cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגריטה פנציירה
2019
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 2:01.45 דקות וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.45 שניות.
2021
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה פנציירה ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:06.08 דקות, לפני קאסי ווילד מבריטניה (2:07.74 דקות) וקטלין בוריאן מהונגריה (2:07.87 דקות). מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.01 שניות, אחרי קתלין דוסון מבריטניה (58.49 שניות) ולפני מריה קמנייבה מרוסיה (59.22 שניות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי משולב, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זיקנוק שליחים" תוצאה של 2:00.57 דקות. משחה הגמר ל-100 מטר גב נערך פעמיים. בפעם הראשונה היא סיימה במקום רביעי בתוצאה של 59.65 שניות. אך מאחר שהשחיינית במסלול 8 לא שמעה את ההזנקה בשל תקלה במערכת, התוצאות בוטלו ונערך משחה חוזר, כעבור 2:21 שעות. מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.30 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:54.01 דקות ורוסיה (3:56.25 דקות), היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.71 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:42.30 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:38.82 דקות והולנד (3:41.28 דקות), היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.55 שניות.
מסיפורי ספר הג'ונגל
מסיפורי ספר הג'ונגל (ביפנית: ジャングルブック　少年モーグリ) היא סדרת אנימה המבוססת על סיפורו של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל. הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1989 והיא כוללת 52 פרקים. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנת 1992, ובהמשך שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת בסוף שנות ה-90. לבסוף הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור ב-2012.
מוזיקה
שיר הפתיחה ושיר הסיום של הסדרה ביפנית הנקראים "GET UP ~Aio Shinjite~" ("קום אני מאמין באהבה") ו-"Chikyuu no ko" ("הילד של כדור הארץ") בוצעו בידי הזמרים טושיה איגאראשי (Toshiya Igarashi) והשימוטו שיורי (Hashimoto Shiori). שיר הפתיחה בעברית הולחן על ידי אבנר חודורוב ובוצע על ידי יסמין גמליאל, מוטי דיכנה ושי זורניצר.
גביע המדינה בכדורסל 2009/2010
גביע המדינה בכדורסל לעונת 2009/2010 היא התחרות ה-50 מאז היווסדו של המפעל.
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן פיני גרשון, זכתה בגביע המדינה ה-37 בתולדותיה.
היכולת הטובה של יצחקי נמשכה גם בהמשך, ובני השרון כבר הגיעה עד פיגור נקודה בלבד. המשך המשיך עם שתי שלשות של דרק שארפ שעצרו שהגדילו את הפער מבני השרון. ברבע האחרון, בני השרון שוב צמצמו ושלשה של סטיל קבע פיגור של נקודה בלבד, 2 דקות לסיום. אלא שבשניות האחרונות, בחירת זריקות גרועה, איבוד כדור של בלצ'ר ברגע האמת, ונקודות של לאזמה מן העבר השני הבטיחו את הניצחון למכבי.
נויסטריה
נויסטריה (Neustria) הייתה אחת משלוש ממלכות הפרנקים (יחד עם ממלכת בורגונדי ואוסטרזיה), התקיימה בין המאות השישית לשמינית והשתרעה על חלקים משטחי צרפת המודרנית. מאוחר יותר התקיימה דוכסות בשם זהה ובשטח מוקטן עד תקופת הקפטיאנים במאה ה-10, בתקופת השליטה הלומברדית נקרא שטח במערב צפון איטליה בשם נאוסטריה.
לאחר מותו של המלך כלוביס הראשון מהשושלת המרובינגית ב-27 בנובמבר 511, חולקה ממלכתו בין בניו: תיאודריך הראשון הבכור, ושלושת בניה של קלותילדה: כלודומר, כילדברט הראשון וכלותאר הראשון. הם חילקו ביניהם את ממלכת אביהם, בהתאם למסורת הגרמנית, וקבעו את מרכזיהם בפריז, אורלאן, סואסון וריימס.
מאבקי כוח
במשך קרוב ל-200 שנה התנהלו קרבות ומאבקי כוח בין נויסטריה לאוסטרזיה. המלך הראשון של נויסטריה, כלותאר הראשון (בנו של כלוביס הראשון), שנולד בעיר סואסון, הפך אותה לעיר הבירה. מלבד הערים לאן, נויון, קמברה ומאסטריכט שנפלו בחלקו שלט גם בחלקו התחתון של עמק הנהר מז, אך ברוב שאפתנותו לא הסתפק בחלקו זה ורצה להשתלט על חלקים נוספים של ממלכת הפרנקים. עוד בתקופתו של כלותאר הראשון אוחדה נויסטריה בין 558 ל-562 עם אוסטרזיה, ולאחר מכן פוצלה מחדש בין בניו של כלותאר ונמסרה לכילפריך הראשון. כלותאר השני כבש את אוסטרזיה מידי המלכה ברונהילדה מאוסטרזיה וב-623, אחרי שאנשי אוסטרזיה ביקשו מלך שימלוך עליהם, העניק את אוסטרזיה לבנו דגוברט הראשון ואת נויסטריה לבנו כלוביס השני. ברוב התקופה שעד 678 היו שתי הממלכות מפוצלות למעט תקופות קצרות של איחוד. ב-678 הכניעו כוחות נויסטריה תחת פיקודו של המאיורדומוס אברואן את אוסטרזיה בפעם האחרונה. ב-687 המאיורדומוס האוסטראסי פפין מהרסטל הביס בקרב טרטרי (כפר קטן בפיקרדיה קרוב לעיר פרון) את כוחות נויסטריה והשתלט עליה בשם מלכו, כך הפכוה לכפופה לאוסטרזיה.
בתקופה הקרולינגית
ב־751, לאחר שקיבל את תמיכתו של האפיפיור זכריה, המאיורדומוס פפין הגוץ הדיח מכסאו את המלך המרובינגי האחרון והוכתר כמלך הפרנקים. בכך חדלו נויסטריה ואוסטרזיה להיות ישויות מדיניות והפכו לחלק של האימפריה הפרנקית.
ב-748, פפין הגוץ ואחיו קרלומן (בניו של קרל מרטל) נתנו לאחיהם למחצה, גריפו, 12 נחלות בנויסטריה באזור העיר לה מאן וכינו מחוז זה כ-ducatus Cenomannicus או "דוכסות מאן", שם נרדף לדוכסות זו היה נויסטריה. כעבור שנה שלחו את גריפו למנזר. ב-790 קרל הגדול מינה את בנו הבכור קרל הצעיר כמונרך של ה-regnum שכלל את השטחים שבין הנהרות סן והלואר והעניק לו את התואר rex Francorum. קרל הצעיר קבע את מושבו בלה מאן ושלט במקום עד מותו ב-811.
ב-817 לואי החסיד העניק את נויסטריה לבנו הבכור לותאר הראשון, ששלט במקום עד 831 כאשר כתוצאה מההתקוממות הנחלה הועברה לבנו השני של לואי, פפין הראשון מאקוויטניה, עד מותו ב-838 ואז הנחלה הועברה לבנו השלישי של לואי, קרל הקירח. נויסטריה, יחד עם אקוויטן היו בסיס פרנקיה המערבית שנוסדה כתוצאה מחוזה ורדן.
קרל הקירח המשיך את המסורת של הענקת נויסטריה לבן הבכור.
ב-851 קרל הקירח מינה את רובר החזק למרקיז נויסטריה במטרה להגן על החוף הצפוני של פרנקיה המערבית נגד פלישת הנורמנים. הוא הודח ב-856 ואז לואי המגמגם קיבל את הנחלה לשנתיים.
כאשר עלה לואי המגמגם למלוכה, התכווץ שטחה של נויסטריה כך שחפף את שטחו של איל-דה-פראנס של ימינו. לואי היה המלך הפרנקי האחרון שקיבל את נאוסטריה מאביו.
אחרי חוזה ורדן השם נויסטריה לא ציין אלא את שמו של אחד מאזורי הספר של פרנקיה המערבית. נאוסטריה נזכרת בפעם האחרונה בהסכם סן-קלר-סור-אפ (911) שלפיו קרל התם, מלך פרנקיה המערבית נאלץ למסור חלק מנויסטריה לרולו מנורמנדי, מנהיג הנורמנים.
רובר הראשון (בנו של רובר החזק) הפך ב-911 לשליט שני חבלי הספר. משפחתו שלטה על נויסטריה עד 987, כאשר איג קאפה עלה לשלטון.
אלבדו
אַלְבֶּדוֹ (בלטינית: Albedo, לובן. נגזר מ-Albus, לבן) הוא גודל חסר ממד, המבטא את מידת ההחזריות של משטח או גוף. זהו היחס בין כמות הקרינה האלקטרומגנטית המוחזרת מגוף או משטח לכמות שפגעה בו. התוצאה, לרוב מבוטאת באחוזים בין 0% ל-100%, היא מושג חשוב בקלימטולוגיה ובאסטרונומיה. היחס הזה תלוי בתדירות הקרינה הפוגעת ובזווית הפגיעה. אלבדו של שלג טרי הוא גבוה: עד 90%. לפני האוקיינוס לעומת זאת יש אלבדו נמוך. האלבדו הממוצע של כדור הארץ עומד על 37-39%, בעוד האלבדו של הירח הוא 12%. האלבדו הנמוך ביותר של גופים שמימיים שייך לקבוצה קטנה של אסטרואידים ועומד על מעט יותר מ 0.1%. באסטרונומיה האלבדו של גופים לוויניים ואסטרואידים יכול להעיד על הרכב פני השטח שלהם, ובייחוד על תכולה של קרח.
פעולות בני האדם שינו את האלבדו של אזורים רבים בכדור הארץ (בין היתר על ידי בירוא יערות והקמת חוות), אולם קשה לכמת את ההשפעה הזו ברמה גלובלית, לא ברור גם האם ואיך משפיעים שינויים אלה על התחממות כדור הארץ.
הדוגמה ה"קלאסית" של אפקט האלבדו היא משוב טמפרטורת השלג. כאשר אזור מכוסה שלג מתחמם, השלג נמס לאטו והאלבדו פוחת. יותר קרינה נקלטת, וקצב ההתחממות עולה. ההפך גם הוא נכון: אם נוצר שלג, מתחיל מעגל של קירור מואץ. עוצמת השפעת האלבדו תלויה בגודל השינוי באלבדו ושיעור החשיפה לשמש. מסיבה זו ההשפעה עשויה להיות גדולה באזורים טרופיים.
האזורים הטרופיים
אף על פי שאפקט האלבדו ידוע יותר לגבי האזורים הקרים של כדור הארץ, מאחר שמצוי שם יותר שלג, למעשה הוא חזק יותר באזורים הטרופיים, וזאת משום שהם מצויים תמידית תחת אור שמש. כאשר חוואים ברזילאים חוטבים אזורים של יער גשם טרופי חשוך כדי להחליף אותם באדמה כהה יותר כדי לגדל בה גידולי שדה, הטמפרטורה הממוצעת של האזור נוטה לעלות בכ-3°C בשנה.
אפקטים בקנה מידה קטן
אלבדו פועל גם בזעיר אנפין. אנשים הלובשים ביגוד כהה בימי הקיץ נמצאים בסיכון גבוה יותר למכת חום מאלו הלובשים בגדים בהירים.
אזורי טבע נוספים
האלבדו של אזורים מיוערים המכוסים לחלוטין באורנים עומד בתקופת החורף על 9% בלבד, ערך נמוך עבור סביבה טבעית. הדבר נובע חלקית בשל צבע האורנים, וחלקית בשל פיזור אור השמש בתוך העצים אשר מפחית את כמות כלל האור המוחזר. בשל החדירות הנמוכה, אלבדו האוקיינוס אף נמוך יותר, כ-3.5%, אף על פי שהדבר תלוי עד מאוד בזווית הקרינה. לאדמת ביצות גדושה אלבדו של בין 9% ל-14%. אזורי עצים נשירים עומדים על 13%. שדה מכוסה עשב עומד לרוב על 20%. מדבר או חוף ים גדול עומדים לרוב על 25%, אך הדבר משתנה לפי צבע הקרקע. (הנתונים לפי ויקיפדיה האנגלית, מתוך מחקר של אדוארד ווקר).
החזרת הקרינה של אלבדו יכולה להתבטא באזורים מושלגים, שם האלבדו גבוה בשל לובנו העז של השלג. לפיכך מומלץ להרכיב משקפיים בזמן סקי למשל, כדי לא להסתנוור ואף להיכוות (כוויית שמש) מהאור הבהיר של הסביבה המושלגת.
אזורים עירוניים
לאזורים עירוניים יש ערכים לא טבעיים של אלבדו בשל מבנים עשויים ידי אדם אשר קולטים את אור השמש לפני הגיעו לקרקע. באזורי צפון כדור הארץ, הערים חשוכות באופן יחסי, ונמצא כי האלבדו בהן עומד על 7%, עם עליה קלה בלבד בתקופת הקיץ. ברוב הארצות הטרופיות האלבדו הממוצע בערים עומד על 12%. ההבדל נובע מההבדל בסביבה הטבעית.
עננים
אלבדו כבר הושפע בעבר על ידי עננים לא טבעיים, כגון שובל האדים של מטוסים מסחריים. בדיקה הראתה כי לאחר אירועי 11 בספטמבר, בהם הופסקה תנועת המטוסים לשלושה ימים, עלתה הטמפרטורה המקומית ב-1°C.
אלבדו של גופים שמימיים
ב-2023 נתגלה כוכב לכת חוץ-שמשי בעל אלבדו של 80%, לשם השוואה האלבדו של נוגה הוא 75%. ההחזר הגבוה נובע מכמה גורמים העובדים יחד. היות שהכוכב קרוב לשמש שלו, זה גורם לו להיות בעל טמפרטורה של כ-2000 מעלות צלזיוס, גורם זה מביא את המתכות שעליו לידי רתיחה, ובאטמוספירה שלו הם הופכים לעננים. אותם ענני מתכת מחזירים בצורה יעילה את אור השמש שלו. .
2 Brothers On The 4th Floor
חלק מן השירים הנודעים והמצליחים ביותר של ההרכב כוללים את השירים "Never Alone", "" ו-"Come Take My Hand".
קריירה מוזיקלית
ההרכב נוסד בשנת 1990 על ידי שני אחים – המפיקים המוזיקליים בובי ומרטין בור. הלהיט הראשון של ההרכב "Can't Help Myself" הצליח להביא את ההרכב למקום הרביעי במצעד הסינגלים ההולנדי. בתחילה, במהלך ההופעות החיות של הלהקה, שני האחים נהגו להופיע לצד הראפר "Da Smooth Baron MC" והזמרות פגי "הדוכסית" וגייל רובינסון. בשנת 1991 החלו האחים להופיע באופן קבוע עם הראפר רנה פיליפס (D-Rock) והזמרת דזירה מאנדרס (Des'Ray)
ההצלחה הרבה ביותר של ההרכב התרחשה בשנת 1994 כאשר ההרכב הוציא לשווקים את הסינגל "" אשר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים ההולנדי.
בשנים הבאות ההרכב הוציא לשווקים מספר סינגלים שזכו להצלחה מעטה יחסית. משנת 1998, ההצלחה של הלהקה החלה לדעוך ובעקבות כך, בשנת 2002 הלהקה התפרקה.
בשנת 2008 הזמרת דזירה מאנדרס והראפר רנה פיליפס חזרו להופיע יחד.
ירבוע גדול
ירבוע גדול (שם מדעי: Jaculus orientalis) הוא מין מכרסם ממשפחת הירבועיים החי באזורי מדבר באפריקה ובאסיה וחי גם בישראל.
תיאור
הירבוע חי במדבריות, בחולות ובשיחים באזורים יבשים שונים וכן בשדות. הוא נצפה במדינות הבאות: אלג'יריה, מצרים, ישראל, לוב, מרוקו, ערב הסעודית ותוניסיה.
אורך גופו של הירבוע הגדול 9.5 עד 16 ס"מ. רגליו האחוריות ארוכות בהרבה מרגליו הקדמיות. לו זנב ארוך של 12.8 עד 25 ס"מ המכוסה פרווה דקה וקצרה, ובקצהו ציצת שיער שחור ולבן. משקלו הממוצע של הירבוע כ-139 גרם. הזכר גדול במקצת מהנקבה. הם נעים בקפיצות באמצעות שתי רגליהם האחוריות, בצורה המאפשרת להם לנוע במהירות תוך חיסכון באנרגיה. עיניו ואוזניו הגדולות מסייעות לו לזהות טורפים ואיומים בסביבתו.
הנקבות ממליטות בכל המלטה 2 עד 8 גורים, כשבממוצע מומלטים 3 גורים. משך ההיריון 40 יום. לאחר ההמלטה נשארת האם קרוב לגוריה במחילה, ומספקת לגוריה מזון והגנה. בתחילת חייהם אורך רגליהם הקדמיות והאחוריות דומה, הזנב קצר, הם ללא פרווה ועיניהם ואוזניהם סגורות. בארבעת השבועות הראשונים של חייהם נעים הגורים באמצעות רגליהם הקדמיות וגרירת גופם ורגליהם האחוריות, ולאחר מכן הם מסוגלים לנוע באמצעות ארבע רגליהם. בגיל של כ-7 שבועות הם מסוגלים לנוע באמצעות שתי רגליים בלבד. הם פוקחים את עיניהם לאחר 5 שבועות. הם מגיעים לעצמאות בגיל 8-10 שבועות ומגיעים לבגרות מינית בגיל 8 עד 12 חודשים.
הירבועים הם חיות חברתיות, ופעמים רבות נמצאים יחד קבוצות. הם מסוגלים לשחק אחד עם השני. הם חופרים מחילות בחולות המדבר, לעומק של 75 עד 175 ס"מ, ולאורך של עד 2.5 מטר.
בישראל נפוץ הירבוע הגדול בנגב. בעבר נצפה הירבוע בתל שוקת, בתל ערד, בדרום מדבר יהודה, מערד לבאר שבע, דרומה מנחל סכר, בירוחם ובמשאבי שדה. הירבוע הגדול סובל מפגיעה בבית הגידול בשל קיטוע, קרקעות המשמשות למרעה שמפחיתות את המזון הזמין וחרישה לצורכי חקלאות הפוגעת במחילותיו.
שליו מהודר
השליו המהודר חי בערבות צחיחות. צבעו העיקרי הוא צהוב זהבהב, ראשו של הזכר כהה מנומר בכתמים שחורים אפורים הנמשכים לעבר הגרון, החזה והבטן אפורים עם כתמים לבנים גדולים, הרגליים והמקור בצבע אפור כהה עד שחור. הנקבה דומה לזכר, אך צבעה עמום יותר, מגיעה לבגרות כבר בשנה הראשונה לחייה, ודוגרת בתקופת אפריל - יוני, משך הדגירה 22-23 יום.
כללי הצדק הטבעי
כללי הצדק הטבעי הם כללים משפטיים הקובעים מתי הליך משפטי הוגן וראוי.
מהות הכללים
כללי הצדק הטבעי אינם מוגדרים במדויק, ומעולם לא עלו על הכתב כשורת כללים מחייבת. המדובר בשני עקרונות בסיס מובנים מאליהם, אשר כל שיטות המשפט אימצו לבחינת השאלה האם הליך משפטי שהתקיים היה הוגן וראוי.
אין כל קשר בין הרעיון של קיומם של כללי הצדק הטבעי ובין משפט הטבע. על פי הדוקטרינה של משפט הטבע, על התוצאה המשפטית להיות מחויבת לעקרונות מוסריים אובייקטיביים נעלים. כללי הצדק הטבעי אינם מתעניינים כלל בתוצאת ההליך המשפטי, אלא בהליך עצמו. על פי כללי הצדק הטבעי הליך שמפר את הכללים אינו הליך הוגן, ואינו הליך שיוכל להגיע לחקר האמת. מכיוון שכך, אף אם תוצאת ההליך חיובית וראויה על פי עקרונות מוסריים, הרי שבהיות ההליך פסול, התוצאה בטלה מאליה.
כללי הצדק הטבעי נמצאים הן במשפט המקובל, הן במשפט הרומי, ויש המוצאים את מקורם במשפט העברי ונטען כי משם פעפעו לשיטות המשפט הזרות.
כללי הצדק הטבעי
משני הכללים הבסיסיים נגזרים כללים רבים ושונים, אשר הפרת כל אחד מהם נחשבת להפרת כללי הצדק הטבעי:
רשימה זו אינה רשימה סגורה של כללים. כללי הצדק הטבעי מותאמים לכל מקרה לגופו, והם מובנים מאליהם, ונובעים בצורה הגיונית משני הכללים הבסיסיים. על פי המשפט הרומי כללים אלו כה ברורים והגיוניים שאין צורך לחוקק אותם, וכלשון הפסקה הראשונה של הצהרת העצמאות של ארצות הברית: "We hold these truths to be self evident" (אנו מאמינים כי האמיתות הבאות ברורות מאליהן), כך נובעים כללי הצדק הטבעי באופן הגיוני מהגדרתו של הליך כהוגן וראוי.
הכללים במשפט הישראלי
במשפט הישראלי משמשים כללי הצדק הטבעי עילה להתערבותו של בית המשפט הגבוה לצדק בפעולתם של גופים מנהליים, וכן של בתי דין כגון בית הדין הרבני, בית הדין לעבודה או בית דין צבאי. בג"ץ אינו יכול להפוך את פסיקתם של גופים אלו מכיוון שהיא שגויה או אינה ראויה, פרט למקרים חריגים, שכן בפעולת גופים מנהליים אל לו לבית המשפט לשים את שיקול דעתו במקום שיקול הדעת של הגוף לו ניתנה סמכות הכרעה, ובג"ץ אינו יכול להתערב לגופו של עניין בפסיקת בית דין הפועל בסמכות, על פי דין הייחודי לו, כבית הדין הרבני הפועל על פי דין תורה. אך אם הופרו כללי הצדק הטבעי, יוכל בג"ץ להתערב ולהפוך את הפסיקה בשל סיבה זו בלבד.
כן משמשת הפרת כללי הצדק הטבעי עילה להתערבותו של בית משפט בפסק בוררות. הבורר, אשר אינו מחויב לעיתים בסדרי הדין ובדיני הראיות, מחויב על פי כללי הצדק הטבעי.
פסיקת בית המשפט העליון קבעה כי השמירה על כללי הצדק הטבעי לא רק חשובה על מנת לקיים מראית של הליך הוגן, ועל מנת שהצדק ייראה ולא רק ייעשה, כי אם מהותית - כללי הצדק הטבעי נועדו על מנת להגיע לחקר האמת, וזו מטרה המשולבת בקיומו של הליך הוגן עד שבלתי ניתן להפריד ביניהן.
יוגוסלביה במשחקים האולימפיים
יוגוסלביה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), והשתתפה ברציפות בכל המשחקים שנערכו עד אולימפיאדת סיאול (1988).
בראשית שנות ה-90 של המאה העשרים הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן מיוגוסלביה, וזו הכריזה עליהן מלחמה. האו"ם נקט סנקציות שונות נגד יוגוסלביה, וב-30 במאי 1992 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 757, בה קראה למדינות החברות באו"ם למנוע את השתתפותם של ספורטאים יוגוסלבים באירועי ספורט המתקיימים בהן. הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה, אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים המתחרים תחת הדגל האולימפי וללא כל ציון של סממן המזהה את לאומם.
יוגוסלביה שבה והשתתפה באולימפיאדת אטלנטה (1996). ב-2003 היא אימצה חוקה חדשה, שקבעה כי האיחוד בין שתי הרפובליקות המרכיבות את הפדרציה, סרביה ומונטנגרו יהיה רופף יותר. שמה של המדינה שונה לסרביה ומונטנגרו ובשם זה היא השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004). ב-2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה, ושתי המדינות שנוצרו התחרו בנפרד באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
בין השנים 1920–2000 צברו הספורטאים היוגוסלבים 90 מדליות, מהן 28 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר היו התעמלות (11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב), היאבקות (16 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), איגרוף (11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) וכדורמים (8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, נתון הממקם את יוגוסלביה במקום הרביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי הונגריה, איטליה ובריטניה).
אירוח המשחקים
יוגוסלביה אירחה את אולימפיאדת החורף של 1984, בסרייבו (כיום בירת בוסניה והרצגובינה), לאחר שנבחרה על חודם של שלושה קולות מסאפורו. גם גטבורג הייתה מועמדת לאירוח אותם משחקים.
בלגרד הגישה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת הקיץ של 1992, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי ברצלונה, פריז ובריסביין. ההחלטה בדבר אירוח המשחקים התקבלה ב-1986, לפני שפרצה המלחמה שמנעה את השתתפותה של יוגוסלביה במשחקים שאותם הייתה מעוניינת לארח. ארבע שנים מאוחר יותר שוב הציגה בלגרד את מועמדותה, אך דורגה במקום השישי.
ממלכת יוגוסלביה: 1920–1936
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים הוקמה ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וכבר ב-1920 השתתפה לראשונה במשחקים, באולימפיאדת אנטוורפן. היא שלחה רק את נבחרת הכדורגל שלה, שהודחה כבר בסיבוב הראשון, לאחר שנוצחה בידי נבחרת צ'כוסלובקיה בתבוסה הגדולה בתולדותיה, 7-0.
באולימפיאדת פריז (1924) נרשמו הישגים גבוהים יותר, כאשר המתעמל לאון שטוקלי זכה בשתי מדליות זהב, בקרב-רב ובמתח. המתעמלים היוגוסלבים התבלטו גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928), וזכו ב-5 מדליות. שטוקלי הוסיף למאזנו מדליית זהב בתרגיל הטבעות ומדליית ארד בקרב-רב, והיה שותף גם לזכייה הקבוצתית במדליית ארד. יוסיפ פרימוז'יץ' זכה במדליית כסף במקבילים וסטאנה דרגאנץ זכה במדליית ארד בקפיצות.
בשל המשבר הכלכלי העולמי, צמצמה ממלכת יוגוסלביה בהוצאות, כפי שעשו גם מדינות נוספות, והספורטאי היוגוסלבי היחיד שנטל חלק באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היה זורק הדיסקוס וליקו נרנצ'יץ', שנסע על חשבונו, ולא הצליח להעפיל לשלב הגמר. לאולימפיאדת ברלין (1936) שלחה יוגוסלביה את המשלחת הגדולה בתולדותיה עד אז - 86 ספורטאים. לאון שטוקלי, שהיה אז בן 38, זכה במדליית הכסף בתרגיל הטבעות, היחידה לזכות יוגוסלביה.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
לאולימפיאדת לונדון (1948) שלחה יוגוסלביה 96 ספורטאים, ולראשונה נרשמו זכיות גם מחוץ לענף ההתעמלות. איוון גוביאן זכה במדליית כסף ביידוי פטיש, וכמוהו גם נבחרת הכדורגל, שנוצחה במשחק הגמר בידי נבחרת שוודיה בתוצאה 3-1. באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף מספר זהה של ספורטאים יוגוסלבים, אך הישגיהם השתפרו. רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית זהב, הראשונה בענף זה. נבחרת הכדורגל שחזרה את הישגה מלונדון וזכתה במדליית כסף, הפעם לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת הונגריה 2-0. שחקן הנבחרת ברנקו זבץ הבקיע שבעה שערים במהלך הטורניר, והיה למלך השערים. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שדורגה במקום השני אחרי נבחרת הונגריה בבית הגמר.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחה יוגוסלביה משלחת מצומצמת בהרבה, שכללה 41 ספורטאים. נבחרת הכדורגל זכתה במקום השני בפעם השלישית ברציפות, הפעם לאחר הפסד 1-0 לנבחרת ברית המועצות. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית כסף נוספת, לאחר שגם הפעם דורגה אחרי הונגריה בבית הגמר. במדליית כסף שלישית זכה רץ המרתון פרניו מיחליץ'.
לאחר שלוש אכזבות, הצליחה סוף סוף נבחרת הכדורגל לזכות במדליית זהב באולימפיאדת רומא (1960), לאחר שגברה על נבחרת דנמרק 1-3. מילאן גאליץ' היה מלך השערים של הטורניר, עם שבעה, וסגנו היה אף הוא יוגוסלבי, בורה קוסטיץ' (שישה שערים). בנוסף, זכה המתאבק ברניסלאב מרטינוביץ' במדליית כסף. נבחרת הכדורמים הסתפקה הפעם במקום הרביעי, לאחר שדורגה אחרונה בבית הגמר, אחרי איטליה, ברית המועצות והונגריה.
באולימפיאדת טוקיו שבה יוגוסלביה לרשום הישגים בענף ההתעמלות, לאחר שמירוסלב צראר זכה במדליית זהב בתרגיל על סוס הסמוכות ובמדליית ארד בתרגיל המתח. המתאבק ברניסלב סימיץ' זכה במדליית זהב, וברניסלב מרטינוביץ' זכה במדליית ארד. נבחרת הכדורמים שבה וזכתה במדליית כסף, בפעם השלישית בארבע אולימפיאדות, לאחר ששוב סיימה כסגניתה של הונגריה.. נבחרת הכדורגל נערצה הפעם בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לנבחרת גרמניה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיעה יוגוסלביה להישגים הספורטיביים הגבוהים ביותר שלה עד אז. 69 הספורטאים ששלחה זכו ב-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. מירוסלב צראר שמר על תואר בתרגיל על סוס הסמוכות. ג'ורג'יצה ביידוב הייתה לשחיינית היוגוסלבית הראשונה ולאישה היוגוסלבית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. היא זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חזה, עם שיא אולימפי חדש (1:15.8 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה. טורניר הכדורמים נערך הפעם ללא בית הגמר. הנבחרת היוגוסלבית שוב פגשה בנבחרת הונגריה, הפעם בשלב חצי הגמר, ולראשונה הצליחה לגבור עליה, 11-13 לאחר הארכה. במשחק הגמר גברה על נבחרת ברית המועצות וזכתה במדליית הזהב. נבחרת הכדורסל זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 62-63 על ברית המועצות, והפסידה לנבחרת ארצות הברית 65-50 במשחק הגמר. המתאבק סטוואן הורוואט זכה במדליית כסף, וברניסלב סימיץ' איבד את תוארו וזכה במדליית ארד. זבונומיר וויין היה למתאגרף היוגוסלבי הראשון שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד.
לאולימפיאדת מינכן (1972) שלחה יוגוסלביה משלחת גדולה כמעט פי שניים (128 ספורטאים), אך הישגיה דווקא פחתו, והיא סיימה עם 5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. נבחרת הכדוריד זכתה במדליית זהב ראשונה, לאחר שגברה על נבחרת צ'כוסלובקיה 16-21 במשחק הגמר. מאטה פרלוב זכה במדליית זהב ראשונה באיגרוף, ואילו זבונומיר וויין זכה במדליית ארד שנייה ברציפות. המתאבק יוסיפ צ'וראק זכה במדליית כסף, ומילובאן ננאדיץ' זכה במדליית ארד. נבחרות הכדורסל והכדורמים הסתפקו הפעם במקום החמישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הצטמצם מספר הספורטאים ל-90, אך מספר המדליות שוב עלה, ל-8. חותר הקאנו מתיה ליובק זכה בשתי מדליות ראשונות בענף הקאנו/קיאק, מדליית זהב במקצה ל-1,000 מטר ומדליית ארד במקצה לחצי המרחק. המתאבק מומיר פטקוביץ' זכה במדליית הזהב השנייה, ומתאבק נוסף, איוואן פרגיץ', זכה במדליית כסף. באיגרוף, זכה טאדייה קצ'אר במדליית כסף, ואצה רוסבסקי זכה במדליית ארד. נבחרת הכדורסל זכתה במדליית כסף שנייה, גם הפעם לאחר ניצחון על ברית המועצות בחצי הגמר (84-89) והפסד לנבחרת ארצות הברית בגמר (95-74). במדליה השמינית, מדליית ארד, זכה הג'ודוקא סלבקו אובאדוב.
אולימפיאדת מוסקבה (1980)
לאולימפיאדת מוסקבה (1980) שלחה יוגוסלביה את המשלחת הגדולה בתולדותיה. המשלחת כללה 167 ספורטאים, שזכו ב-9 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. בהיעדרה של ארצות הברית, זכתה נבחרת הכדורסל במדליית הזהב, לאחר שגברה על נבחרת איטליה 77-86. גם נבחרת הנשים הגיעה להישג ראשון, מדליית ארד. נבחרת הכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שדורגה בבית הגמר במקום השני אחרי ברית המועצות. גם נבחרת הנשים בכדוריד זכתה במדליית כסף, אף היא לאחר שדורגה בבית הגמר במקום השני אחרי ברית המועצות. נבחרת הגברים סיימה במקום השישי. בכדורגל, סיימה הנבחרת במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי בגמר 2-0 לצ'כוסלובקיה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה בתוצאה זהה לברית המועצות.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
אף שיוגוסלביה הייתה מדינה קומוניסטית, מבחינה פוליטית היא לא השתייכה לגוש המזרחי, ולכן השתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ולא הצטרפה לחרם שהנהיגה ברית המועצות על המשחקים. משחקים אלה היו הטובים בתולדותיה. היא סיימה עם 18 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ודורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
בהיאבקות זכו היוגוסלבים בחמש מדליות: ולאדו ליסיאק ושבאן טרסטנה זכו במדליות זהב, רפיק ממישביץ' זכה במדליית כסף, שבאן סיידיו זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, וגם יוז'ף טרטיי זכה במדליית ארד. המתאגרף אנטון יוסיפוביץ' זכה במדליית זהב, רדז'פ רדז'פובסקי זכה במדליית כסף, ומירקו פוזוביץ' ועזיז סאליחו זכו במדליות ארד. צמד חותרי הקאנו מתיה ליובק ומירקו נישוביץ' זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר ובמדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר. הקיאקיסט מילאן יאניץ' זכה במדליית כסף במקצה היחידים ל-1,000 מטר. בחתירה, זכו זוראן פנצ'יץ' ומילוראד סטנולוב במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
הנבחרות היוגוסלביות המשיכו לרשום הישגים נאים בענפים הכדור. שתי נבחרות הכדוריד זכו במדליות זהב. נבחרת הגברים גברה במשחק הגמר 17-18 על גרמניה המערבית, ונבחרת הנשים סיימה את משחקיה בבית בן שש נבחרות במאזן של חמישה ניצחונות וללא הפסדים. נבחרת הכדורמים זכתה אף היא במדליית זהב, לאחר שדורגה במקום הראשון בבית הגמר. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת צרפת 4-2 בחצי הגמר, וגברה על נבחרת איטליה 1-2 במשחק על המקום השלישי. שניים משחקני הנבחרת, בוריסלב צווטקוביץ' וסטייפאן דווריץ' הבקיעו חמישה שערים כל אחד, וחלקו עם הצרפתי דניאל קסוארב את תואר מלך השערים של הטורניר. גם נבחרת הכדורסל זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 74-61 לספרד, וגברה על נבחרת קנדה 82-88 במשחק על המקום השלישי. בשורות הנבחרת שיחק גם דראז'ן פטרוביץ' בן ה-20. נבחרת הנשים סיימה במקום השישי והאחרון.
אולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האחרונה בה השתתפה יוגוסלביה כפדרציה סוציאליסטית המורכבת מ-6 רפובליקות. גם במשחקים אלה הגיעה להישגים גבוהים: 12 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
הענף הבולט במשחקים אלה היה הקליעה. יאסנה שקאריץ' זכתה במדליית זהב בירי באקדח אוויר ובמדליית כסף בירי באקדח, וגוראן מקסימוביץ' זכה במדליית זהב בירי ברובה אוויר. ענף נוסף בו זכו היוגוסלבים לראשונה במדליות היה טניס שולחן. איליה לופולסקו וזוראן פרימוראץ זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות לגברים, ויאסנה פאזליץ' וגורדנה פרקוצ'ין זכו במדליית ארד בטורניר הזוגות לנשים. המתאבק שבאן טרסטנה איבד את תוארו, אך זכה במדליית כסף. המתאגרף דאמיר שקארו זכה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה צמד החותרים סאדיק מויקיץ' ובויאן פרשרן.
בענפי הכדור, רק נבחרת הכדורמים שמרה על תוארה, לאחר שגברה 7-9 על ארצות הברית. נבחרות הכדורסל זכו שתיהן במדליות כסף. נבחרת הגברים בשורותיה שיחקו, בין היתר, דראז'ן פטרוביץ', טוני קוקוץ', דינו ראדג'ה, ולאדה דיבאץ' וז'ליקו אובראדוביץ', הביסה בחצי הגמר 70-91 את נבחרת אוסטרליה, אך נכנעה במשחק הגמר 76-63 לברית המועצות. נבחרת הנשים גברה אף היא על מקבילתה האוסטרלית בחצי הגמר, 56-57, והפסידה לארצות הברית במשחק הגמר 77-70. נבחרת הגברים בכדוריד, שאיבדה את תוארה, זכתה במדליית ארד, לאחר שגברה על נבחרת הונגריה 23-27, ואילו נבחרת הנשים סיימה במקום הרביעי, לאחר שדורגה בבית הגמר אחרי נבחרותיהן של המארחת קוריאה הדרומית, נורווגיה וברית המועצות.
החרם על יוגוסלביה
בראשית שנות ה-90 הכריזו סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ומקדוניה על עצמאותן מיוגוסלביה, וזו הכריזה עליהן מלחמה. בין הסנקציות שנקט האו"ם נגד יוגוסלביה, הייתה החלטה 757 שקיבלה מועצת הביטחון במאי 1992, ובה קראה למדינות החברות באו"ם למנוע את השתתפותם של ספורטאים יוגוסלבים באירועי ספורט המתקיימים בהן.
הוועד האולימפי הבינלאומי החליט כי יוגוסלביה לא תוכל להשתתף באולימפיאדת ברצלונה, אך התיר את השתתפותם של ספורטאים מהמדינה, כמשתתפים עצמאיים. כתוצאה מכך, יכלו להשתתף במשחקים רק ספורטאים בודדים, ונבחרות בענפים קבוצתיים, כגון כדורסל, כדוריד וכדורמים, שהיו אמורות להשתתף במשחקים לא יכלו לעשות זאת. 52 הספורטאים היוגוסלבים שהגיעו לברצלונה לא הורשו ליטול חלק בטקס הפתיחה ובטקס הסיום, ולא הותר להם לשאת כל סימן המזהה אותם עם ארצם. הם נדרשו להתחרות כשהם לבושים בבגדים לבנים, וכן נקבע כי אם יזכו במדליות, יונף הדגל האולימפי וינוגן ההמנון האולימפי.
שלושה קלעים יוגוסלבים זכו במדליות בברצלונה. יאסנה שקריץ' זכתה במדליית כסף בירי באקדח אוויר, אראנקה בינדר זכתה במדליית ארד בירי ברובה אוויר, וסטוואן פלטיקוביץ' זכה במדליית ארד בירי בשכיבה.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה: 1996–2000
יוגוסלביה שבה להשתתף במשחקים באולימפיאדת אטלנטה (1996), אך הישגיה היו נמוכים מאלה שהגיעה אליהם בשנות ה-80. הקלעית אלכסנדרה איבושב זכתה במדליית זהב בירי בשלושה מצבים ובמדליית ארד בירי ברובה אוויר. נבחרת הכדורסל, בשורותיה שיחקו דיאן בודירוגה, ז'ליקו רבראצ'ה, ולאדה דיבאץ' ואלכסנדר ג'ורג'ביץ' זכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי בגמר 58-66 על נבחרת ליטא והובסה בידי נבחרת ארצות הברית 95-69 במשחק הגמר. נבחרת הכדורעף זכתה במדליית ארד לראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה לנבחרת איטליה בחצי הגמר וגברה על נבחרת רוסיה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת סידני (2000) הייתה האחרונה בה השתתפה יוגוסלביה במתכונתה זו. 111 הספורטאים שבו עם 3 מדליות, אחת מכל סוג. נבחרת הכדורעף זכתה במדליית הזהב, לאחר שניצחה את נבחרות איטליה ורוסיה בחצי הגמר ובגמר. הקלעית יאסנה שקריץ' זכתה במדליית כסף בירי ברובה אוויר, ונבחרת הכדורמים זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה להונגריה 8-7 בחצי הגמר, וגברה על ספרד 3-8 במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורסל הסתפקה הפעם במקום השישי.
סרביה ומונטנגרו: 2004
ב-2003 תוקנה חוקתה של יוגוסלביה. הפדרציה בין סרביה ומונטנגרו נהייתה רופפת יותר, והמדינה גם שינתה את שמה לסרביה ומונטנגרו. גם קוד הוועד האולימפי שלה שונה מ-YUG ל-SCG, ובנתוני הוועד האולימפי הבינלאומי נרשמים הישגיה של סרביה ומונטנגרו בנפרד מהישגיה של יוגוסלביה.
87 ספורטאים נטלו חלק באולימפיאדת אתונה (2004), מהם רק שבע נשים. דיאן בודירוגה נשא את הדגל בטקס הפתיחה, אך הנבחרת, שבודירוגה שימש כקפטן שלה צברה רק ניצחון אחד בשלב המוקדמות ודורגה רק במקום ה-11. בשתי מדליות הכסף היחידות שצברה סרביה ומונטנגרו זכו הקלעית יאסנה שקריץ' בירי ברובה אוויר, ונבחרת הכדורמים, שניצחה בחצי הגמר 3-7 את יוון, והפסידה במשחק הגמר 8-7 להונגריה. נבחרת הכדורעף דורגה ראשונה בבית בשלב המוקדמות, אך הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת רוסיה.
אולימפיאדות החורף
יוגוסלביה השתתפה באולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924). היא נעדרה מהמשחקים רק פעמיים, מאולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ומאולימפיאדת סקוו ואלי (1960). להישג משמעותי ראשון הגיעה רק באולימפיאדה אותה אירחה, אולימפיאדת סרייבו (1984), כאשר יורה פרנקו זכה במדליית כסף בסקי אלפיני. באולימפיאדת קלגרי (1988) זכו הספורטאים היוגוסלבים ב-3 מדליות: בקפיצות סקי זכתה הנבחרת במדליית כסף, ומאיאז' דבלאק זכה גם במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה. גולשת הסקי האלפיני מטיה סווט זכתה במדליית כסף בסלאלום.
החרם על יוגוסלביה הוטל רק במאי 1992, והיא הספיקה להשתתף באולימפיאדת אלברוויל (1992). היא נעדרה מאולימפיאדת לילהאמר (1994), ושבה והשתתפה באולימפיאדת נאגנו (1998). סרביה ומונטנגרו השתתפה באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת טורינו (2006).
מאז אולימפיאדת קלגרי, לא הגיעה יוגוסלביה (או סרביה ומונטנגרו) להישגים משמעותיים באולימפיאדות החורף.
יעקב שרגא זינגר
יעקב שרגא פייבל זינגר (תרנ"ט, 1899 - ט"ז בתמוז תש"ב, 1 ביולי 1942) היה רבה האחרון של אוסטרובה (אוסטרוב מזובייצקה) הפולנית, נכדם של אדמו"רי אלכסנדר.
ביוגרפיה
בשנת תרע"ח נפטר רבי מנחם קאליש האדמו"ר מאמשינוב, ובנו רבי יוסף נקרא למלא את מקומו. הרב יעקב פייבל עזב יחד עמו לאמשינוב שם ישב ושקד על לימודו בהתמדה. את מקום חמיו ברבנות מילא רבי מאיר דן פלאצקי אשר נפטר בשנת תרפ"ח. שנתיים חיפשו תושבי העיר רב שימלא את מקומו ולא מצאו. באותם הימים הגיע רבי יוסף שכיהן כאדמו"ר מאמשינוב לביקור בעיר רבנותו לשעבר ואז הועלתה ההצעה לקחת את חתנו רבי יעקב פייבל לכהן כרב; בט"ו בשבט תר"צ הוכתר לרבה של אוסטרוב. הרב זינגר התמסר לקהילתו וניהל את העיר בחכמה על פי עצת חותנו.
בשואה
בסוף שנת תרצ"ט החלו הנאצים להפציץ את העיר וכעבור שבוע נכנסו לעיר ומיד עם כניסתם רצחו חמישה עשר יהודים. הרב יעקב פייבל יחד עם כמה יהודים התעסקו בקבורתם והנאצים רצו להורגם בבית הקברות. בני המשפחה התחננו לנאצים והם שיחררו אותם חזרה לביתם. בראש השנה ת"ש לקחו הנאצים את הרב ואת מזכיר הקהילה והכריחו אותם לגזוז אחד לשני את זקנם ולאחר מכן התעללו בהם. הרב זינגר החליט לברוח לשטחים שהיו כבושים על ידי הרוסים אך לפני שהספיק נתפס שוב על ידי הגסטפו שדרשו ממנו להביא חמישה קילו זהב תוך 24 שעות. באותו לילה נמלט לזמברוב ומשם לסלונים (שהייתה אז כבר חלק מבלארוס בשליטת הרוסים) שם שהה אצל בן דודו רבי שלמה דוד יהושע וינברג האדמו"ר מסלונים (חתן דודו ה"עקידת יצחק").
בסלונים התאושש הרב זינגר והחל לדאוג לפליטי עירו ששהו בסביבה. הרב זינגר תכנן להימלט לווילנה שהייתה אז עצמאית בשלטון ליטא ושלח לשם את בנו הבכור הרב יחיאל מנחם למצוא דירה שם. בינתיים השתלטו הרוסים על וילנה ולאחר מכן בוטל ההסכם עם הנאצים ואלו האחרונים פתחו במבצע ברברוסה והשתלטו על סלונים. מיד עם הכיבוש החריבו הנאצים את העיר ורצחו יהודים רבים ביניהם רבה של העיר הרב יהודה לייב פיין. לאחר הרצחו של הרב פיין מילא הרב זינגר באופן לא רשמי את מקומו ברבנות וישב בוועד הקהל באופן קבוע, עזר בהספקה ועזרה לבני העיר והיה אחראי על ענייני הדת. בי"ד בתמוז תש"ב (29 ביוני 1942) החלו הנאצים לרצוח את יהודי העיר. הרב הסתתר עם אשתו ותשעת ילדיו אך למחרת הוצאו על ידי השוטרים הבלארוסיים ונשלחו לכלא ולמחרת בט"ז בתמוז נרצחו בשדרות צ'פלובה יחד עם יהודי העיר.
צאצאיו
בנו הבכור, הרב יחיאל מנחם (תרע"ט - ו' בחשוון תשמ"ט) שנשלח לווילנה על ידי אביו, נמלט כמו יהודים רבים יחד עם חברו יצחק טופולה לשאנגחאי ולאחר המלחמה היגר לארצות הברית שם נישא לרחל, אחותו של חבירו (בני הרב ישראל יעקב טופולה אב"ד סדוונא). עבד במסחר ביהלומים. הוציא את ספרי השושלת מחדש, "ישמח ישראל" ו"תפארת שמואל". בסוף שנת תשמ"ד פתח בית המדרש ע"ש אדמו"רי אלכסנדר בבורו פארק, ולאחמ"כ היה לו חלק בפתיחת ישיבה כלל חסידי בבורו פארק "תפארת שמואל אלכסנדר". לאחר פטירתו מילא בנו רבי יוסף יצחק מאיר את מקומו בבורו פארק בארצות הברית. בן אחר הוא רבי אברהם ברוך משמש כראש ישיבת "תפארת שמואל" אלכסנדר.
כריסטיאנו זאנטי
כריסטיאנו זאנטי (באיטלקית: Cristiano Zanetti; נולד ב-14 באפריל 1977 בקרארה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
זאנטי התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1993 בפיורנטינה האיטלקית. לאחר מכן עבר בין הקבוצות ונציה, רג'ינה, אינטר מילאנו, קליארי ורומא. הוא אף זכה עם רומא באליפות איטליה בעונת. זאנטי הועבר ליובנטוס בשנת 2006 בהעברה חופשית, על אף ירידת הקבוצה לסרייה ב' בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א'.
נץ אפור כהה
נץ אפור כהה או נץ קולני אפור (שם מדעי: Melierax metabates) הוא עוף דורס קטן אפריקני מהסוג נץ אפור וכשמו הוא בעל נוצות אפורות.
הנץ האפור הוא סוג דמוי נץ בעל 3 מינים ומין זה הוא הקטן ביותר בו. הוא בעל נוצות אפורות ומקור ורוד עם קצה צהוב, עיניים גדולות ושחורות ולהם "גבות" שחורות וזנב ארוך ושחור. הבטן לבנה ומפוספסת במעט שחור והשת לבן. הכנפיים רחבות וקצוותיהם שחורות. הרגליים יותר ארוכות מלשאר הדורסים מה שמאפשר לו ללכת על הקרקע. אורכו הממוצע 38–51 ס"מ, מוטת הכנפיים 86–105 ס"מ ומשקלם 512–852 גרם בנקבות ו-478-700 גרם בזכרים. מלבד המשקל אין הבדל גדול בין הזכרים לנקבות.
כמו קרוביו הוא מותאם לחיים תת-מדבריים וכן לערבות והוא חי באפריקה שמדרום לסהרה, אם כי אוכלוסייה מסוימת נצפתה במרוקו וחלק אף בסעודיה ותימן. הוא שוכן על ענפים או עמודי חשמל ומהם משקיף בחיפוש מזון או שהוא הולך על הקרקע עד שהוא מוצא טרף. הוא ניזון מחסרי חוליות יבשתיים כמו חרקים, זוחלים, יונקים קטנים עד גודל של ארנבת וציפורים קטנות. הם חיים ביחידות מעט בעונת הרבייה.
נצים אלה פולטים קריאות רמות כדי למשוך את הנקבות בעונת הרבייה ומכאן שמן האנגלי "chanting goshawk"- "נץ מזמר". הנץ מצוי ברוב חלקי אפריקה והוא איננו בסכנת הכחדה.
שכונת רמז (ראשון לציון)
שכונת רמז היא שכונה בראשון לציון.
רקע
השכונה מכונה "המערב הישן" של ראשון לציון, משום שעד שנות ה-80, עת נבנו שכונות במערב העיר, הייתה השכונה הקרובה ביותר לחוף הים.
ראשיתה הייתה ב-1933, בבית בודד בקצה המושבה ראשון לציון, ברחוב רמז פינת הגליל כיום. הבית נבנה על ידי אברהם ודבורה אברמוב שעלו מבולגריה שנתיים קודם לכן. בזמן המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 שימש הבית את ה"גפירים" - משטרת היישובים העבריים - כעמדה קדמית להגנה על המושבה.
גבולותיה של השכונה הם בין שדרות הרצל ורחוב ז'בוטינסקי במזרח, שדרות תש"ח בדרום, רחוב רוטשילד בצפון ורחוב שפרינצק במערב. חלקה הדרומי-מערבי של השכונה הוקם בשנת 1937 וכונה "שכונת הבולגרים". דרומית לחלק זה הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20 נווה הלל. חלקה המזרחי של השכונה מאופיין בבנייה רוויה של בתים משותפים. חלקה המערבי כולל גם בנייה נמוכה ובתים פרטיים, בעיקר בשיכון מפ"ם. השכונה כוללת בתוכה גם את שיכון מפ"ם.
בשכונה ישנה ספרייה ציבורית ע"ש יצחק שדה, ונמצאים בה מספר מוסדות חינוך: תיכון מקיף א' הגימנסיה הריאלית, השוכנת ברחוב האחים סמילצ'נסקי, ובתי הספר היסודיים "ידלין", "אשכולות", "ניצנים", "עין הקורא" ובית הספר הממלכתי-דתי "הראל". ברחוב ויניק שוכן בית האבות לעולי בולגריה. בעבר נקראה השכונה "גבעת לוינסון" ובה מתרחשת עלילת הספר "ימי הפופ" מאת עמיחי שלו.
בשכונת רמז גרים כ-25,000 תושבים, בכ-9500 בתי אב.
רייף פיינס
רֵייף נת'ניאל טוויסלטון-ויקהאם-פַֿיינְס (באנגלית: Ralph Nathaniel Twisleton-Wykeham-Fiennes; נולד ב-22 בדצמבר 1962) הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע אנגלי.
תפקידיו הידועים ביותר בקולנוע הם: כיכובו בסרט מלון גרנד בודפשט בתפקיד גוסטב ה., קונסיירז' המלון; משחקו בסרט "רשימת שינדלר", בו גילם את איש האס אס הנאצי אמון גת; ב"זיכיון הארי פוטר"; בסרטים "הארי פוטר וגביע האש", הארי פוטר ומסדר עוף החול, ו"הארי פוטר ואוצרות המוות" בו גילם את הנבל הראשי - לורד וולדמורט ; ובסרט "הפצוע האנגלי". על תפקידיו ב"רשימת שינדלר" וב"פצוע האנגלי" היה מועמד לפרס אוסקר.
קורות חייו
פיינס נולד בסאפוק שבאנגליה. אמו, ג'ניפר לאש הייתה סופרת, ואביו מארק פיינס, היה צלם. רייף הוא הבכור במשפחה של שישה ילדים וחונך כנוצרי קתולי. אחיו ג'וזף פיינס אף הוא שחקן קולנוע שכיכב בסרט "שייקספיר מאוהב" ובסדרה "סיפורה של שפחה". אחותו מרתה היא במאית קולנוע שביימה את הסרט "אונייגין" בו השתתף פיינס בתפקיד הראשי. בשנת 1973 עברה משפחתו לאירלנד לשנים אחדות, וילדי המשפחה למדו בחינוך ביתי. כשחזרו לאנגליה גרו בעיר סולסברי בה השלים פיינס את לימודיו, ולאחריהם נרשם ללימודי ציור בקולג' צ'לסי לאמנות.
פיינס ויתר על לימודי האמנות ונרשם לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ללימודי משחק. עם סיום לימודיו ב-1988 הצטרף לרויאל שייקספיר קומפני. פיינס הוא השחקן היחיד שזכה בפרס הטוני על גילום המלט בתיאטרון ברודוויי. בשנת 2001 קיבל את פרס ויליאם שייקספיר מטעם תיאטרון שייקספיר בוושינגטון.
קריירה
ב-1990 גילם את דמותו של תומאס אדוארד לורנס בסרט טלוויזיה על חייו. ב-1991 השתתף בסדרת הטלוויזיה "החשוד העיקרי" בכיכובה של הלן מירן.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1992 בתפקיד היתקליף בסרט "אנקת גבהים", על פי ספרה של אמילי ברונטה. אחרי שנה זכה להכרה בינלאומית כשגילם את אמון גת, קצין האס אס האכזר, בסרטו של סטיבן ספילברג "רשימת שינדלר". על תפקידו זה היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה. הוא לא זכה באוסקר, אך זכה בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פיינס מופיע במגוון גדול של ז'אנרים קולנועיים, החל מסרטי מתח כמו "דרקון אדום", עבור בסרט מצויר תנ"כי כ"נסיך מצרים" וסרט נוסטלגי כגון "הנוקמים", וכלה בקומדיה רומנטית כגון "יפה במנהטן". בשנת 2002 זכו פיינס ומירנדה ריצ'רדסון בשבחים על הופעתם ב"ספיידר", סרטו עטור הפרסים של דייוויד קרוננברג.
ב-2004 לוהק פיינס לתפקיד הלורד וולדמורט בסרט הרביעי מסדרת סרטי הארי פוטר, "הארי פוטר וגביע האש" שיצא לאקרנים ב-2005 ובסרטי ההמשך "הארי פוטר ומסדר עוף החול" (2007) הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם (2009) והארי פוטר ואוצרות המוות (2010-2011)
עוד בשנת 2005 שיחק פיינס בתפקיד הראשי בסרט "הגנן המסור". הסרט המתרחש בשכונת העוני קיברה שבניירובי, קניה. הרקע בו צולם הסרט עורר את רחמי צוות ההפקה והשחקנים והם ייסדו קרן למען מתן חינוך בסיסי לתושבי המקום, שפיינס עומד בראשה.
ב-1993 התחתן פיינס עם השחקנית אלכס קינגסטון ובשנת 1997 הם התגרשו. מ-1995 היה בן זוגה של השחקנית הבריטית פרנצ'סקה אניס המבוגרת ממנו ב-18 שנים, ששיחקה לצידו ב"המלט", הם נפרדו ב-2006. ב-2007 הוא יצא עם הרקדנית מיכל סייפן.
ב-2012 הוא הצטרף לסדרת סרטי ג'יימס בונד בתפקיד M, בסרט "סקייפול". הוא שב למלא את אותו התפקיד גם בסרטים "ספקטר" ו"לא זמן למות".
ב-2014 כיכוב בסרטו של וס אנדרסון, מלון גרנד בודפשט בתפקיד גוסטב ה. קונסיירז' המלון.
Meaning of Life
Meaning of Life (בעברית: משמעות החיים) הוא אלבומה השמיני של הזמרת קלי קלרקסון, אשר יצא ב-27 באוקטובר 2017 על ידי אטלנטיק רקורדס. האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, ביניהם קלרקסון עצמה וקרייג קולמן אשר שימשו כמפיקים בפועל, גרג קוסטין שהיה ממפיקי אלבומיה הקודמים, ג'ייסון הבלרט, ג'וסיפר ועוד.
אלבום זה היה גם אלבומה הראשון עם חברת אטלנטיק רקורדס לאחר שהחוזה שלה עם תקליטי RCA הסתיים.
רקע
בעוד בחברת התקליטים הקודמת שלה נאלצה קלרקסון ליצור מוזיקת פופ, הפעם קיבלה חופש אמנותי להתנסות גם בז'אנרים נוספים, כמו R&B ומוזיקת נשמה. אלבום זה גם מתרחק ממוזיקת הפופ-רוק אשר אפיינה אותה במהלך הקריירה שלה.
על האלבום השפיעו מספר אמנים המזוהים עם ז'אנר ה-R&B והנשמה, כמו מריה קארי, ויטני יוסטון, ארית'ה פרנקלין, אן ווג ובוני רייט. קלרקסון רצתה שהאלבום יזכיר את המוזיקה אשר הוציאו אותם אמנים בתחילת הקריירה שלהם ושירגישו את אותם אמנים ברוח האלבום. מבחינה לירית האלבום עוסק בקשרים אישיים בין אנשים, באהבה וב"לחיות את הרגע".
ביקורות וקידום
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, אשר שיבחו את הסגנון החדש של קלרקסון ואת אחידות האלבום. האלבום הגיע למקום השני בארצות הברית ובכך נהיה לאלבום השמיני שלה שמגיע לשלושת המקומות הראשונים במצעד הבילבורד 200.
מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Love So Soft", "I Don't Think About You", ו-"Heat" כאשר "Love So Soft" ו-"Heat" הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הדאנס של ארצות הברית. האלבום קיבל שתי מועמדויות לפרס גראמי בקטגוריות "היכולות הווקאליות הטובות ביותר באלבום פופ" ו"ביצוע הסולו הטוב ביותר בשיר פופ" על "Love So Soft".
בינואר 2019 יצאה קלרקסון לסיבוב הופעות לקידום האלבום, "Meaning of Life Tour".
שירות החקירות הפליליות של מחלקת ההגנה (ארצות הברית)
ארגון
מטה DCIS ממוקם באלכסנדריה שבווירג'יניה. משרדי השטח של השירות ממוקמים במיקומים הבאים: כל משרד שטח אחראי על פיקוח על מספר סוכנויות כפופות הממוקמות ברחבי ארצות הברית.
נכון לעכשיו, DCIS שומרת על נוכחות במיקומים הבינלאומיים הבאים:
עמנואל פטי
עמנואל לורן פטי (צרפתית: Emmanuel Laurent Petit; נולד ב-22 בספטמבר 1970 בצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי. במהלך הקריירה שלו שיחק פטי במועדונים כמו ברצלונה, ארסנל ומונקו. הוא סיים את הקריירה שלו בקבוצה האנגלית צ'לסי, אותה עזב בקיץ 2004.
פטי שיחק בנבחרת צרפת. הוא סיים את הקריירה עם 63 הופעות בנבחרת וזכה איתה במונדיאל 1998 (כבש שער בגמר) וביורו 2000.
לאחר שישה חודשים בהם חיפש מועדון חדש, הודיע פטי על פרישתו ב-20 בינואר 2005 כשגילה שהוא צריך לעבור ניתוח בברך וככל הנראה לא יוכל לחזור לכושר מלא.
נורית גלרון
תחילת דרכה
גלרון נולדה בשם נורית קְלימְבּוּרְד ולה אחות אחת גדולה ממנה. אמה, לאה סיטין, פרשה מהבמה אחרי שהייתה זמרת בלהקת הבריגדה היהודית "מעין זה", שהקים הבמאי אליהו גולדנברג. אביה, משה, היה קופאי שהיה בעברו חייל בצבא אנדרס, ולאחר ששכל בשואה אישה וילד העדיף, כמו יהודים רבים אחרים, לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל כעולה בלתי־לגאלי. גדלה בשכונת נווה עמל בהרצליה. הייתה חניכת תנועת המחנות העולים.
את הקריירה המקצועית שלה החלה בעת שירותה בצבא. ב־1970 התגייסה גלרון לצוות הווי גולני. לדבריה "לא ידעתי שאני רוצה להיות זמרת, אבל היה לי נוח להיות כזו כדי שארוויח כסף ללימודי קולנוע ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב". בצוות ההווי ביצעה את הסולו הראשון שלה, בשיר "הלוך וחטוף". על תחילת דרכה המוזיקלית סיפרה לימים שכאשר הגיעה לאודישן בתיאטרון לנוער של אורנה פורת, החליטה לפתע לבצע את שירם של יעקב אורלנד ומרדכי זעירא "שלכת" ("עמוק, עמוק העצב בעיניים"), שאת גרסתו המקורית שרה אמה בלהקת הבריגדה (שבה היה זעירא חבר), והייתה זו חוויה רבת־עוצמה שהשפיעה עליה (בגרסה שהקליטה, שהוקלטה בביצוע חי, נפלו טעויות במילים מפני ששרה את הגרסה ששרה לה אימה בילדותה ). לאחר שחרורה מהצבא למדה תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בעזרת מלגה, והתפרנסה מזמרה בהצגות התיאטרון לנוער. באותם ימים החלה להופיע במועדונים קטנים. נעים רג'ואן, אמרגנה של קלימבורד ושל עליזה עזיקרי, שלפני הופעותיה שרה נורית כזמרת חימום, הציע לה להחליף את שם משפחתה ל"גיל־רון", והיא בחרה ב"גלרון". בשנת 1973 החלה גלרון להופיע בשיתוף המלחינה יעל גרמן, שאותה פגשה באסמאעיליה כאחת מארבע סטודנטיות שהתנדבו להופיע לפני חיילים במלחמת יום הכיפורים. אחת ההופעות, שארגנה גרמן, הייתה בפני רכזי תרבות של קיבוצים בגבעת חביבה. היא הובילה להזמנת יותר משלושים הופעות, בקיבוצים וגם במועדונים, שאותן הפיק אשר ביטנסקי. בסוף 1973 הופיעה גלרון עם ליאור ייני בערב שירי מיקיס תאודוראקיס שתרגמה לעברית אביבה אורשלום. עוד השתתפו במופע עוזי חיטמן, יונית שוהם ונגה שלם. בשנת 1976 השתתפה באלבום שהוקדש לשיריה של לאה גולדברג עם השיר "אולי מחר", בלחן של גרמן. באותה השנה השתתפה גלרון בתוכנית רדיו בגלי צה"ל שהוקדשה לגילוי כישרונות צעירים, לצידם של יהודית רביץ ואורי רווח, עם דובי לנץ, הופעה שקידמה את הקריירה המקצועית שלה.
אתלברט, מלך סאסקס
אתלברט או את'לברט (באנגלית: Aethelbert או Æðelberht) היה מלך ממלכת סאסקס במהלך המחצית הראשונה של המאה השמינית.
נורית גלרון
תחילת דרכה
בדצמבר 1977 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 8 עם השיר "הלילות הקסומים" (מילים: עדה נסטוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אתלברט, מלך סאסקס
ישנה סברה כי אתלברט היה בנם של אתלסטאן אשר מלך לפניו, ושל רעייתו של אתלבטאן, אדלדרית'.
נורית גלרון
תחילת דרכה
אלבום הסולו הראשון שלה, שנקרא בפשטות "נורית גלרון" (וזכה ברבות הימים לכינוי "התקליט הסגול"), יצא ב־19 ביוני 1978 בהוצאת חברת התקליטים ישראדיסק וזכה לביקורות משבחות. על אף ריבוי היוצרים ששיתפו פעולה עימה בכל אחד מ־11 השירים, מתקיימת אחידות מלאה באלבום המתבטאת במלנכוליה מינימליסטית. בין היוצרים החתומים על השירים ניתן למצוא את השמות המובילים במוזיקה הישראלית של סוף שנות ה־70, ובהם אילן וירצברג, מתי כספי, שם טוב לוי, יוני רכטר ודויד ברוזה. בין השירים הבולטים באלבום, שחלקם הפכו לנכסי צאן הברזל של המוזיקה הישראלית: "כמעט" (יונתן רטוש/יגאל גורדון), "שלכת" (יעקב אורלנד/מרדכי זעירא), "מה יהיה בסופנו" (לאה גולדברג/אשר ביטנסקי), "אהובתי שלי לבנת צוואר" (יעקב שבתאי/סשה ארגוב), "אולי מחר" (לאה גולדברג/יעל גרמן), וכן "הלילות הקסומים", שנחשב כחריג לעומת שאר שירי האלבום, שאת רובם כתבו משוררים.
אתלברט, מלך סאסקס
פרטים מועטים ידועים על מלכותו, אולם נשתמרו מספר צווים מלכותיים שהוציא. כמו כן ידוע כי תקופת מלכותו חפפה עם תקופת כהונתו של סיגפרת' מסיסלי כהגמון, שכן סיגפרת' חתום על צו מלכותי שאינו נושא תאריך, אשר הוציא אתלברט. בצו זה מכונה אתלברט בכינוי "מלך הסאסקסונים" (Ethelbertus rex Sussaxonum). סיגפרת' החל את כהונתו כבישוף השלישי של סיסלי בשנת 733 וכיהן בתפקיד זה בשנת 747 עד נכח בסינוד קלופשו. מועד פטירתו של סיגפרת' אינו ידוע.
נורית גלרון
תחילת דרכה
בראיונות איתה באותה תקופה הדגישה גלרון שהיא אינה זמרת ג'אז, למרות הדמיון החיצוני והקולי לזמרת קליאו ליין. באותה שנה השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "ברכי נפשי". בדצמבר 1978 השתתפה בפעם השנייה ברציפות בפסטיבל שירי הילדים מספר 9 עם השיר "כובע עשוי שמים" (מילים: נורית זרחי, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
אתלברט, מלך סאסקס
צו נוסף הנושא את שמו של אתלברט ואת הכינוי "מלך הסאקסונום הדרומיים" (Adelbertus rex Australium Saxonum) נותר עד ימינו אולם היסטוריונים סבורים כי צו זה הוא זיוף מאוחר.
נורית גלרון
תחילת דרכה
אלבומה השני, "נורית גלרון בהופעה חיה", שיצא בשנת 1979 בחב' ליטראטון, היה אלבום ג'אז, שהוקלט חי עם קהל באולפני טריטון 31.5.79 על ידי טומי פרידמן עם מיטב נגני הסוגה באותה תקופה, בניצוחו של רמי לוין. האלבום כלל שבעה קטעים: קוליים, ארוכים ומתורגמים, אינסטרומנטליים, ביצוע ל"לך למדבר" וביצוע לשיר "יום אחרון" של אברהם שלונסקי, ללחן של מאיר אריאל ושלום חנוך. כמהלך שיווקי ייחודי צורף לאלבום בזמנו גם פוסטר קטן של גלרון.
בסוף 1979 זכה להצלחה במצעדי הפזמונים שירה "בודדים אומרים", שעסק במוות. את השיר הקשה כתב אברהם בן יצחק והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום. רשת ג' הזמינה אותו במיוחד למצעד הפזמונים השנתי של תשל"ט. כמו כן הוציאה גלרון את השיר "עצוב למות באמצע התמוז" שכתבה והלחינה נעמי שמר, אשר זכה גם כן להצלחה.
שנות השמונים
ב־29 במרץ 1980 השתתפה גלרון בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תש"ם, בו ביצעה עם אילן וירצברג ושמעון גלבץ את השיר "זה לא זה", שהלחין וירצברג למילותיה של יונה וולך, על אף שהשיר לא זכה בתחרות, הוא זכה להצלחה יחסית במצעדי הפזמונים. באותה שנה, השתתפה בערב שירי משוררים של גל"צ בו ביצעה את השיר "יש לי סימפטיה" שהלחין שלמה גרוניך למילותיו של מאיר ויזלטיר.
לאחר השתתפותה בערב מחווה למשורר נתן זך, הוציאה גלרון בסוף שנת 1981 אלבום שלם משיריו בשם "שירים באמצע הלילה". באלבום זה נכללו שירים שהפכו ללהיטים (וגם כאלה שגלרון לא הקליטה במקור והפכו ללהיטים בביצועה) כמו "כי האדם עץ השדה" (שהפך לשיר זיכרון ידוע), "כולנו זקוקים לחסד", "כשצלצלת רעד קולך", "עם חשיכה", "עד מחר" ו"כמעט טוב". בין מלחיני השירים באלבום היו שלום חנוך, חנן יובל, יוני רכטר, מתי כספי ואילן וירצברג. הקשר עם זך המשיך גם הלאה, והיא הקליטה שירים נוספים שלו באלבומיה הבאים. גם הקשר עם וירצברג המשיך באלבומים נוספים. עוד באותה שנה השתתפה בפסטיגל הראשון, שהתקיים בחיפה, עם השיר "מה חשב תפוח תפוח הזהב" (מילים: דליה רביקוביץ', לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
בסוף 1982 הוציאה את האלבום "סימפתיה", בו בלטו השירים: "יש לי סימפטיה", "זה לא זה", "אני אשתגע" ו"עצוב למות באמצע התמוז" של נעמי שמר. באותה שנה נערך ערב הוקרה למלחין משה וילנסקי שנקרא זר כלניות למשה וילנסקי (ויצא כאלבום לאחר מכן). גלרון שרה במופע את השיר "בלדה לאשה" (מילים: תרצה אתר) (שגם הופיע באלבום "סימפתיה"). בדצמבר אותה שנה השתתפה בשירוויזיון מספר 4 עם השיר "מחבואים" (מילים: דודו ויזר, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
באפריל 1983 הוציאה את האלבום "אני ראיתי יופי" בו ביצעה, בעיבודיו של משה לוי, את השירים "סוס מעץ" (חדוה הרכבי/נחום היימן) ו"ילדות נשכחת" (יעקב גלעד/יהודית רביץ). האלבום הוקלט בלונדון, שם חי באותה תקופה נחום היימן, החתום על רוב הלחנים. שיר נוסף שבלט מהאלבום והיה לשיר זיכרון כואב הוא "עצי התאנה" (רחל שפירא/שפי ישי).
בשנת 1983 נישאה לשדרן הרדיו רפי רשף. באותה שנה היא שיחקה בסרט "מגש הכסף" לצד גידי גוב. עוד באותה שנה נרצח אמיל גרינצוויג פעיל "שלום עכשיו" בהפגנת "שלום עכשיו" בירושלים, ולזכרו הקליטה גלרון את השיר "אמיל", שכתב חיים חפר והלחין רפי קדישזון. על אף הצלחתו היחסית של השיר, הוא לא הופיע בשום אלבום אולפן של גלרון.