cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלאים (מלאכת יד)
היסטוריה
עדויות לעבודות טלאים, חיבור פיסות קטנות של בד אחת לשנייה ליצירת מוצרים שונים, נמצאו לכל אורך ההיסטוריה. הדוגמה הקדומה ביותר נמצאה בקברים במצרים ובסין לפני 5000 שנה, ובהמשך בימי הביניים כאשר הכיסויים שימשו לחימום השריון של הלוחמים. טכניקה זו שימשה בתי אב רבים בין המאות ה– 11 עד המאה ה – 13, כאשר האקלים באירופה התקרר באותה תקופה. בתקופה זו החלו להשתמש בכיסויי מיטה עשויים טלאים, וכן החלו לעצב כיסויי מיטה באמצעות תבניות ודוגמאות. המסורת להכנת קווילט באופן זה הובאה לאמריקה על ידי חלוצי המתיישבים מאירופה.
The quilting Bee
קבוצות עבודה של נשים היוצרות קווילטׁ התפתחו באמריקה באמצע התקופה התעשייתית, בעת גלי ההגירה ליבשת. עיון ביומני משק הבית של נשים במאה ה-18 מלמד שהן עסקו בעבודות טקסטיל בצוותא מתוך צורך ומתוך הנאה, וכחלק מהתמודדותן עם קשיי ההגירה. בתחילת המאה ה-19 העיסוק באמנות הטלאים גבר. בסוף מלחמת האזרחים באמריקה ייצרו בדי כותנה במרקמים שונים להכנת קווילט. בעיתונים היומיים ובעיתוני הנשים התפרסמו דגמים של קווילט, כשאליהם מצורף שרטוט של הדגמים. לכל דגם ניתן שם ומשמות הדגמים אנו יכולים ללמוד על חיי היום יום של התושבים: טבעת נישואין, סל דובדבנים, מאכל חמוץ וכו'. שמות נוספים ניתנו על בסיס אירועים פוליטיים ודמויות היסטוריות (כמו אברהם לינקולן) וכן מוטיבים מן הטבע כגון גלי האוקיינוס ועץ האורן. אנו עדים גם לקבוצות עבודה שהתאגדו לצורך תפירה משותפת בחסות הכנסייה.
במאה ה-20 וה-21 הוקמו גילדות. היצירה בקבוצה שרתה מגוון מטרות כגון זירוז העבודה ומתן ביטחון כלכלי. הגילדות יצרו תחושת שייכות, מתן ביטחון, עזרה הדדית ותמיכה. אגודות הקווילט תרמו לקהילה אליה הן שייכות, מתגייסות לעזור לילדים בבתי חולים ותורמות את עבודותיהן לצדקה. לגילדות תפקיד חשוב בהעברת מסורת מלאכת הקווילט, בתמיכה במורים העוסקים בהוראת המלאכה והן יוצרות זהות נשית ומסורתית.
אמנות הטלאים זכתה ל"תחייה מחודשת" בתקופת השפל הגדול באמריקה, על ידי מיחזור בגדים חמים שהתבלו וכבר אי אפשר היה לתקנם, לכיסויים (קווילט), כאשר אפילו לפיסות בד קטנות ומרופטות נמצא שימוש בעבודת טלאים. כיום העוסקים במלאכה זו משתמשים בבדים איכותיים העשויים 100% כותנה. בארצות הברית העיסוק במלאכה דעך אחרי מלחמת העולם השנייה, אך חודש בשנות ה-70 של המאה ה-20. שנות ה-70 סומנו כחזרה של העיסוק בקווילט. ראויה לציון היא תערוכה שהתקיימה באמריקה ב-1971 ושמה היה "דגמים אבסטרקטיים בקווילט האמריקאי". תערוכה זו הוצגה במוזיאון האמנות בניו יורק ויוצגה על ידי יוצרים כגון: מיכאל ג'יימס, ננסי קראו, ג'אן מאיירס ואחרים. עבודות קווילט אלו חרגו מדגם הקווילט המסורתי והציגו פן יותר אבסטרקטי של אמנות הקווילט. העבודות הוצגו בתחרויות לאומיות ובינלאומיות בארצות הברית ובעולם ובכך העלו את המודעות למלאכה זו.
כתבי עת ייעודיים
בשנת 1969 נוסד המגזין של בוני ליימן שעסק בנושא הקווילט והיווה את התשתית לקיומם של מגזינים מסוג זה. אחריו יצאו מגזינים נוספים בתחום זה כגון: American patchwork and quilting magazine, American quilter society magazine ועוד.
בישראל אליה הגיע העיסוק באמנות הקווילט מאוחר יחסית, אין עדיין מגזינים בתחום אמנות הטלאים פרט למגזין "בד ועוד".
תעשיית הטלאים
ב-2003 נערך סקר בארצות הברית, שהעריך את שווי תעשיית הקווילט לכדי 2.7 מיליארד דולר. תערוכות בנושא אמנות הטלאים משכו אלפי מבקרים, כאשר תערוכות קטנות יותר נערכות במחוזות שונים. ספרים ומגזינים מתפרסמים מדי שנה, וכן מתקיימים קורסים ללימוד המלאכה. "אמנות הטלאים" היא אמנות העומדת בפני עצמה ויש גלריות רבות המציגות עבודות אלו ומוכרות אותן. היסטוריונים ומעריכי עבודות קווילט בוחנים עבודות קווילט עתיקות הנמכרות במחירים גבוהים ביותר למוזיאונים ולאספנים.
קהילות מקוונות
כיוון שבמאה ה-20 פחות אימהות וסבתות העבירו את מסורת עשיית הקווילט לבנות שלהן, היה צורך בהקמת קבוצות וקהילות מקוונות ללימוד המלאכה. התפתחות הטכנולוגיה והדיגיטציה שינו את עולמם של יוצרי הקווילט. קהילה הפכה מילת המפתח לאינטראקציה, שיתוף ותמיכה בין יוצרי הקווילט. האומנים פיתחו נוכחות מקוונת ברשת, דרך הקמת אתרים והפצה של ניוזלטר. נעשה שימוש בכלים מקוונים כדי לקדם את האמנות, לחלוק ולשתף מידע, היסטוריה ושיטות עבודה, וללמד אחרים את האמנות.
האגודה הישראלית למעשה טלאים
האגודה הישראלית למעשה טלאים נוסדה בשנת 1992, כדי לקדם אמנות זו בארץ. חברות בה כ-340 חברות מכל רחבי הארץ העוסקות במלאכה כתחביב לשעות הפנאי, ולחלקן אמנות זו משמשת כמקצוע. פעילות האגודה מתמקדת במספר תחומים: קיום הרצאות, ארגון סדנאות, תערוכות והפקת עיתון. האגודה מפיקה אירועים כגון: תערוכות למטרות צדקה וכן מציגה יצירות של אומניות ישראליות בישראל ומחוצה לה. הנציגות הישראליות זכו בפרסים.
חברת הלומדים
חברת הלומדים הוא מונח בסוציולוגיה שטבע פרופסור מנחם פרידמן, חוקר החברה החרדית, המתאר תופעה שהחלה באמצע המאה ה-20, שבמסגרתה הזרם המרכזי של החברה החרדית במדינת ישראל דוגל בהכוונת הגברים לייעד את כל חייהם ללימוד תורה בישיבות ובכוללים. קו אידאולוגי זה הוביל בסוף שנות ה-90 למצב שבו שני שלישים מהגברים בחברה החרדית אינם עובדים. מונח זה הפך מקובל ומשמש במדעי החברה לתיאור החברה החרדית בישראל.
קומודורה
קומודורה הייתה דרגת הקצונה הבכירה הגבוהה ביותר בקריגסמרינה, דומה לקומודור בכוחות הצי הבריטי. לפי הכוחות המזוינים המודרניים היא הייתה המקבילה לדרגת נאט"ו OF-5. לא הייתה לה דרגה מקבילה בכוחות היבשה של הוורמאכט ובלופטוואפה הגרמניים, אולם היא הייתה מקבילה לדרגת אוברפיהרר בוואפן אס אס.
חברת הלומדים
החברה הציונית-דתית וחברות חרדיות מחוץ למדינת ישראל אינן עונות בדרך כלל להגדרה "חברת לומדים", שכן רוב הגברים שם עובדים לפרנסתם. עם זאת, גם חברות אלה מושפעות מתפיסת לימוד התורה של החברה החרדית במדינת ישראל, וגם בהן גָּדֵל השיעור של מי שעיסוקם העיקרי הוא לימוד תורה.
קומודורה
היסטוריה
מקורו של קומודורה כתואר ששימש כמה קפיטן צור זי וקורבטנקפיטן מהצי הפרוסי והצי הקיסרי הגרמני, במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
קומודורה גרמני היה יכול להחזיק בכל דרגה ימית בין לוטננט לקפטן והתואר קומודורה הוחזק על ידי אותם קצינים שהחזיקו בשליטה טקטית על יותר מכלי שיט אחד. זה היה נפוץ ביותר עם מפקדי U-Board שהיו אחראים על כמה צוללות שהוקצו לכוח משימה יחיד. במאה ה-19, קצינים גרמנים בדרגה זו כונו קברניטי הצי (Flottenkapitän).
במלחמת העולם השנייה, קומודורה הפכה לדרגה ממשית - אם כי בשימוש נדיר - בקריגסמרינה. התפקיד נחשב כקפטן בכיר, כאשר הסמל הוא כותפות של קפיטן צור זי עם פס דרגות אחד עבה של אדמירל על השרוול. קומודורים גרמנים גם הורשו ללבוש דשי מעיל וסמל מצחייה של אדמירל, אך לא היו חברים רשמית באדמירליות הגרמנית. כנראה הבעלים הבולט ביותר בדרגה זו היה קרל דניץ, שהפך לקומודורה ולפיהרר דר אונטרזיבוט (מפקד צוללות) ב-28 בינואר 1939; עם זאת, הוא החזיק בדרגה קצת יותר משמונה חודשים עד ל-1 באוקטובר 1939, אז הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
חברת הלומדים
רקע היסטורי
בכל ההיסטוריה של העם היהודי רוב העם עסק בפרנסה ורק מיעוט ממנו עסק בלימוד. בייחוד כאשר היהודים פוזרו בתפוצות השונות שבהן הם לא קיבלו תמיכה ממשלתית ללימוד תורה, כך שלא הייתה ברירה אלא להתפרנס. פרופ' שלמה נאה גורס כי גם כאשר מוזכרים במקורות התלמודיים לומדי תורה, אין הכוונה לאנשים שאינם עובדים כלל, אלא לשילוב בין תורה לעבודה.
בסוף המאה ה-18 החל לגדול היישוב היהודי-אשכנזי בירושלים – היישוב הישן. קהילה זו הקימה את מוסד הכולל ששימש כצומת להעברת כספי תרומות להחזקת המשפחות היהודיות ביישוב הישן, שהתעקשו שלא ללמוד מקצועות ולהתפרנס באופן עצמאי וחופשי. עם זאת, בתקופה ההיא זו הייתה קהילה ירושלמית קטנה ובעלת השפעה מצומצמת, ורק לאחר הקמת מדינת ישראל ועליית יהודי אירופה, החברה החרדית כולה אימצה את הקו האידאולוגי הזה. עמדתם של נטורי קרתא, בני היישוב הישן בירושלים, כלפי החרדים האגודאים הייתה שלילית:
בחברה החרדית שמוצאה מאירופה, הנוהג המקובל עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה שרוב הנערים לומדים מקצוע שיפרנס אותם, וכאמור, רק בראשית שנות ה-50 החל התהליך לצבור תאוצה בכל החברה החרדית, תחת הנהגתו של החזון איש. תהליך זה התרחש על רקע מלחמת העולם השנייה, הקמת מדינת ישראל ועליית יהודים רבים אליה מאירופה, צפון אפריקה וקהילות נוספות בעולם. החברה החרדית החלה לעודד את הנוער שלה להתחנך במוסדות שלא לימדו לימודי חול אלא רק תלמוד ולימודי קודש, במגמה כזאת שתשאיר אותם לומדי תורה במהלך כל חייהם. הפובליציסט החרדי הבולט משה שנפלד, מבאי ביתו של מנהיג הציבור החרדי החזון איש, היה מהראשונים שהביאו לידי ביטוי אידאולוגיה זו. שנפלד כתב – מתוך עמדה אידאולוגית הרואה בחיוב את התופעה – כי
תהליך זה הונע על ידי ההתנגדות של הציבור החרדי לציונות החילונית והרצון לשמור על המסורת. המשכו התאפשר בזכות כמה תנאים חיצוניים: מדינת ישראל, שהוקמה כמדינת רווחה ואפשרה ללומדים לא לעבוד, בכך שהעניקה קצבאות לישיבות ולמשפחות ברוכות הילדים שבהן האב אינו עובד. בנוסף כותב פרידמן כי רגשות אשמה ונוסטלגיה לעולם המסורתי שחרב בשואה גרמו ליהודים שנטשו את הדת לתרום לעולם הישיבות ולסייע לשיקומו באופן שהיה בו "מימד של פיצוי וכפרה". תנאי מהותי נוסף לקיומה של חברת הלומדים הוא מוסד הכולל. למעשה לא ניתן לקיים קריירה למדנית על בסיס הישיבות בלבד, שכן לאחר הנישואין התלמיד עוזב את הישיבה ומאבד את המסגרת הלימודית שלו. הפתרון לכך הוא מוסד הכולל שמאפשר לגבר נשוי להמשיך ולנהל את אורח החיים הלמדני ובמקביל לנהל חיי משפחה.
מאפיינים
תהליך זה של שינוי היה כרוך מטבעו במרד בדור הקודם, שכן דור זה לא דגל באידיאל של חברת הלומדים ונחשב בעיניה פשרני כלפי קיום המסורת ביחס לדור החרדי החדש. תהליך זה היה חלק ממסגרת חדשה של החמרה הלכתית שהתפתחה גם היא במקביל לחברה החרדית. במסגרת זו הנטייה הטבעית היא להחמיר בכל מקרה של ספק או חשש ולדקדק יותר בקיום ההלכה, גם זה בניגוד לדור החרדי הקודם.
מאפיין משמעותי נוסף שהיה כרוך בהפיכתה של החברה החרדית לחברת לומדים הוא השינוי במעמד האישה. האישה החרדית, שבילתה בעבר את רוב זמנה בעבודות הבית, הפכה לגורם המפרנס הראשי, שכן רוב הגברים אינם עובדים במשרה מלאה. מצב זה הוביל להתפתחות סקטור גדול של תפקידי הוראה עבור הנשים החרדיות. מסוף שנות ה-90, עם הגידול בקשיים הכלכליים והרוויה בתחום ההוראה, עלה מספר הנשים החרדיות העובדות גם בתחומים אחרים, כגון תכנות וראיית חשבון.
רקע אידאולוגי
במקורות היהודיים מופיעות גישות הדוגלות בלימוד תורה רציף במשך כל החיים. אחת הסוגיות הבולטות בהקשר זה מופיעה במסכת ברכות, שם נחלקו בעניין תנאים. רבי שמעון בר יוחאי תוהה על דברי רבי ישמעאל הלומד מהפסוק "ואספת דגנך" שיש לעם ישראל לנהוג מנהג דרך ארץ קדמה לתורה: אם אדם יחרוש בשעת החרישה, יזרע בשעת הזריעה וכן הלאה, מתי ייוותר לו זמן ללמוד תורה? ממקורות אלה ואחרים עולה כי הגישה שמצדדת בהתמקדות בלימוד תורה ובמיעוט עיסוק בפרנסה אינה חדשה, אך מבחינה היסטורית מעולם לא היה מצב שבו הזרם המרכזי של העם היהודי הפנה את עיקר משאביו ללימוד תורה, כדבריו הנזכרים של אביי.
על פי האגדה, הפעם היחידה שבה נקרא העם כולו ללמוד תורה הייתה בתקופת חזקיהו, אז נעץ חרב בבית המדרש והכריז "כל מי שלא יעסוק בתורה ידקר בחרב" ולא מצאו תינוק ותינוקת, איש ואישה, שלא היו בקיאין בהלכות טומאה וטהרה". הסיבה לכך הייתה חששו של חזקיהו שתישכח התורה, משום שאביו, המלך אחז, ביטל תלמודי תורה. בנוסף, חזקיהו סבר שלימוד התורה יציל את העם מכיבושי סנחריב. עם זאת, אין הכרח לפרש את דברי התלמוד כמכוונים לכך שהעם כולו לא עסק כלל בצורכי פרנסה, וניתן לפרש שחזקיהו הקפיד על כך שהעם יעסוק במקביל גם בלימוד תורה.
במאה ה-21
במאה ה-21 בחברה החרדית קיימת מגמה של יציאה לשוק העבודה, הן מפני צורך הפרנסה והן מפני חוסר התאמה של הלומד למסגרת הישיבתית שדורשת לימוד אינטנסיבי על פני שעות רבות במשך היום. בשנת 2010 עמד אחוז הגברים החרדים העובדים בגיל 25–54 על 52% (לעומת 93% מקרב החילונים).
בציונות הדתית
הציבור הדתי לאומי הדגיש מראשיתו את עקרונות תורה ועבודה, דהיינו שילוב של חיי תורה ומצוות בחיי מעשה. רובם הגדול של התלמידים בציבור זה מקבל השכלה ברמה תיכונית. עם זאת, גם בציבור זה, בייחוד בפלג החרד"לי שלו, ישנם אברכי כוללים. גם אברכים אלה יוצאים ברובם להתפרנס עד גיל 30, ובניגוד לחברת הלומדים החרדית, רק מעטים נותרים בכולל לאורך כל חייהם.
הערכה
ישנם הרואים בחברת הלומדים "תרבות מובלעת", בהתאם להגדרה של האנתרופולוגית מרי דאגלס. בהתאם, חברת הלומדים מציגה באור שלילי את הפורשים ממנה ומייצרת את מה שעמנואל סיון מכנה 'חומת המידות הטובות' המפרידה בין "העליונות המוסרית של חברי המובלעת" לבין הקהילה המרכזית שעד כה הייתה ישות מפתה. הלומדים הם המעגל הפנימי של המובלעת, שאמור בכוח טהרתו להאציל השפעה חיובית על סביבתו ולהוות מופת לחבריהם הנמצאים במעגלים החיצונים יותר של המובלעת הבאים במגע עם העולם החיצון.
על פי מנחם פרידמן, חברת הלומדים התאפשרה דווקא על רקע חברת הרווחה המערבית המודרנית. רק בחברת שפע יכול היה להתפתח אותו מערך מורכב של יחסי חליפין ותלות בין מיעוט, המאופיין כחברת לומדים חרדית לבין סביבה יהודית חילונית מודרנית הנוטלת על עצמה אחריות להבטחת הכנסה מינימלית לכל תושביה מחד, ומאפשרת לנשים לעבוד ולפרנס את חברת הלומדים מצד שני.
קומודורה
היסטוריה
דרגת "קומודורה" במלחמת העולם השנייה התקיימה באזור אפור של ותק, שכן לאף אחד משני הענפים האחרים של הוורמאכט (כוחות היבשה של הוורמאכט ולופטוואפה) לא היו דרגות שוות; לפיכך, היא הייתה דומה מאוד לדרגת האס אס של אוברפיהרר.
לאחר נפילת גרמניה הנאצית, ובנייתו מחדש של הצי הגרמני, דרגת קומודורה יצאה משימוש כדרגה, ולמעשה הוחלפה על ידי פלוטילה-אדמירל שהיא דרגת הדגל הנמוכה ביותר. היא הופיעה שוב כתואר בשנות ה-50. בעידן המודרני, קומודור גרמני הוא קפטן בכיר המחזיק בדרגת קפטן אך ממלא תפקידים כמפקד שייטת בצי.
סימני הדרגה
רצף הדרגות (מלמעלה למטה) באותה קבוצה מסוימת הוא כדלקמן:
בניהו
{{פירושונים
ראו גם
}}
יחסי הונג קונג–ישראל
ישראל והונג קונג מקיימות יחסים דיפלומטיים מלאים כחלק מקשריה הדיפלומטיים של ישראל עם הממלכה המאוחדת בעבר ועם הרפובליקה העממית של סין בהווה. לישראל יש קונסוליה בהונג קונג, בעוד הונג קונג מיוצגת באמצעות משרד הכלכלה והמסחר שלה בנוסף לשגרירות הסינית בתל אביב.
היסטוריה
בספטמבר 1984 הסכימו סין ובריטניה כי ב-1997 תחזור המושבה הונג קונג לריבונות סינית. ההסכם הותיר פתח להמשכת פעילות הקונסוליה הישראלית בהונג קונג גם לאחר מכן, ובכך - נוצר סיכוי לפעול בניסיון להבקיע את החומה המדינית הסינית. חנן בר-און, המשנה למנכ"ל משרד החוץ, פנה לראובן מרחב, בעברו איש מוסד ובאותה עת איש משרד החוץ ששב מביירות ועסק בסוגיה הלבנונית. לאחר בדיקת התכנות יצא ראובן מרחב ב-1985 לשליחותו כקונסול ישראל בהונג קונג, במהלכה טווה קשרים אפקטיביים ודיסקרטיים מועילים ביותר עם אנשי אקדמיה וממשל בסין.
בשנת 2013 המיליארדר מהונג קונג והאיש העשיר בסין, לי קה שינג, תרם 460 מיליון שקל לטכניון בחיפה כדי שיקים שלוחה בסין.
בשנת 2015, חתמה ישראל על הסכם עם הונג קונג להגביר את שיתוף הפעולה בתחום הטכנולוגיה והמחקר ופיתוח. התוכנית שתיושם בישראל על ידי מרכז התעשייה הישראלית למחקר ופיתוח (מתימו"פ), זרוע הביצוע של לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה והתעשייה, תאפשר לחברות מישראל ומהונג קונג שמשתפות פעולה בפרויקטי מחקר ופיתוח תעשייתי, לזכות בתמיכה כספית משתי הממשלות. במסגרת התוכנית, יוענק סיוע לחברות ישראליות וסיניות מהונג קונג, לאתר שותפים פוטנציאלים לשיתופי פעולה תעשייתיים בין המדינות. במסגרתה, חברות טכנולוגיה ישראליות המשתפות פעולה עם חברות מהונג קונג, מוזמנות להגיש בקשה לקבלת מימון לפרויקטי מו"פ תעשייתי במסגרת "תוכנית ישראל-הונג קונג לשיתוף פעולה במו"פ תעשייתי". באותה שנה החברה לפיתוח הסחר הבינלאומי של הונג קונג השיקה נציגות בישראל בנוכחות לאונג צ'אן-יינג, ראש ממשלת הונג-קונג; יצחק כהן, סגן שר האוצר; שגיא קרני, הקונסול הכללי של ישראל בהונג קונג; עמית לנג, מנכ"ל משרד הכלכלה; עופר זקס, מנכ"ל מכון היצוא; אלי אבידר, מנכ"ל מכון היהלומים; אוריאל לין, נשיא איגוד לשכות המסחר; יולי תמיר, נשיאת שנקר; פרופסור יוג'ין קנדל, יו"ר המועצה הלאומית לכלכלה הפורש; רוני חזקיהו, יו"ר הבנק הבינלאומי; עמי אראל, יו"ר סלקום; עו"ד גלעד שר; מארק גזית, מנכ"ל Thetatray; גד פרופר, יושב ראש לוריאל ישראל; צביקה פולק, נשיא כלמוביל; יעקב הלפרין, מנכ"ל אופטיקה הלפרין; איתן בר-זאב, מנכ"ל ביג מרכזי קניות; חי גאליס, סמנכ"ל ביג; התעשיין עברי גורן; ואחרים.
יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, נסע להונג קונג בשנת 2016 כדי לחזק את הקשרים בין ישראל והונג קונג והדגיש את הקשרים הטובים ביניהן.
באוקטובר 2016 פורסם, שחברת התעופה הלאומית של הונג קונג קת'אי פסיפיק תטוס בקו הונג קונג - תל אביב החל ממרץ 2017.
יונתן אמבר
יונתן (יוני) אמבר הוא גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי. מלווה כגיטריסט את אברהם טל, קובי אפללו, דין דין אביב ועוד. הלחין את שירה של מרגלית צנעני "עץ ירוק מפלסטיק".
ילדותו
אמבר נולד וגדל ברמת השרון. אביו היה טייס חיל האוויר ומורה בתיכון עירוני ד'. בגיל 13 קיבל את הגיטרה הראשונה מהוריו, והחל ללמוד אצל המורה לגיטרה יזהר שאבי.
קריירה
לאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד ברימון. אחרי שנה, טס לבוסטון ללמוד ב"ברקלי קולג' אוף מיוזיק", לאחר שקיבל מלגת לימודים. ב-2004 סיים תואר ראשון, עם התמחות בהנדסת קול והפקה מוזיקלית, ובמקביל לעבודה כגיטריסט וטכנאי סאונד באולפנים, החל לעבוד על אלבומו הראשון "לנוע". בשנת 2006 חזר לארץ, ומאז מנגן עם כמה מהאמנים המובילים בארץ. בנוסף, הלחין מוזיקה לפרסומות באינטרנט ובטלוויזיה. בימים אלה, במקביל לעבודתו כגיטריסט ומפיק מוזיקלי, עובד על שירים מקוריים. לאמבר אולפן הקלטות בבעלותו ובניהולו, ברמת השרון. בשנת 2009 הלחין, עם חברו ישראל קמחי, את השיר "עץ ירוק מפלסטיק", שכתב אסף אטדגי. השיר, בביצועה של מרגלית צנעני, זכה באותה השנה בתואר השיר המושמע ביותר. באותה השנה כתב עבורה גם את השיר "סרט ישן".
חיים אישיים
בשנת 2005 נישא לעינת, ולהם 3 ילדים, כיום הם מתגוררים ברמת השרון.
The Alcott
The Alcott הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית דה נשיונל, בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן התשיעי של הלהקה, First Two Pages of Frankenstein. זוהי בלדת דאון-טמפו בשילוב צלילי פסנתר דומיננטיים. הוא הופק בסטודיו לונג פאונד בעמק ההדסון.
השיר דורג במקום החמישי במצעד הסינגלים של ניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר הופק באולפן לונג פאונד בעמק ההדסון והוא תואר כבלדה בעלת קצב בינוני. הוא משלב צלילי פסנתר בהפקתו. אנדרו טרנדל מ-NME סקר אותו בביקורת שפרסם. מבקר פיצ'פורק, בראד שופ, טען שהרצועה כוללת "ראפ תעשייתי". לקראת הסוף של השיר, סוויפט מבצעת קטע סולו.
ביקורת
בביקורת למגזין Clash, ג'יימס מלן הגדיר את "The Alcott" כרצועה "מהממת באמת" שמציגה את יכולת השירה של סוויפט ואת הביצועים הקוליים ברנינגר. בביקורת מעורבת, בראד שופ מפיצ'פורק טען שהרצועה קשורה בעיקר לסגנון של סוויפט והגדיר אותה "", וכתב: "הבלגן קיים, רק לא הכאוס".
רבנלה
רבנלה הוא סוג מסדרת הזנגבילאים הכולל מין אחד הנקרא "רבננלה מדגסקרית".
תיאור
לרבנלה גזע הדומה לגזע עץ התמר המצוי ממנו יוצאים עלים בצורת משוטים המחוברים לגזע בפטוטרות ארוכות. הפטוטרות אוגרות בתוכן מי גשמים הנשמר לאורך זמן, גם בימות היובש.
העלים מסודרים על הגזע במישור אחד בצורת מניפה. לרבנלה פרחים לבנים הדומים לפרחי ציפור גן עדן, המשתייכת גם היא לסדרת הזנגבילאים, ולפרחים חפה ירוקה. לאחר האבקה, הפרחים מוציאים זרעים כחולים, בצבע ייחודי לזרעים.
עם הזדקנות העץ, מאבד הרבנלה את העלים הנמוכות שלו, שהן גם הישנות ביותר, ומתחתן נגלה גזע אפור.
מספר הכרומוזמים שלו הוא 2n = 22.
שם
השם רבנלה פירושו במלגשית "עלי יער". במאה ה-19 נודע הרבנלה כ"אילן מכניס ארח", בגלל המים בפטוטרות שלו שנחשבו אז זכים לשתייה.
גידול
מוצאו של הרבנלה במדגסקר. בטבע, אחד המאבקים שלו הוא למור צווארון.
במאה ה-19 כבר ניטע העץ בארצות חמות רבות בעלות אקלים דומה לאי מדגסקר. עליו העבים שימשו לכיסוי גגות וחלקים אחרים של העץ שימשו גם הם לבנייה ולאריזה. מהזרעים יצרו קמח לדייסה.
זנים
לרבנלה המדגסקרית ארבעה זנים. הזן הגדול ביותר הוא ה"במבו" (Bemavo) המגיע מהרי מזרח מדגסקר. גובהו מגיע עד לכ-30 מטר, ועובי גזעו כ-60 סנטימטר. מניפת העלים שלו כוללת בין 20–35 עלים שאורכם כ-11 מטר.
שגרירות מולדובה בישראל
שגרירות מולדובה בישראל היא הנציגות הדיפלומטית הרשמית של מולדובה בישראל. השגרירות פועלת לקידום האינטרסים השונים של מולדובה בישראל, ומהווה חלק מהמאמץ המולדבי לעודד קשרים שונים בין שתי המדינות. השגרירות ממוקמת ברחוב לאונרדו דה וינצ'י 21 בתל אביב.
שגרירת מולדובה בישראל הוא אלכסנדר רויטמאן, שמונה ב-2022. קודמתו בתפקיד הייתה גבריאלה מורארו שמונתה בדצמבר 2015.
ליגת לה לצ'ה
ליגת לה לצ'ה הבינלאומית (LLLI) (בספרדית: הליגה למען החלב) הוא ארגון עולמי ללא מטרות רווח, שמטרתו לעודד, לחזק ולהדריך אמהות להניק את ילדיהן. הארגון קיים בכ-89 מדינות. הארגון מלווה אמהות בתקופת ההנקה, מתוך גישה הדוגלת בכך ש"הנקה היא דרך משמעותית במיוחד ביצירת הקשר בין אם לתינוקה". הארגון מנסה לתת ליווי של "אם לאם", במיוחד במקומות בעולם בהם הנקה והקשר בין האם לתינוקה נחשבים פחות.
כרונולוגיה
בשנת 1981 הקבוצה קיבלה מעמד יועץ בקרן הילדים של האו"ם (UNICEF). בשנת 1985 יחד עם ועדה בינלאומית שגובשה כדי לבחון את מעמדן של יועצות הנקה, גיבשו תוכנית הסמכה מותאמת להכשרתן. בחינת "הוועד הבינלאומי לבוחני יועצי הנקה" (IBLCE) הראשונה נערכה ביולי 1985. בשנת 2016 ארגוני הבריאות העולמיים מצדדים בכך שהנקה היא האופציה הטובה ביותר.
שם הארגון
השם "לה לצ'ה" מקורו במילה הספרדית Leche (נהגה בשני עיצורים: לה-צ'ה) שמשמעותה חלב. השם נבחר בגלל מקדש בסנט אוגוסטין, פלורידה, שהוקדש ל- "Nuestra Señora de la Leche y Buen Parto", שמשמעותו "גבירתנו של קסם הלידה וחלב בשפע".
מטרות ומסרים
המשימה של ליגת לה לצ'ה, כהגדרת הארגון, היא "לעזור לאמהות בכל העולם להניק באמצעות תמיכה של אם לאם, עידוד, מסירת מידע וחינוך, ולקדם הבנה טובה יותר של הנקה כמרכיב חשוב בהתפתחות הבריאה של התינוק והאם".
הליגה דוגלת במספר עקרונות :
מתנגדים
ישנן אמהות שטוענות שהארגון מגזים בתיאוריו את יתרונותיה של ההנקה. במגזין שהארגון הוציא לאורך השנים, משבחים את ההנקה, וטוענים שהיא מעלה את רמת המשכל, מגנה מפני מחלות ומונע מוות בעריסה, על אף שהמחקר בנושאים אלה אינו חד משמעי בתוצאותיו. יש גם רופאים שטוענים שהמסרים שהארגון מעביר שגויים, ואף על פי שהנקה היא טובה, גם שימוש בתמ"ל יכול להיות בסדר, במיוחד במקרים בהם האשה מתקשה להניק.
פעילות
הארגון פועל על מנת לסייע ולייעץ לנשים בדרכים שונות. הארגון מארגן מפגשים בבתים, כנסים, פגישות באופן מקוון ופעילות דרך רשתות חברתיות או שירותי תקשורת מקוונת שונים (כמו דואר אלקטרוני ושיחות וידאו). כל המדריכות (שנקראת בארגון העולמי מנהיגות - "Leaders") הן נשים אשר הניקו את ילדיהן, ועברו הכשרה ומבחני IBCLC. הליגה מקפידה להישאר עדכנית בכל התפתחות רפואית בתחום ההנקה. הארגון גם פועל עם מרכזי הורות, טיפות חלב, מיילדות, רופאים ובעלי מקצוע שונים כדי לעזור לנשים. נכון ל-2019 יש יותר מ-5000 מדריכות ב-81 מדינות בעולם.
נחמן חבס
נחמן חַבַּס (1905 – 8 בספטמבר 1985) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית העורות בארץ ישראל.
ביוגרפיה
חבס נולד ב-1905 באליטא, ליטא, בנו של ישראל חבס. בשנת 1907, בהיותו בן שנתיים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה ביפו. קיבל חינוך מסורתי וכללי. נישא לטובה ברנט, נכדת זרח ברנט.
בצעירותו הצטרף לעסק המשפחתי "ישראל חבס ובניו" לעורות. בשנת 1927 הקימה משפחת חבס את מפעל העורות, שהיה אז המתקדם ביותר בארץ ישראל.
משפחתו
אחיו הם יעקב והרצל חבס, שהיו שותפיו בעסקי המשפחה. בנו של הרצל הוא ברוך חבס, נשיא קבוצת חבס. אחותם היא העיתונאית והסופרת ברכה חבס.
בנו של נחמן, נחום, המשיך בעסק המשפחתי וכן הקים את חברת "יעלי סלע ייבוא ושיווק". ילדיו של נחום הם איש העסקים דין חבס וד"ר סיון גושן, סגן מנהל מחלקת אף אוזן גרון במרכז הרפואי מאיר (הייתה נשואה לעמוס לויטוב).
Ding-a-dong
Ding-a-dong (בעברית: דינג אה דונג; השם המקורי בהולנדית: Ding dinge dong) הוא שיר שזכה בתחרות הזמר של האירוויזיון ב-1975. מילות השיר נכתבו על ידי ויל לואיקינגה ואדי אונס, והלחן הולחן על ידי דיק בייקר. הוא הושר בתחרות באנגלית על ידי להקת טיץ'-אין ההולנדית, שייצגה את מדינתה. השיר הגיע למקום הראשון גם במצעדי פזמונים אחרים בעולם.
היסטוריה
Ding-a-dong היה השיר הראשון שניצח בתחרות על פי שיטת ההצבעה הנהוגה כיום, לפיה כל מדינה מעניקה ציונים של 1–8, 10 ו-12 נקודות.
בליל גמר התחרות, השיר היה הראשון שבוצע והייתה זו הפעם הראשונה מבין שלוש, שבהן זכה השיר שפתח את הגמר. הפעם השנייה הייתה שנה לאחר מכן, ב-1976, והשלישית בשנת 1984.
מבנה ותוכן השיר
השיר נכתב כאודה, אך בסולם מינורי. השיר המקורי נכתב בשפה ההולנדית, אך הוא הושר בתחרות הזמר של האירוויזיון באנגלית. קטע המעבר בשיר מנוגן על ידי כלי הנגינה הייחודי גלוקנשפיל.
השיר עוסק בחשיבה חיובית, ומציע לשיר "דינג אה דונג" גם במצבים לא נעימים. מצב כזה שחוזר על עצמו בפזמון, הוא מצב שבו אדם ננטש על ידי אהובו.
גרסאות כיסוי
השיר זכה גם לכמה גרסאות כיסוי.
המהמר (אופרה)
המהמר (ברוסית: Игрок —"איגרוק") היא אופרה מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב לליברית שנכתבה על ידו בהתבסס על סיפורו של פיודור דוסטויבסקי בשם זה ("הקוביוסטוס").
Ding-a-dong
גרסאות כיסוי
המוזיקאי אדווין קולין יצר גרסת כיסוי לשיר, עבור סדרת הטלוויזיה אירוטראש. גם להקת beFour הגרמנית הקליטה גרסת כיסוי לשיר, באלבומה הרביעי Friends 4 Ever, שיצא לאור כסינגל השני מתוכו, בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
המהמר (אופרה)
רקע
פרוקופייב החליט להפוך את סיפורו של דוסטויבסקי לאופרה בשנת 1914, בעידודו של המלחין אלברט קואוטס מתיאטרון מריאינסקי. פרוקופייב כתב את האופרה בין נובמבר 1915 וינואר 1917, ואולם בעקבות פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 האופרה לא הועלתה על הבמה עד שנת 1929, לאחר שעברה שינויים רבים בשנת 1927. האופרה הועלתה לראשונה בתיאטרון המלכותי דה לה מוניי (Théâtre Royal de la Monnaie) שבבריסל.
Ding-a-dong
גרסאות כיסוי
זמרת הפופ היוונית בסי ארגירקי, הקליטה גם היא גרסת כיסוי לשיר.
המהמר (אופרה)
עלילת האופרה
עלילת האופרה מתרחשת ברולטנברג (Roulettenberg) עיירת ספא דמיונית באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
ברוך חבס
ברוך חבס (16 בנובמבר 1932 - 16 בינואר 2016) היה איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי, נשיא קבוצת חבס. אתלט ישראלי בעבר, אלוף ושיאן ישראל בהדיפת כדור ברזל. היה להודף כדור הברזל הישראלי הראשון שהדף למרחק של יותר מ-15 מטר.
המהמר (אופרה)
מערכה ראשונה
בעת שהותם במלון גראנד, נפגש אלכסיי, המורה הפרטי של ילדי הגנרל עם פאולינה, האומנת של הילדים. פאולינה חייבת כספים רבים למרקיז, ואלכסיי המאוהב בפאולינה משכן עבורה את תכשיטיה והימר בשמה בכספי המשכון, אך הפסיד בהימורים. הגנרל מגיע עם בלאנש הצעירה, בה הוא מאוהב, וכן עם המרקיז ועם האנגלי, מר אסטליי. כאשר נשאל על הפסדיו אומר אלכסיי כי הפסיד את חסכונותיו. נאמר לו כי אדם עם הכנסה כה נמוכה אינו צריך להמר. אסטרלי מזמין את אלכסיי לשתות עמו תה. הגנרל מקבל טלגרמה מבבולנקה (מילולית "סבתו" אבל בעצם דודתו, וסבתה של פאולינה) אשר נמצאת במוסקבה. הגנרל מקווה כי בבולנקה תמות והוא יירש את כספה ויישא לאישה את בלאנש. פאולינה חשה תסכול בשל חובותיה למרקיז. פאולינה דורשת מאלכסיי שיפגין את אהבתו אליה, ויתחיל עם הברונית בגרמנית היושבת בפארק. אלכסיי עושה זאת ומכעיס את הברון.
ברוך חבס
ביוגרפיה
חבס נולד וגדל בתל אביב, בנו של הרצל חבס ונכדו של ישראל חבס. אמו, צפורה, היא בתו של ברוך פרלמן, איש היישוב הישן בירושלים, בנו של אלימלך פרלמן, שעבר להתגורר בתל אביב. אביו, הרצל, היה שותף בעסקי העורות של המשפחה "ישראל חבס ובניו", ולימים הקים בתל אביב בית מסחר לעורות "הרצל חבס בע"מ". הוא למד בגימנסיה הרצליה והתאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב בהדרכת טוביה מיורצ'יק.
המהמר (אופרה)
מערכה שנייה
בלובי המלון, הגנרל נוזף באלקסי על מעשיו, אולם אלקסיי אינו מתחרט, והגנרל מפטרו מתפקידו. מר אסטלי נכנס ומסביר לאלקסי את דאגתו של הגנרל: בלאנש ביקשה מהברונית הלוואה והדבר הכעיס את הברונית. אסטלי מסביר כי הגנרל אינו יכול להציע נישואים לבלאנש עד שהוא יקבל את חלקו בירושה מבאבולנקה. אלקסיי מגיע למסקנה שברגע שפאולינה תקבל את חלקה בירושה המרקיז ינסה לקשור עימה קשר רומנטי.
המרקיז מופיע, ומנסה לגרום לאלקסיי למתן את התנהגותו. אלקסיי משיב למרקיז בחוצפה, והמרקיז מעביר לו פתק מפאולינה בו היא מבקשת ממנו להתנהג כיאות. אלקסיי מאשים את המרקיז בכך שהוא גרם לפאולינה לכתוב את המכתב ועוזב בכעס. המרקיס מעדכן את הגנרל ואת בלאנש שאלקסיי עזב את המקום.
ברוך חבס
ביוגרפיה
חבס למד בטכניון ואחר כך למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
המהמר (אופרה)
מערכה שנייה
הגנרל סבור שבאבולנקה תמות באותו ערב אולם היא מגיעה למלון באותו רגע, בבריאות תקינה. היא פוגשת את אלקסיי ואת פאולינה בשמחה, אולם כאשר היא רואה את הגנרל היא מכריזה לכולם שהיא הבריאה ממחלתה ומתכוונת לנוח ולהמר בספא.
ברוך חבס
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה באוקטובר 1955 קבע חבס בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.12 מטר, שיפור לשיאו בן השנתיים (13.96 מטר) ובכך היה להודף הישראלי הראשון שעבר את גבול ה-14 מטר. חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדצמבר הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.47 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 14.50 מטר.
המהמר (אופרה)
מערכה שלישית
בקזינו מהמרת באבולנקה את כספה, ומפסידה אותו ברולטה תוך שהיא מתעלמת מכל בקשות להפסיק ולהמר. הגנרל רואה את אובדן סיכוייו להציע נישואים לבלאנש, ואף שוקל לקרוא למשטרה כאשר הוא רואה כמה כסף הפסידה באבולנקה, אולם המרקיז משכנע אותו שלא לעשות זאת. אלקסיי מגיע, והגנרל והמרקיז מבקשים ממנו שעצור את הפסדיה של באבולנקה. הנסיך נילסקי, המאוהב אף הוא בבלאנש, מגיע, וגורם לבאבולנקה הפסדים נוספים. הגנרל מתמוטט מרוב צער. בלאנש עוזבת עם נילסקי, ואלקסיי תוהה מה יקרה למשפחתה של פאולינה בשל הפסדיה של באבולנקה. באבולנקה, לאחר שהפסידה את כל כספיה, רוצה לשוב למוסקבה.
ברוך חבס
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת מאי 1956 קבע חבס בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 15.04 מטר, ובכך קבע את הקריטריון אולימפי והיה להודף הישראלי הראשון שעבר את גבול ה-15 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא בתל אביב הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש של 15.07 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר בס"מ על ידי אורי זוהר (15.08 מטר).
המהמר (אופרה)
מערכה רביעית
בחדר המלון שלו פוגש אלקסיי בפאולינה. בידי פאולינה מכתב מהמרקיז בו המרקיז ממבקש ממנה לשלם לו את מלא חובותיה, אחרת יתבע אותה והיא תפסיד את ירושתה. אלקסיי מרוצה מכך שפאולינה מבקשת את עזרתו. בהיותו בקזינו אלקסיי זוכה 20 פעמים ברצף, ולמעשה מרושש את הקזינו. אלקסיי שב לחדרו, שם מחכה לו פאולינה; הוא מציע לה את הכסף לשלם למרקיז, והיא מסברת ושאולת אם הוא באמת אוהב אותה. אלקסיי שב ונותן לה כסף אולם היא זורקת את הכסף ויוצאת מהחדר. אלקסיי נותר לבדו עם כספו.
ברוך חבס
שיאן ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני הוא זכה במדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.80 מטר, לפני ט. מכטי מהפועל תל אביב (12.12 מטר).
המהמר (אופרה)
סוויטה: ארבעה דיוקנאות מתוך המהמר, אופוס 49
פרוקופייב השתמש בלחן האופרה ליצירת סימפוניה קונצרטית בשנת 1931.
ברוך חבס
שיאן ישראל
וועדת האתלטיקה שליד ההתאחדות לספורט המליצה להתאחדות לספורט ולוועד האולימפי הישראלי על חבס כמועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956), אך בסופו של דבר הוא לא השתתף במשחקים האולימפיים ונבחרו רק 3 ספורטאים שייצגו את ישראל.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכה חבס במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.67 מטר, אחרי מ. אנגל מארצות הברית (14.86 מטר) ואורי זוהר מישראל (14.01 מטר).
בעל חברת נדל"ן
בעשור הראשון של המאה ה-21 בנתה החברה את מגדלי YOO. בשנת 2007 הסתיימה בנייתם של המגדלים, ובסוף אותה שנה פרש חבס מתפקידו כיו"ר החברה והתמנה לנשיאה. את מקומו תפס בנו, הרצל, שעד אז כיהן כמנכ"ל החברה.
משפחתו
חבס התגורר בתל אביב, היה נשוי לדיצה ואב לשני בנים ובת. בנו, הרצל הוא יו"ר קבוצת חבס ומשמש יו"ר ראש חבר הנאמנים של בצלאל. אחיו של ברוך, אברהם, ובנו יוסף, שותפים בעסקי המשפחה.
המרכז הרפואי ע"ש פרס בנגב
היסטוריה
התוכנית להקמת בית חולים נוסף בעיר באר שבע הוכרזה על ידי שרת הבריאות יעל גרמן בשנת 2014, בעקבות המלצות מתוך מסקנות "ועדת אפק", בראשות מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' ארנון אפק, שקבעו כי אוכלוסיית הדרום צפויה לגדול באופן משמעותי בשל הריבוי הטבעי, והחלטת הממשלה להליכי פיתוח מואצים בנגב ובבאר שבע. לפי תחזיות משרד הבריאות תמנה אוכלוסיית הנגב בשנת 2025 בין 900 אלף למיליון אזרחים, וזאת מעבר להזדקנות האוכלוסייה ולעלייה בתחלואה הנלוות לגיל המבוגר. תהליך הקמת בית-החולים נמשך גם בכהונתם של שר הבריאות יעקב ליצמן ומנכ"ל משרדו משה בר סימן טוב.
על פי התוכנית בית החולים צפוי להיות על שטח של כ-1,000 דונם בסמוך למחלף שרה בבאר שבע. על פי התוכנית בבית החולים יהיו כ-1,900 מיטות. על מנת לתת מענה לעובדי בית החולים התוכנית גם כוללת אפשרות לבניית 250–400 יחידות דיור שמיועדות לסגל הרפואי, לסטודנטים ולדיור מוגן ואף שטח של 350 אלף מ"ר שמיועד לחברות טכנולוגיות מתחום הביוטק.
בדצמבר 2019 פורסם כי אושר הפרויקט להקמת בית החולים.
בנוסף לבית החולים פרס צפוי לקום גם בית חולים בצומת להבים, מספר דקות נסיעה מבאר שבע.
M77
M77 (מ-Messier 77) או NGC 1068 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-47 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים לווייתן. במרכז הגלקסיה נמצא חור שחור שמסתו מוערכת ב-10-100 מיליון מסות שמש.. M77 היא גלקסיית סיפרט, עם גרעין גלקסייה בו בולע החור השחור הסופר מסיבי כמויות גדולות במיוחד של חומר. זו הגלקסייה היחידה שפליטת חלקיקי הנייטרינו שלה חזקה דייה עד שזוהתה בוודאות
היסטוריה
M77 התגלתה על ידי האסטרונום הצרפתי פייר מאשן, עוזרו של האסטרונום שארל מסיה ב-29 באוקטובר 1780. מסיה עצמו צפה בה ב-17 בדצמבר של אותה שנה והכניס אותה לקטלוג מסיה כשהוא מתאר אותה כצביר כוכבים שמכיל ערפיליות סמוך לכוכב δ (דלתא) בלווייתן. גם ויליאם הרשל שצפה בה ב-1783 תיאר את הגלקסיה ככוכב מוקף בערפילית ויותר מאוחר, ב-1801 כצביר בתוך ערפילית. ב-1850 זיהה האסטרונום ויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי שמדובר בערפילית בעלת מבנה ספירלי. ב-1908 חוקרים במצפה הכוכבים ליק שהקרינה הנפלטת ממרכז הגלקסיה מכילה קווי פליטה רחבים במיוחד. תופעה זו מצביעה על קיומם של ענני גז הנפלטים ממרכז הגלקסיה במהירות גבוהה שמגיעה ל-100 ק"מ בשנייה. בשל תכונה זו, מסווגת M77 כגלקסיית סיפרט מסוג II והיא למעשה גלקסיית סיפרט הראשונה שהתגלתה. בשנת 1952 התגלה שמרכז הגלקסיה מהווה מקור חזק של גלי רדיו והוא קיבל את הסימונים Cetus A ו-3C 71 ברשימות של מקורות רדיו ובשל כך הגלקסיה מסווגת גם כגלקסיית רדיו. בעזרת מדידות בגלי רדיו ובתחום התת-אדום ניתן היה להבחין בתנועה של החומר סביב מרכז הגלקסיה ומכאן להסיק את קיומו של החור השחור המסיבי שבמרכזה, אף על פי שענני הגז והאבק הנפלטים מליבת הגלקסיה לא מאפשרים תצפיות באור נראה.
תצפית
M77 נמצאת במרחק זוויתי של כ-0.85 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב δ (דלתא) בלווייתן כך שקל מאוד לאתר אותה. עם בהירות נראית מדרגה 8.9 ניתן בקלות לראות אותה במשקפת, אך להבחין במבנה הספירלי דורש טלסקופ בקוטר 12 אינץ' לפחות, ותנאי חושך עם זיהום אור מינימלי. גודלה הזוויתי הנראה הוא כ-7 דקות קשת שממרחק של כ-47 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-95,000 שנות אור, אך בצילומים ארוכי חשיפה ניתן להבחין שקוטרה הוא כמעט כפול מכך ומגיע ל-170,000 שנות אור. ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M77 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,100 קילומטר בשנייה.
M77 נמצאת בתוך קבוצת גלקסיות קטנה שנקראת על שמה "קבוצת M77". אחת מגלקסיות הקבוצה, NGC 1055 נמצאת כחצי מעלה מצפון-צפון-מערב ל-M77 ועם בהירות נראית מדרגה 11.4 ניתנת לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים. חברה נוספת בקבוצה, NGC 1073 נמצאת כ-1.4 מעלות מצפון-צפון-מזרח ל-M77 (כ-1.5 מעלות מצפון מערב ל-δ בלווייתן) וגם לה בהירות נראית מדרגה 11. שאר חברות הקבוצה עמומות יותר ולא ניתנות לצפייה באמצעות ציוד חובבים.
רוני טפר
רוני טפר (נולד ב-1950) הוא פרופסור לרפואה, מומחה למיילדות וגינקולוגיה, ושימש כמנהל יחידת האולטרה-סאונד במחלקת נשים ויולדות במרכז רפואי מאיר בכפר סבא. בנוסף, יזם והקים את בית הספר האקדמי לאולטרה-סאונד של החברה הישראלית לאולטרה-סאונד במיילדות, ניהל את בית ספר ללימודי-המשך בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ויזם והקים את "סימולטק" מרכז הסימולציה של שירותי בריאות כללית ומנהל אותו עד היום.
ביוגרפיה
לאחר שחרורו משירות קבע (ב-1974) פנה ללימודי רפואה. הוא למד בבית ספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1981. עבודת הגמר שלו עסקה ברמות אימונוגלובולין G בנסיוב ילודים יהודים בני קבוצות מוצא שונות.
כרופא צעיר הצטרף למחלקת נשים וליולדות במרכז הרפואי רבין בפתח תקווה, וסיים התמחות בהצטיינות.
בהמשך, בין השנים 1992–2018 ניהל את יחידת האולטרה-סאונד במחלקת נשים ויולדות במרכז רפואי מאיר בכפר סבא. במקביל, הקים וניהל את "סימולטק", מרכז לסימולציה רפואית של "שירותי בריאות כללית". הקמת המרכז לסימולציה רפואית הושפעה מניסיונו של טפר בשימוש בסימולטורים כשהיה טייס בחיל האוויר.
בשנים 1996–2021 הקים וניהל את בית הספר האקדמי לאולטרה-סאונד של החברה הישראלית לאולטרה-סאונד במיילדות ובגינקולוגיה. בית הספר הכשיר במהלך השנים, אלפי רופאים וטכנאים בשימוש באולטרה-סאונד. בית ספר לאולטרה-סאונד נתן מענה לצורך של צוותי רפואה להתמקצע בתחום מורכב של סקירות מערכות עובר.
בשנים 2010–2013 כיהן כיו"ר החברה הישראלית לאולטרה-סאונד במיילדות ובגינקולוגיה.
טפר יזם והמציא פטנטים רבים, שעל בסיס חלק מהם יזם ופיתח, בשנת 1994, סימולטור להוראה בתחום של מיילדות וגינקולוגיה.
בשנת 1998 הקים את חברת רון טק מדיקל שלה 15 פטנטים רשומים. המוצר היה שימוש בהנחיית אולטרה-סאונד לביצוע פעולות פולשניות שנעשות ללא בקרת ראיה (המוצר קיבל אישור מה-FDA).
טפר מפתח סימולטור אישי להכשרת צוותי רפואה בשימוש באולטרה סאונד. הסימולטור מאפשר לרופאים ולסטודנטים לרכוש מיומנות בשימוש במכשור באולטרה-סאונד בכל תחום ברפואה, תוך עבודה בענן וניהול מערכת לומדה ממשבת ביצועים (נותנת משוב על ביצועים) ומבוססת בינה מלאכותית.
טפר יזם תכנן והקים את "סימולנע" שהוא מרכז הסימולציה הנייד הגדול בעולם, ומופעל כבר כמה שנים במסגרת שירותי בריאות כללית.
עבודתו הרפואית
טפר היה מראשוני הרופאים בישראל שעסקו באולטרה-סאונד במיילדות ובגינקולוגיה. הוא (ועמיתיו שהשתייכו לדור זה של רופאים), למדו את העקרונות של שימוש בטכנולוגיה זו תוך כדי עבודתם וללא מורים והנחיות. ההבנה של המורכבות של תפעול מערכות האולטרה-סאונד, והקושי בקריאת התמונה לשם ביצוע אבחנה מדויקת, ליוו את טפר החל מהשלב שבו היה מתמחה צעיר.
בשנה השנייה להתמחותו כרופא, בהיותו בטיסת מילואים כטייס בחייל האוויר, נפגע טפר מטיל קרקע אוויר. למרות הנזק הרב למטוס, הגיע טפר לנחיתת חירום עם מנוע דומם, ונחת בשלום. במהלך התחקור של האירוע החריג שבו מטוסו נפגע, נזכר כי חודשים ספורים לפני האירוע, התאמן בניהול תקלה דומה בסימולטור צבאי. התובנה כי האימון בסימולטור תרם לנחיתתו בשלום, גרמה לו לממש שנים לאחר מכן את החזון של אימון צוותי רפואה בסימולטורים, כפי שחווים זאת טייסי קרב.
בשנת 1994, שתים עשרה שנים לאחר הפגיעה במטוסו במלחמת לבנון הראשונה, הקים טפר, יחד עם כמה טייסים נוספים, חברת סימולטור בתחום האולטרה-סאונד. זו הייתה פריצת דרך בטכנולוגיה של אותם הימים, והיא לוותה בחדשנות בשימוש במידע תלת־ממדי.
שנתיים לאחר מכן החליט להקים את התשתית לבית הספר האקדמי לאולטרה-סאונד. הוא ניהל את בית הספר במקביל לניהול יחידת האולטרה-סאונד במחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי מאיר. במסגרת בית הספר הזה, הוכשרו רופאים וטכנאים באולטרה-סאונד. כיום, בית הספר מתנהל במכון ללימודי המשך בפקולטה לרפואה בתל אביב. לאחר סיום תפקידו כמנהל בית הספר, המשיך להיות מורה מן המניין שם.
ב" סימולטק" התבצעה הכשרה לשיפור מיומנויות של צוותי רפואה בכל התחומים: טראומה, החייאה, חדרי ניתוח, דימות, מניעת זיהומים ופעולות מצילות חיים. הפעילות במרכז הסימולציה הגיעה לשיאה בתקופת מגפת הקורונה, שבה עסקו במרכז בהכשרה של צוותי רפואה וסיעוד בטיפול בחולה מונשם, עבודה בסביבה מזוהמת, ורכישת מיומנות התמגנות של המטפלים.
כמו כן, יזם טפר הקמת בית ספר לכירורגיה - שבו עוברים כל המתמחים ב"שירותי בריאות כללית" שעוסקים בכירורגיה, הכשרת חובה ברכישת מיומנות לתפקד בסביבת חדרי ניתוח. הכשרה זו נותנת מענה ראשוני נדרש לאנשי צוות חדשים בסביבה מורכבת מסוג זה.
מיזם חשוב שבו הוכשרו צוותי רפואה וסיעוד בטיפול בצנתר מרכזי, החדרה ושמירה תפקודית, הביא לירידה באחוז הזיהומים שנצפו אצל מטופלים שמוגדרים מראש בסיכון גבוה. ההצלחה הביאה את מנכ"ל משרד הבריאות לאפשר לצוותי ההדרכה של סימולטק לאמן 1,250 אנשי צוות רפואה וסיעוד, של בתי חולים ממשלתיים, באימון מציל חיים זה.
ההבנה שיש להעצים את ההכשרה הביאה את טפר ליזום הקמה של מרכז סימולציה נייד, סימולנע, שתוכנן על פי חזונו, נבנה באירופה, ומתפקד מזה כמה שנים כמערכת ניידת להכשרה בסימולציה, העוברת בין בתי החולים של "שירותי בריאות הכללית".
ב-2021, כמחווה לתושבי עוטף עזה, הוקם סימולנע, ופעל במשך כשישה שבועות בתחומי מועצה אזורית אשכול, במטרה לאמן כ-700 אזרחים בפעולות מצילות חיים. "שירותי בריאות כללית" התגייסו ומימנו את רוב העלויות, שהיו קשורות בפריסה יקרה זו. בגמר ההכשרה קיבל כל מתאמן ערכה אישית לעצירת דמם, תרומת תושב ישראל שבחר לממן בעילום שם את מתן הערכות.
המחויבות ללמידה והכשרה הביאו את טפר לנהל את המכון האקדמי ללימודי המשך של הפקולטה לרפואה בתל אביב. הוא נבחר לתפקיד, כדי להטמיע טכנולוגיות למידה מתקדמות במוסד זה. עוד טרם אירועי הקורונה צוות ההדרכה בלימודי המשך, רכש ניסיון מעשי בלמידה מרחוק, וזו השתלבה בהוראה של צוותי רפואה בתקופה שבה הלמידה הייתה יכולה להתנהל רק מרחוק. במסגרת זו פתח את "קורס יהלום" מסגרת חדשנית שבה צוותי רפואה עם יכולות הדרכה, קיבלו קורס מתקדם מעשי בשיפור יכולות הדרכה. הבוגרים הפכו למובילי הוראה, כל אחד בתחומו ובמסגרת בה הוא עובד.
משפחתו
נשוי למיכל (לבית שפירא), פסיכואנליטיקאית בעיסוקה. אב לשתיים.
פרסומיו
טפר כתב כ-186 מאמרים מדעיים שרובם עוסקים בבדיקות הריון באמצעות אולטרה-סאונד.
כמו כן, הוא רשום כממציא של כ-46 פטנטים בתחום הרפואה.
טפר כתב פרק בספר: יגאל וולמן (עורך) אולטרה-סאונד במיילדות, תל אביב, דיונון, 2006. ספר זה הוא ספר יסוד בעברית לרופאי נשים, טכנאי אולטרה-סאונד, מתמחים ותלמידי רפואה.
ג'אסט ויז'ן
ג'אסט ויז'ן (באנגלית: Just Vision, תרגום לעברית: "חזון צודק") הוא ארגון אמנותי-פוליטי לא-מפלגתי שנוסד על ידי יהודים צפון-אמריקאים המתנגדים לכיבוש הישראלי בגדה המערבית וברצועת עזה. הארגון יוצר סרטים תיעודיים ותוכן תקשורתי בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. כמו כן הארגון הוא המו"ל השותף של האתר "שיחה מקומית" יחד עם עמותת "972 – לקידום עיתונאות אזרחית". משרדי הארגון נמצאים בוושינגטון די. סי. והוא פועל גם בניו יורק ובמזרח ירושלים.
פעילות הארגון
צוות הארגון כולל בעיקר נשים, בהן יוצרות קולנוע, עיתונאיות, פעילות זכויות אדם ונשות חינוך. הארגון מפיק סרטים תיעודיים ותוכן תקשורתי, שמטרתם היא "להבליט קולות של ישראלים ופלסטינים שפועלים למען סיום הכיבוש ובניית עתיד של חופש, חירות וכבוד לכולם". משרדי הארגון נמצאים בוושינגטון די. סי. והוא פועל גם בניו יורק ובמזרח ירושלים.
כמו כן, ארגון ג'אסט ויז'ן הוא המו"ל השותף של האתר "שיחה מקומית" יחד עם עמותת "972 – לקידום עיתונאות אזרחית".
סרטים תיעודיים
ארגון ג'אסט ויז'ן הפיק חמישה סרטים תיעודיים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חלקם זכו בפרסים שונים בפסטיבלי קולנוע בעולם. סרט נוסף בשם "The Wanted 18" הופץ על ידי הארגון בארצות הברית, אך לא הופק על ידו.
הסרט "בודרוס" שהופק בשנת 2009 יצא לאור גם כרומן גרפי בערבית. הוא מביא את סיפורה של נערה בשם אילתזאם מוראר, המונעת מבולדוזר לעקור את עצי הזית בכפר של משפחתה. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים טרייבקה בנוכחות נור, מלכת ירדן.
הסרט "נאילה והאינתיפאדה" שהופק ב-2017 מביא את סיפורן של הנשים שהובילו את ההתקוממות העממית בתקופת האינתיפאדה הראשונה. הסרט הוצג ברמאללה, בעזה, בביירות ובפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, וכמו כן הוקרן בתיאטרון הערבי-עברי ביפו באוקטובר 2018.
שמיסן
שמיסן (ביפנית: 三味線, מילולית "שלושה מיתרים"), או סאנגן (三絃) הוא כלי נגינה יפני בעל שלושה מיתרים, שעליו מנגנים באמצעות מפרט שנקרא "באצ'י".
מבנה
השימסן הוא כלי מיתר שתהליך בנייתו דומה לזה של הגיטרה או של הבנג'ו, במתיחת המיתרים מצוואר הכלי מעל תיבת תהודה. לשמיסן אין שריגים, והוא צר יותר מהגיטרה ומהבנג'ו. גוף הכלי, הנקרא דוֹ (胴), מזכיר בצורתו תוף, בכך שהוא חלול ועטף בעור מתוח. סוג העור תלוי בסוגה המוזיקלית ובמיומנות הנגן. נגנים מתחילים משתמשים לרוב בעור כלב או בפלסטיק, בשל מחירם הזול יותר ובשל עמידותם, ונגנים מקצועיים משתמשים בעור חתול, העדין והיקר יותר.
צוואר השמיסן, הנקרא סָאוֹ (棹), מורכב משלושה או ארבעה חלקים המתחברים זה לזה, דבר המאפשר את פירוקו של הכלי לאחסון. הצוואר הוא מוט היוצא מגוף השמיסן ובולט אף מצידו השני, ועליו מונחים המיתרים. מפתחות הכיוון הם יתדות משושים, ארוכים וצרים. בעבר היו יוצרים אותם משנהב, אך לאחר מכן החלו לייצר אותם מסוגים שונים של עץ, ואף מפלסטיק.
שלושת המיתרים עשויים לרוב ממשי או מניילון. הם מתוחים על גבי הכלי ממפתחות הכיוון ועד קצה הצוואר, הבולט מצידו השני של הגוף. על הדו יש גשר, הנקרא קוֹמָה (駒), עליו נחים המיתרים. המיתר הנמוך ביותר מונח בכוונה כך שהוא נוגע בסיפית (נאט) על מנת להעניק זמזום מיוחד הנקרא סָוַוארי (המזכיר את צליל הסיטאר). צידו של הדו הפונה לכיוון הנגן מכוסה בפיסת בד צבעונית, הנקראת דו קאקֶה, ולעיתים עונדים הנגנים פיסת בד על ידם השמאלית על מנת לאפשר החלקה מהירה יותר במורד ובמעלה הצוואר.
הבדלים בגודל ובצורת נגינה
ישנן מספר צורות שונות לשמיסן, השונות בצורתן ובגדולן ומתאימות לסוגות שונות. גם לבאצ'י יש מספר גרסאות, ולעיתים אף לא משתמשים בו כלל. לשמיסן שלושה גדלים בסיסיים: הוֹסוֹזאוֹ, צ'וּזאוֹ ופוּטוֹזאוֹ.
סוגי באצ'י
סוגי הבאצ'י, או מפרט, המשמשים לנגינה בשמיסן שונים זה מזה בצורתם, בגודלם ובחומר ממנו הם עשויים, בהתאם לסוגה. הבאצ'י השונים עשויים שנהב, עץ, פלסטיק ולעיתים קרובות מכילים שריון צב.
סגנונות נגינה וכיוון
במרבית סוגות השמיסן נהוג להשתמש בבאצ'י על מנת לפרוט על המיתרים. בדומה לבנג'ו, מבנהו דמוי התוף של הדו מגביר את עוצמת צלילי המיתרים. בעת נגינה עם באצ'י, נהוג לפרוט על המיתר ולהכות בדו על מנת ליצור צליל הקשה גבוה. בסגות שונות נהוג לפרוט על המיתרים באמצעות האצבעות.
לשמיסן אין כיוון קבוע מראש, ומכוונים אותו לפי מנעד הזמר או לפי ראות עיני הנגן. עם זאת, ישנם שלושה סגנונות כיוון המשמשים בכל הסוגות:
רישום התווים
ניתן לכתוב מוזיקה לשימסן באמצעות תוים של מוזיקה מערבית, אך השימוש בטבלטורה נפוץ יותר. בעוד שבדרך כלל הסוגות כיוון דומה, ישנם הבדלים בשמות נקודות הלחיצה על צוואר הכלי, ולפיכך הטבלטורה שונה מסוגה לסוגה. למשל, בסוגת המיניו נקרא המיתר הפתוח 0, ואילו בג'יאוטה הוא נקרא "1". לעיתים גם נקודות מסוימות מסמנות תו בדיאז, והדבר מוסיף על המורכבות. לפיכך, תלמידי סוגה מסוימת של נגינה עשויים להתקשות בקריאת טבלטורה של סוגה אחרת.
ניתן לרשום את הטבלטורה בסגנון יפני מסורתי - מלמעלה למטה ומימין לשמאל, או בשיטה המערבית - אופקית, ומשמאל לימין. בשיטה המסורתית משתמשים בקאנג'י ובסימנים נוספים לציון דינמיקות שונות, אך כשכותבים בשיטה המערבית משתמשים בסימנים באיטלקית.
היסטוריה וסוגות
מקורותיו של השמיסן היפני נעוצים בכלי הנגינה הסיני סנשיאן, שהגיע לאיי ריוקיו במאה ה-16. באיי ריוקיו התפתח הכלי לסנשין, וממנו הגיע השמיסן.
אפשר לנגן בשמיסן סולו או בליווי שמיסן נוספים, כחלק מהרכב מוזיקלי של כלים יפניים, בליווי שירה או בליווי דרמה תיאטרלית, כגון בקבוקי ובבונרקו. בשמיסן מנגנים גברים ונשים כאחד.
סגנון הנגינה הקשה ביותר הוא בסוגת המחזה הגידאיו. בסוגה זו משתמשים בשמיסן הגדול ביותר ובבאצ'י הגדול ביותר, והזמר-מספר נדרש לבצע את כל התפקידים בנוסף על הקריינות והתיאור. על נגן השמיסן המלווה אותו להכיר את היצירה על בוריה על מנת שיוכל להגיב באופן מתואם עם סגנון המשחק של הזמן-מספר.
בראשית המאה ה-20 התפתח סגנון נגינה חדש שהתבסס על שיר העם מסורתיים ושילב אלתור ותנועת אצבעות מהירה. סוגה זו, הידועה כצוגרו-ג'מיסן, היא פופולרית ביפן, ולעיתים משווים אותה לסגנון הבלוגראס האמריקאי.
הקוֹאוּטה (小唄), שפירושו "שיר קטן" הוא סוגה האופיינית לגיישות, והיא עומדת בניגוד לסוגה של הקבוקי והבונרקו שנקראת נגאוטה, שפירושה "שיר ארוך." הג'יאוטה (地唄), נחשב לסגנון הקלאסי של השימסן.
השמיסן משמש אף אמנים מסוגות מוזיקה שונות, כגון בלוגראס, ג'אז, רוק ואפילו הבי מטאל.
ראש השרים של גיברלטר
ראש השרים של גיברלטר הוא מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט של גיברלטר, והוא ממונה רשמית על ידי מושל גיברלטר, נציג הכתר הבריטי. פביאן פיקארדו הוא ראש השרים המכהן מאז ה-9 בדצמבר 2011.
אן מק'לארן
מק'לארן קבלה פרסים רבים על תרומתה למדע, בהם דיים מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
ראשית חייה
אן מק'לארן הייתה בתו של סר הנרי מק'לארן, הברון אברקונוואי ה-2 וחבר פרלמנט ליברלי, וקריסטבל מק'נוטן מלוויל. היא נולדה בלונדון וחיה שם עד המלחמה, כאשר משפחתה עברה לאחוזתם בבודנאט בצפון ווילס.
היא למדה זואולוגיה בליידי מרגרט הול, שבאוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן קיבלה גם תואר שני. במהלך מחקרה על התפשטות דרוזופילה תחת ג'ון הלדיין, היא המשיכה את הלימודים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון משנת 1949, תחילה תחת פיטר מדאוור על הגנטיקה של ארנבות ולאחר מכן על וירוסים נוירוטרופיים והשפעתם על עכברים תחת קינגסלי סנדרס. היא קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה בשנת 1952 ונישאה לעמיתה לספסל הלימודים ד"ר דונלד מיצ'י ב-6 באוקטובר 1952.
תחילת הקריירה וחיי נישואים
כזוג, מקלארן ודונלד מיצ'י עבדו יחד בקולג' האוניברסיטה של לונדון, משנת 1952 ועד 1955, ולאחר מכן בקולג' הווטרינרי המלכותי. הם עסקו בשינו מספר החוליות בעמוד השדרה המותני אצל עכברים כפונקציה של סביבה אימהית. מקלארן הייתה מאוחר יותר האחראית על המחקר על פוריות עכברים, כולל superovulation ו-superpregnancy. בתקופה זו, היו להם שלושה ילדים: הנישואים הסתיימו בגירושין בשנת 1959, ומקלארן עברה למכון לגנטיקה בבעלי חיים באדינבורו כדי להמשיך במחקר שלה. הזוג נשאר ביחסים טובים; מיצ'י עבר אף הוא לאדינבורו. הניסיון של גידול ילדים כהורה יחיד בעל קריירה, הפך את מקלארן לתומכת נלהבת של סיוע הממשלה בתחום רווחת הילד.
המשך הקריירה/קריירה מאוחרת
מקלארן בילתה את 15 השנים הבאות (1959–1975) במכון לגנטיקה בבעלי חיים, בלמידת מגוון רחב של נושאים הקשורים לפוריות, פיתוח ואפיגנטיקה, כוללים הפיתוח של העברה עוברית בעכברים, מניעת ההעברה העוברית על ידי המערכת החיסונית (immunocontraception), ומאפייני השלד של כימרות.
בשנת 1974, היא עזבה את אדינבורו כדי להיות מנהלת מועצת המחקר הרפואי של היחידה להתפתחות יונקים בלונדון. בשנת 1992, היא פרשה מהיחידה להתפתחות יונקים, ועברה לקיימברידג' בה היא הצטרפה לקולג' הדתי של קיימברידג', לימים מכון גורדון. היא קיבלה תואר של כבוד מהמכללה של ישו שבקיימברידג' בשנת 1991.
עבודתה של מקלארן לעיתים קרובות נעשתה מחוץ לאוניברסיטה. היא הייתה חברה בוועדה שהוקמה כדי לחקור את הטכנולוגיות של ההפריה חוץ גופית (IVF) ואמבריולוגיה, אשר מאוחר יותר הפיקה את דוח וורנוק. היא הייתה חברה במועצת נפילד לביואתיקה בשנים 1991–2000.
מותה
מקלארן ובעלה לשעבר דונלד מיצ'י נהרגו בתאונת דרכים ב -7 ביולי 2007, כאשר המכונית שלהם עזבה את הכביש המהיר M11 כשנסעו מקיימברידג' ללונדון.
הנצחה
לזכרה הוקמה קרן אן מק'לארן לעידוד מחקר מדעי.
סוכי ארדנט
סוכי ארדנט (שם מדעי: Sericulus ardens; מכונה גם סוכי הלהבה, אך שם זה נפוץ למין Sericulus aureus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הסוכיים. סוכי זה חי ביערות הגשם של גינאה החדשה, לרוב בין הענפים הקרובים לקרקעית ועל הקרקע. הוא דומה מאוד למין סוכי הלהבה.
הסוכי כמו קרובי משפחתו בונה בעת החיזור "סוכה" המורכבת מ"קיר ענפים" עשוי בשני צדדים ובתוכה הוא מניח חפצים סגולים או כחולים, לרוב פירות יער. כאשר נקבה מגיעה הזכר מנפח את חזהו ואת נוצות זנבו ופורש את כנפיו סביב ראשו בהילוך מוזר, מנענע את ראשו וכן קורא בקול.
קרול קורילוק
ביוגרפיה
קרול קורילוק נולד ב־27 באוקטובר 1910 בזברז', עיירה קטנה בגליציה, המחוז המזרחי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (לאחר מלחמת העולם הראשונה, חלקה של פולין, היום באוקראינה). הוא היה בנם הבכור של פרנצ'ישק קורילוק ולוצ'יה, לבית פנצ'ישאק. היו לו ארבעה אחים (שניים מהם נפטרו בילדותם) וחמש אחיות.
בשנת 1931 פגש את הסופרת והפילנתרופית הלינה גורסקה והשתתף בפרויקט עבודה סוציאלית 'פעולת האבירים הכחולים' שעסקו בחלוקת מזון ובגדים לילדים בשכונת עוני ועזרה להפעלת מקלטים לנערים חסרי בית. באוניברסיטה הוא מחה נגד מדיניות ההפרדה של הלאומנים הפולנים שמטרתם הייתה להפריד בין פולנים ויהודים באולמות ההרצאות, והוא התייצב לצד סטודנטים יהודים ואוקראינים שהוטרדו והוכו על ידי כנופיות אנדצ'ה.
הוא נישא למרים קוהני, משוררת, סופרת ומתרגמת אשר במהלך המלחמה שינתה את שמה למריה גרבובסקה ופרסמה בשם מריה קורילוק. נולדו להם שני ילדים, אווה קורילוק, אמנית וסופרת, ופיוטר קורילוק, מתרגם.
מיולי 1941 עד יולי 1944, במהלך הכיבוש הנאצי בלבוב, היה קורילוק חלק מההתנגדות משני צידי המפה הפוליטית. כחבר ב-PPR (מפלגת הפועלים הפולנית ), הוא היה אחראי לתחנת הרדיו החשאית שלה ולפעילות ההוצאה לאור שלה. אך הוא היה מעורב גם בשירות החדשות ובפרסומים של ארמייה קריובה.