cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשק אוטונומי קטלני
התקן האמריקאי לנשק אוטונומי
המדיניות הנוכחית של ארצות הברית קובעת: "שמערכות נשק אוטונומיות... יעוצבו כדי לאפשר למפקדים ולמפעילים להפעיל רמות מתאימות של שיפוט אנושי בשימוש בכוח." עם זאת, המדיניות מחייבת שמערכות נשק אוטונומיות שהורגות בני אדם או המשתמשות בכוח קינטי, הבוחרות מטרות ללא התערבות אנושית נוספת, יהיו מאושרות ועומדות בתקנים ב"רמות המתאימות", במידה ולא מערכות נשק כאלה אסורות. רובוטים, ציידים-רוצחים "חצי אוטונומיים" המזהים ותוקפים מטרות באופן אוטונומי אינם נדרשים להסמכה. סגן שר ההגנה רוברט וורק אמר ב-2016 שמשרד ההגנה "לא יאציל סמכות קטלנית למכונה כדי לקבל החלטה", אך ייתכן שיהיה צורך לשקול זאת מחדש מכיוון ש"משטרים אוטוריטריים" עשויים לעשות שימוש בכלי נשק אוטונומיים. באוקטובר 2016 הנשיא ברק אובמה הצהיר בתחילת הקריירה שלו, שהוא חושש מעתיד שבו נשיא ארצות הברית יעשה שימוש בכלי נשק אוטונומיים כגון מזל"טים יוכל "לקיים מלחמות תמידיות בכל רחבי העולם, כשהרבה מהן סמויות, ללא כל דין וחשבון או דיון דמוקרטי". החל משנת 2018 בארצות הברית, הבינה המלאכותית הקשורה לביטחון הוכנסה לסמכותה של הוועדה לביטחון לאומי לבינה מלאכותית.  ב-31 באוקטובר 2019, מועצת החדשנות הביטחונית של משרד ההגנה של ארצות הברית פרסמה את טיוטת הדו"ח המתאר חמישה עקרונות לשימוש בבינה מלאכותית בנשק ומציעה 12 המלצות לשימוש אתי בבינה מלאכותית על ידי משרד ההגנה שיבטיחו שמפעיל אנושי יוכל תמיד לבדוק את 'הקופסה השחורה' ולהבין את תהליך שרשרת ההריגה kill-chain.
הפרות אפשריות של אתיקה
סטיוארט ראסל, פרופסור למדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצהיר שהדאגה שיש לו מהשימוש במערכות נשק קטלניות אוטונומיות היא שהשימוש בהן הוא לא אתי ולא אנושי. הבעיה העיקרית שלו בשימוש במערכות הנשק האוטונומיות היא שקשה להן להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים.
כלכלנים וחוקרי משפט חוששים שמערכות הנשק האוטונומי יפרו את המשפט ההומניטארי הבינלאומי, במיוחד את עקרון ההבחנה, המחייב את היכולת להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים, ואת עקרון המידתיות, המחייב פגיעה פרופורציונלית באזרחים בשונה מפגיעה במטרות הצבאיות. חשש זה מוזכר לעיתים קרובות כסיבה לאסור כליל על השימוש ב"רובוטים רוצחים". יש המטילים ספק, אם חשש שכזה יכול להוות טיעון כנגד מערכות הנשק האוטונומיות שאינם מפרות את המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
דו"ח משנת 2021 של שירות המחקר של הקונגרס האמריקני קובע כי "אין איסור משפטי מקומי או בינלאומי על פיתוח ושימוש במערכות נשק אוטונומיות", למרות ההתעסקות המתמשכת באמנת האו"ם, האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים (CCW).
יש אומרים שמערכות הנשק האוטונומיות מטשטשות את הגבולות שבו ניתן לקבוע מי אחראי להרג מסוים. הפילוסוף רוברט ספארו טוען שנשק אוטונומי הוא אחראי סיבתי אך לא מוסרי, בדומה לילדים המשחקים בחיילים או בשוטרים וגנבים. טענתו, שבכל אחד מהמקרים, שיש סיכון לזוועות שיתרחשו ללא גוף מתאים הנושא באחריות, יש הפרה של דיני מלחמה. תומאס סימפסון ווינסנט מולר טוענים שהם עשויים לותר על התיעוד של מי נתן איזו פקודה. במקרים בהם השימוש בנשק האוטונומי נעשה בשדה הקרב שבו ברור שלא נמצאים בו בלתי מעורבים כגון בחלל או בים הפתוח הרחק מכל חוף בו לא עשויים להיות אזרחים בלתי מעורבים.
קמפיינים לאיסור נשק אוטונומי
האפשרות של שימוש במערכות נשק קטלניות אוטונומיות, עוררה ויכוח משמעותי, במיוחד לגבי הסיכון ב"רובוטים רוצחים" שיסתובבו על פני כדור הארץ, בעתיד הקרוב או הרחוק. הקבוצה Campaign to Stop Killer Robots הוקמה ב-2013. ביולי 2015, למעלה מ-1,000 מומחים לבינה מלאכותית חתמו על מכתב המזהיר מפני האיום במרוץ חימוש של בינה מלאכותית הקורא לאסור על השימוש בנשק אוטונומי. המכתב הוצג בבואנוס איירס בוועידה המשותפת הבינלאומית ה-24 בנושא בינה מלאכותית (IJCAI-15) ונחתם על ידי סטיבן הוקינג, אילון מאסק, סטיב ווזניאק, נועם חומסקי, מייסד שותף של סקייפ ג'אן טאלין ו-Google DeepMind.
לטענת ארגון PAX For Peace (אחד הארגונים המייסדים את הקמפיין לעצירת הרובוטים הרוצחים), כלי נשק אוטומטיים (FAWs) יגרמו לירידת סף היציאה למלחמה, ככל שהחיילים יורחקו משדה הקרב והציבור יורחק מלחוות מלחמה, דבר שייתן לפוליטיקאים ולמקבלי החלטות אחרים יותר מקום להחליט מתי וכיצד לצאת למלחמה. הארגון מזהיר שלאחר התפשטות, מערכות הנשק האוטונומיות נאבד את השליטה הדמוקרטית במלחמות.
קיימים אתרי מחאה אינטרנטיים כנגד התפתחות מערכות הנשק האוטונומיות המציגים את ההשלכות הבלתי רצויות שיגרמו אם יימשך המחקר על השימוש בבינה מלאכותית המיועדת לשימוש בכלי נשק. באתרים אלה, מתעדכנות חדשות על נושאים אתיים ומשפטיים על מנת שהמבקרים בהם יוכלו לקבל את העדכונים האחרונים אודות פגישות בינלאומיות ומאמרי מחקר הנוגעים למערכות הנשק האוטונומיות.
הכס הקדוש קרא לקהילה הבינלאומית לאסור שימוש במערכות נשק אוטונומיות במספר הזדמנויות. בנובמבר 2018, הארכיבישוף איבן יורקוביץ', המשקיף הקבוע של הכס הקדוש לאומות המאוחדות, הצהיר ש"כדי למנוע את מרוץ החימוש והגברת אי השוויון וחוסר היציבות, לדבריו יש חובה הכרחית לפעול בהקדם: כי כעת הגיע הזמן לפעול כדי לעצור את מערכות הנשק האוטונומיות על מנת שלא יהפכו למציאות של המלחמות של מחר". הכנסייה חוששת שלמערכות הנשק הללו יש את היכולת לשנות באופן בלתי הפיך את אופי הלחימה, שתיצור מסוכנות אנושית שתעמיד בסימן שאלה את אנושיות החברות.
נכון ל-29 במרץ 2019, רוב הממשלות המיוצגות באו"ם, שהשתתפו בדיון בנושא מערכות נשק אוטונומיות, העדיפו לאסור את השימוש במערכות אלה. רק מעט ממשלות, הכוללות את אוסטרליה, ישראל, רוסיה, בריטניה וארצות הברית, התנגדו לאיסור. ארצות הברית אף הצהירה שהנשק האוטונומי סייע במניעת הרג אזרחים.
רגולציה במקום איסור
גישה אחרת העוסקת במערכות הנשק האוטונומי, מתמקדת בהסדרת השימוש במערכות הנשק האוטונומיות במקום איסור השימוש בו. בקרת הנשק האוטונומי הכולל בינה מלאכותית, תדרוש ככל הנראה מיסוד של נורמות בינלאומיות חדשות המגולמות במפרטים טכניים יעילים תוך שילוב של יכולת ניטור אקטיבי ודיפלומטיה לא פורמלית על ידי קהילות מומחים, יחד עם תהליך אימות משפטי ופוליטי. בשנת 2021, משרד ההגנה של ארצות הברית ביקש לקיים דיאלוג עם הצבא הסיני אודות הנשק האוטונומי הנתמך בבינה מלאכותית אך נענה בסירוב.
עמק בואו
עמק בואו (באנגלית: Bow Valley - מילולית: עמק הקשת) הוא עמק בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
בעמק זורם נהר בואו.
שמו של העמק "בואו" מתייחס לקשתות (באנגלית: "בואו" = קשת) שעשו אנשי האומות הראשונות שגרו לגדותיו מהקנים שגדלו לחופי הנהר.
פארקים לאומיים
אזור עמק הנהר מרהיב ביופיו, והוקמו מספר רב של פארקים. הפארק הפרובינציאלי עמק בואו (חלק ממערכת הפארקים של אזור קאנאנאסקיס) הוקם בעמק הנהר הזורם ממזרח להרי הרוקי הקנדיים. חלקו של הנהר הזורם ממערב לפארק הפרובינציאלי, דרך הרי הרוקי הקנדיים נמצא בשטח הפארק הלאומי באנף. שטח העמק שממזרח לפארק הפרובינציאלי, עד העיירה קנמור, מוגן במסגרת הפארק הפרובינציאלי המרכז הנורדי קנמור.
מספר רב של אתרי נופש, מחנאות, ספורט אתגרי ופנאי מצויים בעמק.
אגמים
מספר רב של אגמים (הן אגמים קרחוניים, והן אגמים מלאכותיים) מצויים בעמק בואו:
תקופת אור 3
תקופת אור 3 היא תקופה בהיסטוריה של שומר, שהתקיימה בין המאה ה-22 לפנה"ס לבין המאה ה-21 לפנה"ס. תקופה זו מחליפה את תקופת הגותים ונחשבת לרנסאנס השומרי.
תיארוך התקופה
בכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק נהוג להשתמש במספר כרונולוגיות. לגבי התקופה יש כמה תיארוכים, כרונולוגיה נמוכה וכרונולוגיה תיכונה. לרוב נהוג להשתמש בכרונולוגיה תיכונה.
היסטוריה
תקופת אור 3 באה אחרי התקופה הגותית, לפעמים נהוג לכנות אותה תקופת הרנסאנס השומרי היות שבתקופה זו הגיע שיא תרבותי.
העיר אור לא הייתה חזקה עד תקופת אור 3, אבל עם הפיכתו של אור נמו למלך, הפכה אור לעיר המרכזית במסופוטמיה. האימפריה של אור נמו לא הייתה כה גדולה כמו האימפריה האכדית, אך הייתה חשובה. הוא הקים את שושלת אור 3. אור נמו השתמש בשיטות ההנהגה של האכדים, כלומר שלטון מרכזי ומינוי מושלי ערים המקורבים אליו (חלקם בני משפחתו).
איבי-סין היה המלך האחרון של התקופה ושושלת אור 3 הסתיימה איתו.
בניה רגילה
הדגם הטיפוסי של הבית המסופוטמי הוא בית עם חצר פנימית. בבית אין חלונות והאור נכנס דרך חצר פנימית. הבית סגור לחלוטין לסביבה חיצונית. לבית יש קומה שנייה המכסה את מחצית שטחה של הקומה הראשונה, ובמרכז הבית יש נקודת ניקוז.
בניה מונומנטלית
אחד הדברים המוכרים של התקופה היא בנייה מונומנטלית. אור המקדשים, ארמונות וקברי המלכים בנויים באותו מתחם. המקדשים היו מורכבים ממספר חדרים ומרחבים, לכל חלק היה שימוש שונה, התאספות, תפילה, פולחן, מגורי כוהנים ועוד. מבנה המקדש היה אחיד בתקופה הזאת ונמצאו דוגמאות כאלו לא רק בעיר אור. המקדש היה בנוי על גבי זיקורת בעל שלושה שלבים. הגישה אל המקדש שהיה ממוקם על גבי זיקורת עליון הייתה באמצעות שלושה גרמי מדרגות – שניים מצדי הזיקורת ואחד מלפנים. קברי המלכים נבנו מתחת לאדמה ולכן השתמרו במצב טוב מאוד.
הזיקורת הגדול של אור
זיקורת זה נבנה בעיר אור לכבוד אל הירח ננה. המלך אור-נמו התחיל את הבניה ובנו שולגי סיים את הבניה.
ארכאולוגיה
בעזרת סקרים ארכאולוגיים ניתן לראות התפתחות יישובים באזור.
פיתול (אלגברה)
באלגברה, פיתול הוא התכונה של איברים במודול להגיע אל איבר האפס אם מכפילים אותם בגורם מתאים. בחבורה, איבר מפותל הוא איבר בעל סדר סופי, וחבורה נקראת חסרת פיתול אם אין בה איברים כאלה.
תקופת אור 3
ארכאולוגיה
מספר התושבים הגדול ביותר בתקופה זו ישב בעיר אור ואוכלוסייה זו ישבה על שטח של יותר מ-2,500 דונם. גודל אוכלוסייה כזה לא נראה בכל שאר העולם באותו זמן (ייתכן שבמצרים, אבל אין עדויות לכך. ייתכן בגלל ההצפות החוזרות של נילוס).
פיתול (אלגברה)
כשהחבורה A אבלית, אוסף האיברים המפותלים מהווה תת חבורה הנקראת "תת-חבורת הפיתול" של A. במקרה כזה, חבורת המנה חסרת פיתול.
חבורה אבלית אינה אלא מודול מעל חוג המספרים השלמים, ולכן אפשר להכליל מושגים אלה לכל מודול. איבר x של מודול M מעל חוג R נקרא איבר מפותל אם קיים r \neq 0 בחוג, שאינו מחלק-אפס, כך ש-rx = 0. המודול מפותל אם כל האיברים שלו מפותלים, וחסר פיתול אם אין לו איברים כאלה. לדוגמה, כל מודול חופשי הוא חסר פיתול. המודול הוא נאמן אם לא קיים גורם פיתול משותף, כלומר איבר r \neq 0 בחוג כך ש-rM = 0. מעל תחום שלמות, כל מודול חסר פיתול הוא נאמן (מאידך מעל חוג קומוטטיבי מקומי כל מודול הוא חסר פיתול, בעוד שמנות של החוג אינן נאמנות). מעל תחום ראשי מודול חסר פיתול הוא חופשי (ומעל תחום בזו, מודול נוצר סופית חסר פיתול הוא חופשי).
תקופת אור 3
שפה והממצא הכתוב
בתקופה האכדית ירד השימוש בשפה השומרית, אך בתקופת אור 3 חזרו לעשות בה שימוש. לאחר תקופת אור 3 הפכה השומרית לשפת הפולחן, והפסיקה להיות שפת השלטון.
פיתול (אלגברה)
בתורת החוגים חוקרים גם פיתול יחסי. בהינתן חוג A ואידיאל, מגדירים את תת-מודול ה-I-פיתול של מודול שמאלי M להיות המודול. בדרך זו מתקבל פונקטור מדויק משמאל, שהפונקטור הנגזר מימין שלו R\Gamma_I הוא בעל חשיבות רבה בגאומטריה. הקוהומולוגיה של פונקטור זה נקראת קוהומולוגיה מקומית. במקרה הקומוטטיבי, מדואליות גרינלס-מיי (Greenlees-May) נובע קשר הדוק של פונקטור זה לפונקטור ההשלמה.
חוסר פיתול וחליקות
מודול M מעל תחום R הוא חליק אם לכל סקלר a השונה מאפס, aM=M. היינו, מודול הוא חליק אם פעולת הכפל בכל סקלר היא על, בשעה שהמודול חסר פיתול אם פעולת הכפל בכל סקלר היא חד-חד-ערכית. תכונה זו יוצרת דואליות מובהקת בין שני המושגים. למשל, כל מודול פרויקטיבי הוא חסר פיתול, וכל מודול אינג'קטיבי הוא חליק. יתרה מזו, אם R תחום שלמות:
תקופת אור 3
שפה והממצא הכתוב
בוני המקדשים נהגו לסמן את הלבנים בחותמת המלך, מה שסייע לארכאולוגים להשוות אותן לממצאים הכתובים ולתארך בעזרתן את המבנים ותקופת שלטון המלכים.
מלכי התקופה (שושלת אור 3)
זאת השושלת האחרונה שאפשר לקרוא לה שומרית.
למסו
החל מתקופה זו החלו תושבי מסופוטמיה להאמין בישות חדשה שנקראת למסו, אשר תפקידה היה להגן על אנשים מפני רוחות רעות.
חורבת מדרס
חורבת מדרס היא כינוי לשרידיו של יישוב חקלאי קדום, שראשיתו בתקופה ההלניסטית, ושעיקרי השרידים בו הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית, הנמצא בתחום פארק עדולם מדרום ליישוב צפרירים שבשפלת יהודה.
השם "חורבת מדרס" ניתן לאתר על ידי ועדת השמות הממשלתית בעקבות השם הערבי "ח'רבת דרוסיה", ששימר לפי הסברה את שם היישוב הקדום "דרוסיאס" (ביוונית: "אלונים"), הנזכר ברשימת אתרים ביהודה שערך תלמי במאה ה-2. היו חוקרים ששיערו כי מכאן הגיע בן דרוסאי המוזכר בתלמוד.
זאב וילנאי שיער שהיונים ההרדסיאות מקורן מחורבת מדרס, ועל כן נקראות הרדסיאות.
שרידי היישוב העתיק
היישוב במקום התחיל בתקופת הברזל (1000 לפנה"ס) שיאו בתקופה הרומית, (המאות הראשונה לפנה"ס - הרביעית לספירה) וסופו בתקופה הערבית הקדומה. מן היישוב נותרו חרבות בתים, מערכות קבורה ומערכות מסתור, וכן מערות פעמון, מתקני קולומבריום חצובים בסלע, ופירמידת קבורה מרשימה.
הפירמידה בחורבת מדרס הוא מבנה מדורג דמוי פירמידה הבנוי מאבני גזית גדולות. המבנה שימש מצבת קבורה מפוארת למערכת קבורה החצובה בקרבת מקום. אורך צלעות הבסיס הוא כ-10 מטרים וגובהו כ-3.5 מטרים. בפירמידה חסרים כנראה שלושה נדבכים שהביאו את גובהה המקורי ל-5 מטר. שמה הערבי של פירמידה זו הוא אל מונטאר (המצפה).
כנסייה מהתקופה הביזנטית
בין דצמבר 2010 לינואר 2011 חפרה בצפון האתר משלחת ארכאולוגים מרשות העתיקות, שנעזרו בחניכי המכינה הקדם צבאית 'בני ציון' שבתל אביב, שחשפו כנסייה מהתקופה הביזנטית ובה כמה רצפות פסיפס ברמת השתמרות גבוהה, ופריטי שיש מיובאים, כגון עמודים וכותרות קורינטיות. בקרבת הכנסייה נחצבה מערת קבורה. הארכאולוגים העלו את ההשערה שזהו קברו של זכריה הנביא, המתואר במפת מדבא. מתחת לכנסייה נתגלו שרידי קירות של מבנים וחללים חצובים משלהי תקופת הבית השני וימי מרד בר-כוכבא.
רמון באר
רמון אוקטאב ז'וזף באר (בצרפתית: Raymond Octave Joseph Barre, בעברית נקרא גם ריימון באר; 12 באפריל 1924 – 25 באוגוסט 2007) היה פוליטיקאי וכלכלן צרפתי, אשר כיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן בשנים 1976–1981. בנוסף על תפקיד זה, כיהן גם כשר הכלכלה של צרפת (1976-1978) וכראש עיריית ליון (1995-2001).
נולד בשנת 1924 בסן-דני, בירת ראוניון, כשהייתה מושבה צרפתית שהפכה בשנת 1946 למחוז שמעבר לים. למד כלכלה במכון למדע המדינה פריז והפך לפרופסור. בשנת 1959 החל לעבוד במשרד התעשייה והמסחר. בשנת 1967 מונה באר על ידי הנשיא שארל דה גול לסגן נשיא הנציבות האירופית לענייני כספים וכלכלה, ושהה בבריסל עד ינואר 1973. בשנת 1976 החל לכהן כשר המסחר, וכשבעה חודשים לאחר מכן נבחר על ידי הנשיא ואלרי ז'יסקר ד'אסטן לתפקיד ראש הממשלה. בשנת 1978 עזב באר את משרד הכלכלה והסחר, אך נשאר כראש ממשלה עד שנת 1981. באר התמודד עם משבר כלכלי, ודגל במדיניות של צמצום ההוצאות הממשלתיות, מדיניות שגרמה לסכסוכים בינו לבין האיגודים המקצועיים.
לאחר שעזב את ראשות הממשלה, כיהן כחבר האספה הלאומית במשך כ-21 שנים מטעם מחוז רון. במהלך שנות ה-80 ביקר רבות את שלטונו של ז'אק שיראק. בשנת 1988 התמודד על נשיאות המדינה, אך הגיע למקום השלישי לאחר שיראק ופרנסואה מיטראן. לאחר ההפסד התמקד באר בשלטון המקומי. בשנת 1995 לא היה ראש עיריית ליון יכול להתמודד לכהונה שנייה בשל חשדות לשחיתות, ולכן נבחר באר כמועמד הימין לראשות העירייה. הוא לבסוף נבחר לתפקיד, אך לא התמודד לקדנציה שנייה ב-2001. שנה לאחר מכן הוא עזב את הפרלמנט וסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
באר נפטר ב-25 באוגוסט 2007, בגיל 83, בפריז.
אופרה רוסית
אופרה רוסית (ברוסית: Ру́сская о́пера) היא אמנות האופרה ברוסיה. גם אופרות של מלחינים ממוצא רוסי, שנכתבו או בוימו מחוץ לרוסיה, שייכות לקטגוריה זו, כמו גם אופרות של מלחינים זרים, שנכתבו או נועדו לזירת ההתרחשות הרוסית. אין מדובר רק באופרות בשפה הרוסית. יש דוגמאות לאופרות רוסיות שנכתבו בצרפתית, באנגלית, באיטלקית, בלטינית, ביוונית עתיקה, ביפנית או במגוון השפות של העמים הרבים, שהיו חלק מרוסיה הצארית או הסובייטית.
האופרה הרוסית הגיעה לשיאה ביצירותיהם של מלחינים כמו גלינקה, מוסורגסקי, בורודין, צ'ייקובסקי, רימסקי-קורסקוב, סטרווינסקי, פרוקופייב ושוסטקוביץ'. אבל במשך כל תולדותיה הארוכות והמרתקות, על הרקע העשיר ורב-הפנים שלה, ממלאת האופרה הרוסית תפקיד חשוב בהתפתחותה של צורת אמנות זו.
בחיפוש אחר סימני ההיכר הטיפוסיים והאופיינים לה, הייתה האופרה הרוסית (והמוזיקה הרוסית כולה) נתונה, במקרים רבים, להשפעה זרה חזקה. אופרות איטלקיות, צרפתיות וגרמניות שימשו לה כדוגמאות, על אף מאמצי המלחינים לשלב ביצירותיהם יסודות לאומיים ייחודיים. השניות הזו, אם יותר ואם פחות, עומדת בעינה לכל אורך תולדותיה של האופרה הרוסית.
המאה ה-18
האופרה הגיעה לרוסיה במאה ה-18. תחילה היו אלה אופרות איטלקיות, שהוצגו על ידי להקות אופרה איטלקיות נודדות. בהמשך החלו אי-אילו מלחינים זרים, ששירתו בחצר הצאר הרוסי, לכתוב אופרות בשפה הרוסית ובמקביל היו מלחינים רוסים, שכתבו אופרות לטקסטים באיטלקית ובצרפתית. רק בראשית שנות ה-70' של המאה הופיעו הניסיונות הצנועים הראשונים של מלחינים רוסים בכתיבת אופרות לליבריות בשפה הרוסית. בכך עוד לא באה לידי ביטוי אמיתי האופרה הרוסית הלאומית, כי אלה היו לא יותר מחיקויים דלים לדוגמאות האיטלקיות, הצרפתיות או הגרמניות. אף על פי כן, חשיבותם של ניסויים אלה הייתה בכך, שהם סללו את הדרך להישגים הגדולים של המאות ה-19 וה-20.
מלחינים מארצות שונות
(איטלקים, צרפתים, ספרדים, גרמנים, צ'כים ואחרים).
האופרה, שהופיעה לראשונה באיטליה בסביבות 1600, התפשטה על פני אירופה כולה והגיעה לרוסיה ב-1731, כשאוגוסט השני ("החזק"), מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה, שישב בדרזדן, "השאיל" את להקת האופרה האיטלקית שלו לקיסרית רוסיה אנה לחגיגות הכתרתה במוסקבה.
האופרה הראשונה שהוצגה ברוסיה הייתה קלנדרו מאת ג'ובאני אלברטו ריסטורי. ההצגה התקיימה במוסקבה בשנת 1731, בניצוח ובבימוי שלו ושל אביו, תומאסו ריסטורי, עם 13 שחקנים ותשעה זמרים, ביניהם לודוביקה זייפריד, מרגריטה ארמיני ורוזליה פנטזיה.
לאחר פתיחה זו, התקבלו להקות אופרה איטלקיות בסבר פנים יפות בחצר הרוסית, לבידור הצארינה ואנשי חצרה. ב-1735 הוזמנה להקת אופרה איטלקית גדולה, בראשות המלחין פרנצ'סקו אראיה, להופיע בפעם הראשונה בסנקט פטרבורג. האופרה הראשונה שהעלו הייתה La forza dell'amore e dell'odio ("כוחן של אהבה ושל שנאה") של אראיה, לטקסט של פרנצ'סקו פראטה. ההצגה עלתה על הבימה ב-8 בפברואר 1736. שתי ההפקות הבאות של אראיה היו האופרות סריה SIl finto Nino, overo La Semiramide riconosciuta לטקסט של פרנצ'סקו סילבני, שהוצגה ב-9 בפברואר 1737 ו- Artaserse לטקסט של פייטרו מטאסטאזיו, שהוצגה ב-9 בפברואר 1738, שתיהן בסנקט פטרבורג. אראיה נשאר למשך כעשרים וחמש שנים ברוסיה וכתב לפחות 14 אופרות לחצר הרוסית.
ב-1742 הוצגה במוסקבה האופרה "חסדו של טיטוס" מאת יוהאן אדולף האסה, בתיאטרון חדש שנבנה במיוחד לכבוד האירוע. ב-1743 נבנה בסנקט פטרבורג בית אופרה חדש, שהכיל אלף מקומות ישיבה.
האופרה סריה "סלאוקו" של אראיה, לטקסט של ג'וזפה בונקי, הוצגה ב-7 במאי 1744 במוסקבה, כחלק מן החגיגה הכפולה, ליום השנה להכתרת יליזאווטה פטרובנה וחתימת הסכם השלום עם שוודיה. עוד אופרות משל אראיה הוצגו בסנקט פטרבורג בשנים 1750 ו-1755, בהן האופרה הראשונה בשפה הרוסית, "קפאלוס ופרוקוריס".
את האופרה השנייה ברוסית, "אלקסטה", כתב המלחין הגרמני הרמן ראופאך, גם הוא ממשרתי חצר הצארינה הרוסית. ראופאך שהה ברוסיה 18 שנים ומת בסנקט פטרבורג בשנת 1778.
ב-1757 הוזמן ג'ובאני באטיסטה לוקטלי עם להקת האופרה הפרטית שלו לסנקט פטרבורג. הלהקה הופיעה מדי שבוע בחצר הצארינה ועוד פעמיים-שלוש בשבוע הורשו להציג לפני הקהל הרחב. הרפרטואר הורכב ברובו מאופרות בופה איטלקיות.
בין השנים 1760–1780 פעלו ברוסיה מלחינים איטלקים שונים, ביניהם בלדאסארה גאלופי, וינצ'נצו מנפרדיני, תומאזו טראאטה, ג'ובאני פאיזיילו, ג'וזפה סארטי ודומניקו צ'ימרוזה והמלחין הספרדי ויצ'נטה מרטין אי סולר. כל אחד מהם הרים תרומה חשובה, באופרות לליבריות איטלקיות כמו גם רוסיות.
איבן קרצלי היה בן למשפחה גדולה של מוזיקאים, (כנראה ממוצא צ'כי), שהתיישבה ברוסיה במאה ה-18. הוא נחשב למחברן של כמה אופרות מפורסמות, שהועלו על הבימה במוסקבה בשנים 1772 - 1781. אנטון בולאנדט, גם הוא צ'כי במוצאו, השתקע ברוסיה בשנת 1780 וכתב מספר רב של אופרות בשפה הרוסית, שרבות מהן מתרחשות ברוסיה ונסבות על בני העם הרוסי. עיקר פרסומו בא לו מאופרה קומית, עיבוד ל"בית ספר לנשים" של מולייר.
לפופולריות רבה זכו גם האופרות של המלחין הבלגי-צרפתי אנדרה מודסט גרטרי.
מלחינים רוסים
שני צעירים אוקראינים מוכשרים, ברזובסקי ובורטניאנסקי נשלחו מטעם קתרינה השנייה לאיטליה, ללמוד את אמנות ההלחנה.
מקסים ברזובסקי (1745-1777) נסע לאיטליה באביב 1769 להשתלם אצל האב ג'ובאני באטיסטה מרטיני באקדמיה הפילהרמונית של בולוניה, שאותה סיים בהצטיינות. הוא כתב אופרה סריה בשם Demofoonte לליברית האיטלקית של פייטרו מטאסטאזיו לקרנבל בליבורנו (הצגת בכורה בפברואר 1773)
ואסילי פאשקביץ' (1742-1797), מלחין רוסי ממוצא פולני התפרסם באופרה קומיק שלו, "הקמצן". שמות הדמויות בקומדיה של מולייר שונו לרוסית וכך גם הטקסט שבפיהן. המוזיקה ממזגת מאפיינים אירופאים עם מלודיות רוסיות טיפוסיות.
עוד מלחין בעל הכשרה איטלקית, ייבסטיגני פומין (1761-1800) חיבר כ-30 אופרות, שהמוצלחת ביותר בהן הייתה האופרה-מלודרמה "אורפיאו ואורידיצ'ה", לטקסט של יאקוב קניאז'נין.
סרט מודעות
את סרטי המודעות נוהגים בדרך כלל להצמיד בסיכה לבגד או לקשור סביב חפצים כדוגמת אנטנת הרדיו של המכונית. כשהמטרה היא להדגיש עמדה בצורה בולטת יותר נעשה שימוש בסרטים גדולים יותר אותם קושרים סביב חפצים כדוגמת עצים ועמודים. חפצים המייצגים סרטים כאלו יכול להיות סטיקרים המודבקים לשמשת הרכב, לפגוש של הרכב או לגוף של הרכב, מגנטים בצורת סרטי מודעות המוצמדים לרכב או לדלת המקרר, הצגת סרט המודעות באתר אינטרנט וכדומה.
אופרה רוסית
המאה ה-19
המאה ה-19 הייתה דור הזהב של האופרה הרוסית. היא החלה בהצלחתו של מיזם מאסיבי ומתפתח לאטו: האופרה Lesta, dneprovskaya rusalka ושלושת המשכיה (1803–1807), על בסיס יצירה רומנטית-קומית בשפה הגרמנית, Das Donauweibchen מאת פרדיננד קאואר עם טקסט רוסי ותוספת מוזיקה של המהגר הוונציאני לרוסיה, קטרינו קאווס וסטפאן דוידוב.
סרט מודעות
סרטי מודעות מצויים בשימוש בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בבריטניה ובמדינות נוספות.
בישראל נעשה שימוש בסרט כתום במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
אופרה רוסית
המאה ה-19
ההצלחה הבאה הייתה אופרה פטריוטית "איוון סוסאנין" (1815) של קטרינו קאווס, שביסודה אפיזודה מן ההיסטוריה הרוסית.
סרט מודעות
בתרבות האמריקאית נהוג לענוד סרט צהוב או לכרוך סרט צהוב סביב עץ בחצר הבית בעת שאחד מבני הבית מגויס למלחמה. המנהג אף הונצח במספר שירים: בישראל הסרט הצהוב מסמל גם את מחלת האנדומטריוזיס, מחלה גינקולגית. מרץ הוא חודש המודעות.
הרעיון של סרט מודעות כקישוט לרכב נעשה פופולרי בארצות הברית לאחר הצלחת המגנט "תמכו בלוחמינו" בצורת סרט צהוב שיוצר על ידי חברת מגנט אמריקה (Magnet America) מצפון קרוליינה.
אופרה רוסית
המאה ה-19
ואולם האירועים החשובים ביותר בתולדות האופרה הרוסית היו שתי אופרות גדולות של מיכאיל גלינקה, החיים למען הצאר, ששמה המקורי היה "איוון סוסאנין" (1836), ו"רוסלאן ולודמילה", המבוססת על סיפור מאת אלכסנדר פושקין, משנת 1842. שתי היצירות הללו חנכו עידן חדש במוזיקה הרוסית ורוממו את האופרה הרוסית הלאומית.
לשיאה הגיעה האופרה הרוסית ביצירותיהם של מודסט מוסורגסקי והיפוכו הגמור, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
"בוריס גודונוב" של מודסט מוסורגסקי נחשבת עד היום ליצירת המופת הגדולה מכולן של האופרה הרוסית, על אף מה שנראה לרבים כפגמים טכניים חמורים ומספר גדול להתמיה של גרסאות (הגרסה המקורית משנת 1869, הגרסה המתוקנת משנת 1872, מהדורה בעריכת רימסקי קורסקוב משנת 1908, מהדורה בעריכת דמיטרי שוסטקוביץ' משנת 1940 וכן הלאה). שאר האופרות שלו נותרו לא גמורות:
צ'ייקובסקי השלים עשר אופרות, המפורסמות ביותר בהן "יבגני אונייגין" (הצגת בכורה ב-1879 במוסקבה) ו"פיק דאם" (1890 בסנקט פטרבורג). שתיהן כלולות כיום ברפרטואר האופרות הסטנדרטי בעולם.
אופרה שלא נפלה מהן בחשיבותה הייתה "הנסיך איגור" של בורודין, שהושלמה על ידי רימסקי-קורסקוב ואלכסנדר גלאזונוב ב-1890. ניקולאי רימסקי-קורסקוב הפורה חיבר חמש-עשרה אופרות שלמות, ההישג המשמעותי ביותר של אמנות האופרה ברוסיה בסוף המאה. החשובות ביותר בהן הן:
שלוש האחרונות ברשימה שייכות כבר לאופרה הרוסית של המאה ה-20.
במאה ה-19 נבנו ברוסיה בתי אופרה חדשים, בהם תיאטרון בולשוי, שנפתח במוסקבה ב-1825 ותיאטרון מריאינסקי, שנפתח בסנקט פטרבורג ב-1860.
תולדות האופרה הרוסית במאה ה-19 משתקפות ברשימה נבחרת של הצגות בכורה בתיאטראות של סנקט פטרבורג:
"תיאטרון בולשוי קאמני"
"תיאטרון מריאינסקי" (מאז 1860)
בית האופרה הפרטי של מאמונטוב נוסד בשנת 1885. סאבה מאמונטוב גילה את כישרונו של פיודור שאליאפין, הזמין תפאורות אצל מיכאיל ורובל, קונסטנטין קורובין, נטליה גונצ'רובה ואיוואן ביליבין, העלה על הבימה את האופרות המאוחרות של רימסקי-קורסקוב.
האופרה הגיעה אל קייב ב-1867, אודסה ב-1887 וחרקוב ב-1880.
המאה ה-20
המאבקים הפוליטיים של המאה ה-20 פילגו את מלחיני האופרה הרוסים לאלה שהצליחו להימלט למערב, בהצלחה או שלא בהצלחה, ואלה שהמשיכו לחיות באווירה, הלא ידידותית ביותר, של המשטר הסובייטי והמשטרים שלאחר נפילתו. על אף זאת, יצירתן של אופרות חדשות, לא זו בלבד שלא התמעטה, אלא אף גדלה לאין שיעור.
זימין אופרה נוסדה ב-1904, עונות רוסיות של סרגיי דיאגילב החלו בפריז ב-1913.
ולדימיר רביקוב, שחיבר יותר מ-10 אופרות, נודע ביותר באופרה "עץ חג המולד" (1894-1902) שבה הציג את רעיונותיו ל"מלו-מימיקה" ו"דיקלום ריתמי".
סרגיי רחמנינוב השלים שלוש אופרות:
כל שלוש האופרות הוצגו בתיאטרון בולשוי. רחמנינוב התחיל אך לא סיים אופרה רביעית, "מונה ואנה" (1907, מערכה ראשונה בפרטיטורה ווקאלית), אחרי שמוריס מטרלינק סירב לאשר למלחין את השימוש בטקסט שלו. האופרות האלה, שנכתבו בקו התפר בין שתי המאות, שייכות למעשה לעולם האופרה הרומנטית של העבר. אחרי מנוסתו מרוסיה ב-1917 לא שב רחמנינוב לעסוק במיזמים אופראיים.
שלא כמו רחמנינוב, איגור סטרווינסקי חזר לסוגה זו פעם אחר פעם, מלא וגדוש רעיונות חדשים וחדשניים. לעיתים קשה לסווג יצירות אלה כאופרות צרופות, אלא יותר כ"באלטים אופראיים", "קנטטות אופראיות" או "תיאטרון מוזיקלי". להלן הרשימה:
האופרות של סרגיי פרוקופייב מלאות הומור, שנינות וחדשנות. להלן רשימת האופרות השלמות שלו:
דמיטרי שוסטקוביץ' גם הוא מלחין אופרות גדול, שנאבק כל חייו בצבת האידאולוגיה הקומוניסטית. האופרה הסאטירית שלו, "החוטם", על פי סיפורו האבסורדי כליל של גוגול נפלה קורבן בשנת 1929 לביקורת של RAPM כ"פורמליסטית". את האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שהוצגה בשנת 1934 בהצלחה עצומה, הוקיעו השלטונות בלשון קשה עוד יותר. הגינוי אילץ אותו להלחין אותה מחדש כעבור שנים, ב-1962, בשם "קטרינה איזמאילובה" בסגנון פשטני וקונבנציונלי יותר, שיעמוד בדרישות מנהיגי המשטר הסובייטי. שוסטקוביץ' היה מעורב בעוד הרבה מיזמי אופרה.
עוד מלחינים רבים בני אותו דור הצליחו לחבר מאות אופרות. חלקם היו שותפים לבעיות שהציקו לשוסטקוביץ' ופרוקופייב, שחזרו לחיות ברוסיה הסובייטית ונלפתו בחיבוק המצמית של השלטון. אחרים נמצאו בצד האחר, כמשרתי שלטון זה ועושי דברו. גינוי חמור ורדיפת מלחיניה הראשונים במעלה של ברית המועצות, כמו פרוקופייב ושוסטקוביץ' ורבים אחרים אירעו בשנת 1948 בקשר לאופרה "הידידות הגדולה" ( Velikaya druzhba) של ואנו מוראדלי (1908-1970); ראה דוקטרינת ז'דאנוב.
להלן רשימה קצרה של מחברי אופרות בתקופה זו:
לדורות הבאים, שמצאו עצמם כבר בתקופה שלאחר סטלין, היו בעיות ייחודיות להם. הפיקוח האידאולוגי והסגנוני והגבלת חופש היצירה מצד השלטונות ומצד מלחינים עמיתים בני הדור הקודם בהיררכיה של איגוד המלחינים מנעו כמעט כליל כל אפשרות לחדשנות והתנסות בכל תחומי המוזיקה. הייתה תחושה, שהזמנים הרעים מפעם חוזרים ובאים כשבכינוס השישי של איגוד המלחינים בשנת 1979 הוקיע העומד בראשו, טיחון חרניקוב, שבעה מלחינים (שנודעו מאז כ"שבעה של חרניקוב"), שיצירותיהם נוגנו, מסיבה זו או אחרת, במערב. בין השבעה היו לפחות ארבעה מלחיני אופרות.
התוצאה הייתה תופעה חדשה: "אופרה מחתרתית" (samizdat). חלק מן האופרות שנכתבו במחתרת לא בוצעו עד היום, לאחרות שיחק מזלן והן זכו להצגות בכורה במערב, ורק מעטות מצאו את מקומן על בימות האופרה ברוסיה. קריסת ברית המועצות לא שיפרה במידה רבה את המצב העגום הזה.
סרט מודעות
סרט מודעות סגול מציין העלאת מודעות למגוון סוגיות, ביניהן: אימוץ, הומופוביה, אלימות במשפחה, יום האישה הבינלאומי, אפילפסיה, סרטן המעי הגס, סרטן הלבלב וכו'.
קיבלה
קִיבְּלָה (ערבית: قبلة ; בתעתיק מדויק: קבלה) היא כיוון התפילה באסלאם. הקיבלה היא הכיוון הפונה אל העיר מכה, וביתר דיוק אל אבן הכעבה, שאליה חייב המוסלמי לפנות בעת התפילה (צלאה). במוסדות דת ולימוד מוסלמיים, בקיר הקיבלה קבועה גומחת התפילה, המִחראב.
אבן אסחאק, הביוגרף המובהק של מוחמד, מביא מסורת לפיה בראשית ימי האסלאם, עוד בהיותו במכה, לפני שעבר למדינה, הנהיג מוחמד קיבלה לכיוון ירושלים והחזיק במנהג זה במשך שנה וחצי. קודם להיג'רה (העזיבה לאל-מדינה), יכול היה לפנות גם לכיוון הכעבה וגם לכיוון ירושלים כיוון שהיה דרום-מזרחית לשני המקומות הקדושים. למרות שלאחר ההיג'רה כיוון התפילה היה לירושלים, כעבור זמן קצר החליט מוחמד שהכעבה משמעותית יותר עבור המוסלמים ושינה את כיוון התפילה (יש האומרים שעשה זאת בין היתר כדי לבדל את האומה החדשה ממנהגי היהודים). ירושלים נקראת באסלאם גם "כיוון התפילה הראשון" ("אולא אל-קבלתיין" أولى القبلتين).
כיוון התפילה מצווה בקוראן (עם תוספות בסוגריים לפי פרשנות אורי רובין):
לקריאה נוספת
* Abdallah Marouf Omar, "Praying Towards Al-Aqsa Mosque: A Study On Muslim Classical Sources", Journal of al-Tamaddun, 2-12 (December 2017) pp. 101-113
סרט מודעות
בסרטים נעשה לעיתים שימוש גם כסמל לאבל. לדוגמה, בארצות הברית רבים ענדו סרט שחור לאחר הטבח בווירג'יניה טק.
ביקורת
על הִתְרַבּוּת "סרטי המודעות" נמתחה ביקורת כסוג של "אקטיביזם בפרוטה", המאפשר לאנשים "להפגין תמיכה" מבלי שיצטרכו להתאמץ, או להשקיע זמן או כסף. הקומיקאי ג'ורג' קרלין גינה סוג מיוחד זה של "אקטיביזם בפרוטה" במופע שלו, ותוך שימוש בהומור בתי שימוש הציע כתגובה לענוד סרט חום. מסיבה זו סירב גם קוזמו קריימר, באחד מפרקי סיינפלד, ללבוש סרט הזדהות בזמן צעדה למודעות למלחמה באיידס. בתגובה לכך טענו חברי הצעדה כי אינו מאמין במטרה, ובמהלך הצעדה עצרו אותו והכו אותו על כך.
אופרה רוסית
המאה ה-20
להלן רשימת המלחינים, שתרמו להתפתחות האופרה הרוסית סמוך לסוף המאה ה-20:
לוקיב
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1537, תחת השם מצ'יוב, ובשנת 1577 הוענקו לו זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי היישוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-24 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ביהודיה. בהמשך, נרצחו כ-150 צעירים יהודים מהעיירה, ובסוף השנה נרצחה קבוצת נשים יהודיות בעיירה. בד בבד רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. בתחילת קיץ 1942 רצחו הגרמנים כ-200 גברים יהודים נוספים מהגטו.
בספטמבר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו הנותרים, בעיקר נשים, קשישים וילדים, בבורות ירי.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
משנות ה-90 של המאה העשרים ואילך, מושפעים החיים באירלנד משלוש מגמות עיקריות - ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית, תהליך השלום בצפון אירלנד וחתימת הסכם יום שישי הטוב, וכן הפיתוח הכלכלי המואץ אשר הביא לאירלנד את הכינוי "הנמר הקלטי".
ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית
מנהיגי המאבק האירי לעצמאות בשנות העשרים היו קתולים אדוקים בדתם. במשך שנים רבות המונח "אירי" והמונח "קתולי" היו כמעט לשם נרדף. שלוש התפתחויות היסטוריות שתחילתן בשנות התשעים, אך שורשיהן בשינוי בחינוך ובתיעוש בשנות השישים, אירעו באירלנד בשנים האחרונות - הראשונה - ירידת כוחה של הכנסייה הקתולית בשל שערוריות מין. השנייה - הסרת האיסור הפלילי על מגע מיני הומוסקסואלי. השלישית - שינויים חוקיים באשר להפלות. לחלק מאלו אחראית נשיאת אירלנד בתחילת שנות התשעים מרי רובינסון אשר יזמה את שינויי החקיקה בעודה בפרלמנט, וזכתה לחתום עליהם כנשיאה, אך המדובר בתהליך ארוך טווח שתוצאותיו ניכרות כיום בכל רבדיה של החברה האירית.
שערוריות המין וירידת כוחה של הכנסייה
מתחילת שנות התשעים ואילך הייתה הכנסייה הקתולית באירלנד מעורבת במספר שערוריות, כאשר העיקרית שבהם שערוריית פדופיליה בהן היה מעורב כומר בשם ברנדן סמיית' אשר ביצע את מעשיו בנערים בדבלין, בלפסט ובארצות הברית. נטען כי גורמים רמי דרג חיפו על המעשים במשך זמן רב. במקרה נוסף נודע כי בישוף בשם אמון קייסי הוליד בן לפילגש אמריקנית גרושה. כן עלו טענות ושמועות באשר ליחסים הומוסקסואלים בסמינרים לכמרים, ויחס בלתי הולם לנשים ולילדים במוסדות כנסייתיים.
בשנת 1997 קבע הבישוף תומאס פלין כי "אירלנד הופכת למדינה חילונית". הבחנה זו נראית נכונה מבחינה אחת - נראה כי לא האמונה של תושבי אירלנד היא שנפגעה, אלא אחיזתה של הכנסייה הממוסדת.
השדולה למען רפורמה בחקיקה כנגד הומוסקסואלים
השדולה למען רפורמה בחקיקה כנגד הומוסקסואלים החלה בשנות ה-70, ומטרתה הייתה להסיר את האיסור הפלילי שהיה קיים בחוק האירי כנגד יחסי מין הומוסקסואלים. מנהיג השדולה היה דייוויד נוריס, מרצה לספרות אנגלית בטריניטי קולג' בדבלין, מומחה ליצירתו של ג'יימס ג'ויס, ומשנות השמונים, חבר הסנאט האירי, הבית העליון של הפרלמנט האירי.
היועצת המשפטית הראשונה לשדולה הייתה מארי מקאליס, פרופסור למשפטים בטריניטי קולג, ונשיאת אירלנד בשנים 1997–2011. לאחר שעזבה את השדולה החליפה אותה מרי רובינסון, ושימשה בתפקידה עד שנבחרה לנשיאת אירלנד בשנת 1990.
ההומוסקסואליות הפכה למעשה שאינו פלילי באירלנד בשנת 1993 ביוזמתו של ראש הממשלה ממפלגת פיאנה פול, אלברט ריינולדס. כן תוקן גיל ההסכמה ליחסי מין והושווה בין הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
אלברט קסלרינג
אלברט קסלרינג (בגרמנית: Albert Kesselring; 30 בנובמבר 1885 – 16 ביולי 1960) היה גנרל-פלדמרשל גרמני, פושע מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה, הואשם בביצוע פשעי מלחמה בגינם נגזר עליו עונש מוות. עונש זה הומתק במאסר עולם, שמתוכו ריצה חמש שנים בלבד.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
היחס להפלות באירלנד
בשנת 1992 פרץ לתודעה הציבורית "מקרה X", ילדה בת פחות מ-14 בעלת נטיות התאבדותיות, אשר נכנסה להריון (ממגע מיני שהוגדר בחוק כ"אונס סטטוטורי"), אך נאסר עליה לעזוב את אדמת אירלנד על מנת שלא לעבור הפלה במדינה בה ההפלה היא חוקית. בית המשפט העליון של אירלנד פירש את התיקון השמיני לחוקה כמעניק זכות להפלה במקרים מצומצמים מסוימים, לרבות המקרה בו חיי האם נמצא בסכנה.
פסיקות של בית המשפט בשנים 1988 ו-1990 פירשו את התיקון לחוקה כאוסר על קבוצות לתכנון המשפחה מלהציע ייעוץ בענייני הפלה, ומלתת מידע וסיוע בנסיעה לחו"ל לצורך הפלה. פסיקות אלו הפכו ללא פופולריות, במיוחד לאחר "מקרה X". הועלתה השאלה האם האיסור על גישה למידע אינו מפר סעיפים באמנת מאסטריכט. שני תיקונים חוקתיים הוכנסו לחוקה האירית בשנת 1993 והבטיחו את "הזכות לצאת מאירלנד" ואת "הזכות למידע". תיקון שלישי שהיה אמור להגדיר באופן מפורש מתי תחשב הפלה לחוקית נכשל. הוויכוח באשר לחוקתיות של התיקונים נמשך כשנתיים לאחר קבלתם, והם נכנסו לתוקף רק בשנת 1995.
אלברט קסלרינג
חיים וקריירה מוקדמת
קסלרינג הגיע לדרגת אובר-לויטננט בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת תחילה בשדה הקרב כקצין ארטילריה ואחר כך עבר לתפקידי מטה שונים.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
היחס להפלות באירלנד
לאחר מאבק של שנים רבות, ב-25 במאי 2018, נערך משאל עם באירלנד על ביטול 'התיקון ה־8' לחוקה שאוסר באופן גורף על הפלות. משאל העם, שנדרש להכנסת שינויים בחוקה, הסתיים ברוב גדול — 66.4% (1.4 מיליון קולות) — בעד הזכות להפלה. בינואר 2019 החלה אירלנד להציע לראשונה שירותי הפלות חוקיות, עם זאת יישום המהלך נתקל בקשיים ועיכובים.
אלברט קסלרינג
חיים וקריירה מוקדמת
בתום המלחמה קסלרינג בחר להישאר ברייכסווהר, שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים, הועלה לדרגת אוברסט בשנת 1932.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
"הנמר הקלטי"
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה תופעה שכונתה "הנמר הקלטי" שאופיינה בצמיחה מהירה של הכלכלה האירית והפכה אותה מכלכלה כושלת לכלכלה צומחת. לאחר שהממשלה האירית יישמה שורה של צעדים שמטרתם לטפל באינפלציה, להוריד את עול המיסים, לשפר את איכות כוח העבודה ולעודד השקעות זרות בתחומי המדינה. את השם "הנמר הקלטי" (Celtic Tiger), תבע הכלכלן דייוויד מקוויליאמס ב-1994, עקב הדמיון שמצא באירלנד לכלכלת ארבעת הנמרים של אסיה.
אלברט קסלרינג
חיים וקריירה מוקדמת
קסלרינג השתחרר רשמית מהצבא בשנת 1933, אולם הוא הפך לחבר ב"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שהייתה כיסוי לחיל האוויר הגרמני שהיה אסור לפי תנאי חוזה ורסאי.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
"הנמר הקלטי"
כלכלת אירלנד צמחה בשיעור מרשים של 6.3% בממוצע בין השנים 1991–2003, צמיחה זו השפיעה באופן דרמטי על רמת החיים במדינה והביאה אותה לשוות ערך ואפילו מעבר לרמת החיים במערב אירופה. שיא הצמיחה הזו התרחש בשנת 1999 ועמד על 11.1% לאחר שהיה 10.8% ב-1997 ו-8.7% ב-1998.
אלברט קסלרינג
חיים וקריירה מוקדמת
כשהלופטוואפה הוקם מחדש בשנת 1935, קסלרינג חזר לצבא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לתפקיד בכיר במשרד התעופה. קודם לדרגת גנרל-לויטננט באפריל 1936 ומונה לראש המטה של הלופטוואפה, קודם לדרגת גנרל מטוסי הקרב ביוני 1937 ומונה לעמוד בראש טייסת בדרזדן ואחר כך בברלין.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
"הנמר הקלטי"
כתוצאה מההשקעה הרבה בתשתית הפיזית והאנושית שהושקעה במדינה, חברות רבות כגון: דל, אינטל, מיקרוסופט וכדומה פתחו בה משרדים ומפעלים. חברות אלו נמשכו לאירלנד כתוצאה מחברותה באיחוד האירופאי, שכר נמוך, כוח העבודה דובר האנגלית, מענקים ממשלתיים ומיסים נמוכים. מכיוון שכוח העבודה הוא צעיר יחסית ודובר אנגלית ניתן להם יתרון בתקשורת עם החברות האמריקאיות שהשקיעו במדינה. דבר שגרם לכך שחברות רבות בחרו באירלנד כמשרד הראשי שלהן עבור אירופה.
הבדלי השעות בין אירלנד לארצות הברית תרמו גם הם לאטרקטיביות של המדינה, משום זה העובדים האירים יכלו לעבוד בזמן שעמיתיהם האמריקאים ישנו. יציבות מדינית באזור והרגיעה היחסית עם צפון אירלנד, בעקבות חתימת הסכם בלפסט ב-1998, תרמה אף היא לשיפור במצב הכלכלי. הורדת החוב הציבורי לאורך התקופה אף היא תרמה לשיפור הביטחון הכלכלי של המשקיעים במדינה.
אלברט קסלרינג
מלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, פיקד על "לופטפלוטה I" (יחידה המקבילה בגודלה לארמייה) במהלך הפלישה לפולין, הוא עבד על שיכלול שיתוף הפעולה בין חיל האוויר לצבא היבשה ואחרי סיומה המוצלח של המערכה הצרפתית הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
תוצאות הצמיחה הכלכלית
בתקופת הצמיחה הכלכלית של "הנמר הקלטי", אירלנד נהפכה מאחת המדינות העניות ביותר במערב אירופה לאחת מהמדינות העשירות ביותר. התוצאות המשמעותיות ביותר של הצמיחה הכלכלית כללו את:
אלברט קסלרינג
מלחמת העולם השנייה
קסלרינג פיקד על "לופטפלוטה II" בתחילה מבצע ברברוסה ותפקידו היה לספק תמיכה אווירית לקבוצת הארמיות מרכז.
בדצמבר 1941 מונה לפיקוד על כוחות האוויר בים התיכון וצפון אפריקה. בפברואר 1942 הוא הציע לפלוש למלטה והחל לתכנן את מבצע הרקולס לנחיתה על האי. המבצע אמנם אושר בידי היטלר, אך מדינות הציר כשלו להוציאו לפועל. כישלונו של קסלרינג לשתק את מלטה ולאפשר העברת אספקה ולספק לרומל סיוע אווירי מתאים, היה גורם משמעותי בתבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין ובסופו של דבר אילץ את הכוחות הגרמנים לסגת מצפון אפריקה.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
תוצאות הצמיחה הכלכלית
תוצאות כלכליות תוצאות חברתיות ותרבותיות
תהליך השלום בצפון אירלנד
החל מתחילת שנות התשעים, החל תהליך הדרגתי שהביא להפחתת המתיחות בצפון אירלנד, ולסיומן של "הצרות". בשנת 1994 הייתה הפסקת האש הראשונה שהביאה להפחתה ניכרת באלימות, ולאחר מכן הביא "הסכם יום שישי הטוב" או "הסכם בלפסט" להתפתחויות משמעותיות. הגם שהתהליך בעייתי במידה רבה, והפתרון אינו פשוט וחד משמעי, הביא תהליך השלום בצפון אירלנד מידה רבה של רגיעה ורווחה אף לאירלנד.
הפסקות האש
ב-1993 החלו שיחות בין המנהיג הפרוטסטנטי הצפון אירי ג'ון יום ובין מנהיג שין פיין, המזוהה עם ה-IRA, ג'רי אדמס. שיחות אלו הובילו לסדרה של הצהרות בדבר הדרך בה יכולה האלימות להסתיים באי. בנובמבר 1993 נחשף כי גם ממשלת בריטניה שוחחה עם ה-IRA, וב-15 בדצמבר 1993 פורסמה הצהרה משותפת של ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור ושל ראש ממשלת אירלנד אלברט ריינולדס, שעיקרה הוא כי ממשלת בריטניה מכירה בזכות אזרחי צפון אירלנד להכריע בעצמם את גורלם, וממשלת אירלנד מכירה בכך שאיחודה של אירלנד יכול להיות רק בהסכמת רוב תושבי צפון אירלנד. שני הצדדים גינו את האלימות.
מגעים והצהרות אלו הובילו להצהרת ה-IRA ב-31 באוגוסט 1994 על "הפסקת הפעולות הצבאיות", אם כי לא היה ברור מהו משך ההפסקה שעליה הוכרז. הפרוטסטנטים הקיצוניים בצפון, ה"לויאליסטים" (הנאמנים לממשלת הוד מלכותה) המשיכו בירי ובפיגועים, ותגובות מן הצד השני לא איחרו לבוא, על אף שה-IRA הכחיש כל קשר אליהן.
בשנת 1996 החלו שיחות בהשתתפות כל הצדדים, שהתבססו על עקרונות שהציע הסנטור האמריקני ג'ון מיטשל אשר הוצע על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון כמתווך. מיטשל הציע מספר עקרונות וצעדים בוני אמון, אשר יובילו לפירוק הארגונים הצבאיים מנשקם במהלך השיחות הרב צדדיות. הוצהר כי שיחות אלו יחלו ביוני 1996 וכי ישתתף בהן כל צד שיקבל את עקרונות מיטשל, וכי בחירות שתערכנה בצפון אירלנד במאי 1996, תקבענה את הנציגים שינהלו את השיחות.
השיחות החלו ביוני 1996, בהיעדרות שין פיין אשר הוצגה כאחראית לכך שה-IRA ממשיך בפעולות האלימות ומסרב להתפרק מנשקו. ב-15 ביוני 1996 פוצצו אנשי ה-IRA פצצה בלב מנצ'סטר אשר החריבה בניינים רבים ופצעה 200 אנשים. גל האלימות נמשך.
ב-1 במאי 1997 ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות בבריטניה, ולראשונה מאז 1979 הרכיבה את הממשלה. ראש הממשלה החדש טוני בלייר הודיע כי הוא מאמץ את עקרונות מיטשל, וקרא להמשך המשא ומתן. ביולי 1997 הודיע ה-IRA על הפסקת אש נוספת, על מנת לאפשר את המשך המשא ומתן.
לקראת הסכם
לאחר ההכרזה על הפסקת האש הוזמנה אף שין פיין להשתתף בשיחות. נציגי המפלגה הגיעו לעיר סטורמונט בה התנהלו השיחות כשהם מצהירים כי יפעלו על פי עקרונות מיטשל. השיחות התחדשו ב-15 בספטמבר 1997.
ב-25 במרץ 1998 הציב הסנטור מיטשל לוח זמנים של שבועיים לסיום השיחות. ב-10 באפריל 1998 עשרים וארבע שעות לאחר סיום האולטימטום של מיטשל, בתאריך הידוע כ"יום שישי הטוב", הודיעו הצדדים לשיחות על הגעה להסכם.
אלברט קסלרינג
מלחמת העולם השנייה
עם פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 מונה קסלרינג למפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, הוא הצליח לעצור את התקדמותן של בעלות הברית במסגרת מגננה קשוחה בחזית האיטלקית. במרץ 1945 ירש את גרד פון רונדשטט כמפקד העליון במערב, בתפקידו זה נכנע לבעלות הברית.
אחרי המלחמה
קסלרינג הועמד למשפט כפושע מלחמה בשנת 1947, הוא הואשם שהיה אחראי להוצאתם להורג של אזרחים איטלקיים על ידי כוחות אס אס שהיו תחת פיקודו, הורשע ונגזר עליו עונש מוות. בעקבות מחאה של קצינים בכירים בצבאות בעלות הברית ובעיות בראיות נגדו עונשו הומתק למאסר עולם.
שיבי קלר
אלישיב (שיבי) קלר (נולד בכ"ד באלול ה'תשל"א, 14 בספטמבר 1971) הוא זמר ויוצר ישראלי.
אלברט קסלרינג
אחרי המלחמה
קסרלינג שוחרר מהכלא בשנת 1952 בגלל בריאותו הרופפת, הוא בילה את שנותיו האחרונות בכתיבת זיכרונותיו והיה פעיל בארגוני לאומניים של ותיקי הצבא.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
הסכם יום שישי הטוב
ההסכם כלל יצירת מוסדות נבחרים וממשלה בצפון אירלנד, בה תשותף כל מפלגה אשר תקבל אחוז מסוים מקולות הבוחרים (דבר שהבטיח נציגות לנציגי כל הזרמים הדתיים והאתניים), שחרור אסירים, פירוק מנשקן של המיליציות, והבטחת זכויות האזרח. בנוסף הובטחו צעדי חיזוק כלכליים להסכם השלום.
אלברט קסלרינג
אחרי המלחמה
אלברט קסרלינג מת בעיר נויהיים בשנת 1960, בגיל 74.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
משאל העם
ההסכם צריך היה להיות מאושר במשאל עם הן בצפון אירלנד והן באייר. משאל העם באייר היה צריך להכריע בשאלת תיקון סעיפים 2 ו-3 לחוקת אירלנד אשר קבעו כי צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מאייר. באייר זכה ההסכם לרוב של 94.4% מקולות הבוחרים (שיעור ההצבעה עמד על 56%) בעוד שבצפון זכה ההסכם לרוב של 71.1% מקולות הבוחרים, ושיעור ההצבעה עמד על 81%.
יישום ההסכם
בדצמבר 1999, ראש ממשלת אירלנד, ברטי אהרן, חתם על תיקון לחוקת אירלנד, המסיר את תביעת הרפובליקה לריבונות על צפון אירלנד. במקביל שרים פרוטסטנטיים וקתוליים נכנסו לתפקידם בגוף המנהל בממשל העצמי של צפון אירלנד. לראשונה, מאז העביר השלטון הבריטי את השליטה בחבל הארץ ישירות לידיו ב-1969, היו לנציגים נבחרים של שתי הקהילות במחוז סמכויות שלטון עצמי משותפות. בנוסף, בהתאם להסכם "יום שישי הטוב", הוחלט על הקמת גופים מיניסטריאליים משותפים לצפון אירלנד ולרפובליקה האירית בדרום האי. ההסכם נחתם על-ידי מזכיר המדינה הבריטי לענייני צפון אירלנד, פיטר מנדלסון ועמיתו האירי, דייוויד אנדרו.
המועצה המחוקקת בצפון אירלנד נבחרה בבחירות חופשיות לפי ההסכם, אך החל באוקטובר 2002 הושעו הן פעולת המועצה המחוקקת והן פעולת המועצה המבצעת, בשל חוסר האמון הרב שרוחשו אנשי הסיעות השונות במועצה זה לזה, במיוחד סביב שאלת פירוק ה-IRA מנשקו. בחודש דצמבר 2004 התפרסם כי מזה זמן מה מתקיימים מגעים הכוללים את אנשי ה־IRA בנוגע לפירוק הנשק, וכי הצדדים קרובים להסכמה, כאשר המניעה העיקרית היא סירובו של ה־IRA לתעד בתמונות את תהליך פירוק הנשק, דבר אותו דורשים הפרוטסטנטים. ב-8 בדצמבר 2004 פרסמו ראש ממשלת אנגליה טוני בלייר, וראש ממשלת אירלנד ברטי אהרן, אשר נפגשו בבלפסט, הצהרה בה הם מביעים אופטימיות, ומצהירים כי המשא ומתן בין הצדדים עבר את נקודת האל-חזור, וכי הסכם מפורט צפוי בעתיד הקרוב.
אף על פי שמשטרת אלסטר המלכותית (Royal Ulster Constabulary) גוף אשר הראה אלימות רבה בעת "הצרות", פורקה והוחלפה ב"שירות המשטרה של צפון אירלנד" (Police Service of Northern Ireland) עדיין ישנם קתולים רבים אשר אינם מאמינים כי השינוי מהותי.
תהליך הפירוק מנשק של ה-IRA הוא איטי ומסובך, וקידומו האיטי מנע את קידום תהליך השלום כולו. בין השאר הביא עניין הנשק להתפטרות ראש הממשל המקומי, דייוויד טרימבל, ביולי 2001.
תהליך שחרור האסירים התקדם, אך אל מול העצירה בתהליך פירוק הנשק, מרגישים משפחות הקורבנות של מעשי הטרור כי קורבנן היה לשווא, וכי האחראים לסבלם שוחררו ללא כל תמורה מצדם.
משבר החובות של אירלנד
המשבר הכלכלי שפרץ בעולם ב-2008 הכה קשות בכלכלת אירלנד. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אירלנד הודיעה בספטמבר 2008 כי המדינה הייתה לראשונה באיחוד האירופי שנקלעה רשמית למיתון. החוב של משקי הבית באירלנד הוא השני בגובהו בעולם ועומד על כ-190% מההכנסה, בממוצע. באוגוסט 2010 הורידה סטנדרד אנד פורס את דירוג האשראי של אירלנד ל-"AA-" עקב העלויות של התמיכה בבנקים, תמיכה אשר החלישה את גמישותה הכלכלית של הממשלה לטווח הבינוני. בדצמבר 2010 במקביל סוכנות דירוגדירוג האשראי חתכה את הדירוג של אירלנד ב-5 רמות ל-BAA1. התברר שעלות ההיוון מחדש של הבנקים הייתה גבוהה מהצפוי ובתגובה לעלויות המאמירות הורידה סטנדרד אנד פורס ב-1 באוקטובר 2011 את דירוג האשראי של אירלנד לרמת "A".
שיבי קלר
קורות חייו
אלישיב קלר נולד בחיפה. אביו, הרב מיכאל קלר, הוא בנו של הרב אהרן קלר שהיה הרב של נהריה; ואמו היא מוזיקאית חוזרת בתשובה שעלתה לישראל מארצות הברית. בצעירותו פגש את הרב שלמה קרליבך ואף שימש כאחד מעוזריו בעת ביקוריו בארץ.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
משבר החובות של אירלנד
השפעותיו העמוקות של המיתון העולמי על אירלנד ניכרו, בין היתר, בשיעורי הצמיחה של המדינה; בעוד שב-2007 היה שיעור הצמיחה של אירלנד 4.7%, הרי שב-2008 רשמה המדינה צמיחה שלילית של -1.7% וב-2009 צמיחה שלילית של -7.1%. ב-2010 התעוררו ציפיות ליציאה מהמיתון ולחזרה למסלול של צמיחה, אולם בסופו של דבר הצטמק התמ"ג ב-1% ונרשמה צמיחה שלילית במשך שלוש שנים רצופות. עם זאת, אירלנד רשמה הישג מרשים בצמיחה חודשית, כאשר בין אוגוסט לספטמבר עלה הייצור התעשייתי ב-7.9%, העלייה הגדולה ביותר בגוש האירו.
שיבי קלר
קורות חייו
קלר כותב ומלחין את שיריו בעצמו. בראיון עמו אמר כי אינו מגדיר את עצמו כמוזיקאי, אלא כמלחין ומתפלל, "השירים בדיסק הם תפילה שמוצאת ביטוי במוזיקה". מילות שיריו בחלקן מבוססות על פסוקים ובחלקן פרי עטו בהשראת המקורות היהודיים. את לחניו הוא נוהג לחבר כשהוא נמצא בהתבודדות. לדבריו, "כל הניגונים באים מהתבודדות, מלימוד התורה, מהצדיקים ומלהיות הרבה על קברות הצדיקים".
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
משבר החובות של אירלנד
המדינות החברות באיחוד האירופי אשר אימצו את האירו כמטבע הלאומי שלהן, לצד מועצת הכלכלה והפיננסים של האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית החליטו ב-28 בנובמבר 2010 להעניק לאירלנד סיוע פיננסי, לאור בקשת הרשויות המוסמכות של המדינה. חבילת הסיוע תענה על הצרכים הפיננסיים של אירלנד עד לסכום של 85 מיליארד אירו. מנגנון היציבות הפיננסית האירופית בחר שלושה בנקים, HSBC, סיטיבנק וסוסייטה ז'נרל לארגן את הנפקת איגרות החוב.
שיבי קלר
קורות חייו
קלר מתגורר בקריית ארבע ומקורב לחסידות ברסלב.
היסטוריה של אירלנד בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
היחלצות מהמשבר
בשנת 2008 הייתה אירלנד נתונה בחובות חיצוניים גבוהים ובקשיים קשיים להחזרתן. כחלק מהמשבר זינקה האבטלה באירלנד ל-14.8%, התמ״ג צנח בכ-15%, הגרעון עמד על 32%, הבורסה צנחה לשפל של 1,987 נקודות והציבור איבד לחלוטין את אמונו במערכת הבנקאות במדינה, ואף נשקלה האפשרות שאירלנד תעזוב את גוש האירו. למרות זאת אירלנד נחלצה לחלוטין מהמשבר כבר בשנת 2015. אותה שנה זינק שיעור הצמיחה באירלנד ב-7.8% ונותר במגמת עליה. בשנת 2016 ירד שיעור הגרעון באירלנד ל-0.9% (לעומת 32% בשיאו של המשבר).
בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, עלה החשש שכלכלת אירלנד גם תיפגע מההחלטה. בעיקר עקב העובדה שרוב הסחר של אירלנד עם אירופה עובר דרך הממלכה המאוחדת, שהודיעה שתעזוב גם את השוק האירופי האחיד (הכולל איחוד מכסים). בפועל היא נהנתה מהמהלך שחברות רבות החליפו את הממלכה המאוחדת עם אירלנד כשער מרכזי לשווקים של אירופה, ומרכז פיננסי אזורי. בנוסף הסחר עם אירופה עבר לקווי סחר ישירים ולא דרך נמלים בממלכה המאוחדת.
נעדרי מלחמת העצמאות
מספרם של נעדרי מלחמת העצמאות עמד בתום המלחמה על מאות רבות של חיילי צה"ל ואנשי היישוב. פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949-1953 הקטינו את מספרם עד לכ-150, אשר הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע. לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש.
טרם נודע מקום קבורתם של 94 חללי מלחמת העצמאות.
היווצרות בעיית הנעדרים
במהלך מלחמת העצמאות, וביתר שאת בתקופות מסוימות שלה, נותרו רבים מחללי הישוב וצה"ל בשדות הקרב לאחר תום הקרבות שבהם נפלו, וגופותיהם לא נאספו ולא הובאו לקבורה. אפשר שנלקחו ממקומות נפילתם על ידי האויב.
ירח פארן, חוקר ביחידה לאיתור נעדרים של צה"ל, מנה בספרו את מספר חללי צה"ל בקרבות בתקופות המלחמה השונות (על פי חלוקה מקובלת שלה) ואת מועדי איסופם משדות הקרב:
הנסיבות של התקופות השונות המנויות בטבלה השפיעו על היכולת של הכוחות הלוחמים לאסוף את מתיהם משדות הקרב. עד סוף מרץ 1948 היו כוחות הצבא והמשטרה הבריטים פרוסים ברחבי הארץ, ונוכחותם הגבילה את היכולת של כוחות המגן של היישוב לפעול ולשאת נשק בגלוי. באותה מידה קשה היה להם לשוב לשדות הקרב ולאסוף את החללים, שכן היה חשש שייאסרו על ידי הבריטים ונשקם יוחרם. לעומת זאת סייעו הבריטים באיסוף החללים, לא פעם בעקבות בקשת מוסדות הנהגת היישוב. מאפריל 1948 הצטמצמה הפריסה הבריטית בארץ וכוחות היישוב היו מסוגלים לפעול באופן חופשי יותר.