cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודיעין צבאי
אתגרים במימוש תפיסת "המעגל המודיעיני" בעקבות הפרדיגמה
בהקשר הצבאי מקובל להצביע על ה"מהפכה" בעניינים צבאיים (RMA), כמהפכה המרכזית של עידן המידע אשר שינתה מבחינה תפיסתית את האופן בו צבאות נלחמים. בהקשר המודיעיני, המודיעין בעולם הישן נוהל ישירות על ידי מצביאים. כך היה משה בפרשת המרגלים בתנ"ך וכך היה גם נפוליאון. במסגרת פרדיגמה זאת, המודיעין התבסס על יחסי אמון בין המנהיג ובין המרגלים האנושיים אותם הפעיל. פרדיגמה חדשה התבססה בעידן התעשייתי, שהביא, בין היתר, להמצאתם של הטלגרף ושל מכשירי הקשר האלחוטיים. פרדיגמה זאת שמה במוקד את היכולת לאסוף אותות ולפענח אותם (ה"אניגמה", כמפעל המודיעיני המרכזי במלחמת העולם השנייה, היא דוגמה מייצגת לכך). הפרדיגמה החדשה מחייבת הקמת ארגון מודיעיני מקצועי יותר, שלא יתבסס רק על קשר ישיר עם המצביא. כך התפתח מקצוע המודיעין ברמה המדינתית.
אתגר המתח שבין התמחות מקצועית דיסציפלינרית לבין שילוביות, שנוצל לאור התובנה כי "האופן המסורתי לשילוב המקורות שוב אינו מספיק", וכי ההסתרה, הביזור וההגנה על הסודות מצד האויב, לצד הדרישה לרזולוציה גבוהה ומידיות המודיעין, מחייבים פיתוח שיטה חדשה של "היתוך יעיל, מהיר ובהיקף נרחב של מקורות האיסוף השונים לתמונה כוללת". זאת, תוך שימור "המקצועיות העצומה של מערכי האיסוף הדיסציפלינריים", לצד "היתוך מידע ושבירת חומות ארגוניות".
תוצאות תהליך השינוי כוללות יצירת כמה מנגנונים, חלקם מבוססים על שינויים מבניים וחלקם מתמקדים בשיפור תהליכי עבודה. ביחס לאתגר המודיעין המבצעי ולעקרון הפרקטיות של המודיעין, גובשה תפיסת הלוחמה במיצוי מודיעין (הלוחמ"ם), תוך מתן תיעדוף עליון למאמצי איסוף ומחקר על מערכי האש והלחימה של האויבים השונים, שהביא לעלייה חדה בהיקף המודיעין המדויק והרלוונטי . ביחס לאתגר הבין-זירתי, הוחלט על הקמת "מטה מרכזי" בחטיבת המחקר, שתפקידו לייצר היתוך ואינטגרציה טובים יותר של תחומי מומחיות מחקריים, ועל הקמת זירה חדשה (ה"זירה האזורית"), אשר אמורה לעסוק במחקר הבין-זירתי השוטף. הוחלט להקים גם צוותיִ עבודה וכוחות משימה, וכן מינהלות אשר תכליתן לתת מענה על-זירתי זמין וגמיש תוך הפעלה אינטגרטיבית של יכולות איסוף ומחקר. ביחס לאתגר המתח שבין התמחות דיסציפלינרית ושילוביות גובשה "פרדיגמת מודיעין" חדשה, שעיקרה שבירה של תפיסת "מעגל המודיעין" על ידי הסרת המחיצות בין האיסוף והמחקר באופן המאפשר תהליכי עיבוד מקביליים ותוך שימוש בכלים טכנולוגיים המאפשרים להנגיש חומרי מקור לאוספים ולחוקרים כאחד. כדי לתמוך בתפיסה זו הוקמה מחלקת מערכות מידע אמ"נית שתפקידה לגבש ולממש שילוביות במערכות המידע. לבסוף, הובעה במסגרת התהליך ההכרה כי שינויים אלה מחייבים גם שינויים בתחום התרבות הארגונית. ניתן דגש לחשיבות החיבור בין גורמי איסוף ומחקר ולהבנת הערך שבשיתוף מידע לצד ערך המקצועיות הדיסציפלינרית. זאת, לצד השטחת תהליכי קבלת החלטות, פיתוח המודעות לשמירת גמישות משאבית, עידוד התארגנות עצמית וחיזוק תהליכי למידה.
מודיעין משטרתי
אמצעי המודיעין שמפעילה המשטרה כוללים סוכנים סמויים, בלשים, חוקרי זיהוי פלילי, אמצעים טכנולוגיים כגון אמצעי האזנות סתר ומצלמות נסתרות, וכן שוטרים המומחים בתחומי המחשבים והסייבר להשגת מודיעין אותות ומידע דיגיטלי מתוך מחשבים, מאגרי מידע, רשתות אינטרנט ותקשורת ופעילות מקוונת. בנוסף מקבלת המשטרה מודיעין משירותי ביטחון וארגוני ביון ממשלתיים נוספים, כגון ארגוני ביון האחראים על ביטחון המולדת, ביטחון הפנים וסיכול טרור.
בישראל, משטרת ישראל משתפת פעולה עם שירות הביטחון הכללי בכל הנוגע למלחמה בטרור, אך היא גם מפעילה יחידות מודיעיניות משלה כגון אגף החקירות והמודיעין וכן יחידות שטח כמו יחידת הגדעונים.
עבדאללה ברגותי
עבדאללה ברגותי (בערבית: عبدالله البرغوثي, בתעתיק מדויק: עבדאללה אלברע'ות'י; נולד ב-1972) הוא טרוריסט פלסטיני, ממפקדי הזרוע הצבאית של החמאס בגדה. כיום הוא מרצה 67 מאסרי עולם בישראל.
ביוגרפיה
ברגותי הגיע לגדה מכווית בשנת 1999, וניצל את השכלתו כמהנדס על מנת לייצר עשרות קילוגרמים של חומרי נפץ ומטעני חבלה עבור גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס.
ברגותי אחראי לביצוען של עשרות התקפות טרור ופיגועים כנגד ישראלים, ובהן הפיגוע במסעדת סבארו בירושלים באוגוסט 2001; פיגוע ההתאבדות הכפול במדרחוב בן יהודה בדצמבר 2001; הפיגוע בקפה מומנט במרץ 2002; הפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון במאי 2002; הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר-הצופים ביוני 2002; הפיגוע ברחוב אלנבי בתל אביב בספטמבר 2002; הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות; הנחת מטענים על פסי הרכבת ברמלה ובלוד. בפיגועים אלו נהרגו 66 בני אדם ונפצעו כ-500.
ברגותי נעצר במרץ 2003, ובגין חלקו בפיגועים דלעיל נידון בנובמבר 2004 ל-67 מאסרי עולם - עונש זה הוא העונש הארוך ביותר שאושר רשמית שניתן אי פעם מחוץ לארצות הברית.
ברגותי לא הביע כל חרטה במשפטו, האשים את ישראל והביע צער שלא ניתנה לו ההזדמנות להרוג יהודים נוספים. בגזר דינו כתבו השופטים: "מבול הטרור הרצחני שהנאשם פתח בו היה אחד מהחמורים ביותר בהיסטוריה רוויית הדמים בתולדות המדינה". בעת הקראת גזר הדין נתקף ברגותי זעם, איים להרוג את השופטים וללמד כל אסיר חמאס איך להכין פצצות. כתוצאה מכך ריצה את תקופת מאסרו בבידוד.
בשנת 2009, כחלק מהמגעים לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, עלה שמו של עבדאללה ברגותי כאחד מהמועמדים לשחרור בעסקת השבויים, אך עקב התנגדות ישראל לא נכלל בעסקה שנחתמה באוקטובר 2011. באוקטובר 2015 פורסם שבזמן מאסרו הוא ממשיך לקבל משכורת מהרשות הפלסטינית וכי עד 2015 קיבל יותר מרבע מיליון שקלים
אנכיתריום
אנכיתריום (שם מדעי: Anchitherium; משמעות השם: "בהמה קרובה") הוא סוג פרסתן נכחד ממשפחת הסוסיים. הוא חי באמריקה הצפונית במשך המיוקן והיגר גם לאירופה ולאסיה. הוא הוגדר ב-1844 בידי החוקר כריסטיאן אריך הרמן פון מייר.
האנכיתריום היה קרובם של ההיפוהיפוס והמיוהיפוס, שחיו באותה תקופה. הוא דמה לסוסים המודרניים, אך היה בעל שלוש פרסות דמויות אצבעות בכל רגל, והיה בעל שיניים טוחנות בעלות כתרים נמוכים, כך שהוא הותאם רק לאכילת עלים, אשר ניזון בדומה לאיילים או לאוקפי משיחים או ענפים נמוכים. הוא הגיע לאורך 1.5 מטר, לגובה 60 סנטימטרים בכתפיו ולמשקל 40 קילוגרם.
האנכיתריום היה איטי יותר מרוב הסוסים, מאחר שרגליו היו קצרות יותר ובעלות יותר אצבעות, כך שהוא התאים לחיים ביערות או ביצות ולא בערבות הפתוחות. הוא התפתח לסינוהיפוס שחי באירואסיה בהמשך המיוקן.
מאובניו של הסוס התגלו בין היתר בארצות הברית, ספרד, פורטוגל ורוסיה.
חוות הרוח טפילה
חוות הרוח טפילה (בערבית: مزرعة الطفيلة للرياح) היא חוות רוח לייצור חשמל באמצעות טורבינות רוח הממוקמת במחוז טפילה שבדרום מערב ירדן. לתחנה כושר ייצור חשמל של 117 מגוואט.
בניית החווה החלה בשנת 2013 והיא הושלמה ב-2015. היא נחנכה בדצמבר 2015 על ידי עבדאללה השני, מלך ירדן. עלות הקמתה הגיעה ל-287 מיליון דולר.
החווה היא הראשונה מבין חמש חוות רוח שהוקמו בירדן והיא הגדולה מכולן. היא נמצאת בבעלות חברת Jordan Wind Project Company.
קתרינה
קתרינה הוא שם פרטי נשי, שמוצאו מן השם היווני Αικατερινη ("איקטרינה"), ונפוץ בארצות נוצריות.
היהודי הבין-לאומי
היהודי הבין-לאומי (באנגלית: The International Jew) הוא שמה של סדרה בת ארבעה ספרונים אנטישמיים שנכתבו על ידי ארנסט לייבולד, ויליאם ג. קמרון ובוריס ברסול. הסדרה היא אוסף של מאמרים בשם "היהודי הבין-לאומי: בעיית העולם העיקרית" שהופיעה בעיתון ה"דירבורן אינדיפנדנט" שבבעלות התעשיין הנרי פורד במהלך שנת 1920.
המאמרים התבססו בעיקר על הפרוטוקולים של זקני ציון.
תפוצה והשפעה
סדרת 'היהודי הבינלאומי' נחלה הצלחה גדולה מאוד בארצות הברית ובאירופה. בארצות הברית בלבד הופצו כחצי מיליון עותקים. הסדרה תורגמה לרוב השפות האירופאיות, בהן גרמנית, רוסית וספרדית. בגרמניה, הסדרה זכתה לפופולריות הגדולה ביותר והייתה נר לרגליה של התנועה האנטישמית. המוציא לאור הגרמני, תיאודור פריץ, הדפיס בין השנים 1920–1922 שש מהדורות של הסדרה, ועד לשנת 1933 הדפיס 29 מהדורות.
אדולף היטלר השתמש בגרסה המקוצרת של הסדרה במסגרת מסע התעמולה שלו נגד היהודים. בשנת 1923 דווח כי היטלר "מפיץ את ספריו של פורד במשלוחים הממלאים קרונות שלמים". כשנודע להיטלר שפורד עשוי להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית, הוא אמר לעיתונאי אמריקאי: "הלוואי שיכולתי לסייע לו [...] לאחרונה תרגמנו את המאמרים שכתב בגנותם של היהודים, והוצאנו אותם לאור. ספרו של פורד מופץ במיליוני עותקים ברחבי גרמניה". במהלך משפטי נירנברג שבהם נשפט כפושע מלחמה, ציין באלדור פון שיראך מראשי המשטר הנאצי בגרמניה, כי לסדרה 'היהודי הבינלאומי' הייתה השפעה עמוקה עליו ועל חבריו בנעוריהם ותרמה להפיכתו לאנטישמי.
ביקורת
הליגה נגד השמצה וארגונים יהודיים נוספים יצאו נגד סדרת 'היהודי הבינלאומי'. נגד פורד לא אורגן חרם רשמי, אך יהודים רבים סירבו לרכוש מכוניות מהתוצרת שלו. פורד תחילה התעלם מהמחאה, אולם תביעות דיבה שהוגשו נגדו על ידי אהרון שפירו, ועצומה עליה חתמו 100 אישים אמריקאים, לרבות הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט, ג'יין אדמס, קלרנס דרו ורוברט פרוסט, גרמו לו לשקול את צעדיו מחדש. ביוני 1927, שיגר פורד מכתב ללואי מרשל, מנהיג הקהילה היהודית באמריקה, בו טען כי לא ידע כלל על התוכן האנטישמי שהופץ בדפי העיתון שלו, והתנער מאחריות הן למאמרים האנטישמים בעיתון והן לסדרת 'היהודי הבינלאומי'. פורד הפסיק להוציא לאור את העיתון שלו, ולקראת סוף שנת 1927, הוציא את 'היהודי הבינלאומי' מחוץ לשוק. למרות זאת, בתחילת שנות השלושים, עותקים של הסדרה הופצו באופן רחב היקף בכל רחבי אירופה ודרום אמריקה.
אגנש הלר
אגנש הלר (בהונגרית: Heller Ágnes; 12 במאי 1929 – 19 ביולי 2019) הייתה פילוסופית יהודייה-הונגרייה, ממייסדי אסכולת בודפשט.
קורות חיים
הלר נולדה בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אביה, שהיה דובר גרמנית ובעל השכלה משפטית, סייע לרבים להגר מאזור הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה. ב-1944 גורש לאושוויץ, שם מת לפני תום המלחמה ושואת יהודי הונגריה. אגנש ואמה ניצלו מהגירוש. אחרי מלחמת העולם השנייה כבר בשנת 1946 הכירה את אישטוואן (שלמה) הרמן (שהפך לימים לבעלה הראשון). שניהם השתייכו אז לתנועת "הנוער הציוני" בהונגריה. שלמה הרמן היה חבר הנהלת התנועה ושניהם היו ציונים נלהבים. הרמן הדריך קבוצות ילדים וקיים מפגשים רבים ב"קן" של התנועה בבודפשט. עם הזמן התרחקו מהציונות ביחד עם אגנש הלר ושניהם הצטרפו למפלגה הקומוניסטית, בעוד חברם לתנועה ניסן הירשמן עלה לישראל בשנת 1948.
בשנת 1947 החלה הלר ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אטווש לוראנד, אך עברה ללימודי פילוסופיה בעקבות הרושם שהותירה עליה הרצאה של הפילוסוף ג'רג' לוקאץ'. באותה שנה הצטרפה כאמור למפלגה הקומוניסטית של הונגריה, אך התנגדה לרעיון הצנטרליזם הדמוקרטי והנאמנות המוחלטת שנדרשה למפלגה ולהחלטותיה. היא גורשה מהמפלגה ב-1949, השנה בה הוקמה הרפובליקה העממית ההונגרית.
ב-1953 פנתה ללימודי דוקטורט בהנחייתו של ג'רג' לוקאץ', וב-1955 החלה ללמד באוניברסיטת בודפשט. ב-1958 פוטרה מהאוניברסיטה עקב סירובה לתמוך בהעמדה לדין של לוקאץ' כמשתף פעולה עם המרד ההונגרי. היא שבה למשרה אקדמית ב-1963, כשהוזמנה להצטרף למכון הסוציולוגי באקדמיה ההונגרית.
לאחר מותו של לוקאץ' ב-1971 התגברו הרדיפות הפוליטיות, והצרת צעדיהם של הלר ושאר חברי אסכולת בודפשט. בשנת 1977 עזבו הלר ובעלה השני, פרנץ פהר, את הונגריה והשתקעו באוסטרליה. ב-1986 היגרה מאוסטרליה לארצות הברית, וקיבלה משרה בניו סקול בניו יורק, שם לימדה 25 שנים. בעלה הראשון היה כאמור אישטוואן הרמן.
נפטרה ב-19 ביולי 2019.
סובמדיאנטה
במוזיקה טונלית פונקציונלית סובמדיאנטה היא הדרגה השישית בסולם הדיאטוני. לרוב, במהלכים הרמוניים, דרגה זו נחשבת ל"סיום מדומה" (cadenza d'inganno) ומשמשת תחליף מרוכך לדרגת הטוניקה. המדיאנטה הנמוכה (סוב) שבחצי הדרך בין הטוניקה לבין הסובדומיננטה קרויה "סובמדיאנטה" משום שהיא תופסת את הפוזיציה ש"מתחת" לאקורד המשולש שעל הטוניקה בהשוואה לזו התופסת את המדיאנטה שמעל לאקורד המשולש על הטוניקה. בשיטת הסולפג', צליל הסובמדיאנטה מושר כ"לה" במז'ור, כ"פה" במינור. לפעמים הוא נקרא "סופרדומיננטה", כדרגה שמעל הדומיננטה. זהו שמה המקובל (סוב-דומיננט") בצרפתית.
האקורד המשולש הנוצר מעל תו הסובמדיאנטה הוא "אקורד סובמדיאנטי". בניתוח בספרות רומיות, אקורד הסובמדיאנטה מסומן כרגיל בספרות הרומיות "VI" אם זה אקורד מז'ורי, וב"vi" אם הוא אקורד מינורי.
המונח "סובמדיאנטה" עשוי להתייחס גם ליחס בין סולמות מוזיקליים. לדוגמה, ביחס לסולם דו מז'ור, סולם לה מינור הוא הסובמדיאנטה. בסולם מז'ור, סולם הסובמדינטה הוא המינור היחסי ויש בו אותם תווים כמו בסולם המז'ור המקורי. מודולציה לסובמדיאנטה נדירה יחסית, בהשוואה למודולציה לדומיננטה בסולם מז'ור או מודולציה מודולציה למדיאנטה בסולם מינור.
אחד השימושים העיקריים של אקורד הסובמדיאנטה הוא בקדנצה מדומה, V ל-VI במז'ור או v ל-vi במינור.
מסור
מסוֹר (גם משׂוֹר) הוא כלי עבודה ידני אשר באמצעותו חותכים עץ וחומרים אחרים. החיתוך נעשה על ידי הצבת השיניים על החומר והעברתן קדימה ואחורה שוב ושוב במהירות.
מבנה המסור
המסור בנוי מלהב משונן וידית אשר לרוב עשויה מעץ או פלסטיק. בנוסף, קיימים סוגים שונים של מסורים, כגון מסורים עם שתי ידיות, אחת בכל צד של הלהב ו הפועלים על חשמל, קיטור, לחץ מים ומקורות כוח אחרים.
ישנם מסורים המיועדים לחיתוך מתכות, להבם של אלה יהיה עשוי לרוב מחוט תיל משונן או מרצועת מתכת דקה וחזקה.
בימינו, שיני המסור המודרני בנויות ומסודרות לפי החומר אותו המסור מיועד לחתוך.
בונסאי
מקור ההשראה לבונסאי הוא נופי הטבע ביפן. בארץ זו ישנם הרים גבוהים ויערות ירוקי עד. העצים בנקיקי הסלעים או כאלה שענפיהם השתלשלו מעל למצוקים, נתגמדו לעיתים קרובות למידות זעירות, נוכח תנאי גידולם הקשים. יצירות הבונסאי מחקות, אם כך, את פלאי הטבע.
אמנות הפּנג'ינג הסינית היא אמנות דומה שקדמה לבונסאי היפנית.
היסטוריה
אמנות הבונסאי החלה למעשה בסין לפני יותר מ-2,000 שנים. שמה של אמנות זו היה פֶּנזַאי, והוא נכתב באותן אותיות האנזי שמאוחר יותר שימשו לכתיבת שמו ביפנית באותיות הקאנג'י שמופיעות בפסקה הראשונה. ליפן הגיעה אמנות הבונסאי בתקופת שושלת סונג הסינית (במאה ה-13 לערך), ובו-בעת היגרה אמנות זו גם לקוריאה, שם היא נקראת בונג'אי. אמנות הגידול של עצים ננסיים בסין נקראת כיום פנג'ינג וכיוון שייעודם של רוב העצים באמנות זו להיות מוצגים בחוץ, הם לרוב גדולים ועמידים יותר ממקביליהם היפניים.
בארמון הקיסרי של הקיסר היפני ישנו אוסף בונסאי של 350 עצים ננסיים.
טיפוח ואחזקה
עץ בונסאי אינו צמח גמדי מבחינה גנטית, ולכן יש לשמור אותו ננסי על ידי טיפוח, עיצוב וגיזום מתמידים. ישנה טענה שעץ בונסאי המתוחזק היטב יאריך ימים יותר מעץ רגיל מאותו הזן. אולם, הבונסאי זקוק לטיפול רב מאוד, וטיפול שגוי אפילו במקצת עלול להביא למותו של הצמח.
צורות נפוצות
ישנם סגנונות עיצוב רבים לעצי בונסאי, בהם שישה הנחשבים לסגנונות שבבסיסו של העיצוב היפני הקלאסי-מסורתי: זקוף רשמי (chokkan - formal upright), זקוף לא-רשמי (moyogi - informal upright), נטוי (shakkan - slanting), מניפה-מטאטא (hokidach - broom), משתפל (kengai - cascade), חצי משתפל (han kengai - semi cascade).
סגנון זקוף רשמי (ביפנית chokkan): כפי שרומז השם, זהו עץ בעל גזע ישר עם התחדדות מושלמת לכל אורכו וחלוקת הענפים מאוזנת, צורת העיצוב מדמה עץ הגדל בתנאים אופטימליים של אור ובלא צורך להתמודד עם עצים מתחרים. סגנון זה מתאים בעיקר לעצים מחטניים כמו אורנים וערערים.
סגנון זקוף לא-רשמי (ביפנית moyogi): זהו הסגנון הנפוץ ביותר בבונסאי כמו גם בטבע, והוא קל יחסית לעיצוב. הגזע הוא בעל תנועה לכל אורכו וכן נשמרת התחדדות עד לצמרת. סגנון זה מתאים למרבית העצים.
סגנון נטוי (ביפנית shakkan): העיצוב בסגנון זה הוא בדומה לסגנונות האחרים, כאשר הגזע נוטה הצידה לכיוון אחד דומיננטי ובזווית של 60 עד 80 מעלות ביחס לקרקע. סגנון זה מדמה עץ הגדל במדרון או בתנאי רוח קשים. בדרך כלל הענף התחתון פונה נגד נטיית הגזע במטרה ליצור איזון וכך גם השורש הדומיננטי שפונה כנגד נטיית העץ. השתילה בסגנון זה תיעשה בדרך כלל בצידו של העציץ.
סגנון מניפה (ביפנית hokidach): סגנון המיוחד בהסתעפות הענפים העשירה והסימטרית שלו היוצאת מהשליש הראשון של הגזע בצורת מניפה. הגזע ישר, זקוף ומתחדד במתינות ואינו ממשיך לחלקו העליון של העץ. סגנון זה מתאים במיוחד לעצים נשירים.
סגנון משתפל (ביפנית kengai): סגנון מיוחד זה מדמה עץ הגדל בצידי צוק תלול ובתנאי טבע קשים כמו מפולות אבנים ושלג נערם, הגורמים לענפיו להשתפל מטה אל עבר המדרון. חלקו העליון של העץ מעוצב כצמרת הנמצאת מעל שפת העציץ והשתפלות הענפים מטה היא בזווית חדה ותגיע עד מתחת לבסיסו של העציץ הגבוה בו הוא שתול. הענפים שיוצאים מן הגזע פונים הצידה בצורה אופקית ומאוזנת.
בנוסף לסגנונות אלה ישנם שלל סגנונות עיצוב נוספים:
שורת עצים (raft) – שורת העצים, כפי שרומז השם, היא לקיחת עץ קיים ונטיעתו על הצד כך שמרבית הענפים שלו מתארים שדרת עצים בקו ישר, צורת סינוס או קבוצות עצים. כל שורות העצים צריכות לתת אשליה של שתילת קבוצת עצים, אך למעשה מדובר בעץ יחיד, וליתר דיוק ענפים של העץ המקורי.
מינימליסטי (literati) – ה"מינימליסטי" הוא הקשה מכולם להגדרה. בפשטות ניתן לומר כי ה"מינימליסטי" הוא סגנון של יצירת עץ הנותן תחושה שהעץ נאבק עם תנאי הטבע הקשים ובניסיון להגיע אל אור השמש.
בחלק מארצות המזרח הרחוק ובעיקר בסין נפוץ גם הפנג'ינג (Penjing, בסינית: jing נוף Pen בעציץ).
מדובר בעצים המעוצבים בסגנונות הבונסאי השונים אשר שתולים בהרמוניה על גבי תבנית, אבן או עציץ ומתארת נוף מסוים או לעיתים אירוע בטבע.
מקובל לשלב בסגנון זה פסלונים זעירים של דמויות אנושיות, חיות, בקתות ועוד.
בישראל
בפארק מיני ישראל שבלטרון נטועים 20,000 עצים בעיצובי בונסאי הפזורים בין הדגמים. המיוחד בעצים שבפארק שהם מייצגים את הצומח הארץ ישראלי.
הגנים הבוטניים האוניברסיטאיים בירושלים מארגנים מדי שנה כנס בונסאי שנתי בו מתקיימת תצוגת עצי בונסאי של אמני בונסאי בישראל וכן מתקיימות סדנאות והדגמות בתחום.
בפלנתניה – מרכז חלל, מדע ותרבות בנתניה ישנו גן יפני ובו יש מבחר עצי בונסאי, ביניהם זית אירופי, מילה סורית, חרוב מצוי, אלון התבור ועוד.
סמובר
סמובר (ברוסית: Самовар, מילולית "מחמם עצמו") הוא כלי מתכת רוסי ומזרח אירופאי המשמש להרתחת מים. הסמובר לרוב כולל שפופרת חימום המוסקת על ידי פחמים, אם כי סמוברים מודרניים משתמשים בחשמל, וברז ממנו נמזגים המים הרותחים. הסמובר מזוהה עם תרבות התה הרוסית, ולסמוברים רבים יש תוספת בצורת טבעת מסביב לארובה המשמשת להנחת קומקום התה לחימום בזמן חימום המים.
מאז המצאת הקומקום החשמלי ירדה קרנו של הסמובר, וכיום נדיר לראות אותו בשימוש.
קרן האלפים
קרן האלפים (בגרמנית שווייצרית: Alphorn) היא כלי נשיפה מסורתי, אופייני לאזורים הכפריים בהרי האלפים בכלל ובשווייץ בפרט. הקרן עשויה לרוב מעץ אך נמנית עם משפחת כלי הנשיפה ממתכת בשל אופן הפקת הצליל. אורכה כמה מטרים, וכמו כלי נשיפה טבעיים אחרים מ"מתכת", ניתן לנגן בה מנעד מוגבל למדי של צלילים. הקרן מפיקה באופן מובחן חלק מסדרת צלילים עיליים, ולא סולם דיאטוני (מושווה) או סולם כרומטי. לרוב לא מנגנים בכלי זה ככלי יחיד אלא בקבוצות.
הכלי הומצא במהלך המאה ה-14, ושימש בתחילה כאמצעי להעברת מסרים. עיקר השימוש בכלי היה לשם אזהרה מפני סכנות או לקריאת התושבים לתפילה בכנסייה. קולה החזק וההד שעורר בעמקים הגיע למרחקים גדולים. בהמשך הפכה הקרן גם לכלי מוזיקלי, ונכתבו עבורה מספר יצירות ותפקידים כחלק מתזמורות, בין השאר על ידי מוצרט האב.
ויגו קמפמן
ויגו אולפרט פישר קמפמן (בדנית: Viggo Olfert Fischer Kampmann; 21 ביולי 1910 – 3 ביוני 1976) היה ראש ממשלת דנמרק בשנים 1960–1962.
ביוגרפיה
קמפמן נולד בפרדריקסברג שבדנמרק. ב-1934 סיים לימודים לתואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטת קופנהגן. עבד בשירות המדינה בארצו ובשנים 1938 עד 1948 שימש כמזכיר ועדת המיסים הממשלתית. במקביל היה מזכיר ועדת השרים לענייני כספים.
בימי הכיבוש הגרמני של דנמרק במלחמת העולם השנייה היה קמפמן פעיל בשורות המחתרת הדנית.
לאחר המלחמה עבד בנציבות המיסים הדנית. היה יושב ראש המזכירות הכלכלית של ממשלת דנמרק ויושב ועדת התקציבים הממלכתית.
קריירה פוליטית
ב-1953 נבחר קמפמן לראשונה לפרלמנט של דנמרק בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
כיהן כשר האוצר במשך כחודש בשנת 1950 ושוב משנת 1953 ועד 1960. בתפקידו זה מילא תפקיד פעיל בקבלת חוק הפנסיות הלאומי בשנת 1956.
לאחר מותו של ראש הממשלה הנס כריסטיאן הנסן בא קמפמן במקומו. כיהן כראש ממשלת דנמרק וכמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מה-19 בפברואר 1960. לאחר הבחירות הכלליות בדנמרק ב-1960 הרכיב ממשלת מיעוט.
תפקודו של קמפמן כראש ממשלה נפגע עקב הפרעה דו-קוטבית ממנה סבל. מדי פעם היה נוטה לשתיית אלכוהול ונעדר מתפקידו במשך ימים. כלי התקשורת בארצו לא פרסמו תופעות אלו.
ב-3 בספטמבר 1962 פרש קמפמן מתפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאחר שלקה במספר התקפי לב. במקומו מונה לראש ממשלה שר החוץ בממשלתו יאנס אוטו קראג.
לאחר פרישתו שימש כפרשן פוליטי וכראש נציבות הקבילות על העיתונות בדנמרק.
קמפמן נפטר ב-3 ביוני 1976, בגיל 65.
קמפמן וישראל
בינואר 1962 ערך קמפמן ביקור בן שישה ימים בישראל. היה זה ביקור ראשון בישראל של אישיות דנית בכירה ובמהלכו הועלתה על נס הצלת יהודי דנמרק מהשמדה במהלך מלחמת העולם השנייה.
קישורים חיצוניים
ידיעות מאתר עיתונות יהודית היסטורית:
אניסודון
אניסודון (שם מדעי: Anisodon) הוא סוג נכחד של מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים, שחי בסוף המיוקן של אירופה שלפני 15 עד 11 מיליון שנה מזמננו. בסוג זה נכלל מין יחיד - Anisodon grande, אשר במקור השתייך לסוג כליקותריום.
מאפיינים
האניסודון היה מפריט פרסה דמוי-סוס גדול מאוד בגובה של 1.8 מטר ומשקל של מעל 600 קילוגרם. הוא היה בעל זרועות רחבות כמו של גורילה או של עצלני קרקע ובקצוותיהם בלטו טפרים מעוקלים ארוכים ששימשו להורדת ענפים ועלים מהעצים. הלסתות והשיניים שלו היו חלשות מכדי לאכול עשב והוא ניזון רק מעלים או מפירות.
גודלו וטפריו הגדולות הגנו עליו מטריפה בידי הטורפים המקומיים כמו כלבי דוב או שנחרבים. עם זאת הם לא הגנו עליו מהתייבשות ושינויי אקלים גדולים שתרמו להכחדתו.
האלשטאט
האלשטאט (Hallstatt) הוא כפר באזור הדאכשטיין במדינת אוסטריה עילית באוסטריה. הכפר כלוא בין חופי אגם האלשטאט (Hallstätter See) שרוחבו 2 ק"מ בלבד לבין מורדותיו התלולים של רכס דאכשטיין, הממשיכים לעומק של 135 מטר במעמקי האגם הצר. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית הכפר 946 תושבים.
מעבר ליופיו, הכפר מפורסם משתי סיבות: תרבות האלשטאט אשר הייתה תרבות קלטית מתקופת הברזל המוקדמת, ואשר העניק לה את שמו; ומכרה המלח הראשון בעולם הנמצא בהר המלח (Salzberg). כל אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הכפר כעל אתר מורשת עולמית בשנת 2001. בשנת 2011 פורסם כי לאחר שאספו במשך שנים מידע על הכפר, החלו הסינים להקים העתק שלו במחוז גואנגדונג.
היסטוריה
בשל עושרו של האזור במלח היו האלשטאט וסביבתה מיושבים כבר לפני אלפי שנים, על ידי אוכלוסייה אשר כרתה את המלח, ארזה אותו בצורת לבבות וסחרה בו. הממצאים המוקדמים ביותר שנמצאו במקום מתוארכים לשנת 5000 לפנה"ס לערך.
עושרו של המקום במלח והסחר בו הביא להתפתחותה של תרבות מתקדמת במשך האלף הראשון לפנה"ס, אשר זכתה לשם "תרבות האלשטאט" (Hallstattzeit). תרבות זו אשר השתרעה על פני כל מרכזה של אירופה מיוחסת לקלטים או לאבותיהם, והיא פרחה בתקופת הברזל המוקדמת באירופה, דהיינו, בין 800 ל-450 לפנה"ס. בשנת 1846 התגלה ליד הכפר על ידי רמזאואר בית קברות פרהיסטורי ובו 4,000 קברים וכן התגלה בסמוך לו בית מלאכה מוקדם לנפחות. שני אלה מיוחסים לתרבות האלשטאט.
תרבות האלשטאט התחלפה בתרבות לה טן (La Tène) אשר התקיימה עד לכיבוש הרומי, ומתקופות אלה, כמו גם מימי הביניים המוקדמים, לא התגלו בכפר ממצאים מיוחדים. ידוע, עם זאת, כי הכפר שמר על חשיבות מסחרית והתקיים בו שוק לפחות משנת 1311. בנוסף, כריית המלח נמשכה גם בימי הביניים ומ-1595 הוא הועבר בצורת מי מלח בצינור שנבנה מ-13,000 גזעי עצים חלולים ואשר הוביל לאורך 40 ק"מ עד לאבנזה (Ebensee).
עד לסוף המאה ה-19 ניתן היה להגיע אל האלשטאט רק באמצעות שיט על האגם או באמצעות שבילים צרים. האדמה המעטה בין ההרים וגדות האגם נוצלה לבנייה, ואפילו התנועה בין בתי הכפר נעשתה בסירות או בשביל שעבר על המורדות התלולים שמעליו. מצוקת השטח בכפר הביאה לכך שעצמות המתים הוצאו מקבריהם אחת לעשר עד 15 שנים שנים והועברו לאחסון בגלוסקמא, ובמוזיאון העצמות בכפר (Beinhaus) שהוקם במאה ה-12 מוחזק אוסף של יותר מ-1,200 גולגולות, חלקן צבוע ומעוטר בדוגמאות פרחים.
הדרך הראשונה להאלשטאט נסללה לאורך חופו המערבי של האגם בשנת 1875, והיא פולסה בחלקה באמצעות פיצוץ המסלע שלאורך החוף. רק ב-1966 נסלל כביש מודרני דרך מנהרות שנחפרו בהר שממערב לכפר. כריית המלח נמשכת, אך עיקר כלכלת הכפר נשען כעת על ענף התיירות, ומוזיאון מורשת מקומי (Heimatmuseum) מתאר את ההיסטוריה הארוכה של המקום.
כנסיית אגוסטין הקדוש במנילה
כנסיית אגוסטין הקדוש (אנגלית: San Agustín Church) היא כנסייה רומית-קתולית המשתייכת למסדר האוגוסטיני, ונמצאת במחוז אינטראמורוס ההיסטורי של מנילה, בירת הפיליפינים. בניית הכנסייה הסתיימה ב-1607, והיא הכנסייה העתיקה ביותר בפיליפינים.
הכנסייה הוכרזה על ידי ממשלת הפיליפינים כציון דרך היסטורי-לאומי בשנת 1976. הכנסייה, ביחד עם שלוש כנסיות נוספות שנבנו בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי, הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993, ונקראו בשם כנסיות הבארוק של הפיליפינים.
היסטוריה
האוגוסטינים החליטו לשקם את הכנסייה באמצעות אבן, ובנוסף לבנות בסמוך אליה מנזר. הבנייה החלה ב-1586, בניהולו של חואן מסיאס. המבנה נבנה באמצעות לבני חימר מסותתות שנחצבו במיאקואיאן, בינאגונאן וסן מטאו שבמחוז ריזאל. העבודה הייתה איטית במגלל מחסור בתקציב וחומרי בנייה, אך גם בגלל המחסור בבעלי מלאכה המתמחים באבן. המנזר היה פעיל החל מ-1604, וההכרזה על השלמת הכנסייה התבצעה ב-19 בינואר 1607, ונקרא בשם כנסיית פאולוס הקדוש ממנילה. מסיאס, שמת לפני תום הבנייה, הוכר על ידי האוגוסטינים באופן רשמי כאדריכל הכנסייה.
הכנסייה נבזזה על ידי הכוחות הבריטים שכבשו את מנילה ב-1762 כחלק ממלחמת שבע השנים. הכנסייה שרדה את רעידות האדמה שפקדו את מנילה ב-1645, 1754, 1852, 1863 ו-1880. הכנסייה עברה תהליך חידוש ב-1854, בפיקוחו של האדריכל לוסיאנו אוליבר. ב-18 באוגוסט 1898 הכנסייה שימשה את המושל הספרדי הכללי פרמין חאודנס להכנת כתב הכניעה של מנילה בפני ארצות הברית, לאחר התבוסה במלחמת ארצות הברית–ספרד.
בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה הכנסייה הפכה למחנה ריכוז עבור אסירים. בימים האחרונים של הקרב על מנילה החיילים היפניים החזיקו בכנסייה מאות תושבים ואנשי כמורה ממנילה; רבים מבני הערובה נהרגו במהלך הקרב שנמשך שלושה שבועות. הכנסייה עצמה שרדה את ההפצצות של הכוחות האמריקניים והפיליפיניים, מלבד הגג שנהרס, והייתה הכנסייה היחידה באינטראמורוס שלא נחרבה. המנזר הסמוך לכנסייה נחרב עד היסוד, והוא נבנה מחדש בשנות ה-70 כמוזיאון על ידי האדריכל אנחל נאקפיל.
תיאור
אורך הכנסייה הוא 67.15 מטרים ורוחבה 24.93 מטרים. בזכות היסודות האליפטיים הכנסייה שרדה את רעידות האדמה הרבות שהרסו כנסיות אחרות במנילה. נטען כי עיצובה של הכנסייה מבוסס על עיצובן של כנסיות אוגוסטיניות במקסיקו, וכן שהכנסייה היא העתק כמעט מושלם של קתדרלת פואבלה. בחזית הכנסייה אין קישוטים רבים, ולעומת זאת יש בה מספר אלמנטים של הבארוק, שהבולטים שבהם הם התחריטים על הדלתות. חצר הכנסייה מקושטת במספר פסלי אריות, שהוענקו במתנה על ידי סינים שהמירו את דתם לנצרות קתולית.
פנים הכנסייה נבנה בצורה של צלב נוצרי. בכנסייה יש 14 קפלות צדדיות ותקרה שנבנתה ב-1875 בסגנון "אחיזת עיניים" (Trompe-l'œil) על ידי האמנים האיטלקים צ'זארה אלברוני וג'ובאני דיבלה. הכנסייה מכילה את קבריהם של הקונקיסטאדורים הספרדים מיגל לופס דה לגאספי, חואן דה סאלסדו ומרטין דה גויטי, בנוסף לקבריהם של כמה מהמושלים הכלליים המוקדמים, ארכיבישופים ואנשים חשובים אחרים. עצמותיהם נקברו בקמרון קהילתי הסמוך למזבח הראשי.
חזייה
באוסטריה נמצאו בחפירות ארכאולוגיות 4 חזיות דומות למודרניות שתוארכו למאה ה-15.
החזייה נכנסה לשימוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה־20. קודם לכן לבשו נשים מחוכים מעצמות לווייתן על מנת להרים ולייצב את החזה. כיום, במקומות רבים בעולם, החזייה הפכה לפריט ההלבשה התחתונה הנפוץ ביותר לפלג הגוף העליון.
לחזייה מספר תפקידים שונים: התפקיד הפשוט והשימושי שלה הוא תמיכה בשדיים במהלך פעילויות יום-יומיות. בנוסף, חזיות משמשות לייצוב והחזקה של השדיים בהתעמלות (המטרה העיקרית של חזיות ספורט). לבישת חזייה נהוגה גם מסיבות של צניעות, או בשביל לעמוד בציפיות חברתיות. החזייה יכולה לשמש גם כהכרזה אופנתית, בכוונה להציג תדמית מסוימת של נשיות; בתפקוד זה, היא מעוצבת בצורה שמרימה את החזה גבוה יותר מתנוחתו הנורמלית, במטרה לספק מראה צעיר יותר או כדי להגדיל את המחשוף או לחלופין באופן היוצר כיסוי ולחץ כדי לשוות לחזה מראה קטן ופחות בולט. רוב החזיות הן ניסיון של מעצבים לייצר פריט לבוש שממלא תפקיד פרקטי, ובד בבד מהווה פריט לבוש מושך בפני עצמו.
יש המפקפקים בתועלתה של החזייה, וטוענים כי אינה עוזרת במניעת התוצאות של הזדקנות החזה, ויש טוענים שהשדיים בריאים יותר כאשר הם חופשיים ואינם קשורים ומוצמדים בחוזקה.
בנוסף, החזייה הפכה לפריט שנוי במחלוקת, בעל משמעויות פוליטיות ותרבותיות אשר מעיבות לעיתים על מטרתו הפרקטית. באופן מסורתי, החזייה נחשבת לאחד הסימנים אשר מצביעים על התבגרות מינית נשית. החזייה יכולה להתפרש גם כאמצעי בו נשים מדגישות את מיניותן. מצד שני, יש הרואים בחזייה סמל להדחקה של הנשים את גופן.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה המתועדת, השתמשו נשים בעזרים מגוונים על מנת לכסות, לתמוך ולעצב את שדיהן. ניתן למצוא פריטים דמויי חזייה או ביקיני אצל מספר נשים אתלטיות במאה ה-7 לפנה"ס, במהלך העידן המינואי. להלבשה העליונה כמו גם לתחתונה היה תפקיד דומה.
בחפירות ארכאולוגיות במבצר אוסטרי נמצאו 4 חזיות שדומות מאד בגזרתן לחזיות העכשוויות. הן אמנם בלויות מאד, אך רואים שגם קושטו ברקמה ובתחרה. הארכאולוגית ביאטריקס נוץ [Beatrix Nutz] מספרת שהן תוארכו למאה ה-15. היא גם מספרת שיש אזכורים ספרותיים לקיום חזיות כבר בתקופה זו. הרופא הצרפתי הנרי דה מונדוויל [Henri de Mondeville] שחי בין 1260–1320 כתב שנשים ששדיהן גדולים מדי, 'מכניסות שני שקים לתוך השמלות שלהן, מסדרות את השדיים קושרות אותן הדוק ומכניסות אותם פנימה כל יום ואם אפשר קושרות בסרט מתאים'. משורר גרמני אלמוני כתב במאה ה-15 סאטירה 'רבות מכינות שני שקי שדיים, שעימם הן מסתובבות ברחובות, ככה שכל הגברים הצעירים שמתבוננים בה, יראו את שדיה היפים.'. הארכאולוגית סבורה שהרופא כיון רק לעשירות שידעו גם לקרוא, אך מניחה ששני הגרמנים התכוונו גם למעמד האזרחי [Burgher], וכיוון שהחזיות נמצאו במבצר אוסטרי, היא חושבת שגם האצילות לבשו אותם.
מן המאה ה-16 ואילך, השתלט המחוך על מחלקת לבני הנשים, בעיקר בקרב הנשים האמידות. המחוך דחף את החזה כלפי מעלה, אך עיוות גם את מיקומם של איברים פנימיים, במטרה להשיג גזרה צרה במיוחד באזור המותניים. לקראת סוף המאה ה-19, החלו מעצבי הבגדים להתנסות בחלופות שונות למחוך, כמו פיצול המחוך למספר חלקים: פריט מעצב למותן התחתון, והתקן שתמך בשדיים מכיוון הכתף.
בתחילת שנות ה-20, החלו להופיע פריטי לבוש הדומים יותר לחזיות המודרניות, למרות שייצור ברמה מסחרית לא הופיע עד שנות ה-30. החזייה הראשונה כפי שהיא מוכרת כיום, הומצאה על ידי מארי פלפס ג'ייקוב בשנת 1913, והפכה לפריט לבוש מקובל רק באמצע המאה ה־20. מאז, החזיות החליפו את המחוכים (חלק מעדיפים לכנותם - תחתוניות), וייצור חזיות ומכירתן הפך לתעשייה של מולטי-מיליארדי דולרים, שנשלטת על ידי תאגידים בינלאומיים. במהלך הזמן, הדגש על חזיות הפך מצורך שימושי לאופנה של ממש. כיום נחשבת החזייה לאחד הבגדים שייצורם מורכב ביותר, בעיקר בשל הקושי בייצורה במידות גדולות.
מבנה והתאמה
חזיות נבדלות זו מזו בתפקידן, בצורת ייצורן ובמידתן. חזייה מורכבת בדרך כלל ממספר חלקים קבועים: גביעים בשביל השדיים, ביניהם חיבור במרכז עשוי כעין פס, רצועה סביב היקף החזה תחת השדיים ורצועות בעלות אורך ניתן להתאמה המקבעות אותה לכתפיים. חזיות עשויות על פי רוב מטקסטיל, כמו למשל כותנה או פוליאסטר. בד סטרץ' ותחרה הם מרכיבים נוספים של חלק מן החזיות. הבדים המשמשים לייצור החזייה הם לעיתים בדים בעלי מראה אירוטי, בדים מעוטרים, או שקופים למחצה. הגביעים התומכים בשדיים מתוגברים על ידי "צלעות" עשויות מתכת או פלסטיק, שנמצאות תחת השדיים. החזייה בדרך כלל מהודקת על ידי סוגר קרס הנמצא על הרצועה בגב, במקור. בחזיות מסוימות ממוקם הסוגר בחזית, בין הגביעים, ואחרות מעוצבות כך שניתן ללבוש אותן מכיוון הראש, ולהן אין סוגר כלל.
התאמה
על החזייה, כפריט הלבשה תחתונה, להיות מותאמת בצורה המיטבית לגוף. מכיוון שמבנה השדיים והמרחק ביניהם משתנה בין נשים שונות, רצוי להתאים את החזייה למבנה השד. הרצועה המחברת בין הגביעים, והגביעים עצמם צריכים לספק את מירב התמיכה, יותר מהתמיכה שמספקות רצועות הכתף, שאחראיות למספר בעיות בריאותיות (ראו עקרונות מכניים, בהמשך). מספר נקודות עיקריות חשובות בהתאמת החזייה לצורת ומידת החזה והגוף.
בנוסף, יש לקחת בחשבון, שמידות החזייה יכולות להשתנות במהלך החודש בהתאם לשלבי הווסת השונים.
עקרונות מכניים
זוג שדיים עשוי לשקול מספר קילוגרמים. לדוגמה, זוג שדיים במידה "D" עשוי לשקול בין שבעה לעשרה קילוגרמים, תלוי במידת ההיקף והגביע (חזה במידה 105D ישקול יותר מחזה במידה 75D וחזה במידה 90J ישקול יותר מחזה במידה 90C). אחד התפקודים העקרוניים של חזייה הוא להעלות ו"לתמוך" בשדיים, כלומר, להגביה אותם מהעמדה הנורמלית שלהם - על בית החזה. רצועת הכתף של החזייה צריכה לשאת משקל מועט, עקרון הנחשב למאפיין המגדיר של החזייה: תמיכה במשקל מהגב אל הכתפיים, בניגוד להרמה מלמטה (כמו במחוך).
אמון יתר ברצועת הגב כתומכת בשדיים, יוביל לדחיסה מופרזת של השדיים, שכן רצועת הכתף לא תישא את המשקל אותו היא אמורה לשאת, דבר שיש להסב אליו תשומת לב יתרה במיוחד בשדיים גדולים. החולשה ההנדסית הראשית של החזייה היא נוהגת כגלגלת, כאשר היא מעבירה את משקל השדיים מבית החזה התחתון אל יעדים גבוהים יותר כמו הגב, הכתפיים, הצוואר והראש. דבר זה יכול להתבטא בכאב ואף חבלה באיברים אלו, במיוחד לאישה בעלת שדיים גדולים.
גודל ומידה
הנוחות והתפקוד של כל חזייה תלוי מאוד בגודל ובהתאמה הנכונים. קיים טווח גדול של מידות חזייה אפשריות, בהתאם למגוון הרחב של גודלי שדיים ומבני גוף אצל נשים שונות. מידות חזייה מתפלגות בדרך כלל בשתי דרכים - נפח הגביעים שמתאימים לכיסוי השדיים מיוצג על ידי אות, ואורך רצועת הגב שסביב הגוף מיוצג בערך מספרי. הכרחי הוא, שהחזייה תתאים בדיוק לשתי הדרישות הללו. בדרך כלל ישנה אפשרות כלשהי לכוון מעט את אורך הרצועה, מפני שחזיות מאפשרות בין שתיים לארבע אפשרויות לסגירת הסוגר, כאשר סגירת הסוגר על התפס הקרוב ביותר לרצועה ייצור מצב בו הרצועה היא הקצרה ביותר, וסגירתו בתפס הרחוק ביותר מן הרצועה, תאריך את הרצועה לאורכה המקסימלי. עם זאת, ההמלצה היא לרכוש חזייה שנסגרת על התפס החיצוני ביותר, כדי להאריך את חיי המדף של החזייה במהלך ההתבלות. רצועות הכתף גם כן ניתנות לכוונון ברוב החזיות. גודל השדיים של אישה, בדרך כלל מתבטא על ידי מידת החזייה שלה.
מערכות מדידה
על אף שבכל החזיות מופיעים תגי מידה, נשים רבות מוצאות שהשיטה היחידה למציאת חזייה שתתאים להן בדיוק ושתיצור את האפקט שהן חפצות בו, היא על ידי ניסוי וטעייה של כל סוג, דגם וטיב של החזייה. בחזיות מתוצרת טובה המידות מדויקות ואחידות, אך בחזיות מתוצרת גרועה לא ניתן לסמוך על דיוק המידות.
מידות שונות של חזיות מקובלות בין מדינות שונות, בין מפעלים שונים ובין סוגים ועיצובים שונים, עובדה היכולה ליצור קשיים רבים בהתאמת החזייה.
המידה השכיחה של חזייה מתוארת על ידי שני ערכים. הראשון הוא אורך הרצועה, מספר המתבסס על היקף בית החזה תחת השדיים. השני הוא גודל הגביע, שנכתב על ידי אות בא'-ב' הלועזי, ומתייחס לנפח השדיים עצמם. לדוגמה, חזייה במידה 75D היא בעלת אורך רצועה של 75 ס"מ וגודל גביע D. מידות הגביע מתחילות מ-A, הגביע הקטן ביותר, ועולות לפי הABC. כל מידה מציינת אינץ' נוסף של הפרש בין היקף בית החזה המקסימלי ברום השד לבין היקף בית החזה מתחת לשד. שיטת איות כפול יכולה גם היא לבוא לידי שימוש, למשל DDD בשביל לסמל F או AA בשביל מידה הקטנה יותר מ-A. בעוד ישנו איזה שהוא הסכם כללי על משמעות האותיות A-D, אשר כוללות בטווח זה את רובן הגדול של הנשים, מידות גביע הגדולות מ-D או מ-DD (דאבל די), שהן המידות הסטנדרטיות הגדולות ביותר, מיוצרות בעיקר אצל יצרנים מתמחים, ומשתנות בין יצרנים.
קשיים בהתאמה
התאמת חזייה היא מיומנות נרכשת, שקשה מאוד לביצוע עצמי (ללא סיוע של אדם נוסף). עם זאת, רוב הנשים לא מקבלות הכשרה להתאמת חזייה או סיוע מקצועי בזמן הרכישה. בהתאם לכך, נשים בדרך כלל מתקשות בהתאמת מידת החזייה הנכונה והמתאימה בשבילן. על מנת להשיג את המידה המושלמת באופן עקבי, החזייה צריכה להיות מיוצרת במיוחד, על פי דרישה, מפני שהתאמת חזייה המיוצרת בתהליך הייצור הנפוץ, בו "מידה-אחת-מתאימה-לכל-אחת" כרוכה בקשיים. השדיים הם מגוונים בצורה בה הם מונחים על החזה ובקוטרם ועל כן חשוב לקחת בחשבון גם את צורת הגביע, המרחק בין הגביעים והמרחק בין רצועות הכתף, שמשתנים בדגמי חזיות שונות.
מספר חנויות מעסיקות מומחים מוסמכים בהתאמת חזיות, ברם אף מתאימי חזיות הם בעלי המלצות שונות אחד מן השני.
חלק מיצרני החזיות ומפיציהן קובעים שמדידה ולמידה כיצד לזהות התאמה הולמת של החזייה, היא הדרך הטובה ביותר לקביעת מידת החזייה הנכונה, באופן דומה לקניית נעליים. מספר מבקרים טוענים שמערכות מדידה כמו זו שמתוארת למעלה מובילות בדרך כלל לרכישת מידה שגויה, לעיתים קרובות בעלת גודל גביע קטן מדי, ורצועה ארוכה מדי. לכולן, ובמיוחד לנשים בעלות מידת גביע גדולה יותר מ-D, מומלץ לקבל התאמה הולמת בחנות המיוחדת להלבשה תחתונה. עם זאת, נשים ובמיוחד נשים עם שדיים גדולים, עלולות להימנע מקבלת ייעוץ מקצועי בנוגע להתאמת חזייה, בעקבות רגשות בושה ומודעות עצמית.
לעיתים, נשים קונות בכוונה תחילה גביעים גדולים מכפי מידתן - ומרפדות אותם, בעוד אחרות נוהגות לקנות גביעים הקטנים להן במידה על מנת לתת את הרושם שהחזייה "מלאה". לבסוף, המאפיינים האלסטיים של הרצועה גורמים לאורך הרצועה הניתן במידת החזייה להיות לא מהימן, ואחד המחקרים שבוצעו בנושא הראה כי המידה הניתנת בתווית היא באופן קבוע שונה מהמידה המתקבלת במדידה פיזית של החזייה. אופנה ותדמית האיצו את התקדמות שוק החזיות, וגורמים אלו בדרך כלל קודמים לגורמים אחרים לקניית חזייה - כגון נוחות מילוי התפקיד כנדרש.
כפי שכבר צוין, אין סטנדרט המקובל על כל היצרנים לגבי מדידה וסיווג מידת החזייה באופן אחיד. בדיקת מידת החזייה הנכונה היא פעולה מסובכת מאוד בשל העובדה שמידת וצורת השדיים הנשיים משתנה במהלך הווסת החודשית, וגם כתוצאה מהעלאה או הורדה במשקל. לעיתים קרובות נקבע, מתוצאות של סקרים, שבין 70 ל-85 אחוזים מהנשים לובשות חזיות שאינן מתאימות להן. עובדה זו ניתנת להסבר חלקי על ידי חוסר ההבנה כיצד לקבוע באופן נכון את מידת החזייה; ניתן להסביר עובדה זו גם על ידי הגדילה המואצת של השדיים במהלך הריון שאינה רגילה ואינה צפויה, תוספת במשקל, או מצבים רפואיים ייחודיים הכוללים היפרטרופיית שדיים בתוליים.
כמו כן, כאשר השדיים נעשים גדולים יותר, צורתם ותפרוסת הרקמה המחברת ביניהם משתנים. השדיים נעשים רחבים ומנופחים יותר, במקום בעלי צורת קונוס. מצב זה הופך את תהליך המדידה לתהליך שאינו מהימן, במיוחד בשביל שדיים הזקוקים למידת חזייה גדולה. באופן דומה, ככל שמבנה הגוף של האישה כבד יותר, כך המדידה תחת החזה תהיה פחות מדויקת משום שרצועת החזייה ננעצת בתוך הבשר בקלות יתרה. לבסוף, לנשים רבות מבנה גוף א-סימטרי (בקרב 10% מהנשים באופן קיצוני), כאשר השד השמאלי גדול יותר אצל 62% מהנשים, במיוחד כאשר שני השדיים גדולים יחסית.
כמו כל פריט לבוש אחר, גם השימוש בחזייה יוצר בלאי שעלול לעוות את הצורה והמבנה המקוריים של החזייה, כך שגם חזייה אשר הותאמה היטב בשעת הרכישה לא בהכרח תתאים כעבור מספר חודשים או שנים לאחר הרכישה.
בעיות בריאותיות רבות הקשורות לחזיות נגרמות בשל הקשיים בהתאמה ונידונו באופן מורחב בערך, תחת הכותרת עקרונות מכניים. ובכן, מציאת חזייה מתאימה ונוחה מתוארת כבעיה קשה על ידי נשים רבות, דבר שהשפיע גם על המכירות בתחום.
סוגי חזיות
לחזיות מספר סוגים ראשיים, על פי שימושיהן המיועדים:
שריפת חזיות
מיתוס נפוץ הקשור לחזיות, הוא שהפמיניזם דוגל בשריפת חזיות, כאקט של התנערות מהתדמית הנשית הכרוכה בחזייה. מקור המיתוס הוא בהפגנת נשים נגד תחרות מיס אמריקה שהתרחשה ב-1968, באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, ארצות הברית. שיא ההפגנה היה כשמחוץ לאולם התחרות הוצב מכל, לתוכו הושלכו חפצים שונים שסימלו, בעיני המפגינות, את האפליה נגד נשים. בין החפצים השונים שכללו גליונות פלייבוי, נעלי עקב וכדומה, הושלכו גם חזיות. ההפגנה זכתה לחשיפה תקשורתית עצומה, ואחד העיתונים למחרת פרסם את הכותרת "הנשים המשוחררות שרפו החזיות", תוך התעלמות מהעובדה שהדבר נעשה כאקט סימבולי, ושהחזיות היו חלק מחפצים שונים.
פמיניסטיות רבות אינן רואות בעין יפה את המיתוס, ורובין מורגן, אחת ממארגנות ההפגנה, הכחישה לימים כי חזיות נשרפו, וטענה שמדובר ב"מיתוס תקשורתי". לעומת זאת, ג'וזף קמבל, חוקר תקשורת ומי שכיהן כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון, טען בספרו על מיתוסים בתקשורת האמריקאית, ב-2010, שאין מדובר בדמיון, ואכן נשרפו חזיות, בין השאר, באירוע. הוא הסתמך על דיווח על ההפגנה בעיתון מקומי, ה"אטלנטיק סיטי פרס", וכן על עדות של ג'ון כץ שנכח במקום בעת ההתרחשות ככתב צעיר. קמבל סבור, שהמיתוס, אינו מיתוס שהופרך, אלא מיתוס שמקורו בתמונה דרמטית שהתקבעה בעקבות השיח התקשורתי, כשהמציאות הייתה שונה. בעוד, אכן נשרפו כמה חזיות עם חפצים אחרים כאקט סימבולי, הרי שהניפוח התקשורתי קיבע את האקט כדרמטי ומכונן, וכך זה התקבע בזיכרון הציבור.
פוטפורי
בתוך צנצנת מסדרים את הצמחים בשכבות ומעל כל שכבה מפזרים מלח. את השכבות לוחצים ומהדקים עד אשר סוגרים את הצנצנת. לאחר שישה שבועות של אחסון במקום אפל וקריר, מסירים את המכסה, והחדר מתמלא בניחוחות נעימים.
פוקשאן
פוקשאן (רומנית: Focşani, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר בחבל מולדובה שברומניה המשמשת כבירת מחוז ורנצ'אה, על גבול חבל מונטניה (חלקה מעבר לגבול זה).
נכון לשנת 2002 מנתה אוכלוסיית פוקשאן 103,219 תושבים.
העיר שימשה בעבר כשדה הקרב לניצחונו של אלכסנדר סובורוב נגד האימפריה העות'מאנית.
אטימולוגיה
במסמכים היסטוריים על היישוב מוזכר שבמקום הייתה אחוזה של קשיש בשם Focşa (פוקשה). ברומנית מקובל להוסיף את האות i בסיום מילה כדי לציין השתייכות או ריבוי; במקרה שהמילה מסתיימת בתנועה, יש צורך להוסיף עיצור חוצץ, ורק אחר כך את האות i – וכך נוצר השם Focşani, "פוקשאנ(י)", קרי, המקום של פוקשה.
היהודים בפוקשאן
הדיווחים הראשונים על הקהילה היהודית של פוקשאן מתועדים למאה ה-17. רב העיר של אותה תקופה, הרב נתן נטע הנובר, הוא מחבר הספרים "יון מצולה" ו"שערי ציון". בחלקה של פוקשאן שבשטח החבל היסטורי מולדובה הוקם בית עלמין יהודי בשנת 1691 ובית כנסת בשנת 1698. בשנת 1797 נבנה בית הכנסת המקומי בצד שבשטח החבל ההיסטורי ולאכיה.
בסוף שנת 1881 נערך בעיר הכנס הציוני הראשון, קונגרס פוקשאן.
בתחילת המאה ה-20 היו בפוקשאן 6 בתי כנסת והיהודים היוו כ־25% מאוכלוסיית העיר.
בין ילידי המקום המפורסמים נמנו הרב שניאור זלמן שכטר, חוקר יהדות ומייסד היהדות הקונסרבטיבית באמריקה והסופר קאמיל בלטאזאר.
חוקן
חוֹקֶן הוא הדרך המקובלת להחדרת נוזלים אל הרקטום או אל המעי הגס. השימוש בחוקנים יכול לנבוע ממטרות רפואיות (כטיפול בעצירות), כחלק מטיפולים ברפואה אלטרנטיבית, וכן למטרות אירוטיות. חוקנים משמשים גם להחדרת אלכוהול לאלכוהוליסטים שסובלים מאולקוס.
שימושים רפואיים
השימושים הרפואיים העיקריים לחוקנים הם:
תכולה ושימוש
רוב החוקנים מגיעים בבקבוקים חד-פעמיים המלאים בנוזל. חוקנים אחרים משתמשים בתיקים חד-פעמיים שמחוברים לצינור לשימוש חד-פעמי. כיום, בסביבות רפואיות השימוש בחוקנים רב-פעמיים הוא נדיר, בעקבות הקושי והעלות של תהליך החיטוי.
בשימוש ביתי, חוקנים חד-פעמיים הם נפוצים, אם כי יש גם שימוש בחוקנים רב פעמיים.
השפעה
תחילה, זרימת המים גורמת ללחץ באזור הרקטום, ויוצרת רצון ליציאה. לחץ זה אינו מורגש בצורה רציפה, לכן קל להתאפק (יש צורך בהתאפקות על מנת לתת לחוקן לעשות את עבודתו). לאחר מכן, יש תחושה של לחץ באזור הבטן התחתונה. ההרגשה חלשה בתחילה ומתחזקת בהדרגה ולבסוף מורגשת התנפחות הדרגתית.
הרגשת הנפיחות עולה בהדרגה דרך המעי הגס. הרגשת הלחץ גורמת לסדרת התכווצויות שמתחזקת בהדרגה. הבטן מתרחבת וגורמת למראה שמזכיר מראה של אישה בהריון, ככל שהמים ממשיכים לזרום וממלאים את כל האזורים הריקים.
לקראת סוף התהליך, ישנה הרגשה של נפיחות ושל תנועת המעיים, יחד עם לחץ ברקטום. התאפקות ועיכוב היציאה עשויים לגרום להתפשטות גדולה יותר של המים ולעודד שלשול. רוב האנשים מתקשים להתאפק יותר מ-5 דקות, אם כי ההמלצה לתוצאה הטובה ביותר עומדת על 15 דקות. לאחר שהמים משתחררים הם גורמים לתזוזה גדולה מאוד במעי. תזוזה זו מרוקנת לחלוטין את החלק התחתון של המעיים למשך 15 דקות.
יתרונות
בניגוד לחומרים משלשלים אחרים אשר השפעתם עשויה להיות מורגשות רק לאחר זמן רב (מחצי שעה ועד מספר שעות), החוקן מקל על העצירות תוך זמן קצר. כאשר המים משתחררים ותנועת המעיים פוסקת, פעולתו של החוקן נגמרת ותחושת אי הנעימות חולפת. אף על פי שהרגשת החוקן אינה נעימה, ישנם אנשים שנהנים להשתמש בחוקן, זאת מכיוון שלאחר השימוש ישנה תחושה של הקלה.
שימושים שאינם קשורים לרפואה
הפראפיליה שמתקשרת לחוקנים נקראת "קליסמפיליה". השימוש בחוקנים נפוץ בתעשיית המין כדי לממש תשוקות קליסמפיליות (עוררות מינית כתוצאה מהחדרת נוזלים לרקטום דרך פי הטבעת). חוקן קטן עשוי לשמש כהקדמה לפעילות מינית אנאלית, כדי לנקות צואה, ובכך למנוע התפשטות של חיידקים ולהפחית סכנה של העברת מחלות בין בני הזוג.
בעבר, אלכוהוליסטים נטו להשתמש בחוקנים כשיטה להחדרת משקאות אלכוהוליים אל הדם.
שימושים פולחניים
חוקרים סבורים כי בני המאיה ושבטים מרכז אמריקאיים ודרום אמריקאיים אחרים השתמשו בחוקנים למטרות פולחניות והחדירו בעזרתם אלכוהול, סמים וטבק. יחד עם זאת, השימוש של שבט המאיה בחוקנים אינו ברור ואין מידע אודותיו מלבד רישומים שונים.
רבי דוסא בן הרכינס
רבי דוסא בן הרכינס היה תנא מהדור הראשון לתנאים, והיה בן דורו של רבן יוחנן בן זכאי, והאריך ימים וחי גם בדור השני לתנאים. הוא סתם רבי דוסא במשנה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת במסכת אבות: "שינה של שחרית ויין של צהרים, ושיחת הילדים, וישיבת בתי כנסיות של עמי הארץ מוציאין את האדם מן העולם".
כשהיה זקן מופלג נועצו בו חכמים לדעת הלכה, כך למשל מספר התלמוד במסכת יבמות: פעם אחת שמעו עליו חכמים שהורה באחת מהלכות יבמות כבית שמאי, החליטו ללכת אליו ולברר האם כך הוא הדבר. רבי דוסא היה כבר זקן מופלג והחכמים שבאו לביתו - רבי אלעזר בן עזריה רבי עקיבא ורבי יהושע - נהגו בו כבוד מופלג ותחבלו תחבולה כיצד לקבל את דעתו של רבי דוסא מבלי לשאלו ישירות לדעתו. לבסוף כשהבין לאן חותרים החכמים שאל בשם מי שמעו האימרה "דוסא שמעתם? או בן הרכינס שמעתם?, אמרו לו בן הרכינס שמענו. אמר להם: אח קטן יש לי, בכור שטן הוא ויונתן שמו, והוא מתלמידי שמאי, והוא הורה הלכה זו כבית שמאי, אבל מעיד אני עלי שמים וארץ שעל מדוכה זו ישב חגי הנביא ואמר שלשה דברים, וביניהם שהלכה זו כבית הלל".
כשרבי יהושע חויב על ידי רבן גמליאל להגיע במקלו ומעותיו ביום כיפור שחל לפי חשבונו, התייעץ על כך עם רבי דוסא שהורה לו לשמוע לרבן גמליאל.
קברו
מנחם החברוני (1215 לספירה), שחי כ-1200 שנה אחרי תקופת רבי דוסא, מתאר את קברו במערה בצפת יחד עם רבי חנינא בן חכינאי ורבי אליעזר בן הורקנוס.
יעקב השליח (1258-1270 לספירה) ויצחק חילו (1333 לספירה) טוענים כי נקבר עם תלמידיו. מחברי הספרים: "סדר קברי אבותינו ז"ל" (1300 לספירה), "ציוני קברים בארץ ישראל" (1440 לספירה), ו"אלו יחוסי הצדיקים ז"ל וציונם" (המאה ה-15) טוענים כי נקבר עם רבי שמעון בן עזאי ורבי יוסי בן זמרה. "איגרת יחוס האבות" (1537 לספירה) ו"יחוס הצדיקים" (סוף המאה ה-15) מוסיפים כי גם רבי נחמיה נקבר עימם. חיים ויטאל (1570 לספירה) תמך במסורת קברו של רבי דוסא, אך הדגיש "ואין צדיק אחר קבור שם אלא הוא לבדו". גרשון בן אליעזר הלוי סגל (1624 לספירה) טען כי רבי דוסא קבור יחד עם אביו הרכינס "וצדיקים אחרים".
משה אלופי
משה אלופי (23 בספטמבר 1912 – 26 בינואר 1999) היה ראש המועצה האזורית גליל התחתון בין השנים 1953 - 1976.
ביוגרפיה
משה אלופי נולד בשם משה לאופגס, בעיר ורשה, פולין. לאחר עלייתו לישראל עיברת את שמו לאלופי. הוא היה נצר למשפחת חסידי ראדזימין מצד אביו יצחק ולמשפחת "מתנגדים" מצד אמו רחל. אביו היה יצרן טקסטיל ותעשיין, אמו הייתה בתו של ראש הקהילה בעיר פלוצק, ועבדה בתור עקרת בית. למשה היו חמישה אחים ואחיות. כשהיה בן 12 נפטרה אמו ממחלה, אביו התחתן בשנית ומשה עבר להתגורר עם דודתו.
ב-1937 נשא לאישה את רניה לבית בנק. באוגוסט 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הפולני. כבר בתחילת המלחמה נפל בשבי הגרמנים, שם עבר התעללויות, איבד את ראייתו בעינו השמאלית ולבסוף נמלט מהשבי והגיע לביאליסטוק. אחרי זמן מה עבר לגרודנו, שם התמנה לנציג הוועדה הממשלתית לטיפול בפליטים. משה ורניה סירבו לקבל אזרחות רוסית, לכן הוגלו למחנה עבודה בארכנגלסק בו שהו שלוש שנים.
ב-1943 פורק המחנה והיהודים נשלחו לסמרקנד, שם נולדה בתם הבכורה שנפטרה בגיל שנתיים ממחלה. אלופי הואשם בפעילות ציונית ונשלח לכלא. הוא ברח מהכלא ועבר עם רעייתו לטג'יקיסטן, משם ללובלין ולאחר מכן לרומניה, שם עסק בפעילות עלייה של "השומר הצעיר" ובנוסף סייע בהצלת יהודים במתן אישורי עלייה לארץ ישראל דרך ארגון הג'וינט. אביו, אחיו ואחיותיו נספו בשואה.
באוקטובר 1945 עלו אלופי ורעייתו לישראל, באוניה "טרנסילבניה" והצטרפו לחבריו של משה בקיבוץ אילון, אותם הכיר עוד מתקופת ההכשרה בפולין. בקיבוץ אילון נולדו לזוג שתי בנות: פנינה ואביחיל. בתקופת שהותם בקיבוץ היה אלופי אחראי על מטעי הקיבוץ ופעיל בתחום התרבות.
בשנת 1952 עזב עם משפחתו את הקיבוץ והעתיק את מגוריו למושב שרונה שבגליל התחתון. בשרונה נולדה בתו השלישית, אילה. כעבור זמן קצר נתמנה למרכז וגזבר המושב.
יו"ר המועצה האזורית
בשנת 1953 מונה אלופי לראשות המועצה האזורית של הגליל התחתון.
בשנת 1973 הקים אלופי ועדה לפיתוח הגליל התחתון, שתכננה כיצד להכפיל את האוכלוסייה ביישובים. ממשלת ישראל הקצתה תקציב מיוחד לכך, ולאחר קבלת התקציב החל אלופי בתוכניות בינוי ופיתוח, הקים מוסדות חינוך ומבני ציבור, והקים את משרדי המועצה האזורית בכדורי.
בנובמבר 1976 מינה מנכ"ל משרד הפנים חיים קוברסקי את אלופי ליושב ראש ועדה קרואה שתנהל את המועצה המקומית מגדל, לאחר שזו נקלעה לקשיים וקריסת תשתיות, שנבעו מחובות כבדים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לפברואר 1980.
בשנת 1996 הוענק לאלופי אות יקיר הגליל התחתון.
נסלי ברדה
נֶסְלי בַּרְדָה (נולדה ב-3 בנובמבר 1983) היא עיתונאית, מגישת חדשות, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
משה אלופי
יו"ר המועצה האזורית
אלופי התגורר עד אחרית ימיו במושב שרונה, היה בעל משק חקלאי, בו עסק בגידול עופות ומטעי פרי.
נסלי ברדה
ביוגרפיה
ברדה נולדה, גדלה והתחנכה באורנית, ולה שלושה אחים. אמה בנקאית, ואביה היה איש קבע בחיל הקשר. למדה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין" במגמת תיאטרון. את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל, שם שירתה ככתבת לענייני משטרה. עם שחרורה הצטרפה ל"חדשות 10" ככתבת הבריאות ובהמשך ככתבת הפלילים. בתקופת מלחמת לבנון השנייה שידרה דיווחים שוטפים מגבול הצפון. ב-2007 הגישה את תוכנית הבוקר של ערוץ 10, "כל בוקר". כעבור שנתיים, החלה להגיש בימי חמישי בערב את תוכנית האקטואליה "היום שהיה" וערכה כתבות לתוכנית התחקירים "המקור" של חדשות 10.
בשנת 2011 הגישה את מהדורת "השבוע", מהדורת חדשות שישי של ערוץ 10. באוגוסט 2014 עזבה את חדשות 10 ועברה לשידורי קשת, כחלק מצוות תוכנית "עובדה". החל מנובמבר 2017 היא מנחה את "חדשות הבוקר" של קשת 12 בימי חמישי.
במאי 2018 החלה לשדר את "אחד למיליון", סדרה העוסקת בהצגת אנשים שנקלעו לאירועים יוצאי דופן..
במהלך שנת 2023 התחילה להגיש את התוכנית אנשים בקשת 12.
חיים אישיים
ברדה הייתה בזוגיות במשך עשור עם עורכת הטלוויזיה אירית מגל. השתיים נישאו ביוני 2018, בספטמבר 2020 ילדה ברדה את בתן המשותפת, וביולי 2023 פרסמה כי נפרדו.
ג'ון קנדי ג'וניור
ג'ון פיצג'רלד קנדי ג'וניור (באנגלית: John Fitzgerald Kennedy, Jr; נקרא גם ג'ון-ג'ון; 25 בנובמבר 1960 – 16 ביולי 1999) היה עורך דין, עיתונאי ומוציא לאור אמריקני. בנם של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי ואשתו ז'קלין קנדי. נהרג בהתרסקות מטוס.
ביוגרפיה
קנדי נולד בניתוח קיסרי מספר שבועות לאחר שאביו נבחר לנשיא ארצות הברית. ב-22 בנובמבר 1963, שלושה ימים לפני יום הולדתו השלישי, נרצח אביו בטקסס, ותמונתו כילד המצדיע לקבר אביו נהפכה לאחת מהמפורסמות ביותר של שנות ה-60 ובהיסטוריה האמריקאית הכללית. קנדי גדל במנהטן. בשנת 1968 נישאה אמו לאיש העסקים היווני אריסטוטלס אונאסיס.
קנדי למד בתיכון אנדובר שבמסצ'וסטס. בשנת 1983 סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בראון. בשנת 1989 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת ניו יורק, ועבר את בחינות ההסמכה לעריכת דין בניסיון השלישי.
תאונת המטוס
ב-16 ביולי 1999, הטיס את אשתו וגיסתו (לורן בסט) במטוס פרטי מדגם פייפר סרטוגה (מטוס קל חד-מנועי), מניו ג'רזי לכיוון האי מרתה'ס ויניארד, כדי להשתתף בחתונתה של בת-דודו, רורי קנדי. המטוס התרסק באוקיינוס האטלנטי, ושלושת נוסעיו נהרגו.