cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם לורנס בראג
מעבדת קוונדיש, קיימברידג' (1938 – 1953)
הצלחתו של בראג בניהול מעבדת קוונדיש באה לידי ביטוי בולט תשע שנים אחרי שעזב את המעבדה. ארבעה מזוכי פרס נובל לשנת 1962 היו בני טיפוחו, והתגליות בגינן זכו התגלו או שהחלו לחקור אותן בתקופתו. מקס פרוץ וג'ון קנדרו זכו בפרס נובל לכימיה בשל גילוי מבנה ההמוגלובין והמיוגלובין, ופרנסיס קריק וג'יימס ווטסון שאליהם צורף מוריס וילקינס זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה. וילקינס צורף לקבלת הפרס כהכרה בתרומת החוקרים בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון לפענוח מבנה ה-DNA.
המכון המלכותי (1953 – 1966)
בדצמבר 1965, במלואת חמישים שנה לזכייתו בפרס נובל, הוזמן בראג על ידי קרן נובל לסטוקהולם. העובדה שזכה בפרס בגיל כה צעיר אפשרה לראשונה לחגוג יובל זהב לזכייה במעמד הזוכה. סר לורנס בראג התכבד בהיותו האדם הראשון שנשא הרצאת אורח בטקס פרס נובל. בהרצאתו סקר את ההתפתחויות שחלו בתחומי העניין שלו במהלך חמישים השנים הקודמות.
ויליאם לורנס בראג נפטר בבית החולים הסמוך לביתו בוולדרינגדפילד (Waldringfield) שבמחוז סאפוק שבמזרח אנגליה ב-1 ביולי 1971. הוא היה בן 81 במותו.
חייו הפרטיים
העובדה שלאביו ולו היו שמות פרטיים זהים יצרה לא מעט בלבול. כשהיה צעיר הוא היה מכונה "בילי", אבל כשהתבגר והיה צורך להבדיל בין האישים נהגו, בניגוד למקובל, לקרוא לו על פי שמו האמצעי, לורנס. דרך נוספת, מקובלת במאמרים הדנים בתגליתם המשותפת, היא שימוש בראשי התיבות של שמם (WHB לאב ו-WLB לבן).
התחביבים של בראג כללו ציור, ספרות וגינון, תחום שבו עסק כל חייו. כשעבר להתגורר בלונדון חסר לו הטיפול בגינה ולכן עבד כגנן במשרה חלקית. מעסיקו כלל לא ידע את מי הוא מעסיק, עד שאורח אקראי שהכיר את בראג הזדמן לבית מעסיקו והביע הפתעה לראותו.
מחוות ואותות הוקרה
ויליאם לורנס בראג זכה לאותות הוקרה רבים:
ישו הירוק
ישו הירוק (בצרפתית: Le Christ vert) או גולגותא של ברטאן הוא ציור שמן על בד שצויר בשנת 1889 על ידי הצייר הצרפתי פול גוגן בעת שהותו בפונט אוון בברטאן שבצרפת.
ציור זה, לצד היצירה "ישו הצהוב" של גוגן נחשבות יצירות מופת בתחום הסימבוליזם באמנות.
תיאור היצירה
היצירה מתארת פסל של ההורדה מהצלב של ישו, על ידי שלוש הנשים בשם מרים: מרים, אם ישו, מרים המגדלית ומרים, אשת קלופס. לרגלי הפסל אישה הלבושה כאישה צרפתית מאזור ברטאן, האוחזת שה שחור. פניה ירוקים. ברקע ניתן לראות נוף האופייני לברטאן, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
פסלים המתארים את ההורדה מהצלב היו נפוצים באזור ברטאן. ברקע התמונה ניתן לראות גבר בלבוש אופייני לאזור בדרכו לעבודה, ואישה כפרית נוספת הלבושה שחורים. תושבי הכפרים של ברטאן נהגו לעצור ולהתפלל ליד הפסלים, וגוגן ראה בכך את אדיקותם הרבה.
הצבע הירוק מקשר בין הנשים שלרגלי הצלב לבין ישו עצמו, ומבהיר שמדובר בחלק מהפסל. תנוחה האישה הברטאנית מהווה הד לתנוחת הנשים המהוות את הפסל, ובתנוחתה נראה האישה כמתאבלת עימן. בדומה לשימוש בצבע הצהוב בציור ישו הצהוב, גם כאן קורא הצייר תיגר על האמנות הנוצרית הקלאסית, בעזרת שימוש בצבע. הצבע הירוק האינטנסיבי, אינו מקושר בדרך-כלל לנושא צליבתו של ישו והורדתו מהצלב. צבע שונה זה משפיע על כלל היצירה, והופך את הסצנה למסתורית ולא טבעית.
פיט פוסלתווייט
פיטר ויליאם "פיט" פוסלתווייט (באנגלית: Peter William "Pete" Postlethwaite; 7 בפברואר 1946 – 2 בינואר 2011) היה שחקן קולנוע אנגלי, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1993 על תפקידו בסרט "בשם האב".
ביוגרפיה
פוסלתווייט נולד בעיירה וורנינגטון, לנקשייר שבצפון אנגליה למרי ג'רלאדין ולוויליאם פוסלתווייט. הוא הצעיר מבין 3 בנים. פוסלתווייט למד הוראה בקולג' סט. מרי, ולאחר מכן לימד שם דרמה. בהמשך עבר ללמוד משחק ב"בית ספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק". הוא חבר ותיק בקבוצת "הלהקה השייקספירית המלכותית".
פוסלתווייט החל את דרכו המקצועית בעולם המשחק בתיאטרון "Everyman" שבליברפול, שם הופיע לצד שחקנים כגון ביל ניי, ג'ונתן פרייס וג'ולי וולטרס, שהייתה בת-זוגו בסוף שנות ה-70. הוא התפרסם לראשונה כשהופיע בתפקיד משני בסרט השלישי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני", בו גילם איש מודיעין בשם דייוויד.
בשנת 1993 היה פוסלתווייט מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "בשם האב" כשגילם את דמותו של ג'וזפה קונלון, אביו של גארי קונלון, צעיר מבלפסט (דניאל דיי לואיס) הנעצר ונכלא על לא עוול בכפו באשמת פיגוע של המחתרת האירית. לאחר מכן השתתף בסרט הפשע "החשוד המיידי", בו גילם את מר קובאיאשי, עורך דינו ויד ימינו של הפושע האגדי קייזר סוזה.
ב-1996 שיחק פוסלתווייט בסרט ההרפתקאות "לב הדרקון", בו הופיע בתור נזיר בשם גילברט. באותה שנה שיחק בגרסה ההוליוודית למחזהו של ויליאם שייקספיר "רומיאו ויוליה", בה גילם את דמותו הספרותית של האב לאורנס, עוזרו ויועצו של רומיאו (לאונרדו די קפריו).
באותה שנה שיחק בסרט התזמורת (Brassed Off), כמנצח על תזמורת כורי פחם. הסרט מתאר עיירת כורים כ-10 שנים אחרי שביתת כורי הפחם באנגליה, כאשר הכורים איבדו כבר את רוח הלחימה שאפיינה אותם בזמן השביתה ומחכים, ללא התנגדות, לסגירת המכרה האחרון בעיירה.
ב-1997 הופיע פוסלתווייט ב"פארק היורה: העולם האבוד", סרט ההמשך של סטיבן ספילברג לסרט ההרפתקאות "פארק היורה". באותה שנה שיחק בסרט נוסף של ספילברג, הדרמה ההיסטורית "אמיסטאד", בה גילם את דמותו של מושל מדינת קונטיקט ויליאם הולבירד.
ב-1999 הופיע בסרט הדרמה "Lost for Words". בשנה שלאחר מכן השתתף בתפקיד ראשי בסדרת הפשע "The Sins", והשתתף בדרמת הפשע "שמיים אדומים" שביים ג'ון מקנזי ומדבר על העיתונאית ורוניקה גרין.
ב-2006 השתתף פוסלתווייט בשחזור לסרט האימה "אות משמיים".
ב-2010 שיחק בסרטו של כריסטופר נולאן "ההתחלה" בתור מוריס אביו הגוסס של רוברט פישר, היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור בוס הפשע פרג'י בסרטו של בן אפלק "גנב עירוני".
חיים אישיים
"הוא נפטר ב-3 בינואר 2011 בגיל 64 ממחלת סרטן האשכים בה נאבק מספר שנים.
הסיירת יוליסס
הסיירת יוליסס (באנגלית: "HMS Ulysses") הוא מותחן מלחמתי מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין, שיצא לאור בשנת 1955. זהו ספרו הראשון של מקלין, אשר נכתב בהשראת ניסיונו הקרבי כמלח בצי הבריטי. מקלין שירת על סיפון הסיירת "רויאליסט" ולחם במלחמת העולם השנייה.
עלילת הספר
עלילת הספר, המתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה, מתארת את מסעה של הסיירת "יוליסס", אוניית מלחמה בריטית בדרך השיירות לרוסיה בים הצפוני, כדי להעביר אספקה וציוד לצבא האדום הלוחם ברחבי רוסיה כנגד הצבא הגרמני. על הסיירת מפקד הקפטן ריצ'רד ולרי, אשר שב לשירות בצי עם פרוץ המלחמה ועוטר בעבר באות השירות המצוין. ולרי מוביל את צוותו במשימה ללוות את שיירת האספקה ימית FR77 למורמנסק. צוות האונייה נדרש להיאבק בקור העז, בתנאי מזג האוויר הקשים ולאסור קרב כנגד אוניות וצוללות הצי הגרמני ומטוסי הלופטוואפה אשר ניסו למנוע מן השיירה להגיע ליעדה. לצד ולרי בולטות בספר דמויותיהם של קצין המבצעים ביל טרנר, הקצין הראשון ג'יימס קרינגטון, קצין הרפואה קומנדר ברוקס, קצין הרפואה הזוטר לפטננט ג'וני ניקולס, מפקד השיירה, אדמירל ג'ון טינדל, קצין הניווט אנדרו קארפנטר המכונה "קאפוק קיד" ופיטר אור, מפקד הסיירת "סירוס".
ניתוח להחלפת מסתם
נִתּוּחַ לְהַחְלָפַת מַסְתֵּם הוא ניתוח שבו מוחלף אחד ממסתמי הלב במסתם מלאכותי או במסתם ביולוגי (שתל מאדם או מחיה). הניתוח מבוצע על פי רוב במצבים של היצרות או אי-ספיקה מדרגה חמורה של אחד ממסתמי הלב. ישנם ארבעה סוגי ניתוחים, לפי סוג המסתם המוחלף: ניתוח להחלפת מסתם אבי העורקים, ניתוח להחלפת המסתם הצניפי, ניתוח להחלפת המסתם התלת-פסיגי וניתוח להחלפת מסתם עורק הריאה. כ-100,000 ניתוחים להחלפת מסתם מבוצעים מדי שנה בארצות הברית.
התמותה לאחר ניתוח להחלפת מסתם תלויה במשתנים רבים, לרבות סוג המסתם המוחלף, ביצוע ניתוח מעקפים במקביל להחלפת המסתם וגורמים התלויים באדם המנותח. אחוזי התמותה מניתוח להחלפת מסתם אבי העורקים עומדים על 3.2%, בעוד אלה מניתוח להחלפת המסתם הצניפי עומדים על 5.7%.
בעשור השני של המאה ה-21 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי לשימוש הליך החלפת מסתם בצנתור (TAVI או TAVR) במטופלים שאינם נתיחים או שהסיכון הניתוחי עבורם גבוה. כמו כן נמצא בשימוש הליך להחלפת המסתם הצניפי בצנתור.
כ' באייר
ב, זהו יום פרוס העצרת, שבו מעשרים את הוולדות ומפרישים ממחצית השקל לתרומת הלשכה.
מכינת עמי-חי
מכינת עמי-חי היא מכינה קדם-צבאית מעורבת השוכנת בקיבוץ כרמים שבצפון הנגב. המכינה מיועדת לבוגרי כיתה י"ב בנות ובנים, חילונים, דתיים ומסורתיים.
הארמייה השנייה (איטליה)
היסטוריה
הארמייה הוקמה לראשונה במאי 1915, ולחמה בקרבות החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. היא התבלטה במהלך קרבות הנהר איזונצו וכבשה את העיר גוריצה מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. היא פורקה לאחר קרב קפורטו במהלכו הושמדה כמעט כליל.
הארמייה הוקמה בשנית במהלך יוני 1938. הארמייה הוצבה באזור הגבול עם יוגוסלביה כהכנה לקראת הפלישה ליוגוסלביה. ב-11 באפריל קיבלו הכוחות האיטלקיים על הגבול היוגוסלבי הוראה לנוע. הארמייה השנייה נעה מצפון מזרח איטליה לכיוון ליובליאנה (סלובניה של ימינו) ועד לחוף המזרחי של הים האדריאטי באזור דלמטיה, כמעט ללא כל התנגדות יוגוסלבית. לאחר כניעת יוגוסלביה הוצבה כחיל מצב באזור דלמטיה וליובליאנה. היא גם לקחה חלק במערכה נגד הפרטיזנים בקרואטיה והרצגובינה.
מכינת עמי-חי
רקע והיסטוריה
בשנת 2008 עברה המכינה מבקעת הירדן אל קיבוץ כרמים שבצפון הנגב.
הארמייה השנייה (איטליה)
היסטוריה
לאחר שאיטליה החליפה צדדים במלחמה, תקפו הגרמנים והקרואטים את הטריטוריות האיטלקיות בבלקן. הארמייה השנייה סרבה להיכנע ולחמה נגד הגרמנים והקרואטים עד שהתפרקה בספטמבר 1943. מרבית חיילי הארמייה סירבו לשתף פעולה עם הרפובליקה של סאלו, ורובם הצטרפו לפרטיזנים.
מכינת עמי-חי
רקע והיסטוריה
מאז שנת 2011 עומד בראשות המכינה חונן חיים, (נשוי לחגית ואב לשלושה ילדים). חבר קיבוץ כרמים. רב-סרן במיל'. בוגר תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים מהאוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית. בעבר ניהל את תחום הנוער ב"המועצה הציונית בישראל" שכלל ארגון הנוער ושנת השירות צמר"ת.
מתחילת הדרך בשותפות עם ראש המכינה נמצא המנהל החינוכי, יאיר טיקטין (נשוי לענת, ואב שלושה ילדים). חבר קיבוץ כרמים. בוגר ישיבת ההסדר עתניאל. רב-סרן במיל'. בוגר תוכנית פכ"מ - פילוסופיה כלכלה ומדע המדינה, לימודי תעודת הוראה במחשבת ישראלל ומקרא ותואר שני בחינוך אזרחי ודמוקרטיה.
בשנת 2016 הקימה המכינה את תוכנית "רתמים" לפיתוח מנהיגות צעירה בנגב.
קווים מנחים של התוכנית החינוכית
מכינת עמי-חי למנהיגות ציונית חברתית מציעה לתלמידות ולתלמידים מסיימי כיתה י"ב לבנות ובנים, חילוניות, חילונים, מסורתיות, מסורתיים, דתיות ודתיים לדחות את גיוסן הצבאי בשנה ולקחת חלק בתוכנית מעצימה, חווייתית ומשמעותית כאחד של העמקת הזהות הציונית, אהבת הארץ, לימוד מעמיק, עבודת מידות, עשייה חברתית, חלוציות, הקשבה, מצוינות, והכנה לשירות משמעותי.
המכינה שואפת לקיים חברת מופת בזעיר אנפין, בה חיות וחיים ביחד חניכות וחניכים בעלי מגוון דעות והשקפות, שנפגשות זה עם זו במפגש כן ואמיתי, מתוך ענווה והקשבה זה לזה ומתוך עין טובה ועזרה הדדית. העמקת הזהות היהודית והישראלית על ידי לימוד המקורות המכוננים של זהותנו המשותפת. בירור רעיוני ופיתוח דעה אישית מנומקת על ידי מפגש עם מגוון דעות, מקורות וא. נשים. העמקת אהבת הארץ על ידי טיולים וסיורים לאורכה ולרוחבה של הארץ. הכנה מנטלית ופיזית לשירות צבאי משמעותי. פיתוח יכולת מנהיגות ואחריות מתוך כוונה לתרום לחברה בישראל, נטיעת תחושת השליחות בלב חניכות וחניכי המכינה ועידוד להגשמה.
שבעת עמודי המכינה
חוויה לימודית: העמקת הזהות היהודית והישראלית על ידי לימוד המקורות המכוננים של זהותנו המשותפת. בירור רעיוני ופיתוח דעה אישית מנומקת על ידי מפגש עם מגוון דעות, מקורות וא. נשים מעוררי השראה. חניכות המכינה נפגשות ורוכשות ידע בתחומים הבאים: ציונות, יהדות, מנהיגות, חברה וכלכלה, חוק ומשפט, חוסן לאומי, פילוסופיה, מחשבה מדינית, ידיעת הארץ, ספרות ושירה, תולדות עם ישראל, דמוקרטיה, גאופוליטיקה, מזרחנות, תקשורת, אקטואליה, הכנה לצבא (ועזרה ראשונה) ועבודת המידות.
ניהול עצמי: תחומי החיים במכינה מנוהלים ברובם על ידי החניכות עצמן. כל חניכה במכינה חברה בוועדה אחת שקשורה לאורח החיים ודרכה היא מובילה תחום במכינה מתוך רצון לפיתוח אישי במהלך השנה.
בין הוועדות נמנות – ועדת תכנים, ועדת תרבות, ועדת שבת וחגי ישראל, ועדת מעורבות חברתית, ועדת מלאכות ועוד. במרכז הניהול העצמי עומד המונח "מליאה" בו אחת לשבוע החניכות מקבלות החלטות בצורה דמוקרטית. אנו מאמינות שהדרך למנהיגות עוברת דרך לקיחת אחריות אישית וקבוצתית ועל כן המכינה משקיעה זמן רב בליווי הניהול העצמי של החניכים.
התנדבות: המכינה דוגלת באיזון בין קבלה לנתינה באמצעות תרומה לקהילה מתוך אמונה ש"גדול לימוד שמביא לידי מעשה". חניכות המכינה מתנדבות באופן קבוע בקיבוץ, ביישובי המועצה האזורית "בני שמעון" ובעיר באר שבע. ההתנדבות השבועית מתבססת על מפגש שבועי אנושי, בין החניכות לזולת – זקנות, ילדות עם צרכים מיוחדים, נוער בסיכון ועולות חדשות.
הכנה לשירות משמעותי בצה"ל: ההכנה כוללת מפגש שבועי לימודי בנושא מורשת צה"ל ומורשת הקרבות. כמו כן, מפגשים עם חיילות ומפקדות וחשיפת תפקידים ויחידות צבאיות מגוונות. בנוסף, התמקצעות בתחום הניווטים, אימוני כושר, פיתוח חוסן מנטלי ויכולות הישרדות בשטח.
עבודת כפיים: מתוך אמונה שיש לחבר את הלימוד אל עבודה פיזית ממשית ולחזק את הקשר שבין האדם לטבע, חניכות המכינה מתנסות בעבודת כפיים בשדה, בגינת ירק, ובמרחב המגורים של החניכות במסגרת משבצת "מלאכות" שאורכת כשש שעות מרוכזות פעם בשבוע.
חיי הקבוצה: המכינה שואפת לקיים חברת מופת המאמינה בשוויון ערך האדם, המובילה שינוי תפיסתי ותרבותי ויוצרת חברה בה חיים ביחד א. נשים בעלי מגוון דעות והשקפות, שנפגשים זה עם זו במפגש כן ואמיתי מתוך ענווה והקשבה ומתוך עין טובה ועזרה הדדית, למען עתיד משותף טוב יותר.
מסעות וסדרות חינוכיות: בכל חודש מתקיים שבוע מחוץ למכינה שבמסגרתו יוצאים למסעות וסדרות חינוכיות. היציאה מהמכינה נועדה להכרת הארץ, ניווטים וסיורים מודרכים, פעילות אתגר ותושיית שדה. במהלך הסדרות החינוכיות פוגשות חניכות המכינה את נשות ואנשי המעש והחזון של החברה הישראלית, לומדות מהן את אתגרי החברה וסופגים השראה.
כל שבעת עמודי המכינה באים לידי ביטוי בתוכנית השבועית והשנתית של המכינה.
האיזונים משתנים כל שנה על פי בחירת החניכות (כחלק מהניהול העצמי) אך באופן כללי יש במכינה שלושה שבועות של למידה ואחריהם שבוע "חוץ" של טיול או סדרה (כל טיול במכינה הוא טיול של שבוע שלם). בכל שבוע של למידה במכינה מוקדש יום אחד להתנדבות ויום נוסף לעבודת כפיים. כמו כן, מתקיים ערב תרבות אחת לשבוע, וכמובן ציון של שבתות וחגי ישראל באופן משמעותי, חווייתי, משותף ועוצמתי.
תוכנית רתמים
בשנת 2016 הוקמה במסגרת המכינה תוכנית רתמים - לפיתוח מנהיגות צעירה בנגב
התוכנית מנוהלת על ידי מייסדת התוכנית, עינב יצחקי ומופעלת על ידי צוות מדריכים המוכשר מחניכי המכינה.
רתמים היא תוכנית דו שנתית לכיתות י"א ו-י"ב (מעורבת דתיים וחילוניים) מערי הדרום. התוכנית מורכבת משמונה סמינרים ברחבי הארץ הכוללים מפגש עם החברה הישראלית ועם אנשים מקומיים.
משתתפי התוכנית פוגשים אנשי חזון ומעש ממקומות שונים בישראל, לומדים לעומק סוגיות אקטואליות ואתגרים בחברה הישראלית ומקיימים שיח מעמיק בנושאי זהות. מטרות התוכנית הן פיתוח מנהיגות צעירה מקומית בישובי הדרום, פיתוח השליחות והמחויבות להגשמה חברתית עתידית תוך חיזוק הזהות היהודית-ציונית-ישראלית, היכרות עם החברה הישראלית לגווניה השונים, הכנה משמעותית לצבא, פיתוח סקרנות ולקיחת אחריות. מדריכי התוכנית הם חניכי מכינת עמי-חי, האחראים על בניית הסמינרים והליווי האישי בתוכנית ומהווים דמויות של "אחים בוגרים" לחניכי רתמים. באופן זה התוכנית מאפשרת למדריכי התוכנית (חניכי המכינה) הזדמנות לעשייה משמעותית, ופיתוח כלים חשובים להמשך.
בשנת 2018 בשנה השלישית לפעילות ולאחר תוצאות מרשימות זכתה התוכנית להכרה ונתמכה על ידי האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, מועצת המכינות הקדם צבאיות ותוכנית השגרירים של קרן רוטשילד.
על המקום
מתוך רצון לגבות את האמירה הרוחנית במעשה ממשי של חיזוק הנגב והפריפריה החליטה המכינה לעבור לקיבוץ מתחדש בצפון הנגב- לקיבוץ כרמים. הקיבוץ מהווה חלק משמעותי מהתהליך החינוכי של השנה בהיותו קיבוץ מעורב של דתיות וחילוניות (בדומה להרכב המכינה) שחיות חיי חלוציות ושיתוף ומתוך מיקומו של הקיבוץ בהיותו ישוב שנמצא על צומת דרכים גאוגרפי ואנושי. צומת דרכים בין המדבר לארץ הנושבת, בין ההר לבקעה, בין הנגב לשדרת ההר, בין אתרים ארכאולוגים ליישוב מתחדש. צומת של מפגש אנושי בין התק"ם להתנחלות, בין עיירות בדואיות לקיבוץ יהודי, בין חקלאים לנוודים ובין דתיות לחילוניות. מפגשים אלו מסייעים לחניכות המכינה בגיבוש זהות אישית מנומקת שתסייע להן בעתיד לקחת ואחריות מתוך כוונה לתרום לחברה בישראל וזאת מתוך ערכי הפשטות והצניעות.
כרמים הוא הקיבוץ המעורב היחידי בארץ. עובדה זו משפיעה גם על המכינה, ועוטפת אותה במודל של חיים משותפים. לחניכות יש בקיבוץ משפחות מאמצות, והמכינה נוטלת חלק פעיל בתרבות של הקיבוץ.
סטארה
בריטני טליה האזרד (באנגלית: Brittany Talia Hazzard; נולדה ב-14 ביוני 1990) הידועה בשם הבמה סטארה (באנגלית: Starrah), היא פזמונאית, זמרת וראפרית אמריקאית.
קריירה
סטארה כתבה או הייתה שותפה לכתיבת שירים מרובים שהגיעו ל-20 העליונים במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, כולל "Needed Me" של ריהאנה, "Wild Side" של נורמני (בהשתתפות קארדי בי), "Now or Never" של הלסי, "" של קווין גייטס, "No Frauds" של ניקי מינאז', דרייק וליל ויין ו-"Fake Love" של דרייק. שלושה שירים שהיא הייתה שותפה לכתיבתם הגיעו למקום הראשון, "Havana" של קמילה קביו (בהשתתפות יאנג ת'אג), "Girls Like You" של מארון 5 (בהשתתפות קארדי בי), ו-"" של מייגן די סטליון (בהשתתפות ביונסה), כאשר האחרון מביניהם בה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר".
היא השתתפה ביצירת אלבומי האולפן Birds in the Trap Sing McKnight של טראוויס סקוט, Funk Wav Bounces Vol. 1 של קלווין האריס, כולל הלהיט הבין-לאומי "Feels" בהשתתפות פארל ויליאמס, קייטי פרי וביג שון. כאמנית, סטארה הוציאה פרויקט משותף עם דיפלו, בשם Starrah x Diplo (2017).
בשנת 2019, עבדה עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, על אלבום האולפן הארבעה-עשר, Madame X. במסגרת האלבום, עבדה על "Future" (ביחד עם קוואבו), "Crave" (ביחד עם סוואה לי), "Crazy", "Come Alive", "Looking for Mercy" ו-"I Rise". במסגרת האלבום, עבדה על רצועת דמו בשם "Back That Up to the Beat". גרסת הדמו המקורית של השיר משנת 2015, החלה לזכות לפופולריות בטיקטוק ובשל הביקוש הרב, מדונה הוציאה אותו לאחר שני הקמפיינים הפרסומיים של Rebel Heart ו-Madame X, כסינגל בפני עצמו, בנוסף לגרסה מהירה שלו. השיר יצא לאור ב-30 בדצמבר 2022 בשירותים הדיגיטליים וזכה להצלחה ברחבי העולם וברשתות המדיה בפרט.
האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי
מבנה
באוניברסיטה ישנן 22 פקולטות, ובכללם: הפקולטה למשפטים, מדעי הרוח, מדעי החברה, רפואה, עסקים ומדעי הטבע. סיפריית האוניברסיטה כוללת 3.6 מיליון ספרים וכתבי עת.
לאוניברסיטה קישרי שותפות קרובים עם אוניברסיטאות ומוסדות מחקר בארצות הברית, גרמניה, צרפת, הממלכה המאוחדת, רוסיה, ספרד, אוקראינה, טורקיה, שווצריה, פולין ואיראן. המוסדות העיקריים הם אוניברסיטאות בזארבריקן, במברג, ינה וגטינגן.
הגוף המנהל את האוניברסיטה הוא המועצה האקדמית והוא מורכב מ-12 נציגים, שני נציגים מ-6 הפקולטות הראשיות באוניברסיטה.
היסטוריה
אוניברסיטת טביליסי הוקמה מיד עם יסודה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ביום הזיכרון למותו של דוד הבנאי, 8 בפברואר 1918, והייתה אחת מהפעולות הראשונות של הממשלה המנשביקית שעמדה בראשה. מאוחר יותר, ב-5 בספטמבר 1995, הוקמה כנסייה בחצר האוניברסיטה, ונקראה על שמו של דוד הבנאי.
האוניברסיטה הוקמה על ידי ההיסטוריון ואיש האקדמיה הגאורגי, איוון ג'ווחישווילי. לפני כן הוא יסד יחד עם אנשי אקדמיה נוספים, בשנת 1917, את העמותה לייסוד אוניברסיטת טביליסי. מבין אנשי האקדמיה שפעלו להקמת האוניברסיטה ניתן למנות את גריגול אחוולדיאני, שלווה נוצובידזה, דימיטרי אוזנדזה, גריגול צרתלי, אקקי שאנידזה, אנדראה רזמדזה, יוסב קיפשידזה, פטרה מליקישווילי ואכוויתמה תאקאישווילי. פרופסור פטרה מליקישווילי, כימאי גאורגי נודע, היה הרקטור הראשון של האוניברסיטה, מינואר 1918 ועד דצמבר 1919. בטקס הכרזתו לרקטור הייתה באוניברסיטה פקולטה אחת בלבד. הוא הוחלף בתפקיד על ידי מייסד האוניברסיטה איוון ג'אוואחישווילי, שכיהן בתפקיד עד יוני 1926.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה הייתה האוניברסיטה נתונה לביקורת מחמירה של הבולשביקים. באותה תקופה נוסדו על בסיס האוניברסיטה מוסדות אקדמיים רבים כמו האקדמיה הגאורגית למדעים ועוד. בשנת 1989 הוחלף שמה לשם הנוכחי שלה על שם מייסדה.
זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה של גאורגיה, בשנת 1991, הוחלף הרקטור המכהן, נודר אמר'לובלי בתמז גמקרלידזה, בלשן ואיש אקדמיה ידוע, ששימש בתפקיד חודשיים בלבד. הוא הוחלף, בספטמבר 1991, באותר ג'פרידזה, שהוחלף אף זמן קצר לאחר מכן על ידי רוין מטרוולי, ושנה לאחר מכן, לאחר לחץ שהופעל ובעבודה קשה, הוכרה האוניברסיטה כמוסד עצמאי. מעמד שאבד לה מאז שנת 1926.
כיום משמש המשפטן, גיאורגי חובואה, כרקטור האוניברסיטה מ-7 באפריל 2006. לפני כן הוא שימש כנשיא האקדמיה הגאורגית למדעים.
בוגרי האוניברסיטה
בין בוגרי האוניברסיטה נכללים:
חברי סגל
מבין חברי הסגל הידועים היו:
רעידת האדמה באנטיוכיה (115)
רעידת האדמה של שנת 115 היא רעידת אדמה שהתרחשה ב-13 בדצמבר 115 באזור העיר אנטיוכיה והייתה בעוצמה של יותר מ-7.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט. אנטיוכיה והיישובים שבסביבתה נהרסו ברעידת האדמה כאשר היו אבדות רבות של חיים ורכוש. רעידת האדמה גרמה להיווצרות צונאמי מקומי, שפגע קשות בנמל קיסריה. הקיסר הרומי טראיאנוס נכח במוקד רעידת האדמה, וכך גם אדריאנוס אשר יהיה הקיסר הרומי הבא אחריו.
נזקים
העיר אפאמאה נהרסה גם היא ברעידת האדמה ונגרם גם נזק רב לביירות. הצונאמי שנוצר בעקבות רעידת האדמה הכה בערי חוף רבות, ובמיוחד בקיסריה וביבנה.
המקור לטיעון שמספר מקרי המוות ברעידת האדמה היה בסביבות 260,000 איננו ברור, שכן הוא נכלל רק בספרים שנכתבו במהלך מאות השנים האחרונות.
השווים
השווים (באנגלית: The Equals) - להקת רוק בריטית מלונדון בסוף שנות ה-60.
להיטי הלהקה
...
ז'ורז' רואו
ז'ורז' רואו (בצרפתית: Georges Henri Rouault; 27 במאי 1871 – 13 בפברואר 1958) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
רואו נולד בפריז בזמן הרעשת העיר על ידי צבא צרפת בימי "הקומונה הפריזאית".
אביו היה נגר רהיטים, ובביתם נמצא אוסף של הדפסי אבן של אונורה דומייה שליקט סבו. השפעתן של קריקטורות אלה על רואו נכרה בו לכל אורך דרכו האומנותית.
בצעירותו היה שוליה בבית מלאכה ליצור זכוכיות ויטראז'ים, ורבות מיצירותיו נראות כמוקפות מסגרות עופרת שחורות, המחזיקות את פיסות הזכוכיתהצבעוניות בחלונות הכנסיות.
אחת הידועות שבהן היא דיוקנו העצמי, שלו קרא "שולית האומן" (1925).
ב-1891 התחיל רואו ללמוד בבית הספר המפורסם לאמנות, בוז-אר בפריז, בין השאר אצל אחד מראשי הסימבוליזם בציור, גוסטב מורו.
בהתחלה צייר רואו בסגנון אקדמי שמרני, אך מאוחר יותר נראה בתמונותיו השפעתם של וינסנט ואן גוך, פול גוגן ופול סזאן.
בשנת 1905 הציג מיצירותיו בתערוכת סלון הסתיו בפריז. תמונותיו עוררו עניין רב, והקהל נטה לזהותו עם אנרי מאטיס וחבורת ה"פוביסטים" שהציגו באולם סמוך. אך למעשה לא היה כל קשר בין יצר החיים והחושניות של מטיס לבין הליצנים העצובים, השופטים חסרי הרחמים והיצאניות העלובות שצייר רואו.
הוא נעשה באותן שנים קתולי אדוק בדתו, והמסר הדתי המוסרי נעשה למרכזי ביצירתו.
בימי מלחמת העולם השנייה צייר רואו בשכבות עבות של צבעי שמן דמויות הנראות כמוקפות במסגרות שחורות.
בסוף המלחמה יצר תחריטים, ליתוגרפיות, איורים לספרים ותפאורות לבלט.
משנות ה-30 ואילך נעשתה יצירתו דתית מובהקת, והוא הרבה לצייר את יסורי ישו, אבל בימי מלחמת העולם השנייה חזר אל דמויות "הליצן העצוב", וצייר גם תמונות טבע דומם עם פרחים.
יצירתו הגדולה האחרונה הייתה זכוכיות הצבעונין של הכנסייה באסי.
מעונות עובדים
מעונות עובדים הם שיכונים ובהם בלוקים של דירות מגורים הבנויות בקומות בסגנון הבינלאומי, שהוקמו במסגרת מפעל השיכון ההסתדרותי, שהחל בבניית בבתים פרטיים בני קומה אחת, והחל משנת 1933, עם גידול העלייה לארץ ישראל, עבר לבניית בתי קומות.
שיכוני מעונות עובדים נבנו בעיקר בחיפה ובתל אביב, והידועים שבהם הם מעונות עובדים ח', מעוז והוד שבתל אביב.
קדמו למעונות עובדים שכונת בורוכוב בגבעתיים, קריית חיים בחיפה, קריית עמל בטבעון, קריית עבודה ושכונות הפועלים בצפון הישן של תל אביב.
רקע
ההסתדרות ראתה את הדאגה לבניית דירות מגורים כחלק מתפקידה הכולל לדאוג לכל צורכי הפועל המאורגן. עד 1930, הקרקע הייתה זולה יחסית ולא הורגש מחסור בשטחים. לכן פתרונות הדיור בוצעו באמצעות בתים פרטיים בודדים ולא בבית משותף. בעקבות התגברות העלייה, עליית המחירים, וצמצום היצע הקרקעות הסמוכות לעיר, מפעל השיכון ההסתדרותי יצא מטיפול ישיר של חברת העובדים והועבר לשתי חברות בת; חברת "שיכון" בנתה בעיר, וחברת "נוה עובד" בנתה במושבות. הבתים נועדו לשמש למגורי עובדים ופועלים (75%) ופקידים ובעלי מקצוע חופשיים (25%).
מבנים אלה יוצאי דופן בגודלם בין מבני הסגנון הבינלאומי. בעוד שמבנה רגיל היה על חלקה אחת, מבנים אלה השתרעו על מספר חלקות. משמעות הדבר סטייה מהנורמה של הסגנון הבינלאומי, לפיה סביב כל בית מגורים היה שטח של גינה לרווחת הדיירים. בכל אחד ממבני המעונות הייתה חצר שיתופית, ובה מכולת ("צרכניה") וגן ילדים, ועל גג כל מבנה היו חדרי כביסה משותפים.
מעונות מעין אלה הוקמו בערים רבות באירופה ובהן וינה וערים בגרמניה.
מבנה משפטי
המבנה המשפטי של "מעונות עובדים" מיוחד במינו, ומטרתו יצירת פלטפורמה משפטית במסגרתה יישמו בפועל רכישת קרקע, בנייה ואכלוס השיכון בחברי ההסתדרות, והכל במסגרת משטר חברתי (סוציאליסטי) קפדני. ארגון פרויקט הבנייה נעשתה על ידי חברת שיכון על קרקעות של הקק"ל, באמצעות הקמת אגודה שיתופית ייחודית לכל פרויקט. האגודה רכשה את הקרקע והקימה את המבנים, במימון רוכשי הדירות שהיו חייבים להיות חברי האגודה השיתופית. שמה של כל אגודה היה "מעונות עובדים" בתוספת השם הייחודי של הפרויקט.
רק ב-1953 נכנס לתוקפו לראשונה חוק בתים משותפים, שאיפשר רישום בעלות של מספר דירות המצויות בפרוסות אופקיות שונות בחלקה אחת. עד אז לא הייתה אפשרות משפטית, לתת יחידת רישום נפרדת, לכל דירה בבניין דירות הבנויות בקומות על חלקה אחת.
כך, האגודה הייתה בעלת החלקה עליה בנוי השיכון, ואילו לחברים היה רק חלק בהון האגודה, שגודלו היה יחסי לגודל דירתם. מצב משפטי זה גם תאם את אחד העקרונות של מפעל השיכון ההסתדרותי - "לא לבעלות פרטית", שהוא אחד מארבעת הלאוים (לא להשכרה, לא למכירה).
ללא הבנת הרקע המשפטי הזה, לא ניתן להבין את המושגים הארכאיים הבלתי נתפסים, במסמכי היסוד של האגודות (תקנון האגודה, שטר חכירה ראשית ושטר חכירת המשנה).
עם חקיקת חוק בתים משותפים, האגודה נרשמה כחוכרת הראשית מהקק"ל שהייתה הבעלים הרשום של החלקה, וחבר האגודה - המשתכן, נרשם כחוכר משנה של האגודה.
האגודה השיתופית חברת העובדים היא מעין אגודת ראי של ההסתדרות, והיא הזרוע הכלכלית של ההסתדרות ובעלת נכסיה. לחברת העובדים הוענק במסמכי היסוד של האגודה מעמד מיוחד, של מעין נאמן המפקח על פעילות האגודה, ועל "הטוהר של הפעילות הסוציאליסטית" באגודה. בתור מפקח ונאמן הוענקו לה זכויות רבות כולל הזכות למנות רוב חברי הנהלת האגודה. למעשה כל פעולה הכי קטנה של הדייר בדירתו נזקקת, פורמלית, לאישור "מראש ובכתב" מחברת העובדים. כאשר האגודה מתפרקת חברת העובדים אמורה לבוא בנעליה על מנת לשרת את חבריה, שכן לאחר בניית השיכון, האגודה מתפקדת למעשה כוועד-בית ("חברת ניהול" המופעלת על ידי הדיירים עצמם) עם סמכויות מורחבות. מעמדה המיוחד של חברת העובדים מוצדק במסמכי היסוד, באמתלה כאילו חברת העובדים פעלה למען ארגון, רכישה ובנייה של השיכון - דבר שהיה נכון בשנים הראשונות של מפעל השיכון ההסתדרותי, אך משולל כל יסוד עובדתי בקשר למפעל מעונות עובדים, שכן חברת שיכון ביצעה את הכל במימון המשתכנים.
מכירת דירה, נחשבה לפעולה ספסרית אסורה בתכלית וכך גם השכרת דירות. כדי לענות על הצורך לעבור דירה, נוצר מנגנון בירוקרטי מסורבל של "העברת זכויות" (הס מלהזכיר מכירה ורווח) והמחיר נקבע על ידי "ועדת הערכה". מתוך הרווח אמור היה להיות מועבר 10% לקרן "אבן העזר" לעזרה הדדית, שהוקמה על מנת לסייע לאגודות שיכון. זאת, מתוך אחוזים גבוהים יותר שהיו אמורים להיות מועברים לקק"ל. בתחילת שנות ה-1950 ועד לביטול ועדות ההערכה במסגרת התנתקות ההסתדרות מהאגודות, התפתח "שוק שחור" במסגרתו נמכרו דירות, כאשר המחיר האמיתי נסגר מתחת לשולחן ושולם טבין ותקילין למוכר, ואילו המחיר שנקבע על ידי ועדת ההערכה היה רק המחיר הרשמי.
בתחילת שנות ה-1950, אוחדו חברות שיכון ונוה עובד לחברה אחת בשם שיכון עובדים.
הוקמה ועדה לבחינת מצב השיכון הסתדרותי בראשות ראובן ברקת. מסקנות הוועדה היו כי יש לבטל את כל המגבלות. היה זה צעד הכרחי להמשך פעילותה של חברת שיכון עובדים. המסקנות אומצו על ידי הוועד הפועל של ההסתדרות והופסקה גביית אחוזים כלשהם עבור קרן אבן העזר ושאר חותכי הקופונים. כן בוטלו ועדות ההערכה והאיסור למכור דירה בשוק החופשי, להשכיר דירות וקביעת שכר דירה מקסימלי ("שכל משתכן הסתדרותי רשאי לדרוש משכנו... (על מנת ) להצליח להתרומם מעל לאינטרסים הפעוטים של המשתכן ולשוות לנגד עיניו את טובת הכלל ובזה לסייע סיוע של ממש לטהר את האווירה שבה אנו חיים... ").
בהמשך פורקו האגודות השיתופיות קרן "אבן העזר" וכן "ברית פיקוח לאגודות שיכון" וההסתדרות התנתקה מכל מעורבות באגודות השיכון. בשנת 2003 ניסתה ההסתדרות לטעון לזכויות תוך התעלמות מהעובדות ההיסטוריות.
בתל אביב
בתל אביב נבנו שמונה מתחמי מעונות עובדים:
בין רחוב דב הוז ופרוג נמצאת "גינת הוד" ובה לוחית זיכרון למעונות הוד.
בירושלים
מתחם מעונות עובדים בקרית משה בנוי על שטח של כ-40 דונם, ומצוי בין הרחובות: שד' הרצל, קריית משה, שד' המאירי, והרב צבי יהודה. בשיכון 237 דירות ב-17 בלוקים (מבנים). השטח הפתוח ("השטח שמחוץ לבלוקים") צמוד למשרד הוועד הרשום בטאבו כיחידת רישום נפרדת שהזכויות בה שייכות לאגודה.
השפעה אדריכלית
מעונות עובדים נחשבים לניסיון ראשוני ומוצלח של סוג בינוי ייחודי זה. וסגנון הבנייה שלהם השפיע על האדריכלות בארץ ישראל, ושכונות נוספות נבנו ברוח דומה של שיכונים סביב חצרות משותפות, אף כי לא כללו את המבנה השיתופי של מעונות העובדים, ולא היו בבעלות חברת העובדים. כמה מהבולטות בהן הן קריית מאיר בתל אביב, שהוקמה בשנות ה-30, על פי תכנונה של האדריכלית דר' יהודית סגל שטולצר, בתקופה המקבילה להקמת מעונות העובדים; רחוב לביא בגבעתיים. החל משנות ה-50 התגלגל סגנון הבינוי של מעונות עובדים לשיכונים המוכרים שנבנו ברוב הערים בישראל. השיכונים של שנות ה-50 וה-60 לא זכו ברובם לתכנון אדריכלי פרטני עבור כל אחד מהבניינים, ו"הושתלו" בסביבתם ללא התייחסות אליה. הסיבה לכך הייתה בעיקר מיעוט משאבים והצורך לספק מקומות דיור רבים תוך זמן קצר לעולים הרבים שהגיעו לארץ מארצות ערב בשנים אלה.
היסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון
ההיסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון מתארת את התפתחות מערכת תחבורה ציבורית עירונית, מסילתית, הראשונה בעולם בעיר לונדון שבבריטניה. אף שבעיר ניו יורק נפתחה כבר בשנת 1844 מנהרת רכבת בשדרות אטלנטיק, הטוענת לכתר זה, לא היו בקטע התת-קרקעי בניו יורק תחנות נוסעים והוא שימש רכבות עירוניות ובינעירוניות גם יחד.
תוכניות מוקדמות
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הייתה באנגליה התפתחות מהירה של שירותי רכבות אל העיר לונדון וממנה, אולם רוב תחנות הרכבת הראשיות (ובמיוחד אלה ששירתו מסילות מצפון המדינה, מזרחה ומערבה) נמצאו מחוץ לסיטי של לונדון. כאשר נבנה "הרחוב החדש" (הנקרא היום רחוב פרינגדון) בשנות ה-30 של המאה ה-19, שולבה בתוכנית מסילת רכבת בתעלה מכוסה במקביל לכביש, לאורך נתיב נהר פליט. בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, תקופה שכונתה "שיגעון הרכבת", הושקעו כספים רבים במניות של חברות רכבות והוצעו תוכניות רבות למסילות רכבת תת-קרקעיות עירוניות, על ידי כריית תעלות וכיסוין, בתקווה להקל את עומס התנועה בעיר הבירה. מעטות מתוכניות אלה היו ישימות.
בשנת 1851, לאחר התערוכה העולמית הוצעה תוכנית מתוקנת למסילה לאורך נהר פליט: ההצעה כללה מסילה רחבה לתחנת הרכבת פדינגטון. תחנה זו, שהייתה מן התחנות הבינעירוניות החשובות בעיר, הייתה הרחוקה ביותר מן הסיטי של לונדון וחיבורה של התחנה לעיר בירמינגהאם אף החמיר את המצב. השם הראשוני של הקו היה "מסילת בייסווטר, פדינגטון וגשר הולברידג'", אולם עד מהירה שונה השם ל"רכבת צפון המטרופולין". בישיבות תכנון שהתקיימו בשנת 1853 התחייבה חברת Great Western Railway (GWR) לתמוך בבניית הקו בתנאי שבקצהו המערבי יגיע במערבו לתחנת פדינגטון (שאותה הפעילה חברת GWR) ובמזרחו לסיטי של לונדון. אף חברת Great Northern Railway (GNR) שליד תחנתה בקינגס קרוס היה אמור הקו לעבור, תמכה בתוכנית. ב-7 באוגוסט 1854 התאגדה חברת "רכבת המטרופולין" לצורך בניית המסילה.
רכבת המטרופולין (1863)
הכוח המניע מאחורי חברת רכבת המטרופולין היה צ'ארלס פירסון (1793 - 1862). במשך שנים אחדות התעכבה בניית המסילה לאור קשיים בגיוס מימון לבניה. כאשר בשנת 1858 טען פירסון כי יש לספק "שירות רכבת זול כדי לאפשר לבני המעמדות העובדים להתגורר במחוזות הסמוכים", גויס המימון הדרוש והעבודה החלה. בין תחנות הרכבת פדינגטון וקינגס קרוס התבצעה חפירת המנהרה בשיטת "כריה וכיסוי" ומאותה נקודה והלאה נעה המסילה בתעלה פתוחה. בנתיב הונחה מסילה בשני תקני רוחב, תקנית ורחבה. התחנה הסופית הייתה בפרינגדון, ברחוב ויקטוריה. לאחר עיכובים רבים שנגרמו עקב התמוטטות החפירות וכן פריצה של מי ביוב לתוך המנהרה וכן עבודות נוספות שנדרשו לאחר ביקור של לשכת המסחר, החל הקו בפעולתו הסדירה ביום 10 בינואר 1863. 40,000 נוסעים נסעו בקו באותו היום.
הקו הופעל בתחילה על ידי חברת GWR עם קטרים שהותאמו למסילה רחבה, מאוחר יותר נבנו במיוחד עבור הקו 22 קטרי קיטור, מדגם 2-4-0, על ידי סר דניאל גוץ', אשר נעו על מסילה תקנית. אולם, עד מהירה נתגלו חילוקי דעות בין שני המפעילים וביום 18 ביולי 1863 הודיעה חברת GWR כי תפסיק להפעיל רכבות על הקו בתוך חודש. רכבת המטרופולין נאלצה לחפש מקור חלופי לציוד הרכבת וחברת GNR וחברת London and North Western Railway השאילו ציוד נייד לקו. החל מ-1 באוקטובר החלה רכבת המטרופולין להפעיל בעצמה את שירותי הרכבת לצד מספר רכבות על המסילה הרחבה, שהופעלו מן העיר וינדזור ועד תחנת פרינגדון על ידי חברת GWR. רכבת המטרופולין הפעילה בקו זה קטרי קיטור במשך 40 שנה.
כבר מעת הפעלת הקו נאסר העישון בקרונות הנוסעים, כדי שלא להקשות עוד יותר על הנוסעים שנאלצו להתמודד עם עשן הקטרים במנהרה. לבסוף, החל משנת 1874 הוקצו קרונות מיוחדים למעשנים לאור לחץ קהל הנוסעים. רכבת המטרופולין הייתה הראשונה להציע כרטיסי נסיעה מוזלים ברכבות הבוקר המוקדמות לטובת המוני הפועלים בדרכם לעבודה. תחילה היה המחיר 3 פני לכרטיס הלוך ושוב ומאוחר יותר הוזל המחיר לפני בודד לנסיעה אחת. בשנת 1880 נסעו ברכבת המטרופולין 40 מיליון נוסעים.
בשנת 1868 החלה רכבת המטרופולין להרחיב את רשת המסילות לפרברי לונדון. למסילות רכבת הייתה תמיד השפעה רבה על האזורים המאוכלסים שבהם עברה והדבר בלט במיוחד במקרה זה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוטבע המונח "מטרולנד" על ידי חברת רכבת המטרופולין, כדי לפתות רוכשי בתים לאזורים שבהם נפרשה רשת המסילות. החברה אף רכשה שטחי אדמה לבניה, סמוך לנתיבי המסילות המתוכננים, מתוך ידיעה שערך הקרקע יעלה לאחר שהמסילה תעבור בסמוך.
רכבת מחוז המטרופולין
רכבת המטרופולין ורכבת מחוז המטרופולין כרוכות זו בזו. שתיהן קיבלו את הסמכות להשלים את קו סירקל (Circle Line) בשנות ה-50 של המאה ה-19. אף שבתקופה מסוימת הייתה תחרות בין שתי חברות אלה, שתיהן הפעילו רכבות על הקטעים הבנויים של קו סירקל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. בשנת 1884 השלימה רכבת מחוז המטרופולין את קו סירקל ורכבות החלו לנוע במעגל סביב הסיטי.
קווי תחתית עמוקים
התפתחויות טכנולוגיות בשיטות מנהור ופיתוח מיגוני מנהרות אפשרו כריית מנהרות עמוקות יותר. חברת City & South London Railway קישרה במנהרה בין רחוב המלך ויליאם וסטוקוול. הנסיעה בקו זה הייתה מטלטלת למדי והקרונות חסרי החלונות הקשו עוד יותר על הנוסעים. במשך הזמן נבנו חמישה קווי תחתית עמוקים נוספים:
פעולתן של שש חברות המפעילות שירותי רכבות תחתית שונים הקשתה על הנוסעים. במקומות רבים היה על הנוסעים לצעוד מרחק מה ברחובות העיר כדי להחליף מקו אחד למשנהו. כמו כן, האמירו עלויות הפעלת הקווים וכתוצאה מכך חיפשו חלק מן החברות מימון לצורך הארכת קוויהן לפרברים, אשר תושביהם היו מקור הכנסה עיקרי.
שינויים מאוחרים
מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה הציעה ועדה פרלמנטרית הקמת רשות תחבורה בודדת לכל לונדון וזאת כדי להפסיק 'תחרות קשה ובזבזנית', שירותים נחותים ותעריפים גבוהים. לאחר המלחמה, בשנת 1919, נוספה לממשלה משרת שר התחבורה ונושא הקמת הרשות היחידה לתחבורה המשיך להיות על סדר היום במשך עשור שנים. בשנת 1929 ניסח שר התחבורה הרברט מוריסון בשיתוף פעולה עם יושב ראש קבוצת הרכבת התחתית, הלורד אשפילד, פתרון מקובל לבעיית התחבורה.
בשנת 1933 הוקמה חברה ציבורית בשם "רשות תחבורת הנוסעים בלונדון". "קבוצת התחתית", רכבת המטרופולין וקווי האוטובוס והטראם אוחדו תחת הרשות החדשה.
מ-1935 החלה להתבצע תוכנית "New Works", שנועדה להרחיב את הקווים הקיימים, לתאם ביניהם לבין קווי הרכבת האחרים, האוטובוסים והטראם, ולחבר לחשמל את כלל המערכת. עיצוביו של האדריכל צ'ארלס הולדן בתחנות קו פיקדילי וקו נורת'רן הם אלמנט מוכר של הרחבה זו. העבודות הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. בתקופה זו שימשו תחנות רבות כמקלטים תת-קרקעיים עבור תושבי העיר מפני ההפצצות האוויריות של גרמניה הנאצית. המקלטים נחשבו בטוחים, אך מיעוט מהתחנות נפגעו במספר הפצצות, ובתחנת בת'נל גרין אף אירע אסון כאשר ההיסטריה ההמונית שאחזה בקהל שמיהר לרדת במדרגות גרמה לנפילת אנשים זה על זה ומחיצתם של 173 מהם למוות.
לאחר המלחמה, ב-1948, הולאמה הרכבת התחתית יחד עם כלל התחבורה הציבורית בלונדון. ההעדפה ניתנה לשיקום הרכבת העילית באנגליה, ופחות להשלמת תוכנית "New Works". עם זאת, החיבור לחשמל של מרבית הקווים הושלם עד שנות ה-60. ב-1963 החלה הקמת קו ויקטוריה, שהיה הראשון בו הופעלה מערכת הפעלה אוטומטית לרכבות לאורך כל הקו. ב-1977 הורחב קו פיקדילי עד לנמל התעופה לונדון הית'רו.
ב-1979 נפתח קו ג'ובילי, שנבנה לרגל חצי-יובל למלכותה של המלכה אליזבת השנייה; קו זה הוטה בקצהו בסוף שנות ה-90 כך שיעבור במנהרה חדשה שהוקמה לכיוון הדוקלנדס וסטראטפורד במזרח לונדון. התחנות בקו זה עוצבו בסגנון ייחודי על ידי אדריכלים ידועים רבים.
סמואל סאנצ'ס
סמואל "סמו" סאנצ'ס גונזאלס (בספרדית: Samuel Sánchez; נולד ב-5 בפברואר 1978) הוא לשעבר רוכב אופני כביש ספרדי. סאנצ'ס הוא האלוף האולימפי מאולימפיאדת בייג'ינג (2008). סאנצ'ס נודע בשל יכולות הפאנצ'ר שלו והתמחה בכך ובמרוצי קטעים. בנוסף, הוא צבר מוניטין כאחד מבכירי הדבוקה בתחום הרכיבה במורד. במהלך השנים, הוא ניצח שמונה קטעים בוואלטה אל פאייס ואסקו ואת מהדורת המרוץ ב-2012, בנוסף לכך ניצח את וואלטה אה בורגוס ב-2010. בתחום הגרנד טורים, הוא מנצח קטגוריית ההרים בשנת 2011 ומנצח קטע במרוץ באותה שנה, בנוסף לכך הוא סיים שני במהדורה של 2010. הוא ניצח 5 קטעים בוואלטה אספנייה בין השנים 2005 ל-2007 וסיים שלישי במהדורה של 2007 ושני במהדורה של 2010. סאנצ'ס היה פעיל בענף 18 שנים, כש-14 מתוכן (2000–2013) רכב בקבוצת אוסקלטל–אוסקדי ואת הארבע הנותרות העביר בקבוצת BMC Team Racing.
הצלחתו של סאנצ'ס הביאה לו אהדה רבה בעיר הולדתו, אוביידו, ונבנה לכבודו פסל בעיר.
ביוגרפיה
סאנצ'ס נולד ב-5 בפברואר 1978 באוביידו.
אוסקלטל–אוסקדי (2000–2014)
סאנצ'ס הפך למקצוען ב-2000, עם הצטרפותו לקבוצת אוסקלטל–אוסקדי.
ב-2002, פתח סאנצ'ס בפורטוגל כשהתחרה בוואלטה או אלגארבה וסיים שני. בחודש מרץ, התחרה בפריז - ניס וסיים במקום ה-12 ובאפריל סיים במקום ה-10 בוואלטה אל פאייס ואסקו. ביולי, השתתף לראשונה בגרנד טור כאשר נבחר לטור דה פראנס, אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-12.
ב-2004, פתח את העונה שוב בוואלטה אה אנדלוסיה והפעם סיים במקום השלישי, 19 שניות אחרי חואן קרלוס דומינגז. הוא סיים במקום השמיני בוואלטה אל פאייס ואסקו ובמקום הרביעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז' ובסובידה אל נאראנקו. בספטמבר, השתתף לראשונה בוואלטה אספנייה וסיים במקום ה-15 הכללי. באוקטובר ניצח את מרוץ אסקלדה אה מונז'ואיק, כשהוא מנצח שני קטעים במרוץ.
ב-2005, ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה כשסיים במקום ה-17. לאחר מכן סיים שני בוואלטה אסטוריאס ובמקום ה-11 בוואלטה אה בורגוס. באוגוסט הוא סיים תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן ולאחר מכן השתתף שוב בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע ה-15 לאחר בריחת יחיד. את המרוץ הכללי סיים במקום ה-11, 20:12 דקות אחרי רוברטו הראס. באוקטובר, סיים חמישי בצירי–מצטגה וניצח בפעם השנייה את אסקלדה אה מונז'ואיק, כשגם ניצח את הקטע הראשון במרוץ.
ב-2006, סיים רביעי בפריז - ניס וניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ. בוואלטה אל פאייס ואסקו, הוא ניצח את הקטע השני והשלישי וסיים במקום השישי הכללי. באפריל, סיים שני בלה פלש ואלון, אחרי אלחנדרו ולוורדה. ביוני, ניצח את הקטע השני בוואלטה אסטוריאס. באוגוסט, התחרה בפעם השלישית ברצף בוואלטה אספנייה ואף ניצח את הקטע ה-13 במרוץ. סאנצ'ס גם סיים שני בקטע 20 (נגד השעון), אחרי אלכסנדר וינוקורוב. בדירוג הכללי, רשם את התוצאה הטובה ביותר שלו עד כה במירוץ, 8:26 דקות אחרי אותו וינוקורוב. סאנצ'ס המשיך בכושר הטוב גם בספטמבר, כאשר סיים רביעי באליפות העולם, אחרי פאולו בטיני המנצח, אריק צאבל ואלחנדרו ולוורדה. באוקטובר, ניצח את מרוץ צירי–מצטגה. בג'ירו די לומברדיה, סיים סאנצ'ס שני, אחרי פאולו בטיני.
ב-2007, רשם סאנצ'ס עוד עונה טובה. היא התחילה כשסיים תשיעי בפריז - ניס ולאחר מכן שלישי בוואלטה אל פאייס ואסקו, כשהוא מנצח בקטע השישי. הוא ניצח גם בקטע השביעי בוולטה אה קטלוניה. בוואלטה אספנייה, סאנצ'ס ניצח את קטעים 15, 19 ו-20 (נגד השעון). בעקבות כך סיים את המרוץ במקום השלישי, התוצאה הכללית הטובה ביותר שלו עד כה, במרחק של 3:46 דקות מדניס מנצ'וב המנצח. באליפות העולם, סיים במקום השביעי. הוא סיים שוב על הפודיום בג'ירו די לומברדיה אך הפעם ירד למקום השלישי, 10 שניות אחרי דמיאנו קונגו וריקרדו ריקו. לאחר מכן, סיים שני באסקלדה אה מונז'ואיק.
מדליית זהב במשחקים האולימפיים 2008
ב-2008, הניצחון הראשון שלו בעונה הגיע בקטע השלישי בוואלטה אסטוריאס, שהיה נגד השעון. ביולי נבחר לטור דה פראנס אחרי חמש שנים של היעדרות מהמרוץ, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 2 בקטע ה-17 שהסתיים באלפ' דואז', 2:03 דקות אחרי קרלוס סאסטרה המנצח. סאנצ'ס סיים את הטור במקום השישי, 6:25 דקות אחרי אותו סאסטרה. באוגוסט, סיים שביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן. הוא נכלל בסגל ספרד לאולימפיאדת בייג'ינג. המרוץ התפתח באולימפיאדה ככה שסאנצ'ס, פביאן קנצ'לרה, אנדי שלק, דווידה רבלין, אלכסנדר קולובנב ומייקל רוג'רס הובילו בקדמת המרוץ כשנשארו 20 קילומטרים לסיום, הקבוצה שרדה עד הסיום ובספרינט הסיום סאנצ'ס גבר על רבלין וזכה במדליית הזהב, כשקנצ'לרה זוכה בארד. סאנצ'ס השתתף גם במקצה נגד השעון באולימפיאדה וסיים שישי.
שני בוואלטה אספנייה ובטור דה פראנס
ב-2009, ניצח את גראן פרמיו אוידו. הוא סיים שלישי בוואלטה אל פאייס ואסקו, רביעי בלה פלש ואלון ועשירי בלייז'–בסטון–לייז' ובוואלטה אסטוריאס. לאחר מכן, סיים רביעי בסובידה אל נאראנקו ותשיעי בוולטה אה קטלוניה. בוואלטה אספנייה, רשם סאנצ'ס מרוץ דומיננטי, כשסיים 3 בקטע ה-14, 2 בקטע ה-20 ו-4 בקטע ה-19. ובעקבות כך סיים את המרוץ במקום השני, 55 שניות אחרי אלחנדרו ולוורדה המנצח. לאחר מכן סיים רביעי באליפות העולם, 30 שניות אחרי קאדל אוונס. לקראת סוף אוקטובר, סיים שני במונומנט ג'ירו די לומברדיה, לאחר שהפסיד לפיליפ ז'ילבר בספרינט הסיום.
את 2010, פתח שוב סאנצ'ס בוולטה או אלגארבה, כשסיים במקום החמישי. הוא החליט להתמקד בעונה זו בטור דה פראנס ולוותר על הוואלטה אספנייה. שניים ממרוצי הכנה שלו לטור היו פריז - ניס וקריטריום אינטרנשיונל, כשבשניהם סיים רביעי. בוואלטה אל פאייס ואסקו, ניצח סאנצ'ס את הקטע הרביעי וסיים שביעי. לאחר מכן ניצח את קלאסיקה פרימאוורה. בטור דה פראנס, סיים במקום השני בקטע ה-8 וה-14 וסיים את המרוץ במקום השני הכללי, אחרי אנדי שלק. לאחר הטור סיים סאנצ'ס תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן וניצח את וואלטה אה בורגוס, כשהוא גם מנצח את הקטע השני והחמישי במרוץ. לקראת סיום העונה, סיים שישי בגרנד פרי מונטריאול ובג'ירו די לומברדיה.
מלך ההרים בטור דה פראנס
את 2011 פתח סאנצ'ס בספרד, כשסיים תשיעי בוואלטה אה אנדלוסיה. לאחר מכן הוא סיים חמישי בפריז - ניס וניצח את גראן פרמיו מיגל אינדוראין. סאנצ'ס ניצח את הקטע הרביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו וסיים שישי את המרוץ. באפריל, סיים סאנצ'ס שלישי בלה פלש ואלון, אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח ויואקים רודריגז. לאחר מכן סיים עשירי בלייז'–בסטון–לייז'. בטור דה פראנס, הוא ניצח את הקטע ה-12 לאחר בריחת יחיד. סאנצ'ס סיים את המרוץ במקום החמישי הכללי, 4:55 דקות לאחר קאדל אוונס. אך סאנצ'ס ניצח את קטגוריית ההרים במרוץ, עם 108 כאלו. לאחר מכן סיים שלישי ב"Welser Innenstadtkriterium" ושביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן. הוא ניצח את הקטע הראשון בוואלטה אה בורגוס וסיים רביעי כללי.
ב-2013, התחרה בפעם השנייה בג'ירו ד'איטליה. התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 2 בקטע ה-18, 58 שניות אחרי וינצ'נצו ניבאלי בקטע שהיה נגד השעון. הוא סיים את המרוץ במקום ה-11. לאחר מכן התחרה בדופינה ליברה וניצח את הקטע השביעי במרוץ, כשהוא מסיים תשיעי כללי. הוא סיים שמיני בוואלטה אה בורגוס. סאנצ'ס סיים שמיני גם בוואלטה אספנייה, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 4 בקטע ה-17. בדירוג הכללי, סיים בפער של 9:51 מכריס הורנר המנצח.
BMC Team Racing (2014–2017)
ב-2014, הצטרף סאנצ'ס ל-BMC Team Racing לאחר 13 שנים במדי אוסקלטל–אוסקדי. הוא השתתף בפעם השנייה ברציפות והשלישית בסך הכל בג'ירו ד'איטליה, וסייע לקאדל אוונס לסיים שמיני. בהמשך העונה התחרה גם בוואלטה אספנייה ושימש כמוביל קבוצתו, הוא סיים את המרוץ במקום ה-6, 9:30 אחרי אלברטו קונטדור המנצח. לאחר המרוץ, סיים חמישי בג'ירו די לומברדיה, שנייה אחת אחרי דן מרטין המנצח.
ב-2015, סיים סאנצ'ס שני בטור דה יורקשייר. הוא התחרה בטור דה פראנס וניצח ביחד עם קבוצתו את נגד השעון הקבוצתי בטור, שהיה הקטע ה-9. סאנצ'ס סיים את המרוץ בקטע ה-12, שהיה הראשון מתוך בני קבוצתו. לאחר מכן התחרה גם בוואלטה אספנייה וניצח ביחד עם קבוצתו את הקטע הראשון, שהיה נגד השעון הקבוצתי, אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-14.
ב-2016, סאנצ'ס השיג את הניצחון השמיני שלו בקטע בוואלטה אל פאייס ואסקו כאשר ניצח את הקטע הרביעי וסיים במקום השישי הכללי. סאנצ'ס סיים שישי גם בלה פלש ואלון וסיים רביעי במונומנט לייז'–בסטון–לייז', 4 שניות אחרי ווט פולס המנצח. לאחר מכן סיים שישי ב. הוא התחרה בוואלטה אספנייה בפעם התשיעית אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-20.
ב-2017, הוא תוכנן להתחרות בפעם העשירית בוואלטה אספנייה אך בשל בדיקת הסמים שלו, שחזרה חיובית, לא הורשה להתחרות.
פרשיות סמים
סאנצ'ס הושעה לשנתיים החל מאוגוסט 2017 על ידי ה-UCI לאחר שבדיקת הסמים שלו חזרה חיובית לתוסף כלשהו, הוא היה יכול לחזור באוגוסט 2019 אך בשל גילו המבוגר, בחר לפרוש.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–צ'כיה
יחסי איחוד האמירויות הערביות–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לצ'כיה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1971, ובדצמבר 2021 הואר מגדל פטרין בפראג בצבעי דגל איחוד האמירויות הערביות, לציון 50 שנה לכינון היחסים בין המדינות.
במאי 2022 מוחמד בן אחמד אל בווארדי, שר המדינה האמירתי לענייני הגנה, קיבל בלשכתו במשרד ההגנה את ג'יז'י סלוויק, שגריר צ'כיה באיחוד האמירויות. בפגישה השתתפו מתר סאלם עלי אל-דהרי, תת-מזכיר משרד הביטחון, וכמה קצינים. במהלך הפגישה הדגיש אל בווארדי את היחסים האיתנים בין איחוד האמירויות והרפובליקה הצ'כית בתחומים שונים, ובראשם קשרי ההגנה והצבא שלהם. שני הצדדים דנו גם בשיתוף פעולה ובדרכים לחיזוקם בתחומי ההגנה והצבא, לצד מספר נושאים אזוריים ובינלאומיים בעלי דאגה הדדית.
יחסי סחר
בפברואר 2022 Etihad Credit Insurance (ECI), חברת האשראי הפדרלית ליצוא של איחוד האמירויות הערביות, חתמה על מזכר הבנות (MoU) עם תאגיד הערבות והביטוח לייצוא של הרפובליקה הצ'כית (EGAP) כדי לשפר את הסחר, ההשקעות, ושיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות.
סניף רוכבי הלגיון המלכותי הבריטי
סניף רוכבי הלגיון המלכותי הבריטי (RBLR) הוקם בשנת 2004 כסניף של הלגיון הבריטי המלכותי, שהוא ארגון צדקה רשום התומך בחברי כוחות מזוינים בעבר ובהווה.
החברים נמצאים באופן קבוע באירועי אופנוע רבים, כשהם עונדים את תגי הרוכב שלהם. החברים הפכו לשם נרדף לחזרתם של אנשי שירות שנפלו בשני רויאל ווטון באסט, שם הם נפגשים מאז תהריך ה-11 בדצמבר 2008, להחזרת גופותיהם של צוותי שירות שנפלו שהוטסו ל-RAF Lyneham. מאז 1 בספטמבר 2011 בקרטרטון, אוקספורדשייר לאחר טיסות החזרה הם הועברו בחזרה ל-RAF בריז נורטון. הם עדיין משתתפים בכל ההחזרות וממשיכים בכך. אנשי צבא לשעבר בארגון, לובשים לעיתים קרובות מדליות ושמלת ראש עם עורות וערכת אופנועים.
הארגון מקיים אירועים כגון "Weston Bike Night" בווסטון-סופר-מארה, עצרת שנתית, וכעת היא מנהלת את עצרת ה- "RBLR 1000 Iron Butt Rally" השנתית. בשנת 2009 השלימו 173 רוכבים 1,000 מייל תוך 24 שעות וגייסו 10,000 פאונד עבור ערעור הפרג. כמו כן, הסניף מארגן גם ריצות פרג (מעין עצרת אופנועים) כדי להעלות את המודעות והכסף הן לערעור הפרג. חבריה מעורבים גם בנסיעות למקומות בעלי תעודה צבאית מיוחדת כגון אנדרטת הכוחות המזוינים בסטפורדשייר ואתרי קרב אירופיים. בנוסף, לסניף הייתה תמיכה מסוימת בסלבריטאים עם היילי ווסטנרה וסיימון ווסטון, שניהם קיבלו את בדיקת ערעור הפרג של הסניפים. האופנוענים השעירים הם חברים ולעיתים קרובות ניתן לראות אותם עונדים את רצועות הסניף של הרוכבים.
בנג'ו
בנג'ו הוא כלי נגינה מסוג כלי מיתר, שמקורו בתרבות האפרו-אמריקאית, בעל שורשים בכלי נגינה אפריקניים מסורתיים. ישנם סוגים שונים של בנג'ו, לרוב בני 4, 5, או 6 מיתרים. הבנג'ו מורכב מראש עגול, הכולל כיסוי דק מעל גוף חלול (כעין תוף), ומוט שעליו מורכבים המיתרים. כיסוי הראש, שבעבר היה עשוי מעור חיה, עשוי כיום בדרך כלל מפלסטיק. הבנג'ו מזוהה לרוב עם מוזיקת פולק, מוזיקת קאנטרי ובלוגראס, וכן מוזיקה אירית מסורתית, אם כי כיום נעשה בו שימוש גם בסוגות מוזיקה נוספות
.
בנג'ו 4 מיתרים
לבנג'ו 4 מיתרים שני תתי-סוגים עיקריים: בנג'ו ה- Plectrum שכיוונו בדרך כלל DGBD ומשמש לליווי כולל של להקות ג'אז מסוג דיקסי והנגינה עליו במפרט, ובנג'ו טנור, שכיוונו בדרך כלל GDAE, המשמש למוזיקה קלטית בעיקר, גם הוא מנוגן במפרט.
בנג'ו 5 מיתרים
המיתר החמישי קצר מהאחרים ולרוב בעל צליל קבוע. מכוון בדרך כלל GDGBD ומשמש לנגינת מוזיקה אמריקאית בעיקר, אם כי בעשרות השנים האחרונות שימושיו נעשו רבים ומגוונים.
שני תת-הסוגים העיקריים שלו הם ה-Openback (גב פתוח) המשמש למוזיקה עתיקה יותר (Oldtime) ולרוב סוגי מוזיקת הפולק הטהורה, והשני עם תיבת תהודה עגולה וסגורה (Resonator) שמשמש בעיקר למוזיקה מסוג בלוגראס וכן פופ, רוק, פולק לסוגיו ועוד הרבה שימושים.
לבנג'ו 5 מיתרים ישנם מספר סגנונות נגינה עיקריים: Old Time, סגנון Frailing, סגנון Clawhammer, סגנון שנקרא Scruggs Style (על שם ארל סקראגס), סגנון Reno Style (על שם דון רינו), סגנון Melodic או Chromatic והסגנון המעורב Seeger Style (על שם פיט סיגר).
לאחרונה יש נטייה לשלב בנג'ו אמריקאי בעל חמשת המיתרים גם בשירי רוק מודרניים, כולל בישראל, דבר הנותן גוון אקוסטי נוסף לעיבודים.
בנג'ו 6 מיתרים
בנג'ו בן 6 מיתרים (ולעיתים אף 12 מיתרים), המכוון באופן דומה לגיטרה. מטרתו העיקרית היא לתת לגיטריסטים אפשרות להפיק צלילי בנג'ו מבלי ללמוד לנגן על כלי נוסף. זאת לאור העובדה שטכניקות הנגינה של הבנג'ו (4 ו-5 מיתרים) ושל הגיטרה שונות במהותן.
Destiny's Child Video Anthology
Destiny's Child Video Anthology (בעברית: אנתולוגיית וידאו של דסטיניז צ'יילד) הוא אלבום הווידאו הרביעי של להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד אשר יצא לאור ב-21 במאי 2013 על ידי חברת התקליטים קולומביה.
האלבום מכיל 16 קליפים אשר הלהקה צילמה במהלך הקריירה שלה.