cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלווד סיטי
אלווד סיטי (באנגלית: Elwood City) היא עיירה הנמצאת במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
דמוגרפיה וכלכלה
בשנת 1900 חיו באלווד סיטי כ-2,243 תושבים, ב-1910 חיו 3,902 תושבים, וב-1940 חיו בעיירה 10 . כיום בעיירה גרים כ-8,700 תושבים (בצפיפות של 1,433.5 לקמ"ר) על פי מפקד האוכלוסין לאומי שנערך בשנת 2000. אומדן האוכלוסייה בשנת 2008 היה 7,966. העיר נמצאת במרחק של 30 מייל (48 ק"מ) מצפון מערבה של פנסילבניה, ובמרחק של 8 מייל (13 ק"מ) ממזרח ניו קאסל. בעבר, בעיירה הייתה קיימת תעשיית ייצור צינורות פלדה, פחים של מכוניות, מחצבות אבן גיר, בתי יציקה, כריית פחם, ועוד.
טלוויזיה
העיר מוכרת גם מהסדרה ארתור בתור מגוריהם של רוב הדמויות וכל הדמויות הראשיות.
כיור (כלי המקדש)
הכיור הוא אחד מכלי המשכן ובית המקדש, ששימש את הכהנים לרחוץ במימיו את כפות ידיהם ורגליהם לפני הכניסה למקדש ותחילת העבודה. רחיצה זו נקראת בלשון חז"ל גם קידוש ידיים ורגלים.
הציווי על עשיית הכיור
הציווי על בניית הכיור נמצא בספר שמות:
הציווי על בניית הכיור מופרד מהציווי על בניית שאר כלי המקדש (וכך גם תיאור עשייתו) ומופיע רק לאחר הציווי על הכנת בגדי הכהונה. פרשנים רבים מתייחסים לשאלה זו; נראה כי אכן הכיור אינו חלק מן המשכן, אלא כלי המסייע בעבודתו, וזו הסיבה להפרדה האמורה.
צורת הכיור וגודלו
הכיור הוא מכל מנחושת המכיל מים, ומותקנים בו ברזים שדרכם הכהנים יוצקים את המים על גופם (בדומה למיחם שלנו). הכיור עמד על בסיס (כן) המופרד ממנו, וגם הוא עשוי נחושת. הכיור נמצא בחצר המשכן, בין ההיכל למזבח העולה, כפי שנאמר בפסוק שהובא לעיל, והמפרשים מסבירים שהדבר נועד כדי להזכיר למי שבא לעבוד בהיכל או במזבח לרחוץ לפני כן.
בתורה לא נקבע לכיור גודל קבוע או צורה קבועה, בניגוד לכלים אחרים במשכן, כדוגמת ארון הברית, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת, שהם מרובעים שאורכם רוחבם וגובהם מפורש בתורה. משמעות הדבר, שמבחינת ההלכה ניתן ליצור כיור ללא הגבלה על גודלו וצורתו, ובלבד שיהיה מנחושת. עם זאת, חז"ל דייקו מפסוקי התורה: "ורחצו ממנו משה ואהרן ובניו" שהכיור צריך להכיל מים בכמות המספיקה לארבעה כהנים לפחות. על פי ניסויים שנערכו במכון המקדש, כמות המים המספיקה לקידוש ידיים ורגלים נאמדת בליטר בערך, ומכאן שעל הכיור להכיל לפחות ארבעה ליטרים.
מקור מי הכיור
בדברי חז"ל מופיעה מחלוקת בשאלה האם מי הכיור צריכים להיות מי מעיין דווקא, או שכל מים כשרים לשם כך. ההלכה נפסקה כדעה השנייה, אם כי, כנראה שמבחינה מעשית בדרך כלל היו מי הכיור מי מעיין.
הכיור במשכן המדבר
את הכיור הראשון הכינו מנחושת שנלקחה מהמראות של נשות ישראל.
חז"ל מסבירים, שהמראות צובאות הן מראות של נשים שהתייפו בעזרתן, כדי לחזק את התא המשפחתי בזמן השעבוד במצרים, וכדי להרבות את הילודה בעם ישראל. משה רבנו סבר שאין זה ראוי להשתמש לכיור במראות אלו, שיש בהן אלמנט של תאווה, וה' הורה לו להשתמש בהן, כי בזכות נשים אלה ומעשיהן עם ישראל החזיק מעמד במצרים. מאחר שהכיור נעשה ממראות הנחושת, היו לו שימושים בהיותו כמראה, יש שפירשו שהנשים היו צופות בעדו בעבודת הקורבנות ויש שפירש שהכהן היה מביט דרכו בפני הנשים בבואם להקריב קרבן.
הכיור בתקופת בית ראשון
בספר מלכים מתוארים הכיורים שבנה שלמה כשבנה את בית המקדש, ומצוין שם שהוא בנה עשרה כיורות, והעמיד אותם על "מכונות" מפוארות, שניתן היה לנייד אותן:
"ארבעים בת" נאמדים בכמטר מעוקב אחד של מים, וכך הספיקה תכולת כל כיור לקידוש ידיים ורגלים מאות פעמים.
בנוסף לכיורים, בנה שלמה את ה"ים", בריכת נחושת גדולה ומעוטרת, שעמדה על שתים עשרה דמויות פרים עשויים נחושת. קוטרו של ה"ים" היה עשר אמות, והכיל אלפיים בת, כ־50 מ"ק מים. ה"ים" התמלא ממעיינות באזור ירושלים, וממנו מילאו את הכיורים. בריכה זו נשדדה על ידי הבבלים, עם חורבן הבית הראשון.
תקופת בית שני
המשנה מספרת, שלכיור היו שני ברזים בלבד, עד שכהן גדול בשם "בן קטין" יצר כיור חדש, ובו שנים עשר ברזים. הדבר נעשה כדי לאפשר לכהנים שעוסקים בקרבן התמיד ובעבודות הנלוות לו לקדש את ידיהם ורגליהם בבת אחת.
פריט נוסף שחידש בן קטין הוא המוכני, מדובר במנוף (או גלגלת) עשוי עץ, שבעזרתו הורד הכיור במשך הלילה לבור מים בבית המקדש, והועלה למחרת. הדבר נועד למנוע מן המים שהיו בכיור במשך הלילה להיפסל ב"לינה". פירוש הדבר: כל דבר ששוהה בכלי קודש במשך הלילה - נפסל בהגיע עלות השחר. ממילא, מים שנשארו בכיור במשך הלילה היו נפסלים בהגיע הבוקר, והיה צורך לשפוך אותם ולהביא מים חדשים. על ידי המוכני שהו המים שבכיור במשך הלילה בבור מים, ולכן לא נפסלו. על פי המתואר במשנה, בשעת הפעלתו של המוכני נשמע קולו למרחק רב.
בדברי הרמב"ם מופיע תיאור אחר לגמרי של המוכני: מדובר בכלי נוסף מעל הכיור, שלא הוקדש אלא נחשב כחפץ רגיל, ללא קדושה. מכיוון שכלי זה לא התקדש - המים שנמצאו בו לא נפסלו בלינה. כלי זה הוא שהכיל את רוב מי הכיור, ורק בשעת הצורך, כאשר כהן רצה לקדש את ידיו ורגליו, הוא הפעיל מנגנון שהזרים את המים מן המוכני אל הכיור, וקידש את ידיו ורגליו מן המים שבכיור. באופן כזה, לא היו בכיור מים בקביעות, אלא רק לפי הצורך הנדרש לקידוש, ובסוף היום לא היו בו מים שנפסלו.
דורה דיאמנט
דורה (דבורה) דיאמנט (בפולנית: Dworja Diament וגם Dymant; 4 במרץ 1898 – 15 באוגוסט 1952) הייתה שחקנית, מורה ופעילה פוליטית יהודיה פולניה. דיאמנט הייתה אהובתו של פרנץ קפקא וזו ששמרה כמה מכתביו האחרונים. היא הייתה האישה היחידה שניהלה עם קפקא חיים משותפים תחת קורת גג אחת. מאז פטירתו, חייה היו רצופים סבל ותלאות. כיהודיה קומוניסטית, היא נרדפה על ידי הנאצים ובשנת 1933 פשטו אנשי הגסטפו על ביתה והחרימו עשרות מכתבים ומחברות של קפקא ששמרה אחרי מותו.
תחילת דרכה
דורה דיאמנט נולדה בעיר פביאניצה שבפולין הקונגרסאית לצבי הרש דיאמנט ופריידל דיאמנט, משפחה חסידית אמידה. לאחר פטירת אמה ב-1912, עברה משפחתה להתגורר בעיר בנדין הסמוכה לגבול הגרמני. עם תום מלחמת העולם הראשונה, לאחר שסייעה לגדל את עשרת אחיה ואחיותיה במשך עשור ולהבהירה לאביה, הרשל דיאמנט, שנישא בשנית, כי אין לה כל רצון להינשא, שלח אותה אביה להכשרה כגננת בקרקוב. לאחר זמן מה, עברה לברלין ועבדה בקהילה היהודית כמורה. באותה עת היא החליטה לשנות את האיות של שמה מ-Diament ל-Diamant.
קפקא ודיאמנט
פגישתם הראשונה של פרנץ קפקא ודורה דיאמנט, התרחשה ביולי 1923 במטבח של מחנה קיץ לילדים יהודים פליטים, בעיר המרחצאות מיריץ (כיום Graal-Müritz) שעל חוף הים הבלטי. דיאמנט עבדה במקום בהתנדבות עבור המעון העממי היהודי מברלין, באותה עת שפרנץ קפקא התארח שם. "ידיים כה ענוגות אך כה מגואלות בדם", היה המשפט שאמר קפקא כשראה לראשונה את דורה דיאמנט, עוסקת בניקוי דגים במטבח". זה היה הרגע, בו החלה לצמוח אהבה בין דיאמנט בת ה-25 וקפקא בין ה-40, שהובילה את השניים לתכנן תוכניות משותפות לעתיד. במהלך שלושת השבועות ששהו במקום, החליטו השניים להתגורר יחדיו בברלין ותכננו כי בהמשך יעלו לישראל וינהלו מסעדה בתל אביב. הם אף חילקו ביניהם את התפקידים: דורה תבשל וקפקא יחלק את המנות לאורחי המסעדה. בחודש ספטמבר באותה שנה הם מימשו את תוכניתם הראשונה ועברו להתגורר בדירה שכורה ברובע שטיגליץ בברלין.
עדות לקשר שנרקם בין קפקא לדורה, עולה במרומז במכתב שכתב קפקא לאהובתו הקודמת, מילנה יסנסקה, עימה נהג להתכתב במשך מספר שנים. הוא כתב לה כי לאחר המעבר לברלין לא עולה בדעתו לחיות בעיר זו או בכל מקום אחר בגפו, והזכיר כי במיריץ הוא מצא פתרון לבעיה.
"ההתרחקות מפראג, הגם שנעשתה באיחור רב הייתה ההישג המשמעותי ביותר של חיי, שבלעדיו אין לאדם זכות למות" אמר אז לדיאמנט. והיא מצידה התייחסה לחייהם המשותפים, "כחיים בגן עדן". שניהם מצאו מפלט בברלין הליברלית. קפקא מאביו הנוקשה ודיאמנט מאביה הקפדן ומהמגבלות שהטילה עליה הדת. דיאמנט הציעה לקפקא קשר למסורת ולמורשת של יהודי מזרח אירופה באמצעות הידע שהפגינה בסיפורי עם חסידיים, במעשיות ובפרקים מהתנ"ך ואת שליטתה בשפה העברית. הוא בתמורה העניק לה את ערכי התרבות המערבית שהיו גלומים באישיותו.
חייהם של דיאמנט וקפקא החלו לקבל צביון של שגרה. קפקא ערך את הקניות בשוק, הרבה לכתוב והשתתף אף בשיעורי תלמוד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות. "הוא רצה להרגיש כמו אדם ממוצע עם צרכים בסיסיים" כתבה אז דיאמנט ביומנה. ואילו קפקא כתב כי "אותם שדים ורוחות", שהיו תוקפים אותו באופן קבוע, פסקו. "התחמקתי מהם. המעבר לברלין היה נהדר, ועכשיו הם מחפשים אותי ואינם מוצאים – בכל מקרה עד עכשיו הם לא מצאו אותי".
בחודש נובמבר, תמה תקופת האושר בחייהם של בני הזוג. הם נאלצו לעבור לדירה אחרת עקב עליית מחירי השכירות, ובחורף הקשה שפקד אז את ברלין, מצב בריאותו של קפקא החל להחמיר. "ובכן כאשר חיים בצנע, אפשר להסתדר, אם כי גם אז רק בעזרת ההורים והאחיות, אבל כשקורה דבר חריג, כי אז נעשה המצב ללא נשוא", כך תיאר קפקא את המצב החדש אליו נקלעו.
במרץ 1924, התאשפז קפקא בסנטוריום "יער וינה" שבאוסטריה ושלושה שבועות מאוחר יותר, הצטרפה אליו דיאמנט וסעדה אותו בחוליו. בחודש אפריל התברר כי קפקא סובל משחפת בגרון והם נאלצו לעבור לבית חולים בווינה. התנאים במקום לא היו לרוחם, ובעזרת חבריהם הם נדדו שוב לסנטוריום בקירלינג, בתקווה שמצבו של קפקא ישתפר שם.
בסוף חודש אפריל 1924, הציע קפקא לדיאמנט נישואין ונענה בחיוב. הוא שלח מכתב לאביה של דורה, למרות מחאתה, וביקש ממנו את הסכמתו. כדי לשכנעו, הוא כתב כי אף על פי שהוא אינו יהודי חרדי, הוא חוזר בתשובה ובכך הוא מקווה, תיאות משפחתו לקבלו כבעלה של בתו. האב שלח את אחיה הבכור של דורה, דוד, לרבי מגור כדי להיוועץ בו בסוגיה זו, אך הלה סירב באופן נחרץ להעניק את ברכתו למהלך זה. דיאמנט הזכירה ביומנה את המשך השתלשלות האירועים: "כשאנשי הצוות הבינו שפרנץ גוסס, הם התחילו להציק לי שאנשא". היא כתבה כי היא הוזמנה לחדרו של דר' הופמן בעל הסנטוריום וגילתה כי נמצא שם גם נציג של הקהילה היהודית שהובהל למקום כדי לערוך את טקס הנישואין שלה ושל קפקא. "הכוונה שלהם הייתה טובה, אבל הם נכשלו בחובתם הבסיסית ביותר - לא לקחת מאדם גוסס את שעותיו האחרונות, את תקוותו".
ב-3 ביוני 1924, בארבע לפנות בוקר, דיאמנט וידידו הקרוב רוברט קלופשטוק שהו ליד מיטתו של קפקא, שהתקשה לנשום וסבל מכאבים עזים.
הוא פנה לחברו וביקש ממנו שיהרוג אותו והתרה בו שאם לא יעשה כך, הוא יחשב לרוצח. הוא אף קרע את אחד מהצינורות שהיו מחוברים אליו והתחנן שלא יאריכו יותר את חייו. הוא ביקש מחברו שלא ילך וכשהלה ענה לו כי הוא אינו הולך, השיב על כך קפקא: "אבל אני כן". הוא עצם את עיניו ונרדם. חברו של קפקא, הניח כי קפקא הלך לעולמו וביקש מדיאמנט לצאת למספר רגעים מהחדר. קפקא פקח לפתע את עיניו וחיפש את דיאמנט, שברגע זה שבה לחדר עם פרחים בידיה אותם הגישה לו. בנשימתו האחרונה הוא הריח אותם וסיים את חייו בזרועותיה של אהובתו. מאוחר יותר באותו יום, הובא קפקא למנוחות בבית העלמין היהודי בפרוור של פראג.
לאחר פטירתו של קפקא
לאחר פטירתו של קפקא, עברה דורה דיאמנט להתגורר בעיר דיסלדורף. היא החלה ללמוד באקדמיה למשחק דומונט והתפרנסה למחייתה כשחקנית. בשנת 1930 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בגרמניה ובשנת 1932 התחתנה עם לוץ לסק (Lutz Lask) מי שהיה עורך העיתון "הדגל האדום", שהוציאה לאור המפלגה הקומוניסטית. שנתיים מאוחר יותר, ב-1 במרץ 1934, נולדה בתם המשותפת פרנצ'סקה מריאן, שנקראה על שמו של פרנץ קפקא.
חיים בצל מלחמת העולם השנייה
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, פשטו אנשי הגסטפו על ביתה של דיאמנט, בשל היותה יהודייה וקומוניסטית כאחד, והחרימו עשרות מכתבים ומחברות של קפקא ששמרה שם אחרי מותו. בשנת 1936, נמלטה דיאמנט עם בתה לברית המועצות והצטרפה לבעלה שהיגר לשם עוד קודם לכן. בשנת 1937, נעלם לסק באחד מהגולאגים, במסגרת הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו. דיאמנט ובתה הצליחו להימלט לפראג ובשנת 1939, שבוע לפני שהגרמנים פלשו לפולין, הצליחה לאחר מאמץ רב, להשיג עבורה ועבור בתה, אשרת כניסה לאנגליה. כשהגיע לאנגליה כתושבת גרמניה לשעבר, היא ובתה נעצרו בין השנים 1940–1941, והעוברו למחנה לנשים ממדינות אויב באי מאן. לאחר שחרורן, הקימה דורה את ביתה בלונדון, שם עסקה במשחק ובהחייאת שפת היידיש ותרבותה.
נסיעה לארץ ישראל
ב-1949, הגשימה דורה דיאמנט את החלום המשותף שלה ושל קפקא וערכה ביקור בישראל שתועד ביומנה: "החלום של פרנץ היה להביא ילד לעולם ולבוא לפלשתינה. יש לי עכשיו ילדה בלי פרנץ ואני מבקרת בפלשתינה בלעדיו, אבל הודות לכספו אני רוכשת את הכרטיס" (מקס ברוד היה אחראי לכך שדורה דיאמנט תקבל תמלוגים מספריו של קפקא). במהלך הביקור נפגשה עם אחיה דוד ועם שרה אחותה למחצה, עם מקס ברוד ועם פליקס ולטש - סופר ופילוסוף מפראג, שהיה אחד מחבריו הקרובים של קפקא. לאחר מספר שבועות נסעה דיאמנט לקיבוץ עין חרוד במטרה לפגוש את דוד מלץ, שלימד אותה עברית בנעוריה בעיר בנדין. בתום הביקור שנמשך 4 חודשים, החליטה דורה לעלות לישראל ולהצטרף כחברה בקיבוץ עין חרוד. לאחר שובה ללונדון, התערער מצבן הבריאותי שלה ושל בתה, והן נאלצו להתאשפז בבתי חולים בלונדון.
בשנת 1952, כתבה דורה צוואה בה ביקשה להיקבר לצידו של קפקא בבית העלמין בפראג, אך גם משאלה זו לא התגשמה. חמישה חודשים לאחר כתיבת הצוואה, נקברה דורה בגיל 55 כאלמונית בבית הקברות היהודי בלונדון.
לאחר פטירתה
לוץ לסק שוחרר בשנת 1953 מן הגולאג הסובייטי ויצא מברית המועצות למזרח גרמניה. בשנת 1973, בהיות לוץ לסק בן 70, הוא הורשה לצאת את מזרח גרמניה ולבקר את בתו, אותה לא ראה 40 שנה. לאחר מפגש שנמשך מספר ימים בלונדון, חזר לוץ לסק לגרמניה ונפטר זמן קצר לאחר מכן בברלין ב-14 בדצמבר 1973. בתו פרנצ'סקה מריאן, נפטרה בלונדון בחודש ספטמבר 1982.
בעקבות המחקר שערכה קתי דיאמנט, אותרו בישראל בשנת 1988 שניים מבני משפחתה של דורה דיאמנט: אחיינה צבי דיאמנט ואחותה למחצה, שרה, שלא ידעו האחד על קיומה של השנייה. ב-15 באוגוסט 1999, 49 שנים לאחר פטירתה של דורה דיאמנט, הונחה אבן מצבה על קברה. על המצבה, נחקקו בשפה האנגלית, מילותיו של רוברט קלופשטוק, שנכתבו יום לאחר מותו של קפקא" : "מי שמכיר את דורה יודע מה זו אהבה" ("Who Knows Dora, Knows What Love Means").
יומניה של דורה דיאמנט
יומניה של דיאמנט הועברו לאחר מותה, על ידי בתה, לרוברט מרטי - המתרגם של כתבי קפקא לצרפתית - נותר בין דפיו הפרטיים, עד שהתגלה שוב בפריז בשנת 2000 עם 15 מכתבים שכתבה אליו בין השנים 1950–1951. ביומן זה כתבה כי הגיע הזמן "לומר את מה שמוכרחים לומר על קפקא" וכי דבריה סובבים על מערכת היחסים בין מה שהיא חושבת על כתיבתו של קפקא לבין מה שקפקא חושב על כתיבתו, וכי כל ההגזמות שנכתבו אודותיו, נובעות מנקודת מבטה האישית. זו הסיבה לדעתה, לעזוב את רשימותיה כך, אלא אם כן היא תמצא דרך אחרת לומר את הדברים. מכל מקום, היא מקווה כי מה שיש לה לומר יגיע לידיעת הציבור.
שנתיים מאוחר יותר התגלה יומן נוסף שכתבה דורה דיאמנט, על ידי חוקר כתבי קפקא, קלאוס וגנבך (Klaus Wagenbach) בארכיון בברלין, ובינואר 2000, נמצאו 35 עמודים נוספים שכתבה בארכיון המרכזי של המפלגה הקומוניסטית במוסקבה.
ביוגרפיה על דורה דיאמנט
בשנת 2003, יצא לאור ספרה הביוגרפי של קתי דיאמנט, באנגלית (Kathi Daiamant) - Kafka's Last Love: The Mystery of Dora Diamant - שהקדישה שנים בחיפוש אחר כתביו האבודים של קפקא ואחר רשימותיה של דורה דיאמנט. היא מצאה בארכיב הגרמני בברלין, מכתבים שכתבה דורה ביידיש ורשימות מיומניו של קפקא, מהם שאבה פרטים רבים על חייהם של דיאמנט וקפקא.
בהקדמה לספר נכתב כי קתי דיאמנט, הצליחה להאיר את דמותה של דורה דיאמנט, כאישה שהצליחה ללכוד את לבו של קפקא בזכות רוחה העצמאית ונטייתה למרוד במוסכמות שרווחו בשנים המוקדמות של המאה העשרים.
היה זה צירוף מקרים שהביא את קתי דיאמנט, ששם משפחתה זהה לשם משפחתה של דורה דיאמנט, לכתוב ביוגרפיה זו, כך העידה בהקדמה לספרה ובראיונות שקיימה עם עיתונאים. במהלך 1971, למדה קתי דיאמנט ספרות גרמנית בשפת המקור באוניברסיטת ג'ורג'יה. באחד השיעורים, בהם לקחה חלק, תרגמו הסטודנטים את סיפור הגלגול שכתב קפקא. במהלך השיעור, פנה אליה לפתע המרצה ושאל אותה אם היא קרובת משפחה של דורה דיאמנט אהובתו של קפקא. קתי דיאמנט ששמעה אז לראשונה את שמה של דורה דיאמנט מפי המרצה, הניחה כי קיימת סבירות לקשר משפחתי, כיוון שעד כה מעולם לא פגשה בשם זה מחוץ למעגל קרובי משפחתה. היא הבטיחה למרצה כי תערוך מחקר שבעקבותיו, כך היא מקווה, תוכל לענות על שאלתו.
עם תום כתיבת הספר, הסבירה קתי דיאמנט, כי הצליחה למצוא מענה לשאלות רבות באשר לחייהם של דורה דיאמנט ופרנץ קפקא, אך באשר לשאלתו של המרצה אודות קשר משפחתי בינה ובין דורה דיאמנט, היא טרם מצאה תשובה.
קאראג'ורג'ה
קאראג'ורג'ה (בסרבית: Карађорђе, באלפבית לטיני: Karađorđe, כלומר "ג'ורג'ה השחור", מטורקית "קארא" = שחור) בשמו האמיתי ג'ורג'ה פטרוביץ' (בסרבית: Ђорђе Петровић או Đorđe Petrović; 16 בנובמבר 1762 וישובאץ – 24 ביולי 1817 ראדובנסקי לוג) היה מייסדה של סרביה המודרנית, ראש המרד הסרבי הראשון נגד השלטון העות'מאני (1804–1813). הנהיג אישית את כוחות המורדים במספר קרבות ובעקבות מלחמתו בטורקים הקים מחדש ישות מדינית סרבית, שבראשה עמד ב-14 בפברואר 1804 – 21 בספטמבר 1813. נשא את התואר "ויליקי ווז'ד" – "המנהיג הגדול" או "הדוכס הגדול". בניהול המדינה נעזר באספת העם ובמועצה.
קאראג'ורג'ה נולד ב-1768 כג'ורג'ה פטרוביץ', בנה של משפחה דלת אמצעים משומאדיה, במרכז סרביה. אבות המשפחה היו במקור ממונטנגרו. בגיל צעיר היה ג'ורג'ה משרת בבתים של סרבים וטורקים אמידים. אחרי שהרג אע'א מקומי משפחתו נאלצה להימלט מעבר לנהר סאווה לתוך אזור הספר שבשליטת האימפריה ההבסבורגית. קאראג'ורג'ה עלה בהיררכיה במסגרת הצבא האוסטרי. השתתף במרד בקראינה של קוצ'ה. זכה בעיטור כבוד על מעשי גבורה. כשהצבא האוסטרי נאלץ לסגת, והעות'מאנים כבשו שוב את שומדיה, קאראג'ורג'ה הצטרף למורדים הקרויים היידוקים. עמד בראש קבוצת לוחמים שנלחמו בעות'מאנים עד שנת 1794. אחר כך חזר למשפחתו. בשנים הבאות יניצ'רים מקומיים מרדניים חיזקו את אחיזתם בסנג'אק, הגבירו את דיכוי התושבים על ידי מיסים כבדים ביותר ומעשי אלימות. הם חששו כי הסולטן ינצל את התנגדות הסרבים נגדם, ואז טבחו בשנת 1804 במאות סרבים מן המעמד הבינוני-גבוה, במה שנקרא "טבח הקנזים". 300 בני האצולה הסרבית התאספו בהמשך ובחרו בקאראג'ור'ה במנהיגם. עד סוף השנה היניצ'רים הובסו על ידי הסרבים שזכו בשבחים מהסולטן. אולם כש המושל העות'מאני, הפאשא הגיע לסרביה לקחת בידיו את ניהול האזור, הוא נרצח. בסרביה פרץ מדר סרבי רב-ממדים שבמהלכו המורדים נחלו מספר ניצחונות רצופים והקימם ממשל אוטונומי בראשותו של קאראג'ורג'ה. המנהיג הסרבי ביטל את הסדר הפאודלי ששרר בארץ.
אחרי דיכוי המרד בשנת 1813 נאלץ קאראג'ורג'ה לצאת לגלות יחד עם עוד כמה ממנהיגי המרד. אולם בשנת 1815 מנהיג סרבי אחר, מילוש אוברנוביץ', הרים שוב את דגל המרד – במה שכונה "המרד הסרבי השני". המרד הסתיים בשנת 1817 בהסכם בין אוברנוביץ' לשלטון העות'מאני, שהכיר בו כנסיך שליט של סרביה.
בשנת 1817 חזר קאראג'ורג'ה על מנת לארגן מרד חדש, בתזמור משותף עם המורדים היוונים בבלקן. אולם הוא רומה על ידי ידיד סרבי ונרצח בשנתו בפקודת מילוש אוברנוביץ', שראה בו יריב וחשש מיוקרתו ומן הפופולריות שלו. הטורקים עצמם חששו מפניו. בסופו של דבר ראשו הערוף של קאראג'ורג'ה נשלח לאיסטנבול ואוברנוביץ' המשיך בשלטונו.
קאראג'ורג'ה הקים שושלת – בית קאראג'ורג'ביץ', שהפך לימים למשפחה המלכותית השנייה של סרביה.
ילדותו וצעירותו
ג'ורג'ה פטרוביץ' נולד ב-16 בנובמבר (לפי לוח השנה היוליאני – ב-3 בנובמבר) 1762 בכפר וישבאץ, אז בסנג'אק סמדרבו, חלק מהאימפריה העות'מאנית, בימינו חלק מן המוניקיפיום ראצ'ה במחוז שומאדיה. הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של פטר או פטרוניה יובאנוביץ' ושל מריצה לבית ז'יבקוביץ' ממאסלושבו (בסטראגארי). הקדוש הפטרון של המשפחה היה קלמנס הראשון. אבות המשפחה מצד האב באו לסרביה מן היישוב ואסוייביצ'י במונטנגרו. הם התיישבו קודם במצ'יטבו בסובה רקה ומשם הסבא רבא יובאן עבר לגור בווישבאץ. אנשי ואסוייביצ'י התגאו בייחוסם לסטפאן קונסטנטין, שליט סרביה מבית נמאניה. לימים קאראג'ורג'ה הפך גם כן לגיבורם וגאוותם.
משפחתו של קאראג'ורג'ה הייתה ענייה. מצבה הכלכלי ידע שיפור מסוים אחרי שהוא ואביו עבדו בשירותם של סרבים ומוסלמים אמידים. אחד ממעסיקיהם היה אלבני בשם פאזליבאשה, שהתעשר משוד סוחרים ושקנה בית גדול בסמדרבסקה פאלאנקה. כשקאראג'ורג'ה נכנס לסכסוך עם כמה טורקים מקומיים פזליבאשה הגן עליו והעניש את אותם הטורקים. בהמשך עברה המשפחה לגור בזאגוריצה, שם קאראג'ורג'ה התחתן בשנת 1785 עם ילנה יובאנוביץ', בת היישוב מאסלושבו. בני משפחתה, שהיו מבוססים דחו את הצעת הנישואים ואז נאלץ קאראג'ורג'ה לחטוף את אהובתו והתחתן איתה ללא הסכמת הוריה. אחרי תקרית בזאגוריצה, שבה הרג טורקי שתקף אותו, קאראג'ורג'ה הסתתר בביתו של פזליבאשה ואחר כך שב לביתו. בגלל השמועות על הרצח שנפוצו סביבו, הוא תכנן לחצות את נהר סאבה, אל חבל סירמיה, באזור הספר של האימפריה ההבסבורגית. לפי אחת המסורות, המשפחה עזבה את זאגוריצה בחשאי, אך בדרך אבי המשפחה, פטר, חזר בו וביקש לשוב מדרכם, מה שהיה מסכן את הישרדות המשפחה. בנסיבות אלה קאראג'ורג'ה החליט בקור רוח לרצוח את אביו והמשיך את המסע לסירמיה, לשם הגיע בערך בשנת 1787. הוא מצא מחסה ועבודה במנזר קרושדול.
המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791)
בשנת 1787 בימי המרד של קוצ'ה אנדלקוביץ' בטורקים באזור הגבול עם האימפריה ההבסבורגית, התגייס קאראג'ורג'ה לפרייקור של הצבא האוסטרי שנאבק בטורקים. השתתף במתקפה כושלת על בלגרד ובקרבות במערב ודרום סרביה ואזר ניסון צבאי רב. באמצע שנת 1791 כשהושג הסכם שלום, קאראג'ורג'ה זכה בעיטור כבוד אוסטרי. לאחר מכן הצטרף להיידוקים ועמד בראש כנופיה גדולה. אחרי שמאבק ההידוקים שכך בשנים 1793–1794, חזר קאראג'ורג'ה למשפחתו וחי בשלווה ביישוב טופולה. התחיל לעבוד כסוחר בקר כולל בגבול עם האימפריה ההבסבורגית.
המאבק ביניצ'רים
בתחילת המאה ה-19 חלה הרעה נוספת בדיכוי העם הסרבי כשמנהיגי היניצ'רים, ה"דאחיה", התקוממו נגד הסולטן ותפסו את השלטון בסנג'ק סמדרבו. הוא הגיע לשיא חדש בינואר ופברואר 1804 כשה"דאחי" הוציאו להורג כ-150 מקרב הנכבדים הסרבים, לרבות אצילים, מנהיגים קהילתיים, סוחרים מבוססים, מורדים לשעבר, במה שכונה בהיסטוריה "טבח הקנזים". קאראג'ורג'ה ועוד כמה מנהיגים לעתיד של המרד הסרבי, הצליח לחמוק ולשרוד.
כתגובה להוצאות להורג, האוכלוסייה הסרבית נקטה באמצעי הגנה עצמית ובאופן ספונטני תקפה את היניצ'רים. פרוטה מאטייה ואחרים ארגנו גדודים צבאיים שתקפו את ה"דאחי" בוואלייבו. ב-14 בפברואר 1804 300 נכבדים סרבים נפגשו באוראשאץ, ארנג'לובאץ, ובחרו בקאראג'ורג'ה למנהיגם הבלתי מעורער. מצידו פרוטה מאטייה קרא לכל ראשי הסרבים להתקומם נגד ה"דאחי" והשלטונות העות'מאנים. הוא התמנה לסגן מפקד של הסרבים בואלייבו ומאוחר יותר נשלח לרוסיה, אוסטריה, ולאכיה ואיסטנבול בשליחויות דיפלומטיות. עד לאביב 1804 מסביבו של קאראג'ורג'ה התאספו 30,000 לוחמים מוכנים לקרב. אחרי מאי 1804 הוכתר קאראג'ורג'ה בתואר "וויבוד עליון".
בתירוץ המאבק ב"דאחי", ההתקוממות התפשטה מהר. באזורים שהצליחו לשחרר ביטל קאראג'ורג'ה את המשטר הפאודלי ומינה את מפקדיו ונכבדים מקומיים למושלים של הנפות הקרויות "נאחי". אותם מפקדים של יניצ'רים שסירבו לעזוב נלקחו בשבי והוצאו להורג אחרי שחרור בלגרד.
המרד הסרבי הראשון
במרץ 1805 קאראג'ורג'ה הוכרז רשמית כמנהיג צבאי של סרביה, "ווז'ד" ("מנהיג"). השלטון באיסטנבול קיבל בהתחלה בברכה את המרד נגד ה"דאחי" והחליט למנות מושל חדש בבלגרד. אולם קאראג'ורג'ה, מעודד על ידי ההצלחות, החליט שלא לתת לפאשה החדש להיכנס לאזור המשוחרר והביס אותו בקרב איוואנקובאץ ב-1805. קרב זה היווה ציון דרך מפני שהפך את המרד נגד הטרור היניצ'רים למלחמת שחרור נגד השלטון העות'מאני בכלל. קאראג'ורג'ה הקים אספה עממית "נארודנה סקופשטינה" – (Narodna Skupština) ומועצה מושלת (Praviteljstvujušči Sovjet) שחוקם נכתב על ידי הסופר והמשפטן תאודור פיליפוביץ' (הידוע גם בשם העט "בוז'ידר גרויוביץ'").
קאראג'ורג'ה ולוחמיו נחלו שורה של ניצחונות – במישארלט מישאר, בדליגרד וב-1806 בבלגרד. בעקבותיהם הם שחררו שטחים משמעותיים. ב-1807 שליח סרבי בשירותו של קאראג'ורג'ה דן עם השלטון העות'מאני באיסטנבול והצליח להשיג הסכם שלום שנודע בשם "השלום של איצ'קו". עם זאת קאראג'ורג'ה התכחש להסכם וכרת ברית עם רוסיה במלחמה שפרצה בשנת 1809 בינה לאימפריה העות'מאנית.
ביולי 1810 הופיעו בשנית כוחות רוסיים בסרביה והפעם נרקם שיתוף פעולה מסוים בין הרוסים לסרבים. המורדים קיבלו נשק, תחמושת וסיוע רפואי והמרשל מיכאיל קוטוזוב לקח חלק בתכנון הפעולות המשותפות. אולם לזירה האירופית הייתה דינמיקה משלה. מול איום הפלישה הצרפתית בפיקודו של נפוליאון לשטחה, רוסיה ביקשה לחתום הסכם שלום קבוע עם הטורקים והתעלמה מהאינטרסים של סרביה. הסרבים לא שותפו במידע על קיום המו"ם. הנסיגה הרוסית התרחשה בשיא כוחו האישי של קאראג'ורג'ה וברגע של שיא בציפיות הסרבים לניצחון. הסכם השלום בבוקרשט שנחתם ב-1812 כלל את הסעיף 12 שדן בנושא הסרבי: סוכם בו על הריסת הביצורים הסרבים, פרט לאלו היכולים לשמש לעו'תמאנים, כמו כן כוחות עות'מאנים היו אמורים להשתלט מחדש ולאייש את כל המתקנים העות'מאנים שהיו קיימים לפני 1804. בתמורה השער הנשגב הבטיח חנינה כללית וזכויות אוטונומיות מוגבלות. הסרבים הורשו "לנהל את ענייניהם העצמיים" ונדרשו לגבות ולספק מס קבוע לאימפריה העות'מאנית. התגובות בסרביה היו קשות. נוצר פחד מההשתלטות מחדש של הטורקים על מבצריהם ומתגובות תגמול ונקם.
בשנת 1813 פרצה מתקפה גדולה של העות'מאנים שפשטה על כל השטחים שעד הנהרות מורבה ודרינה. קאראג'ורג'ה יחד עם מנהיגים אחרים של המורדים נמלטו ב-21 בספטמבר 1813 לשטח האימפריה ההבסבורגית.
הגלות ומותו
כעבור זמן מסוים קאראג'ורג'ה נסע לבסרביה שרובה סופחה לרוסיה בעקבות הסכם בוקרשט. הוא הצטרף שם לתנועה היוונית לשחרור לאומי "פיליקי אתריה" והיה לחבר פעיל בה. היוונים הביעו עניין בשימוש בשטחים סרבים כבסיס למבצעים שלהם נגד הטורקים.
ב-24 ביולי 1817 כמה ימים אחרי שהסתנן לסרביה על מנת לארגן מרד חדש, נרצח קאראג'ורג'ה במולדתו, ביישוב ראדובנסקי לוג, על ידי אנשי מילוש אוברנוביץ'. הרצח הוזמן על ידי השלטונות העות'מאנים עצמם שחששו מהאפשרות של מרד חדש, בעוד מילוש אוברנוביץ' ראה בקאראג'ורג'ה יריב מתחרה, פופולרי מדי בקרב ההמונים הסרבים. היסטוריונים אחדים שיערו שלקאראגורג'ה לא היו אז שאיפות פוליטיות ושרק רצה לחזור הביתה מן הגלות ושהודיע זאת מראש לאוברנוביץ'. אוברנוביץ' לא בטח בדבריו והורה על רציחתו. רצח קאראג'ורג'ה פטרוביץ' ציין את תחילת השלטון של בית אוברנוביץ' שנמשך (עם הפסקה אחת) בסרביה עד שנת 1903.
דמותו ומורשתו
ווק קראג'יץ', בן זמנו, תיאר את קאראג'ורג'ה כגבר גבה-קומה, חסון, עם כתפיים רחבות. איש בצבא המהפכני הסרבי לא היה יכול לו בקרב ישיר. רק קטאנויה גלאבאש, נחשב לחזק ממנו. היה לו אף גדול, שיער שחור, וסבל מפריקה של כף ידו השמאלית, אך נכות זאת לא מנעה ממנו לקלוע ברובהו בדיוק גדול. היה אדם קפדן וקשוח, נחשב בעיקר לאיש צבא ולגאון אסטרטגי, אך לא מתאים במיוחד לפוליטיקה וניהול. אהב את הטיפה המרה, וכשהשתכר קולו נעשה חד משהו.
יש אומרים כי פרט לאביו, הוא רצח גם את אחיו. זה קרה אחרי שהלה אנס נערה, וקאראג'ורג'ה שראה בכך פשע בלתי נסלח, רצח אותו. בימי שלום נהג לעבוד את האדמה כאחד האיכרים. בזמן שכיהן כמנהיג עליון סירב להעניק לבתו פריבילגיות כלשהן ודרש ממנה לעבוד כמו כולם. אהב להתבדח ולשמוע בדיחות, עד גבול מסוים. נפוליאון העריך אותו על כישוריו הצבאיים. פטר פטרוביץ'-נייגוש שכתב עליו, השווה אותו לנפוליאון, ולינגטון וקוטוזוב, שלושה מן המצביאים הגדולים של התקופה. פושקין כתב עליו שיר שהוקדש לביתו. גם הפילוסוף הגל כתב עליו.
ויליאם דוראנט
ויליאם קראפו "בילי" דוראנט (באנגלית: William Crapo "Billy" Durant; 8 בדצמבר 1861 - 18 במרץ 1947) היה חלוץ תעשיית הרכב בארצות הברית, והראשון שייצר מערכת של חברות שמייצרות סוגי מכוניות שונים.
חייו
נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, כנכד למושל מישיגן הנרי קראפו. נשר מבית ספר תיכון, ועד 1890 הפך ליצרן מוביל של כרכרות סוסים בפלינט, מישיגן. כשהפך למנהל חברת ביואיק ב-1904, הפגין הצלחה גדולה ולאחר זמן קצר הפך לנשיא החברה. ב-1908 הקים את ג'נרל מוטורס ומיד לאחר מכן מכר חלק ממניותיו ועם הרווחים קנה את אולדסמוביל. רכישותיו כללו את אוקלנד (כיום פונטיאק), קדילאק וחברות נוספות.
ב-1910 נכנס דוראנט לקשיים כלכליים והעביר את השליטה בג'נרל מוטורס. ב-1911 הקים יחד עם לואי שברולה את חברת שברולט. ב-1915 הצליח לחזור לראשות ג'נרל מוטורס אך הפסיד אותה שוב ב-1920.
ב-1921 הקים את חברת דוראנט מוטורס, תחילה עם מותג אחד בלבד, אך מאוחר יותר, כמו בג'נרל מוטורס, רכש מספר מותגי מכוניות. הזול מביניהם נקרא "סטאר". למרות זאת, הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו, והמשבר הכלכלי העולמי של 1929 שלאחריו הגיע השפל הגדול חיסלו סופית את החברה ב-1933.
בשנות ה-20 הפך דוראנט ל"שחקן" מוביל בוול סטריט וביום שלישי השחור חבר למשפחת רוקפלר ואיילי הון אחרים לקניית מספר גדול של מניות כדי להראות לציבור את ביטחונם בשוק המניות, אך ניסיונו נכשל.
תרמית זכייה בפרס
תרמית זכייה בפרס היא תרמית נפוצה המופיעה בווריאציות שונות, שמטרתה הוצאת כסף במרמה. תרמיות כאלה לפעמים זוכות בתקשורת הישראלית לכינוי "העוקץ הניגרי" על שמו של תרגיל עוקץ מפורסם מסוג אחר. התרמית מתחילה לרוב ביצירת קשר עם קורבנות אפשריים של התרמית, באמצעות שיחת טלפון, בשליחת הודעה בדואר אלקטרוני או בדרך אחרת. בעת יצירת הקשר מבשרים לקורבן שהוא כביכול אחד הזוכים בפרס כספי גדול (בדרך כלל כמה מאות אלפי דולרים ואף יותר) למשל, בהגרלת הפאוורבול האמריקאית או בהגרלות שונות אחרות, או בסכום כספי גדול בירושה. לעיתים בהודעה מפורטים נתונים אודות תאריך ההגרלה והמספרים הזוכים שהם כביכול המספרים של הנמען. בשלב הבא "הזוכה" מתבקש למסור פרטים אישיים כדי לאמת את זכייתו, מתבקש למסור את פרטי חשבון הבנק שלו לצורך העברת הכסף כביכול, וכן הוא מתבקש לשלם מראש סכום מסוים אשר יוכל לאפשר את קבלת כספי הזכייה לאחר מכן. העברת התשלום מראש מהקורבן אל הפונים אליו היא מטרת התרמית, ולרוב לאחר ביצוע העברת הכספים מהקורבן ייפסק הקשר עם איתו, ומבצעי העוקץ יטשטשו את עקבותיהם על ידי ניתוק או ביטול אמצעי התקשורת שבאמצעותו תיקשרו עם הקורבן, והעברת הכסף שהתקבל מהקורבן בצורה שלא מאפשרת את איתורו והחזרתו. ההסבר שניתן לקורבנות העוקץ היא שהעברת הכספים אל מבצעי העוקץ נדרשת כתשלום מס בגין הזכייה, או תשלום לעורך דין שכביכול אמור לטפל בהעברת הכסף ל"זוכה", או למטרה דומה.
בסוף יולי 2019 התחזה אתר אינטרנט בגנדיה בספרד לחברה סלולרית ישראלית, פנה לגולשים ישראליים באמצעות אתר אינטרנט קופץ והציע להם סמסונג גלקסי S10 או אייפון XS, עבור דמי משלוח של דולר אחד, תמורת מילוי סקר צרכני בדף שעשה שימוש בצבעים ובלוגו של החברה הסלולרית הישראלית, והשאלות בדף היו באנגלית. אחרי מילוי הסקר, חיוב הלקוח בדולר אחד בדף שלא היה שייך לחברה הסלולרית, ומסירת מען הלקוח לקבלת הסמארטפון, הועבר ה"זוכה" למסלול מנוי חודשי של 35 דולר ללא מועד סיום. אחרי פנייה לספק התשלומים של הלקוח, בוטל החיוב בדולר.
עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים
עידן הקרח 3: שחר הדינוזאורים (באנגלית: Ice Age: Dawn of the Dinosaurs) הוא סרט ההמשך של סרטי "עידן הקרח", שיצא בשנת 2009 בעקבות הצלחת הסרט הקודם בסדרה, "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק". כמו הסרט הקודם הוא הופק באולפני האנימציה "Blue Sky Studios" והופץ באמצעות פוקס המאה ה-20, בשנת 2012 יצא המשך יחיד בשם עידן הקרח 4: יבשת בתנועה.
עלילת הסרט
העלילה מתחילה לאחר ההצפה הגדולה שפקדה את העמק בו מתגוררות הדמויות. הממותות מני ואלי מצפים לידת צאצאם הראשון, ומני מנסה להיות בוגר ולדאוג למשפחתו החדשה. סיד מקנא במני ורוצה גם הוא להפוך להורה, נופל למערה שנמצאת מתחת לקרח ושם מוצא ומאמץ שלוש ביצים נטושות. דייגו מחליט לעזוב את העדר לאחר שהוא מגלה שיכולתיו הפיזיות אינן כשהיו.
יום אחד בוקעים מביציו של סיד 3 טירנוזאורוסים צעירים ושובבים העושים צרות בעמק. לאחר כמה ימים מופיעה אמם האמיתית שחוטפת את צאצאיה ואת סיד לעולם הדינוזאורים. החבורה מחפשת את סיד ויורדת לעולם הדינוזאורים ודייגו מצטרף אליהם.
הם בורחים מאנקילוזאורוס עצבני, על צווארו של ברכיוזאורוס ענקי ונופלים לאזור בו הרבה דינוזאורים עצבניים מסתכלים עליהם. הם ניצלים מהם על ידי באק הסמור, שהוא לוחם בדינוזאורים מתבודד החי בעולם הדינוזאורים ומכיר את סודותיו. באק מזהיר אותם מפני בריוניקס עצום וצמא דם בשם רוּדִי המסתובב באזור, וקרא להם לשוב למעלה, אך מני לועג לו והחבורה ממשיכה. לאחר שמני ודייגו נתקעים בתוך צמח טורף ענקי, הוא מציל אותם ומציע להם עזרה, כל עוד ישמעו להוראותיו וילכו רק על השביל.
בינתיים סיד יורד למשכנה של אמא טירנוזאורוס, המנסה להרוג את סיד אך נתקלת בהתנגדות בניה ולאחר קצת זמן היא מאמצת אותו אליה כבן. באחד הימים היא מתחמקת מרודי הגדול ממנה, אך סיד האיטי יותר נופל מזנבה ונאלץ לברוח ממנו עד לאזור של לבה געשית. בשלב זה החבורה קרובה אליו אך אלי צריכה להמליט באזור של סלעים מתנועעים, כשבינתיים להקת גואלונגים מתקרבת אליה. מני ודייגו מנסים לחזור אליה בעודם נלחמים בגואלונגים בעוד באק והאופוסומים ממשיכים קדימה ונופלים אל גבו של פטרוזאור גדול בדרך להציל את סיד.
בעודם מעופפים הם בורחים מלהקת פטרוזאורים טורפים ורגע לפני שסיד נופל ממפל לבה אל סופו הם תופסים אותו. כשהם חוזרים אלי ממליטה כבר את בתה הקטנה הנקראת מישמיש, על שם הקריאה שהמציאו מני והיא כדי להודיע שהיא בהריון. לאחר ההמלטה הם פונים לחזור אך מותקפים על ידי רודי שמנסה לטרוף אותם. הם מצליחים לקשור אותו אך סיד נתקל בחבלים וקורע אותם, מה שגורר את רודי להשתחרר ולהתנפל עליו והוא ניצל בידי אמא טירנוזאורוס אשר מפילה את רודי לתהום. באק חושב שרודי נהרג ומחליט לעלות עם החבורה לעולם הקרח אך שומע את קריאתו ושב לעולם הדינוזאורים, מאחר שמבחינתו הוא יעד ממריץ לחיים.
במקביל לעלילה הראשית, נראה היונק הקדום דמוי-הסנאי סקראט שממשיך לחפש את הבלוט שלו. ואולם הוא פוגש ביונקת דומה (אך בעלת כנפי עור) - סקראטי, מתאהב בה ומתחיל לרדוף אחרי הבלוט בתחרות איתה. לבסוף, כשהם נופלים לעולם הדינוזאורים, הם מעופפים מעל אגם לבה וסקראט מציל את סקראטי כשהיא חסרת הכרה. כשהיא מתעוררת היא מתנשקת איתו והם חיים ביחד בעולם הדינוזאורים. לבסוף לסקראט נמאס והוא בורח למצוא את הבלוט, מה שמכעיס את סקראטי וגורר אותה לקבור את הבלוט אך מפגיזה את הסלע מהר געש גבוה עד לאזור הקרח. אך סקראט מפיל אותה מהסלע לפני שתחזור למעלה.
משחק ווידאו
משחק וידאו המבוסס על עלילת הסרט יצא לקונסולות המשחקים Xbox 360, פלייסטיישן 3, Wii, פלייסטיישן 2, נינטנדו DS ולמחשב (מערכת ההפעלה Microsoft Windows בלבד) ב-30 ביוני 2009. המשחק הופץ על ידי Activision. במשחק יכולים השחקנים לשחק כאחת מדמויות הסרט ולחקור את עולם הדינוזאורים, לעיתים תוך חזרה על סצנות מהסרט.
אהרן ראובני
אהרן ראובני (שִימשֶלֶביץ') (י"א באב תרמ"ו, אוגוסט 1886 – 10 בספטמבר 1971) היה סופר עברי ומתרגם מהשפות אנגלית, צרפתית ורוסית. חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1969). בנו של צבי שַמַשי ואחיו של יצחק בן-צבי.
חייו
נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1886. מילדותו היה אינדיבידואליסט, סקרן והרפתקן. בגיל צעיר פרש מלימודים מסודרים, ובגיל 17 נסע לארצות הברית. הוא קיווה להכיר את העולם החדש, ואכן הכיר אותו, אך רק מלמטה. הוא סבל מאבטלה ורעב, לעיתים ישן ברחוב, ורכש ידע ממקור ראשון על עולמם של עלובי החיים. היה זה "כור היתוך" שטבע חותם על חייו ועל יצירתו. עם פרוץ מהפכת 1905 ברוסיה מיהר למצוא עבודה על אניה, שהפליגה לרוסיה. מטרתו הייתה להשתתף במהפכה, אך לדאבונו היא כבר דוכאה כשהגיע. עם שובו הצטרף לאחיו הגדול, יצחק בן-צבי, בארגון ההגנה היהודית בפולטבה. שלושה שבועות לאחר חזרתו פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה 'סליק', שבו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ. כל בני המשפחה נעצרו, למעט יצחק, שהצליח להתחמק. לאחר שנתיים של מעצר בכלא מקומי נשלחה המשפחה לגלות בסיביר. המקום היה קשה, אך לא סגור ושמור כמחנה. ראובני ראה את השהות שם כהזדמנות ללמוד ולחקור את האזור ותושביו.
לאחר כשנה החליט ראובני שמיצה את "מחקרו", השיג תעודות מזויפות, וברח מהמקום ביחד עם צעיר נוסף. השניים הגיעו ברגל, ואחר כך ברכבת לאירקוטסק, משם לגבול רוסיה סין, ומשם לעיר חרבין שבצפון-מזרח סין. שם עלה בידם של השניים לקבל עבודה במחנה אמריקני בהוואי. אחרי חודשיים של עבודה בהוואי כמתורגמן חזר ראובני לשאנגחאי ומשם החל במסע לארץ ישראל. המסע - שהיה לו גם אופי "אנתרופולוגי" - נמשך כשנה, ועבר בסינגפור, ציילון, הודו, פורט סעיד ואיסטנבול. לבסוף, בשנת 1910 הגיע ראובני ליפו.
לאחר הגיעו לארץ התגורר ראובני בירושלים והתפרנס מכתיבה, בין היתר במסגרת עיתון האחדות, עיתון מפלגת 'פועלי ציון' בארץ ישראל, שאחיו יצחק בן-צבי היה בין מנהיגיה. חברו הקרוב ביותר היה הסופר יוסף חיים ברנר, אשר תרגם אחדים מסיפוריו של ראובני מיידיש לעברית, ועזר בפרסומם של סיפורים אחרים.
ב-1916 נשא ראובני לאשה את אסתר שרה (סופי) בת ד"ר אהרן יוסף ירמנס. לאחר מאורעות תר"פ (1920) השתתף במשלחת של ועד העיר ליהודי ירושלים, שנסעה ללונדון כדי לתבוע את סידור מעמדה המדיני של ירושלים וארץ ישראל.
בשנת 1929 פרש ראובני בהפגנתיות ממפלגת 'פועלי ציון' ותקף בחריפות את הסתדרות העובדים ובמיוחד את ברל כצנלסון. בעקבות התקפות אלו נוצר קרע בינו לבין מחנה השמאל בארץ ישראל, והוא נכנס לעמדה פוליטית מבודדת. גם מבחינה ספרותית ראובני פעל כיחיד. הוא לא הצטרף לשום קבוצה, בוודאי לא ל'חבורת ביאליק' ו'חבורת שלונסקי' - שתי הקבוצות הניצות שריכזו את מרב הכוח הספרותי באותה תקופה. כתוצאה מבידודו הפוליטי והספרותי, החלו הבמות המרכזיות של התקופה להסגר בפניו. בשנות ה-30 יצירותיו לא זכו לכל התייחסות, ונראה כי נעלם מן המפה הספרותית בארץ. אך בשנות ה-40 חל שינוי ביחס אליו, והחלו להתפרסם ביקורות חיוביות על יצירתו, ובעיקר על הטרילוגיה 'עד ירושלים', המתארת את ירושלים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1955 זכה ראובני בפרס ירושלים על מפעלו הספרותי. בשנות ה-60 נתן זך, דן מירון וגרשון שקד כתבו ביקורות נלהבות על 'עד ירושלים', ובשנת 1969 הוא זכה בפרס ביאליק על יצירה זאת.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה באו"ם ב-29 בנובמבר 1947 התנהל דיון ציבורי על בחירת שם למדינה החדשה, שעמדה לקום. ראובני טען שהוא הראשון שהציע (בדצמבר 1947) את השם "ישראל"
הגותו ומורשתו
היצירה הידועה ביותר של ראובני היא הטרילוגיה "עד ירושלים", שהופיעה מחדש בשנת 1987 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה. הספר זכה בפרס ביאליק ובפרס אוסישקין לספרות.
איתמר דוננפלד
איתמר דוננפלד (נולד ב-30 במרץ 1979) הוא מנכ"ל משרד המשפטים. קודם לכן היה עוזרו של חבר הכנסת והשר יריב לוין.
ביוגרפיה
איתמר דוננפלד נולד בחדרה לשרה ויוסף. הוא בעל ותואר ראשון במדעי החברה ותואר שני במדיניות ציבורית, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2005 –2007 שימש יושב ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן. כן שימש מ"מ יושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל. היה רכז הצעירים של תנועת הליכוד ומראשי צעירי הליכוד.
בין השנים 2011 –2013 שימש עוזרו של השר לענייני מודיעין דן מרידור. לאחר מכן שימש עוזרו של יריב לוין, בהיותו שר התיירות, יושב ראש הכנסת וחבר כנסת.
מנכ"ל משרד המשפטים
בינואר 2023, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-37, הודיע שר המשפטים יריב לוין כי דוננפלד ימונה למנכ"ל משרד המשפטים. מינויו אושר בידי נציבות שירות המדינה ובממשלת ישראל.
חיים אישיים
מתגורר בפתח תקווה. נשוי לקרן דוננפלד, מנהלת במרחב צפון של שירותי בריאות כללית. ואב לשתי בנות.
1 באפריל
1 באפריל הוא היום ה-91 בשנה בלוח הגרגוריאני (92 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 273 ימים.
1 באפריל הוא "יום הכזבים הבינלאומי", או בשמו האחר "יום השוטים".
דז'
דז' (ברומנית: Dej, בהונגרית: Dés, בגרמנית: Desch, Burglos, ביידיש: דעזש או דעש) היא עיר בצפון-מערב רומניה, 60 קילומטרים צפונית לקלוז'-נאפוקה, במחוז קלוז' שבטרנסילבניה.
היא שוכנת במקום שבו נהר הסומש הקטן מתחבר אל נהר הסומש הגדול. מיקומה של העיר מרכזי מכיוון שהיא מעין צומת של מסילות ברזל עיקריות וכבישים רבים והיא מחברת את הנוסעים לערים חשובות באזורה: קלוז'-נאפוקה, באיה מארה, סאטו מארה, דדה, ביסטריצה וואטרה דורניי.
היהודים
בעיר התקיימה חצר חסידית שמייסדה היה ר' מנחם מנדל פנט, בנו של ר' יחזקאל פנט מקרלסבורג, תלמיד ר' מנחם מנדל מרימנוב וראשון מפיצי החסידות בטרנסילבניה, שהיה רבו של החבל.
באפריל 1944 נמנו בעיר כ-3,600 יהודים אורתודוקסיים. בתקופת הכיבוש הגרמני של הונגריה רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-7,800 איש.
במשך 11 יום, מחג השבועות (ו' בסיון) ה'תש"ד ה-28 במאי 1944 ועד 8 ביוני (י"ז בסיון) שולחו כל יהודי הגטו שבעיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
דייל צ'יהולי
חייו
צ'יהולי, יליד טקומה וושינגטון, למד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל עיצוב פנים, אדריכלות וניפוח זכוכית.
ב-1967 קיבל תואר שני בפיסול מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וב-1968 קיבל תואר שני בעיצוב מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
ב-1976 איבד את הראייה בעינו השמאלית בתאונת דרכים. הפציעה גרמה לצורך להרכיב רטייה על עינו השמאלית. למרות הפציעה המשיך במלאכתו. בשנת 1979 פרק כתף במהלך גלישת גוף ובעקבות פציעה זו הפסיק לנפח זכוכית בעצמו, והחל לעצב פסלים וגופי תאורה מזכוכית, כאשר אומנים אחרים מנפחים אותם עבורו. היה ממקימי בית הספר לזכוכית פילצ'וק בארצות הברית.
צ'יהולי נשוי בפעם השנייה ולו בן אחד.
ישראל
עד שנת 2010, ביקר צ'יהולי שלוש פעמים בישראל: בשנת 1963 ביקר בקיבוץ להב. בשנים 1999–2000 הציג תערוכת פסלי זכוכית במגדל דוד בירושלים. בשנת 2010 הגיע לישראל לתערוכה בגלריה ליטבק. באותה שנה הוצגו שש דלתות זכוכית בעיצובו על במת האופרה הישראלית החדשה באופרה "טירתו של כחול הזקן" של בלה בארטוק.
בשנת 2009 הוצגה יצירתו "אש ומים" בלובי מרכז אש התורה העולמית בעיר העתיקה בירושלים. היצירה משמשת כמנורה הראשית של המרכז כשחלקה העליון מסמל את להבות האש ובחלקה התחתון טיפות המים המסמלים יחד את משמעות השם "אש התורה". היצירה נתרמה למרכז ועלותה מוערכת בכמיליון שקלים.
דוכסות סקסוניה
דוכסות סקסוניה (מגרמנית: Herzogtum Sachsen) הייתה דוכסות שנוצרה על ידי קרל הגדול, לאחר שניצח את השבטים הסקסונים. הדוכסות אחת מחמשת הדוכסויות השבטיות של פרנקיה המזרחית, והתקיימה עד לחלוקתה בשנת 1296 לדוכסות סקסוניה-ויטנברג ולדוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
גאוגרפיה
שטח הדוכסות השתרע על שטח נרחב בצפון גרמניה, שכיום קיימות בו המדינות סקסוניה התחתית, סקסוניה אנהלט, חלק מנורדריין וסטפאליה, חלק משלזוויג-הולשטיין, וערי המדינה ברמן והמבורג. בתקופת שלטונו של היינריך האריה, התווספה לדוכסות גם אזור מקלנבורג-מערב פומרניה, אך השטח שקיימת בו היום מדינת סקסוניה לא השתייך לשליטת הדוכסות.
הקמת הדוכסות
בשנת 772 החל קרל הגדול במתקפותיו נגד השבטים הסקסונים, שנמשכו עד להכנעתם בשנת 804. לאחר כיבוש סקסוניה מינה קרל הגדול פקידים מהשושלת הקרולינגית, ששלטו באזור בשמו.
בית בילונג
בשנת 844 מונה ליודולף אבי השושלת האוטונית לדוכס סקסוניה, על ידי המלך לודוויג הגרמני. לאחר מותו של ליודולף בשנת 866 בקרב נגד הוויקינגים, עלה לשלטון בנו הבכור ברונו. לאחר מותו של ברונו בשנת 880, עלה לשלטון אחיו אוטו, ולאחר מותו בשנת 912 עלה לשלטון בנו היינריך הראשון. בשנת 919 נבחר שליט הדוכסות היינריך הראשון למלך גרמניה, במקום קונראד הראשון, מלך גרמניה. היינריך הרחיב מאוד את שטח גרמניה כלפי מזרח, ואף הכניע את ממלכת בוהמיה. כמו כן, הצליח היינריך לספח את דוכסות לורן, כתוצאה ממלחמות האחים בצרפת.
לאחר מותו של היינריך הראשון, עלה לשלטון בנו אוטו. בתחילת שלטונו היו כמה דוכסים שמרדו בו, אך אוטו ניצח אותם, ונתן את נחלותיהם לקרובי משפחתו שהיו נאמנים לו. לאחר ייצוב שלטונו החל אוטו בניהול מדיניות חוץ תקיפה. הוא ראה בעצמו את ממשיכו של קרל הגדול, ושאף לכונן אימפריה גרמנית בכל השטח של מרכז ומזרח אירופה. אוטו סימן כיעד ראשון לשאיפות ההתרחבות שלו את איטליה, אשר באותה התקופה הייתה שרויה בחוסר יציבות שלטוני. בשנת 951 כבש אוטו את לומברדיה, ובשנת 962 הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על ידי האפיפיור יוחנן השנים עשר. בשנת 961 מינה אוטו את הרמן בילונג לנציגו האישי בסקסוניה, ולאחר מותו ירש אותו בנו ברנהרד, שמונה לדוכס סקסוניה.
לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1011 ירש אותו בנו ברנהרד השני, ולאחריו שלטו אורדולף ומגנוס.
לאחר מותו של מגנוס ללא ילדים, מונה לותאר זופלינבורג לדוכס סקסוניה. בשנת 1112 ניסה היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להדיחו מהשלטון, אך לבסוף גבר עליו לותאר בשנת 1115. לאחר מותו של היינריך החמישי בשנת 1125, נבחר לותאר למלך גרמניה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של לותאר בשנת 1137, ירש אותו חתנו היינריך העשירי, דוכס בוואריה מבית ולף, אך בשנת 1138 הדיח אותו קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומסר את הדוכסות לאלברכט "הדב" מבית אסקניה. בנו של היינריך - היינריך הארי לא ויתר על תביעתו לירושתו, ובשנת 1142 השיב קונראד את סקסוניה לידיו.
היינריך הארי
היינריך היה שליט מוכשר, והרחיב את גבולו מזרחה לעבר מקלנבורג ופומרניה. בשנת 1158 לכד את העיר ליבק, והחל לשבור את המונופול הדני בים הבלטי.
מסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו. פרידריך ניצל את עוינותם של הנסיכים הגרמנים האחרים כלפי היינריך, אשר ביסס בהצלחה מדינה חזקה ובעלת רצף טריטוריאלי שכללה את סקסוניה, בוואריה ושטחים ניכרים בצפון ובמזרח גרמניה – ודאג בשנת 1180 כי יישפט שלא-בפניו על אי-ציות, בפני חבר שופטים שהורכב מבישופים ומנסיכים. בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על החוק הגרמני המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק. אז פלש פרידריך עם הצבא הקיסרי לסקסוניה, כדי להוריד את דודנו על ברכיו. בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ב שבארפורט.
בית אסקניה
לאחר תבוסת היינריך הארי, הקטין פרידריך ברבוסה את שטחי הדוכסות; את וסטפאליה מסר לארכיבישופות של קלן, ואת שטחי בראונשווייג השאיר בידי בית ולף. לאחר מכן מינה פרידריך את ברנהרד הראשון, רוזן אנהלט, בנו של אלברכט "הדב", לדוכס סקסוניה. לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1212 עלה לשלטון בנו אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה, ולאחר מותו בשנת 1260 ירשו אותו במשותף בניו יוהאן הראשון ואלברכט השני.
לאחר מותו של יוהאן הראשון, ירשו אותו במשותף שלושת בניו; אלברכט השלישי, אריך הראשון, ויוהאן השני, שהמשיכו לשלוט בשיתוף עם דודם עד לשנת 1296. בשנת 1296 חולקה הנחלה בין אלברכט השני לבניו של יוהאן הראשון; אלברכט קיבל את דוכסות סקסוניה-ויטנברג, שהפכה לימים לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ואילו בניו של יוהאן קיבלו את דוכסות סקסוניה-לאוונבורג.
קישורים חיצוניים
ספרות על דוכסות סקסוניה באתר הספרייה הלאומית הגרמנית
הקתדרלה ליד הים
הקתדרלה ליד הים (בספרדית: la Catedral Del Mar) הוא ספרו של הסופר הספרדי אילדפונסו פלקונס (Ildefonso Falcones). הספר יצא לאור בספרד בשנת 2006 ולאחר שתורגם לעברית יצא לאור בישראל בשנת 2008, בהוצאת זמורה-ביתן.
הספר מספר את סיפור חייו של ארנאו אסטניול, בנו של צמית אשר עובר תהפוכות רבות בחייו. עלילת הספר מתרחשת בקטלוניה בתקופה הפיאודלית.
בשנת 2016 פורסם ספר ההמשך, "יורשי הארץ". הספר עובד גם הוא לסדרת דרמה שהושקה בנטפליקס באפריל 2022.
תקציר
הרומן מתאר את חייה של משפחת אסטניול בתקופה הפיאודלית בקטלוניה במשך 64 שנים המתחילים בשנת 1320. העלילה מתחילה עם נישואיו של ברנאט (צמית) לפרנססקה (בת איכרים גם היא) במחוז נברקלאס אליו הם משתייכים. כבר בערב חתונתם נאנסת פרנססקה באכזריות על ידי יורנס דה ביירה, בעל אדמות המחוז על פי זכות הלילה הראשון המחייב לאחר מכן את בעלה לקיים איתה יחסים על מנת להימנע מדרישת דמי חסות על הילוד. לאחר מכן התייחדו בעל כורחם ברנאט ופרנססקה. פרנססקה מתקשה לעכל את חייה החדשים ומסתגרת בעצמה גם לאחר לידתו של ארנאו, בנו הביולוגי של ברנאט. לאחר שאשת יורנס דה ביירה, דונה קתרינה, יולדת את בנה בסמוך ללידת ארנאו, נלקחים פרנססקה וארנאו לטירת דה ביירה שם תהפוך פרנססקה לשפחת המשפחה אשר תניק את תינוקם החדש ותהיה נתונה לאכזריות ואונס מצד נתיני ומשרתי המשפחה.
ברנאט, שלא יכל להשלים עם המאורע, פרץ לבית משפחת דה ביירה ולקח את ארנאו, שהיה על סף גסיסה, בחזרה לחיקו תחת החשיכה וברח מאדמותיו ומביתו מחשש לתפיסתו על ידי יורנס דה ביירה ואנשיו. כך למעשה איבד את אדמותיו וכל רכושו בלא יודעין על מצב אשתו פרנססקה. לברנאט לא הייתה ברירה אלא להגיע לברצלונה ולחיות בה כשנה ויום מבלי להילכד, תקופה אשר תספק לו ולבנו את הזכות להיות אזרחים חופשיים בממלכת קטלוניה.
העלילה ממשיכה ומתארת את חייו של ארנאו עד גיל 63, העובר תלאות רבות. לאחר מות ברנאט כאשר היה בן ארבע עשרה, הופך ארנאו לבסטאש, ומפרנס אותו ואת ז'ואן, חבר ילדות שאמו מתה ואביו מתכחש לו. הסיפור ממשיך ומספר על הצטרפותו של ארנאו לצבא, לאחר מכן מותה של אשתו, התעשרותו, אהבתו לבתו המאומצת מאר ומאסרו על ידי האינקוויזיציה. לבסוף מצליח ארנאו להתגבר על כל המכשולים, וחי בנחת עם מאר.
מהימנות
מלבד היותו רומן, מהווה הספר מסמך על החיים בתקופה הפיאודלית. הספר מכר למעלה ממיליון עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-14 שפות. לדברי המחבר הוא כי ביסס את המידע על פי הכרוניקה השלישית של המלך פדרו.
כרמיאל
כַּרְמִיאֵל היא עיר במחוז הצפון שבישראל. שוכנת סמוך לכביש 85 - כביש עכו-צפת, בבקעת בית הכרם. כרמיאל הוקמה בשנת 1964, והוכרזה כעיר בשנת 1986.
מקור שמה של העיר במיקומה בבקעת בית הכרם.
גאוגרפיה
בקעת בית הכרם (בקעת שגור), מהווה מבחינה טופוגרפית את הגבול בין הגליל העליון לגליל התחתון. העיר בנויה ברובה על הגבעות שמדרום לבקעה ועל הר כרמי ברכס שגור, בקעת בית־הכרם יחד עם רכס שגור, בקעת סכנין ורכס יוטבת מהווים מבחינה טופוגרפית את הגליל התחתון המרכזי הנקרא לב הגליל.
העיר כרמיאל היא העיר הגדולה והמרכזית באזור זה.
היסטוריה
העיר הוקמה בבקעת בית הכרם (בקעת שגור) בשנת 1964, על אדמות שבחלקן הופקעו מהכפרים בסביבה - דיר אל אסד, מג'ד אל כרום, בענה ונחף. ב-29 באוקטובר 1964 נערך טקס חנוכת העיר, בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול. הקמתה של העיר היוותה למעשה חלק מתוכנית סו"ס שמטרתה הייתה הרחבת היישוב היהודי במרכז הגליל. התוכנית נרקמה על ידי לוי אשכול, יוסף ויץ ובנו רענן ויץ, ובראש צוות ההקמה עמד אדם טל, עוזרו של השר פנחס ספיר. מיקומה של העיר נבחר מתוך כוונה ליצור קשר התיישבותי יהודי בסמוך לכביש עכו - צפת, הכביש העיקרי המחבר את מרכז הארץ עם יישובי הגליל העליון ואצבע הגליל.
בשנת 1969 הסתיימה הכנת תוכנית האב של העיר, המפרטת את פריסת התשתיות (רשת כבישים, מים, רשת החשמל, תכנון נופי ועוד) העתידית לעיר. עם התרחבותה היא שוכנת גם על אדמות שהופקעו בשנת 1976, הפקעה שהובילה לאירועי יום האדמה.
בשנת 1972 קיבלה העיר מעמד של עיירת פיתוח. מעמד זה נתן לעיר אפשרות למשוך זוגות צעירים רבים בשל התמריצים הכלכליים הניתנים על ידי הממשלה. בשנת 1986 הפכה כרמיאל רשמית לעיר.
בשנות ה-90 נקלטו בעיר מעל 17,000 עולים מברית המועצות לשעבר, וכן עברו אליה תושבים בני הארץ.
לאחר הנסיגה מדרום לבנון בשנת 2000, נקלטו בעיר מספר משפחות של יוצאי צד"ל, רובן התיישבו בשכונת רמת רבין בעיר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, נפלו ברחבי העיר עשרות קטיושות, שחלקן גרמו לנזקי רכוש ולנפגעי חרדה. משפחות רבות עזבו את העיר עד לתום המלחמה.
אוכלוסייה
בעשורים הראשונים לאחר הקמתה, הייתה כרמיאל בעלת אוכלוסייה יהודית הומוגנית. בתחילת שנות האלפיים החלו להתיישב חרדים בכרמיאל, והוקמו בה מוסדות חינוך חרדיים. בשנת 2000 התיישבו בעיר כמה עשרות ממשפחות יוצאי צבא דרום לבנון, ובעשורים שלאחר מכן הצטרפו לעיר תושבים ערביים והמתגוררים בכל חלקי העיר. בכרמיאל אין מערכת חינוך בערבית.
חינוך ותרבות
מדרשה (מדרשת מתת), ישיבת הסדר (ישיבת כרמיאל) בנוסף פועלת בעיר מזה כחמש שנים ישיבת (ההסדר) מטיבתא והגרעין התורני 'אורות כרמיאל', מכללה להנדסה (המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה) ומספר גופים להכשרה מקצועית. בסמוך לכניסה המערבית לעיר שוכן כפר הילדים כרמיאל, כפר הילדים הגדול ביותר של המפעל להכשרת ילדי ישראל. בכפר מתחנכים ילדים בגילאי 5- 18 המופנים מכל רחבי הארץ, במטרה להעניק לילדים אלו חוויה מתקנת ולהקנות להם הרגשת בית ומשפחה, באמצעות מודל הקרוב ביותר לתא המשפחתי.
בשנת תשע"א נפתחה בעיר ישיבה חרדית בשם "רנה של תורה", בעקבותיה הגיעו להתגורר בעיר משפחות רבות מהמגזר החרדי.
קיבוץ המחנכים העירוני - קיבוץ המחנכים של תנועת דרור ישראל, הוקם בעיר בשנת 2007. באמצע העשור השני של המאה ה-21, מונה הקיבוץ כ-30 גברים ונשים בסוף שנות ה-20 לחייהם. חברי הקיבוץ מחנכים במסגרות פורמליות ובלתי פורמליות בעיר וברחבי הגליל.
פסטיבל המחולות
בכרמיאל מתקיים מדי קיץ, פסטיבל המחולות שהפך למסורת. כרמיאל זכתה בפרס הצילינדר הנודד על פעילות תרבותית ואמנותית למען התושבים.
ראשי עיריית כרמיאל
מאז הקמתה, בכרמיאל כיהנו שלושה ראשי עיר בלבד.
תעשייה ומסחר
בחלקה המזרחי של העיר נמצא אזור תעשייה גדול המשתרע על פני יותר מ-200 דונם ובו פועלים מעל 200 מפעלים ובתי מלאכה. ביניהם מפעל הסלטים של שטראוס, מפעל "קליל", מפעל "קבוצת טרלידור", מפעל פרוטליקס, ומפעל של "אלביט מערכות". בעבר פעלו בו מפעלים גדולים של חברת הטקסטיל "דלתא" ו"כתר פלסטיק" אשר כיום רוב הייצור שלהם עבר לאתרים אחרים בארץ ובעולם ובכרמיאל נשארו רק אתרים קטנים. וכן בתי מלאכה קטנים רבים.