cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שואת יהודי אוקראינה
שיתוף פעולה באוקראינה
לדברי ההיסטוריון הישראלי יצחק ארד, "בינואר 1942 הוקמה בסימפרופול, בפיקודו של "איינזצגרופה 11", חברה של מתנדבים טטרים. חברה זו השתתפה בציד אדם נגד יהודיים ובפעולות רצח באזורים הכפריים".
לדברי טימותי סניידר, "לא נאמר, כי הדבר לא היה נוח, שיותר קומוניסטים אוקראינים שיתפו פעולה עם הגרמנים, מאשר לאומנים אוקראינים." רבים מאלה ששיתפו פעולה עם הכיבוש הגרמני, שיתפו פעולה גם עם המדיניות הסובייטית של שנות השלושים.
מניין ההרוגים
עד נפילת ברית המועצות, הייתה הדעה כי כ-900,000 יהודים נרצחו בשואה באוקראינה. זהו האומדן שנמצא בעבודות כמו "חורבן יהודי אירופה" מאת ראול הילברג. בסוף שנות ה-90 אפשרה הגישה לארכיונים הסובייטיים אומדן מדויק יותר של אוכלוסיית היהודים לפני המלחמה כך שדיטר פוהל העריך כי 1.2 מיליון יהודים נרצחו, והערכות עדכניות יותר הגיעו ל-1.6 מיליון. חלק מהיהודים שנרצחו ניסו למצוא מקלט ביער, אך מאוחר יותר נרצחו על ידי צבא המורדים האוקראיני או קבוצות פרטיזנים אחרות במהלך הנסיגה הגרמנית. לדברי ההיסטוריונית האמריקנית ונדי לואר, "היו הרבה פושעים, אם כי עם אג'נדות פוליטיות שונות, שהרגו יהודים והשתיקו את ההיסטוריה הזאת".
הצלת יהודים באוקראינה
אוקראינה מדורגת במקום הרביעי במספר האנשים המוכרים כ"חסידי אומות העולם" שהצילו יהודים בשואה, עם 2,515 אנשים שהוכרו עד 2015.
השטונדיסטים, כתות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות שצמחו בסוף המאה ה-19 באוקראינה, סייעו להחביא יהודים.
הנצחה
שואת יהודי אוקראינה זכתה להנצחה במספר אנדרטאות הפזורות ברחבי אוקראינה. חלקן מוצבות במקומי קברי אחים ידועים.
כרים חלף
כרים חלף (בערבית: كريم خلف; 1937 – 30 במרץ 1985) היה עורך דין ופוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כראש עיריית רמאללה בשנים 1972–1982. חלף נפצע קשה בפיגוע של המחתרת היהודית ב-1980.
ראשית חייו וקריירה
חלף נולד למשפחה פלסטינית נוצרית עשירה מרמאללה. אביו, חנא חלף, היה איש עסקים שהיגר לארצות הברית ב-1921 ועבד בה מספר שנים לפני שחזר בסופו של דבר לרמאללה. חלף למד באוניברסיטת קהיר במצרים, שם קיבל תואר במשפטים, לאחר מכאן עבד כפרקליט המחוזי ברמאללה. במאי 1972 נבחר לראש עיריית רמאללה, לאחר שראש העיר הקודם, נדים אל־זארו, הודח בידי ישראל. עם בחירתו פעל למען הקמת אוניברסיטה בעיר. אחר כך היה חבר הנהלת אוניברסיטת ביר זית.
חלף אימץ עמדות מתונות במידה רבה בנוגע לישראל ואף נפגש עם משה דיין בביקור במועצת העירייה; הוא תמך במדיניות של אי שיתוף פעולה עם הכיבוש הצבאי של הגדה המערבית, אך היה בין פקידי הציבור הפלסטינים הראשונים שדגלו בפתרון שלום של שתי מדינות. בשנותיו הראשונות כראש עיר, חלף לא שש להתמודד עם יאסר ערפאת ועם הארגון לשחרור פלסטין. עם זאת, כאשר עמד בפני בחירה מחדש ב-1976, החל להיווצר פיצול בין פוליטיקאים תומכי ומתנגדי אש"ף בעיריות הפלסטיניות. בשלב זה החל חלף לתאם מגעים עם אש"ף ולקדם את הארגון ככלי הטוב ביותר של הפלסטינים למשא ומתן לשלום. בין השאר סירב להשתתף במשלחת ירדנית לועידת ז'נבה, בטענה שאש"ף הוא המיצג את הפלסטינים. שינוי גישה זה אפשר לחלף לזכות בקדנציה שנייה; בשנה שבה פקידים רבים בגדה המערבית הודחו מתפקידם על כך שלא תמכו כראוי בערפאת ובמטרותיו. הוא זכה בקדנציה שלישית ב-1980.
בשנת 1978 היה בין מייסדי הוועדה להכוונה לאומית, ועדה של מנהיגים פלסטינים שהוקמה במטרה להיאבק באמצעים פוליטיים נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד.
עם הקמת המנהל האזרחי בסוף 1979, סירב חלף לשתף אתו פעולה.
ניסיון התנקשות
ב-2 במאי 1980 נהרגו בחברון שישה תלמידי ישיבה ישראלים על ידי חמושים פלסטינים. המחתרת היהודית, שקמה באותה עת החליטה לנקום את מותם. במאי הטמינה הקבוצה מטעני נפץ בכלי רכב השייכים לכמה מנהיגים פלסטינים בולטים, כולל רכב בקדילאק סדאן של חלף. מהמטענים נפצעו קשה בסאם א-שכעה, ראש עיריית שכם, וחלף. שניהם אושפזו במצב אנוש, והאירוע גרם לכך ששעכה איבד את שתי רגליו. חלף איבד את רגלו הימנית בפיגוע. הוא הועבר לארצות הברית לטיפול רפואי, הוא חזר לרמאללה לאחר כחצי שנה, והשתמש בתותבת ובמקל הליכה למשך שארית חייו. ישראל התירה לו לחזור לתפקיד ראש העירייה אך נאסר עליו לעסוק בפעילות פוליטית.
הדחה מתפקיד ומותו
במרץ 1982 הדיחה ממשלת ישראל את חלף מתפקידו כראש העירייה, בשל סירובו לשתף פעולה עם הממשל הצבאי בגדה המערבית ובשל פעילותו בוועדה להכוונה לאומית שפעילותה נאסרה על ידי ישראל. נאסר עליו לעזוב את הגדה, הוא הוגלה לבית החורף שלו ביריחו והוחלף במושל צבאי ישראלי. אחר כך היה חבר המועצה המרכזית הפלסטינית כנציג השטחים.
חלאף מת מהתקף לב ב-1985.
ביג אל
למונט קולמן (30 במאי 1974 - 15 בפברואר 1999), המוכר בשם הבמה ביג אל (Big L), היה ראפר אמריקני שפעל במהלך שנות התשעים. קולמן נרצח ב-15 בפברואר 1999 בשכונת הארלם, באותו הרחוב בו אחיו נרצח בשנת 2002. הרצח של קולמן מעולם לא פוענח. על אף הקריירה הקצרה, קולמן זכה לפרסום רב ונחשב לראפר בולט ומשפיע בתעשיית ההיפ הופ.
ביוגרפיה
קולמן נולד בשנת 1974 בשכונת הארלם שבעיר ניו יורק. בצעירותו קולמן נהג להאזין לראפרים בולטים שונים בהם Run DMC ו-The Cold Crush Brothers ובמיוחד לראפר ביג דדי קיין. בגיל 12 קולמן החל לשיר בסגנון ראפ ולמד לחרוז בפינת רחוב סמוכה לביתו בה נהג לבלות שעות רבות יחד עם חבריו בכל יום בניסיון לשפר את יכולותיו. במשך הזמן הצליח קולמן לפתח את סגנון הראפ הייחודי לו.
את הכינוי "Big L" קיבל קולמן לראשונה בתיכון, על ידי חברתו לספסל הלימודים ג'וליה ריצ'מונד. הכינוי נבע מכינוי הילדות של לאמונט "Little Lamont" (לאמונט הקטן).
בשנים הבאות קולמן היה חבר בשתי הרכבי היפ הופ – D.I.T.C ו-"Children Of The Corn". ההצלחה המוקדמת ב- D.I.T.C ביססה את מעמדו של קולמן הצעיר ועזרה לו להתפרסם, בעיקר בזכות הופעות אורח מרובות באלבומי הסולו שהפיקו באותה העת חברי ההרכב ובזכות פרסום קלטת דמו שונות. לבסוף החליט קולמן לפרוש מההרכב ולהתמקד בקריירת סולו. בשנת 1993 חתם קולמן על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה, ובשנת 1995 הוא הוציא לשווקים את אלבום הבכורה שלו "Lifestylez of da Poor and Dangerous". בשנת 1995 פרסם קולמן את אלבום הבכורה המצליח שלו "Lifestylez Ov Da Poor & Dangerous". האלבום נחל כישלון וכתוצאה מכך קולמן הודח מהלייבל. בהמשך קולמן הקים חברת תקליטים משלו בשם "Flamboyant" ובין השנים 1996 ועד למותו ב-1999 הוא עבד על אלבום האולפן השני שלו.
מותו
ב-15 בפברואר 1999 בשעה 20:30 קולמן נורה למוות ברחוב 139 שבהארלם, במרחק של כמה מטרים מביתו, על ידי מתנקש אלמוני שירה בו תשע יריות בחזה ובפנים מתוך מכונית חולפת. ההערכה הרווחת היא שקולמן נרצח בשל חובותיו של אחיו, לירוי פינאזי, אשר היה בכלא באותו הזמן. זמן קצר לאחר שאחיו של קולמן שוחרר בשנת 2002 מהכלא הוא נרצח באותו הרחוב. מקרה הרצח של קולמן פוענח 17 שנה לאחר מכן ב-2016 ככל הנראה על ידי חברו של אחיו "Gerard Woodley".
לאחר מותו
ב-2 באוגוסט 2000, כשנה וחצי לאחר מותו של קולמן, הושק אלבום האולפן השני והאחרון של קולמן, "The Big Picture". האלבום כלל שירים רבים שקולמן הקליט בעבר ולא ראו אור מעולם וכן מספר אקפלות שביצע ונערכו מחדש. שני הסינגלים שפורסמו מתוך אלבום זה – "Ebonics" ו-"Flamboyant" – הגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים באותה העת והאלבום עצמו זכה באלבום זהב לאחר חודש בלבד ממועד ההשקה.
יחזקאל (איזידור) אפשטיין
הרב יחזקאל איזידור אפשטיין (אנגלית: Isidore Epstein; (כ"א בתשרי תרנ"ה - ט' בניסן תשכ"ב/ 1894–1962) היה רב יהודי אורתודוקסי וחוקר במדעי היהדות. הוא כיהן כרבה של הקהילה היהודית של מידלסברו (1920-1928), ולאחר מכן הצטרף לצוות המורים של בית הספר ללימודי יהדות של לונדון (Jews' College) בלונדון ובהמשך הפך למנהל המוסד עד פרישתו ב-1961.
חייו
אפשטיין נולד בקובנה שבליטא ב-7 במאי 1893, למלכה ודוד אפשטיין שהיה יצרן מגפיים. המשפחה עברה לפריז כשהיה צעיר מאוד, ובשנת 1903 עברו ללונדון שם הוא קיבל חינוך כללי. בגיל חמש עשרה למד עברית ותלמוד בישיבה בלונדון. בהיותו מצטיין נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג וכן ללימודים בפריז אצל הרב צדוק כהן, רבה הראשי של צרפת, ובהמשך בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
אפשטיין התחתן פעמיים, הוא התחתן עם אשתו הראשונה ג'יני בבלפסט ב-1921 ולזוג נולדו שני ילדים. היא נפטרה ב-1924, אפשטיין נישא לגרטרוד ב-3 ביוני 1925. בתו, טובה-עלקא (הלן), נישאה לרב משה בוצ'קו. לאחר כמה שנים כרב במידלסברו, הוא החל ללמד שפות שמיות בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון ובשנת 1945 הפך למנהל בית הספר, עד פרישתו ב-1961. אפשטיין נפטר ב-13 באפריל 1962.
עבודותיו
אפשטיין נודע בעיקר כעורך התרגום האנגלי המלא והראשון של התלמוד הבבלי, ב (לונדון, 36 כרכים, 1935-1952). הוא גייס רבנים ותלמידי חכמים רבים לפרויקט המאסיבי, תוך שהוא אחראי באופן אישי על כל היצירה כפי שהופקה.
אפשטיין היה גם עורך החומשים וההפטרות של הרב יוסף צבי הרץ (1929–1936), ועורך אסופת מחקרים (ראה אור ב-1935) לרגל מלאות שמונה מאות שנה להולדת הרמב"ם. אפשטיין היה גם מחברם של ספרי עיון שונים בתחומי היהדות.
רשימת פרסומיו
תורגם לעברית בידי גאולה בת יהודה ויצא בהוצאת מוסד הרב קוק בשם - אמונת היהדות – לאור בעיות ימינו, תשכ"א.
מורגנוקודון
מורגנוקודון (שם מדעי: Morganucodon; מילולית: "שיני גלמורגן ") הוא סוג של קיינודונט קטן דמוי-יונק אשר חי בסוף תור הטריאס עד לתחילת היורה לפני 190–205 מיליון שנה. הוא קרוי בשמו עקב הימצאו באזור של ויילס.
מאפיינים
בעולם בו שלטו הדינוזאורים, יצור קטן זה נשמר במחילות ויצא רק בלילות לחפש מזון. ככל הנראה הוא היה צייד חרקים רעבתן אשר ניזון ממגוון יצורים קטנים יותר, בעיקר חרקים גדולים כמו חיפושיות ואולי גם זוחלים וביצי דינוזאורים.
בתרבות
יצור זה הופיע בסדרה פלאווורלד.
ועידת החוקה (ארצות הברית)
ועידת החוקה של ארצות הברית (באנגלית: Constitutional Convention), הידועה גם בשם ועידת פילדלפיה (Philadelphia Convention), היא ועידה שנתכנסה בשנת 1787 בין התאריכים 25 במאי ו-17 בספטמבר בעיר פילדלפיה במדינת פנסילבניה על מנת למצוא פתרון למדיניות האיחוד של הקונפדרציה שנתפוגגה בשנים שלאחר מלחמת העצמאות האמריקנית. עם זאת רבים ממשתתפי הוועידה פעלו על מנת להקים ממשלה לאומית. בראש הוועידה ישב ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה הראשון של ארצות הברית, בסיומה של הוועידה נכתבה חוקת ארצות הברית, אחד המסמכים המכוננים בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע היסטורי
תקנון הקונפדרציה שנחתם בנובמבר 1781 בין שלוש עשרה המושבות באמריקה, נועד מלכתחילה לאיחוד לצורך ייעול המאבק בכתר הבריטי. אולם, עם סיום המלחמה, תקנון זה נתגלה כ"חסר שיניים" והחל להיווצר פיצול בין המדינות. בסיום המלחמה ובעיקר לאחר חוזה פריז ב-1783, גופי השלטון של הקונפדרציה נתרוקנו כמעט לגמרי.
השנים שלאחר מלחמת העצמאות היו שנים קשות ורצופות בבעיות. ראשית, התגלו מחלוקות בין מדינות, כגון קונטיקט ופנסילבניה, לגבי טריטוריות מערביות שהשתרעו עד נהר המיסיסיפי, דבר שהביא לעימותים אלימים והפריע לפיתוח הטריטוריות המערביות. בנוסף, מדינות מסוימות החילו מיסים על מוצרים שיובאו על ידי סוחרים ממדינות אחרות. מדינות כגון ניו ג'רזי וצפון קרוליינה שלא היו להן נמלים מפותחים משלהן מצאו את עצמן תלויות במדינות שכנות. בנוסף לכל זה, החוב הלאומי הלך וגדל, ההכנסות של הממשל המרכזי היו קטנות, והמדינות לא שעו לצורך לתרום לאוצר הלאומי. בגבולות, התגלה סכסוך עם הכוחות הספרדים שמנעו מעבר של ספינות אמריקאיות במיסיסיפי וטענו לזכותם על טריטוריות שהוכרזו כאמריקאיות בהסכם פריז. הן ספרד והן בריטניה עודדו שבטים אינדיאנים בצפון מזרח היבשת לפשוט על יישובי ספר. בצפון, הכוחות הבריטיים סירבו לפנות שתי מצודות שחלשו על אזורים הסמוכים לימות הגדולות. לבסוף, המדינות עצמן החלו להיקלע למשבר כלכלי שהוביל לירידה בערך המטבע ולמחסור בזהב וכסף, ששימשו למסחר עם מדינות אחרות.
בעיות אלה הובילו לכינונה של ועידת אנאפוליס בספטמבר 1786, באנאפוליס שבמרילנד. הוועידה, שהייתה אמורה לפתור את הבעיות של הממשל הפדרלי, נכשלה. ארבע מהמדינות החרימו את הוועידה מחשש שהסכמות שיושגו בה יחלישו את עצמאותן, ארבע שלחו נציגים שלא הצליחו להגיע בזמן לוועידה, ורק שלוש מדינות (ניו ג'רזי, וירג'יניה ודלאוור) שלחו נציגות מלאה. גיבור מלחמת העצמאות, ג'ורג' וושינגטון, בלט בהיעדרו. ההישג המרכזי של הנציגים שנכחו בוועידה – הבולטים ביניהם היו ג'יימס מדיסון ואלכסנדר המילטון – הייתה הקריאה לקונגרס לכנס ועידה במאי 1787 בפילדלפיה.
הקריאה שיצאה מוועידת אנאפוליס התקבלה תחילה באדישות, אולם אדישות זו התחלפה בתחושת בהילות כאשר החלו התפרעויות באזורים שונים. הבולט מבין מקרים אלו היה מרד שייז במדינת מסצ'וסטס. מהומות אלו עודדו את מנהיגי המדינות לפעול למען חיזוק מנגנוני השלטון הפדרלי.
ב-21 בפברואר 1787, הקונגרס קיבל החלטה לפעול על פי ההמלצה של ועידת אנאפוליס ולקיים ועידה ביום שני השני של חודש מאי. ההחלטה קבעה שהנציגים בוועידה ימונו על ידי המדינות. עוד היא קבעה שמטרתה היחידה היא שינוי תקנון הקונפדרציה, ושעל הנציגים יהיה לדווח לקונגרס ולבתי המחוקקים של המדינות על המלצותיהם לשינויים, אשר - אם יאושרו על ידי המדינות - יהיו לחוקה פדרלית המתאימה לצורכי הממשל ולשימור האיחוד.
חברי המשלחות
נציגי המדינות מנו 55 איש כאשר רבים מהם נחשבים ל"אבות המייסדים" של האומה האמריקנית. כמו כן ניתן לומר כי כולם היו מהאליטה של החברה באמריקה, גברים, לבנים, בעלי עמדה, יוקרה והשפעה במדינותיהם. הגיל הממוצע של הנציגים היה 41, ורבים מהם היו צעירים למדי - הנציג המבוגר ביותר היה בנג'מין פרנקלין (בן 81), והצעיר ביותר היה ג'ונתן דייטון (בן 26). כמעט כל הנציגים הגיעו מאזורי החוף המיושבים של מדינותיהם. כמחצית מהנציגים היו עורכי דין בהכשרתם (ומתוך אלה, חצי הסתמכו על עריכת דין לפרנסתם). עוד רבע מהם היו בעלים של מטעים או חוות גדולות. 42 מתוך ה-55 היו חברי קונגרס בהווה או בעבר. בלט בחסרונו מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, ששימש בתקופה זו כשגריר בצרפת המלוכנית.
ההצלחה של הוועידה נזקפת לפעמים להצלחה של הנציגים להתעלות מעבר השיקולים הצרים שלהם ושל המדינות מהן הם באו לטובת האומה כולה. עם זאת, נראה שחלק מההצלחה קשורה בבחירה של הנציגים. מרבית המנהיגים והפוליטיקאים שהיו מרוצים מהמצב כפי שהוא (ג'ורג' קלינטון לדוגמה) בחרו לא להשתתף בוועדה מתוך חוסר רצון לתרום לה; מנגד, אלה שהאמינו יותר ברעיון של ממשל מרכזי ניצלו את ההזדמנות להופיע כנציגים בוועדה.
הדיונים
בהחלטת הקונגרס על קיום הוועידה נקבע כי היא תחל ב-14 במאי 1787. אולם, על מנת לפתוח בדיונים היה צורך במינימום של נציגויות משבע מדינות לפחות. קוורום זה הושג ב-25 במאי, התאריך בו נפתחו רשמית דיוני הוועדה. ביום הראשון לוועידה ג'ורג' וושינגטון נבחר פה אחד לנשיאהּ. ויליאם ג'קסון נבחר למזכיר הוועידה, והוא ניהל את רישומיה. עוד הוחלט ביום הראשון שלכל מדינה יהיה קול אחד בהצבעה על החלטות הוועידה. ב-28 במאי הוועידה קיבלה החלטות פרוצדורליות נוספות, שחלקן היו קריטיות להצלחת הוועידה. נקבע כי כל הדיונים יהיו סודיים ונאסר על מתן מידע על הדיונים לאנשים שאינם נוכחים בוועידה. כלל זה איפשר לצירים בוועידה לדבר בחופשיות ומנע ממתנגדים את האפשרות ליצור דיון ציבורי ולגייס ביקורת ציבורית. עוד הוחלט שדרושה בקשתו של נציג אחד בלבד על מנת לפתוח מחדש נושאים שכבר הוחלטו.
תוכנית וירג'יניה (The Virginia Plan)
תוכנית שנתוותה על ידי ג'יימס מדיסון, שהיה הנציג הבכיר ביותר של מדינת ווירג'יניה לאחר שג'ורג' וושינגטון מונה לנשיא הוועידה. התוכנית הוצגה ב-29 במאי 1787 על ידי מושל וירג'יניה, אדמונד רנדולף. עיקרי התוכנית:
התגובות לתוכנית וירג'יניה היו מתונות ממה שניתן היה לצפות. ההחלטה המעשית של הצירים לאחר הצגת התוכנית הייתה הקמה של "הועדה של הכלל" (Committee of the Whole). למעשה הוועדה של הכלל, שהתכנסה בין ה-30 במאי ל-19 ביוני, הייתה אותה ועידה בשינוי שם. אולם, תחת הוועידה של הכלל הצירים יכלו לנהוג בפחות רשמיות. בנוסף, נשיא הוועדה של הכלל היה נתניאל גורהם ולא ג'ורג' וושינגטון.
בין ה-30 במאי ל-13 ביוני הצירים בוועדה של הכלל עברו, סעיף אחר סעיף, על הפרטים של תוכנית וירג'יניה. התוכנית התקבלה ברובה למעט מספר שינויים. בדיונים החל להתבהר אופיו של מוסד הנשיאות האמריקאי. בין השאר, הוגדר כי כוחה של הרשות המבצעת יהיה נתון בידיו של אדם אחד, אשר ייבחר על ידי המחוקקים לתקופה של שבע שנים, ואשר יהיה בכוחו להטיל וטו על חקיקה של בית הנבחרים. נקבע שיהיו דרושים שני שלישים מקולות הנבחרים כדי לבטל וטו נשיאותי. עוד נקבע שיהיה בית משפט עליון יחיד (Supreme Tribunal בלשון הוועידה) ובתי משפט נמוכים יותר על פי החלטת המחוקקים. שינוי מהותי נוסף בדיונים היה באופן הבחירה של הבית הגבוה. בתוכנית המקורית חברי הבית הגבוה היו אמורים להיבחר על ידי חברי הבית הנמוך. בדיונים נקבע כי הם ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות עצמן לתקופה של שבע שנים.
תוכנית ניו ג'רזי (The New Jersey Plan)
המחלוקת העיקרית לגבי תוכנית וירג'יניה נגעה לאופן בו ייקבע מספר הנציגים של כל אחת מהמדינות בבתי המחוקקים. המדינות הקטנות חששו שקולן ייבלע בין נציגי המדינות הגדולות יותר (וירג'יניה, מסצ'וסטס, פנסילבניה, ג'ורג'יה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה). רוג'ר שרמן שייצג את קונטיקט ניסה להציע פשרה לפיה בבית התחתון מספר הנציגים יהיה פרופורציונלי לגודל האוכלוסייה, ובבית העליון לכל מדינה יהיה קול אחד. הפשרה הזו לא התקבלה בתחילה, אף שבסופו של דבר הייתה לה השפעה על החלטות מאוחרות יותר. במקום פשרה, נציגה של ניו ג'רזי, ויליאם פטרסון, הציע ב-15 ביוני 1787 תוכנית חלופית שתתן כוח רב יותר למדינות הקטנות. עיקרי התוכנית הם:
תוכניתו של המילטון (Hamilton's Plan)
תוכנית זו של נציג מדינת ניו יורק, אלכסנדר המילטון, הוצעה ב-18 ביוני 1787 והייתה תוכנית בעלת אופי בריטי, בעלת שלטון ריכוזי חזק. בתוכנית זו שאף המילטון לאיחודן של כל המדינות. הרשות המחוקקת תהיה מורכבת משני בתים. הבית התחתון נבחר ישירות על ידי העם לתקופת כהונה של 3 שנים, הבית העליון ימונה על ידי נציגי העם וישרתו לכל ימי חייהם. הרשות המבצעת תהיה בידי אדם אחד שימונה לכל ימי חייו. כמו כן ראש הרשות המבצעת יהיה בעל סמכות להטלת וטו על חקיקה בקונגרס ועל חקיקה במדינות עצמן.
המילטון הציג את תוכניתו בנאום שארך בין 4 ל-6 שעות. ההצעה שלו נדחתה על הסף על ידי נציגי המדינות, אולם מספר אלמנטים הכלולים בה, כגון הזכות של הנשיא לנהל משא ומתן על אמנות בינלאומיות וזכותו להעניק חנינה התקבלו בסופו של דבר.
ב-19 ביוני נדחתה הצעת ניו ג'רזי ברוב של שבע נגד שלוש מדינות. הצעת וירג'יניה התקבלה על ידי הוועדה של הכלל עם השינויים שהוצעו בה, והדיונים הוחזרו לוועידת החוקה.
המשך הדיונים ופשרת קונטיקט (Connecticut Compromise)
לאחר ההצבעה בוועדה של הכלל, ועידת החוקה התכנסה שוב ב-20 ביוני תחת נשיא הוועידה, וושינגטון. עיקר העבודה של הנציגים היה מעבר על כל אחד מהסעיפים של ההצעה שהם ניסחו כחברי הוועדה של הכלל. חלק ניכר מהסעיפים שונו בדיונים. בין השאר נקבע שחברי הבית העליון ייבחרו לתקופה של שש שנים וששליש מהצירים בבית זה יעמדו לבחירה כל שנתיים. נקבע גם שחברי הבית התחתון ייבחרו לתקופה של שנתיים. עוד נקבע, בניגוד להצעת וירג'יניה המקורית, כי לבתי המחוקקים הפדרליים לא תהיה סמכות להטיל וטו על החלטות של בתי המחוקקים של המדינות.
איינשפנר
אַיינשפֶּנֶר (בגרמנית: Einspänner) הוא משקה קפה אוסטרי, חלק מתרבות בתי הקפה הווינאים. האיינשפאנר הוא וריאציה של המוקה, ונהוג להגיש אותו בכוס זכוכית עם חלב ובתוספת קצפת.
ועידת החוקה (ארצות הברית)
המשך הדיונים ופשרת קונטיקט (Connecticut Compromise)
המחלוקת העיקרית המשיכה להיות סביב האופן בו ייקבעו מספר הנציגים בבתי המחוקקים. ב-5 ביולי תת-ועדה מיוחדת שעסקה בעניין הציעה שבבית העליון הייצוג יהיה שוויוני ובבית התחתון הייצוג יהיה לפי גודל האוכלוסייה. המדינות הגדולות חששו שחברי המדינות הקטנות ינצלו את יכולתן להעביר כספים (שיגיעו ברובם ממדינות גדולות) לצורכיהן. הוועדה המיוחדת הציעה שרק לבית התחתון, שבו הייצוג הוא יחסי, תהיה סמכות לעסוק בחקיקה הקשורה בחלוקה של כספים. ב-16 ביולי הוועידה אישרה את העקרונות שהציעה תת-הוועדה. הפשרה הזו מכונה פשרת קונטיקט או הפשרה הגדולה כיוון שההוגה שלה היה רוג'ר שרמן מקונטיקט. לפי הפשרה הזו חברי הבית העליון היו אמורים לייצג את ההחלטות שהתקבלו במדינות עצמן. ההחלטה הזו שונתה כאשר נקבע, שבוע מאוחר יותר, שבבית העליון יהיו שני נציגים מכל מדינה ושכל אחד מהנציגים האלה יהיה חופשי להצביע על פי מצפונו.
איינשפנר
רקע
מקור השם "איינשפנר" הוא במרכבה הרתומה לסוס אחד, אשר בגרמנית נקראת איינשפנר.
נהגי מרכבות איינשפנר נהגו להחזיק את הקפה שלהם ביד אחת, ואת המושכות ביד השנייה. בזכות השכבה העבה של הקצפת הסמיכה, נשמר בידוד תרמי, כך שהקפה נשאר חם במשך זמן רב וניתן היה לשתות אותו בהפסקות.
ועידת החוקה (ארצות הברית)
המשך הדיונים ופשרת קונטיקט (Connecticut Compromise)
אף על פי שהפשרות שהושגו הצליחו למתן במידת מה את המחלוקות, המחלוקות בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות, ובין מדינות הצפון למדינות הדרום לא נעלמו כליל והמשיכו להשפיע על עבודת הוועידה. בנוסף, היו גם נציגים מעטים שהגיעו לוועידה מתוך רצון למנוע ככל האפשר את ריכוז הממשל. שני נציגים מניו יורק, רוברט ייטס וג'ון לנסינג ג'וניור, עזבו ב-5 ביולי את הוועידה. במכתב משותף שכתבו למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון (שהתנגד גם הוא לוועידה), שני הנציגים כתבו שהם נוכחו כי הם מתנגדים למרכוז השלטון ועל בסיס התנגדות זו הם מתנגדים לחוקה המתגבשת. המילטון נותר הנציג היחיד של ניו יורק (ולעיתים גם הוא נעדר לענייניו העסקיים, כך שבחלק מההצבעות השתתפו רק 11 מדינות).
איינשפנר
הכנה
נהוג להכין איינשפאנר בכוס זכוכית, עם או בל ידית. מוזגים לתוכה מנת מוקה או אספרסו רותחת, מוסיפים חלב, ומכסים בכמות נכבדת של קצפת. נהוג לפזר מעל הקצפת מעט אבקת סוכר.
ועידת החוקה (ארצות הברית)
ועדת הפרטים (Committee of Detail)
ב-24 ביולי הוועידה החליטה על הקמת ועדת הפרטים שתפקידה היה לעבור על כל ההחלטות של הוועידה ולנסח על פיהן טיוטה של מסמך מסכם. ועדה זו נועדה עד ל-6 באוגוסט ובעת עבודתה שאר חברי הוועידה יצאו לפגרה. יושב ראש הוועדה היה ג'ון ראטלדג' מדרום קרוליינה. בנוסף אליו היו עוד ארבעה חברים בוועדה: נתניאל גורהם ממסצ'וסטס, אוליבר אלסוורת' מקונטיקט, ג'יימס וילסון מפנסילבניה, ואדמונד רנדולף מוירג'יניה. הבחירה בחמשת חברי הוועדה האלו נועדה שהאזורים הגאוגרפים השונים בארצות הברית יהיו מיוצגים. לכאורה, עבודתה של הוועדה הייתה טכנית, וכללה ניסוח של החלטות שכבר התקבלו, אבל באופן מעשי חבריה השתמשו בשיקול דעתם כדי לפרט בנושאים שלא היו מפורטים עד כה, והם אף ערכו שינויים בהחלטות שהתקבלו. עם זאת הם ניסו להימנע מחידושים שיעוררו מחלוקת.
איינשפנר
הכנה
כדי להכין "דופלטה איינשפנר", פשוט מוסיפים מנה כפולה של מוקה.
באופן מסורתי, את האיינשפנר לא מערבבים, ושותים את הקפה החם דרך הקצפת הקרה.
ועידת החוקה (ארצות הברית)
ועדת הפרטים (Committee of Detail)
בפתח הוועדה, רנדולף הזהיר כי מתפקידם להכניס אך ורק עקרונות הכרחיים, זאת שמא תפקוד הממשל ייתקע עקב כך שהוראות שצריך לאפשר את התאמתן לזמנים ולאירועים נוסחו באופן שהופך אותן לקבועות ובלתי ניתנות לשינוי. רנדולף קבע גם שעל הוועדה להשתמש בשפה מדויקת ופשוטה, ולנסח סעיפים כלליים. אימרות אלה של רנדולף מוזכרות לעיתים קרובות כתמיכה בטיעונים של המצדדים ברעיון של "חוקה חיה" כקו מנחה לפרשנות של החוקה (ונגד המצדדים באוריגינליזם, הגישה לפיה יש לפרש לאור הכוונות של מנסחי החוקה).
אחת התרומות של הוועדה היא במתן השמות למוסדות המרכזיים בשיטת הממשל האמריקאית. הוועדה כינתה את בית המחוקקים "קונגרס", את הבית העליון "סנאט", ואת הבית התחתון "בית הנבחרים" (House of Representatives). הוועדה כינתה את המחזיק בכוח הביצועי "נשיא", והחליפה את השם "טריבונל עליון" ב"בית המשפט העליון" (Supreme Court).
התרומה היותר מהותית של הוועדה נגעה לפירוט סמכותן של כל אחת מהרשויות והתחומים בהן מותר להן לפעול. כך למשל, טיב כוחו של הקונגרס לא הוחלט בשלבים מוקדמים יותר והועדה החליפה את הניסוח הכללי שקבע כי תפקיד הקונגרס הוא לחוקק "למען האינטרסים הכלליים של האיחוד" בשמונה עשרה נקודות שפירטו את סמכויות הקונגרס. באופן דומה הוועדה פירטה גם את סמכויות הנשיא ובית המשפט העליון.
בנוגע ליחסים בין הממשל הפדרלי לבין המדינות, הוועדה הוסיפה מגבלות על הסמכויות הנתונות למדינות. למשל, היא קבעה שלמדינות אסור להטיל מיסים על ייבוא, לכרות בריתות עם מדינות אחרות, ולהדפיס כסף.
בנוסף, הוועדה אסרה על הקונגרס לאסור או להטיל מיסים על ייבוא של עבדים.
המשך הדיונים והועדה לעניינים שנדחו (Committee of Postponed Matters)
ב-7 באוגוסט, לאחר שוועדת הפרטים סיימה את עבודתה, הוועידה התכנסה שוב כדי לדון בכל אחד מהסעיפים שהוצעו בטיוטה. המחלוקות העיקריות בשלב זה היו דומות למחלוקות שליוו את הוועדה מתחילת עבודתה. מצד אחד, המשיכה המחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום לגבי הסעיפים הקשורים בעבדות. מצד שני, המשיכה המחלוקת בין המדינות הגדולות למדינות הקטנות. המחלוקת בין הצפון לדרום עסקה בעיקר בהחלטה שעבדים ייחשבו לשלוש חמישיות תושב. חלק מנציגי הצפון התנגדו לכך בנימוק שמצב זה עשוי להוביל למרד עבדים שיחליש את האיחוד ויחייב את מדינות הצפון לספק כוח צבאי. בנוסף, הצירים לא הסכימו על השאלה האם בסמכות הקונגרס לאסור על ייבוא עבדים ולמסות ייבוא כזה. ב-22 באוגוסט הנציגים הקימו ועדה מיוחדת על מנת לגשר על המחלוקת הזו. כעבור יומיים, הוועדה הציעה להשאיר את עיקרון השלוש-חמישיות על כנו, לאסור על הקונגרס למנוע ייבוא של עבדים עד שנת 1800, ולאסור על מיסוי של יותר מעשרה דולר לעבד. תחת הלחץ של צ'ארלס פינקני מדרום קרוליינה, השנה בה ייגמר האיסור החוקתי שונתה ל-1808. הפשרה אושרה ב-25 באוגוסט ברוב של שבע תומכות - שלוש המדינות הצפוניות מניו אינגלנד, מרילנד, ושלוש מדינות הדרום - מול ארבע מתנגדות (כיום בפרק הראשון של החוקה, חלק תשיעי, סעיף 1).
הוויכוח בין המדינות הקטנות לגדולות עסק בעיקר בסמכויות הסנאט שבו הייצוג של כל מדינה הוא זהה, ללא התחשבות בגודל האוכלוסייה. המדינות הקטנות שאפו לחזק את הסנאט ואילו המדינות הגדולות שאפו להגביל אותו. ב-7 ו-8 בספטמבר הוועידה אישרה הצעות שנטו יותר לגישתן של המדינות הגדולות. הוועדה העבירה את הסמכות לחתום על אמנות בינלאומיות, הסמכות למנות שופטי בית משפט עליון, שופטים פדרליים, שרים, שגרירים וקונסולים לנשיא. אולם, הוועידה קבעה שהנשיא זקוק לאישור של שני שלישים מהסנאט כדי לאשר אמנות בינלאומיות ואישור ברוב רגיל של המינויים. ב-8 בספטמבר הוועידה אישרה גם כי הדחה של הנשיא (impeachment), תיעשה במקרים של בגידה, שוחד, או פשעים אחרים נגד ארצות הברית, על ידי בית הנבחרים, ותהיה זקוקה לאחר מכן לאישור הסנאט שיחליט האם להאשים או לזכות את הנשיא.
ההסכמה על נושאים אלה התאפשרה בזכות עבודתה של הוועדה לעניינים שנדחו, שפעלה בין ה-31 באוגוסט ל-8 בספטמבר. בוועדה כיהנו 11 נציגים שנטו לפשרה ולעמדות מתונות במהלך הדיונים שקדמו. הנציג הבולט ביותר בוועדה היה מדיסון, שגם ניסח את הצעות הפשרה של הוועדה. הוועדה המליצה גם את הליך הבחירה של הנשיא וסגן הנשיא על ידי חבר האלקטורים (רעיון שהוצע קודם לכן על ידי וילסון). בנוסף, הוועדה דנה גם בנושאים אחרים כמו יחסי הממשל עם השבטים האינדיאנים. אחד השינויים המשמעותיים שהוועדה הציעה הוא קיצור הקדנציה של הנשיא מתקופה של שבע שנים לתקופה של ארבע שנים.
בנושאים אחרים צירי הוועידה עשו שינויים ותוספות, חלקם משמעותיים, שעליהם הייתה הסכמה רחבה. כך למשל, הוכנסו תוספות הקשורות בזכויות אזרחיות ופוליטיות ושוויון אזרחי: הצירים אסרו על הקונגרס לחוקק חקיקה רטרואקטיבית, ועל חקיקה המאפשרת ענישה ללא משפט (bill of attainder); הם קבעו שלא יהיה כל מבחן דתי כתנאי קבלה לתפקיד ציבורי, ואסרו על הממשל להעניק תוארי אצולה כלשהם ולקבל מתנות. שינויים משמעותיים נוספים היו: במקום הניסוח שקבע כי לקונגרס תהיה הסמכות "לעשות מלחמה" (to make war) הצירים קבעו שתהיה לקונגרס הסמכות "להכריז על מלחמה"; קבעו כי לקונגרס קיימת הסמכות להפעיל מיליציות של מדינות; קבעו שחברי קונגרס חייבים להיות אזרחים ותושבים של המדינה שאותה הם מייצגים. הצירים גם שינו את הכללים שלפיהם ניתן יהיה לאשר את החוקה בהתהוות ואת אלה שלפיהם ניתן יהיה לשנות אותה בעתיד: לצורך אישור החוקה הנוכחית יהיה צורך באישורן של תשע מדינות; ניתן יהיה לערוך שינויים דרך הקמה של ועידה, אם שני שלישים מהמדינות יבקשו הקמה של ועידה כזו.
ועדת הסגנון ושינויים אחרונים
ב-8 בספטמבר הוועידה אישרה את ההצעות של הוועדה לעניינים שנדחו והחליטה על הקמת ועדת הסגנון (Committee of Style). לוועדה נבחרו חמישה נציגים: גוברנור מוריס, מדיסון, המילטון, ויליאם ג'ונסון ורופוס קינג. מתוך החמישה, גוברנור מוריס היה זה שעשה את מירב עבודת הניסוח, והנוסח הסופי של חוקת ארצות הברית מיוחס לו בדרך כלל.
על אף שהוועדה הייתה אמורה לעסוק בסגנון בלבד, חלק מהשינויים שנעשו במסגרתה היו מהותיים יותר. בנוסף, תוך כדי עבודת הוועדה הנציגים האחרים המשיכו לדון בשאלות חוקתיות מהותיות והחלטות שהם קיבלו אומצו לתוך הנוסח שהכינה ועדת הסגנון. כך למשל, הנציגים שינו (בעצת מדיסון) את האופן שבו ניתן לשנות החוקה (הפרק החמישי של החוקה), והאופן בו ניתן לעקוף וטו של נשיא (הרוב הדרוש לשם כך שונה משלושה רבעים בשני הבתים לשני שלישים).
ב-12 בספטמבר ועדת הסגנון הציגה בוועידה את הטיוטה של החוקה. מבחינה סגנונית החוקה שונתה מהותית ונוסף לה המבוא המפורסם שמתחיל במילים "We the People of the United States".
הטיוטה של החוקה זכתה לאהדה של רוב הנציגים, אולם נותרו ויכוחים מסוימים, בעיקר סביב הדרך בה ניתן יהיה לשנות את החוקה בעתיד. עד הצגת העותק הסופי של החוקה ב-17 בספטמבר ההליך הזה, שמתואר בפרק החמישי, שונה שוב באופן שממשלב את ההצעות של ועדת הפרטים ושל ועדת הסגנון.
סיכום הוועידה
העותק הסופי של החוקה הוצג לוועידה ב-17 בספטמבר. מבין 55 הנציגים שנשלחו לוועידה בתחילה 42 היו נוכחים בעת החתימה עליה, ו-39 מתוך אלה חתמו על החוקה. הנציגים שהיו נוכחים ולא חתמו על החוקה הם אלברידג' גרי ממסצ'וסטס, ואדמונד רנדולף וג'ורג' מייסון מווירג'יניה. שלושת הנציגים האלו נותרו האופוזיציה הבולטת ביותר לחוקה בימים האחרונים לניסוחה.
לא כל הנציגים שחתמו על החוקה היו לחלוטין שבעי רצון מהנוסח הסופי. סיכם זאת בנג'מין פרנקלין:
לאחר הוועידה
על מנת שהצעת החוקה שאישרה הוועידה תהפוך לחוקה בפועל של ארצות הברית היה צורך באשרורה על ידי המדינות. ההליך שבו ניתן לאשרר את החוקה מפורט בפרק 7 של החוקה עצמה, כך שלמעשה הצירים בוועדה יכלו לקבוע את התנאים שבהם החוקה תתקבל. הצירים חששו שרוד איילנד ומדינות נוספות עשויות להתנגד לחוקה; לכן, הם קבעו שמספיק רוב של 9 מדינות מתוך ה-13. בנוסף, הצירים ציפו שחלק מהפוליטיקאים המכהנים יתנגדו לחוקה, ולכן הם קבעו שהחוקה תאושרר על ידי ועידות אשרור עצמאיות שייבחרו על ידי האזרחים בכל אחת מהמדינות.
בעקבות הוועידה התקיים דיון ומאבק בין מתנגדי החוקה ותומכיה (פדריאליסטים ואנטי-פדריאליסטים). המדינה הראשונה שאשררה את החוקה הייתה דלאוור והמדינה התשיעית הייתה ניו המפשיר ב-21 ביוני 1788. בתאריך זה החוקה נכנסה רשמית לתוקף בתשע המדינות שאשררו אותה. המדינות שלא אשררו אותה בעת הזו היו וירג'יניה, ניו יורק, צפון קרוליינה ורוד איילנד. תמיכתן של ארבע המדינות האלה הושגה, בין השאר, על ידי ההבטחה לכינון שורה של תיקונים לחוקה שיבטיחו חירויות וזכויות בסיסיות ויגבילו את כוחו של הממשל המרכזי. התיקונים שהוצעו במהלך דיון זה הפכו ברובם למגילת הזכויות, שעשרת התיקונים הראשונים בה אושרו ב-15 בדצמבר 1791. ההבטחה להכנסת השינויים אפשרה את אשרור החוקה על ידי ארבע המדינות האחרות עוד קודם לכן. המדינה האחרונה (מבין 13 הראשונות) לאשרר את החוקה הייתה רוד איילנד ב-29 במאי 1790.
נווה שאנן (תל אביב)
נָווה שאנן היא שכונה שהוקמה בדרום תל אביב ב-1921. גבולות השכונה הם רחוב הרכבת מצפון, דרך בגין ורחוב העלייה ממערב, רחוב החרש ממזרח ורחוב דרך סלמה מדרום.
היסטוריה
לאחר מאורעות תרפ"א, החליטה קבוצה של מעל 400 יהודים לעזוב את יפו. יושב ראש הוועד של המתיישבים היה העסקן והחוקר יעקב פרמן. לשם כך איתרה הקבוצה את פרדס שייח'-עלי ששכן בסמוך למתחם של תחנת הכוח הראשונה בתל אביב. הפרדס היה תא שטח פורה בגודל של 260 דונם ונהנה מאספקת מים עצמית. את הקרקע רכש עבור הקבוצה בצלאל יפה ובדצמבר 1921 חגגו חברי הקבוצה את השלמת הרכישה של השלב הראשון.
חברי הקבוצה, אשר כללה בעלי מקצוע מתחומים שונים, ובהם נגרים, חקלאים, סוחרים ופועלי בניין, שאפו להקים חלופה עירונית למונופול החקלאי שהיה בידיהם של הערבים ביפו והגרמנים במושבה שרונה. בהתאם לכך, הם בחרו, במסגרת תחרות אדריכלית שיזמו, בתוכניתו של האדריכל יוסף טישלר, הידועה כתוכנית "המנורה".
תכנון השכונה ורחובות השכונה בצורת מנורת בית המקדש
על פי תוכנית המנורה, אשר בנויה למעשה על רעיון קונצנטרי השואב השראה מפרויקטים חקלאיים–עירוניים מוקדמים יותר, כדוגמת אלה של ריכרד קאופמן ואבנעזר הווארד, תוואי הרחובות בנוי בצורת מנורת שבעת הקנים שעמדה בבית המקדש, אשר השמש במרכזה. רחוב לוינסקי מהווה את "השמש" וממנו יוצאים "קנים": רחובות צרים, אשר מתעגלים בהגיעם לציר שדרות הר-ציון (שדרות ירושלים דאז). עם זאת, התוכנית לא באה לידי מימוש בשל הסיבה שחברי הקבוצה התקשו לרכוש את כל השטחים המיועדים. המיקום הגאוגרפי של התוכנית נקטע למעשה במה שהפך מאוחר יותר לגבול בין יפו לתל אביב. גבול זה, לא רק שחסם ומנע את התממשות החזון האוטופי של הקבוצה, אלא גם יצר את תוואי השטח שהוקצה בשנים מאוחרות יותר לפרויקט התחנה המרכזית החדשה.
קנזינגטון (ניו יורק)
קנזינגטון (באנגלית: Kensington) היא שכונה ברובע ברוקלין בניו יורק. השכונה ממקומת מדרום לפרוספקט פארק ולשכונת וינדזור טראס, וגובלת בשכונת בורו פארק ממערב, שכונת פלטבוש ממזרח, ומידווד מדרום.
נווה שאנן (תל אביב)
תכנון השכונה ורחובות השכונה בצורת מנורת בית המקדש
בהסתמך על האופי הקונצנטרי של תוכנית השכונה, היווה מרכז ה"מנורה" מתחם שכונתי מקומי, אשר בהמשך נקרא "מתחם ביאליק". מתחם זה כלל בית ספר יסודי שכונתי ע"ש חיים נחמן ביאליק שנבנה ונחנך ב-1930, על מנת לענות על צורכיהם של תושבי השכונה. בד בבד, החלה השכונה גם להינתק משאר אזורי המגורים הסובבים אותה. תושבי השכונה, אשר בחלקם הגדול עבדו בתחומי מלאכה שונים ומגוונים, פתחו את עסקיהם כך שנוצר רצף של בתי עסק קטנים המתמחים במקצועות, כגון: דפוס, ייצור מתכת, מכירת נעליים, נגרות וכדומה. אלה התערבבו עם בתי המגורים, אשר נבנו בבנייה נמוכה ורוויה יחדיו. התרחבותה של שכונת נווה שאנן נרכשו אדמות אבול ג'יבן עליהן נבנתה השכונה החדשה בשנות השלושים על "גבעה (שכונת גבעת מרקו)" לצידי הדרך העולה מצומת המסגר - לה גוארדיה (הרחובות ראש פינה, איילת השחר, הגר”א).
מתחם התערוכות והירידים הראשון בתל אביב (יריד המזרח 1932)
בשנת 1932 הוקם בקצה הצפון-מערבי של השכונה מתחם הירידים והתערוכות בארץ שנקרא בשם: יריד המזרח באופן זמני לפני שעבר אל צפון העיר בצמוד אל נמל תל אביב. המתחם השתרע בין שני צדדיו של רחוב השפלה. בשנת 1934 עבר המתחם אל שטח קבוע בצפון העיר בסמוך אל שפך נחל הירקון ואל "תחנת הכוח רדינג" וכונה בשם: "יריד המזרח".
קנזינגטון (ניו יורק)
בקנזיגטון ריכוז יהודי גדול, המורכב מאוכלוסייה אורתודוקסית, ליטאית וחסידית.
נווה שאנן (תל אביב)
הקמת בנייני מגורים בסגנון הבינלאומי
בשנים 1934- 1936 הוקמו על הגבעה כמה מהבתים המרשימים בעיר שנבנו לפי אדריכלות הסגנון הבינלאומי: בית שרנו (ראש פינה 26), בית קלמרו (ראש פינה 25) ובית שלם (ראש פינה 28). שלושת הבניינים הם מהמבנים המרשימים בסגנון הבינלאומי של תל אביב, ושלושתם מיועדים לשימור מחמיר בתוכנית השימור של תל אביב. בקצה הצפון מזרחי של השכונה (לבנדה 56) בצמוד לחומת הרכבת שעברה כאן בדרך לירושלים, נבנה בית שמעון לוי (בתמונה), הידוע יותר בכינוי "בית האוניה". שמעון לוי קיבל אישור לבנות בית בן שלוש קומות, אך שנה אחר כך הוגשה נגדו תביעה על שבנה שש קומות. משום גובהו הרב שימש גג הבית תצפית לאנשי ההגנה. לפי דן יהב, בספרו "תל אביב-יפו עיר החלומות", הערבים נהגו לפרסם את תמונת הבית בכרזות תעמולה המסבירות את "שאיפות ההשתלטות של היהודים הבונים מבצרי ענק". בית האוניה מיועד אף הוא לשימור.
הקמת התחנה המרכזית הישנה
ב-1938 התקבלה ההחלטה לפתוח בשטח הגובל מצפון-מערב לשכונה את תחנת האוטובוסים המרכזית הראשונה של תל אביב ("התחנה המרכזית הישנה"). המניע העיקרי להקמת התחנה בשטח זה נבע מעצם העובדה שהאוטובוסים העירוניים חנו בכיכר המושבות הסמוכה שהיוותה צומת תחבורתי בעיר. בשנת 1940 נפתחה התחנה המרכזית הישנה באזור הצפוני של השכונה כאשר מסביבה נקראו שמות הרחובות על שם חבלי ארץ: "השפלה, הנגב, הגליל, השומרון, השרון". בסמוך אל התחנה מוקמו לאחר מכן חניוני אוטובוסים ומסוף עבור קווים עירוניים עם תחנת מידע ברחוב הגדוד העברי. בצמוד אל התחנה הוקם בית הספר לנהיגה של "אגד".
קנזינגטון (ניו יורק)
היסטוריה
קנזינגטון יושבה לראשונה במאה ה-17 על ידי חקלאים הולנדיים. התיישבות מחודשת הייתה בשנת 1737 על ידי מתיישבים בריטיים. השכונה קרויה על שם שכונת קנזינגטון שבלונדון. שדרת אושן פארקוויי המחברת בין פרוספקט פארק לקוני איילנד הושלמה סלילתה בשנת 1880.
נווה שאנן (תל אביב)
הקמת התחנה המרכזית הישנה
החלק הדרומי של השכונה היה שייך לתחום השיפוט של עיריית יפו והיו בו פרדסים של ערבים מקומיים, לאחר נטישתם בזמן מלחמת העצמאות, היו אמורים להקים שם את החלק הדרומי של נווה שאנן. אך ריבוי בעלות על הקרקעות במתחם לא אפשר לבנות את החצי הדרומי של השכונה. אריה פילץ יזם מקומי, רכש את בהדרגה את הקרקעות וב-1963 הציע להקים על אותן קרקעות את התחנה המרכזית החדשה. פילץ, אשר היה נחוש לנצל את זכויות הבנייה המגיעות לו ולהקים שם טרמינל אוטובוסים בינעירוני, ללא כל התחשבות במצב הסביבה וטובת תושבי המקום ותוך כדי הרס אחד הרחובות שהיווה את תוכנית המנורה של מתכנן השכונה.
קנזינגטון (ניו יורק)
דמוגרפיה
לפי מפקד ארצות הברית בשנת 2010 כמות האוכלוסייה עומדת על 36,891, פחות מכמות התושבים בשנת 2000 שעמדה על 36,973. רוב השכונה (47%) מורכב מאוכלוסייה לבנה, אפרו-אמריקאים (6.9%), ועוד קבוצות אתניות אחרות.
נווה שאנן (תל אביב)
פתיחת המדרחוב והתחנה המרכזית החדשה
בסוף שנת 1992 החלו העירייה תוכניות להפיכת רחוב נווה שאנן אל מדרחוב ולחברו אל מתחם התחנה המרכזית בתור חלק מתהליך החייאת השכונה כמה שבועות לאחר פתיחת התחנה נפתח המדרחוב עם כניסה תת-קרקעית ממנו ישירות אל מתחם התחנה.
בניית התחנה, אשר תוכננה על ידי האדריכל רם כרמי, הסתיימה ב-1993 ונפתחה ב-18 באוגוסט באותה השנה. האזור כולו התדרדר בשל חילופי אוכלוסייה, התבלות המבנים הקיימים באזור והזנחתם, ואי ההשקעה של העירייה בתשתיות ושירותים קהילתיים. התחנה החדשה הפכה למוקד אזורי, אשר קיבל גוון רב-תרבותי ומשרת בעיקר את צורכיהם המסחריים של אוכלוסיית הזרים באזור. מתחם ביאליק הפך לאזור פשע, המשמש גם כמקום מפגש לנרקומנים, זונות וחסרי בית. התחנה המרכזית הישנה הפכה אף היא לאזור נטוש, משום שכל תנועת האוטובוסים עברה לתחנה החדשה, ושטח התחנה הישנה הפך לחניון אוטובוסים ומכוניות. ב-2 באוגוסט 2009 נהרסו הרציפים האחרונים שנותרו בתחנה, לאחר ששלושה רציפים נוספים נהרסו ב-2001.
בנוסף, עברה השכונה גם שינויים באופי האוכלוסייה. אם בשנותיה הראשונות של השכונה התושבים המייסדים היו ברובם בעלי מקצועות חופשיים, המתקשרים לתחומי מלאכה ובנייה, הרי שברבות השנים חלקם עזבו את האזור, או שהשכירו את השטחים והמבנים למשפחות אחרות, אשר באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. בסוף המאה ה-20 האזור הפך לפחות אטרקטיבי בשל התופעות האורבניות השונות שצוינו לעיל, והחל למשוך גורמי פשע, משפחות מעוטות יכולת, ועובדים זרים, בשל שכר הדירה שהיה נמוך יחסית.
השכונה כיום
ב-2005 הועבר בית הספר ביאליק למבנה של בית ספר רוגוזין ברחוב העלייה, וחלק ממבנהו נהרס. מבנה נוסף נשאר ונמסר לשימושה של משטרת ישראל. לידה הוקמה ב-2007 "גינת לוינסקי" - גינה ציבורית עם מגרש ספורט וגן שעשועים. בלב הגינה ממוקמת ספריית גן לוינסקי - מרכז קהילתי עצמאי וייחודי המציע פעילות פנאי ותרבות למגוון הקהילות המתגוררות בשכונה.
לפי תוכנית המתאר תל אביב 5000 שהוצגה ב-2 בפברואר 2010, נווה שאנן ואזור התחנה המרכזית הישנה יועדה לפיתוח כשכונת מגורים, בעיקר לצעירים, בשילוב שימושים נוספים. לאורך נתיבי איילון יפותח מרכז עסקים ראשי ויקומו מגדלים. בשטחי התחנה המרכזית יוקם מרכז ציבורי שבמקור היה אמור לכלול את בית הספר לאמנות מנשר, שלא עמדו במימון הפרויקט וכיום עתיד להיות הבית של להקת בת-שבע.
עיריית תל אביב-יפו פרסמה ב-2009 מלגת לימודים לעידוד סטודנטים וצעירים להתגורר באזור נווה שאנן והתחנה המרכזית הישנה. משנת 2014 עד שנת 2020 התקיים בשכונה פסטיבל מנורת לילה, פסטיבל אמנות ואור עירוני, שהתבסס על "תוכנית המנורה", האירוע משך אליו קהל של אלפים מדי שנה מכל הארץ. נכון לשנת 2020, ישנה הגירה חיובית מאסיבית של אוכלוסיות חזקות עקב פיתוח נדל"ן מואץ. גורמים נוספים להתפתחות השכונה הם יוזמות קהילתיות ועירוניות הכולל את הפיכת התחנה המרכזית הישנה לגינה ציבורית זמנית בשנת 2015 ומרכז ייעוץ עירוני לחברות הזנק בשם הרציף, פתיחת מרכז קהילתי בשנת 2017 ברחוב הגר"א 28 והקמת גלריית המשאבה, גלריה עירונית חדשה.
נכון ל-2020 על פי הערכות כמעט מחצית מהתושבים בשכונה הם עובדים זרים ומבקשי מקלט. תושבים אלו מצאו להם את המסגרות הפרטיות והייחודיות שלהם, אם באמצעות ארגון גני ילדים פרטיים בדירות ספציפיות של אימהות, או הסבת מרתפים לכנסיות מקומיות, ושימוש במקומות שונים בשכונה לשם מפגשים ארעיים במשך היממה.
מיסטר קווילפ
מיסטר קווילפ (באנגלית: Mister Quilp) הוא סרט מוזיקלי בריטי בבימויו של מייקל טוכנר ובכיכובם של אנתוני ניולי, דייוויד המינגס וג'יל בנט. הסרט מבוסס על הרומן "בית ממכר עתיקות" מאת צ'ארלס דיקנס והוא יצא לאקרנים בשם זה.
הסרט הוא אחד מסדרת סרטי "קלאסיקה משפחתית" שעובדו לסרטים מוזיקליים על ידי רידרס דייג'סט. EMI Films הפיצו את הסרט לבתי הקולנוע בממלכה המאוחדת, ו-Avco Embassy Pictures הפיצו בארצות הברית. בווידאו הופץ הסרט בפורמט VHS ו-Beta על ידי חברת Magnetic Video בשם "בית ממכר עתיקות". הסרט לא יצא ב-DVD.
אפרים ריינר
אפריים ריינר (16 בינואר 1924 – 8 בנובמבר 2009) היה ממנהיגי הדור השני בשומר הצעיר ובמפ"ם, מנכ"ל ויושב ראש בנק הפועלים בין השנים 1977 ל-1985, כלכלן ופובליציסט שבמשך שנים רבות היה בעל טור דעה בעיתון הארץ.
ביוגרפיה
ריינר, יליד ירושלים, בנו של פרופסור מרכוס ריינר, חתן פרס ישראל. היה בוגר המוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק, בעל תואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני. במשך שנים רבות שירת במילואים, הגיע לדרגת סא"ל, כסגן מפקד חטיבה. חקר את פעילות פיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים, במסגרת שירות קבע מיוחד בענף היסטוריה בצה"ל, לאחר המלחמה.
ריינר, שהיה חבר קיבוץ משמר העמק (ובהמשך עבר לגן שמואל, לאחר שנישא לבת הקיבוץ), היה פעיל במפ"ם, היה חבר מזכירות המפלגה, חבר מרכז המפלגה ויושב ראש החטיבה הצעירה. בין השאר היה פעיל במאבק לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
ריינר מונה ביוני 1968 למנהל "תיעוש אזורי פיתוח" - קונצרן בבעלות "חברת העובדים", שכלל מפעלים אחדים באזורי פיתוח. תחת ניהלו הגיע "תיעוש" לרווחיות לאחר שנים שפעלה בהפסדים. בעקבות התפקיד עזב את הקיבוץ, בהמשך מונה לתפקיד מזכ"ל "חברת העובדים". במקביל מילה תפקידים ציבוריים, בין היתר, יושב ראש ועדת־הבחירות המרכזית של ההסתדרות בקיץ 1973, וב-1974 עמד בראש ועדה ציבורית, שמינה שר-התחכורה אהרון יריב, שכמטרתה הייתה לבחון את תעריפי התחבורה ובדיקת המצב הכספי של הקואופרטיבים לתחבורה ציבורית.
בשנת 1977 מונה למנכ"ל וממלא מקום יושב ראש בנק הפועלים. אחר־כך היה ליו"ר הדירקטוריון של הבנק, שמש גם כיו"ר מועצת המנהלים של "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן" (שהייתה חברת־בת של בנק־הפועלים) והיה יושב ראש משותף של קונצרן "כלל" יחד עם ישראל פולק. ריינר נאלץ לפרוש מתפקידו בסוף 1985, בעקבות דו"ח ועדת בייסקי על משבר מניות הבנקים. שנה אחר כך נאלץ לפרוש גם מתפקידו כיושב ראש "אמפל", ומתפקיד יו"ר משותף של "כלל", אך נשאר בתפקיד דירקטור.
לאחר 1985, ובמקביל לכהונה במועצות המנהלים של חברות עסקיות שונות, הגביר את פעילותו הציבורית, ובין היתר היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח ונמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינתחומי. במקביל, ובמשך למעלה מעשור, היה בעל טור כלכלי-חברתי בעיתון "הארץ". ב-1992 הוצב במקום ה-106 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
בשנת 2005 התפרסם ספרו "המניפסט הדמוקרטי", הכולל אסופה ממאמריו, שברבים מהם עשה ריינר ניסיון להציע חלופה לתאוריה הכלכלית הדומיננטית. לפי הצעתו של ריינר, תוחלף האמונה ביד הנעלמה בדמוקרטיזציה של החברה, שתאפשר לכלל האזרחים להשפיע על מבנה הכלכלה. מעין מיזוג, או דרך ביניים, בין עקרונות הסוציאליזם לבין הליברליזם כלכלי.
נפטר ב-8 בנובמבר 2009 בגיל 85.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
מבצע נחשון
מבצע נחשון היה מבצע של ההגנה במלחמת העצמאות, שהחל בליל 6-5 באפריל 1948 והסתיים ב-15 באפריל. מטרתו הייתה לפרוץ את הדרך לירושלים, אשר הייתה מנותקת במידה זו או אחרת מאז פרוץ המלחמה, באמצעות יצירת ציר מאובטח, ועל ידי ארגון, העברת ואבטחת שיירות אספקה ותגבורת לעיר.
מבצע זה, אשר נערך בו זמנית עם קרבות משמר העמק, סימן את נקודת המפנה בשלב זה של המלחמה. מכאן ואילך, גילה היישוב יתרון ברור על ערביי ארץ ישראל, אשר נעזרו במתנדבים מן הארצות השונות. עם זאת, פתיחת הציר לירושלים הייתה זמנית, כיוון שהכוחות לאבטחת הדרך הופנו לגזרות אחרות עם סיום המבצע.
תאודור פון ואטר
תאודור פון ואטר (בגרמנית: Theodor Freiherr von Watter; 5 בנובמבר 1856 – 22 בינואר 1922), היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
מבצע נחשון
המבצע נקרא על שם נחשון בן עמינדב, שלפי המדרש היה הראשון מבני ישראל שנכנס לים סוף ביציאת מצרים, והפך לסמל של ראשוניות וחלוציות. בנוסף, המבצע נקרא על שם, שכינויו ב"הגנה" היה 'נחשון', שנהרג מספר ימים קודם לכן במרחב המבצע.
תאודור פון ואטר
תחילת הקריירה
פון ואטר נולד ב-5 בנובמבר 1856, בגמינד השוואבית שהשתייכה לממלכת וירטמברג. בשנת 1874 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-125 (וירטמברג ה-7 - פרידריך השלישי, קיסר גרמניה). בשנת 1890 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן). בשנת 1893 הוא מונה לקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-31, ובשנת 1895 מונה לקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג ה-1). בנובמבר 1895 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1896 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הגרנדירים ה-123 (וירטמברג ה-5 - קרל הראשון, מלך וירטמברג) באולם. בשנת 1898 הוא מונה לקצין האג"ם של הקורפוס ה-13 (וירטמברג), ובשנת 1902 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה לקצין האג"ם של הקורפוס ה-2. בשנת 1905 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-114 (באדן ה-6 - פרידריך השלישי, קיסר גרמניה), ובשנת 1907 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה). בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה ה-56, ובשנת 1912 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-39.
מבצע נחשון
רקע
כמעט כל הדרכים שמחוץ לערים היהודיות, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל. היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאוד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא. באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות. הכישלון ליישם את תוכנית החלוקה הביא את נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, להעלות הצעה, ב-17 במרץ 1948, במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם. עם זאת, עד סוף חודש מרץ, למרות הקרבנות, נשמר הקשר עם היישובים היהודיים. אולם באותו שלב החמיר המצב: מספר שיירות שיעדן יישובים מבודדים, כשיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האמורות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ, 'שבוע השיירות'), ובחלקן אף לא הגיעו ליעדן. המצב בירושלים החמיר, ואף עלה חשש לנפילתה.
תאודור פון ואטר
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון ואטר מפקד הדיוויזיה ה-39, ולחם עמה כחלק מהקורפוס ה-15 בפיקוד ברתולד פון דיימלינג, אשר היה חלק מהארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן, בקרב מילוז ובקרב לורן. ב-1 בספטמבר 1914 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-14, ובסוף ספטמבר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית באזור אראס, שם לחם בקרב אראס (1914). בקרב ננסי-אפינל, בקרב הראשון על האן, במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון. ב-9 במרץ 1915 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-13, אשר הועבר באותה העת לחזית המזרחית, שם לחם כחלק מהארמייה התשיעית בקרבות השונים. באותה שנה נלקחו יחידות מהקורפוס להקמת הקורפוס האלפיני, שהשתתף בקרבות הנהר איזונצו, ובמסגרתו קיבל ארווין רומל את עיטור הפור לה מריט. בשנת 1916 חזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בקרב שמפאן השני כחלק מפלגת ארמייה ארעית, שכללה גם את הקורפוס ה-15 והקורפוס הבווארי ה-2. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרב על הסום, שם הועלה פון ואטר ב-18 באוגוסט 1916 לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1917 לחם בקרב קמברה כחלק מהארמייה השנייה. במרץ 1918 פרש פון ואטר מתפקידו בשל מחלה, ובמאי חזר לפקד על הקורפוס, ולחם עמו במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית, ובסוף המלחמה הוא נלחם כחלק מפלגת הארמייה C.
מבצע נחשון
רקע
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
תוכנית והכנות
תכנון המבצע וביצועו החלו בסוף מרץ, לאחר קרב שיירת נבי דניאל, אשר הבהיר כי שיטת השיירות הנוכחית מיצתה את עצמה, ושיש להשתלט על הדרכים בהקדם האפשרי. באותו מועד מטכ"ל 'ההגנה' הציע ריכוז של כ-500 לוחמי פלמ"ח, בשלוש פלוגות, לצורך פריצת הדרך לירושלים, ואספקת מזון לעיר לחודש אחד לפחות.
דוד בן-גוריון, אשר החזיק בתיק הביטחון באותה עת, ואשר ראה את ירושלים כמרכז הכובד של המערכה כולה, הורה לרכז כוח גדול של כ־1,500 לוחמים למבצע זה, לעיתים תוך דילול גזרות אחרות מלוחמים ומנשק. ערב המבצע טען בן-גוריון, כי הכנעת ירושלים תהיה מכה אנושה ליישוב היהודי, ולכן יש לצאת למבצע, למרות הסיכונים. המבצע, אשר נועד ליצור ציר מאובטח לעיר, התאפשר בעזרת הגעת כמות גדולה של נשק באותם ימים ממש:
רוב חלקו המערבי של הציר המאובטח המתוכנן היה דרך אשר עקפה מדרום את חלקו המערבי של כביש יפו-ירושלים (במערבו: כביש 44 של ימינו, בקירוב), שכן בית דג'אן (בית דגן), רמלה ועוד, היו בידיים ערביות. כך, חלקו המערבי של ציר זה נועד לעבור בכביש 411 ובכביש 3, בקירוב, של ימינו. בקטע זה תוכנן לכבוש את חולדה הערבית ואת דיר מוחיסין, ולהציב חסימות כלפי יישובים ערביים מרוחקים יותר. הקטע המזרחי, משער הגיא לירושלים, עבר ברובו בכביש 1 של ימינו, ובו תוכנן לכבוש רק רצועה בצמוד לכביש. הקטע שבין לטרון לשער הגיא, זה שבין הגזרה המערבית למזרחית, לא נועד להיכבש, בין היתר, כדי שלא להתנגש בבריטים. השיירות נועדו לעבור בו בחסות ליווי, כמו בחודשי המלחמה הראשונים.
הצד היהודי
בראש המבצע נועד לעמוד יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, אלא שאלון 'נתקע' באותה העת בגוש עציון הנצור. לפיכך, עמד בראשו מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן.
כן הוקצו מטוסים קלים של שירות האוויר לקישור, סיור ושליטה.
בשל היקף הכוחות, בשל היותם כוחות מקובצים מיחידות שונות, ובהיעדר היכרות אישית בין כל החיילים בכל הדרגים, וכן כיוון שהיציאה מן המחתרת הייתה בעיצומה, הונהגו לראשונה ב'הגנה' סימני דרגה למפקדים.
הצד הערבי
על פי דיווחי המודיעין של 'ההגנה', אשר המידע שבידו היה קלוש למדי, במחנה ואדי סראר (נחל שורק), היו שלוש פלוגות של מתנדבים עיראקים; בחולדה הערבית היה כוח בגודל פלוגה, בערך; בדיר מוחייסין היה כוח של כ-300 לוחמים; בבית ג'יז: כשתי פלוגות; בין שער הגיא ללטרון היו כ-800 לוחמים. על פי אותו מידע מודיעיני, שלא אומת, היו לערבים משוריינים ומרגמות. במבט לאחור, ואף תוך כדי המבצע עצמו, נראה כי המידע אודות מיקום ריכוזי הכוחות הערביים היה כללית מדויק, אך הייתה הפרזה באשר לעוצמתם.