cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולארו מצוי
רבייה ומחזור חיים
הוולארואים המצויים מתרבים בכל השנה ללא עונה קבועה, והם מונוגמים או פוליגמיים. הזכרים מציגים באופן תכוף התנהגות דומיננטית הכוללת לחימה ו"תחרויות איגרוף" עם זכרים אחרים, כשזו הדרך היחידה למשוך נקבות שצופות במתחרש. תקופת ההריון הממוצעת של הנקבה נמשכת כ-36 ימים, כאשר כשבכל פעם נולד גור יחיד. המרווח בין ההמלטות מושפע מהגורים שבכיס; כאשר הגור גדול למדי, הנקבה אינה מסוגלת לשמור על שניים בכיסה והיא מחכה עם ההמלטה של הגור השני עד שהגור הראשון עוזב את הכיס. בעת הלידה, משקלו של גור הוולארו הוא 703 גרם בלבד והוא נראה יותר כתולעת אדומה קטנה. הגור מצמיד את פיו לפטמה ומתחיל לינוק במשך זמן רב כשהוא מתפתח וגודל מיום ליום. הגור נשאר גם זמן רב לאחר מכן בכיס של האם כדי להיות מוגן.
בתהליך המכונה דיאפאוזה, נקבת הוולארו יכולה להיכנס להיריון זמן קצר לאחר הלידה. התהליך מתאפיין בכך שהעובר החדש יישאר "רדום" ברחם עד שהגור שבכיס יגדל מספיק או ייטרף. כאשר הכיס פנוי, התפתחות העובר תתחדש ואז העובר ייוולד ויטפס דרך פרוות האם לתוך הכיס הפנוי. דפוס יוצא דופן זה, נפוץ אצל מיני קנגוריים רבים, ומשמעותו היא שהנקבה יכולה להביא במהירות גור חדש עם הגור הקודם שלה נטרף. בנוסף לכך, כאשר יש תקופות בצורת הנקבה תעדיף להשהות את העובר ברחם עד שיהיו תנאים אופטימליים של מקורות מזון.
עד 6 חודשים הגור נמצא רוב הזמן בכיס וגם אם יפול מהכיס הוא יטפס לשם במהירות חזרה. זמן קצר לאחר מכן הגור הופך לפעיל יותר, הוא יוצא מדי פעם מהכיס וגדל במהירות. לאחר 37 שבועות (270-231 ימים או 9 חודשים), האם כבר אינה מאפשרת לגור לחזור לכיס והוא הופך לעצמאי חלקית. זמן הגמילה הוא לאחר 15 או 16 חודשים, והנקבה מחכה עד שהגור ייגמל ורק לאחר מכן תתרבה שוב עם זכר או שתחדש את התפתחות העובר ה"קפוא". גם לאחר הגמילה הגור שומר על מערכת יחסים קרובה עם אימו, ובכלל זה הוא נח לצד אימו והשניים מטפחים אחד את השני. הזכר מספק הגנה מטורפים עד תקופת הגמילה. הגורים עצמאיים באופן מלא בגיל 20 חודשים. בתקופה זאת הקשר עם האב נחלש אולם הקשר עם האם עדיין נותר חזק. הגיל הממוצע של הבגרות הוא 19-18 חודשים לזכר ו-22 חודשים לנקבה.
תוחלת החיים המרבית של הוולארו המצוי בטבע היא 24 שנים, ותוחלת החיים המרבית בשבי היא 22 שנים. תוחלת החיים מוגבלת על ידי התדרדרות של המערכת החיסונית ותפקוד האיברים בעת הזקנה.
איומים ושימור
הוולארו המצוי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, התרחשות במספר משמעותי של אזורים מוגנים, וכי אין זה סביר שהאוכלוסייה תחווה בזמן הקרוב ירידה משמעותית כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת. מלבד זאת, האזורים התלולים והסלעיים המהווים את בית הגידול העיקרי של הוולארו, מגינים עליו מפני אובדן בית גידול בשל הקושי בפיתוחם. בדומה למיני קנגורו גדולים רבים, הוולארו נהנה מצמצום מספרי הדינגו ויצירת מקורות מים מלאכותיים שנעשים על ידי האדם כדי להגדיל את שטחי המרעה של עדרי הצאן. הוולארו המצוי ניצוד באופן חוקי באזורים מסוימים עבור בשרו ופרוותו, וכן באזורים שבהם נטען שהוא מזיק לגידולים חקלאיים. עם זאת, קיימת מחלוקת מסוימת בין ארגוני השימור לארגוני הציד על גודל מכסות הציד של הוולארואים במיוחד לאור הגדילה של הבצורות ושינוי הנוף המקורי על ידי פעולות אנושיות. ההערכה היא שהוולארו המצוי מהווה כ-3% מכלל מכסות הציד המסחריות של מיני הקנגוראים באוסטרליה.
וולארו האי בארו, עשוי להיות פגיע יותר מתת-המינים היבשתיים והגדולים, בהתחשב באוכלוסייתו הקטנה יחסית והמבודדת המוערכת בכ-1,800 פרטים. תת-מין ייחודי זה נחשב במצב "פגיע" בחוק של איכות הסביבה ושימור המגוון הביולוגי משנת 1999 (חוק EPBC), ובין האיומים העיקריים עליו ניתן למנות אובדן בית גידול ודריסה בשוגג בעת חציית כבישים הקשורים להתפתחות של שדות הנפט באי. האוכלוסייה גם נמצאה כסובלת מאנמיה - ייתכן בשל מחסור ברזל בתזונה.
אין אומדן אוכלוסייה עולמי לאוכלוסיית הוולארו המצוי, אולם סביר להניח שהיא עומדת על עשרות אלפי פרטים.
אירוויזיון 1966
תחרות הזמר של האירוויזיון 1966, ה-11 במספר, נערכה ב-5 במרץ 1966 בלוקסמבורג לאחר שזו זכתה באירוויזיון 1965 עם השיר "Poupée de cire, poupée de son" ("בובת קש, בובת שעווה").
חוק השפה, אשר קובע כי לכל מדינה מותר לשלוח שיר אך ורק בשפתה הרשמית נוצר למעשה בתחרות זו. חוק זה נחקק כנראה לאחר ששנה קודם לכן שלחה שוודיה את השיר "Absent Friend" באנגלית.
עד 1966 לא השתתפו בתחרות אנשים כהי עור (לא מתוך מדיניות, כי אם בשל העובדה ששום מדינה לא שלחה). באותה השנה שלחה הולנד לראשונה את הזמרת השחורה מילי סקוט לייצגה.
תחרות זו היא האחרונה בה השתתפו כל המדינות שהשתתפו עד אותה העת באירוויזיון.
אורתורקסיה נרבוזה
אורתורקסיה נרבוזה (המוכרת גם בשם אורתורקסיה) היא קטגוריה אבחנתית מוצעת להפרעת אכילה, המאופיינת בעיסוק אובססיבי באכילה של מזון בריא. [ רופא אמריקאי בשם סטיבן בְּרטמן הטביע את המונח, בשנת 1997. הוא הציע שאנשים מסוימים מקבלים על עצמם מגבלות תזונתיות, המיועדות לקידום הבריאות, ועלולות באופן פרדוקסלי להוביל לתוצאות שאינן בריאות, כגון בידוד חברתי, חרדה, אובדן היכולת לאכול באופן טבעי ואינטואיטיבי, הפחתת העניין בטווח רחב של פעילויות אנושיות בריאות אחרות, ובמקרים נדירים, תת-תזונה חריפה או אפילו מוות.
בשנת 2009, תיארה אורסולה פילפּוֹט, יו"ר ארגון התזונה הבריטי ומרצה בכירה באוניברסיטה "לידס מטרופוליטן", אנשים עם אורתורקסיה נרבוזה כ"אנשים המודאגים אך ורק מאיכות המזון שהם מכניסים לגופם, מטהרים ומגבילים את התזונה שלהם בהתאם לאמונתם ביחס למזונות שהם 'טהורים' באמת." הפרעה זו נבדלת מהפרעות אכילה אחרות, כמו אנורקסיה נרבוזה ובולימיה נרבוזה, בהן המתמודדים מתמקדים בכמות המזון שנאכל.
אורתורקסיה נרבוזה נבדלת מאנורקסיה נרבוזה גם בכך שהיא אינה משפיעה באופן לא פרופורציונלי על מין אחד. מחקרים מצביעים על כך שאורתורקסיה נרבוזה מופיעה בשכיחות זהה בגברים ובנשים ללא כל העדפה מובהקת על רקע הבדל מגדרי. יתר על כן, במחקר נמצא מתאם חיובי מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה לבין נרקיסיזם ופרפקציוניזם, אך לא נמצא מתאם מובהק בין אורתורקסיה נרבוזה והערכה עצמית. ממצאים אלו מדגישים כי המתמודדים עם אורתורקסיה נרבוזה לרוב גאים בהרגלי האכילה שלהם מתוך אמונתם שהרגלים אלו בריאים יותר משל אחרים, אמונה זו היא הכוח המניע מאחורי האורתורקסיה שלהם, בניגוד לעיוות בדימוי הגוף שהוא הכוח המניע באנורקסיה.
האיגוד האמריקאי לפסיכיאטריה אינו מכיר באורתורקסיה נרבוזה כהפרעת אכילה, ומכאן, היא אינה מצוינת כאבחנה רשמית ב-DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, שנמצא בשימוש נרחב.
סימנים וסימפטומים
הסימפטומים של אורתורקסיה נרבוזה כוללים "עיסוק אובססיבי בבחירת מזון, בתכנון, ברכישה, בהכנה ובאכילה; תפיסת המזון כמקור לבריאות ולא כמקור להנאה; חרדה או גועל בעת קרבה למזונות אסורים; אמונה מוגזמת בכך שהכללה או הסרה של סוגי מזון מסוימים מתוך התפריט היומי יכולה למנוע או לרפא מחלות או להוביל לרווחה גופנית, נפשית וחברתית; תנודות תקופתיות באמונות התזונתיות בעוד שתהליכים אחרים ממשיכים להתקיים ללא שינוי; שיפוט מוסרי של אחרים על בסיס בחירותיהם התזונתיות; עיוות בדימוי הגוף סביב תחושה של "טומאה" גופנית ולא סביב משקל; אמונה עיקשת שהעיסוקים התזונתיים תורמים לקידום הבריאות, חרף הוכחות לתת-תזונה."
גורם
טרם נבחן קיומו של גורם ביולוגי ספציפי המוביל להתפתחותה של אורתורקסיה נרבוזה. ניתן לראות בהפרעה זו מופע ממוקד במזון של הפרעה טורדנית-כפייתית, שנמצאת בקשר עם הצורך בשליטה.
אבחון
בשנת 2016, פרסמו תום דון וסטיבן ברטמן שני קריטריונים רשמיים לאבחון אורתורקסיה, בכתב העת Eating Behaviors:
הקריטריון הראשון: עיסוק אובססיבי באכילה "בריאה", על בסיס תיאוריה תזונתית או מערכת אמונות שעקרונותיה עשויים להשתנות; העיסוק מתבטא במצוקה נפשית מוגזמת הקשורה לאכילת מזון שנתפס כלא-בריא; עלולה להתרחש ירידה במשקל, אך ירידת המשקל מומשגת כתוצר לוואי של השאיפה לבריאות אידיאלית ולא כמטרה ראשונית. עדויות לכך:
לצורך אבחון המתמודדים עם אורתורקסיה, פותח שאלון שמכונה 15-ORTO, בדומה לשאלונים אבחוניים המיועדים להפרעות אכילה אחרות. דון וברטמן מתחו ביקורת על שימוש בשאלון זה ככלי סקר, מאחר שלדעתם הוא חסר תוקף פנימי וחיצוני מתאים.
אורתורקסיה והפרעות אחרות
אורתורקסיה נבדלת מאנורקסיה ומבולימיה ביחסה למזון. במקום להתמקד בכמות המזון הנצרך, מתוך ניסיון לצמצם באכילה ולרדת במשקל, אורתורקסיה היא "אובססיה ביחס לאיכות המזון הנצרך" והיא מונעת מתוך תחושות של שלמות וטהרה המושגות כאשר צורכים רק מזונות "בריאים".
2 בלילה
2 בלילה הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מסוגת הקומדיה הרומנטית מאת רועי ורנר וירון ברובינסקי, בבימויו של ורנר, משנת 2012.
עלילה
צעיר (ירון ברובינסקי) וצעירה (קרן ברגר) בשנות השלושים לחייהם נפגשים בבר תל אביבי. בשעה 2 בלילה הם מחליטים להמשיך את הלילה בביתה של הצעירה במרכז תל אביב. בהגיעם לבית הם מנסים למצוא חניה בסביבה ואינם מצליחים לעשות זאת. בדרכם הם פוגשים באנשים מוזרים ונתקלים בסיטואציות הזויות.
אודות ההפקה
במאי הסרט הוא עורך ובמאי הקליפים רועי ורנר. איתו כתב את התסריט ירון ברובינסקי, שחקן במקצועו, שגם משחק בסרט בתפקיד הגברי הראשי. ורנר וברובינסקי ניסו להשיג כסף להפקת הסרט באמצעות קרנות הקולנוע. משכשלו לעשות זאת הם השקיעו את כספם האישי ובנוסף לכך פנו לציבור הצופים בהתחלה דרך המייל ואחר-כך דרך אתר האינטרנט של הסרט. הם הזמינו אותם לרכוש כרטיסים להקרנה מיוחדת של הסרט לפני שהחלו לצלם אותו. את הכרטיס צילם בהתנדבות הצלם זיו קורן, כולל תמונה שצילם קורן, עוצב על ידי עדי גרשון והוצע במחיר של 50 שקלים. הסרט צולם בשמונה ימים, רובו בתוך מכונית, בעיקר ברחובות וייזל, הקליר והדסה בתל אביב - בלוק קטן מאחורי כיכר רבין.
פרסים
הסרט השתתף ב-27 פסטיבלי קולנוע וזכה בפרסים הבאים:
מוט סלפי
מוט סלפי (לעיתים נקרא גם "מַקֵּלפי") הוא מוט האוחז בטלפון סלולרי או במצלמה אחרת ומאפשר לצלם האוחז בו ליצור תמונת סלפי.
היסטוריה
שימוש במצלמה כבדה עם מוט סלפי, דרש גם חצובה למצלמה. דבר זה ניתן לראות בסרט "חור בלבנה", שבו אחת הדמויות מצולמת, כאשר היא מצלמת את עצמה, במצלמת קולנוע. בהמשך, התפתחה הטכנולוגיה והומצאו מצלמות דיגיטליות וטלפונים חכמים אשר איפשרו צילום עצמי עם מצלמה קדמית. דבר זה תפס תאוצה ורבים כיום מצטלמים כך, תופעה שנקראת סלפי.
בין שנת 2010 לשנת 2014, הומצא מוט סלפי לטלפון חכם אשר מאפשר לצלם תמונת סלפי ממרחק רב יותר מאשר אורך היד ללא עזרה מאדם אחר. הממציא הוא לינוס טורבאלדס, שאחראי גם על עדכון, שיפוץ והפצת ליבת המערכת בקוד פתוח, לינוקס. החל בפעילותו כבר ב-1991.
סוגים
קיימים שלושה סוגי מוטות סלפי:
הצלפים
הצלפים (במקור באנגלית: For a Few Dollars More) הוא מערבון ספגטי משנת 1965, אותו ביים סרג'ו לאונה ומככבים בו קלינט איסטווד, לי ואן-קליף וג'אן מריה וולונטה. הסרט הופץ בארצות הברית ב-1967, והוא חלקה השני של טרילוגיית "האיש ללא שם" המתחילה ב"בעבור חופן דולרים" ומסתיימת ב"הטוב, הרע והמכוער".
עלילה
קולונל דגאלאס מורטימר (לי ואן-קליף) ומנקו (קלינט איסטווד) הם שני ציידי ראשים המנסים ללכוד את אינדיו - פושע ידוע, ואת חבורתו. אינדיו הוא אדם אכזרי ואינטליגנטי, רוצח, אנס ושודד, יש לו שעון שמנגן מנגינה, אותו הוא פותח בכל פעם שהוא רוצה להרוג מישהו באומרו "כאשר השעון יפסיק לנגן, נתחיל". שני פלאשבקים במהלך הסרט מגלים כי השעון ניתן לאישה צעירה - אחותו של מורטימר, אותה אנס לאחר שהרג את מאהבה (היא מתאבדת במהלך האונס).
הסרט מתחיל בהצגת דמותו של קולונל מורטימר העוצר רכבת בה הוא נוסע על מנת לרדת בעיירה טוקומקארי. עם הגיעו לעיירה רואה מורטימר כרזה בה מופיע מבוקש בשם גאי קלאווי, ופרס של 1,000 דולרים על ראשו. מורטימר מוצא את קלווי והורגו, וכשהוא מקבל את הכסף הוא שואל את השריף על מבוקש אחר בשם בייבי קוואנה (חוסה מרקו), אשר על ראשו מובטח פרס של 2,000 דולרים. השריף אומר כי קוואנה נראה בפעם האחרונה בווייט רוקס, והוא מוסיף כי זר אחר בשם מנקו כבר שאל על קוואנה.
בשלב זה עובר הסרט להראות את דמותו של מנקו, המגיע לעיירה וייט רוקס, בחיפושיו אחרי המבוקש קוואנה, הוא תופס את קוואנה במסבאה בעיצומו של משחק פוקר והורג אותו ואת אנשיו.
כעבור כמה זמן מופתעים שני ציידי הראשים לראות כרזה ובה דיוקנו של הפושע הידוע אינדיו, שברח מהכלא, ועליה נקוב סכום של 10,000 דולר. שני הציידים מגיעים לעיר אל פאסו, בחושבם כי אינדיו ינסה לשדוד את הבנק שם, הם נפגשים ומחליטים כפשרה, לשתף פעולה ביניהם ולהתחלק שווה בשווה בסכום הפרס על אינדיו ועל חבורתו, השווה בפני עצמה עוד כ-17,000 דולר. השניים מחליטים כי מנקו, אותו אינדיו וחבורתו אינם מכירים, יצטרף אל החבורה, ומורטימר יישאר בחוץ. מנקו קונה את אמונו של אינדיו לאחר שהוא משחרר את אחד מידידיו מהכלא, ואינדיו מסכים לצרפו לשוד הבנק באל פאסו.
מנקו נשלח עם שלושה מאנשיו של אינדיו לשדוד את הבנק בסנטה קרוז, עיירה הסמוכה לאל פאסו, על מנת לגרום להזעקת שומרי הבנק באל פאסו לסנטה קרוז וכך לפנות את השטח לאינדיו ולשאר החבורה על מנת שיוכלו לשדוד את הבנק באל פאסו ללא הפרעה. בדרכם לסנטה קרוז הורג מנקו את שלושת האחרים, הוא מגיע לסנטה קרוז ומכריח את איש הטלגרף באיומים, לטלגרף לאל פאסו ולהודיע כי הבנק בסנטה קרוז נשדד. אחר כך הוא חוזר לאל פאסו ומגיע בדיוק בזמן על מנת לראות את השוד.
לאחר השוד לוקח אינדיו את חבורתו לעיר ספר קטנה בשם אגואה קליינטה, קולונל מורטימר מגיע גם הוא לעיירה ונפגש עם אינדיו, הוא אומר לו כי גם הוא תכנן לגנוב את הכספת מהבנק וכי אינדיו הקדימו, ומוסיף כי אם ישלם לו 5,000 דולר הוא יפתח את הכספת ללא פיצוץ כך שכל השטרות שבתוכה יישמרו. אינדיו מסכים לעסקה אך מחליט כי החבורה תישאר באגואה קליינטה כחודש עד שתשכך הסערה על שוד הבנק.
באמצע הלילה מתגנבים מנקו ומורטימר לחדר בו נמצאת הכספת וגונבים ממנה את הכסף, אך השודדים תופסים אותם בשעת המעשה ומכים אותם קשות. בפקודת אינדיו הורג ניניו, יד ימינו, את השומר של שני ציידי הראשים ומשחררם לחופשי. אינדיו מודיע לכנופייתו כי שני ציידי הראשים ברחו, ושולח את החבורה לתופסם ולהורגם. תוכניתו היא ששני הציידים יהרגו את הכנופיה וכך הוא וניניו יוכלו להתחלק בכסף לבדם. אלא שתוכניתו של אינדיו נכשלת; גרוגי, אחד מאנשי החבורה, מזהה את כוונתו של אינדיו. הוא הורג את ניניו אך כשבא לקחת את הכסף מהכספת, הוא מגלה כי קולונל מורטימר כבר רוקן את הכספת לפני כן. אינדיו משכנע את גרוגי לחבור אליו על מנת להרוג את שני ציידי הראשים ולהתחלק ביניהם בכסף.
למחרת בבוקר, נלחמים מנקו ומורטימר עם חבורתו של אינדיו והורגים אותם אחד אחד ברחובות העיירה. מורטימר עומד ליד הבית בו נמצאים אינדיו וגרוגי, וצועק לאינדיו לצאת החוצה תוך שהוא מגלה לו את שמו. אינדיו מזהה את הקרבה המשפחתית בין הקולונל לבין הנערה אותה אנס והרג בעבר. הוא שולח את גרוגי לצאת בריצה מהבית, וכשמורטימר יורה בגרוגי הוא מתקדם לעבר הנפגע בחושבו שירה באינדיו ואז יוצא אינדיו מכניסה אחרת של הבית ויורה באקדחו של מורטימר. אינדיו מפעיל את מנגינת השעון כפעמון המסמן את סופו הקרב של מורטימר אך בדיוק ברגע בו נגמרת המנגינה, מגיע מנקו עם שעון זהה ומכוון רובה לכיוונו של אינדיו. הוא נותן לקולונל מורטימר את אקדחו ומתיישב בצד לצפות בדו-קרב. המנגינה מסתיימת ומורטימר יורה באינדיו.
מורטימר מחליט כי הוא מוותר על חלקו בשלל. מנקו מעמיס את הגופות על העגלה, תוך כדי שהוא סופר אותם לפי הפרסים על ראשיהם. כשחסר לו להשלמת ה-27,000$ הוא יורה לפתע לאחור בפושע האחרון שהתחבא. מנקו לוקח את הכסף השדוד ורוכב על העגלה לדרכו.
מנקו
המקבילה האיטלקית של המילה הספרדית מנקו היא "monco", במקורות רבים נקרא אדם ללא שם "monco", מה שמבטא את אלמוניותה של דמותו של איסטווד המבוטאת גם בסרטים האחרים בטרילוגיה.
אינדיו
אינדיו (בספרדית אינדיאני), בגילומו של זאן מרי וולנטה, הוא דמות אכזרית הנחשב על ידי הרשויות בסרט כאחד הפושעים הגדולים ביותר. כשמבקש מורטימר מפקיד הבנק שיגיד לו מהו הבנק הבטוח ביותר באזור אומר לו הפקיד "הבנק באל פאסו, אפילו אינדיו לא יעז לשדוד אותו". בפלאשבקים רואים כי הוא אנס את אחותו של קולונל מורטימר והרג את מאהבה, תוך כדי האונס ירתה הנערה בעצמה. אינדיו מעשן מה שנראה כחשיש או אופיום על מנת להקל מעליו את עוצמת הכאב שבאובדנה של הנערה שאהב.
קולונל דגלאס מורטימר
קולונל דגלאס מורטימר הוא צייד ראשים על אף שהוא הרבה יותר מבוגר מדמותו של איסטווד; "הגעתי כמעט לגיל חמישים בשיטה שלי". כשמנקו מנסה לברר על מורטימר אצל איש המכונה "הנביא" אומר לו "הנביא"; "מורטימר... איש אמיץ, חייל, הוא היה מוכר כצלף הטוב ביותר ב, חייל דגול. כיום הוא הידרדר להיות צייד ראשים כמוך." בניגוד למנקו, המוטיבציה של מורטימר במהלך הסרט ללכוד את אינדיו וחבורתו, היא לא בגלל הפרס אותו יקבל אלא כנקמה על מותה של אחותו. בפגישה בין אינדיו ומורטימר בסוף הסרט, קורא מורטימר "זה קולונל מורטימר, דגלאס מורטימר, האם השם אומר לך משהו?". לאחר שמורטימר הורג את אינדיו הוא משאיר את כל הכסף למנקו באומרו "זה הכל בשבילך, אני חושב שמגיע לך", ורוכב משם כשמטרתו הושלמה.
מזכיר הפנים (הממלכה המאוחדת)
מזכיר הפנים של בריטניה (באנגלית: Home Secretary) הוא ראש משרד הפנים הבריטי, גוף העוסק בענייני ביטחון פנים בבריטניה. המזכיר הוא חבר הקבינט של בריטניה. תפקיד המזכיר נוצר בעקבות הקמת משרד הפנים בשנת 1782.
הצלפים
הפקה
לאחר הפקתו של "בעבור חופן דולרים" רצו הבמאי סירג'יו לאונה והמפיק החדש שלו אלברטו גרימלדי להתחיל את הפקתו של סרט ההמשך, לשם כך הם היו צריכים את הסכמתו של קלינט איסטווד לככב בו. איסטווד לא הסכים להתחייב לסרט נוסף בטרם נוכח בהצלחתו של הקודם, לכן הזדרז ליאונה להוציא גרסה באיטלקית לסרט על מנת לבדוק את הצלחתו. חששו של איסטווד התברר כמופרך, ועל אף שהסרט הוקרן באיטלקית הוא הצליח. כשנוכח בהצלחה, הסכים איסטווד להשתתף גם בסרט הבא.
מזכיר הפנים (הממלכה המאוחדת)
מזכיר הפנים אחראי על ענייניהן הפנימיים של אנגליה וויילס ועל ענייני הגירה ואזרחות בבריטניה. המזכיר גם אחראי על ענייני השיטור באנגליה וויילס ועל ענייני ביטחון לאומי. כך למשל ה-MI5, סוכנות הביון הבריטית, היא באחריותו הישירה. בעבר מזכיר הפנים היה גם השר האחראי על שירותי בתי הסוהר; ברם, ב-2005 תפקידים אלה הועברו לאחריות משרד המשפטים שאך זה הוקם.
הצלפים
הפקה
"הצלפים" צולם באלמריה, ספרד, התפאורה נעשתה באולפני צ'ינצ'יטה ברומא.
מעצב ההפקה קרלו סימי, בנה את העיר אל פאסו במדבר אלמריה והוא קיים עד היום כאטרקציה תיירותית, העיירה אגואה קליינטה נמצאת במישור ניג'ר (Níjar) באלמריה.
מוזיקה
הפסקול של הסרט הולחן בידי אניו מוריקונה שהלחין את המוזיקה לשלושת סרטי הטרילוגיה. בארצות הברית הוגו מונטנגרו הוציא גרסת כיסוי לפסקול הסרט ואחריו גם לירוי הולמס. להקת הרוק band Year Long הקליטה שיר בשם "Per qualche dollaro in più" אם כי לא ברור כמה הוא קשור לסרט.
מריה השחורה
מריה השחורה (באנגלית: Black Maria) הוא שמו של אולפן הקולנוע הראשון, אשר הוקם על ידי תומאס אדיסון בארצות הברית בשנת 1894.
אולפן קולנוע זה, אשר היה צבוע כולו בשחור (ומכאן שמו), סבב על צירו, והיה בעל פתח בגגו לשם חדירת קרני השמש עבור תאורה לצורך צילומי סרטיו של אדיסון. זאת משום שהצילום, בעת ההיא, דרש אור רב מאוד. באולפן זה אדיסון צילם להטוטנים שונים ואנשי קרקס ובידור בראשית לידתו של הקולנוע, ואת סרטיו הקרין במכשירי הקינטוסקופ, איתם הציג את סרטיו בצפייה יחידנית.
שלדג כחול-חזה
שלדג כחול-חזה (שם מדעי: Halcyon malimbica) הוא מין של שלדג גדול החי באפריקה שמדרום לסהרה וכשמו בעל חזה כחול.
מאפיינים
שלדג זה שייך לתת-משפחת Halcyoninae בעלת המינים הגדולים, ויש לו מקור גדול וחזק בצבע אדום בוהק. אורכו עד 25 ס"מ והוא בעל כנפיים שחורות עם פס כחול באמצע. החזה והזנב כחולים והבטן לבנה עם "כיפה" חומה. הרגליים אדומות והלסת התחתונה שחורה. מין זה חזק במעוף והוא צולל קדימה כדי לעוט על טרפו.
הוא חי במערב אפריקה בעיקר ביערות טרופיים וסוואנות ושם נחבא בין הצמחים מחפש מזון. הוא טריטוריאלי ויתקוף כל שלדג לא קרוא שנכנס לנחלתו. הוא צד בעיקר חרקים גדולים, פרוקי רגליים, דגים, צפרדעים, לטאות ויונקים קטנים. בנוסף על טרף הוא ניזון מהפירות של דקל השמן (Elaeis).
השלדג מטיל שתי ביצים בחור בעץ או בקן של טרמיטים. הגוזלים מתבגרים במהירות ועוזבים את הקן.
ורה (נהר)
ורה (בגרמנית: Werra) הוא נהר במרכז גרמניה, יובלו הימני של הנהר וזר, אליו מתנקז יחד עם נהר הפולדה באזור העיר האן-מינדן, אשר בסקסוניה התחתונה.
העמק בו זורם הנהר הוא הגבול הטבעי בין הרי רן לבין יער תורינגיה. בין הערים המרכזיות לאורך הנהר ניתן למנות את מיינינגן, אשווגה, ויצנהאוזן והאן-מינדן.
שפולה
תולדות היישוב
שפולה נזכרת לראשונה בשנת 1594, ובמחצית השנייה של המאה ה-17 נהרסה בידי הטטרים. בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1866 הפכה העיר לבירת מחוז, ובשנת 1874 חוברה לקו מסילת הברזל.
יהודי שפולה
העיר התפרסמה בעולם היהודי כמקום מגוריו של רבי אריה לייב משפולי מתלמידי המגיד ממזריטש.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר כ-5,400 יהודים, כמחצית מתושביה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו ביהודי העיר מספר פוגרומים, בהם נרצחו כ-40 יהודים, ובמהלכם הועלו באש רבים מבתי היהודים ביישוב. בתקופה הסובייטית פעלו בעיר מועצה יהודית ממלכתית ובתי ספר יהודיים. בד בבד, הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, והגיעה ערב מלחמת העולם השנייה לכ-2,400 איש.
במרץ 1942 גורשו כ-800 היהודים שנותרו בגטו שבעיר למחנה ריכוז סמוך, בו נרצחו כולם בידי שוטרים אוקראינים ב-15 במאי 1942. 13 יהודים בעלי מלאכה שהושארו בעיר נרצחו בשנת 1943.
בשנת 2014 הוקם בעיר מחנה פליטים יהודי עבור פליטים מאזור הקרבות במזרח אוקראינה.
היינריך ריזו
היינריך ריזו (בגרמנית: Heinrich Riso; 30 ביוני 1882 – אוגוסט 1952) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הבלם. הוא שיחק באליפות גרמניה הראשונה שהתקיימה ב-1903.
ביוגרפיה
ריזו נולד ב-30 ביוני 1882 בלייפציג שבגרמניה. אחיו הקטן, האנס ריזו, היה גם כן כדורגלן ששיחק בעמדת השוער.
במהלך הקריירה שיחק בוו.פ.ב. לייפציג משנת 1900, וזכה עימה בשבעה תוארי אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה. ריזו השתתף וזכה גם באליפות גרמניה הראשונה ב-1903 כשהוא מסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים. במשחק הגמר שנערך ב-31 במאי אותה שנה כבש שלושער בניצחון 2–7 על ד.פ.צ. פראג. שלוש שנים אחר כך זכה פעם נוספת בתואר, כשהוא כובש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד פ.צ. פפורצהיים שנגמר בתוצאה 1–2.
מוטי רגב (קצין)
מרדכי (מוטי) רגב (נולד ב-27 בנובמבר 1949) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס מסוקים בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס פלמחים.
ביוגרפיה
רגב גדל בגני יהודה. התגייס לצה"ל לאחר מלחמת ששת הימים וסיים קורס טיס כטייס מטוסים קלים. הוא עבר הסבה להטסת מסוקי אלואט II ובמהלך מלחמת ההתשה ותקופת המרדפים שירת כטייס בטייסת 125. ב-1972 חזר לבית הספר לטיסה עבר שלב מתקדם במגמת מסוקים ושובץ בטייסת 124 כטייס מסוקי בל 205. הוא לחם במסגרת הטייסת במלחמת יום הכיפורים, השתתף בגיחות רבות של הובלת לוחמים ופינוי פצועים, הן בחזית המצרית והן בחזית הסורית, כולל חילוצו של יוסי בן-חנן ברמת הגולן. לאחר המלחמה המשיך לשרת בטייסת כמפקד גף מבצעים, כקצין אמצעי לחימה וכסמ"ט א', בתקופה בה קלטה את מסוקי הבל 212 ("אנפה"). הוא יצא לארצות הברית בה עבר קורס טייסי ניסוי. בשובו לישראל שירת כטייס ניסוי במרכז ניסויי טיסה. לאחר מספר חודשים מונה למפקד טייסת 123 בבסיס חצרים, טייסת אימון מבצעי שתחת פיקודו של רגב הפכה לטייסת מבצעית. בהמשך עבר הסבה למסוקי יסעור וביוני 1980 מונה למפקד טייסת 118, טייסת יסעורים בתל נוף. במאי 1981 היה חלק ממשלחת חיל האוויר שהביאה בטיסה מאוסטריה לישראל שני מסוקי יסעור שנרכשו מהאוסטרים. השתתף עם הטייסת במלחמת לבנון הראשונה וב-1989 מונה למפקד בסיס פלמחים ושירת בתפקיד עד 1992. במהלך כהונתו קודם לדרגת תת-אלוף ב-1991.
לאחר שירותו הצבאי כיהן רגב כמנכ"ל חברת בטופלסט. הוא מייסד קבוצת "כן ולא" קבוצת רכיבה על אופני טנדם המשלבת לקויי ראייה. בשנת 2016 מוטי התנדב לעזור לעמותת אלמנארה להקים את קבוצת הרכיבה הראשונה שלה על אופני טנדם.
מיכאל לנדאו
מיכאל לנדאו (ברומנית: Michel Landau; 7 בינואר 1895 - 20 בנובמבר 1976) היה משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, בצעירותו מחברי בית הנבחרים של רומניה, פעיל ציוני, בארץ ישראל - מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס.
קורות חיים
מיכאל לנדאו, בנו השביעי מבין תשעת ילדיו של מנחם-מנדל לנדאו, סוחר וגבאי בית כנסת, נולד בחרלאו, רומניה. סבו מצד אמו היה הרב ישראל איזיקזון, שהיה בעצמו פעיל בתנועות הטרום-ציוניות בחבל מולדובה. אחרי לימודים בחדר ובבית ספר יסודי, מיכאל לנדאו למד לימודי תיכון בעיר ברלאד שם היה יושב ראש מועדון צעירים ציונים. בהמשך למד משפטים באוניברסיטאות גרנובל ויאשי, קיבל תואר דוקטור למשפטים. את אשתו לעתיד הכיר מעיירת הולדתו, חרלאו.
מאוחר יותר עבר לקישינב והיה מנהל העיתון היומי ביידיש "אונזער צייט" ("זמננו") והעיתון "דער ייד" ("היהודי") (ייסד אותו ביחד עם מיכאל פוסטן). כעורך דין עזר לפליטים היהודים הרבים שבאו מרוסיה הסובייטית לרומניה בדרכם לארץ ישראל. כיהן שלוש פעמים כציר בבית הנבחרים הרומני בבוקרשט מטעם מפלגת האיכרים הלאומית. בשנת 1928 הקים את המועדון הלאומי היהודי - מועדון הצירים היהודים בפרלמנט הרומני. בשנת 1930 נמנה עם מייסדי "המפלגה היהודית הרומנית" שבראשות תיאודור פישר ואדולף שטרן.
כתב מספר ספרים על חייו בעיירה בה גר, ספר על תולדות הציונות ברומניה, ועל הגרלות מפעל הפיס.
מפעל הפיס הקים על שמו את פרס לנדאו, המחולק מדי שנה וניתן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע והאמנויות לישראלים המובילים בתחומם.
על שמו רחוב בחיפה.
היה נשוי למרים לבית אַבֶּלֶס (נפטרה ב-1986) ואב לבן, חתן פרס ישראל במזרחנות, פרופ' יעקב לנדאו.
ספרים ומאמרים שכתב
זיכרונות:
שלדג מלגשי
שלדג מלגשי שייך לתת-משפחת הAlcedininae בה מצוי גם השלדג הגמדי החי בישראל. הוא קטן מאוד -אורכו רק 13 ס"מ - ודומה במראהו למין שלדג מלכיט (Corythornis cristatus) החי באפריקה. אולם הוא חי רק במדגסקר ובאי מיוט שבקומורו, אשר לחופי האוקיינוס ההודי. הוא בעל מקור אדום ארוך, גוף כתום בהיר, פלג גוף עליון כחול ורגליים אדומות. צדי הצוואר והלחיים בצבע כתום כהה יותר משאר הגוף. מאחורי הלחיים כתם לבן.
מין זה מצוי רק ביערות והוא נחבא אל הכלים. כמו רוב השלדגים, הוא עף לעבר טרפו הקטן מתצפית על ענף, חוטף אותו והורגו בחבטות מול הענף. הוא טורף בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים, אך גם לטאות, דו-חיים וגוזלים.
יחסי לבנון–פינלנד
יחסי לבנון–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הלבנונית לבין רפובליקת פינלנד.
היסטוריה
היחסים בין פינלנד ללבנון עד שנות שנות התשעים של המאה העשרים היו תלויים במידה רבה ביחסי ברית המועצות-ישראל, תחילה היחסים של פינלנד עם לבנון היו לא פורים במיוחד, בתחילת תהליך ההתרחקות של הגוש המזרחי בישראל התחממו היחסים בין המדינות עד להתמוטטות הגוש. היחסים של פינלנד עם לבנון גם בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת היו קשורים ליחסי פינלנד-ישראל, עקב מתיחות וסכסוכים באזור הגבול.
היחסים בין המדינות כוננו ב-21 ביוני 1954. באוגוסט 1982 הצביעה פינלנד בעד החלטה באו"ם שהציעו גוש המדינות הבלתי-מזדהות המוקיעה את ישראל על תקיפתה בלבנון כחלק ממלחמת לבנון הראשונה.
פינלנד נשארה נייטרלית במהלך מלחמת לבנון השנייה ולקחה חלק פעיל בפינוי אזרחי האיחוד האירופי מהמדינה. בוועידת האיחוד האירופי שכונסה במדינה התייחסו למלחמה ולהשלכותיה על האזור.
גאי גבריאל קיי
גאי גבריאל קיי (באנגלית: Guy Gavriel Kay; נולד ב-7 בנובמבר 1954) הוא סופר פנטזיה קנדי יהודי, הידוע בכך שהעולמות הבדיוניים שהוא יוצר מבוססים על מקומות אמיתיים במהלך תקופות היסטוריות אמיתיות, כמו קונסטנטינופול במהלך שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון או ספרד בימי אל סיד. כתיבתו היא דוגמה לסוגת הפנטזיה ההיסטורית, אם כי קיי עצמו מעדיף להימנע מקטגוריזציה של עבודתיו. נכון ל-2019, קיי פרסם 14 רומנים וספר שירה, וספריו תורגמו ללמעלה מ-30 שפות.
קורות חיים
נולד בוייבורן ססקצ'ואן וגדל בוויניפג בירת פרובינציית מניטובה. כסטודנט באוניברסיטת מניטובה, קאי יצר קשר עם כריסטופר טולקין, דרך קשרים משפחתיים - אשתו השנייה של כריסטופר, הייתה קנדית וקרובת משפחה של קיי. כאשר טולקין הזדקק לעזרה בעריכת עבודת אביו שלא יצאה לאור, הוא יצר קשר עם קיי, שלבסוף עבר לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1974 כדי לעבוד עם טולקין על עריכת "הסילמריליון". גאי לא מוכן לדבר המון על התהליך והיחסים עם כריסטופר, אולם מציין שהסיבות שטולקין בחר בו הן ההעדפה שלא להיעזר באקדמאי, אלא בקרוב משפחה. גאי הצהיר שהעבודה על ה"סילמריליון" הייתה מלמדת ומאירת עיניים עבורו, ככותב, שלמד שמלאכת הכתיבה לא מתחילה מגרסה סופית ומצוינת, אלא כרוכה בהרבה עבודת שכתוב, עריכה, מחיקה והוספה. בתום השנה של קיי באוקספורד, הוא חזר לקנדה ב-1976 על מנת לסיים תואר במשפטים באוניברסיטת טורונטו, והחל להתעניין בכתיבת ספרים בדיוניים. הוא נעשה לכותב הראשי ולאחד המפיקים של סדרת רדיו קנדית, "מאזני הצדק". ב-1984 יצא לאור ספר הפנטזיה הראשון שלו, "עץ הקיץ", שהיה הספר הראשון בטרילוגיה "מארג פיונאבאר". קיי הגיע לישראל בשנת 2004 והיה אורח הכבוד של פסטיבל אייקון של אותה השנה.
ספרים שתורגמו לעברית
כל הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אופוס הוצאה לאור.
שריונית מרמון הרינגטון
שריונית מרמון הרינגטון (באנגלית: Marmon-Herrington Armoured Car) היא רכב קרבי משוריין הנושא צוות של 3 לוחמים. רכב בעל ניידות, מהירות, עבִירוּת וכוח אש גדול יחסית ששימש למטרות מודיעין, שמירה, סיור ושיטור. השיריונית פותחה בשנת 1938 ויוצרה לראשונה עבור הצבא הדרום אפריקני שהיה חלק מהאימפריה הבריטית. הצבא הבריטי אימץ שריונית זו ועשו בה שימוש נרחב בזמן מלחמת העולם השנייה, במיוחד במערכה על המדבר המערבי בצפון אפריקה וכן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
היסטוריה
בשנת 1938 החליטה ממשלת דרום אפריקה לפתח שריונית. התוצאה הייתה שריונית שנבנתה על בסיס מרכב של משאית 3 טון תוצרת פורד. היות שלא הייתה אז בדרום אפריקה תעשיית רכב, היה צורך לייבא מרכיבים רבים. המרכב היה תוצרת "פורד קנדה", מערכת ההנעה הייתה תוצרת חברת מרמון הרינגטון מארצות הברית. החימוש הראשי - תותח 2 ליטראות 37 מ"מ תוצרת אנגליה וחימוש משני - מכונת ירייה בראונינג "0.303 תוצרת ארצות הברית.
השריון בוצע על ידי מפעלי הפלדה הדרום אפריקאים וההרכבה בוצעה במפעלי "דורמן לונג" בדרום אפריקה.
כמויות ייצור
מלחמת העולם השנייה
הדגם הראשון מסוג Mk-1 נכנס לשירות בשנת 1940. דגם זה היה בעל מפתח גלגלים ארוך, עם הנעה של 4X2.
החימוש שלו כלל שני מקלעי ויקרס תוצרת אנגליה. כלים אלה לקחו חלק בקרבות בצפון אפריקה עם הכוחות האיטלקיים ולאחר מכן הוצאו משרות בקו הראשון והועברו לצורכי אימון. חלק מכלים אלה הועברו ליוון ולקחו חלק בעימותים עם הצבא הגרמני כאשר פלש ליוון, אולם במהרה התבררה נחיתותם.
הדגם הבא מסוג Mk-II היה בעל מפתח גלגלים קצר יותר והנעה של 4x4. החימוש שלו כלל רובה נגד טנקים "0.55 מסוג "בויס" שהותקן בצריח. כמו כן, הותקנו על הצריח מכונת ירייה ויקרס ומקלע ברן. בדרך כלל ויקרס פנה קדימה וברן לאחור, אך לעיתים הכלים הותקנו להפך כפי שניתן לראות בתמונה משמאל. (ברן לפנים וויקרס לאחור).
דגם זה והדגם הבא אחריו מסוג Mk-III היו בשימוש נרחב בזירת המדבר המערבי. הם שמשו בעיקר לצורכי סיור, איתור ומודיעין. כלי הרכב האלה התפרסמו עקב האמינותם בתנאי המדבר. למרות זאת סבלו השריוניות האלה מנחיתות בכוח האש בהשואה לכלים שהיו בשימוש הצבא האיטלקי והגרמני. על כן התקינו הבריטים בצריחים תותחים קלים מסוגים שונים כגון: 20 מ"מ ו- 47 מ"מ איטלקיים תוצרת ברדה וכן תותחים גרמניים 2.8 ס"מ, 37 מ"מ, צרפתיים 25 מ"מ ובריטים 37 מ"מ 2 ליטראות.
חלק מהכלים הותאמו לתצפיות של הארטילריה, כאמבולנסים, רכבי פיקוד וכדומה. שריוניות רבות ששימשו לא בתפקידי מערך הקרב אלא בתפקידי פיקוד תצפית ומודיעין וכדומה חומשו במקלעים שונים כמו: ויקרס, בראונינג "0.303.
מתוך כמות כוללת של 5,746 יחידות שיוצרו, כ- 4,500 היו בשימוש הכוחות הדרום אפריקניים במסגרת הצבא הבריטי. השאר סופקו ליחידות הודיות, ניו זלנדיות, צרפתיות, פולניות ובלגיות.
תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל
מספר סוגים של שריוניות נושאות תותח 2 ליטראות היו בשימוש הצבא והמשטרה הבריטית בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה עד לסיומו ב-15 במאי 1948. שיריונית זו, יחד עם שריונית האמבר כונתה על ידי לוחמי היישוב בשם pounder 2.
מלחמת העצמאות
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הועברו שריוניות מדגם Mk-4F עם התותח ללגיון הערבי.
על פי אל"ם בני מיכלסון היו בשנת 1948 שריוניות נושאות תותח מסוג מרמון הרינגטון בשימוש הצבאות הסורים והירדנים, לפי החלוקה הבאה:
בחדשים פברואר - מאי 1948, הועברו כמויות גדולות של ציוד וחימוש מהבסיסים הבריטיים באזור תעלת סואץ אל הלגיון הערבי בעיקר ביבשה דרך רפיח. בין הפריטים העיקריים שהועברו היו עשרות שריוניות מרמון הרינגטון..
הנמר הנוראי
בתחילת מבצע דני ביולי 48, אתרו כוחות גדוד הקומנדו 89 שריונית ירדנית שהתהפכה בצד הדרך באזור בית נבאלא והושארה. החיילים הפכו אותה והיא הייתה לרכב עם הנשק הכבד ביותר שנסע בראש הגדוד במבצע לרל"ר (כיבוש רמלה - לוד). זאת השריונית שזכתה לכינוי "הנמר הנוראי". הצוות שלה היה מנהלל ויבנאל. שריונית זו נחשבה בתקופת מלחמת העצמאות לרק"ם בעל איכות טובה, זאת משום שהייתה חמושה בתותח 2 ליטראות, במקלע מקביל ובמקלע נ"מ וכן משום כושר עבירותה. כאשר נפגם התותח ברכב שלל, לא ויתרו בצה"ל על הצריח והתקינו בו באופן מאולתר תותח 37 מ"מ.
הפעילות המבצעית האחרונה הידועה של שריונית זאת הייתה בפעולת כיבוש כרתייה. השריונית ירתה בתותח ושמשה כסיוע מקרוב לגדוד 89 ולפלוגת גבעתי בכיבוש הכפר. לאחר מכן היא ספגה פגיעה ישירה בסמוך לכפר פלוג'ה ויצאה מכלל שימוש..
המצרים שילבו שריוניות חסרות צריח על מנת לנצל אמצעים קיימים לשם ניוד כוחות בשדה הקרב וכרכב פיקודי. לדוגמה: השתתפות שריונית חסרת צריח בהתקפה על כפר דרום על ידי האחים המוסלמים ב-15 במאי 1948. באותו יום נערכו מספר התקפות חי"ר כאשר ההתקפה האחרונה נערכה על ידי מספר שריוניות חמושות בתותחים (כנראה מסוג סימן 4F) כולל שריוניות ללא צריח.
צבאות זרים
השימוש הצבאי האחרון שנעשה בהן היה בקפריסין על ידי היחידות הקפריסאיות בשנת 1974 כנגד הצבא הטורקי הפולש. לצבא הקפריסאי היווני היו 45 שריוניות בעת הפלישה הטורקית. בשנות ה-90 עדיין השתמש הצבא היווני בשריוניות האלה כסיוע ליחידות הרגלים שלו המפוזרות באיים האגאיים. אחד מהמשוריינים ששימשו את קפריסין נתרם ב-1995 על ידי ממשלת קפריסין לתצוגה באתר יד לשריון בלטרון, שם הוא מוצג עד היום תחת השם "הנמר הנוראי".
מרטין מקגינס
ג'יימס מרטין פאכלי מקגינס (באירית: Séamus Máirtín Pacelli Mag Aonghusa, באנגלית: James Martin Pacelli McGuinness; 23 במאי 1950 - 21 במרץ 2017) היה פוליטיקאי מצפון אירלנד מטעם מפלגת שין פיין. כיהן כסגן השר הראשון של צפון אירלנד מאז 2007 עד למותו במרץ 2017. ב-2011 הוא התמודד בבחירות לתפקיד נשיא אירלנד.
כמנהיג לשעבר של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), היה מקגינס חבר הפרלמנט הבריטי החל מ-1997 ועד להתפטרותו ב-2 בינואר 2013. כמו כל חברי שין פיין, מקגינס נקט במדיניות של "היעדרות" (Abstentionism) בנוגע למושבו בפרלמנט הבריטי. בעקבות הסכם סנט אנדרוס ובעקבות הבחירות לאספה של צפון אירלנד ב-2007, הוא מונה להיות סגן השר הראשון של צפון אירלנד, כשמנהיג המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, איאן פייזלי, נבחר להיות השר הראשון של צפון אירלנד. ב-5 ביוני 2008 הוא מונה מחדש לתפקיד הסגן לצדו של פיטר רובינסון שנבחר להיות השר הראשון במקומו של פייזלי. בין השנים 1999–2002 כיהן מקגינס כשר החינוך של צפון אירלנד.
פעילות בצבא האירי הרפובליקני
מקגינס הודה שהוא היה חבר בצבא האירי הרפובליקני (IRA), אך טען שעזב את הארגון כבר ב-1974. בתחילה הוא הצטרף ל-IRA כשהוא לא מודע לפילוג שחל בארגון בדצמבר 1969 וזמן קצר לאחר מכן עבר ל-IRA הזמני. בתחילת 1972, כשהוא בן 21, הוא היה השני בדרג הפיקודי של הארגון בדרי, תפקיד בו החזיק כאשר התחולל יום ראשון העקוב מדם, כש-13 מפגינים למען זכויות האדם נהרגו בעיר על ידי צנחנים בריטים.
בדיוני ועדת החקירה לאירועי אותו יום, טען פדי וורד שהוא היה אז מנהיג אגף הנוער של ה-IRA. הוא טען שמקגינס וחבר אנונימי נוסף בארגון העבירו לו חלקי פצצה באותו בוקר. הוא אמר שהארגון שלו התכוון לתקוף את מרכז העיר באותו יום. בתגובה, השיב מקגינס שהטענות הללו הן "פנטזיה", וגרי אוהרה, חבר מועצת העיר דרי, ציין שהוא ולא וורד היה אז מנהיג אגף הנוער.
דוח ועדת החקירה סיכם שאף על פי שמקגינס היה "מעורב בפעילות צבאית למחצה" ביום ראשון העקוב מדם וככל הנראה היה חמוש בתת מקלע תומפסון, אין כל עדות לכך שעל פיה ניתן להסיק שהוא היה מעורב בפעילות כלשהי שתצדיק את הפתיחה באש של הצנחנים.
מקגינס וג'רי אדמס היו הנושאים ונותנים עם שר המדינה של צפון אירלנד, ווילי וייטלאו, ב-1972.
ב-1973 הוא נשפט על ידי בית משפט פלילי מיוחד של אירלנד, לאחר שהוא נעצר ליד רכב שנשא 110 ק"ג של חומרי נפץ וכ-5000 כדורים. הוא סירב להכיר בסמכותו של בית המשפט ונידון לשישה חודשי מאסר. בבית המשפט הוא הכריז על חברותו ב-IRA הזמני.
מנהל משא ומתן ושר החינוך
מקגינס נעשה לנושא ונותן הראשי של שין פיין בדיונים על הסכם יום שישי הטוב. ב-1996 הוא נבחר להיות נציג ב"פורום של צפון אירלנד" שניהל את המשא ומתן. לאחר שבבחירות של 1983, 1987 ו-1992 הוא כשל במרוץ להיבחר כחבר הפרלמנט הבריטי, הוא נבחר בבחירות של 1997 ולאחר חתימה ההסכם הוא היה חבר באספה של צפון אירלנד ומונה להיות שר החינוך. אחד מפעולותיו השנויות במחלוקת בתפקיד זה היה ההחלטה לבטל את בחינות ה"11 פלוס", שהוא עצמו נכשל בהן כתלמיד בבית הספר. ב-2001, 2005 וב-2010 הוא נבחר שוב לפרלמנט הבריטי.
הסכם סנט אנדרוס וסגן השר הראשון
בשבועות של אחר הסכם סנט אנדרוס בין פייזלי לבין אדמס, בחרו כל המפלגות השותפות לו את מועמדיהם לתפקידי שרים. האספה התכנסה ב-8 במאי 2007 ואיאן פייזלי ומקגינס נבחרו לתפקיד השר הראשון לצפון אירלנד וסגנו, בהתאמה.
ב-8 בדצמבר 2007, בעת ביקורו בבית הלבן אצל נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, יחד עם פייזלי, אמר מקגינס לעיתונות: "עד ל-26 במרץ שנה זו, פייזילי ואני לא החלפנו מילה זה עם זה, אפילו לא על מזג האוויר, וכעת אנו עובדים זה עם זה באופן צמוד במשך שבעת החודשים האחרונים ואין שום ביטויי כעס בינינו... זה מראה שעלינו על דרך חדשה.
המרוץ לנשיאות אירלנד
ב-16 בספטמבר 2011 הכריז מקגינס על מועמדותו מטעם שין פיין לתפקיד נשיא אירלנד. הבחירות התקיימו ב-27 באוקטובר ומקגינס דורג בהן שלישי אחרי מייקל היגינס ושון גלגר. מבין שלושת המועמדים היה מקגינס היחידי שהיה פסול מלהצביע בבחירות, אף על פי שהוא אזרח אירי, אך הוא לא חי דרך קבע באירלנד.
ב-30 בדצמבר 2012 התפטר מקגינס מכהונתו בפרלמנט הבריטי, וזאת כחלק ממדיניותה של מפלגתו להימנע מכפל תפקידים.
יוסי גנוסר
יוסי גנוסר (31 בדצמבר 1945 – 13 בינואר 2004) היה בכיר בשב"כ, ואיש עסקים שהתפרסם בקשריו עם בכירים ברשות הפלסטינית.
ביוגרפיה
נולד בשם אוסיה גינצבורג ב-31 בדצמבר 1945 בווילנה בירת ליטא הסובייטית. בשנת 1957, כשהיה בן 12, עלה לישראל עם משפחתו. למד בכפר הנוער "הדסים". התגורר ברמת גן, שם למד בתיכון אהל שם. בצה"ל שירת בשלישות.
בשנת 1968 התגייס לשב"כ, ולאחר לימודי ערבית באולפן עבד באגף לענייני ערבים בירושלים. ב-1972 עבר למרחב דרום, בו התקדם עד לראש צוות באגף החקירות. ב-1975 מונה לראש מחלקה במטה השב"כ וב-1978 לראש מחלקה באגף האבטחה של הארגון. ב-1979 מונה לסגן וממלא מקום ראש אגף החקירות וב-1981 לראש מרחב צפון. בשנת 1984 יצא לשליחות בת שנתיים בצפון אמריקה כאחראי על תחום הביטחון בצפון ומרכז אמריקה. עם שובו לישראל השתקע בכוכב יאיר. בהמשך עמד בראש אגף לענייני זרים, ובתפקידו זה נטל חלק חשוב באיתורו של "מרגל האטום" מרדכי ואנונו.
ב-26 באפריל 1984, מונה לחבר ועדת זורע כנציג השב"כ, והדליף לאנשי השב"כ עדויות שעלו בדיוני הוועדה כדי לסייע להם להסתיר את העובדה שאנשי השב"כ הוציאו להורג את המחבלים שנתפסו חיים בקו 300. משהתפוצצה פרשת קו 300, הסביר גינוסר שהתבקש על ידי ראש השב"כ, אברהם שלום, להסתיר את מעורבות השב"כ בחיסול המחבלים וכי שלום אמר לו שהדבר נעשה על דעת ראש הממשלה. גינוסר קיבל חנינה מראש, לפני הגשת כתב אישום, מנשיא המדינה, חיים הרצוג, יחד עם ראש השב"כ והיועצים המשפטיים של השב"כ. גינוסר מונה לתפקיד חדש בשב"כ והדבר פורסם בתקשורת כקבלת קידום וגרר ביקורת ציבורית. לאחר זמן לא רב הוא נאלץ לפרוש מהשב"כ והחל לעסוק בפוליטיקה כמקורב של אריאל שרון שמינה אותו לראש מכון הייצוא. בעקבות הפעילות הפוליטית פורסמה תמונתו בעיתונות בינואר 1987.
תמונתו של גינוסר זוהתה על ידי קצין צה"ל עיזאת נאפסו שהגיש באותו זמן ערעור לבית המשפט העליון על הרשעתו בריגול, כקשוח שבחוקרים שהוציאו ממנו הודאת שווא בעינויים. לטענת נאפסו גינוסר, שכונה "מנצור", משך בשערותיו, הכה אותו, זרק אותו אל הריצפה, ואיים שיזרוק את אשתו לכלא . בדיקה חוזרת שנעשתה על ידי הפרקליטות בעקבות טענות נאפסו ומשבר האמון בין הפרקליטות והשב"כ בעקבות פרשת קו 300 מצאה כי נאפסו אכן עונה בחקירותיו וכי חוקרי השב"כ שיקרו בבית המשפט כאשר הכחישו את העינויים. על גינוסר נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה. בעקבות הפרשה הוקמה ועדת לנדוי שקבעה כללים לשימוש בעינויים בחקירות השב"כ.
בהמשך פנה גינוסר לעסקים. בשנת 1993 פסל בג"ץ את מינויו למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נוכח מעורבותו בפרשת קו 300, אך הוא מונה ליושב ראש חברת הדיור הממשלתית "עמידר", תפקיד אותו מילא עד 1997. במקביל באותן השנים גנוסר פעל כאיש קשר מטעם ראש הממשלה יצחק רבין ליאסר ערפאת. ב-1998 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על רפורמה במערך שירותי הכבאות וההצלה, שעיקרה שינוי ארגוני והפיכתו ממבנה של איגודי ערים למערך ארצי, וכן הכפלת מספר הכבאים. המלצות הוועדה יושמו לבסוף לאחר השרפה בכרמל.
לגנוסר היו קשרים עסקיים הדוקים עם בכירים ברשות הפלסטינית, ולטענת העיתון "מעריב" הוא ניהל את כספם בחשבונות בנק בשווייץ ובעסקאות שונות. כמו כן היה שותף עסקי קרוב של איש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, ותיווך בינו לבין ראש הרשות יאסר ערפאת ויועצו הכלכלי מוחמד ראשיד. בין השאר היה מעורב בהקמת קזינו אואסיס ביריחו.
בשנת 1999 שימש גינוסר יועץ לראש הממשלה אהוד ברק בשיחות על הסכם שארם. בעקבות מעורבות זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ניגוד עניינים עקב קשריו העסקיים ברשות. בדצמבר 2002 נפתחה, בהוראת היועץ המשפטי לממשלה, חקירת משטרה נגד גינוסר, שהתמקדה בשאלה, אם גינוסר מסר מידע מטעה על קשריו העסקיים במסגרת העתירה לבג"ץ. בנוסף היבטים של מיסוי הנוגעים לעסקיו, נמצאו בטיפול נציבות מס הכנסה, ובכלל זה ניהול כספי הרשות הפלסטינית בבנקים בשווייץ. בנובמבר 2003 פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, החליטה לסגור את תיק החקירה נגד גינוסר מחוסר ראיות.
גנוסר נפטר בשנת 2004 בביתו שבכוכב יאיר מסרטן. היה נשוי ואב לארבעה. בנו הבכור, נהרג ב-1991 במהלך שירותו בצה"ל ברצועת עזה.
הכנסה לכיפה
במשפט עברי, הכנסה לכיפה או כפייה לכיפה היא עונש מאסר שתכליתו גרימת מותם של עבריינים ללא הוצאתם להורג. בתי הדין נהגו לגזור עונש זה, שאין לו מקור מקראי, במקרה של עבירות חוזרות על איסורים שעונשם מלקות, או במקרים בהם ברור שהנידון עבר בזדון על איסור שדינו מיתה, אך הוא לא התחייב במיתת בית דין כיוון שקיים פגם פורמלי בהליכי הדין המקובלים.
עונש המאסר ומקורו
על פי דברי המשנה והסברו של רב ששת במסכת סנהדרין, מכניסים את הנידון ל"כיפה", מעין צינוק, ושם "נותנין לו לחם צר ומים לחץ עד שיוקטן מעיינו", ואחר כך "מאכילין אותו שעורין עד שכריסו מתבקעת". מקור השם כיפה הוא בשורש כפ"ף, על שום היות האדם הנמצא בתוכה כפוף, או בגלל צורתו הקמורה של המבנה שהיה רחב מלמטה וצר מלמעלה, כעין כיפה. הרמב"ן בפירושו לתורה מביא את פירוש הרד"ק הקושר בין הביטויים "בית הסוהר" ו"כיפה" המסמלים שניהם מבנה עגול.
לדעת רש"י מקור העונש בהלכה למשה מסיני, כלומר מדובר בעונש מהתורה, אבל על פי שו"ת הריב"ש נראה שמדובר בתקנת חכמים כאשר הייתה השעה צריכה לכך.
החייבים בעונש
מטרת ההכנסה לכיפה היא התמודדות עם מצבים בהם הנאשם ראוי לעונש מוות אך מבחינה פורמלית לא ניתן להוציא את עונשו לפועל. המצבים בהם משתמשים בהכנסה לכיפה הם:
מושל חבל קמצ'טקה
מושל חבל קמצ'טקה (ברוסית: Губернатор Камчатского края) הוא המשרה הרמה ביותר בחבל קמצ'טקה, ראש הגוף הביצועי הגבוה ביותר, ממשלת קמצ'טקה.
המשרה נוצרה לראשונה בשנת 1909 כמושל מחוז קמצ'טקה (Губернатор Камчатской области).
ממלא מקום
בהיעדר מושל מכהן, בשל נבצרות וחוסר אפשרות למלא את תפקידו, כמו גם התפטרותו, תפקיד המושל מתבצע באופן זמני על ידי הסגן הראשון של המושל. בהיעדר הסגן הראשון ממלא את התפקיד, אחד מסגניו.
הסכסוך ההודי-פקיסטני (2019)
הסכסוך ההודי-פקיסטני החל ב-14 בפברואר 2019, כאשר התרחש פיגוע בצד ההודי של ג'אמו וקשמיר, שגבה את חייהם של 40 אנשי כוח משטרתי הודי. על הפיגוע נטלו אחריות קבוצת מיליטנטים אסלאמיים שבסיסם בפקיסטן, והודו האשימה בכך את הממשל בפקיסטן. אירוע זה גרר תקיפות הדדיות מהאוויר והקרקע של שני הצדדים, שעודן נמשכות ומחריפות, וכך הוצת מחדש הסכסוך הרדום יחסית בחבל.
רקע
קשמיר הוא חבל ארץ בגבול הודו-פקיסטן, אשר שתי המדינות טוענות לריבונות עליו. האזור נותר קרוע ביניהן לאחר המלחמות האינדו-פקיסטניות שהתרחשו ב-1947, 1965 ו-1999, כאשר רובו נותר בשטח הודו לאחר הפסקת האש במלחמה הראשונה. חילופי אש באזור זה מתרחשים מדי כמה שנים, כאשר עם הזמן פקיסטן החלה להוציא לפועל התקפות באמצעות ארגוני ג'יהאד שונים, והמתיחות הביאה את שתי המעצמות האסייתיות לרכוש לעצמן יכולת גרעינית. בשנת 2016 חלה החרפה קלה בסכסוך בשל חיסול מנהיג של אחת הקבוצות המוג'הידין, בורהאן וואני. בשנים שלאחר מכן המשיכו חילופי אש מפעם לפעם, כאשר ארגוני המורדים מבצעים פיגועי התאבדות בחבל והודו מגיבה בתקיפות, אך המצב היה רחוק ממלחמה כוללת.
התקפות הדדיות
ב-14 בפברואר 2019 יצאה שיירה של 78 כלי רכב המובילים 2,500 אנשי כח משטרה הודי מג'אמו לסרינגאר. בשעה 15:15 השיירה הותקפה על ידי רכב תופת שפוצץ לצידה, כתוצאה מכך נהרגו 40 מאנשי הכח ורבים אחרים נפצעו. הארגון ג'יש א-מוחמד שבסיסו בפקיסטן נטל אחריות, ואף פרסם סרטון בו מציג את המפגע בן ה-22 בטרם יצא לפיגוע. פקיסטן הכחישה כל קשר למעשים, על אף הקשר הידוע בין המדינה לארגון. מתקפה זו היא הפיגוע הקטלני ביותר שהיה בחבל מאז 1989.
כתגובה, ב-26 בפברואר 2019, תקפה הודו מהאוויר באמצעות 12 מטוסים מיראז' 2000, בסיסים של ארגון הטרור בצד הפקיסטני של קשמיר. הודו דיווחה כי בהפצצה זו נהרגו כ-350 חמושים. פקיסטן הכחישה מספר זה של הרוגים ואמרה שמדובר היה בהפצצות בשטחים פתוחים ולא מאוכלסים. זו הפעם הראשונה מאז 1971 שמטוסי קרב של מדינה אחת חצו את הגבול לשכנה בחבל קשמיר. כלי תקשורת מערביים מטילים ספק בטענות של שתי המדינות, גם בקשר למספר ההרוגים וגם בקשר לעובדה שלא היו נפגעים בכלל.
באותו יום החלו חילופי אש כבדים לאורך גבול קשמיר, בין היתר מרגמות וירי טנקים ומקלעים. לטענת פקיסטן, נהרגו לפחות 4 אזרחים בחילופי האש, ו-10 חיילים הודים נפצעו.
ב-27 בפברואר, הגיבה פקיסטן לתקיפה הקודמת של הודו בשטחה, והפציצה מטרות בשטח הודו, 6 מטרות לטענתם. גם במקרה זה, טענו ההודים ההפצצות לא גרמו לשום נזק. בנוסף, מטוסי קרב הודים הוקפצו והניסו את המטוסים הפקיסטנים חזרה לשטחם. פקיסטן הודיעה שההפצצה נועדה להעביר מסר להודים, ושלא הייתה כוונה להרוג אף אחד. באותו יום מטוסים הודים פלשו גם הם לפקיסטן, ופקיסטן דיווחה שהצליחה להפיל שני מטוסים, כאשר אחד נפל בשטח פקיסטן ואחד בהודו. מאוחר יותר הודיעו כי טייס הודי נפל בשבי, ואף פרסמו תמונות וקטעי וידאו כהוכחה, ואלו ככל הנראה גם נועדו להעביר את המסר כי אין כוונה לפגוע בטייס ושמצבו טוב. טייס זה הוא מפקד טייסת בחיל האוויר ההודי. באותו יום פקיסטן סגרה את המרחב האווירי לחלוטין והודו השעתה פעילות ב-9 שדות תעופה במדינה.
שפעול
שִׁפְעוּל או אַקְטִיבַצְיָה הם היכולת ליצור פעולה חדשה או להגביר פעולה קיימת. השפעול מאפשר להגביר את רמת העוררות. להבדיל מהשפעול, אינהיביציה או עכבה מתייחסת ליכולת הדיכוי של תגובות או פעולות מסוימות, על ידי הפסקתן או מניעתן.
אנרגיית שפעול היא האנרגיה המינימלית הדרושה להפעלת תגובה כימית ספונטנית.
היבטים נוירולוגיים
האזור המוטורי העיקרי ממוקם באונה המצחית, בקדמת החריץ המרכזי. הוא מעורב באופן הישיר ביותר בשליטה על התנועה. לצורך כך הוא יכול לשפעל חלקים שונים של מערכת השרירים.
היבטים קוגניטיביים
לקשב יש תפקיד חשוב בתהליך עיבוד המידע החושי בכך שהוא גורם לשפעול כללי המכוון לקליטת גירויים מהסביבה ומאפשר ברירה של חלקי הקלט הרלוונטיים מתוך שלל הגירויים המתחרים. זהו השלב הראשון בתהליך התפיסה.
הערות שוליים
Activation
Eleanor Rigby
אלינור ריגבי (באנגלית: Eleanor Rigby) הוא שיר של הביטלס שהופץ באלבום "Revolver" (1966) ובסינגל יחד עם "Yellow Submarine". השיר נכתב בעיקר על ידי פול מקרטני, והקרדיט המשותף ניתן ללנון-מקרטני.
השיר המשיך את המעבר של הביטלס מלהקת רוק אנד רול ופופ ללהקה יותר ניסיונית שמבוססת בסטודיו. עם רביעיית מיתרים כפולה שכתב ג'ורג' מרטין ומילות השיר הכבדות על בדידות, שבר "אלינור ריגבי" מוסכמות מוזיקת פופ, הן במילים והן בלחן. מבקרים אמרו על השיר שהיכולת של הלהקה לשיר על "הדאגות המוזנחות וגורלם של הקשישים" בשיר הזה זו רק עוד דוגמה לכך ש"הביטלס יכלו להגיע לקהל רחב הרבה יותר מזה של רוק מסורתי".
השיר נכלל בסרטם של הביטלס "צוללת צהובה" משנת 1968. פסל אלינור ריגבי, הניצב ברחוב סטנלי שבליברפול, מנציח את השיר.
תוכן השיר
השיר דן בבדידותם של אנשים דרך סיפורן של שתי דמויות: הדמות הראשונה, אלינור ריגבי, מוצגת בבית הראשון של השיר כרווקה זקנה, שעיסוקה ניקיון בכנסייה. הדמות השנייה, האב מקנזי, מוצגת בבית השני ככומר הכותב מילים לדרשות שאיש לא ישמע. שתי הדמויות נפגשות בבית השלישי, כאשר אלינור ריגבי מתה והאב מקנזי קובר אותה. וכך כותב כריס גרגורי על השיר:
ההשראה לשיר
כמו רבים משיריו של מקרטני, גם ב"אלינור ריגבי" המלודיה והשורה הראשונה נולדו בשעה שניגן לעצמו בפסנתר. אך שם האישה שעלה אז במוחו לא היה "אלינור ריגבי" אלא "מיס דייזי הוקינס" (Miss Daisy Hawkins). בשנת 1966 סיפר מקרטני איך התעורר בו הרעיון לשיר:
מקרטני סיפר שחשב על השם אלינור בהשראת השחקנית אלינור ברון, ששיחקה לצד חברי הלהקה בסרט !Help (בתפקיד ההודית אהמי). שם המשפחה ריגבי ניתן בהשראת חנות בבריסטול בשם 'ריגבי ואוונס בע"מ, מפיצי יין ואלכוהול' (Rigby & Evens Ltd, Wine & Spirit Shippers) שצדה את עינו כשביקר את חברתו דאז, ג'יין אשר. ב-1984 סיפר: "פשוט אהבתי את השם. חיפשתי שם שיישמע טבעי. אלינור ריגבי נשמע טבעי." עם זאת, היו שציינו כי בבית הקברות של כנסיית פיטר הקדוש (St Peters Church) בליברפול, שבה נפגשו לראשונה לנון ומקרטני, קיימת מצבה עם השם אלינור ריגבי. פול מקרטני הודה שייתכן כי הושפע מכך באופן לא מודע.
הקלטת השיר
ל"אלינור ריגבי" אין ליווי מוזיקלי פופי שגרתי. חברי הביטלס לא ניגנו בו כלל; ג'ון לנון וג'ורג' הריסון תרמו הרמוניות קוליות. במקום גיטרות-בס-תופים השתמש מקרטני בשמיניית מיתרים של נגני אולפן – ארבעה כינורות, שני צ'לו ושתי ויולות – שניגנו עיבוד שכתב ג'ורג' מרטין. העיבוד הושפע מפסקול הסרט "פרנהייט 451" שהלחין ברנרד הרמן. העיבוד נכתב לרביעיית מיתרים כפולה, כלומר תפקידי הכלים מוכפלים לאורך רוב השיר. ייתכן שבחירתו של מקרטני במיתרים הושפעה מהעניין שגילה במלחין אנטוניו ויוואלדי. ג'ון לנון סיפר ב-1980 כי "אלינור ריגבי היה ה'ילד' של פול, ואני עזרתי בחינוך... ליווי הכינורות היה הרעיון של פול. ג'יין אשר הכירה לו את ויוואלדי, וזה היה טוב מאוד".
השמינייה הוקלטה ב-28 באפריל 1966, באולפן 2 של אבי רואד וההקלטות הושלמו באולפן 3 ב-29 באפריל וב-6 ביוני. טייק 15 נבחר למאסטר. במיקס הסטריאו המקורי קולו של פול נשמע בצד ימין בלבד במהלך הבתים, ושמיניית המיתרים בצד שמאל. באלבום Yellow Submarine Songtrack שיצא ב-1999 ובמיקסים באלבום LOVE קולו של מקרטני ממורכז, ושמיניית המיתרים נשמעת בסטריאו במטרה להעניק לשיר מיקס מודרני יותר.
ג'ורג' מקסוול ריצ'רדס
ג'ורג' מקסוול ריצ'רדס (באנגלית: George Maxwell Richards; 1 בדצמבר 1931 - 8 בינואר 2018) היה פוליטיקאי מ טרינידד וטובגו, שכיהן כנשיא הרביעי של טרינידד וטובגו,  בשנים 2003–2013. היה מהנדס כימי בהכשרתו. היה פרופסור באוניברסיטת וסט אינדיס בטרינידד
ביוגרפיה
נולד בשנת 1931 בעיר סן פרננדו בטרינידד בדרומה של האי, כאחד מחמשת ילדיה משפחתו. הוא היה בעל שורשים אינדיאניים וסיניים. אביו, ג'ורג' ריצ'רדס, היה עורך דין בעוד אמו, הנרייטה לבית מרטין עבדה כעקרת בית וכמורה. התחנך בעיר הולדתו עד שקיבל מלגה ללימודים בקולג' המלכותי בעיר פורט אוף ספיין. מ-1950 עד 1951 עבד עבור חברת שדות הנפט הבריטית של טרינידד שמסונפת לחברת "של". באמצעות מלגה שהעניקה לו החברה יצא ללימודי הנדסה כימית. התקבל לאוניברסיטת מנצ'סטר ושם קיבל תואר ב-1955 ותעודה מקצועית ב-1957. קיבל תואר דוקטור בהנדסה כימית מאוניברסיטת קיימברידג'. עבד בחברת "של" בשנים 1957-1965, אחר כך פנה לאקדמיה. הצטרף למחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת וסט אינדיס. מאוחר יותר קיבל משרת פרופסור להנדסה כימית. מ-1980 עד 1985 כיהן כסגן מנהל האוניברסיטה. ב-1984 היה למנהל האוניברסיטה בפועל וב-1985 מונה רשמית למנהל. ניהל את קמפוס סט. אוגוסטין באוניברסיטת וסט אינדיס בטרינידד משנת 1996. שימש כמנהל עד 1996 והוסיף ללמד עד 2003.
ב-1977 קיבל מדליה עבור שירותו ומפעל חייו למען טרינידד וטובגו.
משפחתו
היה נשוי לג'אן ראמג'ון, ואב לשניים. אלמנתו היא רופאה ואחייניתו של הנשיא לשעבר נור מוחמד חסן עלי.
ברוך אבוחצירא
רבי ברוך אבוחצירא (מכונה גם באבא ברוך; נולד בט' בתשרי תש"ב, 30 בספטמבר 1941) הוא בן להמקובל רבי ישראל אבוחצירא ("הבאבא סאלי"). מאז פטירת אביו מנהל את חצרו בנתיבות.