cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמון ויז'וורדה
רמון אלברטו ויז'וורדה ואסקס (בספרדית: Ramón Alberto Villaverde Vázquez, נולד ב-16 במרץ 1930 במונטווידאו שבאורוגוואי, נפטר ב-15 בספטמבר 1986 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן אורוגוואיי-ספרדי ששיחק בעיקר כקיצוני. ויז'וורדה נודע בעיקר בשל תקופתו במדי ברצלונה, שם שיחק במשך 9 שנים, זכה פעמיים באליפות ספרד ו-3 פעמים בגביע הספרדי.
מוזיאון רוקפלר
עיצוב
מעל לשער הכניסה תלוי לוח ובו תיאור של עץ עבות הצומח בין אסיה לבין אפריקה ומציג את מפגש התרבויות, כדי לשקף את התפיסה התרבותית הרואה בארץ-ישראל גשר בין מסופוטמיה למצרים. משני עברי החצר המרכזית נקבעו עשרה תבליטי אבן מרובעים המתארים את התרבויות שהטביעו את חותמן על ההיסטוריה של ארץ-ישראל: כנען, מצרים, יהודה, פיניקיה, אשור-בבל, יוון, רומי, ביזנטיון, אסלאם והצלבנים.
רמון ויז'וורדה
קריירה
ויז'וורדה, יליד מונטווידאו, בירת אורוגוואי, החל את הקריירה שלו בעיר הולדתו, במדי הקבוצה ליברפול מונטווידאו בעונת 1949/50. לאחר מכן עבר ויז'וורדה לקולומביה, תחילה בקבוצה קוקוטה דפורטיבו ומאוחר יותר במיונאריוס. בבוגוטה שיתף פעולה עם אלפרדו די סטפנו.
ז'וזפ סמיטייר ופדרו סלווט, שעבדו בהנהלה של ברצלונה, זיהו את כישרונו בקולומביה והיו האחראים על צירופו של ויז'וורדה למועדון, וב-8 ביולי 1954 חתם על חוזה בקבוצה. הופעת הבכורה של ויז'וורדה בברצלונה הייתה במחזור הראשון של הליגה לעונת 1954/55, במשחק הבית נגד סביליה בלס קורטס. ויז'וורדה הבקיע את השער הראשון במשחק בדקה ה-11 בנגיחה ועזר לקבוצתו לנצח 4-2. אמנם עמדתו המקורית של ויז'וורדה הייתה כקשר, הוא עשה את ההתאמה לעמדת הקיצוני, בשני האגפים, והוא נטה לעיתים קרובות לנדוד מהאגף למרכז המגרש, מהלך טקטי שלא נעשה בו שימוש בתקופה זו.
בעונת הבכורה שלו בברצלונה כבש ויז'וורדה 14 שערי ליגה ב-27 משחקים, כמות שיא של שערים לעונה בקריירה שלו בברצלונה. בין היתר כבש צמד לרשתה של דפורטיבו אלאבס וכן שער בכל אחד משלושת המחזורים האחרונים לעונה, בכך עזר לקבוצתו לסיים במקום ה-2 בליגה. בעונתו השנייה בקבוצה, עונת 1955/56, הבקיע 13 שערי ליגה ב-29 משחקים. בעונה זו כבש 3 צמדים: הראשון נגד אתלטיקו מדריד, בתיקו 2-2 ב-18 בספטמבר 1955, השני בניצחון 3-1 על דפורטיבו אלאבס ב-28 בפברואר 1956, והשלישי בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 2-0 ב-18 במרץ. ויז'וורדה כבש שער נוסף בגביע ערי הירידים ושניים נוספים בגביע הספרדי, והוא עזר לברצלונה לסיים פעם נוספת במקום ה-2 בליגה.
מוזיאון רוקפלר
אופי המוצגים
האוסף עצמו נבנה באופן מקרי והוא מייצג את החפצים הארכאולוגיים העיקריים שנתגלו בחפירות המרכזיות שנערכו ברחבי ארץ-ישראל בראשית המאה העשרים - שומרון, בית שאן, לכיש, מגידו, תל בית-מרסים, אשקלון, ואתרים נוספים. המוזיאון מציג ממצאים החל מהתקופה הפרהיסטורית, כגון ממצאים מחפירות נחל מערות, ועד תקופת ימי הביניים.
רמון ויז'וורדה
קריירה
בעונת 1956/57 סבל ויז'וורדה ממספר פציעות שהגבילו את השתתפותו במשחקי הקבוצה. בליגה כבש 4 פעמים בלבד ב-15 משחקים. ויז'וורדה הצטרף למשחקי הגביע של הקבוצה במאי 1957. ברבע הגמר נגד ריאל מדריד ב-19 במאי הבקיע שער במשחק הגומלין, עזר לקבוצתו לנצח במשחק זה 6-1 ולעלות לחצי הגמר בתוצאה המצטברת 8-3. בחצי הגמר הראשון נגד ריאל סוסיאדד ב-2 ביוני הבקיע שער אחד וברצלונה ניצחה 5-1. בגומלין שבוע לאחר מכן הבקיע צמד וברצלונה ניצחה 5-1 פעם נוספת. במשחק הגמר נגד אספניול ב-16 ביוני פתח ויז'וורדה וזכה עם ברצלונה בגביע הודות לניצחון 1-0. את עונת 1957/58 החל ויז'וורדה היטב, עם 4 שערים ב-4 המשחקים הראשונים, אך בסוף אוקטובר הוא נפצע והושבת ל-4 חודשים. לאחר חזרתו הבקיע שער בודד ב-6 משחקים. ויז'וורדה השתתף במשחק הראשון מבין השניים בגמר גביע ערי הירידים. ברצלונה ניצחה את נבחרת לונדון בתוצאה המצטברת 8-2 וזכתה בגביע.
מוזיאון רוקפלר
אופי המוצגים
ארונות התצוגה מסודרים באופן סימטרי ובהן מוצגים החפצים המיועדים לקהל. בארוניות שמתחת לוויטרינות מאוחסנים חפצים אחרים, שמקורם באותן החפירות.
אופן התצוגה
במאמר ביקורת מאת איתן דור-שב על חלקם של מוזיאונים בירושלים בהדחקת ההיסטוריה היהודית והפן הלאומי הישראלי בתצוגה הקבועה, מובא התיאור הבא על התצוגה במוזיאון רוקפלר:
רמון ויז'וורדה
קריירה
חוסר מזלו של ויז'וורדה עם פציעות נמשך גם בעונת 1958/59. ברצלונה אמנם זכתה באליפות, אך חלקו בה היה קטן, עם השתתפות במשחק ליגה בודד. לאחר תום הליגה חזר לכשירות ועזר לברצלונה לזכות בגביע הספרדי פעם נוספת. הוא פתח בכל המשחקים החל משלב שמינית הגמר, ובגומלין חצי הגמר נגד ריאל מדריד אף כבש שער שעזר לברצלונה להעפיל לגמר בתוצאה המצטברת 7-3. במשחק הגמר נגד גרנדה ב-21 ביוני 1959 פתח ויז'וורדה בהרכב, ברצלונה ניצחה 4-1 וזכתה בתואר. בעונת 1959/60 היה שותף עם ברצלונה במשחקיה הראשונים במסגרת גביע אירופה. במשחק הראשון של רבע הגמר, נגד וולברהמפטון וונדררס ב-10 בפברואר 1960 הבקיע צמד שעזר לקבוצתו לנצח 4-0. בגומלין ניצחה ברצלונה 5-2 עם שער נוסף של ויז'וורדה והעפילה לחצי הגמר, בו הודחה על ידי ריאל מדריד. בליגה, הבקיע ויז'וורדה 3 שערים ב-18 משחקים, אחד מהם בקלאסיקו נגד מדריד ב-20 במרץ 1960, בו ברצלונה ניצחה 3-1. ברצלונה זכתה באליפות שנייה ברציפות.
מוזיאון רוקפלר
מועצת הנאמנים
משהתקרב שלטון המנדט לקיצו ומתוך רצון לשמור על אופיו המיוחד של המוזיאון, החליט הנציב העליון למנות מועצת נאמנים בינלאומית שבידיה הופקד ניהול המוזיאון ובה היו חברים מאוניברסיטאות ואקדמיות למדעים מאירופה והמזרח התיכון. חבר במועצת הנאמנים מטעם היישוב היהודי היה פרופ' אלעזר ליפא סוקניק. סוקניק תושב מדינת ישראל הצעירה לא זכה להשתתף בישיבה כלשהי של מועצת נאמנים זו.
רמון ויז'וורדה
קריירה
בעונת 1960/61 השתתף ויז'וורדה ב-31 משחקים בכל המסגרות, בהם הבקיע 7 פעמים. אחד מהם היה בהפסד 5-3 לריאל מדריד ב-4 בדצמבר 1960. הוא סייע לברצלונה להעפיל לגמר גביע אירופה, תוך שהוא משתתף בשמינית, ברבע ובחצי גמר הטורניר, אך במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון ב-31 במאי 1961 לא שיחק, וברצלונה הפסידה 3-2. ברצלונה הגיעה בעונה זו למקום ה-4 בליגה בלבד. בעונת 1961/62 שב ויז'וורדה להבקיע בקצב גבוה יותר, ולראשונה מזה 6 עונות הגיע למספר דו-ספרתי של שערי ליגה: הוא הבקיע 10 פעמים ב-22 משחקים בהם שותף, וסייע לברצלונה להגיע למקום ה-2 בליגה. בין היתר כבש שלושער לרשתה של ריאל בטיס ב-15 באוקטובר 1961 וצמד לרשתה של טנריפה ב-7 בינואר 1962. בעונת 1962/63 הבקיע שער ליגה בודד, בניצחון 3-1 על אוססונה ב-30 בדצמבר 1962, ושער בודד בגביע ערי הירידים. בגביע המלך השתתף בשני משחקים בלבד, אחד ברבע הגמר ואחד בחצי הגמר, אך הוא לא שיחק במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה 3-1 את ריאל סרגוסה בקאמפ נואו וזכתה בתואר.
מוזיאון רוקפלר
שלטון ירדן
במהלך מלחמת העצמאות כבש הלגיון הירדני את אזור המוזיאון, ככל אזור העיר העתיקה וסביבתה. בהסכמי שביתת הנשק בין ירדן לישראל נקבע שלישראל יהיה חלק בניהול המוזיאון. הסכם זה לא כובד והמוזיאון הולאם בידי המלך חוסיין ב-1966 ועבודת מועצת הנאמנים הגיעה לסיומה.
רמון ויז'וורדה
קריירה
בקיץ 1963, כשהיה בן 33, הבין ויז'וורדה שמבחינה פיזית, אין ביכולתו להתמודד ברמה הנדרשת לקבוצה כברצלונה. על אף שנותרה שנה נוספת בחוזהו, הוא החליט ביחד עם המועדון על העברתו לראסינג סנטנדר מהליגה השנייה, שם שיחק במשך עונת 1963/64. ב-27 באוקטובר נערך לכבודו משחק הוקרה בברצלונה. במהלך עונתו היחידה בסנטנדר, השתתף ויז'וורדה ב-7 משחקים, בהם כבש פעמיים. בתום העונה פרש מכדורגל. בסך הכול, במהלך 9 שנותיו בברצלונה, הבקיע ויז'וורדה 53 שערים ב-162 הופעות בליגה.
מוזיאון רוקפלר
שלטון ירדן
תחת ניהול ירדני נכנס המוזיאון לתקופה של "תנומה" וקיפאון. רוב הממצאים שנחפרו בגדה המערבית הועברו למוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן, והבולטת בהם היא מגילת הנחושת מן המגילות הגנוזות. הספרייה לא עודכנה מאז תום המנדט והמוצגים לא התעדכנו. הירדנים טרחו והדביקו סרטים דביקים על החלק העברי בשלטים מתקופת המנדט. גם כספי הקרן לתפעול המוזיאון ומחלקת העתיקות הולאמו בידי השלטונות.
רמון ויז'וורדה
קריירה
ויז'וורדה זומן למשחק אחד במדי נבחרת ספרד, למשחק ידידות נגד ב-18 במאי 1955, אך הוא לא שותף במשחק.
מוזיאון רוקפלר
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים, ב-5 ביוני 1967, חצו כוחות של חטיבת ירושלים את הקו העירוני וכבשו את ארמון הנציב. ביום השני למלחמה, 6 ביוני, גדוד 28 של חטיבת הצנחנים 55 פרץ דרך שטח ההפקר לכיוון מוזיאון רוקפלר לאחר קרב עקוב מדם באזור שער שכם, בקטע שכונה "סמטת המוות", התקדם אל מתחם המוזיאון וכבש אותו בשעה 07:30 לאחר קרב קצר. האתר שימש מיד לחפ"ק של מפקד החטיבה, מרדכי גור, אליו התלוו שלושה ארכאולוגים מהאוניברסיטה העברית שדאגו לשלום המוצגים הארכאולוגיים יקרי הערך שבמוזיאון. קיימות עדויות על-פיהן עם פרוץ הלחימה בירושלים נערכו הירדנים להעביר את הממצאים החשובים לירדן, אך לא הספיקו.
רמון ויז'וורדה
קריירה
ויז'וורדה נפטר בברצלונה ב-15 בספטמבר 1986, בגיל 56, בשל מחלת לב.
מוזיאון רוקפלר
מלחמת ששת הימים
המבנה היה עדיין תחת אש צלפים של הצבא הירדני בעת שמפקד חטיבת הצנחנים קיבל הנחיות מפיקוד המרכז בראשות עוזי נרקיס: "בכוונתי לכתר את העיר העתיקה וליצור מצב לכניעתה. לחלופין ייתן הכיתור קרש קפיצה לכיבוש העיר". על הצנחנים הוטל להתארגן במתחם המוזיאון, שם הייתה מפקדתו של מוטה גור ולהתכונן לכיבוש המוצבים במתחם אוגוסטה ויקטוריה. בשעה 19:00 יצא כוח מגדוד 28 לכיוון הרכס, אך טעה בפנייה ונכנס למארב ירדני בסמוך לשער האריות. לאחר שעות של קרב אינטנסיבי חזר הכוח למתחם המוזיאון. למחרת היום קרסה ההתנגדות הירדנית, ובירושלים נותרו כוחות קטנים שלא יכלו להתנגד למהלך ההתקפי הבא, ולאחר כיבוש הר הזיתים נותרו מכותרים ועם מעט תחמושת. בשעה 9:45 יצאו הצנחנים ממתחם המוזיאון ופרצו אל תוך העיר העתיקה דרך שער האריות.
ב-2 באפריל 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, נפתחה התערוכה הראשונה במוזיאון. היא נקראה "המתיישבים הקדומים בעמק הירדן" וכללה ממצאים מתל יריחו שער הגולן, תל עלי וחורבת מנחה ליד קיבוץ גשר. התערוכה כללה ממצאים מחפירותיהם של קתלין קניון, משה שטקליס ז'אן פרו ומשה פראוסניץ.
מבנה המוזיאון
בניין המוזיאון בנוי על-פי תוכנית כמעט סימטרית. צירו המרכזי של המבנה עובר משער הכניסה דרך חצר מרכזית, סביבה נבנו אולמות התצוגה המלבניים. חצר זו שימשה השראה לחצר המרכזית של בניין בית המשפט העליון בירושלים. משני צדי אולם הכניסה הראשי יוצאות שתי זרועות אלכסוניות: באחת נמצאת הספרייה, ובשנייה אולם הכנסים. בנקודת המפגש של אולם הכניסה הראשית עם הזרועות האלכסוניות ואולמות התצוגה, בנויים חללים מתומנים שבצלעותיהם גומחות לתצוגה של חפצים גדולים. חדרי המנהלה והמשרדים נבנו לאורכם של מסדרונות צרים וארוכים.
עץ האורן העתיק של השיח' אל-חלילי והבית הדו-קומתי קצר אל-שיח' נשמרו ונמצאים בחלקו האחורי של המבנה. עץ האורן קרס בשלג של שנת 2000.
הכניסה הראשית
הכניסה הראשית למוזיאון היא דרך שער רחב, שאליו עולים בשני גרמי מדרגות ישרים מימין ומשמאל. מעל אולם הכניסה נישא מגדל הצריח המרכזי שצורתו מתומנת ועל ראשו כתר עם עבודת אבן בצורת כיזאן. במגדל נקבעו חלונות דמה האופייניים יותר לאדריכלות בארוק אירופאית.
אולמות התצוגה
אולמות התצוגה של המוזיאון בנויים סביב לחצר הפנימית, על מנת לאפשר לאוצר המוזיאון לסדר את המוצגים לפי סדר כרונולוגי מגובש. האולמות מאופיינים על ידי תבנית מלבנית, תקרות גבוהות וחלונות שנקבעו בסמוך לתקרה ומכניסים אור יום מרוכך. תקרת האולמות עוצבה תוך שימוש באלמנטים מהאדריכלות הרומית.
החצר המרכזית
החצר תחומה בשלוש אכסדראות שהן מקשתים (ארקדות) בדומה לקלויסטר של מנזר מימי הביניים. במפתחי הקשתות מוצבים מוצגים גדולים, כגון הסרקופגים הרומיים מתל מבורך ומתורמוס עיא. בקצה הבריכה מצוי חדרון קטן הדומה למחראב - גומחה בקיר מסגד, המצביעה על הכיוון אל מכה (מַכַּה אלְמֻכַרַּמַה), אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה. קירות הגומחה מחופים באריחים של קרמיקה ארמנית מרהיבה, הנושאת עיטורים נטוריאליסטיים.
בחלל זה הותקנה מזרקה, שפורקה בימי השלטון הירדני, שמימיה מילאו בריכה מתומנת קטנה. ההשראה לחצר המרכזית באה מארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד, אתר מורשת עולמית ואחד משיאי האדריכלות אסלאמית.
חצר זו השפיעה לאחר שנים על תכנון "חצר השופטים" בבניין בית המשפט העליון בירושלים. האדריכלים קשרו את בניין בית המשפט לאופי הירושלמי על ידי שילוב אלמנטים מבניינים בולטים, ותכנון החצר משקף ומצטט מתוך מאגר הדימויים של מוזיאון רוקפלר. במאמר של מיכה לוין (מרצה בפקולטה לאדריכלות בטכניון) הוא מציין כי:
אולם הכנסים
האולם בן שתי הקומות נבנה בעיקר לאירוח של כנסים מדעיים. מתחת למפלס הבמה נבנו חדרי אירוח ושירותים עבור המבקרים. באולם 15 שורות שבכל אחת מהן 14 מקומות ישיבה.
חדר הישיבות
חדר הישיבות המתומן הוא המרשים שבחדרי אגף המנהלה. קירו החיצון של החדר מעוגל ומראהו כשל מגדל שמירה. תקרת החדר מקורה בכיפה, ומתחתיה, בחלקו העליון של הקיר, ולכל אורכו, מצוירת על אריחי קרמיקה כתובת ביוונית:
המהווה את תשובתו של היפיאס, תלמידו של סוקרטס, לשאלת רבו מה הם הנושאים האהובים על הציבור בפניו הוא עתיד לנאום. האריסון בחר בפסוק הזה מדברי אפלטון (מסוף המאה הרביעית לפסה"נ) משום שנזכרת בו לראשונה המילה "ארכאולוגיה", במשמעות של חקר דברי ימי קדם.
הספרייה
הספרייה בנויה כבזיליקה - חלל מלבני אורכי שבקצהו אפסיס הפונה למזרח, ומשני צדדיו חדרי שירות. הכניסה אל האולם היא דרך פתח קטן. חלל האולם מקורה בקמרונות צולבים ומחודדים. הכניסה גם מרוצפת באריחי שעם, שנועדו לעמעם את רעש הקהל המבקר בספרייה. משני צדי האולם טורים של חלונות, המשמשים לאולם כמקור האור היחיד. מתחת לאולם הקריאה מצוי מרתף ובו נמצא מחסן הספרים וכתבי-העת. אולם הקריאה מחובר לארכיון.
עם חלוקתה של ירושלים בעקבות מלחמת העצמאות, נותרה מחלקת העתיקות הישראלית ללא ספרייה, ועל כן החלה בהקמה מחודשת של ספרייה. עם איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים, ומעבר אגף העתיקות למשכנו החדש-ישן, אוחדו מחדש גם הספריות. נכון לתחילת המאה ה-21 מחזיקה הספרייה כ-25,000 ספרים ודו"חות חפירה, מעל 1,000 כתבי עת שונים, ובסך הכול מספר הכותרים בה עולה על 100,000. הספרייה הפכה לספרייה הארכאולוגית החשובה במזרח התיכון. בשנת 2016 מתכננת רשות העתיקות להעביר את הספרייה לבית רשות העתיקות.
המוזיאון במאה העשרים ואחת
כחלק מתהליך איחוד העיר הועברו המשרדים הראשיים של אגף העתיקות והמוזיאונים (לימים רשות העתיקות) לאזור המנהלה שבבנין. בהמשך סונף המוזיאון למוזיאון ישראל, ובין השנים 2010-2007, כשהאגף הארכאולוגי במוזיאון ישראל היה סגור, הוצגו רבות מהעתיקות שלו במוזיאון רוקפלר.
במוזיאון נותרה התצוגה הקבועה של ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו בתחילת המאה העשרים בארץ ובמקום מוצגות גם תערוכות מתחלפות המתייחסות למחקר ארכאולוגי בן זמננו. למרות יופיו של המבנה וחשיבות התצוגה הוא נותר במידה רבה מחוץ לתחום המטיילים, וזאת בשל מיקומו הבעייתי במזרח העיר והיותו מוזיאון ישן ומיושן, וכן בשל חוסר חניה במקום.
ויליאם אדמס
ויליאם אדמס (באנגלית: William Adams; 24 בספטמבר 1564 - 16 במאי 1620) היה נווט אנגלי, ככל הנראה הבריטי הראשון שהגיע ליפן.
מימאי לסמוראי
בשנת 1598 נבחר אדמס להיות נווט למשלחת של חמש ספינות הולנדיות:
מטרת המשלחת הייתה להגיע אל איי המזרח הרחוק הלא מוכרים. לאחר מסע בן שנתיים עגנה אונייתו של אדמס בחופי יפן.
אדמס יצא להפלגה מרוטרדם ביוני 1598 על ה-Hoop והצטרף לשאר הספינות ב-24 ביוני. הספינה נטרפה לחופי קיושו. הישועים ששהו ביפן, יעצו ליפנים להוציא להורג את אנשי הספינה, שהיו פרוטסטנטים, בנימוק שהם שודדי ים. אולם השוגון טוקוגאווה איאיאסו גילה בהם עניין, התרשם מאדמס ומכישוריו, שחרר את הצוות ההולנדי, אך השאיר את אדמס כיועצו לענייני ספנות וסחר חוץ.
עד מהרה נקלע אדמס למאבק בין שני שליטי מחוזות יפנים, איאיאסו ואישידה מיצונארי, על שלטון המנהיגות הצבאית של יפן. במהלך שהותו ביפן והתאקלמותו קיבל אדמס מעמד של סמוראי על ידי איאיאסו.
אגדת אקהת
אגדת אקהת היא אפוס עלילתי קדום, המהווה חלק מהספרות האוגריתית, שנמצא בעיר אוגרית.
האגדה כתובה על לוחות KTU 1.17 עד KTU 1.19 לפי שיטת הקטלוג של מנפרד דיטריך ועמיתיו. השירה על גבי לוחות אלו נכתבה על שישה טורים בכל לוח, אך לא כל הסיפור נשמר בשלמותו. בעבר נקראה אגדה זו אגדת דנאל, אך בעקבות גילויים חדשים, התברר כי אקהת הוא נשוא הסיפור ושמה שונה בהתאם.
הדמויות המרכזיות באגדה הם השופט דנאל, ילדיו אקהת ופועת, האלה ענת ושליחה יטפן. המיתוס דן בשאלת הגמול והטרגדיה האנושית של המוות ודרכי ההתמודדות איתה. שתי דמויות נשיות דומיננטיות בו במיוחד: האלה ענת שזוממת לרצוח את אקהת, ופועת אחות אקהת שנוקמת את דמו מיד רוצחו.
העקרות והיורש
שופט הצדק דנאל העקר וחשוך הילדים, איש הרנמי, שמתואר כמי "שדן דין אלמנות ושופט משפט יתומים", מאכיל ומשקה את האלים "בני קדוש" במקדש במשך שישה ימים בתקווה להיפקד בבן. עדות למסירותו בעבודתו היא הליכתו לישון בבגדיו חגור מותניים. ביום השביעי בעת תחינתו, האל בעל מתגלה אליו ומבטיח לו להתערב אצל אל בורא העולם והסמכויות העליונה. לאחר שאל משתכנע ומברך אותו בבן, "שיכון בביתו ויהיה שורש בקרב היכלו", דנאל מתאושש וחוזר אל אשתו דנתי.
לאחר מכן דנאל מבצע פולחן מקדים להיריון, שבו הוא מכניס לביתו את הכושרות - הסנוניות, בנות הלל - אלות הפריון וההיריון, "היודעות מנעמי עריסה והריון", שוחט למענן פר, ומאכילן ומשקן במשך שישה ימים, וביום השביעי הוא שולחן מביתו, ומתחיל לספור את חודשי ההיריון. ולאחר תשעה חודשים נולד לו בן ששמו אקהת, והוא גיבור חיל כאביו.
קשת הפלאים
לאחר שנים, אל האומנות כושר וחסיס פוקד את דנאל, כאשר איתו קשת פלאים שיצר. דנאל שרואה את האל קורא לאשתו ומבקש ממנה שתכין טלה לאל, ואל האומנות נותן את הקשת בידיו ואת החצים מניח על ברכיו, ודנאל מעביר את הקשת לבנו אקהת ומניחה על ברכיו, אך מזהיר אותו שאת ראשית הציד עליו להקריב כקורבן במקדש. דבר שאקהת לא מקיים והוא פתח לפורענות.
האלה ענת, אלת המלחמה והציד, משתתפת במשתה בו היא חומדת את הקשת הנפלאה ומציעה תמורתה לאקהת כסף וזהב ככל שירצה. אך אקהת דוחה אותה ואומר לה שתבקש מאל האומנות שיבנה לה קשת מהחומרים המשובחים ביותר שתביא לו. ענת מבקשת שוב ואף מציעה לו חיי אלמות ביחד עם האלים, אך אקהת מסרב שוב, ומבקש ממנה שלא תתעתע בו, כיוון שסופם של כל האנשים הוא שיער שיבה ומוות. הוא אף עוקץ את ענת, שהקשת היא של לוחמים ולא של נשים.
ענת בתגובה לדבריו צוחקת וזוממת להורגו. ראשית היא מנתרת ועפה למעונו של אל, ראש הפנתאון, אשר מתגורר למוצאי הנהרות בקרב אפיקי תהומות, ולאחר השתחוות טקסית, ענת מרשיעה את אקהת אצל אל, וסוחטת באיומים את הסכמת אל להרוג אותו. אל מסכים למעשיה בהסתייגות רבה, תוך שהוא מגנה את רוע ליבה וחנפנותה. ואז היא מגיעה לאקהת והיא צוחקת, נושאת קולה ומשקרת לו "אתה אחי ואני אחותך", ומצליחה לפתות אותו לבוא לציד ליד העיר קרת אבלים, שעבדה לאל ירח.
רצח אקהת
ענת מגייסת לעזרתה את יטפן הלוחם, ולמרות הסתייגותו ורצונו להישאר בביתו וטענתו שאין לרצוח את אקהת בשל קשת, ענת משכנעת אותו לבצע את הרצח, מכיוון שהיא מבטיחה להחיות אותו מיד, ורק לקחת ממנו את הקשת. ענת מחפשת את יטפן לנשר או דיה, בתוך להקת נשרים ודיות, שעפות מעל אקהת בשעה שישב לאכול בצִלו של עץ ליד מקור מים, ליד קרת אבלים. אז יטפן נחלץ מהתחפושת שלו ומכה את אקהת על ראשו ואוזנו והורגו, "ונפשו יוצאת ממנו כמו רוח סערה, וכמו קיטור מאפו". תוך כדי המעשה הקשת נשברת. לאחר הרצח ענת בוכה ומקוננת קינה, על כך שגרמה לרצח של אקהת ומנסה להחיותו ללא הועיל.
פועת אחות אקהת, שמתוארת "כמי שנושאת מים על שכמה, סוחטת טל משערה ויודעת את מהלך הכוכבים", מרגישה כי קרה אסון בשל קמילת היבול ולהקת נשרים ודיות שמרחפות מעל בית אביה, ובוכה עד שהיא מרטיבה את גלימת אביה. בתגובה דנאל מקלל את העננים, ומגיעה בצורת כבדה במשך כשבע - שמונה שנים. לאחר שמבשרים להם בשדה שליחים, כי "מת אקהת הגיבור... הבתולה ענת הוציאה כרוח נפשו" דנאל מקבל את הבשורה המרה בזעזוע, "וגבו נשבר לאחור".
קבורת אקהת והנקמה
דנאל מבקש מהאל בעל להוריד אליו את הנשרים על מנת שיוכל לחפש את שרידי בנו בקיבותיהם ולהביאו לקבורה, כנראה בשל האמונה כי חיי הנצח של הנפש תלויים בקבורה. האל בעל נענה לו ושובר את כנפיהם של הנשרים, ולאחר מכן בונה את כנפיהם מחדש. לאחר שדנאל לא מוצא את שרידי בנו, הוא מבחין בהרגב אב הנשרים, ובעל מוריד גם אותו אליו, אך החיפוש בקיבתו שוב לא מעלה דבר. בפעם השלישית הוא מבחין באם הנשרים - צמל, ובקיבתה אכן נמצאים שרידיו של בנו. הוא לוקחם בבכי וקוברם בין הדגים במקום ששמו כנכת. לאחר מכן הוא מקלל את הנשרים, באשר סייעו לטשטש את הרצח ולא חסו על גופת בנו. הוא אף מאיים עליהם שהאל בעל ישבור את כנפיהם, אם יעופו מעל קבר בנו להפריע לו בשנתו הנצחית. דנאל אף מקלל את המקומות שבהם נרצח בנו: מקור המים, העץ והעיר, ופונה לנהוג מנהגי אבלות בביתו, שבהן מקוננות מספידות ופוצעות את עצמן.
לאחר שבע שנות אבלות, הנשים המקוננות יוצאות מבית דנאל, ונפתח הפתח לנקמה. אחותו פועת מתכננת להרוג את הרוצח יטפן, בערמה, בדיוק כפי שהרג את אחיה אקהת. לאחר שהיא מרצה את האלים בזבח וקטורת ובברכתו של אביה דנאל "לכלות מכלי בני משפחתה", היא מטהרת את עצמה בטבילה בים, מתאפרת באודם, לובשת בגדי גיבור, חוגרת חרב בתערה, ומעליהם לובשת את בגדיה הנשיים. לאחר יום שלם של הליכה, בערוב השמש פועת מגיע אל אהלי יטפן. יטפן ששומע כי פועת הגיעה, מבקש מנשות פמלייתו להשקות אותה ביין, ומתרברב באוזניה על הרג אחיה ועל יכולותיו להרוג אלפים מאויביו בזמן שפועת משקה אותו ביין, "וליבה הולם כמו פתן" במזימתה. הסוף לא נמצא בידינו, אך סביר מאוד שהיא מצליחה במשימתה ומתנקשת בחייו כאשר הוא נרדם בשכרותו.
בעקבות העלילה
מוטיב מרכזי בעלילה הוא האדם הצדיק הערירי, שמבקש לו יורש שימשיך את מורשתו, והבטחתו של האל שיזכה לבן, בדומה לסיפור על אברהם אבינו במקרא. אך בעוד שלסיפור של אברהם אבינו יש סוף טוב – במלאך שעוצר את עקידת הבן ומראה שאיננה לרצון האל – סיפורו של דנאל נגמר בטרגדיה. בגלל גחמותיה של ענת, יוהרתו של אקהת וחולשתו של אל, אין לדנאל יורש.
הטרגדיה האנושית. אגדה זו כמו אגדת כרת עוסקת בטרגדיה האנושית. עמידתו ועמדתו של האדם מול המוות והכיליון האנושי שבו יבוא, מבלי שמישהו יוכל למנוע אותו. בעוד שבאגדת כרת המלך כרת מתגבר על המוות של משפחתו בעזרתו של אל, משקם עצמו וגם מחלים ממחלה קשה שכמעט מעבירה אותו לעולם השאול, באגדת אקהת הסוף הוא שונה ונגמר בנקמת דם, אבל לא בנחמה אמיתית, כיוון שדנאל שמתואר כ"צדיק ורע לו", מת ללא יורש שיעביר את מורשתו הטובה והצודקת לדורות הבאים. גם כאן לא ניתן להימלט מכך, שאל שהבטיח לו את הבן, לא עומד לצידו ברגע הקשה ולא עוזר לאקהת בנו לעמוד מול ענת, אפילו לא בעצה טובה או אזהרה, לעומת עזרתו הרבה למלך כרת.
הכרת תודה לאלים. הכרת תודה לאלים, למשל על ידי והבאת חלק מפרי הצייד אליהם, היא דבר מרכזי בתפיסה האוגרית, שכן הצלחת האדם תלויה בברכתם. ניתן להשוות זאת לאמור בתורה (למשל, ), המצווה לתת לה' מעשר מפרי העץ ומהבקר והצאן. יתרה מזאת, האדם ואפילו הגיבור ביותר הוא שברירי ובן תמותה, ורק האלים הם נצחיים, ולכן עבודתם במסירות היא המפתח להצלחה, ואילו הפרת הנדרים כלפיהם גורמת לבעיות.
רק לאלים הנצח. היבט נוסף של הכרת הפער בין האדם לאלים, הוא הכרת נצחיות האלים מול בני האדם בני התמותה. כאשר ענת מבטיחה לאקהת חיי נצח, הוא מבקש ממנה שלא תשלה אותו. וכאשר היא מפתה את יטפן להשתתף ברצח, היא מבטיחה להחיות את אקהת, אבל לא מצליחה לעשות כן. השירה מנסה לסנגר על ענת שלא התכוונה לרצוח אותו באמת, והאמינה כי יש ביכולתה להחיותו. אולי האמינה שכשם שאחיה בעל קם לתחייה, כך גיבור כאקהת יוכל אף הוא לקום לתחייה. בכל אופן, ישנה בשירה קריאה לבני האדם לא להתפתות לאשליה של חיי נצח, שכן הם שמורים רק לאלים ולא לבני אדם, ולכן האדם צריך להכיר במגבלותיו, ולא לדמות בנפשו כי מישהו יוכל למלט אותו משליטתו של מות ובית החופשית.
הבחירה בטוב. יטפן ששיחק לידיה של ענת ובחר ברע וברצח לא מוצדק, נענש בצדק ונהרג מוות משפיל בידי נערה צעירה. לאחר שענת השתמשה בו לנקמתה, היא נוטשת אותו ולא ממשיכה לגונן עליו. יש באגדה קריאה לאדם לבחור בטוב, שאם לא כן, האדם שבחר ברע ייענש בסופו של דבר, והאלים והאלות שהוא בחר להיות כלי משחק בידיהם לא יגוננו עליו.
מקבילות
היום השביעי: ניכר בשני מקומות בשירה זו, כמו במיתוסים אוגריתיים אחרים, שיש בתרבות האוגריתית יחס מיוחד ליום השביעי שבו חדלים מפעילות אנושית ומגיע פרי התוצאה. למשל האכלת האלים במקדש שישה ימים וההתגלות האל ביום השביעי, והאכלת אלות הפריון הכושרות שישה ימים ושחרורן ביום השביעי. בתרבות האוגריתית שבעת הימים הם מערכת שלמה: השבוע מחולק לזוגות, ראשון ושני, שלישי רביעי, חמישי וששי, ולכל יום יש את בן זוגו מלבד ליום השביעי.
נקמת דם: באגדה מופיעה הצדקה של מעשה נקמת דם שנתפס כמנהג חיובי. בתגובה לבקשתה של פועת בתו לברכה ואישור, דנאל שופט הצדק מעודד אותה לנקום את דם אחיה: "תחי נפש פועת ... הִרגי הורג נפש אחיך, כַלי מכלי בני משפחתך". סיפור הנקמה של פועת, דומה לסיפורה של יעל אשת חבר הקיני. הסתגרות של אישה עם גיבור החיל. השקייתו בנוזל: יין או חלב, הרגעתו, ולבסוף הריגתו בעורמה כאשר הוא ישן.
דמות שופט הצדק: דנאל שופט הצדק יושב בשער העיר, תפקידו "לדון דין אלמנות ולשפוט משפט יתום", בדומה לציפיות מהמלך כרת, ובדומה לציפיות שיש בתנ"ך משופטי תקופתם. אלוהים מתואר במקרא כמי ש"עֹשֶׂה מִשְׁפַּט יָתוֹם וְאַלְמָנָה" והציפייה ממלכי ישראל ושופטיו היא בדומה "...שִׁפְטוּ יָתוֹם רִיבוּ אַלְמָנָה.". ההבדל העיקרי הוא שבמקרא מתואר אלוהים כמי ששם את הגר במעמד דומה ליתום ולאלמנה, - "וְאֹהֵב גֵּר לָתֶת לוֹ לֶחֶם וְשִׂמְלָה", דבר שלא קיים בשירה האוגריתית.
דנאל והרפאים: דנאל מתואר כאיש הרפא, אבל ההקשר לא ברור דיו. הרפאים הם דמויות מיתולוגיות שקשורות גם למוות. במקרא מסופר שהם חזקים וגדולים במיוחד, ושהתגוררו בבשן וגם בעמק רפאים סמוך לירושלים, והיו מזוהים עם המוות והשאול. דמותו של דנאל נזכרת כנראה בספר יחזקאל כסמל לחכמה וכאחד משלושת הצדיקים שאינם יהודים, נח, דנאל ואיוב.
הבטחה של חיי נצח מאלה לגיבור: ענת היפה בין האלות מבטיחה לאקהת הגיבור חיי נצח בתמורה לקשת הפלאים שלו, אך הוא מסרב. מוטיב דומה קיים באודיסיאה. קליפסו האלה היפהפייה מבטיחה לאודיסאוס הגיבור חיי נצח בתמורה לכך שיישאר באי שלה, אך הוא מסרב להצעתה, ומעדיף לחזור אל משפחתו.
ביקור כושר וחסיס: מקביל לכך ביקורם של שלושת המלאכים אצל אברהם באלוני ממרא לקראת הבשורה על לידת יצחק. גם בספר בראשית כמו גם באגדה הבעל, שהיה ערירי, דורש מאשתו שתכין אוכל לאורחים האלוהיים, וגם בבראשית התגובה לבשורה על הולדת הבן היא צחוק.
מרק אלטן
מרק יוזף אלטן (בפולנית: Marek Józef Alten, באנגלית: Mark Alten; 1883–1942) היה עורך דין פעיל חברתי ופעיל ציוני יהודי. היה סגן יושב ראש היודנראט ולאחר מכן נשיא היודנראט בגטו לובלין.
נעוריו ושירותו הצבאי
מרק יוזף אלטן נולד ב-22 בדצמבר 1883 בזולוצ'יב בגליציה, בנו של ג'קוב ורבקה. בוגר בית הספר התיכון בלבוב, כאשר סיים את לימודי בלבוב ובווינה השלים תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת יאן קז'ימייז בלבוב. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, מונה לצבא האוסטרו-הונגרי שבו שירת עד נובמבר 1918. על אלטן הוטל לשרת בחיל השיפוט בחזיתות האלבניות, האיטלקית והפולנית, כהוקרה להקרבתו הוא הועלה לדרגת סגן שני ועוטר בצלב הזהב של חיל. לאחר פיטוריו התגורר בלובלין, שם פתח משרד עורכי דין, אותו ניהל עד פרוץ המלחמה. לאחר מכן, התגורר בעיר עם אשתו דורה.
פעילויות ציבוריות ופוליטיות
בעקבות תמיכתו בפיתוח מלאכת יד וחקלאות יהודית, היה אלטן יו"ר הארגון לפיתוח מלאכה תעשייתית וחקלאות בקרב האוכלוסייה היהודית בלובלין בפולין (אורט). פעילותו של אלטן הייתה למען הקהילה היהודית הדתית (GW), בה שימש בהתחלה בתפקיד המזכיר.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה מעורב בפעילות פטריוטית, בשנת 1908 הצטרף לחברת ההתעמלות הפולנית "סוקול" בדולינה.
ב-1919 הוקמה התנועה הציונית שאיחדה ארגונים שונים, התנועה פעלה בעקבות עקרונות עיקריים (לפי דעתם) עקרון הציונות הסוציאליסטית ואיחדה ארגוני נוער כגון: השומר הלאומי, החלוץ, ברית טרומפלדור, ברית החיל והחלוץ הצעיר. בשנת 1920 אלטן הצטרף לתנועה הציונית עקב ביקורו של אברהם פודלישבסקי ויצחק גרינבוים, ב-1923 התקדם אלטן ממזכיר הקהילה היהודית הדתית (GW) לחבר מועצה ולקח חלק ניכר בהתנהלותם.
כחלק מהתגוררותו בלובלין הצטרף אל ועד הקהילה של לובלין בשנת 1928, ועד הקהילה כלל אז 23 אנשים.
בסוף 1932 נערכו בחירות לראש חברי ועד הקהילה, בבחירות אלה נבחר ברוב קולות עורך הדין א. לוינסון, יהודי מתבולל שלא היה עד כה פעיל בחיים הציבוריים. כעבור זמן קצר התפטר ממשרתו ותפס את מקומו שלמה הלברשטדט, אשר החל בחלוקה מחודשת ויעילה יותר של עבודות בין חברי הוועדה. ובכך גרם לראורגניזציה (ארגון מחדש) מקיפה של ועד הקהילה וקרא לה הקהילה החדשה של לובלין. ועד הקהילה כלל חמישה נציגים מהרשימה הציונית וביניהם ד"ר מרק אלטן שהיה סגנו של הלברשטדט. מאז החלו לדאוג יותר לבתי היתומים והגנים, חלוקת התקציב השתנתה לחלוקה שווה בין התקציב הביטחוני לציבורי. ובנוסף לכך עודדו נציגים של המועצה להתנדב במוסדות חינוכיים אשר זקוקים למשאבי אנוש.
עד לפרוץ המלחמה לא הופסקו פעולות ועד הקהילה להפך, אף על פי שמצבה הכספי היה רחוק ממשביע רצון השתדלו וראו את עיקר תפקידם בהקלת גורלם של הפליטים, על ידי הספקת מחסה ומזון.
בספטמבר 1939 הפך לחבר במאבטח האזרחי של העיר לובלין. עקב סגירת ועד הקהילה של לובלין בגלל האנטישמיות. בנוסף לכך, מרק אלטן התחייב לדאוג לקורת גג ליהודי לובלין אשר בתיהם נהרסו בהפצצות.
פעילותו ביודנראט
ב-25 בינואר 1940 שונה מעמדו של הוועד, והוא הפך רשמית ליודנראט בן 24 חברים. לשינוי במעמד כמעט שלא נלוו שינויים אישיים, והיו בו חברים שהשתייכו לפני המלחמה למפלגות שונות, מאגודת ישראל עד הבונד. היודנראט המשיך במדיניות הוועד: הוא בנה רשת ענפה של מוסדות סעד ומטבחי ציבור, הקדיש תשומת-לב מיוחדת להקמת בתי-יתומים ומוסדות לילדים עזובים, והשקיע מאמצים רבים בתחום הבריאות. אך, החרפת מדיניות הגרמנים כלפי היהודים צמצמה את אפשרויות היודנראט לתמרן בין מילוי דרישות הגרמנים ובין הטיפול בבעיות חיוניות של הקהילה.
מתחילת עבודתו של אלטן ביודנראט, היה חבר בנשיאות שהייתה גוף המבצע של המועצה. בראש היודנראט עמד המהנדס הנריק בקר, בסוף ינואר 1940 נבחר אלטן שהיווה דמות מרכזית ביודנראט לסגן יושב-הראש. את תפקיד זה מילא עד סוף מרץ 1942. בנוסף לכך, בסוף 1940 הוא נכנס לתפקיד היועץ לעזרה עצמית חברתית יהודית לראש מחוז לובלין.
ב-31 במרס 1942, הקטינו הגרמנים את מספר חברי היודנראט מ-24 ל-12. אחדים מחברי היודנראט שלא נכללו בהרכבו החדש שולחו אף הם להשמדה מתוכם גם הנשיא הנריק בקר שנשלח למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן, אלטן מונה ליושב ראש היודנראט המצומצם. בעקבות כך, היה פעיל בוועדה למשכורות לחברי מועצה, ובמהלך חיסול גטו פודזמזץ השתתף בעבודתה של הוועדה להפרדת ג'-אוויסיי. הערכת התנהגותם של חברי היודנראט, ושל ד"ר אלטן כדמות מרכזית בו, אינה אחידה, ובצד הערכות המגלות הבנה למדיניותו של היודנראט והמבליטות את מאמציו לעשות למען הקהילה, ישנן עדויות המבקרות את היודנראט על ניתוק מבני הקהילה, על התנשאות אישית ועל כניעה לדרישות הגרמנים. בכל תקופת גטו לובלין, עם הפסקה קצרה בתחילת אפריל 1942, פיקח אלטן גם על שירות המסדרים היהודי 1.
בגטו מיידן טטרסקי
לאחר שהועברו הוא ואשתו לגטו שנותר במיידן טטרסקי, הוא ואשתו גרו באול. מיידנק 26 או 34. ככל הנראה בגלל אכלוס יתר הם נאלצו לחלוק את הדירה עם דייר משנה.
המשיך אלטן לעמוד בראש היודנראט. כיהן אלטן בראש היודנראט עד 9 בנובמבר 1942, אז משטרת הביטחון הגרמנית חיסלה את הגטו במיידן טטרסקי. אלטן נורה בגטו על ידי אחד מקציני האס אס בפיקוד.
הנסיך לואי מוויילס
הנסיך לואי מוויילס (באנגלית: Prince Louis of Wales; שם מלא: לואי ארתור צ'ארלס; באנגלית: Louis Arthur Charles; נולד ב-23 באפריל 2018) הוא ילדם השלישי של נסיך ונסיכת ויילס, ויליאם וקתרין. הוא הרביעי בתור לכתר המלוכה הבריטי, אחרי אביו, אחיו הבכור הנסיך ג'ורג' מוויילס ואחותו הנסיכה שארלוט מוויילס. הנסיך הוא הנין השישי של המלכה אליזבת השנייה ובעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
הנסיך נקרא על שם לואי מאונטבאטן, דודו של הנסיך פיליפ, אדמירל בריטי וראש מטה ההגנה של בריטניה, שנרצח על ידי המחתרת האירית.
לידה
ב-4 בספטמבר 2017 הודיע ארמון קנזינגטון שהדוכס והדוכסית מקיימברידג' מצפים לילדם השלישי. התינוק נולד ב-23 באפריל 2018, בשעה 11:01, שעון לונדון. משקלו בעת הלידה היה 3.8 קילוגרם. הדוכס מקיימברידג' נכח בלידה, שנוהלה על ידי ד"ר גאי ת'ורפ-ביסטון. שבע שעות לאחר הלידה שוחררו בני הזוג לביתם, והתינוק הוצג לראשונה לציבור הרחב, כשהוא בזרועות אמו, על מדרגות אגף לינדו בבית החולים סנט מרי שבלונדון.
בלידתו היה החמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי סבו, אביו, אחיו הבכור ואחותו. הנסיך לא מקדים את אחותו הבכירה ממנו בסדר הירושה עקב יישום הסכם פרת' מ-2011 המבטל את העדפת הבן הבכור ומחליף אותה בהעדפת הצאצא הבכור, והוא הנסיך הראשון שלא מקדים את אחותו בסדר הירושה.
תוארו ומקומו בסדר הירושה לכתר
מלידתו נושא הילד את התואר נסיך הממלכה המאוחדת וזכאי להיקרא בתואר "הוד מעלתו", מתוקף מכתב הרשאה שכתבה אם סבו, המלכה אליזבת השנייה ב-31 בדצמבר 2012 לפיו כל ילדיו של בנו הבכור של נסיך ויילס, יהיו זכאים לתארים הללו.
מלידתו תארו: הוד מעלתו, הנסיך לואי מקיימברידג׳.
מ־9 בספטמבר 2022 תארו: הוד מעלתו, הנסיך לואי מוויילס.
קישורים חיצוניים
https://twitter.com/KensingtonRoyal/status/1120439689251577856?s=19
צ'ין יפני
צ'ין יפני (ידוע גם כספניאל יפני) הוא כלב לוויה ושעשועים יפני.
לצ'ין היפני הזנב מקורזל ומורם מעל הגב. החרטום פחוס, קצר ומופנה כלפי מעלה, העיניים גדולות ודמויות כפתורים, ובחזית הראש לרוב כתם לבן הגדול היוצר מעין הבעת תדהמה.
טיפול ובריאות
הטיפול בצ'ין היפני דורש סירוק תכוף במסרק מיוחד אשר משמר את מראה הפרווה ורכותה. בארבעת החודשים הראשונים לחייהם קשה לאלפם, אולם לאחר מכן הם לומדים במהירות את הנדרש מהם.
מראה חיצוני
כלבי צ'ין יפני ניתן למצוא בגוונים של לבן, שחור ואף לבן עם גוון אדמדם. כלבים מגזע קטן אשר שוקלים בין 3-5 קילו בלבד וגובהם עד כ-25 ס"מ.
היסטוריה
מוצאו של גזע צ'ין יפני הוא ביפן ומכאן שמו. מדובר בגזע אשר התגלה בשלהי המאה ה-8 לספירה ומספרים כי הצ'ין היפני שימש ככלב שעשועים של חצרות המלוכה היפנית.
סרגון מאכד
סרגון מאכד, או סרגון הגדול (אכדית: šarru-kin, המאה ה-24 לפנה"ס - המאה ה-23 לפנה"ס), היה מקים האימפריה האכדית ומייסד העיר אכד. האימפריה של סרגון חלשה על כל מסופוטמיה ועל שטחים נרחבים נוספים. גדולתו הצבאית של סרגון הפכה אותו לדמות אגדית ולמושא הערצה לאורך אלפי שנים.
צ'ין יפני
אופי
כלב צ'ין יפני הוא כלב אינטליגנטי מאוד אשר אוהב אתגרים וסקרן במיוחד. מדובר בכלב משפחתי ונאמן מאוד לבעליו, הוא לא נובח הרבה ואוהב לשחק עם ילדים קטנים.
סרגון מאכד
עלייתו של סרגון
כמות התיעוד ההיסטורי מתקופת האימפריה של סרגון נמוכה. רוב המידע ההיסטורי שקיים על תקופה זו מקורו בתעודות שנמצאו בשושן, בירת עילם. התעודות הן העתקים מאוחרים של כתבים אכדיים מתקופת סרגון, שנלקחו ממסופטמיה במאה ה-12 לפנה"ס כשעילם שלטה באזור. לקיחת התעודות על ידי העילמים, מראה עד כמה דמותו של סרגון והאימפריה שלו השפיעו גם למעלה מאלף שנה אחרי מותו.
המידע המועט שקיים על סרגון מתאר אותו בתקופה מאוחרת בחייו, בה הוא כבר מלך על אכד. לכן, המקורות היחידים שיש לנו על עלייתו לשלטון של סרגון הם אגדות אשוריות שנכתבו מאות שנים מאוחר יותר.
טקסט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס המכונה "לידת סרגון" או "האוטוביוגרפיה של סרגון" מספר על עלייתו של סרגון בגוף ראשון. מקור הטקסט אינו ידוע, וייתכן כי הוא נכתב בחצרו של המלך האשורי סרגון השני, כדי לפאר את שמו של סרגון. הסיפור מזכיר את סיפורו של משה בתיבה: אמו של סרגון הייתה כוהנת גדולה, שהרתה אותו בסתר מאב לא ידוע. היא הכניסה אותו לסלסלה אטומה עשויה קנים, אותה הניחה בנהר הפרת. סרגון נמצא על ידי גנן, שגידל אותו והכשיר אותו להיות גנן. האלה עשתר אהבה את סרגון והעלתה אותו לשלטון. מכאן, הסיפור ממשיך בתיאור הצלחתו הצבאית של סרגון.
טקסט אשורי אחר, קדום יותר, המכונה גם הוא "אגדת סרגון" או "עליית סרגון", מספר סיפור שונה. הטקסט מקוטע, ושרדו ממנו חלקים מועטים. על פי הסיפור, סרגון היה שר המשקים בחצרו של מלך כיש. מלך כיש חשש לחייו מפני סרגון, וניסה לרצוח אותו. האלה עשתר הגנה על סרגון מפני מלך כיש והצילה את חייו מספר פעמים. המשך הסיפור לא שרד, ולא ידוע איך סרגון היה למלך לפי סיפור זה.
ברשימת המלכים השומרית, מן המאה ה-18 לפנה"ס, סרגון מופיע ומתואר כבנו של גנן, כשר המשקים של מלך כיש וכמייסד העיר אכד. תיאור זה חריג ברשימה שכוללת בעיקר שמות של מלכים, את ערי הבירה שלהם ואת מספר שנות שלטונם.
תקופת השלטון
לאחר שעלה לשלטון בכיש, סרגון העביר את מרכז שלטונו לעיר אכד, אותה הוא ייסד. סרגון גייס צבא אכדי גדול, שמומן באמצעות ביזה והביא לסרגון את תהילתו.
הניצחון הצבאי שהביא את סרגון לגדולה הוא כיבוש שומר (דרום מסופוטמיה). לפני סרגון, מלך שומר היה לוגלזגיסי מאומה. לוגלזגיסי כבש את כל הערים השומריות ואיחד אותן תחת שלטונו. הממלכה של לוגלזגיסי התפשטה גם מעבר לשומר. כיבוש שומר הפך את סרגון לשליט כל מסופוטמיה. סרגון היה המלך השומרי הראשון ממוצא שמי, אף שברשימת שמות המלכים השומרים מופיעים גם שמות שמיים מוקדמים יותר.
סרגון המשיך והרחיב את האימפריה שלו עד לעילם במזרח ולאבלה במערב. נתיבי המסחר האכדיים הגיעו הרחק, ותרמו לעושר האימפריה.
סרגון חיזק את שליטתו בערים השומריות על ידי מינוי מושלים אכדים. השלטון האכדי עזר לשפה האכדית להתפשט ברחבי האימפריה, ולשילוב התרבות השומרית בזו האכדית. מינוי בולט שסרגון ביצע הוא מינוי בתו, אנהדואנה, לכוהנת אל הירח סין בעירו אור.
לפי כתבים מאוחרים, בסוף תקופת שלטונו של סרגון היו מרידות רבות ברחבי האימפריה.
שלטונו של סרגון הסתיים אחרי 56 שנים לפי רשימת המלכים השומרים (55 או 54 על פי גרסות אחרות של הרשימה). סרגון הוחלף על ידי בניו רימוש ואחריו מַנישְתוּסוּ אחיו של רימוש. המלך האכדי הגדול הבא היה נרם-סין, בנו של מנישתוסו ונכדו של סרגון.
מורשת סרגון
למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים. סרגון היה מקור לאגדות ולסיפורי עם רבים. דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה. שני מלכים אשורים, סרגון הראשון מהמאה ה-19 לפנה"ס וסרגון השני מהמאה ה-8 לפנה"ס, הוא מחריב ממלכת ישראל, קראו לעצמם על שמו.
האימפריה האכדית הפיצה את התרבות ואת השפה האכדית. התרבות והשפה האכדית נשארו באזור עד לתקופה ההלניסטית.
שמו של סרגון וכינויו
שמו האכדי של סרגון הוא šarru-kin, שמשמעותו "המלך האמיתי" (בדומה לעברית, שר-כן). סרגון כנראה בחר שם זה כדי לתת לגיטימציה למלכותו, למרות מוצאו הפשוט. מקור השם העברי סרגון הוא משמו העברי של סרגון השני, כפי שנכתב במקרא.
סרגון כונה בכתבים "מלך כיש" ו"מלך אכד", ואחרי כיבוש שומר הוא ירש גם את הכינויים של לוגלזגאסי, בהם "מלך שומר" ו"מלך הארץ". אף על פי שהצלחתו של סרגון מיוחסת לאלה אישתר (כפי שמתואר באגדת לידת סרגון), רוב כינויו של סרגון הם צבאיים ולא דתיים.
לעיתים סרגון מכונה, בטעות, "סרגון הראשון". נראה שמקורה של טעות זאת הוא בהיכרות עם שמו של סרגון השני, מלך אשור. סרגון הראשון היה מלך אשורי מהמאה ה-19 לפנה"ס שקדם לסרגון השני.
אברהם יצחק ניבל
אברהם יצחק ניבל (בהונגרית: Nébel Ábrahám Izsák; זאהון, 10 ביולי 1887 – ירושלים, 1947) היה מורה ליהדות, רב הונגרי, רב ראשי וסופר תאולוגי ופדגוגי.
יוהנס פופיץ'
הרמן אדוארד יוהנס פופיץ' (בגרמנית: ''') (2 בדצמבר 1884 - 2 בפברואר 1945) היה מדינאי גרמני אשר השתתף בקשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר.
אברהם יצחק ניבל
ביוגרפיה
אברהם יצחק ניבל הגיע ממשפחה רבנית. לאחר לימודים בישיבות שונות סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט (1918), וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בפירוש של טקס מורכב בערבית. הוא גם למד משפטים עד 1919 והיה מורה לדת עד 1920. בשנת 1924 הוזמן כרב על ידי הקהילה היהודית הניאולוגית שמנתה 400 חברים בפוגאראש ליד בראשוב, ובשנת 1925 נבחר לרב הראשי על ידי הקהילה הניאולוגית נג'סלונטה עם למעלה מ-700 חברים. הוא כיהן שם עד 1944, ולאחר מותו של ליפוט קצ'קמטי היה גם ממלא מקום הרב של הקהילה הנאולוגית באוראדיה. הוא היה חבר באיגוד הרבנים של טרנסילבניה-באנאט ובאגודת יאנוש אראן.
יוהנס פופיץ'
פועלו ברייך הגרמני
יוהנס פופיץ' נולד ב-2 בדצמבר בשנת 1884 בברלין, היה נשוי לאישה בשם קורנליה סלוט, ונולדו לו ממנה בת ושני בנים. שמו של אחד מהם היה היינריך פופיץ. הוא למד מדע המדינה באוניברסיטאות של לוזאן, לייפציג, ברלין והאלי וקיבל דוקטורט במשפט ציבורי.
אברהם יצחק ניבל
ביוגרפיה
הוא היה דרשן ידוע וכותב מוכשר. חיבוריו בנושאי:
יוהנס פופיץ'
פועלו ברייך הגרמני
בשנת 1906 נכנס לשירות המדינה, משנת 1907 היה עוזר ממשלתי בקלן, ובשנים 1914 עד 1919 שירת במשרד הפנים הפרוסי. במארס 1919 התמנה לחבר במועצת המפלגה ומונה למנהל משרד האוצר של הרייך. מאז 1921 - שר הרייך של משרד האוצר. מאז 1925 - מזכיר המדינה במשרד האוצר של הרייך.
אברהם יצחק ניבל
ביוגרפיה
חסרים את נתוני (מועד ומקום) הפרסום שלהם.
יוהנס פופיץ'
פועלו ברייך הגרמני
פופיץ' היה עורך דין מנהלי וכיהן במשרד האוצר של הרייך הגרמני החל משנת 1919. בשנת 1925, מונה למזכיר המדינה. הקנצלר פרנץ פון פאפן מינה את יוהנס למפקח הרייך במשרד האוצר הפרוסי.
אברהם יצחק ניבל
ביוגרפיה
מעבודותיו:
יוהנס פופיץ'
פועלו ברייך הגרמני
במקביל לשירות המדינה, הרבה לעסוק בהוראה באוניברסיטת ברלין ובאקדמיה הממלכתית, מאז שנת 1922. היה פרופסור כבוד לדיני מיסים ומדעי כלכלה. בשנת 1932 נכנס לממשלתו של הגנרל קורט פון שלייכר כשר בלי תיק ולנציב הרייך במשרד האוצר הפרוסי. הוא הצטרף ל- NSDAP וזכה בתג מפלגת הזהב. הוא תמך בעורך-הדין השמרן וחוקר מדע המדינה הנודע קרל שמיט.
אברהם יצחק ניבל
ספרי דרשותיו
ניבל ערך את ספר הזיכרון ליום השנה של יהודי סלונטה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
יוהנס פופיץ'
חבר באופוזיציה האנטי-נאצית
היה פעיל במפלגה הנאצית. ב-21 באפריל 1933, מנהיגי המפלגה הנאצית מינו את פופיץ' לשר האוצר הפרוסי החדש. החל משנת 1938, עבד יחד עם הנס אוסטר מהמשרד לענייני חוץ ומודיעין. הוא יצר קשרים רבים עם חוגים באופוזיציה הצבאית. פופיץ שירת במשרדי ממשלה בדרגות גבוהות, אך בכל זאת נסחף למעגלים באופוזיציה למשטר ובהמשך תמך פופיץ' בניסיון ההפיכה. בין השנים 1939–1940 ניסח חוק יסוד זמני של המדינה. בפגישה עם היינריך הימלר, ניסה לברר מה תהיה עמדתם של חברי האס אס לגבי ניסיון הפיכה בהיטלר.
פופיץ' תמך בשיקום המונרכיה וראה ביורש העצר ווילהלם כמועמד לכתר. לכן הצטרף לקונספירציה נגד היטלר. הוא עבד בצמוד עם ראש העיר לשעבר של לייפציג, קרל פרידריך גרדלר, והשתתף בפעילות חברת הדיונים סרדה, שכללה נציגי תנועת האופוזיציה השמרנית להיטלר. הוא הכין טיוטת חוקה זמנית, שאמורה להיכנס לתוקף לאחר הפלת שלטון היטלר, אשר שיקפה נטיות סמכותיות. הקונספירטורים ראו בפופיץ' כאחד המועמדים האפשריים לתפקיד שר האוצר בממשלת גרמניה הנאצית. חלק מהקונספירטורים תפסו את פופיץ' בתור דמות שנויה במחלוקת. יחד עם זאת, הוא נועד להיות שר החינוך והתרבות במקרה שההפיכה תצליח.
בשנת 1943, הוא נפגש עם ראש האס-אס היינריך הימלר, והזמין אותו לתמוך בקושרים ולקיים שלום נפרד במערב. המתווך במגעים בין הימלר לפופיץ' היה עורך הדין קרל לנגבן. הימלר לא נתן תשובה חיובית, אך לא עצר את פופיץ', אלא רק הורה לפקח עליו. באותה עת, ההנהגה הנאצית כבר לא סמכה על פופיץ', על אף שנשאר שר האוצר של פרוסיה. בשנת 1943 כתב יוזף גבלס ביומנו: "היטלר בטוח לחלוטין שפופיץ' הוא האויב שלנו. הוא כבר עוקב אחריו, אם יש לו חומרים מפלילים במידת הצורך; ברגע שפופיץ' בוגד בעצמו, המלכודת נסגרת."
מותו
לאחר ניסיונות התנקשות כושלים רבים, ב-20 ביולי 1944 עצר הגסטפו את פופיץ' למרות קשריו עם היינריך הימלר. ב-3 באוקטובר 1944 גזר עליו מוות בית הדין העממי לצדק. עם זאת, פופיץ', כמו גודדלר, לא הוצא להורג מיד. הוא נעצר והכין מסמכים אנליטיים בנושאים כלכליים. ב-2 בפברואר 1945 נתלה בכלא פלצנזה.
אונדו"ף
אונדו"ף (אנגלית United Nations Disengagement Observer Force או UNDOF - "כוח הפיקוח על ההפרדה של האומות המאוחדות") הוא כוח שמירת שלום רב-לאומי של האומות המאוחדות שהוקם באזור החזית ברמת הגולן, כדי לחצוץ בין סוריה לישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הרקע להקמת הכוח
הפסקת האש במלחמת יום הכיפורים נכנסה לתוקפה ב-24 באוקטובר 1973. בו ביום נפרס כוח UNEF II של האומות המאוחדות בגזרת סיני וחצץ בין צבאות ישראל ומצרים. ברמת הגולן נותר המצב מתוח, ולכן ב-1974 נקטה ארצות הברית ביוזמה שהביאה לניסוחו של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה בין צה"ל לצבא סוריה. ההסכם יצר אזור הפרדה ושני אזורי דילול משני צדדיו, וקרא להקמת כוח רב-לאומי שיפקח על יישומו. ההסכם נחתם ביום 31 במאי 1974 ובו ביום התקבלה החלטה 350 של מועצת הביטחון של האו"ם שהקימה כוח רב לאומי למטרה זו. הכוח נפרס באזור החיץ והוא הכוח הצבאי היחיד שמורשה לשהות בו. מאז מחודש המנדט של אונדו"ף מדי שישה חודשים.
שטח החיץ
שטח החיץ משתרע לאורך 80 ק"מ - מהחרמון בצפון ועד משולש הגבולות ישראל-סוריה-ירדן בדרום. רוחבו בין "קו אלפא" שממערב לו לבין "קו בראבו" שממזרח לו, נע בין חצי ק"מ ל-10 ק"מ. בצפונו הוא גובל בלבנון ובדרומו הוא גובל לאורך רצועה של פחות מקילומטר בודד בירדן. באזור החיץ פועל מנהל אזרחי סורי.
משני צדדיו של אזור החיץ משתרעים אזורי דילול ברוחב של 25 ק"מ שבו מבקר הכוח את הנוכחות הצבאית של שני הצבאות. כל אחד משני האזורים האלה מחולק לשלוש רצועות אורכיות, הראשונה בין אזור החיץ ועד 10 ק"מ ממנו, השנייה מקו 10 הק"מ ועד לקו 20 הק"מ והשלישית בין קו 20 הק"מ ועד לקו 25 ק"מ. נקודת המעבר היחידה הפעילה בין שתי המדינות נמצאת במעבר קוניטרה ומופעלת על ידי צה"ל, אונדו"ף והרשויות הסוריות.
היקף הכוח הצבאי ופעולתו
הכוח הצבאי מחולק לשני גדודים - הגדוד הצפוני האוסטרי שמצפון לקוניטרה (AUSBATT, קיצור ל-Austrian Battalion) הכולל גם פלוגה קרואטית, ומדרום לה פועל הגדוד הדרומי הפיליפיני (PHILBATT, קיצור ל-Philippine Battalion). הכוח הראשוני כלל חיילים מאוסטריה, פרו, קנדה ופולין. כיום כולל הכוח חיילים מאוסטריה, הודו, יפן, הפיליפינים וקרואטיה. לכוח שני מחנות ומשרדים בדמשק, 44 עמדות מאוישות ו-11 עמדות תצפית. המפקדה נמצאת במחנה פואר בצד הסורי המוחזק על ידי האוסטרים, בעוד שהמחנה האחר, שוכן במחנה "זיוונית" בישראל. במחנה זה נמצאים הכוחות הלוגיסטיים מהודו ומיפן.
בשנת 2010 פעילות הכוח הייתה במרכז של דו"ח באן קי-מון בעקבותיו הקבלה החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם ובדצמבר של אותה שנה החלטה 1965 של מועצת הביטחון של האו"ם וכעבור שנה החלטה 1994 של מועצת הביטחון של האו"ם.
על פי הגדרתו, פעולות הכוח כוללות:
מלחמת האזרחים בסוריה
בעקבות קרבות שהתרחשו בגולן הסורי ובקרבת גבול ישראל בין נאמני אסד והמורדים כוחות אונדו"ף החליטו להוריד את תדירות הסיורים.
ב-6 במרץ 2013 נחטפו 21 פקחים פיליפינים ששרתו בכוח על ידי מורדים מארגון שוהדא אל-ירמוכ. החטופים שוחררו לאחר ימים ספורים ללא פגע. החטיפה והקרבות בגולן גרמו לאוסטריה, קרואטיה ויפן לצאת מכוח אונדו"ף ולהסיג את החיילים והפקחים שלהם.
ב-28 באוגוסט 2014 נחטפו כ-45 פקחים מפיג'י על ידי ג'בהת אל נוסרה. ב-11 בספטמבר הם שוחררו, חצו את הגבול לישראל לשם בדיקות רפואיות ולאחר מכן חזרו לסוריה. לפי גורמי אופוזיציה סורים השחרור התאפשר לאחר שקטר שילמה כופר של 20 מיליון דולר לחוטפים.
ב-30 באוגוסט 2014 ג'בהת אל נוסרה צר על שני מוצבים שאוכלסו על ידי 75 חיילים מהפיליפינים. החיילים הפיליפינים הצליחו להימלט מהמוצבים בסיוע חיפוי של חיילים אירים שמשרתים באונדו"ף.
ב-15 בספטמבר 2014 כוחות אונדו"ף החלו לפנות את מוצב אל פאוור בו הייתה המפקדה של הכוח ועברו לישראל. לאחר הפינוי לא נשארו עוד כוחות מאונדו"ף בשטחים בריבונות סורית.
יותר מ4 שנים מאוחר יותר, ב-15 באוקטובר 2018, עם חזרתו של צבא סוריה לשלוט באזור הגבול עם ישראל, נפתח לראשונה מעבר קוניטרה שנסגר בימי המלחמה, וחיילי כוח אונדו״ף החלו לשוב לעמדותיהם בשטח סוריה.
תחנת בסיס
תחנת בסיס היא לרוב תחנת אחת מתוך מערכת תקשורת עם תחנות בסיס הפרוסות בשטח גאוגרפי נרחב ומספקת שירותי תקשורת.
תקשורת מחשבים
תחנות בסיס יכולות לשמש כנקודה המאפשרת גישה אל רשתות של תקשורת מחשבים (כגון האינטרנט ורשתות אלחוטיות), עבור אמצעים אלקטרוניים שונים, כגון מחשבים ניידים, מחשבי כף יד ועוד.
מיפוי וניווט
תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכת ניווט לוויינית. מיקומן הגאוגרפי של תחנות אלו ידוע ברמת דיוק גבוהה מאוד והן מנטרות באופן קבוע את ההפרש בין מיקומן המדויק, לבין קריאת המיקום המתקבלת מהמערכת. התחנות שולחות את ההפרש אל מערכת הניווט, ותיקונים אלו נקלטים במכשירי הניווט ומאפשרים לתוכנות הניווט להציג את מיקום בצורה מדויקת יותר.
מכשירי קשר
בדומה לאופן הפעולה ברשתות טלפון סלולריות, תחנות בסיס יכולות לשמש גם כחלק ממערכות קשר אלחוטיות. במערכות אלו, מכשירי הקשר הניידים יכולים לנוע ולהתרחק זה מזה. ברגע שהמכשירים יוצאים מטווח הקליטה שביניהם, הם יכולים לקבל שירות מתחנת בסיס אחת או יותר, שמקשרת ביניהם.
קרינה ובטיחות
בשל היבטי הבטיחות והקרינה, וגם אסתטיקה ונוף - תחנות הבסיס הפכו להיות NIMBY.
סן סבא (רובע)
הרובע מהווה חלק ממוניצ'יפי 1 - האזור המרכזי של רומא המודרנית, ונמצא בקצה הדרום מזרח של האזור העתיק של רומא. הרובע נקרא על שם כנסיית סן סבא הנמצאת בו. בנוסף, נמצאות ברובע הכנסיות סנטה בלבינה וסנטי נראו אי אצ'ילאו א קרקלה (הנמצאת בסמוך לשרידי מרחצאות קרקלה, הנמצאים אף הם בתחומי הרובע).
ברובע עוברת חומת אורליאנוס, ונמצאים בו השערים סן סבסטיאנו וסן פאולו שבחומה.
הרי סולוואי
הרי סולוואי (באנגלית: Solvay Mountains) הם רכס הרים המשתרע בכיוון מזרח-צפון-מזרח למערב-דרום-מערב, בחלקו הדרומי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אוכף אלוזור מפריד בין הרי סולוואי, להרי סטריבוג, שבחלק הצפוני של האי.
מקור השם
ז'רלאש קרא להרים על שמו של ארנסט ג'ון סולוואי (Ernest-John Solvay), שתמך במשלחתו. במקור נקראו בשם זה כל הרי האי, אולם לימים ניתן שם אחר (הרי סטריבוג) לאיים בצפון האי.
Seasons of Love
Seasons of Love (מילולית: עונות של אהבה, בתרגום של דניאל אפרת לעברית: רגע של אהבה) הוא שיר שנכתב על ידי ג'ונתן לארסון, מתוך המחזמר "רנט", שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1996. במחזמר, השיר מבוצע על ידי כל צוות השחקנים, העומדים בשורה זה לצד זה. בסרט 2005, השיר בוצע על ידי צוות שחקני העיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט באותו השם.
השיר מתחיל במוטיב פסנתר אוסטינטו, המספק את המסגרת ההרמונית לצוות השחקנים לשיר "חמש מאות עשרים וחמישה אלף, שש מאות דקות" (מספר הדקות בשנה רגילה - 60 דקות × 24 שעות × 365 ימים). כלי הנגינה העיקריים בהם נעשה שימוש בשיר הם פסנתר, גיטרה, עוגב, בס ותופים. מילות השיר שואלות מהי הדרך הנכונה לכמת את הערך של שנה בחיי אדם, כאשר המקהלה מסכמת ועונה כי האמצעי הטוב ביותר הוא "למדוד באהבה".
מאחר שלארבע מהדמויות הראשיות במחזמר יש HIV או איידס, השיר הזה נקשר לעיתים קרובות עם יום האיידס העולמי וחודש המודעות לאיידס.
כתיבת השיר
במקור, ג'ונתן לארסון התכוון שהשיר יבוצע במהלך הלווייתו של אנג'ל דומאט שונארד. לארסון מת באופן פתאומי מבתירת אבי העורקים בלילה שלפני הפתיחה של המופע. בתחילת ההופעה, השחקנים ביצעו את השיר על מנת להביע כבוד למלחין.
השיר במחזמר
במחזמר, השיר מבוצע בתחילת המערכה השנייה, תוך התייחסות לאירועים שקרו ולאירועים שעתידים להתרחש. השיר מבוצע על ידי כל צוות השחקנים, העומדים בשורה זה לצד זה מול הקהל. בדרך כלל, קטעי הסולו שבשיר מבוצעים על ידי שני חברי צוות, אישה וגבר, אשר משחקים בהצגה כמה תפקידים קטנים (לרוב - את דמויותיהם של גברת ומר ג'פרסון).
בהמשך המערכה השנייה, השיר נשמע פעמיים נוספות - אחרי השיר "Take Me or Leave Me" וכרקע לשיר "I'll Cover You: Reprise", במהלך ההספד בהלווייתו של אנג'ל.
השיר תורגם לשפות רבות עבור ההפקות הבינלאומיות של המחזמר, לרבות לספרדית, גרמנית, איסלנדית והונגרית. כאשר המחזמר הוצג בישראל בשפה העברית, והוצג על ידי תלמידי מחזור מ"ח של בית צבי ותום אבני, השיר תורגם ל-"רגע של אהבה" על ידי דניאל אפרת.
גרסת העיבוד הקולנועי
בשנת 2005 יצא למחזמר "רנט" עיבוד קולנועי לסרט באותו השם. בסרט, השיר "Seasons of Love" מבוצע בשני חלקים, כאשר החלק הראשון הוא בסצנת הפתיחה של הסרט. בשונה מהביצוע התיאטרוני, רק שמונה הדמויות הראשיות מבצעות את השיר, כאשר הם עומדים על במת תיאטרון מול אולם ריק מקהל ואת שני הסולואים מבוצעים על ידי ג'ואן (בגילומה של טרייסי תומאס וטום קולינס (בגילומו של ג'סי ל. מרטין). החלק השני של השיר נשמע לקראת סוף הסרט, ברקע, כאשר על המסך נראים צילומים תיעודיים של ניו יורק שצולמו על ידי דמותו של מארק.
בשיר "Seasons of Love" נעשה שימוש כחלק ממסע יחסי ציבור לקידום הסרט, לרבות בחלק מהקדימונים.
גרסאות אלטרנטיביות
בנוסף להקלטה שנכללה באלבום משנת 1996 בביצוע צוות השחקנים המקורי של ברודוויי, השיר "Seasons of Love" הוקלט במספר גרסאות שונות. הגרסה הבולטת ביותר נכללה באלבום המקורי, ובה השתתף סטיבי וונדר, המבצע את קטעי הסולו ואף מאלתר.
הופעות טלוויזיוניות
לאורך השנים, השיר בוצע בתוכניות ובמשדרי טלוויזיה שונים. להלן רשימה חלקית שלהן.
שונית
שׁוּנִית (כנראה מן המילה שן; באנגלית Reef) היא סלע, טור סלעים, רכס חולי, ולעיתים עצמים מלאכותיים הנמצאים מתחת לפני המים או מתנשאים מעליהם ומהווים בית גידול לבעלי חיים ואורגניזמים שוכני קרקעית.