cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלון קורינתיה סנקט פטרבורג
מלון קורינתיה בסנט פטרבורג, לשעבר מלון נבסקי פאלאס (המכונה בשפה הרוסית Невский Палас), הוא מלון חמישה כוכבים בסנקט פטרבורג, רוסיה והוא מלון פאר הנחשב לאחד הבולטים במלונות רוסיה ונהנה ממוניטין בינלאומיים. הוא אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר בעיר, לצד מלון אסטוריה ומלון גרנד אירופה.
המלון ממוקם בנייבסקי פרוספקט ולאחרונה הוא עבר הגדלה והרחבה, שבמהלכה שני בניינים היסטוריים משני צדיו שוקמו והצטרפו למתחם המשמש כ-7,000 מ"ר של משרדים, ו-10,000 מ"ר למרכז מסחרי.
המלון מרבה לארח אח"מים ומתחרה על תואר "מלון הדגל" של העיר עם המלון הוותיק, מלון אסטוריה. במלון ישנן שתי מסעדות המשרתות את המלון כולו (מסעדת "אימפריאל" ומסעדת "בירשטוּבֶּה"). במלון מרכז כנסים ומרכז התעמלות.
הר לבן
הר לבן הוא הר בגובה של 670 מ' בצפון הנגב. מיקומו בקצה הצפוני של רמת מטרד, כ-8 קילומטרים ממערב לעבדת הקדומה.
השם "הר לבן" הוא תרגום שמו הערבי של ההר ג'בל אל-אביד. ההר נקרא כך על שם אדמתו הבהירה וסלעי הגיר הלבנים שלו.
שתי שלוחות נמשכות מן ההר צפונה, לעבר עמק נחל ציפורים. קצות השלוחות צופות על רכסי הנגב הצפוני ועל חולות עגור וניצנה שבמערב הנגב הצפוני. במורדות ההר מתחיל נחל לבן.
האקלים בהר צחיח והצמחייה דלילה מאוד.
הבהלה לזהב (אוסטרליה)
המונח הבהלה לזהב באוסטרליה מתייחס בעיקר לבהלה לזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19, בה הגיעו מהגרים לאוסטרליה בעקבות שמועות על מציאת זהב בדרום-מזרח היבשת.
במונח זה הכוונה לעיתים גם למציאת זהב בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 במקומות שונים במערב היבשת, מציאות שהביאו לגידול ניכר באוכלוסיית אוסטרליה המערבית. כדי להבדיל בין המקרים, נהוג לקרוא לאלו האחרונים הבהלה לזהב באוסטרליה המערבית.
הבהלה לזהב באוסטרליה
השמועה המוקדמת ביותר על מציאת זהב באוסטרליה הייתה בשנת 1814, כאשר נפוצה שמועה שכמה פושעים שסללו כביש לבתהרסט מצאו זהב. מציאת הזהב המאומתת הראשונה הייתה בשנת 1823, בכמה מקומות מזרחית לבתהרסט. בשנת 1825 נידון למלקות בסידני אדם שהורשע בגנבת זהב שמצא. בשנת 1829 מצאו שני אנשים זהב, אך בחזרתם לסידני נאמר להם לשמור על כך בסוד, ולא יושמו בהסגר כבלתי שפויים. ככל הנראה ההשתקה נועדה למנוע נהירה של רועי הצאן אל חיפושי הזהב.
בשנת 1841 ויליאם קלארק, גאולוג וכומר, מצא זהב בניו סאות' ויילס. כאשר סיפרו על מציאת הזהב למושל הוא ביקש מקלארק לשמור זאת בסוד, משום שחשש שהימצאות זהב בחבל ארץ בו יש אוכלוסייה גדולה של פושעים שנידונו לגלות תפר את הסדר.
מסוף שנות הארבעים התחילו להרבות מקרי מציאת הזהב בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, והשמועות החלו להתפשט באוסטרליה, אך עדיין לא נוצרה בהלה של ממש לזהב.
בשנת 1851 החלה הבהלה ההמונית לזהב כאשר מחפש זהב מקומי טען כי מצא זהב בניו סאות' ויילס. הוא קרא למקום אופיר, על שם המקום ממנו הביא שלמה המלך זהב לבית המקדש בירושלים. לאחר שמונה חודשים נמצא זהב גם בוויקטוריה, וגם שם החלה בהלה לזהב.
השמועה על מציאת זהב נפוצה, ומשכה אל אוסטרליה מהגרים רבים מכל רחבי העולם. בין השנים 1845 ל-1896 גדלה אוכלוסיית אוסטרליה מ-400,000 ללמעלה ממיליון.
בשנות השבעים של המאה ה-19 נמצא זהב גם בקווינסלנד ובטריטוריה הצפונית.
הבהלה לזהב באוסטרליה המערבית
בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו למצוא זהב במקומות שונים באוסטרליה המערבית, מה שגרם לגידול קל באוכלוסייה באזורים אלו, אך השפעת מציאות אלו הייתה מקומית בלבד. בשנת 1894 מצאו שלושה מהגרים איריים מאה אונקיות זהב במקום בו שוכנת כיום העיירה קלגורלי, והדבר הביא לבהלה לזהב שמשפיעה על אוסטרליה המערבית עד היום. תוך שלושה ימים הגיעו למקום 750 מחפשי זהב, ורבים החלו מחפשים גם באזורים אחרים בסביבה. שמועות שווא ודיווחים מוגזמים על מציאת זהב נפוצו, ומחפשים רבים מתו בצמא או ממחלות לאחר שהגיעו לחפש זהב במדבר החם והיבש בחיפזון וללא הכנה מתאימה.
חיפושי הזהב הובילו לגידול ניכר באוכלוסייה של אוסטרליה המערבית, לייסוד של העיירות קלגורלי-בולדר וקולגרדי, ולבניית הפרויקט השאפתני של צינור המים מפרת' לעיירות אלו, צינור מים שפועל גם כיום ומאפשר התיישבות של כמאה אלף איש באזור מדברי זה. פסל של פדי הנאן, מוביל השלישייה האירית, הוצב בעיירה קלגורלי, ועל שמו נקראים הרחוב הראשי של העיירה ופרבר שלה.
בנאווה
בנאווה (או בנאווי, Banaue או Banawe) היא רשות מקומית בנפת איפוגאו שבמחוז קורדילרה בפיליפינים. לפי מפקד התושבים האחרון, היישוב מונה 21,448 תושבים ב-3,952 משקי בית. היישוב נודע כמקום הימצאן של שתי מערכות של טרסות חקלאיות, בטאד ובנגאן, הכלולות באתר המורשת העולמית "טרסות האורז של הקורדילרה הפיליפינית".
טרסות האורז
מערכת הטרסות בבנאווה, שנקראת לעיתים על ידי המקומיים "פלא תבל השמיני", נפרסת ממדרון רכס ההרים בבנאווה ועד לגובה של אלפי מטרים. שתיים ממערכות הטרסות בבנאווה, בנגאן ובטאד, מהוות חלק מאתר המורשת העולמית טרסות האורז של הקורדילרה הפיליפינית, שמוכר על ידי אונסקו. נטען כי אם הטרסות ייפרסו לאורכן מקצה לקצה, הן יקיפו מחצית מכדור הארץ. הטרסות נבנו לפני 2,000 שנה, והן מדגימות את יכולותיהם ההנדסיות המעולות של המקומיים. מערכת ההשקיה נעזרת בזרמי ההרים ובמעיינות, שמימיהם מוזרמים דרך ברזים ומועברים בתעלות החצובות לאורך ההר ועד לטרסות.
תחבורה
ניתן להגיע לבנאווה בג'יפני, באוטובוס וברכב פרטי מהעיר בגויו.
אנציקליקה
אנציקליקה הייתה במקור חוזר בצורת מנשר שנשלח לכל הכנסיות באזור מסוים בכנסיות הנוצריות העתיקות. באותה תקופה ניתן היה להשתמש במונח עבור מכתב שנשלח על ידי בישוף כלשהו. מקור המונח מהמילה ביוונית, "אֶן קִיקְלוֹ" (ἐν κύκλῳ) שפירושה "סיבובי" או "כללי", והמשמשת גם כמקור למילה "אנציקלופדיה". המילה עשתה דרכה ללטינית כ-encyclia - המקור הישיר למונח. בכנסייה הקתולית נעשה שימוש במונח אך ורק באשר לאנציקליקות שכותב האפיפיור, אך בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית נעשה שימוש במונח על פי משמעותו העתיקה.
השימוש בכנסייה הקתולית
בכנסייה הקתולית המודרנית "אנציקליקה אפיפיורית" היא, במובן הצר של המונח, מכתב הדן בדרך כלל בהיבט כלשהו של הדוקטרינה הקתולית, שנשלח על ידי האפיפיור ומיועד לבישופים של אזור מסוים, או, בדרך כלל, לבישופים בכל העולם, והיא מעין איגרת רועים. עם זאת, צורת הפנייה יכולה להשתנות בצורה נרחבת: על פי רוב, האנציקליקה מיועדת לקהל רחב הרבה יותר. אנציקליקות אפיפיוריות מופיעות בדרך כלל בצורת בריף אפיפיורי (מלטינית brevis, מכתב אפיפיורי קצר) בשל טבעם האישי יותר לעומת בולה אפיפיורית רשמית. מכיוון שהאנציקליקות האפיפיוריות הן המוכרות יותר, נעשה שימוש במונח "אנציקליקה" באופן כמעט ייחודי לאלו ששלח האפיפיור. כותרת האנציקליקה לקוחה בדרך כלל מהמילים הפותחות את הנוסח שלה (כמקובל גם בכותרת הבולה האפיפיורית).
בדרך כלל פותחת כל אנציקליקה במילים הקבועות "לאחיו המכובדים פטריארכים, פרימטים, ארכיבישופים, בישופים ויתר אנשי הכהונה המקומיים, ברכת שלום ואחווה מההגמוניה השליחית", ויש אנציקליקות הפותחות ב"לכל האנשים בעלי רצון טוב".
את מסורת האנציקליקות בכנסייה הקתולית החל האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר ב-3 בדצמבר 1740 עם משלוח האנציקליקה "ubi primum" העוסקת בחובותיהם של הבישופים. בתקופה המודרנית נעשה שימוש באנציקליקה עבור נושאים חשובים, והיא שנייה בחשיבותה רק למסמך בדרגה הגבוהה ביותר שכותבים כיום אפיפיורים, חוקה אפוסטולית. עם זאת, ההגדרה "אנציקליקה" אין תמיד משמעה דרגת חשיבות כזו. הארכיונים באתר האינטרנט של הוותיקן מסווגים כיום אנציקליקות מסוימות כ"תוכחות אפוסטוליות". מונח בלתי רשמי זה בדרך כלל מציין מסמכים המיועדים לקהל רחב יותר מאשר הבישופים.
האפיפיור פיוס השנים עשר טען שאנציקליקות אפיפיוריות, אפילו כאשר אינן תחת החסינות של הדוגמה הקתולית הקובעת כי האפיפיור לעולם אינו טועה בפוסקו הלכות בנושאי דת (ex cathedra), הן סמכותיות דיין כדי לסיים כל ויכוח תאולוגי בשאלה מסוימת.
השימוש באנציקליקות על ידי אפיפיורים
אנציקליקות מאפיינות נושאים המצויים אצל האפיפיור בדרגת עדיפות עליונה בזמן מסוים. האפיפיורים מגדירים מתי ותחת אילו נסיבות יש להפיץ אנציקליקות. הם יכולים להחליט להוציא לאור חוקה אפוסטולית (constitutio apostolica), בולה, אנציקליקה, מכתב אפוסטולי (litterae apostolicae) או נאום אפיפיורי. השימוש באנציקליקות היה שונה בין האפיפיורים השונים. כך למשל בנושא פיקוח ילודה ואמצעי מניעה שלח האפיפיור פיוס האחד עשר אנציקליקה בשם casti Connubii, בעוד שהאפיפיור פיוס השנים עשר נשא נאום בפני מיילדות ואנשי סגל רפואי אחר, כשהוא מבהיר את עמדת הכנסייה בנושא. האפיפיור פאולוס השישי הפיץ את האנציקליקה humanae vitae באותו נושא. בנושא מלחמה ושלום, שלח פיוס השנים עשר עשר אנציקליקות, רובן אחרי 1945, אחת מהן בקשר למלחמה בארץ ישראל, ושלוש מהן המוחות על הפלישה הסובייטית להונגריה במטרה לדכא את המרד ההונגרי ב-1956 (Datis Nuperrime, Sertum Laetitiae, ו-Luctuosissimi Eventus). האפיפיור פאולוס השישי דיבר על המלחמה בווייטנאם והאפיפיור יוחנן פאולוס השני הפיץ מחאה כנגד המלחמה בעיראק תוך שימוש באמצעי של הנאומים. בעניינים חברתיים, האפיפיור ליאו השלושה עשר ניסח את Rerum novarum (1891) האפיפיור פיוס האחד עשר חזר לנושא, 40 שנים אחר כך באנציקליקה Quadragesimo Anno ("בשנת הארבעים", 1931), והאפיפיור יוחנן פאולוס השני דן אף הוא בנושא, 100 שנים אחרי כך, באמצעות האנציקליקה Centesimus Annus ("שנת המאה", 1991). פיוס השנים עשר דיבר על אותו נושא בנאומו בקונסיסטוריה של הקרדינלים, במסרים לחג המולד, ובמסרים לכמה איגודים אקדמאים ומקצועיים.
השימוש בכנסייה האנגליקנית
השימוש במונח "אנציקליקה" (או בגרסה האנגלית שלו encyclical) חודש בכנסייה האנגליקנית בסוף המאה ה-19. במונח נעשה שימוש לכינוי לחוזרים המופצים על ידי אנשי הכהונה האנגליקנים. דוגמה בולטת היא האנציקליקה Saepius Officio שנכתבה בשנת 1897 על ידי הארכיבישופים של קנטרברי ושל יורק כתשובה לבולה Apostolicae Curae (1896), שבה הכריז האפיפיור לאו השלושה עשר כי כל ההסמכות לכמורה בכנסייה האנגליקנית בטלות ומבוטלות.
אורל (כדורגל)
מועדון הכדורגל "אורל" (ברוסית: ФК Урал) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר יקטרינבורג (שבהרי אורל), המתמודד בליגת העל הרוסית בכדורגל. הקבוצה מייצגת את העיר יקטרינבורג ומחוז סברדלובסק באליפות הרוסית והוא קיים משנת 1930.
הקבוצה התמודדה בליגת העל הסובייטית בעונת 1969 בלבד ומעולם לא זכתה בתואר לאומי. הקבוצה התמודדה בליגת העל הרוסית בכדורגל בשנים 1992–1996 והחל משנת 2013. הישגי השיא של הקבוצה הם העפלה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל בעונות 2017, 2019 וההעפלה לגמר גביע אינטרטוטו בשנת 1996.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1930 כמועדון הכדורגל של מפעל אורלמשסטרוי, כאשר חמש שנים לאחר מכן המועדון זכה בתואר הראשון שלו: אליפות העיר סברדלובסק. באליפות ברית המועצות המועדון לא נחל הצלחה רבה, אף על פי שהצליח 3 פעמים להעפיל לרבע גמר הגביע הסובייטי. בשנים 1933–1946 נקרא "אורלמאשזבוד". משנת 1960 נתמך המועדון על ידי מפעל המכונות "אורלמאש" ועל שמו נקראה הקבוצה עד שנת 2002.
רק עם נפילת ברית המועצות הצליח המועדון להגיע לליגת העל הרוסית. בשנים 1992–1996 הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה, כשהישג השיא שלה היה מקום שמיני. בשנת 1996 השתתפה הקבוצה בגביע האינטרטוטו. אורל ניצחה את היברניאנס פאולה המלטזית 2-1, גברה על צסק"א סופיה הבולגרית באותה תוצאה, השוותה 1-1 מול שטרסבורג הצרפתית והביסה את קוצ'אליספור הטורקית 0-2 בדרך לחצי הגמר מול סילקבור הדנית שהדיחה את הנציגה הרוסית מן הטורניר. באותה שנה נשרה הקבוצה לליגת המשנה שם שיחקה עד שנת 2002, עת שינתה שמה לקבוצת הכדורגל אורל (או "פ.צ. אורל").
בגביע הרוסי, המועדון העפיל בעונת 2008 לחצי גמר, אחרי ניצחון על לוקומוטיב מוסקבה, קובאן קרסנודר וסאטורן ראמנסקו. המסע החלומי נגדע באיבו, כשהקבוצה הודחה מהגביע אחרי הפסד לאמקאר פרם בחצי הגמר.
בעונת 2012/2013 זכתה באליפות הליגה הרוסית הראשונה והעפילה לליגת העל הרוסית. בעונת 2016/2017 גברה על רובין קאזאן בחצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל והעפילה לגמר הגביע לראשונה בתולדותיה. היא שחזרה את הישג זה גם בעונת 2018/2019 עם המאמן דמיטרי פרפיונוב, אך בעונת 2019/2020 התקשתה לשחזר את ההישג והודחה במפתיע בחצי גמר על ידי חימקי ופרפיונוב התפטר לאחר שהתקשה להצעיד את הקבוצה למקום שמוביל למפעלים האירופיים.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקיה ביקטרינבורג ארנה המכיל 35,696 מושבים. לקבוצה גם אצטדיון משני בשם בנק SKB ארנה, המכיל 10,000 מושבים.
קבוצת בת
אורל מפעילה קבוצת מילואים בשם "אורל-2" המתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה.
הישגים
ברוסיה: באירופה: בברית המועצות:
סגל נוכחי
נכון ל-16 ביולי 2022
(בהשאלה מצסק"א מוסקבה)
(בהשאלה מרובין קאזאן)
(בהשאלה מספרטק מוסקבה) (בהשאלה מרודינה מוסקבה)
אבן מגדלא
אבן מגדלא היא אבן מגולפת שנחשפה על ידי ארכאולוגים בבית כנסת מגדלא שנמצא באתר ארכיאלוגי בעיר העתיקה מגדלא. האבן מתוארכת לפני חורבן בית שני בירושלים בשנת 70.
רקע
בשנת 2009, במהלך חפירות לצורך הרחבת בית המלון ב'מגדלא', התגלה אתר ארכיאולגי, בית כנסת מגדלא, יחד עם ממצאים שונים, בין היתר התגלתה במקום אבן מגולפת באיורים שונים מכל צדדיה.
החוקרים העלו השערות שונות לשימושה של האבן בבית הכסנת, יש שסברו שימשה כעין מזכרת לבית המקדש, ולמעשה הייתה כפי הנראה למין שולחן נמוך, כעין בימה.
על גבי האבן מגולפים איורים שונים, המופרסם שבהם הוא תבליט של מנורת המקדש שנמצא על צידה הקדמי. לדעת החוקרים, האומן שגילף את האבן ראה אותם בעיניו, קודם שנהרס על ידי רומי.
האבן
כאמור אחת התגליות החשובות שנמצאו באתר, היא 'אבן מגדלא'. האבן עשויה מאבן גיר, בניגוד לאבנים המצויים באזור האתר - אבני בזלת שחורה. לאבן נעשו שני העתקים זהים, שהוצגו תחילה באתר במקום האבן המקורית. האבן המקורית נדדה לתצוגות במוזאונים שונים ברחבי העולם, בין היתר בניו יורק, וברומא (2017) בתערוכת "מנורה: פולחן, היסטוריה, אגדה" - תערוכה שהתקיימה בחסות הוותיקן והמוזיאון היהודי ברומא
בשנת 2020, לאחר שעברה האבן תהליך שימור, היא הוחזרה לאתר. והיא מוצגת כיום בבית המלון שבמקום.
החוקרים משערים שזהו התיאור העתיק ביותר של צורת המנורה שנמצא עד כה. האבן מתוארכת לתקופת בית שני ותחילת התקופה הרומית הקדומה, התקופה שבה בית המקדש היה קיים
תחריטים
גודל האבן כ-0.6 מטר אורך, כחצי מטר רוחב וגובהה כ 0.4 מטר. האבן מרובעת, ומעוטרת מכלי צדדיה בעיטורים. לאבן ארבעה רגלים. בחזית האבן, בצד הפונה לכיוון ירושלים, מופיעה קשת הנתמכת בזוג עמודים. בתוך הקשת חרוטה המנורה בעלת שבעה קנים על גבי מה שנראה ככן עם שלוש רגלים, בדומה למנורה שנמצאה בציור קיר של הבית השרוף, ובניגוד לבסיס המנורה המופיע בשער טיטוס שברומא. לצדה של המנורה חרוטים זוג כדים עם שתי ידיות, ואולי אף הם עומדים על סוג של רגל.
לדעת מרדכי אביעם החפץ החרוט מתחת למנורה הוא העתק של מזבח הזהב שהיה ממוקם מול המנורה בבית המקדש
צדדי האבן זהים: בכל אחד מהם תבליט בעל ארבע קשתות. החוקרים העלו מספר פרשנויות לתבליט זה:
יש שסבורים כי שלוש קשתות מלאות באלומות תבואה (כנראה חיטה), והרביעית עם חפץ תלוי בדמות מנורת שמן. אחרים, כולל רינה טלגם ומרדכי אביעם רואים בו דימוי אדריכלי. לפי אביעם הוא מציג תבליט שדרכו נראה תבליט נוסף של קשתות - כעין תלת מימד, על מנת שהצופה יראה בהם את קשתות הכניסה של קודש הקודשים.
שימוש באבן
האבן ניצבה במרכז בית הכנסת מגדלא, וגבוהה היה מספיק בכדי לשמש כשולחן קריאה או בימה ששימשה אדם ישוב.
כמה חוקרים הציעו שהיהודים המקומיים ראו בירושלים את המרכז הדתי שלהם, ופעילותם המקומית התנהלה במרכזיות זו.
רינה טלגם, פרופסור המתמחה באמנות המזרח הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים והחוקרת המובילה של אבן זו, מבינה את אבן המגדלה כתיאור של בית המקדש והכלים המשמשים בפולחן, כולל תיאור של קודש הקודשים מאת אמן שראה את בית המקדש בפועל והכיר את קודש הקודשים. היא סבורה שהאבן נועדה להעניק לבית הכנסת הילה קדושה, ההופכת אותו, ל"בית מקדש מעט" בגליל, ולמעין מוקד דתי חלופי למקדש בירושלים, שבתנאי אותם הימים היה מרוחק כמה ימי הליכה מהגליל.
חוקרים אחרים מהתקופה, ביניהם אלחנן ריינר, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שותפים להשקפתה.
האבן המקורית הוסרה לשמירה; העתק מוצג בבית הכנסת העתיק במגדלה, אתר ארכאולוגי הפתוח לקהל הרחב.
בשנת 2021 הוחזרה האבן המקורית לאתר, לאחר שעברה תהליך שימור.
דגל ליטא
דגל ליטא (בליטאית: Lietuvos vėliava) הוא דגלה הלאומי של ליטא. עיצובו הוא טריקולור אופקי של צהוב, ירוק ואדום. הדגל אומץ ב-20 במרץ 1989, כשנתיים טרם חידוש עצמאותה של ליטא בעקבות פירוק ברית המועצות. צבעי הדגל באותה תקופה, היו בהירים יותר. לאחר תקופת הכיבוש הנאצי (1941–1945) נכנס לשימוש הדגל הסובייטי, שהיה מורכב מדגל סובייטי אדום בסיסי עם שם הרפובליקה. דגל זה שונה לדגל האדום עם פס לבן ופס ירוק בתחתיתו. השינוי האחרון בדגל התרחש ב-2004, כאשר יחס הממדים השתנה מ-1:2 ל-3:5.
עיצוב וסמליות
עיצובו של הדגל ואופן השימוש בו הוגדרו בחוק העיצוב ב-26 ביוני 1991. החוק תוקן לאחרונה ב-8 ביולי 2004, כאשר השינויים העיקריים כללו החלפת היחס מ-1:2 ל-3:5 והאימוץ הרשמי של דגל היסטורי כדגל המדיני (דגל הממשלה). התיקון נכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2004, לאחר שאושר על ידי הנשיא ולדאס אדמקוס.
הצבעים המדויקים של הדגל הלאומי ודגל המדינה נקבעו לפי מניפת הצבעים של פנטון, היחס של שני הדגלים חייב להיות 3:5, והגודל התקני צריך להיות בממדים של 1 על 1.7 מטר. לפי הכללים ניתן ליצור את הדגל בגדלים אחרים, אך גם במקרה זה חובה להתאימם לקוד הצבעים ולדרישות היחס שנקבעו בחוק.
הצהוב שבדגל מסמל את אור השמש, הירוק את האזורים המיוערים, והאדום מייצג את הדם שנשפך עבור המדינה. צבעי הפנטון הרשמיים פורסמו בשנת 2004; הרשימה שלהלן מראה את הצבעים הרשמיים ואת הצבעים המקבילים להם במערכות שונות:
היסטוריה
הדגל הליטאי הקדום ביותר מתוארך למאה ה-15 לפי כתב היד בנדריה פרוטנורום, שנכתב על ידי יאן דלוגוז'. לאחר קרב גרונוולד ב-1410 נעשה שימוש בשני דגלים נפרדים. רוב מתוך 40 הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתואר אביר רכוב, הרודף אחרי אויב בלתי נראה. דגל זה, הידוע בכינוי ויטיס ("האביר" בליטאית), שימש בסופו של דבר כדגל המלחמה הליטאי, ובשנת 2004 הוא היה לדגל המדינה. שאר הרגימנטים נשאו עמם דגל אדום שעליו מתוארים עמודי גדימינס. הרגימנטים שהשתמשו בדגלי ויטיס היו צבאות מהדוכסות הגדולה של ליטא, ואילו השאר היו מטעם משפחות אצולה. עד שלהי המאה ה-18, שבא היא סופחה על ידי האימפריה הרוסית, השתמשה הדוכסות הליטאית והמדינה הליטאית שירשה אותה השתמשו בדגלי ויטיס.
יצירתו של דגל הטריקולור הצהוב, ירוק ואדום, התרחשה במקביל לשינויים בדגלים של רפובליקות אירופאיות אחרות, כגון דגל צרפת שאומץ לאחר המהפכה הצרפתית. הטריקולור הליטאי היחיד שהיה קיים לפני כן היה בצבעים ירוק, לבן ואדום, והיה בשימוש על ידי ליטא הקטנה.
לא ידוע מי היה זה שהציע את הטריקולור הנוכחי, אך הרעיון מיוחס לעיתים לגולים ליטאים שהתגוררו באירופה או בארצות הברית במהלך המאה ה-19. שלושת הצבעים הללו היו נפוצים במצעדים לאומיים ובבגדים מסורתיים. בפרלמנט הגדול של וילנה ב-1905 נבחר טריקולור זה להיות הדגל הלאומי. דגל ויטיס, שזכה לתמיכתו של יונאס בסנוויצ'יוס, לא נבחר בשל שלוש סיבות:
סוגיית הדגל עלתה לדיון נוסף בזמן ועידת וילנה שנערכה ב-1917. הצבעים ירוק ואדום נבחרו בזכות שכיחותם באמנות הלאומית. האמן אנטאנאס ז'מוידזינוויצ'יוס קישט את חדר הוועידה עם דגלים קטנים בצבע אדום וירוק. אולם, הנציגים לא חשו בנוח עם העיצוב כיוון שלטענתם היה קודר וחשוך מדי. לאחר מכן הציע טאדאס דוגירדס להוסיף פס צר בצבע צהוב (על מנת לסמל את השמש הזורחת) בין האדום (עננים הנראים כך בגלל קרני האור של שעות הבוקר) והירוק (שדות ויערות). אולם, הנציגים החליטו להעביר את ההחלטה בנושא לוועדה מיוחדת, שהורכבה מבסנוויצ'יוס, ז'מוידזינוויצ'יוס ודוגירדס. ב-19 באפריל 1918 העבירה הוועדה את החלטתה למועצת ליטא. הדגל העתידי היה אמור להיות טריקולור (צהוב למעלה, ירוק באמצע ואדום בתחתית) עם ויטיס בפינה השמאלית העליונה או באמצע. המועצה קיבלה את ההצעה הזו, אך חוקת ליטא מ-1922 לא כללה אזכור כלשהו לשלט ההרלדי. היא אימצה את הדגל הלאומי כפי שהוא מוכר כיום. הדיונים השונים לא גרמו ליצירתו של דגל היסטורי כלשהו.
הדיונים בסוגיית הדגל הלאומי נמשכו גם לאחר מכן; מתנגדי הדגל חשבו שזהב היה יכול להיות צבע ראוי יותר, כיוון שהשילוב בין צהוב, ירוק ואדום לא היה בהתאם לכללים הנהוגים של ההרלדיקה. אולם, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם לא נעשו שינויים כלשהם בדגל. במהלך מלחמת העולם השנייה ליטא הייתה כבושה על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות. בתקופת הכיבוש הסובייטי היו נהוגים שני דגלים; מיד לאחר המלחמה היה נהוג דגל בעל רקע אדום, הפטיש והמגל בצבע זהב עם הכיתוב SSR (גם כן בזהב) מעליהם. דגל זה הוחלף ב-1953 על ידי הדגל האחרון שהיה בשימוש בתקופת ליטא הסובייטית - דגל אדום, עם פטיש ומגל וכוכב מעליהם. בתחתית הדגל הוכנסו פסים אופקיים בצבע לבן וירוק בהיר.
בשנת 1988, במקביל להתחזקות התנועות לעצמאות ליטא, הכיר הסובייט הליטאי העליון בטריקולור כדגל הלאומי, אך הגדיר את הצבעים רק שנה אחת לאחר מכן שבה הדגל הסובייטי הליטאי הוחלף על ידי הטריקולור. לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות הוכנסה סוגיית דגל הטריקולור לחוקה הליטאית החדשה, שאומצה במשאל עם ב-1992.
דגל המדינה (ההיסטורי)
בשנת 2004, ביחד עם החוק שאישר את השינוי ביחס הממדים של הדגל, אומץ דגל מדינתי, כך שהסמל הלאומי מוצג בצורת כרזת סמל. יחס הממדים בדגל זהה לזה של הדגל הלאומי. הדגל מכונה בלשון החוק "הדגל ההיסטורי", והוא הוצע על ידי ססלובאס יורסנאס (סגן יושב ראש הפרלמנט) ועל ידי אדמונדאס רימשה (יושב ראש ועדת ההרלדיקה). דגל זה הוצע גם בתור שלט האצולה של המדינה, ושניהם הוצעו לרגל 750 שנים להכתרתו של מינדאוגאס ב-1253. דגל המדינה והסמל עוצבו על ידי ארבידאס קז'דייליס. בעבר היה דגל זה בשימוש בקרב גרונוולד, ושימש גם דגל ממשלתי עבור ליטא המרכזית בין 1922 לבין 1939. היה זה אחד מהדגלים שנלקחו בחשבון בתור הדגל הלאומי במהלך ההכנות להפיכת ליטא למדינה עצמאית. בכך נוהגת ליטא כמו מדינות אחרות כגון פינלנד, ספרד, ונצואלה, גרמניה ותאילנד.
לפי "חוק הדגל הלאומי" מונף דגל המדינה באופן קבוע בשלושה מקומות: הארמון המלכותי של ליטא, טירת האי טראקאי ומוזיאון המלחמה הגדול ויטאטוס שבקובנה. כמו כן, הדגל מונף במקומות הבאים בימים מסוימים:
דגלים אחרים
החל מ-1992 נמצא בשימוש גם הדגל הימי הלאומי של ליטא. לדגל יש רקע לבן עם צלב כחול, ובקנטון שלו מצויר הדגל הלאומי. רוחב כל אחד מריבועי הצלב הוא שביעית מרוחב הכוול של הדגל, ויחס הממדים הוא 1:2. מבחינה היסטורית דגל זה שימש את מועדון היאכטות של קובנה, אך ביחס של 2:3. דגלון החרטום מורכב מרקע לבן שעליו עוגן כחול המכוסה על ידי הסמל הימי של ליטא. הסמל הזה מורכב מעמודי גדימינאס צהובים על מסגרת עגולה אדומה. הצי הליטאי אימץ דגלון נפרד לשימוש על הספינות שלו.
ב-1993 קבע הפרלמנט הליטאי כי גם לנשיא המדינה יהיה דגל. הדגל מורכב מסמל ליטא המוחזק על ידי חד קרן וגריפון, כאשר הרקע צבוע בצבע אחיד. לפי חוק הדגל צבע הרקע הוא סגול, אך למעשה הצבע הנמצא בשימוש הוא אדום כהה. יחס הדגל הוא 1:1:2.
לכל אחד ממחוזות ליטא יש דגל נפרד, וכולם מורכבים לפי תבנית קבועה: ריבוע כחול, עשרה צלבי ויטיס בצבע זהב המשמשים שוליים עבור המאפיין שבמרכז הדגל, הנבחר על ידי המחוז עצמו. רוב האלמנטים המופיעים במרכז דגלי המחוזות מבוססים על הסמל הלאומי.
פרוטוקול הדגל
ניתן להניף את הדגל בצורה אנכית או אופקית ממבני ציבור, בתים פרטיים, בתי עסק, ספינות, כיכרות, או במהלך טקסים רשמיים. אם הדגל מונף בצורה אופקית הפס הצהוב צריך להיות למעלה, ואילו כאשר הוא מונף בצורה אנכית הפס הצהוב צריך להיות בצד השמאלי והפס האדום בצד הימני. הדגל אמור להיות מונף מזריחת השמש ועד השקיעה, ונציגויות של משרדי הממשלה מחוץ לליטא מחויבות להניף אותו בכל שעות היממה. הדגל חייב להיווצר לפי התקנים שנקבעו בחוק, וחל איסור לפגוע בו או להניח אותו על הקרקע.
בטקסי אבל ניתן להניף את הדגל בכמה דרכים. הדרך הראשונה, המכונה דגל בחצי התורן, מבוצעת באמצעות הנפת הדגל לראש התורן ולאחר מכן הנמכתו לשליש התורן. שיטה נוספת היא הצמדת סרט שחור לדגל המונף באופן קבוע על תורן. הסרט עצמו הוא ברוחב עשרה סנטימטרים, ומוצמד לראש הדגל כך שקצהו מגיע לתחתית הדגל. במהלך הלוויות הדגל עשוי לשמש ככיסוי לארונות הקבורה של חברי הממשלה, חיילים, חותמי חוק העצמאות של ליטא, ואישים שנקבעו בצו מיוחד של נשיא המדינה; לאחר מכן מקופלים הדגלים הללו ונמסרים ליורשי האישיות שמתה.
כאשר מניפים את דגל ליטא ביחד עם דגלים אחרים יש לעשות זאת בסדר קבוע מראש: הדגל הלאומי, הדגל המדינתי (ההיסטורי), דגלי מדינות זרות, דגל האיחוד האירופי, דגלי ארגונים לא ממשלתיים, דגל נשיא המדינה, דגלי ממשלה וצבא, דגלי המחוזות, דגלי ערים ודגלים אחרים. כאשר דגלים זרים מונפים לצד דגל ליטא הם מסודרים לפי שמות המדינות בשפה הליטאית, אך במקרים מסוימים הדגלים מסודרים לפי שפה אחרת.
דגל האיחוד האירופי מונף בליטא שהיא הצטרפה לארגון. דגל נאט"ו לא מוזכר במפורש בחוק, אך למרות זאת ניתן להניפו בליטא כיוון שגם היא חברה בנאט"ו. במקרים מסוימים מקובל להניף גם את דגל אסטוניה ואת דגל לטביה, בעיקר בחגיגות העצמאות של שלוש המדינות הבלטיות.
ימי דגל לאומיים
כחלק מפרוטוקול הדגל ישנו עידוד להציגו בימים מסוימים, אך בימים שלהלן הפרוטוקול מדגיש זאת יותר או אף מחייב להניף את הדגל:
מלבד הימים הללו הדגל מונף גם באתרים שבהם נערכות בחירות. לפי החוק הממשלה רשאית לקרוא להנפת הדגל ולקבוע תנאים מיוחדים כגון הוספת סימני אבל.
מאיר בן דב
מאיר בן דב (נולד ב-1935), הוא ארכאולוג ישראלי.
ביוגרפיה
נולד במטולה, בן לעטרה לישנסקי, הבת הראשונה שנולדה במושבה מטולה, ולגרשון קוסקובצקי, איש העלייה השנייה, שהיה ממגיני תל-חי ויושב-ראש ועד המושבה. דודו אברהם היה נציג בקונגרס הציוני השישי (בו נדונה תוכנית אוגנדה). סבו, מאיר לישנסקי, איש העלייה הראשונה, היה ממייסדי המושבה והיה גם המוכתר שלה במשך 18 שנה.
בן דב למד בתיכון חוגים בחיפה וסיים את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
השתתף בחפירות ברמת רחל, מצדה, תל-ערד, אשדוד ותל זרור. בשנים 1966-1967 ניהל את חפירת המבצר הצלבני "בלוואר" (Belvoir) בכוכב הירדן.
ב-1968 מונה לסגן מנהל החפירות הארכאולוגיות שליד הר הבית לצידו של בנימין מזר. בשנת 1976 החליף את מזר והיה האחראי לשימור ולשחזור האתר עד 1986. במהלך חפירות אלו יצר קשרים טובים עם אנשי הווקף (הגוף האדמיניסטרטיבי המוסלמי האחראי על הר הבית) והמנהיגות המקומית במזרח ירושלים. בן דב אף הזמין את סרי נוסייבה, שהיה אז סטודנט צעיר, לעבוד בחפירות. הקשרים שיצר אפשרו לבן דב לקבל גישה למתחם הר הבית לבצע סקרים ארכאולוגיים וחפירות בדיקה גם בתוך מתחם הר הבית. בין השאר חשף את השרידים שמדרום להר הבית (שקיבלו את השם - הגן הארכאולוגי ירושלים), חשף וחקר את מנהרות הכותל ואת האולם ההרודיאני שבהם (שהיה ידוע בטעות בשם "אולם החשמונאים"). ביולי 1969 הותקף על ידי חרדים שהתנגדו לחפירות ארכאולוגיות סמוך לכותל והר הבית. בשנת 1971, הסתייע לראשונה במחשב, בשיתוף עם חוקרים של המכון הגיאופיסי לישראל, כדי לסקור ולהאריך את גודל המבנים ועובי הקירות של השרידים בשטח. במסגרת החפירות של נחמן אביגד ב ניהל את שטח החפירה של הפינה הדרומית-מזרחית של כנסיית הניאה הבולטת מתחום העיר העתיקה דרומה, כנסייה שרובה מצוי ברובע היהודי.
באוגוסט 2004 ביקר בן דב בהר הבית כדי לבדוק ערימות עפר ופסולת בניין שנערמו בחלקה המזרחי של רחבת מסגדי הר הבית, שמקורם בעבודות ניקויי של החללים התת-קרקעיים המכונים אורוות שלמה. יחד עם אנשי רשות העתיקות הוא בדק את הערימות והם קבעו שאין בהן שום ממצאים חשובים. לאחר שערימות העפר ופסולת הבניין פונו יזם הארכאולוג גבריאל ברקאי את פרויקט סינון העפר מהר הבית. בן דב מתח ביקורת על הפרויקט וטען שאין לו שום ערך מדעי, ואי אפשר ללמוד מסינון העפר דבר. בין הסיבות שמנה בן דב היו שחלק מאדמת המילוי שהוצאה מהר הבית, הובאה לשם מהרובע היהודי ואינה במקור מההר. וגם בנחל קדרון, שם שפכו אנשי הווקף את העפר לפני שפנה לטובת הפרויקט, התערבבה בו אדמה ממקומות אחרים.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה
סורוקה - מרכז רפואי אוניברסיטאי, מקבוצת שירותי בריאות כללית, הוא בית החולים המרכזי בנגב, הממוקם בבאר שבע ומשמש כבית חולים על-אזורי. הוא נותן שירות רפואי לכמיליון תושבי הדרום, מקריית גת ואשקלון ועד אילת.
סורוקה הוא בית החולים הכללי השלישי בגודלו בישראל, עם 1,173 מיטות אשפוז והוא מתפרש על שטח של 286 דונם בלב באר שבע. זהו בית חולים אוניברסיטאי, המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות שוכן במתחם בית החולים.
מנהל המרכז הרפואי משנת 2018 הוא ד"ר שלומי קודש.
הקמת בית החולים
עם כיבוש באר שבע במלחמת העצמאות הקים חיל הרפואה בית חולים צבאי זמני באחד ממבני הממשל העות'מאני. כעבור שנה בית החולים הועבר למתחם ממשלתי בריטי לשעבר, שם תופעל על ידי ההסתדרות המדיצינית הדסה ונקרא ע"ש ד"ר חיים יסקי.
ב-1949 פתחה קופת חולים הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל מרפאה בעיר לשירות התושבים חברי ההסתדרות הכללית. מרפאה זו נזקקה לשירותי בית חולים להמשך טיפול. בית החולים הקרוב היה מרכז רפואי קפלן ברחובות, וחולים היטלטלו זמן רב בתנאי הכביש של אותן שנים עד שזכו להגיע לטיפול.
בשנת 1950 הוכרזה באר שבע כרשות אזרחית, הכרזה שהביאה להפניית אלפי עולים להתיישב בה.
עם הגידול במספר תושבי העיר לא ענה בית החולים הקטן הקיים על הצרכים. מצוקת האשפוז ותנאי בית החולים גרמו לרצון להרחיבו. "הדסה" הביעה נכונות עקרונית לכך, אולם מפאת מצוקה תקציבית שנבעה מבניית בית החולים הדסה עין כרם, לא הייתה הדסה מסוגלת להרחיב את בית החולים במועד סביר.
דוד בן-גוריון, בגישתו הממלכתית, חשב שעל הממשלה להקים בית חולים בנגב והוא לא צריך להיות מוקם על ידי "הדסה" או ההסתדרות, אולם גם למשרד הבריאות לא היה כסף למטרה זו.
דוד טוביהו, שכיהן כראש העיר, נרתם להקמת בית חולים גדול יותר, מרווח יותר ומודרני יותר. לשם כך נפגש עם גורמים שונים ובהם משה סורוקה, שכיהן כיו"ר מרכז קופת חולים הכללית. סורוקה הביע נכונות עקרונית להקמת בית חולים על ידי קופת חולים ההסתדרותית, אולם שר הבריאות, יוסף סרלין, ששאף לצמצם את פעילות קופת החולים ולהעבירה לידי המדינה, התנגד לכך.
באוגוסט 1955 הצליח דב ביגון, שהיה נציג ההסתדרות הכללית בארצות הברית, לשכנע את נשיא איגוד תופרי בגדי הנשים בארצות הברית, דוד דובינסקי (1892–1982), לתרום סכום של מיליון דולר אמריקאי (רבע מיליון בכל שנה במשך 4 שנים), לשם הקמת בית חולים בנגב שינציח את שם הארגון.
בסוף אותה השנה קמה ממשלה חדשה ולשר הבריאות התמנה ישראל ברזילי, שתמך בהקמת בית החולים ושכנע את בן-גוריון לאשר לקופת החולים להקים בית חולים חדש בבאר שבע בעוד משרד הבריאות יקים בית חולים באשקלון (כיום מרכז רפואי ברזילי). בן-גוריון השתכנע בין היתר בגלל חשש כי במלחמת סיני המתוכננת תהיה צפויה מצוקת אשפוז לחיילים פצועים.
קמפוס בית החולים
בית החולים משתרע על שטח של 286 דונם, בשטח בנוי של יותר מ-200,000 מטרים רבועים, וכולל 30 בניינים (לצפייה במפת בית החולים).
בין המבנים בקמפוס:
טיפול רפואי
במרכז הרפואי סורוקה מעל 40 מחלקות אשפוז ובהן 1,173 מיטות אשפוז. לצד מחלקות האשפוז, יש עשרות רבות של יחידות נוספות הנותנות שירותים למאושפזים למטופלים באשפוז ביום, במחלקה לרפואה דחופה, במכונים ובמרפאות החוץ.
המרכז הרפואי סורוקה נותן שירות רפואי ליותר ממיליון תושבי הנגב, המתגוררים בשטח גאוגרפי עצום של כ-60% משטח המדינה. אוכלוסיית הנגב היא אוכלוסייה צעירה יחסית, מגוונת תרבותית, בחלקה הגדול ממעמד חברתי-כלכלי נמוך-בינוני בעלת צרכים בריאותיים ייחודיים. המרכז הרפואי סורוקה פועל להנגשת השירותים הרפואיים בהתאם לצרכים הייחודיים של המטופלים – מבחינה לשונית, מבחינה תרבותית ומבחינה רפואית. כך למשל: למקום מגוריו של מטופל יש השפעה על מידת יישום ההמלצות הרפואיות. הפרישה הגאוגרפית האדירה וצורות היישוב המגוונות בנגב (ערים, קיבוצים, מושבים, יישובים בלתי מוכרים בפזורה הבדואית) מחייבת היכרות טובה של הצוות הרפואי עם היכולות התשתיתיות הקיימות.
בשנת 2022 התבצעו מעל 32,000 ניתוחים וכ-100,000 אשפוזים בבית החולים. במרפאות החוץ התקיימו מעל 600,000 ביקורים.
בבית החולים כ-5,300 עובדים, בהם כ-1,000 רופאים, כ-2,000 אחיות, כ-500 עובדי מקצועות הבריאות וכ-500 עובדי מינהל.
המחלקה לרפואה דחופה (חדר מיון) בסורוקה, עם היקף הפעילות הגדול בארץ (מעל רבע מיליון ביקורים בשנה), מובילה בין המלר"דים הגדולים בסקר שביעות רצון מטופלים שערך משרד הבריאות, ומובילה בין המלר"דים הגדולים בישראל בבדיקה שערך משרד הבריאות הכוללת פרמטרים שונים של שירות ואיכות.
יחידות הטיפול הנמרץ בסורוקה עם שיעור זיהומים בין הנמוכים בארץ.
חדר הלידה בסורוקה הוא הפורה ביותר במדינה עם מעל 17,400 תינוקות שנולדים בו בשנה.
המרכז הרפואי סורוקה צבר לאורך השנים ניסיון רב בניהול מצבי חירום שונים:
אירועי החירום מנוהלים על ידי צוות ייעודי ומיומן בבית החולים, תוך שיתוף פעולה עם גורמים רבים בהתאם לאופי האירוע: צה"ל, משטרת ישראל, מד"א, פיקוד העורף, בתי חולים נוספים ועוד.
בבית החולים פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
מרכז רפואי אוניברסיטאי
המרכז הרפואי סורוקה הוא מרכז רפואי אוניברסיטאי המקיים קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במסגרת זו, צוות בית החולים שותף פעיל בהכשרת דור העתיד של הקלינאים והמנהלים במערכת הבריאות במקצועות השונים: רפואה, סיעוד, פיזיותרפיה, רפואת חירום, רוקחות, מעבדה רפואית, בריאות הציבור וניהול מערכות בריאות. היקף הסטודנטים הלומדים בבית החולים מדי שנה עומד על כ-1,000. קמפוס הפקולטה למדעי הבריאות של האוניברסיטה שוכן במתחם בית החולים.
מחקר
בסורוקה מתבצעים מחקרים קליניים רבים, המאושרים על ידי ועדת הלסינקי במרכז הרפואי. נכון לשנת 2022, בראש הוועדה עומד פרופ' איתן לוננפלד.
בסורוקה פועל מרכז למחקרים קליניים, המוביל ומקדם מחקרים עם עובדי בית החולים ועם עמיתים מחוץ לבית החולים – בארץ ובעולם, ובחלקם בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון.
מדי שנה מאושרים לביצוע כ-300 מחקרים חדשים בבית החולים, ומתפרסמים בספרות המדעית כ-600 מאמרים על מחקרים בעלי משמעות קלינית וניהולית.
פעילות למען הקהילה
המרכז הרפואי סורוקה מצוי בקהילה אותה הוא משרת, ופועל לפיתוח וקידום תוכניות לשיפור איכות החיים ובריאות הקהילה. אנשי הצוות של המרכז הרפואי סורוקה לוקחים חלק בפעילויות רבות ומגוונות למען החברה בתוך כותלי בית החולים ומחוץ להם. הפעילויות מותאמות לקהלי יעד שונים באוכלוסייה ההטרוגנית והמגוונת באזור - מארצות מוצא שונות, בני דתות שונות ומגוון גילים.
בין הפעילויות:
עמותת הידידים של המרכז הרפואי סורוקה
עמותת ידידי סורוקה הוקמה באוקטובר 1988 ועם מקימיה נמנו אנשים מרכזיים בחיי העיר והנגב, שראו בבית החולים נכס אסטרטגי למדינת ישראל בכלל ולנגב בפרט.
המטרות העיקריות של העמותה, כפי שהוגדרו בתקנונה: "תמיכה מוסרית, חברתית, ארגונית וכספית בבית החולים סורוקה, על כל שלוחותיו ומגוון פעילויותיו".
כל חברי העמותה עושים את עבודתם בהתנדבות מלאה מתוך אמונה במטרותיה וביעדיה. חברי העמותה עוסקים במשימות ואתגרים רבים ומגוונים, שנועדו להצעיד את בית החולים למתן שירות מקצועי, איכותי ומיטבי, לתושבי הנגב ולאלפי חיילי צה"ל המשרתים בדרום.
ישראל חיים טביוב
ישראל חיים טַבְיוֹב (בכתיב יידי: טאַוויאָוו; כ' בכסלו תרי"ח, 1858 – כ"א בכסלו תרפ"א, 2 בדצמבר 1920) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ומחנך בתקופת התחייה, מחברם של ספרי לימוד בשפה העברית.
קורות חיים
טביוב נולד בדְרוּיָה שבמחוז ויטבסק של האימפריה הרוסית בשנת 1858, ובהיותו בן שנתיים עקרה משפחתו לריגה, שבה חי, פעל ונפטר. בבית אביו למד הן תלמוד והן לימודי חול ואחר כך למד כלכלה בפוליטכניקום של ריגה. לפרנסתו עבד כרואה חשבון של חברה מסחרית מקומית.
כבר בנערותו החל לכתוב לעיתון "הלבנון". בשנת 1889 החל לפרסם פיליטונים בעיתון "המליץ", ואלו זכו לפופולריות רבה. הפיליטון הראשון שפרסם היה "דוגמאות מספר המלים" בגיליון 77 של המליץ לשנת 1889. בשנת 1901 (תרס"א) לקח חלק בפרסום השבועון "הדור" בוורשה, ובין השנים 1905 ל-1908 השתתף בהוצאת יומון בעברית בשם "הזמן", שיצא לאור בווילנה. בין השנים 1908–1910 הוציא לאור עיתון לילדים בשפה העברית בשם "החבר"; תחילה היה זה עיתון יומי לילדים שיצא לאור בווילנה, אך עם הזמן הפך העיתון לשבועון ועבר לצאת בעיר ריגה. בן ציון אייזנשטט הכתיר אותו כ"פדגוג מומחה".
טביוב פרסם ספרים ומאמרים בתחומים שונים. מאמר שהכה הדים בזמנו היה "ספרותינו היפה ועתידותיה", שבו קרא להרחבת הלשון העברית, התאמתה והפיכתה לשפה נמלצת פחות לפני כתיבת ספרות יפה. ספרו המפורסם ביותר הוא אוצר המשלים והפתגמים, שבו ליקט כשלושת אלפים פתגמים בשפות העברית והארמית. כל פתגם ומשל לוּוה בהסבר על מקורו והשתלשלותו לאורך השנים. הוא גם כינס אנתולוגיה על הספרות העברית מאז ימי גלות ספרד ועד ימיו. כמו כן כתב ספרים רבים ללימוד השפה העברית, אשר זכו לפופולריות רבה.
ידוע גם משפטו הנוקב של טביוב בגנות השימוש בשפה היידית בכתיבה ספרותית: "מעולם לא טנפתי [!] את עטי בלשון הז'רגונית", על אף שברבות הימים גם הוא "חטא" בכתיבה בלשון המדוברת.
טביוב גם תרגם לעברית יצירות משפות זרות; בין היתר תרגם מחזות של אוסקר ויילד, ואת יצירתו הידועה "תמונתו של דוריאן גריי". כמו כן תרגם לעברית את חיי שלמה מימון, אוטוביוגרפיה של שלמה מימון.
על שמו, רחוב בשכונת ביצרון בתל אביב.
שאהנאמה
שאהנאמה (בפרסית: شاهنامه), כלומר "ספר המלכים" או "אפוס המלכים", כאשר 'שאה' הוא כינוי למלך פרסי ו'נאמה' הוא ספר, הוא אפוס פואטי עצום שנכתב על ידי המשורר הפרסי פירדוסי בשנת 1010 בהתבסס על מקורות קודמים, והוא האפוס הלאומי של העולם דובר הפרסית. השאהנאמה מספר על העבר ההיסטורי והמיתי של איראן, מבריאת העולם ועד לכיבוש המוסלמי של איראן במאה השביעית.
תוכן היצירה
נהוג לחלק את השאה-נאמה לשלושה חלקים: החלק המיתולוגי, החלק ההירואי והחלק ההיסטורי. החלק המיתולוגי קצר יחסית (כ-2000 בתי שיר) ומתאר את בריאת העולם והסדר העולמי כפי שהיה מקובל בתרבות הסאסאנית. החלק ההירואי תופס את חלק הארי של האפוס ומתאר את התקופה משלטונו של מנוצ'הר ועד כיבושי אלכסנדר הגדול. החלק ההיסטורי מתאר בעיקר את תולדות השושלת הסאסאנית עד נפילתה מול האסלאם.
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה (באנגלית: Small Diamond Crown of Queen Victoria) היה כתר קטן שיוצר לבקשת המלכה ויקטוריה בשנת 1870. כתר זה היה מזוהה ביותר עם המלכה, ולכן דווקא כתר זה הונח על ארונה במהלך מסע לווייתה, ולא הכתר הרשמי של הממלכה המאוחדת (כתר אדוארד הקדוש) או הכתר הרשמי של ויקטוריה כקיסרית הודו (כתר האימפריה הממלכתי).
שאהנאמה
חשיבות החיבור
מלבד החשיבות הספרותית של השאהנאמה, שנכתב בפרסית טהורה כמעט, הוא היה בעל חשיבות עצומה בהחייאת השפה הפרסית לאחר ההשפעה הערבית. הספר גם משקף את ההיסטוריה, התרבות והדת העתיקה של הפרסים (זורואסטריות), ואת הזהות הפרסית שלהם. פירדוסי השלים את השאהנאמה בזמן שבו העצמאות הפרסית הייתה בסכנה. למרות שביצירה מופיעים גיבורים קלאסיים שונים, הגיבור האמיתי הוא איראן עצמה.
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
היסטוריה
בעקבות מותו של הנסיך אלברט מסקס קובורג גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה, בשנת 1861 פרשה המלכה ויקטוריה מהחיים הציבוריים, והחלה ללבוש בגדי אבלות. בלחץ ממשלת בריטניה שבה להופיע בציבור בשנת 1870, אולם סרבה ללבוש את כתר האימפריה הממלכתי - הן בשל משקלו הרב, והן משום שלא יכלה ללבוש אותו ביחד עם ההינומה השחורה שלבשה לאות אבלות. כתר היהלומים הקטן הוזמן על ידי ממשלת בריטניה כדי לעמוד בדרישות הטקס המקובלים מחד, ולאפשר למלכה ללבוש את הכתר על בגדי האבלות מאידך.
שאהנאמה
חשיבות החיבור
הספר הוא בעל חשיבות לדוברי פרסית לא רק באיראן עצמה, אלא גם באפגניסטן טג'יקיסטן, פקיסטן, והודו, וכן לאיראנים המתגוררים בתפוצות. הספר חשוב גם לזורואסטרים ברחבי העולם, מכיוון שהוא מתעד את הדת מתחילתה ועד לניצחונם של הערבים על המלך הזרואסטרי האחרון.
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
היסטוריה
השימוש הראשון שנעשה בכתר היה לטקס פתיחת הפרלמנט ב-9 בפברואר 1871. החל מאירוע זה לבשה המלכה את הכתר בכל האירועים בהם כללי הטקס דרשו שהמונרך ילבש כתר לראשו.
שאהנאמה
חשיבות החיבור
המשורר היהודי-פרסי מולאנא שאהין שיראזי בן המאה ה-14 חיבר בפרסית יהודית מעין גרסה יהודית של השאהנאמה, המבוססת עליה מבחינה תבניתית וסגנונית אך עוסקת בסיפורים המפורסמים של התורה.
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
היסטוריה
רשמית, הכתר היה רכושה האישי של המלכה ויקטוריה ולא חלק מתכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת. בצוואתה הורישה ויקטוריה את הכתר לממלכה, והכתר הפך לחלק מתכשיטי הכתר.
שאהנאמה
כתבי יד
השאה-נאמה של פרדוסי זכה לכתבי יד מעוטרים רבים לאורך השנים. להלן רשימה חלקית של כתבי היד המפורסמים ביותר:
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
היסטוריה
את הכתר לבשו המלכות הרעיות אלכסנדרה מדנמרק ומרי מטק.
לאחר שאליזבת בווס ליון החליטה שלא תעשה שימוש בכתר, הכתר הועבר בשנת 1937 לבית התכשיטים שבמצודת לונדון בו הוא מוצג כיום.
שאהנאמה
מהדורות מדעיות
ברוסיה התפרסמה מהדורת מוסקבה בין השנים 1960-1971 בתשעה כרכים. מהדורה זו התבססה על כתבי היד המוקדמים ביותר שהיו ידועים אז, מן המאות ה-13 וה-14. מהדורה זו נחשבה לאמינה ביותר בקרב המהדורות המדעיות עד לשנת 1977, אז התגלה כתב יד קדום יותר של השאה-נאמה משנת 1217 (כ"י פלורנס). ב-1990 החוקר ג'לאל ח'אלקי-מוטלק החל להכין מהדורה מדעית המתבססת על כ"י פלורנס ועל כתבי יד רבים נוספים. הכרך השמיני והאחרון של מהדורה זו ראה אור בשנת 2008. מהדורה זו נחשבת כיום לאמינה והטובה ביותר.
כתר היהלומים הקטן של המלכה ויקטוריה
תיאור הכתר
הכתר יוצר על ידי חברת הצורפות המלכותית ג'ררד ושות' ועוצב בסגנון האופייני לכתרי הממלכה המאוחדת. הכתר כלל ארבעה חצאי קשתות שיצאו מבסיס הכתר ונפגשו במרכז הכתר, בו התחברו למונד (גלובוס מוזהב) שעליו צלב. חצאי הקשתות התחברו לבסיס הכתר בצלב פאטה, ובין צלבי הפאטה היו פרחי חבצלת. הכתר היה קטן ממדים - קוטרו היה 9 ס"מ וגובהו 10 ס"מ. בשל קוטנו, לא כלל הכתר כובע בד פנימי.
הכתר עשוי כסף ומשובצים בו 1,187 יהלומים (וזאת מאחר שבניגוד לאבני חן שאותם, על פי הנוהג, לא לובשים בעת אבלות, יהלומים ניתן, על פי הנהוג במאה ה-19 בממלכה המאוחדת, ללבוש בתקופת אבל). מקורם של כל היהלומים היה מתכשיטים אישיים של המלכה ויקטוריה.
קשב לשירה
קשב לשירה היא הוצאת ספרים ישראלית המיועדת להוצאת ספרי שירה וספרים על שירה ועל משוררים.
היסטוריה
ההוצאה נוסדה בשנת 1997 בתל אביב על ידי המשורר והמתרגם רפי וייכרט בשותפות עם המשוררים משה דור וגיורא לשם. ההוצאה הוציאה בתחילה בעיקר תרגומים משירת העולם, בהם תרגומים ראשונים לעברית משל המשוררים איוון לאליץ', תומאס טראנסטרומר, תדאוש רוז'ביץ' ואליזבת בישופ, וכן תרגומי משוררים צרפתיים (גיום אפולינר, ארתור רמבו ועוד) שהותקנו על ידי משה בן שאול, תרגומים מספרדית של טל ניצן, משוודית של גלית חזן-רוקם ומפולנית של רפי וייכרט ודוד וינפלד (ובמיוחד תרגומי המשוררת הפולנית כלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה). וינפלד שימש גם זמן קצר כעורך בהוצאה.
ההוצאה מארגנת אירועי קריאת שירה הן בתל אביב והן מחוצה לה.
בין הספרים שיצאו לאור "קשב לשירה" במשך השנים, היו:
בשנת 2004 הוציאה לאור את ספרו של המשורר הנורווגי אולב האוגה "הנהר שמעבר לפיורד", בתרגום סבינה מסג וחנה מאי-סוונדל.
בשנת 2008 הוציאה לאור את הספר "קולות מן הים האחר: שירת נשים ערביות בת זמננו", בעריכת עמי אלעד בוסקילה.
בשנת 2012 הוציאה לאור את הספר "לידה אחרת" אסוף שירים של המשוררת האיראנית פורוע' פרוח'זאד, בתרגום סיון בלסלב. באותה שנה הוציאה גם ספרו של מרואן מח'ול "ארץ הפסיפלורה העצובה".
בשנת 2015 הוציאה לאור את הספר "מחמוד דרוויש: חמישים שנות שירה", עריכה ותרגום של ראובן שניר.
בשנת 2016 הוציאה לאור את הספר "הצלב והורד", מבחר של שירה לטינית מימי הביניים בתרגום עמינדב דיקמן. באותה שנה גם פורסם הספר "בסוף כל המסעות" של המשורר העיראקי פאדל אל-עזאווי.
בשנת 2021 הוציאה לאור את הספר "רסיסים יוניים", מחבר של שירים שתרגם מיוונית עמינדב דיקמן.
תעשיית הרכב ברוסיה
ייצור כלי רכב הוא ענף תעשייה משמעותי ברוסיה, המעסיק ישירות כ-600,000 איש, ומהווה 1% מכלל כוח העבודה במדינה.
רוסיה ייצרה 1,767,674 כלי רכב בשנת 2018, שמציבים אותה במקום 13 בקרב המדינות המייצרות מכוניות בשנת 2018 והיוו 1.8% מהייצור העולמי. המותגים המקומיים העיקריים הם יצרני הרכבים הקלים AvtoVAZ וקבוצת GAZ בעוד KamAZ היא יצרנית הרכבים הכבדים המובילה במדינה. 11 יצרניות זרות עוסקות בפעילות ייצור או בונות את מפעליהן ברוסיה.
מפעלים
עם התפרקות ברית המועצות רוסיה ירשה את תעשיית הרכב הסובייטית, אך מחצית מהיצרניות שנתמכו על ידי המדינה לא הצליחו להסתגל לתנאים החדשים של השוק הקפיטליסטי ופורקו.
יהושע שלם
יהושע "שוקה" שלם (נולד ב-1 באוגוסט 1944) הוא טניסאי ישראלי בעבר ומאמן טניס, תשע פעמים ברציפות אלוף ישראל בטניס (1975-1967), מחזיק בשיא האליפויות לגברים של ישראל ביחד עם שלמה גליקשטיין וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל. בעל מדליית ארד ממשחקי אסיה (1974) ומדליית זהב מכינוס הפועל (1975).
ביוגרפיה
שלם גדל בירושלים. הוא שיחק בקבוצת הטניס של ימק"א ירושלים. בשנת 1964 נפטר אביו, דוד, בעת שצפה במשחק שלו נגד יוסף שטבהולץ ממכבי נתניה במסגרת ליגת הטניס, בהמשך שיחק בקבוצת הפועל תל אביב.
בשנת 1968 זכה שלם בתואר טניסאי השנה של ישראל.
באליפות ישראל הבינלאומית שנערכה באפריל 1974 זכה שלם בטורניר היוקרתי, 12 שנים לאחר ניצחונו של הישראלי אלעזר דודמן, לאחר שניצח במשחק הגמר את לארי פארקר מארצות הברית ב-5 מערכות, 6-7, 6-2, 4-6, 6-1, 3-6.
אלוף כינוס הפועל
בטורניר הטניס של כינוס הפועל ה-10 שנערך בתל אביב במאי 1975, זכה שלם במדליית זהב לאחר שניצח במשחק הגמר את יאיר ורטהיימר, 5-7 4-6.
נמר השלג
נמר השלג (שם מדעי: Panthera uncia) הוא מין במשפחת החתוליים, אחד מבעלי החיים החמקניים והנדירים ביותר בעולם. הוא מכונה בפי התושבים המקומיים המתגוררים בשטח תפוצתו "רוח הרפאים של ההרים". נמר השלג נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה, בשטחים הנמצאים בגובה רב, לרוב בגבהים שבין 2,700–6,100 מטרים.
מבנהו מותאם באופן מיטבי לבית גידול מושלג ומוכה רוחות. פרוותו עבה וארוכה (כ-12 ס"מ בבטנו), ומעוטרת בנקודות ובחברבורות המאפשרות לו הסוואה טובה בנוף ההררי המושלג. גודלן הקטן של אוזניו מסייע לו בשמירת חום גופו, וחלל אפו הרחב תורם לחימום האוויר הקר בטרם הוא מגיע לריאותיו. הוא ניחן ביכולת טיפוס מרשימה וביכולת קפיצה המגיעה למרחק של כ-15 מטרים, שמקורן בשרירי חזהו וברגליו השריריות הנתמכות בכפות חזקות וגדולות המשמשות כ"נעלי שלג". זנבו משמש לאיזון (ואף כמעין צעיף כאשר הוא סובל מקור).
בדומה לרוב חתולי הפרא, גם נמר השלג נתון בסכנת הכחדה שלה אחראי האדם, הצד אותו בשל פרוותו הנחשקת, בשל איבריו המשמשים למרקחות רפואיות, ובשל הנזק הכלכלי הרב שהוא גורם כתוצאה מציד חיות משק. האדם גם מצמצם את שטחי מחייתו באמצעות התיישבות וכרייה.
בשל מיעוט מידע מדויק על גודל אוכלוסיית נמרי השלג, מתבססים החוקרים על אומדן בלבד, שעל פיו מספרם מוערך בכ-4,000–7,000 פרטים. על פי הערכות של איגוד השימור העולמי (IUCN), הידלדלה אוכלוסיית נמרי השלג החל משנת 1992 ועד 2008 בכ-20 אחוז. הם מתקשים למצוא בני זוג ולהתרבות, כתוצאה מפיצול האוכלוסייה שנגרם מתפוצת האדם, ממלחמות ומתנאי שטח קשים.
בשל אופיו המסתגר, נדירותו ותנאי השטח ומזג האוויר הקשים בבית גידולו, לא ניתן להתחקות אחריו ולחקור את אורח חייו בטבע בקלות. עם זאת, מספר ארגוני שימור הפועלים להצלתו בטבע, מקיימים שיתוף פעולה בינלאומי עם ממשלות וקהילות לשימורו, וכדי להעמיק ולהעשיר את הידע עליו. אוכלוסיית נמרי השלג הנמצאת בשבי מהווה מקור מידע עיקרי.
תפוצה ובית גידול
נמר השלג חי על "גג העולם": הוא נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה: באפגניסטן, בבהוטן, בסין (כ-60% מבית גידולו נמצא בה), בהודו, בקירגיזסטן, בקזחסטן, במונגוליה, בנפאל, בפקיסטן, ברוסיה, בטג'יקיסטן ובאוזבקיסטן. תפוצתו משתרעת למעשה מהקצה המזרחי של הרמה הטיבטית ודרומה לאורך הרי ההימלאיה דרך רכסי ההרים קארקוראם והינדו-כוש הנמצאים בפקיסטן ובאפגניסטן. משם תפוצתו ממשיכה צפון-מזרחה אל עבר רכסי הרי פמיר, טיין שאן, הרי אלטאי, הרי חנגאי (Хангайн ) והרי סייאן. תפוצתו המקורית השתרעה על פני שטח של כ-2.5 מיליון קמ"ר (שטח הגדול מזה של גרינלנד וקטן מזה של קזחסטן), אך כיום שטח תפוצתו הצטמצם לכדי 1.2–1.6 מיליון קמ"ר.
הוא שוכן באזורים בהם הקרקע מסולעת ומחוספסת (כגון אדמת טרשים) ושסועה על ידי צוקים, רכסים וגאיות. כמו כן, הוא שוכן בערבות הרריות יבשות מעל קו העצים, או ביערות מחטניים בתקופות מסוימות בשנה. פרטים שתויגו באמצעות קולר בעל משדר רדיו בנפאל ובפארק הלאומי המיס (Hemis National Park) שבלדאק, העדיפו לשהות על צוקים, על גבי קרקע שסועה ובמדרונות משופעים עד כדי זווית של 40 מעלות ומעלה. בניגוד לכך, נמרי השלג השוהים בגבהים נמוכים יותר, כמו בהרי קונלון שבצ'ינגהאי ובמחוז גאנסו שבסין, מעדיפים לקבוע את מושבם דווקא בעמקים שבין ההרים.
הגבהים שבהם שוהה נמר השלג במשך הקיץ, נעים בין 2,743 מטר עד קו השלג בגובה 5,488–6,097 מטר, אך הוא נצפה גם במקומות נמוכים יותר בגובה 600–1,500 מטרים.
טקסונומיה ואבולוציה
כל סוגי משפחת החתוליים התפתחו אבולוציונית מאב קדמון דמוי-פנתר שחי כ-10.8 מיליון שנים לפני זמננו בדרום-מזרח אסיה. החתולים הגדולים מהסוג פנתר, שעמם נמנה נמר השלג, היו הראשונים "להסתעף" מענף האב. נמר השלג הוא יונק טורף ממשפחה זו. בסוגיה זו לא הייתה מחלוקת בקרב חוקרי הטבע, אולם בסוגיית אפיונו הטקסונומי לסוג ולמין, הם נתקלו בקשיים: מחד, נמר השלג משלב תכונות המאפיינות מינים מהסוג פנתר (Panthera uncia); ומאידך, הוא ניחן במאפיינים הנמצאים אצל מינים מהסוג חתול (Felis uncia), ובנוסף, הוא ניחן בתכונות הייחודיות רק לו (Uncia uncia). עם חלוף השנים ובעקבות מחקרים גנטיים, הוא הוכלל תחת הסוג פנתר עם ארבעת המינים האחרים בסוג: טיגריס, אריה, יגואר ונמר. בעל החיים הקרוב אליו ביותר בסוג זה הוא הטיגריס, ושניהם התפתחו מאב קדמון משותף שחי לפני כ-2.7 עד 3.7 מיליוני שנים.
נכון לשנת 2013, מנסה צוות "The Cat Classification Task Force" מטעם "The Cat Specialist Group" (אחת מתוך 120 הוועדות המקצועיות של IUCN) לקבוע סיווג משופר ומהימן יותר של כל משפחת החתוליים.
מאפיינים גופניים
מאפייניו הגופניים של נמר השלג מדגימים את הסתגלותו האבולוציונית הטובה לנופים הסלעיים הגבוהים של בית הגידול שבו הוא חי ולאקלים הקר השורר בו. הוא מתאפיין בפרווה עבה ומעט צמרירית שאורכה בבטנו כ-12 סנטימטרים, המכסה אף את כפות רגליו. הפרווה בראשו, בפניו ובעורפו עטויה בנקודות שחורות רבות, ההופכות בשאר גופו לצורת טבעות וחברבורות המתוחמות בקו שחור. צבע הפרווה הלבן כשלג בחלקיו התחתונים, משתנה בהדרגה מלבן חיוור לאפור ולצבע שמנת זהוב בחלקיו העליונים. צבע הפרווה מסייע לו להסתוות בנוף הסלעים, והחברבורות מסוות אותו כאשר הוא מסתתר בין צללי שיחי הערער, עצי השדר והאשוחיות הגדלים באזורו. (ראו תמונות הסוואה בקישורים החיצוניים). גודלן הקטן של אוזניו מסייע בשמירת חום גופו, ואפו הרחב, המתאפיין בנחיריים גדולים, מסייע לו לחמם את האוויר הקר בטרם היכנסו אל ריאותיו.
נמר השלג ניחן ביכולת טיפוס יוצאת דופן. חזהו הרחב והשרירי וזנבו הארוך והעבה משמשים לאיזון כאשר הוא מטפס, מקפץ, או רודף אחרי טרפו במדרונות התלולים והחלקלקים. כאשר הוא סובל מקור, זנבו משמש אף כצעיף המכסה את ראשו (בעיקר את קצה אפו החשוף והרגיש), כשהוא שוכב ומתכרבל לתוך עצמו. רגליו נתמכות בכפות חזקות וגדולות המקנות לו הן אחיזה איתנה במדרונות מסולעים והן הגנה מפניהם. הן משמשות גם כ"נעלי שלג" טבעיות (בדומה לאלו של השונר).
הודות לשריריו המפותחים ולמבנה האנטומי של רגליו האחוריות, הארוכות מרגליו הקדמיות, הוא מסוגל לקפוץ למרחקים גדולים מאוד. המתחרה היחידה שלו היא הפומה, המסוגלת לקפוץ למרחק של 11.7 מטרים, ותועדה בקפיצה למרחק של 3.6 מטרים כשגופת אייל בפיה (שני המינים הללו יכולים לקפוץ מגובה של כ-15–18 מטרים אל הקרקע ולנחות על רגליהם ללא פגע). הביולוג הרוסי סרגיי איוונוביץ' אוגנב (Серге́й Ива́нович Огнёв) תיעד נמר שלג הקופץ למרחק של כ-15 מטרים. כושר הטיפוס המעולה שלו היה לעיתים בעוכריו, לדוגמה, כשנמר השלג הראשון שהגיע לארצות הברית בשנת 1903 נורה בגן החיות ברונקס כשניסה לברוח באמצעות טיפוס דרך צוהר בכלובו.
בדומה לטביעות האצבע האנושיות, לכל נמר שלג יש דפוס חברבורות ונקודות הייחודי לו. דוקטור לייף בלומקויסט (Leif Blomqvist) – האוצר של גן החיות בהלסינקי, המציא שיטה לזיהוי פרטים על פי דפוסים אלו במצחם.