cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה
התוכנית מאפשרת לתלמידיה חופש מלא בבחירת קורסים מכל החוגים והפקולטות של אוניברסיטת חיפה (כולל קורסים לתואר שני וסדנאות יצירה), זאת בנוסף למספר קורסים ברמה גבוהה המיוחדים לתוכנית, לימודי שפה זרה, השתתפות בסמינרים מחלקתיים, וסיורים לימודיים בישראל ומחוצה לה. התוכנית נלמדת במקביל לחוג ראשי נוסף מן האוניברסיטה לבחירת התלמיד. התוכנית גם מאפשרת לתלמידיה להשתלב במחקר ובפעילות חברתית למען הקהילה ומעניקה על-כך נקודות זכות.
מבנה הלימודים
היקף הלימודים בתוכנית הוא 60 נקודות זכות אקדמיות (זאת בנוסף לנקודות הזכות הנדרשות על ידי החוג השני), ואלו מורכבות מן החלוקה הבאה:
כל הקורסים המיוחדים של התוכנית הם עתירי קריאה. ב-6 קורסים ישנה גם חובת הגשת עבודה. בשני קורסים ישנה אפשרות להמיר את העבודה במבחן בית. לתלמידים ניתן חופש בחירה רב ממגוון הקורסים הנלמדים באוניברסיטה, אך זו צריכה להיות מושכלת. במידת הצורך יסייע ראש התוכנית בהכוונת הבחירה ובמיקודה כך שתשרת את תוכניותיו העתידיות של התלמיד במחקר אקדמי. התלמידים גם יחויבו ללמוד שפה זרה במהלך שני סמסטרים לפחות ויעודדו להעמיק את לימודי השפה הזרה במסגרת אופציית הבחירה.
על התלמידים לסיים את לימודיהם בתוכנית בציון סופי משוקלל של 86 ומעלה. תנאי מעבר משנה לשנה הוא צבירת 14 נ"ז לפחות (כולל שלושה קורסים לפחות של התוכנית) בממוצע של 86 ומעלה. בסוף שנה ג' יגישו התלמידים פרויקט מחקרי מסכם לאחר שהציגו את עיקריו לפני תלמידי התוכנית. תוכנית הפרויקט והנחייתו על ידי אחד ממורי האוניברסיטה יקבעו לקראת סוף שנה ב'.
דרישות קבלה
לתוכנית מתקבלים מדי שנה עד חמישה עשר תלמידים בעלי ציון סכם גבוה במיוחד בבגרות וב (720 ומעלה). בנוסף, נדרשים המועמדים להגיש חיבור אישי ולעבור לראיון אצל ראש התוכנית.
מלגות לסטודנטים
מלגת שכר-לימוד: כל סטודנט המתקבל לתוכנית מקבל מלגת שכר לימוד מלאה לשנה א'. קבלת מלגה לשנה ב' ו ג' מותנת בעמידה בקריטריונים של הצטיינות (ממוצע ציונים 86 לפחות).
מלגת מצטיינים לתואר השני: בוגרי התוכנית הממשיכים ללימודי מוסמך באוניברסיטת חיפה כתלמיד מן המניין (למעט בתוכניות סגורות) ובמסלול א' (עם תזה), יהיו זכאים למלגת לימודים בגובה של עד 75% משכ"ל למשך שנתיים, ובתנאי שלא עברה יותר משנה ממועד קבלת התואר הראשון (המימון הוא לתואר אחד בלבד במסלול א').
בוגרי התוכנית
בדצמבר 2011 הוקם "מועדון בוגרים" של תוכנית המצטיינים אשר נועד לחזק את הקשר בין בוגרי התוכנית אשר רבים מהם מחזיקים בתפקידי מפתח במגזר הציבורי והפרטי בישראל ובמוסדות אקדמיים נחשבים ברחבי העולם, וכן לשמר את הזיקה שלהם לאוניברסיטת חיפה ולמנהיגים העתידיים של התוכנית.
מבין בוגרי התוכנית ניתן למצוא את האלוף במיל' דן הראל, מנכ"ל משרד הביטחון ומנכ"ל משרד התחבורה לשעבר, האלוף במיל' ידידיה יערי, מנכ"ל רפאל לשעבר, אילן לוקאץ', כתב לענייני תרבות בערוץ 22, אלכס מאור, מנכ"ל חברת התרופות "סולגר", ירון מאיר, שגריר ישראל במיאנמר לשעבר, ליאת פלדמן, סמנכ"לית התוכן של קופרמן הפקות, וכן בכירים רבים בחברות הייטק בארץ ובעולם, אנשי חינוך ופסיכולוגים. בנוסף, בוגרים רבים של התוכנית הפכו למרצים בכירים באקדמיה בישראל ובאוניברסיטאות נבחרות בחו"ל. ביניהם, פרופ' יצחק ויסמן, ראש המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה, פרופ' ניר אביאלי, ראש תוכנית המצטיינים באוניברסיטת בן-גוריון, וד"ר יעל אברהמי, ראש החוג למקרא במכללה האקדמית לחינוך "אורנים".
כנפיים (סרט, 1966)
כנפיים (ברוסית: Крылья) הוא סרט דרמה רוסי בשחור לבן משנת 1966 בבימויה של לריסה שפיטקו, סרטה הראשון בתום לימודיה במכון לקולנוע על שם גרסימוב. שפיטקו נפטרה ב-1979 בתאונת דרכים לאחר שהשלימה עוד שלושה סרטים.
מסעות השיערוב של הבעת' בצפון עיראק
מסעות השיערוב של הבעת' בצפון עיראק (בערבית: حملات التعريب البعثي في شمال العراق, תעתיק מדויק: חמלאת אלתעריבּ אלבּעת'י פי שמאל אלעראק) היו סדרה של מהלכים צבאיים ופוליטיים שניהל בשנות ה-70 משטר הבעת' העיראקי, בהובלת סגן הנשיא דאז, סדאם חוסיין, נגד הכורדים שחיו בצפון עיראק. המבצע שירת את האג'נדה הפוליטית והצבאית של סדאם, שמהותה ביסוס נוכחות ערבית ברחבי צפון המדינה באמצעות כפיית הלאומיות הערבית והזהות הערבית על הכורדים החיים באזור. משטר הבעת' השתמש בכוח צבאי רב כדי לבסס נוכחות ערבית בשטחים הכורדיים בצפון המדינה ולעקור את הכורדים למחוזות שונים בדרום המדינה, בתקווה לשלבם בחברה הערבית ולשרש את הלאומיות הכורדית. בנוסף למערכה הצבאית, ממשלת עיראק העבירה חוקים רבים נגד הכורדים שהפרו את הצהרת מרץ 1970. לבסוף, מפלגת הבעת' השתמשה בכוחות גדודי ההגנה הלאומית כדי להילחם בכורדים ולעוקרם מאזורי מחייתם.
הרקע למסעות השיערוב
עקירת המיעוטים בעיראק החלה בשנות ה-30, אולם למעשה העקירה הכבדה החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר מאות אלפי כורדים, טורקמנים ואשורים מצפון עיראק נעקרו מבתיהם והוחלפו בערבים, שיושבו במקומם אחרי שהועברו ממרכז ומצפון עיראק. בשנת 1970, עוד לפני שהחלו מסעות השיערוב (ער' - תַעְרִיבּ) האינטנסיביים של האזורים הכורדיים, חתמה מפלגת הבעת' על הסכם עם הנהגת התנועה הלאומית הכורדית, שהובילה מרד נגד המשטר העיראקי במשך שלושה עשורים. בהסכם, שכונה "הצהרת מרץ", הכיר השלטון העיראקי בלאומיות הכורדית והבטיח לכורדים אוטונומיה פוליטית ותרבותית בצפון המדינה, וכן השתתפות בממשלה המרכזית. מפלגת הבעת' הבינה שהדרך היחידה שבאמצעותה תוכל להשיג שליטה באזורים הכורדיים העשירים בנפט, תהיה בקבלת הכורדים כשווים בחברה העיראקית ובמדינה העיראקית. ההסכם כלל את הסעיפים הבאים: השפה הכורדית תהיה השפה הרשמית במחוזות הכורדיים, לצד השפה הערבית; במחוזות שאינם כורדיים תילמד הכורדית בבתי ספר כשפה הרשמית השנייה של עיראק; בנוסף לשפה הכורדית, גם התרבות הכורדית תילמד במערכת החינוך העיראקית. בנוסף, הכורדים יוכלו להחזיק בתפקידים בכירים בצבא עיראק ובממשלה, וכספים רבים יוקצו במטרה לסייע בפיתוח החבל הכורדי בצפון המדינה. לבסוף, ההסכם קבע כי בחוקה העיראקית יופיע הנוסח הבא: "העם העיראקי מורכב משני לאומים – הלאום הערבי והלאום הכורדי". סעיפי ההסכם היו אמורים להיכנס ליישום מיידי ונקבע כי בתוך חמש שנים מיום חתימתו, תוענק לכורדים אוטונומיה בצפון עיראק שתהיה חלק אינטגרלי מהמדינה העיראקית.
למרות הבנות אלה, בשנת 1974, בתקופה שנכללה בתוך מסגרת הזמן למימוש הצהרת מרץ 1970, פרסמה ממשלת עיראק הצהרה הסותרת את האמור בהסכם והצהירה שמטרתה היא לעקור את הכורדים בצפון עיראק מאזורי ארביל, סולימאניה ודהוכּ. הצהרה זו, שציינה את סיומן של הבנות הצהרת מרץ 1970, הייתה אקורד הפתיחה למסעות השיערוב שניהל משטר הבעת' לאורך המחצית השנייה של שנות ה-70, ובמידה רבה גם בעשורים שלאחר מכן. מפלגת הבעת' החלה בתוכנית השיערוב של אזורי הנפט באזור העיר ח'אנקין, כ-150 ק"מ מצפון-מזרח לבירה בגדאד. מאתיים וחמישים אלף כורדים נעקרו מכפריהם מאזורי מחייתם בקרבת העיר באמצע שנות ה-70 ונאלצו להתחיל את חייהם מחדש בדרום עיראק, בתנאי מדבר קשים. עד סוף שנות ה-70 נשרפו ונהרסו 600 כפרים כורדים וכ-200,000 כורדים נעקרו מבתיהם ויושבו מחדש באזורים אחרים של עיראק. ההחלטה לעקור את הכורדים הייתה מדיניות שאומצה על ידי ממשלת עיראק ושכונתה "שיערוב".
שיערוב באמצעים פוליטיים ומשפטיים
בנוסף לפעולה צבאית ואלימה שננקטה כלפי הכורדים, ממשלת עיראק השתמשה באמצעים חוקיים כדי לקדם שיערוב של האזורים הכורדיים בצפון עיראק. עם עליית מפלגת הבעת' לשלטון בשנת 1968 ביטלה הרפורמה האגררית החדשה של המפלגה את חוק הרפורמה האגררית שהעביר שלטון קאסם ב-1958. חוק הרפורמה האגררית של ממשלת הבעת' הגביל את הבעלות על קרקעות ל-1000 דונם לאדם ולא העניק פיצוי על קרקע שנלקחה, זאת בניגוד לחוק הרפורמה האגררית הקודם, שהגביל את הבעלות על קרקעות ל-2000 דונם לאדם והעניק פיצוי קטן על קרקע שנלקחה. החוק החדש השפיע באופן מיוחד על בעלי קרקעות כורדים, שאחזקת הקרקעות שלהם הוגבלה ל-300 דונם בלבד.
בעקבות הגירוש ההמוני של מיעוטים באמצע שנות ה-70 פרסמה מועצת הפיקוד המהפכנית צו המורה להפקיע אדמות שאין להן בעלים. כך למשל, צו מס' 369 משנת 1976 הורה על הפקעת אדמותיהם של מאות כפרים בשישים מחוזות צפוניים. הממשלה טענה כי היא שילמה לבעלי הקרקעות פיצוי על אדמתם, אולם אלה מהם שלא היו מוסלמים טענו שמעולם לא קיבלו תשלום ולא ידעו לאיזה משרד ממשלתי לפנות כדי לתבוע את כספם, וכי לאחר 15 שנה הכסף חזר לממשלה. חוקים וצווים דומים אִפשרו לממשלה לתפוס באופן חופשי אדמות בצפון ולהופכן לאדמות ממשלתיות. ברגע שהממשלה השתלטה על הקרקעות החדשות הללו, היא החלה להשכיר אותן לחקלאים ערבים שהובאו ממקומות אחרים מעיראק.
הפרד ומשול של הבעת' בשורות הכורדים
מפלגת הבעת' השתמשה באופן נרחב בגדודי ההגנה הלאומית (שכונו "ג'וחוש" = חמוֹרים), שהורכבו בעיקר מבני שבטים כורדיים הכפופים לממשלה ולצבא, כדרך נוספת להילחם במורדים הכורדים הבדלנים. המגויסים לכוחות אלה לבשו מדים ונרשמו על ידי הרשויות המקומיות. הגיוס לגדודי ההגנה הלאומית העניק למגויסים פטור משירות בצבא עיראק או בצבא העממי העיראקי. מגמה זו המשיכה גם במהלך מלחמת איראן-עיראק, כאשר כוח האדם בשורות הצבא העיראקי הידלדל וחייב גיוס כוחות נוספים. יתרונותיהם של המתגייסים הכורדים היו ברורים למדי, הן כחיזוק לכוחות הקיימים והן כתקיעת טריז בתוך החברה הכורדית.
גיוסם של לוחמים יזידים לגדודי ההגנה הלאומית המחיש עוד יותר את הניסיונות לפצל את הקהילות המקומיות ואת המיעוטים. מכיוון שמשטר הבעת' ניסה בתחילה לערב את היזידים בלחימה, היה צפוי שאלו ישרתו בכוחות הסדירים או לכל הפחות בכוחות הצבא העממי. לעומת זאת, הגיוס לגדודי ההגנה הלאומית היה פתוח רק בפני לא ערבים. גיוסם של היזידים לצבא הסדיר הוסבר במונחים של הצורך בכוח אדם במהלך מלחמת איראן-עיראק. עם זאת, גם רציונל תוכנית השיערוב היה חלק ממדיניות זו. השלטונות דנו במפורש בערך של גיוס היזידים לצבא במונחים של בידולם משאר הכורדים והפיכתם "לערבים". דוח מודיעיני שהופק על ידי הזרוע הצפונית של המודיעין הצבאי העיראקי קבע כי "גדודי ההגנה הלאומית נוצרו בצפון עיראק במטרה בלעדית לגייס כורדים. הקמת גדודים יזידיים הייתה במטרה להשפיע על תחושות השייכות שלהם לעם הערבי [אומה] ולבטל את הרגשות העדתיים והאתניים בשורותיהם." אף על פי כן, היזידים סירבו להצטרף לצבא עיראק.
תוצאות מסע השיערוב
לפי הערכות שונות כ-200,000 כורדים נעקרו מיישוביהם בכפייה במהלך מסעות הערביזציה בעיראק בשנות ה-70, וכי בין 10,000 ל-100,000 נהרגו במהלך העקירה. מאות כפרים כורדיים הוחרבו, תושביהם גורשו ובמקומם הובאו במקרים רבים בני שבטים ערביים שיושבו על הכפרים המפונים. במקרים רבים שונו שמותיהם של כפרים לשמות ערביים המאזכרים אירועים ומקומות מן ההיסטוריה הערבית והאסלאמית, במטרה להשכיח את השמות הכורדיים המקוריים ולטשטש את זהותם הכורדית.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה התרחשה בשנים 1935–1936 עקב השאיפות האימפריאליסטיות של איטליה.
גורמים
איטליה פנתה לכיבוש אתיופיה ממספר סיבות.
מהלך המלחמה
תקרית גבול בדצמבר 1934 בין סיור אתיופי לאיטלקי שבה נהרגו כמה חיילים איטלקיים נתנה תירוץ לתביעות איטלקיות כלפי אתיופיה. אתיופיה פנתה לאיטליה על מנת לפתור את הסכסוך בהתאם לחוזה ביניהן, אך איטליה הגישה אולטימטום. אי לכך אתיופיה פנתה לחבר-הלאומים שבו הייתה חברה. בריטניה וצרפת ניסו לפייס את מוסוליני בכוחות עצמן. בריטניה אף הציעה בסודיות לתת שטח מאתיופיה לאיטליה ובכך לסיים את המשבר (הסכם לוואל-הור). הניסיונות נחלו כישלון.
מוסוליני התחזק מהצלחתו והפלישה התרחבה לשתי חזיתות עד שבתחילת מאי 1936 הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, נמלט ואדיס אבבה נכבשה. אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה אוחדו ל"מזרח אפריקה האיטלקית".
השלכות
מוסוליני נהנה מהערצה אדירה באיטליה והפשיזם האיטלקי הגיע לשיא. היה זה הישג בינלאומי לכוח הפשיסטי, אשר נתן עידוד למוסוליני להתערב במלחמת האזרחים בספרד ולעזור בהשתלטות הפשיסטים שם. איטליה פרשה מחבר הלאומים, והתקרבה לגרמניה (ציר רומא-ברלין, 1936).
הוכח מחדש כי חבר הלאומים אינו מסוגל להשכין שלום ולמנוע כיבושים, ובכך מעודדת תוקפנותן של מדינות. המערב נראה כמשותק מפני החשש שפעולותיו יחזקו את היטלר. המדינות הדמוקרטיות לא יכלו לגבש קו אחיד, והאשימו זו את זו במשבר.
ורד טוהר
ורד טוהר (באנגלית: Vered Tohar, נולדה ב-26 בפברואר 1969) היא חוקרת, משוררת ועורכת ישראלית. מרצה בכירה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר -אילן. ראש המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן החל משנת תשפ"ב. טוהר חוקרת את הסיפור העברי, הספר העברי, ספרות המוסר העברית וספרות ילדים ונוער עברית. בשנת 2011 נבחרה למרצה מצטיינת באוניברסיטת בר-אילן. יצירותיה בשירה ובסיפורת ראו אור בבמות ספרותיות רבות ביניהן: הארץ, ידיעות אחרונות, עָתַר, נתיבים ועוד. נוסף על כך, היא פעילה במיזמי ואירועי ספרות לקהל הרחב, במיוחד באזור באר שבע והדרום.
ביוגרפיה
ורד טוהר נולדה בבאר שבע, והיא בוגרת בית הספר תיכון מקיף ד' בעיר. שירתה בחיל הרפואה בפיקוד דרום (1989-1987). מתגוררת בדרום הארץ עם משפחתה. היא בוגרת תואר ראשון (1992) ושני (1998) של המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שלישי של המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2005 אושרה עבודת הדוקטורט שלה בנושא: "אברהם בכבשן האש: פנומנולוגיה של תמה בספרות עם ישראל" בהנחיית פרופ׳ רלה קושלבסקי. הדיסרטציה עובדה לספר שראה אור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן.
קריירה
במהלך לימודים לתואר ראשון ושני במחלקה לספרות עברית שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שימשה כמתרגלת ועוזרת הוראה בקורסים בתחומי הסיפור העממי והפולקלור. תואר שלישי עברה ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, במטרה להתמחות בחקר הסיפור העברי במסגרת מפעל האנציקלופדיה של הסיפור היהודי.
בין השנים 1997–2010 כיהנה כמרצה, ראש החוג לספרות וספרות ילדים, וראש לימודי B.Ed במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר-שבע. בנוסף, לימדה במשך שנתיים (2000-1998), בחטיבה לפולקלור של המכללה האקדמית אחוה בבאר טוביה. משנת 2007, היא מלמדת במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ומדריכה תלמידי מחקר לתארים שני ושלישי.
תחומי מחקר
טוהר חוקרת את הסיפור העברי, הספר העברי, ספרות המוסר העברית וספרות ילדים ונוער עברית. מחקריה נכתבים באמצעות כלים מתחומי הנרטולוגיה, התימטולוגיה, חקר הפולקלור, חקר ההתקבלות (Reception Studies) ומגדר. היא מצדדת בתפישת הרצף של התרבות היהודית והספרות העברית לדורותיה ומתמקדת בקשרים בין המערכות הספרותיות בתרבות ובמיוחד ביחסי שוליים ומרכז. מחקריה תורמים לניתוח והבנת הרצף של הסיפור העברי כפנומן תרבותי ולתיאור ההיסטוריה וחקר ההתקבלות של הסיפור העברי מפרספקטיבה דיאכרונית. בתחילת דרכה האקדמית עסקה בגלגוליהם של סיפורים בודדים במסגרת מפעל האנציקלופדיה של הסיפור היהודי ובהמשך עברה לכתיבת מחקרים מונוגרפיים אודות חיבורים שלמים.
טיעוניה המרכזיים במחקר:
1. תעשיית הדפוס והספר העברי הנדפס למן המאה ה-15 ואילך עשתה שימוש נרחב בסיפורים שנשזרו בטקסט לשם השגת מטרות דידקטיות ואסתטיות. הסיפורים שזכו להגיע לדפוס עברו קנוניזציה ולכן נוכחותם בתרבות עד היום היא דומיננטית ביותר.
2. הסיפורים העבריים הקדומים עובדו לתוך מערכות ספרותיות חדשות בעת החדשה. אחת מהמערכות הספרותיות הללו היא ספרות הילדים העברית המתחדשת – לאור תפקידה בכינון התודעה התרבותית והלאומית בקרב הדור הצעיר בגולה ובארץ ישראל.
3. המסד לכינונה של הספרות העברית החדשה הוא הסיפורת העברית הקדם-מודרנית. בספרה אברהם בכבשן האש: מרד בעולם פגאני, בחנה טוהר בניתוח סטרוקטורליסטי ותמטולוגי למעלה מ-100 גרסאות סיפור לאגדת חז"ל על ראשיתו של אברהם אבינו באור כשדים. בספר היא פיתחה את המושג המתודולוגי "אשכול מוטיפמות", כדי לתאר באמצעותו סטרוקטורות עלילתיות הנוטות להופיע במקובץ בגרסאות של סיפורים עבריים, וכן עשתה שימוש במושג ה"עקבה" (Trace) של ז׳אק דרידה, כדי לתאר באמצעותו את המעבר התימטי מספרות עברית מסורתית לספרות עברית מודרנית במאה ה-20. הספר נתמך על ידי קרן עקביהו. ספרה חיבור המעשיות והמדרשות וההגדות (פירארה שי"ד), קובץ סיפורים עברי בן תקופת הדפוס: מהדורה מוערת מציב מסד נתונים לעיון באסופת סיפורים שראתה אור בספר אגדות וסיפורי מוסר שנדפס בעיר פירארה שבאיטליה בשנת 1554. בתקופה זו הייתה איטליה מרכז הדפוס העברי העולמי ולעובדה זו יש השלכות משמעותיות על תפוצתם של הספרים העבריים שנדפסו בה ועל משקלם התרבותי. הספר כולל את הנוסח המלא של הסיפורים לפי הרצף המקורי וכן פרק המתאר כל סיפור בנפרד מבחינת תכנים, מבנה, מקורות והקשר שלו לסיפורים אחרים בתרבות היהודית והעולמית. בנוסף, מובא בספר מבוא היסטורי אודות קובצי סיפור עבריים בתקופת שלהי ימי הביניים והרנסאנס וכן מידע אודות תעשיית הדפוס העברי באיטליה בהקשר של מהדורות הקובץ. הספר נתמך על ידי קרן עקביהו, קרן בית שלום קיוטו יפן וקרן איהל.
בספר מערערת ורד טוהר על שלוש הנחות יסוד שגורות:
ראשית היא מערערת על המושג "אסופת סיפור אקלקטית" השגור במחקר הסיפור העברי בימי הביניים. היא טוענת, שכל מקבץ של סיפורים שהובא על ידי עורך, מושתת על עקרונות עריכה – גם אם הם נסתרים מעיניהם של קוראים בני המאה ה-20 והמאה-21.
שנית, היא מערערת על החיבור שנוצר לעיתים במחקר הסיפור העברי בימי הביניים בין "מדרש עשרת הדברות", שהוא אנתולוגית סיפורים שמקורה במזרח ועוצבה לראשונה ככל הנראה במאה ה-10, לבין האסופה הנחקרת – גם אם בדפוסי איטליה שני החיבורים כרוכים תמיד יחד.
שלישית, היא מפרקת את מושג "הסיפור העברי בימי הביניים" לפרקי זמן קצרים ומובחנים יותר, ומדגישה את מקומה ותפקידה של טכנולוגיית הדפוס במעבר לעידן חדש בכל הנוגע לקנוניזציה, תפוצה והנכחה של תימות סיפוריות בשדה הסיפור העברי המסורתי. הספר מבהיר ומחדד את תופעת ההעתקה בכתב יד של חיבורים שזכו להגיע לדפוס, שהיא שונה באופן מהותי מתפישת העתקת הטקסט בעידן שלפני בוא הדפוס מבחינת מעמדו של המעתיק והחופש האומנותי שלו ומבחינת היחס לנוסח המילה הכתובה. כמו כן, מדגיש הספר את הפוליטיקה השקטה של אוסף סיפורים המיועד למיעוט תרבותי בתוך קבוצת רוב עוינת. כל אוסף משקף דעת קהל, אך גם מעצב אותה באופן אקטיבי בכך שהוא מגלם את אופק הציפיות של קוראים בני זמנו, משרטט את גבולות תפישתם, מבטא אותן בדרך מרומזת ולפרקים אף מנסה לפרוץ אותה.
בלוג
בעלת בלוג "לוחשת ברשת" https://loheshetbareshet.blogspot.com/
(הבלוג פעיל משנת 2015)
ויקטור דזנאי
ביוגרפיה
ויקטור דיטריכשטיין נולד במשפחה יהודית. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט ובסורבון בפריז כמורה לשפה ולספרות צרפתית, ודוקטור במדעי הרוח. משנת 1907 היה מורה בטימישוארה בבית הספר התיכון הריאלי הראשי הממלכתי, משנת 1919 היה מורה בבית הספר התיכון היהודי והמנהל של גימנסיית הפועלים. בין השנים 1948–1950 היה פרופסור במחלקה לעירוניות ולתכנון ערים באוניברסיטת בבש-בויאי בקלוז'-נפוקה. עד 1958 עבד גם בספריית האקדמית בקלוז'.
עבודת הדוקטורט שלו (על רגשות הטבע בספרות הצרפתית של המאה ה-17, בודפשט, 1907), שכבר יצאה לאור בהוצאתו, הוכיחה את רב צדדיותו. הוא החל את לימודיו במדע העירוניות לפני מלחמת העולם הראשונה, ומחקריו בתחום זה נקראו על ידו אורבנולוגיה כבר בשנת 1912; מונח זה אומץ גם על ידי הספרות בעולם, בתוספת המילה אורבניסטיקה, כלומר היישום הטכני של מדע העירוניות.
כחצי מאה מחקריו על מדע העירוניות התפרסמו בחמש שפות בחמישה כתבי-עת, בהם Urbanismul הרומני, בכתב העת בבודפשט בשם Városok Lapja, בפריז ב-La Vie Urbaine ב-Zirkel בשטוטגרט וב-Oeuvres בז'נבה, עם התייחסות מיוחדת לפיתוח של ערים כמו: בוקרשט, טימישוארה, קלוז'. הוא עבד בעיתון טימישוארה, בעיתונות בשפה ההונגרית: ב"עידן שלנו" (שני הנהרות), "דרכנו", "טריבונה", וכן בעיתונות בשפה הרומנית כמו: Contemporanul, Viața Economică.
למצוא את פורסטר
למצוא את פורסטר (באנגלית: Finding Forrester) הוא סרט מז'אנר דרמה וספורט משנת 2000 שבויים על ידי גאס ואן סנט והופק על ידי שון קונרי. הסרט מספר על אפרו אמריקאי צעיר בשם ג'מאל וואלאס (רוב בראון), תלמיד מצטיין שהוזמן לבית ספר פרטי מהטובים בניו יורק. ג'מאל נפגש במקרה עם הכותב הידוע ויליאם פורסטר (שון קונרי) שעוזר לו. משתתפים בסרט גם אנה פקווין, פ. מארי אברהם ובאסטה ריימס בתפקידי משנה.
עלילה
בתחילת הסרט רואים את ג'מאל וואלאס (רוב בראון) ישן בחדרו המלא בספרים. לאחר מכן הוא יורד לשחק כדורסל עם חבריו. ג'מאל הוא נער שחי בשכונת העוני, הברונקס שבניו יורק. בזמן שהם שיחקו, הם שמו לב לזקן שהסתכל עליהם מהחלון בבניין שלו. הסתובבו הרבה סיפורים מוזרים לגבי הזקן, ויום לאחר מכן אחד מהחברים של ג'מאל מאתגר אותו לעלות לדירתו של הזקן. ג'מאל מתגנב לביתו, אך הזקן מפתיע אותו וג'מאל בורח כשהוא משאיר את תרמילו שם.
אחרי יום ג'מאל הולך באותו רחוב והתיק שלו נזרק אליו מהחלון. ג'מאל גילה שהזקן קרא את כל מחברות הכתיבה שלו, והוסיף להן הערות. ג'מאל חוזר לביתו של האיש ומבקש ממנו שיקרא עוד מהחומרים שלו, אך הוא מסרב כשהוא אומר:"קודם כל תכתוב חיבור 5000 מילים על למה אתה צריך להתרחק מהבית שלי לעזאזל!". ג'מאל אכן כתב את החיבור הזה.
בינתיים בבית הספר סיים ג'מאל מבחן ארצי בו התגלה שהוא אכן כשרוני ומוכשר מבחינה אינטלקטואלית. את כישרונו הוא הסתיר בבית הספר, כשהוא התנהג בצורה רגילה ואפילו עשה את עבודותיו בצורה לא טובה בכוונה. אחר כך הציעו לג'מאל מלגה בבית ספר פרטי מהטובים בארצות הברית, שם הוא ישחק גם בנבחרת הכדורסל. בבית הספר החדש הוא מכיר חברה חדשה, קלייר ספנס (אנה פקווין), אך מוצא יריבות עם המורה ללשון שלו, פרופסור רוברט קרופורד (פ. מארי אברהם). קרופורד נותן לתלמידיו משימה לקרוא את הרומן שנכתב על ידי ויליאמס פורסטר. ספר זה הוא היחיד של פורסטר, למרות שחווה הצלחה. ג'מאל מבין שהזקן המתבודד הוא פורסטר.
הוא חוזר לדירתו ומתעמת איתו. פורסטר מגלה בסופו של דבר שהוא אכן הסופר, והוא אומר לג'מאל שהוא יעזור לו עם הכתיבה בתנאי שג'מאל לא יגלה את מיקומו לאיש, שלא יהיו שאלות עליו או על ספרו. בנוסף הוא מספר לו שקרופורד ניסה להוציא ספר בעצמו, ופורסטר הכשיל זאת מפני שהספר היה על ארבעה סופרים, כשהוא היחיד מהם שבחיים. בנוסף הוא מגלה לג'מאל למה קרופורד מנסה להתנכל לו: כי הוא לא מאמין שילד עם רקע כזה יכול להיות כל כך מוצלח.
ג'מאל ופורסטר מתקרבים אחד לשני, וכתיבתו של ג'מאל משתפרת. ג'מאל משכנע את ויליאם לצאת מדירתו לאחר שנים שלא יצא ממנה, וללכת למשחק של ניו יורק ניקס במדיסון סקוור גארדן. פורסטר אכן יוצא, אך הוא לא מסוגל להתמודד עם הלחץ ועם המוני האנשים ומגיע אליו התקף פאניקה. אחרי שעזבו ג'מאל לקח אותו לאצטדיון הבייסבול של הניו יורק יאנקיז כשהפתעה. הם עלו למגרש ופורסטר התחיל לספר לג'מאל על משפחתו, ובעיקר על אחיו. ושהיה לו חלק במותו של אחיו.
כחלק מלימודיו, פורסטר נותן לג'מאל שכתובים וכתבים שלו מהעבר כדי לעזור לו, בתנאי שהוא לא יראה את זה לאף אחד. כשנערכה תחרות כתיבה יוקרתית שהצריכה את אחת מעבודותיו הטובות ביותר של ג'מאל הוא משתמש בשיכתוב של אחת הכתבות שפורסטר הביא לו הוא עשה זאת בלי ידיעה שפורסטר פרסם כתבה זו בעבר. אחר כך האשימו את ג'מאל בגנבה ספרותית, אלא אם הוא יוכיח שפורסטר נתן לו את האישור להשתמש בכותרת. הוא שומר את הבטחתו של פורסטר ולא מגלה שזה היה ברשותו, ובכך הוא מדיח את עצמו מתחרות הכתיבה.
ג'מאל חוזר אל פורסטר ומבקש את עזרתו כדי שיגן עליו ויגלה שעשה זאת ברשותו, אך פורסטר כועס שהוא הפר את הבטחתו. אחר כך האשים ג'מאל את פורסטר בפחדנות ובאנוכיות. אחר כך מנהל בית הספר מגלה לג'מאל שאם קבוצת הכדורסל של התיכון תנצח ההאשמות על הגנבה הספרותית ירדו. ג'מאל מבין שבית הספר רוצה לסחוט אותו, והוא לא מוכן שיעשו זאת. בסיום המשחק הוא עומד על הקו כשקבוצתו בפיגור נקודה, והוא מחטיא את שתיהן, בכוונה. החטאות אלה עלו לבית ספרו בהפסד האליפות. אחרי המשחק כותב ג'מאל מכתב לוויליאם, ונרדם. אחיו (באסטה ריימס) מוצא את המכתב ונותן אותו לפורסטר.
בתחרות הכתיבה המתמודדים קוראים את העבודות של עצמם. ג'מאל מגיע לתחרות, ומודיע בזאת שהוא נשאר בבית הספר. במהלך הקריאה מגיע פורסטר, מציג את עצמו בתור הסופר ומתחיל לקרוא חיבור. החיבור גורר אחריו תשואות רמות מכל התלמידים והמורים. כשקרופורד שיבח את פורסטר על החיבור, ויליאם מגלה שכותב החיבור הוא בעצם ג'מאל. אחר כך הוא מסביר גם מה קרה עם החיבור הקודם, ושבגלל הבטחתו לא גילה שהיה לו אישור לכתוב את החיבור. חבר השופטים החליט לסגת מההאשמות על הגנבה ולהכניס את חיבורו של ג'מאל לתחרות, למרות התנגדותו של קרופורד. אחרי התחרות מודה ויליאם לג'מאל על החברות שלו, ומודיע לו שהוא חוזר למולדתו סקוטלנד. בהמשך השיחה שואל פורסטר את ג'מאל האם החטיא את הזריקות בכוונה או שההחטיא את הזריקות בכוונה, וג'מאל משיב:"זו לא שאלת מרק", וכך הוא בעצם סוגר מעגל כשפורסטר ענה לו את אותה התשובה בדיוק כששאל אותו על חייו האישיים.
שנה לאחר מכן ג'מאל הוא תלמיד מצטיין הנמצא בשנתו האחרונה בתיכון, והוא מחזיק בהרבה הצעות ממכללות מובילות בארצות הברית. פורסטר שולח לו מגלי כישרונות ממכללות, והפעם מגיע המשפטן שלו (מאט דיימון). המשפטן מגלה לג'מאל שפורסטר מת מסרטן. בהתאם לצוואה של פורסטר לג'מאל ניתנה חבילה, מפתחות לדירתו בניו יורק ומכתב. החבילה כוללת בתוכה תקציר של הרומן השני שפורסטר התכוון לכתוב, שקרוי שקיעה, והוא התכוון שג'מאל יכתוב אותו.
ביקורת
הסרט קיבל בעיקר ביקורות טובות. מבקר הסרטים ריצ'רד רופר החשיב את הסרט לאחד מעשרת הטובים בשנת 2000. הסרט קיבל 74% ממבקרי אתר Rotten Tomatoes המבוססת על 124 מבקרים מתוכם 92 נתנו ביקורת טובה. בנוסף צורפה ביקורת טובה האומרת:"למרות הסוף הצפוי והדמיון לסרט "סיפורו של ויל האנטינג" למצוא את פורסטר הוא סרט ישר וטוב ומערכת יחסים טובה בין קונרי לבראון".
הסרט קיבל שחרור מוגבל לקולנועים ב-20 בדצמבר 2000 בו הוא יצא ל-200 בתי קולנוע. ההכנסות מהשבוע הראשון היו 701,207 $. לאחר מכן התפרסמו פרסומות לסרט, והוא שוחרר ל-2002 בתי קולנוע. בסוף השבוע הראשון של הסרט הוא הכניס 11,112,139 $. הוא הכניס בסוף 51,804,714 $ בארצות הברית. בקנדה ובשאר העולם הוא הכניס 28,245,050 $. סך ההכנסות הוא 80,049,764 $, והסרט סיים בהצלחה לאחר שהתקציב היה 43,000,000 $.
הפקה
רוב הצילומים של הסרט התרחשו במנהטן, הברונקס ובברוקלין. רוב הצילומים של בית הספר הפרטי, אקדמיית מיילור, התרחשו בתיכון רג'יס שבאפר איסט סייד במנהטן. חלק מהצילומים של הנוף צולמו בטורונטו, אונטריו. חלק מהסרט צולם גם בהמילטון, אונטריו, קנדה. מאט דיימון ערך הופעת קמאו לקראת סיומו של הסרט.
הסילמרילים
הסילמרילים (בקווניה, זוהר של אור טהור) הן שלוש אבני חן בעלות תפקיד משמעותי בלגנדריום של טולקין. הסילמרילים נעשו על ידי פאנור, אלף מגזע הנולדור, בוולינור במהלך שנות העצים. הסילמרילים ממלאים תפקיד מרכזי בספרו של טולקין "הסילמריליון".
היסטוריה בדיונית
טולקין מתאר את תולדות הסילמרילים בספרו "הסילמריליון", הסוקר את תולדות הלג'נדריום של הארץ התיכונה.
פאנור, בנו של פינווה, יצר את הסילמרילים מאורם של שני העצים בוואלינור. הסילמרלים קודשו על ידי הוולא ורדה, כך שהם ישרפו את ידיו של כל יצור רשע או בן תמותה שייגעו בהם.
יחד עם העכבישה אונגוליאנט, הרס הולא המורד מלקור את שני העצים, והאור הטהור של העצים השתמר רק בסילמרילים. הוולאר לחצו על פאנור לוותר על הסילמרילים כדי שיוכלו לשקם את העצים, אבל הוא סירב. לאחר מכן נודע שמלקור הרג את אביו של פאנור-פינווה המלך העליון על כל הנולדור, וגנב את הסילמרילים. לאחר מעשה זה נמלט מלקור מוולינור למבצרו אנגבד בצפון הארץ התיכונה, והרכיב את הסילמרילים על כתר הברזל שלו.
פאנור זעם על מלקור, אותו כינה בכינוי מורגות' (האויב האפל של העולם בקווניה), ויחד עם בניו נשבע את שבועת פאנור, שחייבה אותם להילחם בכל מי שמנע מהם את הסילמרילים.
פאנור ועוד רבים מהנולדור חזרו לארץ התיכונה במטרה לנקום במורגות על גנבת הסילמרילים ועל רצח פינווה, אך פאנור מת בקרב כנגד מורגות זמן קצר לאחר הגעתו לבלריאנד, וכך הוריש לבניו את השבועה. הנולדור נלחמו בבלריאנד שנים רבות, אך בסופו של דבר הנולדור נכשלו בניסיונם להחזיר את הסילמרילים ממורגות בקרב.
אחד הסילמרילים נלקח בגנבה מכתר מורגות' על ידי ברן ולותין ומאוחר יותר הובא למערב על ידי אארנדיל, בנם של טואור וידריל, ובעלה של אלווינג יורשת ברן ולותיין. הוולא וורדה הפכה את הסילמריל לכוכב בשמיים. שתי אבני החן האחרות נותרו בידיו של מורגות, ונלקחו ממנו על רק בסוף מלחמת החרון על ידי הוולאר. אך זמן קצר לאחר מכן הם נגנבו על ידי שניים מבני פאנור - מידרוס ומגלור, כשניסו למלא את שבועת אביהם. אולם התכשיטים שרפו את ידיהם, כפי ששרפו את ידיו של מורגות בעבר. בתגובה לכך נפל מידרוס לבור לוהט באדמה כשהסילמריל בידו, ומגלור השליך את הסילמריל שלו לים. כך הסילמרילים נשארו, באוקיינוס, באדמה ובשמים.
על פי נבואת מנדוס, בעקבות שיבתו של מורגות' בדאגור דאגורת (קרב הקרבות בקווניה), העולם ישתנה והסילמרילים יוחזרו לוולאר. והוולא יבנה תחיה איתם את שני העצים.
Off the Wall
Off the Wall (מחוץ לחומה) הוא אלבום האולפן החמישי של מייקל ג'קסון. האלבום נמכר מלמעלה מ-20 מיליוני עותקים ברחבי העולם והפך את ג'קסון לזמר הראשון שמכניס ארבעה סינגלים מאותו אלבום לעשירייה הראשונה של מצעד הבילבורד הוט 100.
הפקה
באלבום זה החל ג'קסון בשיתוף פעולה עם המפיק קווינסי ג'ונס. שיתוף פעולה אשר החל במחזמר "הקוסם" על פי הספר הקוסם מארץ עוץ. באלבום, ג'קסון משתף פעולה עם מספר אמנים ידועים כמו פול מקרטני, סטיבי וונדר ורוד טמפרטון.
סגנון האלבום שונה מעבודתו הקודמת של ג'קסון במוטאון, והוא בעל השפעות פאנק (Funk), דיסקו-פופ, רוק, רית'ם אנד בלוז, ג'אז ובלדות פופ.
האלבום דורג במקום ה-68 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון ב-2003 ונכנס להיכל התהילה של גראמי ב-2008.
השיר Don't Stop 'til You Get Enough מתוך האלבום זכה בפרס גראמי.
תמרה רובינס
תמרה רוֹבּינס (1898 או 1903 - 7 בינואר 1984) הייתה שחקנית תיאטרון הבימה.
ביוגרפיה
רובינס נולדה באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). למדה בבית הספר לבנות "מרגולית" בגוֹלטָה. סיימה את לימודיה בסטודיו לדרמה הבימה במוסקבה. תחילה פנתה אל הבימה בשנת 1917 בעקבות מודעה בעיתון היהודי-רוסי "ראזסוויט" עבור צעירים דוברי עברית השואפים ללמוד את תורת המשחק, רובינס התקבלה לתיאטרון, אך נאלצה מסיבות אישיות לעזוב ולחזור אל התיאטרון שוב בשנת 1920, השנה בה צורפה לקולטיב.
בשנת 1928 עלתה רובינס לארץ ישראל, ושיחקה בהבימה כ-50 שנה - לאורך כל תקופתה בתיאטרון, למעט בהצגות "גבירתי הנאוה בתיאטרון גיורא גודיק, בתפקיד גב' היגינס וב"הורים איומים" בתיאטרון דורות בתפקיד האם.
בהבימה שחקה בהצגות: "הדיבוק", "הגולם", "עמך", "קשה להיות יהודי", "טוביה החולב", "החולה המדומה", "מירה'לה אפרת", "האדמה הזאת", "חדווה ואני", "הלילה השנים עשר", "פאוסט", "היהודי זיס", "הדוד וניה", "רביזור", "עמודי החברה", "אדון בידרמן", "מדמואזל", "מקצועה של הגברת וורן", "השקיעה", "שולחנות נפרדים", "השושנה המקועקעת", "הלהבה הקדושה", "בגרות", "מרד המתים", "גן הדובדבנים" "המת החי", "משפט הקופים", "שש כנפיים לאחד" ועוד.
בשנת 1960 זכתה רובינס בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על תפקידה כאליס גלבואזייה, בהצגה מדמואזל. בשנת 1980 זכתה בפרס "ורד הכסף".
בשנת 1976 פרסמה את הספר "בני דורי הגדולים", בו תיארה את חוויותיה עם גדולי הבמה הרוסית: קונסטנטין סטניסלבסקי, יבגני וכטנגוב, מיכאיל צ'כוב ווסבולוד מיירהולד (מיירחולד).
רובינס נישאה תחילה לסופר משה הררי (בלומברג), שנרצח בפרעות תרפ"ט, ולאחר מכן לשחקן תיאטרון הבימה מנחם בנימיני (בירנצווייג) (נפטר ב-1959).
רובינס נפטרה בגיל 86, לאחר מחלה ממושכת. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק. לאחר מותה, בהתאם לצוואתה, העניקה הבימה פרס על שמה עבור השחקנית המצטיינת של השנה. במסגרת מבצע ההנצחה של עיריית תל אביב לאמנים תושבי העיר, הונחה לוחית זיכרון על ביתם של רובינס ובנימיני.
גיסתה ברוניה, אחותו של בנימיני, נישאה לעסקן הציוני, העיתונאי והסופר בנימין וסט.
אנרכיזם באנגליה
מקורו של האנרכיזם באנגליה בזרמים רדיקליים במפלגה הוויגית ובהתנגדות דתית פרוטסטנטית.
במהלך מלחמת האזרחים באנגליה ותהליך התיעוש, המחשבה האנרכיסטית האנגלית התפתחה בהקשר של פוליטיקה מעמדית מהפכנית.
התפתחות מוקדמת
כמו ברוב חלקי אירופה, אנגליה של ימי הביניים נשלטה באמצעות מונרכיה בשיתוף עם פרלמנט של אריסטוקרטים אמידים ובעלי אדמות. בניגוד לאירופה היבשתית, הפרלמנט החזיק בזכויות יתר. כאשר המונרכיה האנגלית ניסתה לבסס מונרכיה מוחלטת, הפרלמנט האנגלי מרד. במהלך מלחמת אזרחים זו, פרוטסטנטים ופועלים עירוניים החלו בהקמה של קהילות שהתבססו על בעלות משותפת על אמצעי הייצור. כתוצאה ממלחמת האזרחים, האריסטוקרטים האנגלים והמעמד השליט הקפיטליסטי התאחד ותמך בפרלמנט, אך עם זאת נוסחו זכויות אזרחיות רבות.
ג'רארד וינסטנלי, פעיל פוליטי פרוטסטנטי הנחשב לאחד מהאבות המייסדים של האנרכיזם המודרני, פרסם במהלך המאה ה-17 מנשר שקרא לבעלות משותפת על אמצעי הייצור וארגון חברתי-כלכלי בקהילות חקלאיות קטנות. הפילוסוף ויליאם גודווין, היה הראשון שפרסם מסה שתמכה באופן מפורש בביטול השלטון בחיבורו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", בשנת 1793. למרות שלא השתמש במילה "אנרכיזם", יש הרואים אותו כ"מייסד האנרכיזם הפילוסופי".
ליברלים רבים כונו לעיתים קרובות "אנרכיסטים" בידי המונרכים. למרות שלא קראו לביטול ההיררכיה, הם תמכו ברעיונות של שוויון בין בני האדם, זכויות הפרט, ואחריות האנשים לשפוט את ממשלותיהם, שסיפקו את הבסיס למחשבה האנרכיסטית.
מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה
ההתנגדות לסדר החברתי הקיים הפכה פופולרית בסוף המאה ה-19. הביטוי לכך נע מתמיכה ברפובליקניזם האנגלי של צ'ארלס בראדלו, דרך הרפובליקניזם הרדיקלי של המשורר השנוי במחלוקת, אלג'רנון צ'ארלס סווינברן, אל האנרכו-סוציאליזם של ויליאם מוריס ואוסקר ויילד - ועד לאנרכיזם המפורש של פיוטר קרופוטקין ותומכיו. המשורר האנרכיסט הרברט ריד סיפק לכך תמריץ אינטלקטואלי בתקופתו, עם חיבורים כדוגמת "אנרכיה וסדר", "שירה ואנרכיזם", "פילוסופיה של האנרכיזם" ועוד.
תחייה בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובמאה ה-21
התעניינות מחודשת באנרכיזם החלה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. התעוררות זו נקשרה באנגליה לעלייתו של הז'אנר המוזיקלי פאנק רוק. הלהקה קראס, למשל, ידועה ברעיונותיה האנרכיסטים והפציפיסטים.
בתחילת המאה ה-21 חלה התעוררות נוספת שהתבטאה באנגליה באמצעות סרטים, מוזיקה, הצגות תיאטרון חי (במיוחד קבוצת התיאטרון הסאטירית, "קומדי קולקטיב", מצפון אנגליה). התעוררות זו היא גם חלק מהתנועה העולמית נגד הגלובליזציה. קבוצות אנרכיסטיות רבות, כגון החזית לשחרור בעלי החיים והחזית לשחרור כדור הארץ החלו את דרכן באנגליה.
צילום דיגיטלי
צילום דיגיטלי הוא צורת צילום המשתמשת בטכנולוגיה דיגיטלית כדי ליצור תמונות של עצמים. בטכנולוגיה זו נעשה שימוש באמצעות חיישן אלקטרוני כדי לעבד ולהקליט את התמונה כמידע דיגיטלי (קובץ תמונה), ולא כשינויים כימיים בסרט צילום כבמצלמת פילם אנלוגית. מעבד אינטגרלי DSP, ממיר את התמונה הנקלטת בחיישן המצלמה לקובץ מחשב באחד הפורמטים המקובלים, ושומר אותה בזיכרון פנימי או על כרטיס זיכרון, המשמש לאחסון התמונות. באמצעות טכנולוגיה זו תמונות ניתנות להצגה, הדפסה, אחסון, העברה ושידור, עיבוד ועשיית מניפולציות, וארכוב מבלי לעשות שימוש בתהליכים כימיים.
הרכב המצלמה
החלקים המכניים במצלמה (עדשה, צמצם וכדומה) זהים לאלו אשר קיימים במצלמה רגילה (ראו מצלמה למידע נוסף). ההבדל בין מצלמה רגילה למצלמה דיגיטלית הוא, כאמור, בדרך בה התמונה הנקלטת "נרשמת" במצלמה ונשמרת. במצלמה דיגיטלית הדבר נעשה בחיישן מיוחד הקולט את התמונה, שבבי עיבוד שהופך את האותות החשמליים לקובץ דיגיטלי, ורכיבי זיכרון דיגיטליים השומרים אותה.
חיישן האור
ההבדל העיקרי בין מצלמה דיגיטלית למצלמה מבוססת סרט הוא שלמצלמה דיגיטלית אין סרט צילום. כתחליף, יש לה חיישן שממיר אור למסרים חשמליים. חיישן התמונה הנפוץ ביותר במצלמות דיגיטליות הוא מסוג Charge Coupled Device) CCD), במקביל לו קיים חיישן נפוץ נוסף מסוג CMOS. ה-CCD הוא אוסף של תאים רגישים לאור, הממירים פוטונים (חלקיקי אור) לאלקטרונים (חלקיקי מטען חשמלי). תאים אלו נקראים תאים פוטואלקטריים. בחיישן, כל תא פוטואלקטרי רגיש לאור – ככל שיותר אור פוגע בתא, כך המטען החשמלי שייוצר בו יהיה גדול יותר. ישנם סוגים רבים של חיישנים הנבדלים בתצורה הפנימית ובגודל הפיסי שלהם. במצלמות רגילות החיישן הוא בגודל רבע פילם, במצלמות רפלקס דיגיטליות החיישן הוא בגודל חצי פילם ואף פילם שלם. ככל שהחיישן גדול יותר הוא רגיש פחות לרעשי רקע (בגלל שהמרחק בין תאי האור גדול יותר), ויכול לקלוט רזולוציות גבוהות יותר. ככל שתכונות המצלמה מעניקות איכויות צילום גבוהות יותר, כך מחירה יקר יותר.
צבעים
כל אחד מהתאים הפוטואלקטריים הוא "עיוור צבעים": הוא יכול לעקוב רק אחר עוצמת האור הכוללת הפוגעת בפני השטח שלו אך לא אחרי הצבע שלה. על-מנת לקבל תמונת צבע מכילים רוב החיישנים מסננים אופטיים בשלושה צבעי יסוד. מרגע שנדגמו שלושת הצבעים, ניתן לצרפם וליצור את מגוון הצבעים המקובל בצגי המחשב ובמדפסות הצבע. ישנן מספר דרכים לקליטת שלושת צבעי היסוד במצלמה דיגיטלית:
מיקוד אוטומטי
אוטופוקוס (נקרא גם מיקוד אוטומטי) הוא המנגנון המאפשר למצלמה לבצע מיקוד על אובייקט מסוים באופן אוטומטי, ללא עזרת הצלם.
במצלמת רפלקס עם מיקוד אוטומטי נעשה בדרך כלל שימוש במנגנון זיהוי פאזות (Phase Detection AF). במצלמה דיגיטלית שאינה רפלקס, מנגנון המיקוד האוטומטי פועל בשיטת זיהוי קונטרסט (Contrast Detection AF).
דגשים
ישנו קושי להשוות איכות תמונה בין סרט צילום לקובץ דיגיטלי. סרט צילום 35 מ"מ ISO 100 יכול להגיע לכדי 10–25 מגה פיקסל, אך נתון זה משתנה בהתאם למצלמה, העדשה, סרט הצילום, תוכן התמונה, וצורת עיבוד התמונה הנקלטת בחיישן לקובץ דיגיטלי. כדי לקבל איכות שקרובה למצלמת סרט (הדפסה בגודל של 10x13) אפשר להשתמש במצלמה של 3–4 מגה פיקסל, וככל שרוצים להגדיל את התמונה יש להשתמש במצלמה בעלת רזולוציה גבוהה יותר.
באופן כללי ניתן לומר כי המצלמות הדיגיטליות קומפטיות יותר ממצלמות סרט, וזאת עקב החיסכון במקום שהתפנה בהוצאת סרט הצילום והמנגנון המכני הנילווה, (ישנן כאלו בגודל של כרטיס אשראי), והגודל שלהן אפשר לשלב אותם בטלפונים סלולריים כמו במחשבי כף יד. למצלמות הדיגיטליות אפשרויות מגוונות וגמישות גדולה בצילום.
פורמטים לשמירת תמונות ומטא דאטה
לשמירת התמונות עצמן יש שתי גישות, וחלק מהמצלמות הדיגיטליות (רוב מצלמות החובבים וכל מצלמות ה-DSLR) כוללות את שתיהן:
נתוני מטא דאטה של הצילום כמו דגם המצלמה, תאריך ושעת הצילום, מפתח צמצם, מהירות תריס, רגישות לאור, רזולוציית צילום ועוד, נשמרים בקובץ הדיגיטלי בפורמטים שונים. אחד הפורמטים המקובלים ביותר הוא פורמט Exif. באופן זה ניתן לאחזר פרטים שונים מזמן הצילום.
יתרונות
היתרונות של הצילום הדיגיטלי על האנלוגי הפכו להיות מובהקים יותר ויותר במהלך השנים עם הפיתוח המואץ של המצלמות הדיגיטליות. בסוף העשור השני של המאה ה-21 ניתן לומר שהמצלמות הדיגיטליות הביסו את האנלוגיות.
חסרונות
ככל שפיתוח המצלמות הדיגיטליות התקדם, כך החסרונות של הצילום הלכו ופחתו והן נמצאות ב-2017 בתחום של המצלמות הקומפקטיות בעיקר. למעט הרזולוציה קשה למצוא מגרעות בצילום הדיגיטלי כאשר משווים מצלמות רפלקס דיגיטליות לאנלוגיות.
ניסוי מייקלסון-מורלי
ניסוי מייקלסון-מורלי הוא ניסוי פיזיקלי אשר נערך לראשונה בשנת 1887 על ידי אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי. הניסוי נחשב לאחד מן הניסויים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפיזיקה, וכעשרים שנה לאחר שנערך פורש כראיה המוצקה הראשונה נגד נכונות תאוריית האֶתֶר, אשר הייתה התאוריה השלטת בקרב הפיזיקאים מתחילת המאה ה-18. בין השלכותיו של הניסוי ניתן למנות את קבלת תורת היחסות של אלברט איינשטיין ואת פיתוח האינטרפרומטריה. תוצאות ניסוי זה הביאו בהמשך לגיבוש ההבנה כי הפיזיקה הקלאסית אינה מתארת באופן שלם ומדויק את היקום. על עבודה זו, לצד פיתוח ענף האינטרפרומטריה, הוענק בשנת 1907 פרס נובל לפיזיקה למייקלסון.
במסגרת הניסיון להבין את תופעת האור ומהותו, הציע אייזק ניוטון בשנת 1704 את קיומו של תווך שקוף, לא דחיס, חסר משקל, צמיגות והתנגדות, אשר נושא על גביו את האור. תווך זה כונה על ידי ניוטון ואחרים "Luminiferous Aether" (האֶתֶר נושא האור). רעיון האתר אומץ על ידי פיזיקאים אחרים במרוצת השנים, והיה חלק מהתורה האלקטרומגנטית שפיתח ג'יימס קלארק מקסוול בשלהי המאה ה-19, ושתיארה את גלי הקרינה האלקטרומגנטית כתנודות באתר.
אחת מהתוצאות החשובות של עבודתו של מקסוול הייתה התאוריה כי לגלים אלקטרומגנטיים בכלל ולאור בפרט, מהירות קבועה בריק - מהירות האור (299,792,458 מטרים בשנייה). אם אכן האור נע בתווך (אתר), אזי תנועה יחסית לתווך תניב מהירות שונה של מהירות האור (ראו איור).
התאוריה בסוף המאה ה-19 גרסה שהאתר נמצא בכל מקום, על כדור הארץ וביקום כולו. ההנחה המקובלת הייתה שכאשר כדור הארץ נע סביב השמש בתוך האתר נוצרות "רוחות אתר", כפי שאופנוען מייצר תנועת אוויר יחסית אליו. אור שנע בכיוון רוח האתר ינוע מהר יותר מאור שנע בזווית אחרת לרוח האתר, ונעשו ניסויים במטרה למדוד הבדלים במהירות האור בכיוונים שונים. אך מהירות האור היא כ-300 אלף קילומטר לשנייה לעומת מהירות כדור הארץ סביב השמש שהיא כ-30 קילומטר לשנייה, ועל פי חישובים הבדלי המהירות בכיוונים השונים היו אמורים להיות בסדר גודל של 1 חלקי מאה מיליון. מכשירי המדידה באותה עת לא היו מסוגלים למדוד את מהירות האור בדיוק כזה.
מייקלסון הגה רעיון לגלות את קיומם של הפרשי המהירות בדרך עקיפה, על סמך התאבכות של קרני אור שמגיעות מכיוונים שונים באמצעות אינטרפרומטר.
הניסוי של מייקלסון ומורלי הורכב ממערך של מקור אור, שתי מראות, טלסקופ בתור גלאי, ובאמצע מראה חדירה למחצה. מראה חדירה למחצה - או מראה מפצלת - היא זכוכית שמכוסה בשכבה דקה של כסף, חלק מהאור עובר דרכה ללא הפרעה וחלק ניתז ממנה בזווית של 90 מעלות. המראה החדירה למחצה הוצבה בזווית של 45 מעלות, חלק מהקרניים שהגיעו אליה ממקור האור עבר דרכה למראה אחת, וחלק אחר חזר ממנה והגיע למראה השנייה. מהמראות האור חזר חזרה למראה החדירה למחצה, וממנה הגיעו קרני האור משתי המראות יחד אל הגלאי. המערכת כולה הורכבה על אבן גדולה משוקעת בבריכת כספית, כדי לנטרל השפעה של תנודות הרצפה והאוויר.
מייקלסון ומורלי ציפו לראות תבנית התאבכות שונה כאשר מסובבים את המערך כולו. הם עשו מדידות בשעות שונות של היום ובעונות השנה השונות מתוך הנחה שרוח האתר היא בכיוון שונה, אבל העלו חרס. היה זה אחד הניסויים המדויקים ביותר בזמנו וגם יקר מאוד, אך מהירות האור שנמדדה בכיוונים שונים הייתה זהה.
מייקלסון ומורלי סברו שהמכשור לא היה רגיש דיו, ואילו הפיזיקאי הנדריק לורנץ שיער ב-1892 שהגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה באתר.
היום ניסוי זה נודע כאחד ה"כישלונות" המפורסמים בפיזיקה, משום שלמעשה היה מדויק מאוד ולא נכשל. בדיעבד הוא היווה אישוש לתורת היחסות הפרטית של איינשטיין שפורסמה בשנת 1905, ושוללת את קיומו של תווך האתר.
ויניפרד הקדושה
ויניפרד הקדושה (הקרויה בוולשית Gwenffrewi; באנגלית מודרנית Winifred) היא קדושה בנצרות שהייתה על פי האגדה אשת אצולה וולשית שהוכרזה כקדושה אחרי שמתה על תומתה. מעיין מרפא באתר מותה הפך למקדש ואתר לעלייה לרגל הקרוי באר ויניפרד הקדושה בעיר הוולשית הוליוול, המכונה לעיתים "לורד של ויילס". ויניפרד נחשבת בתקופה המודרנית לפטרונית של פקידי תשלומים ומשכורות.
על פי האגדה, ויניפרד הייתה בתו של אציל וולשי, דוד אפ איילוף (Tyfid ap Eiludd). אדם בשם קרדוג חיזר אחרי ויניפרד וזעם כשהיא הודיעה על החלטתה להפוך לנזירה. הוא ערף את ראשה. על פי גרסה אחת של האגדה, הוא גלגל את ראשה מראש גבעה, ובמקום שבו הראש עצר, פרץ מעיין מרפא. הראש חובר חזרה לגוף על ידי באונו הקדוש, שהיה דודה. היא הפכה לנזירה ולאם מנזר בגווית'רין שבדנביכשייר. קרדוג נמס לאדמה לאחר קללת באונו. בגרסאות אחרות של האגדה יש פרטים נוספים על חייה, כולל מסע לרומא.
מיקסומטוזיס
מיקסומטוזיס (לועזית: Myxomatosis) היא מחלת ארנבים הנגרמת על ידי וירוס המיקסו. המחלה זוהתה לראשונה במעבדה באורוגוואי בסוף המאה ה-19. ב-1950 החלה ממשלת אוסטרליה להשתמש בווירוס כנשק ביולוגי להשמדת אוכלוסיית הארנבים במערב אוסטרליה שנחשבו באזור זה כמזיקים.
המחלה זוהתה לראשונה ב-1896 בארנבים שיובאו לאורוגוואי. ב-1938 נעשו באוסטרליה בדיקות שטח למדידת היעילות של המחלה בצמצום אוכלוסיית הארנבים במערב המדינה. הניסויים הראו שמרגע ההדבקה המחלה קוטלת את הארנב תוך כ-4 ימים ביעילות של כמעט 100%. ב-1950 היא הופצה בקנה מידה רחב, ההשפעה הייתה מידית ותוך שנתיים צומצמה האוכלוסייה מ-600 מיליון פריטים לכ-100 מיליון בלבד. בתקופה זו החלו חלק מהארנבים לפתח חיסון טבעי לווירוס והיום היא קטלנית רק ב-50% מהמקרים. כדי להגביר את יעילות הווירוס פותח זן קטלני יותר ששוחרר באוסטרליה ב-1996.
זמן קצר לאחר הפצת הווירוס באוסטרליה המחלה הופיעה גם באירופה, כנראה על ידי אנשים פרטיים שייבאו ארנבים חולים. ב-1955 נפטרו כ-95% מהארנבים בממלכה המאוחדת ובעקבות כך נפגעו גם בעלי חיים אחרים כגון העיט המלכותי הספרדי ושונר איברי שכיום בסכנת הכחדה. מאז, חלק מהאוכלוסיות שנפגעו הצליחו להשתקם, אך חלקן עדיין בסכנת הכחדה.
קואליציית שותפות
קואליציית שוּתפוֹת (באנגלית: partners, בערבית: شريكات =שריכאת )היא קואליציית ארגונים פמיניסטיים החותרים למען שוויון כלכלי ותעסוקתי עבור כלל הנשים בישראל. קואליציית שוּתפוֹת מורכבת מ-14 ארגונים, רובם עמותות רשומות, הפועלים למען מטרות מגוונות בתחום השוויון המגדרי, כולל פעילות למען קבוצות נשים מרקעים שונים בחברה הישראלית: נשים יהודיות וערביות, אשכנזיות ומזרחיות, דוברות רוסית, יוצאות אתיופיה, נשים נפגעות אלימות ושורדות זנות. בעוד שלכל ארגון בקואליציה קיימת מומחיות באוכלוסייה מסוימת או בשיטות פעולה מסוימות, הארגונים פועלים בשיתוף פעולה במסגרת הקואליציה ומקדמים פרויקטים רבי ממדים המשלבים את גישות הפעולה המגוונות לחיזוק ההשפעה הציבורית של צעדיהם. הדגש בשיתופי הפעולה באמצעות הקואליציה הוא על תחומי התעסוקה ושיפור מעמדן המקצועי והכלכלי של נשים בישראל. כקואליציה, שוּתפוֹת פועלת גם למען קידום שיתופי הפעולה בין הארגונים, הגדלת השפעתם הציבורית והתקשורתית וקידום פעולה אסטרטגית למען השוויון והרווחה הכלכלית של כל אישה בישראל.
מנהלת לשעבר של "קואליציית שותפות" היא עורכת הדין קרן גרינבלט.
הקואליציה חדלה לפעול בשנת 2019.
רקע להקמת קואליציית שוּתפוֹת
הרעיון להקים את הקואליציה החלו בשנת 2012 על רקע זיהוי משותף של מספר ארגונים פמיניסטיים, כולם ארגוני מגזר שלישי, כי הם סובלים מהיעדר משאבים ומתקשים בהשפעה על מדיניות, וכי יוטב להם לאחד מאמצים כדי לממש את מטרות השוויון המגדרי. הראשונה ליזום את הקמת הקואליציה הייתה עו״ד קרן שמש־פרלמוטר, ממייסדות ולשעבר מנכ״לית עמותת איתך معك – משפטניות למען צדק חברתי, יחד עם מנכ"ליות שדולת הנשים בישראל, תנועת אחותי למען נשים בישראל, מרכז אדוה, רוח נשית, מרכז מהות והעמותה להעצמה כלכלית לנשים. בשנת 2013, ארגונים אלו הצליחו לזכות במענק הקמה ופעילות מהקרן המשותפת של פדרציות הנשים (Jewish Women's Collobarative International Fund), בגובה 150,000 דולר.
בשנת 2016, קואליציית שוּתפוֹת קיבלה שני מענקים משמעותיים נוספים מטעם האיחוד האירופי ומטעם MEPI, פרויקט של מחלקת המדינה האמריקאית, לצורך פרויקטים אשר מטרתם קידום שוויון כלכלי־תעסוקתי בשלושה נושאים עיקריים: קידום נשים בעסקים, שיפור מעמדן של נשים במקצועות הטיפול, והעלאת מודעות לתופעת האפליה וההדרה הכפולה בשוק העבודה, של נשים ממגוון רקעים אתניים, לאומיים ותרבותיים. כמו כן, הקואליציה ביקשה להרחיב ולגוון את שורותיה, ובמסגרת זו הרחיבה את מספר הארגונים החברים בה ל-15 ארגונים.
הרכב קואליציית שוּתפוֹת
הארגונים החברים בקואליציה, לפי סדר הא"ב, נכון ל-2017 הם:
פעילות שוּתפוֹת
שוּתפוֹת חרתה על דגלה חתירה לצדק ושוויון מגדרי בזירה הכלכלית־תעסוקתית עבור כלל הנשים בישראל. לקראת הבחירות לכנסת שהתקיימו בשנת 2013, קואליציות שותפות יצאה בקריאה לראשי המפלגות לשלב עקרונות של  שוויון מגדרי במצעיהן, במסמך מקיף שהפך למסמך עקרונות היסוד אותם מקדמת הקואליציה בזירות השונות. מבין העקרונות ניתן למנות התחייבות לקידום שוויון הזדמנויות בתעסוקה, הגברת האכיפה של חקיקת מגן בעבודה, חתירה להעלאת שכר המינימום וקצבת הזקנה, קידום העסקה ישירה של עובדות ועובדי קבלן, הטמעת חשיבה מגדרית בתקציב המדינה ותקציבי הרשויות המקומיות ועוד
צ'ינזאנו (אפריטיף)
צ'ינזאנו (באנגלית: Cinzano) היא חברת משקאות אלכוהולים איטלקית המתמחה בוורמוטים. החברה היא חלק מקבוצת קמפרי משנת 1999.
ורמוטים
צ'ינזאנו מייצרת מספר משקאות וורמטים כגון:
היסטוריה
משפחת צ'ינזאנו הכינה וורמוטים החל משנת 1568 כאשר אנטוניו צ'ינזאנו (Antonio Cinzano) רקח יינות מתובלים בעשבי תיבול. בשנת 1757 שני צאצאיו, האחים: ג'ובאני ג'אקומו (Giovanni Giacomo) וקארלו סטפאנו (Carlo Stefano) ייצרו וורמוט אדום המתובל ב 35 תבלינים ועשבי תיבול ומכרו אותם.
צמיד סרגל
צמיד סרגל הוא צמיד אשר הורכב ממספר שכבות של רצועות מתכת גמישות אשר נאטמו בתוך כיסויי בד צבעוניים. הצמיד מסוגל להתיישר, ובכך נוצר מתח בתוך רצועות המתכת הקפיציות. כאשר מצמידים את הצמיד המיושר לזרוע הוא גורם לרצועות לקפוץ למצב קשתי ולהתלפף סביב פרק היד.
הצמיד היה פופולרי מאוד בקרב ילדים ובני נוער בסוף שנות השמונים ובשנות התשעים המוקדמות, והיה ניתן להשגה במספר רב של דגמים וצבעים. הוא יצא בגרסאות מגוונות, כגון גרסה בלי ציפוי הבד ועם הדפס של סרגל מצידו האחד ולוח הכפל מצידו השני.
הגרסה הראשונית של הצמיד הומצאה ב-1983 על ידי סטיוארט אנדרס, מורה בבית ספר תיכון בוויסקונסין, ארצות הברית, לאחר שהתעסק בחתיכות מתכת שונות בחנות של אביו. הוא הראה את המצאתו לפיליפ בארט, סוכן של ממציאי צעצועים, ובהמשך הופצו הצמידים בחנויות רבות וזכו לפופולריות.
דווחו מספר מקרים של פציעות בעקבות שימוש לא זהיר בצמידים.
וירצבורג
וירצבורג (בגרמנית: Würzburg) היא עיר בגרמניה, הממוקמת באזור פרנקוניה, בצפון בוואריה, על נהר המיין (במרחק 80 דקות נסיעה ברכבת מפרנקפורט, ושעה מנירנברג). הדיאלקט המדובר בה הוא פרנקונית.
העיר וירצבורג אינה שוכנת במועצה אזורית וירצבורג, אך היא מקום המושב הניהולי שלה. נכון לספטמבר 2019, היו בעיר 127,880 תושבים.
הקהילה היהודית בווירצבורג
בית הקברות של העיר, בו נקברו הרוגים ונפטרים מהעיר בתקופות שבין מסע הצלב השני למגפה השחורה, מלמד רבות על עולמם התרבותי והדתי של יהודי העיר, על ההשפעות שספגו מחכמי תנועת חסידות אשכנז, ועל ההשפעות של העולם הנוצרי באותם ימים. בעקבות התגברות העיסוק במיסטיקה בעולם היהודי והנוצרי, המושגים "קידוש השם" ו"גן עדן" התעצמו בעולמם התרבותי של יהודי העיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 הפכה וירצבורג למרכז התורני הראשי בגרמניה, ופעלו בה חכמים ידועים כרבי יצחק מווינה, רבי יהודה בן משה הכהן, רבי יהונתן בן יצחק. מהחכמים הידועים בשמם בגרמניה ברבע השני של המאה ה-13, כמחצית פעלו בוירצבורג. גם מהר"ם מרוטנבורג, מלבד לימודיו בישיבות צרפת, למד מפי חכמי וירצבורג. בכתביו, מנהגיה של וירצבורג משמשים מקור סמכות, והוא מסתייע בהם גם כדי להכריע בדיני תקנות שו"ם, יותר מאשר בקהילות שו"ם עצמן. נראה כי ברבע השני של המאה ה-13 תפסה וירצבורג את הבכורה בין קהילות אשכנז, במקומן של הקהילות הוותיקות כמו קהילות שו"ם ורגנסבורג.
בי"ג באב ה'נ"ח (אוגוסט 1298) התחוללו בעיר פרעות כנגד היהודים כחלק מגזירות רינדפלייש, ולמעלה מ-900 יהודים נהרגו במהלך הפרעות. פרעות אלה סיימו למעשה את תקופת הפריחה של הקהילה. בב' באייר ה'ק"ט (1349), במהלך גזירות ק"ט שבימי המגפה השחורה הציתו היהודים את בתיהם כדי שלא ליפול בידי הפורעים, וכל הקהילה נספתה. לאחר הפרעות השתמשו אנשי העיר במצבות הקהילה היהודית לבניית חומתה החדשה ושאר מבני ציבור.
לאחר כמה עשרות שנים נוסדה הקהילה מחדש, אולם היא התמודדה עם אנטישמיות ומספר ניסיונות גירוש. באמצע המאה ה-15 הוענק לקהילה כתב חסות שהגן על זכויותיה הכלכליות והמשפטיות ותרם לפריחה מחודשת שלה. בתקופה זו כיהן כרב העיר מהר"ם מינץ. בסוף אותה מאה הידרדר שוב מצב היהודים בעיר, ובאמצע המאה ה-16 פרסם פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו גירוש ליהודי וירצבורג והאזור.
תקופת השלטון האוסטרי נחשבת בתולדות העיר כתקופת חידוש. בשנת 1803 בוטל שלטון הכמורה, והעיר סופחה להגמונות בווריה. ב-1805 התמנה הנסיך הבוחר מקסימיליאן יוזף ה-1 למלך בווריה. כחלק מרוחות הקידמה קיבל ספק הצבא של המלך, משה הירש, היתר ישיבה בעיר. בעידודו של דיקן אוניברסיטת וירצבורג, שתמך בשוויון זכויות ליהודים, קבע המלך מדיניות פרו-יהודית. בעקבות זאת הותרה בהדרגה שיבתם של כלל היהודים לעיר.
אט אט, לראשונה מאז ימי הביניים, התחדש היישוב היהודי בווירצבורג. יעקב הירש (קרוב משפחתו של ספק המלך), סבו של הברון הירש, שהיה בעל האדמה היהודי הראשון בבווריה, הגיע אף הוא להתגורר בעיר ומונה לבנקאי החצר של הדוכס פרדיננד ובשנת 1818 עוטר בתואר האצולה "auf Gereuth", כגמול על תרומותיו למימון מאמץ המלחמות נגד נפוליאון. גם בניו יואל ויוזף עשו חיל בעיר; יואל, פתח בנק בווירצבורג, ותרם לפיתוח המסחר והתעשייה בעיר. ויוזף, אביו של ה"ברון הירש", עבר להתגורר במינכן כדי לשמש כבנקאי של מלך בווריה והוא עסק בפיתוח את מסילות הברזל, על כך קיבל בשנת 1869 תואר ברון.