cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי נורווגיה–סין
היסטוריה
המשלחת הדיפלומטית הנורווגית הראשונה בסין, נוסדה בשנת 1851 במהלך האיחוד השוודי-נורווגי. זו הוקמה ב גואנגג'ואו. בשנת 1853, הוקמה קונסוליה חדשה בשאנגחאי, אשר הפכה בשנת 1863 לקונסוליה הכללית ואילו הקונסוליה בגואנגג'ואו ירדה מחשיבותה.
בשנת 1905 כאשר נורווגיה נפרדה משוודיה, היא הקימה משלחת דיפלומטית עצמאית בסין. שנה לאחר מכן, ערך דאי הונגקי, ראש מחלקת התרבות של שושלת צ'ינג ביקור ממלכתי ראשון בנורווגיה.
יחסים כלכליים
במהלך השנים, התפתחו הקשרים בין המדינות מיחסים תרבותיים ופוליטיים, לקשרים בתחום הכלכלה, התעשייה והטכנולוגיה.
בשנת 2003, את היקף הסחר הבילטרלי בין סין ונורווגיה עמד על כ-1.76 מיליארד דולר. הסחר בין שתי המדינות גדל בהתמדה לאורך השנים.
בשנת 2008, היצוא מנורווגיה לסין עמד על 1.93 מיליארד דולר, ואילו היצוא מסין לנורווגיה עמד על 5.43 מיליארד דולר. בשנת 2009 היצוא הנורווגי לסין גדל ב-39% לכ-2.28 מיליארד דולר, וכלל ציוד, כימיקלים, מוצרים אופטיים ומכשירים רפואיים. היצוא מסין לנורווגיה עמד על כ-5.25 מיליארד דולר, גידול של 4.5% מהשנה שקדמה לה.
עיקר היצוא מסין לנורווגיה הם ספינות, טקסטיל, בגדים, ומוצרים מכניים ואלקטרונים.
פרשת הפרס נובל לשלום
היחסים בין המדינות עלו על שרטון בשנת 2010, בעקבות החלטת הפרלמנט הנורווגי להעניק את פרס נובל לשלום לפעיל זכויות האדם, ליו שיאובו, שישב בכלא בשל דעותיו. סין הגיבה בחריפות, וטענה כי ההחלטה תפגום ביחסים בין שתי המדינות. ואכן בעקבות כך בוטלה פגישה מתוכננת פגישה בבייג'ינג בין שרת הדיג הנורווגית ליסבת ברג-הנסן ורשויות פיקוח המזון הסינים. כמו כן בוטלו הופעות של המוזיקאי הנורווגי - אלכסנדר ריבק, זוכה אירוויזיון 2009, שהיו אמורות להתקיים בסין. בתחילת דצמבר אותה שנה, הודיעה נורווגיה על השעיית שיחות הסחר עם סין, ורק בשנת 2016 התחדשו היחסים בין המדינות.
נציגויות דיפלומטיות
נורווגיה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-2 קונסוליות בגואנגג'ואו, ושאנגחאי, ואילו סין מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו בלבד
מפרץ פאראדייס
מפרץ פאראדייס או נמל פאראדייס או פאראדייס הארבור (באנגלית: Paradise Bay או Paradise Harbor) הוא מפרץ רחב בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ מצוי בין נקודת דות'יירז ונקודת לניז שבחוף דנקו (החוף שמדרום וממזרח למפרץ), האי למר נמצא מצפון למפרץ; והאי ברייד ממערב לו; מעבר אגירה מאפשר כניסה למפרץ מכיוון צפון מזרח, תעלת ברייד מאפשר כניסה מכיוון מערב, ותעלת פרגסון מאפשר כניסה מכיוון דרום.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה ומופה בשנת 1898 על ידי הספינה בלגיקה, של המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את האזור בין השנים 1897–1899.
ציידי לווייתנים נורווגים עשו שימוש במעבר משנת 1913.
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי ציידים אלה, והשתמשו במפרץ כנמל החל משנת 1920.
התיישבות ומקור שם המפרץ
המפרץ היה אחד משני אתרים ששימשו את צידיי הלווייתנים כמקומות עצירה (השני בהם הוא נמל נקו).
אתר מורשת היסטורי אנטארקטי
ב-1950 הוקם ליד הבסיס הצ'יליאני מחסה לכבודו של גבריאל גונסאלס וידלה, ראש המדינה הראשון שביקר באנטארקטיקה. המחסה מהווה דוגמה לפעילות המחקר באנטארקטיקה שקדמה לשנה הגאופיזית הבינלאומית. אתר זה הוכרז כאתר מורשת היסטורי אנטארקטי (אתר שמספרו - HSM 30), בעקבות הצעה של צ'ילה לפי אמנת אנטארקטיקה.
תיירות
בשל יופיו המפרץ הוא אתר תיירות פופולרי (ביחס לאתרים אחרים באנטארקטיקה), וספינות נופש רבות עוצרות בו. האתר הוא האתר המתוייר ביותר באנטארקטיקה.
המפרץ (ונמל נקו), הם שתי נקודות העצירה לתיירים המבקשים לבקר באנטארקטיקה.
מלך ברגר
מלך ברגר (1926 – 20 בנובמבר 2022) היה אמן שיצר בחומרים שמקורם בטבע ומשורר קומוניסטי ישראלי.
חייו ופעילותו הפוליטית
מלך ברגר נולד ב-1926 בצ'כוסלובקיה. ב-1929 היגר יחד עם משפחתו לברזיל, שם הוריו עסקו בחקלאות בחווה שהקים הברון הירש בקואטרו אירמאוס שבריו גרנדה דו סול. בגיל חמש-עשרה התחיל לעבוד כפועל במפעל בפורטו אלגרה, עיר המפורסמת במאבקי העובדים שלה. מגיל שמונה-עשרה התקרב למפלגה הקומוניסטית הברזילאית, והשתתף בפעילויותיה עד לעלייתו לישראל. ברגר הוא בוגר בית-הספר לחקלאות וגינון בברזיל.
ברגר עלה לישראל ב-1951. בשנות חייו הראשונות בארץ הוטעה על ידי מפלגת מפ"ם, שטענה בפניו שהיא המפלגה הקומוניסטית הישראלית האמיתית, ובעקבות זאת הצטרף לתנועת הקיבוץ הארצי והתגורר במשך כמה שנים בקיבוצי התנועה - מפלסים וגעש. שירת בצה"ל בחטיבת גבעתי. ב-1955, לאחר שהבין כי התנועה הקיבוצית אינה המפלגה הקומוניסטית שבה ייחל להיות חבר, פרש מקיבוץ געש, הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית ועבר לגור בקיבוץ יד חנה, שבמהלך השנתיים שקדמו לכך, למעלה ממחצית חבריו הצטרפו למפלגה הקומוניסטית והפכו לקיבוץ קומוניסטי.
ב-1958 עבר לרחובות. מאז 1960 התגורר בבאר שבע. בין 1960 ל-1981 עבד כגנן, תחילה במכון לחקר הנגב, שממנו פוטר בגלל פעילות פוליטית למען העובדים, ובהמשך במחלקת הגינון של עיריית באר-שבע. ב-1981 יצא לפנסיה מוקדמת.
ברגר היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית. השתתף במאות הפגנות ומאבקים, למען שלום, צדק חברתי ופתרון צודק של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מלך ברגר היה נשוי ואב לשתי בנות. נפטר ב-20 בנובמבר 2022, והובא לקבורה בבית הקברות בהרצליה.
יצירתו האמנותית
ביצירתו האמנותית הייחודית, המבוססת על בניית תמונות בחומרים טבעיים, החל לעסוק ב-1971, בעקבות מפגש עם אישה במהלך נופש בחוף כנרת, שישבה על החוף והדביקה צדפות ואבני נהר קטנות לצנצנות העשויות מזכוכית. המפגש הדליק בו את ניצוץ האמן, וגרם לו להקדיש את חייו לאמנות בחומרי הטבע, כאמצעי להעברת המסרים של איכות הסביבה וערכים כלל אנושיים נוספים.
ביצירתו המגוונת ביותר, ברגר השתמש בעשרות סוגי חומרים, כגון: חלוקי נחל, אבנים, ענפי עצים יבשים, סוגים שונים של פרחים, סוגי חול וחול צבעוני, נוצות, קליפת בצל, גרעיני וגלעיני ירקות ופירות.
בידי ברגר נוצרו מאות תמונות, שרוכזו בביתו בבאר-שבע. עיקר הנושאים שבהם עוסקת יצירתו האמנותית הם: שלום, אהבת הטבע והסביבה, מהפכת אוקטובר, דיוקנאות של דמויות היסטוריות מהתקופה הסובייטית ותקופות אחרות, ובין היתר תמונותיהם של יורי גגארין, גאורגי דימיטרוב, אמיל תומא, אבן סינא, הרמב"ם ועוד.
ברגר קיים תערוכות וחוגים, בבתי ספר, מועדוני קשישים, ובמוסדות חינוך ותרבות. ערך תערוכות ברחבי הארץ. מאז 2005 קיים פעילות קבועה בבית הספר החקלאי אשל הנשיא, שבמסגרתה מתקיימת תערוכת קבע מיצירותיו וארכיון עם המסמכים הקשורים לפעילותו האמנותית.
בשנת 2020 הוצגה "מלך ברגר: התנאי לשגשוג האנושות" - תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה של עבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות. התערוכה, שאצרה רותי דירקטור, כללה עבודות משנות ה-70 ועד לשנות האלפיים, העשויות מחומרים טבעיים, בהם גרעינים, זרעים, זרדים, נוצות ועוד.
שיריו
מלך ברגר החל בכתיבת שירים בשנת 1945, עוד בהיותו בברזיל. שיריו הראשונים נכתבו בפורטוגזית. כשלוש שנים לאחר הגעתו לארץ התחיל לכתוב עברית. לאחר הפסקה בת קרוב לעשרים שנה, חזר לכתוב בשנת 1999. כתב אלפי שירים פוליטיים, חברתיים, בנושאי טבע, ונושאים בעלי ערך כלל אנושי נוספים.
1957 בספורט
גביע אירופה לאלופות
ריאל מדריד זוכה בתואר, לאחר ניצחון על פיורנטינה.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות אירופה
נבחרת ברית המועצות זוכה באליפות.
NFL
דטרויט ליונס מנצחת את קליבלנד בראונס 14-59 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בדטרויט.
ז'ירו
{{פירושונים|* אוליבייה ז'ירו – כדורגלן צרפתי
ראו גם
}}
קוויאר ועדשים
קוויאר ועדשים (באיטלקית: Caviale e lenticchie) הוא מחזה קומי, אשר עלה לראשונה על הבמה בשנת 1956, מאת הכותבים האיטלקים ג'וליו סקארניצ'י ורנצו טאראבוזי (Scarnicci, Tarabusi). למחזה קיימת גם גרסה טלוויזיונית.
ההצגה זכתה להצלחה בישראל והועלתה מספר פעמים בתיאטראות שונים בארץ. לראשונה בשנת 1983 בתיאטרון הבימה, בתרגומו של נסים אלוני ובבימויו של מיכאל גורביץ' ורצה במשך 154 הצגות. ההצגה הועלתה בתיאטרון הקאמרי בשנת 2003 בבימויו של אילן רונן ובתרגומו של דורי פרנס, והייתה מועמדת לשישה פרסי התיאטרון הישראלי בשנת 2004. בשנת 2006 הועלתה ההצגה בבית צבי בבימויו של גילי אמיתי. בשנת 2010 הועלתה ההצגה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בבימויו של דור צויגנבום. בשנת 2011 הועלתה ההצגה בתיאטרון הבימה בבימויו של מוני מושונוב.
עלילת המחזה
עלילת המחזה מתרחשת בנאפולי שבאיטליה. אבי משפחה ענייה בעיר עושה את פרנסתו בכך שמגיע לחתונות שהוא אינו מוזמן אליהן, שם אוסף מאכלים ומוכר אותם בעזרת אשתו. בהמשך הוא מגדיל לעשות והופך את ביתו ל"בית תמחוי" במטרה לאסוף תרומות שיגיעו לכיסו.
יחסי נורווגיה–צרפת
יחסי נורווגיה–צרפת הם יחסי החוץ בין צרפת לבין נורווגיה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1905, אחרי קבלת העצמאות של נורווגיה משוודיה.
שתי המדינות הם חברות מלאות של נאט"ו, ומועצת אירופה. ישנם כ-2,000 נורווגים שחיים בצרפת, ו-3,571 צרפתים שחיים בנורווגיה.
לשתי המדינות יש תביעות טריטוריאליות באנטארקטיקה, ושתי המדינות מכירות זו בתביעתה של זו, כמו גם בתביעות הממלכה המאוחדת, ניו זילנד ואוסטרליה.
יחסים דיפלומטיים
צרפת מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו, ו-7 קונסוליות באלסונד, בברגן, בקירקנס, בנרוויק, בסטוונגר, בטרומסה, בטרונדהיים. מאידך, נורווגיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-13 קונסוליות בבורדו, בולון סור מר, ברסט, קן, לה האבר, ליון, מרסיי, מונפלייה, ניס, רואן, סן מאלו, סטרסבור וטולוז.
Break the Ice
Break the Ice (בעברית: לשבור את הקרח) הוא הסינגל השלישי של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס, מתוך אלבומה Blackout. השיר נכתב על ידי נייט הילס, ג'יימס וושינגטון, קרי הילסון ומרסלה ארסיה. הקליפ הוא אנימציה יפנית, אנימה. הקליפ עצמו הוא שחזור לקליפ Toxic.
וידאו קליפ
בשל מצבה האישי של בריטני באותה עת, לא צולם קליפ לשיר וזהו הקליפ הראשון של ספירס שמציג אנימציה בסגנון אנימה, אשר בוים על ידי רוברט הולס. בקליפ, ספירס המצוירת נראית בדרכה לנקום בגבר וכמו כן להרוס בניין של אנשי-צמרת שמנסים להשתלט עליה, שנקרא Victory, בו שוכן אותו גבר וכמו כן פס-ייצור של אלפי כפילות שלה במבחנות. בתום הקליפ, ספירס מצליחה לממש את משימה ואכן להשמיד את "כוחות הרשע". רבים ממעריציה פירשו את הכתובית בסוף הקליפ שאומרת "המשך יבוא..." לכך שיהיה המשך לעלילה ובכלל, המשך לקריירה של ספירס. הקליפ שלמעשה מלא ברמזים שתולים ובעלילה שניתן לפרשה במספר דרכים, נחשב כקליפ המשך ללהיט שלה "Toxic", מהאלבום In the Zone. ואכן, קליפ-הקאמבק שלה, "Womanizer", המשיך את הקו הסגנוני של "Toxic" ו- "Break The Ice".
פריון (עוף)
פריון (שם מדעי: Pachyptila; משמעות השם: "נוצות רחבות") הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת היסעוריים המפליג לאורך האוקיינוסים הדרומיים לאורך גלים גבוהים ואזורים מוכי סופות והמין פריון הפיה (Pachyptila turtur) מתרבה גם באזורים טרופיים. סוג זה קרוב ליסעור הכחול ושייך לצידו לשבט Prion. הוא מכיל 6 מינים.
הפריונים הם עופות ים קטנים בגודל של יונה או פחות, והם מותאמים לתעופה בסערות ימיות. הם בעלי מקור שחור ארוך איתו הם מסננים זואופלנקטון, דגים קטנים וחסילונים מפני המים ומעליו בלוטות מלח, דרכו נפלט מלח הים שהם שותים.
עופות אלה חיים עם בן זוג קבוע ומטילים ביצה אחת באיים מרוחקים בתוך מחילות. שני ההורים מגדלים יחד את האפרוח. האפרוח והוריו יכולים להיטרף בידי חמסניים, שחפיים, פרגטיים, טורפי ים וכרישים. הם בעלי חומצות קיבה חזקות כמו טריגליצריד אשר הם יכולים להתיז על אויביהם אם הם נתפסים.
Kemama
Kemama (בעברית: טוב אמא) הוא שיר באנגלית, שנכתב והולחן על ידי אוסמה ורסה אטיל, בני כריסטו, צ'ארלס ספרונג ורודי ריי ובוצע על ידי בני כריסטו. השיר ייצג את צ'כיה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד, לאחר שנבחר במסגרת הגמר הלאומי הצ'כי, ESCZ 2020, שנערך בפראג ב-3 בפברואר 2020.
הגיבן מנוטרדאם (סרט, 1996)
הגיבן מנוטרדאם (באנגלית: The Hunchback of Notre Dame) הוא סרט אנימציה משנת 1996 שהופק על ידי חברת וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-21 ביוני 1996. הסרט הוא ה-34 המופק על ידי החברה ומבוסס באופן רופף על רומנו בעל אותו שם של ויקטור הוגו. בניגוד לספר המקורי שמתמקד בגיבורה הצוענייה אזמרלדה, עלילת הסרט מתמקדת בקוואזימודו, מצלצל הפעמונים המעוות של נוטרדאם, ובמאבקו להתקבל בחברה.
הסרט נחשב לאחד מסרטיהם האפלים ביותר של אולפני דיסני בדומה לסרטים כמו "הקדרה השחורה", בין היתר עקב השיר "אש גיהנום" (Hellfire) אותו שר השופט קלוד פרולו, אשר בתוכן השיר מופיעות מילים ברורות ותוכן המדבר על הגיהנום, השמדה, הדת הקתולית, השטן, תאווה וחטא.
עלילה
עשרים שנה מאוחר יותר, קוואזימודו גדל להיות איש צעיר, חזק, עדין, טוב לב אך בודד, אשר פרולו סיפר לו שהוא מפלצת, ושהוא יידחה על ידי העולם החיצון. בנוסף, פרולו משקר לקוואזימודו שאימו מסרה אותו אליו כי לא רצתה לגדל אותו, ושכל הצוענים הם אנשים רעים. שלישיית גרגוילים חיים מהווים את החברה היחידה של קוואזימודו. למרות האזהרות של פרולו, קוואזימודו מתחמק מנוטרדאם כדי להשתתף בפסטיבל השוטים השנתי, שם חוגגים את המראה המוזר שלו, אבל מוצא את עצמו מושפל על ידי ההמון לאחר שאנשיו של פרולו מתחילים מהומה. פרולו מסרב לעזור לקוואזימודו, אבל אזמרלדה, צוענייה אדיבה, מתערבת ומשחררת את הגיבן, ומשתמשת בקסם כדי להתחמק ממעצר. פרולו נוזף בקוואזימודו ושולח אותו בחזרה לתוך הקתדרלה.
אזמרלדה עוקבת אחרי קוואזימודו כדי למצוא אותו, אבל אחריה עוקב קפטן המשמר של פרולו, פיבוס, שבדיוק חזר ממלחמה. פיבוס לא רואה בעין יפה את שיטותיו של פרולו ומסרב לעצור אותה בגלל מעשי הכישוף שלה בתוך נוטרדאם, ובמקום זה כולא אותה בתוך הקתדרלה. אזמרלדה מוצאת את קוואזימודו ומתיידדת איתו, והוא עוזר לה לברוח מנוטרדאם כהכרת תודה על שהגנה עליו. אזמרלדה מפקידה בידי קוואזימודו תליון המכיל מפה המובילה אל מקום המסתור של הצוענים, חצר הקסמים. בקרוב מפתח פרולו רגשות תשוקה כלפי אזמרלדה ועם היוודע דבר בריחתה, מעורר מרדף אחריה בעיר בו הוא שורף אינספור בתים הנקרים בדרכו. פיבוס נגעל ממעשיו של פרולו ומתנגד לו, ופרולו מצווה להוציאו להורג. פיבוס נפגע ונופל לנהר, אבל אזמרלדה מצילה אותו ולוקחת אותו לנוטרדאם למחסה.
פרולו חוזר לנוטרדאם מאוחר יותר באותו הלילה, ביודעו כי קוואזימודו עזר לאזמרלדה לברוח, משקר שהוא יודע איפה חצר הקסמים וכי הוא מתכוון לתקוף שם עם שחר. קוואזימודו משתמש במפה שאזמרלדה נתנה לו ויוצא עם פיבוס למצוא את חצר הקסמים כדי להזהיר את הצוענים, אך פרולו עוקב אחריהם ותופס את כל הצוענים הנוכחים במקום. פרולו מתכונן לשרוף את אזמרלדה על המוקד לאחר שהיא דוחה את חיזוריו, אבל קוואזימודו מציל אותה ומביאה אל הקתדרלה. פיבוס משחרר את הצוענים ומאסף את תושביה של פריז להתנגד לאנשיו של פרולו, שמנסים לפרוץ אל הקתדרלה. קוואזימודו שופך נחושת מותכת לרחובות כדי להבטיח שאיש לא ייכנס, אבל פרולו מצליח להיכנס ורודף אחר קוואזימודו ואזמרלדה על המרפסות. הוא וקוואזימודו מועדים מהקתדרלה, פרולו נופל אל מותו, בעוד קוואזימודו נתפס על ידי פיבוס בקומה נמוכה יותר. לאחר מכן, קוואזימודו מעודד על ידי פיבוס ואזמרלדה לעזוב את הקתדרלה אל העולם החיצון, שם האזרחים מברכים אותו כגיבור ומקבלים אותו לתוך החברה.
מפרץ סידרה
מפרץ סידרה או מפרץ סירת (ביוונית: Σύρτις/Σύρτη - סירטיס/סירטי; בלטינית: Syrtis - סירטיס; בערבית: السدرة‎/سرت - א-סִדְרָה/סִרְת; באיטלקית: Sirte/Sidra - סִידְרָה/סִירְטֶה) הוא מפרץ בים התיכון בצפונה של לוב. רוחבו של המפרץ מגיע ל-440 ק"מ, והוא משתרע בין הערים בנגאזי במזרח למיסראתה במערב. במפרץ מתנהל דיג טונה באופן נרחב והוא מהווה מקור פרנסה חשוב לתושבי האזור.
הגיבן מנוטרדאם (סרט, 1996)
אתחול
בינואר 2019 החלה הפקת סרט אתחול לייב אקשן. התסריט נכתב על ידי דייוויד הנרי הוונג. ג'וש גד, דייוויד הוברמן וטוד ליברמן הצטרפו כמפיקים, עם גאד שנבחן כקוואזימודו. הסרט שיכונה הגיבן, יכלול אלמנטים הן מהסרט והן מספרו של הוגו.
מפרץ סידרה
תביעות בעלות
לוב טוענת שכל המפרץ הוא מים פנימיים שלה, עד לקו רוחב של 32 מעלות ו-32 דקות קשת צפון, עם אזור דיג בלעדי של 62 מיל ימי (כ־115 ק"מ). ארצות הברית ביטלה את טענת לוב וטענה שבידי לוב יש בעלות רק על הים הנמצא כ-12 מיל ימי (כ־22 ק"מ) מחופיה, כמקובל. ב-1973 תבע מנהיג לוב מועמר קדאפי בעלות על כל המפרץ וקרא לו "קו המוות".
במהלך השנים, בעקבות הסכסוך על המפרץ אירעו בו תקריות ירי וקרבות אוויר. ב-1981 אירעה תקרית ירי במפרץ בו הפילו שני מטוסי F-14 של חיל הים האמריקאי שני מטוסי סוחוי Su-22 לוביים. ב-1989 אירעה תקרית נוספת מעל מימי המפרץ ובמהלכה הופלו שני מטוסי מיג 23 פלוגר אס, שנחשד כי היו בדרכם לתקוף מטוסי קרב אמריקאיים.
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200
מזכר הביטחון הלאומי המחקרי 200: השלכותיו של גידול האוכלוסייה העולמי לאינטרסים ולביטחון הלאומי של ארצות הברית (באנגלית: National Security Study Memorandum 200: Implications of Worldwide Population Growth for U.S. Security and Overseas Interests) הוא מזכר אשר הושלם ב-10 בדצמבר 1974 על ידי המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בהנחייתו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר ואומץ בתור המדיניות הרשמית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'רלד פורד בנובמבר 1975. במקור המסמך היה מסווג, אך בסופו של דבר הוסר סיווגו והוא הועמד לרשות חוקרים בשנות ה-90.
התזה הבסיסית של המסמך הייתה כי גידול אוכלוסין במדינות המתפתחות מהווה סכנה ביטחונית לארצות הברית, משום שהוא יוביל לחוסר יציבות פוליטית ואזרחית בייחוד בארצות המתפתחות שבהן יש פוטנציאל לצמיחה כלכלית.
שלוש עשרה מדינות מופיעות בדו"ח כבעייתיות במיוחד עבור ארצות הברית במובן של האינטרסים הביטחוניים: הודו, בנגלדש, פקיסטן, אינדונזיה, הפיליפינים, תאילנד, טורקיה, ניגריה, מצרים, אתיופיה, מקסיקו, קולומביה וברזיל. בדו"ח מוצגות אלה כמדינות שיתרמו ל-47% מהגידול באוכלוסייה העולמית.
הדו"ח תומך בקידום ההשכלה ואמצעי המניעה ואמצעים נוספים של שליטה בגידול האוכלוסין. הדו"ח מעלה את השאלה שמא על ארצות הברית לשקול הקצאה מועדפת של עודפי מזון למדינות המטיבות יותר לשלוט בגידול אוכלוסייתן.
ציוד מכני הנדסי
מכונת החפירה הגדולה בעולם, באגר 288, נבנתה על ידי חברת קרופ בשנת 1978 ושוקלת 13,500 טונות.
סוגים של כלי צמ"ה
משפחת הצמ"ה כוללת (בין השאר) את הכלים הבאים:
קורסים והכשרות
כדי להפעיל בישראל כלי צמ"ה נדרש רישיון נהיגה מתאים מאגף הרישוי של משרד התחבורה. באגף הרישוי כלי הצמ"ה מוגדרים כ"מכונה ניידת" ויש הבחנה בין צמ"ה זחלי (דורש רישיון דרגה 1) לצמ"ה אופני (הדורש רישיון דרגה 1 ומעלה, תלוי במשקל הכלי. למשל רישיון הפעלת יעה אופני במשקל 15 טון דורש רישיון דרגה 3). הבחנה זו היא בין השאר מאחר שצמ"ה אופני יכול לעיתים גם לנסוע בכבישים רגילים. כדי לקבל את הרישיון יש לעבור הכשרת או קורס צמ"ה. המוסדות בישראל המציעים הכשרה כזאת כיום הם:
יצרני ציוד מכני הנדסי
עשרת יצרני הצמ"ה הגדולים ביותר (נכון ל-2011) הם:
עוד חברות ידועות הן JCB, ניו הולנד וקייס (כולל פיאט אליס), בובקאט, אטלס קופקו, ליוגונג, יונדאי ו-BelAZ.
Mycobacterium leprae
Mycobacterium leprae הוא מין חיידק הגורם למחלת הצרעת.
החיידק נתגלה ב-1873 ברקמות שריר של חולי צרעת על ידי הרופא הנורווגי גרהארד ארמור הנסן ונקרא לעיתים "מתג הנסן" על שם מגלהו. החיידק משתייך לאותו הסוג של M. tuberculosis, החיידק הגורם למחלת השחפת.
החיידק האווירני אובליגטורי לא נצבע בצביעת גראם אך נחשב בכל זאת לגראם-חיובי. ניתן לצבוע אותו בצביעה יציבת חומצה. בדופן התא של החיידק, המכילה חומצות מיקוליות, מבנה מיוחד המקנה לו עמידות בפני אנטיביוטיקה הפוגעת בבניית הדופן, כפניצילין. החיידק הוא טפיל מוחלט ולא ניתן לגדלו מחוץ לתאים חיים. במעבדה מגדלים את החיידק בכפות רגליים של עכברים או בארמדילים. בשנת 2001 נקבע הרצף המלא של גנום החיידק; אורכו 3.27 מיליון בסיסי DNA.
שרגא פייבל כהן
שרגא פייבל כהן (לעיתים שרגא פייוול כהן) (1937 - חשוון ה'תשפ"ג, 20 בנובמבר 2022) היה רב ופוסק הלכה אמריקאי, מחבר הספר 'בדי השולחן'.
ביוגרפיה
הרב כהן הקדיש את ימיו ללימוד ולכתיבת ספריו. במשך עשרות שנים שימש כרב בית הכנסת 'קהל תומכי תורה' בפלטבוש שבברוקלין. מספר שנים לפני פטירתו פרש מתפקידו, ועבר לגור בלייקווד שבניו ג'רזי.
ספריו מכילים תשובות בהלכה שנכתבו כמענה לשאלותיו על ידי הרב יוסף שלום אלישיב, אשר כיבדו והעריכו ושמר עמו על קשר מתמיד. הרב אלישיב התבטא שפסקי הדין של הרב כהן הם "המילה האחרונה" עבור יהדות ארצות הברית.
נפטר בחודש חשוון ה'תשפ"ג (20 בנובמבר 2022) בגיל 85.
בדי השולחן
ספרו "בדי השולחן" הוא חיבור הלכתי על שולחן ערוך חלק יורה דעה. החיבור כולל 7 כרכים, העוסקים בענייני כשרות, אבלות, צדקה, נדרים, טבילה, ודיני נידה וטהרת המשפחה.
הספר נכתב במתכונת דומה לספר משנה ברורה. בראש כל עמוד מופיעים דברי השולחן ערוך, ומתחתיו פירוש מרכזי, עם כלל דעות הראשונים והאחרונים, וההלכה למעשה. חלק נוסף בשם ביאורים כולל עיון רחב ומעמיק בדברים הנוגעים לנושא בו דן בעל השולחן ערוך. החלק השלישי כולל מקורות והערות קצרות.
ספריו
כהן כתב ספרים רבים, אך התפרסם בעיקר בזכות סדרת הספרים בדי השולחן:
1955 בגרמניה
1955 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 84 שנות לאום.
מרים גורצקי בילו
מרים מריה גורצקי בילו (נולדה בשנת 1954) היא מעצבת במה ותלבושות, מרצה וחוקרת תיאטרון ועיצוב ישראלית. היא פרופסור אמריטה בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב וכיהנה כראש התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה
מרים גורצקי בילו נולדה בשנת 1954 בעיר בייליסקו שבפולין. בגיל 3, עלתה עם משפחתה לישראל.
היא למדה בתיכון אליאנס ברמת אביב שבתל אביב ובמקביל למדה ציור במכון אבני אצל יחזקאל שטרייכמן ומינה זילסמן.
בשנת 1971 התחילה ללמוד ציור אצל פרופסור יוסף שוורצמן, אמן ומורה מאוניברסיטת ברלין שהיה תלמידם של הציירים מקס ליברמן וקתה קולוויץ, לה שימש גם כאסיסטנט. שוורצמן השפיע רבות על גורצקי בילו, ואף תפקד עבורה כמורה רוחני. היא המשיכה ללמוד אצלו עד יום מותו בשנת 1980.
במקביל לכך, בשנת 1972 התחילה גורצקי בילו ללמוד לתואר ראשון במגמה לעיצוב במה של החוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב. היא סיימה את הלימודים לתואר בשנת 1976 ומיד המשיכה גם לתואר שני באותה המגמה. המורים שהשפיעו עליה בצורה העמוקה ביותר בשנות לימודיה באוניברסיטה היו המעצבים ארנון אדר ולידיה פינקוס-גני. לימים גורצקי בילו גם שימשה כאסיסטנטית שלה ומאוחר יותר גם הפכה לשותפתה במחקר האקדמאי ולממשיכת דרכה האמנותית.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1978, נסעה ללמוד ציור בפריז ב-Quarter Workshop. מאז שחזרה לארץ בשנת 1980, היא מתגוררת בתל אביב. היא נשואה ואם לשתי בנות.
קריירה אקדמית
לאחר סיום לימודיה, בשנת 1980, החלה גורצקי בילו לעסוק בהוראה בתחומי העיצוב בכמה מוסדות להשכלה גבוהה בישראל, בהם: אוניברסיטת תל אביב, סמינר הקיבוצים, בית הספר למשחק בית צבי, האוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2000 היא מונתה לפרופסור, ובשנת 2014 היא מונתה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1996–2007 היא תפקדה כראש המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף לכך, במהלך השנים גורצקי בילו גם השתתפה כיועצת או שופטת בוועדות אמנויות רבות, בהן: הוועדה הבין משרדית למחול שעסקה בעיצוב תלבושות לריקודי עם, הוועדה האמנותית של מת"ן – פרויקט התיאטרון הניסיוני של קרן רבינוביץ', וועדת הפרס בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, יועצת אמנותית בפסטיבל נה גרנצ'י ובפסטיבל חשין בפולין ובצ'כיה, הוועדה האמנותית של זירת המחול – פסטיבל המחול של הזירה הבין-תחומית בירושלים. כמו כן, בעשרים השנים האחרונות גורצקי בילו משתתפת בוועדות מקצועיות מטעם המל"ג ומשרד החינוך שתפקידן לבחון תוכניות לימודים גבוהים בעיצוב.
בשנת 2014, בשיתוף עם פרופ' צביקה סרפר, דיקאן הפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב באותן שנים, וכן בשיתוף מורים נוספים, ייסדה מחדש גורצקי בילו את המגמה לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב. במגמה החדשה משתלבים הסטודנטים לעיצוב במה, מלבד בהכשרה של החוג לאמנות התיאטרון, גם בהכשרה עיונית ומעשית של בית הספר לקולנוע וטלווויזיה, בחוג לתולדות האמנות הפלסטית וכן בקורסים ייעודיים העוסקים בעיצוב למסך ולאולפן טלוויזיה.
התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה אותה ייסדה גורצקי בילו באוניברסיטת תל אביב היא היחידה בישראל שמאושרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה, המקנה תואר ראשון ושני בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה. מאז הקמתה של התוכנית, גורצקי בילו עמדה בראשה, וכיהנה כמרצה בכירה באוניברסיטה. בשנת 2022, לאחר קריירה אקדמית בת 40 שנים, פרשה לגמלאות.
קריירה אמנותית
במקביל לפועלה בתחום ההוראה והמחקר האקדמי, עבדה במשך השנים גורצקי בילו כמעצבת במה ותלבושות של מופעי תיאטרון, מחול ואופרה בישראל ובחו"ל. משנת 1976 ועד היום עיצבה גורצקי בילו יותר מ-100 במות ותלבושות למגוון הפקות.
בין עבודותיה הבולטות בישראל נמנות: "מדיאה" מאת אוריפידס, "פרגודים" מאת ז'אן ז'נה, "אליס בארץ הפלאות" על פי לואיס קרול, "מצבים" מאת דוד אבידן – ארבעתן בתיאטרון הבימה, "נידוני אלטלנה" מאת ז'אן פול סארטר ו"אביב מאוחר" מאת אלכסיי ארבזורוב בתיאטרון בית ליסין, "המתחזה" מאת תומאס מידלטון ראולי ו"בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גרסיה לורקה בתיאטרון באר שבע, "והיה העקוב למישור" על פי ש"י עגנון בתיאטרון הקאמרי, "אופניים לשנה" בתיאטרון חיפה, "אוכלים" מאת יעקב שבתאי בתיאטרון החאן הירושלמי, ו"מפצח האגוזים" על פי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בבלט הישראלי. לאורך כל שנותיה כמעצבת עבדה באופן רציף עם הבמאית נולה צ'לטון, שהפכה לחברה קרובה שלה ולדמות מרכזית שהשפיעה על דרכה האמנותית. בין עבודותיה בחו"ל נמנות: “Holzer’s Peep Show” בתיאטרון הפולני הלאומי ביאליסקו, "הצילו!" בתיאטרון Stary שבקרקוב פולין, "The Changeling" בתיאטרון For New Audience שבניו יורק ארצות הברית, "דון ג'ואן חוזר מהמלחמה" בתיאטרון Lamda שבלונדון אנגליה, "הדיבוק" ו"הבקכות" - שתיהן בתיאטרון המוניציפלי ההונגרי שבעיר קלוז רומניה, "ג'ונגל הכרך" בתיאטרון העירוני של אאוגסבורג גרמניה, "הדיבוק" בבית הספר הלאומי לדרמה שבעיר ניו דלהי הודו, "זוז אתה מסתיר לי את השמש" עבודה משותפת של תיאטרון Tak מליכטנשטיין, תיאטרון Kur מבאדן, פסטיבל Spiel Art ממינכן, ו-Theaterspektaktel Züricher מציריך.
בנוסף לכך, תצלומים של עבודותיה הוצגו במהלך השנים בתערוכות רבות שעסקו בעיצוב במה ותלבושות, בהן: תערוכת עיצוב במה שנערכה בתיאטרון הבימה לציון 40 שנה למדינת ישראל, תערוכה לעיצוב במה לתיאטרון שנערכה במוזיאון באר שבע לאמנות, תערוכה של עיצוב במה בישראל שנערכה במוזיאון תפן, וכמו כן, חמש פעמים ייצגו תצלומים של עבודותיה את עיצוב הבמה הישראלי בתערוכה הבינלאומית של מקצועות עיצוב הבמה – Quadrennial, הנערכת בפראג אחת לארבע שנים.
פאולו קואלו
פַאוּלוּ קוֹאֶלְיוּ (בפורטוגזית: Paulo Coelho; נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא סופר ברזילאי. פרסם עד כה מספר ספרים שזיכו אותו בפרסים ספרותיים יוקרתיים. המוכר מביניהם הוא "האלכימאי".
ביוגרפיה
הוריו לא קיבלו את התנהגותו וכפו עליו סדרת טיפולים נוספת, שבסיומה פסיכיאטר שהוזמן על ידי המשפחה קבע כי קואלו יציב בנפשו. שלושים שנה מאוחר יותר כתב קואלו את "ורוניקה מחליטה למות", העוסק באותם הנושאים של תחושת הבדידות והניכור, חיפוש עצמי, מוסד לחולי-נפש והרצון למות. קואלו המשיך לעסוק בתיאטרון ונשאב לסצנת ההיפים שפרחה בשנות השישים והכתה שורשים בברזיל על אף המשטר הצבאי ששלט אז במדינה. קואלו האריך שערו, צרך סמים וסירב לשאת עמו תעודת זהות. באותה תקופה פרסם מגזין משל עצמו ממנו ראו אור רק שני גיליונות, וכן חבר למוזיקאי ראול סיישאס (Raul Seixas) וכתב את המילים לשיריו. אלבומם השני היה הצלחה אדירה ומכר למעלה מ-500,000 עותקים. קואלו וסיישאס עבדו והופיעו יחד עד 1976, תקופה בה כתב קואלו למעלה מ-60 שירים והשפיע רבות על הרוק הברזילאי.
בשנת 1973 קואלו וסיישאס הפיצו את הרעיון של הקמת ארגון אנרכיסטי -"Alternative Society", המבוסס על תורת הקפיטליזם אשר תעניק חופש לאינדיבידואלים ותגן על זכויות יוצרים, ובנוסף עסק ב"מאגיה שחורה". בהמשך תיאר קואלו את התנסותו במאגיה שחורה בספרו "הוולקירים". באותה תקופה פרסם הצמד גם סדרת רצועות קומיקס בשם "Kring-Ha" אשר במהותה קוראת לחופש. המשטר הדיקטטורי ראה בפרסום זה חתרנות, והשניים נעצרו ונכלאו. סיישאס שוחרר במהרה אולם קואלו ישב זמן ארוך יותר כיוון שנחשב ל"מוח" שהצפין את החתרנות ברצועות הקומיקס.
יומיים לאחר שחרורו מן הכלא, נעצר שוב, לדבריו - כדי לעבור עינויים במחנה צבאי. קואלו מספר ששוחרר כעבור מספר ימים וניצל מעונש מוות רק לאחר ששכנע את החיילים שהוא חולה-נפש ושכבר טופל במוסד סגור שלוש פעמים. לאחר שחרורו התקבל לעבודה בחברת התקליטים "פוליגרם", שם הכיר את אשתו הראשונה. ב-1977 עברו בני הזוג ללונדון, ולאחר שנה חזרו לברזיל וקואלו קיבל תפקיד ניהולי בחברת תקליטים אחרת, CBS. שגרה זו שרדה רק עוד שלושה חודשים, שאחריהם התפטר קואלו מעבודתו ונפרד מאשתו. ב-1979 פגש חברה ותיקה בשם כריסטינה, לה נישא מאוחר יותר. קואלו וכריסטינה טיילו באירופה וביקרו במספר מדינות, ובהם גרמניה, במחנה הריכוז דכאו, שם היה לקואלו חיזיון בו אדם נגלה לפניו. חודשיים מאוחר יותר פגש את אותו אדם בבית קפה באמסטרדם, ואותו האדם, שאת זהותו אין קואלו יודע, יעץ לו לחזור ללימודיו הקתוליים וללכת בדרך סנטיאגו, דרך צליינים מימי הביניים המוליכה בין צרפת לספרד. קואלו אכן חזר להעמיק בלימודי הנצרות וסמליה, וצעד בדרך הצליינים. ב-1987 פרסם קואלו את הספר "יומנו של מכשף", אשר עלילתו מספרת את סיפור הליכתו בדרך הצליינים העתיקה, והיא נעה בין דמיון למציאות ומשלבת תרגילים רוחניים אשר גם הקורא יכול לקיים. הספר יצא לאור בהוצאה ברזילאית קטנה וזכה לביקורות מעטות, אולם אט אט זכה להכרה ונמכר בהצלחה רבה.
ב-1988 כתב קואלו את יצירת המופת שלו "האלכימאי". הספר היה "שונה" ומטעה בחזות ראשונה בפשטות הסגנון ובקוצר היריעה. מהמהדורה הראשונה נמכרו רק 900 עותקים, והמוציא לאור החליט אז שלא להדפיס אותו עוד. קואלו לא נכנע והמשיך להיאבק על חלומו להוציא את הספר לאור, ומצא מוציא לאור גדול יותר שהתעניין ביצירה. "האלכימאי" שבר את כל שיאי המכירות של סופרים ברזילאים ושל ספרות שמקורה בשפה הפורטוגזית, ונכנס לספר השיאים של גינס. ב-1993 פרסמה ההוצאה האמריקאית HarperCollins מהדורה ראשונה של הספר, ו-Warner Brothers רכשה עליו את זכויות על הסרט.
ב-1990 הוא פרסם את "Brida" (ברידה), אשר מדבר על בחורה צעירה, בשם ברידה, הרוצה להיות מכשפה. הספר עסק בנושאים המגוונים של החיים: אהבה, תשוקה, מיניות, חיפוש, ובדומה לספרים רבים שכתב, בברידה מוצגים חיי מאגיה ורוחניות, לצד חיים עירוניים רגילים. הספר זכה להד תקשורתי נרחב, שבעקבותיו הפכו שני ספריו הקודמים "האלכימאי" ו"יומנו של מכשף" לפופולריים - ואילו "Brida" נשכח. בספטמבר 1999 ביקר קואלו בישראל, ובמאי 2000 ביקר באיראן והיה לסופר הלא-מוסלמי הראשון שערך במדינה זו ביקור רשמי מאז 1979. טרם הגעתו למדינה, נמכרו באיראן למעלה ממיליון עותקים פיראטיים של הספר "האלכימאי".
ב-1996 חנך מוסד על שמו בעיר מגוריו ריו דה ז'ניירו, שייעודו תמיכה ומתן הזדמנות למוזנחי החברה הברזילאית, ובעיקר לזקנים וילדים.
עם פרסום ספריו ושיווקם בממדים אדירים הפך קואלו לידוען בכל העולם וזכה לקבלת פנים נלהבות בכל אחת מהמדינות הרבות בהן ביקר. הוא משקיע רבות מזמנו בהשתתפות באירועים תרבותיים, ספרותיים ושיווקיים, מתן אלפי ראיונות לכלי תקשורת וחתימה על אלפים רבים של ספרים, ובין השאר נכח בארץ בחגיגת יום הולדתו השמונים של שמעון פרס.
קואלו פרסם באינטרנט סדרה של 365 קטעים קצרים אשר ראו אור על בסיס יומי. ניתן למצוא אותם בעברית ב-ynet.
דעותיו
בריאיון לעיתון ברזילאי, העביר קואלו ביקורת חריפה על הרומן "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס, ואמר: "היום סופרים רוצים להרשים סופרים אחרים. אחד הספרים שגרמו לנזק רב הוא 'יוליסס' של ג'יימס ג'ויס, שהוא רק סגנון. אין שם כלום. כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש". לשאלה מדוע הוא עצמו זוכה לפופולריות רבה, השיב שהוא "סופר מודרני, למרות מה שאומרים המבקרים... אני מודרני משום שאני גורם לקשה להיראות קל, כך אני יכול לתקשר עם העולם כולו".
בפברואר 2012 הביע תמיכה באתר שיתוף הקבצים ThePirateBay, ויצא נגד יוזמות החקיקה האנטי פיראטית בארצות הברית.
ביקורת
אף כי זכה להצלחה בינלאומית, מבקרי ספרות רבים טוענים כי ספריו פשטניים ודומים לספרי "שיפור עצמי". ישנה גם טענה כי חלק מיצירותיו שואבות השראה, ואולי אף יותר מכך, מסיפורי עם קדומים. כך, למשל, הוא "האלכימאי", המבוסס על רעיון זהה לסיפור העם הידוע האוצר מתחת לגשר. ביקורת נוספת היא כי עבודותיו מכילות שגיאות דקדוקיות ואי-דיוקים שונים. עם זאת, שגיאות אלה תוקנו במהדורות מאוחרות יותר ובגרסאות המתורגמות. ביקורות מסוג זה עלו גם בקרב מבקרים ברזילאים, כאשר נבחר קואלו כחבר מן המניין באקדמיה הברזילאית לספרות בשנת 2001.
מספריו
בנוסף, הוציא קואלו קובץ של סיפורים קצרים ומשלים אשר כתב במהלך השנים בעיתונים עבורם עבד, תחת הכותרת "קצרצרים - אוסף סיפורים ומשלים".
חידוש מצוות התכלת
התכלת היא חלק מהותי בקיום מצוות ציצית אשר נזנח לאורך הדורות מסיבות היסטוריות. התורה מצווה על שימוש בפתיל צבוע בצבע התכלת בין חוטי הציצית הלבנים. צבע התכלת שימש גם לצביעת חלק מיריעות המשכן, פרוכתו, מסכיו, וכיסויי-כליו, וכן כאחד המרכיבים של כמה מבגדי הכהונה.
השימוש בתכלת לצביעת חוטי הציצית פסק עוד בתקופת הגאונים, ועמו נעלמו חלק מהמסורות הקשורות בנושא. החל מסוף המאה ה-19 נעשו כמה ניסיונות לשחזר את צבע התכלת המקורי, ויחד עם ניסיונות אלו החל פולמוס בשאלות מהו חילזון התכלת, והאם ניתן לחדש בימינו את צביעת פתיל התכלת בציצית.
רקע
על פי מצוות ציצית, יש להטיל בפינותיו של בגד בעל ארבע כנפות, ארבעה חוטים הקשורים יחד. חלק מחוטים אלו הוא לבן וחלק צריך להיות צבוע בצבע תכלת. צבע זה צריך להילקח מיצור ימי מסוים.
היעלמות התכלת
התכלת הייתה קיימת בתקופת המקרא ובתקופת בית שני. קשיים בהשגת התכלת לציצית החלו כבר בתקופת האמוראים. בגמרא מסופר על זוג תלמידי חכמים שניסו להבריח תכלת לבבל ונתפסו על ידי הפרסים. הרב יצחק הלוי הרצוג שיער שהפסקה של צביעת תכלת לציצית אירעה בראשית תקופת הגאונים. בין הגורמים שהובילו להעלמות התכלת נמנו איסור שהטילו הקיסרים הרומיים והביזנטים על ייצור עצמאי של התכלת (על מנת להבטיח מונופול לשלטון בייצור התכלת היקר), איסור על שימוש בצבע בידי ההמון והכיבוש הערבי של ארץ ישראל, בשנת 638, שהחריב רבים מבתי הצביעה והוביל להתמעטות האוכלוסייה היהודית שגרה לאורך חוף הים התיכון ועסקה בדייג ובצביעה. גורם אחר שצוין היה פיתוח חומרי צבע חדשים וזולים יותר. החוקר זהר עמר חולק על הטענה שהכיבוש הערבי החריב את בתי הצביעה. לטענתו אין הוכחות לכך, והפקת הצבע מחלזונות בחופי ישראל ולבנון פסקה רק מאוחר יותר, במאות השמינית והתשיעית, ובאירופה במאה השלוש-עשרה. בתקופתו של הרמב"ם כבר לא הייתה התכלת קיימת, עובדה המצוינת בכתביו.
קיימות מספר הערכות לגבי הסיבות והתאריכים של הפסקת תהליך הפקת התכלת שהביא במשך הזמן גם להעלמות המסורות הקשורות בנושא. על פי העיקרון העולה מדברי המשנה: "התכלת איננה מעכבת את הלבן", פסקו רוב הפוסקים כי מצוות ציצית מתקיימת גם בחוטי הלבן בלבד, בהיעדר תכלת, וכך נהוג זה מאות בשנים, אם כי יש שפסקו כי דברי המשנה אינם להלכה וקיום מצוות ציצית כאשר התכלת אינה מצויה הוא רק מדרבנן.
חידוש התכלת בעת החדשה
החל משלהי המאה ה-19 נעשו ניסיונות לחידוש מצוות התכלת והועלו כמה אפשרויות לזיהוי החילזון על פי תיאורים שונים המצויים בדברי חז"ל והראשונים ובחינתם בין השאר בעזרת כלים מדעיים. יש שראו בחידוש התכלת אחד מסימני הגאולה.
השיטות המרכזיות הן של רבי גרשון חנוך הניך ליינר, האדמו"ר מראדזין, שזיהה את החילזון ממנו הופק התכלת עם דיונון הרוקחים (Common Cuttlefish) ושל הרב ד"ר יצחק אייזיק הלוי הרצוג שזיהה אותו עם הסגולית דו-גונית (Janthina). זיהוי נוסף של החילזון עם ארגמון קהה קוצים (Murex trunculus) נדחה על ידי הרב הרצוג, אולם כיום רבים מהמדענים העוסקים בנושא קושרים בין התכלת למצוה וצבע ה'פּוּרְפּוּרָה' אשר היה נחשב בעולם העתיק כמוצר יקר ערך.
שיטת האדמו"ר מראדזין
בלקסיקון העברי שלו הציע החוקר מיכאליס (Michaelis), לראות בדיונון את החילזון שממנו הפיקו בעבר את צבע התכלת. זאת על פי תיאור החילזון על ידי הרמב"ם בהלכות ציצית: "ודמו שחור כדיו". סברה זו הובאה אצל כמה חוקרים שבאו אחריו ונדחתה על הסף, בהם הרב משה לנדאו בספרו מערכי לשון, הרב לודוויג לוויזון בספרו זואולוגיה של תלמוד, והרב חנוך קאהוט בספרו ערוך השלם ועוד.
האדמו"ר מראדזין, רבי גרשון העניך ליינר, אימץ דעה זו, ולביסוסה הקדיש שלושה ספרים: "שפוני טמוני חול", "פתיל תכלת" ו"עין התכלת". בין כתיבת הספר הראשון לשני הוא אף נסע לנאפולי שבאיטליה לראות את הדיונון כשהוא בחיים, ובשנת תרמ"ח (1888) החל בייצור פתילי התכלת מההפרשה השחורה המצויה בו. הכרזתו על 'גילוי התכלת מחדש' עוררה פולמוס, שבעקבותיו נכתבו כמה ספרים להפרכת הטענות לחידוש התכלת, בהם: ביטול הראשון למאמר שחובר על ידי הרב יוסף אליעזר מראדזין, תכלת מאי אלישה שחובר בידי הרב מרדכי בוכהלטר, פתיל תכלת שחובר על ידי הרב הלל משה מעשל גלבשטיין, בכמה תשובות בעניין התכלת בשו"ת ישועות מלכו לרבי ישראל יהושע מקוטנא ועוד.
עם זאת, תמיכה לעמדתו של האדמו"ר מראדזין הגיעה ממקום בלתי צפוי - חוקר המדרש אברהם עפשטיין במאמרו "החלזון והתכלת". במאמר זה, שהתפרסם בירחון "בית תלמוד", טען עפשטיין בהסתמך על מידע ביולוגי שגוי, לאמיתות זיהוי הדיונון כמקור לצבע התכלת. למעשה, השימוש בפתילים אלו לא התפשט בציבור הרחב, והצטמצם בעיקר בקרב חסידי האדמו"ר מראדזין וחלק מחסידי ברסלב.
בשנים שלאחר קום מדינת ישראל נעשו מאמצים רבים על ידי חסידי ראדזין, ניצולי השואה, לשחזר ולחדש את ייצור התכלת הרדזינאית, לאחר שייצורה פסק בימי השואה יחד עם השמדת רוב יהודי פולין ובתוכם בית אדמו"רי ראדזין. מן הבולטים במאמץ זה היה שלמה זלמן שרגאי, ראש העיר ירושלים, שאף כתב מאמרים וספרים על חסידות ראדזין בכלל ועל חידוש התכלת שלה בפרט. כיום פתילי "התכלת הרדזינאית" מיוצרים על ידי הרב יצחק אנגלרד (בנו של האדמו"ר הקודם מראדזין, רבי אברהם ישכר אנגלרד), בבני ברק. רבים מרבני ומנהיגי חסידות ברסלב בדור הקודם תמכו בלבישת פתיל התכלת המיוצר מהדיונון, בטענה כי רבי אברהם בן נחמן תמך בתכלת: הרב שמואל שפירא, הרב אליהו חיים רוזין והרב בנימין זאב חשין (לפי אנשי ברסלב, הרב לוי יצחק בנדר, מנהיג ברסלב בדור הקודם, לא לבש תכלת בישראל אלא רק באומן, כי לא היה בטוח באמיתות התכלת ההיא).
הצעת הרב הרצוג
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, למד בצעירותו באוניברסיטת לונדון, ובשנת 1913 כתב שם דוקטורט בנושא התכלת והארגמן. מטרתו העיקרית בעבודה זו הייתה לברר את מהותה של התכלת. בעבודה זו הציע הרב הרצוג חילזון אחר, הנקרא Janthina או סגולית דו-גונית בעברית של ימינו. חילזון זה, אף על פי שלא הוזכר במקורות העתיקים, תואם, לדעתו, יותר לתיאור זה. רעיון זה לא היה חדש וכבר הוצע על ידי הבלשן גזניוס בלקסיקון העברי-ארמי שלו, שיצא לאור בשנת 1829 (גזניוס סבר, בטעות, שחילזון ה- Janthina משתייך למשפחת Murex, לכן הצעתו אינה חורגת מן הקו הכללי של החוקרים שקדמו לו).
בעבודת הדוקטור של הרב יצחק אייזיק הרצוג בנושא התכלת והארגמן, נדחתה השערת הדיונון בשתי ידיים. בעקבות עיסוקו בנושא זה, ערך הרב הרצוג התכתבות עם חצרו של האדמו"ר מראדזין, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, בנו של האדמו"ר 'בעל התכלת', משם קיבל את מתכון הצביעה (שלימים שימש לשחזור ייצור התכלת הרדזינאית שאבד בשואה) ואת הפתילים הצבועים עצמם. בדיקות של פתילים אלו בשתי מעבדות כימיות (האחת בדרמשטט שבגרמניה בניהולו של פרופ' פרידלנדר והשנייה בבית גובלן שבפריז) העלו שהצבע המופק מהדיונון אינו הצבע הטבעי שבהפרשותיו, אלא 'כחול פרוסי', צבע סינתטי הניתן להפקה ממגוון מקורות אחרים. הבדיקות שנערכו על ידי הכימאי ד"ר סידני אדלשטיין, שנים רבות לאחר מכן (ב-1964 וב-1972), הגיעו שוב לאותה המסקנה.
בתוכניתו של הרב הרצוג היה להוציא לאור ספר בעברית על התכלת והארגמן, אך בינתיים, בהיותו הרב הראשי לאירלנד, פרסם בהמשכים מעל דפי העיתון "ההד", בשנים תרצ"ב-צ"ה, מאמרים קצרים בנושא תחת הכותרת: "התכלת בישראל" (מאמרים אלה רוכזו אחר כך בידי הרב מנחם בורשטין בספרו "התכלת"). תוכנית זו לא יצאה לפועל, וגם לא ידוע על ניסיון כלשהו מצדו, בשלבים המאוחרים של חייו, להביא את "חידושו" לכלל מעשה. עבודת הדוקטור שלו פורסמה במקורה בשפה האנגלית בידי פרופ' אהוד שפנייר מאוניברסיטת חיפה בשנת 1987.
ממצאים ארכאולוגיים בארץ ישראל
פרט למצוות ציצית, ה"תכלת" - בתור צבעם של חוטים - מוזכרת במקרא, לא רק בהקשר של בגדי הכהונה ושל יריעות המשכן ושל פרוכתו ושל מסכיו ושל הכיסויים שנדרשו לכליו בזמן המסעות במדבר, אלא גם בתור צבע של בדי יוקרה (כפי שמובא בספר יחזקאל בספר ירמיהו ובמגילת אסתר).
לגבי ה"תכלת" המוזכרת במקרא בהקשר של בדים שאינם קשורים אל מצוות ציצית, אנליזות כימיות מתקדמות שנערכו בשנת 2011 בידי פרופ’ צבי קורן הראו כי, על פיסת אריג קטנה שנמצאה במצדה ושתוארכה כשייכת לימי המלך הורדוס (מסוף ימי הבית השני) - נצבע פס של תכלת טהורה – שהופקה מחלזונות ארגמון קהה קוצים. עוד קודם לכן, בשנת 1950, מצאו בדואים חפצים וכלים עתיקים בעומק מערות ואדי מורבעת - השוכנות ברום מצוקי נחל דרגה בצפון מדבר יהודה, ואחד הממצאים שם היה פיסת אריג קדומה מלפני אלפי שנים - היחידה שנמצאה צבועה כולה בתכלת טהורה. בשנת 2013 התפרסם, כי באריג זה נמצאו חומרים הנמצאים רק בחילזון הארגמון קהה הקוצים. לפי דברי ד”ר נעמה סוקניק מרשות העתיקות: "אני יכולה לומר בוודאות: מצאנו פיסת בד - בת אלפי שנים - הצבועה בגוון כחול ירקרק, שנצבעה על ידי חילזון הארגמון...הטכנולוגיה היא כזו, שחושפים את הצבע לשמש - ואז מתקבל צבע יותר כחלחל ופחות ירקרק". באותו פרסום גם צוין, כי במערות אלו נמצא גם בד הצבוע - הן בצבע התכלת (שהופק מארגמון קהה קוצים) - והן בצבע ה"אַרְגָּמָן" (של כנימה ארגמנית) המוזכר אף הוא במקרא בצמוד ל"תכלת".
הארגמון קהה הקוצים
כבר בשנת תקצ"ד (1834) זוהה החילזון ארגמון קהה קוצים כחלזון התכלת, במחקרו של פרופ' ביציאו. הרב הרצוג הביא בעבודתו את ההצעה ודחה אותה בעיקר מפני שלא הצליח להפיק ממנה צבע כחול.
מספר גורמים הביאו בשנות ה-60 כמה כימאים בישראל להתעניין בחקר התכלת. בשנת 1972, עזר ד"ר אדלשטיין להקים מרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, בראשות הביולוג הימי ד"ר אהוד שפנייר, שבמסגרתו נשלו מן הים חלזונות הארגמונים. במקביל פנו עורכי האנציקלופדיה התלמודית של מכון 'יד הרב הרצוג', שעסקו אז בכתיבת הערך 'חילזון', לכימאים, בהם ד"ר אדלשטיין וד"ר ישראל זיידרמן ממכון הסיבים בירושלים, לטפל בעבודת הדוקטור של הרב הרצוג שהייתה מונחת ככתב-יד. כניסתו של ד"ר זיידרמן לנושא הביאה לפרסום מאמרים רבים על ידו, באנגלית ובעברית, לפנייה לרבנים ולהקמת עמותה בשם 'קרן התכלת'. החל משנת תשמ"א (1981) החל הרב מנחם בורשטין, אז אברך צעיר בישיבת מרכז הרב, באיסוף מידע והדפסתו בתחום, ובסופו של דבר הקדיש את ימיו לנושא זה. הרב בורשטיין ערך וארגן סיורים לאזור חוף דור, ועודד גופים שונים, אנשי מחקר ודת לעסוק בכך, כשהוא תומך בזיהוי החילזון המקראי עם הארגמון. בשנת 1987, הוציא לאור את עבודתו של הרב הרצוג עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים - שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים. פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו - דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה. אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה. חוסר ידיעה של אפשרות זו גרמה לפני כן למבוכה אצל כמה חוקרים בזיהוי חילזון הארגמון כמקור להפקת התכלת ולוויכוח על מהות גוון התכלת (האם הוא כחול טהור כמקובל בידי המסורת או סגול).
גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב אליהו טבגר, שחקר את הנושא ובעקבות כך בשנת תשמ"ח (1988) החל לצבוע תכלת לציצית. מאמרו הראשון בשם "בחינות חדשות בעניין התכלת" פורסם מאוחר יותר בשנת תשנ"ב (1992) בכתב העת התורני 'מוריה'. בהמשך, בשנת 1992, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן והוקמה אגודת "פתיל תכלת", שמטרתה - יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא. חידוש זה הביא לשפע של פרסומים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד, וביניהם יצוינו ספריהם של הרב מנחם אדלר קונטרס תכלת וארגמן (תשנ"ט – תגובה נגד חידוש התכלת), הרב שלמה טייטלבוים לולאות תכלת (תש"ס), והרב יהודה ראק עבד המלך (תש"ס).
המחלוקת בעניין הארגמון
בשנת תשמ"ח זכתה הצעה זו לתשומת לבו של אברך צעיר אז, הרב אליהו טבגר, שהחל לצבוע תכלת לציצית.
כיום, יש לה מהלכים בקרב רבנים, רובם דתיים לאומיים, כגון הרב דב ליאור, הרב שלמה שפירא, הרב צבי שכטר, הרב הרב יוסף צבי רימון, הרב רא"ם הכהן, הרב יואל קטן, הרב יהושע שפירא הרב צפניה דרורי, הרב יעקב מדן, הרב ברוך גיגי, הרב משה ליכטנשטיין, הרב ישראל אריאל, הרב שמואל אריאל, הרב זאב וייטמן, הרב אליהו זייני, הרב שבתי סבתו, הרב חיים סבתו, הרב אורי שרקי, הרב אליעזר ולדמן הרב ד"ר יואל בן נון, הרב יובל שרלו, הרב שמואל טל הרב ארלה הראל והרב דוד דודקביץ.
גם בקרב רבנים חרדים אחדים מצויה הטלת תכלת זו, ביניהם הרב מאיר מאזוז, הרב שריה דבליצקי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב משה מרדכי פרבשטיין, הרב משה מרדכי קארפ, הרב יצחק ברנד, הרב דב איסר הכהן קוק, הרב יצחק שלמה זילברמן, הרב מרדכי נויגרשל, הרב חיים רבי והמוהרא"ש אשר תומכים בנתינת תכלת זו בציציות ועושים כך בעצמם. הרב יצחק ראצבי מטיל תכלת בטלית קטן בצנעה.
גם הרב חיים קנייבסקי, אשר בעצמו לא נהג להטיל תכלת זו בציציותיו, פסק שמי שבירר את הסוגיה והגיע למסקנה שלדעתו אכן זו היא התכלת של התורה, מחויב ללובשה.
בשנת 1992 החל ייצור מסחרי של פתילי תכלת מארגמון קהה קוצים, נכון לשנת 2015 מיוצרות כ-20,000 ערכות בשנה ועשרות אלפי אנשים מטילים תכלת בציציותיהם
טענות התומכים
על טענות אלו עונים המצדדים בהטלת פתילי התכלת:
עמותת "וזכרתם"
העמותה מספקת מידע למעוניינים על דרכי הקשירה השונות לפי כל הפוסקים, ואף מציעה בעצמה שירותי קשירה. היא מסבסדת את הקניה למי שזו לו הפעם הראשונה בה הוא מתחיל בהטלת התכלת.
בעד זיהוי עם הארגמון
מאמרים
וידאו ואודיו
סארפלד
סארפלד (בהונגרית: Szárföld) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בסארפלד גרו יהודים במהלך השנים והפאב המקומי היה בבעלותם. בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר יהודים מכפרים שונים שנלקחו לעבודות כפייה, ובהמשך נלקחו יהודי הכפר לקאפובאר ומשם למחנות ההשמדה.
תזמורת של איש אחד
תזמורת של איש אחד (באנגלית: One Man Band) הוא סרט קצר אמריקאי חסר מילים בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה מוזיקלית. הסרט בוים ונכתב על ידי אנדרו חימנס ומארק אנדרוס, והופק על ידי אסנת שורר, אחת מראשי חטיבת הסרטים הקצרים של פיקסאר לשעבר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-11 ביוני 2005, ולאחר מכן הוקרן בארצות הברית ב-9 ביוני 2006 לפני הקרנת הסרט של חברת וולט דיסני ופיקסאר, "מכוניות". בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-22 ביוני 2006, גם לפני הקרנת הסרט "מכוניות".
הסרט זכה בפרס הפלטינום הגדול בפסטיבל הקולנוע העתידי בבולוניה שבאיטליה. ב-31 בינואר 2006, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "The Moon and the Son: An Imagined Conversation ". הסרט נכלל בשנת 2005 במקבץ "Animation Show of Shows".
תקציר העלילה
בס, נגן רחוב מיומן וגאה, מנגן מנגינה שגרתית על כליי הנשיפה וההקשה שלו, בכיכר הכפר האיטלקי הנטוש בשעות אחר הצהריים, ומחכה להולך רגל שייתן לו כסף בכוס הברזל החלודה שלו. עד מהרה הוא מבחין בטיפי, ילדה האוחזת במטבע זהב גדול, שמתכוונת להפיל אותו במזרקה הרחבה והגדולה כדי לבקש משאלה. בס, שמנצל את ההזדמנות, מגלם מיד קטע מאולתר, ומשך את תשומת לבה של הילדה הצעירה.
בדיוק כשטיפי עומדת להשליך את המטבע לספל של בס, מגיע נגן רחוב חדש למקום, בשם טרבל. טרבל, נגן רחוב מושקע וראוותני, מנגן מנגינה אטרקטיבית יותר על כלי המיתר שלו, ובכך למעשה גונב את תשומת ליבה של טיפי. כדי לא להתעלם, בס העצבני מגביר את המוזיקה שלו, וטרבל מעז להמשיך עוד יותר. כאשר שני היריבים משחררים את ארסנל הנשק המוזיקלי שלהם, ומנסים להילחם על תשומת הלב (או ליתר דיוק, הטיפ) של טיפי, טיפי נבהלת מהקרב המוזיקלי הפרוע שלהם, ותוך כדי כך מטילה בטעות את המטבע שלה, שנופל למטה לחור הניקוז שברצפה.
טיפי עצובה ודורשת בכעס מטרבל ובס מטבע חלופי לזה שגרמו לה להפסיד. כששני הנגנים בידיים ריקות, לטיפי לא נותרה ברירה אלא לקחת את אחד הכינורות של טרבל ואת גביע הברזל של בס בניסיון להחזיר את כספה באמצעות נגינה בעצמה. לאחר מכן היא מכוונת את הכינור ומתחילה לנגן עליו והולך רגל חולף ומטיל שקית גדולה של מטבעות זהב על כוסה.
טיפי מחבקת את השק ומתקרבת למזרקה, אך לא לפני שהיא שולפת שני מטבעות מהתיק שלה ומפתה את טרבל ובס. אך כשהם מושיטים יד בשקיקה לתפוס את המטבעות, היא משליכה אותם לראש המזרקה, ושניהם מאוכזבים. הסצנה שאחרי הכתוביות מראה כי כעת היא שעת לילה, כאשר טרבל עומד על בס ומנסה להושיט יד למטבעות שבמזרקה. כששניהם מתחילים ליפול לאחור, הסרט מסתיים.
הפקה
העבודה על הסרט התחילה זמן קצר לאחר סיום הסרט "משפחת סופר-על". הביום והכתיבה של הסרט נעשו על ידי אנדרו חימנס ומארק אנדרוס, שעבדו על הסרטים "ענק הברזל" ו"ספיידרמן". בסוף שנת 2004, אדווין קאטמול הזמין את הצמד למשרדו, בהתחלה הם חששו ולאחר מכן התברר שהוא רוצה שהם יכינו סרט קצר לפיקסאר. הצמד החליט ליצור סרט שמתמקד סביב מוזיקה, והתחילו להכין סיפור על שני מוזיקאים שרבים על תרומתה של איכרה צעירה. הסרט הועבר למנכ"ל פיקסאר בזמנו, ג'ון לאסיטר, ולביים הסרט "משפחת סופר-על", בראד בירד, שבמהרה קיבלו את הסרט והתחילו לייצר אותו.
מוזיקה
המוזיקה בסרט נעשתה על ידי הכנרים קלייטון הסלופ ומארק רוברטסון. המוזיקה במהלך שיר הסיום של הסרט היא של פבלו סרסטה מ-Zigeunerweisen.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי באנסי ב-11 ביוני 2005, ולאחר מכן הוקרן בארצות הברית ב-9 ביוני 2006 לפני הקרנת הסרט של חברת וולט דיסני ופיקסאר "מכוניות". בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-22 ביוני 2006 גם לפני הקרנת הסרט "מכוניות".
הסרט הופץ יחד עם ה-DVD של הסרט "מכוניות" בשנת 2006, ונכלל בשנת 2007 באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1.
העצב המצדיד
העצב המצדיד (בלטינית: Nervus abducens, באנגלית: Abducens nerve; נהוג לסמנו: CN VI) הוא זוג עצבי הגולגולת השישי, ואחד משלושת זוגות עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים (יחד עם העצב השלישי והעצב הרביעי).
העצב המצדיד אחראי על תנועת שריר הישר הצידי (Lateral rectus muscle) אשר מניע את גלגל העין הצידה (עין ימין - לכיוון ימינה, עין שמאל - לכיוון שמאלה).
יוצא מהפונס, עוזב את המוח באזור חיבור הפונס עם המוח המוארך, פנימית לעצב הפנים, משם מגביה ומתקדם קדימה עד לארובת העין. חודר לחלל ארובת העין דרך חריץ הארובה העליון (Superior orbital fissure), יחד עם יתר עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים.
ברוקלין
ברוקלין (באנגלית: Brooklyn ) הוא הרובע המאוכלס ביותר מבין חמשת רובעי העיר ניו יורק. בברוקלין מתגוררים כ-2.7 מיליון תושבים. אילו הייתה עומדת כעיר בפני עצמה, הייתה ברוקלין העיר הרביעית בגודלה בארצות הברית, רק לאחר שאר רובעי ניו יורק יחד, לוס אנג'לס ושיקגו. עד שנת 1898 עת אוחד הרובע עם העיר ניו יורק, הייתה ברוקלין עיר עצמאית. שטח רובע ברוקלין מהווה את "מחוז קינגס" (באנגלית: Kings County - מחוז המלכים) הקרוי על שם מלך אנגליה צ'ארלס השני.
שם העיר מגיע מהולנדית: "Breuckelen" על שם העיר ההולנדית ברוקלן. המוטו של הרובע הוא: "באחדות יש כוח" - תרגום של המוטו ההולנדי של הערים באזור: "Een Draght Mackt Maght". מוטו זה מופיע על חותם הרובע ועל דגלו.
החל מינואר 2022, נבחר אנטוניו ריינוסו לנשיא הרובע. הוא החליף בתפקידו את אריק אדמס שנבחר אז לראשות עיריית ניו יורק.
גאוגרפיה
רובע ברוקלין ממוקם בחלק המערבי ביותר של לונג איילנד, מדרום למחוז קווינס. הגבול בין המחוזות עובר לאורך ניוטאון קריק. ברוקלין קרוב לסטטן איילנד ומחובר אליו בגשר וראזאנו נארוז.
לחופה המערבי של ברוקלין נמצאים איסט ריבר ומפרץ ניו יורק העליון. תעלת בטרמילק מפרידה בין הרובע לאי גברנרז. לחופה הדרומי נמצאים תעלת גוונוס המפרידה בין ברוקלין לסטטן איילנד, ובדרום-מזרח הרובע נמצא מפרץ ג'מייקה.
שטח הרובע הוא 251 קמ"ר מתוכם 189.2 קמ"ר של שטחי יבשה, ו-68.1 קמ"ר שטחי מים (27.13%).
היסטוריה
קרחון ענק, שהתנתק מקרחוני גרינלנד כיסה את כל אזור ניו יורק במשך כ-20,000 שנה עד ההתחממות הגלובלית שסימנה את סוף עידן הקרח האחרון, לפני קצת יותר מ-11,500 שנים. משנחשפה האדמה שהוסתרה מתחת לקרחון התיישבו במקום אינדיאנים משבט בלתי ידוע, נטשו אותו למשך כמה אלפי שנים ולפני כ-3000 שנים בערך שבו ואכלסו את האזור אנשי השבט האינדיאני Canarsee, חלק מהעם הלנאפי.
שש ערים הולנדיות
ההולנדים היו המתיישבים האירופיים הראשונים באזור. חברת הודו המערבית ההולנדית יסדה כאן שש ערים:
ברוקלין - עיר מאוחדת
לאחר הכיבוש האנגלי של הולנד החדשה בשנת 1664, הפך האזור לחלק ממושבת ניו יורק. האנגלים איחדו את שש הערים לעיל למחוז אחד שנקרא "מחוז קינגס" בשנת 1683 – אחד משנים-עשר המחוזות המקוריים של מושבת ניו יורק.