-68A מתקדם לעבר האי ג'ורג'יה הדרומית, והוא צפוי להתנגש בקו החוף או לעלות על השרטון של המדף היבשתי הסמוך לאי, ולגרום לפגיעה קשה בבעלי החיים המקומיים (ביחוד פינגווינים וכלבי ים).
דובר הסקר האנטארקטי הבריטי ציין כי הקרחון יכול להיות תקוע על השרטון מספר שנים, תוך פגיעה קשה לחיות הבר המקומיות, ולתעשיית הדיג המקומית.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי מרכז הקרח הלאומי (National Ice Center) של ארצות הברית.
כאשר הקרחון התפצל לשלושה חלקים, קרחון האם נקרא A-68A ווהקרחון שהתפצל ממנו נקרא A-68B.
באפריל 2020 התפצל קרחון נוסף מקרחון האם, ונקרא בשם A-68C.
בין ה-5 ביולי וה-11 ביולי 2020, חלק נוסף מהקרחון התפצל וקיבל את השם A-67D.
ציפורה בלוך
ציפורה בלוך (1901 - 1979) הייתה מחלוצות העלייה השלישית, יוזמת ומקדמת העבודה הסוציאלית וטיפול בילדים ונוער במצבי סיכון בישראל.
חייה ופעילותה
ציפורה בלוך נולדה ברוסיה למשפחה ציונית משכילה. אביה היה מחנך עברי ואחיה, דויד בלוך-בלומנפלד, היה פעיל ציוני מבני העלייה השנייה וראש העיר השני של תל אביב. כאשר אבי המשפחה נפטר בהיותה בת ארבע, נקלעו לקשיים כלכליים, והיא נאלצה לפרנס את עצמה מגיל צעיר. תחילה למדה פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת קייב, אך בעקבות גלי אנטישמיות במזרח אירופה החלה לעבוד עם פליטים יהודים שאיבדו את משפחותיהם, וכך הבינה שברצונה להתמסר לטיפול בילדים אך הפעם ביישוב העברי בארץ ישראל.
בשנת 1921 היגרה לפלשתינה ובמהלך שנות ה-20 עבדה עם נערים ונערות בכפר הנוער מאיר שפיה ובהמשך בכפר ילדים בגבעת המורה. בשנים אלו חלתה במלריה, והמשיכה לעבוד במרץ.
בשנת 1927 מונתה כמפקחת ציבורית במרכז שכונתי בשכונת שמעון הצדיק בירושלים שהוקם על ידי חנה טהון, והסתדרות נשים עבריות. עבודתה עם תושבי המקום אשר ברובם היו יוצאי עדות המזרח לוותה בפערים תרבותיים, תוך דרישתה להתערבות הוועד הלאומי וממשלת המנדט בנעשה שם.
בשנת 1929 נסעה ללמוד עבודה סוציאלית בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקה בברלין, והמשיכה להשתלמות באנגליה בתחום עבריינות נוער וחינוך מניעתי בבתי ספר. בשנת 1931 חזרה וניהלה את הלשכה הסוציאלית בירושלים במשך כעשור, בשנת 1933 מונתה כקצינת המבחן הראשונה לנוער על ידי ממשלת המנדט, ובשנת 1935 עמדה בראש צוות הסיוע לנפגעי השיטפונות בטבריה. במקביל, המשיכה לקדם קשרים בינלאומיים עם מדינות כגון הולנד וצ'כוסלובקיה, ובשנת 1937 ייצגה את הוועד הלאומי בקונגרס בשווייץ.
בשנת 1942 מונתה כמפקחת ארצית מטעם הוועד הלאומי על הטיפול בילד ובנוער וכן לסגנית מנהלת ואחראית על ההכשרה המעשית בבית הספר לעבודה סוציאלית בירושלים בניהולה של סידי ורונסקי.
בשנת 1946 נסעה לסייע במחנות העקורים בקפריסין בחסות הג'וינט. עם הקמתו של משרד הסעד המשיכה לכהן כמנהלת המחלקה לטיפול בילד ובנוער, ייסדה מרכזים של המחלקה בערים השונות ויצרה שיתופי פעולה עם מוסדות ילדים קיימים. היא סייעה בהקמת שירות המבחן הישראלי לנוער וכן מוסדות כגון פנימיית 'צופיה' ומעון 'מסילה' לנערות. במקביל, לקחה חלק משמעותי בייסוד המחלקה לטיפול באנשים עם מוגבלויות שכליות, כאשר 'רק הודות ללחצה האישי, הבלתי פוסק, על אנשי האוצר ועל חברים בכנסת, נרכשו השטח והבניינים המשמשים כיום כ'שקמה'.
בשנת 1964 פרשה לגמלאות אך המשיכה לעסוק בפעילות התנדבותית, והקימה קרן מלגות לילדים נזקקים. בשנת 1960 זכתה בפרס ע"ש הנרייטה סאלד ובשנת 1971 בתואר יקירת העיר ירושלים. בדומה לעובדות סוציאליות כגון ז'ניה טברסקי, מוצאה המזרח אירופאי, השכלתה בפילוסופיה ומשפטים וחינוכה הגרמני לעבודה סוציאלית של ציפורה בלוך העשירו והרחיבו את הפרספקטיבה המקצועית שגיבשה ברוח רעיונות הומניסטיים והבנת אחריות החברה בסיוע לפרט. בדומה לעובדות סוציאליות כגון צסי רוזנבליט, גם היא החלה את דרכה כמתנדבת, וסללה את דרכה המקצועית בנחישות ומהירות תוך מסירות אינסופית למקצוע בו בחרה.
בלוך נפטרה בשנת 1979 בירושלים.
מלחית מבאישה
מִלְחִית מַבְאִישָׁה (שם מדעי: Salsola imbricata) היא צמח במשפחת סלקיים. זהו זן קטן של שיחים מסדרת הציפורנאים מלחית מבאישה בדרך כלל גדלה בתעלות, במדבר, ערבות והיא מסוגלת לגדול בדרך כלל בכמה סוגי אדמה.
תיאור
מלחית מבאישה הוא תת-שיח או שיח הצומח לגובה של 1.2 מטרים. למלחית מבאישה יש גבעולים אפורים ואדמדמים שרוחבם הוא 2 ס"מ. בחלקים העליונים הענפים הם אפורים. חלק מהענפים גדלים בצורה אנכית וחלקם גדלים בצורה אופקית. הענפים מסודרים וגדלים בצורה קבועה. לעלים של המלחית המבאישה יש צפיפות מאוד גובהה של שערות והם מאוד קטנים. העלים לרוב הם בצורת עיגול או משולש צר. מלחית מבאישה גדלה בקבוצות המחוברות יחד, כאשר קבוצה היא כמה פרחים קטנים עם חמישה עלי כותרת וחמישה אבקנים משני סוגים. מלחית מבאישה גדלה במדבר באפריקה, באזורים צחיחים בצפון אמריקה, בחצי האי ערב, דרום איראן, פקיסטן, צפון מערב הודו ובמערב אסיה. בישראל היא גדלה בנגב והרי אילת, בערבה, בבקעת הירדן ולעיתים נדירות בצפון הנגב. המלחית המבאישה פורחת בחודשים יוני-דצמבר.
תנאי גדילה
כאשר יש המון מלח, המלחית המבאישה מגבירה את תכולת המים שלה והופכת להיות יותר עסיסית, ובכך מפחיתה את שטח העלים שלה. המלחית המבאישה מגדילה את שיעורי הניבוטים שלה באופן תמידי כאשר הטמפרטורה היא 20 מעלות צלזיוס, ושיעורי הנביטה גדולים יותר כאשר כמות המלח היא נמוכה. עם זאת הזרעים שגודלו בתנאי מלח גבוהים התאוששו, והיה להם פוטנציאל די גדול לגדול.
אזכורים
מלחית מבאישה הוזכרה בספרות לראשונה בשנת 1775 על ידי חוקר טבע שוודי-פיטר פורסקל. בשנת 1849 אלפרד מוקווין טנדון (חוקר טבע צרפתי ודוקטור) שינה את שמה של המלחית המבאישה לקרוקסילון אימבריקטום. בשנת 2007 אקהני (חוקר צמחים) הפך את שמה של המלחית המבאישה לסלסולה אימבריקטום, ואת המסקנה הוא הסיק על ידי ניתוח פילוגנטי שעשה. השם קרוקסילון אימבריקטום התקבל על ידי המכון הביולוגי העולמי אך לא נוסף לרשימת הצמחים לאחר שהפך לסלסולה אימבריקטום.
שימושים
המלחית המבאישה משמשת לטיפול בגירויים מסוימים בעור ובנוסף לכך היא משמשת להריגת תולעים. מן השורשים של המלחית המבאישה הצליחו לבודד חמישה גליקוזידים ושניים מהם התגלו כחדשים, שלא היו ידועים בעבר.
עונת 1958/1959 בליגה א'
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 12 קבוצות. את העונה הסדירה סיימה בני יהודה תל אביב במקום הראשון והעפילה לליגה העליונה לעונת 1959/1960.
מכבי שעריים והפועל עפולה ירדו ליגה.
ישכר דב בעריש הורוביץ
רבי ישכר דב בעריש הורוביץ (ו' בשבט תש"ח, 1948 - י"ט בתשרי תשס"ח, 2007) היה האדמו"ר מספינקא-בית שמואל צבי בארצות הברית.
ביוגרפיה
הוציא סדרת ספרים בשם "תפארת צבי", בה מכונסים דברי תורתו של אביו על התורה, המועדים, הזמירות לשבת ועל הגדה לפסח.
ילדיו:
ארמדיל שעיר צווחני
טקסונומיה
הארמדיל תואר לראשונה על ידי דוקטור ג'ון אדוארד גריי בשנת 1865 באוסף במוזיאון הבריטי מבוליביה.
תיאור פיזי
הארמדיל השעיר הצווחני הוא אחד הארמדילים הקטנים ביותר בסוגו, אך יש לו אוזניים ארוכות יותר מלארמדילים השעירים האחרים. אורכו של הארמדיל הזכר הוא בין 32 ל-40 סנטימטר, ואורכה של הנקבה הוא בין 26 ועד 41 סנטימטר. הזכר שוקל בין קילוגרם וחצי לחצי קילוגרם, והנקבה בין 0.2 קילוגרם ל-1.2 קילוגרם. יש להם יותר שיער מארמדילים אחרים, והשריון שלהם מורכב מ-18 חגורות, מתוכן 6–8 ניתנות להזזה.
תפוצה
הארמדיל חי במחילות באזורים יבשים בגבהים משתנים. תחום תפוצתו כולל את המדינות ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי. קיימת גם אוכלוסייה מבודדת בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה.
התנהגות
בקיץ פעיל הארמדיל בלילה ובחורף פעיל בשעות היום. הארמדיל מסוגל לחיות תקופות ארוכות ללא מים, והוא נוהג להתחפר בעיקר ליד שיחים ומרבדי דשא המספקים לו הסוואה. לארמדיל יש מספר מחילות בטריטוריה שלו, ולכל אחת יכולה להיות יותר מיציאה אחת. הקוטר של יציאה נע בין 20 ל-38 סנטימטר, ואורך המחילה מגיע למספר מטרים. שטח הטריטוריה של הארמדיל יכול להגיע ל-8 עד 34 דונם.
תזונה
הארמדיל מעביר את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון. הוא אוכל כל וניזון מחרקים ופרוקי רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים, ומצמחים, בעיקר פקעות. הוא אוכל גם חולייתנים קטנים, כמו ציפורים, צפרדעים, לטאות ועכברים. בחורף הוא מעלה את משקלו בכ-10% ויוצר שכבה של שומן תת-עורי בעובי של סנטימטר או שניים. כשהוא ניזון הוא אוכל הרבה חול, שיכול להגיע ל-50% מנפח קיבתו בזמן העיכול.
רבייה
ההריון נמשך 60–75 ימים. הארמדילים מגיעים לבגרות מינית בגיל 9 חודשים ומולידים שתי המלטות בשנה.
איומים מצד האדם
הארמדיל ניצוד בשביל בשרו, ניצוד ונאכל על ידי כלבים באזורים חקלאיים בהם הוא נחשב למזיק, והוא גם נפגע מפעילות של מכרות. באזורים מסוימים הוא נתפס למטרת ייצור צ'רנגות משריונו.
דרופ שוט
חבטת דרופ-שוט היא חבטה בטניס שקרובה לרשת ומסובבת לכיוון השחקן החובט לאחר הנחיתה במגרש היריב. זו חבטה בה חובטים בכדור ברכות באופן יחסי, לפעמים עם סיבוב עילי, כך שהוא נוחת מעט מעל ובצמוד לרשת. חבטת דרופ-שוט בתזמון ובמיקום מוצלחים, תקשה על השחקן היריב להשיב בחבטה התקפית. חבטות מוצלחות במיוחד לא יאפשרו ליריב לחבוט בכדור בחזרה כלל.
חבטת דרופ שוט טובה דורשת יכולת טובה. על הכדור לקפוץ נמוך ובקרבת הרשת, לפעמים עם סיבוב אחורי אשר מאט את הכדור ומקטין את גובה הקפיצה שלו. במקרים קיצוניים מסוימים, הכדור יקפוץ חזרה ישירות לכיוון הרשת. ניתן גם להעניק לכדור ספין צידי כך שהוא יקפץ הצידה. חבטת דרופ-שוט לא טובה עלולה להגיע עמוק מדי לתוך המגרש, או גבוה מדי. במקרה כזה, היריב יכול להגיע לכדור ולענות לחבטה בקלות.
כולם מדברים על ג'יימי
כולם מדברים על ג'יימי (באנגלית: Everybody's Talking About Jamie) הוא מחזמר מוזיקלי מאת דן גילספי סלס ומחזה ופזמונים מאת טום מקריי. המחזמר נכתב בהשארת סרט תיעודי בשם Jamie: Drag Queen at 16 שביימה ג'ני פופלוול.
המחזמר מתאר את סיפורו של ג'יימי, נער בן 16, בעודו מתגבר על דעות קדומות, בריונות ויציאה מהארון והופך לדראג קווין.
מערכה ראשונה
גב' הדג', מורה של כיתת י"א, שואלת את תלמידיה מה ירצו להיות כשיהיו גדולים. אחד מתלמידיה, ג'יימי ניו, הוא הומוסקסואל ששאר התלמידים מציקים לו. ג'יימי מגלה שהוא רוצה להיות דראג קווין ולהופיע על במה. בביתו, מרגרט, אמא של ג'יימי, וריי, חברתה הטובה, מתכוננות למסיבת יום ההולדת ה-16 של ג'יימי. כאשר ג'יימי מגיע הביתה, מרגרט מוסרת לו כרטיס ברכה מאביו, ואת מתנת היום הולדת שלו ממנה - זוג נעלי עקב אדומות.
למחרת בבית הספר, ג'יימי מראה לחברתו הטובה פריטי את נעליו החדשות. דין, בריון בית הספר, מציק לג'יימי על היותו הומו ולפריטי על היותה מוסלמית. פריטי מעודדת את ג'יימי שיגיע אל נשף הסיום שלהם לבוש בשמלה. ג'יימי מגיע אל חנות בגדים מקומית המיועדת לדראג קווינס, ומתיידד עם הוגו, הבעלים של החנות. הוגו מספר לג'יימי על הפעם הראשונה שלבש דראג, ועוזר לו לבחור את שמלתו. מרגרט נפגשת עם אביו של ג'יימי, ומספרת לו שבמשך שנים שיקרה לג'יימי, וזייפה את כל כרטיסי הברכה שהוא חושב שקיבל מאביו. אביו של ג'יימי אומר לה שהוא לא רוצה שום קשר איתו, כי הוא לא "בן אמיתי".
בבית הספר, פריטי מנסה לעזור לג'יימי להתאפר בצורה דיסקרטית, אולם שאר התלמידים מגלים זאת. בתחילה, ג'יימי חש נבוך אך בסופו של דבר הוא נהנה מתשומת הלב שהוא מקבל, והוא מזמין את כל התלמידים להופעה שלו במועדון דראג. באותו הערב, במועדון, ג'יימי מסרב לעלות לבמה, אך משנה את דעתו אחרי שהוא מוצא בחדר ההלבשה את השמלה שלו עם זר פרחים עליו חתום אביו. הוגו (כמלכת דראג בשם לוקו שאנל), יחד עם מלכות הדראג האחרות, מעודד אותו לעלות על הבמה ואף לבחור את "שם הדראג" שלו - מימי.
מערכה שנייה
למחרת ההופעה של ג'יימי כדראג קווין, בבית הספר כולם מדברים על ג'יימי. דין מציק שוב לג'יימי, שמנשק אותו ועוזב את המקום, מותיר אותו מבולבל. בבית, ג'יימי מראה למרגרט ולריי את שמלת הנשף החדשה שלו. הטלפון מצלצל, וג'יימי ומרגרט נקראים לבית הספר, שם גב' הדג' אומרת להם שהגיעו אליה שמועות שג'יימי מתכוון להגיע אל נשף הסיום לבוש כדראג קווין, והיא לא תאפשר זאת.
בביתה של פריטי, ג'יימי מתלונן על כך שאינו יכול להגיע אל נשף הסיום כמימי, הדראג קווין. פריטי מציעה לו שילך אל הנשף כג'יימי לבוש בשמלה. ג'יימי מספר לה שבגיל 8, אביו תפס אותו לובש שמלה וכעס עליו, וכעת הוא מבולבל, כי אביו קנה לו שמלה וזר פרחים, והוא לא מבין אם אביו תומך בו או לא. פריטי מציעה לו שילך לביתו של אביו לדבר איתו. כאשר ג'יימי פוגש את אביו, האחרון אומר לו שמעולם לא שמע על מימי, שלא קנה לו שמלה או פרחים ושהוא מגעיל אותו. ג'יימי מגלה שאמא שלו היא זו שקנתה לו במשך שנים את כל מה שחשב שקיבל מאביו, השניים מתעמתים ורבים וג'יימי בורח מהבית. ג'יימי, שיכור מסיידר, משוטט ברחובות העיר. שלושה נערים מקומיים תוקפים אותו תוך כדי שהם צועקים קריאות הומופוביות. הוגו מגיע למקום, מסייע לג'יימי ומשכנע אותו ללכת הבית ולהתפייס עם אמו, וכך הוא עושה.
בערב של נשף הסיום, פריטי מגיעה לבושה בשמלה יפה ומאופרת, וזוכה למחמאות מצד חברותיה. עם זאת, דין ממשיך להקניט אותו והיא מעמידה אותו על מקומו. ג'יימי מגיע אל המקום, לבוש בשמלה לבנה. גב' הדג' מסרבת לאפשר לו להיכנס אל אולם הנשף, אולם בעקבות לחץ מצד חבריו של ג'יימי היא משנה את דעתה ומאפשרת לו להיכנס פנימה. ג'יימי מחכה שכולם ייכנסו פנימה, והוא מוצא את עצמו בחוץ לבד עם דין. ג'יימי מציע לדין שיהיה נחמד אליו רק לערב אחד, ודין מסכים. השניים נכנסים יחד, יד ביד, אל אולם הנשף.
אלבום קונספט (2017)
אלבום קונספט ששמו  יצא לאור ב-15 בפברואר 2017 על ידי חברת התקליטים Wilton Way Records בהשתתפות ג'ון מקרי, אשר גילם את ג'יימי בהפקת שפילד המקורית. עוד משתתפים באלבום: סופי אליס בקסטור, בטי בו, דן גילספי סיילס וג'וזי ווקר.
אלבום צוות השחקנים המקורי של הוסט אנד (2018)
ב-27 באפריל 2018, אלבום שירי המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של הוסט אנד שוחרר על ידי Broadway Records למכירה על גבי תקליטורים וכן באמצעות רכישה מקוונת.