cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם מנדל פנט
ביוגרפיה
נישא בשנת ה'תקצ"ט לרייזל בתו של הגביר רבי יהודה לייביש הלוי קרויס מאויהל ובשנת ה'תר"ב עבר לעיר טרנסילבניה שברומניה לכהן שם כרב, תפקיד בו כיהן עד פטירת אביו בכ' בניסן ה'תר"ה אז נתמנה למלא מקום אביו באדמו"רות ובכך היה האדמו"ר השני בשושלת. נודע בגדלותו בתורה בבקיאות ועמקות ובקדושתו ומופתיו. מאוחר יותר, כמה שנים לאחר הכתרתו לאדמו"ר היה נוהג לנסוע לאדמו"ר מסדיגורה ולאדמו"ר מצאנז בלווי חסידיו. בשנת ה'תרל"ה ייסד הרב פנט את "כולל אהבת ציון לטרנסילבניה".
במשך כהונתו כרב ואדמו"ר הדפיס ספרי שאלות ותשובות על כל חלקי השולחן ערוך (שערי צדק על "אורח חיים" ו"יורה דעה", משפט צדק על "חושן משפט", ואבני צדק על "אבן העזר") וכן ספרו מעגלי צדק על התורה.
רבי מנחם מנדל נפטר בי"ג בתשרי ה'תרמ"ה (2 באוקטובר 1884) ואת מקומו מילא בנו יחידו רבי משה פנט.
סו (טירנוזאורוס)
גילוי
בקיץ 1990 קבוצה של פלאונטולוגים ממכון בלאק הילס (Black Hills Institute) שנמצא בהיל סיטי, חיפשו מאובנים בשמורת האינדיאנים צ'ייני ריבר (Cheyenne River Indian Reservation) במערב דקוטה הדרומית ליד העיר פיית' (Faith). בסוף הקיץ הם גילו אדמונטוזאורוס והיו מוכנים לעזוב. ברם, תקר בצמיג המשאית שלהם מנע מהם לעזוב ובזמן שחלק מחברי הצוות הלכו לתקן את הפנצ'ר, סו הנדריקסון החליטה לחקור את הצוקים הסמוכים שהצוות לא בדק. כאשר הלכה ליד בסיס אחד הצוקים היא גילתה פיסות קטנות של עצמות מאובנות. היא הסתכלה מסביב ולמעלה כדי לראות מאיפה הגיעה העצם וראתה עצמות בולטות החוצה מקיר הצוק. היא חזרה למחנה עם שתי פיסות עצם קטנות ודיווחה על תגליתה לנשיא מכון בלאק הילס, פיטר לרסון. הוא מצא שהעצמות היו שייכות לטירנוזאורוס רקס לפי קו המתאר והמרקם הייחודים שלהם. מאוחר יותר, בדיקה עמוקה יותר של האתר מצאה עצמות רבות על הקרקע כולל מספר חוליות מחוברות.
הצוות הזמין גבס ופלסטר נוספים כדי לעטוף את המאובנים, ולמרות שחלק מהצוות היה צריך לעזוב, הנדריקסון ומספר עובדים נוספים חפרו את העצמות. הצוות היה נרגש מאוד, כי התברר להם שחלק רב מהדינוזאור השתמר. מאובני טירנוזאורוס קודמים שנתגלו היו חלקיים וכללו בדרך רק כמחצית מהעצמות שבשלד. מאוחר יותר, אחרי בחינת כל העצמות המאובנות שנמצאו, נמצא שסו היה 90% שלם מבחינת מסה ו-73% שלם מבחינת מספר העצמות. מתוך 360 עצמות ידועות בשלד של טירנוזאורוס, 250 נמצאו וחולצו בחפירה. המדענים סבורים שפרט זה כוסה במים ובוץ קצת אחרי שמת, דבר שמנע מבעלי חיים אחרים ובפרט אוכלי נבלות, לקחת את העצמות ולפזר אותן. בנוסף, זרם המים ערבב את העצמות ביחד. כאשר המאובן נתגלה, עצמות האגן היו מעל הגולגולת ועצמות הרגל מעורבבות בצלעות. הגודל ומצב השימור המצוין של העצמות היו מפתיעים. אורך הגולגולת היה ומרבית השיניים היו שלמות. אחרי שחפרו את העצמות, כל גוש צופה בבורלפ וכוסה בגבס, ולאחר מכן נשלח למשרדי מכון בלאק הילס, שם החלו לנקות את העצמות.
המחלוקת והמכירה הפומבית
אחרי שנתגלה המאובן, התגלעה מחלוקת משפטית סביב השאלה מי הבעלים החוקיים שלו. מכון בלאק הילס קיבל רשות מבעלי הקרקע, מוריס ויליאמס, לחפור את השלד ושילם לו 5,000 דולר אמריקאי עבורו.
ב-1992, ה-FBI והמשמר הלאומי של ארצות הברית בדקוטה הדרומית פשטו על אתר החפירה, החרימו את המאובן והאשימו את לרסון ב-158 סעיפים. הממשלה העבירה את המאובן לבית הספר לכרייה וטכנולוגיה של דקוטה הדרומית, שם הוא אוחסן עד שיוסדר המעמד המשפטי שלו. הסנאט של ארצות הברית הצביע נגד המינוי של קווין שייפר כתובע המדיני של מחוז דקוטה הדרומית בעקבות טיפולו מעורר המחלוקת בדין הפלילי של מקרה זה. ב-1996, לארסון נשפט לשנתיים מאסר אחרי שהורשע בעברות שלא קשורות ישירות לסו. אחרי דיון משפטי אזרחי ארוך קבע בית המשפט שהמאובן שייך למוריס ויליאמס.
ויליאמס החליט למכור את המאובן ויצר קשר עם בית המכירות הפומביות סותבי'ס. רבים דאגו שהמאובן יימכר לאוסף פרטי ובכך הציבור הרחב ולמדענים לא תהיה גישה אליו והם לא יוכלו לצפות בו. מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו היה מודאג מאפשרות זו, והחליט לנסות לרכוש את סו. עם זאת, המוזיאון הבין שייתכן וייתקל בקשיים לגייס את הכסף הדרוש לכך וביקש סיוע מתורמים פרטיים, אזרחים וחברות ציבוריות. אוניברסיטת מדינת קליפורניה, חברת וולט דיסני, מקדונלד'ס וקרן הצדקה של רולנד מקדונלד, וכן תורמים פרטיים, הסכימו לעזור למוזיאון לרכוש את סו. ב-4 באוקטובר 1997 החלה המכירה הפומבית בסכום של 500,000 דולר ואחרי 10 דקות הסתיימה ברכישת המאובן על ידי המוזיאון תמורת 8,362,500 דולר.
יובי יציל את האלווין
יובי יציל את האלווין (באנגלית: Hubie Halloween) הוא סרט אימה קומי אמריקאי המבוים על ידי הבמאי סטיבן בריל ומופק ונכתב על ידי אדם סנדלר שגם מככב בסרט.
הסרט עלה לשידור ב-7 באוקטובר 2020 בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
תקציר העלילה
כל ליל כל הקדושים, יובי דובואה מוודא במסירות שתושבי עירו, סיילם, חוגגים בבטחה ונוהגים לפי הכללים, חרף הלעג שהוא סופג מהם, מבוגרים וילדים כאחד, אבל כשפושע נמלט ושכן חדש ומסתורי מציבים את יובי בכוננות גבוהה ונוסף לכך אנשים מתחילים להיעלם באופן מסתורי, יובי נאלץ לנסות לשכנע את המשטרה ואת אנשי העיר שהמפלצות אמיתיות, ושרק הוא יכול לעצור אותם.
הפקה
ביולי 2019, הוכרז כי אדם סנדלר, קווין ג'יימס, ג'ולי בואן, מאיה רודולף, ריי ליוטה, סטיב בושמי, רוב שניידר, מייקל צ'יקליס, קינן תומפסון, פייטון ליסט, צ'יינה אן מקליין, פריז ברלק, טים מידוז, קולין קווין, ג'ון סקוויב, שאקיל אוניל, קארן בראר, נואה שנאפ, מייקי דיי, מליסה וילאסנור, קים ויטלי, לאוול קרופורד, בטסי סודארו, ג'ורג' וואלאס ובלייק קלארק הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט, שיבוים על ידי הבמאי סטיבן בריל עם תסריט מאת סנדלר וטים הרליהי, יופק על ידי חברת ההפקות "Happy Madison Productions", ויופץ על ידי נטפליקס.
צילומים
צילומי הסרט התקיימו ביולי 2019 בעיירת סיילם, מסצ'וסטס.
הפצה
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-7 באוקטובר 2020.
בתוך חמישה ימים מצאת הסרט, הוא צבר כ-969 מיליון דקות צפייה והגיע למקום השלישי בטבלת דירוג הסדרות הנצפות ביותר בשירותי הסטרימינג בשבוע שבין ה-5 ל-11 באוקטובר 2020.
טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה
טביעות החותם של הלגיון השישי פראטה הן טביעות חותם שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות ה-2 וה-3 לספירה. לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה נתגלו בצפון הארץ, בעיקר בלגיו, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
היסטוריה
טביעות החותם של הלגיון השישי, הכוללות את השם של הלגיון השישי "פראטה" בלטינית, ידועות מאז תחילת המאה ה-20. כאשר דוגמה לטביעה כזו פורסמה על ידי גוטליב שומכר בספרו על לגיו. בשנת 1974 פרסם דן בהט טביעת חותם שנמצאה על גבי לבנה במערכת מסתור חורבת חזון ליד מע'אר. בחפירות שנערכו בכפר חנניה אוזכרו מציאת רעפים הטבועים בטביעות של הלגיון השישי פראטה, אולם הם לא פורסמו עד היום (2011). לראשונה נערך דיון רציני וקטלוג של טביעות החותם על ידי יותם טפר בעבודת התזה שלו על מחנה הלגיון השישי פראטה בלגיו.
בית היוצר של הלגיון השישי פראטה
בדיקות פטרוגרפיות שערך פרופ' יובל גורן מאוניברסיטת תל אביב לרעפים של הלגיון השישי, הראו כי כולם נעשו מסוגי טין האופייני לאזור מגידו ונחל קיני. דבר זה דומה לבית היוצר של הלגיון העשירי שנחשף בגבעת רם, שגם הוא נמצא לא רחוק ממחנה הלגיון בירושלים. טפר משער כי בית היוצר הוקם על ידי הלגיון השישי בקרבת מחנה הלגיון שעל גדת נחל הקיני ובו ייצרו רעפים ולבנים.
תפוצת חומרי הבנייה של הלגיון השישי
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי נתגלו בלגיו וסביבתה, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני, להלן תפוצת המקומות שבהם נתגלו טביעות חותם של הלגיון השישי על גבי לבנים ורעפים:
אלנה פטרשקנו
אלנה פטרשקנו (ברומנית: Elena Pătrăşcanu; 12 באפריל 1914 – 5 במאי 2000) הייתה פעילה קומוניסטית רומנייה-יהודייה מומרת ברומניה, מעצבת, רעייתו של לוקרציו פטרשקנו והמייסדת והמנהלת הראשונה של תיאטרון צנדריקה. פטרשקנו נעצרה יחד עם בעלה, נאשמה, נשפטה ונידונה למאסר כבד על פשעים נגד המשטר הקומוניסטי, אך כעבור שנים שוחררה, טוהר שמה והוחזר לה רכושה.
אלנה פטרשקנו נולדה במשפחה יהודית בשם הרטה שוומן (Hertha Schwamen), בצ'רנוביץ, באימפריה האוסטרו-הונגרית, מקום שלאחר שינוי הגבולות בסוף מלחמת העולם הראשונה, הפך לחלק מממלכת רומניה. היא למדה עיצוב בווינה והצטרפה למפלגה הקומוניסטית. היא שבה לרומניה והייתה פעילה במפלגה הקומוניסטית הרומנית האסורה על פי החוק, לכן הועמדה למשפט. עורך דינה במשפט, שהצליח להביא לזיכויה, היה לוקרציו פטרשקנו והשניים היו לזוג. ב-1939 הם רצו להתחתן, אך החקיקה האנטישמית של התקופה אסרה על נישואי רומנים עם יהודים, לכן עברה הרטה שוומן האתאיסטית הטבלה לנצרות אורתודוקסית בעזרת גאלא גאלאקטיון והשניים נישאו והרטה שינתה שמה לאלנה פטרשקנו. הזוג גר בבוקרשט בדירה של אמו של לוקרציו עד 1940, כאשר השלטונות עצרו את לוקרציו ושלחו אותו למחנה ריכוז במיירקוראה צ'יוק (Miercurea Ciucului) ולאחר מכן קבעו לו מגורים כפויים בפויאנה צאפולוי (Poiana Țapului), כפר בעמק הפרחובה, שם היה בית למשפחת פטרשקנו. בהמשך נלקח לוקרציו למחנה הריכוז בטרגו ז'יו ושוב הוחזר למגורים כפויים בפויאנה צאפולוי עד 1944.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הזוג חזר לדירה בבוקרשט. לוקרציו היה לשר בממשלה ואלנה פטרשקנו השתלבה במוסדות התרבות החדשים, עבדה במחלקת ההתססה והתעמולה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית והייתה חברה במועצה המייעצת של שר התרבות.
ב-1945, ביוזמתה של אלנה פטרשקנו ובסיוע של קרן המלך מיכאל הראשון ובעלה, לוקרציו פטרשקנו, נוסד תיאטרון הבובות צנדריקה. פטרשקנו ניהלה את התיאטרון עד מעצרה יחד עם בעלה ב-1948. ב-1949, לאחר מעצרם של בני הזוג פטרשקנו, התיאטרון הפך לתיאטרון ממלכתי והניהול ניתן למרגרטה ניקולסקו.
החקירה והמשפט
בסוף אפריל 1948 נעצרו בני הזוג פטרשקנו, הופרדו ונלקחו לחקירה בבתים מיוחדים, שנועדו למטרות כאלה. באוגוסט, לאחר חקירות ממושכות הועברה אלנה לבית שבנתה יחד עם בעלה ביער סנאגוב, ליד בוקרשט ולשם הובא גם בעלה והן נשארו תחת שמירה בביתם. את הבית בסנאגוב בנו בני הזוג בשנים 1946 - 1947 על מגרש שקנו בכסף שקיבל לוקרציו כשכר סופרים עבור הספרים שפרסם. במעצרים אלה לוקרציו נחקר "חקירה חברית" על ידי בכירים במפלגה הקומוניסטית. בנוסף לבני הזוג פטרשקנו נעצרו ונחקרו גם המאהבת של לוקרציו פטרשקנו, המאהב של אלנה פטרשקנו ועוד ידידים, מכרים ואנשים נוספים איתם היה לוקרציו בקשר, קרוב לחמישים איש.
בלחץ החוקרים הודתה אלנה שבעלה לא האמין באשמתם של האישים הסובייטים גריגורי זינובייב, לב קמנייב וניקולאי בוכארין והיה בכך להרשיע אותו. בעלה נשפט ונידון למוות והוצא להורג. לאחר מות בעלה, באפריל 1954, דנו אותה ל-14 שנות בית סוהר עם עבודת פרך.
החנינה והרהביליטציה
כעבור שנתיים מהמשפט שלה, ב-26 במרץ 1956, קיבלה חנינה, התבשרה על מות בעלה ושוחררה מהכלא.
ב-1968, כאשר הורה ניקולאה צ'אושסקו על חקירה מחודשת בנושא, זוכו וטוהרו לוקרציו פטרשקנו ומרבית המעורבים, כולל אלנה פטרשקנו. אלנה נישאה לבמאי התיאטרון הקומוניסטי היווני יאניס ואקיס.
בנוסף למעורבותה במשפט בעלה, היא נזכרת כאחת ממייסדות תיאטרון הבובות ברומניה.
משטרת הקפיטול של ארצות הברית
היסטוריה
משטרת הקפיטול הוקמה על ידי הקונגרס בשנת 1828, בעקבות התקפה על אחד מבניו של נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס בבניין הקפיטול. משימתה המקורית הייתה הגנת בניין זה, והיא התרחבה בהדרגה עם השנים. בשנת 2003 מוזגה לתוכה משטרת ספריית הקונגרס.
כיום מפעילה משטרת הקפיטול עמדות שמירה ויחידות ניידות רגליות וממונעות. היא כוללת בין היתר כוח התערבות בחירום, יחידת כלבנות ויחידה להתמודדות עם חומרים מסוכנים או מטעני חבלה. יש לה סולם דרגות משלה. משרתים בה כ-2,200 שוטרים.
משטרת הקפיטול כפופה לוועדת המשטרה של הקפיטול, שבה חברים אדריכל הקפיטול ורבי הסמלים (Sergeant at Arms) של הסנאט ושל בית הנבחרים. המפקח הכללי של משטרת הקפיטול מדווח לוועדה זו.
ב-24 ביולי 1998 נהרגו שניים משוטרי משטרת הקפיטול ואחד נפצע במהלך מילוי תפקידם. הם נורו על ידי תוקף בעת שמילאו משימות אבטחה באחת מהכניסות לבניין הקפיטול. התוקף נפצע ונעצר.
ב-14 ביוני 2017 נפצע אחד משוטרי משטרת הקפיטול כאשר הגן על חבר בית הנבחרים, בעת שהוא ואחרים הותקפו ביריות במהלך אימון ספורטיבי בווירג'יניה.
בינואר 2021 מת מפצעיו אחד משוטרי הקפיטול שנפצע במסגרת הפריצה לקפיטול של מפגינים תומכי טראמפ. באפריל נהרג שוטר נוסף בפיגוע דריסה בקפיטול.
סמכויות
לשוטרי משטרת הקפיטול יש סמכויות שיטור שונות:
אלברכט השלישי, דוכס בוואריה
אלברכט השלישי, דוכס בוואריה (27 במרץ 1401 - 29 בפברואר 1460) היה דוכס בוואריה בין השנים 1438–1460.
ביוגרפיה
אלברכט השלישי נולד ב-27 במרץ 1401 לארנסט, דוכס בוואריה ואליזבטה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה. בשנת 1429 רצה אלברכט להתחתן עם אליזבת, בתו של אברהרד השלישי, רוזן וירטמברג, אולם היא סירבה ולבסוף התחתנה עם יוהאן השלישי, רוזן ורדנברג. בשנת 1432 התחתן אלברכט בחשאי עם אגנס ברנאואר, שהייתה משרתת פשוטה. לכששמע על כך אביו הוא כעס מאוד, וב-12 באוקטובר 1435 הורה אביו על רציחתה באשמת כישוף, בזמן שאלברכט היה במסע ציד. בעקבות כך ברח אלברכט אל קרוב משפחתו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם אביו. בשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן.
בשנת 1438 מת אביו ארנסט, דוכס בוואריה, ואלברכט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1440 הוצע לאלברכט הכתר הבוהמי, אולם הוא סירב לקבלו. בשנים 1444–1445 יצא אלברכט לשני מסעות כנגד הברונים השודדים. בשנת 1447 מת לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם אלברכט ויתר על חלקו לירושה, והדוכסות עברה כולה לבן דודו היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט.
ב-29 בפברואר 1460 מת אלברכט, ובנו יוהאן הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק, בתם של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ואליזבת מבראונשוויג-גטינגן, ממנה היו לו 10 ילדים:
בזיליו
בָּזִיליוֹ (באיטלקית: Basiglio; בלומברדית: Basej, בָּזֵיי) היא קומונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. הקומונה ממוקמת 13 קילומטרים דרומית למילאנו. בזיליו היא הישות המוניציפלית העשירה ביותר באיטליה.
מקור השם
קיימות מספר השערות למקור שמה של בזיליו; ההשערה הסבירה ביותר לגבי מקור השם היא זו שלפיה השם מושפע מלטינית - באזור בזיליו של ימינו היה ככל הנראה מוצב או בסיס (מילה שנקראת גם בלטינית "basis").
על פי השערות אחרות, השם נובע מהמילה basileus ("מלך או "ראש"), "basilio" ("שטח של ראש") או "bassei" ("אבן דרך").
היסטוריה
הקומונה מוזכרת לראשונה במסמך מהמאה ה-14 בו היא מצוינת בשם "loco de Baxilio" (בתרגום חופשי: "המקום של בזיליו"). באותה תקופה לעיתים נכתבו העיצורים עם האות X, אך אין ספק שההגייה המדויקת של השם היא בזיליו. במסמך מתקופה מעט יותר מאוחרת, השם נכתב באות s במקום x.
ב-26 באוקטובר 1524 נערך קרב בבזיליו במהלך המלחמות האיטלקיות, בין כוחות צרפתים בראשות המרשל ז'אק דה לה פאליס, לבין כוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, עליהם פיקד פרננדו פרנצ'סקו ד'אוולוס. הקרב נערך באזור בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הכוחות הצרפתים.
קשינה פנאטי היה המרכז החשוב ביותר בעיירה ובו חגגו טבילות, חתונות ואירועים נוספים.
ב־26 באוקטובר 1524 נלחם קרב בבזיליו במהלך המלחמה האיטלקית (1521–1526) באיטליה בין הצרפתים של המרשל ז'אק דה לה פאליס וכוחות ספרדים שנשלחו על ידי קרל החמישי, בפיקוד פרננדו דה אבלוס. הקרב התרחש באזור בו נמצא כיום בית החווה בפנאטי, והסתיים בניצחון הצרפתים. באותם ימים 25% מהילדים נפטרו בטרם הגיעם לגיל חמש; כמו כן באותה תקופה הייתה העדפה ברורה לבנים על פני בנות, מאחר שבנות גרמו לבעיות כלכליות קשות למשפחותיהן.
למרכז ההיסטורי של העיר מחברים שלושה שבילי אופניים והולכי רגל החוצים את תעלת ספציאנה. בשנות ה-50 הייתה דרך לרכבים וקרה שאוטובוס ובו נוסעים סטה מהכביש והתהפך לתוך התעלה. היעדר פצועים או פגיעות קשות נחשב לנס עבור התושבים, שהקימו פסל במקום. הפסל עבר שיפוץ במאי 2005 במימון עמותת התרבות "ViviBasiglio" ובשיתוף העירייה המקומית.
היסטוריה דמוגרפית
הפריחה התרחשה עם בניית מילאנו 3 בשנות ה-80, וסייעה לגידול במספר התושבים בעיר.
גרף זה מציג את השינויים הדמוגרפיים שעברו על העיר לאורך השנים:
קבוצות אתניות ומיעוטים זרים
על פי נתוני הלשכה הלאומית האיטלקית לסטטיסטיקה מ-1 בינואר 2016, ישנם בסך הכול 915 בני מיעוטים זרים בעיר, המרכזיים שבהם פיליפינים, דרום קוריאנים ויוצאי מדינות דרום אמריקה. כמו כן ישנם בעיר מספר תושבים מבריטניה, ספרד, צרפת, רומניה ורוסיה.
כלכלה
בבזיליו ממוקמים משרדיהן של חברות רבות ובינלאומיות כמו Banca Mediolanum ו-AstraZeneca. לצד זה, העיירה שומרת על מסורת חקלאית: האדמות המעובדות עולות על אלה המאוכלסות, ומגדלים בהן בעיקר אורז, המגיע לכמות של מעל 8 טון לדונם מדי שנה.
בשנת 2009 צוינה העירייה על ידי העיתון "Il Sole 24 ORE" (בהתבסס על הנתונים של מחלקת הכספים) כזו עם ההכנסה ממיסים הממוצעת הגבוהה ביותר באיטליה (51,803 אירו בשנה).
עקיבא אור
עקיבא "עקי" אור (1931 - 9 בפברואר 2013) היה פעיל חברתי ופוליטי ישראלי שאף חיבר מספר ספרים בנושאי חברה ופוליטיקה. ממייסדי ארגון השמאל הרדיקלי האנטי ציוני - מצפן.
שנותיו הראשונות
עקיבא אור נולד בברלין בשנת 1931 בשם עקיבא זוננברג לברוך ואילזה זוננברג. בשנת 1934, כשנה לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, היגרה המשפחה לפלשתינה שתחת המנדט הבריטי.
אור גדל בתל אביב-יפו, סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א', התאמן בקבוצת השחייה "ברית המכבים עתיד ת"א", והיה לאלוף הארץ לנוער בשחיית 200 מטר חזה. בשנת 1945 גויס לשורות ההגנה, שם שירת תחילה כמדביק כרוזים פוליטיים ברחובות תל אביב, ולאחר מכן, ב-1948 הצטרף לחיל הים והשתתף בקורס קציני ים ראשון של החיל. אור עזב לפני סיום הקורס, זאת כדי להשלים את תעודת הבגרות, ולאחר מכן המשיך לשרת בחיל הים עד 1950. במסגרת שירותו לקח חלק במלחמת 1948, עליה מספר, כי לא נאלץ לכוון נשק כלפי אף אחד במשך כל המלחמה, והיחידים שהפנו כלפיו נשק במלחמה, היו דווקא אנשים מהאצ"ל.
תחילת מעורבותו הפוליטית
לאחר ששוחרר מחיל הים, הצטרף כנער סיפון לצי הסוחר הישראלי. ובשנת 1951, בהיותו בן 20, השתתף בשביתת הימאים. השביתה, שדוכאה ביד קשה ובכוח רב על ידי המשטרה, ההסתדרות ופלוגות הפועל - חוללה סערה ציבורית, וגרמה לעקיבא עצמו להצטרף לפוליטיקה. תחילה הצטרף למפלגת השמאל הסוציאליסטית בראשות משה סנה, ולאחר כשנה הצטרף יחד איתה למפלגה הקומוניסטית הישראלית. את ההצטרפות למפלגת השמאל הסוציאליסטית, הסביר עקיבא בכך ששוכנע לעשות זאת על ידי חבריו לשביתה, שרבים מהם הצטרפו למפלגה (בראשם נמרוד אשל). לחברים הללו לא הייתה בעיה להצטרף לאחר מכן למק"י כאשר בוצע האיחוד בין המפלגות, עקב כך שזכרו לטובה את תמיכתם של חברי הכנסת מטעם מק"י בשובתים, וזכרו לטובה את הסיקור החיובי של שביתתם על ידי עיתונאים ביומון המפלגה - "קול העם".
בשנת 1955 עזב עקיבא את צי הסוחר הישראלי, עבר לירושלים, והחל בלימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו באוניברסיטה, שימש כמזכיר התאחדות הסטודנטים הקומוניסטיים למדעים. בשנת 1961 כתב עקיבא יחד עם משה מחובר את הספר "שלום, שלום, ואין שלום", ספר בן 516 עמודים שדן ביחסי ישראל-ערב משנת 1948 עד אותה עת, בצורה ביקורתית ונוקבת.
עזיבת המפלגה הקומוניסטית והקמתה של מצפן
בשנת 1962, ארבעה מחברי מק"י: עקיבא אור (שהיה באותה התקופה סטודנט למתמטיקה ופיזיקה), ומשה מחובר (מי שהיה באותה התקופה מרצה למתמטיקה באוניברסיטה העברית) מסניף מק"י בירושלים, ועודד פילבסקי וירמיהו קפלן מסניף מק"י בתל אביב, שלחו מכתב לוועד המרכזי של מק"י. במכתב ביקשו לפתוח את דפי הביטאונים קול העם וזו הדרך בפני ויכוח פוליטי פנים-מפלגתי, עוד הוסיפו כי אם דבר זה לא אפשרי, יש לפתוח ביטאון פנימי הגלוי רק לחברי המפלגה, בו כל חבר מפלגה יוכל להעלות שאלות על הכתב, להביע את דעתו ולקרוא את דעותיהם של חברים אחרים במפלגה. הארבעה ראו בוויכוח הפנים-מפלגתי צורך קיומי, זאת בשל הגילויים החדשים שנחשפו בוועידות ה-20 וה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, גילויים אשר חשפו את מדיניותו של סטלין בתקופת שלטונו על ברית המועצות, ונלוו להעברת ביקורת נוקבת על מדיניותו ועל פולחן האישיות אותו טיפח, הצעתם זו נדחתה.
בהמשך, לאחר שהצעתם נדחתה, העבירו שניים מן הארבעה (מחובר ואור), ביקורת חריפה וקוהרנטית יותר על המפלגה הקומוניסטית הישראלית במכתב, אותו שלחו לחברי הסניף של מק"י בירושלים. בביקורתם, מתחו השניים ביקורת על הגופים הרשמיים של המפלגה, על כך שלא התוו תוכנית מגובשת על הדרך הישראלית להגעה לסוציאליזם, בנוסף מחו שוב, על החוסר בביקורת עצמית הקיים בתוך המפלגה, ועל גניזת מאמרי ביקורת שחיברו הארבעה (מאמרים שביקרו את הקו הרשמי של המפלגה) בידי העיתונים הרשמיים של המפלגה, זו הדרך וקול העם, מאמרים אשר לא פורסמו. החברים בסניף ירושלים איימו על מחובר ואור בגירוש מן המפלגה, וראו בהם אויבי מעמד הפועלים, הניסיונות של אור ומחובר לאתגר את החשיבה המונוליטית הרשמית בסניף, נענו בבוז ובאיומים. בשל כך, פרשו-סולקו הארבעה מן המפלגה, וחברו לפלג טרוצקיסטי חיפאי שפרש מן המפלגה הקומוניסטית הישראלית כמה שנים קודם לכן ולקבוצה של אוהדי המפלגה הקומוניסטית לשעבר - ויחדיו הקימו את הארגון הסוציאליסטי הישראלי (אס"י), שנודע על שם ביטאונו - מצפן.
בסרטו התיעודי של ערן טורבינר אודות מצפן: "מצפן: ישראלים אנטי-ציוניים", טען עקיבא אור כי הגבולות הרעיוניים של מצפן היו אנטי ציונות ואנטי-קפיטליזם, בתוך המרחב הזה, יכלו החברים להיות בעלי אידאולוגיות שונות: (טרוצקיסטים, אנרכיסטים, מאואיסטים), אך המהות שאיחדה את כל חברי הקבוצה הייתה התנגדות הן לקפיטליזם והן לציונות.
פעילותו הפוליטית באירופה
בשנת 1964 עזב עקיבא אור את ישראל, והיגר ללונדון (כאשר בהמשך הצטרף אליו גם חברו לקבוצה מחובר), כדי ללמוד שם קוסמולוגיה. היו אלה שנות הפריחה של השמאל החדש באירופה, שהטמיע בתוכו רעיונות אנטי-קולוניאליים, הייתה זו קרקע פורייה לרעיונות המהפכניים והאנטי ציוניים של השניים. בלונדון, פגשו אישים כטאריק עלי (ממובילי השמאל החדש באנגליה של אותה תקופה), "דני האדום" (ממובילי השמאל החדש בצרפת וממנהיגי מאבק מאי 68' (אותו גם הזמינו לנאום באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1970)), ואת רודי דוצ'קה (ממובילי השמאל החדש בגרמניה וממנהיגי מרד הסטודנטים בגרמניה).
באירופה, הקדישו חברי מצפן את עיקר פעילותם, ע"פ עדותם בסרטו של טורבינר, למען שינוי תודעתו של השמאל האירופי, שהיה, לטענתם, "סלחן מדי כלפי הציונות, מתוך רגשי אשם על השואה". הם ניסו לשנות את התודעה של השמאל האירופי ממצב של תודעה סלחנית כלפי האידאולוגיה הציונית, לתודעה המכירה בכך שהקורבן בסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא ציבור הפלסטינים, שנהפכו לקורבן בשל אותה הסלחנות לציונות. טאריק עלי, שהיה עורכו של עיתון סוציאליסטי בבריטניה שנקרא "The Black Dwarf (או: הגמד השחור)", נהג לפרסם בעיתון זה את כתביהם הפוליטיים של אור ומחובר שנגעו לסכסוך הישראלי-ערבי, והעיד עליהם, בסרטו של טורבינר, כי הם היו המחנכים שלו בכל הנוגע לנושא. כהן-בנדיט, קבע כבר ב-1976, כי מצפן (ופעילותם של מחובר ואור באירופה) הם "הכבוד של ישראל", בסרטו של טורבינר הוא משבח אותם על "יכולתם לומר את האמת, ולא ליצור מיתולוגיה סביב ישראל, אלא לספר את המציאות ולהביא לידיעת הכלל מה הן ההשלכות האמיתיות של יצירתה של מדינת ישראל".
עוד מספר אור בסרט, כי בהרצאות אותן העביר בקולג'ים שונים באנגליה, אם היה יושב סטודנט ישראלי בקהל ומגיע לוויכוח עם אור - כל שהיה לאור לעשות, לטענתו, היה להביא בפניו עובדות, שלא היה למתנצח עם אור כל שליטה בהן. אור משייך את המסמך אותו נאלצה להוציא לאור השגרירות הישראלית, מסמך אשר שמו היה "תשובות ושאלות: עלון למסביר הישראלי בחוץ לארץ", לפעילותו ולפעילות חבריו למצפן באירופה.
אור מספר כי המהות של התנגדותו, והתנגדותה של מצפן כתנועה סוציאליסטית - לציונות, הייתה בשבטיות אותה ייצגה הציונות לדעתם, שסולם הערכים שלה שם דגש על אכפתיות ליהודים בלבד, רעיון שהיה מנוגד להשקפת העולם האוניברסלית-האינטרנציונליסטית של הסוציאליזם, ששם את טובת האנושות כולה בראש סדר העדיפויות (מעבר לדאגה לדת או לגזע אליו היחיד משתייך).
בשנת 1968, הצטרף אור לארגון לונדוני, סוציאליסטי-ליברטריאני, בשם "Solidarity (או:סולידריות)", והפך לחבר של המנטור שהשפיע על הקבוצה, הפילוסוף, הפסיכואנליטיקאי, הכלכלן, והמבקר החברתי היווני - קורנליוס קסטוריאדיס.
אחרי 1968, הפך אור לסוציאליסט ליברטריאני, והקדיש את זמנו לקידום חזון הדמוקרטיה הישירה, חזון שדוחה את רעיון קבלת ההחלטות במרחב הקהילתי על ידי הדמוקרטיה הייצוגית, וקורא להעביר את סמכות קבלת ההחלטות במדינה - לידיהם של כלל אזרחיה, זאת כדי לתת אוטונומיה אמיתית לאזרחים על עתידם, ולמנוע שחיתות שלטונית שהיא אינהרנטית, לדעתו של אור, בכל מסגרת של ניהול החברה על ידי פוליטיקאים.
בנוסף לפעילותו במישור הישראלי-פלסטיני, אור היה פעיל בלונדון גם בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
חזרתו לארץ ואחרית ימיו
בשנת 1990, לאחר שהות של 26 שנים בלונדון, חזר אור להתגורר בישראל.
עקיבא אור היה גרוש ואב לבת, והמשיך עד ליום מותו בפעילות פוליטית, הרצאות פתוחות וכתיבה על נושאים חברתיים. אור נפטר בישראל, ב-9 בפברואר 2013.
נציגויות דיפלומטיות של קפריסין בעולם
קפריסין היא מדינת אי הממוקמת בים התיכון, מדרום לטורקיה וממערב לסוריה. היא ממוקמת על אי באותו שם. למרות שיוכו הגאוגרפי של האי לאסיה, נחשבת קפריסין לחלק מאירופה מסיבות היסטוריה ותרבותיות. לצפון קפריסין יש נציגויות דיפלומטיות משלה, אם כי רק לטורקיה, המדינה היחידה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. לרפובליקה של קפריסין עצמה אין נציגות דיפלומטית בטורקיה.
ניקולאי רובינשטיין
ניקולאי גריגורייביץ' רובינשטיין (ברוסית: Никола́й Григо́рьевич Рубинште́йн 14 ביוני - 1835 – 23 במרץ 1881) היה פסנתרן, מנצח ומלחין רוסי ממוצא יהודי. ניקולאי היה אחיו הצעיר של אנטון רובינשטיין וידיד קרוב של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
חייו
רובינשטיין נולד למשפחה יהודית במוסקבה, זמן קצר אחרי שאביו פתח שם מפעל קטן. הוריו היו ממוצא יהודי, ובאו מן העיירה אורפטינצי (כיום במולדובה) שעל גדות נהר הדניסטר, כמאה וחמישים קילומטרים צפון-מערב לאודסה. עוד בטרם נולד, סבו מצד אביו דרש מכל בני משפחת רובינשטיין להמיר דתם מיהדות לנצרות האורתודוקסית.
רובינשטיין, שגדל כנוצרי, חי בבית שבו דיברו שלוש שפות - יידיש, רוסית וגרמנית. בגיל צעיר גילה כישרון לנגינה בפסנתר. מורתו הראשונה לנגינה הייתה אמו, וכשהמשפחה התגוררה בברלין מ-1844 עד 1846, למד פסנתר אצל תיאודור קולאק והרמוניה וקונטרפונקט אצל זיגפריד דן; בתקופה זו עוררו הוא ואחיו אנטון את תשומת לבם של פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר, שגילו בהם עניין ועודדו את התפתחותם המוזיקלית. כשהמשפחה שבה למוסקבה, למד ניקולאי אצל אלכסנדר וילואינג ואף יצא עמו לסיור קונצרטים. כדי להימנע מגיוס לצבא למד רפואה וסיים את אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1855.
פסנתרנות
ניקולאי רובינשטיין נחשב, בראש ובראשונה, לאחד מגדולי הפסנתרנים בזמנו, אם כי כיום מעיב עליו צל גדולתו של אחיו אנטון. סגנונו הפסנתרני היה שונה מן הקצה אל הקצה מסגנונו חוצב הלהבות של אחיו. ניקולאי רובינשטיין בחר בסגנון קלאסי מאופק, ברוח ערכיה המוזיקליים של קלרה שומאן, לאו דווקא אלה של פרנץ ליסט. אדוארד גארדן כותב ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" (2001), "ביצועיו שמו דגש על פרטים בולטים במבנה היצירה ושיוו להם משנה צלילות."
לדברי הרולד ק. שנברג, אמר אנטון רובינשטיין, כי "לו היה ניקולאי עובד על כך באמת ובתמים, היה יכול להיות הפסנתרן הטוב בשנינו". אחד מתלמידיו של ניקולאי, אמיל פון זאואר, כתב ב-1895 השוואה בין סגנונות הנגינה של שני האחים:
"
תלמידיו
תלמידי הפסנתר הנודעים ביותר של ניקולאי רובינשטיין היו סרגיי טאנייב, אמיל פון זאואר ואלכסנדר זילוטי. זאואר וזילוטי המשיכו בלימודיהם אצל פרנץ ליסט.
רובינשטיין כמלחין
רובינשטיין עשה לו שם גם כמלחין, אף כי גארדן מבטל את המוזיקה שלו כ"חסרת חשיבות". בין יצירות הפופולריות ביותר ה"טרנטלה" בסול מינור ו"פנטזיה על נושא של רוברט שומאן", שתיהן לפסנתר סולו. כשנשאל מדוע איננו מלחין יותר, ענה, שאחיו אנטון "חיבר די הצורך לשלושה".
Mind Your Business
"Mind Your Business" הוא שיר של אמני ההקלטה האמריקאים will.i.am ובריטני ספירס, שיצא דרך Epic Records ב-21 ביולי 2023. הסינגל מסמן את שיתוף הפעולה הרביעי של will.i.am ושל ספירס, בעקבות "It Should Be Easy" (2013).
רקע והכרזה
לאחר סיום המחלוקת סביב האפוטרופסות בנובמבר 2021, חזרה ספירס לסצנת המוזיקה והקליטה דואט עם הזמר האנגלי אלטון ג'ון ביולי 2022. השיר זכה לכותרת "Hold Me Closer", השיר יצא לאור באוגוסט. הוא הופיע לראשונה בראש מצעד הסינגלים האוסטרלי והגיע לעשירייה הראשונה בבריטניה ובארצות הברית.
בספטמבר 2022, ויל.איי.אם החל לרמוז על שיתוף פעולה עם ספירס בתוכנית "בוקר טוב בריטניה", וציין כי "היו דברים בתהליכים". בנוסף, הוא אמר שזה לא ייחשף יותר כרגע: "אני חי חיים מאוד פרטיים." שני האמנים שיתפו פעולה בעבר בשירים "Big Fat Bass" (2011), "Scream & Shout" (2012), ו-"It Should Be Easy" (2013); ויל.איי.אם היה המפיק בפועל של אלבום האולפן השמיני של ספירס, Britney Jean (2013).
ב-17 ביולי 2023, ויל.איי.אם הכריז על שיתוף הפעולה ברשתות החברתיות שלו, יחד עם קטע מהשיר והקישור שלו לשמירה מראש. הוא כלל מילים מתוך "Scream & Shout": "You are now, now rockin' with will.i.am and Britney, bitch". טקסט חדש ששרה ספירס על קצב אופטימו הוצג גם הוא בתצוגה מקדימה: "Mind your business, bitch!".
"Mind Your Business", יצא לאור לפלטפורמות סטרימינג ופורמטים דיגיטליים ב-21 ביולי 2023; תאריך היציאה של השיר הוכרז ב-18 ביולי. הסינגל הוא ההוצאה הראשונה של ספירס מזה כמעט שנה מאז "Hold Me Closer".
עטיפת הסינגל
עטיפה הסינגל נחשפה ב-19 ביולי 2023. היא מתארת את שני האמנים עומדים זה על גבו של זה, לובשים תלבושות שחורות המכילות רמזים של ורוד. תמונה משנת 2003 של ספירס שימשה להופעתה על היצירה, מה שעורר שאלות לגבי מידת המעורבות של ספירס בפרויקט עצמו. עיתונאים ציינו כיצד אף אחד מהמבצעים לא נראה בגילם הנוכחי בתמונת השער, ונקרא "הסימן הראשון לאסון" סביב השיר החדש שיצא.
אלי בר
אלי בר (נולד בשנת 1947) הוא מנהל ישראלי הפעיל בתעשיית ההיי-טק, שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ופיקד על יחידה 8200.
ביוגרפיה
בר גדל באנגליה. בצה"ל שירת באגף המודיעין, היה קצין במערך ביטחון השדה ובשנות השבעים עבר ליחידה 8200, בה התקדם. במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד מרכז האלינט של היחידה, ובשנים 1987–1990 פיקד עליה. לאחר מכן שימש נספח צה"ל בצרפת ובבלגיה.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לסמנכ"ל שיווק ומכירות בחברת טלדטה נטוורקס ושימש בתפקיד במשך ארבע שנים. ב-1996 מונה לשותף מנהל בקרן ההון סיכון הציבורית "מופת" וכיהן בתפקיד במשך שבע שנים. ב-2003 מונה לנשיא חברת פרדיים גיאופיזיקל וב-2006 מונה למנכ"ל חברת אקספנד נטוורקס תפקיד בו כיהן עד 2011. בנוסף שימש דירקטור בחברות היי טק רבות בהן ברודלייט, Pricer AB, אלדט תקשורת, אידנטיפי סופטוור ונטפורמיקס.
בר בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר נוסף בפילוסופיה של המדע מאוניברסיטת בר-אילן.
מנחם מנדל פרידמן
רבי מנחם מנדל פרידמן (ג' בתמוז תרל"ו - י"א בתשרי תש"ג) היה האדמו"ר השלישי בחסידות בוהוש.
תולדותיו
נולד לרבי דוד פרידמן, בנו של רבי יצחק פרידמן, אבי השושלת, ולשיינא דבורה בת רבי אברהם יהושע השיל (מז'יבוז') מזינקוב. אביו נפטר בחיי סבו, ולא כיהן באדמו"רות, עם זאת חסידי סבו היו מסתופפים אצל אביו.
נישא לבלומה רייזל בת דודו רבי ישראל שלום יוסף פרידמן, לימים האדמו"ר מבוהוש. הקים יחד עם גיסו רבי דוד טברסקי את ישיבת "בית ישראל" שהתקיימה בין השנים תרס"ט - תרע"ו והעמידו את חמיהם בנשיאותה. בישיבה למדו כ-100 תלמידים בחמש כיתות.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרפ"ג, מונה לממלא מקומו יחד עם גיסו רבי דוד טברסקי. השניים הנהיגו יחדיו את החצר, וקבלו בצוותא את החסידים, כל המכתבים שיצאו מהחצר נושאים את הלוגו בראש העמוד של שני האדמו"רים, ושניהם חתומים עליו. בהמשך עבר גיסו ליאס והוא כיהן לבדו.
בזמן מלחמת העולם השנייה סייע לפליטים יהודים, כמו לניצולי פרעות יאשי.
רבי מנדל נפטר בי"א בתשרי תש"ג ונקבר בבוהוש. אחיינו וחתנו של רבי מנדל, רבי יצחק פרידמן, מילא את מקומו. ילדיו האחרים של רבי מנדל מבוהוש היו ר' יצחק פרידמן, ושתי בנותיו, שרה דבורה ומלכה רחל שהתחתנו עם (בן דודו) רבי יצחק בנו של רבי משה יהודה לייב מפאשקאן. נכדו - בן בתו שרה דבורה, היה הרב ישראל פרידמן בן-שלום האדמו"ר מפאשקאן.
ואלס להגנת הצומח
ואלס להגנת הצומח הוא פזמון שכתבה והלחינה נעמי שמר, וידוע בביצוע להקת הנח"ל.
רקע
את השיר ביצע לראשונה ההרכב "האחיות שמר" שהקימה נעמי שמר. ההרכב, שכלל את דליה אורן, רותי ביקל, דינה גולן ואמנה כהן, ביצע משירי שמר אך לא זכה להצלחה..
השיר התפרסם בשנת 1967, כשנכלל בתוכנית "הנחלאים באים הנחלאים באים" של להקת הנח"ל. בתוכנית זו בוצע שיר נוסף שכתבה נעמי שמר, "אילו ציפורים". בין חברי הלהקה בתוכנית זו: שולה חן, ששי קשת, שלום חנוך, מוטי פליישר ואלי מגן.
תוכן השיר
השיר מדבר לכאורה על שמירת הצומח, אך בפועל עוסק בהטרדות מיניות מדבר מנקודת מבט של חיילת. היא מספרת על כך שישנם חוקים רבים להגנת פרחי הבר, אך אין שום טיפול כנגד חיילות המוטרדות מינית, תופעה שהייתה נפוצה בעת כתיבתו.
גרסות כיסוי
בין האמנים אשר ביצעו גרסת כיסוי לשיר נמנים גידי גוב ומזי כהן, הופה היי וחני נחמיאס, צילה דגן ובני אמדורסקי, שולה חן, מלי ברונשטיין, ניר פרידמן, הגרובטרון, ג'יין בורדו ואיה זהבי פייגלין (במסגרת אלבום "צו השעה"), דב גליקמן (כשיר פתיחה לסדרה "שאול") ורוני דלומי.
אבו עלאא אל-עפרי
עַבְּד א-רַּחְמַאן מֻסְטַפַא אל-קאדולי (בערבית: عبد الرحمن مصطفى القادولي; בין 1957 ל-1959 – 24 במרץ 2016), הידוע בכינויו אַבּוּ עַלַאא אלְ-עַפַרִיּ (בערבית: أبو علاء العفري), היה מנהיגה בפועל של המדינה האסלאמית. במאי 2015 דווח כי הוא מנהיג את הארגון בעקבות הפגיעה באבו בכר אל-בגדאדי בנובמבר 2014. ב-5 במאי 2015 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית על פרס של שבעה מיליון דולר תמורת מידע שיביא ללכידתו או למותו. ב-25 במרץ 2016 הודיע משרד ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי חוסל במבצע צבאי יום קודם לכן.
חייו
אל-עפרי נולד ככל הנראה בסביבות 1957–1959 במוסול שבעיראק. על פי גורם בממשל העיראקי, הוא היה מורה לפיזיקה בתל עפר ותלמידו של אבו מוסעב א-סורי, בכיר באל-קאעידה.
ב-1998 עבר לאפגניסטן והתאמן במחנות האימונים של אל-קאעידה, שם רכש את אמונו של מנהיג אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן. ב-2004 עזב את אפגניסטן לארץ מוצאו, עיראק, כדי להצטרף לאל-קאעידה בעיראק תחת מנהיגותו של אבו מוסעב א-זרקאווי. הוא היה המנהיג המקומי של אל-קאעידה במוסול מטעם א-זרקאווי. ב-2006 היה ממייסדי "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק", שמטרתה להילחם בכוחות הקואליציה שפלשו לעיראק והפילו את משטרו של סדאם חוסיין. הוא נעצר על ידי צבא ארצות הברית ואף נכלא למשך תקופה בכלא אמריקאי בעיראק.
ב-2010, לאחר חיסולם של אבו עומר אל-בגדאדי ואבו איוב אל-מסרי, יורשיו של א-זרקאווי בהנהגת אל-קאעידה בעיראק, תמך אוסאמה בן לאדן במינויו של אל-עפרי להנהגת הארגון, אך לבסוף מונה על ידי מועצת השורא של הארגון אבו בכר אל-בגדאדי.
במאי 2015 דווח כי מנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי, נפצע בתקיפה מן האוויר, נפגע בחוט השדרה והפך לנכה. מאז הנהיג את הארגון בפועל אבו עלאא אל-עפרי
ב-13 במאי 2015 טען משרד ההגנה של עיראק כי אל-עפרי חוסל בתקיפה מן האוויר של כוחות הקואליציה הבינלאומית הפועלת בעיראק.
ב-25 במרץ 2016 הודיעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי נהרג במבצע צבאי של כוחות מיוחדים אמריקאיים.
עמדותיו
בניגוד לבכירים אחרים בדאעש, נטה אל-עפרי לחתור לפיוס עם ארגון ג'בהת א-נוסרה, המזוהה עם אל-קאעידה, אשר מאז 2014, לאחר חילוקי דעות בין הנהגת אל-קאעידה המרכזית ובין דאעש, נפרדו דרכיהם. כמו כן, הוא העדיף שהנהגת המדינה האסלאמית תתחלק שווה בשווה בין הפעילים הערבים המקומיים לבין הפעילים הזרים שבאו למדינה האסלאמית מרחבי העולם. אל-עפרי שימש מפקח על מוסדות הלכתיים בצפון עיראק ונחשב נוקשה מאוד. נטען כי אל-עפרי, המכונה "חאג'י אימאן", הפך לדומיננטי במיוחד בתחילת 2015, אחרי שהארגון ספג תבוסות טקטיות בסוריה ובעיראק, והוא החליף את אבו עלי אל-אנבארי כמושל מחוז סוריה במדינה האסלאמית. סמוך למועד הריגתו אמר האשם אל-האשמי, יועץ לממשל המרכזי בבגדאד, למגזין ניוזוויק כי מעמדו של אל-עפרי במדינה האסלאמית טוב יותר משל המנהיג המוצהר של הארגון, אבו בכר אל-בגדאדי. "הוא חשוב יותר, חכם יותר ובעל יחסי אנוש טובים יותר [...] וגם נחשב לדובר טוב וכריזמטי. כל הבכירים במדינה האסלאמית מוצאים שיש לו סוג של חוכמה ויכולת להנהיג ולנהל".
גן החיות של בייג'ינג
גן החיות של בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京动物园, בסינית מסורתית: 北京動物園, בפיניין: běijīng dòngwùyuán) הוא גן חיות בבייג'ינג, סין. גן החיות הוא אחד מגני החיות העתיקים ביותר בסין ובעל אוסף החיות הגדול ביותר במדינה. בגן כ-15,000 חיות. גן החיות נוסד בשנת 1906 בזמן שושלת צ'ינג.
אקווריום בייג'ינג
אקווריום בייג'ינג הוא חלק מגן החיות, נפתח לציבור בשנת 1999, זהו האקווריום הגדול ביותר בסין. בנוסף למגוון רחב של מיני דגים, המבקרים יכולים לצפות במופעים שמבוצעים על ידי דולפינים ואריות ים.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
ג'יימס אלכסנדר ווטסון (נולד ב-30 ביולי 1961 ) הוא ראש העיר הנוכחי של העיר אוטווה, בירת קנדה. כיהן כחבר מועצת עיריית אוטווה לשעבר (1991–1997) וכראש העיר בשנים 1997–2000, לאחר מכן ייצג את אזור אוטווה ווסט - נפיאן באספה המחוקקת של אונטריו (2003 - 2010). כיהן בקבינט של ראש ממשלת קנדה לשעבר דלטון מקגווינטי קיבל לידי את תיקו שירותים לצרכנים ועסקים (2003 - 2005), קידום בריאות (2005 - 2007) וענייני עירייה ודיור (2007 - 2010). הוא התפטר בינואר 2010 כדי להתמודד בהצלחה על ראשות העיר בבחירות המוניציפליות של אוטווה ב-2010. לאחר מכן הוא נבחר פעמיים נוספות לראשות העיר ב-27 באוקטובר 2014 וב-22 באוקטובר 2018.
ב-17 באוגוסט 2019, במאמר ל"אזרח אוטווה", הודיע ווטסון שהוא יוצא מהארון, והופך לראש העיר הגאה הראשון של אוטווה. ב-20 במרץ 2021, ווטסון הפך לראש העיר המכהן הארוך ביותר בתולדות העיר, בכך לקח את התואר מסטנלי לואיס שכיהן בתפקידו בין השנים 1936–1948.
ביוגרפיה
ווטסון נולד במונטריאול, קוויבק למשפחת פרנסס (לבית מרדוק). בתחילה גדל בלאצ'וט, בהמשך עברה משפחת פרנסס לביקונספילד למען עבודתו של האב. ווטסון סיים את לימודיו בתיכון בקולג' הצפוני בסרניה.
מאוחר יותר עבר ווטסון לאוטווה על מנת ללמוד באוניברסיטת קרלטון וסיים את לימודיו ב-1983 עם תואר ראשון בתקשורת המונים מהפקולטה לענייני ציבור.
הפעם הנראשונה שבה נכנס לתחום הפוליטי הייתה במהלך שנת הלימודים השנייה שלו ב-1982, כששימש כנשיא איגוד המגורים של רידו (אזור).
ווטסון החל את הקריירה שלו בעיתונאות עבור כמה עיתונים מקומיים בסרניה, ולאחר מכן נכנס לשירות הציבורי הפדרלי, שם עלה לתפקיד מנהל התקשורת של יושב ראש בית הנבחרים.
מועצת העיר
ווטסון התמנה לראשונה לתפקיד ציבורי בשנת 1991 כאשר נבחר למועצת העיר של אוטווה. ונבחר מחדש למועצה ב-1994. ב-1992 ווטסון החל לפעול להפחתת משכורות ועלויות תפעול העירייה. הפעולה הישירה הראשונה שלו נגד הוצאות עירוניות מוגזמות הייתה החלטתו החד-צדדית לתרום את תוספת השכר השנתית שלו בשיעור של 2%, בסך של 700 דולר, לצדקה. לאחר התפטרותו ממועצת העיר ב-1994, במהלך מסע הבחירות תרם ווטסון את פיצויי הפיטורים שלו בסך 5200 דולר לארבעה ארגוני צדקה מקומיים. במהלך הקדנציה השנייה שלו כחבר מועצה, ווטסון הפחית את שכרו ב-13% מ-51,000 דולר ל-45,000 דולר, תוך שהוא הצביע להפחתת התקציב והשכר של משרד ראש העיר. בשנת 1996, הוא תמך בהצעה של דלטון מקגווינטי להוביל את המפלגה הליברלית של אונטריו, אם כי באותה תקופה הוא עדיין ראה את עצמו כנושא אידאולוגית ה"טורי אדום", באידאולוגיה זו תמך עוד מימי האוניברסיטה שלו כשהיה חבר בקבוצת השמרנים הפרוגרסיביים.
כהונה ראשונה לראשות העיר (טרום האיחוד)
ב-1997, ווטסון התמודד לראשות עיריית אוטווה, וניצח עם רוב גדול של 83% מהקולות. כך הפך ווטסון לראש העיר הצעיר ביותר אי פעם של אוטווה כשהוא רק בגיל 36.
במהלך כהונתו כראש העיר, התמקד ווטסון בקיום הבטחתו שהעירייה תאמץ מדיניות ניהול פיסקלית בת קיימא שתאפשר ירידה בעלויות התפעול הכוללות תוך הפחתת הגירעונות התקציביים ונטל החוב של העירייה. במקביל, ווטסון הצליח להקפיא את שיעורי הארנונה למשך שנתיים רצופות. הוא גם דגל בתוכנית עם שני חברי מועצה אחרים, פיטר הום וג'ון אוניל, להציל את ביתן אברדין ההיסטורי מהריסה.
פרישתו מהפוליטיקה
ווטסון התפטר מתפקיד ראש העיר ב-14 באוגוסט 2000 לטובת מינוייו כנשיא ומנכ"ל ועדת התיירות הקנדית . בתקופתו בתאגיד הכתר הפדרלי, ווטסון השיג מימון נוסף לתעשייה בעקבות משבר פיגועי 11 בספטמבר והתרככות תעשיית התיירות העולמית.
ווטסון כיהן במועצת המנהלים ויו"ר של מספר ארגונים קהילתיים, ביניהם בית החולים ריברסייד, המרכז הלאומי לאמנויות, איגוד התערוכות המרכזי של קנדה, חילופי חג המולד של אוטווה והפורום לקנדים צעירים. הוא כיהן כיו"ר הקמפיין של United Way ב -2002, שגייס שיא של 21 מיליון דולר.
פוליטיקה פרובינציאלית
בבחירות המחוזיות של 2003, ווטסון ניצח את מועמד המפלגה השמרנית הפרוגרסיבית של אונטריו, גארי גוזו המכהן, ומונה להיות חבר הפרלמנט המחוזי (MPP) עבור אזור אוטווה מערב-ניפיאן ומונה על ידי ראש ממשלת אונטריו דלטון מקגווינטי לשר לצרכנות ושירותים עסקיים. וב־23 באוקטובר 2003. הוא הפך לשר קידום הבריאות הראשון של אונטריו ב-29 ביוני 2005.
שר לקידום בריאות
ווטסון יזם מחקר שנועד לעזור לאונטאריים להפסיק לעשן. ה - STOP - טיפול בעישון לחולי אונטריו - הציע טיפול תחליפי ניקוטין בחינם ל-14,000 מעשנים ברחבי המחוז. ב-31 במאי 2006 נכנס לתוקף חוק אונטריו ללא עשן, שאסר על כל עישון באזורים ציבוריים במחוז, כולל במסעדות, ברים, בתי קזינו וכו'. ווטסון זכה להכרה כמי שפעל רבות לקידום החוק.
ביוני באותה שנה, חשף ווטסון תוכנית אכילה בריאה וחיים פעילים בסך 10 מיליון דולר. התוכנית נועדה לסייע בטיפול בהשמנה בקרב ילדים, שכללה פרויקט פיילוט בבתי ספר בצפון, המציעה פירות וירקות לתלמידים ותוכנית שמטרתה לפתח ולשפר רכיבה בטוחה על אופניים והליכה לבתי ספר וממנו.
התעופה הימית הרוסית
התעופה הימית הרוסית (ברוסית: Авиация Военно-морского флота России) היא הזרוע האווירית של הצי הרוסי, לאחר שהחליפה את התעופה הימית הסובייטית. הצי הרוסי מחולק לארבעה ציי ים ושייטת אחת: הצי הצפוני, צי האוקיינוס השקט, הצי הבלטי, צי הים השחור ושייטת הים הכספי.
חילות האוויר של הציים הגדולים והחשובים ביותר, הם ציי הים הצפוני וצי האוקיינוס השקט, המפעילים כלי טיס לטווח ארוך כדוגמת טופולב Tu-142 ללוחמה נגד צוללות, מטוס איליושין Il-38 לטווח בינוני ומסוקי קאמוב Ka-27. בעבר הציים הפעילו מפציצי Tu-22M3 אך אלה הועברו לפיקוד התעופה ארוכת הטווח של חיל האוויר הרוסי בשנת 2011.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
שר לקידום בריאות
בשנת 2006, ממשלת אונטריו השיקה פרויקט אשר סיפק סיוע כספי לספורטאים של אונטריו המעוניינים להופיע ברמה הלאומית והבינלאומית. Quest For Gold היא כעת חלק מתוכנית הסיוע לאתלטים באונטריו (OAAP), הממומנת על ידי ממשלת אונטריו, באמצעות משרד התיירות, התרבות והספורט. התוכנית סיפקה סיוע כספי ישיר לספורטאי אונטריו באמצעות כינוי "כרטיס אונטריו". כוונת ה-OAAP היא לספק מימון לספורטאים בודדים על סמך המחויבות המוכחת שלהם להתקדמות בתחום הספורט, ולאפשר להם לשאוף למצוינות אתלטית ברמות הגבוהות ביותר של תחרות לאומית ובינלאומית.
התעופה הימית הרוסית
לציים הקטנים יחסית, צי הים הבלטי וצי הים השחור, יש כיום רק מפציצי Su-24. שייטת הים הכספי הקטן מפעילה מטובי תובלה כדוגמת An-26 ומיל מי-8, מסוקי חילוץ מדגם Ka-27 וכן כמה מסוקים מסוג Ka-29 ומיל מי-24.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
שר העניינים העירוניים
באוקטובר באותה שנה, יושמה מדיניות שנועדה לתמוך בהעלאת תוכניות התומכות בארנונה מתקציבי העיריות של אונטריו לתקציב הפרובינציאלי. במסגרת מדיניות זו, המחוז לקח בחזרה תוכניות בשווי 1.5 מיליארד דולר שמומנו על ידי העיריות של אונטריו, תוך ביטול הורדה קודמת של אחריות פרובינציאלית שהתרחשה במהלך כהונתו של מייק האריס כראש הממשלה. ממשלת המחוז קיבלה על עצמה את האחריות לשירותי הסיוע הסוציאלי של Ontario Works, שירותי פרמדיק, בריאות הציבור, תחבורה, תוכניות הטבות בסמים, תוכנית התמיכה לנכים אונטריו, שירותי בתי המשפט והערכת מס רכוש. בנוסף, ווטסון חתם על הסכם הדיור הפדרלי-פרובינציאלי ב-2008, הסכם הדיור הגדול ביותר מסוגו עד כה.
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
ב-12 בינואר 2010, התפטר ווטסון מהקבינט על מנת להתמודד על שוב על משרת ראשו העיר אוטווה בבחירות המוניציפליות של ב-2010. ווטסון ניצח בבחירות עם כמעט 50% מהקולות.
התעופה הימית הרוסית
היסטוריה
התעופה הימית של רוסיה נוסה לראשונה בשנת 1912 כחלק מהצי הבלטי וצי הים השחור. במהלך מלחמת העולם הראשונה יחידות מטוסי הצי הרוסי הקיסרי במסגרת צי הים השחור ביצעו טיסות ביון וביצעו ירי על ספינות אויב וצוללות. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה היחידות פורקו והפכו לחלק מהתעופה הימית הסובייטית.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
עם כניסתו לתפקיד, הקפיא ווטסון את המשכורת שלו וקיצץ את תקציב המשרד שלו ב-10%. כראש עיר, הוא התחייב להגביל את העלאות המס ללא יותר מ-2.5%, וכך עשה, והביא את התעריפים הנמוכים ביותר מזה מספר שנים. הוא גם חוקק מערך של צעדי יושרה ושקיפות לציבור, כולל שכירת נציב יושרה, השקת מרשם לוביסטים ודרישה לפרסום הוצאות משרדי נבחרי הציבור באינטרנט. הוא גם הקפיא את דמי הבילוי הקהילתיים למשך ארבע שנים, וצמצם את היקף כוח האדם בעיר פעמיים, בפעם הראשונה שזה נעשה מאז האיחוד.
התעופה הימית הרוסית
לאחר התפרקות ברית המועצות
התעופה הימית הרוסית נוצרה בשנת 1992 מתוך גוף התעופה הימית הסובייטית. היחידה השתתפה במבצע הרוסי בסוריה במשך מספר חודשים מנובמבר 2016 עד ינואר 2017 עם פריסתה של נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב לים התיכון. פריסת נושאת המטוסים ציינה גם את הופעת הבכורה הקרבית של התעופה הימית, שלא השתתפה במבצעים קודמים.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
ווטסון ומועצת העיר אוטווה גם השקיעו 340 מיליון דולר בפרויקטים של חידוש תשתיות כגון כבישים, מדרכות, שבילים וביוב וסכום שיא ביוזמות תשתיות לרכיבה על אופניים. ווטסון עזר לקדם שני פרויקטים גדולים של בנייה בעיר שנתקעו במשך מספר שנים: החייאה של לנסדאון פארק והכנסת רכבת קלה. באוקטובר 2012 אישרה מועצת העיר את התוכנית הסופית של לנסדאון פארק, הסכם עם קבוצת אוטווה ספורט ובידור לבניית אצטדיון חדש בעיר, הגדלת שטחים ירוקים, והוספת שטחי דיור וקמעונאות.
התעופה הימית הרוסית
לאחר התפרקות ברית המועצות
ב-15 בנובמבר 2016, האדמירל קוזנצוב השתתפה במבצע רחב היקף נגד עמדות של ארגוני הטרור של המדינה האיסלאמית וג'בהת פתח א-שאם, במחוזות אידליב וחומס בסוריה בגיחות של מפציצי סוחוי Su-33. זו הייתה הפעם הראשונה שנושאת מטוסים רוסית השתתפה בפעולה קרבית. בהמשך דיווח משרד ההגנה הרוסי כי לפחות 30 חמושים נהרגו כתוצאה מאותן גיחות, כולל 3 מפקדי שטח, ביניהם עבדול בהאא אל-אספרי, מנהיג עתודות אל-נוסרה במחוזות חומס וחלב. אל-אספרי גם תכנן והוביל מספר התקפות מורדים על העיר חלב עצמה.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
בדצמבר 2012, מועצת העיר הצביעה פה אחד להתקדם עם קו הקונפדרציה, 12.5 קו מעבר של רכבת קלה בק"מ מ-Tunney's Pasture במערב לבלייר במזרח, שיופעל במלואו עד 2018.
התעופה הימית הרוסית
לאחר התפרקות ברית המועצות
ב-3 בדצמבר 2016 התרסק Su-33 לים לאחר שניסה לנחות על נושאת המטוסים. המטוס התרסק בניסיונו השני לנחות בתנאי מזג אוויר טובים. הטייס חולץ בבטחה על ידי מסוק חיפוש והצלה. בתחילה עלה החשד כי המטוס החטיא את החוטים ולא הצליח להסתובב ונפל מתחת לקשת ספינת המלחמה, אולם בהמשך התגלה שכבל העצירה לא הצליח להחזיק את המטוס ונפגע בניסיון. בעקבות שני המקרים, הועבר האגף האווירי לבסיס האוויר חמימים סמוך ללטקיה, סוריה, כדי להמשיך בפעולות צבאיות בזמן שנושאת המטוסים נלקחה לשיפוץ.
בתחילת ינואר 2017 הוכרז כי האדמירל קוזנצוב תפסיק את השתתפותה במבצעים בסוריה ותחזור לרוסיה. במהלך פריסתה בסוריה ביצעו מטוסי "האדמירל קוזנצוב" 420 משימות קרב ופגעו ב-1,252 יעדים. ב-11 בינואר 2017, "האדמירל קוזנצוב" ערכה אימונים בשידור חי באש בים התיכון מול חופי לוב. משרד ההגנה הרוסי הודיע כי ב-11 בינואר ביקר המנהיג הצבאי של לוב, ח'ליפה חפתר, "האדמירל קוזנצוב", שערך ועידת וידאו עם שר ההגנה הרוסי, סרגיי שויגו, כשהיה על סיפונו.
קרונגה
קרונגה (באנגלית: Karonga), היא עיר במחוז הצפון במלאווי. העיר ממוקמת בחוף המערבי של אגם ניאסה (אגם מלאווי). המקום הוקם כמרכז עבדים לפני שנת 1877. נכון לשנת 2018, אוכלוסיית קרונגה מנתה 61,609 תושבים.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
ווטסון גם סייע ביצירת Invest Ottawa, סוכנות הפיתוח הכלכלי של העיר, שתוכניותיה ויוזמותיה מגדילות את המומנטום היזמי, העושר והמשרות באוטווה.
קרונגה
היסטוריה
כלים פרה-היסטוריים ושרידי הומינידים שהתגלו, במחוז הצפוני של מלאווי, קרונגה, מספקים הוכחה נוספת לכך שייתכן שהאזור היה ערש המין האנושי. פרופסור פרידמן שרנק מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט אמר לסוכנות הידיעות רויטרס ששני סטודנטים שחפרו באתר הפרה היסטורי ליד קרונגה בספטמבר 2009 גילו כלים פרהיסטוריים ושן של הומיניד. "הגילוי האחרון של כלים פרהיסטוריים ושרידים של הומינידים מספקים הוכחה נוספת לתיאוריה שעמק השבר הסורי אפריקאי, באזור זה של אפריקה ובמיוחד באתר החפירות ליד קרונגה יכולים להיחשב לאזור ערש האנושות." האתר מכיל גם כמה משרידי הדינוזאורים הקדומים ביותר שחיו בין 100 ל־140 מיליון שנה לפני הספירה וההומינידים המוקדמים שחיו לפני יותר מ־6 מיליון שנה. התגלית הייתה באתר חפירות מלמה ( Malema ) הנמצא כ־10 קילומטרים מקרונגה.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
כהונתו השלישית בראשות העיר
ווטסון ניצח במירוץ לראשות העיר ב-2014 עם 76.20% מהקולות, והביס שמונה מועמדים אחרים.
קרונגה
היסטוריה
בחפירות בשכבה הפרהיסטורית העדכנית ביותר בשנת 2018, באזור קרונגה, נמצא שפע של חומרים ארכאולוגיים מהתקופות הפליסטוקן וההולוקן המתוארכים במיוחד לתקופות האבן התיכונה ומאוחר יותר, כמו גם לתקופת הברזל.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
פיתוח שיתוף פעולה כלכלי בינלאומי
ב-16 בנובמבר 2015, ווטסון הוביל תוכנית כלכלית עם רשויות סין ותאילנד בתקווה לקדם את אוטווה כמרכז חדשנות בקנדה, ליבא השקעות לעסקים באוטווה ולעודד תיירות לבירת המדינה. ווטסון וחמישה עשר מנהלי עסקים מקומיים החלו את המשימה בבייג'ינג, העיר התאומה היחידה של אוטווה, שם חתמו על "הסכם חילופי ושיתוף פעולה" עם ראש עיריית בייג'ינג, גואו ג'ינלונג, וקבעו יעדים משותפים מרכזיים בעסקים, במסחר ובמינהל עירוני. ההסכם קובע תמיכה הדדית של מפעלים מקומיים להשקיע זה בערים של זה, כמו גם שיתוף פעולה מורחב בתעשיית ההייטק.
קרונגה
היסטוריה
בין השנים 1887–1889 התקיים קרב קרונגה בחלק הצפוני של אגם מלאלווי בין הנציגים הסקוטים והאירופים של חברת האגמים האפריקאים וחלקים מבני שבט נגונדה  מצד אחד וסוחרים ערבים סוואהילים ובני שבט טומבוקה מצד שני.
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
פיתוח שיתוף פעולה כלכלי בינלאומי
שנה לאחר מכן, ב-17 באפריל 2016, הוביל ווטסון משלחת של 35 משקיעים בתעשיות העסקיות והטכנולוגיה במטרה לייצר הזדמנויות השקעה משותפות בטכנולוגיה, חינוך, הפקות קולנוע ותיירות.
פרויקטים משמעותיים
מאז 2014, ווטסון הוביל פרויקטים משמעותיים רבים בעיר. העיר, שעתידה להפוך לאחד מפרויקטי התשתית הגדולים בהיסטוריה של העיר, השיגה יותר מ-1.15 מיליארד דולר מהממשלה הפדרלית כדי לסיוע בהרחבת רשת התחבורה הציבורית (LRT) של קו הקונפדרציה שהושלם, שתניע את התחבורה הציבורית מזרחה, דרומה ומערבה.
קרונגה
היסטוריה
זמן מה לפני 1877 שימשה קרונגה כמעוזו של מלוזי, שהיה עבד ערבי מפורסם. בשנת 1883 נפתחה שם תחנת מסחר בריטית, שהיוותה את הבסיס לעיר המודרנית קרונגה. החוקר הבריטי סר הארי ג'ונסטון רכש את המקום בשנת 1895 ועצר את סחר העבדים בחוף המערבי של אגם ניאסה. בשלב זה קרונגה הפכה למרכז מסחרי וחקלאי חשוב. על פי לונלי פלאנט, בשנת 2018 העיר קרונגה נמצאת עדיין תחת השפעה השפה הסוואהילית-ערבית".
ג'ים ווטסון (פוליטיקאי קנדי)
פרויקטים משמעותיים
ווטסון דחף שראשי הערים של אוטווה וגטינו יצטרפו לוועדת ההון הלאומית (NCC) ב-2016. באותה שנה, ווטסון וראש עיריית גטינו, מקסים פדנאוד-ג'ובין, הוזמנו להצטרף כחברים ללא הצבעה.