cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגוד יוצאי ליטא בישראל
היסטוריה
איגוד יוצאי ליטא בישראל, (שמו עד קום המדינה "איגוד יוצאי ליטא בארץ ישראל") הוקם ב-1932 בתל אביב על ידי קבוצה של אקטיביסטים ציונים שעלו מווילנה וקובנה, בהם ד"ר עמנואל לפין, במגמה לדאוג ולסייע לחברי הארגון בנושאים אזרחיים, לסייע בהתאקלמות והסתגלות לחיים בארץ ישראל לעולים חדשים, לפעול לעידוד עלייה ממדינת ליטא וכן להוות כמועדון חברתי לחברי הארגון. הקמת האיגוד הרשמי הייתה המשכה של פעילות חוג רעיוני של עסקנים ציוניים מעולי ליטא. ההתאגדות הרשמית של האיגוד מבחינת הרישום החוקי התבצע רק בשנת 1935. המיזם הראשון אותו ניסה האיגוד להוביל היה הקמת בנק קואופרטיבי בשם "קפת ארץ-ישראל – ליטא". אורח הכבוד באספיה הכללית בעת רישום האיגוד בשנת 1935 היה הד"ר נחמן רחמילביץ הקונסול הכללי של ליטא בארץ ישראל. שאף נבחר לעמוד בראש האיגוד. בשנותיו הראשונות הפעילות הציבורית הממוסדת של הארגון הייתה דלה, אולם עם סיום מלחמת העולם השנייה, עליית שארית הפליטה והתמנות מר ראובן רובינשטיין (עיתונאי) עורך האידישע שטימע לתפקיד יו"ר האיגוד, פעילות הארגון בתחומים רבים התעצמה. בין היתר פעל האיגוד להנצחה הקהילות החרבות בליטא בשלושת הכרכים של הספר "יהדות ליטא", סיוע הומניטרי לעולים חדשים וניצולי שואה, חלוקת מלגות לסטודנטים ושתדלנות להקמת "שיכון ליטא" ברמת השרון.
בין יושבי הראש של האיגוד במהלך השנים כיהנו גם מר יעקב אולייסקי מנהל אורט ישראל, ד"ר אבא גפן, מאיר ילין ועו"ד יוסף א. מלמד. ממלא תפקיד זה כיום הוא אריה בן-ארי גרודזנסקי.
היחידה המטכ"לית לאבטחת בכירים
הכשרה
עד לסוף העשור הראשון של המאה ה-21 היו מאבטחי היחידה בוגרי יחידות האבטחה של השב"כ, ובכלל זה מאבטחי היחידה לאבטחת אישים ומשלחות, שעברו קורס לוחם מקיף במתקני השב"כ. הקורס כלל בין היתר אימוני ירי ותרגולות לוחמה בטרור, אימוני כושר גופני, אימוני קרב מגע וקורס חובשים. בהמשך אוישה היחידה בחיילים בשירות סדיר.
מאבטחי היחידה הם קצינים בדרגות סגן ועד רב-סרן בעלי רקע פיקודי קרבי, יוצאי סיירות ויחידות עילית בצה״ל, הנבחרים בקפידה. מועמדים שנמצאו מתאימים עוברים בדיקות רפואיות מקיפות ויסודיות וראיון פסיכולוגי. במסגרת הכשרתם עוברים קורס לוחם אחיד הנערך במתקני השב"כ. הקורס כולל בין היתר אימוני ירי ותרגולות לוחמה בטרור, אימוני כושר גופני, אימוני קרב מגע וקורס חובשים. כיום משרתים ביחידה גם חיילים וחיילות בשירות סדיר המהווים חלק אינטגרלי ביחידה. כמו כן מקיימת היחידה מערך אימונים וכשירויות ייחודי לעצמה, ועוברת אימונים בבסיסי צה״ל השונים לנוכח פעילותה הייחודית.
היסטוריה
ראשיתה של היחידה ביחידה לאבטחת בכירי צה"ל בביקורים ברצועת הביטחון בדרום לבנון. בשנת 2001, בעת האינתיפאדה השנייה, התקבלה באגף המבצעים של צה"ל ההחלטה לשנות את סידורי אבטחת קציני צה"ל הבכירים. הרמטכ"ל, שאול מופז היה הראשון עליו הוחלו סידורי האבטחה החדשים. במהלך מלחמת לבנון השנייה אסר מפקד היחידה, סא"ל אריק אלעזר, על הרמטכ"ל, דן חלוץ, לקיים סיור בעיירה בינת ג'בייל. במהלך מבצע עופרת יצוקה אבטחה היחידה את מפקדי צה"ל הבכירים ובהם הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, ואלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, במהלך סיורים שקיימו לאורך המבצע בשדה הקרב ברצועת עזה, כדי להתרשם מן הלחימה באופן בלתי אמצעי ולחזק את ידי הלוחמים.
היחידה זכתה לפרסום תקשורתי שלילי כאשר נקשר שמה בפרשת משפטו של ארז אפרתי, מאבטח ביחידה, שהורשע בניסיון לבצע מעשה סדום ובחבלה של ממש, ונידון לשמונה שנות מאסר. כמו כן נקשר שמה בפרשת עברות תכנון והבנייה הנוגעות לנחלת האלוף יואב גלנט במושב עמיקם, בשל העובדה כי מפקד היחידה באותה עת, סא"ל אריק אלעזר אישר את סלילתה של דרך מילוט לאלוף באופן בלתי חוקי בשטח שאינו שלו. בעקבות הפרשה לא מונה גלנט לתפקיד הרמטכ"ל. פרט לאלעזר, בעברו מפקד יחידת עוקץ, פיקדו על היחידה גם עתי שלח, בעברו מפקד יהל"ם, חיים בן-נון, יוצא שייטת 13, אל"ם אורן גיל, יוצא יחידת דובדבן, וסא"ל ליאור קינן, יוצא יחידת עוקץ וסא"ל ניר יוגב, מג״ד 890, חטיבת הצנחנים.
רוצחות מבית טוב
רוצחות מבית טוב הוא סרט דוקו-דרמה על רצח מלה מלבסקי ששודר ב-16 בספטמבר 2018 בקשת 12.
תקציר
רוצחות מבית טוב עוקב אחר חקירת רצח מלה מלבסקי בידי אביבה גרנות וחוה יערי. הסרט התיעודי בנושא משלב ראיונות, צילומי והקלטות ארכיון ושחזור נרחב בידי שחקנים ושחקניות. כל זאת על מנת להמחיש את האירועים שהתרחשו בחדר החקירות ומחוצה לו.
ביקורות ורייטינג
הביקורות על הסרט היו טובות ובמיוחד הקטעים המשוחזרים בסרט צוינו לטובה, קטעים אלה גם נחשבו כסיכון גדול. באחת הביקורות נכתב:
הסרט זכה ל-13.3% רייטינג והוביל את טבלת הרייטינג של אותו יום.
מנקנט
מֶנְקֶנְט (נקרא גם θ (תטא) בקנטאור וכן גליזה 539 או LHS 2858) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים קנטאור והוא גם הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה שניתן לראות מהמזרח התיכון ומאירופה. הכוכב נמצא בחלק הצפוני של קבוצת קנטאור, ושמו הוא קיצור ושיבוש של השם בערבית "אל-מנקיבּ אל-קנטוריס" (ألمنكب ألقنتوس) שפירושו הכתף של הקנטאור.
מאפיינים
מנקנט הוא ענק כתום עם סיווג ספקטרלי K0 III במרחק של כ-60 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראיתו היא מדרגה 2.05. מסתו גדולה בקצת יותר מפעמיים מסת השמש ורדיוסו גדול מעט יותר מפי 10 מרדיוס השמש. טמפרטורת פניו היא כ-4,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של למעלה מפי 40 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך הטמפרטורה הנמוכה שלו גורמת לכך שחלק משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא פי 60 מעוצמת ההארה של השמש. מנקנט נמצא בשלב מתקדם של התפתחותו והוא מתיך הליום לפחמן ולחמצן לאחר שהמימן שבליבתו אזל.
לכוכב תנועה עצמית גדולה יחסית של כשלושת רבעי שניית קשת בשנה, ששקולה למהירות משיקה של כ-65 קילומטר בשנייה. לעומת זאת, מהירותו הרדיאלית נמוכה בהרבה, כ-1.3 קילומטר בשנייה בלבד, כך שהכוכב נע כמעט בניצב לקו הראייה אליו, ולמרות שהוא נמצא קרוב יחסית למערכת השמש, הוא כנראה לא נוצר בסביבתה אלא חולף בסמוך.
לימונן
לימונן (Limonene) הוא תרכובת אָלִיפַטית כיראלית המהווה את המרכיב העיקרי בשמן קליפות ההדרים. החומר הוא נוזל שקוף בטמפרטורת החדר, איזומר R (איזומר D) הוא הנפוץ יותר בטבע בעל ארומת תפוז ומשמש כחומר גלם לחומרי טעם בתעשיית המזון וכממס לצורכי ניקוי : הסרת דבקים וניקוי שמן מחלקי מכונה. איזומר S (איזומר L) נמצא בשמן מנטה והארומה שלו דמוית טרפנטין. לימונן הוא המרכיב הנדיף הלא טרפני העיקרי בשרף האורניים.
ראונו סאפינן
ראונו סאפינן (באסטונית: Rauno Sappinen; נולד ב-23 בינואר 1996) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בעמדת החלוץ בהפועל ירושלים.
קריירת מועדונים
סאפינן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פלורה טאלין אליה הצטרף בגיל 10. ב-2 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-4 נגד טאלין קאלב. ב-14 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד טאמקה. בעונת זכה עם המועדון באליפות הראשונה שלו בקריירה. באותה שנה נבחר לכדורגלן הצעיר של השנה באסטוניה. סאפינן היה מלך השערים של פלורה בליגה במשך שלוש עונות רצופות מ-2015 עד 2017, באחרונה אף היה מלך שערי הליגה.
ב-13 באוגוסט 2018 הושאל לדן בוס עד לסיום העונה. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד וולנדם בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-14 באוגוסט 2019 הושאל לדומז'אלה מליגת העל הסלובנית עד לסיום העונה, עם אופציה לחתימה לשלוש שנים, אולם חזר לפלורה בשנת.
ב-6 ביולי 2021 הבקיע צמד בניצחון נגד פאולה היברניאנס המלטזית במסגרת סיבוב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות.
ב-22 בדצמבר 2021 חתם לשלוש שנים וחצי בפיאסט גליביצה מליגת העל הפולנית. ב-24 בינואר 2023 הושאל לסטאל מיילץ עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
ב-13 ביולי 2023 חתם לעונה אחת בהפועל ירושלים.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק בכל הנבחרת הצעירות של אסטוניה, ואף שימש כקפטן נבחרת הנוער והצעירה.
ב-11 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 נגד. ב-20 בנובמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד.
ריסוס אווירי
ריסוס אווירי, כולל בעיקרו ריסוס של יבול בעזרת דשנים, קוטלי מזיקים, קוטלי פטריות למיניהן, בעזרת כלי טיס המיועד לשימושים חקלאיים.
כלי טיס בהם נעשה שימוש לריסוס אווירי מעוצבים ונבנים בדרך כלל למטרה זו, אולם הסבה של מטוסים מתחומים אחרים נפוצה גם כן. לעיתים נעשה שימוש אף במסוקים לצורכי ריסוס.
לעיתים כלי טיס המשמשים לריסוס משמשים אף לצורכי כבאות אווירית, באזורים המועדים לשריפות.
זריעה מהאוויר - 1906
הריסוס האווירי הראשון המוכר בהיסטוריה, של חומרים חקלאיים, בוצע על ידי החקלאי ג'ון צ'ייטור. בשנת 1906, צ'ייטור ריסס זרעים בעמק מלא ביצות בניו זילנד, באמצעות כדור פורח עם רצועות.
בהמשך זריעה של יבולים המשיכה אך בקנה מידה קטן, מאחר שקשה לשלוט בצפיפות וסדר היבול, מאחר שפרמטרים רבים נכללים בריסוס כגון: מהירות המטוס, זווית הריסוס, כיוון הרוח, כמות המשקעים באותה תקופה, נתונים גאוגרפיים של המישור המרוסס.
ריסוס יבולים - 1921
השימוש הראשון בכלי טיס כבד מן האוויר לצורך ריסוס יבולים התרחש ב-3 באוגוסט 1921 באוהיו. השיטה של ריסוס יבולים פותחה במאמץ משותף של מחלקת החקלאות של ארצות הברית ותחנת מחקר של חיל הקשר של צבא ארצות הברית. מטרת הפרויקט הייתה להרוג זחלי עש מזיקים שהתגלו ביבול על ידי ריסוס בעופרת הארסן (lead arsenate). הניסוי הראשון נחשב להצלחה כבירה, ופעילות מסחריות של ריסוס אווירי החלה בשנת 1924 על ידי חברה לריסוס אווירי שקמה באוהיו. שימוש בשיטה זו התפשט באיטיות גם למדינות אחרות בארצות הברית ובאירופה בשנות ה-30 וה-40.
ריסוס דשנים - 1939-1946
שיטת ריסוס הדשנים פותחה בניו זילנד בשנות ה-40 על ידי אנשי משרד העבודות הציבוריות וחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בראשות אלן פריצ'רד ודאג קמפבל. ניסויים לא רשמיים מוצלחים הובילו לקבלת מימון ממשלתי למחקר. בתחילה ריססו דשן וזרעים יחדיו אך לאחר זמן קצר בוטל הרעיון והחל פיזור של דשנים שונים ממכלים שהותקנו במטוסי TBF אוונג'ר ודקוטה, שהיו עודפי מלחמה וכן מטוסים פרטיים קטנים יותר. שיטות ריסוס אווירי אלה אומצו בעיקר באוסטרליה ובבריטניה. עם תום מלחמת העולם השנייה הייתה עלייה חדה בריסוס קוטלי מזיקים, עד אשר התברר היקף ההשפעה הסביבתית של חומרים אלה.
ריסוס מים - 1952
כבאות אווירית או ריסוס מים מן האוויר, נבחן באופן נסיוני בקנדה ב-1952, והתבסס כשיטת כבאות מקובלת בקליפורניה באמצע שנות ה-50.
ריסוס לילה - 1973
ריסוס לילי, נעשה בעיקר באמצעות ספריי נוזלי, ונפוץ בעיקר במדבריות מערב ארצות הברית. העלות הגבוהה של חומרי ההדברה מנעה ריסוס מרוכז ורציף בשעות היום, בנוסף באזורים בהם הטמפרטורות גבוהות, החרקים כלל לא היו נוכחים בחלק העליון של היבולים, ולכן לא נקטלו בהדברה. לכן בא הצורך לרסס בלילות. הקושי בריסוס זה, היה השליטה על השטח המרוסס מאחר שבניגוד לאור יום, בלילה לא ניתן לראות תמיד איזה חלק מכסה הרסס הנפלט מהמטוס, לכן הומצאו שיטות רבות, כגון פיזור זהרונים יחד עם הרסס.
היבטים סביבתיים ובריאות האדם
קיימים מחקרים רבים וסותרים על ההשפעה הסביבתית של ריסוס אווירי, חלק ממחקרים אלה מצביעים על תוצאות הרסניות של שיטה זו, בעוד שמחקרים אחרים מתייחסים לשיטה באופן חיובי ומדגישים את השפעת הריסוס האווירי על המודרניזציה בחקלאות וכיצד ריסוס אווירי תורם לשמירה על הסביבה. בדומה לריסוס מדבירי מזיקים באופן כללי, ריסוס אווירי כרוך במספר בעיות סביבתיות, הבולטות שבהן הוא רחף של הרסס ברוח אל מחוץ לאזור הריסוס, זיהום הקרקע, זיהום מקורות מים, ולעיתים אף נזק בריאותי. יצרני חומרים מדבירי מזיקים מתמודדים באופן קבוע במתן מענה לבעיות אלה.
בתחילת השימוש במדבירי מזיקים, הנזקים הסביבתיים והבריאותיים הכרוכים בשימוש בהם לא היו ידועים. לאחר שנים של שימוש במדבירים התבהר הצורך בשימוש בשיטות הדברה בעלות השפעה סביבתית שלילית מצומצמת יותר. בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 רבים מחומרי הדברה שפותחו הם "כימיקלים רכים", כאלה המתפרקים בסביבה באופן בטוח כדי למנוע נזקים סביבתיים. כל חומרי ההדברה הנמצאים היום בשימוש במדינות מתוקנות חייבים לעמוד בתקנים סביבתיים מחמירים הנקבעים על ידי גופי הממשל וארגונים בינלאומיים. כך למשל בארצות הברית, עלות הבדיקות אותן מתחייב היצרן לבצע בטרם יאושר חומר הדברה חדש מגיע כדי 160–200 מיליון דולר.
כריסטופר פלאמר
ארתור כריסטופר אורם פלאמר (באנגלית: Arthur Christopher Orme Plummer; 13 בדצמבר 1929 – 5 בפברואר 2021) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה קנדי. פלאמר היה מועמד לאוסקר ב-2009 על תפקידו בסרט "התחנה האחרונה" ואף זכה בפרס אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2011 על תפקידו בסרט "בגינרס". פלאמר, שהיה בן 82 בעת הזכייה, היה הזוכה המבוגר ביותר שזכה באוסקר. נוסף על כך, הוא זכה בשני פרסי אמי, בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך ובשני פרסי טוני, והיה מועמד פעמיים נוספות לפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
פלאמר נולד בטורונטו שבקנדה לאיזבלה מרי וג'ון אורם פלאמר. פלאמר הוא נינו של ראש ממשלת קנדה השלישי ג'ון אבוט. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר שנולד ופלאמר גדל כילד יחיד בכפר סנוויל שבקוויבק.
במטרה להפוך לפסנתרן מקצועי, לקח פלאמר מספר שיעורים, אך בעקבות חיבה לתחום התיאטרון, עזב את הקריירה המוזיקלית לטובת לימודי משחק בבית ספרו. כדי לרכוש ניסיון ולפתח את יכולות המשחק שלו, נסע פלאמר ללמוד במוסד תיאטרון מקומי באוטווה.
בתחום התיאטרון
את הצלחתו הראשונה בברודוויי נחל פלאמר ב-1973 במחזה "Cyrano" של אנתוני ברג'ס בו הוא גילם את דמותו של הסופר סיראנו דה ברז'ראק. הופעה זו זיכתה את פלאמר בפרס הטוני וב"פרס דרמה דסק". את פרס הטוני השני שלו בקריירה קיבל פלאמר ב-1997 על הופעתו בהפקה הקנדית "בארימור".
מלבד שתי זכיות בפרס הטוני, פלאמר היה מועמד חמש פעמים נוספות לפרס על הופעותיו במחזות "J.B." של ארצ'יבלד מקליש, "שטח הפקר" של הרולד פינטר, "משפט הקופים" ובמחזות השייקספירים "אותלו" ו"המלך ליר" של ג'ונתן מילר.
קריירה קולנועית
קריירת המשחק של פלאמר החלה בשנת 1958 כשלוהק לתפקיד משני בסרטו של סידני לומט "זרקורי במה". תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרטו של ניקולאס ריי "רוח נושבת באברגליידס", שיצא ב-1959 על פי תסריט מאת באד שולברג. פלאמר התפרסם לראשונה בתחומי הוליווד ב-1964 בדרמה ההיסטורית "נפילתה של האימפריה הרומית" בדמותו של קיסר רומא קומודוס.
הופעה זו הביאה לתפקיד הפריצה שלו ב-1965, בדרמה המוזיקלית הקלאסית של רוברט וייז, "צלילי המוסיקה". פלאמר הופיע בתפקיד הראשי, קפטן פון-טראפ, אב אלמן לשבעה ילדים, המתאהב בצעירה בשם מריה המיועדת להיות נזירה, ומבטל את אירוסיו לברונית שרדר כדי להינשא לה. עם עליית הנאצים לשלטון וביסוס מעמדם, התרבו הלחצים על קפטן טראפ להצטרף לשורותיהם, לפיכך החליט לברוח עם משפחתו לשווייץ.
שתי הופעות בולטות נוספות של פלאמר באותו עשור היו בדרמה "דייזי" (Inside Daisy Clover) העוסקת בתעשיית הסרטים של הוליווד ובסרט המלחמה של גאי המילטון "הקרב על בריטניה", בו הופיע בתור טייס קרב קנדי.
בשנות ה-70 התפרסם פלאמר בזכות הופעותיו כארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בדרמת המלחמה הסובייטית-איטלקית "ווטרלו", בסרט השלישי בסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" של בלייק אדוארדס, "שובו של הפנתר הורוד" ובסרט ההרפתקאות של ג'ון יוסטון האיש שרצה להיות מלך. בנוסף הופיע בתור הנסיך היהודי הורדוס אנטיפס בסדרה "ישו מנצרת" ובתור הבלש הספרותי שרלוק הולמס בסרט "רצח לפי פקודה", הופעה אשר זיכתה את פלאמר בפרס הג'יני. את פרס אמי הראשון שלו קיבל פלאמר ב-1976 על תפקידו בהפקה "חלפני הכספים של ארתור היילי".
בשנות ה-80 בלט בעיקר בהופעה אחת בדרמה "היכן שהוא בזמן". פלאמר היה מועמד בשנית לפרס אמי ב-1983, על משחקו בסדרה "ציפורים מתות בסתר". לאחר מכן הופיע פלאמר במותחן הבדיוני של טרי גיליאם "12 קופים", בתור ד"ר גוינס מדען בעל מעבדה לפיתוח נגיפים ואביו של ג'פרי ג'וינס (בראד פיט) ששהה בבית החולים לחולי נפש בו נכלא גיבור הסרט ג'יימס קול (ברוס ויליס) ובדרמה הביוגרפית "המקור" בה גילם את מנחה הטלוויזיה המפורסם מייק וולאס. ב-1993 זכה פלאמר בפרס אמי שני על תפקידו כמספר בסדרת האנימציה "Madeline".
בשנות ה-2000 הופיע בסרטים "טרגדיה אמריקאית" ו"נפלאות התבונה" של רון הווארד, שם הופיע בתור ד"ר רוזן, הפסיכיאטר של ג'ון פורבס נאש (ראסל קרואו). לאחר מכן הופיע בתפקידים משניים בסרטים שוברי קופות כגון "אוצר לאומי", "אלכסנדר" של אוליבר סטון בו גילם את דמותו המיתולוגית של אריסטו ו"סוריאנה" בו הופיע כדין ווייטינג, פעיל ב"תנועה לשחרור אירן". כמו כן שיחק פלאמר בסרט הטלוויזיוני "Our Fathers", סרט שזיכה אותו במועמדות שלישית לפרס אמי.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד סימון ויילר בדרמה הרומנטית "הבית באגם" של הבמאי אלחנדרו אגרסטי. בשנת 2010, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב, לפרס גילדת השחקנים ולפרס אינדפנדנט ספיריט על תפקידו הראשי בדרמה הביוגרפית "התחנה האחרונה". בסרט גילם פלאמר את דמותו של הסופר הרוסי הנודע לב טולסטוי, כותב הרומן, מהחשובים ביותר בספרות העולמית, "מלחמה ושלום". נוסף על כך, דיבב פלאמר את דמותו של צ'ארלס מונץ בסרט האנימציה המצליח "למעלה".
ב-2011 השתתף בסרט "ביגינרס" בתפקיד האל אביו הגוסס והגאה של אוליבר (יואן מקגרגור). על תפקידו בסרט זכה בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, וכן בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2017 היה מועמד לאוסקר על תפקידו בסרט "כל הכסף שבעולם" לאחר שהחליף את קווין ספייסי.
חיים אישיים
פלאמר היה נשוי שלוש פעמים. נישואיו הראשונים היו ב-1956 לשחקנית התיאטרון תמי גריימס, נישואים שנמשכו ארבע שנים. לזוג נולדה בת אחת בשם אמנדה פלאמר, שגדלה להיות שחקנית מצליחה זוכת שלושה פרסי אמי ופרס טוני, אולם כפי שכתב באוטוביוגרפיה שלו ("In Spite of Myself") לא היו קשורים כלל כאשר הייתה ילדה. נישואיו השניים היו לעיתונאית פטרישה לואיס בשנת 1962 ונמשכו חמש שנים. אשתו השלישית משנת 1970 עד מותו הייתה הרקדנית והשחקנית הבריטית איליין רג'ינה טיילור.
מותו
פלאמר מת בביתו שבקונטיקט ב-5 בפברואר 2021, בגיל 91.
יוליאן קריין
יוּליאן גרְגוֹרְיֶוויץ' קְרֵיין (ברוסית: Григорий Абрамович Крейн; 5 במרץ 1913 במוסקבה – 28 במאי 1996 במוסקבה) היה מלחין רוסי, פסנתרן ומוזיקאי ממוצא יהודי.
חייו ועבודתו
יוליאן קריין היה בנו של גרגורי קריין (1879–1955), מלחין ממוצא יהודי, ואחיינו של אלכסנדר קריין (1883–1951), שגדל גם הוא כמלחין. הוא החל להלחין בילדותו ובשנת 1924 הציג את הסונטה הראשונה שלו לפסנתר מספר 7, שבוצעה גם על ידי היינריך נויהאוס. יצירות מוקדמות פורסמו על ידי ההוצאה לאור החשובה, בין היתר. בשנת 1926 נסע קריין לטיול ארוך מחוץ לרוסיה עם אביו, תחילה לווינה, שם לימד אותו הפסנתרן אדוארד שטוירמן. מאוחר יותר הוא קיבל שיעורים בהלחנה מפול דיקא ב בפריז, וסיים את לימודיו ב-1932. יוליאן קריין חזר מאוחר יותר לברית המועצות ולימד בקונסרבטוריון של מוסקבה מ-1934 עד 1937. קריין גם הופיע לעיתים קרובות כפסנתרן ופרסם כמה ספרים בנושא מוזיקה משנות החמישים של המאה ה-20 ואילך, למשל על מוריס ראוול, קלוד דביסי ומוזיקאים נוספים. זיכרונותיו, שהשאיר אחריו ככתב יד, פורסמו גם בגרמנית ב-2018 כ"תווים מחיי המוזיקליים" (Notizen aus meinem musikalischen Leben).
יסעור כהה
יסעור כהה או יסעור עשנוני (שם מדעי: Ardenna grisea), הוא מין של עוף ימי בינוני ממשפחת היסעוריים. בעבר היה שייך לסוג יסעור (Puffinus).
מאפיינים
אורכו של היסעור 40–51 ס"מ ומוטת כנפיו 94–110 ס"מ. הוא בעל כסות נוצות חומה כהה והוא בעל כנפיים ארוכות המותאמות לדאייה ולבנות מלמטה, מקור ארוך ושחור בעל בליטה מעליה ורגליים עם קרומי שחייה בצבע ורדרד. הראש כהה יותר משאר הגוף.
היסעורים מעופפים בלהקות בין האוקיינוסים השונים, בעיקר בחצי הכדור הדרומי, סביב דרום האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. היסעורים מקננים על איים נידחים כמו סביב ניו זילנד והאיים הקרובים להם, איי פוקלנד, ארץ האש, איי אוקלנד והאי נורפוק. הם מקננים במושבות צפופות יחדיו ומטילים ביצים בין ענפי עצים שבאיים. לעיתים הם מקננים גם ליד אלבטרוסים ופינגוויניים. היסעורים מקננים במחילות מוגנות אך כשהם יוצאים הם נטרפים על ידי שחפים וחמסנים.
הם דגים בים דגים ודיונונים ויכולים לצלול לעומק 68 מ' מתחת הגלים עם כנפיהם.
יחסי מלאווי–רואנדה
יחסי מלאווי–רואנדה הם היחסים בין-לאומיים בין מלאווי לרואנדה.
בשנת 1996 קיבלה מלאווי מספר פליטים מרואנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המבקשים מקלט. הממשלה לא דחתה פליטים, אך היא פנתה לעקרון "מדינת המקלט הראשונה". על פי עיקרון זה, לפליטים שביקשו מקלט במדינה אחרת תחילה, או שהייתה להם הזדמנות לעשות זאת לא יקבלו לאחר מכן מקלט במלאווי. לא היו דיווחים על חזרה כפויה של פליטים.
מלון סאן
מלון סאן היה מלון שפעל במשך כ-30 שנה בחוף ימה של בת-ים עד שנהרס בשנת 2012 ובכך היה למבנה הגדול ביותר שנהרס בישראל על ידי חומר נפץ. על השטח שפונה קם מלון חדש בעל שם זהה.
היסטוריה
בניין מלון סאן נבנה בשנות ה-70 בתכנון האדריכל יצחק טולדנו (שתכנן גם את מלון דבורה בתל אביב). הבניין נבנה בסטנדרט בנייה גבוה נכון לאותה תקופה ונקרא בתחילתו מלון "פאן אמריקן". המלון בן 14 הקומות התנשא לגובה של 40 מטרים וכלל בריכת שחייה, מגרשי טניס ואולמות כנסים ואירועים אשר נחשבו חדשניים בזמן הקמתם. ב-1974 פרצה שרפה במלון ומאז החלה הידרדרות איטית במעמדו, על אף שיפוץ רחב היקף שנעשה בו. במשך הזמן המלון החליף מספר שמות ונקרא בין היתר מלון "מרינה" ובהמשך גם "סאן". בשנות ה-90 הוסבו חלק מדירות המלון למגורי עולים חדשים, עקב הצורך לשכן עולים רבים ממדינות ברית המועצות לשעבר שהגיעו לעיר בת ים בשנים אלה. סופו של המלון בגלגולו הנוכחי הגיע בשנת 2005 כאשר בעלי המלון מכרו את הקרקע והמלון ננטש. לאחר נטישתו הפך המלון לפיל לבן, מפגע אסתטי וסביבתי, והיה אף מוקד לפעילות של כת השטן.
המלון עמד נטוש עד שנת 2012, בה החלה הריסתו. תחילה ההריסה בוצעה על ידי כדור מתכת כבד אך שיטה זו התגלתה כלא יעילה והוחלט לפוצץ את המלון במקום. ב-6 בנובמבר 2012 הוצמדו 25 קילוגרם חומר נפץ לעמודי התמיכה של המלון ולאחר הפעלת המטען מבנה המלון הנטוש קרס תוך 14 שניות.
נבנה במקום קומפלקס של מלונאות ומסחר הכולל מרכז כנסים ומלון שנקרא גם הוא "מלון סאן" אולם בנייתו הופסקה, נכון ליולי 2019. בתחילת 2020 החלה בנייתו מחדש.
ג'ון פאד
ביוגרפיה
ג'ון היה בנם הבכור מבין ששת ילדיהם של ג'יימס פאד, ומרי פאד, לבית מקג'וך. שני בנים נוספים, תומאס פאד וג'יימס פאד, הפכו גם הם לאמנים, וכך גם אחותו סוזן פאד.
העיתון "המבקר השבועי של טירת דאגלס" ב-19 באוגוסט 1831 ציין כי בבחינה של בית הספר ג'ירטון "הוצג לקהל ספר מפות יפה ומדויק שבוצע על ידי ג'ון פאד, כדוגמה לרישומים רבים ומגוונים שלו, אשר לעיתים קרובות עוררו את הערצתם של כל מי שראה אותם".
הוא עבר לאדינבורו ב-1840 וב-1841 הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית. בשנת 1848 הוא רשום כצייר מיניאטורות באדינבורו.
פאד צייר בעיקר סצנות דתיות, ספרותיות והיסטוריות. הוא הציג באקדמיה הסקוטית המלכותית ובאקדמיה המלכותית כמעט ללא הרף. כשהיה נשיא איגוד האמנות היפה של קירקודברייטשייר ב-1899, דיוקנו של סר אייזק ניוטון הוצג בתערוכה שהתקיימה ביולי ואוגוסט באותה שנה. לפאד היו קהל עוקבים גם בארצות הברית. דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון היה הבסיס לחריטת פסל דיוקן של ויליאם הול הצעיר ששימש להמחשת מאמר על וושינגטון במגזין ההיסטוריה האמריקאית ב-1880. ציורו המצליח ביותר "שייקספיר וחבריו בטברנת בת הים" נמכר לאמריקאי ב-1851.
את ציוריו, הפופולריים בבריטניה הוויקטוריאנית, ניתן למצוא היום באוספים פרטיים וציבוריים, כולל הגלריה הלאומית של סקוטלנד.
ב-1859 הוא עזר לג'וזף נואל פאטון להקים את חיל המתנדבים הראשון של אדינבורו מבין האמנים בעיר ושימש כסגן שלו. הוא היה חבר פעיל בקהילה שבה הקים לבסוף את ביתו. הוא עזר להגות ולפתח מספר פרויקטים קהילתיים בניין העירייה שנפתח באוגוסט 1885 על ידי אחיו תומאס פאד, אז אקדמאי מפורסם.
פאד חלה במחלה קשה בקיץ 1902. הוא עבר התגורר עם אחותו סוזן פאד ומת שם ב-22 באוקטובר בגיל 83. הוא נקבר לצד אשתו, ג'יין מקדונלד (נפטרה 1897), בחצר הכנסייה של קהילת גירטון. סוזן נקברה לידו ב-1909.
סה"כ יצירותיו הידועות הוא 278 פריטים. מתוכם, 241 הוצגו באקדמיה המלכותית הסקוטית, עשרים מהם הוצגו באקדמיה המלכותית, ותשעה עשר הוצגו באקדמיה המלכותית בלבד, הרשימה נחשבת לא שלמה.
Troublemaker
Troublemaker (בעברית: עושה צרות) הוא שיר של הזמר האנגלי אולי מארס, בהשתתפות הראפר האמריקאי פלו ריידה, שיצא כסינגל המוביל מאלבום האולפן השלישי של מארס, Right Place Right Time. השיר נכתב על ידי מארס, סטיב רובסון, קלוד קלי ופלו ריידה, והופק על ידי רובסון. השיר הושמע בבכורה ב-8 באוקטובר 2012, בבריטניה בתחנת הרדיו קפיטל FM, והיה זמין להורדה החל מה-12 באוקטובר.
רקע ופרסום
מורס אמר כי למרות שהוא ציפה בתחילה שיהיה קשה לשכנע את פלו ריידה להשתתף בשיר, זה היה "קצת קל, מבחינה מסוימת. [זה] לא היה קשה. . . פשוט שלחנו לו את הרצועה, הצוות שלו שמע את השיר, והם ממש אהבו את זה. ופלו רידה היה כמו, 'אני באמת רוצה לעשות את זה'. אז הוא הסכים". פלו ריידה דיבר על מארס ועל הופעתו בשיר במהלך ראיון קידום מכירות לסינגל שלו "I Cry" בתוכנית הבוקר Daybreak של ITV ב-26 בספטמבר 2012, באומרו: "אני מאוד מתרגש, [חברת התקליטים שלי אמרה] שיש לנו שיר של בחור בשם אולי. אני יודע לראות להיטים ברגע שאני שומע אותם. כנראה שתהיה לי הזדמנות לפגוש אותו בקרוב". Troublemaker הושמע בבכורה בתחנת קפיטל FM בבריטניה, ב-8 באוקטובר 2012. במסיבת השקה של האלבום חשף מארס כי Troublemaker אמור היה במקור להיות הסינגל השני מתוך האלבום כאשר "Army of Two" היה הסינגל הראשון.
מקס פולקהרט
מקס פולקהרט (בגרמנית: Max Volkhart; 17 באוקטובר 1848 – 29 במרץ 1924) היה צייר גרמני מבית הספר לציור בדיסלדורף.
ביוגרפיה ועבודה
מקס פולקהרט היה בנו של הצייר וילהלם פולקהרט. כמו אביו, הוא קיבל הכשרה אמנותית באקדמיה המלכותית לאמנות פרוסית בדיסלדורף. הוא למד בעיקר אצל היינריך לונשטיין, אנדראס מילר ויוליוס רוטינג, הוא גם למד באופן פרטי אצל אדוארד פון גבהרט. תמונותיו הידועות הראשונות נוצרו בהשפעתו. מאוחר יותר הוא נסע לבלגיה והולנד לפרקי זמן ארוכים, שם צייר תמונות ובחלקו מהזמן עשה ציורים מהטבע. ברוטרדם בשנת 1881 הוא ביצע פנורמה גדולה המתארת את ניצחונו של נסיך אורנג' על הספרדים בקרב היבשתי והים בניואופורט.
במרץ 1883 הצטרף פולקהרט למועדון החתירה של דיסלדורף, שנוסד בשנת 1880. מאז 1883 היה לאגודה זו בית סירות קבוע בנמל. בניגוד לציירים אחרים במועדון, פולקהרט, כמו ארנסט רובר ופרדריק פוזין, היה שותף חלקי באירועי חתירה.
ציוריו ותחריטים רבים שלו מראים לעיתים קרובות סצנות פשוטות מהמאות ה -18 עד ה -20, תוך התחשבות באופי התקופה בה מוצג תוכן התמונה. עבודתו מאופיינת במשיחות מכחול מדויקות ובטיפול זהיר בחומר על בסיס הסגנון ההולנדי הישן.
לואיזה חאנון
לואיזה חאנון (בערבית: لويزة حنون) (נולדה ב-7 באפריל 1954) היא מנהיגת מפלגת הפועלים של אלג'יריה (Parti des Travailleurs, PT). ב-2004 היא הייתה האישה הראשונה שהתמודדה בבחירות לתפקיד נשיאת אלג'יריה. היא נכלאה על ידי הממשלה מספר פעמים לפני הלגליזציה של מפלגות פוליטיות ב-1988. ב-1981 היא נכלאה מיד לאחר שהצטרפה לארגון העובדות הסוציאליות הטרוצקיסטי, שהייתה מפלגה בלתי-חוקית, ושוב לאחר מהומות אוקטובר של שנת 1988, שהביאו לסופו של המשטר החד-מפלגתי של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. במהלך מלחמת האזרחים האלג'יראית בשנות ה-1990, חאנון הייתה אחד מקולות האופוזיציה הבודדים בפרלמנט, ולמרות ערכי מפלגתה החילוניים (לאיסיטה), היא הייתה מתנגדת נחרצת למדיניות "המיגור" של ממשלתה כלפי האיסלאמיסטים. בינואר 1995 היא חתמה על פלטפורמת סנט'אג'ידיו, בניסיון להביא את מלחמת האזרחים לסופה, יחד עם נציגים אחרים ממפלגות האופוזיציה, ובעיקרם חברי החזית לגאולה אסלאמית, המפלגה האסלאמית-רדיקלית אשר פירוקה על פי צו צבאי גרם לפרוץ מלחמת האזרחים.
ב-25 בספטמבר 2019 נגזרו עליה 15 שנות מאסר, יחד עם בכירים אחרים באלג'יריה.
תחילת דרכה
חאנון נולדה בצ'קפה, שבמחוז ג'יג'ל למשפחת פלאחים. היא ברחה יחד עם משפחתה אל העיר ענאבה לאחר שבית הוריה הופצץ על ידי הצבא הצרפתי במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954-1962). היא הייתה האישה הראשונה ממשפחתה שלמדה בבית הספר. מכיוון שבאלג'יריה החילו מערכת חינוך חובה חינם, חאנון סיימה לימודי תיכון והמשיכה ללימודי אוניברסיטה וסיימה תואר ראשון. עבודתה המקצועית הראשונה הייתה במגזר התחבורה. חאנון המשיכה את לימודיה, וסיימה תואר במשפטים באוניברסיטת ענאבה, מהלך שאביה התנגד לו נחרצות. היא הצהירה כי "הזכות הזו לחינוך היא אשר תשנה מן הקצה אל הקצה את המעמד והייצוג של נשים בחברה שלנו, וגם אני תוצר שלה."
מפלגת הפועלים
לאחר המהומות של 1988, אלג'יריה אימצה מערכת רב-מפלגתית ב-1989, אשר אפשרה לחאנון להקים את מפלגת הפועלים. המפלגה נוסדה בשנת 1990 על פי הוראת ארגון הפועלים הסוציאליסטים. המצע העיקרי של המפלגה עסק במלחמת המעמדות בין מעמד הפועלים, או "המעמד המנוצל", לבין בעלי ההון, או "המדכאים". מפלגת הפועלים היא מפלגה עצמאית שתומכת בתנועה הלאומית האלג'ירית. חאנון שימשה כמנהיגת ודוברת המפלגה מאז היווסדה, ונבחרה כמזכירתה הכללית באוקטובר 2005. בשנת 2007, היו 23 מפלגות שהתמודדו בבחירות באלג'יריה.
היא ידועה בשל הגינוי שלה על פירוק ארגון החזית לגאולה אסלאמית, בתור מי שמשמיע קול בעד פיוס, ומי שיחד עם מפלגות אחרות, חתמה על פלטפורמת סנט'אג'ידיו "למען פתרון פוליטי למשבר האלג'יראי". את משנתה הפוליטית חאנון חידדה במהלך התקופה המוקדמת של עצמאות אלג'יריה: "כל המדינה הייתה עדיין הלומה ממלחמת השחרור, כולם דיברו על סוציאליזם, על צדק, על קדמה. אלג'יריה הייתה בשיא מאבקה האנטי-אימפריאליסטי... היינו לגמרי בסולידריות עם הפלסטינים, המאבק שלהם היה גם שלנו. היינו נגד האפרטהייד בדרום אפריקה, דיברנו על וייטנאם, גדלתי כמו כל הדור שלי באווירה המיליטנטית הזו, של המאבק".
מסעי בחירות
ניסיונה הראשון של חאנון לרוץ בבחירות לנשיאות ב-1999 נדחה על ידי המועצה החוקתית האלג'יראית.
בבחירות לנשיאות של שנת 2004 היא הייתה לאישה הראשונה המועמדת לתפקיד זה בכל רחבי העולם הערבי. היא הייתה אחת מתוך שישה מועמדים שהוכרו על ידי המועצה החוקתית.
ב-2009 חאנון הייתה אחת מתוך 11 מועמדים בבחירות לנשיאות. המצע שלה כלל הגנה על עיקרון הריבונות הלאומית של אלג'יריה, וגינוי של מדיניות הליברליזציה וההפרטה של חברות ציבוריות. היא זכתה ב-4.22% מהקולות, שהיה מספיק לזכות אותה במקום שני בבחירות, אחרי עבד אל-עזיז בותפליקה שנבחר לקדנציה שלישית עם 90.24% מהקולות בבחירות, בהם האופוזיציה טענה לזיופים נרחבים.
בשנת 2014 היא רצה שוב, והפעם סיימה במקום רביעי, וזכתה רק ב-1.37% מהקולות. במסיבת העיתונאים היא השלימה עם התבוסה והכריזה כי הבחירות בוצעו כשורה, והפעם ללא כל הונאה. "בותפליקה זכה, אנשים בחרו ביציבות," היא אמרה.
פעילויות אחרות
חאנון היא חברה מייסדת של ארגון הפועלים והעמים הבינלאומי, שהוקם בינואר 1991. היא פועלת במסגרות בינלאומיות נגד הפרטה, בהגנה על איגודי עובדים, ומנהלת קמפיינים בעד מיסוד סטנדרטים בינלאומיים למקומות עבודה. היא חברה בוועדות של ארגון הפועלים הבינלאומי, כולל ועד אפריקה וועד נשים פועלות. היא הייתה חלק מקואליציית האיגודים שהתנגדה למלחמה בעיראק, שכללה את הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי עובדים ערבים וקונפדרציית הפועלים הבינלאומית (EIT).
במרץ 2010 חברה לפעילות זכויות נשים נוספות בקריאה לביטול של חוק המשפחה האלג'יראי, על רקע כישלונו לספק הגנה נאותה לנשים.
אילאיל שחר
אילאיל שחר (נולדה ב-15 באפריל 1975) היא עיתונאית ישראלית ששימשה כראש מחלקת החדשות בגלי צה"ל והכתבת המדינית. במרץ 2020 הצטרפה שחר לכאן 11 כסגנית מנהל חטיבת החדשות של התאגיד, ברוך שי.
יו דלטון
אדוארד יו ג'ון ניל דלטון, הברון דלטון (באנגלית: Edward Hugh John Neale Dalton, Baron Dalton; 16 באוגוסט 1887 – 13 בפברואר 1962) היה פוליטיקאי בריטי, ממפלגת הלייבור הבריטית. בימי מלחמת העולם השנייה שירת דלטון כ"שר ללוחמה כלכלית" בקבינט המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל והיה אחראי להקמת מנהלת המבצעים המיוחדים. לאחר המלחמה מונה לשר האוצר של בריטניה בממשלתו של קלמנט אטלי אך נאלץ לפרוש בשל שערורייה פוליטית.
אילאיל שחר
ביוגרפיה
שחר נולדה בירושלים וגדלה בכפר סבא. שחר החלה את דרכה בתקשורת בחטיבת דובר צה"ל. עם שיחרורה מהצבא למדה תואר ראשון בכלכלה ותקשורת ותואר שני בייעוץ ארגוני ואסטרטגיה במסגרת לימודי מנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1999 הצטרפה למקומון הירושלמי "כל הזמן", השייך לרשת מקומוני מעריב, בתפקיד כתבת חינוך. שנה לאחר מכן הצטרפה לעיתון היומי של מעריב, ככתבת חינוך ובשנת 2002 החלה בתפקידה ככתבת המדינית של העיתון.
יו דלטון
רקע ומוצא, תחילת הקריירה
דלטון נולד בנית' שבויילס. אביו, ג'ון ניל דלטון היה הכומר האישי של המלכה ויקטוריה ומורו האישי של ג'ורג' החמישי.
דלטון חונך בבית הספר הפרטי היוקרתי סאמר פילדס סקול בסאמרטאון, פרבר של העיר אוקספורד, ולאחר מכן בבית הספר הפרטי איטון קולג'. לאחר מכן החל בלימודים בקינגס' קולג' השייך לאוניברסיטת קיימברידג', שם בלט בדעותיו הסוציאליסטיות וכונה על ידי חבריו "קומראד יו".
אילאיל שחר
ביוגרפיה
בשנת 2006 עברה לגלי צה"ל, שם היא מונתה לתפקיד הכתבת המדינית. לקראת הבחירות של שנת 2015 היא החלה לכתוב טורים באתר nrg. לדברי אלעד טנא שהיה עורך nrg, שחר צורפה למעריב כחלק ממהלך שמטרתו לגוון את השיח ולהעניק ייצוג רחב יותר לנשים באתר.
יו דלטון
רקע ומוצא, תחילת הקריירה
את לימודיו הגבוהים המשיך בבית הספר לכלכלה של לונדון ובמידל טמפל. במלחמת העולם הראשונה נקרא בתחילה לשירות בחיל האספקה המלכותי, אך לאחר מכן הועבר לשרת בחיל התותחנים. הוא שירת כקצין בדרגת לויטננט (מקביל לדרגת סגן בצה"ל) בחזית הצרפתית ולאחר מכן בחזית האיטלקית, שם זכה בעיטור האיטלקי "Medaglia di Bronzo al Valor Militare", בהכרה על "הבוז שהפגין כלפי הסכנה" במהלך הנסיגה מקפורטו. לאחר מכן כתב זכרונות משירותו הצבאי בשם "עם תותחים בריטים באיטליה". לאחר המלחמה שב לבית הספר לכלכלה של לונדון ולאחר מכן לאוניברסיטת לונדון כמרצה, והשלים דוקטורט בכלכלה לאחר שהגן על תזה שעסקה בעקרונות של מימון ציבורי, בשנת 1920.
אילאיל שחר
ביוגרפיה
בנוסף משמשת כפרשנית בערוצים השונים, ומפרסמת טורי דעה בבמות תקשורתיות שונות. בינואר 2017 מונתה שחר לראש מחלקת החדשות בגלי צה"ל.
יו דלטון
תחילת הקריירה הפוליטית
בין 1922 ל-1924 ניסה דלטון להיבחר מטעם מפלגת הלייבור לפרלמנט, אך לשווא. ב-1924 נבחר מטעם מחוז הבחירה פקהאם בדרום לונדון. באותה תקופה אחיזתו של הלייבור במחוז פקהאם הייתה חלשה, ודלטון נבחר ברוב של מאות קולות ספורים. לבחירות בשנת 1929 התכונן לרוץ במחוז בישוף אוקלנד, בדרהאם שבצפון-מזרח אנגליה, אך מותו של חבר הפרלמנט המכהן מספר שבועות לפני הבחירות סיבך תוכנית זו. נערכו במחוז בחירות משנה, ואם היה בכוונתו לרוץ לבחירות אלו היה עליו להתפטר מחברותו בפרלמנט מטעם מחוז פקהאם. מפלגת הלייבור נזקקה, אם כן, לאדם שיהיה מוכן לרוץ לבחירות, לכהן שבועות ספורים בפרלמנט, ולאחר מכן להסכים לכך שדלטון יתמודד במחוז מטעם המפלגה. אדם זה נמצא בדמות אשתו, רות דלטון, שנבחרה בבחירות המשנה, וכיהנה במשך 92 יום כחברת הפרלמנט, ובכך הייתה לאישה שכיהנה את הזמן הקצר ביותר כחברת הפרלמנט הבריטי.
אילאיל שחר
ביוגרפיה
במרץ 2020 הצטרפה שחר לכאן 11 כסגנית מנהל חטיבת החדשות של התאגיד. כמו כן מגישה בכאן את התוכנית הבוקר הזה.
יו דלטון
תחילת הקריירה הפוליטית
עם ניצחון הלייבור בשנת 1929, ולאחר שניצח בבחירות בבישוף אוקלנד, מונה דלטון לשר זוטר במשרד החוץ בממשלת הלייבור השנייה שבראשות רמזי מקדונלד. עם תבוסתו הקשה של הלייבור בשנת 1931 איבד דלטון, כבכירים רבים אחרים במפלגה, את כסאו, אך הוא שב ונבחר בשנת 1935. בשנים אלו היה פעיל לצד אישים כארנסט בווין בהטיית הקו המפלגתי כנגד מדיניות ה"פיוס" של ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.
עם הצטרפות הלייבור לקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1940 צורף גם דלטון לממשלה, ומונה ל"שר ללוחמה כלכלית". במסגרת זו הוטל עליו להקים את מנהלת המבצעים המיוחדים. לאחר מכן מונה לחבר בוועדה המבצעת של "מינהלת הלוחמה הפוליטית" גוף חשאי שהיה אחראי על התעמולה המופנית כלפי האויב. בימי המשבר במאי 1940, לאחר הנסיגה מדנקרק כאשר עמד צ'רצ'יל בלחץ מצד לורד הליפקס, ואישים אחרים, לפתוח במשא ומתן עם היטלר היה דלטון בין אלו שהשמיעו את קולם כנגד המשא ומתן, ועמדו לצד צ'רצ'יל בשעת קבלת ההחלטה.
אילאיל שחר
ביוגרפיה
שחר מתגוררת בשכונת עין חמד במבשרת ציון, נשואה לעיתונאי יהונתן ליס ואם לשני בנים.
יו דלטון
תחילת הקריירה הפוליטית
בשנת 1942 מונה לנשיא לשכת המסחר, תפקיד מיניסטריאלי כלכלי, השני בחשיבותו בבריטניה. בתקופה זו שימש יו גייטסקל, מנהיג הלייבור לעתיד, כמזכירו האישי.
שר האוצר של בריטניה
לאחר ניצחון הלייבור בשנת 1945 מונה על ידי ראש הממשלה קלמנט אטלי לשר האוצר של בריטניה. רבים ציפו כי ימונה לשר החוץ, אך לתפקיד זה מונה ארנסט בווין. בתקופה זו היה דלטון מעורב במשא ומתן שניהל ג'ון מיינרד קיינס על הלוואה גדולה שניתנה לבריטניה על ידי ארצות הברית שהותנתה בתנאים, שאחד מהם היה הפיכת הלירה שטרלינג לניתנת להמרה לדולר באופן מלא. כאשר יושם התנאי, ביולי 1947 גרם הדבר למשבר, וההמרה הופסקה לאחר חמישה שבועות בלבד. תנאים נוספים היו שיעור ריבית גבוה, והסכמת בריטניה להיכלל בהסכם ברטון וודס.
ההלוואה העיקה מאוד על מאזן התשלומים השלילי, והכלכלה עמדה תחת נטל כבד, הן של מימון תוכניות מדינת הרווחה שיישמה הממשלה שחייבו הלאמה נרחבת ומימון ציבורי נרחב, והן של מימון הנוכחות הצבאית של בריטניה בכל רחבי האימפריה הבריטית השוקעת. בתנאים אלו נאלץ דלטון להמשיך את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה, למשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה. המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא, והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כך שהמדינה תוכל לצאת מהמשבר. הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות והפנייתו לייצוא. בין הצעדים שנקט דלטון בולטת הלאמתו של הבנק של אנגליה בשנת 1946.
באווירת המשבר של שנת 1947 בה נוסף לכל הצרות שבהן מצאה עצמה הממשלה גם חורף קשה שהביא להפסקת העבודה במכרות, זממו הרברט מוריסון וסטפורד קריפס להחליף את אטלי בארנסט בווין. בווין סירב, אך אטלי נאלץ לקדם את קריפס. כאשר הלך דלטון בדרכו אל הפרלמנט, בסתיו 1947, על מנת לנאום את נאום התקציב, העיר הערת אגב לעיתונאי שפגש בדרכו, וסיפר לו על שינויים פיסקליים מתוכננים. העיתונאי הספיק לפרסם את הידיעה בעיתוני הערב בטרם נשא דלטון את נאומו, ובעוד הבורסה פועלת. השערורייה שפרצה הובילה להתפטרותו של דלטון, ולהחלפתו בסטפורד קריפס. העניין נבדק בשנת 1948 על ידי "ועדת לינסקי", ועדת חקירה ממשלתית שדנה בשחיתות במפלגת הלייבור. דלטון זוכה מכל אשמה.
ב-1948 שב דלטון אל הממשלה בתפקיד "צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", תפקיד המקביל למשרת שר בלי תיק. עדיין היה רב השפעה, אך לא נחשב עוד לדמות מובילה במפלגה. לאחר ניצחון הלייבור בבחירות 1950 קיבל את משרת שר הממשל המקומי והתכנון. לאחר תבוסת הלייבור בבחירות 1951 פרש מן החיים הפוליטיים. בשנת 1960 קיבל תואר אציל לימי חייו וכונה "ברון דלטון מפורסט ופריטון במחוז דרהאם".
דלטון, הציונות וישראל
דלטון נחשב לידיד המפעל הציוני וידיד מדינת ישראל. ב-1944 חיבר מסמך הנוגע למדיניות החוץ של הלייבור לאחר המלחמה, במסמך הביע את העמדה כי יש להקים מדינה יהודית, לאפשר עלייה יהודית חופשית, ולעודד את הגירת הערבים ממנה במספר זהה למספר היהודים הנכנסים. רבים ציפו כי יפעל למלא מדיניות זו לאחר המלחמה, אך דלטון היה עסוק רובו ככולו בענייני הכלכלה, ואת מדיניות החוץ של בריטניה בשנים חשובות אלו הוביל בווין, שנחשב לעוין כלפי הציונות. הוא היה ידידו האישי של משה שרת אותו לימד בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנת 1952 ביקר בישראל ביחד עם ריצ'רד קרוסמן.
תרומתו למקצוע הכלכלה
בשנת 1920 הרחיב דלטון את עבודתו של מקס לורנץ במדידת אי שוויון בהכנסות, והציע מערך מורחב של טכניקות ומערכת של עקרונות בעזרתם ניתן להבין שינויים בתפוצת ההכנסה, ובכך להעניק בסיס תאורטי טוב יותר להבנת היחסים בין הכנסות. בעקבות הערה של הכלכלן הבריטי ארתור ססיל פיגו הציע דלטון תנאי כי העברה של הכנסה מאדם עשיר יותר לאדם עני יותר תחשב כיוצרת שוויון גדול יותר, כל עוד היא לא גורמת להפיכת הדירוג של השניים, ולכך שזה שהיה עני בתחילה יהיה עשיר יותר מזה שהיה עשיר בתחילה. עיקרון זה נודע כ"עקרון דלטון-פיגו". דלטון גם הציע הצעה תאורטית של יחסים פונקצונליים חיוביים בין הכנסה ורווחה כלכלית, ואמר כי רווחה כלכלית גדלה באופן אקספוננטיאלי יורד ביחס לגודל ההכנסה, דבר שהוביל למסקנה כי רווחה כלכלית מקסימלית אפשרית רק כאשר כל ההכנסות הן שוות.
ICast
iCast הוא אתר אינטרנט ישראלי המרכז תוכני שמע המיועדים להשמעה דרך האתר או להורדה אל נגן נייד והאזנה לא מקוונת. האתר מציע תוכני מוזיקה, מדע, טכנולוגיה, ספורט, משפחה ויהדות, שמועלים לאתר ממספר מקורות שונים. האתר הוקם על ידי מוטי ליפמן ואיל קיציס ב-2006. בשנת 2020 החברה נרכשה על ידי החברה השוודית סטוריטל.
Primadonna
"Primadonna" (קרי: פְּרִימָדוֹנָה) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Electra Heart. השיר יצא ב-20 במרץ 2012 כסינגל המוביל הרשמי של האלבום. השיר הגיע לחמישייה הראשונה במצעדי המוזיקה של אוסטריה, אירלנד וניו זילנד, ולעשרים הראשונות בממלכה המאוחדת, הונגריה ושווייץ.
ICast
אודות
האתר הוא פורטל המציע שידורים אינטרנטיים, כאשר החברה שמה לה למטרה יצירה של קהילת פודקאסטים פעילה בישראל, אשר תהפוך את הגולש ליוצר תכנים אקטיביים, כשקהילה זו תתחבר לקהילת הפודקאסטים הבינלאומית.
Primadonna
רקע וקונספט
דיאמנדיס הסבירה על השיר:
ICast
אודות
מגוון תוכני השמע באתר גדול ומורכב מתכנים אותם מעלים אנשים פרטיים, תוכניות רדיו ממגוון תחנות הרדיו בישראל מתחנות רדיו ארציות ואזוריות ועד תחנות רדיו חינוכיות, כגון קול הקמפוס. בנוסף מועלים באתר שידורים כמו: הרצאות אקדמיות מוקלטות (האוניברסיטה הפתוחה), מדריכי טיולים מוקלטים (למטייל) וספרים מוקלטים. כל התכנים של iCast זמינים אונליין או כהורדה ישירה, וניתן להאזין להם מכל מקום עם חיבור לרשת - המחשב האישי, הסמארטפון והטאבלט. בעזרת ההורדה הישירה, ניתן ליהנות מהתכנים בזמן טיסה, במכונית, או אפילו בחיק הטבע. ניתן גם להוריד אפליקציה חינמית של האתר לאייפון.
Primadonna
הרכב
"Primadonna" הוא באורך של שלוש דקות ו-38 שניות. זהו שיר דאנס-פופ שמשלב ביטים של דיסקו ואלקטרופופ, ובעל אלמנטים של יורופופ. השירה של דיאמנדיס בשיר תוארה כאופרה.
ICast
תוכני פודקאסט
ב-iCast יש יותר מ-3,000 פודקאסטים ומעל ל-60 אלף פרקים. העלאת התכנים חופשית וללא תשלום. באמצעות רישום לאתר יכולים הגולשים לשתף כל תוכן משודר עם קהילת המאזינים. כך מציע האתר נישות שונות הפונות לקהל הטרוגני המחפש את המעניין אותו.
פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר
פרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר מייצג מצוינות בקטגוריית המיני-סדרה המורכבת משני פרקים או יותר, עם זמן ריצה כולל של 150 דקות לפחות.
Primadonna
ביקורות
השיר זכה להצלחה וביקורות חיוביות בשעות הראשונות לאחר יציאתו לרדיו, על ידי מעריצים ומאזינים חדשים כאחד, במיוחד באתר הרשת החברתית טוויטר, בו הפך לנושא פופולרי.
ICast
ספרי אודיו
באתר ישנם מאות ספרי אודיו בתשלום, מהמיטב של הספרות העברית, לילדים, נוער ומבוגרים, חלקם מוקלטים בקולם של הסופרים עצמם וחלקם מוקלטים על ידי שחקנים וקריינים.
Primadonna
ביקורות
רוברט קופסי מ-דיגיטל ספיי דירג את הרצועה בארבעה מתוך חמישה כוכבים, וכתב כי בשורה "Got you wrapped around my finger bebe/You can count on me to behave", דיאמנדיס "מגלמת אחד מני ארכיטיפים נשיים רבים שיופיעו באלבום הבא שלה - אם כי אנחנו חושדים שזה האחד שהיא מזדהה איתו הכי הרבה". סם לנסקי מ-MTV Buzzworthy תיאר אותו כ-"שיר מפלצתי", וסיכם, "מעורר את קייט בוש ברמות הגבוהות קולה של מרינה, המזכיר את התווים הגבוהים של קייט בוש, ממלא את הרצועה עם רגש ואישיות". קתרין סנט אסף מ-Popdust העניקה לשיר שלושה וחצי כוכבים "הנוטים לכיוון הארבעה", ותיארה אותו כ-"כדור גדול של אירוניה ולעג".
ICast
ספרי אודיו
iCast עובדת בשיתוף עם הוצאות הספרים הגדולות בישראל (עם עובד, כנרת זמורה ביתן דביר, הקיבוץ המאוחד ועוד), האוניברסיטה הפתוחה, למטייל, ומיטב תחנות הרדיו בישראל. ב- iCast הגולשים יכולים להאזין במחשב, בסמארטפון, או בטאבלט, לספרים רבים.
Primadonna
הצלחה מסחרית
השיר דורג לראשונה במקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, הודות ל-25,337 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון שלו, ובכך היה לסינגל המצליח ביותר של דיאמנדיס במצעד הבריטי עד אז. עד ה-1 בפברואר 2018, נמכרו כ-300,000 עותקים בבריטניה. ב-30 באוקטובר 2020, הגיע סך המכירות ל-400,000 עותקים, והשיר זכה לתואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. בשבוע השלישי שלו במצעד הסינגלים האירי, עלה "Primadonna" למקום השלישי, והפך לסינגל המצליח ביותר של הזמרת גם באירלנד. בנוסף, הגיע השיר למקום הרביעי במצעד הניו זילנדי.
ICast
ספרי אודיו
iCast הולכת בדרכן של הוצאות הספרים הגדולות בעולם (Amazon, בארנס אנד נובל, Borders, BBC) שכבר למדו להכיר את הפוטנציאל הקיים בספרים המוקלטים ואת יכולתם להביא קהל חדש מבלי לנגוס במכירת הספרים המודפסים. אנשים ברחבי העולם מגלים את האפשרויות הגלומות בעולם האודיו ומקשיבים לספרים מוקלטים במהלך הנסיעה באוטו, אימון גופני וכדומה. עולם האודיו חשף את עולם הספרים גם לקהלים נוספים, כמו מוגבלי ראייה ודיסלקטים.
Primadonna
הצלחה מסחרית
במאי 2017, הוסמך השיר לתואר זהב בארצות הברית הודות למכירות של 500,000 עותקים. ב-2021, חצה את רף מיליון המכירות והגיע למעמד פלטינה.
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה לשיר בוים על ידי קספר בלסלב, וצולם בקופנהגן. הקליפ משמש כחלק הרביעי בסדרת הקליפים של Electra Heart, לאחר החלק הראשון ("Fear and Loathing"), חלק 2 ("Radioactive") וחלק 3 ("The Archetypes"). הקליפ עלה ליוטיוב ב-12 במרץ 2012, באותו היום שבו נשלח השיר לרדיו בבריטניה. יומיים לפני יציאתו, פרסמה דיאמנדיס טיזר בן חמש עשרה שניות לקליפ.
הבחירות לראשות עיריית מוסקבה (1999)
הבחירות לראשות עיריית מוסקבה 1999 נערכו ב-19 בדצמבר 1999 בעיר מוסקבה. על פי תוצאות הסיבוב הראשון עם 69,2% מהקולות זכו יורי לוז'קוב (לתפקיד ראש העיר) וואלרי שנצב (כסגן ראש העיר).
רסטורציית מייג'י
רסטורציית מייג'י (ביפנית: 明治維新) הייתה סדרת אירועים ותהליכים בהיסטוריה של יפן, שאירעו בסמוך לשנת 1868, ומטרתם הייתה העברת השליטה במדינה מידי השוגון טוקוגאווה יושינובו לקיסר יפן מוצוהיטו, הידוע גם בשם מייג'י. הרסטורציה הביאה לשינויים נרחבים בפוליטיקה של יפן, ביניהם ביטול השיטה הפיאודלית ומעבר למונרכיה אבסולוטית בראשות הקיסר, וסימנה את סוף תקופת אדו ואת ראשית תקופת מייג'י.
רקע היסטורי
מאז כינון שוגונות טוקוגאווה בראשית המאה ה-17, נקטה יפן מדיניות של הסתגרות מהעולם שקיבלה בדיעבד את השם סאקוקו (ארץ בשלשלאות). זרים לא הורשו לרוב להיכנס ליפן, מלבד ההולנדים שהוגבלו לאי המלאכותי דג'ימה שליד נגסאקי. עם זאת, במהלך המאה ה-19, החלו מעצמות המערב להתעניין יותר ויותר ביפן, וכלי שיט רוסיים, אמריקאיים, בריטיים ואחרים החלו לפקוד את נמלי המדינה. האורחים הבלתי קרואים גורשו, אולם למשקיפים יפניים אחדים ברור היה כי הזרים יחזרו בכוח רב יותר. ב-1853 הגיעה ליפן שייטת אמריקאית בפיקודו של קומודור מת'יו פרי והכריחה את יפן לוותר על מדיניות ההסתגרות שלה. ב-1858 שכנע הקונסול האמריקאי טאונסנד האריס, שהגיע בעקבות פרי, את השוגון לחתום על הסכם הידידות והסחר, ויפן החלה לסחור עם המערב. מהלך זה עורר התנגדות בקרב סמוראים ואצילי חצר שמרנים, שתמכו בהמשך "מדיניות האבות" של הסתגרות מהעולם וראו בכניסת הזרים ליפן תופעה מזהמת. כמו כן, הזרים יצרו ביקוש למוצרים שונים וגרמו לעליית מחירים, דבר שפגע בציבור הסמוראים העניים.
עד אותה העת, קיסר יפן היה שליט בובה שהוגבל למתחם ארמונו בקיוטו, ולא הורשה לצאת ממנו ללא אישור השוגון ונציגו בבירה. קומיי, קיסר יפן, שמשל בה בשנות החמישים של המאה ה-19, היה שונא זרים שנפגע מההסכמים שנחתמו עם מדינות המערב. הוא לא רצה לשלוט במדינה ובוודאי שלא ערער על משטרו של השוגון, אולם הוא חש שהשוגון נכנע לזרים ולא ממלא את חובתו. לפיכך, הוציא קומיי ב-1858 צו שפקד על השוגון לגרש את כל הזרים מיפן בתוך זמן קצר. ממשלת השוגון (נקראת גם: בקופו) התעלמה מהצו, תוך ניסיונות לשאת ולתת עם הקיסר.
הצו של קומיי עורר מרבצם אויבים ישנים של שוגונות טוקוגאווה. האויבים הללו התרכזו בעיקר בהאן צ'ושו (ממוקם במחוז ימגוצ'י של היום, במערב האי הונשו). משפחת הדאימיו השליטה בצ'ושו, בית מורי, היו יריבים מסורתיים של השוגונים מבית טוקוגאווה. עם זאת, עד 1858 צייתו שליטי צ'ושו לבקופו ללא עוררין. עם זאת, לאחר הצו של הקיסר, החלו קיצוניים להשתלט על ההאן ולהשפיע על הדאימיו החלש, טקצ'יקה מורי. סמוראים צעירים מכל המדינה, שקראו לעצמם שישי (אנשי החזון) או סומו (הבלתי מחוברים) התרכזו מסביב לסיסמה סונו ג'וי ("כבד את הקיסר, גרש את הברברים"). במידה רבה, נבעה התנועה הזאת מתסכול של סמוראים צעירים ושאפתנים שלא הצליחו להתברג בסדר המעמדי הנוקשה של משטר טוקוגאווה. תנועת השישי התרכזה בהאן של צ'ושו, תחת הנהגתו הרוחנית של המורה יושידה שואין, וכן בקיוטו, שם תמכו בה אצילי חצר רדיקליים בראשותו של סנטומי סנג'ו. במקביל, נוצרה תנועה יריבה, שחבריה היו בעיקר סמוראים ממעמדות גבוהים - שמרכזה היה בהאן הדרומי והחזק סצומה ובהאן של אצ'יזן. תנועה זו, שנקראה קוֹבּוּ גטאי, תמכה באיחוד בין חצר השוגון לחצר הקיסרית על ידי נישואין של נסיכה קיסרית לשוגון הצעיר איימוצ'י טוקוגאווה. ראש הממשלה של השוגון, המדינאי הקשוח נאוסוקה איי התנגד לשתי התנועות. ב-1858 פתח איי במסע דיכוי של אנשי אופוזיציה מכל הזרמים, מדיניות שנקראה הטיהורים של אנסיי. בתגובה, החלו השישי במסע טרור והתנקשויות פוליטיות בכל רחבי יפן. איאי עצמו נרצח בידי כנופיה של סמוראים מההאן של מיטו.
הסכם יפן–קוריאה (1907)
הסכם יפן–קוריאה נחתם על ידי האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-24 ביולי 1907.
רסטורציית מייג'י
רקע היסטורי
במקביל, החלו מנהיגי צ'ושו לתמוך בשישי ולנקוט בצעדים עצמאיים כנגד הזרים. כך, ירו סוללות ארטילריה של צ'ושו על אוניות מערביות שעברו במצרי שימונוסקי. בראשית שנות ה-60, הלכו היחסים בין הבקופו לצ'ושו והחמירו. בעקבות ניסיון כושל של אנשי צ'ושו לתפוס את השלטון בקיוטו, הכריז השוגון בשנת 1864 על מסע עונשין, שזכה לשם מלחמת צ'ושו הראשונה. בשלב זה התאחדו רוב ההאנים מאחורי הבקופו, לרבות ההאן של סצומה - מרכז תנועת קובו גטאי. צבא משותף בפיקודו של מצביא מסצומה, טקמורי סאיגו הביס את כוחות צ'ושו והעלה לשלטון בהאן ממשלה של משתפי פעולה. במקביל, ניסו כוחות של סצומה להיאבק בטרוריסטים מתנועת השישי שהטילו אימה בקיוטו.
הסכם יפן–קוריאה (1907)
רקע
ההסכם קבע כי על קוריאה לפעול בהתאם להנחיות מהמושל היפני במדינה. המשמעות המעשית הייתה שהממשל הפנימי בקוריאה הועבר גם הוא לידי יפן, אחרי שב-1905 זו השתלטה על מדיניות החוץ של קוריאה.
רסטורציית מייג'י
רקע היסטורי
עם זאת, הדרישות הנוקשות והמשפילות שדרש השוגון מממשלת משתפי הפעולה בצ'ושו הרגיזו דאימיו רבים, כולל שליטי סצומה. לאחר המלחמה, חוללו הרדיקלים הפיכה מחודשת בצ'ושו, בפיקודו של המצביא ומנהיג השישי שינסאקו טקאסוגי. טקאסוגי, כמו שישי רבים אחרים, שינה בינתיים את יחסו לזרים המערביים. פעולות עונשין של מדינות המערב כנגד צ'ושו וסצומה, הביאו רבים בשני ההאנים להכרה כי מעצמות המערב חזקות לאין ערוך מיפן, ולפיכך יש להשלים עמן. לפיכך, שינו את סיסמת תנועתם מ"סונו ג'וי" (כבד את הקיסר, גרש את הברברים) ל"סונו טובאקו" (כבד את הקיסר, השמד את השוגון). טקאסוגי ושותפו מההאן של טוסה, ריומה סקמוטו החליטו להתחיל לשתף פעולה עם הזרים, חתמו עמם על עסקאות וקנו מהם אוניות קרב. השגריר הבריטי ביפן, סר הארי פרקס החל לנטות לצד המורדים מצ'ושו, בעוד הצרפתים תמכו בשוגון והחלו לאמן את צבאו.
ההפיכה בצ'ושו נתפסה בעיני השוגון כחציית קו אדום, וב-1866 הכריז הבקופו על מסע מלחמה נוסף כנגד ההאן המורד, שזכה לכינוי מלחמת צ'ושו השנייה. המלחמה הייתה כישלון כבר מראשיתה. הדאימיו השונים לא התלהבו לצאת פעם נוספת למסע מלחמה כנגד אחד מעמיתיהם. הם נעלבו מהדרישות המשפילות שספגה צ'ושו לאחר המלחמה הראשונה, וחששו שהדבר עשוי להוות תקדים עתידי לפעולה של הבקופו כנגדם. גרוע מכל - המצביא של סצומה, טקמורי סאיגו החל לשקול מחדש את תמיכתו בבקופו. ב-1866 הצליח להשיג את הסכמת אביו של הדאימיו והשליט בפועל של ההאן, היסמיצו שימאזו, לנהל משא ומתן חשאי עם נציגי צ'ושו. סאיגו החל לנהל משא ומתן עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו. בתחילה עלה המשא ומתן על שרטון בשל העוינות המסורתית בין שני ההאנים, אולם בתיווכו של מנהיג השלישי, ריומה סקומוטו מההאן של טוסה - הושג הסכם היסטורי בין צ'ושו לסצומה שנודע לימים כברית סאצ'ו (שילוב השמות סצומה וצ'ושו ביפנית). לפי ההסכם, התחייבו שני ההאנים להילחם בבקופו, להפילו ולהקים ממשלה חדשה שתכונן שלטון קיסרי ישיר במדינה. באותה עת נפטר הקיסר קומיי, ואת מקומו בקיוטו תפס בנו מוצוהיטו, שנודע לימים כקיסר מייג'י. מוצוהיטו היה ילד בן חמש עשרה, ולסמוראים מצ'ושו וסצומה היה קל לתמרנו בשיתוף פעולה עם בעלי בריתם מקרב אצילי החצר.
הסכם יפן–קוריאה (1907)
רקע
ב-1905, קוריאה הפכה למדינת חסות של יפן והפסיקה לקיים מדיניות חוץ עצמאית. ב-1907, שלח הקיסר הקוריאני קוג'ונג, שליח חשאי לוועידה לשלום שהתכנסה בהאג כדי למחות על ההתנהלות היפנית. בתגובה, ב-18 ביולי אותה שנה אילצה יפן את קוג'ונג לוותר על הכתר לטובת בנו, סאנג'ונג.
שישה ימים אחר כך, נכפה על ממשלת קוריאה לחתום על הסכם חדש. ההסכם העניק למושל היפני את הסמכות למנות ולהדיח פקידים בכירים, וקבע כי כל הפקידים הבכירים בממשלת קוריאה חייבים להיות יפנים, מה שהפך את ממשלת קוריאה לתלויה לחלוטין ביפן. בנספח סודי הועבר הפיקוד על הצבא הקוריאני לידיים יפניות, וכן הועברו סמכויות שיפוטיות ומדיניות.