cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-אח'ואן
פשיטות
עם כיבוש ממלכת חג'אז האשמית בשנת 1925, סיים אבן סעוד את ההתרחבות הטריטוריאלית של ממלכתו, וניהל הסכמי גבול עם שכניו - עיראק, כווית ואמירות עבר הירדן שתחת הבריטים. כמה ממנהיגי האח'ואן רצו להמשיך ולהרחיב את שטחה של ממלכת סעוד על חשבון המדינות הללו, והם ביצעו פשיטות גדולות באזורים הללו בניגוד לדעתו של אבן סעוד. פשיטות האח'ואן שהגיעו ממלכת סעודיה הפכו את אבן סעוד בעיני הצבא הבריטי לאחראי להתקפות הללו, והוא קיבל אזהרה חד משמעית לעצור אותם, אחרת, ארצו תעמוד בפני מתקפת צבאית בריטית.
הקרע עם אבן סעוד
האח'ואן יחל שאבן סעוד ימשיך במדיניות חנבלית מחמירה ואילו אבן סעוד פעל בגמישות רבה יותר במטרה להתאים את המדיניות לנסיבות המקומיות ולשמור על היציבות הפוליטית, במיוחד באדמות הכבושות החדשות שבהן היו מעט מוסלמים אדוקים. כל עוד ממלכת חג'אז האשמית שכנה לצד סולטנות נג'ד של סעוד, הוא אפשר לאח'ואן לעשות ככל העולה על רוחם מאחר שהיה זקוק להם במלחמה בממלכה השכנה. לאחר כיבוש שתי הערים הקדושות לאסלאם - מכה ואל-מדינה שבהן התפתחה תרבות דתית פלורליסטית במשך 400 השנים תחת האימפריה העות'מאנית, ביקש אבן סעוד להפיג את חששות העולם המוסלמי מפני משטר חדש שישבש את העלייה לרגל ופקד לא לשנות ממנהגי המקום, בעוד שהאח'ואן לחצו על השגחה קפדנית במסגדים.
בפגישה של מנהיגי אח'ואן בשנת 1926 באל-ארטאוויה (צפונית לריאד), אבן סעוד נמצא אשם ב"אי קיום ההפרדה החדה בין אמונה לכפירה". בין "חטאיו": שניים מבניו נסעו ל"ארץ של עובדי אלילים "(פייצל לאנגליה, סעוד למצרים); מתן אפשרות לנוודים עובדי אלילים מעיראק ומעבר הירדן לרעות ב"אדמת האסלאם"; סלחנות כלפי השיעים; הכנסת המצאות מודרניות (רכב, טלפון וטלגרף); מיסוי בלתי חוקי של שבטים נוודים. אבן סעוד ניסה להפיג את המתח עם האח'ואן בכך שהודיע להם שיעבירו את טענותיהם לעולמא הסעודית שתכריע. העולמא קיבלה חלקית את טענת האח'ואן על הצורך במדיניות קשוחה יותר נגד השיעים ועובדי אלילים, אך קבעה גם שרק לשליט (אבן סעוד) יש את הסמכות להכריז על ג'יהאד בשטחים מחוץ לסעודיה.
מרד האח'ואן
בשנת 1927 התמרדו מספר שבטי אח'ואן (כגון מוטייר, עותייבי ועג'מן) נגד אבן סעוד, קראו תיגר על שיפוט העולמא הסעודית, וחזרו לבצע פשיטות חוצות גבולות בירדן וכווית. הריסת עמדת משטרה עיראקית עוררה תקרית בינלאומית בהפרת האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית שהוקם לאחר משא ומתן בין סולטנות נג'ד למנדט הבריטי על מסופוטמיה, והבריטים הפציצו בתגובה מטרות בנג'ד. לאבן סעוד לא נותרה ברירה אלא להתעמת חזיתית עם האח'ואן. הוא הדיח את מנהיגי האח'ואן מצבאו והתכונן למערכה צבאית נגדם. בראש צבא שמנה 4 מטוסים בריטים וצי של 200 כלי רכב צבאיים שסימלו את המודרניזציה שהאח'ואן תיעב, אבן סעוד הביס את הכוח הלוחם של האח'ואן בסדרת קרבות ובראשם קרב סביליה שהתרחש ב-30 במרץ 1929, והנהגת האח'ואן נכנעה לכוחות הבריטים בגבול הסעודי-כוויתי בינואר 1930.
אבן סעוד השלים את התבוסה הצבאית של מורדי האח'ואן בשילוב נכון של ענישה ושיקום, כדי למנוע התקוממות כללית של מרבית שבטי האח'ואן אשר הסכימו עם תלונות המורדים אך בחרו לא להילחם באבן סעוד. מנהיגי המורדים נכלאו בריאד עד מותם, ואלו מבין השבטים שהשתתפו במרד נענשו בהפקעת חלק הארי של גמליהם וסוסיהם. לוחמי האח'ואן שנכנעו שולבו בהדרגה בצבאו של אבן סעוד ורובם שירתו במשמר הלאומי הסעודי.
הקרב על הכעבה
בשנת 1979, כ-50 שנה לאחר תום מרד האח'ואן, קבוצה של מאות חמושים אשר כינו את עצמם "אל-אח'ואן" פתחו בקרב על הכעבה במכה במהלכו הם השתלטו על הכעבה ומסגד אל-חראם, והצדיקו את ההשתלטות כאמצעי לשחרור הממלכה מהכפירה המערבית שפסתה בסעודיה לטענתם. מרבית החמושים באו משבטי האח'ואן המקוריים בנג'ד שבהם נותרה טינה עזה במשך שנים לשושלת סעוד, והם הובלו על ידי ג'הימן אל-עותייבי - נכד של אחד ממנהיגי האח'ואן בצבאו של אבן סעוד בשנת 1921. המורדים קיבלו תמיכה צבאית מתומכי האח'ואן ששירתו במשמר הלאומי הסעודי. לאחר קרב קשה ואכזרי שנמשך כ-3 שבועות, הצבא הסעודי בסיוע פקיסטני וצרפתי הצליח לכבוש מחדש את המסגד והכעבה במחיר של מאות נפגעים מכל הצדדים. בניגוד למצופה, האירוע דווקא הוביל להגברת כוחם והשפעתם של אנשי הדת השמרנים בסעודיה והוביל לסיום התפיסה המתונה של הממלכה כלפי המודרניזציה והמערב.
נוטוצ'לון
צב זה השתייך למשפחת הפרוטוסטגיים, בעלי המינים הענקיים והוא תואר למדע לראשונה בידי החוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אואן ב-1882, תחת השם המדעי: Notochelys costata. עם זאת שם הסוג ניתן למין הקיים צב שטוח-שריון מלאי ( Notochelys platynota), ובהמשך שונה שם הסוג בידי ריצ'רד לידקר בשנת 1889. הסוג הכיל מין בודד - N. costata.
צב זה היה בעל לסתות קרניות כשריון וראש מעט מוארך ביחס לקרוביו החיים. הלסתות התחתונות היו גבוהות יותר בחלקם הקדמי, מה שגרם לסנטר להזדקר קדימה.
במראהו לא היה גדול כמו קרוביו הארכלון או הפרוטוסטגה אך עדיין הגיע לגודל של צב ים ירוק מודרני באורך משוער של 2 מטרים ומשקל של מעל 400 ק"ג. לפי מספר חוקרים הוא היה גדול עוד יותר, מאחר שהממצאים היו של פרט צעיר שעוד לא הגיע לשיא גודלו. לפי מחקרים אנליטיים הוא ניזון על קרקעית הים מטרף של חסרי חוליות ימיים כמו צדפות, חלזונות וסרטנים שונים. בתורו כנראה הוא נטרף בידי כרישים גדולים או מוזאזאוריים.
סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים
סטונהנג', אֵייווברי ואתרים נלווים (באנגלית: Stonehenge, Avebury and Associated Sites) הם אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו השוכן במחוז וילטשייר באנגליה. בשונה מאתרי מורשת עולמית אחרים, האתר אינו מונומנט או בניין בודד אלא שני שטחים גדולים נפרדים במרחק של קרוב ל-50 קילומטרים בין שניהם. האתרים הוספו לרשימת אתרי המורשת ב-1986. חלק מהמונומנטים הגדולים והידועים של אתר המורשת העולמית מפורטים להלן, אבל באזור יש גם ריכוז גבוה בצורה יוצאת דופן של אתרים ארכאולוגיים בקנה מידה קטן, בייחוד מהתקופה הפרהיסטורית. אותרו יותר מ-700 תוואים ארכאולוגיים שונים. ישנם 160 מונומנטים רשומים המכסים 415 פריטים או תוואים.
סטונהנג' והאתרים הנלווים
אזור סטונהנג' של אתר המורשת העולמית שוכן בדרום וילטשיר. הוא משתרע על שטח של 26.6 קילומטרים רבועים שמרכזו במונומנט הפרהיסטורי של סטונהנג'. הבעלות על שטח זה מתחלקת בין קרן המורשת האנגלית, קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי, משרד ההגנה, החברה המלכותית להגנה על עופות (Royal Society for the Protection of Birds), מועצת מחוז וילטשייר (Wiltshire County Council) ואזרחים פרטיים וחקלאים.
אייווברי והאתרים הנלווים
אזור אייווברי של אתר המורשת העולמית שוכן בצפון וילטשיר. הוא משתרע על שטח של 22.5 קילומטרים רבועים שמרכזו במונומנט הפרהיסטורי של ההנג' של איווברי.
אוספים ומוזיאונים
המוזיאונים העיקריים שבהם יש ממצאים מהאתרים שבשטח אתר המורשת העולמית הם מוזיאון אלכסנדר קיילר (Alexander Keiller Museum) באייווברי, מוזיאון סולסברי בסולסברי ומוזיאון וילטשייר בדוויזס.
קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה
קרפף שלא הוקף לדירה הוא כלל שטבעו חז"ל אודות בית הנחשב מהתורה לרשות היחיד, שמחיצותיו לא הוקפו לשם דירה (מגורים). להלכה נפסק שאם הוא יותר מבית סאתים, אסור לטלטל בו, יותר מד' אמות והוי ככרמלית.
הכלל
מותר לטלטל בכל שטח רשות היחיד המשמשת למגורים כגון בית, חצר ומבוי, (רחוב) אפילו הם גדולים ביותר. אולם רשות היחיד שאינה משמשת למגורים ("קרפף שלא הוקף לדירה"), כגון שדה זרוע ששטחו גדול מבית סאתים (כ-1,150 מ"ר), היא ככרמלית לחומרא, ואסור מדרבנן לטלטל בתוכו יותר מד' אמות. אף כי לעניין הוצאה והכנסה לרשות הרבים השטח נשאר כרשות היחיד, והאיסור לטלטל בין שתי הרשויות הוא איסור מהתורה.
סיבת האיסור הוא מחשש שאנשים יראו שמטלטלין במקום כה גדול ויבואו משום כך לבוא ולטלטל גם כן ברה"ר ויעברו על איסור דאורייתא משום הכי גזרו חכמים שאין לטלטל יותר מד' אמות.
איסור זה הוא דווקא על חצר שגדולה מבית סאתים, מכיוון שכל איסורי שבת נלמדים ממלאכת המשכן, וגודל המשכן היה בית סאתים ונחשב היה לרשות היחיד, ולכן לא רצו חכמים לקבוע שלבית שגודלו כבית סאתים אין דין "רשות היחיד".
שטח בית סאתיים הוא 5,000 אמות מרובעות (100 על 50 אמה), שהוא שיעור שטח חצר המשכן במדבר סיני, ושטח השדה הנדרש על מנת לגדל נפח של שתי סאות גרעיני חיטה. מכיוון שבשטח זה היה מותר לטלטל במדבר סיני, אף שלא הוקף במחיצות לצורך מגורים, שהרי המשכן לא שימש למגורים, לא אסרו חכמים לטלטל בתוך כל שטח במידה זהה או קטנה מחצר המשכן. אולם שטח שאורכו גדול ביותר מפי שניים מרוחבו – אסור לטלטל בתוכו עד שיהיה מוקף לדירה. טעם דין זה, שכיוון שבשטח זה יחסי השטחים גדולים מאשר היה בחצר המשכן, שבו היחס היה כפליים אורך על רוחב, ולכן אין השטח דומה לחצר המשכן.
משמעות המילה 'קרפף'
לפי הסוגיות התלמודיות, מדובר על אזור בתוך העיר, שבין חצרות הבתים, כאשר "חצר" הייתה שטח שתוּחם בבתי מגורים, נועד לשימוש הדיירים והיה בבעלותם המשותפת. לעומת זאת הקרפף (מנוקד בצירה - קַרְפֵּף) הוא השטח בין החצרות או מעבר להן, שאינו לשימוש הדיירים, אך אינו דרך (לא רחוב קטן המוביל לחצרות – המכונה 'מבוי', ולא דרך ראשית המכונה 'רשות הרבים').
האחרונים התחבטו לגבי הגדרת 'הקרפף ההלכתי', שכן בתלמוד אנו מוצאים רשימה של מבנים או אזורים שנחשבים "מוקפים לדירה":
לעומתם השומרה – מקום המיועד לשמירה – אינו נחשב לבית דירה. כך גם ה"קרפף" – לפי המסורת הפרשנית – מקום שבו אוצרים עצים לימות החורף.
מוקף לדירה
כדי ששטח יחשב כ'מוקף לדירה' מהבחינה ההלכתית, על מנת שיהיה אפשר לערב עמו ולטלטל בו, יש צורך שהמבנה עבור המגורים יהיה במקום לפני הקמת המחיצות סביבו. אולם ניתן להכשיר שטח שהוקף קודם, ורק אחר כך נתיישב, על ידי פריצת המחיצה המקיפה במשך י' אמות, ובכך פוסלים את המחיצה, ובניית המחיצה מחדש, בפירצה שנוצרה.
'דירה' לעניין זה משמעה מקום מגורים 'גמור' של אדם, ובכלל זה מקום שאדם רגיל להיכנס ולצאת אליו.
לעומת זאת, ביתן בפרדס המיועד לשומר המתחלף תדיר, וכדומה – אינו נחשב כ'דירה' לעניין זה. אך הם התנאי המינימלי לטלטול בקרפף, כי אם המקום אינו מוקף לדירה כלל ואינו משמש אף לא לשומרה – מקום לשמירה, אסור לטלטל בו גם אם הוא קטן פחות מבית סאתים.
פנים חדשות באו לכאן
המקור הראשוני לכלל הוא בברייתא אודות דיני טומאה וטהרה. בברייתא זה נפסק, כי הדין "פנים חדשות באו לכאן" קיים גם בחפץ שהשתנה בהדרגתיות, כך למשל סנדל שנקרעה אחת מסוליותיו, וחזר ותפרה, ולאחר מכן נקרעה הסולייה השנייה ותפרה, הסנדל טהור, כי "פנים חדשות באו לכאן". בדור האמוראים דנו בהלכה זו, ואמר רבי יוחנן לחזקיה כי ניתן להסמיך להלכה זו שאלה אחרת בהלכות ערובין העוסקת באדם שפרץ חלק ממחיצת הקרפף וחזר וגדרה, פרץ חלק אחר וחזר וגדרו, עד שפרץ את כל המחיצה. כאשר שמע זאת חזקיה הוא התבטא על רבי יוחנן בהתפעלות "אין זה בן אדם, אלא מלאך!".
אסתר גוברקובסקי-שולריכטר
ד"ר אסתר גוֹבֿרקוֹבסקי–שׁוּלריכטֶר (1892, נוֹבֿוֹפַּבלוֹבקָה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה – 1959, תל אביב). רופאה, עסקנית ציבור, חברת מועצת עיריית תל אביב (1942–1950).
בגולה
נולדה ליוסף-יצחק ציינמן, רב הקהילה בנוֹבוֹפּבלוֹבקָה (מצאצאי שושלת האדמו"רים של צ'רנוביל; חובב ציון נלהב, ביקר בארץ בראשית המאה העשרים) ולאמהּ פריידה בת הרב מתתיהו פלד. קיבלה חינוך דתי לאומי. בסיום לימודיה בגימנסיה באודסה פנתה ללימודי רפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ואחרי הסמכתה עבדה כרופאה ממשלתית במזריטש שבווהלין (בשליטת רוסיה באותם הימים). ב-1915 נעצרה לארבעה חודשים בכלא הצארי בפטרוגראד בשל פעילות פוליטית. בעלה ואבי בתה היחידה, אלכסנדר גוברקובסקי, נפטר ב-1917, בעיצומה של המהפכה הרוסית. ד"ר גוברקובסקי עקרה מרוסיה ומשנת 1921 עבדה כרופאה בעיר קוֹלוֹ בפולין. שם הייתה פעילה בהסתדרות הציונים הכלליים (סיעת "על המשמר") של יצחק גרינבוים, כיהנה כיו"ר הוועד המקומי של קרן היסוד וכן כצירה בוועידות ציוניות ארציות. בקוֹלוֹ נישאה לד"ר צבי שלמה שולריכטר.
בארץ-ישראל
ב-1929 עלתה ארצה והשתקעה כרופאה בתל אביב. הועסקה בבית החולים "הדסה", אבל נטיית לבה הוליכה אותה לפעילות ציבורית. ד"ר גוברקובסקי נמנתה עם חברי הוועד המרכזי של ברית עברית עולמית וכן כיהנה בוועד התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, במועצה הכללית לתעופה ומועדון נשים חובבות תעופה (נח"ת), במועצת ברית הציונים הכלליים ובוועד הפועל של התאחדות בעלי בתים ובעלי רכוש. הייתה פעילה במוסדות סוציאליים ולאומיים, ובהם אגודת עזרה לחולים כרוניים שהקימה (ב-1934) וקיימה את בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן. הייתה מהמייסדות של "לשכת תל אביב" בארגון בנות ברית ונשיאת הלשכה בשנים 1938–1941. בשל גידול מספר הפליטים ומחוסרי פרנסה יסדה ב-1939 את "בית התה לרעבים" בסמטת בית השואבה 18 בתל אביב, שפעל לא רק בחלוקת מזון, אלא בתחומי סעד נוספים – סיוע רפואי, הפניה לעבודה ועוד. מלבד זאת השתתפה בפעולות ה"אגודה להצלה ימית", בהקמה ובניהול של תחנת ההצלה על שפת הים ובפעולות האגודה הימית "זבולון" לצד עמיתהּ, סעדיה שושני.
במועצת עיריית תל אביב
בבחירות למועצת עיריית תל אביב בראשית 1936 הייתה מועמדת ברשימת התאחדות בעלי-בתים, ואחרי פטירת ד"ר יוסף פומרוק ב-1942 נכנסה במקומו כחברה במועצה השישית, שם ייצגה את בעלי הבתים יחד עם סעדיה שושני ועם יהודה טוקטלי. עם זאת פעלה בעירייה בעיקר בוועדות לחינוך ולשיכון ובתמיכה במוסדות חסד. כיהנה כיו"ר הוועדה להכנסת אורחים (וה"א) בעיריית תל אביב והתמקדה שם במציאת פתרונות דיור לנצרכים. כל זאת – כשהיא מצמצמת את עבודתה הפרטית כרופאה. ד"ר גוברקובסקי הייתה האישה היחידה במועצה השישית.
הותירה בת, אלה, אשת אמנון דרורי (בנו של העיתונאי והעסקן בר-דרורא). אחד מנכדיה הוא האלוף אמיר דרורי.
מחטי קלאופטרה
מחטי קלאופטרה (באנגלית: Cleopatra's Needles) הוא שם עממי לשני אובליסקים ממצרים העתיקה שהוצבו בלונדון ובניו יורק במהלך המאה ה-19. יש הכוללים בקבוצה זו אובליסק נוסף שנמצא בפריז.
תיאור מחטי קלאופטרה
האובליסקים נבנו במצרים העתיקה, והוצבו בזוגות בכניסה למקדשים. מקורם במחצבות הגרניט שבמעלה הנילוס ליד אסואן, לאחר חציבתם היו העמודים מועברים בשיט ובאמצעים אחרים אל המקדשים. כיום שרדו רק 27 אובליסקים חלקם נלקחו ממצרים לקשט כיכרות רבות בעולם מפריז ועד איסטנבול. מחטי קלאופטרה הם בעצם שני עמודים מתוך שבעה שנבנו על יד תחותמס השלישי באון (הליופוליס) ובכרנך, בערך בשנת 1468 לפנה"ס. שניהם הוצבו זה מול זה במקדש לאל השמש רע בעיר און. על פני העמודים בכל אחד מצדיהם, חרוטה כתובת של תחותמס השלישי שמספרת את הסיבות להקמת האובליסק. מימין ומשמאל לה, כתובות של רעמסס השני, שנוספו 200 שנה מאוחר יותר וכוללות את שמו, תאריו וניצחונותיו הצבאיים. בראש האובליסק נמצא פירמידיון, על כל אחד מצדדיו מצויר תחותמס כספינקס שמגיש מנחה לאלים של און. בין השנים 23 – 14 לפנה"ס העביר אוגוסטוס קיסר את שני האובליסקים מהליופוליס לאלכסנדריה והשתמש בהם לקישוט החזית של המקדש הקיסרי בעיר, אירוע שהתרחש למעשה 20 שנה לאחר מותה של קלאופטרה. שמה שורבב כנראה מאוחר יותר בשל אפנה רומנטית של המאה ה-19. בשנת 1303, קרתה באזור רעידת אדמה ואחד משני האובליסקים נפל לים. מאוחר יותר הועבר אובליסק זה ללונדון, והוא מוצב ברציף ויקטוריה בסיטי של וסטמינסטר. גובהו 20.87 מטר, משקלו בערך 187 טון. זה של ניו יורק נמצא בסנטרל פארק גובהו 21.6 מטר משקלו בערך 193 טון בסיס האובליסק משקלו בערך 50 טון ורוחבו כשני מטרים.
האובליסק בלונדון
תהליך הבאתו של האובליסק מאלכסנדריה ללונדון נמשך קרוב לשמונים שנה. תחילתו ברצון להנציח את הניצחון הבריטי בקרב הנילוס. מוחמד עלי אישר את העברתו ללונדון כמתנה למלכה ויקטוריה, אולם מחסור במזומנים גרם לעיכוב הפרויקט. בשנות ה-70 של המאה ה-19, תרם המליונר סר ג'יימס ארסמוס וילסון את הסכום הנדרש והתהליך הארוך החל. כדי להכיל להעביר את האובליסק, תכנן האחראי על המבצע, גון דיקסון, ספינה מיוחדת שנקראה "קלאופטרה". זו הייתה למעשה מכולה סגורה שעליה התנוססו כמה תרנים. ספינה זו נקשרה בכבל אל אניית הקיטור "אולגה". במפרץ ביסקאיה ניתק גל גדול את הכבל בין שתי הספינות. שישה מלחים טבעו וקלאופטרה עמדה גם היא על סף טביעה. בסופו של דבר, אניית הקיטור "גלאזגו" הביאה את קלאופטרה לשפך התמזה ב-21 בינואר 1878. מסעו של האובליסק ללונדון. נמשך שמונה חודשים. דיקסון תכנן להציבו בחצר המוזיאון הבריטי, אולם התברר שאי אפשר להעבירו לשם דרך הרחובות הצרים, גם האפשרות להציבו ממול לכנסית וסמינסטר התבררה כבלתי אפשרית, לבסוף נבחר רציף ויקטוריה בבסיסו של העמוד ארבעה לוחות זיכרון שכוללים תיאור קצר של השתלשלות המסע ושמות האנשים שנספו במהלך ההעברה. בתוך הבסיס יש אוסף מוזר של חפצים ביניהם, תמונה של המלכה ויקטוריה, אוסף מטבעות בריטיות, עותק התנ"ך בכמה שפות ועוד.
האובליסק בניו יורק
כאות הוקרה על עזרת ארצות הברית, בבניין תעלת סואץ, הציע השליט המצרי מוחמד עלי להעניק לאומה האמריקאית אובליסק במתנה. הממשל האמריקני, שבתחילה היה אדיש למחווה זה, החל להראות עניין בנושא לאחר שהוברר שאנגליה מתכוננת להעביר לשטחה אובליסק אחר. Henry H. Gorringe רב-סרן בצי האמריקני, נתמנה לאחראי על ההעברה וההקמה של האובליסק בניו יורק. העמוד ובסיסו הוטענו על אניית קיטור, שבצידה הימני נקדח חור, כדי לאפשר את אחסונו של האובליסק. בהגיעה למחוז חפצה, עגנה האנייה מחוץ לסטטן איילנד ומשם הורדו הבסיס והעמוד והועברו לחוף דרך נהר ההדסון. משם, בעזרת כרכרות רבות וכוח אדם רב. התהליך נמשך חמישה חודשים ובסופו הגיעו האובליסק ובסיסו למקומם בסנטרל פארק. בטקס הפתיחה שנערך ב-22 בפברואר 1881 השתתפו אלפים. מתחת לאובליסק טמונה קפסולת זמן בתוכה: מפקד אוכלוסין של ארצות הברית משנת 1870, התנ"ך, מילון וובסטר, כלל יצירות ויליאם שייקספיר, מדריך למצרים ומהדורת פקסימיליה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
האובליסק בפריז
האובליסק עשוי גוש גרניט אדומה. הוא מוצב בכיכר הקונקורד בפריז ונבנה בתקופתו של רעמסס השני. גובהו 22.83 מטרים (32 מטרים כולל הבסיס) ומשקלו 227 טון. בן זוגו נמצא עדיין במקומו המקורי בחזית המקדש בלוקסור. הפירמידיון של האובליסק שבפריז כנראה נגנב במאה ה-6 לפנה"ס על ידי פולשים אשורים או פרסים. בחלק העליון של העמוד נראה רעמסס מגיש מנחה לאל אמון-רע. מתחת, שלושה טורים של כתב חרטומים המשבחים את גבורתו וגדולתו של רעמסס השני. האובליסק של פריז כונה ה"מחט של קלאופטרה", כבר בשנת 1887, אולם כיום הוא מוכר יותר כ"אובליסק של לוקסור".בחודש מאי שנת 1830 החליט מוחמד עלי לתת את האובליסק במתנה לשארל העשירי, מלך צרפת. המבצע כולו נוהל על ידי מהנדס ימי בשם ז'אן-בטיסט אפולינר לאבה, והסתיים ב-25 באוקטובר שנת 1836 כאשר האובליסק הוצב במקומו הנוכחי. בטקס שנערך בנוכחות לואי פיליפ מלך צרפת הוענקו למתכנן המבצע מדליה וסכום כסף נכבד. כמו כן העניק המלך למוחמד עלי שעון גדול שנמצא עד היום במסגד מוחמד עלי בקהיר. מאז הצבתו של האובליסק בפריז הייתה שאיפה להשלים את הקצה החסר, אולם דבר זה בא לידי ביצוע רק לאחר החלטתו של נשיא צרפת ז'אק שיראק לממן את הפרויקט. הפירמידיון שבראש האובליסק נבנה במאי 1998. הוא עשוי מברונזה ועלי זהב. גובהו 3.6 מטר.
הכול, הכול
הכול, הכול (באנגלית: Everything, Everything) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 2017 המבוסס על רומן באותו השם מאת הסופרת האמריקאית-ג'מייקנית ניקולה יוּן. העלילה מספרת על אהבתם של מאדי (אמנדלה סטנברג) בת ה-18 שסובלת מכשל חיסוני משולב חמור, והשכן שלה, אוֹלִי (ניק רובינסון).
עלילה
משפחה חדשה נכנסת באחד הימים לגור בבית השכן. בן המשפחה, נער בן גילה של מאדי, מושך את תשומת לבה, והם מחליפים מבטים מבעד החלון. בערב באים הנער ואחותו לביתן של מאדי ופאולין, ומציעים להן עוגת באנדט לאות שכנות טובה. פאולין דוחה את העוגה בנימוס, ולשאלת הנער היא עונה ומשקרת שמאדי לא נמצאת בבית. בהמשך מתברר שאביו של הנער הוא אדם אלים ושוררת ביניהם מתיחות.
מאדי והנער מחליפים מבטי חיבה. על חלון חדרו הוא כותב את מספר הטלפון שלו. כך, הם מתחילים להתקשר באמצעות מסרונים. הנער מוסר ששמו אוֹלִי (קיצור של "אוליבר"), והיא מספרת לו על מחלתה. מאדי מדמיינת את שיחותיהם כמפגשים פנים אל פנים, והם מתחבבים זה על זה. מכיוון שמאדי יודעת שאמה לא תרשה לה להיפגש עם אולי, היא משכנעת את קרלה לאפשר לו לבקר אותה מאחורי גבה של פאולין, תוך הבטחה שהיא ואולי יישארו בשני צידי החדר ולא יתקרבו זו לזה. קרלה מפתיעה את מאדי ומזמינה את אולי כאשר פאולין לא נמצאת בבית. כעבור שבוע מאדי מזמינה את אולי לביתה ב-4 ביולי מכיוון שפאולין עובדת באותו ערב, וקרלה בחופשה. בסופו של דבר הם לא מתאפקים, מתקרבים ומתנשקים.
מכיוון שמאדי דוחה את בקשותיו של אולי להמשיך את הקשר ביניהם, הוא מכסה את קיר הזכוכית בתמונות של אוקיינוס למענה. מאדי מבינה שעליה לשנות את חייה, ורוכשת שני כרטיסי טיסה להוואי בכרטיס אשראי וירטואלי שהזמינה באינטרנט. היא משאירה לפאולין מכתב הסבר, חומקת אל ביתו של אולי ומשכנעת אותו לטוס איתה להוואי תוך שהיא משקרת ומספרת לו שהיא עוברת טיפול גנטי ניסיוני, ומצבה השתפר. בדרכם לנמל התעופה מתקשר אולי לאחותו קיירה, מודיע לה שהוא טס עם מאדי לכמה ימים בהוואי ומבקש מקיירה לשמור את הדבר בסוד ולדאוג לאמם. השניים חווים בהוואי חוויות רומנטיות ואתגרים המשנים את חייה של מאדי, היא מתגברת על פחדיה וקופצת לים על אף שמעודה לא למדה לשחות. בינתיים, פאולין פונה למשטרה כדי למצוא את מאדי, ושואלת את קיירה למקום הימצאם של מאדי ואולי, אך קיירה משקרת שאינה יודעת דבר.
רופאה מבית החולים בהוואי מתקשרת אל מאדי לעדכן אותה בממצאי הבדיקות, ומתברר שאמנם מערכת החיסון של מאדי חלשה, אך היא כלל לא סובלת מ-SCID. מאדי סורקת את המסמכים הרפואיים שבביתה, ולא מוצאת כל עדות לאבחנה של כשל חיסוני משולב. היא מתעמתת עם פאולין, ומתברר שאמה שיקרה לה כל חייה כדי לשכנע אותה שהיא סובלת מכשל חיסוני, משום שחששה לשלום מאדי אחרי שאיבדה את בעלה ובנה.
מאדי הנסערת בורחת מהבית ועוברת להתגורר עם קרלה ורוזה. היא מבקשת חוות דעת מרופא המאשר שהיא מעולם לא סבלה מכשל חיסוני, אלא מערכת החיסון שלה לקויה מחמת היעדר חשיפה לסביבה הטבעית עקב שנים של חיים באוויר מסונן באופן מלאכותי. מאדי יוצרת קשר עם אולי, נוסעת לניו יורק והשניים מתאחדים ומחדשים את אהבתם. אחר כך היא מתפייסת עם פאולין.
הפקה
שלב הצילומים של "הכל, הכל" התקיים בוונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה, בין התאריכים 6 בספטמבר – 7 באוקטובר 2016. צילומים נוספים התקיימו בעיר סן פרנסיסקו (שם נוסף: סן פאנצ'ו) שבמדינת נאיאריט במקסיקו; באתר הנופש "Majahuitas Resort" שבחוף קאבו קוריינטס  במדינת חליסקו שבמקסיקו, וכן בבית העסק "Kitsilano’s Moderne Burger" שבברודוויי, ניו יורק.
הפצה והכנסות
הסרט הופץ לקהל הרחב ב-19 במאי 2017 על ידי החברות "מטרו גולדווין מאייר" ו"האחים וורנר", לאחר שההפצה הוקדמה מהתאריך המקורי, 18 באוגוסט. ההכנסות בבתי הקולנוע הסתכמו עד 21 בספטמבר 2017 ב-61.621 מיליון דולר.
בשנת 2020 תפיץ חברת HBO את הסרט לוידאו על פי דרישה.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes עומד יחס הדעות החיוביות על 45% בשקלול 117 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.21 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שהסרט אמור לפרוט באופן אפקטיבי על מיתרי הלב של מתבגרים, אבל ייתכן שהוא לא מרתק דיו עבור צופים שנוטים פחות למלודרמה. באתר "Metacritic" זוכה הסרט לציון 52 מתוך 100, בשקלול 26 ביקורות המוגדרות "מעורבות עד ממוצעות". לפי אתר סקרי השוק "CinemaScore", הצופים בבתי הקולנוע דרגו את הסרט בדירוג -A לפי סולם +A (גבוה ביותר) עד F (נמוך ביותר). עוד עולה מהסקר ש-82% מהצופים היו נשים והעניקו לסרט דירוג A, 74% היו למטה מגיל 25 והעניקו דירוג -A, ו-55% מהצופים באו לצפות בסרט משום שהוא עוסק בנושא שהם מכירים.
הקרן למען לקויי מערכת החיסון (The Immune Deficiency Foundation – IDF) מתחה ביקורת על הסרט וטענה שהוא מציג את הכשל החיסוני המשולב החמור באופן שגוי המתבסס על סטריאוטיפים שאבד עליהם הכלח ועל מידע מוטעה. הקרן הדגישה בהודעתה את השימוש שהסרט עושה בתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח כמזיק לחולים שסובלים הלכה למעשה מכשל חיסוני משולב.
הבניה חברתית בסרט
הסופרת ניקולה יון השתמשה כהשראה לדמותה של מאדי, בחוויה החברתית האישית שלה כאמריקאית ממוצא ג'מייקני הנשואה לבעל ממוצא קוריאני. בספר, הוריה של מאדי הם אם יפנית ואב לבן. בסרט, הותאמה הדמות לרקע של השחקנית אמנדלה סטנברג, בת לאם אפרו-אמריקאית ואב לבן, ושיקוף מוצאה של מאדי מצטמצם לכדי תצלום משפחתי ישן שבה נרמז שאביה המנוח היה ממוצא אסיאתי.
על אף שהסרט מציג מערכת יחסים רומנטית בין-אתנית (Interethnic), יון והבמאית הקנדית-ג'מייקנית נמנעו בכוונת מכוונות מלעסוק ולדון בסוגיה האתנית במוקד הסרט, ובחרו ב"ייצוג שָׁקֵט" (Silent representation) של הפרוטגוניסטית כבת להורים אקסוגמיים. יון הסבירה שהיא לא רצתה לעסוק בסוגיית הגזע, אלא להציג בני אדם שחיים את חייהם, ותו לא. זאת בניגוד לתקשורת המיינסטרים אשר בדרך כלל מציגה זוגות מעורבים מבחינה אתנית כ"שונים", או כנושא עיקרי בעלילה, בעולם שבו אנשים של צבע צריכים לרוב להיות בעלי יתר מודעות להיותם "אחרים", ובני נוער גדלים עם ההבנה שצבע עורם יכתיב מי יאהב אותם. נשים שחורות וזוגות בין-אתניים בקולנוע ובטלוויזיה הם לרוב נושא שראוי לציון, בעוד שבמציאות הדבר צריך להיות שגרתי, נורמלי ומקובל.
מבקרי קולנוע ובעלי טור שבחו את הסרט על הנורמליזציה לייצוג הקולנועי של קשר רומנטי בין דמות של צבע ודמות לבנה. הסופרת, בעלת הטור ומדריכת המיניות קמרון גלובר, ציינה שההיבט הטוב ביותר בסרט הוא הנורמליזציה שהוא עושה לקשר בין גזע לתשוקה, ומתקן מצב שבו נשים שחורות כמעט אינן מלוהקות כמושאי אהבה. טיילור פרבר כתבה שבניגוד לסרטי נעורים כגון "אשמת הכוכבים" או "סיפור אהבה בלתי נשכח", סרט זה מתייחד בכך שאיננו מתייחס, ולו פעם אחת, להיבט הבין-אתני של היחסים בין מאדי לאולי, ולא רואה צורך להסביר זאת.
העיתונאית אֵיימֵן אוֹיִיבּוֹקֵה ציינה שלסרט יש משמעות רבה לגבי צופים צעירים המחפשים ייצוג של דור ה-Y בקולנוע ובטלוויזיה, משום שהוא משקף את מגמת השינוי שחל בדעות של אמריקאים כלפי הקשר בין גזע לרומנטיקה. לפי סקר של מרכז המחקר פיו משנת 2012, 93% מקבוצת הגיל 18–29 מצדדים בדייטינג בין-אתני, ו-43% מקרב אזרחי ארצות הברית סבורים שנישואים אקסוגמיים טובים לחברה האמריקאית.
אראמידֵה טינוּבּוּ שחקרה את ייצוג היְלָדוֹת בקולנוע השחור, סברה שהסרט הציג כראוי את בני דור ה-Y, דבר שבו הוליווד כושלת בדרך כלל. טינובו ציינה שעל אף סרטים כגון "אנחנו" ו"ריקוד צמוד", ואף סדרת הטלוויזיה "סקנדל", נשים שחורות נמחקות שוב בסרטי נעורים ובספרים מסוגה זו. פריס קלוז הביע דעה שהדבר החשוב ביותר הוא שהסרט מטפל בהיבט הגזע כה בעדינות, עד שסוגיה זו הופכת לבלתי רלוונטית, והדרך הפשוטה בו מאדי ואולי מתאהבים ללא כל מודעות להבחנות ביניהם, מוצגת באופן מבריק המוכיח שיחסים כאלה יכולים להתקיים בלי צורך להגזים בתיאורם.
קארול סידון
קורות חייו
בשנת 1983 היגר סידון לגרמניה המערבית והתגייר לאחר שלמד יהדות באוניברסיטת היידלברג. לאחר שלמד זמן מה בישראל הוסמך סידון כרב. ב-1992 הוא חזר לצ'כיה ומונה לרב הראשי של פראג. בסיוע בית דין לגרים שנשלח לשם מהארץ, החלו בפעולות גיור. בעיר פועלת גם מערכת כשרות ובית ספר יהודי, בסיוע שליחי הסוכנות היהודית וצוות כשרות מישראל. הרב סידון פרסם מהדורה של חמישה חומשי תורה בצירוף תרגום שלו לצ'כית.
בשנת 2004 החל סכסוך סביב הפעלת בית הכנסת אלטנוישול, שעד אז שימש כמוזיאון בתשלום, במתכונת בית כנסת ובית מדרש, בידי שליח חב"ד בעיר. סכסוך זה עבר עליות ובעיקר מורדות, והסתיים בקול ענות חלושה.
סידון נשוי למרסלה צ'ביסקה (Marcela Třebická) ובתו היא השחקנית מגדלנה סידונובה (Magdalena Sidonová).
הסכסוך סביב בית הכנסת
מר תומאס ילינק נשיא הקהילה היהודית בפראג אישר לשליח חב"ד הרב מאניס באראש לקיים תפילות במקום. לאחר התנגדותו של הרב סידון, החלה מערכה מכוערת שכללה השמצות שווא מתוקשרות בין הצדדים. לבקשת מקורביהם, השניים פנו לרב זלמן נחמיה גולדברג בירושלים, אשר פסק כבורר בין הצדדים.
בראש חודש אדר א' ה'תשס"ה, (2005) לאחר קבלת מכתב מהרב גולדברג בדבר תום תקופת הצינון, חזר הרב באראש לבית הכנסת, אך התפילה הופסקה בכח, עם הגעתו של הרב סידון ואנשיו, העימות היה חריף, ואף נערה (מחסידי חב"ד) הגיעה לאשפוז בעקבות אלימות כלפיה. הפרשה פורסמה בתקשורת הצ'כית בהרחבה. בעקבות זאת בית הכנסת נסגר למשך כשמונה חודשים. כמה חודשים לאחר מכן התקיימו בחירות למועצה היהודית, וקווה שבעקבותיהם (לאחר זכיית כל אחד מהצדדים בכשליש מהקולות, בעוד שליש מהקולות נותר עצמאי) הסכסוך יסתיים.
לקראת ראש השנה ה'תשס"ו, הוחלט לפתוח מחדש את בית הכנסת. בשיחות מתועדות הוכרז שמדובר במהלך על פי הסכמתו של הרב גולדברג, אך במכתב שנשלח אליו, הוא הכחיש באופן רשמי את הדבר. לעומת זאת לדברי הרב סידון, פסק ההלכה בטל, עקב הצגה כוזבת של הרב באראש כרב המוסכם על הקהילה, בפני הרב גולדברג.
עם השנים הסכסוך דעך.
ריכב רובין
ריכב (בוני) רובין (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לגאוגרפיה היסטורית יישובית ולמפות עתיקות של ארץ ישראל בכלל וירושלים בפרט, וראש המכון לחקר ארץ-ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי.
תולדות חייו
יליד ירושלים. בשנים 1984–1985 סקר מספר אתרים (לרבות סעדון) בנגב. בשנת 1986 קיבל תואר דוקטור בגאוגרפיה היסטורית מן האוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא "המערך הישובי והבסיס החקלאי באזור רחובות בנגב בתקופה הביזנטית" נכתבה בהנחיית יהושע בן אריה ויורם צפריר. את הפוסט-דוקטורט שלו ערך באוניברסיטת מרילנד.
תחומי המחקר העיקריים בהם עוסק רובין הם התיישבות וחברה במדבר בשלהי העת העתיקה, תולדות הכרטוגרפיה של ירושלים וארץ ישראל, התפתחות המפה העברית, מפות תלת־ממדיות ודגמים של ירושלים וארץ ישראל, היבטים גאוגרפיים של עלייה לרגל ומקומות קדושים וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, בעיקר בעת העתיקה. חבר ועדת השמות הממשלתית.
ניר לוין
ניר לוין (נולד ב-4 במרץ 1962) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בהווה וכיום יועץ מקצועי בקבוצת מכבי אשקלון.
קריירה כשחקן
ניר לוין גדל ברחובות והחל לשחק כדורגל כילד במכבי רחובות, שם שיחק כמגן ימני. בגילאי הנערים והנוער שיחק בהפועל מרמורק כבלם, תפקיד אותו שיחק גם בנבחרת הנוער. בנעוריו הצטיין גם כשחקן כדוריד בהפועל רחובות. בין 1980 ל-1984 שיחק בבוגרים של מרמורק בליגה א'. במהלך הזמן הוסב תפקודו במגרש לחלוץ.
בעונת עבר לוין לקבוצת גנט מליגת העל הבלגית, לאחר שעוזר המאמן שלה התרשם מביצועיו במשחק מול הפועל כפר סבא. שם נולדה בתו הבכורה רוני. לוין ספג פציעה כבר בתחילת העונה בבלגיה, לא השתתף במשחקים רבים והצליח להבקיע רק 3 שערים.
בתום העונה חזר לוין להפועל פתח תקווה. עונת 1990/1991 הייתה שנת שיא אישית עבור לוין, שהוכתר כמלך השערים של הליגה עם 20 שערים ב-32 הופעות (0.625 שערים במשחק), ונבחר לכדורגלן העונה בישראל בצוותא עם טל בנין ממכבי חיפה, עמה נאבקה הפועל פתח תקווה לאורך כל העונה האליפות, ובתום העונה זכתה מכבי חיפה בדאבל לאחר שניצחה את הפועל פתח תקווה גם בגמר גביע המדינה. בעונה שלאחר מכן סבל מפציעה קשה בשרירי הבטן והסתפק בשלושה שערים. למרות זאת הוא היה שותף בזכיית הקבוצה בגביע המדינה.
יכולתו של לוין השתפרה בעונת 1992/1993, בה הצליח להבקיע תשעה שערים. לקראת עונת 1993/1994 עזב את הפועל פתח תקווה ושיחק בבני יהודה והפועל ירושלים. בעונה שלאחר מכן שיחק בשורות מכבי קריית גת והפועל אשקלון מהליגה הארצית, ובשנת 1995 פרש ממשחק פעיל.
במדי נבחרת ישראל הופיע 15 פעמים והבקיע 6 שערים. ב-23 במרץ 1988, במשחק נגד טאיוואן במסגרת הטורניר הקדם אולימפי הבקיע לוין שלושער בתוך שמונה דקות, השלושער המהיר ביותר בהיסטוריה של הנבחרת.
קריירה כמאמן
את קריירת האימון שלו החל כעוזרו של ויקו חדד בהפועל באר שבע בעונת 1995/1996. בשתי העונות שלאחר מכן מונה לקדנציה הראשונה מבין ארבע כמאמן הפועל פתח תקווה. בעונה הראשונה סיימו במקום השני וזכו בכרטיס לגביע אופ"א ובשנייה ירדו למקום החמישי. בעונת 1998/1999 אימן את מכבי עירוני אשדוד, ובעונת 1999/2000 חזר לאמן את הפועל פתח תקווה.
את עונת 2000/2001 פתח כמאמנה של הפועל צפרירים חולון. שלושה מחזורים בלבד אל תוך העונה, נקרא על ידי לוני הרציקוביץ' לאמן את מכבי תל אביב במקום שלמה שרף שפוטר. בעקבות עזיבתו, הגישה צפרירים חולון תביעה נגד לוין ומכבי תל אביב, וב-11 בדצמבר 2002 נקבע בבוררות כי על לוין לשלם לצפרירים 235 אלף שקלים. בשתי עונותיו במכבי תל אביב סיימה הקבוצה במקומות הרביעי והשלישי, זכתה פעמיים בגביע המדינה והעפילה למוקדמות גביע אופ"א. בתום חוזהו הוחלף בניר קלינגר ומונה בשלישית למאמן הפועל פתח תקווה. לאחר 13 מחזורים פוטר והוחלף בפרדי דוד.
בשנת 2003 החל לוין לשמש כפרשן כדורגל בטלוויזיה.
באמצע עונת 2006/2007 החליף בתפקיד מאמן הפועל תל אביב את יצחק שום שפוטר. לוין חתם לארבעה חודשים בלבד בקבוצה וזכה עמה בגביע המדינה אחרי ניצחון במשחק הגמר בבעיטות הכרעה מ-11 מטר מול הפועל אשקלון מתחתית הליגה הלאומית. עם תום חוזהו בסיום העונה נפרד לוין מהפועל תל אביב.
בתחילת עונת 2007/2008 הוחתם ניר לוין לקדנציה שנייה כמאמן מכבי תל אביב, אחרי פיטוריו של אלי כהן. במרבית העונה נאבקה הקבוצה בתחתית הטבלה וסיימה במקום השישי. בסוף העונה הוחלף לוין על ידי רן בן שמעון ולוין מונה למנהל מחלקת הנוער של המועדון במקומו של בני טבק. באמצע עונת 2009/2010 עזב מרקו בלבול, שהיה עוזר המאמן בקבוצה הבוגרת, לטובת עמדת המאמן בבני סכנין. לפי תקנות אופ"א מחויבות קבוצות בליגה הראשונה להחזיק מאמן בעל תעודת פרו, ומשום שמאמן הקבוצה אבי נמני ועוזר המאמן השני איציק עובדיה לא החזיקו בתעודה זו, הוחזר לוין לקבוצה הבוגרת בתפקיד עוזר מאמן עד לסיום העונה, במקביל לעבודתו כמנהל מחלקת הנוער. בדצמבר 2011 חזר לעמדת המאמן הראשי במכבי תל אביב בעקבות פיטוריו של מוטי איוניר. בתום העונה סיים את תפקידו וחזר לעמדת המנהל המקצועי במחלקת הנוער של המועדון.
במרץ 2019 מונה למאמן הנבחרת הצעירה, וסיים את תפקידו בפברואר 2021. באוגוסט 2021 מונה ליועץ מחלקת הנוער של עירוני טבריה. ב-2 באוגוסט 2023 מונה ליועץ מקצועי מכבי אשקלון.
עיסוקים נוספים
ב-2008 נבחר לכהן כחבר במועצת מזכרת בתיה.
גדות
גָּדוֹת הוא קיבוץ אשר נוסד בשנת 1949. הקיבוץ ממוקם על רמת כורזים בצמוד לגבולה הצפוני עם חלקו הדרומי של עמק החולה. היישוב נקרא כך משום מיקומו סמוך לגדת הירדן הזורם ממזרח. הוא נמצא סמוך לחורבות המושבה משמר הירדן ולצומת גדות, הקושר בין כביש 91 לרמת הגולן וכביש 918 לגונן.
הקיבוץ משתייך מונציפלית למועצה אזורית הגליל העליון. הוא נמנה עם קיבוצי התנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם), ולפני התאחדותה היה חלק מהקיבוץ המאוחד. ענפי המשק: גידולי שדה, אבוקדו, פרדס, לול פיטום, מחלבה לגבינות ("גבינות גדות הירדן"), חדרי אירוח ("תורגד") ומפעל פלסטיק למוצרי אריזה ("פלסגד").
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בשנת 1949 במובלעת משמר הירדן שעל פי החלטת החלוקה נועדה להיות בגבולות המדינה היהודית אך נכבשה על ידי הצבא הסורי במלחמת העצמאות. בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה נסוג הצבא הסורי מהמובלעת, אך נקבע בהסכם שהמקום ייחשב שטח מפורז. על פי סימן 5 של ההסכם, מטרת ההסכם הייתה להביא לשיבה הדרגתית לחיים אזרחיים נורמליים במובלעת וליו"ר ועדת שביתת הנשק ישראל-סוריה הייתה סמכות לאשר חזרת אזרחים לכפרים ויישובים במובלעת. לפי הפרשנות הסורית, שטח המובלעת היה שטח הפקר בו היה מותר להתגורר רק לאזרחים שהתגוררו במקום לפני המלחמה. לעומת זאת, לפי הפרשנות הישראלית היה זה שטח ריבוני ישראלי שאסור להחזיק בו צבא. הבדלי פרשנות אלה ורצונה של ישראל לבטא את ריבונותה בשטח היו אחד הגורמים העיקריים להקמת גדות (כמו גם משמר הירדן הסמוך).
הקיבוץ הוקם בידי גרעין נח"ל מתנועת הנוער הנוער העובד ועולים פליטי שואה מאירופה. שמו המקורי היה "הגוברים" והשם שונה באופן רשמי ל-"גדות" רק בשנת 1954. לכן בכמה רשומות רשמיות שנת ההקמה של היישוב היא 1954. הוא הוקם על אדמות המושבה ההרוסה משמר הירדן. בשנת 1953, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפה אליו קבוצת יוצאי פלמ"ח, אשר התפלגו מקיבוץ יפתח.
הקיבוץ מאוכלס בעיקר בבוגרי גרעיני נח"ל מתנועות הנוער - מ"הצופים" ובעיקר מ"המחנות העולים", וכן מבני קיבוצים ותיקים אשר באו לסיוע והשתקעו במקום. קיימת גם קבוצה של חברים ילידי צפון אירופה וארצות הברית.
בשנות ה-50 וה-60 סבל הקיבוץ מהתנכלויות קשות של הצבא הסורי ונפגע מספר פעמים בהפגזות כבדות.
ב-7 באפריל 1967, בתקרית בה הופלו 6 מטוסי מיג סוריים, ספג הקיבוץ הפגזה כבדה בה נפגעו כמעט כל בתי היישוב.
חודשיים לאחר מכן, בימים הראשונים של מלחמת ששת הימים, טרם פעל צה"ל כנגד הצבא הסורי, הפגיזו הסורים קשות את יישובי עמק החולה. רוב המבנים בגדות נפגעו או נהרסו כליל. מצב הקיבוץ בזמן ההפגזות על הקיבוץ והשינוי שהביא איתו הניצחון במלחמה, מונצחים בשירם של יובב כץ ודוד קריבושי "בתי את בוכה או צוחקת".
במלחמת יום הכיפורים נפגע הקיבוץ פעם נוספת מהפגזה.
בשנת 2009 הפך הקיבוץ להיות "קיבוץ מתחדש" המשלם שכר על עבודת החברים.
תאית (שפה)
תָּאִית (ภาษาไทย, - IPA: ) היא השפה הלאומית והרשמית בתאילנד, ושפת האם של בני התאי - הקבוצה האתנית המהווה את הרוב בתאילנד. השפה התאית חברה במשפחת השפות המכונה קרא-דאי. מבחינת בלשנות-היסטורית, לא נמצא קשר בין משפחת שפות זו לבין משפחת שפות אחרות. ישנן מילים בתאית אשר הושאלו מן השפות פאלי, סנסקריט וחמרית עתיקה, בעיקר מילים הקשורות לדת.
הגיית השפה וכתיבתה
הכתב התאי הוא תוצר של הכתב החמרי העתיק (อักขระเขมร), אשר נובע מגרסה דרומית של הכתב הבראהמי, הנקרא "וטלוטו". על-פי המסורת, המלך רם קמאהנג הגדול (พ่อขุนรามคำแหงมหาราช) נחשב למי שבשנת 1283 יצר את שיטת הכתב של השפה התאית.
מודוס אופטטיבי
בדקדוק, מוֹדוּס אוֹפְּטַטִיבִי (באנגלית: Optative mood) הוא מודוס המתייחס להבעת משאלה.
באנגלית
באנגלית, המודוס האופטטיבי יכול להופיע בפעלים הכוללים מודוס מובנה:
הצירוף "If only" עשוי להעיד אף הוא על שימוש במודוס אופטטיבי:
כך גם באשר לצירוף "Let's":
בפרוטו-הודו-אירופית
המודוס האופטטיבי מופיע בשפה המשוחזרת פרוטו-הודו-אירופית. כדי ליצור אותו יש לשנות את הפועל הקיים. בפעלים לא-תמטיים, המוספית באה בין השורש לכינוי הגוף והביאה להשמטת התנועה שאחרי כינוי הגוף בצורת היחיד: למשל, h₁ésmi* (הנני) לעומת h₁siéh₂m*. בפעלים תמטיים, המוספית באה בין תנועת העזר לכינוי הגוף וחייבה את שינוי תנועת העזר ל-o* בכל מקרה. בדומה לפעלים הלא-תמטיים, הושמטה אף התנועה שבאה אחרי כינוי הגוף: למשל, bʰéresi* (הוא לוקח) לעומת bʰéroih₂s*.
סקובי דו והאחים בו
סקובי דו והאחים בו (באנגלית: Scooby-Doo Meets the Boo Brothers) הוא סרט טלוויזיה שהופק על ידי האנה-ברברה, כחלק מסדרת הסרטים "Hanna-Barbera Superstars 10". הסרט שודר במקור ב-18 באוקטובר 1987.
עלילה
שאגי מגלה שהדוד שלו, קולונל בורגארד, נפטר והשאיר לו את האחוזה הכפרית שלו שככל הנראה מלאה ברוחות רפאים. שאגי, סקובי וסקראפי בראשם נוסעים לדרוש את ירושתו של שאגי אך עם הגעתם למקום הם נרדפים על ידי פרש ללא ראש והשולייה שלו - רוחו של הקולונל, כביכול, שרודף אחריהם ומצווה עליהם לעזוב.
בינתיים, הם פוגשים משרת מפחיד, פרקרד, שמספר להם שאוצר עצום של תכשיטים חבוי איפשהו באחוזה אבל אין להם בשביל מה להישאר מכיוון שהוא תובע את התכשיטים לעצמו וטוען שהם שייכים לו. למרות זאת החבורה יוצאת במצוד אחר תכשיטי המשפחה למגינת לבם של פרקרד והשריף המקומי, שלדבריו הוא ספקן לגבי קיומם של התכשיטים. תוך כדי מתחולל מרדף אחר קוף קרקס שנמלט מקרון רכבת שירד מהפסים. החבר'ה הולכים בעקבות התכשיטים בעזרת כמה רמזים שהקולונל השאיר להם אבל ההתקדמות שלהם נקטעת על ידי מספר התגלויות של רוחות רפאים הכוללות שלדים חיים, גופות ערופות ראש ורוחו של הקולונל. כדי להתמודד עם הרוחות הם מזעיקים לעזרה את האחים בו, שלושה ציידי רוחות שלמרבה הפלא - הם רוחות בעצמם! האם האחוזה באמת רדופה או שהרוחות נוצרו על ידי מישהו שמנסה להשיג את האוצר בשביל עצמו? יש הרבה מאוד חשודים כולל פרקרד והשכן של הקולונל המנוח; בילי בוב שמשפחתו הייתה יריבה של משפחת בורגארד במשך דורות.
פארק המילניום
פארק המיליניום (באנגלית: Millennium Park) הוא פארק בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית. הפארק ממוקם במרכז הלופ של שיקגו, ונבנה לכבוד המילניום החדש בשנת 2000. שטח הפארק הוא כמאה אלף מ"ר, והוא למעשה חלקו הצפון-מערבי של פארק גרנט הגדול, ונמצא בסמיכות לחופי ימת מישיגן.
מבנים ומוצגים
בפארק מוצגים מספר רב של אמנות סביבתית ומבנים שונים:
פביליון ג'יי פריצקר
פביליון ג'יי פריצקר הוא פביליון המשמש כקונכיית מוזיקה, כשלפניו 11,000 מקומות ישיבה (4,000 קבועים והשאר נבנים לפי הצורך). המבנה והרחבה שלפניו עוצבו על ידי פרנק גרי, ונחנכו בקונצרט של טורי איימוס ב-31 באוגוסט 2005.
הפביליון משמש כמרכז הפארק, ומהווה מוקד משיכה לאירועים מוזיקליים רבים.
הפסל שער העננים
הפסל ההודי-בריטי יהודי אניש קאפור עיצב עבור הפארק את הפסל האליפטי הנקרא "שער העננים", מפני שהוא משקף את הנוף והשמים שסביבו. עלות הקמת הפסל הייתה כ-23 מיליון דולר, כפי ארבע מהעלות המקורית.
מזרקת קראון
מזרקת קראון הוא אמנות סביבתית ופסל וידאו המוצב בפארק המילניום. הפסל עוצב על ידי האמן הקטלוני ג'ומה פלנזה, ונחנך ביולי 2004. הפסל מורכב מבריכת השתקפות העשויה מאבן גרניט שחורה, הממוקמת בין שני לבנות זכוכית בגובה 15.2 מטר, שעליהם מוקרנים קטעי וידאו באמצעות מסכי LED.
תיירות ואירועים
בפארק מבקרים מדי שנה כ-4 מיליון תיירים, והוא מהווה אחד ממוקדי התיירות הגדולים של העיר. בפארק מתקיים מדי שנה, בין החודשים יוני-אוגוסט בכל יום רביעי-ראשון, פסטיבל המוזיקה פארק גרנט, המשתמש בפביליון ג'יי פריצקר כמרכזו.
ביקורות
למרות שהפארק נבנה לכבוד המילניום החדש, הוא נחנך בפועל רק בשנת 2004, ארבע שנים אחר המועד המתוכנן. גם עלות הקמת הפארק, הייתה גבוהה בהרבה מהמתוכנן. בתחילה הוערכה עלות ההקמה בכ-30 מיליון דולר. בפועל, התקציב הכולל של הקמת הפארק היה למעלה מ-500 מיליון דולרים.
עת-מול
עת־מול הוא כתב עת לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בהוצאת יד יצחק בן-צבי. עת-מול הופיע לראשונה ב-1975 כשיתוף פעולה בין המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך.
היסטוריה
עת־מול יצא בפורמט פשוט ודל צבע, והמאמרים שפורסמו בו בראשית הדרך עסקו בנושאים יהודיים שונים בישראל ומחוצה לה, כמו עלילות הדם; "הגדת ראשי הציפורים" הנודעת; קרבותיו הכושלים של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל ועוד.
מגיליון 144 (אייר תשנ"ט 1999) עבר כתב העת לידי יד יצחק בן-צבי, והחל לצאת בפורמט מהודר וצבעוני על נייר כרומו. המאמר הראשון בגרסה המחודשת הוקדש, כמו בגיליון הראשון, להיבטים לא מוכרים למסעו של נפוליאון לכיבוש ארץ ישראל.
בשנים האחרונות עבר כתב העת שינויים נוספים, הן מבחינה עיצובית והן מבחינת התכנים הנדונים בו, למשל הפיכת שלושה גיליונות מדי שנה לחוברות נושאיות, המוקדשות לנושא מוביל אחד, ומציגות זוויות לא מוכרות ומפתיעות סביב נושא נבחר (הרכבת בארץ ישראל; מאה שנה לבית הספר בצלאל; ספרים וספריות בעולם היהודי, וכדומה).
בין השנים תשע"ב - תש"פ העניק יד יצחק בן-צבי את 'פרס עת-מול'.
תוכן ומדורים
העיסוק בפרשיות היסטוריות וגאוגרפיות בעת־מול הוא על פי רוב מבט מזווית חדשה ולא מוכרת על האירועים הבולטים הגדולים, תוך הצגת דמויות, סיפורים, מקומות ומסורות המוכרות רק למעטים, וחשיפתן בפני הקהל הרחב. המאמרים בכתב העת קצרים למדי והם מלווים באיורים, תמונות היסטוריות, מפות, ותצלומים.
העורק העקיף הגומדי העליון
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הַגָּמְדִּי הָעֶלְיוֹן (TA: arteria collateralis ulnaris superior) הוא עורק בזרוע המסתעף מעורק הזרוע ומשתתף באספקת הדם למרפק.
עת-מול
תוכן ומדורים
לאורך השנים הופיעו בעת־מול פינות ומדורים קבועים רבים, בהם מדור על אירועים מעניינים בתולדות הארץ, שכתב דודו דיין; טור על מטבעות עתיקים מאת יעקב משורר; חידה בנושאים רלוונטיים שחיבר דן חמיצר, טור על כותרות העיתונות העברית, שכתבה תמר הירדני; סיפורי מפות מתקופות שונות; מדור שמות ומשפחות בישראל, שערך חנן רפפורט, ועוד.
העורק העקיף הגומדי העליון
ראשיתו של העורק באזור אמצע הזרוע, שם הוא מסתעף מעורק הזרוע. העורק מנקב את החיץ הבין-שרירי התיכון ויורד לאורך הראש האמצעי של שריר הזרוע התלת-ראשי לעבר המרווח שבין עילית העלי התיכונה של הזרוע לזיז המרפק, כשהוא מלווה בעצב הגומד. הוא מסתיים תחת השריר כופף שורש היד הגומדי ביצרו השקה עם הענף האחורי של עורק הגומד החוזר ועם העורק העקיף הגומדי התחתון. לעיתים מהעורק העקיף הגומדי העליון מסתעף ענף מול עילית העלי התיכונה אשר יוצר השקה עם הענף הקדמי של עורק הגומד החוזר.
מלחמת בזק
מלחמת בזק (בגרמנית: Blitzkrieg, "בְּלִיצְקְרִיג") היא אם תורת הלחימה (תו"ל) ההתקפית המודרנית. לוחמה ממוכנת מבוססת תמרונים. עקרונותיה מבוססים על תנועה והתקדמות מהירה תוך ניצול כוח האש הגדול של כלי רכב ממונעים: טנקים ומטוסים, שנועד לשבור את קווי ההגנה של היריב, להשתלט על נקודות מפתח, ובכך להביא להכרעה מהירה של הקרב. העקרונות המודרניים לשיטת לחימה זו הונחו בידי גרמניה לפני מלחמת העולם השנייה בהשראת הקרבות המוצלחים בתחילה במתקפת האביב שבהם נעשה שימוש בטקטיקת הוטיאר על ידי חיילי סער גרמנים (אף שהגרמנים לא השתמשו במושג זה).
בהשאלה, יש המשתמשים במושג בְּלִיצְקְרִיג לתיאור ניצחון מהיר בתחומים אחרים, מקום בו בדרך כלל ניטש מאבק ממושך (ספורט, פוליטיקה, תקשורת, משפט).
בין שתי המלחמות
מספר הוגים צבאיים עצמאיים וחריפי מחשבה הגיעו לאותה המסקנה, בשלוש ארצות שונות, בנפרד, עד שנות ה-30 של המאה העשרים.
בצרפת, כתב הקולונל (כפי שהייתה אז דרגתו) שארל דה גול את ספרו "לקראת צבא מקצועי", בו הוא ממליץ על צבא המורכב מדיוויזיות שריון ניידות, אשר בכח האש שלהן ובניידותן הן היכולות להכריע את המלחמה. באותו זמן שלטה בצרפת הדוקטרינה של פטן, לפיה תפקידו של השריון הוא סיוע לכוחות החי"ר בהריסת ביצורים ובהתגברות על מכשולים. התפיסה של דיוויזיית השריון ככח עצמאי, נייד ואף מכריע, הייתה זרה לרוחו של הצבא הצרפתי. כתיבת הספר ופרסומו הביאו לדה גול שנים של עיכוב בקריירה הצבאית, לעג ובוז.
גורל דומה ציפה לקצין הצבא ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר ולהיסטוריון הצבאי קפטן באזיל לידל הארט, אשר פיתחו תורה של "הבקעה עמוקה" הדומה לרעיונותיו של דה גול. אמנם בשנת 1926 החליט הצבא הבריטי להקים דיוויזיית שריון ניסיונית (כונתה בשם-קוד "הכוח הממוכן הנסיוני") שתאומן על פי רעיונות אלו, אך תוך שנתיים הובא לניסוי קץ. האמונה של הבריטים בעליונות ההגות הצבאית הצרפתית הייתה אז עמוקה מאוד, לאור תוצאות מלחמת העולם. פריצת הדרך המחשבתית של פולר ולידל הארט לא נקלטה בצבא הבריטי השמרני והמאובן.
רק במדינה אחת נקלטו רעיונות אלו והובאו לידי פיתוח ומיצוי - בגרמניה הנאצית. הגנרל היינץ גודריאן הביא את התורה לידי שלמות בספרו "זהירות, פאנצר!" שהתפרסם בשנת 1935. גודריאן, שפיקד על טנקי דמה וכוחות מצומצמים, עקב מגבלות חוזה ורסאי, היה הראשון לקלוט ולהבין את מלוא עוצמתה של מכונה צבאית מודרנית ממוכנת ואת כוחה של הבקעה משוריינת המלווה בחיפוי אווירי מאסיבי של מפציצי צלילה. בזכות כך שגרמניה פיתחה אסטרטגיות לחימה סביב הטנק, (בניגוד לצרפת ובריטניה) לחימתה הייתה יעילה הרבה יותר ובזכות כך התאפשרה שיטת הבליצקריג.
הגרמנים ניצלו את תקופת הזמן שבין מלחמות העולם על מנת להפיק לקחים ממהלך מלחמת העולם הראשונה ולמעשה יצרו את חיל השריון הראשון. בתקופה זו פיתחו הגרמנים תורת לחימה לשימוש בטנק (הטנק הומצא במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך השתמשו בו במידה מעטה ובצורה שלא ניצלה את מירב יתרונותיו) ושיכללו אותה לרמת אומנות. כך שינו את פני הלוחמה המודרנית ממלחמת חפירות סטטית למלחמה ניידת ומהירה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, הצביע לידל הארט על כך שוורמאכט הגרמני אימץ את התאוריות שפותחו על ידו ועל ידי פולר ודה גול, והוא השתמש בהם נגד בריטניה ובעלות בריתה (1939–1945), במה שנודע לאחר מכן כלוחמת בזק, "בליצקריג".
תורת הלחימה החדשה זכתה לשם זה כבר באמצע שנות השלושים. מקור השם הוא בכינויו של הסולטאן העות'מאני באיזיט, שנודע בצדק או שלא בצדק כמי שצבאו נע במהלך מלחמותיו לאורך ההיסטוריה במהירות הברק, ולכן צבאו נודע כ"ילדרים" (בטורקית: ברק). בנוסף, היה זה גם שמה של המפקדה שהקימו הטורקים כדי להדוף את הפלישה הבריטית למזרח התיכון. קצינים גרמניים ששירתו במפקדה זו כיועצים, אימצו את המונח וייבאו אותו לגרמניה כ"מלחמת ברק".
טכניקום
טכניקום (ברוסית: те́хникум; באוקראינית: те́хнікум; בפולנית: Technikum) היה סוג של מוסדות להנחלת השכלה על-תיכונית בברית המועצות.
מלחמת בזק
פולין 1939
במערכה זו נראו כל מרכיבי "מלחמת הבזק" כפי שחזרו לאחר מכן בכל מקום שהותקף על ידי הגרמנים במלחמה:
טכניקום
הטכניקום יועד להכשרת כמויות גדולות של עובדים בתעשייה, במקצועות מסובכים הדורשים הכשרה במסגרת גבוהה משל בית ספר תיכון, כמו עובדי אלקטרוניקה, או במקצועות הניהול הזוטר (כמו מנהלי עבודה, מפקחים טכניים וכיוצא בזה).
מלחמת בזק
פולין 1939
היה זה שימוש מחושב בכל האמצעים שהעניקה הטכנולוגיה המודרנית לרשות הצבא הגרמני, וההכרעה - סדרת כיתורים של כוחות פולנים שסיומה בתנועת מלקחיים גדולת ממדים שכיתרה את ורשה - הושגה תוך ימים ספורים ובמינימום של אבדות. אך עדיין, גם לאחר הפגנת עוצמה זו, לא שינו המנהיגים הצבאיים במערב את הקונספציה שלהם בדבר הגנה קווית, וזאת שכן הצבא הפולני, על אף שמנה 35 דיוויזיות, לא היה צבא מודרני ונסמך ברובו על חיל פרשים. במאבק זה בין חרבו של הפרש לטנק, היה ברור כי הטנק ניצח. לא ברור היה מה יקרה כאשר ייתקל הטנק במכשול מבוצר נוסח קו מאז'ינו.
צרפת 1940
בשנת 1940 נבנתה הגנת צרפת על מכשול מלאכותי אדיר ממדים (קו מאז'ינו), ועל מכשול טבעי "משלים", יער הארדנים שנחשב כבלתי עביר לשריון (ולמרות זאת, שימש תוך ארבע שנים וחצי, כזירה לשתי מערכות שריון ניידות, מהגדולות שראה העולם). בנייתו של קו מאז'ינו לא הושלמה עד לים, הן כדי לשמור על אהדתה של בלגיה (אשר שיתוף הפעולה מצידה היווה חלק משמעותי מן התוכנית הצרפתית, המכונה "תוכנית D") ושהתנגדה להקמת ביצורים לאורך גבולה, והן בשל הקונספציה שראתה ביער הארדנים מכשול בלתי עביר.
לגרמנים היו עשרים ושש שנים, מאז 1914 לשפר את תוכנית הפלישה ממלחמת העולם הראשונה, שכונתה תוכנית שליפן, ולהתאים אותה לתנאים החדשים שיצרו הטנק והמטוס. תוכניתו של שליפן התבססה על "דלת מסתובבת". כנף שמאלית של הכוח הפולש תעסיק את הכוחות הצרפתים במרכז הגיזרה, בעוד שהכנף הימנית תיצור מבקע עמוק וסיבובי דרך בלגיה אל פריז. תוכנית זו הייתה קרובה להשלמה בשנת 1914 ורק הקרבה של החיילים הצרפתים וגבורתם בעת הקרב הראשון על המארן, הם שמנעו את נפילת צרפת.
טכניקום
לאחר התפרקות ברית המועצות נותרו מוסדות הטכניקום במספר ממדינות ברית המועצות לשעבר, אולם שמם של רוב המוסדות שנותרו הוסב ל"קולג'", כמקביל למוסד הקולג' הדו-שנתי במדינות המערב.
מלחמת בזק
צרפת 1940
יורשתה של תוכנית זו, נקראה "איבחת מגל" והיא נהגתה על ידי הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין. הפעם הייתה הדלת אמורה להסתובב בכיוון ההפוך. הכנף הימנית של הכוחות תמשוך את הצבא הצרפתי ואת כוח המשלוח הבריטי עמוק אל תוך בלגיה, בעוד שהכנף השמאלית תבקיע את הקו הצרפתי באזור יער הארדנים, תחצה את נהר המאז באזור העיירה סדאן ותכתר את הכוחות בתוך בלגיה בתנועה סיבובית אל הים.
ב-10 במאי 1940 פתחו הטנקים הגרמנים בתנועה. הכנף השמאלית של הכוחות הגרמנים יצרה מבקע עמוק בקו הצרפתי, תוך שימוש בכל מרכיבי מלחמת הבזק - הפצצה מרככת של מפציצי צלילה, אשר בעקבותיה תנועת טנקים מהירה הפורצת מבקע בקו, וטיהור העמדות שנותרו מאחור על ידי אנשי חיל רגלים והנדסה. התקדמות הטנקים הגרמנים הייתה כה מהירה ומוחצת, עד שכבר ב-15 במאי הגיע ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו למסקנה כי הצבא הצרפתי נחל תבוסה.
וינסטון צ'רצ'יל אשר נפגש באותם הימים עם מוריס גמלאן הרמטכ"ל הצרפתי, מיהר ושאל - "היכן העתודה האסטרטגית?" - היכן כל אותן דיוויזיות ניידות אשר אמורות היו לעצור את המבקע ולהשיב את הקו לקדמותו. שנים של אמונה בעליונות החשיבה האסטרטגית הצרפתית, התנפצו עבור צ'רצ'יל ברגע אחד בו השיב לו הרמטכ"ל הצרפתי - "aucun" - "אין". ברגע שחצו דיוויזיות השריון את הקו, לא היה כל כח שיכול היה לעצרן.
קרחון צ'ופרנה
קרחון צ'ופרנה (באנגלית: Chuprene Glacier; בבולגרית: ледник Чупрене) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
מלחמת בזק
צרפת 1940
ואכן, תוך שישה שבועות נכנעה צרפת לגרמניה. ניסיון שלקח במלחמת העולם הראשונה ארבע שנים של לוחמה, הסתיים עתה בניצחון מזהיר, חד צדדי וחד משמעי, תוך שישה שבועות בלבד. בשלב זה נראה כי הוורמאכט בלתי מנוצח, לא בזכות הציוד או החימוש (שכן לצרפתים היה ציוד וחימוש שווה באיכותו) כי אם בזכות האסטרטגיה.
ברית המועצות 1941
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה שימשה במה למספר מערכות מלחמת בזק, הן מן הצד הגרמני והן מן הצד הרוסי. כך החל "מבצע ברברוסה", הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 בביטחון עצמי ניכר, עם כל מרכיביה של מלחמת הבזק - ארבעה ראשי שריון המבתרים את קו ההגנה הרוסי ויוצרים מבקעים עמוקים ודוהרים קדימה, תוך כיתור הכוחות הרוסים ומניעת נסיגתם לעומק השטח הרוסי.
ביום הראשון למבצע התקדמו כוחות הפאנצר של אריך פון מאנשטיין 80 קילומטר בתוך השטח הרוסי. התקדמות דומה הושגה על ידי שאר הכוחות. חיל האוויר הרוסי הושמד בעיקרו כבר ביום הראשון ללחימה - חלקו על הקרקע, חלקו באוויר. ביומיים הראשונים ללחימה איבדו הרוסים 2,000 מטוסים.
קרחון צ'ופרנה
קרחון צ'ופרנה ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון ביסטרה; דרומית-מערבית לקרחון יאבלאניצה; וצפונית-מערבית לקרחון קריוודול, קרחון פאשוק, וקרחון רופיטה.
מלחמת בזק
ברית המועצות 1941
שיאה של המערכה היה מערכת כיתור אדירה באוקראינה, בה כותרו והושמדו כשש מאות אלף חיילים רוסים, כשליש מן הצבא האדום, ב-16 בספטמבר 1941.
עם זאת, הלוחמה במבצע לא נגמרה בכניעה מהירה של הרוסים: זו הייתה רק תחילתה של המלחמה, שנחשבת לאכזרית ביותר בדברי ימי האנושות. הסיבות לכך הן:
קרחון צ'ופרנה
הקרחון מנקז את המדרונות הצפון-מערביים של רכס אימאון, מצפון-מערב לפסגת דרינוב, ולאוכף פופובו, וממערב לפסגת סלאטינה, ולאוכף ורשץ.
מלחמת בזק
ברית המועצות 1941
כל אלו, בתוספת השפעתו הידועה של החורף הרוסי, היו מעצורים למלחמת הבזק. כישלונם של הגרמנים לכבוש את מוסקבה נבע במידה רבה מן העובדה שאיש במטכ"ל הגרמני לא צפה את האפשרות כי החיילים יצטרכו להילחם בחורף, שכן ההערכה הייתה כי הכוחות הרוסים ייכנעו תוך שבועות ספורים, זאת מתוך אמונה בכוחה של "מלחמת הבזק".