cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עליית סיטקוב
היסטוריה
לאחר תלונות מצד גורמי הימין ביישוב על כך שהסרטיפיקטים מחולקים באופן לא ראוי, ולאחר משא ומתן ארוך, הוקצו להתאחדות האיכרים 400 סרטיפיקטים כדי להביא עולים מוכשרים לעבודה חקלאית לארץ ישראל. כדי לבחור את האנשים נשלח יששכר סיטקוב, נציג התאחדות האיכרים למזרח אירופה בתחילת 1935. בסוף הסיור של סיטקוב פורסם: "הסיור הוכיח שוב את ההנחה הקודמת של התאחדות האיכרים שמשפחות רבות של עובדי אדמה מנוסים ומורגלים מילדותם לעבודה פיזית ושמוכנים לעלות לא"י, לא נתנה להם האפשרות הזאת עד כה.".
250 סרטיפיקטים ניתנו ליהודים מפולין וגליציה, 40 ליהודים מהקרפטים ו-110 ליהודים מטרנסילבניה. מכיוון שהעולים היו בעלי משפחות, על כל סרטיפיקט הגיעה משפחה שלמה. בחלק מהמקרים, צירפו העולים למשפחתם קרובי משפחה כדי להגדיל את מספר העולים. לעולים הובטחה עבודה מצד התאחדות האיכרים, שטענה שהעולים נדרשים לה כדי להגביר את העבודה העברית במושבות. תוקף הסרטיפיקטים היה עד סוף מרץ 1935 והממשלה האריכה את תוקפם בשלושה חודשים כדי לאפשר את ניצולם.
סיטקוב חיפש אנשי עבודה והלך למקומות הנידחים ביותר לחפש עובדים מתאימים. נטען שהוא פסל אנשים שהשתייכו לארגונים ושאנשים התחזו לפשוטי עם כדי לזכות בסרטיפיקטים המיוחלים. ככלל, העובדים היו דתיים.
בקרב מפלגות השמאל היה מתן סרטיפיקטים להתאחדות האיכרים לסדין אדם. כשלקראת סוף 1935 העלתה התאחדות התעשיינים הצעה דומה שיינתן לה להביא עולים בעלי מלאכה בתעשייה, נכתב בדבר: "לעינינו עברו בלהות העלייה של מר סידקוב".
ניואפו
ניואפו (בטונגאית: Neiafu) היא העיר השנייה בגודלה בטונגה. אוכלוסיית העיר מונה 5,768 אנשים על פי מפקד שנערך ב-2011. העיר ממוקמת על חופו הדרומי של האי ואואו (Vava'u), שהוא האי הראשי של קבוצת איים באותו שם בצפון טונגה. מצפון-מערב לעיר מתנשא הר טלאו (Talau) שפסגתו שטוחה וגובהו 131 מטרים מעל פני הים.
עליית סיטקוב
עלייה
קבוצה ראשונה של עולים, שמנתה 24 משפחות, הגיעה ליפו ב-19 במאי 1935. קבוצה שנייה של עולים, 53 משפחות ממרמרוש, הגיעה לחיפה על סיפון הדצ'יה ב-30 במאי 1935. קבוצה שלישית של עולים, שכללה 32 משפחות מבסרביה הגיעה לחיפה על סיפון ה"הרדיאל" ב-3 ביוני 1935. קבוצה נוספת של עולים, 25 משפחות ממרמרוש, הגיעו לחיפה על סיפון הד'ציה ב-14 ביוני 1935.
ניואפו
ניואפו היא המרכז המנהלי של קבוצת איי ואואו ופועלים בה משרדי ממשלה, בנקים, בתי ספר, תחנת משטרה ובית חולים. העיר גם מהווה מרכז תיירותי חשוב ויאכטות רבות עוגנות בה.
עליית סיטקוב
קליטה
העולים פוזרו בין 12 מושבות. קבוצת העולים שהגיעה ב-19 במאי 1935 פוזרה בין נתניה (8 משפחות), אבן יהודה (5 משפחות), חדרה (4 משפחות), בנימינה (3 משפחות), כפר סבא, מגדיאל, ראשון לציון ופתח-תקוה (משפחה אחת לכל מושבה).
התאחדות האיכרים פעלה לקלוט את העולים במושבות ולצורך כך הוקמו ועדות קליטה במושבות. כן נעשה מאמץ לארגן לעולים שיכון ולצורך כך הוקמה, בין השאר, שכונת אפרים ברחובות בה יושבו שמונה משפחות מעולי סיטקוב, רמת אפרים בנתניה ושכונת נוה חיים בחדרה. על העולים עברו תלאות רבות ועלו תלונות על אי עמידה בהבטחות לגבי כמות העבודה ועל העדר סיוע בשיכון.
הערכה
המחלוקת על הבאת עולי סיטקוב נמשכה גם שנים לאחר מכן, בהערכה של מידת הצלחתם. באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו נכתב בערך של יששכר סיטקוב: "הם הצטיינו בתור עובדי אדמה טובים, וכיום מהוים הם אוכלוסייה חקלאית עצמאית, בעלת משקים פורחים."
לעומת זאת, חברת הכנסת פייגה אילנית מהשמאל אמרה בכנסת, ב-13 בפברואר 1951: "עולי סיטקוב, במקום להשתרש בחקלאות, חזרו ברובם לדפרולטאריזאציה, לרוכלות ולחנוונות זעירה."
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
הסניצ'ים וסיפורים אחרים, הוא ספר ילדים, שנכתב על ידי הסופר האמריקאי דוקטור סוס, ופורסם בשנת 1961. הספר כולל בתוכו ארבעה סיפורים, הבאים במטרה להדגים ולהסביר דרך סיפור את פירוש הערכים: סובלנות, חמלה ושוויון. "הסניצ'ים" - הוא הסיפור הראשון מתוך הארבעה, ומכאן שמו של הספר. הסיפורים האחרים הם: "שני זקס" (The Zax), "יותר מדי דייב" (Too Many Daves) ו-"ממה כל כך פחדתי?" (What Was I Scared Of).
הספר תורגם לעברית פעמיים: בשנת 1991 תורגם הספר על ידי אבירמה גולן, בשם "החשטפים/ אז ממה פחדתי?". בשנת 2002, תורגם הספר על ידי לאה נאור, בשם "הסניצ'ים וסיפורים אחרים".
בספר קיימות מילים שד"ר סוס המציא, כפי שעשה בספריו האחרים. מילים, שברור שאין צורך לשאול – מה זה? הואיל והתשובות ברורות. הן נמצאות בדמיונם של הסופר והקוראים הצעירים. גם האיורים בספר מוזרים, היצורים המוזרים הללו, שעירים, וכן המכונות המוזרות הכל בסיפורים מוגזם.
עלילת הסיפור
הסיפור הראשון מתוך הארבעה - "הסניצ'ים", מתאר שני סוגי יצורים.הם מופיעים בסיפור בצורת יצורים מוארכים, צווארם מוקף צווארונים שעירים, כאשר הצווארון התחתון צבעו לבן. יש להם מעט שיער על הראש, והשפה התחתונה שלהם נסוגה כלפי פנים. לסוג אחד של היצורים המוזרים הללו, יש כוכב על הבטן ואילו הסוג השני הוא ללא כוכב. הסניצ'ים בעלי הכוכב, "מחרימים" את הסניצ׳ים ללא הכוכב ומפלים אותם לרעה. הם אינם מתקרבים אליהם, מסרבים לשחק איתם, מתעלמים מהם ומונעים מהם לאכול. הסניצ'ים חסרי הכוכב נשארים מדוכאים. עד שפתאום מופיע "סילבסטר-קוף-בר, מתקן כל דבר" ומציע להם לשלם, כדי לעבור בתוך מכונה שתניח על בטנם כוכב, כמו הכוכב על בטנם של הסניצ'ים בעלי הכוכב. הסניצ'ים ללא הכוכב, משלמים לסילבסטר-קוף-בר ויוצאים מן המכונה מרוצים ושמחים וכוכב על בטנם. הם לועגים לסוג הסניצ'ים האחר. לאחר מכן, חוזר סילבסטר-קוף-בר עם מכונה חדשה, ומציע לסניצ'ים בעלי הכוכב, שכבר אינם מרגישים כל כך מיוחדים, להסיר את הכוכב תמורת תשלום. כך הוא יוצר שני מעמדות שונים גם הפעם. אלא, שזה לא נגמר כאן, סילבסטר-קוף-בר חזר שוב ושוב, על הפעולה של הורדה והוספת כוכבים לסניצ'ים. זה יצר בלבול גדול, ובסופו של דבר נגמר כספם של הסניצ'ים. סילבסטר קוף בר לועג לסניצ׳ים ומכנה אותם טיפשים ועיקשים, שלא ילמדו לעולם.
Greatest Hits: My Prerogative
Greatest Hits: My Prerogative (בעברית: הלהיטים: זכותי שלי) הוא אלבום אוסף הראשון של זמרת הפופ האמריקאית, בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-1 בנובמבר 2004 ב-יפן, ב-8 בנובמבר 2004 ברחבי העולם וב-9 בנובמבר בארצות הברית וקנדה. תחת חברת התקליטים ג'ייב רקורדס.
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
עלילת הסיפור
אך סילבסטר - קוף - בר טעה, והסניצ'ים למדו את הלקח. מאותו יום, זה לא הפריע לסניצ׳ים אם לאחד קיים כוכב על הבטן או לא, הואיל ובחברתם של הסניצ׳ים כבר לא היו מעמדות כולם היו שווים.
Greatest Hits: My Prerogative
האלבום מכיל את רוב להיטיה של ספירס, מסינגל הבכורה "...Baby One More Time" ועד לאחרון, "Outrageous". בנוסף, האלבום כולל שלושה שירים חדשים; גרסת כיסוי לשירו המפורסם של בובי בראון, "My Prerogative" אשר היה לסינגל הראשון מן האלבום, ושני שירים חדשים "" (הסינגל השני) ו"".
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
דמויות
בסיפור מופיעות דמויות מעטות. קיים סוג אחד של הסניצ'ים - בעלי כוכב על בטנם, וסוג נוסף של סניצ'ים - ללא כוכב על בטנם. שני סוגי היצורים דמויי ציפור צהובה, אף ארוך ובטן עגולה, והשוני היחיד ביניהם הוא הכוכב. דמות נוספת, סילבסטר-קוף-בר. הוא מצטרף לקראת אמצע הסיפור, במטרה לעזור לסניצ'ים תמורת כסף וללמד אותם לקח חשוב.
Greatest Hits: My Prerogative
הצלחת האלבום
"Greatest Hits: My Prerogative" מוקם במקום הרביעי במצעד הבילבורד עם מכירות של 255,000+ עותקים בשבוע הראשון ליציאה בארצות הברית. ביפן קיבל תואר פלטינה משולש עם מכירות של כ-750,000+ עותקים והפך לאלבומה הראשון שכבש את מצעד האלבומים היפני.
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
פרשנויות
• מחבר הספר - ד"ר סוס רומז על כך, שעם הכסף בא הכוח.
• סילבסטר-קוף-בר, שניצל את הסניצ'ים בעבור כספם, לא יצליח לנצלם שוב, הוא לא יצליח להונות אותם. קיים כאן מעין רמז ש"פריירים" לא נעלמים אלא מתחלפים.
• הסיפור רומז על תופעות של גזענות. הואיל ונכתב בשנת 1961, מספר שנים לאחר סירובה של רוזה פארקס לפנות את כסאה באוטובוס לאדם לבן, וזמן קצר לפני נאומו המפורסם "יש לי חלום" של מרטין לותר קינג ג'וניור. הווה אומר, שהסיפור נכתב בתקופה, שבה עלתה המודעות לזכויות השחורים בארצות-הברית. אירועים אלה, נותנים נקודת מבט נוספת על הסיפור - ניתן אולי לשער, שהוא נכתב על אנשים כהי עור ובהירי עור בחברה האנושית.
Greatest Hits: My Prerogative
סינגלים
סינגל הבכורה, "My Prerogative" יצא לאור ב-21 בספטמבר 2004. השיר היה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעדים באיטליה, אירלנד, נורווגיה, פינלנד, ובמצעד הסינגלים אשר נמצאים מתחת למאה המובילים במצעד הבילבורד הוט 100. במכירות קיבל תואר זהב באוסטרליה, נורווגיה, ושודייה.
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
פרשנויות
• ייתכן, כי הסיפור מתבסס על הבדלי המעמדות בארצות-הברית. הסניצ'ים בעלי הכוכב מקבלים את כל הנקניקיות והמרשמלו שהם חפצים בהם, אינם מתחברים ומתעלמים מהסניצ'ים חסרי הכוכב. בניגוד לכך, הסניצ'ים חסרי הכוכב מנסים לפלס את דרכם לחברה "הגבוהה", באופן כזה שהם קונים מסילבסטר-קוף בר כוכבים ושמים על בטנם.
Greatest Hits: My Prerogative
סינגלים
ב-14 בפברואר 2005 יצא הסינגל השני, "". גם סינגל זה היה להצלחה ונכנס למקום השני במצעד הסינגלים באירופה, למקום הרביעי בדנמרק, אירלנד, הונגריה ולעשרת המובילים בעוד כ-4 מצעדים. באוסטרליה קיבל תואר זהב עבור 35,000+ עותקים שנמכרו וברחבי העולם מכר כיותר מ-1,000,000+ מיליון.
הסניצ'ים וסיפורים אחרים
עלילת הסיפור
הסיפור מספר על שני יצורים בעלי שיער פרוע, והם שעירים בגופם. הם עקשנים מאוד, וד"ר סוס מכנה אותם בשמות: זקס הדרום וזקס הצפון. שניהם הולכים בכיוונים הפוכים ונתקלים אחד בשני, אך אף אחד מהם אינו מוכן לפנות את הדרך לשני, אף אחד מהם לא מוכן לזוז ואפילו אינץ' אחד, כדי שהשני יוכל לעבור. הם עומדים זה מול זה ביום ובלילה, בסופות חורף וימי קיץ בגשם וברוח והם לא זזים ולו אינץ' אחד. הזקסים בטוחים, כי העולם יעמוד עד שהשני יזוז. אולם, העולם לא עומד על מקומו. סביבם נבנית עיר שלמה, נבנים מחלפים למכוניות, והם עדיין עומדים, ואינם מגיעים לשום מקום. הם אינם מוכנים להתפשר, כתוצאה מכך, אף אחד מהם לא מרוויח ולא יכול להתקדם למחוז חפצו.
מוסר ההשכל בסיפור: אם לא מתפשרים, אף צד לא מרוויח.
פרשנות הסיפור
• אנשים גאים גם לא יודעים להגיד ״תודה״ או ״בבקשה״. הם לא מודעים לכך או שמסרבים לדעת, שאם יגידו לזולת את שתי המלים הללו זה לא יירד מערכם. הם מתבצרים בשלהם.
עלילת הסיפור
הסיפור הקצר "יותר מדי דייב", מספר על אם שקראה לכל 23 ילדיה בשם "דייב". זה יצר המון בעיות. לדוגמה, היא רוצה לקרוא לדייב אחד מסוים אבל, כולם באים בריצה. הסיפור מספר על שמות מצחיקים, שהאם מתחרטת שלא קראה לילדיה, כמו "צנים" או "בור בר זנזיבר", או "מסריחן".
סיפור זה מתאר דמות מצחיקה, אשר נפגשת פעמים רבות עם זוג מכנסיים מרחפים. הדמות, מספרת את הסיפור מנקודת מבטה. היא מפחדת מהמכנסיים, בתחילה היא קוראת לעזרה, אך לאחר שהמכנסיים מתחילים לבכות היא מגלה שהמכנסיים מפחדים באותה מידה. השניים - הדמות והמכנסיים, מגלים, שאין ממה לפחד והופכים לחברים. והדמות הזו ממשיכה ומספרת, כי היא נפגשת עם המכנסים כל יום, הם מחייכים אחד לשני, ואומרים שלום אחד לשני.
הר עמינדב
הר עמינדב הוא פסגה במערב ירושלים שעליה בנוי מושב עמינדב.
גובה ההר כ-842 מטר. הפסגה הבולטת נמצאת על המשך הרכס עליו בנוי מערב ירושלים, בין עמקי נחל רפאים ונחל שורק, וכולל את פסגות הר הרצל (834 מ'), קריית יובל (815 מ'), קריית מנחם (814 מ') והר אורה (848 מ'). היא בולטת כ-300 מטר מעל סביבתה. על פסגה נמוכה יותר של ההר (821 מ') מתנשאת אנדרטת יד קנדי, לזכרו של הנשיא האמריקאי ג'ון קנדי.
אדי לאנג
אדי לאנג (Eddie Lang; 25 באוקטובר 1902 - 26 במרץ 1933), שכונה "אבי גיטרת הג'אז", היה נגן הגיטרה החשוב הראשון בג'אז, אשר השפיע על דג'אנגו ריינהארדט, שנחשב לממשיך דרכו.
תולדות חייו
לאנג נולד בפילדלפיה למשפחת מהגרים מאיטליה בשם סלבטורה מסארו (Salvatore Massaro). מגיל צעיר למד נגינה בכינור יחד עם בן מהגרים נוסף, ג'ו ונוטי והשניים הפכו לחברים שדרכיהם לא נפרדו עד מותו של לאנג. לאנג למד גם נגינה בבנג'ו וגיטרה ולבסוף, בשנת 1918 לערך, התמקד כנגן גיטרה בצמד שהקים עם ונוטי (אשר היווה השראה לצמד גרפלי-ריינהארדט). כאשר ניגנו השניים יחד עם תזמורות ריקודים גדולות הם התבקשו לסיים כמעט כל קטע בסולו או בדואט סוחף. הם גם הקליטו מספר תקליטים כצמד. לאחר נסיעה ללונדון, בשנים 1924–1925 השתקע לאנג בניו יורק והצטרף, יחד עם ונוטי, להרכב "חמש הפרוטות" של רד ניקולס ולאחר מכן לתזמורתו של פרנק טראמבאואר.
ב-4 בפברואר 1927 השתתף בהקלטה ההיסטורית של Singin' the Blues עם תזמורתו של טראמבאואר וביקס ביידרבק כסולן. ההקלטה נחשבת לאחת מהקלטות הג'אז החשובות והמשפיעות ביותר של שנות ה-20 ונכנסה ל"היכל התהילה" של פרס גראמי ב-1977.
ב-1929 הצטרף לאנג (יחד עם ונוטי) לתזמורת של פול וייטמן ובמסגרתה השתתף בסרט "מלך הג'אז".
ב-15 בספטמבר 1930 הקליט עם ביידרבק והוגי קרמייקל את Georgia On My Mind יחד עם ה"סופרגרופ" שכללה גם את ג'ו ונוטי בכינור, ג'ק טיגרדן בטרומבון, ג'ימי דורסי בקלרינט ופי ווי ראסל בסקסופון אלט. בהמשך אותה שנה הצטרף לאנג כמלווה לבינג קרוסבי והשתתף בסרט Big Broadcast, זהו התיעוד האחרון בו ניתן לראות ולהאזין לנגינתו.
ב-1933, בעת ניתוח להסרת החגורה הלימפטית על שם ולדייר מלועו, נפטר מאיבוד דם עקב דימום חריג.
Summer Sixteen
Summer Sixteen הוא סינגל של הראפר הקנדי דרייק, שיצא כדי לקדם את אלבום האולפן הרביעי שלו, Views, אף על פי שלא נכלל באלבום. השיר הושמע בבכורה ברדיו OVO סאונד ויצא להורדה דיגיטלית ב-30 בינואר 2016. הוא הופק על ידי 40, בוי-1דה וקוביטס. הוא מכיל קולות של די ג'יי חאלד שלא זכו לקרדיט.
רקע
השיר מכיל דגימה מואטת של השיר "Glass Tubes" בביצוע בריאן בנט. הגרפיקה לסינגל עוצבה על ידי פיליפ פגובסקי, מעצב הלוגו של קום דה גרסון. השיר התפרש כשיר דיס נגד הראפר האמריקאי מיק מיל.
הצלחה מסחרית
"Summer Sixteen" נכנס למצעד הבילבורד הוט 100 במקום השישי בשבוע של 20 בפברואר 2016, ומכר 216,000 הורדות בשבוע הראשון שלו; כמות זו הפכה לגדולה ביותר בקריירה של דרייק בשבוע הראשון. עד 26 במרץ 2016, השיר מכר 358,032 עותקים בארצות הברית.
טיססלקה
טִיסַסָלְקָה (בהונגרית: Tiszaszalka, ביידיש טיסאסאלקה, נכתב גם טיסא-סאלקא) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיססלקה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,019 תושבים בשנת 1991 עד 885 תושבים בשנת 2020.
יהודי טיססלקה
לפי המצבות בטיססלקה נראה שהיו יהודים במקום כבר במאה ה-18. כמה יהודים היו בעלי אחוזות וחלקם איכרים, סוחרים, בעלי מלאכה ומוכרי משקאות. עד סוף מלחמת העולם הראשונה הייתה הקהילה כפופה לקהילת מזוקסון, לאחר המלחמה החלה להיות כפופה לקהילת ואשארושנמן. ומשירותי הדת של קהילת טיססלקה נהנו גם יהודי הכפר הסמוך טיסוויד.
מוסדות הקהילה
בקהילה היו מוסדות צדקה וחסד כגון:
וכן מוסדות דת ובעלי תפקידים דתיים:
מלחמת העולם הראשונה והאנטישמיות שאחריה
במלחמת העולם לחמו יהודים מטיססלקה ואחד מהם נהרג בקרבות. ובשנת 1919 בזמן המהפכה הקומוניסטית, שדדו המון מוסת את בתי היהודים בתואנה שאלו התעשרו מהמלחמה. ומאז האנטישמיות בעיר גברה גם בתקופת הטרור הלבן שפשה בהונגריה ובאירופה בכלל, אז תקפו חבורות בריונים את יהודי הכפר, תקפו אותם וגנבו מבתיהם.
בשנת 1937 נרצח שוחט הכפר על ידי הונגרים מהאזור שלא נתפסו ולא הועמדו לדין. בשנת 1939 בוצעה "בדיקת אזרחות" לתושבי הכפר ורבים נעצרו ונכלאו.
השמדת הקהילה בשואה
בשנת 1941 נלקחו 25 יהודים מטיססלקה לעבודות כפייה. ולאחר כיבוש הצבא הגרמני את הונגריה, באפריל 1944 רוכזו 70 היהודים שנותרו בכפר לבית הכנסת של הקהילה, ועם שחר הוסעו לגטו ברגסאס. בחודש מאי נלקחו משם למחנה ההשמדה אושוויץ.
בכפר קיים בית קברות יהודי ובו כ-26 מצבות של יהודי המקום. ולאחר המלחמה הוקמה אנדרטה לזכר נרצחי הכפר בשואה ועליה שמות 28 נרצחי השואה מכפר.
טייטיי וושינגטון
טיירון לואיס "טייטיי" וושינגטון ג'וניור (באנגלית: Tyrone Lewis "TyTy" Washington Jr.; נולד ב-15 בנובמבר 2001) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז ביוסטון רוקטס.
קריירה
וושינגטון נולד וגדל בפיניקס, אריזונה. הוא בחר לשחק כדורסל עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קרייטון, אך לאחר התבטאות גזענית של מאמן הקבוצה החליט וושינגטון לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי.
ב-8 בינואר 2022 רשם וושינגטון 17 נקודות ו-17 אסיסטים בניצחון 92–77 על ג'ורג'יה, ושבר את שיא האוניברסיטה לאסיסטים במשחק אחד שהחזיק ג'ון וול. ב-15 בינואר קלע שיא קריירה של 28 נקודות בניצחון 107–79 על טנסי. בעונתו היחידה באוניברסיטה העמיד וושינגטון ממוצעים של 12.5 נקודות, 3.9 אסיסטים ו-3.5 ריבאונדים למשחק. ב-6 באפריל 2022 הכריז כי יתמודד בדראפט 2022 ב-NBA.
בדראפט נבחר וושינגטון בבחירה ה-29 על ידי ממפיס גריזליס, והועבר בטרייד כבר באותו לילה למינסוטה טימברוולבס ומשם ליוסטון רוקטס.
גוי של שבת
גוי של שבת הוא מונח ביהדות, המתייחס לגוי (כל אדם שאינו יהודי) שתפקידו להקל על יהודי בכך שהוא עושה מלאכות האסורות על היהודי בשבת (אחת מל"ט אבות מלאכה, תולדות שלהן, או איסור שבות). המונח יכול להתייחס ללא-יהודי שביצע באופן חד-פעמי פעולה שיש בה כדי להקל על איסורי השבת החלים על יהודי (למשל, נכנס בשבת בחורף לחדר שישבו בו יהודים והדליק את התנור), או למעמד מיוחד, מעין משרה, השמורה ללא-יהודי החי בין יהודים (למשל, לא-יהודי החי בסמוך לבית כנסת ומקבל משכורת על דאגתו לתחזוקת בית הכנסת מדי שבת).
גוי של שבת
אחד המקומות בהם מותר להנות ממלאכת הגוי היא, כאשר הגוי ביצע את הפעולה למען עצמו ומרצונו החופשי, ואגב כך גם היהודי נהנה מכך. למשל כאשר הגוי הדליק אור לצורך עצמו, מותר ליהודי להנות מאותו האור, ומכאן נטבע המונח נר לאחד נר למאה.
רוז מק'גוון
רוזה אריאנה "רוז" מק'גוון (באנגלית: Rósa Arianna "Rose" McGowan; נולדה ב-5 בספטמבר 1973) היא שחקנית ואקטיביסטית אמריקאית. מק'גוון התפרסמה תחילה בסרט העצמאי "דור מזוין" (1995) ושנה לאחר מכן בזכות תפקידה בתור טייטום ריילי בסרט האימה "צעקה" (1996); לאחר מכן התפרסמה לקהל הרחב בשל תפקידה בתור פייג' מת'יוס (אנ') בסדרת הדרמה העל-טבעית "מכושפות" (2006-2001).
ביוגרפיה
מק'גוון נולדה בפירנצה שבאיטליה, להורים אמריקאים. אביה הוא אמן ממוצא בריטי, ואמה היא סופרת ממוצא צרפתי, היו חברים בכת הנוצרית "ילדי האלוהים", ואביה אף ניהל את פעילותו של הארגון באיטליה. מק'גוון בילתה את השנים המוקדמות של חייה בקומונות של הארגון.
בזכות עבודתו של אביה האמן, החלה מק'גוון בקריירת דוגמנות בגיל צעיר ואף הופיעה במגזינים, דוגמת ווג-במביני. הוריה התגרשו כשהייתה בת 10, והיא עברה להתגורר אצל סבתה בארצות הברית. בעת שהייתה בת 15 בלבד עברה להתגורר ברשות עצמה. כבר בשנות נעוריה שאפה מק'גוון לקריירה בתחום הקולנוע, אך למדה גם קוסמטיקה כמקצוע נוסף.
קריירה
תפקידה הראשון כשחקנית היה בסרט הקומדיה "העולם על פי קליפורניה מן" ב-1992. בשנת 1995 שיחקה בקומדיה השחורה של גרג אראקי "דור מזוין"; תפקיד אשר זיכה אותה בתשומת לבם של מבקרים ואף במועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על משחקה, פרס שולי אמנם אבל בהחלט משמעותי עבור השחקנית המתחילה. כתוצאה מכך לוהקה לתפקיד משנה בסרט האימה המצליח "צעקה" בה שיחקה את טייטום ריילי בשנת 1996. את רוב שנות ה-90 בילתה בהופעות בסרטים הוליוודיים דלי תקציב. ב-1999 זכתה בתפקיד ראשי בסרט קומדיית הנעורים "למות מצחוק". בסרט היא גילמה את קורטני שיין, תלמידת תיכון המנסה לחפות על הריגת חברתה. תפקיד זה זיכה אותה במועמדות לפרס "הרע הטוב ביותר" בטקס פרסי הסרטים של MTV.
ב-2001 לוהקה מק'גוון, לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "מכושפות", בתפקיד פייג' מתיוז' - האחות הרביעית, לאחר שקודמתה - שאנן דוהרטי - עזבה את הסדרה.
במאי 2005 היא לוהקה לתפקיד הזמרת אן מרגרט במיני סדרה על חייו של אלביס פרסלי שנקראה "אלביס: הטיפוס לצמרת". ב-2006 הופיעה מק'גוון בתפקיד משני בסרט "הדליה השחורה". ב-2007 היא השתתפה בפרויקט (באנגלית: Grindhouse) של הבמאים רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו, והייתה אחת משתי השחקניות היחידות (יחד עם מרלי שלטון) שהשתתפו בשני הסרטים של הפרויקט: "חסין מוות" ו"פלאנט טרור". כחלק מקידום הפרויקט נסעה מק'גוון לפסטיבל קאן ה-60.
מוזיקה
בזמן יציאתה עם הזמר מרלין מנסון הופיעה מק'גוון בקליפ לשירו "Coma White", וכן הקליטה קולות רקע לשיר "Posthuman". שני השירים הופיעו באלבומו "Mechanical Animals".
מק'גוון הביעה התעניינות בהקלטת אלבום משלה. בסדרה "מכושפות" הופיעה מק'גוון בשירה הקלאסי של פגי לי - "Fever". מק'גוון ביצעה שלושה שירים נוספים מהאלבום של פסקול הסרט פלאנט טרור: "You Belong to Me" (גרסת כיסוי לשירו של דין מרטין), "Useless Talent #32" ו-"Two Against the World".
חייה האישיים
בשנות ה-90 המוקדמות, מק'גוון, אז אלמונית יחסית, הייתה מעורבת במשך שנתיים עם גבר שאליו היא מתייחסת כוויליאם, שלטענתה, החל לקנות לה ציוד כושר ומגזיני אופנה במאמץ לשכנע אותה להיות רזה יותר. היא פיתחה הפרעת אכילה במטרה להוריד את משקלה ל-84 פאונד (38 ק"ג) כמו הנשים במגזינים. "מעולם לא הצלחתי לרדת מתחת ל-92 פאונד (42 ק"ג)", כתבה מאוחר יותר. "הרגשתי כמו כישלון." מערכת יחסים זו והפרעת האכילה הסתיימו בתחילת 1993 כאשר מק'גוון פגשה את ברט קנטור (אנ'), בעלים של מועדון הלילה "Dragonfly" בהוליווד. קנטור נדקר למוות בביתו באותו יולי, ומק'גוון הצהירה כי הרצח שלו הותיר אותה "מרוסקת". ההרג נותר בלתי פתור עד היום.
למק'גוון הייתה מערכת יחסים בת שלוש שנים וחצי עם זמר הרוק מרילין מנסון. לאחר שהיו מאורסים במשך שנתיים, מק'גוון סיימה את מערכת היחסים ביניהם ב-2001 בשל "הבדלים באורח החיים".
לפני צאת הסרטים "פלאנט טרור" ו"חסין מוות"; היו השערות שמק'גוון יצאה עם הבמאי רוברט רודריגז. במאי 2007, הם אישרו את מערכת היחסים ביניהם בזמן שהופיעו יד ביד בפסטיבל קאן. ב-12 באוקטובר 2007, הודיעו השניים על אירוסיהם, ולפי הדיווחים הם נפרדו ב-2 באוקטובר 2009.
ביולי 2013, לאחר שנה אחת של זוגיות, מק'גואן התארסה לאמן דייבי דיטייל. הם נישאו ב-12 באוקטובר 2013 בלוס אנג'לס. בפברואר 2016, היא הגישה תביעת גירושין מדיטייל, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור. הגירושין נסגרו מאוחר יותר בנובמבר של אותה שנה.
בינואר 2019, מק'גוון נעצרה בגין אישום בסמים בווירג'יניה בנוגע לקוקאין שנמצא בארנקה שהשאירה אחריה בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס בשנת 2017. היא קיבלה קנס בסך 2,500 דולר ועונש מאסר על תנאי. מק'גוון עברה מניו יורק למקסיקו בתחילת 2020, ונכון לפברואר 2021, היא תושבת קבע במקסיקו ומתגורר בטולום, קינטנה רו. מק'גוון הצהירה שאין לה תוכניות לחזור לארצות הברית.
פרשת הארווי ויינסטין
באוקטובר 2017, הניו יורק טיימס חשף שהיא קיבלה פיצוי של 100,000 דולר ממפיק הקולנוע הארווי ויינסטין ביחס לתקיפה מינית לכאורה ב-1997. נטען כי המפגש התרחש בחדר מלון במהלך פסטיבל סאנדנס.
ב-12 באוקטובר 2017, מק'גוון טענה שוויינסטין אנס אותה, וכי אולפני אמזון הפסיקו את הפרויקט שלה לאחר שהתלוננה. באותו יום אמרה מק'גוון שטוויטר השעתה את חשבונה למשך 12 שעות לאחר שצייצה שוב ושוב על התנהגותו המינית של ויינסטין. טוויטר הסבירה שהחשבון של מק'גוון הפר את מדיניות הפרטיות שלו מכיוון שאחד הציוצים שלה כלל מספר טלפון פרטי. ב-7 בפברואר 2018, ג'יל מסיק (אנ'), המנהלת האישית של מק'גוון בזמן האונס לכאורה ב-1997, התאבדה בדירתה בלוס אנג'לס. משפחתה של מסיק האשימה את ויינסטין, את התקשורת, את הציבור ואת מק'גוון במותה.
מאיר בלומנטל
מאיר בלומנטל (11 באפריל 1952 - 21 בנובמבר 1974) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל פתח תקווה בתחילת שנות ה-70 ונחשב לאחת התקוות הגדולות ביותר באותה התקופה. נפטר בגיל 22 בעת אימון ריצה של קבוצתו.
בלומנטל נולד וגדל בפתח תקווה. למד בבית-הספר היסודי 'השומר' שבבני-ברק. אחרי-כן למד בבית-הספר המקצועי ע"ש 'מקס פיין' שבתל אביב וסיים את לימודיו בבית-הספר המקצועי 'עמל' שבפתח-תקוה. גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, וכשחקן נבחרת הנוער של ישראל היה שותף עימה לזכייה בגביע אסייה בבנגקוק. עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה בשנת 1970, ומשחקו הראשון בקבוצה היה מול בית"ר תל אביב, אשר הסתיים בתיקו 1-1.
החל מעונת 1971/72 רכש לעצמו בלומנטל מקום של קבע בהרכב הקבוצה והפך לאחד השחקנים האהובים ביותר על אוהדי הקבוצה, משחק השיא שלו היה בתחילת עונת 1973/74 בדרבי נגד מכבי פתח תקווה, עת כבש שער בניצחון קבוצתו בתוצאה 0-5.
ב-21 בנובמבר 1974 צנח בלומנטל על כר הדשא במהלך אימון כושר עם חבריו לקבוצה. תחילה היה נדמה שהוא מעד אולם כאשר התקרבו אליו מאמן הכושר ומעסה הקבוצה נדהמו לראות את פניו שהכחילו. עיסוי הלב והנשמה לא הועילו, ואמבולנס שהוזעק למקום הביאו לבית החולים בלינסון שם נקבע מותו.
בלומנטל היה חייל קבע בחיל האוויר, שם שימש כנהג ועל כן נערכה לו הלוויה צבאית.
בסך הכל ערך בלומנטל 69 הופעות בליגה וכבש 4 שערים, ובגביע ערך 16 הופעות וכבש שער אחד.
גובה קונצרט
גובה קונצרט (באנגלית: Concert pitch) הוא מושג מוזיקלי, הנוגע ליחס הגובה שקבוצת כלי נגינה מתכווננת על פיו לצורך ביצוע. "גובה קונצרט" עשוי להשתנות מהרכב להרכב, ולאורך ההיסטוריה המוזיקלית חלו בו שינויים ניכרים. המושג משמש גם ביחס לתדר לצליל לה בתזמורת, כלומר, "גובה קונצרט" מציין את ההבדל בין התווים הכתובים לצלילים הנשמעים בפרטיטורה.
כדי למנוע חשש לאי-הבנה וכפל-משמעות בהתייחס לגבהי צליל בכלים שיש בהם טרנספוזיציה, המונח "גובה קונצרט" מתייחס כאן לכלי נגינה שאין נעשית בו טרנספוזיציה. בספרות המוזיקה משתמשים גם במונח "גובה סטנדרטי בינלאומי". כלים שבהם נעשית טרנספוזיציה מנגנים בסולמות שונים מאלה שבהם מנגנים כלים שאין בהם טרנספוזיציה - לדוגמה, נגינת דו בקלרינט במי♭ או בחצוצרה בסי♭ מפיקה סי♭ של כלי שאין בו טרנספוזיציה. צליל זה ייקרא אפוא "סי♭ קונצרטי".
כוונון בינלאומי מוסכם לגובה קונצרט נקבע ב-1960 כתדר של 440 תנודות בשנייה (הרץ) לצליל לה. כיוון הכלים בתזמורת נעשה לפי לה בתדר זה, שאותו משמיע בדרך כלל אבוב, שיש לו יחסית מעט אוברטונים. בהרכבים של כלים אותנטיים משתמשים על פי רוב בתדר נמוך יותר, שהיה מקובל בתקופות קודמות: הנפוץ ביותר מבין אלה הוא לה=415Hz, כלומר נמוך בחצי טון מן הגובה המודרני. במוזיקת בארוק צרפתי נפוץ הגובה לה=392Hz, כלומר בערך טון אחד נמוך מן הגובה המודרני, ובמוזיקה מן התקופה הקלאסית מנגנים לעיתים קרובות בגובה ביניים כלשהו - בדרך כלל לה=430Hz. במוזיקה מוקדמת יותר יש הבוחרים כלים גבוהים יותר, בסביבות לה=460Hz. בעשורים האחרונים ניכרת מגמה בקרב תזמורות מודרניות, במיוחד בארצות הברית, לנגן על פי לה בגובה 442 או אף 443 הרץ, מה שנותן צבע מבריק יותר ואינו מחייב שינוי בכלי הנגינה הקיימים.
הערות שוליים
Камертон
מערכה שנייה של קטורת
גחלים למזבח הזהב
בכל בוקר היה אחד הכהנים שזכה בעבודה זו בפיס לוקח מחתת הכסף ועולה לראש מזבח העולה. שם הוא היה חותה ממערכת הקטורת כמות גחלים ויורד בכבש. בירידתו מהמזבח הוא היה מעביר את הגחלים למחתת זהב. מחתת הזהב הייתה קטנה ממחתת הכסף ולכן נשפכו מעט גחלים, שאותם היו מטאטאים אל אמת המים לאחר מכן היו מעבירים בעזרת מחתת הזהב את הגחלים אל מזבח הקטורת ושם היו משתמשים בהם להקטרת הקטורת.
הקטרת הלבונה
מידי שבת היו מקטירים את בזיכי הלבונה על מערכת הקטורת. בזיכי הלבונה היו שתי כפות שהונחו על שולחן לחם הפנים ביחד עם לחם הפנים, ובהם הייתה לבונה. כאשר היו מפנים את לחם הפנים מהשולחן, היו מקטירים את הלבונה על מערכת הקטורת.
סידור מערכת הקטורת
את מערכת הקטורת היו מסדרים, מיד לאחר סידור המערכה הגדולה, מעצי תאנה יפים, בכמות של כחמש סאים, שאותם היו מביאים מלשכת העצים. במסכת תמיד מתואר אופן סידור מערכת הקטורת על מזבח העולה.
מקום וגודל מערכת הקטורת
מערכת הקטורת הייתה ממוקמת במרחק ארבע אמות מהקרן הדרומית מערבית כלפי צפון, וגודלה היה משתנה בהתאם ליום בשבוע:
משפחת קולונה
משפחת קולונה (באיטלקית: Famiglia Colonna) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתה של משפחת אורסיני. בני המשפחה כיהנו כקרדינלים ופוליטיקאים ומשורותיה יצא אפיפיור אחד (מרטינוס החמישי). עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי.
היסטוריה
באופן מסורתי מתייחסת המשפחה אל משפחת קולונה מטוסקולום, משפחת האצולה החשובה ביותר בלאטיום שראשיתה במאה ה-10, ממנה יצאו עד המאה ה-12 מספר אפיפיורים.
במהלך המאה ה-13 ניצבה משפחת קולונה בראש מפלגת הגיבלינים ברומא, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, מול משפחת אורסיני, שעמדה בראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור. ב-1297 חברו שלושה אחים מהמשפחה (אוטונה, מטאו ולונדולפו) לצד האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק להם חזקה על נחלות המשפחה בקולונה ואת נכסיה בפלסטרינה. שאר המשפחה הצהירה שבוניפקיוס השמיני איננו לגיטימי כיוון שהדיח שלא כדין את קודמו סלסטינוס החמישי. המשפחה פרצה במרד חמוש וגלוי וברומא פרצה מלחמת אחים כלשונה. לאחר כשנה ניצחו שלושת האחים נאמני האפיפיור, שנעזרו בצבא בפיקודו של לונדולפו ושאר בני המשפחה נמלטו מאיטליה. ב-1303 הכריז פיליפ הרביעי, מלך צרפת על בוניפקיוס השמיני כעריץ מושחת, ודרש את פיטוריו. ביוני השתלטו 2,000 שכירי חרב של פיליפ הרביעי על ארמון האפיפיור בעיר מולדתו אניאני, והחזיקו אותו שם במעצר. בראש הכוח עמד שיירה קולונה (Sciarra Colonna), שסטר לאפיפיור על פניו. בשל צעד זה התיר ב-1328 קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשפחה להוסיף כתר לשלט האצולה שלה.
אוטו קולונה התמנה ב-1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי. הוא ביסס את מעמדם של בני המשפחה והעניק להם משרות ונכסים. עם זאת, יורשו, אאוגניוס הרביעי, לא ראה בעין יפה את התחזקות המשפחה בפרט ואצילי העיר רומא בכלל, ביחס לותיקן. הוא הצר את צעדיהם ונישל אותם ממשרות כנסייתיות והכיבודים שבצידן. לפיכך, הובילו בני קולונה מרד של העיר רומא בסמכות האפיפיורית והכריזו על הקמת רפובליקה בעיר. בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן באישון לילה על גבי סירה לפירנצה. עם שובו, מחוזק בקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) פרנצ'סקו ספורצה, החריב אאוגניוס את מעוז המשפחה בפלסטרינה.
ארמון המשפחה ברומא, פלאצו קולונה, למרגלות גבעת הקווירינאליס, הוקם בראשית המאה ה-13 ולפי המסורת התארח בו המשורר דנטה. במאה ה-16 שיפץ והרחיב אותו פיליפו קולונה (Filippo Colonna ;1578–1639). הארמון, ששייך למשפחה עד היום, מכיל גלריה המאכסנת את אוסף האמנות המשפחתי הכולל יצירות משל טינטורטו, אניולו ברונזינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים.
ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות. ב-1571 נחתם השלום בין המשפחות כאשר ראשי שתי המשפחות נשאו לנשים את אחייניותיו של האפיפיור סיקסטוס החמישי.
משנת 1710 נושאים בני המשפחה בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית (הקוריה של מדינת האפיפיור).
לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870 הייתה המשפחה חלק מ"האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ובית בורגזה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא.
אישים בולטים
אג'ידו קולונה (Egidio Colonna; 1243-1316) היה אוגוסטיני, תלמידו של תומאס אקווינס ומורו הפרטי של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הקרדינל ג'ובאני קולונה (Giovanni Colonna; 1295-1348) היה פטרונו של פטררקה, שהתגורר בביתו ברומא. הוא ערך מחקר שמטרתו לקשור בין משפחת קולונה לשושלת היוליו-קלאודית.
אודונה קולונה (Oddone Colonna) נבחר ב-11 בנובמבר 1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי.
בורסה (עיר)
בורסה (בטורקית: Bursa) היא עיר בצפון-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-3.19 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז מרמרה ולרביעית בטורקיה כולה (אחרי איסטנבול, אנקרה ואיזמיר).
השם בורסה מקורו בשם היווני פרוסה (Προύσα), ששובש ל"ברוסה" ושובש שוב ל"בורסה". העיר נוסדה במאה השנייה לפנה"ס. לאחר כיבושה בידי העות'מאנים בשנת 1326 שימשה כבירתם במהלך המאה ה-14.
בורסה שוכנת לרגלי הר אולו (2,493 מטר) שבו נמצא אתר הסקי הגדול במדינה. האזור משופע במעיינות חמים ההופכים את המקום למרכז תיירות חורף. העיר מהווה מרכז לתעשיית המשי הטורקית.
יהודי בורסה
כבר בתקופה הביזנטית ישבו בבורסה יהודים רומניוטים (דוברי יוונית). בשנת 1324, לאחר הכיבוש העות'מאני, התיר הסולטאן אורחאן לבנות את בית הכנסת "עץ החיים". לאחר הגעת יהודים ספרדים מגירוש ספרד, התערבבו בתוכם היהודים המקומיים. בין בתי הכנסת המפורסמים, היה בית כנסת "הגירוש". בשנת 1955 נותרו בבורסה כ-500 יהודים וכיום כ-60 בלבד. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוגלו לעיר מנהיגי השומר. אבשלום פיינברג שהה שם כשהמתין לאישור יציאה לאירופה, משום שבעיר גרו מספר קרובים שלו אחרי גירושם מארץ ישראל בהיותם מקורבים לארגון השומר.
סלח נא אשמות
סלח נא אשמות היא סליחה שנהוגה בנוסח אשכנז בתפילת ערבית של יום הכיפורים. מחברה אינו ידוע, אולם ידוע שחי לפני המאה ה-12, שאז הפיוט כבר מוזכר במחזורי התפילה.
מבנה
הפיוט בנוי משנים-עשר בתים, כל בית בן שתי שורות. השורה הראשונה בכל בית פותחת במילים "סלח נא" ולאחר מכן ביטוי המתאר חטאים (למשל, בבית הראשון: "סלח נא אשמות ופשעי לאומך"). השורה השנייה בכל בית פותחת במילה "לעוון", ולאחריה ביטוי המבטא כפרה. מבנה הפיוט מבוסס על הפסוק "סְלַח נָא לַעֲו‍ֹן הָעָם הַזֶּה כְּגֹדֶל חַסְדֶּךָ וְכַאֲשֶׁר נָשָׂאתָה לָעָם הַזֶּה מִמִּצְרַיִם וְעַד הֵנָּה", ולכן הפיוט נאמר לאחר פסוקים אלו בתפילה. יש נוהגים שהחזן קורא את בתי הפיוט והקהל עונה בסוף כל בית "סלח נא".
כל שורה, לאחר הביטויים הפותחים החוזרים ("סלח נא" ו"לעוון"), פותחת באות לפי סדר האלפבית.
לחנים וביצועים
קיימים מספר לחנים לפיוט, ביניהם של חסידות ברסלב.
יצחק נדב
יצחק נדב (11 באפריל 1890 – 27 בנובמבר 1963) היה מראשי ארגון 'בר גיורא' וארגון 'השומר', וספק חומרי הנפץ העיקרי למשימות המחתרתיות של ההגנה.
קורות חייו
נולד בכ"א בניסן תר"ן 1890 בירושלים. אביו, שלום נדב, עלה לארץ ישראל מתימן ב-1881 במסגרת עליית אעלה בתמר, ואמו, מלכה, עלתה לארץ מאלג'יר. קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה. לאחר מכן החל ללמוד תכנון בניין בבצלאל. בשנת 1906, כאשר אלכסנדר זייד הקים את 'קומונת הסתתים' בירושלים – שבמסגרתה צעירים בני העלייה השנייה למדו סיתות מהאומנים התימנים שגרו בשכונת משכנות ישראל בירושלים, בחסות בוריס שץ (מקימו של בית הספר לאמנות "בצלאל"), חבר נדב לקומונה והצטרף למפלגת פועלי ציון. בעקבות הצטרפותו ל'קומונה' גזרו חבריו את פאותיו התימניות, הלבישו אותו בבגדי פועלים. עם התפזרות 'קומונת הסתתים', עבר להתגורר ביפו, ושם התחבר ליצחק בן-צבי (והיה אף שכנו לחדר) שעמד בראש מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל, אז חבר יצחק נדב לייסוד ארגון בר גיורא.
לאחר מספר חודשים ביפו הצטרף לקולקטיב בחוות סג'רה, ונמסרה לידיו שמירת הגורן. בסג'רה הוא גם עבד בסיתות ובבניין. בשנת 1909 עבר נדב למסחה (לימים כפר תבור). עם הקמת 'השומר' בשנת 1908 היה נדב בין המייסדים. לנדב היה חלק חשוב בכיבוש אדמות מרחביה שבעמק יזרעאל. נדב נשלח לבדוק את אדמות פולה (שעליהן הוקמה לימים המושבה) כבר בשנת 1908. בשנת 1911, לאחר ההחלטה לכבוש אדמות אלו, הוצג נדב, שהיה בעל אזרחות עותמאנית, כחוכר של הקרקע (שכן החוק העות'מאני אסר על רכישת קרקעות על ידי נתינים זרים). קבוצת הכיבוש הראשונה, שכללה 20 איש שהגיעו למקום בטבת תרע"א, סולקה על ידי שוטרים טורקים, ובעקבות כך נותרו על האדמות רק יצחק נדב, צבי נדב ומרדכי יגאל, שהיו בעלי אזרחות עותמאנית. בסופו של דבר התקבלה הרשות גם לפועלים נוספים לעלות על הקרקע, וחרף התנכלויות רבות מצד אנשי כפר סולם השכן הוקמה המושבה מרחביה. בעקבות השתתפותו בהגנת המושבה במהלך המתקפה הגדולה עליה בכ"ז באייר תרע"א, הוא נעצר על ידי השלטונות הטורקיים, ויחד עם מרדכי יגאל וקוראקין הוא הושם במעצר בנצרת למשך שנה.
לאחר שחרורו ממעצר השתתף בהקמת תל עדש (לימים תל עדשים).
במסגרת פעילותו בארגון 'השומר' נודע בתמיכתו במתינות, וכמי שטבע את הסיסמה "דע את אויבך".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לא התגייס לצבא הטורקי והוכרז כעריק. לאחר תפיסת רשת הריגול ניל"י, כאשר הטורקים ערכו מרדפים נרחבים אחרי חברי ארגון 'השומר', ברח מהגליל לרחובות וראשון לציון - ולאחר מכן קיבל על עצמו את השמירה ברוחמה.
לאחר פירוק השומר עבר לחיפה, ועסק בהדרכת חלוצים, בני העלייה השלישית שעסקו בכבישים ובבניין. בין היתר דאג לקבוצות שסללו את כביש חיפה-צמח. בנוסף היה ממארגני ארגון ההגנה בחיפה, וארגן את ההגנה העצמית במהלך מאורעות תרפ"ט (1929).
בשנת 1923 נישא לזהבה מישקוב. לשניים נולדו בן ובת - מלכה ויגאל.
החל משנת 1925 החל לעבוד כספק חומרי נפץ (הספק המורשה היחיד בארץ), והחזיק חנות לחומרי נפץ ברחוב מליסנדה בירושלים. במסגרת עבודתו זאת גם סיפק במחתרת חומרי נפץ עבור ארגון 'ההגנה', שאליו השתייך.
במהלך מלחמת העולם השנייה נקלעו עסקיו לקשיים בעקבות הקושי בהשגת חומרי נפץ, מצבו הכלכלי התערער וגם בריאותו.
בשנת 1953 הקים משק בקריית עמל.
נפטר בשנת 1963, ונקבר בקברות השומרים בתל חי. רעייתו זהבה (1901–1989) נקברה אף היא באותו בית קברות.
על שמו נקרא רחוב בחיפה.
לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן
לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן (בצרפתית: Louise Marie Adélaïde de Bourbon-Penthièvre; 13 במרץ 1753 - 23 ביוני 1821), הייתה אמו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן אשר הוצא להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה
לואיז מארי אדלייד נולדה ב-13 במרץ 1753 במלון טולוז, פריז, ללואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ולמריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן. בשנת 1768 מת אחיה לואי אלכסנדר, נסיך למבל, ובעקבות כך הפכה לואיז מארי אדלייד ליורשת של אביה, שהיה אחד האנשים העשירים ביותר בצרפת.
ב-6 ביוני 1769 התחתנה לואיז מארי אדלייד עם לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן בקפלה של ארמון ורסאי. לואיז מארי אדלייד הביאה עמה נדוניה של 6 מיליון ליגרים, והכנסה שנתית של 240,000 ליברות (מאוחר יותר היא גדלה ל-400,000 ליברות), כמו גם קרקעות, תארים, מגורים ורהיטים.
בחודשים הראשונים לנישואיהם חיו בני הזוג ביחד, אך עד מהרה חזר לואי פיליפ לחיי הליברטיניזם שנהג בהם לפני נישואיו. הוא היה רודף נשים ידוע, כמו כמה מאבותיו, כגון לואי הארבעה עשר ופיליפ השני, דוכס אורליאן, והיו לו כמה ילדים לא חוקיים.
במהלך הקיץ של 1772, הדוכס החל את הקשר הסודי שלו עם אחת מבנות הלוויה של אשתו, סטפני פליציט, רוזנת דה ז'אנליס, אחייניתה של מאדאם דה מונטסון, אשתו המורגנטית של אביו של לואי פיליפ. בתחילה הקשר ביניהם היה מלא התלהבות, אולם הקשר התקרר בתוך כמה חודשים, ובאביב 1773 דווח על ניתוק הקשר ביניהם. לאחר שהפרשה הרומנטית ביניהם הסתיימה, מאדאם דה-ז'אנליס נותרה בשירותה של אשתו מארי-אדלייד בפאלה-רויאל, ונותרה ידידה נאמנת לדוכס ולדוכסית. שניהם העריכו את האינטליגנציה שלה, ובשנת 1779 היא הפכה לאומנת הבנות התאומות של בני הזוג.
במהלך המהפכה הצרפתית תמך לואי פיליפ ביעקובינים, בעוד לואיז מארי אדלייד התנגדה לדעותיו, ובשל כך נפרדו השניים והיא חזרה להתגורר עם אביה. עם זאת, ירושתה הגדולה של מארי אדלייד נותרה בידיו של לואי פיליפ וכן ההון העצום שקיבל לידיו בעקבות מותה של דה למבל, אשר טוענים שארגן את רציחתה, על מנת לקבל את הונה.
באפריל 1793 ערק בנה של לואיז מארי אדלייד - לואי פיליפ, דוכס שארטר יחד עם גנרל דומוריז לצבא האוסטרי, ובעקבות כך נעצר בעלה לואי פיליפ יחד עם שאר בני משפחתו שהיו בצרפת. בשל מצבה הבריאותי לא נכלאה לואיז מארי אדלייד, והיא הוחזקה במעצר בית בטירת אביה שמת חודש קודם לכן. ב-2 בנובמבר 1793 נערך משפטו של לואי פיליפ שבו הוא הואשם בבגידה, ולאחר שנמצא אשם, הוא הוצא להורג ב-6 בנובמבר.
בשנת 1796 שוחררו לואיז מארי אדלייד ושני בניה והם התגוררו בפריז, אולם בשנת 1797 היא גורשה לספרד יחד עם גיסתה בתילד ד'אורליאן בשנת 1814 חזרה לואיז מארי אדלייד לצרפת במהלך הרסטורציה, וב-23 ביוני 1821 היא מתה בטירתה באיברי-סיר-סן כתוצאה מסרטן השד.
בשנת 1830 הודח שארל העשירי, מלך צרפת במהלך מהפכת יולי, ובנה לואי פיליפ הוכתר כלואי פיליפ, מלך הצרפתים.
משפחתה
ב-6 ביוני 1769 התחתנה לואיז מארי אדלייד עם לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
העילית (ספר)
העילית (באנגלית: The Elite) הוא ספר בסוגת הרומן רומנטי, המהווה כרך שני מתוך סדרה של שישה מאת הסופרת קיארה קאס. הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפס בהוצאת ידיעות ספרים בתל אביב בינואר 2016, ארבעה חודשים בלבד לאחר שפורסם התרגום העברי לכרך הראשון בסדרה "המועמדת". ספרי הסדרה זכו פעם אחר פעם לעמוד בראש רשימות רבי המכר במדינות רבות, מה שהיווה עדות להצלחתם הרבה. יתר על כן, חברת הקולנוע האחים וורנר רכשה את הזכויות להפקת סרט בעקבות הספרים.
מחברת הספר, קיארה קאס (Kiera Cass) היא ילידת 1980 ותושבת מירטל ביץ' שבדרום קרוליינה.
עלילת הספר
תחרות "הבחירה" נמשכת וכעת מלבד אמריקה נשארו רק עוד חמש בנות. נוסף לכל הלחצים והלימודים המהווים על הבנות נטל, הן צריכות להתמודד גם עם המתחים הפנימיים ביניהן כאשר הנסיך מקסון מחזק עם כל אחת מהן קשר רומנטי שעליו הן מנסות לשמור בסוד מצד אחד, ומצד שני כמהות לשתף ולהתרברב בפני אויבותיהן לתחרות. אמריקה עצמה נקרעת בין רגשותיה המתפתחים למקסון ובין אספן, אהוב נעוריה שאותו נטשה כשנרשמה והתקבלה לתחרות, והתגלה לה כשומר סף בארמון. אספן שומר לעיתים קרובות על דלת חדרה ובכך מצליח להגניב רגעי אהבה חטופים עם אמריקה, מה שמבלבל אותה אפילו יותר.
כחלק מהקשר המתפתח עם מקסון, אמריקה נחשפת ליומניו האישיים של גרגורי איליאה, מייסד המדינה כפי שהיא כיום, ומופתעת לגלות בו גם צדדים פחות חיוביים משחשבה על מי שכולם תפסו כגיבור במשך שנים ארוכות. בעקבות היומן, אמריקה מגלה על חג נסתר ששמו "ליל כל הקדושים" ובהתאם לתיאורו ביומן, מקסון עוזר לה לממש את החגיגות ועורך מסיבת תחפושות גדולה בארמון. בוקר למחרת מתגלה דבר נורא שבעקבותיו כל חייה של אמריקה בארמון מתהפכים, והיא נאלצת בבת אחת לאבד את חברתה הטובה שהועפה מהתחרות.
משימה נוספת של הבנות מטילה עליהן לערוך מצגת בשידור ה'ריפורט' (תוכנית טלוויזיה המוקרנת באופן שבועי ומפרטת את חדשות המדינה וכן עוקבת אחר תחרות "הבחירה" ומנגישה אותו לעם) ולפרט תוכנית פעולה לבעיה שקיימת במדינת איליאה. אמריקה, כחלק מהצורך שלה להישאר נאמנה לעצמה ולדעותיה, עורכת מצגת חדשנית שמציעה לבטל את המעמדות כדי ליצור שוויון בעם. הדבר מעורר סערה גדולה והמלך דורש ממקסון להעיף את אמריקה מהתחרות באופן מיידית, וכן מעניש אותו בעצמו הרחק מעיני הנוכחים. באותו יום מתבצעת התקפה נוספת של המורדים שמובילה את אמריקה ומקסון לחדר ביטחון מבודד שם מגלים השניים על רגשותיהם החזקים וכן על סוד שמקסון הסתיר מפני כל העולם.
ישראל סרוג
רבי ישראל סרוג (סרוק) (המאה ה-16–17), ידוע גם בראשי תיבות שמו - הרי"ס, היה מקובל ומפיץ קבלת האר"י באירופה.
ביוגרפיה
תולדות חייו לוטים בערפל. יש הטוענים שנולד במצרים. רבי שלמה שלומיל, מחבר ספר "שבחי האר"י", שהגיע לצפת במחצית הראשונה של המאה השבע-עשרה מספר באגרותיו כי נשא לאשה את בתו של סרוג, ומספר כי סרוג ליקט את כל הכתבים המצויים של כתבי האר"י והשקיע בהם הון רב.
את מסלול מסעותיו של הרב סרוג והאישים אותם פגש ולימד, מסכם יוסף אביב"י, על פי עדויות האישים בכתביהם:
לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר בשלוניקי, שם נפגש עם ר' דוד שמריה וכנראה גם עם ר' יהודה הכהן.
לפני שנת שנ"ג (1592): ביקר ברגוזה, איליריה ודוברובניק, שם נפגש עם ר' אברהם הירידה ור' שלמה אוהב.
משנת שנ"ג עד שנת ש"ס (1592–1600): ביקר בפירארה, ונציה שם נפגש עם ר' מנחם עזריה מפאנו, ר' עזרא מפאנו, ר' נתן אוטולינגו, ר' ברוך בן ן' ברוך, ר' שמעון כהן, ר' אהרן ברכיה מודינא, ר' יהודה אריה ממודנה ושוחח עמו "אלף פעמים".
אמנות (מחזה)
אמנות (צרפתית: Art) הוא המחזה השלישי של המחברת הצרפתיה יסמינה רזה. המחזה עלה להצגת בכורה בשנת 1994 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז והפך עד מהרה להצלחה ברחבי העולם; הוא הוצג בזה אחר זה בבירות ערים רבות בעולם, זכה במספר פרסים (פרס מולייר, פרס טוני ופרס לורנס אוליבייה) ותורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
המחזה, המעלה שאלות על קו התפר שבין רעות גברית ואמנות, עוסק בידידות ארוכת שנים בין שלושה גברים שמועמדת למבחן על ידי ציור. אחד מהשלושה, סרג', רוכש ציור מודרני שכולו מלבן לבן - בסכום עתק של לא פחות מ-200,000 פרנקים. הוא מגן על הבחירה שלו, אך חברו הטוב מארק מזדעזע מכך שהוא קורא ל"חתיכת בד צבועה לבן" אמנות ותוקף את החלטתו. בתווך עומד החבר השלישי איוואן המנסה לפייס בין השניים.
ישראל סרוג
ביוגרפיה
בשנת שס"ג (1603): ביקר בוונציה ונפגש עם ר' נתן אוטולינגו ור' נפתלי בן דוד זכריה מנדל.
אמנות (מחזה)
המחזה אינו מחולק למערכות ולסצנות מסורתיות, אך מפוצל בכל זאת לחלקים ממוספרים. חלק אחד הוא דיאלוגים בין שתי דמויות, חלק נוסף כולל מונולוגים שאחת הדמויות מפנה ישירות לקהל, וחלק אחר הוא שיחה בין כל השלושה. בתחילת הסוף של המחזה, וברוב הסצינות המתרחשות בדירה של סרג', מוצג ציור לבן גדול באופן בולט.
הגרסה העברית של המחזה בתרגום של נסים אלוני הוצג בתיאטרון בית ליסין בשנת 1996, בהשתתפות השחקנים יוסי בנאי וששון גבאי. המחזה עלה שוב בדצמבר 2011 בתיאטרון חיפה בכיכובם של נתן דטנר בתפקיד מרק, נורמן עיסא בתפקיד איוואן ואוהד קנולר בתפקיד סרג'. בינואר 2019 הועלה המחזה פעם נוספת באותו תרגום בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הגרסה המקורית בצרפתית בוימה בין היתר על ידי פטריס קרברה, והשתתפו בה השחקנים פייר ואנק (מארק), פבריס לוקיני (סרג') ופייר ארדיטי (איוואן). הנוסח האנגלי של המחזה, שחובר על ידי כריסטופר המפטון, עלה ב'תיאטרון ווסט אנד' בלונדון באוקטובר 1996, בכיכובו של אלברט פיני. בפברואר 1998 הוא הוצג בברודוויי בניו יורק בהשתתפות אלן אלדה (מארק), ויקטור גרבר (סרג') ואלפרד מולינה (איוואן), והמשיך להופיע 600 פעמים. גרסאות מקומיות של המחזה הוצגו בין היתר בערים ברלין, שיקגו, טוקיו, ליסבון, סנט פטרסבורג, בומביי, יוהנסבורג, בואנוס איירס, תוניסיה וברטיסלאבה.
ישראל סרוג
ביוגרפיה
כמו כן ביקר בתאריכים לא ידועים: בקראקא שם נפגש עם ר' יהודה הכהן, וכנראה ביקר גם בקושטא ומצרים שם נפגש עם ר' אפרים פנצירי.
תורתו
הוא גילה לתלמידיו את שורש נשמתם בגלגול קודם, ולימד אותם את שיטתו הממזגת בין הקבלה לפילוסופיה. במסעותיו הפיץ את הקבלה הלוריאנית, בשיטה שונה משיטת רבי חיים ויטל. שיטתו התבססה על כתבי רבי חיים ויטאל ורבי יוסף אבן טבול תלמידי האר"י שהיו ברשותו, בתוספת חידושיו שלו. במשך שנים שררה הדעה באירופה כי היה תלמיד האר"י בעצמו, כפי שאמר בעצמו לתלמידיו. למרות זאת, ברשימה שכתב וסידר ר' חיים ויטל מהתלמידים שנכנסו ללמוד אצל האר"י שמו נעדר, ובכתבי תלמידי האר"י הידועים אין זכר לשמו של סרוג, וכן בספרים שכתב לא הזכיר את האר"י כרבו, וככל הנראה לא למד בעצמו אצל האר"י.
מקובל לייחס לו את ראשית התפשטות הקבלה הלוריאנית באירופה, והשפעת כתביו ניכרת בכתבי המקובלים האשכנזים, ובפרט בשיטת החסידות. הספר עמק המלך נכתב על פי שיטתו.
בין תלמידיו היה המקובל האיטלקי רבי מנחם עזריה מפאנו, שכל כתביו מבוססים על קבלתו. כמו כן קיבל ממנו את השקפתו הפילוסוף-מקובל הספרדי-הולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה.
מולי אפשטיין
מולי אפשטיין הוא פיזיולוג ספורט, פרשן אתלטיקה ומאמן לפיתוח יכולות גופניות. משמש כיום כמנהל המדעי של הוועד האולימפי בישראל, ובנוסף מנהל את תוכנית "פודיום - התוכנית הלאומית למאמנים".
אתלט
אפשטיין החל להתאמן בקבוצת מכבי חיפה בשנת 1975. הוא התמחה בריצות קצרות למרחק של 100 מטר עד 400 מטר. הוא ייצג את ישראל בתחרויות בין-ארציות לנוער, במשחקי המכבייה ובכינוס הפועל. הוא היה שותף לשיא הישראלי בריצת שליחים 4X200 מטר ולשיא הישראלי לאגודות בריצת 4X100 מטר. הוא החזיק בשיאים ישראליים לוותיקים בקטגוריית גיל 40–44 בריצות 100 מטר (11.53 שניות) ו-200 מטר (23.75 שניות).
פיזיולוג ומאמן כושר
אפשטיין למד בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והוא בעל תואר מוסמך בפיזיולוגיה של המאמץ - .M.Sc. הוא שימש כפיזיולוג ומאמן הכושר של הג'ודוקא יעל ארד, שזכתה במדליה האולימפית הראשונה של ישראל באולימפיאדת ברצלונה 1992. בין השנים 1993–1997 שימש כמאמן הכושר של נבחרת ישראל בכדורסל ושל קבוצת הפועל תל אביב בכדורסל (1993/4). בין השנים 2006–2009 שימש כפיזיולוג ומאמן היכולות הגופניות של הטניסאית שחר פאר, ובין השנים 2013–2016 שימש כפיזיולוג ומאמן פיתוח היכולות הגופניות של הג'ודוקא ירדן ג'רבי.
חוקר במכון וינגייט
בין השנים 1985–2017 עבד במרכז לרפואת ספורט ולמחקר במכון וינגייט כחוקר, כיועץ וכראש המדור לשירותים מדעיים לספורטאי הישג.
בין השנים 2010–2018 ניהל את קורס מאמני פיתוח היכולות הגופניות בבית הספר למאמנים במכון וינגייט. אפשטיין הוא זה שהגדיר מחדש את המינוח המקובל "מאמן כושר" ושינה אותו ל"מאמן לפיתוח יכולות גופניות". החל מ-2015 משמש כמנהל של התוכנית הלאומית למאמנים - פרויקט לאומי לשדרוג המשאב האנושי בתחום האימון ההישגי בישראל.
הוועדה למניעת סמים בספורט
אפשטיין הוא בין מקימי הסוכנות הלאומית למניעת סימום בספורט המשותפת לוועד האולימפי בישראל ולמנהל הספורט, גוף שעוסק בפיקוח ובמניעת השימוש בחומרים אסורים בספורט בישראל. לאחר הקמתה היה אפשטיין מזכיר הוועדה במשך כ-12 שנים.
מנהל מדעי של הוועד האולימפי
החל מ-2017 משמש כמנהל המדעי של הוועד האולימפי בישראל ועורך את הניוזלטר המדעי של הוועד האולימפי בישראל.
פרשן אתלטיקה
אפשטיין הוא פרשן האתלטיקה של ערוץ הספורט, שידר מהמשחקים האולימפיים, מאליפויות העולם ומאליפויות אירופה באתלטיקה. חבר בצוות של "המגזין האולימפי" - תוכנית שבועית ששודרה בערוץ הספורט ועסקה בספורט האולימפי.
מיתר (פיזיקה)
בתורת המיתרים, מיתר (string) הוא מרכיב יסודי של תתי-החלקיקים כאשר בשינוי רטיטתו משתנה החלקיק היסודי, מקוורקים ועד חלקיקים נשאי כוח. תורת המיתרים מצביעה על קיומם של עצמים אורכיים הנקבעים על-פי תבנית הרטיטות שלהם, מה שבא לידי ביטוי בשמם: "מיתרים". אורך מיתר טיפוסי הוא בערך אורך פלאנק, וכך הוא משמש כמרכיב יסודי של הכל.
מיתרים יכולים להיות סגורים או פתוחים. מיתר פתוח הוא מיתר שקצותיו חופשיים, והוא בנוי כמו חוט או רצועה. מיתר סגור הוא מיתר שקצותיו מחוברים (כלומר שאין לו קצוות) ויוצרים מעין מעגל או לולאה. מיתר סגור מזכיר מיתר פתוח שקצותיו נפגשו.
מיתר הוא חד-ממדי. בכל רגע נתון במרחב הוא נע בשני ממדים. מפני שהמיתר אורכי והוא נע במרחב-זמן, כל תנועה שלו מהווה שני ממדים. חלקיק נקודתי נע בממד אחד בכל רגע נתון, אך למיתר יש גם אורך וגם זמן. התנועה הדו-ממדית של המיתר קרויה "יריעת עולם". יריעות עולם עשויות להיצמד לממברנת דיריכלה.
המיתרים באורך פלאנק. הם זעירים, אך לא נקודתיים. הם נמדדים בקני-מידה זעיר, לכן הם גם מהווים חלק זעיר מהמרחב. קני-המידה של המיתרים קטן מספיק כדי שהם יהיו חשופים לממדים נסתרים. הממדים הנסתרים תואמים לקני-המידה של המיתרים. תורת המיתרים מציעה אפשרות לקיום יותר מארבעה ממדים במרחב-זמן. תורת המיתרים אומרת שקיימים בו 26 ממדים.
תורת העל-מיתר היא תורת מיתרים המכילה בתוכה סימטרית-על. יש אלפי תורות על-מיתרים, ביניהן חמש עיקריות המדמות מיתרים בעלי סימטריות-על שונות. טיפוס I, למשל, הוא מיתר בעל סימטרית-על אחת. בנוסף לטיפוס I, קיימים הטיפוסים IIA, IIB, HO, HE, שע"פ תורת M הם כולם תיאור של מיתר אחד.
קני-המידה של תורת העל-מיתר גדול יותר מאשר תורת המיתרים הקלאסית. לכן, המיתרים צריכים להימדד בקני-מידה של 10 ממדים. תורת העל-מיתר מצמצמת את כמות הממדים הנסתרים לקנה-מידה גדול יותר, שמתאים ל-10 ממדים במרחב-זמן בלבד.
היסטוריה של ארץ ישראל
ההיסטוריה של ארץ ישראל היא מהקדומות והעשירות בעולם. היא מיושבת ברציפות עוד מהתקופה הפרה-היסטורית ושימשה כנתיב נדידה עיקרי של בני-אדם קדמוניים מאפריקה לשאר יבשות העולם. היציאות הראשונות של האדם מאפריקה, תחילת השליטה באש, מנהג קבורת המתים והקמת יישובי הקבע - כל אלה תיעודם בארץ ישראל הוא מהקדומים בעולם.
בנוסף, אזור זה הוא מהראשונים בעולם בו הופיעה חקלאות ובו הוקמו ערים. גודלן של הערים הראשונות שהוקמו לא עלה על כמה עשרות דונמים, אך עם הזמן, ערים אלה התפתחו והיו לערי מדינה משגשגות בעלות קשרי מסחר עם הסהר הפורה, מצרים ואזורים אחרים. בתקופת הברזל התגבשו בארץ ישראל ממלכות, כממלכות ישראל ויהודה.
רקע גאוגרפי
הגורם הגאוגרפי המכריע בתולדות ארץ ישראל, הוא מיקומה בקצה הדרום מערבי של האזור המיושב והפורה במזרח התיכון. אזור זה הדומה לקשת הנמתחת מן המפרץ הפרסי במזרח עד לחצי האי סיני במערב מכונה הסהר הפורה. בצדה המערבי, קשת זו מגיעה עד הים התיכון. בצפונה ובמזרחה היא מוקפת הרים גבוהים וקשים למעבר - הרי האמנוס, הרי הטאורוס, הרי אררט והרי הזגרוס.
רקע כלכלי לתקופה ההיסטורית
הכלכלה בתקופה ההיסטורית לאחר המהפכה החקלאית התבססה על גידול עצמאי של מזון הנחוץ למחייתו של האדם. בשל היקף המסחר המצומצם, התפריט היה חד-גוני ופשוט והתבסס על הקיים באזור המחיה. בארץ ישראל הושתתה הכלכלה על עצי פרי, צאן ובקר, דיג, חיטה ושעורה. בנוסף, על שפת הים היו מפעלי זכוכית ומצבעות ארגמן. ים המלח נוצל לאיסוף מלח ואספלט.
מיקומה המרכזי של ארץ ישראל בין היבשות אסיה, אירופה ואפריקה - הוביל להפיכתה לנתיב מסחר ולעורק תחבורה מרכזי במזרח הקדום. ארץ ישראל שוכנת ברצועה צרה בין המדבר לים ורק בה היה מעבר נוח בין מצרים למסופוטמיה. מכאן שהייתה משמעות רבה לשליטה בדרכי המעבר בארץ ישראל, דבר שהוביל להפיכתה לזירת קרבות בין מעצמות העולם העתיק.