cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגנוס השלישי, מלך נורווגיה
המסע הראשון לים האירי
לאחר הגעתו, החל מגנוס לנהל משא ומתן עם המלכים הסקוטים והאירים על השליטה בסקוטלנד ובאירלנד ובאיים הסובבים. עם הגעתו לאורקני, שלח מגנוס את הרוזנים פול וארלנד תורפינסון לנורווגיה כשבויים, לקח את בניהם כבני ערובה ומינה את בנו זיגורד כרוזן אורקני. לאחר מכן פשט מגנוס על סקוטלנד, על האיים הדרומיים ועל האי לואיס. מאחר שהוא לא נתקל בשום התנגדות, הוא המשיך לבזוז את האיים ההברידיים של אויסט צפוני, אויסט דרומי, סקאי, טירי, מאל ואיילה ואת חצי האי קינטייר. הוא ביקר באי איונה, אך לא בזז אותו. מתועד גם שמגנוס לחם באי סנדיי, למרות שמיקומו של אי זה לא ברור (קיימים שלושה איים בשם זה באזור). כאשר הוא נכנס אל הים האירי, הוא איבד שלוש ספינות ו-120 איש באלסטר. לאחר מכן הוא המשיך אל האי מאן, שם נהרג הרוזן אוטר בקרב קשה. הוא גם רדף אחר לגמן גודרדסון מלך האיים (או לכד אותו). האי מאן עבר לשליטה נורווגית ומגנוס ואנשיו נשארו בינתיים על האי. במהלך שהותם שם, הוא ארגן תנועת הגירה נורווגית אל האי ובנה מספר מבצרים ובתים, תוך שהוא עושה שימוש בעצים שהובאו מאזור גאלווי שבסקולנד. מכאן ניתן ללמוד שהוא גם כבש את האזור הזה ושיעבד את ראשי השבטים המקומיים.
ייתכן שמגנוס אכן פלש לאחר מכן לאירלנד, רק כדי להבין שזו גדולה מדי עבורו. ייתכן שנוצר קשר בינו לבין גרפיד אפ קנאן, מלך גוויניד', שאולץ להימלט לאירלנד על ידי הרוזנים הנורמנים, יו ממונטגומרי ויו ד'אברנש. כשהוא עומד בראש כוח של שש ספינות (על פי אורדריקוס ויטליס), ניווט מגנוס לכוון אנגלסי שבממלכת גוויניד'. הוא נחת על החוף ליד האי פופין והתפרץ לחגיגת הניצחון של הנורמנים לאחר שהביסו את מלך גוויניד'. מבחינת הוולשים יוחס העיתוי של הגעתו של מגנוס להשגחה העליונה, למרות שלמגנוס לא הייתה בהכרח כוונה לתמוך בהם. בקרב שהתחולל לאחר מכן, קרב מיצר אנגלסי, הרג מגנוס את יו ממונטגומרי באמצעות פגיעת חץ בעינו והביס את הכוחות הנורמנים. המקורות מציינים שמגנוס התחרט על הריגתו של מונטגומרי והביע את רצונו לכרות ברית עם הנורמנים. הוא שב מידית לאי מאן עם אנשיו והותיר את הצבא הנורמני חלש ומיואש. לאחר קרב זה נחשב אנגלסי כגבולה הדרומי של נורווגיה. גרפיד אפ קנאן שב עד מהרה אל האי והעניק למגנוס מנחות וכבוד. הרחבת תחומי ממלכתו של מגנוס החלה להטריד את מנוחתם של האנגלים, שזכרו עדיין את פלישת סבו של מגנוס, האראלד השלישי, ב-1066, את המלחמה עם סוון השני, מלך דנמרק ב-1069 – 1070 ואת איום הפלישה מצדו של קנוט הרביעי, מלך דנמרק ב-1085.
המלחמות הפנימיות בסקוטלנד עדיין נמשכו בין מלכים יריבים, למרות שאדגר, מלך סקוטלנד זכה ביתרון קל. אולי בשל חששו להיתקל במגנוס בשדה הקרב, הודיע אדגר, על פי הסאגות, שהוא יוותר על כל התביעות הסקוטיות על האיים שממערב לסקוטלנד בתמורה להשכנת שלום. מגנוס קיבל את ההצעה, שבעקבותיה הוא הצליח להשתלט על כל האיים שספינותיו יכלו להגיע אליהם. הוא קיבל הכרה בשלטונו באיים הדרומיים, כולל קינטייר. ההיסטוריון הסקוטי ריצ'רד אורם טען שהסימוכין להסכם הרשמי עם המלך הסקוטי היו "רקיחה שלאחר מלחמת האזרחים הנורווגית" (1240-1130) שנוצרה בדיעבד לצורך לגיטימיזציה לצרכיו של הוקון הרביעי. רוזמרי פאוור מקבלת את המקורות הנורדיים שהסכם רשמי עם הסקוטים נחתם ככל הנראה ושון דאפי מציין שאדגר "ויתר בשמחה" על האיים לטובתו של מגנוס מאחר "שבכל מקרה הייתה לו שליטה מועטת, אם בכלל, על האיים". מגנוס בילה את החורף בהברידיים והמשיך לבצר אותם, בעוד רבים מאנשיו שבו לנורווגיה. נאמר שבאותה תקופה הוא נשא לאישה את מטילדה, בתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד, אך אין כל מידע אמין על קיומם של נישואים אלו. מגנוס שב לנורווגיה שנה לאחר מכן בקיץ 1099, למרות שרבים מהאיים שהוא כבש (כמו אנגלסי), נותרו בשליטה נורווגית רק להלכה.
המערכה בשוודיה
עם שובו לנורווגיה פנה מגנוס מזרחה. על סמך טענה עתיקה על מיקומו של הגבול בין נורווגיה לבין שוודיה, הוא שם פעמיו בסוף שנת 1099 למחוזות השוודיים דלסלנד ווסטרייטלנד. מבחינתו של מגנוס, הגבול עם שוודיה היה אמור לעבור מזרחה יותר, לאורך נהר גוטה אלב, דרך אגם ונרן וצפונה למחוז ורמלנד. הוא תבע את ריבונותו על כל השטחים ממערב לאגם ורנן (בעיקר דלסלנד). מלך שוודיה, אינגה הזקן, סירב להכיר בתביעה זו ובתגובה פתח מגנוס במערכה צבאית. הוא פלש דרך הכפרים שבאזורים המיוערים ובמקביל החל אינגה לקבץ צבא. כאשר יעצו לו יועציו לסגת, נעשה מגנוס תוקפני יותר. הוא האמין שוב שאין לסגת ממערכה צבאית משעה שנפתחה. בהתקפת לילית הוא הפתיע את הכוחות השוודיים ממזרח לנהר גוטה אלב בפוקסרנה. לאחר שהביס שם את השוודים הוא כבש חלק מוסטרייטלנד. על פי שירת החצר שלו כבש מגנוס "15 מאיות (מאית מחוז) מהגותים". הוא בנה מבצר הבנוי עץ מוקף בחפיר, על האי קלנדסו שבחלקו השני של אגם ורנן. לפני שובו לנורווגיה השאיר מגנוס 300 איש על האי שיעבירו שם את החורף.
על פי רנדי הלן פורסונד, הנורווגים שנותרו באי קלנדסו בלטו ביהירותם והם התגרו במלך השוודי על הזמן הרב שעבר עד להגיעו לשם. לאחר ששכבת קרח חדשה קישרה את האי עם היבשה, הגיע אינגה בראש כוח של 3,000 אנשים. למרות שהוא הציע מספר פעמים לנורווגים לשוב לארצם בשלום (יחד עם השלל שלהם), נדחו הצעותיו על הסף. בסופו של דבר תקפו השוודים ושרפו את המבצר. הנורווגים נפוצו לכל עבר והותר להם לשוב למולדתם, לאח שהם הוכו במקלות והם נאלצו להשאיר מאחוריהם את כל השלל שהם אספו ואת רכושם. מתוך כעס על התבוסה המשפילה, תכנן מגנוס לנקום. בשנה שלאחר מכן הוא נכנס שוב לשוודיה וכבש מחדש את אותם אזורים. במהלך המערכה החפוזה הזאת, ארבו הוא ואנשיו לכוחות השוודים ואילצו אותם לשוב לספינותיהם, כשהם סובלים אבדות כבדות. המלחמה נמשכה עד 1100 או 1101.
אריק הראשון, מלך דנמרק, מתוך חשש שהעימות יסלים, החל ליזום שיחות שלום בין שני המלכים. היחסים בין נורווגיה לבין דנמרק החלו להיות מתוחים לאחר פשיטותיו של מגנוס להלנד ב-1096 ואריק חשש שהעימות עלול לגלוש לתחומי ממלכתו. בסופו של דבר הסכימו שלושת המלכים הסקנדינבים לפתוח בשיחות שלום על הגבול ליד נהר גוטה אלב. לאחר שהתקיימה פגישה מוצלחת, הם הסכימו לשמור על הגבולות הקדומים. על ידי כך שנשא לאישה את מרגרטה, בתו של אינגה (שזכתה בכינוי Fredkulla – "נערת השלום"), השיג מגנוס את השליטה על האדמות בזכות אבות. מאחר שהנישואים לא הניבו צאצאים, לא הפך דלסלנד מעולם להיות מחוז נורווגי והוא הושב לשוודיה לאחר מותו של מגנוס.
המסע השני לים האירי ומותו
ב-1101 או 1102 שם מגנוס שוב את פעמיו לאירלנד, הפעם ככל הנראה עם כוח גדול יותר בהשוואה למסע הראשון. אחד האתגרים הגדולים ביותר שלו הייתה הברית שכרתו מלכי המשנה באיים. המקורות האיריים מציינים שמגנוס הגיע כדי "לקחת את אירלנד", "לפלוש לאירלנד", או "לצור על אירלנד". הוא קיבל תגבורות מאורקני בדרכו לאי מאן, שם הוא הקים בסיס כדי לבדוק את המצב. בין מגנוס לבין מוירכרטך או בריאין, מלך מנסטר והמלך העליון של אירלנד, שנאבק כנגד יריבו, דומנאל או לוכליין התגלעו מתחים. ב-1101 התנסה מגנוס ככל הנראה במצב זה, כאשר פלשו מלחים עלומי שם לאי סקטרי. לאחר הגעתו לאי מאן, מספרים המקורות האירים, שמגנוס הסכים ל"שנת שלום" עם האירים. על פי מקורות נוספים הייתה ברית נישואים בין זיגורד, בנו של מגנוס, לבין בימוניו, בתו של מוירכרטאך, כחלק מהברית שנחתמה בין השניים. ביום החתונה, מינה מגנוס את זיגורד כמלך-שותף והפקיד בידיו את האחריות על האדמות במערב. מוירכרטאך הכיר גם הוא בשלטונו של מגנוס על ממלכת דבלין ועל פינגל.
בערך באותה תקופה, נשא מוירכרטאך לאישה את בתו של ארנולף ממונטגומרי, אחיו של יו ממונטגומרי, שנהרג ב-1098 על ידי מגנוס. הדיווחים במקור הקרוי "הקלף העבש" (Morkinskinna) הנוגעים ל"אביר זר" הקרוי גיפרור, שהופיע בחצרו של מגנוס לפני תחילת המערכה בשוודיה, מובאים, על פי רוזמרי פאוור, כהוכחה לכך שמגנוס קשר קשר עם ולטר גיפרד, רוזן בקינגהאם הראשון (או עם בן משפחתו), במסגרת המרד נגד הנרי הראשון, מלך אנגליה. על פי אורדריקוס ויטליס, השאיר מגנוס בידיו של אזרח עמיד של העיר לינקולן, אוצר שהוחרם על ידי המלך הנרי לאחר מותו של מגנוס. ייתכן שאוצר זה שולם למגנוס על ידי הרוזנים הנורמנים בתמורה לתמיכתו בהם וככל הנראה הוסדר עניין זה על ידי אותו גיפרור שעל פי הסאגות ביקר בחצרו של מגנוס. תשלום זה יכול היה לממן למגנוס את העלות הגבוהה של מסעותיו במערב, שלא זכו לאהדה רבה באותה עת בנורווגיה.
מוירכרטאך היה דיפלומט מיומן, והמשא ומתן על הנדוניות של בנותיו היה חלק ממהלך פוליטי זה. בעוד שלא הייתה בכוונתו לכבד את ההסכמים שלו עם מגנוס (או עם אחרים), הוא היה זקוק לתמיכתו של מגנוס כדי למחוץ את דומנאל. מגנוס ומוירכרטאך חברו יחדיו למשלחות פשיטה משותפות לאחר הסכם השלום, שהופסקו רק במהלך חורף 1102 – 1103. על פי הסאגות העביר מגנוס את החורף בקונכט, אך מאחר שבאופן שגוי תבע מוירכרטאך את קונכט כחלק מממלכתו, תיקנו ההיסטוריונים המודרניים את תיאור המקום בו העביר מגנוס את חורף זה לקינקורה שבמנסטר. לפי רוזמרי פאוור נראה סביר יותר שמגנוס השאיר את הצי שלו ליד דבלין (ב-1102 מוירכרטאך ויתר על השליטה בממלכת דבלין — שאותה כבש ב-1194 ובה המליך את בנו את אחיינו — לטובתו של מגנוס). ככל הנראה כרת מגנוס ברית עם מוירכרטאך במהלך המערכות שלו כנגד דומנל ב-1103, אך בניגוד למקורות הנורדיים, המקורות האיריים לא מתארים את המערכות הללו כמוצלחות. ב-5 באוגוסט 1103, ניסה מוירכרטאך ללא הצלחה להכניע את דומנל בקרב מג קובה. מגנוס לא לקח חלק בקרב זה, אך נתיניו בממלכת דבלין לחמו לצדו של מוירכרטאך. מאחר שמגנוס היה קרוב לתפיסת כס המלכות האירי, מוירכרטאך שאף ככל הנראה לסלק אותו מדרכו. על פי "הקלף העבש" ועל פי מחזור העולם, הסכימו השניים שמוריכרטך יספק למגנוס ולאנשיו את המספוא לבהמותיהם למסע חזרה לנורווגיה. כאשר הוא התמהמה לקיים את התנאי הזה, החל מגנוס לחשוד בכך שהאירים מתכננים התקפה. הוא קיבץ את אנשיו ביום ברתולומאוס הקדוש, 24 באוגוסט 1103, ופלש לארץ. ייתכן שמגנוס ואנשיו ביצעו נחיתה בלתי זהירה כדי לשדוד את הבקר, או ששבטי האולייד שגו לחשוב שבכוונתם לעשות כן. לחלופין, ניתן לחשוב שמוריכרטך הורה לאולייד לספק ציידה לדרך למגנוס, ותחת זאת אלה ארבו לנורווגים.
המקורות הנורדיים מתארים כוח גדול שארב מתוך מקומות מחבוא. הכוחות הנורווגיים הופתעו והם לא היו במערך קרבי. מגנוס ניסה להשליט סדר בצבאו שנקלע לאנדרלמוסיה, הורה לחלק מהכוח לתפוס עמדה בטוחה ולהמטיר חיצים כדי להאט את התקדמותם של האירים. בהתכתשות שהתפתחה, נפגע מגנוס מרומח שחדר דרך שתי ירכיו מעל הברכיים, אך הוא המשיך להילחם, בנסותו להוביל את אנשיו לחניון במקום מישורי. לוחם אירי נושא גרזן תקף אותו והכה אותו במכה קטלנית מתחת לצווארו. כאשר נהגו אנשיו לומר לו שהוא נהג בחוסר זהירות במסעות המלחמה שלו, דווח שהוא הגיב: "מלכים נועדו לכבוד, לא לחיים ארוכים". מגנוס השלישי היה אחרון מלכי נורווגיה שנהרג בקרב מחוץ לגבולות ארצו.
בנוסף לבגידה האפשרות במגנוס מצידו של מוירכרטאך, ייתכן שגם אנשיו שלו בגדו בו, במיוחד חיל המשלוח של האציל תורגרים סינלוב, שנמלט לספינותיו בעיצומו של הקרב. ייתכן שתורגרים ואנשיו קיבלו פקודה מאנשים בעלי השפעה בנורווגיה שחפצו בהרחקתו של מגנוס מכס המלכות. על פי סנורי סטורלוסון, מספרם של האירים שנהרגו בקרב עלה על זה של הנורווגים, וגורלו של מגנוס היה שונה אם תורגרים ואנשיו היו נלחמים כפי שהורו להם. בנו של מגנוס, זיגורד, שב לנורווגיה ללא ארוסתו לאחר תבוסת אביו והשליטה הנורווגית הישירה באזור באה לקיצה. למרות שההשפעה הנורווגית שם המשיכה, לא היה שום מלך נורווגי ששב לשם במשך יותר מ-150 שנים.
קבורתו
מגנוס נהרג ככל הנראה בקרבת נהר קווילי. על פי "הכרוניקות של מלכי האי מאן והאיים", נקבר מגנוס "ליד כנסיית פטריק הקדוש, במחוז דאון". כ-1.5 ק"מ מדרום לקתדרלה שבאי הסוס, ניצב תל שהיה ידוע כקברו של מגנוס, לאחר זיהויו במפה משנת 1859, שיוחסה לארכאולוג הדני ינס יקוב אסמוסן וורסאה . תיאורו של סנורי סטורלוסון את הקרקע הביצתית והקשה שבו הותקפו מגנוס ואנשיו, מתאים למראה הסביבה של אי הסוס, וכך סביר להניח שזהו מקום הקבורה הנכון. על פי פינבר מקורמיק, אלה שארבו למגנוס לא רצו שהוא ואנשיו יקברו בקבורה נוצרית, ותחת זאת הם קברו אותם בקרבת מקום הריגתם. במרץ 2003 הוקמה במקום אנדרטה לציון 900 שנים למותו של מגנוס.
ירושתו
את כסאו של מגנוס ירשו בדרכי שלום שלושת בניו: זיגורד, אייסטיין ואולף. לקראת סוף תקופת מלכותו של זיגורד (הוא האריך ימים אחרי אחיו), במהלך סוף שנות העשרים של המאה ה-12, הגיע לנורווגיה ממערב האראלד גילה וטען להיותו בנו של מגנוס השלישי ויורש הממלכה החוקי. זיגורד הכיר בו כאחיו וכיורשו, לאחר שהאראלד צעד ללא פגע על תשעה להבי מחרשה לוהטים (משפט האל) ולאחר מותו של זיגורד ב-1130, הוא הוכרז כמלך לצדו של בנו של זיגורד, מגנוס הרביעי. בהמשך עלו היחסים בין השניים על שירטון וכמה שנים מאוחר יותר הוטל מום במגנוס הרביעי והוא הודח מכס המלכות (מכאן כינויו "העיוור"). זמן קצר לאחר מכן, נרצח האראלד הרביעי על ידי טוען לכתר אחר, זיגורד סלמבה, שגם הוא טען להיותו בנו של מגנוס השלישי וטענתו נדחתה על ידי האראלד הרביעי. לאחר מותו של האראלד, כרת זיגורד סלמבה ברית עם מגנוס העיוור, אך הם הובסו על ידי ראשי השבטים שהיו נאמנים למשפחתו של האראלד בקרב הולמנגרה. מגנוס נהרג בקרב וזיגורד נשבה, עונה והוצא להורג. קרב זה היה תחילתה של תקופה של יותר ממאה שנים שקרויה מלחמת האזרחים הנורווגית.
משפחתו וצאצאיו
מגנוס השלישי נשא לאישה את מרגרטה פרדקולה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, כחלק מתנאי הסכם השלום שנחתם ב-1101. מנישואים אלו לא נולדו שום צאצאים. שלשת בניו, שירשו אותו על כס המלכות, נולדו לנשים אחרות והיו לו שתי בנות ידועות שנולדו לנשים עלומות שם: שנים לאחר מותו של מגנוס הופיעו אנשים נוספים שטענו שהם בניו. יחד עם זאת, לא ניתן לוודא את נכונותן של טענות אלו:
MG L-type
MG L-type (קרויה גם: MG L-Type "Magna") היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars אשר יוצרה בין השנים 1933–1934.
סך הכול יוצרו 576 יחידות.
תאוצת דגם "MG L-type" (תצורת 2 מושבים, רודסטר) בין 0 - 97 קמ"ש היא 24.4 שניות.
מחירים
מחיר דגם רודסטר 2 מושבים, עמד על 299 שטרלינג, בשנת 1933 בבריטניה.
מחיר דגם קונטינטל קופה (תצורת קופה) עמד על 350 שטרלינג, בשנת 1933 בבריטניה.
אורבנו אורטגה
אורבנו אורטגה קוודרוס (בספרדית: Urbano Ortega Cuadros, נולד ב-22 בדצמבר 1961 בבאאס דה סגורה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ונודע בשמו הפרטי, אורבנו. אורבנו שיחק במשך רוב הקריירה שלו במדי הקבוצות אספניול וברצלונה, ובסך הכול ערך מעל ל-300 הופעות בליגה הראשונה בספרד. כמו כן, ייצג אורבנו את מדינתו באולימפיאדת מוסקבה. לאחר פרישתו ממשחק עסק במספר תפקידים ניהול ואימון, בעיקר כעוזר מאמן.
קריירה כשחקן
אורבנו נולד וגדל בבאאס דה סגורה, עיירה באנדלוסיה, ובצעירותו שיחק במחלקת הנוער של חאאן שנמצאת קרוב למקום הולדתו. ב-1979 עזב את מחלקת הנוער והצטרף לאספניול, ששיחקה בליגה הראשונה בספרד. את הופעת הבכורה בליגה ערך בגיל 18, כשנכנס כמחליף בהפסד 1-0 לאתלטיקו מדריד ב-2 במרץ 1980. עד סוף העונה ערך הופעה בודדת נוספת כמחליף. את תחילת העונה הבאה החל כשחקן מחליף, אך מסוף ספטמבר תפס מקום קבע בהרכב הקבוצה. ב-26 באוקטובר כבש שער בכורה במדי אספניול, בניצחון 2-1 על אתלטיק בילבאו. כעבור שבוע כבש שער נוסף, בתיקו 2-2 עם אספניול, ועד סוף העונה כבש שער אחד נוסף, במשחק בו ניצחה אספניול 2-1 את ריאל מדריד ב-1 בפברואר 1981. בסך הכול ערך 31 הופעות בליגה לעונה זו, בה הגיעה אספניול למקום ה-10. בנובמבר נפצע ונעדר ממשחק למשך חודשיים, אך ביתר עונת 1981/1982 שיחק בתדירות גבוהה במשחקי אספניול, וב-21 הופעות הבקיע שני שערים, הראשון מביניהם בניצחון אספניול בדרבי נגד ברצלונה ב-28 במרץ 1982.
ברצלונה, אותה אימן טרי ונבלס האנגליה, זכתה באליפות ספרד בעונת 1984/1985, אך אורבנו לא לקח חלק באף משחק במהלך כל העונה. הוא שב לשחק בתדירות נמוכה בעונת 1985/1986, מופיע ב-4 משחקי ליגה כשחקן הרכב וב-4 נוספים כשחקן מחליף. הוא כבש שער בודד בליגה, ב-12 באפריל 1986, אז ניצחה ברצלונה את ולנסיה 3-0. בסיום העונה השתתף עם ברצלונה במשחקי גביע הליגה, כבש פעמיים וסייע לה לזכות בתואר. הוא לא שותף באך משחק בגביע אירופה, בו הגיעה ברצלונה לגמר. בעונה הבאה פתח בהרכב ונכנס כמחליף לסירוגין. בסך הכול השתתף ב-28 משחקי ליגה, 13 מתוכם כשחקן הרכב. ב-21 בספטמבר 1986 נכנס כמחליף בדקה ה-65 במשחק מול סביליה והוא הבקיע שער שקבע את תוצאת המשחק, 1-0 לזכות ברצלונה, שערו היחיד לעונה זו. עונת 1987/1988, בה הוחלף ונבלס בלואיס ארגונס בתחילת העונה, הייתה עונה השיא של אורבנו בברצלונה. הוא השתתף ב-35 משחקי ליגה, רובם בהרכב, וכבש 3 פעמים. בגביע אופ"א הבקיע שער אחד ועזר לקבוצתו להגיע לרבע גמר הטורניר, שם הודחה על ידי באייר לברקוזן. בנוסף, סייע לברצלונה לזכות בגביע הספרדי והוא אף פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה 1-0 את ריאל סוסיאדד.
עם הגעתו של יוהאן קרויף בקיץ 1988, דעך משמעותית מעמדו של אורבנו, שכן קרויף העדיף לשלב שחקנים חדשים, בעיקר צעירים יותר, בקבוצה. בעונת 1988/1989 כבש שער בודד ב-14 הופעות בליגה. במקביל, היה שותף לזכיית ברצלונה בגביע המחזיקות, כשהוא אף פותח במשחק הגמר בו גברה ברצלונה 2-0 על סמפדוריה. בעונה הבאה פתח ב-7 משחקי ליגה ובמשחק נוסף בגביע המחזיקות. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע הספרדי, אך אורבנו לא לקח חלק בגמר הגביע. בעונת 1990/1991 אמנם ברצלונה זכתה באליפות, אך חלקו של אורבנו צומצם אף יותר. הוא פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשישה נוספים בליגה. בגביע המחזיקות הבקיע שער ברבע הגמר נגד דינמו קייב ועזר לקבוצתו להעפיל לחצי הגמר, אולם הוא לא שותף הן בחצי הגמר והן בגמר הטורניר, שם הפסידה ברצלונה למנצ'סטר יונייטד.
בקיץ 1991 עזב אורבנו את ברצלונה ושב לאספניול, ולאחר מספר חודשים בהם נעדר בשל פציעה, הפך לשחקן הרכב קבוע. הוא פתח בכל 23 משחקי הליגה עד סוף העונה ועזר לקבוצה לעלות מהמקום ה-20 והאחרון למקום ה-16, ובזכות כך להישאר בליגה הראשונה. בעונתו השנייה באספניול הבקיע 3 פעמים ב-36 משחקים, אך קבוצתו סיימה את העונה במקום ה-18 ובשל כך השתתפה בפלייאוף על המקום בליגה הראשונה. אורבנו לא הצליח לעזור לקבוצתו להימנע מהפסד לראסינג סנטנדר, והיא נשרה לליגה השנייה. בקיץ 1993 הצטרף לליידה, שעלתה מהליגה השנייה בעונה שלפני כן. בעונתו היחידה שם הופיע 36 פעמים והבקיע פעם אחת, בהפסד 2-1 לקבוצתו לשעבר ברצלונה ב-2 באפריל 1994. גם ליידה ירדה לליגה השנייה בסוף העונה, לאחר שסיימה במקום ה-19 ולפני האחרון בליגה.
אורבנו עבר בקיץ למרידה ששיחקה בליגה השנייה באותה תקופה. במרידה היה שחקן מפתח, הוא הבקיע 3 פעמים ב-30 הופעות, ובכך סייע לה לזכות באליפות הליגה השנייה ולעלות לליגה הראשונה לראשונה בתולדותיה. בעונה הבאה מילא תפקיד של שחקן מחליף בעיקר. הוא נכנס כמחליף ב-20 משחקים ופתח ב-9 משחקים, ומרידה שבה לליגה השנייה בסוף העונה. בעונת 1996/1997 שיחק במדי מאלגה, שהייתה אז בליגה השלישית. הוא הופיע ב-25 משחקים ובסוף העונה פרש ממשחק, בהיותו בן 35.
אורבנו מעולם לא הופיע במדי נבחרת ספרד הבוגרת. הוא השתתף עם נבחרת ספרד הצעירה בשתי אליפויות אירופה לנוער, ב-1982 וב-1984, כשבשנייה הגיע עם הנבחרת לגמר הטורניר. בסך הכול, לאורך תקופה שנמשכה 3 שנים, ערך 13 הופעות והבקיע פעמיים במדי נבחרת הצעירה. יתר על כן, בקיץ 1980 ייצג את מדינתו באולימפיאדת מוסקבה. הוא נכנס כמחליף בשני משחקים במהלך שלב הבתים, אותו לא הצליחה ספרד לעבור.
קריירת אימון וניהול
לאחר פרישתו ממשחק החל אורבנו לעבוד כצייד כישרונות. בין 2000 ל-2002 בוויאריאל, ולאחר מכן שנה בברצלונה. בהמשך החל לעבוד כעוזר מאמן, באופן בלעדי של אסטבן ויגו, חברו לקבוצה בברצלונה בשנות ה-80. באמצע עונת 2003/2004 החלו לעבוד בחרס שמהליגה השנייה בספרד, והם עזרו לקבוצה להתבסס במרכז הטבלה. בעונת 2004/2005 עבדו בקורדובה, קבוצה נוספת מהליגה השנייה, אך סיימו את תפקידם תוך זמן קצר. בסוף 2005 עברו לרומניה כדי לאמן את דינמו בוקרשט, אך עוד לפני סוף פגרת החורף עזבו את הקבוצה. ב-2007 אימנו את ליידה שמהליגה השלישית, אך גם שם היה תפקידם קצר.
בעונת 2007/2008 קיבל אורבנו את תפקיד המאמן הראשי הראשון בחייו, כשהתמנה למאמנה של בסה שמהליגה השלישית. למרות פתיחת עונה טובה, ואף על פי שהייתה במקום ה-13 בשלבים מאוחרים של העונה, הידרדרה הקבוצה למקום ה-16 בביתה, ולכן היא השתתפה בפלייאוף על ירידה לליגה הרביעית, שם הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין ונשרה ליגה. בהמשך עבד כמנהל טכני בגרנדה לתקופה קצרה. ביולי 2009 החל לעבוד כאחראי על החתמות במחלקת הנוער של אספניול, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים. באוגוסט 2011 חזר לברצלונה, כאחראי על מעקב על קבוצות יריבות ושחקנים פוטנציאליים להחתמה.
חיים חג'ג'
חיים חג'ג' (נולד ב-15 באוקטובר 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
לחג'ג' עשר הופעות ושער אחד בנבחרת הצעירה.
כיום חג'ג' מאמן בחוגי ילדים במסגרת החברה העירונית ראשון לציון. חג'ג' הוא שומר שבת.
הספשלז
הספשלז, להקה בריטית שהוקמה ב-1977 והייתה חלק מגל הפאנק שהפך דומיננטי במוזיקה הבריטית בסוף שנות ה-70. הלהקה אחראית במידה רבה לתחייה המחודשת של סגנון הסקא, שנודע גם בכינוי טו טון, כשם חברת התקליטים שהפיצה את תקליטי הספשלז ולהקות נוספות. הלהקה, שהייתה בעלת מודעות פוליטית וחברתית גבוהה, התייחסה בשיריה לבעיות הדור הצעיר באנגליה, כששיריה מטיפים, בין היתר, לאחווה בין גזעית.
שבעת חברי הלהקה היו: ג'רי דאמרס (קלידים), טרי הול (שירה), רודי רדיאשן (גיטרה), ג'ון ברדבורי (תופים), סר הוראס ג'נטלמן (גיטרה בס), לינבאל גולדינג (גיטרה) ונויל סטייפלס (שירה וכלי הקשה).
היסטוריה
הלהקה נוסדה בעיר קובנטרי על ידי ג'רי דאמרס שהיה כותב השירים העיקרי והחבר הדומיננטי בלהקה. בתחילה היא נקראה "קובנטרי אוטומטיקס" ולאחר מכן נקראה "Special AKA". את פרסומם הראשון קנו כאשר נגנו כלהקת חימום בסיבוב ההופעות של הקלאש בקיץ 1978. בתחילה הלהקה ניגנה בסגנון הפאנק כאשר בחלק מהשירים שולבו גם סגנונות הרוקסטדי והסקא שמקורם בג'מייקה. בעקבות הופעות אלו פנו מספרת חברות תקליטים אל הלהקה בהצעות לחוזה, אך דאמרס העדיף להקים חברת תקליטים שתפעל לא רק על פי שיקולים מסחריים והקים את "טו טון" (Two Tone). השם "טו טון" שיקף גם את האחווה הבין גזעית שאפיינה את הלהקה כלהקה מעורבת ואת תוכני שיריה וגם את חליפותיהם של האמנים הג'מייקנים שיצרו את סגנון הסקא בשנות ה-60. הלוגו של החברה עוצב על פי תמונה של הזמר הג'מייקני פיטר טוש והפך לסמל של סגנון ואופנת ה"טו טון" שכבשו את אנגליה בתחילת שנות ה-80. אופנה זו כללה גם חליפות בגווני שחור לבן עם עניבות פרפר ומגבעות.
ביולי 1979, תחת הדרכתו של מפיק הקלאש ברני רודז, יצא להיטם הראשון "Gangsters" והגיע למקום השישי במצעד הבריטי. הסגנון החדש נקלט היטב ו"טו טון" המשיכו להנפיק להיטים דומים של להקות הביט, סלקטר ומאדנס. באוקטובר 1979 הוציאה הלהקה את אריך הנגן הראשון שלה, שנשא את שם הלהקה, אותו הפיק אלביס קוסטלו. האלבום הצליח מאוד, הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הבריטי ושירים מתוכו הגיעו לראשות מצעד הלהיטים. אחד מהשירים שהגיעו למקום הראשון היה "Too Much Too Young" שנאסר להשמעה ב-BBC מאחר שמילות השיר הטיפו לשימוש באמצעי מניעה.
לא רק בשיר "Too Much Too Young" הטיפה הלהקה לצעירים. ברבים משיריה קיימת קריאה לבני הנוער לקחת את חייהם בידיהם ולגלות אחריות. שירים אחרים עוסקים בפחד מפני הפצצה הגרעינית, באפליה הבין גזעית ובעיקר בחיי הצעירים הסובבים סביב חוסר העבודה, חוסר התקוה והבילוי במועדונים.
באוקטובר 1980 יצא אלבומם השני "More Specials". האלבום, שהיה מגוון יותר מבחינה מוזיקלית מאלבומם הראשון, הצליח יפה והגיע למקום השמיני במצעד הבריטי. בהמשך, השתתפה הלהקה בסרט הדוקומנטרי "Dance Craze" שתיעד את הופעותיהן של להקות הסקא של "טו טון" בבריטניה. גם הסרט וגם הפסקול שלו נחלו הצלחה מסחרית. ב-1981, בעת מהומות שהתרחשו בבריקסטון ובליברפול על רקע האבטלה המתגברת ומתיחות בין גזעית, יצא לשוק להיטם המפורסם ביותר "Ghost Town" שמתח ביקורת חריפה על מדיניות הממשלה השמרנית. גם שיר זה נאסר לשידור ב-BBC ולמרות זאת הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. הצלחה זו סימנה, למעשה, את תחילת סופה של הלהקה.
בפברואר 1981, בעת יציאתו של הסרט "Dance Craze" אל המסכים, אופנת הסקא כבר הייתה בתהליך של דעיכה ובמקביל, נקלעה גם חברת "טו טון" לקשיים פיננסיים. בקיץ 1981, מיד לאחר הצלחתו של הלהיט "Ghost Town", הודיע טרי הול, הזמר המוביל של הספשלז, על פרישתו מהלהקה. אל הול הצטרפו שני חברים נוספים מהלהקה, גולדינג וסטייפלס, שהיו גם הם זמרים וביחד הם הקימו את להקת "Fun Boy Three". הספשלז צירפו זמר שחום-עור חדש ללהקה, סטן קמפבל (אולי כדי לפצות על חסרונם של גולדינג וסטייפלס שפרשו והיו שני שחורי העור היחידים בלהקה המקורית). הלהקה חזרה לשמה הראשוני - "Special AKA" והמשיכה להופיע. ב-1984 יצא אלבום נוסף ללהקה, "In The Studio" ובו שני שירים שהצליחו "Racist Friend" ו-"Free Nelson Mandella" (הקורא לשחרורו של נלסון מנדלה). האלבום לא זכה להצלחה גדולה וג'רי דאמרס הודיע על פירוק הלהקה ופנה לעיסוק מוגבר בעניינים חברתיים ופוליטיים. באמצע שנות ה-90, עם תחייתו של הגל השלישי של סגנון הסקא, התאחדו מחדש הספשלז (ללא ג'רי דאמרס) והוציאו שלושה אלבומים חדשים. חלק גדול ממעריצי הלהקה הוותיקים התאכזבו מהאיחוד המחודש שחסר את הלהט והרעננות שאפיינו את הלהקה 20 שנה קודם לכן.
באוגוסט 2009, בעת שהלהקה הופיעה בפסטיבל V בצ'למספורד, הצטרפה אליהם במפתיע הזמרת איימי ויינהאוס וביצעה איתם שניים משיריהם. וזאת, לאחר שוויינהאוס הקליטה בינואר 2008 מיני-אלבום, "Back To Black The B-Sides", שכלל גרסת כיסוי לשיר הלהקה " "You're Wondering Now" (וגרסאות כיסוי לשני שירים נוספים של להקות ג'מייקניות שהתפרסמו באנגליה בביצוע הספשלז).
בשנת 2021 הוציאה הלהקה אלבום ובו גרסאות לשירי מחאה רבים.
המתופף ג'ון ברדבורי מת בדצמבר 2015, והזמר טרי הול מת בדצמבר 2022 לאחר שחלה בסרטן הלבלב.
השפעה בישראל
הלהקה לא זכתה להצלחה ניכרת בישראל אולם השפיעה על אמנים שונים. אהוד בנאי מציין את השפעת הלהקה על הסינגל הראשון שהוציא, "איידישע ראסטה מאן" ועל תחילת דרכו המוזיקלית, וכמו כן מציין השפעה של הספשלז על להקת משינה.
הירי במסגד קוויבק סיטי
הירי במסגד קוויבק סיטי הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-29 בינואר 2017 במסגד בקוויבק סיטי המכונה "מרכז התרבות האסלאמית של קוויבק סיטי".
האירוע
ב-29 בינואר 2017, מעט לפני 20:00, לאחר סיום צלאת אל-עשאא, נכנס אלכסנדר ביסונט בן ה-27 למרחב המסגד ופתח בירי מאקדח גלוק 17. הוא השתמש בחמש מחסניות, שהכילו 10 כדורים בקוטר 9 מ"מ, ונמלט מהמקום. במקום היו כ-35 אנשים, שישה נהרגו וחמישה נוספים נפצעו.
המפגע הסגיר את עצמו באותו לילה. בחודש שלפני הירי, ביסונט היה בחופשה מעבודתו ומלימודיו, והיה אמור לחזור לעבודה יום לאחר הירי. במהלך חופשתו הוא נהג לבקר באופן קבוע באתרי אינטרנט איסלאמופוביים וחיפש באינטרנט מידע על מבצעי ירי המוני. ביום הירי הוא אכל ארוחת בוקר תוך כדי קריאת תוכן מקוון העוסק בפיגועים של ג'יהאד, רצח המוני והתאבדות. במשך אחר הצהריים, הוא השתכר מצריכת סאקה כשקרא על יורים המוניים. כשנודע לו מהטלוויזיה שממשלת קנדה תתחיל לקבל פליטים החוששים ממדיניות ההגירה של ממשל טראמפ והגיעו לגבול ארצות הברית, הוא החליט לבצע את פיגוע הירי, שתוכנן זמן רב.
המשפט
במשפטו הודה ביסונט בשש עבירות של רצח בכוונה תחילה ובשש עבירות של ניסיון רצח. ב-8 בפברואר 2019 ביסונט נידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי למשך 40 שנים. בערעור, בית המשפט לערעורים של קוויבק מצא כי 40 שנים ללא אפשרות לשחרור על תנאי הן עונש חריג באופן בלתי חוקתי, וקבעו כי צריך להתאים העונש למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי למשך 25 שנים. התובעים בקוויבק פנו לבית המשפט העליון של קנדה כדי שיאשר להם להגיש ערעור במטרה להחזיר את גזר הדין המקורי, וב-27 במאי 2021 אישר להם בית המשפט העליון להמשיך עם תהליך הערעור.
תגובות
הירי עורר דיון ציבורי רחב על בעיות האסלאמופוביה, הגזענות ועל פעילות הטרור הימני בקנדה. ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו וראש ממשלת קוויבק פיליפ קוילארד כינו את הירי "פיגוע טרור", אך ביסונט לא הואשם או נשפט כמבצע מעשה טרור.
ביום השנה הרביעי למתקפה, ממשלת טרודו הודיעה על תוכניות להנציח את יום הפיגוע כיום הזיכרון הלאומי למתקפה במסגד קוויבק ולמאבק באיסלאמופוביה.
אשלי צ'ארלס
אשלי צ'ארלס (באנגלית: Ashley Charles; נולד ב-15 בספטמבר 1999) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
קריירה
בשנת 2013 לוהק לסדרה המלכה הלבנה.
באותה שנה הוא הופיע כאורח בסדרה ממלכה שם גילם את המשרת קולין, שמנהל מערכת יחסים עם ליידי לולה אחת מחברותיה וגברותיה הטובות של מרי. קולין נהרג על ידי סבסטיאן "בש" מפואטייה.
בשנת 2015 הוא הופיע כאורח בפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרת המתח "X Company" שם גילם את טוראי וולטר, שצריך להציל אותו לאחר שהמטוס שלו התרסק במהלך מבצע.
מרקו ואן באסטן
קריירה
ואן באסטן נולד באוטרכט, הולנד, ושיחק מעט זמן במועדון מקומי לפני שאייאקס גילתה אותו. את משחקו הראשון באייאקס שיחק באפריל 1982 וכבר אז נטען שהוא יוהאן קרויף החדש.
ב-1987, סילביו ברלוסקוני קנה אותו למילאן יחד עם רוד חוליט ופרנק רייקארד שהצטרפו לקבוצה ב-1988. בעונתם הראשונה במועדון, מילאן זכתה באליפות הראשונה שלה מזה שמונה שנים, אך ואן באסטן שיחק רק 11 משחקים וסבל מפציעות חוזרות בקרסול. ביורו 1988 ואן באסטן שיחק בצורה מצוינת וכבש שלושה שערים נגד אנגליה ו"וולה" בגמר נגד ברית המועצות בדרך לזכייתה של הולנד בטורניר הבינלאומי הראשון בתולדותיה.
מעודד מהטורניר הבינלאומי, לוואן באסטן הייתה עונה מצוינת ב-1988/89. הוא כבש 19 שערי ליגה, עזר למילאן לזכות בגביע אירופה (ניצחה בגמר את סטיאווה בוקרשט) ואף זכה בכדור הזהב. ב-1989/90 הוא היה מלך השערים של הליגה האיטלקית ועזר למילאן להגן על תארה כאלופת אירופה. לעומת זאת, לנבחרת הולנד לא היה טורניר טוב במונדיאל 1990 כאשר הודחו מהטורניר בשלב מוקדם (הסיבוב השני) לאחר הפסד למערב גרמניה.
עונת 1990/91 הייתה לא מוצלחת יחסית עבור מילאן באירופה כשהפסידה ברבע הגמר לאולימפיק מרסיי, מה שהוביל את המועדון לקבל הרחקה לשנה מהמפעלים האירופים. ואן באסטן קיבל הרחקה מוקדמת לארבעה משחקים לאחר שנתן מרפק לשחקן בקבוצה היריבה. אכזבת המועדון גדלה כשסמפדוריה זכתה באליפות. ואן באסטן הסתכסך עם המאמן אריגו סאקי וברלוסקוני פיטר את סאקי בעקבות כך. ללא כדורגל אירופי ב-1991/92 ותחת הדרכתו של פאביו קאפלו, מילאן לא הפסידה אף משחק בליגה וזכתה באליפות, ואן באסטן כבש 30 שערים והיה מלך השערים פעם נוספת. בזירה הבינלאומית, נבחרת הולנד הודחה מיורו 1992 לאחר הפסד לדנמרק בחצי הגמר בפנדלים, כשוואן באסטן רשם את החמצת הפנדל היחידה.
מילאן המשיכה עוד להיות בלתי מנוצחת לתוך עונת 1992/93, ורשמה 58 משחקים רצופים ללא הפסד. לוואן באסטן היו כמה משחקים מצוינים בחלקים המוקדמים של העונה והוא זכה בכדור הזהב פעם שלישית לפני שנפצע שוב בקרסול הבעייתי. ואן באסטן נכנס לסדרה של ניתוחים וחזר למילאן לסוף העונה עת הפסיד עימה בגמר ליגת האלופות לאולימפיק מרסיי. הגמר היה משחקו האחרון של ואן באסטן במילאן, חוץ מהרמה הנמוכה שהציג, הוא לא החלים מהפציעה.
ואן באסטן עזב את מילאן רשמית ב-1995, פרש מכדורגל והבטיח שלעולם לא ינסה לאמן, הבטחה שהפר לאחר שמונה שנים, כאשר בשנת 2003 החל את קריירת האימון שלו בתור עוזר מאמן בקבוצת המילואים של אייאקס. ב-29 ביולי 2004 ואן באסטן מונה למאמן נבחרת הולנד בכדורגל והעלה אותה למונדיאל 2006 שם הודחה הנבחרת בשמינית הגמר על ידי פורטוגל בהפסד 1-0. ב-2008 ואן באסטן התמנה כמאמנה של קבוצת נעוריו אייאקס אמסטרדם, תפקיד אותו התחיל בסיום יורו 2008 וסיים בשנת 2009. ב-2012 אימן את הירנביין, וב-2014 את אלקמאר. פרש מאימון עקב בעיות בלב.
שער ומבלי
"שער ומבלי" או "השער שלא היה" הוא כינוי שניתן לשער שהובקע על ידי הכדורגלן האנגלי ג'ף הרסט במשחק גמר מונדיאל 1966 בין נבחרות אנגליה וגרמניה המערבית, שנערך ב-30 ביולי 1966 באצטדיון ומבלי הישן שבלונדון. בשל אישור השער השנוי במחלוקת, נחשב משחק זה לאחד ממשחקי הכדורגל הכי שנויים במחלוקת בהיסטוריה של הגביע העולמי.
תיאור השער
בדקה ה-101 של המשחק, במהלך הארכה, קיבל חלוצה של נבחרת אנגליה ג'ף הרסט כדור בתוך הרחבה, ותוך כדי סיבוב בעט את הכדור למשקוף השער. הכדור ירד על קו השער והורחק על ידי ההגנה הגרמנית. השופט דיינסט לא ראה את המתרחש, ובהתייעצות עם הקוון טופיק בחראמוב שנערכה בעזרת מחוות ידיים עקב החוסר בשפה משותפת בצוות השיפוט, הבהיר הקוון לשופט כי הוא ראה את הכדור עובר את קו השער במלוא היקפו. השופט אישר את השער. הנבחרת האנגלית הבקיעה שער נוסף על ידי ג'ף הרסט בדקה ה-120, ניצחה 2-4 והבטיחה את זכייתה במונדיאל בפעם היחידה בתולדותיה.
פרטי המשחק
המשחק התקיים באצטדיון ומבלי בלונדון, אנגליה, ב-30 ביולי 1966, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1966 היא נבחרת אנגליה, שניצחה את נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה לאחר הארכה. הייתה זו זכייתה הראשונה והיחידה של הנבחרת האנגלית בטורניר, והיא הייתה לנבחרת החמישית (אחרי, , גרמניה ו) שזוכה בתואר. ג'ף הרסט כבש שלושער במשחק, והיה לראשון שכובש שלושער בגמר מונדיאל.
המשמעויות מאחורי השער
האוהדים הגרמנים טוענים עד היום כי גזלו מהם זכייה נוספת בגביע העולמי, אך המשחק בו הובקע השער הסתיים בתוצאה 4-2 לטובת נבחרת אנגליה, כך שגם אם השופט לא היה מאשר את השער - האנגלים עדיין היו מנצחים בתוצאה 3-2 וזוכים בגביע העולמי. לעומת זאת, הגרמנים טוענים כי השער שינה את מהלך כל המשחק וגרם להם לבלבול וחוסר ריכוז שעלו להם בגביע. בשנת 1999, פיפ"א החליטה לשים סוף למחלוקת בנוגע לקיומו של השער והקימה ועדה של 100 צלמים שבחנו את קטעי הווידאו של השער. הוועדה אישרה כי אכן היה מדובר בשער חוקי לחלוטין.
ההשפעות התרבותיות של השער
שערו השנוי במחלוקת של ג'ף הרסט, שרבים מאמינים, ואף נעזרו במחקרים שונים, שלא עבר את הקו במלוא היקפו, זכה לאזכורים שונים:
נקמת הגרמנים
"שער ומבלי" המפורסם של הרסט שוחזר, אך הפעם ללא אישורו של השופט, כששתי הנבחרות התמודדו בשמינית גמר מונדיאל 2010 בדרום אפריקה. בדקה ה-39, במצב של 2-1 לגרמניה ושתי דקות לאחר שערה של אנגליה, בעט פרנק למפארד כדור למשקוף השער של מנואל נוייר. על אף שהכדור עבר בבירור את קו השער, והתוצאה הייתה אמורה להיות שוויון 2-2, השופט לא אישר את השער, וגרמניה המשיכה לניצחון 4-1, עם שני שערים נוספים במחצית השנייה. אצל הגרמנים אירוע זה היווה למעין תיקון או נקמה באנגלים על אותו השער של ג'ף הרסט. אירוע זה היה בין הגורמים המרכזיים שבגללם הוחלט לאשר את השימוש בטכנולוגיית קו השער.
טינפוסון
טִּינַפוֹסוּן (בנורווגית: Tvindefossen או Tvinnefossen, לעיתים נקרא גם טרולאהפוסן) הוא מפל בתחום המוניציפלי של ווס, מחוז וסטלן, נורווגיה. הוא ממוקם כ-12 קילומטרים צפונית לכפר ווֹסוֹבָנְיֵין, על כביש E16 לפלום.
המפל צויר בשנת 1830 על ידי הצייר הנורווגי יוהאן כריסטיאן דאהל.
מייקל קולקין
מייקל קולקין (באנגלית: Michael Culkin; נולד ב-5 ביולי 1954) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אירי.
קולקין ידוע מהופעתו בתפקיד השופט בולר בסדרת הדרמה "המשפט של גארו" של ה-BBC. הוא גילם את דמותו של ראב באטלר בשתי העונות של הסדרה "הכתר". הוא שיחק בסרט "אשת הברזל" בכיכובה של מריל סטריפ, ב"צ'ארלי מורדכי" בכיכובו של ג'וני דפ, ולצדו של יו גרנט במיני-סדרה "שערורייה אנגלית למדי" שיחק בתפקיד הפוליטיקאי השמרני רג'ינלד מודלינג. קולקין הופיע בשתי עונות של הסדרה "פולדארק" בתפקיד הוראס טרנגלוס.
הוא מרבה להופיע בתוכניות טלוויזיה של ה-BBC ושל ITV. כמו כן משחק קולקין בתיאטרון הלאומי ובווסט אנד, שם כיכב יחד עם מגי סמית' במחזה "הליידי בקרוואן" מאת אלן בנט.
קולקין מתגורר בלונדון ובנורפוק. הוא חבר באקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה.
ז'ירה
ז'ירה (בהונגרית: Zsira) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בז'ירה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 868 תושבים, ובשנת 2019 רק 842 תושבים.
יהודי ז'ירה
בז'ירה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
יחסי אזרבייג'ן–איי שלמה
יחסי אזרבייג'ן–איי שלמה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין איי שלמה.
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-8 בפברואר שנת 2011 בשולי העצרת הכללית של האו"ם. החתימה על מזכר כינון היחסים נעשתה במעמד זוטרים משתי הממשלות ושגריר איי שלמה בארצות הברית.
הטבח בכנסיית סנט ג'יימס
הטבח בכנסיית סנט ג'יימס הוא פיגוע ירי שאירע ב-25 ביולי 1993 בכנסיית סנט ג'יימס בקייפטאון. אחד עשר מהמתפללים נהרגו, ו-58 נפצעו.
האירוע
מהירי נהרגו אחד עשר ונפצעו 58 נוספים. ארבעה מההרוגים היו ימאים רוסים שהשתתפו בשירות כחלק מתוכנית הסברה לכנסייה. ימאי רוסי נוסף איבד את שתי רגליו וזרועו בהתקפה.
המשפט
התוקפים נלכדו לאחר מספר ימים, אך לבסוף קיבלו חנינה על מעשיהם מאת ועדת האמת והפיוס.
הדיוויזיה ה-50 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-50 של הצבא הבריטי (נורת'מבריה) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
הקמת הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ונועדה להחליף את הצבא הסדיר כאשר הוא היה במשימות בחו"ל. בשנת 1907 מונה רוברט באדן פאוול למפקד הדיוויזיה, והוא פיקד עליה עד לשנת 1910.
מלחמת העולם הראשונה
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, וב-15 באפריל 1915 נשלחה הדיוויזיה לצרפת. עם הגיעה לצרפת נשלחה הדיוויזיה לפלנדריה, שם לחמה בקרב איפר השני. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה הקרב על הסום, קרב אראס, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, וב-19 במרץ 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ובמהלך שנות ה-30 היא הוסבה לדיוויזיה ממונעת, ובשל כך צומצמה לשתי חטיבות בלבד.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה לצרפת, ועל בסיס יחידותיה הוקמו חטיבות חדשות, אשר באוקטובר שימשו להקמת הדיוויזיה ה-23. הדיוויזיה לחמה בגבורה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ואף לחמה לצד הדיוויזיה ה-5 במהלך קרב אראס, ולאחר מכן פונתה בחזרה לבריטניה במהלך הנסיגה מדנקרק. בבריטניה חוזקה הדיוויזיה בחטיבה ה-69 שנלקחה מהדיוויזיה ה-23 שפורקה, והיא הוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-5, ומנובמבר 1940 תחת פיקוד הקורפוס ה-8. באפריל 1941 נשלחה הדיוויזיה לצפון אפריקה, תחת פיקודו של ויליאם ראמסדן. בתחילה יחידות הדיוויזיה נשלחו לקפריסין ולסוריה, ורק החטיבה ה-150 נשלחה ל, ובפברואר 1942 רוכזה הדיוויזיה במצרים. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים של המערכה במדבר המערבי, ובכלל זה בקרב גזאלה, קרב אל עלמיין הראשון וקרב אל עלמיין השני, ולאחר מכן לחמה בקרבות המערכה בתוניסיה תחת פיקודו של ג'ון ניקולס.
בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית לסיציליה, ובאוקטובר היא הוחזרה לבריטניה על מנת להתכונן לפלישה לצרפת. ב-6 ביוני 1944 נחתו כוחות הדיוויזיה בפיקודו של דאגלס גרהאם בחוף גולד כחלק מהקורפוס ה-30, ולאחר מכן לחמו בקרבות הקשים בנורמנדי, ובכלל זה הקרב על קן וקרב פאלז. בספטמבר 1944 השתתפו כוחות הדיוויזיה בשחרור בלגיה, ולאחר מכן לחמו במבצע מרקט גארדן. בנובמבר 1944 פוזרו יחידות הדיוויזיה בין הדיוויזיות השונות והדיוויזיה הפכה לדיוויזיית מילואים, ובאוגוסט 1945 נשלחה הדיוויזיה לנורווגיה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נותרה הדיוויזיה ככוח מילואים של הצבא הטריטוריאלי, ובשנת 1962 פורקה הדיוויזיה.
אדגרדו מורטארה
פיוס אדגרדו לוי מורטַארַה (27 באוגוסט 1851 - 11 במרץ 1940) היה נזיר אוגוסטיני איטלקי. מורטרה נולד למשפחה יהודית, אך נטבל לנצרות בסתר על ידי המשרתת. כשהדבר נודע הוצא מביתו בכח בגיל שש על ידי משטרת הוותיקן. פרשת חטיפתו גרמה לסערה בקרב יהודי אירופה ובקרב חוגים ליברליים באירופה ובארצות הברית.
כשהיה אדגרדו כבן שש, סיפרה מוריסי את דבר הטבילה לרשויות. החוק אסר על גידול של קתולי בידי לא-קתולים, וב-24 בינואר 1858 הגיעה המשטרה ולקחה את הילד מידי הוריו כדי שיחונך על ידי הכנסייה. כל מאמצי המשפחה להחזיר את הילד לידיהם נכשלו. ב-1859 יצא משה מונטיפיורי לרומא על מנת להביא לשחרורו של הילד, אולם בקשתו, יחד עם כל שאר הבקשות, נדחתה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי.
בבגרותו של מורטארה הוא שינה את שמו לפיוס, ונכנס למסדר האוגוסטיני. במהלך הזמן הפך מורטארה לחבר בעל מעמד חשוב במסדר. ב-1870 נאם לפני ועידת הוותיקן הראשונה, ופעל כמיסיונר בגרמניה ובניו יורק, וקיבל את התואר "מיסיונר אפיפיורי". ב-1879 הורשה על ידי הכנסייה לחדש את קשריו עם משפחתו היהודית. מורטארה מת במנזר בלגי ב-1940.
חשיבותה של חטיפתו של מורטארה והשפעתה חרגו מעבר לחייו וחיי משפחתו. הפרשה התפרסמה ברחבי העולם וגרמה לחוגים התומכים בחופש דת ובערכים ליברליים להביע מחאה בכל רחבי אירופה וארצות הברית. המחאות נגד פעולות אלה של הכנסייה אף הוגשו באופן רשמי על ידי מספר ממשלות אירופיות (בהם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ונפוליאון השלישי, קיסר צרפת) ומאוחר יותר גם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט.
השפעתה של הפרשה על העולם היהודי הייתה רבה. פרשה זו אף היוותה אחת מהסיבות להקמת "כל ישראל חברים". זהו המקרה הראשון לאחר האמנציפציה שבו הייתה אפשרית מחאה רשמית ופומבית של יהודי איטליה.
בתרבות הפופולרית
המחבר דייוויד קרצר כתב את הספר "חטיפתו של אדגרדו מורטרה", המבוסס על המקרה ובשנת 2016 יצאה לדרך הפקת סרט על המקרה בבימויו של סטיבן ספילברג, על פי תסריט של טוני קושנר ובכיכובם של מארק ריילנס ואוסקר אייזק.
מכימוזאורוס
מכימוזאורוס (שם מדעי: Machimosaurus ) הוא סוג טקסונומי של זוחל ימי דמוי-תנין ענק שחי בתקופת היורה העליון, כ-154 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו, בים שכיסה את אירופה וצפון אפריקה בתור היורה. מיני המכימוזאורוס היו גדולים למדי והגיעו לאורכים של. הם היו טורפים לא בררנים שטרפו בעיקר דגים וצבי ים אך גם יצורים אחרים ואף דינוזאורים שהתקרבו מאוד לחופים. עם זאת, הם בילו כמעט את כל זמנם בים הפתוח.
המכימוזאורוס דמה במראהו לתנין גדול, מכוסה בקשקשים קשים ובעל זנב שרירי ארוך. הזנב היה "המנוע" של המכימוזאורוס שדחף אותו במים ואילו רגליו הקצרות שימשו להיגוי וייצוב. המכימוזאורוס היה בעל ראש עם לסת מוארכת ובה שיניים חרוטיות חדות. חלק מהשיניים היו קהות ונמוכות ונועדו לפצח שריונות של צבי ים, שהיוו מרכיב עיקרי בתזונה של המכימוזאורוס. נמצאו מספר מאובנים של צבי ים ועליהם סימני נשיכה של מכימוזאורוס ואף שרידי שיניים שבורות. כמו כן נמצאו סימני נשיכה של מכימוזאורוס בעצם של זאורופוד אך לא ברור האם מדובר באכילת נבלה שנסחפה לחוף או בציד פעיל של דינוזאורים שהתקרב יותר מדי למים הרדודים והותקף על ידי המכימוזאורוס באופן דומה לכך שתנינאים מודרניים (ואפילו הדיינוסוכוס משלהי הקרטיקון העליון) תוקפים בעלי חיים גדולים המתקרבים אל מקווה המים.
ארבעת המינים הראשונים שנתגלו חיו כולם בים הרדוד שכיסה את רוב אירופה בשלהי תור היורה, בעיקר בגילאי הקימרידג'יאן והטיתוניאן. ב-2016 נתגלה מין חדש, גדול מכל שאר המינים, שבשל גודלו זכה לשם Machimosaurus rex, "מלך המכימוזאורים". אורכו הגיע ל- ומשקלו ל-3 טונות. מין זה היה מאוחר יותר משאר מיני המכימוזאורים ושרידיו מתוארכים לקרטיקון התחתון, ושרד את ההכחדה ההמונית שהייתה בסוף היורה. הוא נתגלה בתוניסיה.
יחסי ארצות הברית–דומיניקה
יחסי ארצות הברית–דומיניקה הם היחסים ההדדיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין דומיניקה.
סקירה
לארצות הברית ולחבר העמים של דומיניקה יש יחסים דו-צדדיים חיוביים. ארצות הברית תומכת במאמציה של הממשלה הדומיניקנית להרחיב את הבסיס הכלכלי שלה ולספק רמת חיים גבוהה יותר לאזרחיה. הסיוע האמריקני מועבר בעיקר באמצעות סוכנויות רב-צדדיות כמו הבנק העולמי והבנק לפיתוח הקריביים (CDB), וכן באמצעות משרד הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) בברידג'טאון, ברבדוס. חיל השלום גם מספק סיוע טכני למדינה, ומתנדביו ששוכנים באי עובדים בעיקר בתחומי החינוך, התפתחות הנוער, והבריאות.
ארצות הברית ודומיניקה פועלות יחד במאבק בסמים בלתי חוקיים. דומיניקה משתפת פעולה עם סוכנויות בארצות הברית ומשתתפת בתוכניות נגד סמים במאמץ לבלום סחר בסמים וטיפוח מריחואנה. ב-1995 חתמה ממשלת דומיניקה על הסכם לאכיפת חוק ימי עם ארצות הברית כדי לחזק את התיאום נגד הסמים, וב-1996 חתמה הממשלה על הסכמי סיוע משפטי והסגרה משותפים במטרה להגביר את המאמצים המשותפים למאבק בפשיעה בינלאומית. ההערכה היא כי 4,500 אמריקאים מתגוררים במדינה.
מבין פקידי ובעלי התפקידים בשגרירות האמריקנית בדומיניקה נמנים:
הילמן מינקס
הגרסה הראשונה הוצגה ב-1 באוקטובר 1931. במהלך מלחמת העולם השנייה יוצר ה"הילמן 10" שהיה מבוסס על דגם ההילמן מינקס, אשר נועד לשימוש אזרחי וצבאי חיוני.
הילמן מינקס, על שלל גרסותיה שווקה בישראל.
יורשו של דגם ההילמן מינקס היה דגם ההילמן הנטר.
דגם ההילמן הסקי (בגרסת סטיישן) בין השנים 1954–1957 היה מבוסס על דגם ה-"הילמן מינקס".
הילמן
חברת הילמן נוסדה בשנת 1907, ליד קובנטרי, אנגליה. לפני 1907 החברה בנתה אופניים. חברת הילמן החדשה שנשלטה על ידי Rootes נרכשה על ידי האמבר ב-1928. האחים Rootes הגיעו לאחזקה של שישים אחוז של האמבר בשנת 1932, שליטה אשר נשמרה עד 1967, כאשר קרייזלר קנתה את Rootes ואת ארבעים האחוזים של בעלי המניות בהאמבר. הסמל המסחרי המשיך לשמש תחת קרייזלר עד שנת 1976.
גרסה שלישית
(הרכב קרוי גם "סנבים מינקס", Sunbeam Minx)
גרסה רביעית
‏
ניק מייסון
ניקולס ברקלי מייסון (באנגלית: Nicholas Berkeley "Nick" Mason; נולד ב-27 בינואר 1944 בברמינגהאם, אנגליה) הוא מוזיקאי אנגלי ומתופף להקת פינק פלויד. מייסון הוא היחיד שנשאר בלהקה כל השנים מאז שנוסדה ב-1965.
ביוגרפיה
מייסון גדל בהמפסטד, לונדון ולמד בפנימיה במחוז סארי. מאוחר יותר הוא למד בריג'נט סטריט פוליטכניק, שם פגש את רוג'ר ווטרס, בוב קלוז וריצ'רד רייט ב-1964 והקים איתם את להקת "Sigma 6". לאחר פירוקה ב-1965, הקימו מייסון, ווטרס ורייט את פינק פלויד יחד עם סיד בארט.
מייסון עבד מעט גם עם אמנים אחרים, במיוחד כמתופף ומפיק מוזיקלי של סטיב הילג' ורוברט וייאט, מתופף של מייקל מנטלר ומפיק של להקת The Damned.
ביולי 2005 הצטרף מייסון לדייוויד גילמור, רייט, ולראשונה לאחר 24 שנים - ווטרס, להופעה של 4 שירים במופע "לייב 8" בלונדון. ב-12 במאי 2007 נערכה הופעת איחוד נוספת של מייסון עם עוד שניים מחברי הלהקה, שוב בלונדון.
ב-2018 הקים מייסון להקה בשם Nick Mason's Saucerful of Secrets, במטרה לנגן חומרים מהשנים הראשונות של פינק פלויד. הלהקה כללה את המוזיקאים גיא פראת, גרי קמפ ולי האריס. הלהקה ביצעה סיבובי הופעות באירופה ובארצות הברית והוציאה אלבום הופעה חיה בשם Live at the Roundhouse.
בבעלותו של מייסון מספר מכוניות קלאסיות שהוא גם מתחרה איתן במרוצים, והוא התחרה בהצלחה גם במרוץ 24 השעות של לה מאן. יש לו גם רישיון טיס.
הוא נשוי בשנית לנטי, ויש לו ארבעה ילדים.
ספרו "Inside Out: A Personal History of Pink Floyd", פורסם בבריטניה באוקטובר 2004. הספר הביא נקודת מבט הומוריסטית על הלהקה, שנתפסה בעיני רבים כחבורת מהורהרים-ממורמרים. לדבריו, זו ראייה אישית של האירועים.
Somebody to Love (שיר של ג'פרסון איירפליין)
Somebody to Love (בעברית: מישהו לאהוב; בתחילה הופק בשם Someone to Love) הוא סינגל משנת 1967 של להקת הרוק הפסיכדלי האמריקאית ג'פרסון איירפליין. קודם לכן הוקלט השיר על ידי להקת הרוק "The Great Society". השיר דורג במקום ה-274 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים היא שערך המגזין "רולינג סטון" בסוף שנת 2004.
השיר
השיר נכתב על ידי דארבי סליק, שהיה באותו זמן הגיטריסט של להקת הרוק האמריקאית "The Great Society". השיר יצא כסינגל בפברואר 1966, אך זכה לתפוצה קטנה מאוד.
כשגיסתו, גרייס סליק, עזבה את הלהקה והצטרפה ללהקת הרוק הפסיכדלי "ג'פרסון איירפליין" השיר הוקלט שוב, זכה להצלחה מסחרית גדולה ופורסם גם באלבומהּ של הלהקה, "Surrealistic Pillow".
A.R.C.
הוא האלבום השביעי של המוזיקאי האמריקאי צ'יק קוריאה, והאלבום השני של הרכב הטריו של קוריאה, הכולל אותו כפסנתרן מוביל, הקונטרבסיסט דייב הולנד והמתופף בארי אלטשול, שהוקלט ויצא בשנת 1971 על ידי חברת ההקלטות ECM. השלישייה פרסמו אלבום ראשון בהובלתו של קוריאה בשנה הקודמת, שנקרא "The Song of Singing. כותרת האלבום היא ראשי תיבות של הביטוי "affinity, reality, communication" ("זיקה, מציאות, תקשורת"), מונח מסיינטולוגיה, תחום שלמד קוריאה באותה תקופה.
קבלה
בסקירה באתר AllMusic שפרסם סקוט יאנאו הוא העניק לאלבום 4 כוכבים מתוך חמש, באומרו: "תקליט זה מביא את הפסנתרן צ'יק קוריאה, הבסיסט דייב הולנד והמתופף בארי אלטול בתקופה הקצרה שבה ניגנו לצד אנתוני ברקסטון ברביעיית האוונגרד המשובחת שלהם, Circle. המוזיקה שמופיעה בסט זה אינה חופשית לגמרי כמו המוזיקה שיצרו כחלק מ-"Circle", אך לעיתים קרובות חוקרת את הז'אנר עד מאוד [...] אלבום מאוד בר-חיים של ג'אז הרפתקני, שהוקלט חודשים ספורים לפני שקוריאה שינה כיוון".
הבזאר הישן (סקופיה)
הנתונים המתועדים הראשונים על קיומו של הבזאר הישן הם מהמאה ה-12. בתקופת השלטון העות'מאני בסקופיה, המקום גדל במהירות לחלק המסחרי הגדול ביותר של העיר, עם כ-30 מסגדים, ארמונות ופונדקים רבים, וכמו כן אנדרטאות טורקיות אחרות. הבזאר נפגע קשות מרעידות האדמה של 1555 ו-1963, מהשריפה של 1689 ושתי מלחמות העולם, שלאחריהן הוא נבנה מחדש מספר פעמים. אך, למרות כל הנזק שנגרם, הבזאר הוא אנדרטת התרבות היחידה במקדוניה הצפונית, המכירה במורשתן של תרבויות וציוויליזציות רבות שהשתתפו בהקמתה.
מבני הבזאר הישן מתאפיינים באדריכלות עות'מאנית, באדריכלות ביזנטית ובאדריכלות מודרנית. רבים מהבניינים ששימשו בעבר כלינת לילה למטיילים בסחר או כחמאמים לסגנים ומנהלים בעיר הועברו מחדש ומשמשים מקום לאירועי תרבות ואמנות. באזור הבזאר וסביבתו ישנם מספר מסגדים, שתי כנסיות ומגדל שעון, ובמחצית השנייה של המאה ה-20 נבנו מוזיאון מקדוניה הצפונית והמוזיאון לאמנות עכשווית.
עם אישור החוק על הבזאר הישן של סקופיה על ידי בית הנבחרים של מקדוניה הצפונית ב-13 באוקטובר 2008, הוכרז הבזאר כאתר מורשת תרבותית בעלת חשיבות מיוחדת ומאז היא מוגנת על ידי המדינה. בתחילת 2010, הושקה תוכנית לחמש שנים להחייאת הבזאר, שמטרתה לשפץ ולתמוך במבני הבזאר, ולהשיג פיתוח כלכלי ותרבותי באזור הבזאר.
קתרין קוסט
קתרין קוסט (בצרפתית: Catherine Cusset; ) היא סופרת צרפתייה ממוצא יהודי.
קוסט, ילידת פריז, זכתה ב-2008 בפרס גונקור לבני נוער על הספר "Un Brillant Avenir" ("עתיד מזהיר") העוסק בקורותיה של אישה צעירה ילידת רומניה המהגרת לארצות הברית, כשברקע מתוארים שינויים היסטוריים העוברים על רומניה עם עלייתו ומפלתו של המשטר הקומוניסטי ושל השליט הרומני צ'אושסקו.
קוסט פרסמה תשעה רומנים, רובם ככולם עוסקים בנושאים דומים: משפחה, תשוקה, והקונפליקט התרבותי שבין צרפת לארצות הברית. ספריה תורגמו לשפות רבות.
אחיה הוא הפילוסוף פרנסואה קוסט.
פרס ברברה דקס
פרס ברברה דקס (באנגלית: Barbara Dex Award) היה פרס הניתן מדי שנה עבור "התלבושת הגרועה ביותר", שלבש אמן על בימת תחרות הזמר של האירוויזיון. הפרס נוסד ב-1997 על ידי אדווין ואן ת'ילו ורוב פארדקאם, מייסדי אתר האינטרנט של ההולנדי של מעריצי האירוויזיון "The House of Eurovision".
הפרס נקרא על שמה של ברברה דקס, הזמרת שייצגה את בלגיה באירוויזיון 1993, בו לבשה שמלת שיפון שקופה למחצה שנעשתה בהכנה עצמית, בראיון ב-2006 אמרה דקס שהיא לא רואה דבר רע בפרס זה שנקרא על שמה.
ב-13 במרץ 2022, Songfestival.be הודיעו כי הם יפסיקו להביא את פרס ברברה דקס, בשל הקונוטציה השלילית הקשורה אליו. במקום זאת, האתר יארגן פרס חדש אשר יחליף את פרס ברברה דקס, עבור "התלבושת הבולטת ביותר".
חשום
חַשוּם (גם חַשוּ; בחתית: חַשֻוַה) הייתה עיר-מדינה חורית עתיקה ששכנה באזור דרום טורקיה של היום. מיקומה המשוער הוא ממערב לנהר הפרת, מצפון לכרכמיש.
היסטוריה
העיר חשום הייתה עיר וסאלית של אבלה. העיר הופיעה בלוחות בארכיון אבלה בשם חזואן ונשלטה על ידי מלך. העיר נכנסה לתחום השפעתה של מארי לתקופה קצרה במאה ה-24 לפנה"ס, עד שהמלך האבלאי אירכאב-דמו החזיר את חשום לתחום השפעתה של אבלה. העיר הצליחה לשרוד את הכיבוש של האימפריה האכדית בשנת 2240 לפנה"ס, ופרחה כמרכז סחר במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס.
בתחילת המאה ה-18 לפנה"ס, נכנסה חשום לברית עם ימחד כנגד יחדונלים  מלך מארי, ובהמשך סייעה לימחד במלחמתה כנגד ממלכה באזור זַלמַקוּם (אזור ביצתי בין הפרת ואזור מוצא הבליח שחרן במרכזו). לאחר מכן היא שינתה את בריתה ונכנסה לברית עם שמשי-אדד הראשון מלך אשור. במאבק שניהל סומו-אפוח כנגד מלך קטנה, הבטיח שמשי-אדד הראשון לאישי-אדו מלך קטנה, שלאחר שיסיים את המלחמה באזור הדיאלא הוא יבוא לסייע לו יחד עם בני בריתו, מלכי אורשו, חשום וכרכמיש. בטקסטים מופיעה משלחת ששלחה חשום למארי לרגל חגיגות חג הקורבן לאלה אישתר, שהתקיים בשנת 1777/8 לפנה"ס. לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים נוספות שהיו בתחום השפעתו של שמשי-אדד הראשון: קטנה, כרכמיש ונזאלה (היום העיר אל-קריתין בסוריה Al-Qaryatayn ).
לאחר עלותו של ירים-לים הראשון למלוכה בימחד, הוא הכניס את חשום לתחום ההשפעה של ממלכתו, והיא נשארה בתחום השפעתה של ממלכת ימחד, עד לכיבוש החתי.
הכיבוש החתי
המלך החתי חתושיליש הראשון, שמלך במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, תקף את חשום בשנת מלכותו החמישית, במהלך מלחמתו כנגד ימחד. לאחר שכבש את אללח' ואורשו הוא פנה מערבה ונלחם כנגד ארוזה. לאחר מכן חזר מזרחה לכבוש את חשום. ירים-לים השלישי מלך ימחד שלח כוחות צבא לעזרת העיר. הקרב התנהל בהר אָטָלוּר (הרי אטלור שוכנים מצפון לחלב, לא רחוק מהרי נור, כנראה הרי כּוּרד בצפון מערב סוריה על גבול טורקיה), חתושיליש ניצח בקרב ופנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה. תושבי העיר הצליחו להתאושש ולקבץ את כוח הצבא שלהם, ונלחמו שלוש פעמים כנגד החתים. אבל חתושיליש הראשון בזז את העיר, לקח את פסלי האל תֱשוּבּ, אשתו האלה חבת וזוג שוורים עשויים מכסף שהיו השוורים של האל תשוב. הוא העבירם למקדש ארינה, שהיה מרכז פולחן לאלת השמש ארינה החתית.
כיבושה של חשום (ששמה אצל החתים חַשֻוַה) מתואר באנלים של חתושיליש הראשון, שם הוא מתייחס לסיוע שניתן על ידי ממלכת ימחד: