cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון שרמן
מזכיר המדינה
הן מקינלי והן שרמן שאפו למצוא פתרון של שלום למלחמה בקובה, שיהיה ככל האפשר פתרון של עצמאות לקובה ללא מעורבות אמריקאית. ארצות הברית וספרד החלו לנהל משא ומתן על כך ב-1897, אך היה ברור שספרד לעולם לא תכיר בעצמאות האי, ושהמורדים (יחד עם תומכיהם האמריקאים) לא יתפשרו על פחות מעצמאות. בינואר 1898 הבטיחה ספרד למורדים לבצע כמה ויתורים, אך כאשר דיווח קונסול ארצות הברית בהוואנה פיציו לי, על מהומות בעיר, הסכים מקינלי לשלוח את אוניית המערכה "מיין" (USS Maine) כדי להגן על חיי האמריקאים שם ועל רכושם. ב-15 בפברואר התפוצצה ה"מיין" וירדה למצולות. 266 איש נהרגו בתקרית.
תופי המלחמה החלו לרעום ובאפריל דיווח מקינלי לקונגרס שהמאמצים לפתרון דיפלומטי כשלו. שבוע לאחר מכן אישר הקונגרס הכרזת מלחמה. באותה עת החל מקינלי כבר להסתמך על עוזר מזכיר המדינה, ויליאם דיי, בניהול היומיומי של מחלקת המדינה, ואף הזמין אותו להשתתף בישיבות הקבינט, שכן שרמן כבר חדל להגיע אליהן. דיי, שהיה ידידו משכבר של מקינלי, החליף את הממונה עליו ככוח האמיתי במחלקת המדינה. שרמן, שחש שהוא כבר לא היה המוביל האמיתי של המערכת, והכיר סוף סוף בכך שבריאותו התדרדרה וזכרונו לא היה כבעבר, הגיש את התפטרותו ב-25 באפריל 1898.
לאחר פרישתו
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר המדינה פרש שרמן מן החיים הפוליטיים. בכך הסתיימה קריירה של יותר מ-42 שנים בהן הוא היה בשירות הציבורי. הוא העניק כמה ראיונות בהן הוא הביע את חוסר הסכמתו עם מדיניות הממשל כאשר זה סיפח את פוארטו ריקו ואת הפיליפינים. מאוחר יותר באותה שנה לקתה רעייתו מרגרט בשבץ מוחי. היא נפטרה שנתיים מאוחר יותר, ב-5 ביוני 1900. שרמן המשיך להתגורר לסירוגין בשני הבתים שלו במנספילד ובוושינגטון. לרוב הוא נותר מחוץ לשיח הפוליטי, למעט מכתב המלצה לבחירתו של ג'ורג' נאש כמושל אוהיו ב-1899.
מותו ומורשתו
שרמן היה בהחלט מודע לצורך בהנצחת מורשתו, ובצוואתו הוא השאיר סכום של 10,000 דולר לביוגרפיה שתכתב "על ידי כמה אנשים מוכשרים". שתי ביוגרפיות יצאו לאור זמן קצר לאחר מכן, אך באף אחת מהן לא הוזכרה הוראת הצוואה. ב-1906 פרסם חבר הקונגרס תאודור ברטון מאוהיו ביוגרפיה של שרמן. שנתיים לאחר מכן פרסם גם חבר הקונגרס לשעבר וינפילד קר ממנספילד ביוגרפיה פרי עטו. שני הספרים הציגו את שרמן באור חיובי. ביוגרפיה מחקרית הייתה אמורה להיות בהכנה במסגרת סדרת הספרים "מנהיגים פוליטיים אמריקאים" בעריכתו של אלן ניבינס שיצאה לאור בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, שאותה היו אמורים לכתוב רוי פרנקלין ניקולס ורעייתו ג'נט פדוק ניקולס, אך עבודתם לא הושלמה מעולם. בהמשך פרסמה ג'נט ניקולס מספר מאמרים על שרמן, אך ביוגרפיה מחקרית שלמה טרם פורסמה אודותיו. שרמן זכור בעיקר בשל חוק ההגבלים העסקיים שקרוי על שמו. ברטון, בסכמו את נשוא כתיבתו, כתב:
שרמן היה חבר בשלוחת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית", ובשנים 1891–1893 הוא שימש כאחד מסגני הנשיא של השלוחה.
סילבסטר הראשון
האפיפיור סילבסטר הראשון (בלטינית: Silvester I; מת ב-31 בדצמבר 335) היה הבישוף של רומא בתקופתו של קונסטנטינוס, הקיסר הרומאי הראשון שגילה יחס אוהד לנצרות. כיהן כאפיפיור מ-31 בינואר 314 עד למותו ב-335. סילבסטר נחשב לקדוש נוצרי.
לכבודו מציינים במדינות רבות בעולם את ליל הסילבסטר ב-31 בדצמבר.
חייו
צו מילאנו, שניתן על ידי הקיסר המערבי קונסטנטינוס והקיסר המזרחי ליקיניוס בשנת 313, שנה בטרם החל סילבסטר הראשון לכהן כאפיפיור, הבטיח לנוצרים מעמד שווה לבני הדתות האחרות באימפריה הרומית, ואיפשר להם חופש דת מלא. בזכות כך, הייתה תקופתו של סילבסטר הראשון תקופת פריחה לנצרות, והיא הפכה מדת שולית ומחתרתית לאחת הדתות הבולטות יותר באימפריה.
חוקרים שונים טוענים כי עיקר פרסומו הגיע מהעובדה כי הצליח לשכנע את הקיסר הרומי קונסטנטינוס להתנצר ולבנות את קונסטנטינופול (איסטנבול של היום), וכן לפעול להעברת בעלות על שטחים נרחבים באיטליה של היום לטובת הכנסייה הנוצרית.
בתקופת כהונתו של סילבסטר הראשון נבנו הכנסיות החשובות והגדולות של רומא: הבזיליקה וכנסיית סן פייטרו הישנה בוותיקן. נאמר עליו שהשתתף בוועידת ניקיאה הראשונה, שכונסה על ידי קונסטנטינוס, ושקיים בעצמו ועידה ברומא, שבה הוקיע את המינות האריאנית.
המסורת הנוצרית מייחסת לסילבסטר את הטבלתו של הקיסר קונסטנטינוס לנצרות, וכן את ריפויו ממחלת הצרעת. עם זאת, אין בסיס לסיפור זה: קונסטנטינוס הוטבל לנצרות רק על ערש מותו, על ידי הבישוף אוסביוס מניקומדיה, כשנתיים לאחר מותו של סילבסטר. ייתכן שהמקור לאגדה זו הוא ברצון לטשטש את העובדה שקונסנטינוס, מיטיב הנצרות, לא קיבל על עצמו את הנצרות אלא רק בסוף חייו.
ב-31 בדצמבר 335 נקבר סילבסטר בעיר רומא, לכן זהו היום המוקדש לו על ידי הכנסייה הקתולית. בהתאם לכך, חגיגות ערב ראש השנה האזרחי, המתקיימות באותו תאריך, נקראות על שמו בכמה מדינות "ליל הסילבסטר", וזוהי כנראה הסיבה המרכזית לכך ששמו נזכר כיום.
יש הרואים את סילבסטר כצורר היהודים, וגרסאות שונות מייחסות לו האשמות שונות, בהן המרת יהודים לנצרות בכפייה, ורציחתם ועינוים של יהודים. אולם לא ידוע על מעשים מסוימים של סילבסטר כלפי היהודים, ואין ראיות לרדיפת יהודים בידי הכנסייה בתקופתו, מלבד שכך הועבר במסורת שלפי ההיסטוריה המתועדת אינה הגיונית שכן הונהג אז צו מילאנו. מקור ההאשמות הוא ככל הנראה בייחוס החלטות של קונסטנטינוס לסילבסטר שהיה האפיפיור בתקופתו, ביחס הכנסייה הקתולית ליהודים לאחר שהשפעתה הפוליטית גברה.
מרדכי קידר (איש מודיעין)
מרדכי קידר, המכונה האסיר איקס (19 בנובמבר 1929 – 2 בפברואר 2021) היה איש מודיעין ישראלי שהורשע ברצח ובשוד של סייען יהודי, בעת ששהה בארגנטינה בהכנה ליציאתו לארץ היעד.
ראשית חייו
מרדכי קידר (קרביצקי) נולד ב-19 בנובמבר 1929 בווילנה, שנכללה באותו הזמן בתחום פולין. אביו עזב את אמו, בת למשפחת אנצילביץ', עוד במהלך ההריון, אמו עלתה לארץ ישראל, ומרדכי נשאר אצל סבתו. אחר כך עלה יחד עם סבתו ודודיו, שהשתכנו בחדרה. אמו בינתיים התחתנה ועברה להתגורר עם בן זוגה החדש בעפולה. קידר הצטרף אליה וקיבל את שם משפחתו של אביו החורג קרביצקי. אולם לא הוא הסתדר עם אביו החורג וביקש לחזור לגור עם סבתו בחדרה, שם גדל. מרדכי היה בעל אופי מרדני ובעל כושר מנהיגות עוד מילדותו. כיוון שמשפחתו חששה לשמה הטוב, שלחה אותו ללימודים תיכוניים בבית הספר הימי בחיפה. בתום לימודיו יצא בשנת 1946 לקורס של הפלי"ם בקיסריה, ובהמשך יצא כימאי להפלגות ברחבי העולם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות שב לישראל וגויס כמכונאי לחיל הים. שם נשלח לקורס קצינים, אך הודח ממנו בשל עבירות משמעת. לאחר זמן מה ערק מיחידתו, הסתתר בחדרה, נתפס על ידי המשטרה ונמלט מידיה. בתום מלחמת העצמאות החליט להשלים תעודת בגרות ועבר לירושלים, שם שכר דירה עם חברו אנוש שטמפפר, קצין בחיל הים איתו שרת. אך לא הצליח השלים את לימודיו לבגרות. דרך שטמפפר הכיר את עורכי הדין אהרן חטר-ישי ויצחק טוניק (שיצגו אותו בתביעה בה הואשם בגרימת מוות ברשלנות בטביעת האונייה "מסדה", בה שירת). קידר עשה רושם טוב על חטר-ישי והוא שכר אותו כחוקר בתיקי תאונות דרכים.
מרדכי נרשם ללימודי משפטים ב. שם החל במערכת יחסים רומנטית עם בתו של אחד המרצים, שהייתה נשואה לעיתונאי ששהה מחוץ לישראל באותה עת. הנערה עברה לגור עם מרדכי, ואביה החליט להרחיק את מרדכי מבתו והודיע לאוניברסיטה שהלה זייף את תעודת הבגרות שהגיש כאשר נרשם ללימודים. מרדכי נעצר והואשם בזיוף מסמך־רשמי. לאחר דין ודברים לא הועמד למשפט, אך פרש מלימודיו. באותה תקופה הכיר את תמר ורדימון, בת קיבוץ עין החורש והם עברו להתגורר יחד בבית נטוש בכפר ליפתא. לשניים נולד הבן ארז ב-1953.
חשד לרצח בגבעת אולגה ושוד בעפולה
ב-5 בדצמבר 1950 נרצח נהג המונית יוסף ליפסקר בחוף הים בגבעת אולגה.הנהג נורה בערפו שלוש פעמים. על גופתו נמצאו 640 לירות, לכן סברה המשטרה שהרצח לא נעשה למטרת שוד. אחיינו של הנהג, צבי, היה חבר בכנופייתו של קידר בחדרה ועל כן עלה החשד שקידר ביצע את הרצח עבור צבי, שרצה לרשת את ביתו ורכבו של הדוד.
ב-30 בספטמבר 1951, ערב ראש השנה תשי"ב, בוצע שוד מזוין בבנק קטן בשם "קופת מלווה וחסכון" בשדרות ארלוזורוב, השדרה המרכזית של עפולה. שלושה גברים מזוינים, במדי צבא, נכנסו באור היום בפנים גלויות לבנק, שדדו באיומי נשק סכום של 10,000 לירות ישראליות ונעלמו בג'יפ שהמתין להם, תוך נסיעה לכיוון דרום-מערב בכביש 65. היה זה אחד ממעשי השוד הנועזים שבוצעו במהלך שנותיה הראשונות של המדינה. אף על פי שהמשטרה ערכה מסדר זיהוי, בו נכלל גם קידר וחברי כנופייתו, לא זיהו פקידי הבנק אף אחד ממבצעי השוד. למרות כישלון המשטרה בפענוח שני פשעים חמורים אלה, בחדרה, עיר מגוריו של קידר, פשטה השמועה כי ידו הייתה בשני המקרים. קידר עצמו לא סכר את פיו ונהג לרמוז כי אכן ידו בשוד.
בשנת 1952 הכיר קידר לראשונה את הפסיכולוג דוד רודי שהגיע לביקור בישראל מארצות הברית. שנה לאחר מכן, לאחר שרודי עלה לישראל, יצר קידר קשר עמו והחל בטיפול פסיכולוגי אצלו. רודי עצמו התקבל לעבודה בשירות בתי הסוהר. קידר התוודה בפני רודי על השוד בעפולה, ואף מסר לו שני אקדחים שהשתמש בהם. רודי שיכנע את קידר להודות בשוד במשטרה שבמקביל שכנע את הרשויות לא להעמיד אותו לדין מאחר שהוא סובל מבעיות פסיכולוגיות. בעקבות הטיפול אצל רודי החליט קידר להתמסד, הוא התחתן עם תמר אם בנו, לאחר שעזב אותה קודם, עבר לגור בתל אביב והיה לדמות מוכרת בעיר.
בשירות אמ"ן
במהלך שנת 1956 גויס קידר ליחידה 188 של אמ"ן, יחידה שהפעילה סוכנים במדינות האויב, והיה אמור לצאת בשליחותה למצרים. היחידה אמורה הייתה לחדש את קשריה ורשתותיה במצרים, לאחר נפילת הרשת של "העסק הביש" לידי המצרים ולאחר תפיסתו והתאבדותו של סוכן אמ"ן במצרים רס"ן מאיר בינט. גיוסו של קידר לשירות המודיעין למשימה נועזת ומסוכנת היה בהמלצתו של הפסיכולוג דוד רודי, רודי טען אחר כך שדווקא המליץ לא לגייס אותו. בשנותיה הראשונות של המדינה, בטרם נוצרו נוהלי אבחון כוח אדם ונוהלי סיווג ביטחוני מתאימים, רווחה מדיניות לפיה מוטב לגייס לתפקידים אלה אנשים בעלי רקע פלילי, אשר יוכלו לבצע תפקידים אלה בהצלחה, בזכות תושייתם הרבה ומתוך רצונם לשקם את המוניטין שלהם. קידר גויס על אף שהיה ידוע למפקדיו כי סולק מן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים עקב המצאת תעודת בגרות מזויפת, ולמרות ידיעתם על החשדות נגדו בדבר שוד הבנק ורצח נהג המונית (באופן דומה נהגו גם לגבי גיוסו של אברי אלעד).
במרץ 1957 יצא קידר מטעם היחידה לבואנוס איירס, כהכנה לפעולת חבלה אסטרטגית במצרים. בסוף נובמבר נמצאה גופתו של קלמן קליין, יהודי מקומי שהיה איש הקשר של קידר בארגנטינה, כשהיא מנוקבת בדקירות סכין בכל חלקי גופו. רופא משטרתי שבדק את הגופה קבע כי הוא נרצח בערב הקודם. הגופה נמצאה בחדר שקליין שכר בסודיות. בעוזבו את ביתו היה בידי קליין סכום של 15,000 דולרים, והכסף נעלם. התברר כי קליין יצא לפגישה עם קידר ובידו הכסף, לאחר שקידר זימן אותו באמתלה כי עליו לקבל את הסכום במקום סודי, משום שהוא עומד להיפגש עם גנרל ערבי ולשלם לו סכום זה, אך הכסף טרם הגיע מישראל. קידר עצמו נעלם, ורק לאחר מספר ימים התקשר לממונים עליו בישראל, ובפיו סיפור כי ברח ממקום שהותו לאור חשדו שהמשטרה עומדת לעצור אותו באשמת שווא כי הוא מעורב בקשר נגד המשטר. הממונים על קידר החליטו להעמיד פנים כי הם מאמינים לגרסתו, על מנת שיתפתה לחזור לישראל.
מעצרו ומשפטו
ב-28 בנובמבר 1957 נחת קידר בנמל התעופה לוד ונעצר מיד כאשר ברשותו רוב הכסף שנשדד. המעצר היה בהוראתו של איסר הראל, ששימש אז כראש המוסד והשב"כ (הוא כונה בתפקיד כפול זה בשם "הממונה על שירותי הביטחון"). הראל לא היה מודע לשליחותו של קידר, שהייתה באחריות אמ"ן, אך הוכנס לסוד העניין מיד כשהתגלו דבר הרצח של קליין והיעלמותו של קידר. קידר הוחזק בבית אריזה בפרדס במקום לא ידוע במשך שלושה שבועות. ב-16 בדצמבר הועבר לכלא רמלה, שם הוחזק בתא בודד כשהוא נתון במעצר מנהלי ל-180 יום בהתאם לצו שיפוטי. כתב האישום בגין הרצח בארגנטינה הוגש נגדו לפני תום 180 הימים.
עד מאי 1958 לא ידע איש ממשפחתו של קידר על מעצרו. ידידה שלו נזדמנה לכלא כדי לבקר אסיר אחר, וקידר צעק לעומתה כי תתקשר לד"ר רודי ותמסור לו כי מוט'לה נמצא בכלא. כשנודע דבר המעצר לד"ר רודי, הוא פנה לעורך דין על מנת שייצג את קידר. העניין דלף וגם חותנו של קידר, מיכה ורדימון, שהיה מפעיליו המרכזיים של הקיבוץ הארצי, החל לפעול לחשיפת הפרשה.
משפטו של מרדכי קידר החל בפברואר 1959, ונערך מטעמי חשאיות בבית אריזה נטוש בפרדס ליד רמלה. המשפט התנהל לפי כל סדרי הדין ודיני הראיות המקובלים, כשקידר זוכה בו להגנתו של אחד מעורכי הדין הנודעים במדינה, יצחק טוניק (לימים מבקר המדינה) ושמואל תמיר (לימים שר המשפטים). המשפט התנהל עד חודש יוני 1962. בית הדין הצבאי הרשיע את קידר בשוד וברצח, ודן אותו ל-20 שנות מאסר.
ב-12 במאי 1959 פורסם לראשונה, בעיתון "ידיעות אחרונות", על דבר מעצרו של קידר בחשד לביצוע השוד בעפולה. למחרת נמסרה הודעה רשמית לעיתונות שהוא חשוד ברצח ליפסקר בחדרה ושוד הבנק בעפולה, ושהוא הוסגר מאירופה. עם זאת העיתון "מעריב" חשף שהיה כבר במעצר שנה, שהוא פעל בשירות המדינה מחוץ לישראל ושהוא חזר לישראל מרצונו. ב-20 במאי פרסם השבועון "העולם הזה" כתבת שער על קידר, בה חשף פרטים נוספים על עברו, העובדה שקידר כבר הודה במשטרה על ביצוע השוד בעפולה כמה שנים קודם והעובדה שפעל בשליחות שירותי המודיעין של ישראל. בנוסף טען שעל העובדה שהיה במעצר כבר שנה הוטל איפול, במטרה לכפות על הכשלים בגיוס אדם בעל עבר פלילי ובעיות פסיכולוגיות לשירותי המודיעין. הפרטים התפרסמו למחרת גם בעיתונים נוספים, וחבר הכנסת ישראל רוקח העלה שאילתא לראש הממשלה בנושא. ב-24 במאי מסרה המשטרה הודעה לעיתונות שקידר הואשם ברצח ובשוד בעפולה, חברו שטמפפר מאושם יחד איתו בשוד ואדם שלישי משמש עד מדינה. על שאר פרטי המשפט נמסר שיהיה איפול. ב-25 במאי, בתשובה לשאלה, על סמך מה מוחזק קידר במשך שנה במעצר ללא פקודת־מעצר, מסר היועץ המשפטי של הממשלה חיים כהן בישיבת ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, כי הוא נעצר לפי סעיף 111 של תקנות שעת חירום של המנדט משנת 1939, שעדיין היו בתוקף. באותה יום גם ערך עד המדינה יצחק סקרופה, שחזור של השוד בעפולה.
האסיר איקס
איסר הראל הסביר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה" את הסיבות למעצרו המנהלי של קידר בטרם משפטו, ומונה ביניהן את הסיבה כי קידר "עלול היה לפגוע פיזית בכל מי שעשוי היה לשמש בזמן מן הזמנים עד נגדו". סיבה זו היא, ככל הנראה, המניע העיקרי למעצרו המנהלי בטרם משפטו, ולבידודו לאחר שכבר הורשע בדין. ניתן לשער כי איסר הראל רמז גם לחשש מפגיעתו של קידר לא רק בעדים, אלא בכל מי שהיה קשור למעצרו ולהעמדתו לדין.
שחרורו
ב-1 באפריל 1974 שוחרר קידר ממאסרו. לאחר שחררו התראיין לעיתונות, בין השאר לתוכנית "בירה ומצב רוח" של יעקב אגמון בקול ישראל. שנה לאחר שחרורו ניצל קידר מפגש של שר הביטחון שמעון פרס עם סטודנטים באוניברסיטת תל אביב, כדי להציג את טענותיו כי משפטו היה מבוים כביכול. במאי 1975 ביקש שבועון הסטודנטים "פי האתון" לפרסם ראיון עם קידר, אך 95% מהטקסט נפסלו על-ידי הצנזורה הצבאית, והעיתון פנה ללא הצלחה לבג"ץ. השבועון פרסם, כתחליף, סיפור בדיוני כביכול על "מישקה קידרון".
על הנסיבות שהביאו לשחרורו סיפר בנו ארז בריאיון לשבועון "העולם הזה" ב-1988, ולעיתון "חדשות. לטענתו הוא גילה שאביו בכלא רק כשהיה בן 14, לאחר שסבו, מיכה ורדימון, סיפר לו על כך על ערש דווי. הוא ניגש לכלא רמלה וביקש לבקר את אביו, להפתעתו מנהל הכלא הסכים, מאז היו בקשר והוא החל לפעול למענו. הוא כתב מכתבים לגורמים שונים והסתייע בעיתונאים אלי לנדאו ואורי אבנרי. בנוסף טען שבעקבות פגישה מקרית בעת שהיה חייל מצטיין בסיירת השריון בקרבות התעלה במלחמת יום הכיפורים, לבין מפקד גייסות השריון אברהם אדן, הורה הרמטכ"ל דוד אלעזר לשחרר את מרדכי קידר. צבי ענבר, לעומת זאת, סיפר שכבר ב-29 באוגוסט 1973 עלה שמו של קידר לדיון בוועדת שחרורים, שהתכנסה, בהתאם להוראות סעיף 509 לחוק השיפוט הצבאי תשט"ו-1955, כנוסחו דאז, מדי חצי שנה, וזו החליטה לשחררו. ההחלטה של ועדת השחרורים, שהתכנסה לראשונה בראשות צבי ענבר, בה היו שותפים אל"ם במילואים אשר טורפז ואל"ם במילואים מרדכי פעיל, הייתה בניגוד להחלטות של ועדות השחרורים הקודמות שדנו בעניינו של קידר. ב-25 בינואר 1974 הודיעה הוועדה לקידר על החלטתה, וב-26 בינואר הועברה ההחלטה לרמטכ"ל דוד אלעזר, שאמר שעל אף התנגדות של גורמים שונים, אין בדעתו להתערב בשיקול דעתה של הוועדה.
דרישתו למשפט חוזר
בשנת 1995 החליט מרדכי קידר לבקש משפט חוזר, כדי להוכיח, לדבריו, את חפותו. לאחר שקידר פנה לרשויות השיפוט של צה"ל בבקשה לעיין בתיק המשפט שלו משנת 1957, התברר, בראשית שנת 1996, כי לא ניתן למצוא את התיק. קידר, שטען כי נפל קרבן למאבקי כוח בין הזרועות השונות של קהילת המודיעין, ראה באובדן התיק הוכחה לטענותיו.
בשנת 1999 הגיש קידר בקשה לבית הדין הצבאי לערעורים לקיום משפט חוזר בעניינו. תוך כדי כך הופיעה ב-10 בדצמבר 1999 במוסף השבועי של העיתון "הארץ", כתבה מפורטת מפרי עטו של אביחי בקר באשר לשוד הבנק בעפולה. הכתבה התבססה על גילויים ווידויים מפי חלק משותפיו של קידר למעשה זה.
ב-15 בינואר 2001 הוחלט כי נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, אורי גורן, הוא שידון בבקשת קידר במסגרת שירות מילואים שבו הוענקה לו דרגת אלוף. ב-17 בפברואר 2002 התקיים הדיון הראשון בבקשתו של קידר. פרקליטו טען כי הראיה המרכזית המצדיקה משפט חוזר היא הדו"ח של הרופא המשטרתי בארגנטינה שבדק את גופת הנרצח. בדו"ח ציין הרופא כי הרצח בוצע 10 עד 12 שעות לפני שנמצאה הגופה, דהיינו בין השעות 22:00 ו-24:00. במשפטו של קידר נקבע כי לגבי שעות אלה היה לקידר אליבי. הפרקליט טען כי הרופא לא נחקר במשפטו של קידר וממצאיו לא נסתרו. לדבריו, ראיינה כתבת ידיעות אחרונות אריאלה רינגל הופמן, בסיוע מתורגמנית מקומית, את הרופא בבואנוס איירס בשנת 1997, ושמעה ממנו כי מעולם לא הוטל ספק בממצאיו והצורך בנתיחה שלאחר המוות היה עניין פרוצדורלי בלבד. התובע הצבאי טען כי גם הרופא בארגנטינה לא יכול היה, בנסיבות המקרה, לקבוע את שעת המוות. הוא ביקש לדחות את בקשת קידר למשפט חוזר גם בגלל השיהוי הרב בהגשתה מאז שנת 1975, שבה הצהיר קידר, על פי פרסומים שהציג התובע, כי הוא עומד לדרוש משפט חוזר. השופט גורן פסק כי הוא דוחה את הבקשה לקיום משפט חוזר.
קידר הגיש עתירה לבג"ץ, שבה טען כי בית הדין הצבאי לערעורים היה הערכאה הראשונה שדנה בבקשתו למשפט חוזר ולכן עליה לעמוד לביקורת של ערכאה גבוהה יותר. ב-14 בינואר 2004 דחו שופטי בג"ץ את העתירה בקבלם את עמדת התובע הצבאי, שלפיה לא ניתן לערער על פסיקת בית הדין הצבאי לערעורים.
אחרית ימיו
קידר, שעוד מצעירותו היה יורד ים, התגורר לאורך שנים רבות על יאכטה בחוף המערבי של ארצות הברית. הוא נהג להפליג משם על פני האוקיינוס השקט, לאורך חופי אמריקה המרכזית והדרומית. על פי דיווחים וחשדות, הוא היה קשור ברשת חובקת עולם של הברחות סמים, שבה היה מעורב גם בנו ארז.
באחרית ימיו התגורר בשכונת עוני של מהגרים לטינים בדאונטאון של לוס אנג'לס. הוא נפטר בביתו ב-2 בפברואר 2021, בגיל 91. לבקשת קידר גופתו נשרפה, ועל כן לא נערכה לו הלוויה.
ז'ורז' ולרס
ז'ורז' ולרס (בצרפתית: Georges Wellers; נולד ב-24 בינואר 1905 בקוזלוב, רוסיה, נפטר ב-3 במאי 1991 בפריז) היה רופא והיסטוריון צרפתי. הוא נודע בעבודתו המדעית, הרפואית וההיסטוריונית ובהיותו לוחם נגד שכתוב ההיסטוריה.
ביוגרפיה
ולרס נולד ברוסיה ולמד ביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה. הוא התחתן בלטביה והגיע לצרפת ב-1929. בשנת 1938 קיבל אזרחות צרפתית. הוא עבד בסורבון. הוא נעצר ב-12 בדצמבר 1941 והועבר למחנה הריכוז קומפיין. בהמשך נכלא דראנסי ומשם גורש לאושוויץ במשלוח מספר 76 ב-30 ביוני 1944. משם הוצא בצעדת המוות והובא לבוכנוואלד. לאחר שחרורו בידי צבא ארצות הברית, חזר לפריז. אשתו ושני ילדיו הוסתרו בקרב חברים צרפתים ושרדו את השואה. ולרס היה חוקר ב. במקביל היה היסטוריון של השואה, נשיא אגודת קרן הזיכרון של אושוויץ. , המפקח המדעי של המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו, מנהל העיתון "Le Monde Juif" ונשיא הוועדה ההיסטורית להקמת אתר ההנצחה לנספה היהודי האלמוני (Mémorial du martyr juif inconnu). ולרס היה העד היחיד במשפט אייכמן שנשא את עדותו בצרפתית. ולרס הוא אביר לגיון הכבוד, וב-1983, ביום השנה הארבעים להקמת המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו, קיבל מדליית כבוד של העיר פריז (Médaille d'honneur du travail). ולרס היה מחלוצי המאבק בהכחשת השואה ושכתוב ההיסטוריה. הוא הפריך את התאוריות של פול רסינייה,  רובר פוריסון  ואנרי רוק וכן את הדו"ח של מכחיש השואה פרד לויכטר.
דינוגלריקס
יצור זה עבר ענקיות איים, והוא גדול בהרבה מכל קיפוד מודרני. הוא הגיע לאורך 60 סנטימטרים והיה בעל גולגולת אימתנית באורך 20 ס"מ שהכילה ניבים מחודדים שהותאמו לשיסוע טרף. הקרובים החיים של קיפוד טורף זה הם בני תת-המשפחה קיפודים שעירים, הדומים לקיפודים הקוצניים. בדומה הוא היה חסר קוצי מגננה על עורו והיה בעל חוטם ארוך, אוזניים ארוכות, זנב מוארך ורגליים רזות ושריריות.
הוא חי באי גרגנו הקדום, שבו חיו גם ברווז ענק מהסוג גרגנורניס, פרסתן מהסוג הופליטומריקס, ובעיקר עופות דורסים גדולים כמו הגרגנואטוס, תנשמת רובוסטה ותנשמת גיגנטה , שהגיעו לגובה 85 סנטימטרים והיו כנראה הטורפות העיקריות של קיפוד זה.
למרות לסתותיו המרתיעות הוא כנראה היה אוכל חרקים שניזון על קרקע היערות מחיפושיות, צרצרים, עכבישאים וחלזונות אך אולי גיוון ביונקים קטנים, זוחלים ואפרוחי עופות.
פאדי מיין
רוברט בלייר "פאדי" מיין (באנגלית: Robert Blair "Paddy" Mayne; 11 בינואר 1915 – 14 בדצמבר 1955) היה קצין בדרגת לוטננט קולונל בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה, חוקר קוטב, שחקן ראגבי מקצוען ומתאגרף חובב שמוצאו מצפון אירלנד. מיין ידוע בעיקר עקב תפקידו כסגנו של קולונל דייוויד סטירלינג, מפקד יחידת הקומנדו הבריטית SAS ומחליפו לאחר שסטירלינג נפל בשבי הגרמנים.
ביוגרפיה
מיין נולד למשפחה אמידה יחסית, והיה השישי מבין שבעה אחים. מיין נקרא על שם בן דודו, שבעת לידתו שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. בבית הספר בלט כישרונו בראגבי, והוא שיחק גם קריקט וגולף. כישרונו המיוחד בקליעה התבלט במועדון הרובאים המקומי.
בתום לימודי התיכון החל לימודי משפטים באוניברסיטת המלכה של בלפסט. שם החל להתאגרף ואף זכה בתואר אלוף האוניברסיטאות של אירלנד למשקל כבד לשנת 1936. באותה שנה הגיע גם לגמר האוניברסיטאות הבריטי, אך נוצח בנקודות.
במרץ 1939, טרם פריצת מלחמת העולם השנייה, התגייס מיין והוצב בחיל התותחנים, ביחידת תותחים נגד מטוסים. באפריל 1940, הוא הועבר יחידה, הפעם לרגימנט המלכותי של רובאי אולסטר. לאחר הפינוי מדנקרק (מבצע דינמו), משקרא וינסטון צ'רצ'יל להקמת כוח פשיטה, התנדב מיין לקומנדו ה-11 (סקוטי) שנשלח למזרח התיכון כחלק מ"לייפורס" (יחידת קומנדו תחת הקולונל רוברט לייקוק). מיין נכנס לפעולה לראשונה ביוני 1941, כסגן עם הקומנדו ה-11, ועמד בהצלחה בראש אנשיו במהלך מבצע הליטני בלבנון נגד כוחות וישי הצרפתית, בו נחת הקומנדו מס' 11 מן הים בשפך נהר הליטני והוביל את כוחות הדיוויזיה האוסטרלית בחציית הנהר ובכיבוש עמדות של הכוח הצרפתי.
מנהיגותו, שבאה לידי ביטוי בפשיטה, משכה את תשומת לבו של דייוויד סטירלינג שגייס אותו כאחד מחבריו הראשונים של שירות האוויר המיוחד (SAS). מנובמבר 1941 ועד סוף שנת 1942, השתתף מיין בפשיטות לילה רבות של שירות האוויר המיוחד, בעומק שטח האויב, במדבריות של מצרים ולוב. היחידה חוללה מהומה רבה וגרמה נזק רב על ידי השמדת מטוסי אויב רבים על הקרקע.
עם שבייתו של סטירלינג, אורגנה היחידה מחדש, כשהיא מפוצלת לשירות ימי ויבשתי. מיין, שהיה אז מייג'ור (מקביל לרב-סרן), עמד בראש היחידה היבשתית, והוביל אותה מחדש באיטליה, עד סוף 1943. בינואר 1944 קודם ללוטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על כלל היחידה. מיין הוביל את ה SAS בקרבות בצרפת, הולנד, בלגיה, גרמניה ונורווגיה, לעיתים לצד מחתרות מקומיות. על פעולותיו הרבות קיבל את אות השירות המצוין עם שלושה פסים, והיה לאחד משבעה חיילים בריטים שקיבלו את האות ארבע פעמים. מיין היה חלוץ השימוש בג'יפים בפעילות קרבית, במיוחד בפשיטות. בתום המלחמה נפוצה הטענה כי מיין השמיד 130 כלי טיס בעצמו, אך לא נמצאו סימוכין לטענה זו.
תכונה שכמעט עיכבה את התקדמותו הצבאית הייתה נטייתו להכות קצינים ואנשים שהרגיזו אותו יתר על המידה, כחלק מחוסר משמעת צבאית והפגנת חוסר כבוד לסמכות כלפי דברים, מטלות ופקודות שלא מצאו חן בעיניו. דוגמה לכך היא התנהגותו כשהופקד על אימון טירונים; מיין בחל במלאכה זאת, ולא ביצע אותה. מיין העדיף לבצע מבצעים ומשימות בפועל בלבד, ואותן היה מבצע ללא רבב וללא חת.
לאחר המלחמה נהג מיין לשתות שתייה חריפה יתר על המידה. כשתוי, עלול היה לחזור על מנהגו הסורר להכות בני אדם. ב -13 בדצמבר 1955, בגיל 40, שתה בפאב לא רחוק מביתו בצפון אירלנד. מאוחר יותר עזב את הפאב ופנה לביתו של חבר, שם שתה עוד. מיין יצא לביתו במכוניתו בשעה 04:00 לפנות בוקר. במרחק לא רב מביתו התנגש במשאית שחנתה באמצע הכביש ללא אורות ונהרג.
ג'י. אף. קיי - תיק פתוח
'''ג'יי. אף. קיי - תיק פתוח (באנגלית: JFK''') הוא מותחן קונספירציה משנת 1991, המתיימר לספר את הסיפור האמיתי שמאחורי רציחתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי. את הסרט ביים אוליבר סטון.
הסרט
הסרט עוקב אחר החקירה שניהל התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון (המגולם על ידי קווין קוסטנר) וממזג בפלאשבק את תאוריות הקשר בנוגע לרצח, עם סרטים תיעודיים אשר צולמו בעת הרצח, ובמיוחד סרטו של הצלם החובב אברהם זפרודר.
בסרט JFK, כבמציאות, הגיש גאריסון כתב אישום כנגד איש עסקים מניו אורלינס בשם קליי שאו, באשמת שותפות בקשר לרצח הנשיא קנדי. במרץ 1969, חבר מושבעים זיכה את שאו מההאשמות כנגדו לאחר כ-45 דקות של דיונים. אנשי חבר המושבעים הצהירו לאחר מכן שהם האמינו כי הנשיא קנדי נרצח כתוצאה מקשר שנקשר כנגדו, אך לא היו מספיק ראיות לקשור דווקא את שאו לקשר זה.
על פי הסרט הנשיא קנדי נרצח בידי קבוצה שהתנגדה למדיניותו, ובמיוחד לסירובו לפלוש לקובה, כפי שהציע ה-CIA במטרה להפיל את משטרו הקומוניסטי של פידל קסטרו, ותוכניותיו להסיג את החיילים האמריקנים מווייטנאם (תוכנית שאכן החלה עם השבת 1,000 חיילים לארצות הברית זמן קצר לפני הרצח). סטון מורה באצבע מאשימה אף לכיוון חברים ב-CIA, המאפיה, הממסד הצבאי-תעשייתי, השירות החשאי, ה-FBI, וסגן הנשיא לינדון ג'ונסון, כשותפים לרצח ולמזימת הטיוח שלאחריו.
סטון הצהיר כי סרטו הוא "עלילה בדיונית שנועדה לסתור את העלילה הבדיונית של דו"ח ועדת וורן". (ועדת וורן קבעה כי לי הארווי אוסוואלד הוא שהתנקש בנשיא וכי עשה זאת לבדו).
בסרט JFK מככבים קווין קוסטנר, דונלד סאת'רלנד, קווין בייקון, טומי לי ג'ונס, סיסי ספייסק, לורי מטקאלף ושחקנים ידועים נוספים. הסרט עובד על ידי סטון וזקרי סקלאר מספרו של גאריסון "בעקבות המתנקשים" ומספרו של ג'ים מארס "אש צולבת: הקשר לרצח קנדי". סטון ביים את הסרט, ובמהלך הצילומים הוחזרה זירת הרצח, דילי פלאזה, בעיר דאלאס בטקסס לצורה המדויקת בה הייתה ב-22 בנובמבר 1963, היום שבו נרצח הנשיא.
JFK זכה בפרס האוסקר על הסינמטוגרפיה ועל העריכה, והיה מועמד לפרסים רבים נוספים.
באופן אירוני, ג'ים גאריסון האמיתי, המבקר החריף ביותר של ועדת וורן, שיחק בסרט את השופט ארל וורן. כן הופיעו בסרט עדים נוספים לרצח האמיתי, בתפקידים קטנים. מומחים רבים לנושא ייעצו לסטון במהלך הצילומים.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה הצלחה כספית, כשגרף בקופות למעלה מ-205 מיליון דולר, בעת ההרצה הראשונית על המסכים.
הפולמוס סביב הסרט
עוד בעת שהיה הסרט בצילומים עלו שאלות באשר לדיוק ההיסטורי לו מסוגל סטון, הידוע כבמאי פוליטי ומניפולטיבי. ואכן, לאחר יציאת הסרט למסכים הסתבר כי הסרט יומרני, יקר וארוך (שלוש שעות ו-9 דקות), אך התוצר הסופי שנוי במחלוקת. סטון תכנן מראש את הסרט כסרט הסותר את קביעת ועדת וורן כי לי הארווי אוסוואלד היה היורה היחיד, וחיפש מקור לבסס עליו את עלילת הסרט. מבין האפשרויות שעמדו לפניו הוא בחר לבסוף את ספרו של ג'ים גאריסון "בעקבות המתנקשים" ("In the trail of the assassions") כמקור לעלילת הסרט.
המשפט שניהל פרקליט המחוז של ניו אורלינס ג'ים גאריסון בשנת 1969 נגד איש העסקים קליי שאו באשמת מעורבות ברצח קנדי נסתיים בפיאסקו משפטי כשהנאשם זוכה זיכוי מוחלט. רבים מחוקרי רצח קנדי, וביניהם המצדדים בתאוריות הקשר, ביקרו את ג'ים גאריסון כשוחר פרסומת ומעורר שערוריות, ואת החקירה שניהל נגד קליי שאו כחקירה למציאת המטבע מתחת לפנס, שבה נחקר והואשם אדם שהיה זמין לתובע בהיותו תושב ניו אורלינס, אף על פי שעד אז (ומעולם לא לאחר מכן) לא נמצאו ראיות מוצקות להעמיד לדין אדם כלשהו באשמת השתתפות ברצח, לא בדאלאס ולא במקום אחר בארצות הברית.
על אף שאישיותו של גאריסון שנויה במחלוקת, ורבים סבורים כי המדובר ברודף פרסום אשר רדף את שאו לשווא, ורמס את זכויות האדם שלו על מנת לזכות בפרסום ובתהילה, ועל אף שחלק ניכר מהחוקרים את רצח קנדי אינם מייחסים חשיבות לגרסתו, ועל אף שקליי שאו זוכה בדין, הסרט מפאר את ג'ים גאריסון ומציגו כלוחם ללא חת במערכת השלטון וכצעיר נאה ומרשים (בגילומו של קווין קוסטנר), דבר שלא עלה בקנה אחד עם אישיותו ודמותו במציאות של ג'ים גאריסון האיש.
הסרט עורר מחלוקת ציבורית. לדעת רוב המבקרים הסרט הוא מרשים ומרתק, אך נעשתה בו מניפולציה באמצעות שימוש באחת התאוריות הזניחות יותר בעניין רצח הנשיא, זו של ג'ים גאריסון. הביקורת החמורה יותר היא כי סטון עשה שימוש בעירוב של קטעים תיעודיים וקטעים מבוימים, באופן שיוצר גרסה ויזואלית בלתי ניתנת להפרדה, המציגה את האירועים מנקודת מבטו הסובייקטיבית (והמעוותת לדעת רבים) של סטון.
התגובה הציבורית שיצר הסרט הובילה לחקיקת חוק בקונגרס האמריקני שהקים את ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות, אשר פעלה לחשוף רשומות שנשמרו בסוד על ידי גורמים ממשלתיים שונים, הוועדה פעלה בין השנים 1992 ל-1998.
משאף
משאף הוא אביזר רפואי המשמש להכנסת תרופה לגוף דרך הריאות. הוא משמש בעיקר לטיפול במחלות נשימה חסימתיות, כגון אסתמה ומחלת ריאות חסימתית כרונית. צריכת התרופה נעשית על ידי לחיצה, המשחררת את התרופה מהמשאף לתוך הפה, ובו זמנית שאיפתה לריאות. ישנם משאפי תרסיס ומשאפי אבקה יבשה.
משאפי תרסיס
משאפי תרסיס הם הצורה המפורסמת ביותר למשאף המודרני, מופיעים גם בסרטים כאשר רוצים להראות מטופלים אסתמטיים. משאפי תרסיס יצאו לשוק כבר במחצית השנייה של המאה ה-20. הם מכילים את חלקיקי התרופה בתוך נוזל או גז המהווים מדחף התרופה. באמצעות לחיצה על המשאף, משתחררת התרופה לחלל הפה וחלקיקיה הקטנים מגיעים לריאות. למשאפי תרסיס, קיימת מגבלה של קואורדינציה, משום שיש מטופלים שמתקשים לתפעלם, ולכן פותחו משאפי תרסיס, שמופעלים על ידי נשימת המטופל (breath actuated), למשאפים אלו שסתום שמשחרר את מנת התרופה, ברגע שהמטופל שואף במשאף.
ספייסר
לעיתים נעשה שימוש במשאף יחד עם מרווחַ (spacer, ספייסר), מכל המחובר למשאף ובקצהו פיה. התרופה משוחררת מהמשאף אל הספייסר, ונשאפת מהספייסר. הספייסר מקטין את שיעור איבוד התרופה בפה ובגרון, מקל על המתקשים לתזמן את הלחיצה על המשאף עם שאיפת התרופה (למשל תינוקות ופעוטות) ומקטין תופעות לוואי הנובעות ממגע התרופה בפה.
משאפי אבקה יבשה
משאפי אבקה יבשה מכילים אבקה של התרופה (בגודל חלקיקים מיקרוני) מעורבבת עם אבקה אחרת, בדרך כלל לקטוז (המהווה את האבקה הנשאית של התרופה). בעת שאיפה, החלקיקים של התרופה משתחררים מהאבקה הנשאית. גודלם הזעיר של החלקיקים מאפשר הגעתם לריאות, בעוד שחלקיקי לקטוז גדולים נשארים בפה או בחלק האחורי של הגרון. ככל שהמטופל יכול לשאוף יותר בחוזקה, כך יותר חלקיקי תרופה ישתחררו ויגיעו לריאות.
קיימים כיום סוגים רבים של משאפי אבקה יבשה, המשתנים בעיצובם, וניתן לסווגם באופן כללי לשני סוגים:
משאפים שמכילים את האבקה והתרופה כבר בתוך המכשיר
היתרון שלהם הוא בכך שהם מכילים את התרופה כבר בתוך המשאף. דוגמאות למשאפים אלו כוללים את המשאפים: דיסקוס, טורבוהלר, אליפטה. בסוג זה של משאף קיים צג המראה על מספר המנות שנשארו במשאף, על מנת שהמטופל ידע האם עליו לרכוש משאף חדש בקרוב.
משאפים עם קפסולה
משאפים כוללים את מכשיר המשאף, העשוי מפלסטיק, וכמוסות המכילות את האבקה ובתוכה התרופה. על המטופל להכניס את הכמוסה לתחתית המשאף, בה יש נקבים המנקבים את הקפסולה. לאחר הניקוב, המטופל יכול לשאוף את האבקה ולקבל את האפקט הטיפולי של התרופה.
בארצות הברית, היו דיווחים על אנשים שבלעו את הקפסולות לפני השימוש במשאף, לכן חשוב מאוד להבין כי הקפסולה איננה מיועדת לבליעה כי אם לשימוש בתוך המשאף.
מינסטרונה
מינסטרונה (באיטלקית: Minestrone; מילולית: "המרק הגדול") הוא שם משותף לסוג של מרקים איטלקיים העשויים מירקות ולעיתים קרובות בתוספת פסטה או אורז. רוב מרקי המינסטרונה מכילים שעועית, בצל מטוגן, סלרי, גזר, ציר ועגבניות.
אין מתכון אחיד למרק מינסטרונה היות שהוא עשוי בדרך כלל מירקות העונה וקיימות לו גרסות שונות באזורים שונים באיטליה. מרק מינסטרונה עשוי להיות צמחוני, אך עשוי גם להכיל בשר או ציר בשר. מרק המינסטרונה הוא אחד מן המאפיינים הבולטים של המטבח האיטלקי הכפרי ונפוץ בארוחות איטלקיות כמעט כמו פסטה.
אלישע שפיגלמן
אלישע שפיגלמן (10 ביוני 1944 – 15 באפריל 2016) היה איש תקשורת ישראלי שכיהן כעורך, כמגיש טלוויזיה וכנציב קבילות הציבור ברשות השידור.
ביוגרפיה
שפיגלמן נולד במוצא, בה גדל עד גיל 4. אביו,, היה אחד מ-11 פועלי בניין ירושלמים שייסדו את מוצא עילית, הוא היה גם מפקד "ההגנה" באזור ים המלח ונהרג ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות.
הוא גדל במשך שנתיים אצל דודו בקיבוץ עין השופט ואחר כך עבר לחיות עם אמו בחיפה. בצה"ל שירת בנח"ל מוצנח (1964-1962), שירת במילואים בגדודי חי"ר עד לשנת 1965. סיים תואר ראשון בסוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטה העברית (1969-1964).
עבד ככתב כללי ואחר-כך כתב כלכלי וראש דסק כלכלי של יומני חדשות ומחלקת החדשות בקול ישראל (1975-1970). היה מנהל מחלקת יומני החדשות בקול ישראל (1977-1975). שימש ככתב כללי ועורך "יומן השבוע" בקול ישראל (1978-1977). במסגרת זאת סיקר את המהפך הכלכלי של שר האוצר שמחה ארליך.
כיהן כראש הדסק הכלכלי בערוץ הראשון, כשהיה עדיין ערוץ הטלוויזיה היחידי (1983-1978). במסגרת זאת:
מ-1975 היה חבר בוועדי העובדים ברשות השידור ובאגודת העיתונאים. בשנים 2003-1999 היה יושב ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. מאז 1998 היה חבר נשיאות מועצת העיתונות בישראל, וחבר במליאת המועצה.
החל משנת 2005 ועד לשנת 2011 שימש גם כמנכ"ל של קרן ההשתלמות של העיתונאים, וביוזמתו הוחלט לסגור את הקרן ולהעביר אותה לניהול מקצועי של חברת הלמן-אלדובי בע"מ.
ב-15 באפריל 2016 נפטר שפיגלמן מסרטן הריאות. תרם את גופתו למדע.
חיים אישיים
אלישע שפיגלמן התגורר בשכונת ארנונה בירושלים. היה נשוי לאהובה ולהם שלושה ילדים. בתם, נטע שפיגלמן, היא שחקנית בתיאטרון גשר.
שלמה גרבץ
שלמה (שלומיק) גרבץ (1946 - אוקטובר 2006), היה יו"ר הקרן הקיימת לישראל.
ביוגרפיה
שלומיק גרבץ נולד ב-1946 למשפחה בית"רית ממייסדות ההתיישבות החקלאית נחלת ז'בוטינסקי. משפחתו של גרבץ גרה בשוני ואחותו הבכורה נולדה בשוני.
בנעוריו, שימש מדריך בתנועת הנוער בית"ר, אשר היוותה מסד לפעילותו החינוכית והציבורית.
גרבץ סיים לימודי תואר ראשון בתולדות עם ישראל ומדע המדינה, וסיים בהצטיינות לימודי משפטים.
מילא שורת תפקידים ציבוריים, בהם מנהל בית הספר רוגוזין בקריית גת, ראש ההנהגה הארצית והעולמית של בית"ר. חבר בהנהלת הסוכנות היהודית, יו"ר מחלקת הסטודנטים ויו"ר מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית. כיהן כיו"ר הקרן הקיימת לישראל בשנים 1998-2000. כמו כן, שימש כיו"ר תנועת קדימה העולמית.
גרבץ פעל רבות למען הקהילה. בין היתר, יזם מסע העפלה משוחזר של אלפי בני נוער דרך חוויות הקהילה היהודית בפראג, מוראות השואה בגטו טרזינשטט, ושיט בספינות העפלה משוחזרות מאיטליה לחופי הארץ. תרם להקמת "יער השירים", יער שבו כל עץ ועץ מסמל שיר משירי ארץ ישראל האהובים.
בשנת 1984 החלו לשחזר ולשקם את שוני. גרבץ היה שותף בהקמת פארק ז'בוטינסקי.
כמו כן שקד עם פתחיה שמיר ומרדכי צפורי על מוזיאון האצ"ל. בהמשך דאג לגייס את אהוד אולמרט לגיוס תרומות להקמת מוזיאון נחלת ז'בוטינסקי.
בהיותו יו"ר קרן קיימת לישראל ובעידודו של ד"ר אריה הררי, נספח תרבות בשגרירות ישראל בפריז, קידם את רעיון הקמת מוזיאון הפסלים של אחיעם שושני.
היה מראשוני חברי מפלגת קדימה ושימש כיו"ר קדימה העולמית. בבחירות לכנסת השבע עשרה במרץ 2006 הוצב במקום ה-43 ברשימת מפלגת קדימה לכנסת. בבחירות קיבלה המפלגה 29 מנדטים.
הלך לעולמו ב-2006 והוא בן 60, נטמן בבית העלמין בבנימינה.
קיפודים שעירים
קיפודים שעירים (שם מדעי: Galericinae) היא תת-משפחה של יונקים קונים ממשפחת הקיפודיים. בני המשפחה חיים בדרום-מזרח אסיה לרבות בווייטנאם, סין, סומטרה וחצי האי המלאי באזור טרופיים. הם דומים לקרוביהם מתת-המשפחה קיפודים אמיתיים אך במקום מעטה שיער קוצני הם בעלי שיער רך.
מיני הקבוצה מזכירים במראם חולדות או מכרסמים דומים והם נחשבים לקרובים יחסית לחדפיים, מאותה סדרה. הראש שלהם גדול עם חוטם ארוך בעל חוש ריח חד מאוד, כפות רגליים גדולות וחזקות המתאימות לטיפוס על עצים וזנב ארוך חסר שיער. יונקים קדומים אלה הם אוכלי כל רעבים הטורפים חרקים שונים, עכבישים, שבלולים, זוחלים ודו-חיים קטנים וגם גורי עכברים ועופות צעירים. הם אוכלים גם פטריות ופירות שונים. בדרך כלל הם ניזונים על קרקע היער והם פעילי לילה או דמדומים.
קיפודים אלה הם טריטוריאליים ויתקפו כל מסיג גבול. הם מסמנים את הגבולות בידי הפרשות ריחניות המזכירות ריח בצל.
הוסה, מלך ברניקיה
פרטים מועטים בלבד ידועים אודות קורות חייו ושנות מלכותו של הוסה. ההיסטוריונים סבורים כי הוסה היה אחד משנים עשר בניו של אידה, וכי עלה לשלטון לאחר מותם של אחיו, גלאפה, אדה, אתלריק ותאודוריק אשר מלכו לפניו. ואולם ישנם היסטוריונים הסבורים כי הוסה לא היה בנו של אידה אלא קרוב משפחה.
במהלך תקופת שלטונו תקפו את הממלכה קואליציה של כוחות רגדים וברטונים אשר צרו על בירתו וכמעט הביאו לגירוש האנגלים מהאזור. מחלוקת בין כוחות הקואליציה אשר הביאה להרצחו של אוריין, מלך רגד בידי בן בריתו מורקאנט, בשנת 590 לערך, הביאה לסיום המצור להצלתה של ממלכת ברניקיה.
אוקטובר (סרט)
אוקטובר (ברוסית: Октябрь ; הופץ בישראל כ-"אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם"). סרט אילם סובייטי שביימו בשנת 1927 סרגיי אייזנשטיין וגריגורי אלכסנדרוב, תוך שימוש בטכניקות מונטאז'. הסרט מציג את אירועי מהפכת אוקטובר 1917. הסרט יצא לאקרנים בהקרנות בכורה במרץ 1928 ונחשב כיום לאחד מן הסרטים החשובים בתולדות הקולנוע. תיאור האירועים בסרט הסתמך על ספרו של ג'ון ריד, עשרת הימים שזעזעו את העולם.
הפקה
אייזנשטיין החל לעבוד על סרט התעמולה במטרה לסיימו לקראת חגיגות העשור למהפכת אוקטובר, אך העבודה על הסרט התארכה מעבר לצפוי. הסרט מתאר את האירועים שהובילו למהפכה מנקודת המבט התעמולתית הסובייטית המתאימה לתקופת בימויו ועריכתו. כך, למשל, צולמו בתחילה סצינות רבות שבהן הופיעה דמותו של לאון טרוצקי, אך לאחר רדיפתו (וחיסולו) של טרוצקי על ידי סטלין, נותרו סצינות אלו על רצפת חדר העריכה, למעט שניים מן האירועים שבהם משתתפת גם דמותו של טרוצקי; ושמו של טרוצקי כלל אינו מוזכר כאחד מראשי מהפכת אוקטובר. בכל מקרה, החל משנת 1933 הקרנת הסרט בברית המועצות הופסקה וחודשה רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר מות סטלין.
הסרט נחשב לשלישי בטרילוגיה של סרטי תעמולה של אייזנשטיין המתארים את המהפכה. השניים הראשונים היו "שביתה" מ-1924 ו"אוניית הקרב פוטיומקין" מ-1925.
רוב השחקנים בסרט היו שחקנים לא מקצועיים, אך בעלי דמיון לדמויות הסרט. המוזיקה לסרט הולחנה על ידי דמיטרי שוסטקוביץ'.
פורטרט (להקה)
פורטרט היא להקת פאנק ופופ ישראלית שהוקמה בשנת 1989 ופעלה עד אמצע שנות התשעים. היא כללה נגני גיטרה חשמלית, גיטרת בס, תופים וקלידים, אך גם מוזיקאים שניגנו בטרומבון, סקסופון, חצוצרה וכלי הקשה (בנוסף למתופף). פורטרט הוציאה ארבעה אלבומים שכללו שירים כמו "הכל מבינה", "כמה זה מתוק", "ואתם רוקדים","מי אמר מי". בשנת 2006 הוציאה הלהקה אלבום נוסף והופעה עם הרכב שונה של מוזיקאים.
בשנת 1991 השתתפה הלהקה בתחרות הפסטיגל עם השיר "לנסות ולשיר" ובנוסף גם ביצעה את השיר "הכל מבינה". הלהיטים מהאלבום הראשון, "הכל מבינה", שיצא שנה מאוחר יותר, כללו את שיר הנושא, גרסת כיסוי לשירו של דורי בן זאב, "ואתם רוקדים" ו"כמה זה מתוק". האלבום השני נקרא "הפורטרט האחרון" (1993). באלבום השלישי, "פונקי ביזנס", החליטה הלהקה ללכת על כיוון יותר "שחור" ויצרה אלבום עם צליל כבד יותר. הקהל לא קיבל זאת יפה והאלבום נכשל. השיר שחתם את פעילות הלהקה בשנות התשעים היה חידוש לשירו של יורם ארבל, "אני אצבע את השלכת בירוק". מאז לא שוחררו שירים עד להופעת האלבום "ארבע על ארבע" ב-2006.
בשנת 2002 יצאו חברי הלהקה לסיבוב הופעות. בסיבוב הופעות זה השתתפו רון רוזנפלד (שירה), אמיר פרי (תופים), יוסי עזר (בס), אלי ניסן (גיטרה ושירה), ערן שרון (קלידים), ואליהם הצטרפו נמרוד ארז (כלי הקשה), קובי ארדיטי (טרומבון), חילף פלד (סקסופון), גיא ויטנברג (סקסופון) וברק הנר (חצוצרה).
במאי 2006 חברו חלק מחברי הלהקה להוצאת סינגל חדש, "במקום לבכות". הסינגל הושק במועדון "וויסקי א גוגו" בתל אביב, ב-20 במרץ 2006. חבר הלהקה נושי פז, אשר עבד אז על אלבומו הראשון, לא השתתף באיחוד. הסינגל נכלל באלבום הרביעי "ארבע על ארבע", שיצא באותה שנה, ובו גם השירים "במקום לבכות" ו"פשוט לבחור". הרכב הלהקה באלבום זה היה: רון רוזנפלד - שירה וכתיבת מילים, אלי ניסן - גיטרות והלחנה, יוסי עזר - בס והלחנה, אמיר פרי - כלי הקשה, מיקי אסא - קלידים, אורי וינשטוק - קלידים, ליאור רון - חצוצרה, ברק ענר - חצוצרה, מתן ממן - טרומבון, אורן בן אבי - סקסופון, גיא הדרי - כינורות. חברי הלהקה בהופעות היו רון רוזנפלד - שירה, אלי ניסן - גיטרה, אמיר פרי-תופים, יוסי עזר-בס, ליאור בלכר (שהיה החצוצרן הראשי של הלהקה בעבר וחזר להופיע איתה) - חצוצרה, מתן ממן - טרומבון, אייל חי - סקסופון, מיקי אסא - קלידים.
בנובמבר 2012 פרסמה הלהקה את השיר "מי אמר מי" שזכה להצלחה ברשת ג' והגיע למקום ה-4 במצעדים השבועיים.
לי יונג-סאפ
ביוגרפיה
לי נולד ביונגצ'ון ב-20 באוגוסט 1960. הוא למד באקדמיה הצבאית של הצבא הקוריאני, וב-1984 התגייס לצבא הרפובליקה של קוריאה כמפקד מחלקה. לאחר מכן למד בבית הספר לחי"ר של צבא ארצות הברית והשלים תואר דוקטור לענייני חוץ וביטחון באוניברסיטת טנסי. לאחר מכן מונה למפקד רגימנט בדיוויזיה ה-71. הוא מילא תפקידי מטה שונים לפני שמונה למפקד הדיוויזיה ה-2. בהמשך פיקד על הקורפוס ה-7. ב-26 בספטמבר 2017 הוא מונה לסגן יושב ראש המטה המשולב (מקביל לרמטכ"ל). ב-22 בנובמבר 2018 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא. ב-10 במאי 2022 הוא מונה לשר ההגנה הלאומית.
מד התנגדות
מד התנגדות (אוהם-מטר) הוא מכשיר מדידה חשמלי באמצעותו ניתן למדוד את שיעור התנגדותו של הרכיב הנבדק למעבר זרם חשמלי דרכו. מכשיר המדידה נותן את הקריאה ביחידות אוהם (או כפולותיו), ומכאן שמו. מד התנגדות מכונה לעיתים מגר (על שמה של, חברה מובילה ליצור מדי התנגדות). אוהם-מטר הוא בעל התנגדות חשמלית גבוהה ואמור לשמש כנתק במעגל, ולכן יחובר במקביל לרכיב שאת התנגדותו רוצים למדוד.
המכשיר פועל בהסתמך על הגדרת ההתנגדות החשמלית, לפיה במתח חשמלי V נתון, תהיה עוצמת הזרם החשמלי I ביחס הפוך להתנגדות החשמלית R. זהו חוק אוהם.
בגלל היפוך היחס בין עוצמת הזרם למידת ההתנגדות, הסקלה של אוהם-מטר איננה ליניארית, כלומר המרחק בין שנתות המדידה בה הולך וקטן ככל שההתנגדות גדלה. קיימים מכשירי אוהם מטר בעלי תצוגה ספרתית הפותרת את אי-הנוחות הכרוכה בעבודה עם סקלת מחוג לא ליניארית.
מאחר שהמכשיר מכיל מד זרם מובנה, ניתן בקלות להתאימו מראש גם למדידת נתונים נוספים, כגון זרם, מתח, ורציפות חשמלית. מכשירים משולבים הכוללים מספר פונקציות כאלה מכונים "רב מודד" (מולטי מטר), והם קיימים הן בגרסה פשוטה עם סקלת מחוג, והן בגרסאות בעלות מערכת מדידה ותצוגה ספרתיות (רב מודד דיגיטלי).
המתחם הצרפתי בירושלים
המתחם הצרפתי בירושלים הוא מתחם בירושלים, שנבנה בשלבים ברבע האחרון של המאה ה-19, בחסות הרוזן דה פיילא, מצרפת, בין מגרש הרוסים לבין הפינה הצפון מערבית של חומות העיר העתיקה, שבה נפרץ ב-1889 השער החדש.
המתחם כולל את בית החולים סן לואי, מנזר נוטרדאם דה פראנס, שהפך לאכסניית נוטר דאם דה פרנס (כיום נוטר דאם דה ז'רוזלם), מנזר האחיות המתקנות (נהרס חלקית ב-1948 ולגמרי לאחר מלחמת ששת הימים) ואת מנזר סן ונסן דה פול. בקרבת המבנים החדשים שנבנו על ידי הצרפתים התמקמה גם הקונסוליה הצרפתית במבנה שכור שנהרס עם הרחבת כיכר ספרא.
הפעילות הצרפתית בארץ הקודש
מאז נחתם הסכם הקפיטולציות במאה ה-16 בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר הייתה צרפת בעלת בריתם של העות'מאנים. היחסים הדיפלומטיים הרצופים והידידות ששררה בין שתי המעצמות במשך מאות שנים הבטיחו לצרפת חסות על מרבית הנתינים הזרים הנוצריים. צרפת פרשה את חסותה על כל הנוצרים ובעיקר על הכנסייה הקתולית, ובכך קנתה לה יתרון ניכר על מדינות אירופה אחרות. בזכות חסות זו רכשה לעצמה צרפת יתרון עצום בכלכלה, דת ומוניטין על פני כל מדינה מערבית אחרת בארץ ישראל.
ב-1774 הוכרה רוסיה על ידי הסולטאן כנותנת חסות לערבים בני הדת היוונית-אורתודוקסית בתחומי כל האימפריה וצרפת נותרה נותנת החסות לכנסייה הקתולית. במאה ה-19, בעקבות התחרות בין המעצמות שהושפעה מהלאומיות הגואה, החל כל השג של הנזירים היוונים בתחרות מול הנזירים הלטיניים (קתולים מערבים) להיתפס גם כהישג של הרוסים מול הצרפתים ולהפך.
ב-1860 החלו הרוסים בבניית מגרש הרוסים. המתחם הרוסי המרשים מחוץ לחומות העיר העתיקה נבנה על השלוחה הגאוגרפית הגבוהה ביותר באזור (גבוהה בעשרים מטר מהמקום הגבוה ביותר בעיר העתיקה), במרחק כ-300 מטר מהפינה הצפון-מערבית של חומת העיר העתיקה. במקביל נבנו השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, משכנות שאננים, ובית היתומים שנלר. הפעילות הצרפתית בירושלים, לעומת זאת, הייתה קלושה עד שנות השבעים של המאה ה-19 והתבטאה בעיקר בפעילות של מספר מסדרי נשים.
הרוזן דה פיילא (Comte de Piellat)
ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מארי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים. דה פיילא הגיע לארץ בפעם הראשונה ב-1874 בגיל עשרים ושלוש למסע צליינות. מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת. הוא סייר בארץ, ערך מסע סובב ים המלח, עסק בחפירות ובמחקר דמוגרפי. כמו כן סייע דה פיילא ברכישת קרקעות רבות למסדרים קתוליים צרפתים שונים בירושלים, אבו ע'וש וחיפה. ב-1876, בביקורו השני, רכש דה פיילא, יחד עם אמו, שטח קרקע נרחב בין הפינה הצפון מערבית של חומת העיר לבין מגרש הרוסים.
סיבות לבחירת השטח
בית החולים סן לואי (Saint Louis)
בית החולים נוסד ב-1851 ביוזמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים. הוא נקרא על שם לואי התשיעי מלך צרפת שהוביל שני מסעי צלב (שביעי ושמיני) למזרח התיכון ואף נפל בשבי המוסלמים במצרים. המוסד שכן תחילה בבניין קטן בין החומות, סמוך לשער יפו בבניין הראשון של הפטריארכיה הלטינית והופעל על ידי נזירות מהמסדר הצרפתי סן-ג'וזף. (מסדר האחיות סן ג'וזף של ההתגלות נוסד בשנת 1832 בצרפת ושם לו למטרה לשלוח אחיות לכל מקום בעולם בו תידרש פעולה רפואית וסיעודית).
לאחר רכישת המגרש על ידי דה פיילא וייעוד חלקו למטרת הקמת בית החולים החלו בבנייתו ב-1879. את אבן הפינה הניח בראקו (Bracco) הפטריארך הלטיני של ירושלים. את בניית קומת הקרקע והמרתפים מימן הברון דה פיילא ובנייתם הסתיימה ב-1881, ואילו שתי הקומות העליונות והכנסייה שבתוך המכלול נבנו בכספן של אחיות סן ג'וזף, אשר קיבלו לידיהן את הפעלת המוסד. הבנייה הסתיימה ב-1896. כדי להבטיח את הכנסותיו הקבועות של בית החולים הוסיף דה פיילא בניין חנויות ליד חומת העיר העתיקה, מול בית החולים.
דה פיילא ומפעליו קיבלו רק תמיכה מועטה ביותר מן המדינה הצרפתית. בית חולים זה היה המוסד הראשון מחוץ לחומות שעמד לשירות האוכלוסייה המקומית. אמנם, בית חולים במגרש הרוסים נבנה כבר בראשית שנות השישים, אך הוא שירת בעיקר את הצליינים הרוסים.
1954 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1954.
המתחם הצרפתי בירושלים
בית החולים סן לואי (Saint Louis)
סגנון הבנייה של בית החולים אופייני לזה של מוסדות ציבור קתוליים בצרפת באותם ימים, וממזג אלמנטים מהרנסאנס הצפוני המאוחר ומהבארוק. בתוך הבניין צבע דה פיילא בעצמו את קירות הכנסייה בדגמי צלבים ופרחי חבצלת (סמל המלוכה הצרפתית), ועל קיר החומה העליונה צייר את מגני האבירים הצלבניים שכבשו את ירושלים ואת תמונת ירושלים ביום הכיבוש, וכן דמויות גדולות של אבירים ממסדרי הטמפלרים וההוספיטלרים. במלחמת העולם הראשונה כיסו הטורקים את ציוריו בשחור והוא חידש אותם לאחר המלחמה. דה פיילא נפטר בבית החולים סן לואי ב-1925.
הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן בתום מלחמת העצמאות (1949) הותירו את בית החולים בשטח ישראל בסמוך לגבול שחילק את ירושלים ועבר בין בית החולים לחומות העיר העתיקה. רק תיווכו של האו"ם ומשא ומתן עם הירדנים הצליחו להשיב לאחת הנזירות את שיניה התותבות שנשמטו מפיה אל תוך השטח המפורז בין העמדות הירדניות לעמדות הישראליות.
מנזר האחיות המתקנות (Sœurs Marie Reparatrice)
מסדר האחיות המתקנות (כך מכונה המסדר בעברית, אם כי תרגומו המדויק יותר יהיה "אגודת אחיות מריה המתקנת") נוסד ב-1854 על ידי אמילי דאוטרמון (Emilie d'Oultremont) הבלגית.
אחיות מהמסדר הקימו את מנזרן בכספן ב-1888 סמוך למקום בו נפרץ שנה מאוחר יותר השער החדש. מבנה המנזר היה גדול ומפואר ולו שלוש קומות. המנזר, שנהרס ב-1948, נבנה על אותו המגרש שרכש דה פיילא בשנות השבעים ועליו הוקם בית החולים סן לואי. על גג המנזר השתלטו לוחמי חירות ישראל בתאריך 15/5/1948 בראשות לוחם הלח"י עזרא יכין אחרי שהיו הראשונים שפרצו למתחם בווינגרד עם הסתלקות הבריטים, תוך רצון לשחרר משם את העיר העתיקה ולחבור ללוחמי הרובע היהודי הנצור. בהתקפה זו נהרגו ארבעה מהלוחמים : יישכר הוברמן, רפאל ממיה וניסים הלבר . כן נהרגה  הלוחמת רחל זלצר (עופרה) ונפצעו עוד עשרות לוחמים ביניהם הלוחם עקיבא ,דוד חרלפ . לוחמי הלח"י נאלצו לפנות את המנזר עקב מחסור בתחמושת .קריאתם למפקד ההגנה בירושלים לתגבור או לקיחה לאחריותם את המבנים שכבשו - לא צלחה. מנזר זה היווה נקודה אסטרטגית שולטת על כל העיר העתיקה ונקודת מפתח לשליטה בירושלים בהיותו גם גבוה ועל ציר התנועה צפון דרום ומזרח מערב של ירושלים. לזכרם כתב המשורר יצחק שלו את השיר המפורסם "גג מנזר נוטרדם היה לי כנבו". כן נתפרסמו שני שירים לזכרה של הלוחמת רחל זלצר ,"זכרו אותי" של המשוררת מרים ילן שטקליס וכן פואמה 'אחת' של המשוררת אנדה עמיר פינקרפלד, וכן הסיפור 'גגות' של אדריכל גדעון חרלפ לזכר אביו דוד חרלפ-לוחם לח"י, שלחם לכיבוש המנזר במלחמת העצמאות.
שרידי המנזר נהרסו על ידי חיל הנדסה סמוך לניצחון במלחמת ששת הימים. ועליו נבנתה כיכר צה"ל שנקראה בעבר 'כיכר אלנבי'. על המקרקעין של המנזר עובר היום קו הרכבת הקלה. במסגרת הקמת מסלול הרכבת האתר נחפר על ידי רשות העתיקות ועל ידי הארכאולוגים אנט נגר, ג'רלד פינקלשטיין ויעקב ביליג.
ז'טוליו ורגאס
ז'טוליו דורנליס ורגאס (בפורטוגזית: Getúlio Dorneles Vargas; 19 באפריל 1882 - 24 באוגוסט 1954), מדינאי ברזילאי ששימש פעמיים כנשיא ברזיל, לראשונה בין 1930 ל-1945 (חלק מן הזמן ברודנות שכונתה "המדינה החדשה" - "Estado novo") ולאחר מכן בין שנת 1951 ועד להתאבדותו בשנת 1954.
המתחם הצרפתי בירושלים
מנזר סן ונסן דה פול (Hospice Saint Vincent de Paul)
מוסד צדקה קתולי ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולחולי נפש, שנוסד ונבנה ב-1888 על ידי בנות הצדקה "Filles de la Charité" שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומה אל עמק ממילא. הקומפלקס מורכב משלושה מבנים עיקריים: הבניין המרכזי, מבנה כנסייה נפרד ומבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית ברחוב ממילא. שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק היה בו לסייע במימון פעולות המוסד. לחנויות הללו היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב.
ז'טוליו ורגאס
ורגאס הוא אחד החשובים במדינאים הברזילאים במאה ה-20, ושתי מפלגות בברזיל כיום טוענות להיות ממשיכות דרכו - "מפלגת העבודה הברזילאית" (PTB) ו"מפלגת העבודה הדמוקרטית" (PTD).
המתחם הצרפתי בירושלים
מנזר סן ונסן דה פול (Hospice Saint Vincent de Paul)
כיום המנזר הוא אחד המבנים הבודדים ששרדו משכונת ממילא ההיסטורית שמרבית בתיה נהרסו במסגרת עבודות הפיתוח המאסיבי שנערך במקום.
הצורך באכסניה וייסודה
לאחר שנים אחדות של פעולת תעמולה בצרפת שב הברון דה פיילא ב-1882 לירושלים בראש קבוצת צליינים גדולה ובה יותר מאלף איש. שיירת האלף (Le Grand Caravan de Mille) אורגנה על ידי מסדר האבות האסומפסיוניסטים מצרפת (האבות של עליית מרים לשמים), אולם היא קמה הודות לפעילות של דה פיילא שיצר קשר עם המסדר בצרפת על מנת לארגן זרם רחב של צליינות אירופית-צרפתית שתהווה משקל נגד לצליינות הרוסית האדירה. צליינים קתוליים צרפתים אמידים הגיעו לחיפה בשתי אוניות פאר, אולם בשעת שהותם בירושלים התברר כי אין האכסניות הקיימות מסוגלות לקלוט מספר גדול כל כך של צליינים קתולים.