cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דקלה אלקסלסי
קריירה
במסגרת לימודיה ב"מנשר לאומנות" היא ביימה, באותה שנה, את סרטה " הרי אני...הרי אתה...". הסרט עוסק ברגע אחד בין זוג נשוי, בעיצומו של משחק מקדים פרוורטי, אשר כביכול אמור להוביל להגשמת פנטזיה סדו-מזוכיסטית, אך נתקע בשלב המאבק על השליטה. היא גילמה בו את אחד התפקידים הראשיים לצד אוהד קנולר. הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל סאנדנס 2014, בתחרות הרשמית בפסטיבל המכון האמריקאי לקולנוע AFI FEST, הוקרן בעשרות פסטיבלים בעולם והיה מועמד לפרס אופיר על הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2014.
ב-2014 ביימה שני סרטים קצרים עבור מרכז הסיוע לנפגעות מינית, הסרטים מוקרנים בבתי ספר תיכוניים בישראל. היא גילמה באותה שנה דמות ראשית בצילומי סטלינג בפרויקט של האמנית יעל ברתנא.
ב-2014 שימשה כשופטת בתחרות הסרט הקצר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בווילנה.
ב-2015 ביימה את סרטה "עד מחר אלוהים גדול" בכיכובם של אורי פפר, ריימונד אמסלם וחוה אורטמן. את הסרט צילם גיורא ביח. הוא הופק בסיוע קרן יהושע רבינוביץ וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ב-2015 צורפה אלקסלסי כבמאית נוספת לעונה השנייה של סדרת הנוער "שוברי גלים". את הסדרה, שעלתה לאוויר ביוני 2015, הפיקו טדי הפקות עבור yes וערוץ הילדים. על עבודתה הייתה מועמדת לשני פרס אופיר: פרס על הבימוי ופרס על סדרת הדרמה לילדים ונוער הטובה ביותר לשנת 2015.
ב-2017 הפיקה, בשיתוף סינמטק תל אביב, מיזם ללימודי קולנוע המעודד נשים להשתלב בתעשיית הקולנוע ומעניק מלגות לימודים לאמהות חד-הוריות.
ב-2017 ביימה את סרט האנימציה "חיי ממש כל כולם מפגש", הסרט הוקרן במסגרת הסרטים הקצרים בפסטיבל קאן 2018.
ב-2018 הקימה את "המעבדה לקולנוע", מסלול פיתוח והפקה של סרט קצר, במסגרת המיזם העניקה מלגות לימודים לנשים יוצרות והפיקה מספר סרטים קצרים של במאיות ובמאים של סרט ראשון.
משפחתה
רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ הם בני דודיה מצד אמה. בתה היא מנואל אלקסלסי, שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
ג'ון ג'ורג' סוורבי
ג'ון ג'ורג' סוורבי (באנגלית:John George Sowerby ; 1849 – 1914) היה צייר ומאייר אנגלי מגייטסהד, ומנהל חברת אליסון-עבודות זכוכית, מפעל משפחתי שבמהלך שנות השמונים היה המפיק הגדול ביותר של זכוכית בכבישה בעולם.
הוא היה נכדו של חוקר הטבע ג'יימס סוורבי, ציוריו הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות, ואיורי ספרי הילדים שיצר היו פופולרים.
ביוגרפיה
הוא שיתף פעולה עם הצייר הנרי ה. אמרסון בספר הילדים "תה אחר הצהריים" שהופיע בשנת 1880. הספר זכה לשבחי מבקרי ספרים אך עורר ויכוח: האמנית קייט גרינאוויי ותומכיה ראו בו חיקוי נחות יותר של הספר שלה "מתחת לחלון" משנת 1879. ההצלחה שלה הניבה השראה לגל של ספרים דומים. סוורבי טען כי האיורים אינם חיקויים של אמנותה של גרינאווי אלא רק באותו ז'אנר.
"תה אחר הצהריים" סבל גם מהדפסה גרועה וחוסר התאמה של צבע, עקב הביצוע שניתן לשלוש חברות חריטה שונות לפני ההוצאה לאור. אולם שניים מספרי הילדים המאוחרים של סוורבי ("בבית" ו"שוב בבית", שעוטרו על ידי תומאס קריין), נחשבים ליצירות מופת והוערכו על ידי רוג'ר דיקסון כ"בין הספרים היפים ביותר שהופקו אי פעם."
סוורבי נפטר ב-14 בדצמבר 1914 בהורפורדשייר שם התגורר אחרי הפרישה.
אליסון - עבודות זכוכית
משפחתו של סוורבי עסקה בייצור זכוכית מאז תחילת המאה ה-19, כאשר סבו ג'ורג' סוורבי היה שותף במפעלי הזכוכית של סטורברידג'. את המפעל ירש אביו של ג'ון ג'ורג', שפיתח את מפעל יצירת הזכוכית הגדול של אליסון בשנת 1852. הוא ניצל את המיכון כדי להגדיל את הייצור ולהגדיל את הרווחים.
ג'ון ג'ורג' סוורבי גדל לתוך העסק המשפחתי. בשנת 1871, בגיל 22, החל לעבוד במפעל כמנהל ומערבל צבעים. הוא רשם כמה פטנטים על חידושים בייצור זכוכית בשנות השבעים של המאה ה-19.
בשנת 1881 נבחר ג'ון ג'ורג' סוורבי ליו"ר הדירקטוריון הראשון. כהונתו כיו"ר הייתה קצרה: שני מיזמים ליצירות זכוכית ואמנות חרס ברמה הגבוהה ביותר הניבו עבודות משובחות אך הפסידו כסף, וג'ון ג'ורג' הודח כיו"ר החברה בנובמבר 1883.
כוח הייצוב
כוח הייצוב (Stabilization Force; SFOR) היה כוח רב-לאומי של נאט"ו לשמירה על השלום שהוצב בבוסניה והרצגובינה לאחר מלחמת בוסניה. על אף שארגון נאט"ו עמד בראש הכוח, השתתפו בו גם חיילים ממדינות שאינן חברות נאט"ו.
משימה
המשימה המוצהרת של כוח הייצוב הייתה "להרתיע עוינים, לייצב את השלום, לתרום לסביבה מאובטחת על ידי נוכחות צבאית מתמשכת באזורי האחריות, תמיכה באזורי מפתח כולל ארגונים אזרחיים, ולחתור לקראת שלום ארוך טווח, מבלי שיהיה צורך בכוחות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה".
מבנה והיסטוריה
הכוח הוקם בעקבות החלטה 1088 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-12 בדצמבר 1996. הוא היה גדול יותר מכוח היישום (IFOR) שנפרש בבוסניה והרצגובינה ב-20 בדצמבר 1995 למשך שנה אחת. כל אחד ממפקדי הכוח שירת שנה אחת בתפקיד: גנרל ויליאם וו. קראוץ', גנרל אריק שינסקי, גנרל מייג מונטגומרי, לוטננט גנרל רונלד אדמס, לוטננט גנרל מייקל דודסון, לוטננט גנרל ג'ון ב. סילבסטר, לוטננט גנרל ויליאם א. וורד, מייג'ור גנרל וירג'יל פאקט ובריגדיר גנרל סטיבן פ. שוק.
הכוח הוחלף על ידי כוחות EUFOR Althea של האיחוד האירופי ב-2 בדצמבר 2004.
כוח הייצוב חולק לשלושה אזורי פעילות: כוח הייצוב פעל תחת הוראות פתיחה באש של כוח לאכיפת השלום, לא שמירת השלום. כך לדוגמה, אושר לו ב-1997 נטרול מתקני תחנת רדיו וטלוויזיה סרבית. במהלך השנים עצר הכוח 29 אנשים שהואשמו בפשעי מלחמה. עצורים אלה הועברו למשפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהולנד.
חברי הכוח
כוח הייצוב פעל תחת שם הקוד "מבצע משמר משותף" (Operation Joint Guard) בין התאריכים 21 בדצמבר 1996 - 18 ביוני 1998, ותחת שם הקוד Operation Joint Forge בין התאריכים 20 ביוני 1998 - 2 בדצמבר 2004. מדינות חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים: מדינות שאינן חברות נאט"ו שמהן הגיעו חיילים:
אל-קאאם
אל-קאא'ם באמר אללה (מילולית: המחייה במצוות האל, בערבית: القائم بامر الله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
אנחנו נקבור אתכם
אנחנו נקבור אתכם! (ברוסית:, בתעתיק לטיני: ) הוא ביטוי שהשתמש בו המזכיר הסובייטי הראשון (לשעבר הכללי) ניקיטה חרושצ'וב, השליט בפועל של ברית המועצות, בעת שפנה לשגרירים מערביים בקבלת פנים בשגרירות פולין במוסקבה ב-18 בנובמבר 1956. הביטוי תורגם במקור לאנגלית על ידי המתורגמן האישי של חרושצ'וב ויקטור סוכודרב. הביטוי התקבל בצורה שלילית מאוד על ידי הקהל המערבי דאז, אך מתרגמים מודרניים טענו שהביטוי תורגם בצורה לא נכונה. יש לציין כי ברית המועצות היא שהתמוטטה שלושה עשורים מאוחר יותר, לצד נפילתן של מדינות הלוויין הסובייטיות במזרח אירופה, והאידאולוגיה של הקומוניזם ברוב העולם בכלל.
אוכריסטיה
לפי הברית החדשה, ישו עצמו ציווה על תלמידיו במהלך הסעודה האחרונה לקיים את הטקס, והוא נחגג על ידי המאמינים הנוצרים כבר בימי השליחים. האוכריסטיה היא מעשה הפולחן המרכזי והחשוב ביותר בנצרות, והיא מציינת את קורבנו של ישו על הצלב, המכפר על חטאי האנושות. האוכריסטיה נערכת ברוב מוחלט של זרמי הנצרות. היא המוקד של המיסה בכנסייה הקתולית ושל הליטורגיה הקדושה בכנסיות האורתודוקסיות, ושל טקסים ותפילות נוספים בכנסיות אחרות. היא מכונה בין היתר "הקרבן הקדוש" בכנסיות דוברות-הארמית, "סעודת האדון" בזרמים פרוטסטנטיים, "האחדות הקדושה" בקרב קתולים ועוד.
בשל המעמד המרכזי שלה, האוכריסטיה הייתה מושא למחלוקות קשות, בייחוד בתקופת הרפורמציה. במאה ה-12 לערך, חדלה הכנסייה הקתולית (ללא החלטה רשמית, אך התמורה התפשטה במהרה ובאופן גורף) לאפשר לקהל לשתות מן היין, ורק הכומר לגם ממנו. הדבר נומק בדרך כלל בכך שאין זה יאה ש"דמו של ישו יטפטף מזקניהם". הדרישה לקבל יין עם הלחם, או "קומוניון משני הסוגים", הפכה לקריאת הקרב של ההוסיטים, ושל הפרוטסטנטים בכלל אחריהם. פולמוס חריף ועמוק יותר נסוב על מהות האוכריסטיה. הראייה התאולוגית הקלאסית של הטקס היא שהיין והלחם הופכים לדמו ולבשרו של ישו בפועל ממש, באופן נסי, ועל המאמינים לאכול אותם כדי לקחת חלק בקורבנו ולזכות בטובין הרוחניים שהוא מעניק. הבנה זו נשענת על דברי ישו ב "קְחוּ וְאִכְלוּ זֶה הוּא גּוּפִי... שְׁתוּ מִמֶּנָּה כֻּלְּכֶם׃ כִּי זֶה הוּא דָּמִי" המוזכרים בניסוח דומה מאוד גם במרקוס, לוקס והאיגרת השנייה אל הקורינתים. הכנסייה הקתולית הגדירה תמורה זו במושג טרנסובסטנציאציה, והניסוח התאולוגי הרשמי הוא שמהותם הפשוטה של היין והלחם אובדת במהלך השינוי. הכנסיות המזרחיות נמנעו בדרך כלל מלדון בדקויות של האופן בו מתרחשת התמורה, אם כי השקפתן זהה. במאה ה-16, הלותרנים סירבו לקבל שהלחם והיין נעשים בשר ודם ממש, אך התעקשו כי ישו נוכח בטקס באופן ממשי ומהותו מצויה שם לצד זו של העצמים המקודשים. הצווינגליאנים סירבו להאמין בנוכחות ממשית כזו, והגדירו את האוכריסטיה כטקס קדוש ביותר אך סמלי בלבד, המהווה זיכרון ולא השתתפות בקורבן. בעמדת הביניים, הקלוויניסטים סברו שישו נוכח באמת אם כי רק באורח רוחני ולא גשמי. זרמי שוליים מעטים, בעיקר הקווייקרים, לא מקיימים את האוכריסטיה.
שמואל יבנאלי
שמואל יבנאלי (ורשבסקי; 24 באוגוסט 1884 - 14 באפריל 1961) היה איש העלייה השנייה, ממנהיגי תנועת הפועלים בארץ ישראל, ממייסדי מפלגות אחדות העבודה ומפא"י.
ביוגרפיה
בשנת 1909 היה ממייסדי קבוצת החורש ("קבוצת הכיבוש") שקיבלה על עצמה לעבד את אדמות אום ג'וני על גדות הירדן, שהיו חלק מאדמות חוות כנרת, (שם הכיר את ידידו ופטרונו הפוליטי דוד בן-גוריון).
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה התנדב יבנאלי לגדוד העברי.
אחרי תום המלחמה חזר לפעילות פוליטית מלאה, היה בין מייסדי ההסתדרות, קיבל תפקידי תרבות וחינוך בארגון, ולאחר קום המדינה התקבל לעבודה במשרד החינוך.
יבנאלי כתב וערך מספר ספרים. נפטר בכ"ח בניסן תשכ"א ונקבר בבית הקברות כנרת. על שמו רחובות בקריית חיים, בקריית אתא, בחולון, בפתח תקווה ובגבעתיים. לאחר מותו זכה בפרס אוסישקין לספרות על חיבורו "חבת ציון".
עליית יבנאלי
רעיון "כיבוש העבודה" של ראשית ההתיישבות התבסס על ההנחה כי אין די ברכישת קרקעות, אלא גם בעבודת ידיים עבריות תוך דחיקת הפועלים הערבים מאזורים אלו. החלוצים אשר הגיעו לרוב ממזרח אירופה, התקשו ביישום האידיאלים שכן לא היו מיומנים בעבודה גופנית וחקלאית ולא מורגלים לאקלים החם. למרות תפיסתם של אנשי המשרד הארצישראלי ובראשם ארתור רופין, להעלות לישראל בשלב הראשוני רק בעלי הון ובעלי מקצוע, הוחלט להעלות קבוצה גדולה של יהודים מתימן, מתוך נקודת מוצא שיהודי תימן יצליחו לעמוד בתנאים הפיזיים הקשים ובשכר הדל ובשל קהילה תימנית קיימת אשר התבססה ביישוב מאז עליית אעלה בתמר בשנת 1881. בשנת 1911 נשלח יבנאלי על ידי רופין לתימן. מכיוון שהיה חשש כי השלטונות הטורקיים יחבלו במשימה, הוצג תחת זהות בדויה כרב אליעזר בן יוסף. לשם כך הצטייד בתעודת הלידה העות'מאנית של אליעזר פנחסוביץ' (יליד פתח-תקווה). [11]. אך בנוסף לצורך בהסוואה, לאגרות היה תפקיד ממשי שכן הרב קוק ביקש ללמוד את הלכותיהם ומנהגי תורה ומצוות של יהודי תימן: "נדע על פי תשובות נכונות אשר בידי וגושפנקייהו דרבנן קדישי [אישור רשמי מהרבנים הקדושים] את יסודן של המנהגים העיקריים המוחזקים ובאים ביד מעלת כבוד תורתכם למען נוכל להרשות גם כן לקהילות התימנים המתקבצים אצלנו להיות מתנהגים על פיהם ונהרא נהרא ופשטיה. ומעשה אבות ירשו בנים"[12].
את חוויותיו ממהלך מסעו ליהדות תימן כינס לספרו "המסע לתימן", שפתו המשיחית המוצגת בטקסט קרובה ברעיונותיה לאלו של הרב קוק, וכך גם חלחלה אל כמיהתם המשיחית העזה של יהודי תימן. גם השם הבדוי "בן יוסף" מתקשר לאמונה במשיח בן יוסף שיופיע לפני משיח בן דוד. "והנה עתה הגיע סוף גלות, סוף כלות נפש של דורות רבים, צופים לקץ, מחשבים ומנחשים את בואו. הנה כלתה הגלות השנואה, הנה שב הבן שעליו הייתה בת-קול מנהמת כיונה [...] הנה הנם פה אתנו כל יתר-הפליטה מדורות קדומים, כולם נקבצו ועלו מכל קצוי תימן: מצעדה וצנעה ועד דלעה ועדן, ומטעז, חוביש ושרעב עד רדה, בידא וחצרמות (חבן) שבירכתי מזרח תימן! [...] והנה עתה הגיעה השעה לקטול את יצר-הגלות.. שבכל העם היושב בגולה, הן בצער והן בנחת. ותהא עלית תימן אות לגלויות אחרות"
תיאוריו ממסעו לתימן, מהווים גם תיאור אתנוגרפי נדיר על חיי קהילות היהודים בתימן בתקופה של ראשית המאה העשרים.
יבנאלי ראה את השליחות לתימן כסמל לאחדות כוחות ציוניים מהפועל הצעיר, עסקנים בורגנים והעולם הרבני. ישנו ויכוח האם פעילותו של יבנאלי הייתה רק כדי למלא כח עבודה יהודי אשר יחליף את הפועלים הערבים, ובין השקפתו הסוציאליסטית אשר רואה בעבודה בארץ ישראל חלק מתנועת התחייה ואת העדה התימנית כ"עמוד התיכון שעליו נשען בית ישראל במדינת ישראל".
חלק מהעולים הגיעו להתיישבות סמוך למושבת כנרת ונקראו "תימני כנרת", יחד עם קבוצה מעולי תימן ששהתה בחדרה.
יבנאלי וחינוך ילדי העובדים
תפיסתו הסוציאליסטית של יבנאלי באה לידי ביטוי כאחד מראשי ועדת התרבות של ההסתדרות, בדיון בסוף שנות העשרים על בעלות החינוך והעצמאות לה זכו הן החינוך הדתי של המזרחי והן חינוך ילדי העובדים. למרות מצוקה כלכלית של בתי הספר לילדי העובדים, גרס יבנאלי כי רק עצמאות זו מאפשרת את עיצוב אופיים החיובי של ילדי העובדים, תלות כלכלית היא צורה של מרות שכן המורה לו אחריות החינוך תלוי בהנהלה. עם זאת, לאחר קום המדינה בשנת 1953 לקראת אישור חוק חינוך ממלכתי, תמך בחינוך הממלכתי מתוך אמונה כי ערכיו של זרם העובדים יהפכו לנחלת העם כולו. חוקר החינוך העברי שמעון רשף מעלה בספק אם יוכח כי ערכיה של תנועת העבודה אכן "כבשו" את בית-הספר הממלכתי.
וידוייה הסודיים של זונת צמרת
וידוייה הסודיים של זונת צמרת (באנגלית:  Secret Diary of a Call Girl) היא סדרת טלוויזיה בת 4 עונות מבית היוצר של רשת ITV הבריטית, המבוססת על בלוג שנכתב תחת שם העט בל דה ז'ור ואף הפך לרב-מכר, בלוג שהסעיר את בריטניה עם תיאוריו על חייה של נערת ליווי. נעימת הנושא של הסדרה היא 'You Know I'm No Good" של איימי ויינהאוס.
עונה ראשונה
בילי פייפר מגלמת את האנה, בחורה מבית טוב שעובדת כזונת צמרת תחת השם בל דה ז'ור. האנה לא הגיעה לעבודה בגלל טראומה או ניצול, והיא לא צריכה לפרנס ילדים. היא פשוט עצלנית, אוהבת מין, והיא טובה בזה. האנה משקרת לסביבתה ואף אחד אינו יודע מה היא עושה מלבד ה"סוכנת" שלה. היא שומרת על הפרדה מוחלטת בין האנה לבל, הופעה שונה, בגדים שונים, חלק אחר של הדירה, טלפונים שונים ואנשי קשר שונים. העניינים מסתבכים כשבל אינה מגלה את סודה לחברה הטוב ביותר בן, שהיה בעבר החבר הצמוד שלה, והסוד מעיב על מערכת היחסים שלהם. במהלך כל פרק בל חשפת את הצופה לעולמה, ומסבירה את כללי עולם המין.
עונה שנייה
בעונה השנייה בל דה ז'ור מחליטה לקחת את גורלה בידיה, ועובדת עצמאית, ללא סוכנת, באמצעות אתר שהקימה. בחורה צעירה בשם במבי יוצרת עם בל קשר במטרה להפוך לזונה בעצמה, ובל הופכת להיות המנטורית שלה ומכירה לה את עולם הליווי. הכל מסתבך כשבל פוגשת את אלכס, רופא צעיר שהיא בטעות חושבת ללקוח. אחרי שהיא מבינה את טעותה השניים מתחילים לצאת ואלכס מכיר אותה בתור האנה, ולא בתור בל.
עונה שלישית
בעונה השלישית בל דה ז'ור הופכת מנערת ליווי, לכותבת שמוציאה ספר ומתפרסמת, בלי שאף אחד יודע מי היא. הספר שלה נמכר היטב, היא מתבקשת לכתוב ספר נוסף, ובכך מתחילה קריירה נוספת, בנוסף לקריירה המוכרת לה. היא חווה חוויות חדשות ושונות מחייה הקודמים, וכעת היא מחפשת בכל "פגישה עבודה" את המיוחד והשונה שעליו תוכל לכתוב בספרה הבא. חייה של בל מסתבכים כשהיא מנסה לאזן בין שלוש זהויותיה השונות: נערת הליווי, הסופרת והאנה. ג'קי, אחותה של בל, עוברת לגור איתה ונחשפת לחייה ולעבודתה. במהרה הן מגלות שהדירה קטנה מידי לשתיהן. בל מחליטה לבחון את התחושה בצד השני של המתרס, וקובעת לעצמה פגישה עם נער ליווי.
עונה רביעית
בל דה ז'ור/האנה חוזרת מטיול ועוברת לבית חדש. מהר מאוד היא מגלה שהחזרה לא זוהרת: היא מתמודדת עם לקוחות מאתגרים וסיטואציות מביכות. סטפני, "הסוכנת" לשעבר של בל נאסרת, נכנסת לכלא ומתעקשת שבל תאפשר לבת שלה פופי לגור בינתיים בביתה, ובפעם הראשונה בחייה בל צריכה להחליף את סטפני ובעצם הופכת ל"מאדאם". פופי מגלה כמה אמיתות על אמה ומחליטה להתעמת איתה בעקבות השקרים. גם חייה האישיים של האנה מלאים בהתלבטויות: היא שוקלת האם לתת לקשר שלה עם בן הזדמנות נוספת, ובהמשך, אחותה ג'קי חוזרת בהפתעה, דבר שגורם לרגעים מביכים בין האנה לבן ופופי. בל מקבלת הצעה להפוך את רב המכר שהיא כתבה לסרט והיא נוסעת לניו יורק, אך הדברים לא מסתדרים כפי שהיא מצפה. בסופו של דבר בל צריכה לבחור ולהכריע בין האהבה לעבודה.
הצלחת הסדרה
הסדרה זכתה להצלחה רבה בבריטניה ולביקורות טובות. רשת Showtime שרכשה את הזכויות לסדרה החליטה לא להפיק גרסה אמריקאית לסדרה, אלא לשדר אותה כפי שהיא, משום שלא יכלו "לחשוב על אף שחקנית שתוכל לגלם את התפקיד טוב יותר מפייפר". הסדרה נרכשה על ידי מדינות רבות, ובנוסף להצלחה מעבר לים, הצלחתה בבריטניה גרמה לערוץ ITV2, בו היא משודרת, לקבל דירוג גבוה יותר בדירוג הערוצים השנתי, ובעקבות הקהל הצעיר יחסית שעקב אחריה, הוחלט בערוץ לשנות את קהל היעד של הערוץ ולהפוך את התכנים לצעירים יותר.
החשיפה
בשנת 2009 הודיעה המדענית בת ה-34, ד"ר ברוק מגנאנטי, כי היא האישה שמאחורי הבלוג שרכשה לעצמה הכרה בשם "בל דה ז'ור". מגנאנטי החליטה לחשוף את זהותה כיוון שהאנונימיות שחרתה על דגלה הפכה לא-מהנה כפי שהייתה בתחילת הדרך. מגנאנטי, כיום מומחית מוערכת לנוירו-טוקסיקולוגיה התנהגותית ולאפידמיולוגיה של הסרטן בבית חולים בבריסטול, סיפרה כי פנתה לתעשיית הליווי בשלבים מאוחרים של הדוקטורט שלה, כשהייתה זקוקה לכסף: "לא יכולתי למצוא עבודה בתחום שלי, כי לא היה לי עדיין דוקטורט". לדבריה, היא הייתה צריכה למצוא משרה ולהתחיל לעבוד באופן מיידי. והפתרון הגיע בעבודה כזונה.
אלכסינה גרהאם
אלכסינה גרהאם (נולדה ב-3 במרץ 1990) היא דוגמנית בריטית. בשנת 2019, הצטרפה גרהאם למלאכיות של חברת האופנה ויקטוריה'ס סיקרט, והייתה לג'ינג'ית הראשונה שעשתה זאת. גרהאם היא גם שגרירת המותג "לוריאל".
שנותיה הראשונות
גרהם נולדה בוורקסופ, נוטינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת. היא למדה בלט במשך 12 שנים. במרוצת השנים, סיפרה גרהאם כי בשל שערה הג'ינג'י, עברה מספר חרמות בתקופת נעוריה.
קריירה
גרהאם החלה את קריירת הדוגמנות שלה ב-2008, לאחר שזכתה בתחרות היופי של מייבלין. גרהאם הופיעה במספר שערים של מגזיני אופנה שונים דוגמת ID, ווג ו-InStyle. בנוסף, הצטלמה גרהאם במספר קמפיינים של חברות שונות דוגמת ברברי, לוריאל, ויקטוריה'ס סיקרט, ארמני וז'אן-פול גוטייה.
בין השנים 2017–2018, צעדה גרהאם בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט, וב-2019, הפכה לאחת המלאכיות של החברה.
אל-מסתכפי
אל-מסתכפי באללה (מילולית: המבקש את צרכיו מן האל, בערבית: المستكفي بالله) היה שם שלטונם של מספר ח'ליפים מבית עבאס.
מאכלי ים
מאכלי ים הם מגוון של בעלי חיים וצמחים המשמשים למאכל אדם, אשר נשלו מן הים או גודלו בבריכות מיוחדות לכך.
מאכלי הים מתחלקים לשלוש קבוצות: דגים, פירות ים ואצות ים. יונקי ים, כגון לווייתנים, דולפינים, אריות ים וכלבי ים וכדומה, אינם חוקיים כיום לציד ולמאכל בישראל כמו ברוב חלקי העולם.
דגים
ישנו מגוון רחב מאוד של דגים שדייגי העולם שולים מן הים. את חלקם ניתן לאכול בשלמותם (לאחר שנוקו מאיברים פנימיים ומעצמות חיצוניות שעלולות לפצוע), חלקם נמכרים ונאכלים בתור פילה (לאחר שהוצאה מהם גם האידרה - השלד הפנימי) וחלקם נאכלים בפריסות מיוחדות.
דגים פופולריים בישראל הם:
פירות ים
פירות ים הם בעלי חיים שאינם דגים, הגדלים במים (בעיקר בים, אך גם במים מתוקים), ומשמשים למאכל אדם. מכיוון שפירות ים אינם כשרים למאכל לפי ההלכה היהודית ("שרץ המים"), תפוצתם בבתי אב בישראל נמוכה יחסית.
פירות ים נפוצים כוללים:
אצות הים
מזון נוסף שניתן לשלות מן הים הוא "אצות הים", אשר לרוב משמשות כתיבול או תוספת לארוחה, מאכל שבו משתמשים באצות ים, הוא הסושי היפני.
ריכוז כספית
מאכלי ים ובכללם דגי ים מסוימים, הם בעלי נטייה טבעית לרכז כספית בגופם. זאת בשל הנטייה של כספית להיאגר ברקמות השריר, שחלקן בקרב דגים טורפים גדול יותר. הכספית נאגרת בגוף הדגים ולא מתנקה מהם עד מותם. דגים כגון טונה, מקרל, כרישים עשויים להכיל ריכוז גבוה של כספית. משרד הבריאות אינו ממליץ על אכילת מאכלי ים לנשים בהיריון וה-FDA אינו ממליץ על אכילת יותר משני מאכלי ים בשבוע. ב-2012 התפרסם מחקר של איגוד רופאי ילדים אמריקני	הממליץ להגביל מתן שימורי טונה לילדים לפעמיים בחודש מפאת הכמות הגדולה של הכספית שנמצאת בשימורים
אלרגיות
מאכלי ים שונים, הם אלרגני מזון ידועים. בני אדם אלרגיים עשויים להיחשף למגוון תגובות אלרגיות בעקבות אכילתם ובחלק מהמקרים אף לשוק אנפילקטי.
חיים פריימן
הרב חיים פריימן (ט"ו בסיון תרצ"ב, 19 ביוני 1932, פרנקפורט דמיין - ליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014, בני ברק) היה רב ישראלי, מחבר מדריכים הלכתיים פופולריים, ומהדיר ספרות חז"ל.
ביוגרפיה
נולד ב-2 במאי 1931 בפרנקפורט דמיין שבגרמניה, בנם של חוה בת הרב אברהם הקשר וישראל מאיר פריימן. אביו היה בן למשפחת רבנים וחוקרים מפורסמת ביהדות גרמניה: בנו של הרב יעקב פריימן, רבה של ברלין; אחיו של אברהם חיים פריימן, חוקר המשפט העברי; ואחיינו של אהרן פריימאן, מגדולי הביבליוגרפים העבריים; אבי-סבו היה הרב ישראל מאיר פריימן מפילנה, חתנו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר".
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חיפשו הוריו דרך לעקור מהמדינה, אך בסופו של דבר נשארו בה עד ערב מלחמת העולם השנייה. פריימן נשלח לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט", ולאחר זמן מה הצליחו הוריו אף הם לצאת מגרמניה. לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה במנהטן.
בצעירותו למד בישיבת תורה ודעת, ובמסגרת לימודיו בבית מדרש סמוך לישיבה הכיר את רבו הראשון, הרב ישראל זאב סת"ם מקלם. הוא זכה גם לקרבתו של הרב אהרן קוטלר. את המשך לימודיו עשה בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי רבי מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), שאף סמך אותו לרבנות למרות גילו הצעיר ולמרות התנגדותם של כמה מבני הישיבה על הצעד החריג בגיל זה. בהקשר לנתינת ה"סמיכה" לפריימן הצעיר צוטט הרב זקס כמי שאמר: "אם לו לא, אזי למי כן?". בישיבה זו למד בחברותא עם צבי קושלבסקי, שלימים עלה אף הוא לישראל ועומד בראש ישיבת "היכל התורה" בירושלים.
הוא שימש כמרצה להלכה בסמינר הרב וולף בבני ברק במשך חמש עשרה שנים, חיבר "קיצורי הלכה" – מדריכים פופולריים להלכות מצויות כמו לשון הרע, וטיפול בתינוקות בשבת ויום טוב, עם פתרונות הלכתיים לטיפולים שגרתיים שכרוכה בצורתם הרגילה פעילות האסורה בשבת, כמו סחיטת נוזלים. אחר כך שימש כר"מ בישיבת "אור התלמוד" בבני ברק במשך שתים עשרה שנים.
את עיקר מפעלו התורני עשה במהדורתו המתוקנת לתוספתא לסוף סדר נזיקין, לסדר קדשים ולסדר טהרות, ובמהדורת ספרו של הראב"ד "כתוב שם".
נפטר בליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 בבני ברק, לאחר מחלה קשה, בגיל 83, ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.
אהד פישוף
אהד פִישוֹף (נולד ב-1970 בירושלים) הוא מוזיקאי, פזמונאי, רקדן ואמן ישראלי היוצר במגוון תחומים רחב הכולל סאונד, מחול, וידאו, פרפורמנס וכתיבה. פישוף היה שותף בהרכב "בני המה", והיה סולן, קלידן וגיטריסט להקת "נושאי המגבעת" ו"הפה והטלפיים". היה מבקר מוזיקה בעיתונים "כל העיר", "העיר" ו"תל אביב". מלמד אמנות במדרשה לאמנות של מכללה האקדמית בית ברל ובבצלאל, בנוסף הוא מורה לגאגא.
ביוגרפיה
פישוף למד בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים, שם הכיר את חבריו ללהקת נושאי המגבעת – אלון כהן, תמיר אלברט וישי אדר. הלהקה הוקמה בסוף שנת 1984 בשם "נושאי המגבעת של קובי אור", ובמהרה קיצרה את שמה ל"נושאי המגבעת". החזרות של הלהקה נערכו בבית הוריו של פישוף במוצא עילית. בשנותיה הראשונות הופיעה הלהקה בעיקר בירושלים בתיאטרון פרגוד ומועדון "אמדיאוס" בכיכר ציון (ששינה את שמו אחר כך ל"מועדון האנדרגראונד").
בשנת 1988 הוציאה הלהקה את "הקסטה הראשונה", שכללה את השירים "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש", "המוהלת", "נושאי המגבעת" (המוכר יותר כ"האדמה מקולקלת") ו"קול של אלוהים אחר".
בשנת 1990 הוחתמו נושאי המגבעת בחברת התקליטים "הד ארצי". שם הצמידו ללהקה את שלומי ברכה, שבאותו הזמן היה חבר להקת משינה, על מנת שישמש כמפיק מוזיקלי באלבום "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" שיצא לבסוף בשנת 1991. התפתחות זו פרצה ללהקה את הדרך אל הקהל הרחב. האלבום הניב מספר להיטים, בהם "הבא בתור הוא סוס", "אני טקסט פוליטי", "מתנה לחג" ו"נגד כיוון הזיפים" ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1992 הודיע פישוף על פרישתו מהלהקה. סיבת הפרישה הייתה מתחים פנימיים בלהקה על רקע הכיוון היצירתי. עקב פרישתו של פישוף, זמן קצר אחרי תחילת העבודה על האלבום הבא, העבודה עליו נפסקה והלהקה התפרקה. לאחר הפרישה התפצלה הלהקה לשני הרכבים: הראשון נקרא "הבא בתור הוא כלום" וכלל את פישוף, רם אוריון, וישי אדר, שיצאו לסיבוב הופעות פרידה בשם זה, וביצעו בו גרסאות אלקטרוניות־תעשייתיות לשירי הלהקה. החלק השני של הלהקה, ששמר על שמו המקורי, הקליט עם צביקה פיק את תקליט ה"קמבק" שלו ויצא עם פיק לסיבוב הופעות, שנקרא "צביקה פיק ונושאי המגבעת".
במקביל לחברותו ב"נושאי המגבעת" הקים בשנת 1989, יחד עם רם אוריון ואסף גברון, את ההרכב הפה והטלפיים. הפעילות והאלבומים של הפה והטלפיים בנויים בעיקרם לפי "קוד". זוהי מערכת כללים שכל אחד מאלבומיה חייב לעמוד בהם. לדברי חברי הלהקה, הקוד נועד לעזור להישרדות הלהקה, ובכך לתת המשכיות ליצירה ולמלא מראש בתוכן את האלבום הבא עוד לפני שהוא יוצא. הלהקה נוהגת להוציא אלבום כל שש שנים.
בשנת 1993 עבר לגור בלונדון ולמד ריקוד ב"בית הספר למחול על שם רודולף לאבאן" בקונסרבטוריון טריניטי לאבאן, וסיים בשנת 1997 עם תואר שני בלימודי מחול. מאז הציג את יצירותיו לבמה, שילובים של מחול, תנועה ומיצבי סאונד באנגליה, יפן, ליטא, הולנד, טורקיה, שווייץ וישראל, וכן בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה בשנת 2001, במסגרת פרויקט "Home" של אורי קצנשטיין. בלונדון יצר פסקולים לעבודותיה הכוראוגרפית יסמין ורדימון.
בשנת 2003 חזר לישראל והחל לשתף פעולה עם אוהד נהרין ולהקת בת שבע. הוא יצר את הפסקולים של יצירות הלהקה "מקס", "סדר", "שלוש", "פורו" ו"טלופאזה" והיה הדרמטורג של "טלופאזה" ושל מופע הסולו של אוהד נהרין "פלייבק", שאותו גם הפיק מוזיקלית. ב-2005 הצטרף לצוות מורי הגאגא, שפת המחול של נהרין.
בשנת 2008 חזרו פישוף וישי אדר לשתף פעולה, במסגרת ההרכב "בני המה". ההופעה הראשונה של ההרכב הייתה במסגרת האירוע "איש בלי חולצה", בניהולו האומנותי של גיא בכר. אדר ופישוף עבדו על אלבום הבכורה "בני המה" כשלוש שנים, והוא יצא בדצמבר 2011 תחת הלייבל "אנובה". האלבום נמכר בחנויות כדיסק וכן כעותק דיגיטלי. בהופעות מבצעים השניים מספר שירים של "נושאי המגבעת" בעיבודים חדשים: "האלוהים שלי עייף", "לייב אין בית שמש" ו"נושאי המגבעת". באותה שנה גם הציג בגלריה D&A בתל אביב, תערוכת צילום ומולטימדיה בשיתוף עם רן סלווין ואבי פיטשון, בשם "סלויןפישוףפיטשון", תחת הכותרת "ניסוי בקריסה מולטי מדיאלית. 3 אמנים רב תחומיים, 3 קווי עולם, 3 תבניות התאבכות על קיר המוות של הצילום".
בשנת 2009, הוציא בלייבל "תדר", פסקול שיצר ב-2006 לסרט התיעודי "מבוזבזים" של הבמאית נורית קידר, המביא את עדויותיהם של חיילים במוצב הבופור בשנה שלפני הנסיגה הישראלית מלבנון.
החל משנת 2009 יוצר במשותף עם בת זוגו, נועה צוק, עבודות כוריאוגפיות ווידאו ארט. בין השאר את המופע "Speaker", שעלה בפסטיבל "הרמת מסך" ב-2011 ואת המופע "החדר השרוף" ב-2016.
בשנת 2015, זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לאמנות ועיצוב.
החל משנת 2016 משמש כמנהל אמנותי של פסטיבל אודיואקטיב המתקיים בקמפוס המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל בכפר סבא.
הנדריק דה קייסר
הֶנְדְרִיק דֶה קַיסֶר (בהולנדית: Hendrick de Keyser; 15 במאי 1565 – 15 במאי 1621) היה פַּסָּל הולנדי, סוחר באבן כחולה מבלגיה, ואדריכל שהיה גורם מרכזי בביסוס צורת הרנסאנס המאוחרת של מנייריזם שהשתנה לבארוק. רוב יצירותיו נעשו באמסטרדם, חלקן במקומות אחרים ברפובליקה ההולנדית. הוא היה אביהם של ו ו, ודודו של הויברט דה קייסר (Huybert de Keyser), שהפכו לשוליותיו, וכולם פעלו בתחומי הבנייה, העיטור והאדריכלות.
ביוגרפיה ועבודות
הנדריק דה קייסר נולד באוטרכט, בנו של נגר. הוא גדל במנזר שהולאם, מנזר קטלינה (Catalijne). בצעירותו היה שוליה של המהנדס קורנליס בלומארט (Cornelis Bloemaert). בשנת 1591 הוא הלך בעקבות בלומארט לאמסטרדם והתחתן עם בייקן ואן וילדרה (Beyken van Wildre) מאנטוורפן. עד מהרה החל לעבוד כאמן עצמאי. בשנת 1595 הוא מונה לחרש האבן ולפסל של העיר. ב-1603 הופסקה העבודה על ה ("הכנסייה הדרומית"), אך הם חידשו את הבנייה ב-1606, לאחר הסכמה עם מועצת הכנסייה. בינתיים, הוא ביקר בלונדון, יחד עם כדי לחקור את. שם ייתכן שהם נפגשו עם איניגו ג'ונס, אבל נראה שג'ונס לא פנה ברצינות לאדריכלות עד לאחר הסיור שלו באיטליה ב-1614.
בשנת 1608 מכר דה קייסר את האבן לבניין המכונה ששימשה לבניית  בהורן; הוא גם עיצב את. משנת 1609 התגורר דה קייסר בפינת, ליד האמסטל. את דה קייסר ביקרו ואחיו  מדנמרק שאולי ביקשו ממנו עצות או הכשרה. לא מעט מאחיו גרו באזור. אחיו, יאקוב (Jacob) שהיה נגר, וארט (Aert) סוחר עצים, והויברט אחיינו גרו כולם ליד יודנבריסטראט ברחוב צדדי (בשנת 1639 מכרו היורשים את הבית לקהילה היהודית ספרדית). דה קייסר היה מיודד עם הצייר, שאותו ביקר כאשר קטל ערך את צוואתו; שניהם היו או. יחסיו של דה קייסר עם קטל מומחשים על ידי דיוקנאות שצייר קטל של האדריכל.
קייסר ידוע בשל כמה מבנים חשובים, שערים ומגדלים השייכים לליבה של האתרים ההיסטוריים ההולנדים. כיום "" ("הכנסייה הדרומית"; 1603/6–1611) והמגדל הנלווה אליה (1614), "" (Stadhuis) של דלפט (1618–1620), "" ("הכנסייה המערבית"; 1620–1631) הם בין המבנים ההיסטוריים המספקים תובנות חשובות על עבודתו של דה קייסר. הוא שיתף פעולה עם הנדריק יאקובס (Hendrick Jacobsz). בשנים 1608–1613 נסגרה במאה ה-19. קרוב לוודאי שגם "בית הודו המזרחית", באמסטרדם תוכנן על ידו; הרחבות מאוחרות יותר נעשו על ידי בניו. בשנת 1616 שיפץ את. שיפוץ ה התרחש בשנת 1617 על פי עיצובו; בשנת 1619 הוכן צריח בראש המונטורן בתכנונו של הנדריק דה קייס, ובו ארבעה שעונים.
הפרויקטים של הנדריק דה קייסר באמסטרדם במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-17 סייעו לבסס סגנון מנייריסטי מאוחר המכונה "הרנסאנס של אמסטרדם". ייתכן שהיה מושפע מסגנונו של. סגנון הרנסאנס של אמסטרדם חורג במובנים רבים מאדריכלות הרנסאנס האיטלקי של המאה השש-עשרה. נעשה שימוש בקנה מידה גדול באלמנטים קלאסיים כמו פילסטרים, קרניזים וגמלונים, אך בעיקר כאלמנטים דקורטיביים. דה קייסר מעולם לא פעל על פי עיקרי האדריכלות הקלאסית כפי שנקבעו במסות של האדריכלים האיטלקים של סבסטיאנו סרליו ואנדראה פלדיו. הגרסה שלו הגיעה לפריחה מלאה בסוף העשור השני של המאה ה-17, והכינה את הבמה לשלב המאוחר יותר של  ו.
מלבד הקריירה כאדריכל, דה קייסר נשאר פעיל כפסל. הוא עיצב את קבר וילם מאוראניה בכנסייה החדשה בדלפט (1614–1623). עם זאת, דה קייסר לא חי כדי לראות את המוצר המוגמר. בנו פיטר, שירש את הכלים והעיצובים שלו, השלים את עבודתו. בשנת 1631 כלל את הרישומים החשובים ביותר של האדריכל, המבוססים על סדירות מתמטית, בספרו "אדריכלות מודרנית" (’Architectura Moderna).
הקריירה של דה קייסר לא הייתה מוגבלת לאמסטרדם, והקשרים הבינלאומיים שלו עזרו לו לשמור על קשר עם הזרם המרכזי של האדריכלות האירופית. בשנת 1607 שלחו אותו שועי העיר אמסטרדם לאנגליה; משערים שהוא עבד עם איניגו ג'ונס כאשר דה קייסר ודנקרץ חזרו לאמסטרדם הצטרף אליהם. במשך מספר שנים עבד סטון עם דה קייסר ואף הפך לחתנו בשנת 1613. נכדו למד אצל תומאס דה קייסר. דה קייסר מת ביום הולדתו ונקבר ב הסמוכה.
רשימה חלקית של עבודותיו
יצירות המיוחסות להנדריק דה קייסר:
דקל דביר
דקל דביר (נולד ב-12 באפריל 1987) הוא מתופף, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
דקל דביר נולד וגדל בכפר סבא לאם ספרנית ואב רואה חשבון. בגיל שמונה התחיל ללמוד לנגן בתופים. הוא למד תחילה כלי הקשה קלאסיים בקונסרבטוריון העירוני למוזיקה ולמחול בכפר סבא ובהמשך עבר למערכת תופים. בתקופה זו התעמק בג׳אז, ובהמשך גם ברוק אנד רול, פופ ופאנק.
קריירה מוזיקלית
לאחר סיום לימודיו במגמת המוזיקה של תיכון כצנלסון בכפר סבא, שירת בצבא בלהקה הצבאית של חיל החינוך. לאחר סיום שירותו הצבאי החל דביר להתמקצע, ללמוד ולעסוק באופן מקצועי בתחום המוזיקה. בשנת 2004 הצטרף ללהקת Famous People והיה חבר בלהקה מספר שנים, במהלכן הוציאה הלהקה שני אלבומים.
ב-2005 הצטרף ללהקת המוזיקה היהודית רמזיילך, יחד איתה הוציא שני אלבומים: את האלבום "Ramzailech" בשנת 2011 ואת השני "Tsuzamen" ב 2015. ב-2008 היה חבר בלהקת הרוק "LeChuk". ב-2009 הוציאו את אלבומם הראשון וב 2012 את אלבומם השני.
בשנת 2008 דביר עבר להתגורר בארצות הברית בעקבות קבלתו ללימודי מוזיקה במכללת לוס אנג'לס למוזיקה (LAMA) שם קיבל מלגת לימודים. על סגל המורים שלו נמנו בין היתר מתופפי-על, כמו: ג׳ו פורקארו, טוני אינזלקו, רלף האמפרי ועוד.
לאחר סיום לימודי המוזיקה חזר לארץ ופתח בקריירה מוזיקלית פעילה. הוא ניגן בהפקות שונות, מחזות זמר ותוכניות טלוויזיה. דביר ניגן ושיתף פעולה עם מוזיקאים ואומנים שונים, בין היתר: עילי בוטנר וילדי החוץ, נורית גלרון, שלמה גרוניך, שפיטה, הרכב הרוק המתקדם project RNL ועוד. בשנת 2010 הצטרף ללהקת הגרובטרון. בשנת 2013 הצטרף ללהקת האינדי פופ הישראלית "לולה מארש" והיה חבר בלהקה כעשור. בשנת 2019 יצא אלבום הבכורה של פוטו מריאנה, דביר שותף ללחן, העיבוד וההפקה המוזיקלית לשיר ״ערים״ באלבום. כיום הוא מופיע עם הזמר ישי ריבו בארץ ובעולם. במקביל הוא משתף פעולה עם יוצרים שונים מתחום המוזיקה, בעיקר בהקלטת תופים וכלי הקשה והפקה מוזיקלית.
דביר הוא בן זוגה של הזמרת-יוצרת רותם שפי ושותף בהפקה המוזיקלית של שיריה, ולהם בת.
הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות
הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות או "ועדת זקן" (על שם ראש הוועדה, המפקח על הבנקים, דודו זקן) הוקם בדצמבר 2011 בעקבות המלצות ועדת טרכטנברג שקבעה כי מערכת הבנקאות ריכוזית מה שמביא לעלויות עודפות של 8 מיליארד ש"ח בשנה.
במרץ 2013 הגיש הצוות את המסקנות הסופיות שכללו את כל המלצות דו"ח הביניים וגם המלצות ליצור מנגנון להקצאת אשראי ממקורות פנסיוניים לטובת משקי הבית, הקלה על מעבר מבנק לבנק והוזלת ניהול חשבון לעסקים קטנים.
הרכב הוועדה
הוועדה מורכבת מעובדי מדינה במשרדים וברשויות השונות:
עבודת הוועדה
במהלך עבודתו סקר הצוות את ההיבטים התחרותיים במערכת הבנקאות בישראל דרך שיחות עם גורמים שונים במגזר הפיננסי, סקירת ספרות רלוונטית, עבודות אמפיריות בתחום ונתונים מתוך הדו"חות הכספיים של הבנקים.
בצד אלה סקר הצוות את ההתפתחויות בשוק האשראי הישראלי בעשור האחרון.
ממצאי הדו"ח
מהדו"ח עולה כי מערכת הבנקאות הישראלית מתאפיינת בריכוזיות גבוהה וביעילות תפעולית נמוכה מה שבא לידי ביטוי ברווחיות שאיננה חורגת מהמקובל בעולם למרות מחירי השירותים הגבוהים. מבחינה של השינויים בעשור האחרון עלה כי הקטנת תפקידה של הממשלה כלווה מרכזי במשק הביאה להסטה של הון פרטי מאיגרות חוב ממשלתיות למגזר הפרטי. נוצר והתרחב שוק לאיגרות חוב קונצרניות שאפשר לחברות גדולות נגישות לאשראי שאינו בנקאי. רפורמת בכר ופנסיית החובה הגדילו מאוד את היצע האשראי החוץ בנקאי. תהליך זה הביא לתחרות גדולה יותר בשוק האשראי ללווים גדולים.
לעומת זאת, בתחום האשראי הקמעונאי, אשראי למשקי בית ואשראי לעסקים קטנים, המערכת הבנקאית שומרת על בלעדיות ומפעילה "כוח שוק" רב בשוק זה.
לשיפור המצב המוצג כאן בחנה הוועדה מספר כלים רגולטורים ביניהם שינויים מבניים בשוק, הסרת חסמים לתחרות וצעדים נקודתיים של פיקוח מחירים והגברת האכיפה.
בנקאות אינטרנטית כמנוף לתחרות
הוועדה רואה בהרחבת היקף הבנקאות האינטרנטית פוטנציאל לשיפור נגישות המידע ללקוחות והקטנת חסמי הכניסה לשחקנים נוספים. בשל כך ממליצה הוועדה
מידע בידי הלקוח
המלצה ליצירת פורמט אחיד לדיווח תקופתי על כלל הנכסים, ההתחייבויות והתנאים שהלקוח זוכה להם בבנק. לדברי הוועדה פורמט כזה יקל על התחרות ויקל על הלקוחות להתמקח על התנאים להם הם זוכים.
הסדרת היבטים בשוק האשראי החוץ בנקאי
תיקון תקרת האשראי והחלתה גם על הבנקים
הגברת התחרות על משקי הבית
קביעת שיעור מופחת לעמלות על מק"מ וקרנות כספיות
שמירת הטבות והנחות באשראי ובפיקדונות
בהלוואות או פיקדונות בהם מציע הבנק הטבה או הנחה לעומת הריבית התעריפית, תהיה ההטבה לכל תקופת הפיקדון או ההלוואה.
מימוש המלצות הוועדה
לצורך מימוש ההמלצות ציינה הוועדה כי יש לנקוט במספר צעדים.
סוכנות התיירות הפדרלית
סוכנות התיירות הפדרלית (ברוסית: Федеральное агентство по туризму, בראשי תיבות: Ростуризм) הייתה גוף ממשלתי פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנוצר על פי צו נשיאותי מספר 1453 מ-18 בנובמבר 2004 ונועד לפתח את התיירות ברוסיה. פורק ב־20 באוקטובר 2022.
הסוכנות הייתה אחראית למתן שירותי מדינה, ניהול רכוש המדינה וביצוע פעולות אכיפת חוק בתחום התיירות. הסוכנות פעלה בתחום השיפוט של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית.
הסוכנות ביצעה את פעילותה בשיתוף פעולה עם גופים פדרליים אחרים, רשויות הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית, גופים ממשליים מקומיים, עמותות ציבוריות וארגונים אחרים. הסוכנות הפדרלית היא ישות משפטית המקבלת תקציבים מהתקציב הפדרלי. המשרד הראשי היה במוסקבה.
ב-20 באוקטובר 2022, הסוכנות פורקה וסמכויותיה הועברו למשרד הממשלתי לפיתוח כלכלי.
היסטוריה
הסוכנות שהוקמה בשנת 2004 ינקה את שורשיה מסוכנויות קודמות ובראשן המועצה לתיירות חוץ תחת ממשלת השרים של ברית המועצות שהוקמה באפריל 1991 עם ביטול הוועדה הממלכתית לתיירות חוץ, ששירתה דיפלומטים סובייטים.
משרד הספורט והתיירות הוקם בינואר 1992 והייתה בו מחלקה נפרדת לתיירות. אחריותה הייתה לנהל ולפתח את תחום התיירות המקומי והזר. משרד התרבות והתיירות של הפדרציה הרוסית הוקם ב-27 במרץ 1992 ובו הוועדה הבין-מחלקתית לתיירות חוץ ופנים של הפדרציה הרוסית שהוקמה ב-20 באפריל 1992. המדינה אימצה מדיניות חדשה לפיתוח מגזר התיירות כגון תיירות פנים וחוץ.
הוועדה לתיירות של הפדרציה הרוסית (רוסקומתוריזם) הוקמה בספטמבר 1992. אחריותה הייתה לפתח אסטרטגיה לפיתוח התיירות ברוסיה, יישום מדיניות התיירות, ארגון, פיתוח ויישום תוכניות ממוקדות ופדרליות בתחום הכשרה מקצועית ושדרוג משאבי אנוש בתחום התיירות, הקמת גופים חדשים לניהול תיירות, באזורים, בגופים אוטונומיים ובערים מוסקבה וסנקט פטרבורג, הערים המתויירות ביותר במדינה. הוועדה הפכה לוועדת הפדרציה הרוסית לנוער, ספורט ותיירות ב-25 באפריל 1994. אחריות הוועדה הייתה פיתוח אסטרטגיה ממלכתית, תיאום בין-אזורי ובין-מגזרי בתחום החינוך הגופני והתיירות, שימור ופיתוח מרכזי תיירות וניהול מגזר התיירות הלאומי.
באוגוסט 1994 הוועדה התאחדה עם ועדת החינוך הגופני של הפדרציה הרוסית והפכה לוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לחינוך גופני ותיירות.
הסוכנות הפדרלית לחינוך גופני, ספורט ותיירות (רוספורט) הוקמה ב-12 במרץ 2004. בתחילה נוהלה על ידי משרד הבריאות והפיתוח החברתי של הפדרציה הרוסית.
ב-18 בנובמבר 2004, הסוכנות הפדרלית לחינוך גופני, ספורט ותיירות, פוצלה לשתי סוכנויות. האחת הייתה סוכנות התיירות הפדרלית של הפדרציה הרוסית; בסמכותה הישירה של ממשלת הפדרציה הרוסית והשנייה הייתה הסוכנות הפדרלית לחינוך גופני וספורט בניהול משרד הבריאות והפיתוח החברתי של הפדרציה הרוסית בהמשך הפכה למשרד הספורט, התיירות והנוער (בשנת 2008) ועם הקמתו סוכנות התיירות יחד עם הסוכנות הפדרלית לחינוך גופני וספורט הועברה לסמכות המשרד.
ב-5 ביולי 2020, הסוכנות הועברה מאחריות המשרד התרבות לאחריות ישירה של ממשלת רוסיה. באוקטובר 2022, הוחלט על פירוק הסוכנות והעברת האחריות על התיירות לידי המשרד לפיתוח כלכלי.
מבנה
בראש הסוכנות היה עומד ראש שמונה והודח על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית על פי הצעת שר התרבות של הפדרציה הרוסית. ראש הסוכנות היה אחראי באופן אישי למימוש הסמכויות המוקנות לסוכנות וליישום מדיניות המדינה בתחום התיירות.
עומר ירדני
עומר ירדני (נולד ב-7 בינואר 1991) הוא עיתונאי ואיש רדיו וטלוויזיה ישראלי. משמש מגיש, עורך וכתב חברה בחדשות 13.
ביוגרפיה
ירדני נולד בינואר 1991 בבת ים כצעיר מבין שלושה ילדים. משפחתו התגוררה בבת ים עד 1994, ואז עברה לראשון לציון. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון הגימנסיה הריאלית. בשנים 2005 ו-2008 השתתף במשלחות של תנועת הצופים העבריים לארצות הברית. ב-2010 החל בשנת שירות בתנועת הצופים, במסגרת גרעין "רעים" בעפולה.
את שירותו הצבאי החל ב-2011 בגלי צה"ל כשדרן במחלקת הקריינים, כמגיש חדשות (2011–2013) וכמגיש התוכניות "שישי חם" (2011–2013), "לא רוצים לישון", "שטח שש" ו"בוקר טוב צה"ל" (יולי 2012-יולי 2013). במקביל, הגיש לסירוגין בגלגלצ את "סוף שבוע רגוע" (2011–2013), "קולות החיילים" (2012–2013). ביולי 2013 השתחרר משירותו בצה"ל.
מאוקטובר 2013 עד נובמבר 2014 הגיש בערוץ הראשון את מהדורת החדשות לילדים "המהדורה" של "זאפ".
ב-1 בדצמבר 2013 החל את עבודתו בחדשות עשר, תחילה כעורך ומגיש מבזקי חדשות בתחנות הרדיו האזוריות של ערוץ עשר, וב-1 בנובמבר 2014 החל במקביל את שידוריו בטלוויזיה, שם הוא מגיש מבזקי חדשות. בנוסף, במשך תקופה מסוימת, הגיש את "16:30" ואת "מהדורת 19:00" בימי חמישי. החל מיוני 2018 נמנה עם מגישי תוכנית הבוקר של ערוץ 10, "בוקר אור".
עם מיזוג ערוץ עשר ו"רשת", עבר לעבוד ב"חדשות 13" כמגיש מבזקי חדשות. מראשית 2019 הוא שימש גם מגיש-מחליף של מהדורת חדשות הלילה, "היום שהיה".
מאז שחרורו מצה"ל הוא משמש גם כקריין פרסומות, תשדירים וסרטוני הדרכה לחברות ולגופים שונים, וכן כמנחה אירועים. בנוסף, הוא מקריא ספרים בחברת "iCast". כמו כן כתב ירדני באתר האינטרנט "מה וזה".
ב-2014–2015 למד משחק בבית הספר "טכניקה - משחק מול המצלמה". ב-2017 החל בלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו, היה ירדני שותף להפקת הפודקאסט "מדברים משפטים" של הפקולטה למשפטים.
ירדני נשוי ומתגורר בתל אביב.
הרולד ג'פרי
סר הרולד ג'פרי (באנגלית: Harold Jeffreys; 22 באפריל 1891 – 18 במרץ 1989) היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי, אסטרונום וגיאופיזיקאי בריטי. ג'פרי פרסם בשנת 1939 את ספרו "Theory of Probability". ספר זה מילא תפקיד חשוב בחזרה להסתברות בייסיאנית כתפיסה מרכזית בסטטיסטיקה.
ביוגרפיה
ג'פרי נולד בצפון-מזרח אנגליה. הוא למד באוניברסיטה בניוקאסל ובאוניברסיטת דרהאם, ובתוכנית לימודים חיצונית באוניברסיטת לונדון.
ג'פרי לימד באוניברסיטת קיימברידג' החל משנת 1914. הוא לימד מתמטיקה, אחר כך גיאופיזיקה ולבסוף אסטרונומיה. הוא נישא למתמטיקאית ברטה סווילס (1903-1999) וביחד איתה כתב בשנת 1940 את הספר "Methods of Mathematical Physics".
אחת מתרומותיו העיקריות הייתה בנושא של הערכת הסתברות פריורית בהקשר של הסתברות בייסיאנית. תרומה חשובה אחרת שלו הייתה הגילוי שהשכבות הפנימיות של כדור הארץ הן נוזליות. בשנת 1924 פיתח שיטה כללית למציאת פתרונות של קירובים למשוואות ליניאריות דיפרנציאליות מסדר שני, כולל משוואת שרדינגר. הוא לא קיבל קרדיט על תרומתו לפיתוח משוואת שרדינגר, משום שהחוקרים שפיתחו אותה לא היו מודעים לעבודתו.
ג'פרי קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בשנת 1937. ב-1953 זכה לקבל תואר סר. בשנת 1962 קיבל מדליית זהב מהחברה המלכותית לסטטיסטיקה ובשנת 1948 קיבל את הפרס על שם Charles Lagrange מהאקדמיה הבלגית למדעים ואמנויות. בשנים 1939 עד 1952 היה מנהל המרכז הסייסמולוגי הבינלאומי.
מעון היום הארוך ביותר
מעון היום הארוך ביותר (באנגלית: The Longest Daycare) הוא סרט קצר קומי אמריקאי בהנפשה קלאסית מ-2012. הסרט הוצג בבתי קולנוע ברחבי העולם לפני הסרט "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה" ב-2012, וב-2013 הוא הוצג בבכורה טלוויזיונית בערוץ הטלוויזיה האמריקאי "FOX".
במרכז הסרט ניצבת מגי סימפסון מסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", כאשר היא מנסה להציל פרפר ממוות בטוח על ידי בייבי ג'רלד, האויב המושבע שלה אשר נמצא יחד איתה במעון היום של ספרינגפילד, "איין ראנד". בסרט אין דיבורים כלל.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ואף הועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אם כי הוא הפסיד ל"פייפרמן" של חברת וולט דיסני.
עלילה
מארג' סימפסון לוקחת את ביתה התינוקת, מגי, למעון היום של ספרינגפילד, "איין ראנד". בהגיעה למעון היום, מגי מסתווגת כבעלת "אינטליגנציה ממוצעת", והיא נלקחת לאגף "שום דבר מיוחד" של מעון היום, למרות רצונה להיות באגף "החדר לתינוקות מחוננים". אגף ה"שום דבר מיוחד" הוא חדר אפור וקודר, שבו כל הצעצועים נלקחו או נאכלו על ידי תינוקות.
פרפר עושה את דרכו לתוך אגף ה"שום דבר מיוחד", ושם בייבי ג'רלד, האויב המושבע של מגי, מועך אותו על הקיר בעזרת פטיש, ולאחר מכן הוא עושה את אותו הדבר לפרפר נוסף. מגי מוצאת זחל אשר קופץ על ספר שנקרא "מחזור החיים של הפרפר". מגי מבינה כי הזחל עתיד להפוך לפרפר, והיא שומרת עליו מבייבי ג'רלד כדי שגורלו לא יהיה כשל הפרפרים האחרים. לאחר מכן, הופך הזחל לגולם, ואז הוא יוצא ממנו כפרפר.
מגי מנסה לעזור לפרפר לצאת מהחלון, אך בייבי ג'רלד מגיע אליה ומועך אותו בעזרת תריסי החלון, ומגי מתאבלת על הפרפר כאילו זה הדבר הגרוע ביותר שהיא שראתה בכל ימי חייה. לאחר מכן, מארג' מגיעה לאסוף את מגי ממעון היום. כאשר מארג' לוקחת את מגי, ג'רלד מרים את התריסים כדי לראות את גופת הפרפר אך הוא מגלה כי זה היה בסך הכל קשת השיער הכחולה של מגי. כאשר מארג' מעלה את מגי למכוניתה, מגי משחררת את הפרפר, שאותו היא החביאה כקשת השיער שלה.
תכליל האזוב
שמו העברי של הפרפר ניתן לו על שם צמח האזוב המצוי, שהוא הצמח הפונדקאי שעליו מתרבה כחליל האזוב. צמחיו הפונדקאים העיקריים הם האזוב המצוי וסירה קוצנית.
תפוצה ומרחב מחיה
תכליל האזוב נפוץ במרכז אירופה ובדרומה, באיראן, באפגניסטן ואף בישראל, שם בית הגידול האופני שלו הוא בשיחיות ובביתות. תכליל האזוב נפוץ ממזרח אסיה ועד טיין שאן, עם חלקים מסין, גבול תפוצתו המערבי משתרע על מדינות הבלקן, מזרח אירופה וטורקיה, תפוצתו הדרומית היא עד דרום פינלנד. באסיה, הוא נפוץ מדרום אסיה, הודו, מערבה עד בלוצ'יסטן וצ'יטרל בפקיסטן.
הוא מתעופף בגבהים הנעים מ-600 עד 2,400 מטרים וחי במדשאות, אקלים צחיח למחצה ועשביות תת-אלפיניות.
שימור
תכליל האזוב איננו מצוי ברשימת המינים שב. עם זאת, המין דווקא כן נכלל ברשימת המינים הקרובים לסכנת הכחדה ברשימה האדומה האירופית (European Red Book) הפרפר מוגדר כמין ללא חשש בארמניה. המין נפוץ באזורי טבע מוגנים, כך שהוא איננו זקוק לשימור מיוחד.
אדוארד ג'יימס אולמוס
אדוארד ג'יימס אולמוס (באנגלית: Edward James Olmos, נולד ב-24 בפברואר 1947), הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי ממוצא היספני זוכה פרסי האמי, פרס גלובוס הזהב ופרס סאטורן אשר היה מועמד לפרס אוסקר.
ביוגרפיה
אולמוס נולד במזרח לוס אנג'לס, קליפורניה. בנעוריו הוא שר כסולן בלהקת רוק אנד רול שהרכיב. אולמוס סיים בית ספר תיכון בשנת 1964, ובמשך מספר שנים הופיע עם להקתו במועדונים ברחבי לוס אנג'לס. באותו זמן לקח שיעורי משחק באוניברסיטת המדינה של קליפורניה.
קריירה
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, אולמוס עבר משירה למשחק והשתתף במספר הפקות קטנות, כאשר פריצתו הגדולה הגיעה כקריין במחזמר "Zoot Suit" המתאר את המתחים בין האזרחים ממוצא מקסיקני-אמריקני לבין המשטרה המקומית בתקופת מלחמת העולם השנייה. המחזמר עבר לברודוויי, ואולמוס קיבל מועמדות לפרס טוני עבור תפקידו. בשנת 1981 הוא השתתף באותו תפקיד בסרט על שם המחזמר. בין הסרטים הנוספים שבהשתתפותו היה גם בלייד ראנר.
בשנת 1984 אולמוס השתתף בתפקידו הטלוויזיוני הראשון כ"לוטננט קסטילו" בסדרה מיאמי וייס. התפקיד זיכה אותו בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב. בשנת 1988 היה מועמד לפרס אוסקר על תפקידו כמורה למתמטיקה שעוזר לנערים בשכונות מצוקה בסרט לסניור באהבה. אולמוס ביים וכיכב בסרט "American Me" בשנת 1992, ומאוחר יותר כיכב בסרטים "משפחה שלי" ב"סלנה" - שניהם עוסקים בתרבות המקסיקנית-אמריקנית. ב-1997 השתתף בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן. בשנת 2000, אולמוס תרם את קולו בסרט האנימציה הדרך לאל-דוראדו בדמותו של צ'יף טאנאבוק. בשנת 2001 הוא שיחק בתפקיד רפאל טרוחיו בסרט "In The Time of the Butterflies" ובתפקיד אורח בסדרת הדרמה הבית הלבן.
בשנת 2003 אולמוס החל לככב כקומנדר ויליאם אדאמה במיני-סדרה (ובסדרה שלאחריה) "בטלסטאר גלקטיקה", ואף ביים שלושה פרקים מתוכה (פרק תשיעי בעונה ראשונה, פרק 13 בעונה שלישית ופרק רביעי בעונה רביעית).
בשנת 2006 ביים את סרט הטלוויזיה "צעידה" לרשת HBO, אשר מבוסס על סיפור אמיתי מ-1968. המקרה ידוע בתור "צעידת מזרח לוס אנג'לס", מחאה שבוצעה על ידי תלמידים מקסיקנים-אמריקאים כנגד תנאים מחפירים בבתי הספר.
בשנת 2012 הפיק ושיחק בסרט "Filly Brown" שיצא בבימוי בנו מייקל.
בשנת 2013 גילם את דמותו של פאפא בסרט "אקדח כפול" לצד דנזל וושינגטון ומארק וולברג.
בשנת 2016 דיבב בסרט "אל אמריקנו: הסרט". בשנת 2017 תרם את קולו לסרט האנימציה הממוחשבת "קוקו".
בשנת 2018 שיחק בסרט המדע-בדיוני-אימה "הטורף", אשר מהווה הרביעי מסדרת הסרטים של "הטורף". בשנה זו החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "כנופיית המאיה" של רשת FX Networks, בתור הדמות של פיליפ רייס, פטריארך מקסיקני ואביהם של אנג'ל ואיזי. ב-2019 השתתף בסרט "בלה שובי הביתה".
בשנת 2020 ביים את הסרט "לשטן יש שם", בו גם כיכב לצד דייוויד סטראתיירן, אלפרד מולינה וקייט בוסוורת'.
פעילות חברתית
אולמוס נשוי כיום לאשתו השלישית, השחקנית הפורטוריקנית לימארי נדל, ולו שני ילדים מנישואיו הראשונים עם לוריין בראקו, מיקו ובודי, ושלושה ילדים מאומצים, מייקל, ברנדון וטמיקו.
בשנת 2007, לאחר תהליך שנמשך שבע שנים, הוא השיג אזרחות מקסיקנית.
הולנד באירוויזיון 2019
בחירת השיר והנציג
ב-21 בינואר 2019 נבחר דאנקן לורנס בבחירה פנימית לייצג את הולנד באירוויזיון 2019.
ב-7 במרץ 2019 שוחרר השיר "Arcade", שנבחר בבחירה פנימית לייצג את הולנד בתחרות.
בחצי הגמר
הולנד השתתפה בחצי השני של חצי הגמר השני של התחרות. הולנד הופיעה בסדר 16 על הבמה.
בגמר
לאחר שעלה לגמר מן המקום הראשון בחצי הגמר השני לורנס הוגרל לשיר מספר 12 מתוך 26 שירים שעלו לגמר.
הקהל (Televoting) העניק לו 261 נקודות ואת המקום השני בהצבעת הקהל (אחרי נורווגיה) וזה הספיק לו כדי לקבל את המקום הראשון ו-492 נקודות בסך הכול.
Warne Out
Warne Out הוא אלבום של הסקסופוניסט וורן מארש שהוקלט בשנת 1977 והוצא בלייבל של חברת Interplay.
אתר האיטנרנט Allmusic, בו נמצא מאגר מידע גדול על מוזיקאים, תיאר אותו, "כאלבום שבו שנינות וחדשנות הם הנושא המוביל".
רשימת רצועות
כל הקומפוזיציות הן של וורן מארש למעט במקומות שצוינו:
יצחק זוננשיין
יצחק זוננשיין הוא במאי טלוויזיה ומפיק ישראלי, כיהן כיו״ר ההסתדרות העולמית הציונות בבריטניה בין השנים 2018–2021. בעברו כיהן גם כמנכ״ל הקרן רווחה לנפגעי השואה בישראל, מנהל מרכז ההסברה, המטה לטקסים ואירועים ממלכתיים ובמאי ומנהל הפקות בכיר ברשות השידור.
ביוגרפיה
זוננשיין הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה, ממשל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כשליח של הסוכנות היהודית באוסטריה בין השנים 1982–1985.
ב-1989 החל לעבוד ברשות השידור, הוא שימש כראש מחלקת הבידור של הערוץ הראשון, ב-1998 הפיק מספר מתוכניות הטלוויזיה והמופעים הגדולים של הערוץ ביניהם; "שבוע טוב" שהגיש שמואל וילוז'ני, מופעי הענק "ליל המעלות" בירושלים בשנות התשעים, מופעי אברהם פריד, קונצרטים לחזנות של עמותת "יובל", "ששי בטברנה", "ששי בגאון", סדרה על יוצרים ישראליים, בהם: דודו ברק, יורם טהרלב, נורית הירש, אהרן עמרם, אפי נצר ואחרים, סדרת "המופע המרכזי" ליום העצמאות במגדל דוד, מופעי ההתרמה של האגודה למען החייל "שירותרום" בשיתוף גלי צה"ל.
מ-2002 ועד 2006 ולאחר מכן מ-2009 ועד 2012 שימש בתפקיד ראש המשלחת הישראלית לתחרות הזמר של האירוויזיון. בנוסף שימש כבמאי השיר הישראלי באירוויזיון: שירי מימון ב-2005, אחינועם ניני ומירה עווד ב-2009 ואיזבו ב-2012.
ב-2006 עזב את תפקידו ברשות השידור ועבר לשמש כמנהל אירועי ה-40 שנה לאיחוד ירושלים של עיריית ירושלים והמשרד לענייני ירושלים, במסגרת תפקיד זה הפיק וביים 59 אירועים לכבוד ירושלים ובהם המצעד בניו יורק וקונצרט שהתקיים בלינקולן סנטר שבניו יורק.
ב-2008 חזר לעבודה ברשות השידור והחל לשמש כמנהל ייזום ופיתוח בערוץ, ומנהל חטיבת התוכניות של הטלוויזיה הישראלית. ב-2006 הוא נבחר לסגן הנשיא בחטיבת הבידור של איגוד השידור האירופי.
במשך השנים, היה אחראי על הפקת אירועי תרבות ובידור מרכזיים בישראל, ביניהם: אירועי יום העצמאות ויובל למדינת ישראל בערים מרכזיות בישראל, ב-2002 ביים את מופע הפתיחה של מפלגת העבודה בהיכל התרבות, ב-2011 ביים את טקס הדלקת המשואות המרכזי בהר הרצל, יצר את המופע "WOW" שמתקיים באילת אותו ביים יחד עם חנוך רוזן בין השנים 2000–2007, הפיק וביים את מופע ה "WOW" גם בתאילנד והודו, כיהן כמנהל הראשי של פסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת, ב-2012 ביים את מופע הקרח "The Amzing Ice Show".