cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליל האימה (סרט, 2011)
הכנסות
"ליל האימה" פתח במקום ה-6 בקופות עם 7,714,388 מיליון דולר בסופ"ש הפתיחה שלו וסיים עם הכנסה מוערכת של 18,302,607 מיליון דולר ו-22,700,000 במדינות אחרות ולבסוף הגיע לסכום טוטאלי נקי של כ-41,002,607 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 30 מיליון דולר בלבד.
מחלף ישי
מחלף ישי הוא מחלף בצפון עמק יזרעאל, בסמוך לרמת ישי, בו מצטלבים כביש 75 וכביש 77.
תיאור המחלף
מחלף ישי הוא מחלף יהלום עם לולאת תלתן אחת. כביש 77 עובר בגשר מעל כביש 75 ומתעקל כך שהוא מקביל אליו בכיוון מערב. כביש 75 מתעקל מעט בקשת בשביל לפנות מקום לכביש 77.
כביש 77 מערב\דרום: ישנה יציאה ימינה לעבר כביש 75 הכוללת עקומה חדה ומסתיימת בצומת בו ניתן לפנות ימינה לכביש 75 מערב ללא צורך לעמוד ברמזור, לפנות שמאלה לכביש 75 מזרח או להמשיך ישר לכיוון כביש 77 מערב\דרום. כביש: 77 צפון\מזרח ישנה יציאה ימינה עם עקומה חדה שמאלה (צפון-מזרח), ממנה ניתן לפנות ימינה (ללא רמזורים) לכביש 75 מזרח, לפנות שמאלה לכביש 75 מערב או להמשיך ישר לכביש 77 לכיוון צפון\מזרח. כביש 75 מזרח: ישנה צומת בה ניתן להמשיך ישר או לפנות ימינה לכביש 77 צפון\מזרח (ללא עמידה ברמזור), ואחרי-כן ישנה יציאה מסוג לולאת-תלתן לכיוון כביש 77 מערב\דרום. אחרי כן ישנו צומת בו ניתן לפנות שמאלה או להמשיך ישר. כביש 75 מערב: ישנו צומת בו ניתן לפנות ימינה לכביש 77 מערב\דרום (ללא עמידה ברמזור) ואפשרות להמשיך ישר. אחרי-כן ישנו צומת בו ניתן לפנות שמאלה לכביש 77 צפון\מערב או להמשיך ישר.
ב-11 בינואר 2019 נפתח המחלף שהיה צומת בעברו. המחלף נבנה על ידי חברת סולל בונה כאשר על הפרויקט פיקחה חברת הניהול א. אפשטיין ובניו. במחלף הוצבה תאורת לד ממוקדת מיסעה וללא זליגת אור. בנוסף, מדובר בתאורה חסכונית באנרגיה שאינה מפריעה לסביבה האקולוגית – אחד המרכיבים בהגדרתו של פרויקט כביש 77 כ'פרויקט ירוק'.
היסטוריה
בעשור הראשון של המאה ה-21, היו בצומת עומסי תנועה רבים בעיקר בבוקר ואחרי הצהריים ולכן הוחלט לשדרג את קטע הכביש בינו לבין מחלף המוביל לדו נתיבי לכל כיוון. עבודת שדרוג הצומת בוצעה בשיטת ה"תכנון-ביצוע" (Design build), בה הקבלן המבצע אחראי גם על תכנון הכביש. בין היתר, הורחבו כביש 77 בקטע צומת ישי – צומת המוביל לדו מסלולי דו-נתיבי, בוצעו עבודות עפר ודיפון לסלילת נתיב שלישי (בעתיד) והתאורה שודרגה. החברה להגנת הטבע התלוננה כי הקבלן ערם עודפי עפר מהעבודות בשטחים פתוחים ופגע בטבע.
עודד גדיר
עודד גדיר (נולד ב-21 בספטמבר 1970 בכרכור) הוא זמר רוק, מלחין, פסנתרן מפיק מוזיקלי ומשורר ישראלי. גדיר כתב והלחין מאות שירים והוציא תשעה אלבומי סולו, אלבום אוסף וספר שירה. הוא חיבר מוזיקה להצגות תיאטרון רבות והפיק מוזיקלית 21 אלבומי מוזיקה לעצמו וליוצרים אחרים.
ב-2002 הקים את הלייבל ואולפן ההקלטות "גלגל".
קריירה מוזיקלית
גדיר החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל 14. הוא חיבר מוזיקה להצגה "תופים בלילה" מאת ברטולט ברכט בבימוי אביו יורם גדיר וליווה אותה בפסנתר. במהלך התיכון חיבר מוזיקה להצגות שביים אביו עם תיאטראות חובבים ותלמידי מגמת התיאטרון בבית הספר החקלאי פרדס חנה. כמו כן חיבר ב-1988 לחנים לשירי מופע חגיגות 75 שנה למושבה כרכור שהוצג בפני כעשרת אלפים איש.
בשירותו הצבאי ניגן בקלידים בלהקת פיקוד הדרום. במהלך שירותו הצבאי החל להופיע עם שיריו בליווי חבריו ללהקה, הבסיסט אילן אביב, המתופף ברק בן צור והקלידן ערן דינור.
לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד כמנהל מוזיקלי וכמלחין בקיבוצים סמוכים לכרכור – עין שמר, מענית, גן שמואל ומצר. ניהל חבורות זמר, הלחין וניהל מופעים רבי משתתפים (פסטיבל שירי ילדים, ערב למשורר עלי אלון ועוד) וליווה בפסנתר מופעים שונים. בהמשך ניהל את הלהקה הארצית של תנועת השומר הצעיר.
בין השנים 1995 ו-2010 השתתף גדיר בעשרות הצגות בתיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער והפקות פרטיות.
בשנת 1995 הקליט את האלבום "חיוך ממאה אחרת" הכולל 12 שירים, רובם בלחנים וטקסטים שלו. הוא עיבד והפיק את האלבום. האלבום לא יצא לתקשורת. בשנת 2002 יצא לאור אלבום נוסף - "הכי חזק בעולם". האלבום כולל 13 קטעים פרי עטו ובהפקתו. האלבום הוקלט על ידי גדיר בביתו והוא ערך את רוב המיקסים. מתוכו בלטו השירים "קרוב" ו"היה לנו פעם", שהוא דואט עם הזמרת ללי כהן ובהשתתפות השחקן יוסי ידין; זו ההקלטה האחרונה שידין הקליט. האלבום זכה להשמעות רבות ברדיו.
בשנת 1997 כתב והלחין את מוזיקת הרקע לתוכנית גינת ההפתעות ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2002 הקים גדיר את לייבל "גלגל", ואלבומו "הכי חזק בעולם" היה האלבום הראשון שיצא במסגרת הלייבל. באותו זמן החל גדיר להפיק גם עבור אמנים אחרים. הוא הפיק את האלבומים: "אור מתוך החושך"(אביתר ברנוביץ'), "בינתיים"(תמיר קרן), "מרוב שאהבתי אותך"(אביתר ברנוביץ'), "נינה" (איתי יצחקי), "יושב לי על הלב" (זוהר זביב), "אוסף צוזאמן - קול ההתחלות" (אמנים שונים), "אוסף צוזאמן 2"(אמנים שונים), "נווה מדבר" (ערן בן טוב), "מעל לטבע"(ליזה מסיקה), ו"לא ארחף בחלל" (חגית והילה כפיר). גדיר הפיק שירים גם לאמנים נוספים, בהם יונתן רוזן, איתי פרלמן נסיך, יעל נטף, ללי כהן, בן טל ומורן אריאל.
ב-2006 החל לנהל מוזיקלית את להקת תיכון מקיף רמת גן אותה ניהל במשך שמונה שנים.
ב-2007 הוציא לאור אלבום שני, "חלומות חורפיים". האלבום יצא בהפצת חברת התקליטים נענע דיסק, והופק בחלקו בשיתוף עם המוזיקאי אייל (פרסון) שחר. מתוכו גרסת הכיסוי ל"בואי נעשה לנו חג" (מאת יענקל'ה רוטבליט ויגאל בשן) זכתה להשמעות רבות. האלבום זכה לאהדת המבקרים.
ב-2008 החל ללוות בקלידים את קבוצת תיאטרון פלייבק "אלתרנתיב" והופיע עמם במשך שש שנים עד שנת 2014.
ב-2009 יצא האלבום השלישי של גדיר, "כשהלוויתן ישן", הכולל 15 שירים אותם כתב והלחין. העיבודים כוללים הרכב אקוסטי, כמעט ללא העלאות, והמוזיקה הוקלטה ללא מטרונום. מתוכו בלט השיר "ענייני זהות". בעיבוד השיר נכלל תכנות של רקיעות רגליים, מחיאות כפיים ושלושה טרומבונים. רוב שירי האלבום הושמעו ברדיו והביקורות היו חיוביות.
ב-2010 הלחין וניהל מוזיקלית את ההצגה "הבימה - הסטודיה הדרמטית מציגה", מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקולבסקי. ההצגה הוצגה בתיאטרון הבימה.
ב-2011 יצא האלבום "אוסף צוזאמן - אמנים שונים" אותו הפיק מוזיקלית. השתתפו, בין השאר נועם רותם, איתי פרל, אדם בן אמיתי.
ב-2011 הצטרף לסגל האקדמי של בית הספר מוזיקה הקריה האקדמית אונו והוא מרצה שם בנושאים הפקה מוזיקלית, כתיבה והלחנת שירים.
ב-2012 הוציא לאור אלבום רביעי. את המילים חיבר חברו, המשורר רפי וייכרט. גדיר הופיע עם שירים מתוך האלבום, בהשתתפות הנגניות טליה יונה קליגר – פסנתר וקולות, והילה אפשטיין – צ'לו. בשיר הנושא של האלבום הוא שיתף פעולה עם הזמרת רונית שחר.
ב-2013 השתתף בפסטיבל הפסנתר תל אביב, כמעבד ופסנתרן במופע "לבן על פסנתר" של היוצר דן תורן. במופע גם ביצע עם תורן דואטים וביצע איתו את שירו של גדיר, "זרים".
ב-2014 השתתף בפסטיבל הפסנתר תל אביב במופע סולו, בו אירח את היוצר דודי לוי. מייד לאחר מכן הוציא לאור אלבום חמישי - "סופר עד שלוש". האלבום זכה למאות השמעות בתחנות הרדיו השונות ולביקורות חיוביות.
גם אלבום זה לווה בסיבוב הופעות אקוסטי בהשתתפות טליה יונה קליגר - כלי הקשה וקולות.
ב-2015 יצא הסינגל "דינג דונג", בדואט של גדיר עם דן תורן. מילים לחן והפקה של גדיר.
ב-2016 יצא לאור האלבום "מעבר למרחק - בהשראת נערים בכלא 'אופק' 2015". גדיר כתב, הלחין והפיק את כל שירי האלבום וביצע שניים מהם. שאר השירים בוצעו על ידי אמנים שונים: אהוד בנאי, ארז לב ארי, אבי בללי, השחקן ליאור אשכנזי, שילה פרבר, רודי ביינסאי, עדי אדוניה וניר אטנלוב. ניהל אמנותית: חיים שמש. כל שירי האלבום נכתבו והולחנו בעקבות חצי שנה בה עודד גדיר ניפגש פעם בשבוע עם נערים בני 14–18 הכלואים בבית סוהר 'אופק' אשר נמצא במתחם כלא השרון.
האלבום הושק בפסטיבל הפסנתר 2016 בהשתתפות אמנים שונים ביניהם דן תורן ודודי לוי.
ב-2018 יצא לאור האלבום "ז'ורנל", הכולל תשעה לחנים של גדיר לשירים שכתב המשורר רפי וייכרט. התארחו באלבום: ערן צור בקריאה בשיר "כשאת אוחזת בי", אפרת גוש בדואט בשיר "ז'ורנל" ודודי לוי אשר ביצע את השיר "שעוד בוערת". חיים שמש הוא המנהל האמנותי של האלבום. לארבעה משירי האלבום הופקו קליפים המבוססים על תיאטרון צלליות שיצרה עבורם טל בן בינה וצילמה וערכה מיה טאנר. האלבום הושק במופע חגיגי באוזןבר ת"א, בהשתתפות כל האורחים ובנוסף גם רוני סומק ומיכל בת-אדם שקראו משיריו של וייכרט.
ב-2020 יצא ספר שירה ראשון, "אוניות שודדים אדומות - שירים ותשע מחשבות", המסכם יותר משלושים שנים בהן עודד גדיר כותב שירה. הספר כולל בחלקו השני גם מחשבות של גדיר על נושאים שונים כמו חינוך, מגדר, זוגיות, ה'אני' ועוד. באותה שנה, לרגל יום הולדתו החמישים, יצא אלבום האוסף "חזרתי אל היער - המיטב 2002–2020".
ב-2022 יצא לאור האלבום "כפול", הכולל 14 שירים. בין השירים תרגום של גדיר לעברית לקלאסיקה "My Way". ב-13 ביולי של אותה שנה התקיים "מופע המיטב עם להקה" במועדון "גיטרלופט" בתל אביב בו עודד גדיר חגג את יציאת האלבום, ועשרים שנה מאז יצא אלבום הבכורה שלו, 'הכי חזק בעולם'.
תיאטרון וטלוויזיה
גדיר השתתף בהצגות תיאטרון רבות כמלחין, קלידן, סמפלריסט, מנהל מוזיקלי ומעבד. בין היתר הופיע בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון הבימה, בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בחני עמותה לתיאטרון מובחר, בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בחוג לתיאטרון סמינר הקיבוצים, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בין ההצגות בהן השתתף : "מחכים לגודו" (בתרגום ליידיש ובבימויו של יהושע סובול), "יונה יונה" (פרס ראשון בפסטיבל עכו על פי ביוגרפיה של יונה וולך מאת יגאל סרנה), "הכיסאות" (בבימוי מוני מושונוב), "המורדים" (מאת עדנה מזי"א), "גפילטעפיש" (מופע יחיד של אורנה רוטברג), "הנסיך הקטן" (מחזמר בהפקת צוותא תל אביב), "ד"ר דוליטל" (מחזמר מאת ובבימוי נתן נתנזון, יצא גם בדי.וי.די), "גטו" (מאת יהושע סובול), "הסטודיה הדרמטית מציגה" (מאת חגית רכבי ניקוליבסקי ובבימויה), "ינשופים" (מאת ובבימוי גדי עינבר בתיאטרון באר שבע) ועוד.
בשנת 2005 החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "חטף פתח" בהטלוויזיה החינוכית החינוכית הישראלית כמלחין וכמנהל מוזיקלי וליווה חמש עונות של התוכנית.
במצולות הים עם דלפי
במצולות הים עם דלפי (בספרדית: Delfy y Sus Amigos, "דלפי וחבריו") היא סדרת אנימציה ספרדית. הסדרה בת 52 הפרקים (בגרסה הספרדית המקורית היו 91 פרקים) הופקה במקור לטלוויזיה ב-1992.
הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית ב-1994.
את שיר הפתיחה והסיום העברי של הסדרה ביצעה חני נחמיאס.
עלילה
הסדרה מתמקדת בדלפי הדולפין וחבריו ובהרפתקאותיהם ברחבי הים כאשר בכל פרק הם נאלצים להגן על הסביבה המימית שלהם מפני מזימותיו של נשר חמדן בשם מירשוע והעוזר שלו בוינג הקנגורו וקבוצת כרישים.
תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'
תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז' או תחנת הרכבת רדגסט (בפולנית: Łódź Radogoszcz; בגרמנית: Bahnhof Radegast) היא תחנת רכבת תפעולית ברחוב סטאלובה בלודז' ששימשה בשנות מלחמת העולם השנייה כתחנת רכבת בתחומי גטו לודז', לשם שילוח יהודי הגטו למחנות ההשמדה אושוויץ וחלמנו.
תחנת הרכבת נמצאה בקצה הצפוני-מזרחי של הגטו. שביל גישה מתפתל קישר בין התחנה לבין הגטו. כיום קיימת בתחנה פינת הנצחה ליהודי גטו לודז'.
לאחר המלחמה, תחת שמה הפולני, המשיכה התחנה לפעול עד אמצע 1970. בשנת 2004 שופצה התחנה: שופצו בנייני העץ המתפוררים של תחנת האוטובוס, נבנו קירות מפרידים חדשים, ונבנתה האנדרטה הנוכחית. שמה של האנדרטה הוא "אנדרטה לקורבנות גטו לודז'." שופצה גם מסילה נפרדת, בה עמד הקטר Ty2 עם הקרונות ששימשו להובלת יהודים, ובאזור זה נבנתה במת זיכרון.
יחידה ליתוסטרטיגרפית
יחידה ליתוסטרטיגרפית - (lithostratigraphic unit) מכונה גם יחידת סלע - (rock unit). היחידה משמשת לתיארוך רצף סלעים הקיים באזור מסוים, זאת על-פי המסלע ומיקומו בטור הסלעים. כלומר, היא מציינת את סוג הסלע שהורבד באזור מסוים בפרק זמן נתון ואת מיקומו בחתך. יחידות הסלע מחולקות: בהכנת מפות גאולוגיות מקומיות ומפורטות נעשה שימוש ביחידות הסלע.
דוגמה לשימוש במושגים
באתר הספרייה הווירטואלית של מטח מופיע הקטע הבא של ד"ר אבי בורג ופרופ' יהושע קולודני בנושא סטרטיגרפיה בהרי יהודה. באמצעותו נבהיר את המושגים: הסלעים אלה החשופים במערבה של ירושלים, מאוגדים יחדיו בתוך יחידה ליתוסטרטיגרפית המכונה חבורת יהודה. החבורה מחולקת בחלוקת משנה לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע אחר משכנתה. מעל חבורת יהודה מונחת חבורה נוספת – חבורת הר הצופים. זו בנויה בעיקרה מסלעים רכים – קירטון, חוואר ואולם גם משכבות צוֹר קשה וכהה. גם חבורה זו מחולקת לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע שולט אחר. בחלק העליון של החבורה תצורת ע'רב ותצורת טקיה סלעי הקירטון והחוואר עשירים בחומר אורגני – פצלי שמן. חבורת עבדת מונחת על חבורת הר הצופים והיא מורכבת שוב מסלעי גיר וקירטון. כל הסלעים שתוארו עד כה שקעו בסביבה ימית ולכן מכילים מאובנים ימיים. מעליהם מופיע רצף של חולות וחלוקים ששקעו באגמים ובנחלים, כלומר בסביבה יבשתית.
מקורות
Lithostratigraphy
A.I.M.
ארגון A.I.M. (במקור באנגלית: Advanced Idea Mechanics, מכניקת רעיונות מתקדמים) הוא ארגון טרור בדיוני של נבלי-על המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הארגון הופיע לראשונה בחוברת Strange Tales #146 מיולי 1966, ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי. הארגון מתואר כרשת מסועפת של סוחרי נשק ומדענים המתמחים בכלי נשק טכנולוגיים ומתקדמים, אשר מטרתה הסופית היא השתלטות על ממשלות העולם לצרכיה האישיים.
במהלך הרצת מארוול החדשה והשונה של שנת 2015, רשת הארגון הובסה בסופו של דבר בידי חברי האוונג'רס בקשת הסיפור "הזמן אוזל", ומשאביה הנותרים הוסבו למטרות חילוץ והצלה תחת השם "האוונג'רס מכניקת רעיונות" ו"מכניקת ביון אמריקני".
הארגון הוזכר בסרט הלייב אקשן "איירון מן 3". בסרט זה, הארגון מקבל מימון ממשלתי והוקם על ידי אלדריץ' קיליאן (בגילומו של גאי פירס). הארגון נשכר כדי לפתח את חליפת השריון איירון פטריוט, ומתגלה שהוא זה שעומד מאחורי יצירתו של וירוס אקסטרמיס.
הארגון
A.I.M הוא ארגון של מדענים גאונים ועושי דבריהם שמקדישים את חייהם לרכישת כוח ולהפלתן של ממשלות העולם בעזרת אמצעים טכנולוגיים. ההנהגה הראשית של הארגון מורכבת מדירקטוריון בן שבע נפשות, שמוכר בשם המועצה האימפריאלית, וסבב מתחלף של מנהלים ראשיים. מתחתם עומדים מפקחי המנהלות, כאשר עבורם עובדים הטכנאים והסוחרים השונים. הארגון מספק אמצעי לחימה וטכנולוגיה שונים לארגוני טרור ולארגונים חתרניים גם כדי לגרום למהפכה טכנולוגית אלימה וגם כדי להניב מכך רווחים להמשך פעילותו הזדונית. סוכני הארגון מתעסקים לרוב במחקר ופיתוח וכן הפקה והפצת טכנולוגיה מתקדמת, והם בעלי תואר מתקדם במדעים, מתמטיקה ומנהל עסקים.
שליטתו של הארגון חוצה גבולות, והוא פועל במספר חזיתות תחת חברות קש שונות. חברי הארגון פועלים מתוך מספר בסיסים ברחבי העולם, בין היתר הברונקס בניו יורק, ווסט קולדוול בניו ג'רזי, בלאק מסה בקולורדו, אסיה, קנדה, אירופה, האיטי, הודו, סודאן, מתוך צוללת באוקיינוס האטלנטי וכן מתוך רפובליקת בוקה קליינטה (שידועה בשם "אי A.I.M") בקריביים.
טכנולוגיה
רמת הטכנולוגיה של ארגון A.I.M היא מהמתקדמות בעולם של יקום מארוול, ומדעניו פיתחו מגוון קיבורגים, רובוטים ואנדרואידים. סוכני הארגון משתמשים בכלי תחבורה שונים כגון צוללות, כלי טיס מרחפים, מטוסים וכיוצא בזה. הארגון אף ניסה ליצור גרסאות שונות של מודוק, לרבות שינוי צורתה של ד"ר קתרין וויינסבורו לגברת מודוק. מאחר שחברי הארגון סוחרים בנשק לא קונבנציונלי, יש להם גישה למגוון רחב מאוד במחסני הארגון.
ביוגרפיה בדיונית של הארגון
שורשיו של הארגון נעוצים עוד בימי מלחמת העולם השנייה וארגון הידרה של ברון סטרוקר. תחת שם הקוד THEM, הוא הקים שתי סיעות של הידרה הנקראות "מכניקת רעיונות מתקדמים" ו"האימפריה הסודית". מטרת הארגון הייתה לפתח כלי נשק מתקדמים עבור הידרה. הם היו קרובים מאוד להשגת נשק גרעיני כאשר כוחות אמריקנים ויפנים פלשו לאי הידרה. למרות שארגון הידרה נתקל במכשול רציני עקב כך, הוא שרד וגדל בחשאי במרוצת הדורות הבאים.
ארגון A.I.M אחראי למעשים נפשעים רבים, כמו גם עימותים רבים עם גיבורי-על ונבלי-על, והוא נתון לחקירה מתמשכת וסמויה בידי סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. הארגון אחראי להחייאתו המחודשת של הגולגולת האדומה מהקפאה. בשלב מסוים, סוכנות S.H.I.E.L.D פשטה על בית חרושת ליצור אנדרואידים בביצות פלורידה והפריעה לעסקת נשק של הרוזן בורנאג רויאל, ובתגובה ארגון A.I.M פשט על מפקדת S.H.I.E.L.D בניו יורק. כתוצאה מאירועים אלה, שמו של רויאל הוכתם ומפקדת A.I.M הושמדה. הארגון שכר את שירותיו של באטרוק המזנק להשיג תרכובת נפץ בשם "אינפרנו 42", ושלחה אנדואיד בעל מרכיב כימיקלי נגד ניק פיורי וקפטן אמריקה. לחברי הארגון היו גם היתקלויות עם אנשי הפשע המאורגן, ולכדו את איירון מן מתוך מטרה לחקור את חליפת השריון שלו ולשכפלה. בהמשך, הארגון היה אחראי לשינוי צורתה הזמני של בטי רוס אל הרפיה באמצעות קרני גמא. בנוסף, הארגון שלח סוכן מיוחד על מנת ללכוד את קרול דנברס, בת אנוש המחזיקה ביכולות מיוחדות מגזע הקרי החייזרי וידועה בשם גברת מארוול.
עם הזמן, הארגון התפלג לשתי סיעות - הכחולה והצהובה - שנלחמו אחת בשנייה, והעסיקו את דת'בירד כסוכנת. הארגון לכד את הדבר ואת נאמור כדי לבחון את וירוס אקס עליהם. הסיעה הכחולה ניסתה בהמשך להשיג מחדש את הקוביה הקוסמית. בין שתי הסיעות התרחש קרב נוסף, אולם מאז אין עוד אזכור לכך שהארגון התפלג.
כאשר האוונג'רס הסודיים חילצו את טאסקמאסטר וגייסו אותו לשורותיהם, הם שלחו אותו להסתנן לתוך המועצה העליונה של A.I.M, שכללה את מדען-העל אנדרו פורסון, את מנטאלו, סופריה, איש האנטרופיה, ילנה בלובה ואת גרביטון. במהלך קרב בין הארגון לבין האוונג'רס הסודיים בתערוכת נשק, פורסון מנצל את ההזדמנות כדי לגנוב את חליפת איירון פטריוט.
מנהלת S.H.I.E.L.D דאז, דייזי ג'ונסון, ניהלה מבצע לא מאושר ושלחה את האוונג'רס הסודיים לאי A.I.M כדי להתנקש בחייו של פורסון, ולכאורה הם ביצעו זאת. היא מורחקת מתפקיד ניהולי מכיוון שפעלה בניגוד לנהלים, ומריה היל חוזרת לתפקידה כמנהלת סוכנות הביון.
במהלך סיפור בחוברות Avengers World, אנדרו פורסון וארגון A.I.M השתמש במכשיר בלתי מזוהה אשר זירז את קו הזמן בתוך מגבלות האי, ובתוך עניין של שעות שינה את הארגון למעצמה טכנולוגית מתקדמת ביותר.
האוונג'רס מכניקת רעיונות
במהלך אירועי "הזמן אוזל", שמתרחשים כשמונה חודשים לאחר מכן, רוברטו דה קוסטה מגלה שרכש את הארגון והשתמש במשאביו כדי לחקור מספר תקריות, תחת אותו אקרונים של הארגון אך במשמעות שונה - "האוונג'רס מכניקת רעיונות" (Avengers Idea Mechanics). לדבריו, ניתן לנהל את הארגון יותר בקלות כעת כשמרבית ממנהליו הקודמים פוטרו. רבים מגיבורי-העל אשר עבדו לצד סאן-ספוט בקבוצתו, כמו תור והיפריון, משתפים פעולה עם המיזם החדש. הם מצליחים ליצור מתקן המשגר אנשים לאורך רחבי המולטי-יקום, וכמה מהגיבורים הציעו את עזרתם להשתתף במסע לכיוון אחד לחקור את מקורם של המשברים המאיימים על קיומן של המציאויות השונות.
כחלק מהרצת "מארוול החדשה והשונה", התגלה שכמה מחברי A.I.M. שנמלטו כשסאן-ספוט רכש את הארגון נלקחו בידי הבורא, גרסת יקום חלופי מרושעת של מיסטר פנטסטיק, ועבדו תחתיו לצורך מטרותיו הנלוזות. בעקבות הקרב נגד הבורא, סאן-ספוט נפגש עם הממשלה והם מחליטים למזג את "האוונג'רס מכניקת רעיונות" עם ממשלת ארצות הברית. באותה תקופה, חברי האוונג'רס מביסים את יתרת כוחות A.I.M. שעוד קיימים. המיזוג בין ממשלת ארצות הברית לבין מכניקת רעיונות האוונג'רס הוביל להקמתו של ארגון "מכניקת ביון אמריקני".
חברי הארגון
ראשי ארגון הטרור המקורי וחברי מועצת המנהלים מנו בין השאר את האנדרואיד אלסנדרו ברנקס/סופר-אדפטויד, מדען-העל המוטאנטי ג'ורג' טרלטון/מודוק, המדענית מוניקה רפצ'יני, שר המדע פרנקלין הול/גרביטון, שר הבריאות איש האנטרופיה, השר ליחסי-ציבור מרווין פלום/מנטאלו, שרת החינוך דיידרה ונטוורת'/סופריה, שר ההגנה אנתוני מאסטרס/טאסקמאסטר (שהתגלה כמרגל עבור האוונג'רס הסודיים) והשרה לענייני פנים ילנה בלובה. חברים לשעבר של הארגון כללו את מייסד ארגון הידרה ברון וולפגנג פון סטרוקר, יוהאן שמידט/הגולגולת האדומה, פול נורברט אברסול/פיקסר ומייקל קרייג סטוקטון/דוקטור נמסיס.
קנטור
{{פירושונים|
קנטור (Cantor או Kantor) הוא שם משפחה שמקורו בשפות אירופיות ומשמעותו היא זמר, זמר כנסייתי {{אנ|Cantor (church)}} וכן במשמעותו היהודית חזן.
ראו גם
שמות במשמעות דומה:
}}
ליל האימה 2
ליל האימה 2, הידוע גם בשם מי מפחד מהשכן ממול 2, הוא סרט ההמשך לליל האימה משנת 1985. הסרט יצא לאקרנים ב-1988 ובוים על ידי טומי לי וולאס.
עלילת הסרט
ליל האימה 2 נפתח מיד לאחר אירועי הסרט הקודם. צ'רלי ברוסטר (ויליאם רגסדייל) מאמין עכשיו כי ג'רי דאנדריג' (כריס סרנדון), לא היה אלא רוצח סדרתי שהתחזה לערפד. כתוצאה מכך, הוא מאמין כי ערפדים מעולם לא היו קיימים ומסתבך שוב בפרשיית ערפדים כאשר ארבעה ערפדים רודפים אותו ואת חברתו החדשה, אלכס יאנג (טרייסי לינד) - כאשר מנהיגת הרביעייה, רגינה (ג'ולי כרמן), רודפת אותו באופן אישי וצ'ארלי שוב רותם את צייד הערפדים, פיטר ויליאמס לעזרתו במאבק מול הערפדים.
יניצ'ר (סרט)
יניצ'ר (ברוסית: Яныча́р; בעבר נקראה השבוי הרוסי, Русский пленник) הוא סדרה היסטורית רוסית שהופקה על ידי חברת הסרטים Mars Media, שצילומיה החלו בקיץ 2019, עבור ערוץ 1 הרוסי שהקרין את הסדרה במהלך 2022.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בשלהי המאה ה-16 המאוחרת - ראשית המאה ה-17. הדמות הראשית היא רוסי שמוצא את עצמו בעבדות עותמאנית. בין הדמויות בסדרה שמופיעות: הצאר פיודור איוואנוביץ', בוריס גודונוב, והדיפלומט דנילו איסלנייב.
הפקה
צילומי הסדרה החלו ב-10 באוגוסט 2019 בטורקיה. לתפקיד הבמאי מונה איוון שורכובצקי, כאת התפקיד הראשי גילם איליה מלקוב. הסדרה, שכוללת 12 פרקים, תשודר בערוץ הראשון ברוסיה. בתפקידים ראשיים מופיעים אלכסיי קרבצ'נקו ואיליה מלאקוב.
בחריין
ממלכת בחריין (בערבית: مملكة البحرين, ממלכת אלבחרין – ממלכת שני הימים) היא מדינת אי מזרח תיכונית, הממוקמת בארכיפלג במפרץ הפרסי, בדרום-מערב אסיה. ערב הסעודית שוכנת מערבית לבחריין וביניהן מים רדודים, קטר שוכנת דרומית לה, מעבר למפרץ בחריין. בשנת 1986 הסתיימה הקמתם של גשר וכביש מעל המים, המחבר בין איי בחריין לערב הסעודית. הקמתו של גשר שיהווה חיבור יבשתי דומה, בין בחריין לקטר, צפויה להסתיים בעתיד.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
בשנת 1521 כבשו הפורטוגזים את האיים, אך המאבק עם הפרסים על השליטה באיים נמשך עד אשר כבשו מהם הפרסים סופית את האיים בשנת 1743. ב-1783 נכבשו האיים על ידי שבט ערבי שבו נמנית שושלת השיח'ים הסונים של אל-ח'ליפה, שמאז שולטת באיים הללו. מנהיגי אל ח'ליפה השכילו להכיר באיום אשר עדיין נשקף להם מהממלכה הפרסית ועל כן פנו לבריטניה כדי שזו תקבלם כמדינת חסות.
בשנת 1932 התגלה לראשונה נפט באיים. גילוי זה תרם רבות למדינה, ואף קירב בינה לבין בריטניה, אשר העבירה אליה מספר בסיסים צבאיים ובכך השפיעה רבות על תרבותה ואופי שלטונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל להיווצר מתח בין הקהילה הערבית לבריטניה, בין השאר עקב חלקה של בריטניה בהקמת מדינת ישראל. בבחריין מתיחות זו התאפיינה בהתפרעויות רבות כנגד יחסי השלטון עם הבריטים. במהלך שנות ה-60 בריטניה העבירה את ההחלטה לגבי עתידה של בחריין לידי מזכ"ל האו"ם. בשנת 1968 טענה איראן לחזקה על בחריין (וכן על איים אחרים במפרץ הפרסי), אך נסוגה מטענותיה לגבי בחריין לאחר הסכם עם הממשל הבריטי בתמורה לדרישותיה האחרות. לבסוף הוחלט במשאל עם לתת עצמאות לבחריין והבריטים נסוגו באופן סופי מהמדינה בשנת 1971. בחריין הצטרפה לליגה הערבית והיא חברה בה עד היום. בשנת 1986 הסתיימה הקמתו של גשר המלך פהד, המחבר בין איי בחריין לערב הסעודית.
בחריין הפכה לאחד המרכזים הכלכליים הערביים הגדולים במזרח התיכון, אולם לאו דווקא בזכות הנפט שבה. עתודות הנפט בבחריין היו ונותרו מוגבלות. התרחבות הכלכלה וכן ההשפעה המערבית בתחילת המאה הובילו, בין השאר, להחלטותיו של האמיר דאז (והמלך כיום) מ-1999, חמד בן עיסא אל ח'ליפה, להתיר בחירות לפרלמנט, לתת לנשים את זכות ההצבעה ולשחרר את כל האסירים הפוליטיים. באוקטובר 2002 נערכו לראשונה מזה 30 שנה בחירות לפרלמנט. בבחירות נבחרו 40 נציגים ושיעור ההצבעה עמד על פחות מ-50%.
בשנת 2003 לאור מחאה ציבורית גדולה, הוחלט במדינה לבטל את שיטת העינויים המשטרתית. באפריל 2004 מונתה שרת בריאות, אשר הייתה לאישה הראשונה שמכהנת כשרה. במאי 2008 מונתה הודא עזרא נונו לשגרירת בחריין בארצות הברית והיא הפכה לשגרירה היהודית הראשונה בעולם הערבי.
"האביב הערבי" הגיע לבחריין בתחילת 2011 בגל מחאות שהחל ב"יום זעם" ב-14 בפברואר. המפגינים דרשו חופש פוליטי ושוויון בעבור הרוב השיעי. במסגרת גל ההפגנות נהרגו עשרות מפגינים, והוא דוכא בעזרת כוחות צבאיים ששלחו ערב הסעודית ואיחוד האמירויות במסגרת כוח המגן של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
פוליטיקה
בחריין היא מונרכיה חוקתית אשר בראשה עומד כעת המלך חמד אבן עיסא אל ח'ליפה. ראש הממשלה הוא סלמאן, נסיך הכתר של בחריין. הפרלמנט בבחריין מורכב משני בתים, תחתון (אשר הרכבו נקבע בבחירות) ועליון (אשר הרכבו נקבע על ידי המלך). שני הבתים הם בני 40 חברים. תקופת כהונת חבר פרלמנט היא 4 שנים. הבחירות הראשונות לפרלמנט נערכו בשנת 2002, ובין בעלי זכות ההצבעה נכללו גם הנשים.
בתגובה לכך שנבחרו רק גברים לבית התחתון של הפרלמנט, מינה המלך 10 נשים לבית העליון, במטרה לקדם את תנועת הנשים במדינה וליצור רושם טוב בפני מדינות המערב (מצב הנשים במדינה הוא טוב ממצבן בשאר מדינות המפרץ הפרסי ובחריין היא המדינה המובילה בשירותי החינוך והבריאות הניתנים לאזרחיה מבין מדינות אלה). בנוסף, מינה המלך נציגים מקרב המיעוט היהודי והנוצרי במדינה. בשנת 2004 מונתה אליס סמעאן לתפקיד שרת הבריאות. זאת הייתה הפעם הראשונה בה כיהנה אישה בתפקיד של שרה בממשלת בחריין. בשנת 2008 מינה המלך את הודא עזרא נונו להיות שגרירת בחריין בארצות הברית. נונו היא חברת הפרלמנט היהודיה הראשונה בממלכה, והיהודיה הראשונה שקיבלה תפקיד דיפלומטי בכיר במדינה ערבית כלשהי.
הארון פארוקי
הארון פארוקי (9 בינואר 1944 - 30 ביולי 2014) היה קולנוען, סופר ומרצה לקולנוע.
בחריין
פוליטיקה
לאחרונה הוקם בית משפט עליון בבחריין, אשר אמור להיות בראש הרשות השופטת במדינה.
במהלך דצמבר 2014 הורה המלך למנות מועצת שורא חדשה, בה יכהנו תשע נשים (שתיים פחות מהמושב הקודם), ביניהן נוצרייה ויהודייה. מועצת השורא החדשה אינה כוללת חברים במשפחת המלוכה.
הארון פארוקי
חיים מוקדמים וחינוך
פארוקי נולד כהארון אל אוסמן פארוקי בעיר נוביי ג'יצ'ין שכיום נמצאת בצ'כיה. אביו, עבדול קודוס פארוקי, היגר לגרמניה מהודו בשנות העשרים של המאה ה-20. אמו הייתה ממוצא גרמני, ופונתה מברלין בזמן הפצצת בעלות הברית על גרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה פארוקי ומשפחתו עברו לחיות בהודו ובאינדונזיה ובשנת 1958 המשפחה כולה חזרה לגרמניה והתיישבה בהמבורג.
בחריין
כלכלה
על פי סקר האו"ם בינואר 2006, בחריין היא בעלת הכלכלה הצומחת במהירות הרבה ביותר בקרב העולם הערבי. זאת עקב ההתפתחות הנוכחית בתחום המסחר בנפט באזור, אשר ממדיה הכבירים עדיין לא ניתנים להערכה.
תעשיית הנפט בבחריין מהווה כ-30% מהתמ"ג ופועלת על ידי חברת הנפט של בחריין, אך עקב חוסר הוודאות והידלדלות מאגרי הנפט במדינה (לפי הערכות שפורסמו ב-2020, הם צפויים להספיק לעוד כ-10 עד 15 שנים בקצב השאיבה הנוכחי) הממשלה עודדה כלכלה חופשית ומגוונת. בחריין החלה לעודד חברות זרות להקים את בסיסן במפרץ הפרסי בשטח המדינה ולהשקיע ביוזמות כלכליות בה. כעת כלכלת בחריין מחוזקת בזכות תיירות, בנקאות, תעשייה כבדה ועסקים קמעונאיים. דוגמה למיזם לעידוד התיירות הוא הקמת מסלול פורמולה 1 במדינה. המסלול נכנס לסבב היוקרתי והביא פרסום רב למדינה.
הארון פארוקי
חיים מוקדמים וחינוך
פארוקי למד ב"אקדמיה לקולנוע וטלוויזיה" בברלין בין השנים 1966–1968. הוא הושפע עמוקות מברטולט ברכט וז'אן-לוק גודאר, ומאמצע שנות השישים החל ליצור סרטים שהיו למעשה מאמרים לא נרטיביים ועסקו בעיקר בפוליטיקה של הדימוי, והמדיום הקולנועי. הוא ערך את כתב העת "Filmkritik" בין השנים 1974–1984.
בין השנים 1993–1999 פארוקי לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בהמשך כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. הוא נפטר במפתיע ב־30 ביולי 2014, כשהוא בן 70.
בחריין
כלכלה
חברת התעופה הלאומית של בחריין היא גאלף אייר.
יחסי ישראל–בחריין
ב-11 בספטמבר 2020 דווח כי המדינות סיכמו על חתימה עתידית על הסכם כינון יחסים דיפלומטים מלאים.
הארון פארוקי
עבודה
פארוקי יצר למעלה מ-90 סרטים, רובם המכריע סרטי תעודה ניסיוניים קצרים.
בחריין
יחסי ישראל–בחריין
ב-15 בספטמבר 2020 בטקס חגיגי יחד עם איחוד האמירויות ישראל ובחריין חתמו על הסכם שלום בבית הלבן.
ב-14 בפברואר 2022 ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ביקר במנאמה, בירת בחריין, בביקור ראשון מסוגו של ראש ממשלה ישראלי במדינה.
הארון פארוקי
עבודה
עבודתו של פארוקי נכללה בקרנגי אינטרנשיונל 2004–2005 במוזיאון קרנגי לאמנות בפיטסבורג. פנסילבניה.
בחריין
יחסי ישראל–בחריין
בנובמבר 2022 ביקר בבחריין גם נשיא המדינה, יצחק הרצוג.
גאוגרפיה
הארכיפלג עליו חולשת בחריין מורכב מ-33 איים, שהם בעיקר מישוריים וצחיחים, בעלי אקלים מדברי חם ויבש. הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא ג'בל א-דוחן (מילולית: הר העשן. ערבית: جبل الدخان. תעתיק מדויק: ג'בל אלדח'אן) בגובה 134 מטרים. שטח המדינה הוא 760 קילומטרים רבועים סך הכל, קטן יותר מנמל התעופה המלך פאהד, שבערב הסעודית השכנה.
הארון פארוקי
סרטים (מבחר)
(D = במאי, E = עורך, S = תסריט, P = הפקה, A = שחקן)
חיים אישיים
פארוקי היה נשוי לאורסולה לפקס (Ursula Lefkes) משנת 1966 ועד לפטירתה ב-1996. לזוג נולדו בנות תאומות. בשנת 2001 הוא נישא לאשתו השנייה, אנטיה אהמן (Antje Ehmann).
בחריין
גאוגרפיה
המחצבים במדינה כוללים בעיקר נפט, אך לא באותה מידה כמו שכנותיה במפרץ הפרסי, וכן מעט פנינים ליד חופי המדינה.
מחוזות בחריין
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת בחריין לארבעה מחוזות (محافظات):
דמוגרפיה
הדת הרשמית בבחריין היא האסלאם ורוב האוכלוסייה אכן מוסלמית. בית המלוכה משתייך לאסלאם הסוני אך רוב האוכלוסייה המוסלמית היא שיעית. בעקבות גלי הגירה ועובדים זרים (הבאים לרוב מהפיליפינים וסרי לנקה) החל אחוז המוסלמים לרדת במאה ה-21. נכון לשנת 2001 המוסלמים מונים כ-81% מהאוכלוסייה, 9% הם נוצרים והשאר בני דתות אחרות.
לאחרונה החל המרקם הדמוגרפי במדינה להיות קוסמופוליטי יותר: כעת שני שלישים מהמדינה הם ערבים בעוד שהשאר הם עובדים זרים ומהגרים, בעיקר מאיראן ומדינות דרום ודרום-מזרח אסיה. את הקהילות במדינה ניתן לחלק לשבט המרכזי (אל ח'ליפה), שבטים בני-ברית לאל ח'ליפה, ערבים שיעים, ערבים סונים מפרס, ערבים סונים מחצי האי ערב, הודים שהשתקעו במדינה לפני גילוי הנפט, ואף קהילה יהודית המונה כ-100 נפשות שרובה מקורה בעיראק.
תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך בנסיכות באפריל 2010 העלו כי לראשונה מספר התושבים הזרים בנסיכות גבוה ממספר התושבים המקומיים. מבין 1.234 מיליון בני אדם המתגוררים בנסיכות, 666,172 (כ-54%) היו תושבים זרים, ורק 568,399 היו תושבים מקומיים.
יהדות בחריין
קהילה יהודית בבחריין הייתה קיימת באי כבר במאה ה-7. הנוסע היהודי, רבי בנימין מטודלה שביקר באזור במאה ה-12 הזכיר את קיומן של שתי קהילות יהודיות לחופי ערב הסעודית - כאשר אחת מהן ליד בחריין. במאה ה-19 הגיעו לאי יהודים מהארצות השונות ומספרם נאמד ב-1,500. מאז 1932, מועד גילוי הנפט, חל שינוי ביחס ליהודים, והיום רק יהודים בודדים מצויים באי.
על קיומם של יהודים באי ניתן ללמוד מכתובת במוזיאון הלאומי, שבה נאמר: "בשנה השביעית להג'רה (שנת 629), שלח הנביא מוחמד מכתב ...אל שליט בחריין להשליט את האסלאם במדינתו". באי היו מספר נוצרים ויהודים שבחרו לשמור על אמונתם.
במאה ה-19, בטרם גילוי הנפט היה האי למרכז מסחרי. משפחות של סוחרים יהודים הגיעו אליה מאיראן, הודו ועיראק. אחד מהרחובות באי, "דרך אל-מותנבי", כונה בין השנים 1930–1940 "רחוב היהודים" והחנויות בו היו סגורות בשבת. בית הכנסת באי הוקם בשנת 1930. מספר היהודים נאמד אז ב-1,500 נפש. בשנת 1932, לאחר גילוי הנפט, הגיעה הקידמה לאי ויחד עימה גברו הרגשות האנטי-בריטיים (הבריטים שלטו במדינה בתקופה זו), והאנטי-יהודיים. בתי היהודים נהרסו, בית הכנסת חולל וספרי התורה נגנבו. בשנת 1947 ברח חלק ניכר מהקהילה. בשנות ה-60 המוקדמות נותרו בה בין 200 ל-300 יהודים. אחרי מלחמת ששת הימים בחרו רובם לעזוב את המדינה. היהודים הבודדים שנותרו חיים בנוחות יחסית. השלטון מגלה פתיחות ליהודים ושמור להם מושב בפרלמנט. בשנת 2000 מונה יהודי בשם אברהם דוד נונו לחבר פרלמנט וכיהן בתפקיד שתי קדנציות. ב-2006 מונתה עורכת הדין היהודייה הודא עזרא נונו, אחייניתו של אברהם, לחברת פרלמנט, וב-2008, היא מונתה לשגרירת בחריין בוושינגטון (לארצות הברית ולאחר מכן גם לקנדה).
ב-11 בספטמבר 2020 הודיעה ממלכת בחריין על נורמליזציה ביחסיה עם מדינת ישראל וכינון יחסים דיפלומטיים עימה.
תרבות
הליברליזציה הפוליטית בבחריין לוותה בבחינה מחודשת של מושגי הטאבו התרבותיים במדינה. בחריין הפכה לאחת המדינות הערביות המובילות בהוצאת ספרים ובמדינה יצאו 132 ספרים בשנת 2005, כאשר האוכלוסייה אותה עת מנתה 700,000 נפש בלבד.
למרות זאת, נותרה מידה לא קטנה של שמרנות בחלקים הכפריים יותר של המדינה. באזורים אלו עדיין נעשות מלאכות יד רבות ואף הדיג מתבצע לעיתים באמצעים שאינם טכנולוגיים מודרניים. באזורים אלו עדיין נשמרות היטב מסורות האסלאם הקדומות לעומת המצב בעיר הבירה מנאמה, בה הפכו נושאים רבים למקובלים בשיח ציבורי אף על פי שנחשבו "אסורים" בעבר.
סודותיי
סודותיי הוא אלבום הבכורה של הזמרת דין דין אביב שיצא לאור לחנויות בשנת 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת משה דעבול.
פיצויי מלחמת העולם הראשונה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נחתם חוזה ורסאי בין גרמניה למדינות ההסכמה, שסימל את סוף המלחמה. החוזה, שכלל בתוכו מספר הגבלות טריטוריאליות, פוליטיות, צבאיות ומדיניות, כלל גם דרישה מגרמניה לספק פיצויים למדינות שנפגעו כתוצאה מהמלחמה, אלו הם פיצויי מלחמת העולם הראשונה. הפיצויים שנחתמו בחוזה היו בהיקף של כ־5 מיליארד דולר לשנה, עד שנת 1921, שם נכתב בחוזה שידונו בהמשך הפיצויים.
מטרות הפיצויים
מטרתם הראשונה של הפיצויים הייתה לספק תמיכה כלכלית במדינות ההסכמה כדי לאפשר שיקום והתמודדות עם נזקי המלחמה, שכללו הרס בקנה מידה רחב, חללים רבים והפסד כלכלי כתוצאה מהמלחמה ומרוץ החימוש שקדם לה. מטרה נוספת של הפיצויים הייתה "שעבוד" גרמניה לפיצויים, כך שתישאר חלשה ולא תוכל לנקוט פעולות מלחמתיות נוספות. הפיצויים היו כל כך גבוהים שגרמניה נאלצה לקבל את תמיכתה הכלכלית של ארצות הברית למשך זמן ממושך.
פוליאוריתן
פוליאוּרֶתן (Polyurethane) הוא פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות הקשורות בקשרים אוריתניים (קשר הידרוקסיל-איזוציאנט). מולקולות הפוליאורתן נוצרות מהתרכבות של מולקולה (מונומר) המכילה לפחות שתי קבוצות איזוציאנט עם מולקולה אחרת המכילה לפחות שתי קבוצות הידרוקסיל (כוהל) (תהליך פילמור). תהליך ההתרכבות מתרחש בנוכחות זרז (קטליסט).
תרכובות פוליאורתן משמשות לייצור מגוון גדול של מוצרים. ניתן להרכיב את הפוליאורתן במשרע רחב של תכונות פיזיקליות (ביניהן צפיפות, קושי, מוליכות תרמית וכו'). כמה מהיישומים הנפוצים הם: רוב מוצרי הפוליאורתן מיוצרים על ידי תגובה בין שני רכיבים המסופקים בנפרד, אך ישנם גם מוצרים המבוססים על פוליאורתן חד-רכיבי כגון דבקים וקצף לקיבוע/מילוי, הארוזים לרוב במיכל מדוחס.
את הפוליאורתן המציא בסוף שנות ה-40 ד"ר אוטו פון באייר, במסגרת עבודתו בחברת באייר על פיצוח הפטנט של דופונט. בשנות ה-50 וה-60 הוגש בממוצע כל יום פטנט חדש הקשור לפוליאורתן.
נומה שילה
נומה שילה (15 באוגוסט 1942 – 14 באוקטובר 2020) הייתה עיתונאית וסופרת ילדים, כלת פרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת 1997.
ביוגרפיה
נומה שילה נולדה וגדלה בתל אביב. הוריה אפרים ופרידל שימל עלו מגרמניה בשנת 1934 והקימו את חנות בגדי הילדים והנשים "אֵיטם" ברחוב אלנבי בתל אביב. אחותה רותי אדלר היא מרצה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שילה למדה בבית הספר מוריה בתל אביב ובגימנסיה גאולה. לאחר שירותה הצבאי למדה בסמינר הקיבוצים הוראה לחינוך גופני, ובתום לימודיה החלה לעבוד בתיאטרון בימות כמנהלת הפקות. כמו כן עסקה בתיאטרון בפרסום ויחסי ציבור ושימשה כעוזרת במאי לנסים אלוני בהפקת המחזה "נפוליאון חי או מת". בשנת 1976 החלה לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות" כעורכת מדור תגובות, אותו ערכה שנים רבות.
פרסמה ארבעה ספרי ילדים וזכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 1997. ספריה עוסקים בחוויות הילדות וההתבגרות של ארבע ילדות שונות שיוצאות – כל אחת בדרכה – למסע הרפתקאות, כשהקשר שלהן לטבע ולבעלי חיים עז ומלא חמלה.
שילה נפטרה ב-14 באוקטובר 2020 ממחלת הקורונה.
ברקיסימטו
ברקיסימטו (בספרדית: Barquisimeto) היא עיר הבירה של מדינת לרה בוונצואלה. העיר היא מרכז חשוב מבחינה כלכלית ותחבורתית והיא העיר הרביעית בגודלה במדינה אחרי קראקס, מרקאיבו וולנסיה. העיר נחשבת גם לבירה המוזיקלית של ונצואלה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1552 על ידי חואן דה וייגס, תחת השם נואבה סגוביה דה ברקיסימטו (סגוביה החדשה של ברקיסימטו), שקוצר בהמשך לברקיסימטו, כמפקדה לשיפור השליטה באזור שהאמינו שהוא עשיר בזהב. מקור השם ברקיסימטו אינו יודע בוודאות. בין היתר, ישנה גרסה שטוענת שהמקור הוא בשם הילידי לנהר טורביו לידו העיר שוכנת- וריקיסימטו, שם שמשמעו "הנהר בצבע אפר".
העיר יושבה ארבע פעמים, בעיקר בגלל אי-ידיעת התנאים הגאוגרפיים באזור. העיר הוזזה ממקומה הראשוני ב-1556 לאחר שהמתיישבים סבלו משיטפונות. העיר שרדה במקומה השני עד 1561, אז הקונקיסטאדור המורד לופה דה אגירה שרף את העיר. העיר עברה למיקום חדש לאחר מכן, במרחק של יותר מ-100 קילומטרים משם, אך ב-1562 הם ביקשו לעבור שוב מקו עקב הרוחות החזקות שנשבו במקום. לבסוף, ברקיסימטו הועברה למקומה הנוכחי במישור הצפוני של נהר טורביו ב-1563.
העיר הצטרפה לקוראים לעצמאות ונצואלה במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה.
העיר עברה תהליך מודרניזציה ב-1929 על ידי גנרל אאוסטוקיאו גומס, אשר כלל שיפוץ רחובות ושדרות והקמת מספר מבנים.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסידד סנטרוקסידנטל ליסנדרו אלברדו ואוניברסידד נסיונל אקספרימנטל אנטוניו חוסה דה סוקרה.
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי חסינטו לארה משרת את העיר.
עיבוד קולנועי
עיבוד קולנועי או אדפטציה קולנועית הוא התהליך של יצירת סרט קולנוע שתסריטו מבוסס על יצירה אמנותית קודמת. היצירה המקורית עשויה להיות רומן, סיפור קצר, מחזה, קומיקס, סדרת טלוויזיה, תסכית רדיו ואף סרט קודם.
אקספרסיוניזם
האקספרסיוניזם הוא זרם תרבותי, שמעמיד במרכז היצירה האמנותית את רגשותיו של היוצר ואת ראייתו הפנימית. הזרם האקספרסיוניסטי בא לידי ביטוי בציור, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ולמעשה בכל ענפי התרבות. הוא רווח במידה רבה ביותר בין דוברי הגרמנית, אך מקורות השפעתו והוא עצמו באו לידי ביטוי בארצות רבות – כולל בארץ ישראל, ובעיקר בסקנדינביה, בעולם האנגלו סקסי ובמזרח אירופה. זרם אבנגרדי זה שניצניו במאה ה-19; החל לקרום עור וגידים סביב שנת 1910, ושגשג בין שתי מלחמות העולם – והוא למעשה ממשיך להשפיע על התרבות עד עצם היום הזה.
במובנה הרחב ביותר משמשת המילה "אקספרסיוניזם" לתיאור כל אמנות שצומחת מתוך רגשות סובייקטיביים, ולא מתצפיות אובייקטיביות. אמנם, לאורך כל תולדות האמנות אמנים ביטאו את מאווייהם ביצירותיהם, אלא שלא כאקספרסיוניזם, הביטוי הרגשי היה משני ליצירה ולא הנושא העיקרי שבה.
האקספרסיוניזם משך לשורותיו יהודים רבים ומתנגדי משטר או מוחאים כנגדו. עם עליית הנאציזם, נאסרה פעילותו בגרמניה, בתואנה שזאת אמנות מנוונת והיא אף הוצאה אל מחוץ לחוק. אבל אקספרסיוניסטים המשיכו לפעול מחוץ לגבולות גרמניה.
הרקע להופעת האקספרסיוניזם באמנות
השימוש במונח "אקספרסיוניזם" החל בשנת 1911 לתיאור תערוכה של תמונות קוביסטיות מוקדמות ופוביסטיות ב"זצסיון הברלינאי" (secession), ורק בשלב מאוחר יותר באותה שנה שימש המושג הזה לציון הזרם האומנותי.
אמנם אמנות ישנה – כגון זאת של מתיאס גרינוואלד, ברויגל הזקן, אל גרקו, וגויה; ואמנות חדישה כגון האקספרסיוניזם המופשט מוגדרות כאמנות אקספרסיוניסטית. אבל כאמור זרם אמנותי זה קיבל תנופה רצינית במעבר שבין המאה הי"ט למאה העשרים (ה'בל אפוק'); והוא פרח בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בעקבות התמורות המדיניות, החברתיות והתרבותיות החשובות, שחלו בה. אקלים תרבותי זה עודד את הביטוי האישי; אשר נבע מכך שבעקבות גילויים מדעיים, לקראת סוף המאה ה-19 התחילו אמנים לשבור מוסכמות – לרבות בכל הנוגע לענייני דת. כמו כן, באותה העת החלו להתפרסם התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד; ותפסה לה אחיזה הפילוסופיה של ניטשה.
בעקבות הלך רוח תרבותי זה, האמנות הפכה לבמה להשתחררות מחוויות כואבות, ונהייתה אישית ואינדיבידואליסטית; ואמנים רבים יצרו לעצמם חוקים משלהם ופתחו סגנון ייחודי המזוהה איתם. בלהט התמרדותם עמדו האומנים האקספרסיוניסטים על כך, שיש תוקף נחרץ לתגובתם הרגשית לנושא שאותו הם מבטאים. כתוצאה מכך, התפתחה בהם התפיסה שהצורה האמנותית האמיתית נובעת אך ורק מתוך צורך פנימי, ולעולם אי אפשר לכפות עליה את המסורת או את המוסכמות. בצאתם מנקודת מבט זו יכלו להצדיק את השימוש בכל אמצעי אמנותי שיש בו כדי לתת ביטוי לרגשותיהם – לרבות עיוות, צורות מסוגננות, צירופי צבע אלימים ומעוררי אסוציאציות. למעשה, האמנות האקספרסיוניסטית חדורה ברובה בתחושה של אלימות עזה.
מבשריו של האקספרסיוניזם
קיימים מכנים משותפים בין האקספרסיוניסטים, לנאו-אימפרסיוניסטים ולפוביסטים, אשר רובם ככולם פעלו בעיקר בצרפת. ביצירה אקספרסיוניסטית ניכרות גם השפעות מהאמנות הגותית (ימי הביניים), מהציור הפלמי (רנסאנס), מהרומנטיזם ומהאמנות הפרימיטיבית – שמקורה באפריקה ובאוקיאניה. הווה אומר, מקורות ההשפעה של האקספרסיוניזם רבים ומגוונים – וכך גם ביטוייה.
ניצניו של האקספרסיוניזם מצויים ביצירותיהם של סימבוליסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים, בני המאה ה-19 כגון סזן, גוגן, וואן גוך, כמו גם בקרב סופרים לא מעטים. מההבט החזותי, מבחינת הנושאים וטיפולם וכן מבחינת הצבעוניות, יצירותיו של אדוורד מונק הנורווגי (1863–1944) מבשרות היטב את האקספרסיוניזם. סדרת ציוריו ותחריטיו מבטאת היסטריה ונוירוזה; וציורו המפורסם 'הצעקה' באים לידי ביטוי חרדה, פחד וייאוש, הן בדמות והן בתיאור של השמים, שמהווה הרקע לדמות. ג'יימס אנסור הבלגי מבטא הומור מקאברי בקומפוזיציות שלו, שבהן מופיעים שלדים ומסכות גרוטסקיות. באוסטריה היצירה האקספרסיוניסטית באה לידי ביטוי בעבודותיהם של שני ציירים מזרם היוגנדסטיל: אגון שילה (1890-1918) ואוסקר קוקושקה (1886-1980). למרות הקריירה הקצרה שלו, שילה השכיל לצייר ערום ארוטי מעוות, בעל עומק פסיכולוגי רב. הפורטרטים של קוקושקה מצוירים בסגנון קווי ועצבני, המבטא את הגיגיו האינטימיים והנוירוטיים של האדם.
האקספרסיוניזם בציור
ציירים מובילים של הזרם האקספרסיוניסטי סגנונם מתאפיין בדרך כלל בצבעים אקספרסיביים (הבעתיים), במשיכות מכחול מהירות ודרמטיות ובעימות בין משטחי צבע. בדומה לפוביסטים, כדי לבטא את הרגש באופן חריף הם עושים שימוש בהתנגשות בין צבעים מנוגדים: אדום מול כחול, צהוב מול שחור. בנוסף לכך, הצבעים יכולים להיות עכורים ולא נקיים, כשקווי פסטל הם שנותנים הקפצה של אור לציור. לעיתים קיימת זרימה מן הכהה לבהיר. בדומה לקוביסטים, האקספרסיוניסטים עושים שימוש בקווים ובעיוות הפרספקטיבה. הנושאים מגוונים ומציגים את העיר המודרנית, סצנות השאובות מהפרימיטיביזם, ועוד.
בין יוצרי 'הגשר' (die Bruecke) נמנים ארנסט לודויג קירכנר (1880-1838), אריך הקל (1883-1970), אמיל נולדה (1867-1956), קרל שמידט רוטלוף (1884-1976) ומאקס פכשטיין (1881–1955). יעדם היה ליצר אמנות חדשה המבטאה סגנון מהפכני. מוטיב הגשר מופיע ביצירותיהם אשר בהם חיות-הבר מיוצגות רבות (פוביזם), כמו גם הפיסול האפריקני ואמנות ימי הביניים. סגנונם מתאפיין באלימות, בבוטות, בשימוש בצבעים באופן שרירותי, ובצורות מסוגננות ורבות הבעה.
בין אמני 'הפרש הכחול' נמנים אוגוסט מקה (1887-1914), פרנץ מרק (1880-1916) – שהקים את הקבוצה וכן הרוסי וסילי קנדינסקי (1866-19449. שמם מקורו בסוס שהוא מוטיב החוזר על עצמו בציוריו של מרק וכן בציור שעל גבי כריכת החוברת, שהם הוציאו לאור – אביר בצבע כחול-שחור על גבי סוס. קנדינסקי הפגין עניין גובר בעולם הרוחניות ובדה-מטריאליזציה של האובייקט. בציור 'הכתם האדום' לוהט כתם אדום, וסביבו מתפתלים ומתערבבים צורות וצבעים שונים. את מקום האובייקט תופס הצבע, הקו, הצורה והתנועה שבאמצעותם מצליח האמן להעביר את הרגש. באופן כללי, הקו המוביל של תת-זרם זה הוא יצירה של יצירות בעלות סגנון עצמאי, שהמשותף להן הוא צבעוניות רבה ונטייה לאבסטרקטיות. אף כי אלקסיי פון יוולנסקי (1864-1941) לא השתייך לחוג זה, יצירותיו אף הן הושפעו מרעיונותיו של 'הפרש הכחול'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו מקס בקמן (1884-1950), אשר יצר עוד לפניה; ובהשראתה הוא צייר את 'הלילה', המציג את אימת העינויים בצילה של המלחמה. יצירתו של אוטו דיקס מתאפיינת בריאליזם חסר רחמים. כבן קבוצת הדאדא, ג'ורג' גרוס ערך קריקטורות, השמות ללעג את הקפיטליזם של רפובליקת ויימאר.
אדריכלות אקספרסיוניסטית
האדריכלות האקספרסיוניסטית התפתחה בקרב מספר קבוצות של אדריכלים וביניהן 'תערוכת ורקבונד' (Deutscher Werkbund), אשר נערכה בקלן בשנת 1914; וכן 'Arbeitsrat für 'Kunst, ו-'der Ring' שפעלו בברלין. פעילות דומה לזאת שהייתה בגרמניה, התרחשה בהולנד; אשר בה פעלה אסכולת אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse School) בין השנים 1910 ל-1930 לערך. בין מבשריה נמנים ון דה ולדה, אנטוני גאודי, וכן יוזף מריה אולבריך. בין דמויותיה הבולטות נמנים ברונו טאוט, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה והנס פולציג.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הייתה יצירה של יחידים, אבל במכתבי השרשרת המכונים "שרשרת הזכוכית" (בגרמנית: Die Gläserne Kette) מזדקר המכנה המשותף שביניהם. בתכתובת ענפה זו שנערכה בין אדריכלים אלו, הם ביטאו את עמדותיהם האקספרסיוניסטיות בתחום האדריכלות.
בין האירועים המציינים האדריכלות אקספרסיוניסטית ניתן למנות את "התיאטרון הגדול" (בגרמנית: Großes Schauspielhaus) שהוצג בברלין בשנת 1919. המבנה המזוהה יותר מכל עם זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית הוא מגדל איינשטיין, שבנה אריך מנדלסון, בפוטסדאם. עד לשנת 1925 נטשו רוב הדמויות המובילות באדריכלות האקספרסיוניסטית, כמו גם אקספרסיוניסטים בתחומי אמנות אחרים, תנועה זו לטובת זרמים חדשים, מעשיים יותר, באדריכלות.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הושפעה מהמצאתם של חומרי בניין חדשים ומייעול תהליך הייצור של הלבנים, הזכוכית והפלדה. היא מתאפיינת במונומנטליות שלה ובאופייה האוטופי ולעיתים המתועש. זאת יצירה שבמידה רבה דחתה כל דוגמה אסתטית. בין המאפיינים החוזרים על עצמם באדריכלות האקספרסיוניסטית נמנים המאפיינים הבאים: עיוות הצורה ליצירת תגובה רגשית; שבירת הרמוניה ומוסכמות אסתטיות; הכפפת הריאליזם לביטויים סימבוליים או רגשיים; שפע של עבודות על הנייר ומודלים, בהם מושם הדגש על גילוי החדש; ביכור ייצוג של רעיונות על פני העבודה המעשית המוגמרת. היא עושה שימוש במוטיבים מתוך תופעות טבע, כגון מערות, הרים, ברק, גבישים, ותצורות סלע; ייצוג צורות של מינרלים ויסודות בסיסיים; ייצוג פלורה ומודלים אורגניים. כל אלו אפיינו את האר נובו; וקיימת בהם נטייה מודגשת לאדריכלות גותית, רומנסקית ורוקוקו.
הפיסול האקספרסיוניסטי
בין הפסלים האקספרסיוניסטיים הבולטים ניתן לציין את ארנסט ברלך, וילהלם להמברוק, קלהה קולוויץ; וכן אמני 'הגשר' (קירכנר, הקל, שמידט-רוטלוף). ברלך הושפע מהאמנות העממית הרוסית, מהפיסול הגרמני ומברויגל. ליצירותיו אופי קריקטורי, ובהן ניכרת עבודה על הנפח, העומק והתנועתיות. אם בהתחלת דרכו, הוא התמקד בסצנות מהיומיום, לאחר המלחמה הוא נטה לבטא פחד, חרדה ואימה – וזאת באמצעות קוויו השבורים וזוויותיו החדות. עיקר עבודותיו עשויות בגבס או בעץ ולעיתים רחוקות בברונזה. בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את 'הנוקם', 'המוות בחיים', 'החלילן', 'השותה' ועוד. יצירותיו של להמברוק שהתחנך בפריס, מתאפיינות בקוויהן הקלסיים והגיאומטריים לעיתים; כמו כן, הן הושפעו מרודן וממיול. אף על פי כן, הן טעונות רגשית. בין יצירותיו ניתן לציין את 'אישה כורעת ברך' (1911), ו-'צעיר עומד על רגליו'. אמני הגשר יצירותיהם מגולפות בעץ, והם עסקו בפיסול בעץ. בעבודותיהם ניכרת השפעה מהאמנות האפריקנית והאוקיאנית.
אחרי המלחמה בפיסול האקספרסיוניסטי חלה הטיה לכיוון שימוש בקווים גיאומטריים, בסגנון אבסטרקטי, בשימוש בערום. בין הפסלים הבולטים נמנים רודולף בלינג, אוסקר שלמר, אוטו פרוינדליך, גאורג קולבה, גרררד מרקס, אוולד מטרה, ברנרד הוטגר, ארנסט אולדנבורג, רנה זינטניס. מחוץ לגרמניה פעלו אנטואן בורדל, יעקב אפשטיין, איוון מסטרוביץ, ויקטוריו מצ'ו, אוגוסט זמויסקי וואינו אלטונן.
הספרות האקספרסיוניסטית
בין מבשרי האקספרסיוניזם בספרות נמנים המחזאים בני המאה ה-19, גיאורג ביכנר, פרנק ודקינד ואוגוסט שטרינדברג. ביכנר כתב 'מותו של דנטון' (1835) ו-'ווייצ'ק' (1836). יצירות אלו מתאפיינות באינטרוספקציה פסיכולוגית של הדמויות, ומשולבים בהן מוטיבים קומיים, טרגיים וסטיריים, וחילופי משלבי שפה. ודקינד חיבר את "האביב מתעורר", העוסק במיניות ובהתבגרות מינית, וחולל שערורייה. שני המחזות "רוח האדמה" (1895) ו"תיבת פנדורה" (1904), המוכרים גם כ"מחזות לולו", הם מחזותיו הידועים ביותר. שניהם שימשו מאוחר יותר כבסיס עלילתי לאופרה "לולו" מאת אלבן ברג. "תיבת פנדורה" שימש אף כבסיס לסרט אילם הנושא שם זה מאת ג.וו. פאבסט (1929). יצירתו של ודקינד, מבקרת את ההתנהגות וההליכות בחברה הבורגנית, ובעיקר בכל הנוגע ליחס למין.
קיימים מספר זרמים אקספרסיוניסטיים בפרוזה: האחד הוא רפלקסיבי, ניסויי, אבסטרקטי וסובייקטיבי יותר – ונציגיו הבולטים הם קרל איינשטיין, גוטפריד בן ואלברט אהרנשטיין. השני הוא נטורליסטי ואובייקטיבי יותר; ונציגיו הבולטים הם אלפרד דבלין, גיאורג היים וקזימיר אדשמיד. בלתי ניתן לקיטלוג הוא הסופר הנודע פרנץ קפקא. האקספרסיוניזם השפיע על יצירתו של ריינר מריה רילקה. "ברלין, אלכסנדרפלאץ" הוא יצירתו החשובה ביותר והמוכרת ביותר של דבלין, משנת 1929. זהו הרומן החשוב הראשון בספרות הגרמנית שתיאר את חיי העיר הגדולה ונחשב לציון דרך בהיסטוריה של הרומנים המודרניים. את טכניקות הקולאז' והסימולטניות שבהן השתמש דבלין בספרו אימץ כבר במהלך עבודתו בכתב העת "דר שטורם", ומקורן בתנועת הפוטוריזם האיטלקית של הסופר פיליפו תומאזו מרינטי.
בין המשוררים האקספרסיוניסטים נמנים פרנץ ורפל, גאורג טרקל, גוטפריד בן, יוהנס בכר, אלזה לסקר-שולר, אלפרד וולפנשטיין ווילהלם קלם. יצירתו של טרקאל מעוררת תעוקה בלב הקורא הנוגעת בלב-ליבן של החרדות האנושיות. אלזה לסקר שולר הייתה אחת מהנשים הבודדות השייכות לזרם השירה האקספרסיוניסטי; היא ברחה מהמשטר הנאצי ובילתה את שנותיה האחרונות בארץ ישראל. בן החל את דרכו כיוצר אקספרסיוניסט לפני מלחמת העולם הראשונה בפרסמו קובץ קטן של שירים פרי עטו בשם "חדר מתים" (1912), העוסק בניוון ובריקבון הפיזי של הגוף. שירתו פורשת בפנינו ניהיליזם מופנם: פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית אשר רואה בביטוי האמנותי הפעולה היחידה בעלת תכלית. בשיריו המוקדמים בן עשה שימוש בניסיונו הרפואי ובטרמינולוגיה מתחום זה על מנת לצייר תפיסה חולנית של האנושות כעוד זן מלא תחלואים של בעל חיים. לרבים מהיוצרים האקספרסיוניסטים היה גורל אישי טרגי: חלקם נפלו במלחמה גיאורג היים, ארנסט שטדלר ואוגוסט שטראם. אחרים מתו בדמי ימיהם וביניהם קורד אדלר, ולטר פרל, גאורג הכט, הוגו הינץ, הנס לייבולד ואלפרד ליכטנשטיין.
השפה האקספרסיוניסטית מתאפיינת בדינמיות שלה, בבהירות, בתמציות ובבוטות. היצירה האקספרסיוניסטית מדגישה את המכוער, האבסורד, הסוטה, המעוות, הגרוטסקי, האפוקליפטי, הנטוש. שפתה של השירה האקספרסיוניסטית היא נבואית, אידיאליסטית, אוטופית ומשיחית; והיא קוראת לאחווה אנושית. בניגוד לספרות הריאליסטית, בעלת הראייה הפוזיטיביסטית, הספרות האקספרסיוניסטית מסתייגת מהשרשור הארגומנטטיבי, ולקשר בין מרחב וזמן, ובין סיבה ותוצאה. מועט ניתוח העובדות או הסיבות. הסופר מציג את המציאות המעוותת מנקודת מבטו הפנימית, תוך שהוא מבטא תחושות ורגשות אנושיים וסובייקטיביים. ביצירה האקספרסיוניסטית מודגשים הבו-זמניות, ושבורים בה הרצף הכרונולוגי והגיון השיח. בסיפור מובאת רק זווית ראייתו של המחבר, והוא מבכר את המציאות הפנימית על זאת החיצונית. הוא מתאר דמויות המתנהלות באופן אוטונומי, תוך שהן חושפות את עומקן הפסיכולוגי, מצבן בעולם, וזהותן. רגשי הניכור מובילים אותן להתנהגויות מסורבלות, פסיכוטיות, אלימות, וחסרות הגיון וקוהרנטיות.
אין ספק כי קפקא הוא הנודע מבין הסופרים האקספרסיוניסטים. הוא ביטא ביצירתו את האבסורד ב'גילגול', ב'משפט', ב'טירה' ובשאר יצירתו. סגנונו מתאפיין בהיעדר הגיון ורצף, בפיתוליו ובחללים, שעל הקורא להשלים בעצמו. באמצעות משלים, קפקא מדגים ביצירתו את הבדידות והניכור של האדם המודרני, את אבדן הכיוון אצלו למול חברה עירונית ומתועשת, את אבדן ביטחונו וייאושו, וחוסר האונים למול כוחות בלתי מזוהים, אשר למעשה בידיהם נמצא גורלו.
התיאטרון האקספרסיוניסטי
התיאטרון האקספרסיוניסטי ביקש לתווך בין הפילוסופיה למציאות, לצקת אידיאלים חדשים ולבנות חברה מוסרית. אופייני שבמחזה האקספרסיוניסטי הדמויות מכונות לא בשמן הפרטי כי אם בתפקידן בחברה: חייל, גנן, מקבץ נדבות וכו'. הוא שם את הדגש על החרות האישית, הביטוי הסובייקטיבי, הלא-רציונלי ועל סוגיות אשר היו בגדר של טאבו. האווירה בהצגה היא של אינטרוספקציה, ורבים בה המונולוגים.