cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חדשות היום
היסטוריה
ב-2 באוגוסט 2020 חזרה התוכנית מפגרה ושובצה מחדש בשעה 15:00. אלמוג בוקר, שהגיש את "חדשות 16:00" ברצועת השידור של התוכנית בזמן הפגרה, נבחר להגיש את התוכנית.
ב-27 באוגוסט 2020 הושק הפתיח הגרפי של התוכנית. לפני כן, בתוכנית נעשה שימוש בפתיח של משדר מיוחד.
נעימת הפתיחה הראשונה של התוכנית שימשה גם התוכנית "אוטוטו שבת" (ששודרה בימי שישי בעידן ערוץ עשר). נעימת הפתיחה הנוכחית של התוכנית הייתה גם בשימוש בתוכנית "חדשות 16:00" ששודרה בזמן פגרת התוכנית.
מערכת החיסון
מערכת החיסון היא מכלול מורכב של איברים, תאים ומולקולות, שתפקידם להגן על הגוף מפני פלישה של מיקרואורגניזמים פתוגניים, כגון חיידקים, נגיפים, פטריות וטפילים שונים, וכן מפני רעלנים והתפתחות סרטן. בין מרכיביה השונים של מערכת החיסון קיימים יחסי גומלין ענפים, המאפשרים להם לפעול באופן מסונכרן ומתואם נגד פולשים זרים שמהם נשקפת סכנה לגוף. למעשה, מערכת החיסון פועלת כל הזמן, אך אנו נותנים דעתינו עליה בדרך כלל רק בעת "כישלון". התחום בביולוגיה העוסק בפעילות מערכת החיסון נקרא אימונולוגיה (תורת החיסון) (Immunology).
פתוגנים ואנטיגנים
כדי להגן מפני פתוגנים התפתחו מספר מנגנונים המזהים ומנטרלים אותם. אפילו במיקרואורגניזמים פשוטים כמו חיידקים קיימת מערכת אנזימים המגנה עליהם מפני זיהום נגיפי. מנגנונים חיסוניים פשוטים נוספים התפתחו באיקריוטיים הקדמוניים ונותרו בצאצאיהם המודרניים, כגון בצמחים ובחרקים. מנגנונים אלו כוללים בין היתר פפטידים אנטימיקרוביאלים הידועים כדפנסינים, פאגוציטוזה ומערכת המשלים. במהלך האבולוציה של בעלי-החוליות ובפרט בבני אדם, התפתחו מנגנוני הגנה מורכבים אף יותר, שהקנו יתרון לאורגניזמים שבהם התפתחו. אחד ממאפייניה הבולטים והחשובים של מערכת החיסון בבעלי חוליות, לצד יכולתה לזהות במדויק מספר עצום של פתוגנים, הוא הזיכרון החיסוני. חשיפה של מערכת החיסון לגורם זר או לפתוגן עמו היא התמודדה בעבר, מעוררת תגובת זיכרון (Memory Response), המתאפיינת במהירות גבוהה יותר ובעוצמה חזקה יותר. תגובת הזיכרון מאפשרת למערכת החיסון לפעול ביתר נמרצות כנגד הפתוגן, לסלקו ביעילות ולמנוע התפתחות מחלה.
חומר זר או פתוגן המסוגל לעורר את מערכת החיסון מכונה אנטיגן. חשיפה של מערכת החיסון לאנטיגן עשויה לגרום לסוגים שונים של תגובה חיסונית, בהתאם למאפייניו הביוכימיים של האנטיגן, אופן חדירתו לגוף וכמותו.
התגובה החיסונית
התגובה החיסונית נחלקת אפוא לשני שלבים עיקריים, הקשורים זה בזה קשר הדוק: שלב הכרה ושלב תגובה. ראשיתה של התגובה החיסונית בהכרה, אשר משמעותה זיהוי הפתוגן על ידי מערכת החיסון. מערכת החיסון מסוגלת לזהות באופן ספציפי ומדויק מגוון עצום, למעשה כמעט אינסופי, של פתוגנים שונים, והיא מצטיינת בכושר הבחנה דק להבדלים מזעריים בין פתוגן אחד למשנהו. לאחר שמערכת החיסון מזהה גורם זר, כגון מיקרואורגניזם או פתוגן אחר, היא מפעילה נגדו תגובה חיסונית תוך גיוס מגוון רחב של תאים ומולקולות, הפועלים יחד במטרה לנטרל את הפולש הזר או לסלקו. תגובה חיסונית זו, שבאמצעותה מערכת החיסון מנטרלת או מסלקת את הפתוגן, מכונה "תגובה אפקטורית" (Effector Response). מערכת החיסון משתמשת במנגנונים אפקטוריים רבים ומגוונים, אשר כל אחד מהם מותאם לטיפול בסוג אחר של פתוגן.
מערכת החיסון מסוגלת להבחין בין "עצמי" ל"זר", כלומר בין מולקולות ותאים השייכים לגוף עצמו לבין מולקולות ותאים ממקור זר, באופן אשר מבטיח כי התגובה החיסונית תופעל אך ורק כנגד גורמים זרים לגוף. הבחנה זו בין "עצמי" ל"זר" מכונה סבילות חיסונית, והיא מהווה מנגנון חיוני שתפקידו למנוע גרימת נזק עצמי לגוף. כאשר קיים פגם או ליקוי במנגנון הסבילות החיסונית עלולות להתפתח מחלות אוטואימוניות, שבהן מערכת החיסון תוקפת מרכיבים עצמיים של הגוף. הסבילות החיסונית היא גם מה שמקשה על מציאת תרומת איבר מתאים להשתלה.
חיסון מולד וחיסון נרכש
מערכת החיסון נחלקת לשתי מערכות משנה: מערכת החיסון המולדת, המכונה גם חיסון מולד או חסינות מולדת (innate immunity), ומערכת החיסון הנרכשת, המכונה גם חיסון נרכש או חסינות נרכשת (acquired immunity ,adaptive immunity). שתי המערכות שונות זו מזו במהותן, אך הן שלובות זו בזו ופועלות בשיתוף פעולה ובתיאום. כל אחת משתי המערכות מפעילה מנגנונים שונים אשר מעוררים, מגבירים ומייעלים את התגובה של המערכת השנייה. יתרה מכך, שתי המערכות תלויות זו בזו: רכיבים שונים של מערכת החיסון המולדת נחוצים לצורך תפקודה היעיל של מערכת החיסון הנרכשת, ולהפך. שילוב זה בין שתי המערכות מאפשר הגנה מיטבית לגוף מפני פתוגנים.
ניתן לומר כי מערכת החיסון המולדת מהווה את קו ההגנה הראשון של הגוף מפני פתוגנים, מרגע החשיפה לאנטיגן ועד שמערכת החיסון הנרכשת נכנסת לפעולה. מנגנוני ההגנה הבלתי-ספציפיים של המערכת המולדת מצליחים, בדרך כלל, לסלק בכוחות עצמם את המיקרואורגניזמים והפולשים הזרים האחרים. מנגנוני החיסון הנרכש נחוצים לייעול התגובה החיסונית, בפרט כאשר מנגנוני ההגנה המולדים אינם אפקטיביים או כאשר פתוגנים מצליחים לחמוק מהם, וכן לצורך יצירת זיכרון חיסוני.
מערכת החיסון המולדת
מערכת החיסון המולדת קיימת באורגניזם החל משלב ההתפתחות העוברית. ככלל, מערכת זו מתאפיינת בכך שרכיביה השונים פועלים באופן בלתי-ספציפי, כלומר כל תא או מולקולה השייכים אליה פועלים כנגד מגוון רחב של פתוגנים, רק על בסיס ההבחנה בין "עצמי" ל-"זר".
מחקרים מצאו כי תאי גזע מסוימים במוח, מקושרים למערכת החיסונית עוד לפני שעוברים התמיינות תאים לתאים במערכת החיסון. עוד נמצא כי תאים אלה הם בעלי זיכרון חיסוני שמאפשר להם "להפעיל" את מערכת החיסון כל פעם שיש צורך בכך.
מערכת החיסון המולדת כוללת ארבעה מנגנוני הגנה עיקריים:
מערכת החיסון הנרכשת
מערכת החיסון הנרכשת מתפתחת במהלך חיי האורגניזם עקב חשיפתו לפתוגנים, והיא מתייחדת בכך שרכיביה פועלים באופן בררני וספציפי: כל תא או מולקולה המשתייכים אליה מסוגלים לפעול כנגד פתוגן מסוים אחד ויחיד. לכן, בניגוד לתגובה החיסונית המולדת, שהיא זהה באופן עקרוני בקרב כל הפרטים המשתייכים למין מסוים, התגובה החיסונית הנרכשת משתנה מפרט אחד באוכלוסייה למשנהו בהתאם לניסיון האישי שרכש, כלומר בהתאם לפתוגנים אליהם נחשף במהלך חייו. מאפיין מרכזי נוסף המייחד את מערכת החיסון הנרכשת הוא היכולת לייצר זיכרון חיסוני. מערכת החיסון הנרכשת כוללת את הלימפוציטים מסוג B ו-T ואת הנוגדנים.
הזרועות האפקטוריות של מערכת החיסון
מקובל לחלק את מנגנוני התגובה החיסונית, כלומר המנגנונים האפקטוריים, לשתי זרועות: זרוע הוּמוֹרָאלית וזרוע תאית. כל אחת משתי הזרועות כוללת הן מרכיבים בלתי-ספציפיים ממערכת החיסון המולדת והן מרכיבים ספציפיים ממערכת החיסון הנרכשת. שתי הזרועות פועלות בשיתוף פעולה ובוויסות הדדי.
הזרוע ההומוראלית (The Humoral Branch), המכונה גם תגובה הומוראלית (Humoral Response) או חסינות הומוראלית (Humoral Immunity) (הומוראלי = של נוזלי הגוף) מקנה הגנה בעיקר מפני מיקרואורגניזמים ופתוגנים חוץ-תאיים, אשר גדלים ומתרבים מחוץ לתאי המאכסן, בנוזלי הגוף.
הזרוע ההומוראלית כוללת שני מרכיבים עיקריים:
הזרוע התאית (The Cellular Branch), המכונה גם חסינות תאית (Cell-Mediated Response או Cellular Immunity), מספקת הגנה בעיקר מפני מיקרואורגניזמים ופתוגנים תוך-תאיים, אשר פולשים לתוך תאי המאכסן ומתרבים בתוכם, כגון נגיפים (וירוסים), חיידקים תוך-תאיים, פרוטוזואה וכיוצא באלה. כמו כן היא פועלת לחיסול תאים סרטניים ותאים שמקורם ברקמת שתל זרה. תפקיד מרכזי נוסף של הזרוע התאית הוא להפעיל ולווסת את התגובה ההומוראלית, ובפרט לשפעל לימפוציטים מסוג B שבאו במגע עם אנטיגן, ולגרום להם להתחלק ולהתמיין לתאי פלזמה מפרישי נוגדנים אשר מתאימים באופן ספציפי לאנטיגן זה.
הזרוע התאית כוללת מספר מרכיבים:
שתי מערכות החיסון, המולדת והנרכשת, עושות שימוש ברכיבים מן הזרוע ההומוראלית ומן הזרוע התאית. כך, המערכת המולדת כוללת את הפגוציטים השונים, תאי ההרג הטבעיים וכן את מערכת "המשלים". המערכת הנרכשת כוללת את הנוגדנים ואת הלימפוציטים מסוגים B ו-T. תאי ההרג הטבעיים, מערכת "המשלים" וחלק מהפאגוציטים, אשר משתייכים באופן עקרוני למערכת המולדת, הבלתי-ספציפית, פועלים לעיתים באופן ספציפי במנגנון מיוחד אשר נקרא הרעלת תאים תלוית נוגדנים (Antibody-Dependent Cell-Mediated Cytotoxicity, ובר"ת ADCC). במנגנון זה נוגדנים מזהים באופן ספציפי תאי מטרה, ומסמנים אותם כיעד לחיסול בידי תאי הרג טבעיים, מערכת "המשלים" ופגוציטים מסוימים.
תיאום התגובה החיסונית
מערכת החיסון המולדת מעוררת ומכווינה את תגובות מערכת החיסון הנרכשת בעיקר על ידי הפרשת ציטוקינים מתאימים והצגת אנטיגנים (Antigen Presentation) לתאי T מסייעים (Th) על ידי תאים מציגי-אנטיגן. תאים מציגי-אנטיגן (תאים דנדריטיים, מקרופאגים ולימפוציטים מסוג B) בולעים אנטיגן בתהליך של אנדוציטוזה ולאחר מכן מציגים מקטעים פפטידיים של האנטיגן על שטח פני הממברנה שלהם על-גבי מולקולות MHC מטיפוס II. תאי T-המסייעים מזהים באמצעות קולטן תא ה-T שלהם (TCR) קומפלקסים אלה של אנטיגן הנישא על מולקולת MHC מטיפוס II, ובאמצעות סיגנל מעורר נוסף הניתן על ידי התא מציג-האנטיגן, הם עוברים שפעול ומסוגלים להתרבות ולגייס מגוון של תאים ומולקולות לתגובה חיסונית כנגד האנטיגן.
מערכת החיסון הנרכשת מייצרת אף היא מסרים אשר מעוררים ומגבירים את יעילות התגובה המולדת. כך, למשל, לאחר שתאי T מסייעים מזהים אנטיגן המוצג על-גבי מולקולת MHC מטיפוס II, הם מייצרים ומפרישים ציטוקינים אשר משפרים את יכולתם של המקרופג'ים לבלוע ולהרוג אנטיגנים, ובנוסף לכך מגבירים את ביטוי מולקולות ה-MHC מטיפוס II על פני הממברנות של המקרופאגים, ובכך הופכים אותם לתאים מציגי-אנטיגן יעילים יותר. דוגמה נוספת היא הגיוס וההפעלה של מערכת "המשלים" על ידי נוגדנים: נוגדנים שיוצרו והופרשו על ידי תאי פלזמה בתגובה לפתוגן מסוים, נקשרים אל הפתוגן ומצפים אותו, ובכך מסמנים אותו כמטרה להתקפה מצד מערכת "המשלים".
ספרות ילדים
סִפרות ילדים היא סוגה ספרותית המכוונת לגילאים צעירים, מגיל הינקות ועד ראשית גיל ההתבגרות. סוגה זאת מתאפיינת בשפה פשוטה יחסית, שמרנות בבחירת האמצעים הספרותיים (בפרט בשירה לילדים), שימוש בנושאים הקרובים לעולמם של הילדים, ולעיתים קרובות גם בתשתית דידקטית, כלומר שימוש בסיפור או בשיר כאמצעי לימודי או כאמצעי להעברת מסר חינוכי.
היסטוריה
עד תחילת המאה ה-20 נכתבו ספרי ילדים בידי סופרים ומשוררים שרוב עיסוקם היה כתיבה למבוגרים. חלק ניכר מספרי הילדים היו עיבודים של סיפורי עם, דרשות דתיות או עיבודים של ספרים שנועדו במקורם למבוגרים.
בסוף המאה ה-19 נעשתה ספרות הילדים עשירה ומגוונת יותר מבחינת הנושאים וסגנון הכתיבה, אולם רק במאה ה-20 הופיעו סופרים ומשוררים הכותבים רק או בעיקר לילדים. גם סופרים ומשוררים שכותבים לקהלים שונים יוצרים כיום הבחנה ברורה בין יצירותיהם לילדים ליצירותיהם למבוגרים. התפתחות זו באה בד בבד עם התפתחות החינוך הממלכתי ברחבי העולם, האיסור על עבודת ילדים ואימוץ גישה שעל-פיה ילדות היא מעין מעמד חברתי ומשפטי שממנו נובעות זכויות והגנות מיוחדות.
אחד הגורמים לגידול משמעותי בכמות ספרי הילדים הוא השכלול בטכנולוגית הדפוס.
חשיבות התפתחותית
הקריאה בספרות ילדים מעשירה את שפתם ואת דמיונם של הקוראים הצעירים. ספרות הילדים מזמנת מפגש עם התנסויות אנושיות, כמו גם מחשבות, רגשות ושאיפות של הדמויות. בנוסף, היא מאפשרת להם לדון במצבים רגשיים וחברתיים.
איור בספרות ילדים
איור הוא מרכיב מקובל בספרי ילדים, ולעיתים אף מרכיב דומיננטי. האיורים לספרי ילדים אחדים נחשבים לחלק בלתי נפרד מהיצירה, ומלווים אותה בכל תרגומיה, כך למשל איוריו של ג'ון טניאל לספרו של לואיס קרול "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", וכך גם לגבי "פו הדב" מאת א.א. מילן אותו אייר ארנסט שפארד.
הרעיון לכלול איורים בספרי ילדים נולד בעקבות ספרו של הבישוף יאן עמוס קומניוס (1670-1592). בספרו "אורביס סנסואליום פיקטוס" הציע להוסיף לספרי הלימוד ציורים. במאה ה-18 הופיעו לראשונה גם ספרי קריאה מאוירים, היו אלה ספרונים ובהם סיפורי ילדים, מעוטרים באיורים.
הסיפור הזואולוגי
סוג ספרי ילדים הקרוי לעיתים "יצירות הממוקדות בתכונות טבעיות של בעלי חיים". יצירות אלה מתמקדות בגודל, בצורה, בהתנהגות ובמקום הימצאו של בעל החיים. הסיפור הזואולוגי מתבסס על היכרות של הילד עם בעל החיים ולעיתים, הדובר הוא בעל החיים עצמו.
בסוג סיפור מסוג הילד נהנה גם מחוויית הקריאה וגם מהעשרת הידע במישור הקוגניטיבי.
הסיפור הזואולוגי מלווה באיורים המסייעים לילד להבין את תכונות בעלי החיים. את הסיפור עדיף לקשר לחיי היומיום של הילד, וכך לדוגמה, על הנחליאלי נהוג לספר בסתיו.
דוגמה לספרים המתבססים על סיפורים זואולוגיים הם ספריו של סופר הילדים הישראלי עמוס בר, בהם הספר ציפורי אגדה, אשר מתאים לכל ציפור נפוצה בישראל אגדה שהיא סיפור זואולוגי.
ספרי עיון לילדים
תת-סוגה של ספרי הילדים הם ספרי עיון ומדע פופולרי שמטרתם להרחיב את ידיעותיהם של הילדים, לעורר את סקרנותם ולחשוף אותם לתחומי הטבע והמדע. ספרים אלו מציגים את הנושא ברמה המתאימה לילדים, בצורה מפושטת, בשפה פשוטה ובליווי איורים רבים וצבעוניים.
סיפור הפונה לילדים ולמבוגרים בשני רבדים
בדרך כלל פונה ספרות ילדים לילדים בלבד, והמבוגרים ימצאו בה עניין רק מנקודת מבטם של הילדים. לעיתים נכתב סיפור ילדים בשני רבדים, אחד הפונה אל הקורא הצעיר, ואחר הפונה אל הקורא המבוגר. ספרות הילדים כתובה על ידי מבוגרים, וערוכה על ידי מבוגרים, וגם בסופו של דבר מבוגרים הם שמפיצים אותה בספריות. ויותר מכך בספרות הילדים לא נשמע קולם של הילדים, אלא קולם של המבוגרים, הרי הם שמדברים בשם הילדים.
דוגמה מובהקת לסיפור כזה הוא "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, שהילדים מוצאים בו סיפור הרפתקאות עתיר דמיון (ובהתאם עובד פעמים אחדות לסרט ילדים), ואילו המבוגרים מוצאים בו משחקי מילים ורמזים לסוגיות בלוגיקה ובפילוסופיה.
"אלוף בצלות ואלוף שום", סיפורו של חיים נחמן ביאליק, מתאפיין אף הוא בשני רבדים, כסיפור מחורז לילדים, וכיצירה המופנית אל הקורא הבוגר והמשכיל. חוקרת הספרות, פרופ' זיוה שמיר, עמדה על כפל הפנים של היצירה:
בסיפורו הקצר של ש"י עגנון, "מעשה העז", ניכר כפל הפנים כבר עם צאתו לאור - הסיפור פורסם לראשונה בשנת ה'תרפ"ה, כסיפור למבוגרים בקובץ "פולין: סיפורי אגדות", וכסיפור לילדים בחוברת בשם "מעשה העז", בלוויית איוריו של זאב רבן, כחלק מסדרה של חמש חוברות (רק אחת מהן מאת עגנון) שנקראה "ספורים ציורים לתינוקות". על כך העירה מירי ברוך: "הקורא - כמו שאומר בטלהיים, יבחר לו את הנכון לו בשלב הנפשי שבו הוא נמצא. וכך יכול הסיפור להיות גם מעשיית ילדים אופטימית, גם סיפור עצוב לקורא המבוגר, וגם סיפור מתוחכם, לקורא הרואה את שתי נקודות התצפית גם יחד".
בישראל
בתקופת תחיית הלשון העברית, משנפתחו בתי ספר חדשים בגולה ובארץ ישראל, קמו הוצאות ספרים כמו תושיה, מוריה ואמנות, שהוציאו לאור מאות ספרים וחוברות לילדים ולנוער, ובהן שירים עבריים מאת זלמן שניאור, יעקב פיכמן וחיים נחמן ביאליק. אולם מיעוטם של הספרים שנכתבו במקורם בעברית בלט לעין. רוב הספרים לצעירים היו באותה העת מתורגמים.
ספרות הילדים והנוער בארץ צמחה באופן טבעי יחד עם צמיחת דור הילדים הראשון ששפתו היה עברית מילדותו. השינויים בסגנון, במבחר המילים, בנושאים ובעניינים שהועלו בהם משקפים את התמורות הגדולות שהתרחשו בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
לקריאה נוספת
כתבי עת
אריאל דרבסי
אריאל דרבסי (17 בפברואר 1962 - 28 בספטמבר 2018) היה פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ראש החוג לביולוגיה וסגן דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
ביוגרפיה
אריאל דרבסי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה. כשהיה בן 10 עלתה המשפחה לישראל וקבעה את מושבה בירושלים. כשהיה בן 17, תלמיד י"ב בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים, לימד והגיש לבגרות בפיזיקה את תלמידי הכיתה המקבילה, לאחר שהמורה שלה עזב ולא נמצא מחליף אחר. בכך היה למורה הצעיר ביותר במדינת ישראל שלימד לבגרות באופן רשמי בבית ספר ממלכתי.
שירת בצה"ל בשנים 1980–1983, תחילה כחניך בקורס טיס ולאחר מכן כמפקד טנק בשריון. במסגרת שירותו השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
סיים בהצטיינות תואר ראשון בביולוגיה ובמדעי המחשב בשנת 1988. סיים תואר שני ודוקטורט בגנטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' משה סולר. את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פריז החמישית, בפקולטה לרפואה.
ב-1999 זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס על הצטיינות במחקר.
בין השנים 2006–2009 שימש כראש החוג לגנטיקה באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן כראש המגמה למדעי החיים וביולוגיה. בשנים 2012–2016 שימש כסגן דיקן לענייני הוראה בפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע של האוניברסיטה העברית.
ב-28 בספטמבר 2018 נפטר מסרטן הלבלב. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. היה חובב ספורט אתגרי (בעיקר סקי שלג) ועסק בספורט בכלל (אופניים, ריצה, פינג-פונג ושחייה). למד ותרגל את הפילוסופיה הבודהיסטית.
מחקר
פרופ' דרבסי כתב במהלך חייו למעלה מ-100 מאמרים. עבודותיו המדעיות פרוסות על פני מספר נושאים ותחומים בהם עסק במהלך השנים. ניתן לחלק את עבודותיו ל-5 נושאים עיקריים:
סרט על תאוריית הבוס, המשלב צילומים מהשנה האחרונה לחייו של פרופ' דרבסי, הוקרן לראשונה ב-18 ביוני 2021. במאי הסרט הוא אחיינו של דרבסי, ניר דרבסי. הסרט זכה לחסות חברת yes וישודר בערוץ הדוקו של החברה וב-vod.
פעילות עסקית
בנוסף למחקר והוראה פרופ' דרבסי הקים ועסק בניהולה של חברת הסטארט-אפ IDgene, שעסקה בזיהוי גנים של מחלות נפוצות כדרך לייצור ידע שיוביל לפיתוח תרופות שונות. ב-1999 החברה גייסה כ-15 מיליון דולר מקרנות שונות, הגדולה שבהן היא קרן אייפקס, ובשיאה העסיקה 50 עובדים בירושלים.
בשנת 2004 הופסקה פעילות החברה והידע שנצבר בה הועבר לאוניברסיטה העברית. במהלך השנים סייע פרופ' דרבסי בהקמתן ובפיתוחן של חברות ביוטכנולוגיה רבות בישראל ובעולם.
במרץ 2017 נחשד פרופ' דרבסי על ידי הרשות האמריקאית לניירות ערך (ה-SEC) בשימוש במידע פנים במסחר במניית מובילאיי. תוך מספר חודשים נסגר התיק ללא הרשעה מחוץ לכותלי בית המשפט, בהסדר פשרה כספי.
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה (בספרדית: Catedral de Santiago de Compostela) היא קתדרלה בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה אשר בגליסיה שבספרד. לפי המסורת הקתולית קבור בקתדרלה השליח יעקב בן זבדי והיא אתר צליינות נוצרית חשוב מאז ימי הביניים. הקתדרלה היא היעד הסופי של דרך סנטיאגו, והיא הוכרזה יחד עם העיר כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו בשנת 1985.
היסטוריה
מיתוס הקשור למקור קדושת האתר גורס כי השליח יעקב בן זבדי הביא את בשורת הנצרות לקלטים בחצי האי האיברי. ב-44 לספירה, ראשו נערף בירושלים. שרידיו הובאו בחזרה לגליסיה, ובעקבות רדיפות הספרדים הנוצרים בידי הרומאים, ננטש קברו במאה ה-3. קברו נתגלה מחדש ב-814 בידי פלאיו (Pelayo), נזיר נוצרי, שראה אורות מוזרים בשמי הלילה. הבישוף תאודמיר מאיבריה הכיר בכך כנס והודיע על כך למלך ממלכת אסטוריאס אלפונסו השני (791–842) אשר הורה על בניית קפלה באתר. על פי האמונה היה המלך לצליין הראשון שעלה לרגל אל הכנסייה. בעקבות זאת, הוקמה כנסייה ראשונה באתר ב-829. כנסייה שנייה בסגנון פרה-רומנסקי, הוקמה במקום ב-889 בהוראת המלך אלפונסו השלישי, מלך לאון, דבר שהוביל לפיתוח האתר כאתר צליינות מקובל וחשוב. המיתוס נוצל בידי מלכי ספרד הנוצרית כדי לבססה כממלכה נוצרית ולגרש את המורים מחצי האי האיברי. ב-997 נשרפה הכנסייה בידי מוחמד איבן-אבי אמיר (938–1002), מפקד צבא החליפות קורדובה. הדלתות והפעמונים, נישאו בידי השבויים הנוצריים לקורדובה, ושם הותקנו במסגד אלג'אמה. כאשר קורדובה נכבשה בידי המלך פרדיננד השלישי, מלך קסטיליה ב-1236, אותם דלתות ופעמונים נישאו בידי שבויים מוסלמים לטולדו, שם הותקנו בקתדרלת טולדו.
בניית הקתדרלה הנוכחית, בסגנון רומנסקי, החלה ב-1075 תחת שלטונו של אלפונסו השישי, מלך קסטיליה (1040–1109) ובחסותו של הבישוף דייגו פלאס (Peláez). היא בנויה בעיקר מגרניט. הבנייה הופסקה מספר פעמים, והאבן האחרונה הונחה ב-1122, אך גם אז בניית הקתדרלה טרם הסתיימה. הקתדרלה נחנכה ב-1128 בנוכחות המלך אלפונוסו התשיעי, מלך לאון. בשל חשיבותה כאתר צליינות, הייתה הכנסייה למקום מושבו של בישוף ב-1075, וכעבור זמן לא רב, בשנת 1100, היא הועלתה לדרגת מושבו של ארכיבישוף בידי האפיפיור אורבנוס השני. אוניברסיטה קתדרלית נוספה ב-1495. הקתדרלה שופצה והורחבה בין המאה ה-16 למאה ה-18 בסגנון אדריכלות הבארוק.
לפי ה-Codex Calixtinus, הארכיטקטים האמונים על הבניה היו "ברנרד הזקן", העוזר שלו "רוברטוס גלפרינוס", וייתכן שלאחר מכן גם "אסטבן, המסטר של עבודות הקתדרה". בשלב האחרון, "ברנרד הצעיר (הבן)" סיים את בניית הקתדרלה, כאשר גלפרינוס היה אחראי על התיאום. הוא גם בנה מזרקה מונומנטלית בקדמת השער הצפוני ב-1122.
החזית המערבית
החזית המערבית, הנקראת "פשאדה דה לה פלאסה דל אוברדוירו" (Fachada de la Plaza del Obradoiro - "חזית כיכר הסדנא"), בנויה בסגנון הבארוק המאוחר של ספרד. למרות זאת, בגלל שני המגדלים וריבוי הצריחים היא מזכירה במקצת חזיתות גותיות. החזית המערבית נבנתה בשנים 1738–1750, ובה שני מגדלים מימי הביניים, בגובה של 76 מטר כל אחד. על המגדל השמאלי, שנקרא "מגדל קראקה" (Torre de la Carraca) ניצב פסלו של זבדי, אבי השליח יעקב הגדול. על המגדל הימני, שנקרא "טורה דה לאס קמפאנס" (Torre de las Campanas - "מגדל הפעמונים") ישנו פסל של מריה סאלומה, אמו. בגמלון הגדול במרכז, פסלים של השליח יעקב בן-זבדי ומתחתיו שניים מתלמידיו אתאנסיוס ותאודומיר, הלבושים כצליינים. הם ניצבים מצדדיו של קבר סמלי של השליח, שמעליו נראה הכוכב שהוביל לגילויו. צדף מזהב, סמלו של יעקב בן זבדי, קבוע בחזית, וזרם מתמיד של צליינים עומד בתור כדי לנשק את הצדף. הכניסה לקתדרלה היא דרך גרם מדרגות, שמאוגף בפסלים של דוד ושלמה, ואשר אליו מובילים שערים מברזל. בגובה הכיכר נמצאת הכניסה לקפלה רומנסקית, הנקראת "הכנסייה התחתונה" (Igrexa Baixa), שנבנתה מתחת לשער בזמן בניית הקתדרלה. החזית המערבית של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה מוטבעת על חלק ממטבעות האירו הספרדיים.
כיכר אוברדוירו בה נצבת הקתדרלה מוקפת במבני ציבור. מצפון ומדרום, בקו אחד עם החזית המערבית, שני בניינים מהמאה ה-18. בדרומי ארקדה שמאחוריה הקלויסטר הגותי של הקתדרלה שנבנה ב-1533. מצפון לקתדרלה ניצבים ארמון גלמירז מהמאה ה-12 וגנים בסגנון הבארוק הספרדי.
החזית הצפונית
החזית הצפונית מובילה לכיכר "פלאסה דה אימקולאדה" (Praza da Immaculada - "כיכר הטהרה"). בעבר ניצב בחזית זו "שער גן עדן", שער רומנסקי שנבנה ב-1122 ואשר סימן את סופה של דרך סנטיאגו, אך הוא נהרס במאה ה-17. על גג החזית ניצב פסל של יעקב הקדוש מהמאה ה-18, עם שני מלכים לרגליו בתנוחת תפילה. המלכים הם אלפונסו השני הגדול (866–910 ואורדוניו השני, מלך לאון (873–924). במרכז נמצא פסל המייצג את האמונה.
החזית המזרחית
החזית המזרחית נפתחת אל כיכר "פלאסה דה קווינטאנה" (Praza da Quintana), ובה שני שערים ראשיים - "הדלת הקדושה" ו"הדלת המלכותית", אשר קיבלה את שמה מהמגן שמעליה. הדלת הקדושה נפתחת רק בשנות יובל, בהן חל ה-25 ביולי הוא יום יעקב הקדוש, ביום ראשון. החזית בסגנון הבארוק נבנתה בידי פרננדז לצ'וגה ב-1611, וגם מעל דלתותיה ניצבים פסלים של יעקב הקדוש ושל שני תלמידיו.
החזית הדרומית
החזית הדרומית נפתחת לכיכר "פלאסה דס פרטריאס" (Praza das Praterias) הנתחמת מצדדיה האחרים במנזר ובארמון ראז'וי (Rajoy) המשמש כבניין העירייה. עוד ניצב בכיכר מגדל שעון בסגנון הבארוק (Torre del Reloj) שנבנה במאה ה-17. בשער הרומנסקי, "פוארטה דה לאס פרטריאס" (Puerta de las Platerias), שתי קשתות, והוא מהשמורים שבשערי הקתדרלה. הוא מוליך לבית הרוחב הדרומי ומוצגים בו תגליפים שפוסלו בשנים 1112–1117. הטימפנון השמאלי שבשער מראה את פיתוי ישו בהיותו במדבר. בצד הימני של טימפנון זה נראית אשה חצי לבושה העוסקת בניאוף עם גולגולתו של המאהב שלה בחיקה. הטימפנון הימני מראה במרכזו את הלקאתו של ישו; בשמאלו את הכתרתו בכתר הקוצים ואת ריפוי העיוור; ובחלקו העליון את ההתגלות. האפריז מתאר את ההשתנות, ומראה את ישו, אברהם, סצינות מהתנ"ך וארבעה מלאכים עם חצוצרות. העמוד התומך השמאלי מראה (מלמטה למעלה) את דוד מנגן בנבל, את בריאת אדם ואת ישו מברך את דוד המלך. בצד השמאלי של המבואה מוצג גירוש אדם וחוה מגן עדן.
פנים
אורכו של המבנה הוא 97 מטר וגובהו 22 מטר. צורתו כשל צלב רומנסקי והוא מקורה בקמרונות חבית. חלל הפנים עשוי מספינה ראשית ומשתי ספינות משניות, מבית רוחב רחב ומבית מקהלה עם קפלות הקורנות ממנו. קתדרלה זו היא הכנסייה הרומנסקית הגדולה ביותר בספרד, אך היא קטנה מקתדרלות גותיות רבות.
אכסדרת התהילה
אכסדרת התהילה (Portico da Gloria), והשער המרכזי הקבוע בה, הוקמו במאה ה-12. הם נמצאים בנרתקס מאחורי החזית המערבית. השער והנרתקס הם שרידים מהתקופה הרומנסקית. זוהי יצירת מופת של האדריכלות רומנסקית ושל הפיסול רומנסקי שנוצרה בשנים 1168–1188. העמודים, הטימפני והארכיוולטים של שלוש הדלתות שנפתחות לתוך שלוש הספינות עשירים בפסלים המתארים את יום הדין. הטימפנון המרכזי מתאר את ישו המלך, כשהוא פצוע ומלווה בידי ארבעת האוונגליסטים. משני צדדיו נראית פמליה של מלאכים הנושאים סמלים של הפסיון. בארכיוולטים מתוארים 24 הזקנים של האפוקליפסה, שמכוונים את כלי הנגינה שלהם. פסלי העמוד מייצגים את השליחים על סמליהם המסורתיים, נביאים ודמויות מהתנ"ך ששמם מוטבע על גבי ספר או קלף, וכולם היו צבועים בעבר. העמוד התומך המרכזי מייצג את יעקב הקדוש, ועל המגילה שהוא אוחז בידיו כתוב "Misit me Dominus" ("האל שלחני"). מתחתיו מתואר בית דוד ומעליו ייצוג של השילוש הקדוש. צליינים נוהגים לגעת בכף הרגל השמאלית של הפסל, ובכך הם מסמנים שהגיעו ליעדם. השערים הצדדיים מוקדשים ליריבי הכנסייה: משמאל - היהודים, ומימין - הכופרים. הטימפנון הימני מחולק לשלושה חלקים ומוקדש לישועת הנשמה. במרכז מוצגים ישו ומיכאל, כשהם ניצבים בין הגהנום המוצג על ידי שדים, ובין גן עדן המוצג בדמויותיהם של ילדים. בצד מוצג כור המצרף (הפורגטוריום). הטימפנון השמאלי מציג סצינות מהתנ"ך.
הספינה הראשית
הספינות מחולקות לאורכן ל-11 חלקים, ואילו בית הרוחב מחולק לשישה. כל עמוד תומך מוקף בעמודונים, ושלושה מהם תומכים בקמרונות הצלב של הספינות המשניות ובקשתות. גלריות מוארות נמצאות מעל הספינות המשניות וסביב חלל הכנסייה. בית המקהלה משתרע על פני שלושה אגפים ומוקף באמבולטוריום ובחמש קפלות הקורנות ממנו. בקמרונות האפסיס חלונות עגולים (אוקולוס). בחופת המזבח פסל של יעקב הקדוש מהמאה ה-13, וצליינים מורשים לנשק את גלימתו דרך מעבר צר מאחורי המזבח. הקפלות הקורנות מהאפסיס עשירות בציורים, בפסלים ובעיטורים אחרים וב"קפלת הרליקים" (Capela do Relicario) שמור צלב מזהב המתוארך לשנת 874, והמכיל פיסה מהצלב האמיתי.
הקריפטה
הקריפטה שוכנת מתחת למזבח הראשי, ומתוארכת למאה ה-9. שרידיו של יעקב הקדוש ושל שניים מתלמידיו, תאודורוס הקדוש ואתנסיוס, שמורים בה. התיבה המכילה את השרידים כסופה והוצבה בקריפטה בסוף המאה ה-19, אחרי שהאפיפיור לאו ה-13 אישר את מקוריותם של השרידים ב-1884. במהלך השנים, נשכח מקום קבורתו של יעקב הקדוש לאחר שעקב פלישות של האנגלים וההולנדים, הועברו שרידיו ב-1589 ממקומם מתחת למזבח למקום בטוח יותר. השרידים נתגלו מחדש בינואר 1879, וכאמור מקוריותם אושרה על ידי הכס הקדוש.
הבוטאפומריו
הבוטאפומריו (Botafumeiro - "מפיץ העשן") תלוי בשרשראות מתקרת הכנסייה, וכפי שמעיד עליו שמו, הוא נועד להפצת קטורת. הבוטאפומריו נוצק ב-1851 ונחשב לאביזר הגדול בעולם מסוגו. משקלו 80 ק"ג וגובהו 1.60 מטר. בדרך כלל הוא מוצג בספריית הקתדרלה, אך בחגים חשובים הוא נתלה בחלל המבנה וממולא ב-40 ק"ג של גחלים וקטורת.
עמיר מולנר
עמיר מולנר (נולד ב־1972 ברמת גן) הוא פושע ישראלי, שנחשב בעבר לאחד ממנהיגי כנופיית רמת עמידר. הוא מוגדר כיעד מודיעיני של משטרת ישראל ונחשב לראש ארגון פשע.
ב-2022, שינה את שמו לאברהם מילר.
ביוגרפיה
מולנר גדל ברמת גן והוא הבן הבכור להוריו. אביו, שעלה מהונגריה בנעוריו, היה קצין משטרה, אימו שעלתה לארץ ממרוקו הייתה מזכירה בבית ספר ברמת גן. בגיל 16 הצטרף לכנופיית רמת עמידר שבראשה עמדו האחים יוסי ורוני הררי. מולנר שירת בצה"ל, תחילה כטבח, אך לאחר בקשותיו להעברה שובץ בחטיבת גולני ושירת כלוחם.
במהלך שירותו הצבאי כלוחם רכש ידע בתחום החבלה. לאחר שחרורו המשיך לפעול כחבר זוטר בכנופיית רמת עמידר. במהלך שנים אלו פעלה הכנופיה בחסות ובשיתוף פעולה עם יעקב אלפרון (ראש משפחת אלפרון) בתחום הסחר בחשיש ובגביית חובות. בראשית שנות התשעים של המאה ה־20 פרץ סכסוך חריף בין כנופיית רמת עמידר לכנופיית פרדס כץ שבמהלכו נרצחו חברים משתי הכנופיות על ידי הכנופיה היריבה. מולנר נחשד במעורבות בניסיונות רצח וברצח, בין היתר בשל מקצועיותם הגבוהה שהתאימה לידע שצבר בצה"ל. במהלך שנים אלו התחזק מעמדו של מולנר עד שנחשב לאחד ממנהיגי כנופיית רמת עמידר. במהלך שנים אלו הורשע מולנר מספר פעמים בעבירות של סחיטה באיומים ותקיפה, וישב במאסר שנה אחת על עושק של בעלי משרד נסיעות.
בשנת 1998, לאחר שהמשטרה גייסה עד מדינה בשם ניסים ימין שאיפשר את הרשעתו ברצח חבר בארגון חדיף, עזב את ישראל ועבר לדרום אפריקה, שם הוגדר על ידי המשטרה המקומית כמנהיג ארגון הפשע הישראלי שפעל במקום. בשנת 2001 עבר למקסיקו, גם שם הוגדר כמנהיג ארגון פשיעה ישראלי שפעל במקום. במהלך שהותו בחו"ל נעשו מספר ניסיונות התנקשות בחיי עד המדינה עד שבשנת 2004 הצליחו המתנקשים לרצוח את עד המדינה בביתו שבחולון. לאחר רצח עד המדינה חזר מולנר לישראל.
ב־2008 נעצר מולנר והורשע באשמת החזקת אקדח ותחמושת ללא היתר לאחר שתועד במצלמת אבטחה מוציא נשק מסליק ברמת גן, ונידון ל־32 חודשי מאסר. במהלך מאסרו שהה בהפרדה בכלא השרון. שוחרר ממאסרו ביולי 2011. כעבור זמן קצר נעצרו מספר אנשים אשר נטען כי להם זיקה למולנר באשמת ניסיון סחיטה של אמרגנה של מרגלית צנעני. לאחר שיחרורו מהכלא נמלט מישראל בשל מעורבותו ככל הנראה במרמה, הלבנת הון, קשירת קשר ומעורבות בעבירות נשק ושהה בתאילנד. כששב ארצה ב-2 באוקטובר 2015, נעצר בנתב"ג ברדתו מטיסה מקפריסין בה שהה טרם חזרתו. לאחר כשבועיים במעצר, ולאחר שהמשטרה הגישה פעמיים ערר נגד שחרורו לביהמ"ש המחוזי, מולנר שוחרר לאחר שהמשטרה הודיעה כי אין בכוונתה להגיש כתב אישום בגין החשד העיקרי של החזקת נשק.
מולנר נחשב למומחה בהכנת מטעני חבלה, ומיוחסים לו מספר מעשי רצח שבוצעו באמצעותם, אך הוא מעולם לא הורשע בהם.
חיים אישיים
מולנר נשוי בשנית ואב לארבעה - אחד מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים. הוא נמנע ממגע עם התקשורת.
מולנר מנהל אורח חיים דתי, והוא מרבה להיפגש ולהתייעץ עם רבנים. בשנת 2020 אף נצפה בשבעה של הרב ישראל משה פרידמן בליווי מאבטחים.
דנמרק באירוויזיון 2000
תחרות ה"דנסק מלודי גרנד פיקס" לבחירת נציג דנמרק לאירוויזיון 2000 נערכה בפברואר 2000 באולם "Circus Building" בקופנהגן, ומנחיה היו נטאשה קרונה בק ומייקל קארו. השיר שזכה במקם הראשון בתחרות זו ובמקום הראשון באירוויזיון היה (שמו באנגלית) "Fly on the Wings of Love" בביצוע האחים אולסן.
הנרי קוונדיש
הנרי קוונדיש (באנגלית: Henry Cavendish; 10 באוקטובר 1731 - 24 בפברואר 1810), עמית בחברה המלכותית, היה מדען וכימאי בריטי המפורסם בעיקר כמגלה המימן (או "האוויר הדליק", כפי שקרא לו). הוא ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, ניסוי בו מדד את מסת וצפיפות כדור הארץ, ובשל מחקרו המוקדם בתחום החשמל. קוונדיש ירש הון רב אשר אפשר לו להשקיע בעבודתו המדעית, שרובה לא פורסם בימי חייו.
חייו
הנרי קוונדיש נולד ב-10 באוקטובר בשנת 1731 בניס שבצרפת, היכן שמשפחתו התגוררה באותו זמן. אמו הייתה ליידי אן גריי, בתו של הנרי גריי, הדוכס הראשון של קנט, ואביו היה לורד צ'ארלס קוונדיש, בנו של ויליאם קוונדיש, הדוכס השני של דבונשייר. שושלת היוחסין של המשפחה נמשכת שמונה מאות שנים אחורה, אל התקופה הנורמנית, וקשורה במשפחות אצולה רבות בבריטניה הגדולה.
כשהיה בן 11, למד קוונדיש בבית הספר של פיטר ניוקום בהאקני. בגיל 18 (ב-24 בנובמבר 1749) התחיל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בקולג' סנט פיטר, הידוע כיום כפיטרהאוס, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן, ב-23 בפברואר 1753 מבלי לסיים אף תואר. מאמרו הראשון "על אוויר מלאכותי" הופיע 13 שנים אחר כך, בשנת 1766.
קוונדיש היה אדם שקט ומתבודד ונחשב אף כמוזר במקצת. הוא כמעט שלא קשר קשרים חברתיים מחוץ למשפחתו, ונמנע מקשר כלשהו עם נשים. כך למשל, נהג להעביר הוראות בפתקים למשרתות ביתו, על מנת שלא לפגוש אותן פנים אל פנים. מאותה סיבה נהג להיכנס לביתו דרך כניסה צדדית. כיום מציעים מספר חוקרים, ביניהם אוליבר סאקס, כי אופיו זה נגרם בשל תסמונת אספרגר, אם כי בהחלט ייתכן כי קוונדיש פשוט היה ביישן ביותר. המעגל החברתי היחיד שלו היה מועדון החברה המלכותית, שחבריו סעדו יחד לפני פגישות שבועיות. קוונדיש החמיץ פגישות אלה לעיתים רחוקות, וזכה לכבוד רב מחבריו. בכל אופן, בשל ביישנותו "אלו שבאו לבקש את דעתו מצאו את עצמם פעמים רבות מדברים כמו לקיר. אם הערותיהם היו ראויות, היו אולי מקבלים תשובה ממולמלת, אך לעיתים קרובות יותר היו שומעים ציוץ נרגז (קולו של קוונדיש היה גבוה ודק ככל הנראה) ומסתובבים לראות שהם באמת מדברים לקיר ואת קוונדיש נמלט לפינה בטוחה יותר". בנוסף, הנרי קוונדיש נהנה לאסוף רהיטים.
בגלל אופיו הלא-חברותי והמסתורי, נמנע קוונדיש בדרך כלל מפרסום עבודתו ורבות מתגליותיו לא היו ידועות אפילו לידידיו המדענים. בסוף המאה התשע-עשרה, הרבה אחרי מותו, עבר ג'יימס קלרק מקסוול על ניירותיו של קוונדיש ומצא תגליות ורעיונות עליהם קיבלו אנשים אחרים קרדיט. דוגמאות לתגליות ורעיונות שגילה קוונדיש: חוק אוהם, חוק הגדלים ההדדיים של ריכטר, חוק הלחצים החלקיים של דלטון, עקרונות של מוליכות חשמלית (כולל חוק קולון) וחוק הגז של שארל.
כתב היד "חום" (Heat), שכתב ככל הנראה בין השנים 1783 ו-1790, מתאר "תאוריה מכנית של החום". בלתי ידוע עד אז, כתב היד נבחן לראשונה בשנות המאה ה-21 המוקדמות. היסטוריון המדע ראסל מק'קורמאק העיר שייתכן ו"חום" הוא כתב היד היחיד מהמאה השמונה-עשרה שהקדים לעסוק בתרמודינמיקה. הפיזיקאי התאורטי דיטריך בליץ סיכם כי בעבודה זו קוונדיש "הבין את טבע החום בצורה נכונה ביסודה".
קוונדיש מת בשנת 1810 בגיל 78 בתור אחד האנשים העשירים ביותר בבריטניה ונקבר, יחד עם רבים מאבותיו, בכנסייה הידועה כיום כקתדרלת דרבי. הדרך בה התגורר בדרבי נקראה על שמו. מעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג' נתרמה על ידי אחד מקרוביו המאוחרים של הנרי קוונדיש, ויליאם קוונדיש, הדוכס השביעי של דבונשייר, רקטור האוניברסיטה בין השנים 1861–1891.
גזים ואטמוספירה
קוונדיש נחשב לאחד ה"כימאים הפנאומטיים" של המאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, יחד עם ג'וזף פריסטלי, ג'וזף בלק, דניאל רתרפורד ואחרים. על ידי שילוב מתכות עם חומצות חזקות, הפיק קוונדיש גז מימן (H2), אותו בודד וחקר. למרות העובדה שאחרים, כמו רוברט בויל, הפיקו גז מימן עוד לפניו, בדרך כלל מייחסים את גילוי טבעו הבסיסי של המימן לקוונדיש.
קוונדיש גם קבע במדויק את הרכב האטמוספירה של כדור הארץ. במאמר שכתב בשנת 1785, תיאר ניסויים בהם מימן ואוויר רגיל משתלבים ביחסים ידועים ואז מתפוצצים עם ניצוץ חשמלי. בכל אחד מהמקרים הבחין קוונדיש בהיווצרות של מים ובכך שנפח הגז לאחר הפיצוץ תמיד היה קטן יותר מנפחו לפני הפיצוץ. על ידי מדידות זהירות הוא הגיע למסקנה שאוויר רגיל מורכב מ-20% חמצן ו-80% חנקן.
צפיפות כדור הארץ
בנוסף להישגיו בתחום הכימיה, קוונדיש ידוע גם בשל ניסוי קוונדיש, הניסוי הראשון למדוד את כוח הכבידה בין מסות במעבדה והראשון לתת ערך מדויק לצפיפות כדור הארץ. עבודתו של קוונדיש הובילה אחרים למציאת ערכים מדויקים עבור קבוע הכבידה (G) ומסת כדור הארץ. בהתבסס על תוצאות הניסוי ניתן לחשב שקבוע הכבידה G הוא, מה שמתיישב יפה עם ערך G הידוע בימינו.
הציוד ששימש את קוונדיש בניסוי עוצב ונבנה על ידי הגאולוג ג'ון מישל שמת בטרם הספיק לבצע את הניסוי. המתקן נשלח בארגזים לקוונדיש, אשר השלים את הניסוי ב-1797–1798 ופרסם את התוצאות. הנרי קוונדיש הבחין שמתקנו של מישל יהיה רגיש לשינויים בטמפרטורה ולזרמי אוויר, וכדי למנוע זאת הוא הניח את המתקן בחדר אטום עם בקרה חיצונית וטלסקופ.
המתקן הניסיוני הורכב ממאזני פיתול למדידת המשיכה הכבידתית בין שני כדורי עופרת של כ-159 ק"ג ושני כדורי עופרת של כ-730 גרם. בעזרת ציוד זה מצא קוונדיש שצפיפותו הממוצעת של כדור הארץ גדולה פי 5.48 מצפיפות המים. לאחר מכן גילה ג'ון הנרי פוינטינג שהנתונים היו אמורים להוביל לערך 5.448, ובאמת זהו הערך הממוצע של 29 המדידות שכלל קוונדיש במאמר שכתב.
ספרים בדרך-כלל מתארים את עבודתו של קוונדיש כמדידת קבוע הכבידה G או מסת כדור הארץ. היות ששני אלה קשורים בצפיפות כדור הארץ על ידי רשת טריוויאלית של קשרים אלגבריים, זו אינה טעות, אך כוונתו של קוונדיש הייתה כאמור למצוא את צפיפות כדור הארץ. הפעם הראשונה שקבוע הכבידה קיבל את שמו הייתה בשנת 1873, כמעט 100 שנים אחרי ניסוי קוונדיש, אך הקבוע היה בשימוש מאז זמנו של ניוטון.
חשמל
קוונדיש כתב מאמרים על נושאים בחשמל עבור החברה המלכותית, אך מרבית עבודתו בתחום החשמל לא היה ידוע עד כמאה שנים אחר כך, בשנת 1879, כאשר ג'יימס קלרק מקסוול אסף ופרסם אותו, הרבה אחרי שמדענים אחרים כבר קיבלו קרדיט על אותן תגליות. לפי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, בין תגליותיו של קוונדיש כלולים:
דה הבילנד דראגונפליי
דה הבילנד DH.90 דראגונפליי (באנגלית: de Havilland DH.90 Dragonfly; דראגונפליי באנגלית פירושו: שפירית) היה מטוס קל דו-מנועי ודו-כנפי אשר נבנה במהלך שנות ה-30 על ידי חברת דה הבילנד הבריטית ונועד ללקוחות פרטיים ולהטסת תיירים בעלי ממון. במונחים של ימינו ניתן לומר, כי הדראגונפליי היה אחד ממטוסי המנהלים הראשונים שנבנו.
פיתוח
בנוסף, היה הדראגונפליי קטן מקודמיו, ומוטת כנפיו התחתונות הייתה קצרה מהעליונות. בתי המנוע שולבו לתוך חריצים בכנפיים ובלטו פחות לכיוון החרטום, ועיצובה החדש של שלדת המטוס אפשרה סידור שונה של התומכות וכבלי החיזוק שבין הכנפיים שהקלו על גישת הנוסעים לדלתות. תא הטייס כלל שני מושבים, אחד לטייס ואחד לנוסע, כאשר ניתנה אפשרות להתקנת זוג אמצעי שליטה לצורך הדרכת ואימון טייסים מתלמדים. בתא הנוסעים המפואר היו זוג מושבים בחלק האחורי ומושב בודד בצד הימני. צמד מנועיו של הדראגונפליי, מסוג דה הבילנד ג'יפסי מייג'ור בעלי 145 כוחות סוס, הורכבו על גבי הכנף התחתונה והניעו מדחפים כפולי-להב. גלגלי כן הנסע כוסו בלוחות אווירודינמיים הזהים לאלה של הדראגון ראפיד. המטוס הראשון, שסומן כ-G-ADNA, הוטס לראשונה ב-12 באוגוסט 1935 וב-1936 השיג מהירות ממוצעת של 231 קמ"ש במסגרת המירוץ האווירי של גביע המלך (King's Cup Race) למטוסים קלים.
היסטוריה מבצעית
מחירו של הדראגונפליי, 2,650 ליש"ט, נחשב כגבוה למדי והמכירות הראשונות בבריטניה היו צנועות. הדראגונפליי הראשון סופק במאי 1936, והזמנות נוספות כללו 36 מטוסים שנמכרו ללקוחות פרטיים ולבעלי חברות, כ-15 לחברות תעופה לשימוש כ"מוניות אוויר" ושלושה למועדוני תעופה. המטוס סופק בין השאר גם לבית המלוכה העיראקי ושני זוגות נרכשו על ידי חילות האוויר של דנמרק ושוודיה. שבעה מטוסים נשלחו בדרך הים לקנדה כשהם מפורקים, שם הורכבו על ידי סניף מקומי של דה הבילנד (שהפך מאוחר יותר לחברת "דה הבילנד קנדה"). בקנדה שירתו המטוסים בחיל האוויר המלכותי הקנדי, שרכש זוג מטוסים, ובמשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, אשר רכשה ארבעה לצורך איתור מבריחי רום לאורך הגבול עם ארצות הברית.
החל מסוף שנות ה-30, ולמרות יכולת הנשיאה מוגבלת, נמכרו מרבית הדראגונפליי שהיו בידיים פרטיות לשירות במספר חברות תעופה, כגון קוואנטס האוסטרלית, פלונה האורוגוואית, אלה ליטוריה (Ala Littoria) האיטלקית, וחברות נוספות באסיה ובאפריקה. ב-1937 רכשה ממשלת רומניה שלושה מטוסים אשר שירתו בחברת לארס ושימשו בעת הצורך לאימון טייסי חיל האוויר הרומני. הם נותרו בסדר הכוחות של חיל האוויר הרומני במלחמת העולם השנייה.
ייצור הדרגונפליי הסתיים ב-1938, ובמלחמת העולם השנייה הוכנסו כ-23 מטוסים לשירות צבאי בבריטניה ובמדינות חבר העמים כמטוסי קישור ותובלה קלה. כשישה מטוסים שרדו את שירותם הצבאי עד לשנת 1945, ובסך הכל נותרו אז ברחבי העולם כ-13 יחידות. בתחילת שנות ה-50 שירתו מספר מטוסים בחברות תעופה קטנות, כגון קונלאן איירווייז (Connellan Airways) ובוש פיילוטס איירווייז (Bush Pilots Airways) האוסטרליות, ודראגונפליי בסימון G-AEWZ נרכש ב-19 ביולי 1950 על ידי חברת התעופה הבריטית הפרטית סילבר סיטי איירווייז והופעל על ידה כמטוס מנהלים עד ה-26 במאי 1960. משנות ה-70 ואילך נותרו בעולם רק שני מטוסי דראגונפליי במצב טיסה, בימינו נמצא אחד בבריטניה והשני בניו זילנד.
מכל הדלק של הדראגונפליי היה ממוקם בחלקו האחורי המעובה של גוף המטוס, ולא מאחורי המנועים כמו בדראגון ראפיד. כתוצאה מכך אבד רק דראגונפליי אחד משריפה. גורם נפוץ לתאונות היה איבוד שליטה על המטוס במהלך המראות או נחיתות שהביא לנזקים חמורים לכן הנסע או קצות הכנפיים.
שירות
הדראגונפליי שירת בחילות האוויר או בחברות תעופה (לאומיות או פרטיות) במדינות הבאות:
קרל וילהלם שלה
קרל וילהלם שֵׁלֶה (בשוודית: Carl Wilhelm Scheele; 9 בדצמבר 1742 – 21 במאי 1786) היה כימאי ורוקח שוודי, מאבות הכימיה המודרנית.
חייו
קרל וילהלם שֵׁלֶה נולד בשטרלזונד שבפומרניה השוודית (כיום בגרמניה), והיה אחד מאחד-עשר ילדים. בגיל 14 התמנה לעוזר רוקח בסטוקהולם. החומרים הכימיים שהיו בבית המרקחת איפשרו לו להתחיל לחקור ולגלות.
ב-1770 הוא עבר לאופסלה שם גילה את "אוויר האש" – החמצן. בגלל תנאי התקשורת במאה ה-18 היה שלה מבודד מעולם המדע האירופי, למרות שהתכתב עם לבואזיה וקיבל ממנו עותק מספרו הראשון. שֵׁלֶה כתב ספר שבו תיאר את היסוד החדש שגילה, החמצן, אבל הספר לא יצא לאור עד 1777. אז כבר היו מודעים לעובדה כי ג'וזף פריסטלי גילה את החמצן ב-1774, כך שהכבוד ניתן לו ולא לשֵׁלֶה שגילה את היסוד שנתיים קודם לכן.
הוא גילה יסודות נוספים: בריום, כלור, מגנזיום, מוליבדן וטונגסטן. כן גילה תרכובות רבות: פלואור מימני, סיליקון פלואורי, גפרית מימנית וציאניד מימני. הוא בודד, טיהר ותיאר תכונות של תרכובות רבות מאוד.
ב-1775 הוענקה לו חברות באקדמיה המלכותית למדעים, כבוד שלא הוענק קודם לכן לרוקח.
רק כמאה שנה לאחר מותו עברו שני סטודנטים על כתביו שהוחזקו באקדמיה המלכותית השוודית למדעים והביאו לאור ב-1892 את תרומתו המדעית החשובה.
אגור שיף
אגור שיף (באנגלית: Agur Schiff; נולד ב-1955) הוא סופר עברי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לסופר מידד שיף.
בשנים 1977–1981 למד אנימציה באקדמיה לאמנות St. Martin's School of Art בלונדון.
בשנים 1983–1985 התמחה באיור והדפס אמנותי באקדמיה Rijksakademie van Beeldende Kunsten באמסטרדם.
בתחילת שנות ה-90, אחרי פעילות קולנועית שכללה סרטי אנימציה קצרים וסרט עלילתי באורך מלא (ז'נטילה), החל לפרסם סיפורים קצרים.
פרסם שישה רומנים ושני קובצי סיפורים קצרים.
זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, תש"ע, וספרו "המאחרים" היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס ספיר 2014.
ראש המטה הכללי (רומניה)
ראש המטה הכללי (ברומנית: Șeful Statului Major General) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של רומניה. הוא כפוף לשר ההגנה הלאומית והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת רומניה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
תפקיד רמטכ"ל הצבא הרומני נוצר בתקופת הנסיכויות הרומניות המאוחדות, ב-1860, ועבר גלגולים רבים במהלך השנים, כמו רומניה עצמה. הרמטכ"ל הנוכחי הוא דניאל פטרסקו שנכנס לתפקידו ב-28 באוקטובר 2019.
מיכאל פרידלנדר
מיכאל פרידלנדר (באנגלית: Michael Friedländer; 29 באפריל 1833 - 10 בדצמבר 1910) היה מזרחן ומנהלו של בית הספר ללימודי יהדות של לונדון (Jews' College). ידוע במיוחד בשל תרגומו לאנגלית של ספר מורה נבוכים של הרמב"ם. היה זה התרגום הנפוץ ביותר עד תרגומו החדש יותר של שלמה פינס והוא עדיין מופץ בחנויות.
קורות חיים
פרידלנדר נולד ביוטרושין בדוכסות הגדולה של פוזנן. למד בבית הספר הקתולי המקומי ואת חינוכו היהודי קיבל בחדר ומאביו שהיה ובקי בדקדוק עברי. אחרי כן למד בגימנסיה ובאותו זמן המשיך את לימודי היהדות שלו אצל הרבנים יעקב יוסף אטינגר ואלחנן רוזנשטיין. ב-1856 הוא התחיל ללמוד שפות קלסיות ומתמטיקה באוניברסיטאות של ברלין והאלה. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1862. במקביל ללימודיו באוניברסיטה המשיך ללמוד תלמוד. כשהוא התיישב בברלין הוא מונה להיות מנהל תלמוד תורה והתפטר ב-1865 כדי להיות מנהל בית הספר ללימודי יהדות בלונדון כמחליפו של ברנט אברהמס (Barnett Abrahams). שם הוא לימד תאולוגיה, פרשנות מקרא ותלמוד, היסטוריה יהודית, מתמטיקה וערבית.
הוא פרש מתפקיד זה ב-1907 ונפטר ב-1910. חתנו הוא משה גסטר (1856–1939) שהיה רב הקהילה הספרדית והפורטוגזית בלונדון ובלשן עברי.
חיבוריו
פרידלנדר פרסם הרבה מאוד. הוא כתב כמה עשרות ערכים לאנציקלופדיה היהודית. כחבר באגודה לספרות עברית (Society of Hebrew Literature) הוא פרסם תחת חסותה: הוא גם ערך 'תנ"ך יהודי משפחתי' ('Jewish Family Bible) (1881 באנגלית ועברית. חיבר ספר שימוש של הדת היהודית, עסק בלוח העברי ותרם מאמרים ל-Jewish Quarterly Review ל- Dictionary of National Biography ולפרסומים נוספים.
שגרירות אוקראינה בישראל
שגרירות אוקראינה בישראל היא הנציגות הדיפלומטית של אוקראינה בישראל. החל מספטמבר 2020 מכהן יבהן קורניצ'וק כשגריר.
היסטוריה
מדינת ישראל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-25 בדצמבר 1991, אחרי פירוק ברית המועצות. ב-26 בדצמבר כוננו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, ובאוקטובר 1992 נפתחה שגרירות אוקראינה בתל אביב. שגרירות ישראל באוקראינה נפתחה בקייב בתחילת 1993.
בדצמבר 2021, בטקס לציון 30 שנה ליחסים בין המדינות אמר שגריר אוקראינה בישראל, יבהן קורניצ'וק כי מדינתו מכירה בירושלים כבירת ישראל ושתיפתח בה שלוחה של שגרירות אוקראינה.
רפובליקת קמאר (קמבודיה)
רפובליקת קמאר (באנגלית:  The Khmer Republic) הייתה משטר צבאי ששלט בקמבודיה, שהוכרז רשמית ב-9 באוקטובר 1970. מבחינה פוליטית, בראש הרפובליקה עמדו הגנרל לון נול והנסיך סיסוואת סיריק מטאק, שהשתלטו עליה בהפיכה ב-18 במרץ 1970 נגד הנסיך נורודום סיהאנוק, אז ראש המדינה.
הסיבות העיקריות להפיכה היו סובלנותו של נורודום סיהאנוק לפעילות של צפון וייטנאם בתוך גבולות קמבודיה, דבר שאיפשר לתנועה הקומוניסטית הוייטנאמית להתחמש היטב, ולשלוט בפועל על שטחים נרחבים של מזרח קמבודיה. גורם חשוב נוסף היה מצבה הקשה של הכלכלה הקמבודית, תוצאה עקיפה של מדיניותו של סיהאנוק ל"רדוף" אחרי נייטרליות.
למרות האופי המיליטריסטי של הרפובליקה הקמרית, וכמות הסיוע הצבאי והכלכלי מארצות הברית, צבאה - הכוחות המזוינים הארציים של קמאר היה מאומן היטב אבל ולא היה מסוגל להביס את הכוחות הווייטנאמיים של ה-PAVN ו-NLF. הרפובליקה נפלה בסופו של דבר ב-17 באפריל 1975, כאשר כוחות הקמר רוז' כבשו את פנום פן ושמה שונה לדמוקרטיה של קמפוצ'יה בינואר 1976.
הפיכה
סיהאנוק עצמו טען כי ההפיכה היא תוצאה של ברית בין אויבו המתמשך - הלאומני הגולה סון נגוק טאן, והפוליטיקאי הנסיך סיסוואת סיריק מטאק (שתואר על ידי סיהאנוק כיריב הממורמר הטוען לכס המלוכה הקמבודית) וה-CIA, שרצה להקים משטר ידידותי יותר לארצות הברית. יש למעשה מעט עדויות למעורבות של הסי-איי-אי בהפיכה, אם כי נראה כי חלקים של הממסד הצבאי האמריקאי - בעיקר הכוחות המיוחדים של הצבא - עשויות היו להיות מעורבים בהצעת התמיכה והכשרה לקושרים לאחר שפונה אליו לון נול. בעוד סיהאנוק יצא מקמבודיה לצרפת, אירעו התפרעויות אנטי-וייטנאמיות בפנום פן, שבמהלכן נפגעו השגרירויות של צפון וייטנאם ושל הוייט קונג. סביר להניח כי התפרעיות אלה אולי היו מאורגנות באופן פעיל, על ידי לון נול, ראש הממשלה, וסגנו הנסיך סיריק מטאק. ב־12 במארס סגר ראש הממשלה את נמל סיהאנוקוויל - באמצעותו הוברחו אמצעי לחימה לצפון וייטנאם, ונתן להם אולטימטום בלתי אפשרי - כל הכוחות הווייטנאמיים היו אמורים לסגת מהאדמה הקמבודית בתוך 72 שעות (ב-15 במרץ).
למרות פעולות אלה, אשר סותרות במישרין את מדיניות הסובלנות החלקית של הפעילות הצפון-וייטנאמית, נראה שלון נול עצמו לא היה רצון עז להדיח את ראש המדינה. בתחילה הוא רק רצה שסיהאנוק יפעיל לחץ נוסף על הצפון וייטנאמים. בתחילה סירב להתחייב לתוכנית. כדי לשכנע אותו, הנסיך סיריק מטאק - שנראה כי עמד בראש ההפיכה - השמיעה הקלטה ממסיבת עיתונאים מפריז, שבה איים סיהאנוק להוציא להורג את שניהם בשובו לפנום פן. עם זאת, ראש הממשלה לא היה בטוח, וכתוצאה מכך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, אילץ את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים לסילוק המלך, באיומי נשק.
סילוק המלוכה נעשה בהצבעה שנערכה באספה הלאומית ב־18 במארס בהנהגתו של טאם, שבו סולק סיהאנוק מכוחו. לון נול הגדיר את סמכויותיו כראש המדינה על בסיס הכרזת מצב חירום. ב־28 וב־29 במארס התקיימו הפגנות עממיות בקנה מידה גדול לטובת סיהאנוק בכמה ערים פרובינציאליות, אך כוחותיו של לון נול דיכאו אותם באכזריות רבה וגרמו לכמה מאות מקרי מוות. אחיו של לון נול לון ניל היה בין מספר פקידי הממשלה שנרצחו על ידי מפגינים.
הצהרת הרפובליקה הקמארית והקמת צבאה
ההשפעה המיידית החשובה ביותר של ההפיכה הייתה באפריל-יולי 1970, שבה צבא דרום וייטנאם ( ARVN ), בגיבוי של כוחות אמריקאים, נכנס למזרח קמבודיה כדי לתקוף את הכוחות של צפון וייטנאם ושל ויאט קונג הפועלים שם. למרות התקיפה הזו, רבים מהכוחות הקומוניסטיים ברחו מערבה, עמוק יותר לתוך קמבודיה, או לאזורים הכפריים של צפון מזרח, שם הם היו תומכים במרד נגד לון נול.
תגובתו המיידית של לון נול הייתה לגנות את הפעולה כהפרה של ריבונות השטח הקמבודי. מאוחר יותר הודיע אלכסנדר הייג כי ארצו רואה אירועים אלה כסכנה חמורה. הייג אמר ללון נול שכוחות הקרקע האמריקנים לא יבואו לסייע לצבא הקמבודי, ובהתאם לדוקטרינת ניקסון, תינתן להם במקום זאת תוכנית סיוע צבאי וכלכלי.
ב-9 באוקטובר סיהאנוק נידון למוות שלא בפניו על ידי בית משפט צבאי. אמו, המלכה קוסמאק - הנציגה הסמלית של המלוכה במשטרו של סיהאנוק - הועברה למעצר בית, ואשתו מוניק נידונה למאסר עולם. המשטר החדש הכריז על הקמת רפובליקת הקמאר, וניסח חוקה חדשה שבסופו של דבר תאושר ב־1972. בינתיים סיהאנוק, יצר ממשלה גולה בבייג'ינג, מבוססת על שילוב קומוניסטי ומיועדת להפלת הרפובליקה. הוא הכריז על לון נול כעל "אידיוט גמור" וכינה את סיריק מטאק במילות גנאי קשות.
צבא המלוכה הקטן יחסית, שבזמן ההפיכה מנה כ-35,000 חיילים (בהתאם למדיניות הנייטרליות המוצהרת של סיהאנוק), הורחב מאוד. הצבא הרפובליקני אורגן מחדש, מנה כ-150,000 איש כבר בסוף 1970, בעיקר באמצעות גיוס וולונטרי, כפי שניסה לון נול לנסות לנצל את גל האנטי-וייטנאם. ארצות הברית ביצעה את תוכנית הסיוע הצבאי שלה ועזרה באימונים צבאיים. לצבא הרפובליקה הצטרפו גם כמה אלפי אנשי גרילה שפעלו בקמבודיה קודם. אלה היו אנשי קמאר סרי וקמאר קמפוצ'ה קרום. הם היו מאומנים בבסיסי דרום וייטנאם. המטה הכללי הקמבודי התעקש על הרחבה מסיבית נוספת - מעל 200,000 גברים, למרות החששות מההשפעה השלילית על כלכלת קמבודיה.
למרות הסיוע האמריקני, הצבא (בפיקודו של הגנרל סוסטן פרננדז) היה נגוע בשחיתות, בעיקר על ידי קצינים שלקחו משכורות עבור חיילים שלא היו קיימים. לרוב הגנרלים בצבא היה ניסיון צבאי מועט או היו חסרי יכולת. התקיפות הגדולות של הצבא נגד הווייטנאמים, מבצע צ'נלה 1 ו -2, הסתיימו בתבוסה כבדה, למרות האומץ הבולט של חיילי הרגלים הקמבודים. בנוסף ללחימה במלחמת האזרחים הקמבודית נגד המורדים הפרו-סיהאנוקיים והקומוניסטים של ווייטנאם הצפונית, נתקלה הרפובליקה הקמארית בבעיות פנימיות ניכרות. השליטה של סיהאנוק על החיים הפוליטיים בשנות החמישים והשישים הביאה לכך שהיו מעט פוליטיקאים קמבודיים מנוסים. כמעט מהקמתה סבלה הרפובליקה מאותן מחלוקות פוליטיות ומאבקים שסימנו את שלטונו של סיהאנוק. העיקרי שבהם היה מאבק כוחות מזיק בין לון נול לבין סיריק מטאק. סיריק מטאק היה ממלא מקום ראש הממשלה בשנה הראשונה של הרפובליקה.
כאשר בריאותו של לון נול התדרדרה מאוד, הוא עדיין עורר טינה רבה בשל סגנונו המנהלי וקשריו המלכותיים. גבר גם התסכול בקרב הקמבודים העירוניים הצעירים בשל המשך השחיתות וחוסר יעילות המשטר. עם שובו של לון נול מבית החולים בהוואי בחודש אפריל 1971, הוא יזם משבר ממשלתי באמצעות התפטרות, ונתן אמצעים לפזר את הממשלה, בעידודו של אחיו לון לאו (דמות שהייתה לה השפעה ניכרת, במיוחד על הצבא). לאחר התנגשויות פוליטיות רבות, הוקמה ממשלה חדשה. סיריק מטאק המשיך לכהן כראש הממשלה בפועל. ב־16 באוקטובר 1971 פעל לון נול לפיזור האספה הלאומית של הרשות המחוקקת, והורה לה לכתוב חוקה חדשה, בטענה כי פעולות אלה נחוצות כדי למנוע אנרכיה. צעד זה עורר מחאה על ידי טאם ו 400 נזירים בודהיסטים.
סילוק סיריק מטאק
במארס 1972 הצליחו לון נול ואחיו לסלק את סיריק מטאק מהשלטון. אחרי שסיריק סייראק פיטר את קאו אן, אקדמאי ידוע, לון נון, ארגן סדרה של הפגנות סטודנטים קולניות נגדו הקוראות לסילוקו. סיריק מטאק התפטר והיה נתון במעצר בית יעיל. לון נול השתמש במשבר כדי להדיח את ראש המדינה, צ'נג הנג, וקיבל על עצמו את התפקיד. מינה את הלאומן, המתנגד הוותיק לסיהאנוק - סון נגוק טאן, כראש הממשלה. טאן, היה המנהיג של תנועת הקמאר סרי, גייס את כוחות הצבא שבפיקודו שפעלו בדרום וייטנאם. הכוחות האלה הם היחידים שהוכשרו על ידי ארצות-הברית, ותמיכתם בממשלה השברירית של הרפובליקה הייתה חיונית להשרדותה.
מאוחר יותר באותה שנה, לון נול הודיע על בחירות לנשיאות. למרות הניצחון הבלתי נמנע בבחירות, הן חשפו אי שביעות רצון רבה מהממשלה והתנהלות הבחירות. אם הן היו נערכות באופן הוגן, סביר להניח כי לון נול לא היה זוכה.