cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רולו מיי
רולו מיי (באנגלית: Rollo May; 21 באפריל 1909 – 22 באוקטובר 1994) היה פסיכולוג אקזיסטנציאליסט אמריקאי בן המאה ה-20, ממייסדי הזרם השלישי בפסיכולוגיה ומחברו של הספר רב-ההשפעה Love and Will.
ביוגרפיה
ב-21 באפריל 1909 נולד רולו מיי בעיירה הקטנה אדה שבאוהיו. במהלך ילדותו נאלץ להתמודד עם בעיות משפחתיות לא-מעטות, אשר נגרמו בין השאר מן הגירושים של הוריו והתמוטטות העצבים שסבלה אחותו. מיי למד לתואר ראשון ב-Michigan State College וב-Oberlin College. לאחר מכן, נסע ללמד זמן-מה ביוון, וכשחזר למד ב-Union Theological Seminary עד 1938, וזכה ב-BD (ידוע גם כ-BDiv - בוגר בתאולוגיה, או באנגלית: Bachelor of Divinity). את לימודיו האקדמיים הוא סיים ב-1949 בליגת הקיסוס, עם דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת קולומביה.
את שנותיו האחרונות הוא בילה במפרץ סן פרנסיסקו אשר לחופיה של קליפורניה, שם הוא נפטר ב-22 באוקטובר 1994, בן 85.
משנתו
רולו מיי הושפע מההומניזם האמריקאי והשקיע משאבים רבים ליישב את הפסיכולוגיה האקזיסטנציאליסטית עם זרמים אחרים בפסיכולוגיה, בייחוד עם תורתו של פרויד.
מיי הגדיר כמה מונחים אקזיסנציאליסטים מסורתיים בצורה שונה במקצת מן המקובל, בין השאר הוא גם המציא מילים חדשות לתיאור מושגים אקזיסטנציאליסטים מסורתיים. לדוגמה, יעוד או "גורל" (destiny) עשוי להיות "היזרקות" (thrownness) בשילוב עם "הצנחה" (fallenness) - החלק בקיום שלנו הנקבע בשבילנו, במטרה ליצור את חיינו. את המילה "אומץ" ("courage") הוא גייס כדי לתאר תופעה ספציפית מאוד, את התמודדתו של האדם מול חרדתו וההתעלות מעלה.
בדומה לתאוריית הצרכים של אברהם מאסלו, לתאוריית השלבים הפסיכו-חברתית של אריק אריקסון, וכמו פסיכולוגים הומניסטיים רבים בני תקופתו, רולו הבחין בין מספר שלבים התפתחותיים:
אולם אלו אינם שלבים במובן המסורתי של המילה, כגון תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של ז'אן פיאז'ה בפסיכולוגיה התפתחותית; לדוגמה, ילד עשוי להיות "תמים", "רגיל", או "'יצירתי" לעיתים, ומבוגר עלול להיות "מרדני". ההקשר היחידי לגילאים מסוימים הוא בהתבלטות של שלב אחד על-פני האחרים. "התמרדות", למשל, מתבלטת במיוחד בקרב בני-השנתיים ואצל המתבגרים.
מיי תפס את המהפכה המינית של שנות השישים והשבעים, ואת המסחור של מין ופורנוגרפיה, כבעלי השפעה על החברה וכגורמים העיקריים לרעיון במוחותיהם של מבוגרים שמין ואהבה לא בהכרח קשורים זה בזה. מיי טען שהרגש הופרד מן ההיגיון, כך שחיפוש אחר מערכות יחסים המבוססות על יחסי מין גרידא, הנמנעות מהדחף הטבעי להיקשר לאדם אחר וליצור חיים חדשים, הפכו למקובלות בחברה. הוא גם האמין שהתפתחות המתירנות המינית יכולה להוביל את החברה המודרנית להחמיץ התעוררות במישורים גבוהים יותר. מיי הציע שהדרך היחידה לתקן את הרעיונות הציניים בהם מחזיק הדור היא לגלות מחדש את החשיבות שבדאגה לאחר, אותה מיי תיאר כרגש ההפוך לאפתיה. בספרו מ-1969, Love and Will (עמוד 29), אף הרחיק לכת ואמר כי: "Hate is not the opposite of love; apathy is."
ספרו הראשון, The Meaning of Anxiety, בוסס בעיקרו על עבודת הדוקטורט שלו, שהושפעה רבות מקריאתו בכתביו של הפילוסוף סרן קירקגור בן המאה ה-19, אותו מחשיבים רבים כאבי האקזיסטנציאליזם. מיי הגדיר חרדה (anxiety) כ"החשש המגורה כתוצאה מאיום על ערך כלשהו הנתפס על ידי האינדיבידואל כחיוני לקיומו כ'עצמי'" (תרגום חופשי). הוא גם ציטט את קירקגור: "חרדה היא סחרחורת הנובעת מן החופש". ב-1956 מיי ערך את הספר Existence ביחד עם ארנסט אנג'ל והנרי אלנברגר (פסיכיאטר שווייצרי, היסטוריון רפואי וקרימינולוג, הנחשב על ידי רבים כמייסד ההיסטוריוגרפיה של הפסיכיאטריה). Existence עזר להציג את הפסיכולוגיה האקזיסטנציאליסטית בארצות הברית.
ז'ורז' דיאמל
ז'ורז' דיאמל (לעיתים מתועתק דימל, דיהאמל, דיהמל; בצרפתית: Georges Duhamel; 30 ביוני 1884 – 13 באפריל 1966), סופר ומשורר צרפתי.
קורות חייו
ז'ורז' דיאמל נולד ברובע ה-13 שבדרום פריז למשפחה שפרנסתה הייתה תלויה באב הפכפך ולא יציב. אחרי נדודים בין מקומות מגורים שונים בילדותו, הצליח בכל זאת לעבור את בחינות הבגרות, והחליט להיות רופא, אם כי נטה לספרות.
בין 1906 ו-1909, יחד עם שארל וידראק (שמאוחר יותר נישא לאחותו) ייסד אגודה של סופרים, משוררים, מוזיקאים וציירים.
ב-1912 שימש כעורך כתב העת "מרקור דה פראנס". ב-1914, עם הכרזת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי ושימש כרופא מנתח בחזית במשך ארבע שנים.
בהשפעת התנסותו זו, כתב שני ספרים שזכו להצלחה מיידית: "חייהם של קדושים מעונים" ו"ציויליזציה", וקיבל את פרס גונקור ב-1918. כאשר חזר לחיים אזרחיים הקדיש את עצמו לספרות לחלוטין, והטיף בכתביו לחברה בעלת פנים אנושיות. ב-1919 גילה את עמק הנהר אואז, ואת הכפר ורמנדואה שמצפון לפריז, ובילה שם את חופשותיו.
ב-1935 נבחר דיאמל לאקדמיה הצרפתית. בין 1930- ו-1940 ערך מספר מסעות בצרפת ובחו"ל. הוא השתתף בוועידות ופרסם מאמרים שבהם הטיף לחברה המיוסדת על אנושיות ולא על קידמה מדעית. במשך מלחמת העולם השנייה שימש כמזכיר האקדמיה הצרפתית, והנאצים הכריזו על כתביו כאסורים לקריאה. הוא התנגד באומץ לב לחברי האקדמיה שתמכו במשטרו של אנרי פיליפ פטן, ששיתף פעולה עם הנאצים, ועל כך זכה מאוחר יותר לשבחים מפיו של שארל דה גול.
ב-1947 נתמנה לנשיא חברת "אליאנס פרנסז", והמשיך בעבודתו למען התרבות הצרפתית. הוא ייסד בתי ספר רבים של "אליאנס פרנסז" בכל רחבי צרפת.
החל ב-1960 התערערה בריאותו והוא נאלץ לצמצמם את פעילותו. ז'ורז' דיאמל מת בכפר ורמנדואה ב-1966.
הרהורים על שירת אלתרמן
הרהורים על שירת אלתרמן הוא מאמר ביקורתי חריף מאת נתן זך על שירת נתן אלתרמן בפרט ודור משוררי חבורת "יחדיו" (בהם לאה גולדברג ואברהם שלונסקי) בכלל. מתוך ניסוח הכשלים לדעתו בשירת אלתרמן ניסח זך מניפסט עבור חבורת לקראת (דוד אבידן, יהודה עמיחי ועוד) שזך היה לדוברה ועבור השירה העברית הצעירה בכלל. זך תקף את שירת אלתרמן בשלושה מישורים: הנושאים ה"גדולים מהחיים", בעלי הנופך המיתי והבלתי-קונקרטיים, השפה הגבוהה, העשירה והמליצית מדי, העמוסה סימבוליזם ודימויים מוזרים ומעל הכל המוזיקליות, הכתיבה בחריזה וקצב הנשען על משקל, המשעבדת אליה את התוכן ומעניקה לקורא הנאה אסתטית ריקה במקום חומר להרהור. כל אלו, טען זך, מקנים לשירת אלתרמן תחושה מלאכותית וחוסר רגש. המאמר נוסח בלשון עוקצנית ותוך מרידה בדמות האב הבלתי-מעורערת של השירה העברית באותה תקופה וכלל למשל את המשפט "פתטיות רגשנית זו מזכירה לנו את העובדה, שאלתרמן יודע לנסח הרבה יותר משהוא מסוגל להרגיש". במקום אלתרמן ביקש זך להעמיד כדגם דמות-אב לשירה העברית משורר שהיה נשכח-כמעט באותה עת, דוד פוגל. המאמר התפרסם לראשונה בחוברת 3–4 של כתב העת "עכשיו" באביב 1959. זך עיבד את המאמר, ניסח אותו באופן פחות פוגעני כלפי אלתרמן ופרסמו כמסה "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית", שראה אור בשנת 1966.
רקע
בשנת 1959 היה נתן זך בן ה-29 משורר צעיר שאך-זה פרסם את ספרו הראשון, "שירים ראשונים" ושקד על פרסום ספרו השני "שירים שונים". עם זאת, היה זך אדם משכיל באופן יוצא דופן, בוגר לימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית ובקיא בהגות, בשירה ובספרות העדכנית של צרפת וגרמניה.
שנתיים קודם לכן פרסם אלתרמן את ספרו "עיר היונה", שהיה אמור להיות מיתולוגיה של המעשה הציוני. הספר התקבל, גם על ידי אוהביו של אלתרמן, בקרירות. אולם, זך לא הקל על עצמו ולא תקף במאמרו כלל את "עיר היונה", הוא פנה אל לב שירתו הלירית המופתית של אלתרמן, אל שירי "כוכבים בחוץ", שקריאתם הראשונה עוררה בזך, לדבריו, "רתיעה אינסטינקטיבית כמעט".
תוכן המאמר
זך פותח את המאמר בתקיפה על מיתוס ה"חדשנות" שבשירת אלתרמן (ושלונסקי) והרעננות-כביכול שהכניסו לשירה העברית תוך שימושם במילים יומיומיות ומדגים מתוך שירים של דוד פוגל, אורי צבי גרינברג ואפילו חיים נחמן ביאליק (ה"אב" השירי נגדו מרדו שלונסקי ואלתרמן), ש"הדיבורים על החידוש שבלשונו החיה, היומיומית, המדוברת של אלתרמן... הינם, איפוא, לפחות מוגזמים". לשונו של אלתרמן, קובע זך, היא ארכאית ורחוקה מלשון הדיבור באופן קיצוני. בפרק הראשון של ספרו "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" מסביר זך שהדבר בא בניגוד לרוח המודרניזם, המבקשת לדבר באורח המציאותי, הקונקרטי והפרוזאי ביותר.
זך מאריך בהסברו מדוע הוא מסתייג כל-כך מאותה "מוזיקליות" אלתרמנית, אותה העלו על נס אוהביו של אלתרמן ואיננו חוסך במילים קשות. לדבריו "ההנאה מן המשקל בטהרתו הסכמטית, היא ההנאה הפרימיטיבית ביותר, המיידית ביותר, אולם גם הדלה ביותר, שרק אדם חסר-כישרון מינימלי להנות מדקויות וגוני-הביטוי של הריתמוס האנושיים יותר יכול ליפול לה לקרבן". בתור דוגמה להנאה ריקה כזו הוא מביא למשל את ההיקסמות משירו של אדגר אלן פו "העורב". לדברי זך, ההקפדה המדויקת על המשקל איננה "דוגמה לכישרונו המוזיקלי הבלתי-רגיל של אלתרמן, כפי שנוהגות מצוות-האנשים - המלומדות לומר. אדרבא, הן עדות למחסור ריתמי המבקש לו מפלט בדלות הרבה עוד יותר, אולם הבטוחה, של המידה המדויקת". יתרה מזו, הקצב איננו מגיע מפנימיות השיר אלא מוכתב מבחוץ, דבר היוצר מלאכותיות, חוסר-כנות, חוסר הומאניות ותחושה של קברט. כך למשל השורות "מי יבין אי צופה לו שעת הפקודה/ אם הרחק או אם פתח הבית?/ מי ימות, בני אמי, ויפול אפרקדן/ מי ימית ויפול אפיים" מציגות ריתמוס קופצני וילדותי שאיננו מתאים לתוכן וגורר את הקורא להמשיך ולדהור בטקסט במקום להשתהות, להרהר, להסס ולהבחין בפרט אותנטי, החסר כל-כך אצל אלתרמן, לפי זך. בהמשך משווה זך את חוסר-היכולת של אלתרמן עם שורות משירי דוד פוגל ומצביע על המופת השירי של פוגל כדגם רצוי.
זך מסכם בציינו שלאלתרמן, שהוא אכן "רב-מג של מילים" (כלומר קוסם) יש פגם יסודי כמשורר והוא - חוסר רגש וחוסר רגישות פתוחה לעולם ולאדם האינדיבידואלי - "פגומה אצלו היכולת להיות אדם משתתף בעולם ולתת ביטוי לכך". חוסר הרגש מוביל לחוסר אפשרות לצייר רגע מסוים בעולם ולהחליפו בסמלים ערטילאיים ופשטניים. גם שמות פרטיים הופכים לשמות עצם סמליים (מיכל מיכאל מ"עיר היונה" שאינם אלא הנערה והנער מ"מגש הכסף" שאינם אלא ייצוג של דור תש"ח, "החמוטל" כשם כללי לכל-אשה). זך מדגים למשל שציורי השוק והרחוב בשירי אלתרמן, פרט לכך שכלל אינם מכאן-ועכשיו, אלא מאיזו אירופה אגדית-למחצה, הם סכמטיים, סמליים, כלליים ולא-אישיים.
ה"הן" מתוך ה"לאו" - "הרהורים על שירת אלתרמן" כמניפסט לשירה הצעירה
"הרהורים של שירת אלתרמן" וניסוחו המורחב "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" הגדירו למעשה את הדרך הראויה לכתוב שירה מודרנית עבור דור שלם. האידיאל הוצב ככתיבת שירה אותנטית, קונקרטית, המתייחסת לאדם ספציפי כאן-ועכשיו. הדרך להשגת האידיאל הובן כהיפוך של מה שזך מצא כפגימה אצל אלתרמן: כתיבה בלשון פשוטה ויומיומית, שימוש מדויק בדימויים מתוך עולם החוויה והרגש של המשורר ולא בסמלים כלליים, בריחה מתיאטרליות ופאתוס ומעל הכול שימוש בריתמוס פנימי חופשי הנובע מתוך השיר, לא במקצבים ומסגרות משקליות מלאכותיות וללא חריזה.
במשך כחמישה עשורים כיוון המאמר את כותבי השירה בעברית. משוררים עבריים לא כתבו כמעט בחרוז ובמשקל. בשנת 2005 התפרסם בראש גיליונו הראשון של כתב העת הו! מניפסט שירי (או "מאמר פרוגרמטי") מאת דורי מנור שבא להחזיר את החרוז והמשקל לשירה ולשחרר אותה מעולו של זך. אנשי חבורת "הו!" הותקפו קשות על האנכרוניזם והשטחיות שלהם ועל קוצר הבנתם הן את שירת אלתרמן והן את ביקורתו של זך אך גם פתחו, לראשונה, דיון פורה ופולמוסי במאמרו של זך כלפיד שלאורו יש ליצור שירה.
התגובה האישית של אלתרמן ומקורביו
להתקפה על שירתו של אלתרמן נודעה חשיבות בהמשך דרכו היצירתית. בשנים שלאחר מכן העדיף אלתרמן לפתח את תחום המחזאות, על-פני השירה הלירית, וחיבר את "פונדק הרוחות" ואת "כנרת כנרת".
זך לא חזר בו מתוכן המאמר אולם שב וחזר לפגיעה האישית שפגע באלתרמן האיש. בשנת 2002 הופיעה הפואמה של זך "עם נתן אלתרמן בחולות", בה הוא שב ודן עם המשורר המת ביחסיהם האישיים וכותב, תוך התייחסות ישירה למפגש ב"כסית": "הֲרֵי זוֹ הִזְדַמְּנוּת לוֹמַר לְָך, אֵין בְּלִבִּי/ עָליך, מִחוּץ לְמַה שֶּׁיֵש. כְּבָר דִּבַּרְנוּ עַל כְָּך./ תִּשְׁאַל אֶת אוֹרְלַנְד. הוּא עֹוד חי?". בשנת 2013 כתב בשירו "לנתן א." מן הספר "מן המקום שבו לא היינו אל המקום שבו לא נהיה": "אִם חָלילה פגעתי בךָ/.../ ואתה עוד כואב, חלילה, אָחִי,/ דע, רק כתבתי על אחד התאומים/ וגם לָזֶה לא אִחַלתי אלא נִחוּמים/ כי קראתי את שירךָ על האֵם, האֲסוּפִי והנֵר./ אנא מְחַק מדבָרַי כל מִלָה ומִלָה/ שבהן צִעַרתִיךָ ואולי גם את עצמי./ כי המדֻבָּר, אחרֵי הכל, בַּאֲסוּפים/ וגם אִם איש מרעֶיךָ או רֵעַי לא יבין/ מֻבְטְחַני כי שנינו, איש וּכְאֵבו, מְבינים".
התייחסויות פרשניות ומאוחרות
מאמר הפרשנות המרכזי שנועד להיות תשובה לביקורתו של זך היה מאמרו של דן מירון "נקודת המוצא". במאמרו זה מראה מירון שאלתרמן היה מודע לחלוטין לשירה המודרנית האירופאית ולתאוריות המודרניסטיות, ושכתיבתו הסימבולית, לשונו ה"אנכרוניסטית" והמקצב הלכאורה-מלאכותי בו נקט הם ביטוי פנימי אמיתי ואותנטי לעולמו של המשורר. מירון טוען שכל שירתו של אלתרמן היא "ניגון" שצריך להתפרש באמצעות השיר הראשון של "כוכבים בחוץ", שהוא המפתח והמוצא לכל שירת אלתרמן, עוד חוזר הניגון. לפי מירון, הזרות, האדישות הצורנית והמילים ה"נוכריות" והבלתי-רגילות אינן שלילה של רגש אלא מבטאים את תחושתו של הדובר בשיר האלתרמני (שהוא לעולם ה"הלך") כלפי הטבע והעולם החיצוני.
אריאל הירשפלד מטעים שביקורתו של זך איננה מודרניסטית אלא באה מתוך הרומנטיקה וככזו מחייבת שיקוף של התוכן בצורה, בעוד שאלתרמן מדגיש דווקא את הניכור והזרות בין התוכן לצורה. אלתרמן, לפי הירשפלד ומירון, מודע היטב לפער בין תוכן נסער וצורה מוקפדת ושקולה ומבקש ליצור מהם שפע חווייתי ורעיוני. הירשפלד עומד על כך שהמשקל בשירי "כוכבים בחוץ" דווקא איננו מדויק, אלא מכיל חוסרים קטנים אך רבי משמעות (למשל בשורות מתוך "הנה העצים": "הנה העצים במלמול עליהם. / הנה האוויר הסחרחר מגובה. / אינני רוצה / לכתוב אליהם. / רוצה בלבם לנגוע." יש חוסר או הפרעה במשקל היוצרת עלייה וציפייה לקראת המילה "לנגוע").
ביקורת עכשווית אודות המאמר של נתן זך הובעה בספרו של גידי רשף משנת 2014 "בחזרה לזמן וריתמוס". בספר זה, נבחנו הטיעונים של זך כנגד אלתרמן ואף נאמר בו בצורה קיצונית, "עלינו לוותר על הרעיון שזך אמר אי פעם דבר משמעותי על שירת אלתרמן". רשף טען שהכתיבה הביקורתית של זך לא עוברת את הסף המינימלי הדרוש לכתיבה עיונית תקינה - שכמות הסילופים העובדתיים והניסוחים המטושטשים חורגת מכל נורמה ראויה - וזאת בנוסף לליקויים תאורטיים חמורים - ולכן, לפי רשף, כתיבה כזאת אינה ראויה לשמש בסיס תאורטי למהפכת הריתמוס החופשי, או מודל לכתיבה ביקורתית בכלל.
פילודנדרון
משמעות השם פילודנדרון היא ״אוהב עצים״ (בתרגום חופשי מיוונית: פילו- אוהב, דנדרון- עץ), וזאת עקב תכונה הנפוצה בצמחים רבים מהסוג פילודנדרון, שהיא היאחזות וצמיחה לאורך גזעי עצים אחרים, כלפי מעלה.
תפוצה
מיני פילודנדרון רבים ניתן למצוא בבתי גידול באמריקה הטרופית ובאיים הקריביים. הם גדלים בעיקר באזורים לחים ביערות הגשם הטרופיים, אך ניתן למצוא אותם גם ליד ביצות על גדות נהרות, בצידי דרכים ועל סלעים חשופים. הם גדלים בגבהים שונים וניתן למצוא אותם בגובה פני הים ועד ל-2000 מטרים מעל פני הים. מינים של הפילודנדרון מטפסים לעיתים קרובות על צמחים אחרים, או על גזעי עצים בעזרת שורשי אוויר. הפילודנדרון גדל בקבוצות גדולות וצפופות ולא מאפשר לצמחים אחרים להשתלב בתוכו, דבר שהופך אותו לדומיננטי במערכת האקולוגית בה הוא גדל.
ניתן למצוא מיני פילודנדרון גם באוסטרליה, באיים באוקיינוס השקט ובאסיה, כמין פולש.
תקציר
תקציר הוא תמצות של תוכנו של פריט מידע, בדרך כלל כתוב, במטרה להציג את עיקר תוכן הפריט בלא צורך בהצגת הפריט כולו. התקציר משמש כמקור מידע ראשוני, שמאפשר למחפש המידע להחליט אם הפריט רלוונטי לחיפוש הנוכחי שלו תוך זמן קצר.
מאמרים מדעיים
תחום אחד בו מקובל מאוד כיום ליצור תקצירים הוא תחום המאמרים המתפרסמים בכתבי עת מדעיים. בעבר נעשה תקצור זה בעיקר בידי מתקצרים מומחים, אך כיום התקצירים נכתבים בדרך כלל בידי כותבי המאמרים עצמם, אשר מצרפים עליהם לעיתים מילות מפתח מתאימות. תקציר מאמר מכונה בלועזית "אבסטרקט".
בהלכה
בהלכה, כמו במערכות חוקים אחרות קיימים תקצירים. כך למשל, קיצור שולחן ערוך וקיצור שולחן ערוך מקור חיים משמשים כקיצור ההלכות בשולחן ערוך. חסרונם של ספרי קיצורים הוא בכך שהם משמיטים את טעמי ההלכה ולא ניתן ללמוד מהם על הדין במקרים שאינם מופיעים.
תקציר בתרבות ואומנות
בפרסומי סרטים, מחזות, תוכניות טלוויזיה, ספרים, ביצירות נוספות ובביקורות עליהם - ניתן תקציר עלילה על מנת להסביר במה מדובר ולעורר עניין. בביקורות, לעיתים מצורף לתקציר של הביקורת גם ציון המשקף את דעתו של המבקר על איכות היצירה.
באינטרנט
באתרים מבוססי תוכן משתמש (כגון ויקיפדיה) ניתנת אפשרות ליצור "תקציר" של העריכה (לעיתים התקציר הוא אוטומטי), התקציר מגלה אלו פעולות נעשו או סיכום של התוכן.
איגוד כללי של סופרים בישראל
איגוד כללי של סופרים בישראל, עמותה רשומה של סופרים ישראלים, הוקמה בשנת 1995, בשל חילוקי דעות באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, על קבלתם של סופרים שאינם כותבי עברית אל שורות האגודה. קבוצה של סופרים, חברי האגודה, בהם היושב ראש הראשון של האיגוד, המשורר והעורך יעקב בסר, חיים נגיד, פסח מילין, אריה סיון, יהודית כפרי ומרים איתן הקימו את האיגוד הכללי של הסופרים, אשר לשורותיו מתקבלים סופרים הכותבים בכל השפות. היום כולל האיגוד כ-400 יוצרים הכותבים בעברית, כ-100 יוצרים הכותבים בערבית, כ-20 יוצרים הכותבים ברוסית ועוד מספר כותבי יידיש, צרפתית ואנגלית. האיגוד עורך ערבים ספרותיים, סדנאות כתיבה ומפגשים חד-שנתיים במסגרת סופי שבוע ספרותיים בבתי הארחה. כן מוציא האיגוד פעמיים בשנה כתב עת ספרותי בשם "גג", בעריכת ד"ר חיים נגיד, שהוקם בשנת 1998, כתב עת לתיאטרון עכשווי, "תיאטרון", בעריכת פרופ' גד קינר וד"ר חיים נגיד, שהוקם בשנת 2000 ויוצא לאור שלוש פעמים בשנה, והוצאת ספרים "ספרא", שהוקמה בשנת 2005. ביוזמתו ובעריכתו של חיים נגיד. בספרא רואים אור ספרי שירה, רומאנים (בהם רב המכר "אם החיטה" מאת מיקי בן-כנען), ספרי עיון וספרי מחזות. לאיגוד אתר אינטרנט, ובו מוקצה לכל חבר איגוד אתר משנה משלו.
בשנת 2009 ייסד חיים נגיד את פרס אס"י (פרס איגוד סופרי ישראל), הניתן לחמישה סופרים - ועיקרו הוצאת ספרם החדש והפצתו על ידי איגוד הסופרים.
כביש 425
כביש 425 הוא כביש רוחב בהרי יהודה, המתחיל בדרום בכביש 1 במחלף נווה אילן, ומסתיים בצפון במחסום בידו ליד היישוב הר אדר (בעבר הסתיים הכביש בכביש 436 סמוך לנבי סמואל, על יד היישוב הר שמואל). הצמתים המרכזיים בכביש הם: צומת "פונדק אלביס" הכניסה לנווה אילן, צומת "משטרת אבו גוש" וצומת בידו.
היסטוריה
עד שנת 1971 היה הקטע שבין מחלף נווה אילן לצומת עם כביש 3975 שבתוך אבו גוש חלק מכביש ירושלים-תל אביב (עד בניית מעקף מדרום לקטע שעבר בתוך אבו גוש שנפתח בשנה זו). המשך הכביש הוא במקור כביש הגישה לקיבוץ מעלה החמישה שנוסד בשנת 1938, ודרך עפר שהובילה לגבעת הרדאר ומשם היה חלק מדרך היסטורית שהובילה דרך הכפר בידו עד לרמאללה.
לאחר הקמת היישוב הר אדר בשנת 1986, שודרג הכביש והפך לכביש הגישה ליישוב. תושבי הר אדר נהגו לנסוע דרך הכפר בידו לכביש 436 ומשם להיכנס לצפון ירושלים דרך שכונת רמות. בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. קטע הדרך בין הר אדר לבידו נחסם ובמקום הוצב שער, בסמוך לחיבור עם כביש 436 הוקם "מחסום ראס בידו" וכביש "מרקם החיים" עם מעבר תת-קרקעי תחת כביש 436 כך שנותק החיבור בין כביש זה לכביש 425.
תוכניות עתידיות
בשנת 2002, עתרו תושבי הר אדר לבג"ץ בדרישה שיוקם כביש גישה חדש ליישוב, מכיוון שכביש 425 מפותל ומשובש. בשנת 2003, נמחקה העתירה, לאחר שכל הגורמים הנוגעים בדבר הגיעו לפשרה, שלפיה משרד התחבורה, מע"צ (כיום החברה הלאומית לדרכים) והוועדה המקומית מטה יהודה יפעלו לקידום תכנון כביש הגישה. אך נכון לשנת 2018 הדבר לא בוצע.
מיכאיל סטורדזה
מיכאיל סטורדזה (סטורזה) (ברומנית: Mihail Sturdza, 24 באפריל 1794 - 8 במאי 1884) היה שליט נסיכות מולדובה מאפריל 1834 ועד יוני 1849.
חייו
מיכאיל סטורדזה, שנולד ביאשי, היה בנו של הלוגופט הגדול גריגורה סטורדזה (Grigore Sturdza) ומצד אימו היה נכד של שליט. הוא זכה להשכלה, היה מתומכי האימפריה הרוסית ומבקר חריף של ניצול איכרי מולדובה על ידי הבויארים. גם לאחר שהועלה לכס השלטון במולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית התמיד בנטייתו לכיוון הרוסי.
בתקופת כהונתו של סטורדזה הוקמה ביאשי, בתמיכתו הפעילה, אקדמיה מיכאיליאנה, המוסד הראשון להשכלה גבוהה בנסיכות מולדובה, שהתפתחה ממנו בהמשך אוניברסיטת יאשי. סטורדזה היה מנהיג בעל כישורי ניהול ניכרים ובתקופתו, בנוסף להגדלת רכושו, דאג גם לסלילת 250 קילומטרים של דרכים ולבניית 400 גשרי אבן קטנים.
סטורדזה ריסן את מעשי העוולה של הפקידות המנהלתית ושל הבויארים כנגד האיכרים והצוענים. הוא שחרר מהשיעבוד את הצוענים שהיו שייכים לו ואת אלה שהיו משועבדים למנזרים, מעשה שבעקבות הדוגמה שלו הלך גם שליט נסיכות ולאכיה, גאורגה ביבסקו. תחילה הגביל את הגירת היהודים אל נסיכות מולדובה, אך בהמשך עודד אותה והעדיף להושיב את היהודים על אדמותיו הפרטיות.
סטורדזה טיפח צעירים מוכשרים, דוגמת מיכאיל קוגלניצ'אנו, מאטיי מילו ועוד, הקציב להם מלגות לימודים מחוץ למולדובה ובשובם דאג להם למשרות המאפשרות קיום מכובד. סטורדזה חשש מהרוח המהפכנית של התקופה ופעל נגד כל אדם או כתב עת שנחשד בניסיון להטיף לשינוי השלטון. הוא עצר, היגלה וכלא חשודים במהפכנות וסגר כתבי עת שמתוכן המאמרים המתפרסמים בהם אפשר היה לחוש ברוח מהפכנית. גם מחברי מחזות ביקורתיים נענשו. הוא דיכא את מהפכת 1848 במולדובה, אולם זה לא עזר לו ולאחר הכיבוש הטורקו-רוסי של הנסיכויות הרומניות הוחלפו השליטים.
סטורדזה שאף להתעשרות רבה ככל האפשר ולשם כך מכר תוארי אצולה, כך שאם בתחילת שלטונו היו בנסיכות מולדובה 853 בויארים, בסיום שלטונו מספרם הגיע ל-3,750. הוא אילץ את ונימין קוסטקה (Veniamin Costache), המיטרופוליט האהוד של יאשי, להתפטר וקומם נגדו את דעת אוהדיו.
ב-1815 נשא מיכאיל סטורדזה את אליסאבטה (Elisabeta), בתו של וסילה רוסטי (Vasile Rosetti). לשניים היו שלושה ילדים, שני בנים ובת. מאוחר יותר נפרד סטורדזה מרעייתו ונשא אשה נוספת. עם רעייתו החדשה היו לו שני בנים שמתו בילדותם.
מיכאיל סטורדזה מת בגיל 90 בפריז.
עינת ויצמן
עינת ויצמן דיאמונד (נולדה ב-29 באוגוסט 1973) היא שחקנית, במאית, עיתונאית ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה כבת האמצעית מבין שלושה ילדים למאיר ויצמן, שנולד בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה להורים פולנים, ולרחל לאה לבית שניידר, ילידת גרמניה שהגיעה ארצה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. אחיה הוא האדריכל אייל ויצמן.
לאחר שירותה הצבאי עברה ויצמן לתל אביב והשתתפה במספר קורסים למשחק. בעלת תואר ראשון באמנות רב-תחומית ותואר שני במחקר תרבות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני נוסף בתקשורת פוליטית.
בשנת 2004 התחתנה ויצמן עם עורך הדין איתן דיאמונד ועברה לגור איתו בלונדון. לזוג שתי בנות והם מתגוררים כיום בישראל.
קריירה אומנותית
בשנת 2004 השתתפה ויצמן בסרט "אהבה קולומביאנית" ובתוכנית הקומית "אפידורל". בשנת 2005 שיחקה בסרט "דמיונות". בשנים 2007–2008 שיחקה בסדרה "מתי נתנשק?", שיצרה השחקנית דלית קהן.
בשנת 2009 השתתפה בהצגה "ג'ננה" שכתב וביים יפתח קליין, עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל עכו. באותה שנה סיימה גם תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב.
בין 2012 ל-2013 עבדה בהקלטת ספרים לספרית אודיו "אייקאסט" והקליטה את הספרים "היינו עתיד" של יעל נאמן, "הידרומניה" של אסף גברון, "אף פעם לא מלכה" של ציפי גון גרוס והספר "גרשונה שונה" של נאוה סמל.
בשנת 2013 הצטרפה לסגל המורים של האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שם היא מלמדת משחק בפני מצלמה.
בשנת 2016 התנדבה עינת בארגון הנוער "החוש-השמיני" ותרמה להקמתו.
בשנת 2016 כתבה מחזה קומי פוליטי בשם "פלסטין, שנת אפס" המספר על הריסת בתים פלסטינים בידי כוחות הביטחון דרך עיניו של שמאי פלסטיני. המחזה נכתב בשיתוף פעולה עם עמותת זוכרות וארגון עדאלה. המחזה הוצג בפסטיבל עכו 2016 בשפה הערבית עם כתוביות בעברית. בדצמבר 2018 בוטלה הופעת ההצגה באולם הפיס בכאבול בעקבות פניה של יו"ר מפעל הפיס אביגדור יצחקי לראש המועצה סלאח רייאן.
בשנת 2017, במסגרת "פסטיבל א-ז'אנר" בתיאטרון תמונע, העלתה יחד עם עזיז א-טורי מהכפר הבלתי מוכר אל-עראקיב יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" בו משוחזרת על הבמה בניית בית כפי שנעשתה בכפר אחרי 111 ההריסות מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
ויצמן ביימה את ההצגה "אסירי הכיבוש", שכתבה עם אסירים ביטחוניים. ב-2017 פסלה ועדת ההיגוי של פסטיבל עכו את ההצגה. בתגובה התפטר המנהל האמנותי של הפסטיבל, אבי גיבסון בר-אל. בנובמבר 2019 עלתה ההצגה בהפקה פרטית בפסטיבל תמונע ובמקביל גם באוסלו, בהפקה נורווגית. ההצגה עלתה בתיאטרון תמונע בהפקה פרטית. ההצגה מוצגת בעיקר ביישובים ערביים.
ב-2017 ערכה בתיאטרון יפו את אירוע מחברות הכלא שבו הקרינה סרטונים בהם קוראים אנשי ציבור מכתבים של אסירים פוליטיים וערכה קריאה בימתית של התכתבות בין אסיר פלסטיני לבחורה יהודיה. באירוע נאם חבר הכנסת לשעבר באסל גטאס לפני כניסתו לכלא על האסירים הפלסטינים. בעקבות אירוע זה איימה שרת התרבות מירי רגב על תיאטרון יפו בשלילת תקציבים בגלל עברה על חוק הנכבה. בסופו של דבר החוק לא יושם והאיום הוסר.
עבודה משותפת עם דארין טאטור
עינת ויצמן הביעה הזדהות ותמיכה במשוררת דארין טאטור במשך התקופה בה הייתה נתונה במעצר ובמאסר והמשיכה בעבודה משותפת איתה לאחר שחרורה. ב-30 באוגוסט 2017 ערכה עינת ויצמן בתיאטרון יפו את האירוע "מדינת ישראל נגד המשוררת דארין טאטור" בו ביימה קריאה מתוך הפרוטוקולים של המשפט נגד טאטור אותה ביצעו דורון תבורי וליאורה ריבלין.
ב-2018 כתבה בשיתוף דארין טאטור הצגה בתיאטרון תמונע "אני, דארין טאטור" המספרת את סיפורה של המשוררת בבימויו של ניצן כהן ובביצועה.
עמדה פוליטית
ויצמן מזוהה עם השמאל הרדיקלי בישראל ולקראת הבחירות לכנסת ב-2013 הצהירה כי היא תומכת בבל"ד ועקרון 'מדינת כל אזרחיה'.
בשנת 2017 השתתפה בעצרת למען באסל גטאס, לפני כניסתו לכלא באשמת הברחת טלפונים סלולריים למחבלים בעת ביקורו בכלא. בשנת 2018 שובצה במקום השלישי ב"רשימת יאפא" בבחירות מועצת העיר תל אביב. הרשימה קיבלה מנדט אחד בלבד והיא לא נבחרה למועצה.
בשנת 2022 שובצה במקום השישי ברשימת בל"ד לקראת הבחירות לכנסת ה-25.
משה זנבר
משה זנבר (29 במרץ 1926 - 1 באוקטובר 2012) היה כלכלן ואיש ציבור ישראלי. כיהן כנגיד בנק ישראל השני (1971–1976) וכיו"ר בנק לאומי (1988–1995). לאחר עלייתו לישראל כניצול השואה מהונגריה, השתלב בתחום המחקר הכלכלי וכעובד בכיר במשרד האוצר. היה הממונה על התקציבים ושימש יועצם של לוי אשכול ופנחס ספיר, תחת האחרון כיהן בפועל כשר המסחר והתעשייה (1970–1971).
זנבר היה פעיל בארבעה תחומים עיקריים:
עד למותו היה נשיא מוזיאון ינקו דאדא, יושב ראש מועצת תיאטרון יידישפיל ונשיא כבוד של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ושל לשכת המסחר הבינלאומית בישראל.
שנים מוקדמות
משה זנבר נולד ב-1926 בקצ'קמט שבהונגריה לשלמה ומרים זנדברג, שנספו בשואת יהודי הונגריה בשנת 1944. בנעוריו היה ספורטאי פעיל ועסק בטניס שולחן, סיף, היאבקות וכדורגל. כמתאבק זכה באליפות בתי הספר בעירו. בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944, הורחקו היהודים מנבחרות הספורט. בעקבות זאת היה זנבר שותף בארגון ליגת כדורגל מיוחדת לשחקנים יהודים מרחבי המדינה. בראשית יוני 1944 גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וכעבור חודשים ספורים הוסגרה יחידתו לידי הגרמנים והם הועברו למחנה הריכוז דכאו. באפריל 1945 הועלה על "רכבת מוות" לכיוון הרי האלפים, אשר שוחררה ב-2 במאי בעיירה זהאופט בדרום בוואריה על ידי צבא ארצות הברית. זנבר חלה בטיפוס הבהרות ולאחר תקופת התאוששות חזר להונגריה והחל בלימודי כלכלה באוניברסיטת בודפשט. במקביל היה חבר "הפועל" בבודפשט. כן הצטרף לתנועת "העובד הציוני" ובהמשך נתמנה ראש מחלקת ההכשרה של התנועה.
בראשית 1948 התנדב לשורות ההגנה בהונגריה ובמסגרת המוסד לעלייה ב' עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים האחרונה "Fabio" (שמה הוסב בהמשך ל"קרבות עמק איילון"). כעשרה ימים לאחר הגיעו לישראל נשלח לקרבות לטרון ונפצע קשה. בסיום שירותו, כנכה צה"ל, החל בלימודי כלכלה, סטטיסטיקה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שהעניקה לו תואר מוסמך בשנת 1953.
פעילותו בשירות המדינה
בשנת 1958 החל זנבר לעבוד במשרד האוצר כמנהל המחקר הכלכלי במנהל הכנסות המדינה. בשנותיו הראשונות בשירות הציבורי היה זנבר מעורב בכל יוזמות החקיקה בענייני מיסוי ועמד בראש מרבית ועדות המומחים לעניינים אלה, בהן: תכנון הפיחות הגדול של 1962, הוועדות לענייני שערוך והצמדה בעקבות פיחות זה, מס שבח מקרקעין, חוק לעידוד השקעות הון, ועדה לבחינת גובה האגרות הממשלתיות ועדה לבחינת מיסוי המוניות ועדה לבחינת המיסוי על רכב ישראלי. במסגרת תפקידו הצדיק זנבר את מדיניות הטבות המס של הממשלה לתחומים ספציפיים מטעמים סוציאליים, עידוד העבודה, פיזור אוכלוסייה, עידוד חסכון ועידוד הייצוא ומשיכת השקעות חוץ.
הוא פרסם מחקרים שונים בתחום חלוקת הכנסות וחלוקה מחדש של הכנסות באמצעות מיסוי ושירותים שונים המסופקים לאזרח באמצעות תקציב המדינה. זנבר ביצע את המחקר הראשון בתחום זה בשנות עבודתו במכון למחקר חברתי-שימושי (1954), אך המשיך בכך גם במינהל הכנסות המדינה וכממונה על התקציבים. מחקריו אלו שירתו את קביעת מדיניות האוצר לאורך זמן.
בקיץ 1963 מונה לוי אשכול לראש ממשלת ישראל ופנחס ספיר לשר האוצר. זנבר נתמנה ליועץ כלכלי של משרד האוצר ומספר חודשים לאחר מכן לממונה על התקציבים, מינוי שנכנס לתוקף ב-1 ביוני 1964. במסגרת תפקידיו אלו הנהיג יוזמות ושינויים רבים, כגון הכנת תקציב ארבע שנתי משולב בתוכניות פיתוח ענפיות ארוכות טווח. בנושא זה התבקש זנבר על ידי המחלקה הכלכלית של האו"ם לכתוב עבורה ספר הדרכה.
כממונה על התקציבים הנהיג חידוש מרחיק לכת וכלל מדי שנה בהצעת התקציב אומדן בדבר השפעת התקציב על מצבן הכלכלי של קבוצות ההכנסה השונות. כמו כן שם זנבר דגש על ייעול פעילותם של משרדי הממשלה. עקב כך הוקמה ועדת הייעול הבין-משרדית, בראשותו של זנבר, שקבעה לה כמטרה לייעל את השירותים והתפוקה תוך כדי שיפור איכותם.
זנבר פעל רבות לקידום המחקר השימושי ובעיקר בתחומי התעשייה. הוא הנהיג מענקי מחקר (במקום הלוואות) לפרויקטים מאושרים על ידי המדענים הראשיים במשרדי הממשלה; לשם עידוד המחקר השימושי במוסדות האקדמיים הוא יזם הקמת חברות מיוחדות ליד האוניברסיטאות כמקשרות בין החוקרים והאוניברסיטה מצד אחד, לבין משקיעים פוטנציאליים בחברות העסקיות שיקומו על בסיס תוצאות מחקרים הללו, מצד שני. כמו כן הוא פעל לקידום ייצוא שירותים וידע מישראל בכל התחומים, מענף הסרטים ועד לעבודות הנדסיות. במסגרת מאמצים אלה יזם שינויי חקיקה חדשניים ובכך הניח יסודות להקמת ולהרחבת תעשיות עתירות מדע (היי-טק). במסגרת זאת הוקמו, בין השאר, קריות המדע בסמוך למוסדות השונים להשכלה גבוהה.
מתוקף תפקידיו במשרד האוצר פעל גם במסגרת חברות ממשלתיות שונות והיה חבר מועצות המנהלים של מקורות, כימיקלים לישראל וחברות נוספות. באל על עמד מספר שנים בראש ועדת הכספים. לאחר שפעל להקמת המועצה להסדר ההימורים בספורט מתוקף חוק, מונה ב-1967 ליושב ראש הראשון שלה.
במהלך שנות ה-60 היה אחראי על מדיניות השכר של הממשלה, לא רק כלפי עובדי המדינה אלא גם כלפי כלל העובדים במשק. בין השנים 1963–1965 היה נושא השכר רגיש ביותר ושביתות פרצו בזו אחר זו. בסערת מערכת הבחירות לכנסת השישית מונו זנבר ועודד מסר, מנכ"ל משרד העבודה, כמכריעים בלעדיים בכל סכסוכי העבודה במשק. כיועץ כלכלי של האוצר הוא היה בין יוזמי ומתכנני מדיניות המיתון ב-1965 ושל "עסקת החבילה" המוצלחת ב-1970 בין הממשלה, ההסתדרות וארגוני המעסיקים.
בשנים 1970–1971 שימש בפועל כשר המסחר והתעשייה, כממלא מקומו של פנחס ספיר שכיהן באותה עת גם כשר האוצר. בתקופה זו נוצר מתח ביטחוני עם מצרים והממשלה נאלצה להטיל מיסים חדשים, בעקבותיהם הייתה סכנה של היווצרות ספירלה אינפלציונית של מחירים. על זנבר הוטל לרכז את פעילות הממשלה בנושא.
פעילות בנושא הישראלי-פלסטיני
במסגרת תפקידיו במשרד האוצר, לאחר מלחמת ששת הימים עסק זנבר בגיבוש מדיניותה הכלכלית המעשית של ישראל כלפי שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. מלבד פעילותו זו, הטילה עליו הממשלה את ריכוז הצוות לתכנון חיבורו של הר הצופים עם ירושלים, בחינת היוזמה להפיכת רחבת הכותל המערבי למקום מרכזי ליהודים, פתיחת הציר לשער ציון, שיקום הרובע היהודי בעיר העתיקה ויצירת "חגורה ירוקה" סביב חומות העיר העתיקה.
בסוף 1969 הופקד מטעם ראש הממשלה גולדה מאיר על גיבוש תוכנית חלופית להצעת האו"ם בנוגע ליישוב פליטים ופיצויים על רכוש. זנבר גיבש תוכנית פיתוח כלכלית-פוליטית ותוכנית למימון הפעולות, אך אלו נגנזו בעקבות אי הגעתו לישראל של שליח האו"ם. שלוש שנים מאוחר יותר, בהיותו נגיד בנק ישראל, נענה לבקשתה של מאיר לעדכון התוכנית והעלאתה בפני הבנק העולמי.
הוא נמנה עם מייסדי "קבוצת רחובות", בראשות פרופסור עמוס דה שליט, שעסקה בגיבוש עקרונות למדיניות כלכלית וחברתית רצויה לישראל לטווח הארוך, תוך התחשבות בצרכים של האוכלוסייה הערבית. יחד עם שמעון פרס ואחרים יזם בסוף שנות ה-60 את הקמת "הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים" ועמד בראשה עד 1992. בשנים הראשונות לפעילותה עסקה הנאמנות בעיקר בפעילות הומניטרית וכלכלית פרטית בכל שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. במשך הזמן התמקדה פעילותה בלבנון ובסוגיות שנבעו מהקמת הגדר הטובה.
לימים, בתקופתו כיושב ראש בנק לאומי לישראל הקים המוסד את הבנק הפלסטיני הבינלאומי הראשון.
נגיד בנק ישראל
בסוף 1971 מונה לנגיד בנק ישראל, למשך חמש שנים. הייתה זו אחת התקופות הקשות ביותר בכלכלת ישראל, כתוצאה משורת אירועים חיצוניים בעלי השלכות כלכליות מרחיקות לכת: מלחמת יום הכיפורים, משבר האנרגיה העולמי והתחמשותן המחודשת של ארצות ערב. על המדיניות המוניטרית הוטלו משימות כבדות במיוחד. "אשראי החירום" שהנהיג בתקופת המלחמה היה משמעותי להבראת המשק.
בתקופה זו עבר בנק ישראל תמורות רבות. חוק הבנקאות הקיים הוחלף בחדש ובין היתר הועברה לבנק אחריות הפיקוח על מטבע חוץ ופיחותים בלירה נעשו כלפי סל המטבעות ולא כלפי הדולר האמריקני. פעולות בולטות נוספות בתקופה זו: הקמת הבנק הבינלאומי הראשון ופירוק בנק ארץ ישראל-בריטניה.
זנבר שימש כנציג ישראל בקרן המטבע הבינלאומית, בבנק העולמי ובמרכז הבוררות הבינלאומי לענייני השקעות שעל יד הבנק העולמי. בין פעולותיו הבינלאומיות בולטות שתי יוזמות:
ועדה לענייני הרשויות המקומיות ("ועדת זנבר")
בשנים 1977–1981 שימש זנבר בהתנדבות כיו"ר הוועדה הממלכתית לענייני הרשויות המקומיות והיחסים בינן לבין הממשלה. בוועדה ישבו 15 חברים, בהם שישה פרופסורים בעלי התמחויות שונות, שלושה אנשי ציבור, שלושה מנכ"לי משרדים ממשלתיים ושלושת ראשי מרכז השלטון המקומי. על הוועדה הוטל לבחון את היחסים בין הממשלה לבין השלטון המקומי בכל התחומים ולגבש המלצות עקרוניות ומעשיות. דו"ח הוועדה הוגש לידי ראש הממשלה מנחם בגין ובו המלצות מפורטות בכל התחומים. למרות התמיכה הנרחבת בכנסת ובמרכז השלטון המקומי, רק חלק מן ההמלצות מומשו.
ההמלצות המרכזיות של הוועדה קראו להעברת מרכז הכובד של אספקת השירותים לאזרחים לידי הרשויות המקומיות, תוך הגדלת הכנסותיהן העצמאיות והרחבת שיקול הדעת שלהן בתחומי פעילותן. זאת לצד קביעת קריטריונים ברורים להשתתפות ממשלתית בתקציבי הרשויות המקומיות וקביעת סל שירותים תקני. המלצות אלו, ברובן, לא מומשו מחמת התנגדותו של שר האוצר יורם ארידור.
פעילותו במגזר הפרטי
בשנת 1968, לצד תפקידו כיועץ כלכלי לשר האוצר, מונה על ידי זאב שרף ליו"ר הבנק לפיתוח התעשייה. בתפקיד זה כיהן עד מינויו לנגיד בנק ישראל. עם הקמת החברה לישראל נתבקש על ידי ראש הממשלה, בעקבות דרישה של משקיעי חוץ, לכהן גם כסגן יו"ר החברה והאחראי על השקעותיה.
כיהן כנשיא לשכת המסחר הבינלאומית בישראל (1992–2003) ונבחר פעמיים כחבר הנהלה של הלשכה העולמית בפריז.
עם פרישתו מבנק לאומי עסק בייעוץ פיננסי פרטי.
פעילותו הציבורית
במשך השנים הנהיג זנבר ארגונים בתחומי החינוך, התרבות, הספורט והקשר עם התפוצות. בין תפקידיו:
בסוף שנות השמונים מונה על ידי ממשלת ישראל לחבר המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה. בשנים מאוחרות יותר פעל גם בהנהלת יד לוי אשכול.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-26, האחרון והסמלי, ברשימת מפלגת גיל.
רווחת ניצולי השואה
זנבר הקדיש זמן רב לפעילות למען ניצולי השואה וב-1987 היה ממייסדי ויושב ראש הראשון של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל. בתפקיד זה הוביל לצירוף המרכז כחבר בפורום הארגונים של ועידת התביעות. בתפקיד היושב ראש כיהן עד 2003, אז נבחר לנשיא כבוד, ופעם נוספת בשנים 2011–2012.
זנבר פעל בשיתוף ובמסגרת של מרבית ארגוני הנצחת השואה בישראל וב-2005 מונה ליושב ראש המועצה הציבורית בנושא "תרומתם של ניצולי השואה למדינת ישראל".
עם הצטרפות מרכז הארגונים אל ועידת התביעות היה לדמות מובילה בתחומי עיסוקה, נבחר לגזבר עולמי ומאוחר יותר ליושב ראש הוועד המנהל. בשנים אלו היה גם חבר בוועדה שהקימה ממשלת שווייץ בעניין ניצולי שואה נזקקים, וב-1998 מונה לחבר הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה בראשותו של לורנס איגלברגר.
בשנת 2000 פורסם ספרו "זהב השואה: נתיבות הביזה הנאצית מן הקורבנות לשווייץ".
הוקרה
זנבר זכה לאותות הוקרה רבים, המרכזיים שבהם: יקיר העיר תל אביב-יפו (2000), אזרח כבוד של מטולה (1973), אות לשכת המסחר על מפעל חיים (2004), תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (2000), אות ההומניטריות המיוחד מטעם ארגון בני ברית (1995), פרס משרד הפנים (1986) ופרס הרצל (1973).
ב-2003 הוקם במסלול האקדמי המכללה למינהל "המכון לחקר הכלכלה הציבורית והעסקית על שם משה זנבר". לרגל מאורע זה הודפס ספר מחווה ("חמישים שנות כלכלת ישראל") המוקדש להישגיו בתחום הכלכלה ונפתח בדברי ברכה של שמעון פרס.
ב-2004 הוענק לזנבר אות הצלב המרכזי על ידי נשיא הונגריה, העיטור האזרחי הגבוה ביותר במדינה.
ב-2011 מונה לחבר כבוד של המכון האירופאי לזיכרון השואה, מינוי לו זכו חמישה אישים נוספים בלבד ובהם נשיא צ'כיה ואצלב האוול וחתן פרס נובל אלי ויזל.
ספרו "שנה לאין קץ" על קורותיו במלחמת העולם השנייה תורגם לשפות רבות וזכה בפרס "יד ושם".
משפחתו
אביו של זנבר שימש נציג משפחתו בהונגריה בעסקי ייבוא וייצוא סחורה חקלאית. בשנת 1941 נלקח על ידי הנאצים למחנה עבודה ושוחרר עקב גילו המתקדם, עד למעצרו ב-1944 ומותו במחנות. אמו, מרים, התייתמה מהוריה בילדותה וגדלה בבית יתומים בגרמניה. לאורך השנים עסקה בהנהלת החשבונות של עסקי המשפחה, עד למעצרה ב-1944 ומותה בתאי הגזים באושוויץ.
נפטר ב-1 באוקטובר 2012, בגיל 86.
דוכסי ונציה
דוכסי ונציה - הדוג'ים, שלטו במשך תקופה של כ-1,000 שנה ברפובליקה של ונציה. 120 דוכסים נשאו בתואר זה.
הדוג'ים עמדו בראש המערכת הפוליטית הוונציאנית, שימשו כראשי מערכת המשפט של העיר וכראשי הצבא והצי של רפובליקת ונציה.
הדוג'ים נבחרו מבין אצילי העיר בשיטת בחירות מורכבת לכל ימי חייהם, אולם על מנת למנוע הפיכת הרפובליקה הוונציאנית למונרכיה, נבחרו אצילים באים בימים, על מנת שזמן שלטונם יהיה קצר, ומערכת של חוקים הגבילה את כוחם של הדוכסים (בניגוד לדוכסי העיר ג'נובה).
קונסרבטוריון רון שולמית
קונסרבטוריון רון שולמית הוא קונסרבטוריון בירושלים, מיזוג של שני בתי ספר ותיקים למוזיקה - 'שולמית' ו'רון' שפעלו בתל אביב.
בית הספר למוזיקה שולמית
סלמה (שולמית) רופין, מורה לזמרה באחד הקונסרבטוריונים בברלין, נישאה בחודש מרץ 1908 לדודנה ארתור רופין, ולמחרת החתונה יצאו בני הזוג לארץ ישראל כדי לייסד את המשרד הארצישראלי ביפו.
שולמית החליטה לייסד בית ספר למוזיקה. היא פנתה לכמה יהודים עשירים ברוסיה בעלי זיקה לציונות וביקשה את תרומתם להקמת בית הספר. על סמך הבטחתם היא פנתה לכנר אנרי מארטו מז'נבה, וביקשה ממנו שימליץ לה על מנהל מתאים לבית הספר. הוא המליץ לה על הכנר והמוזיקאי משה הופנקו. הופנקו נענה, וזמן קצר לאחר עלייתו לארץ פתחה רופין את בית הספר ביפו, בחודש נובמבר 1910. בראש הוועד המפקח של בית הספר, עמד מאיר דיזנגוף.
בתחילה למדו בבית הספר שלושים תלמידים צעירים מתל אביב. מספר התלמידים גדל באיטיות, מאחר שבאותה תקופה נחשבה הקניית חינוך מוזיקלי למותרות. לאחר שפסקה התמיכה הכספית מרוסיה גדלו הקשיים, אך למרות זאת נערכו מספר קונצרטים.
בשנת 1912 מתה שולמית רופין, ולזכרה נקרא בית הספר "שולמית". הופנקו המשיך לנהל את בית הספר לבדו. לאחר מותה של רופין עבר משכנו של בית הספר מיפו אל בית משפחת טרייביש, ברחוב הרצל 22 שבתל אביב הקטנה, וכעבור זמן קצר נדד ממקומו והשתכן בקומה שנייה בבית אחר שבאותו רחוב.
משה הופנקו ניהל את מחלקת המיתרים וכלי הנשיפה ומרסל האמרשלג ניהל את כלי הפסנתר וכן לימד תאוריה וקומפוזיציה. בין המורים לפסנתר היו לינה הופנקו, אשתו של משה הופנקו, וגיטה ויצמן, אחותו של חיים ויצמן. כמו כן לימד בבית הספר המוזיקאי יהודה שרתוק.
בשנת 1925 הפך בית הספר לקונסרבטוריון רשמי. בשנת 1926 ביקרו בקונסרבטוריון הפסנתרן ליאופולד גודובסקי והכנר יאשה חפץ. ארתור רובינשטיין כיבד את הקונסרבטוריון בנוכחותו בשנת 1927. בשנת 1930 נערך קונצרט לכבודם של אלברט איינשטיין והנציב העליון הרברט סמואל. הסולן היה הכנר יריב אזרחי, גיסו של משה הופנקו.
בתחילת 1927 שימש בית הספר אכסניה ראשונה למפגשי "עונג שבת" שיזם חיים נחמן ביאליק.
קונסרבטוריון רון
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון שולמית, עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", שהוקם בשנת 1936, בהנהלת יריב אזרחי, בעצמו בוגר שולמית.
מיזוג רון-שולמית
בשנת 1949 נפטר משה הופנקו, ואת מקומו מילא בנו יובל עמידרור. בשנת 1961, לאחר מותו של עמידרור הוחלט על מיזוג שני בתי הספר לקונסרבטוריון אחד - "רון-שולמית", בניהולו של יריב אזרחי. בשנת 1991 פרש אזרחי מניהול בית הספר.
בשנות השבעים, עם גלי העלייה מברית המועצות, עלו לישראל מוזיקאים רבים. בשנת 1972 נפתחו שתי שלוחות של רון-שולמית בירושלים על ידי המוזיקאית עופרה ברושי, בתו של יריב אזרחי - בקריית משה וברמת אשכול. רוב המורים היו עולים חדשים. בשנת 1980 למדו בשלוחות הירושלמיות של רון-שולמית כ-800 תלמידים. סניף-האם בתל אביב נסגר.
בשנת 1982 עברה שלוחת קריית משה לשכונת בית הכרם. השלוחה בשכונת רמת אשכול נסגרה.
הקונסרבטוריון החרדי
בשנת 1988 פתח המוזיקאי החרדי אריה חסיד שהיה אז סגן מנהל הקונסרבטוריון, יחד עם מנהלת הקונסרבטוריון עפרה ברושי, עמותה ללימודי מוזיקה, שירה ומחול לבנות חרדיות. פתיחת העמותה נעשתה בברכתו ובעידודו של רבי ניסים קרליץ, שהיה ער לדרישה הגדולה בציבור ללימודי מוזיקה מקצועיים, ועמד על הצורך הגדול לדאוג לכך שתהיה למעוניינות מסגרת לימודית הפועלת ע"פ כל דרישות ההלכה. עם פתיחתה הוקם על ידי העמותה קונסרבטוריון חרדי בירושלים.
כיום מפעילה העמותה 2 סניפים: אחד בשכונת הר נוף בירושלים והשני ברמת בית שמש, סניף שנפתח בשנת 2018, כאשר הסניף בהר נוף נחשב לסניף המרכזי שבו מתבצעת עיקר פעילות העמותה.
בסניפי הקונסרבטוריון החרדי פועלים מספר מסלולים, ביניהם: קונסרבטוריון לתלמידים החל מגיל 4, בית ספר מקצועי לנגינה לבנות בוגרות, מגמת הכשרת מורות חרדיות לנגינה עם תואר ראשון, וכן תזמורת נשים חרדית המופיעה בפני נשים בריכוזים החרדים ברחבי הארץ.
במקביל לפעילות הקונסרבטוריון החרדי ממשיך לפעול הסניף של הקונסרבטוריון הכללי בשכונת בית הכרם בירושלים.
רוברט גיבסון
רוברט גיבסון (באנגלית: Robert Lee "Hoot" Gibson; נולד ב-30 באוקטובר 1949) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קורות חיים
רוברט גיבסון נולד בעיירה קופרסטאון שבמדינת ניו יורק. הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת חשמל בקולג' מקומי אותו סיים בשנת 1966. בשנת 1969 הוא קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הפוליטכני בקליפורניה.
בשנת 1969 גיבסון התגייס לצי ארצות הברית ונשלח לקורס טיס. לאחר סיום הקורס הוא נשלח לשרות בדרום-מזרח אסיה. בשנת 1975 הוא חזר לארצות הברית והמשיך את השרות.
שירות בתחום החלל
בשנת 1978 גיבסון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-41-B כטייס. במשימת STS-61-C בשנת 1986 הוא היה מפקד צוות. בשנת 1987 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס. גיבסון היה מועמד לטיסת STS-46, במהלך הכנות הוא השתתף במרוץ מטוסים ובתאונה טייס משנה שלו נהרג. כתוצאה מכך במשך שנה הוא היה מחוץ להכנות. בשנת 1992 הוא טס בפעם הרביעית כמפקד משימה STS-47 על סיפון מעבורת החלל אנדוור. את טיסתו האחרונה הוא ביצע במסגרת משימה STS-71 כאשר מעבורת החלל אטלנטיס לראשונה התחברה לתחנת החלל מיר הרוסית.
בשנים 1992–1994 גיבסון היה מנהל משרד האסטרונאוטים של נאס"א.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מסוכנות החלל גיבסון היה טייס בחברת סאות'ווסט איירליינס. בהתאם לתקנות הוא פרש בגיל 60.
עטאא ג'אבר
עטאא ג'אבר (בערבית: عطا جابر; נולד ב-3 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי-פלסטיני המשחק בעמדת הקשר האחורי בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרבייג'נית.
קריירת מועדונים
ג'אבר נולד במג'ד אל-כרום, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-2 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, בניצחון 3–0 על מ.ס אשדוד. ג'אבר פתח בהרכב ואף בישל את השער הראשון במשחק לדלה ימפולסקי. למרות הבכורה המוקדמת, בעונת 2012/2013 ג'אבר שותף בעיקר במשחקי קבוצת הנוער, במדיה כבש 3 שערים באותה העונה ואף זכה עמה בדאבל.
ב-18 במאי 2013, במהלך משחק קבוצת הנוער של מכבי חיפה נגד מכבי נתניה, תוקל ג'אבר בחריפות, נאלץ לעבור ניתוח והחמיץ את עונת 2013/2014 כולה. ג'אבר עבר שיקום ממושך, ולאחר שנה ושלושה חודשים מאז הפציעה, ב-13 באוגוסט 2014, עלה לראשונה על כר הדשא במשחקה של מכבי חיפה מול הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו.
ב-3 בפברואר 2015 הושאל לבני סכנין, יחד עם מוחמד כליבאת ועאיד חבשי, במסגרת עסקת ההשאלה שהביאה את הבלם אברהם פאס למכבי חיפה, ובתום העונה חזר למכבי חיפה.
ב-29 בדצמבר 2016 החליטה הנהלת מכבי חיפה לשחרר את ג'אבר, וב-31 בינואר 2017 הוא חתם לארבע וחצי שנים בבני סכנין מליגת העל הישראלית. בתום עונת 2018/2019 ירד עם קבוצתו בני סכנין לליגה הלאומית.
רוברט גיבסון
לאחר פרישה מנאס"א
גיבסון היה נשוי פעמיים. בשנת 1981 הוא התחתן עם רי שדון, גם היא אסטרונאוטית. לזוג נולדו שני ילדים.
עטאא ג'אבר
קריירת מועדונים
ב-29 באוגוסט 2021 הצטרף למ.ס. אשדוד מליגת העל לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-23 ביוני 2022 חתם בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
קריירה בינלאומית
לו הופעה אחת במדי נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 מ-2012.
ב-6 בנובמבר 2015 מונה ג'אבר לקפטן הנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה ערך 8 הופעות וכבש שני שערים, ושיחק עמה בין השנים 2015–2016.
ב-16 ביוני 2023 זומן ג'אבר לנבחרת פלסטין ועוד באותו היום ערך במדיה הופעת בכורה.
בית החרושת שולץ
בית החרושת שולץ (בגרמנית: Schulz Schop, בקרב תושבי גטו ורשה כונה השופ) היה מפעל לתעשיית עורות לצורכי ביגוד והנעלה לצבא גרמניה, שפעל בגטו ורשה בזמן מלחמת העולם השנייה. בית החרושת נודע בשל מספר גבוה של רבנים שעבדו בו כדי להנצל משילוח מהיר למחנות ההשמדה.
רקע
במהלך מלחמת העולם השנייה גדל הצורך לתעשיית מלחמה זולה ומהירה כדי לאפשר לורמאכט ללחום בשתי החזיתות עם העלאת האספקה לצבא. חלק מתעשייה זו התקיימה במחנות עבודה ובמפעלים שפעלו מתוך הגטאות וכך ניצלו הנאצים את כוח העבודה הזול לצורכי המלחמה.
תורת היחסות הכללית
תורת היחסות הכללית מסבירה את תופעת הכבידה בכך שכל גוף בעל מסה מעקם את המרחב סביבו, באופן שמשנה את ההגדרה של קווים ישרים, כך שתנועה בקו ישר במרחב העקום אינה נראית ככזו בעיני הצופה – כלומר הימצאותה של מסה במרחב גורמת לגופים הנעים בקרבתה לנוע באופן הנראה כסטייה ממסלול ישר. אפשר להמחיש זאת באנלוגיה לתנועה של נמלה על פני כדור: תנועה של הנמלה לאורך מסלול שנראה בעיניה כקו ישר על פני הכדור, היא למעשה תנועה מעגלית סביב הכדור.
בית החרושת שולץ
רקע
בסוף 1940, עם הקמת גטו ורשה שבו נכלאו יהודי ורשה והסביבה, ולאחר שנאסרה היציאה ממנו, החלה לטפס האבטלה בגטו ונהיו נפוצים בו רעב ותת-תזונה. מקור עבודה היווה תנאי קיומי על מנת לשרוד בתנאי הגטו הקשים.
הקמת בית החרושת
בקיץ 1941 הופיעו בגטו פריץ אמיל שולץ, תעשיין גרמני מדאנציג, וולטר טבנס, סוחר ופושע מלחמה נאצי. מתחילה פעלו כמתווכים בין הפיקוד העליון של הוורמאכט לבין הסדנאות היהודיות שבגטו, שאל אלו האחרונים היו מגישים הזמנות. לאחר מספר שבועות, בספטמבר 1941, הם הקימו בעצמם מפעלים בתוך הגטו בהם הועסקו ידיים יהודיות מתושבי הגטו, תוך שימוש בעבודות כפייה. שולץ הקים מפעלי טקסטיל והנעלה בתוך הגטו, ובהם חטיבות שונות; במרכז הגטו, ברחוב נוֹבוֹליפּיה (בפולנית: Nowolipie) 44 שכנה חטיבה בשם "שטיקריי אבטיילונג" (Stickerei Abteilung) לייצור נעליים, מוצרי עור, סוודרים וגרביים עבור הוורמאכט, ובאביב 1942 נמנו בה כ-3,000 עובדים. חטיבה זו הייתה מתחילה סדנת עבודה בבעלותו של אברהם הנדל, יהודי שהצליח להשיג אזרחות פולנית בדויה בשם יוזף טולצ'ק, ובהמשך התקיים תחת מרותו של שולץ. חטיבות אחרות עסקו בפרווה וצמר. מקור עבודה כמו זה במפעליו של שולץ היה מושא קנאה לאלו שזכו בו, משום שזה הבטיח לעובדי המפעל מחיה קיומית ומחסה מפני גירוש באקציות. רבים נדרשו להפעיל קשרים ולשחד את הגורמים הרלוונטיים על מנת להתקבל לעבודה במפעלים אלו.
תורת היחסות הכללית
הנוסחאות והחישובים של תורת היחסות הכללית מסובכים מאלו של תורת היחסות הפרטית, ודרשו מאיינשטיין להיעזר בשיטות מתמטיות שונות להשלמתם. תורת היחסות הכללית נבדקה במספר רב של ניסויים, שבהם אומתו תחזיותיה ברמת דיוק גבוהה. היא חוזה בין היתר את קיומם של חורים שחורים, ויש לה השפעה ניכרת על התאוריות הקוסמולוגיות הדנות באופן התפתחותו ועתידו של היקום.
רקע
מיד עם תום כתיבת תורת היחסות הפרטית, ניגש איינשטיין לפתרון בעיה, שהניב בסופו של דבר את התורה הכללית: עיקרון יסודי של תורת היחסות הפרטית הוא שמהירות האור בריק היא גבול עליון למהירות ההתפשטות של השפעה כלשהי ביקום (הרחבה בנושא זה בערך תורת היחסות הפרטית). טענה בסיסית שכזו סותרת כלל בסיסי אחר, שניסח כ-250 שנה לפני כן הפיזיקאי והמתמטיקאי הנודע אייזק ניוטון. אחת התאוריות של ניוטון נקראה תורת הכבידה האוניברסלית של ניוטון, והיא ניתחה את פעילות המשיכה של גרמי שמיים. ניוטון יכול היה לתאר במשוואותיו בלבד את תנועות כוכבי הלכת סביב השמש, למשל, או את תנועת הירח סביב כדור הארץ. עם זאת, במשוואותיו אלה לא שם ניוטון גבול כלשהו למהירות הגופים. משוואתו המפורסמת לתיאור כוח המשיכה בין שני גופים: (כאשר F הוא הכוח, M1 ו- M2 הם שתי המסות, r הוא המרחק ביניהן, ו-G הוא קבוע הכבידה האוניברסלי), אינה כוללת דבר וחצי דבר בנוגע למהירות בה פועל הכוח. השמש, לדוגמה, היא זו שמרתקת את כדור הארץ למסלולו, אולם היא מרוחקת מאיתנו מרחק של 8 דקות ו-19 שניות אור. אילו תיעלם השמש, לפי משוואות ניוטון, יבוטל מיד הכוח הפועל עלינו מצידה. אולם לפי איינשטיין, דבר לא יכול לנוע מהר מהאור, כולל השפעתו של כוח. נוצרה כאן סתירה בסיסית בין תורה עתיקת ימים של חוקים אוניברסליים של המשיכה, למול תורה צעירה וחדשה שטרם הוכחה אז, ומדברת על מקרים פרטיים וספציפיים מאוד.
בית החרושת שולץ
סדנת הרבנים
אברהם הנדל, מנהל המפעל, היה יהודי אדוק ממשפחה חסידית שהגיעה מהעיירה סוקולוב. הוא היה מקושר מאוד לרבנים רבים ובעיקר לאדמו"רי גור. הנאצים ראו ברבנים כמנהיגי הציבור היהודי בגטו ולכן רדפו אותם באופן מיוחד וניסו להשפילם ולהכותם ככל שניתן.
הנדל הבין שהתלות של הנאצים במפעלו תאפשר לעובדיו תנאים טובים יחסית ומניעת האפשרות להיהרג ברחבי הגטו או להשלח למחנות. על אף שעובדיו לא היו אמורים לעלות על גיל 50, הנדל עשה השתדלות רבה לתת אישורי עבודה מיוחדים ל"מומחים" הזקנים שלו, הלא הם רבני הגטו. מעבר לביטחון הפיזי אותו קיבלו הרבנים, הנדל אפשר להם לעסוק בלימוד תורה ובתפילה על חשבון זמן העבודה, תוך שהוא מחפה ומסתיר זאת מעיני הנאצים. פעמים רבות אף הגן הנדל בגופו על רבנים מסוימים שנתפסו על ידי הנאצים והודות למעמדו הוא לא נפגע. מכיוון שהנאצים חיפשו את רבני הגטו באופן תמידי, היה צורך להנפיק להם זהות בדויה וכן לגלח את זקנם ופאות ראשיהם. עקב כך חלק מן הרבנים העדיפו לא לעבוד במפעל, על אף סכנת המוות, כדי לא להוריד את זקנם.
על האווירה המיוחדת במפעל כתב הלל זיידמן ביומנו:
תורת היחסות הכללית
רקע
איינשטיין לא התייאש, והיה בטוח בצדקתו. לכן, במשך כמעט עשור נטל עליו את המשימה למצוא את הטעות בחוקי ניוטון. הוא גילה כי הטעות הייתה בסיסית משחשב, וזו גרמה לו ליצור תאוריה חדשה של חוקי המשיכה.