cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
7 (אלבום)
שירים
באלבום, גטה מתאחד עם משתפי פעולה כמו סיה, ביבי רקסה, ניקי מינאז' והדיג'יי מרטין גריקס, אכן כמו שיתופי פעולה חדשים בשוק כמו אן מארי, צ'ארלי XCX, פרנץ' מונטנה, ג'יי באלווין, ג'ייסון דירולו, ווילי וויליאם, Saweetie, ג'סטין ביבר, ג'ס גלין, ליל אוזי ורט, ג'י-איזי, מאלי מאל, אווה מקס, ססה רוג'רס, כל האמנים הללו תורמים רבות את קולם לסינגלים מתוך הדיסק הראשון של האלבום. כיום יצאו תשעה סינגלים מתוך האלבום בשנים 18–2017 כולל 2U (עם ג'סטין ביבר), (עם אפרוג'ק, צ'ארלי XCX, ופרנץ' מונטנה), Like I Do (עם מרטין גריקס והדיג'יי ברוקס), Flames (עם סיה), Your Love (עם שואוטק), Don't Leave Me Alone (עם אן-מארי),  (עם ג'ייסון דרולו, ניקי מינאז' ווילי וויליאם), והתשיעי הוא Drive.
רקע
7 הוא אלבום עם שני דיסקים, הדיסק הראשון כולל את השיתופי הפעולה המצליחות של גטה, הדיסק השני כולל מיקסטייפ של ג'ק בק, אשר התגלה ככינוי של גטה.
לצד שחרורם של הסינגלים הרשמיים של האלבום, שיחררו כמה סינגלים נוספים במהלך ההקלטה של האלבום. בתאריך 27 במרץ 2017, גטה שחרר את הסינגל "Light My Body Up" עם ניקי מינאז' וליל ויין אשר צבר בטופ 20 בצרפת ופינלנד, אך בבריטניה לא צלח ונחת במקום 64. לאחר מכן שחרר את הסינגל "Another Life" אפרוצ'ק וקולות רקע של הזמרת אסתר דין. ואז הסינגל Complicated יצא לאור בתאריך 28 ביולי באותה השנה.
בתאריך 3 בנובמבר גטה ואפרוצ'ק שיחררו את השיר Dirty Sexy Money עם הזמרת צ'ארלי XCX ופרנץ' מונטנה. חודש לאחר מכן, גטה שחרר עם מרטין גריקס את השיר So Far Away. גטה שחרר לאחר מכן את הסינגל Your Love אשר מזכיר השיר הקלאסי משנות ה-90, Show Me Love, סינגלים הללו כולל הסינגל "Mad Love" עם הזמר הג'יימקני שון פול והזמרת הלטינית בקי ג'י נכללים באלבום בגרסה הבינלאומית של האלבום.
קידום
גטה הופיע בגרמניה על השם הרשמי של קו הסיור החדש של AIDA Cruises,הAIDAnova בתאריך 31 באוגוסט 2018, יום לאחר מכן גטה הדגיש את היום הראשון של פיוז'ן פסטיבל 2018M אשר היה בליברפול. בתאריך 9 בספטמבר, גטה שחרר מיקסטייפ של הדיסק השני של האלבום The Jack Back Mixtape אשר ישנם 12 שירים במיקסטייפ זה. בנוסף לזה, לכל אורך ה-14 בספטמבר, גטה שחרר מספר של רטעי וידאו קצרים, אשר כל וידאו מופיעה זמר או זמרת אחר/ת מתוך האלבום וביחד יוצרים את התמונה של האלבום.
סימון פון שטמפפר
סימון פון שטמפפר (בגרמנית: Simon von Stampfer; 26 באוקטובר 1792 – 10 בנובמבר 1864) היה מתמטיקאי, מודד וממציא אוסטרי. ההמצאה המפורסמת ביותר שלו היא הדיסק הסטרובוסקופי שכנראה היה המכשיר הראשון שהציג תמונות נעות. כמעט בו-זמנית הופקו מכשירים דומים באופן עצמאי בבלגיה (הפנקיסטיסקופ) ובבריטניה (ה-Dædaleum, כמה שנים אחר כך נודע כזואיטרופ).
נוער וחינוך
שטמפפר נולד בעיר מטריי אין אוסטירול באוסטריה, בן הבכור לאביו ברטלמה שטמפפר. משנת 1801 למד בבית הספר המקומי ובשנת 1804 עבר ללמוד בגימנסיה הפרנציסקנית בליינץ, עד ל-1807. משם נסע לליסיאום בזלצבורג, ללמוד פילוסופיה, אולם הוא לא הוערך.
בשנת 1822 התחתן שטמפפר עם יוהנה וגנר. בשנת 1824 נולדה להם בת (מריה אלויסיה ג'והאנה) ובשנת 1825 נולד להם בן (אנטון יוזף סימון).
עבודה מדעית והוראתית ראשונה
הוא היה מודאג מעבודתו האסטרונומית עם עדשות ומדיוקן ועיוותן. זה הוביל אותו לתחום האשליות האופטיות. בשנת 1828 פיתח שיטות בדיקה לטלסקופים ושיטות מדידה כדי לקבוע את "Krümmungshalbmesser" של עדשות ואת תכונת השבירה והפיזור של הזכוכית. על עבודתו על היסודות התאורטיים של ייצור אופטיקה באיכות גבוהה, הוא פנה לעדשת האפרומפר האכרומטית.
פיתוח "דיסקים סטרובוסקופיים"
בשנת 1832 נודע לשטמפפר באמצעות "כתב העת לפיזיקה ומתמטיקה" לניסויים של הפיזיקאי הבריטי, מייקל פאראדיי, על האשליה האופטית שנגרמה על ידי הילוכים מסתובבים במהירות, בהם העין האנושית לא יכלה לעקוב אחר תנועת הציוד. הוא התרשם עד כדי כך שערך ניסויים דומים עם הילוכים ו"פרוסות שיניים". מניסויים אלה הוא פיתח בסופו של דבר את דיסק Stampfer (נקרא גם "Zoetrope", "Stroboskopische Sheiben", "Stroboscope Discs", "דיסק קסמים אופטי", או פשוט "סטרובוסקופ"). הוא מורכב משני דיסקים: אחד עם חריצים סביב היקפו, ואחד עם תמונות במסגרות תנועה. כאשר הדיסק החתוך מופעל על אותו ציר כמו דיסק התמונה, התצוגה דרך החריצים נותנת רושם של תמונה הנעה ברציפות. לחלופין דיסק אחד יסתובב מול המראה והתמונה נצפית במראה דרך חריצי הדיסק.
המדען הבלגי ז'וזף אנטואן פרדיננד פלטו פיתח מכשיר דומה ולבסוף התפרסם בעקבות מה שייקרא מאוחר יותר הפנטסקופ או הפנקיסטיסקופ בינואר 1833 בכתב עת מדעי בלגי, שמודגם בלוחית המכשיר. פלטו הזכיר בשנת 1836 כי הוא חושב שקשה לציין את השעה המדויקת שבה קיבל את הרעיון, אך הוא האמין שהוא מסוגל לראשונה להרכיב את המצאתו בהצלחה בדצמבר. הוא הצהיר שיש לסמוך על טענתו של שטמפפר שהמציא את גרסתו במקביל. גם לשטמפפר וגם לפלטו יש טענה שהם האב המייסד של הקולנוע. שטמפפר קיבל את הפריבילגיה הקיסרית 1920 על המצאתו ב־7 במאי 1833. המכשיר פותח על ידי סוחרי האמנות הווינאים Trentsensky & Vieweg ומשווק בצורה מסחרית. המהדורה הראשונה פורסמה במאי 1833 ונמכרה במהרה, כך שבחודש יולי הופיעה מהדורה שנייה ומשופרת.
ולריניים
ולרייניים (שם מדעי: Valerianaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת השלמונאים. על פי שיטת המיון העדכנית (APG III משנת 2003) משפחה זו בוטלה ומשויכת כסוג (.Valeriana L ) תחת משפחת היערתיים. היא נקראת על שם הסוג ולריאנה. המשפחה כללה 7 עד 12 סוגים, על-פי חלוקות שונות, שלושה מהם מיוצגים בצמחיית ארץ ישראל.
תיאור מורפולוגי
משפחה זו כוללת בעיקר עשבוניים, ומעט צמחים מעוצים. חלק גדול מבני המשפחה מדיפים ריח מצחין אופייני, הנובע משמנים אתריים. הצמחים לרוב שיער שעירים. העלים ערוכים בצורה מנוגדת על הגבעול, או ערוכים בשושנת. העלים לרוב פשוטים, לעיתים מנוצים. התפרחת צימוזית. הפרח בעל סימטריה דו-צידית, מספר עלי הגביע והכותרת 3,4 או 5. הכותרת צינורית, עלי הכותרת מאוחים. מספר האבקנים 1-4. הפרי מטיפוס אגוז, מכיל זרע אחד, לעיתים הפרי מכונף. העובר גדול, ישר וחסר אנדוספרם.
ולריניים בצמחיית ארץ-ישראל
שלושה סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל:
טאי פו
טאי פו (בסינית: 大埔區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, הממוקם בשטחי הטריטוריות החדשות. שטחו הכולל הוא 148.05 קמ"ר, אוכלוסייתו הגיעה בשנת 2006 ל-293,542 איש, וצפיפות האוכלוסין היא ביחס של 2,156 איש לקמ"ר.
הקמת העיר טאי פו החדשה הייתה על קרקע מיובשת באזור הנהרות לאם צואן וטאי פו. על גבול המחוז עם מחוז שא טין ממוקם פארק המדע של הונג קונג.
רכבת הKCR עוצרת בתחום בשתי תחנות - שוק טאי פו וטאי וו.
חכאי קרפד
חכאי קרפד (שם מדעי: Chaunacidae) היא משפחת דגים מסדרת החכאים החיים בתהומות האוקיינוס ומזכירים במראם קרפדים. הם חיים בכל האוקיינוסים עד לעומק 2,400 מטר.
מאפיינים
זהו דג איטי מאוד ורוב הזמן הוא נשאר צמוד למקומו. כך הוא גם חוסך באנרגיה.
She Wolf (Falling to Pieces)
(בעברית: זאבה (מתפרקת לחתיכות)) הוא שיר של הדי. ג'יי. הצרפתי ומפיק המוזיקה דייוויד גטה, בשיתוף פעולה עם הזמרת האוסטרלית סיה. הוא הופץ כסינגל הראשי מההוצאה המחודשת של האלבום Nothing but the Beat, ומתפקד כסינגל השביעי של האלבום בסך הכול.
וידאו קליפ
ב-21 בספטמבר 2012 הועלה לערוץ Vevo הרשמי של גטה סרטון עם מילים. ב-26 בספטמבר 2012, פורסם טריילר לסרטון המוזיקה, ובו כתוב תאריך הבכורה הרשמי, 3 באוקטובר 2012. הסרטון הרשמי הועלה לערוץ Vevo הרשמי של גטה חמישה ימים קודם לכן ב-28 בספטמבר 2012.
הסרטון מתחיל בצילום של אישה עירומה, ועובר לזאב פצוע המתחמק מקומץ ציידים אנושיים. הזאב מוצג כעל טבעי, מכיוון שהוא מסוגל לגרום לציידים להתפוצץ. במהלך הפיצוצים הציידים והנוף מתוארים כמצולעים כאילו הכל חלק ממציאות מדומה ממוחשבות. בסוף סרטון המוזיקה, הזאב הופך בחזרה לאישה העירומה בהתחלה.
ביקורת
רוברט קופסי מ-Digital Spy העניק לשיר ביקורת מעורבת ובה נאמר: "'לאחר שיתוף פעולה כובש עולם עם פלו ריידה היא (סיה) חזרה למקום בו הכל התחיל עם דייוויד גטה, שקיווה שברק יכתבו פעמיים אחרי ששמע את 'Titanium' המרהיב והמצוין בתרשים. שוב, זה המילים הלבביות שזורקות מעל ביתי השיר כשהיא מתוודה: 'צידת אותי כמו זאב, טורף... הרגשתי כמו אייל באורות שלך' עם אותו משלב בלתי ניתן להבחנה. התוצאה היא דבר ששמענו כבר, אבל זה לא בהכרח דבר רע'."
עמוד טראיאנוס
עמוד טראיאנוס (בלטינית: Columna Traiana) הוא אנדרטה שהוקמה ברומא על ידי אפולודורוס מדמשק במצוות הסנאט הרומאי. האנדרטה ממוקמת בפורום טראיאנוס על גבעת הקווירינאל צפונית לפורום הרומאי. האנדרטה הוקמה בשנת 113 ותבליטה מתאר את ניצחונו של הקיסר טראיאנוס בכיבוש דאקיה. את המחקר המקיף הראשון של תבליטי עמוד טראיאנוס ערך ההיסטוריון והפילולוג הגרמני קונרד ציכוריוס, שספרו משמש גם כיום בסיס למחקרים מודרניים.
תיאור העמוד
לפי מטבעות בני התקופה היה בראש העמוד בעת הקמתו פסל של ציפור, ככל הנראה עיט. מאוחר יותר הוצב בראש העמוד פסל של הקיסר טראיאנוס. פסל זה הוחלף בשנת 1588 על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי בפסלו של פטרוס הקדוש הניצב בראש העמוד עד ימינו.
התבליטים
סביב העמוד חקוק תבליט המתאר את שני ניצחונותיו הצבאיים של טראיאנוס. חלקו התחתון של העמוד מתאר את המסע הצבאי הראשון שהתרחש בשנים 101–102, וחלקו העליון של העמוד מתאר את המסע הצבאי השני שהתרחש בשנים 105–106.
בין שני המקטעים של התבליטים חקוקה דמותה של ניקה, אלת הניצחון, הכותבת על מגן ומשני צדדיה גביעי ניצחון.
הפרספקטיבה של התבליטים מוטה ולא ריאליסטית. לעיתים השתמש האומן בפרספקטיבות שונות באותו מקטע על מנת להדגיש אלמנטים שונים (כגון להראות מצד אחד את פני הקיר ומהצד השני את מי שנמצא מאחוריו).
הסצנות בתבליט מתארות את הצבא הרומי מתארגן לקראת הקרב ונלחם בצבא הדאקי. כמו כן מתוארות סצנות של בניית ביצורים, וסצנה בה החיילים מקשיבים לנאום הקיסר.
בתבליט מתוארות כ-2,500 דמויות, הכוללות חיילים, מלחים, מדינאים, כוהני דת, ובכך התבליט משמש מקור מידע חשוב על הלבוש של הרומאים והברברים, ועל כלי המלחמה, כלי הביצורים ושיטות בניית הביצורים בתקופה הרומית.
הקיסר טראיאנוס מופיע 59 פעמים בתבליט. כמו כן ניתן לראות בתבליט דמות של אל נהר.
משרידי צבע שנמצאו על התבליט ניתן ללמוד שבעבר היה התבליט צבוע.
הכתובת על העמוד
על העמוד מופיעה הכתובת:
תרגום:
הכתב על העמוד הוא אחד הדוגמאות המפורסמות ביותר לכתב רומי מרובע - אשר שימש למצבות וכתובות ציבוריות רומיות. בשל העובדה שכתב זה אמור להיקרא על ידי צופים הנמצאים מרחק גדול מתחת לכתובת, האותיות קטנות יותר בתחתית הכתובת מאשר בראשה, על מנת לשמור מבחינת פרספקטיבה על גודל אותיות שווה.
ההפרדה בין המילים מסומנת בנקודה, יש שימוש רב בקיצורים, והמספרים מצוינים בקו עילי.
חלקה התחתון של הכתובת אבד.
בשנת 1989 עיצב קארול טוומבלי את גופן "טראיאנוס" (Trajan) בהתבסס על הכתובת.
מטרת העמוד
בעבר סברו שהעמוד הוקם למטרות תעמולה, במטרה להאדיר את שמו של הקיסר, אולם בשל המבנים שסביב העמוד המסתירים אותו מסביבתו, ובשל הקושי לקרוא את התבליט מקצה אל קצה, כיום סבורים שהעמוד שימש בעצם כ"סרגל" לבוני פורום טראיאנוס.
העתקי גבס
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 ניצוקו מספר העתקי גבס של העמוד, בשל הקורוזיה שנגרמה עקב זיהום האוויר הרב ברומא החל מסוף המאה ה-19. העתקי הגבס משמרים את מראה התבליט כפי שהיה לפני שהחל להיהרס על ידי הזיהום. ההעתקים שמורים במוזיאון לתרבות הרומית (שם מוצגים התבליטים סצנה אחר סצנה) ובחצר היציקות של מוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון (שם מוצג העמוד כעמוד, אולם בשל גובהו הוא מחולק לשני חלקים).
השראה
העמוד שימש השראה למספר עמודי ניצחון שנבנה לאחריו ובהם:
יחסי סנט וינסנט והגרנדינים–שווייץ
יחסי סנט וינסנט והגרנדינים–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סנט וינסנט והגרנדינים לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין סנט וינסנט והגרנדינים כוננו ב-27 באוקטובר 1979 - היום בו קיבלה סנט וינסנט והגרנדינים עצמאות מלאה מהממלכה המאוחדת לאחר עשר שנים של אוטונומיה.
בשנת 2013, חתמו שתי המדינות על הסכם הדדי של פטור מאשרה, דהיינו, אזרחי סנט וינסנט והגרנדינים יכולים להיכנס באופן חופשי לשווייץ ואזרחי שווייץ יכולים להיכנס באופן חופשי לסנט וינסנט והגרנדינים עם ביקורת דרכונים בלבד וללא אשרת כניסה ושהייה במדינה.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 11 שווייצרים חיו בסנט וינסנט והגרנדינים. הסחר הכולל שבין המדינות הגיע בשנת 2018 ל-27.5 מיליון פרנקים שווייצרים.
ג'ים ראש
ג'ים ראש (באנגלית: Jim Rash; נולד ב-15 ביולי 1971) הוא שחקן, קומיקאי, מפיק, תסריטאי ובמאי אמריקאי. ידוע בעיקר בשל תפקידו כדקאן קרייג פלטון בקומדיית המצבים "קומיוניטי", וכזוכה האוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר לשנת 2011 עבור הסרט "היורשים".
ביוגרפיה
ראש נולד בשארלוט שבקרוליינה הצפונית. הוא ואחותו מאומצים. בצעירותו גם היה חלק מקבוצת האלתורים הקומית "The Groundlings". ראש שיחק את דמותו של מר גרייסון בסרט "תיכון בהיי", את פנטון ב"מופע שנות השבעים", ואת אנדרו בסדרה "רינו 911!". הוא הופיע בפרק האחרון של "חברים", וכ"פיליפ" בסרט "Slackers". החל משנת 2009 ראש השתתף בסיטקום "קומיוניטי" בתפקיד הדקאן קרייג פלטון של המכללה הקהילתית גרינדייל, תפקיד שתחילה היה משני בשתי העונות הראשונות, אך לאחר מכן הפך לדמות ראשית. ראש גילם את הדמות עד לסיום הסדרה ב-2015.
בשנת 2021 שיחק ראש בקומדיה הרומנטית "סופשבוע ארוך".
שכל ישר (ספר)
שכל ישר (באנגלית: Common Sense) הוא מנשר פוליטי שפורסם לראשונה באופן אנונימי ב-10 בינואר 1776 בעת המהפכה האמריקאית. המסמך גינה את השלטון הבריטי בפרט ואת השלטון המלוכני בכלל. הוא זכה לפופולריות עצומה, ותרם רבות לקידום המהפכה האמריקאית והפצת רעיון הדמוקרטיה הייצוגית במדינות נוספות. המסמך נכתב על יד תומאס פיין ונערך על ידי בנג'מין ראש שגם הגה את שם המאמר.
תוכן הספר
עיקר המאמר מתחלק ל-4 חלקים קצרים ואורכו (בעברית) 48 עמודים. בפרק הראשון עוסק פיין בשלטון באופן כללי ובחוקה האנגלית. פיין מבחין בין השלטון לבין החברה. כמו כן טוען פיין כי באופן טבעי אנשים היו בוחרים בשיטת שלטון של דמוקרטיה ייצוגית. הוא טוען כי התנ"ך מכיל נימוקים כבדי-משקל נגד מלוכה ובעד "מעין רפובליקה", וכי בני-ישראל טעו וחטאו כאשר בחרו להמליך על עצמם מלך (כלומר, הטקסט התנ"כי הידוע כמשפט המלך מהווה בסיס עקרוני חשוב בטיעונו של פיין נגד מלוכה). בהמשך הפרק תוקף פיין את החוקה המלוכנית האנגלית. החיבור מנמק מדוע השלטון הבריטי על המושבות בצפון אמריקה אינו לגיטימי. הספר גם מציע חוקה עבור המושבות, המבוססת על בחירת נציגים. המשך הספר מוכר פחות וכולל הערכות אופטימיות של פיין על כוחן של המושבות בהתמודדות מול אנגליה - לדוגמה הערכות שמורדים יוכלו להקים במהירות צי גדול תוך שהם נעזרים בעצים הרבים שיש בשטח המושבות.
תפוצה והשפעה
הספרון זכה כאמור לפופולריות עצומה במושבות בצפון אמריקה, והופץ במהדורה שנייה זמן קצר לאחר הראשונה. המהדורה השלישית יצאה ב-14 בפברואר 1776 וכללה גם דין וחשבון על כוחו של הצי הבריטי, נספח מורחב ותגובה לביקורת מצד הקווייקרים. הערכות שונות מעריכות את מספר העותקים של הספר שנמכרו בימי חייו של פיין בין 150,000 ל-600,000 עותקים, בתקופה שבה אוכלוסיית המתיישבים עמדה על כ-3 מיליון איש.
תומאס ג'פרסון העריך שלא היה איש בארצות הברית שלא קרא את הספר. מאז הספר יצא בלמעלה מ-25 מהדורות בארצות הברית, ויצא לאור גם במדינות נוספת, בעיקר בבריטניה ובצרפת, כמו גם בעותקים פירטיים רבים.
פיין הקדיש את זכויות היוצרים על היצירה למדינה, כך שהוא עצמו לא זכה בשום הכנסה ישירה מהספר, אם כי הוא העניק לו פרסום בינלאומי.
ברברה טוכמן כותבת בספרה "מצעד האיוולת" כי "חוברת התעמולה (...) חשמלה את המושבות, שכנעה אלפים בצורך להתקומם והביאה אותם עם רובי המוסקט שלהם למרכזי הגיוס". הדעות שהוצגו בספרון לא השפיעו רק על האיש הפשוט, אלא הרשימו גם דמויות בכירות באליטה המקומית: ג'ורג' וושינגטון, לימים הנשיא הראשון של ארצות הברית, התרשם עמוקות מהדעות שהוצגו בספרון והחל לנטות לכיוון מחשבה על עצמאות מהאימפריה הבריטית. ב-4 ביולי, כשישה חודשים בלבד לאחר פרסום הספרון, הכריזו שלוש-עשרה המושבות על עצמאותן.
כוחו האמיתי של פיין היה טמון ביכולתו להציג רעיונות מסובכים, לכאורה, בצורה קוהרנטית ופשוטה יחסית. יכולת זו הייתה מופלאה במיוחד לאור צורת הכתיבה הפילוסופית והקשה, שהייתה רווחת באירופה באותם הימים. פיין היה אף האדם שהציע את השם "ארצות הברית של אמריקה" למדינה העתידית.
פיין, הידוע בחדות לשונו וניסוחו הישיר, הצליח לכתוב בספר זה מסה מדינית שנגעה בלב ההמון, עוררה ויכוחים רבים ושלהבה את דמיונם של רבים. עד היום הספר נחשב על ידי רבים לאחת המסות הפוליטיות הטובות שנכתבו אי פעם.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת שלם, בתרגומה של ליה נירגד.
תמנון הפנקייק
תמנון הפנקייק (שם מדעי: Opisthoteuthis californiana) הוא מין של תמנון מסדרת התמנונאים בעלי גוף שטוח המזכיר צורת פנקייק.
אורך התמנון 20 ס"מ והוא בעל אדרת אדומה כהה עד כתומה עם זרועות לבנות משוטחות בצורת מטריה או מצנח. עם זרועות אלה הם נאחזים בקרקעית הים אך גם יכולים לרחף בעזרת סנפירים דמויי אוזניים איתם הם מרחפים באוקיינוס. הצעירים צוללים עד לעומק 200 מ' אך הבוגרים יכולים להגיע עד לעומק 500-1,500 מ', שם הטמפרטורות נמוכות בהרבה. כמו שאר התמנונים הוא גם יכול להשתמש בתנועה סילונית מהירה יותר.
תמנון זה נמצא באוקיינוס השקט מחופי קליפורניה עד חופי יפן ונמצא גם בימים קרים כמו ים ברינג הצפוני.
התמנונים ניזונים מדגיגים ומיצורים פלנקטוניים השוחים במים.
התחייה הגותית
התחייה הגותית או נאו־גותיקה היא תנועה באדריכלות שראשיתה בסוף המאה ה-18 בבריטניה. היא הפכה פופולרית מאוד באדריכלות של המאה ה-19 באירופה וזכתה לעדנה גם בתחילת המאה ה-20 בצפון אמריקה. התחייה הגותית ניסתה לשחזר את האדריכלות הגותית של ימי הביניים באירופה באמצעים ובהקשרים מודרניים יותר. היא התפתחה במקביל לאדריכלות הנאו-קלאסית של אותה תקופה, שחיקתה את האדריכלות הקלאסית, גם היא הייתה נפוצה מאוד בבריטניה וארצות הברית. באותה תקופה גם שופצו והושלמו קתדרלות גותיות רבות באירופה.
השפעה רבה על פריחתה המחודשת של האמנות הגותית הייתה לתנועה הרומנטית של המאה ה-19, שהעריצה את האדריכלות הגותית, כפאר היצירה הרומנטית. מקור הרומנטיקה היה בצרפת של אחרי המהפכה, ואכן בצרפת באה לידי ביטוי התחייה הגותית בשיפוץ ובהשלמה של כנסיות עתיקות רבות. האדריכל, התאורטיקן והמשמר ויולה לה-דוק (1814–1879), אחד החלוצים של שימור מבנים, היה פעיל מאוד במהלך תקופה זו בהשלמת חלקים של כנסיות גותיות ברוח הרומנטית של ימי הביניים. הידוע שבמבנים אלו הוא כנסיית סיינט שאפל שבפריז. את השימור והשיפוץ של מבנים גותיים הובילו הסופרים ויקטור הוגו (1802–1881) ופרוספר מרימה (1803–1875). בבריטניה בלט אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין שראה בגותיקה אדריכלות נוצרית אמיתית ותכנן מבנים רבים בסגנון הגותי האנגלי.
אדריכל נוסף שהושפע מרוח התחייה הגותית, אולם פעל באופן אחר לגמרי, הוא אנטוני גאודי שעיקר עבודותיו נבנו בברצלונה. גאודי פיתח סגנון ייחודי מאוד שהושפע גם מהאר נובו אך שיקף את הרומנטיקה של האדריכלות הגותית. הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בכנסיית סגרדה פמיליה.
נאו-גותיקה מול הגותיקה של ימי הביניים
התחייה הגותית ניסתה כאמור להחיות ולשחזר את סגנון ימי הביניים אך קיימים הבדלים ניכרים בין שני הסגנונות, בעיקר על הרקע ממנו צמחו. האדריכלות הגותית של ימי הביניים התפתחה מרוח התקופה, שבה כוחה של הכנסייה היה עצום ואילו האדם וחייו הארציים היו נושאים שוליים. הבנייה הגותית ומלאכת העיטורים היו על רקע דתי ותפישה לפיה המונומנטים נבנו עבור אלוהים ולא עבור האדם; האדריכלות שנתפשה אחרי המהפכה הצרפתית כרומנטית לא נראתה ככזו בימי הביניים. ה"גותיקה" של המאה ה-19 צמחה מתוך הסתכלות אחרת על הבנייה המפוארת מהעבר. פער זה הוביל גם לצורה אחרת של בינוי ושל אורנמנטיקה.
המראה התחרתי של הקתדרלות הגותיות והפאר הרב שהקרינו, נבע בין השאר בזכות ריבוי העיטורים ופרטי הפיסול שעטפו אותן. המציאות החברתית-כלכלית בימי הביניים איפשרה בנייה מסוג כזה באמצעות ניצול העם על ידי מיסוי ושימוש במאות בעלי מלאכה לאורך זמן לטובת מפעל הבנייה. המציאות החברתית בעידן התעשייתי לא יכלה להרשות סוג כזה של עבודה ולכן הבנייה הנאו-גותית נעשתה בכלים אחרים שהובילו בסופו של דבר גם לאדריכלות שונה.
מבחינה טכנולוגית, התקדמה הבנייה במאות השנים שעברו בין ימי הביניים ועד תקופת התחייה הגותית. ברבים מהמבנים הנאו-גותיים שולבו כבר חומרים מודרניים כמו פלדה ובטון. בזכות טכנולוגיות הבנייה החדשות וההבנה המעמיקה יותר בסטטיקה, יכלו האדריכלים הנאו-גותיים לייעל את שלד המבנה. כך למשל, בחרו במקרים רבים לוותר על התמיכות הדואות אשר אפשרו את הבנייה התמירה בימי הביניים. במקרים רבים אחרים בחרו האדריכלים להשאיר את התמיכות הדואות בגלל איכויותיהן ההיסטוריות והאסתטיות.
הישרדות ותחייה
האדריכלות הגותית התפתחה בהדרגה אך מקובל להתייחס אל שנת 1140 כתחילתה, עת נבנתה מחדש בזיליקת סן-דני בפריז בידי אב המנזר סוגריוס. סגנון ימי ביניימי זה הסתיים בפריחה אחרונה במאה ה-16 בקפלה של הנרי השביעי, מלך אנגליה בווסטמינסטר. האדריכלות הגותית לא גוועה לחלוטין ב-1520 אלא המשיכה לשרוד בקתדרלות שהיו עדיין בבנייה, ובבניית כנסיות כפריות באנגליה, בצרפת, בגרמניה, בספרד ובחבר העמים הפולני. בבולוניה בשנת 1646, אדריכל הבארוק קרלו ריינאלדי בנה קמרונות גותיים (שהושלמו ב-1658) עבור בזיליקת פטרוניוס הקדוש שהייתה בבנייה החל מ-1390. שם, ההקשר הגותי של בניית הקמרונות דרס את האופנה האדריכלית של אותה תקופה. באופן דומה, האדריכלות הגותית שרדה בערים במהלך סוף המאה ה-17, כפי שאפשר לראות באוקספורד ובקיימברידג', בהן נוספו תוספות ובוצעו תיקונים בסגנון הגותי הישן ולא בסגנון אדריכלות הבארוק. מגדל טום, שנבנה על ידי האדריכל כריסטופר רן בכנסיית המשיח באוקספורד, והמגדלים המערביים של כנסיית וסטמינסטר שבנה ניקולס הוקסמור, מערפלים את הגבולות בין שרידה לתחייה של האדריכלות הגותית.
באמצע המאה ה-18, עם עליית תנועת הרומנטיקה, חלה התעניינות מחודשת בימי הביניים, בגישה אוהדת ומעריכה יותר בקרב מומחים ואנשי רוח משפיעים. כך החלו התעניינות והערכה של אמנות ימי הביניים ובפרט של אדריכלות הכנסיות, מבני קבר של אצילים, חלונות ויטראז' וכתבי יד גותיים מאוירים. אמנויות גותיות אחרות, כגון שטיחי קיר ועבודות מתכת, עדיין סבלו יחס מזלזל כברבריות וגסות. אסוציאציות לאומיות ורגשיות גברו בד בבד עם התחייה של העבר, והשפיעו כמו השיקולים האסתטיים. מספר בריטים, ולא הרבה אחרי כן, מספר גרמנים, החלו להעריך את האופי ה"פיקטורסקי" (Picturesque) של ההריסות - "פיקטורסק" נהפכה לאיכות אסתטית חדשה - וכן העריכו את ההשפעות המרככות של הזמן, להן היפנים קוראים "ואבי-סאבי" ואותן העריך הוראס וולפול באופן בלתי-תלוי. הפרטים הגותיים באחוזתו של וולפול, "סטרוברי היל" בטוויקנהאם, משכו דווקא לכיוון סגנון הרוקוקו של התקופה. בשנות ה-1770, אדריכלים נאו-קלאסיים לגמרי כגון רוברט אדם וג'יימס ויאט היו מוכנים לספק פרטים גותיים בחדרי עבודה, ספריות וקפלות, בעבור חיזיון רומנטי של מנזר גותי, מנזר פונטהיל בווילטשייר. טירת אינוורארי, שנבנתה החל מ-1746 בתכנונו של האדריכל ויליאם אדם מציגה תחייה מוקדמת של מאפיינים גותיים בסקוטלנד. הסגנון הגותי היה התגלמות אדריכלית של יצירת פיקטרסק מלאכותי שנראה קודם לכן באמנות: המקדשים הקישוטיים ובתי הקיץ התעלמו מהלוגיקה המבנית של מבניים גותיים אמיתיים והיו למעשה מבנים פלדיאניים עם קשתות מחודדות. אדריכל הנוף האקצנטרי באטי לנגלי ניסה "לשפר" את הצורה הגותית על ידי שימוש בפרופורציות קלאסיות.
דור צעיר יותר, שלקח את האדריכלות הגותית יותר ברצינות, סיפק חוג קריאה לסדרת Cathedral Antiquities של ג'. בריטן, שהחלה להופיע ב-1814. ב-1817 כתב תומאס ריקמן ספר בשם Attempt… כדי לנסות לתאר ולהגדיר את הסגנונות הגותיים השונים באדריכלות הכנסייתית באנגליה, כ"ספר לימוד לסטודנט לאדריכלות". הכותרת המלאה של הספר היא: Attempt to discriminate the styles of English architecture from the Conquest to the Reformation; preceded by a sketch of the Grecian and Roman orders, with notices of nearly five hundred English buildings ("ניסיון להבחין בין הסגנונות השונים של האדריכלות האנגלית, מהכיבוש עד לרפורמציה; שהוקדם בסדרים היווניים והרומים העתיקים, עם ציונם של כמעט 500 מבנים אנגליים"). הקטגוריות בהן השתמש היו אדריכלות נורמנית, אדריכלות אנגלית מוקדמת (Early English), אדריכלות גותית מקושטת (Decorated Gothic) ואדריכלות גותית ניצבת (Perpendicular Gothic). ראו עוד: אדריכלות גותית אנגלית. הספר הודפס במספר מהדורות ופרסומו נמשך גם ב-1881.
רומנטיקה ולאומיות
בשנה שבה הופיע הספר "הגיבן מנוטרדאם", המלוכה הצרפתית החדשה ייסדה משרה של מפקח כללי על מונומנטים עתיקים, ואיישה אותה ב-1833 בידי איש הרוח פרוספר מרימה, שהפך ב-1837 למזכיר "הוועדה למונומנטים עתיקים" (Commission des Monuments Historiques). ועדה זו הורתה לאדריכל השימור אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק לדווח על המצב של מנזר וזלה ב-1840. אחרי שמילא את הדו"ח, ויולה-לה-דוק שם פעמיו לשחזר את המבנים העתיקים המסמלים את צרפת, בהם קתדרלת נוטרדאם דה פארי, סנט שאפל, כנסיית וזלה (Vézelay Abbey), קרקסון (Carcassone), טירת רוקטאלייד (Château de Roquetaillade), מון סן מישל, טירת פיירפונד (Château de Pierrefonds), ארמון האפיפיורים באביניון ועוד.
הכנסייה הנאו-גותית החשובה הראשונה בצרפת הייתה בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז, שהוקדשה לאשתו של המלך הפרנקי כלוביס הראשון שזכתה לקנוניזציה והייתה חשובה לבית בורבון. הכנסייה נבנתה ב-1846 ונחנכה ב-30 בנובמבר 1857. האדריכל שנבחר לתכנון ובניית הכנסייה היה ממוצא גרמני - פרנסואה כריסטיאן גאו (François-Christian Gau). בשלבים האחרונים של הבנייה שונתה תוכנית הכנסייה באופן ניכר על ידי עוזרו, תיאודור באלו (Théodore Ballu), דבר שהוליד את צמד הצריחים המחודדים בחזית המערבית.
בינתיים, בגרמניה, החל להופיע מחדש עניין בקתדרלת קלן, שבנייתה החלה ב-1248 אך לא הושלמה עד סוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-19 החייתה התנועה הרומנטית את העניין בקתדרלה הגותית, ועבודות להשלמתה החלו ב-1824, דבר שסימן את התחייה הגותית בגרמניה.
בגלל הלאומיות הרומנטית טענו בתחילת המאה ה-19 צרפת, אנגליה וגרמניה שמקורה של האדריכלות הגותית הוא בארצם שלהם. האנגלים טבעו את המונח "Early English" בהתייחס לאדריכלות הגותית האנגלית המוקדמת, כדי לרמוז שהאדריכלות הגותית היא יצירה אנגלית. במהדורת 1832 של "הגיבן מנוטרדאם" כתב ויקטור הוגו "בוא ניצור השראה בקרב האומה, אם זה אפשרי, לאהוב את האדריכלות הלאומית" ובכך רמז שהאדריכלות הגותית הייתה חלק ממורשתה הלאומית של צרפת ויצירה צרפתית. בגרמניה, עם השלמת קתדרלת קלן ב-1888, שהייתה בתקופה זו הבניין הגבוה ביותר בעולם, הקתדרלה נתפשה בעיני גרמנים רבים כשיא של האדריכלות הגותית. עוד קתדרלות גותיות חשובות שנשלמו היו קתדרלת רגנסבורג (1869–1872) - עם צמד צריחי תחרה גרמניים, המינסטר של אולם (1817–1890) - הכנסייה הגבוהה בעולם עם מגדל ובראשו צריח תחרה בגובה 161.53 מטר, קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג (1844–1929) וקתדרלת קלרמון-פראן (1866–1884) בצרפת שהושלמה על ידי תלמידו של ויולה-לה-דוק.
בפירנצה, החזית הזמנית של הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה פורקה וחזית הקתדרלה נותרה ערומה עד 1864, אז הוכרזה תחרות לעיצוב חזית שתתאים למבנה הקתדרלה ולקמפנילה. בתחרות זכה אמיליו דה פבריס (Emilio De Fabris) שבנה חזית נאו-גותית עם פסיפס משיש צבעוני. החזית הוקמה בשנים 1876–1887.
פיוג'ין, ראסקין והגותיקה ככוח מוסרי
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 האדריכל אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין (Augustus Welby Northmore Pugin), עדיין נער, עבד כמעצב חפצי מותרות בצורה גותית. הוא עיצב קישוטי ריהוט גותיים בשירות יצרן הרהיטים המלכותי "מורל אנד סדון" (Morel & Seddon) עבור טירת וינדזור של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. בנוסף, החל מ-1828, עיצב פיוג'ין כלי כסף עבור "רונדל ובריג'" (Rundell and Bridge) תוך שימוש ב"מילון" של סגנונות, עיצובים ופרטים של גותיקה אנגלית-צרפתית מהמאה ה-14. הוא השתמש ב"מילון" זה מאוחר יותר עבור תכנון ארמון וסטמינסטר. בין השנים 1821 ל-1838 פרסמו פיוג'ין ואביו סדרה של כרכים הכוללים ציורים אדריכליים, הראשון מביניהם נקרא "דוגמאות של אדריכלות גותית" ("Specimens of Gothic Architecture"), והשלושה שבאו אחרים נקראו "דוגמאות לאדריכלות גותית" ("Examples of Gothic Architecture"). ספרים אלה זכו להדפסות רבות ושימשו כאבן שואבת עבור אדריכלים נאו-גותיים רבים למשך מאה שנה.
בספרו "Contrasts" משנת 1836 הביע פיוג'ין את הערצתו לא רק לאמנות ימי הביניים אך גם לכל האתוס של התקופה. הוא טען שהאדריכלות הגותית הייתה תוצר של חברה טהורה יותר. בספרו "The True Principles of Pointed or Christian Architecture" הוא טען שבעלי מלאכה מודרניים המנסים לחקות את הסגנון של בעלי מלאכה מימי הביניים צריכים גם לאמץ את שיטותיהם. פיוג'ין האמין שהגותיקה הייתה אדריכלות נוצרית אמיתית, ואפילו טען ש"הקשת המחודדת היא תוצר של האמונה הנוצרית". המבנה המפורסם ביותר של פיוג'ין הוא בית הלורדים בארמון וסטמינסטר שבלונדון, אותו הוא תכנן בשתי תנופות, בשנים 1836–1837 ובשנים 1844–1852 עם הקלאסיציסט צ'ארלס ברי כאדריכל משנה. פיוג'ין סיפק את הקישוטים החיצוניים ואת הפנים, בעוד שברי תכנן את המבנה הסימטרי של הבניין, דבר שגרם לפיוג'ין להעיר: "All Grecian, Sir; Tudor details on a classic body".
ג'ון ראסקין הוסיף על רעיונותיו של פיוג'ין בשתי מסות תאורטיות בעלות השפעה רבה; "שבעת המאורות של האדריכלות" (The Seven Lamps of Architecture), 1849 ו-"האבנים של ונציה" (The Stones of Venice),1851–1853. ראסקין, שמצא אדריכלות אידיאלית בוונציה, טען שמבנים גותיים מצטיינים מעל כל סגנונות האדריכלות האחרים בגלל ה"הקרבה" של סתתי האבן שקישטו באופן מורכב ומפותח כל אבן. בהצהרתו על ארמון הדוג'ים בוונציה כ"בניין המרכזי של העולם", ראסקין טען שהאדריכלות האולטימטיבית למבני ממשל היא גותית, כשם שפיוג'ין טען שהיא האדריכלות האולטימטיבית לכנסיות. ברם, ראסקין התכוון לדבריו בעיקר באופן תאורטי. ראסקין תיעב את שטף מבני הציבור, שנבנו תוך התייחסות או חיקוי לארמון הדוג'ים, בהם המוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אוקספורד.
אקסליסיולוגיה
באנגליה, הכנסייה האנגלית עברה תחייה של אנגלו-קתוליות ואידאולוגיה של מנהגי פולחן בצורת תנועת אוקספורד. כתוצאה מכך, התעוררה תשוקה לבנות הרבה כנסיות, כדי לספק מקום לתפילה ופולחן עבור האוכלוסייה הגדלה. תשוקה זו מצאה תומכים בקרב האוניברסיטאות, שם החלה להיווצר התנועה האקסליסיולוגית. תומכיה האמינו שהאדריכלות הגותית הייתה הסגנון היחיד שראוי לכנסייה קהילתית, והעדיפו תת-סגנון מסוים של האדריכלות הגותית - סגנון גותי אנגלי מקושט (Decorated Gothic). "The Ecclesiologist", ביטאון של קיימברידג' קמדן סוסייטי, היה ביקורתי מאוד כלפי כנסיות שנבנו בפחות מאמות המידה המחמירות של הסגנון הגותי המקושט, דבר שגרם להיווצרות סגנון חדש בשם "גותיקה ארכאולוגית", סגנון שיצר את המבנים הכי דומים לגותיקה של ימי הביניים. ברם, לא כל אדריכל או יזם נסחף בידי גל האקסליסיולוגיה. על אף שהתחייה הגותית הצליחה להפוך לסגנון אדריכלות מוכר ונפוץ, הניסיון לקשר אותה עם התפישה של עליונות הכנסייה, דבר שנתמך על ידי פיוג'ין והתנועה האקסליסיולוגית, היה שיקוץ בעיני אלה שהחזיקו בעקרונות אוניברסליים או לא קונפורמיסטיים. הם אימצו את התחייה הגותית רק בזכות איכויות אסתטיות ורומנטיות, או שילבו אותה עם סגנונות אחרים, או אימצו סגנון גותי פשוט יותר מצפון אירופה, ולפעמים שלושתם ביחד. דוגמה למבנה כזה היא בית הקברות אבני פארק האקומני שתוכנן בידי האדריכל ויליאם הוסקינג.
ויולה-לה-דוק וגותיקת הברזל
הגם שבצרפת התחייה הגותית לא התרחשה כה מוקדם כמו באנגליה, היא הולידה את אחד מענקי התחייה הגותית: האדריכל, המשמר, והתאורטיקן אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק. בנוסף להיותו תאורטיקן משפיע היה ויולה-לה-דוק גם אדריכל מוביל שגאוניותו הייתה בשחזור מבנים עתיקים, שיפוצם ושימורם. הוא האמין בשחזור המבנה למצב של שלמות שבו המבנה היה אמור להיות אפילו אם לא הגיע למצב כזה בהיסטוריה שלו (כך למשל תכנן חזית נאו-גותית עם שני צריחים מחודדים לקתדרלת קלרמון-פראן שנבנתה בידי תלמידו, על אף שחזית כזאת לא הייתה לקתדרלה מאז ומעולם, ונדירים היו המגדלים הגותים עם צריחים מחודדים בצרפת; בנוסף, בעת ששיפץ את קתדרלת נוטרדאם דה פארי, הוסיף לה צריח "פלש" מעל מקום המצלב). הוא יישם את התאוריות שלו לביצורי העיר קרקסון, ולקתדרלת נוטרדאם דה פארי וסנט שאפל. בהיבט זה הוא היה שונה מהאדריכל האנגלי ג'ון ראסקין שכן הוא החליף לעיתים קרובות את העבודה של בנאים וסתתים מימי הביניים. גישתו הרציונלית כלפי הגותיקה הייתה בניגוד חד למקורות הרומנטיים של התחייה הגותית, ונחשבת בעייני מספר מלומדים כפתיחה ל"כנות מבנית" שנדרשה בידי המודרניזם.
במשך כל הקריירה שלו התלבט ויולה-לה-דוק האם יש להשתמש בברזל ופלדה בשחזור ובניית מבנים גותיים. למעשה, ברזל שימש במבני התחייה הגותית מאז תחילת גל התחייה. מי שגרמו לתיוג הברזל (בין אם נראה ובין אם לא) כלא-מתאים למבנה גותי אמיתי היו ראסקין ותנועת הגותיקה הארכאולוגית. ויכוח זה החל לקרוס באמצע המאה ה-19 כאשר הוקמו מבנים כמו ארמון הקריסטל (העשוי מברזל וזכוכית) והחצר המזוגגת של מוזיאון אוניברסיטת אוקספורד, ונראה שהם אימצו עקרונות גותיים ומימשו אותם באמצעות ברזל. בין השנים 1863 ל-1872 כתב ויולה-לה-דוק את המסה "שיחות על אדריכלות" ("Entretiens sur l’architecture") ובה סט של תכנונים נועזים למבנים ובהם שילוב של בנייה עם ברזל. הגם שאף אחד מתכנונים אלה לא מומש, הם השפיעו על מספר דורות של מתכננים ואדריכלים, הבולטים שביניהם הם אנטוני גאודי בספרד ובנג'מין באקנול באנגליה (באקנול היה חסיד של ויולה-לה-דוק ותרגם את ספריו לאנגלית, ויצירת המופת שלו הייתה אחוזת וודצ'סטר).
הגמישות והחוזק של ברזל יצוק נתנו לאדריכלים נאו-גותיים את החופש לתכנן וליצור צורות גותיות מבניות חדשות, שהיו בלתי-אפשריות לבנייה באבן בלבד, כגון בתכנון גשר הברזל על ידי האדריכל קלברט ווקס (Calvert Vaux) בסנטרל פארק, ניו יורק מ-1860. הגשר מכיל פיתוחי מתכת בסגנון גותי לוהב (Flamboyant) השאובים מארקדות עיוורות ותחרת חלונות, כדי להביע את הפריחה וכדי לתמוך בגשר המקושת.
בשנת 1872 הייתה התחייה הגותית בשלה מספיק בבריטניה, כך שצ'ארלס לוק איסטלייק, יכול היה לכתוב מסה בשם, "היסטוריה של התחייה הגותית" ("A History of the Gothic Revival"). ברם, החיבור המקיף הראשון על היסטוריה של התחייה הגותית בתחום תולדות האמנות היה חיבורו של פרופסור משפיע לעיצוב, קנת' קלארק: "התחייה הגותית: מסה בתולדות הטעם" (The Gothic Revival: An Essay in the History of Taste) שפורסם ב-1928.
התחייה הגותית באמנויות הקישוטיות
התחייה הגותית לא הייתה מוגבלת לאדריכלות בלבד. קישוטים ופרטים "גותים" בריהוט אנגלי ניתן למצוא עוד בשנת 1740 בביתה של ליידי פומפרט בלונדון, ותבניות גותיות גאומטריות במשענות של כיסאות ותבניות זיגוג של ארונות ספרים הם מאפיינים מוכרים של הכונניות של תומאס צ'יפנדייל (1754), לדוגמה: ארון הספרים בעל שלושת החלקים מציג פרטים "גותים" עם היתוך של רוקוקו, על צורה סימטרית. בית אבוטספורד של סר וולטר סקוט מדגים בריהוטו סגנון "ריג'נסי גותיק" ("Regency Gothic"). באמצע המאה ה-19 היה ניתן לייצר תחרות חלונות גותיות ונישות גותיות בטפטים, וארקדות עוורות גותיות קישטו כדים מקרמיקה. הקטלוג המאויר של התערוכה הגדולה גדוש בפרטים גותיים, החל מתחרה ושטיחים וכלה בעיצובים למיכון כבד.
אימוצים ורנקולרים
"גותיקת נגרים" (Carpenter Gothic) היא סוג של אדריכלות ורנקולרית ויישום של אדריכלות התחייה הגותית לבתים וכנסיות קטנות, שנהייתה נפוצה באמריקה הצפונית ובמקומות אחרים בסוף המאה ה-19. מבנים אלה אימצו אלמנטים גותיים כגון קשתות מחודדות, גמלונים מחודדים ומגדלים לבנייה קלה האופיינית לאמריקה. המצאת מסורים חדישים ותבניות עץ שיוצרו בייצור המוני אפשרו לחלק ממבנים אלה לחקות שמץ מתחרת החלונות של הגותיקה. ברם, ברוב המקרים מבני גותיקת הנגרים היו ברובם די פשוטים ולא מקושטים, ושמרו רק על האלמנטים הבסיסיים של קשתות מחודדות וגמלונים משולשים חדים. הדוגמה המפורסמת ביותר לגותיקת הנגרים היא כנראה בית באלדון, איווה, ששימש רקע לציור המפורסם של גרנט ווד, "אמריקן גותיק".
המאה ה-20 ומעבר
במאה ה-20, המצאות והתפתחויות טכנולוגיה כמו נורה חשמלית, המעלית ומסגרות פלדה, גרמו לרבים לראות את האדריכלות שהשתמשה בשיטות לנשיאת העומס כמיושנת. מסגרות פלדה החליפו את התפקידים הלא-קישוטיים של קמרון צלעות ותמיכות דואות. מספר אדריכלים השתמשו בתחרת אבן כקישוט לשלד הברזל שמתחת, דוגמה לכך היא בניין וולוורת' של קאס גילברט מ-1913, גורד שחקים בעיר ניו יורק ומגדל טריביון בשיקגו שנבנה על ידי ריימונד הוד ב-1922. ברם במחצית הראשונה של המאה ה-20 דחק המודרניזם את רגלי הנאו-גותיקה. חלק מהתנועה המודרנית ראו במסורת הגותית של צורה אדריכלית ביטוי כנה לאמצעים הטכנולוגיים של תקופתה, וראו עצמם כיורשים ראויים עם המסגרות המלבניות ושלדי הברזל החשופים - המהווים ניצול בולט של טכנולוגיית הבנייה של המאה ה-20.
למרות זאת, התחייה הגותית המשיכה להשפיע, הרבה בזכות מיזמי בנייה מסיביים שהחלו במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמשכו אל סוף המאה ה-20. דוגמה לכך הם קתדרלת ליברפול של גילס גילברט סקוט. בארצות הברית, דוגמאות לכך הן קמפוס אוניברסיטת ייל (של ג'יימס גמבל רודג'רס), בנייתו של בוסטון קולג' (על ידי צ'ארלס מגיניס) שנתן השראה לבנייה נאו-גותית בקמפוסים אקדמיים ברחבי ארצות הברית וכן הקתדרלה הלאומית של וושינגטון שבנייתה נמשכה עד 1990. כמו כן בולט גורד השחקים החינוכי באוניברסיטת פיטסבורג, קתדרלת ההשכלה של צ'ארלס קלאודר, שמשתמשת בסגנון גותי מבחוץ ומבפנים, בזמן שהיא מנצלת טכנולוגיית בנייה מודרניות להגביה את המגדל. האדריכל רלף אדמאס קראם הפך לכוח מניע בגותיקה האמריקנית, עם מיזמו השאפתני "קתדרלת סנט ג'ון דה דיוויין" בניו יורק השואפת להיות הקתדרלה הגדולה בעולם, וכן במיזמים לבניית בניינים נאו-גותיים באוניברסיטת פרינסטון. קראם אמר ש"הסגנון שקוצץ ולוטש לשלמות בידי אבותינו נהפך לשלנו בירושה שאין לה מתנגדים". בנוסף לאוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת להיי ובוסטון קולג', חלק מהבניינים של אוניברסיטת ווסט צ'סטר בנויים גם הם בסגנון הגותיק קולגיאט (Collegiate Gothic). בנוסף, באוניברסיטת אוגלת'ורפ באטלנטה ממשיכים לבנות מבנים בסגנון גותיק קולגיאט עד עצם היום הזה.
על אף שמספר מבני התחייה הגותית פחת באופן חד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 יש עדיין בנייה של מבנים נאו-גותיים. בהם קתדרלת סנט אדמונדסברי בבריטניה (סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עד 2005) והכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש ביוסטון, טקסס (2004). ב-2002 קיבל דמטרי פורפיריוס הזמנה לתכנן קולג' בסגנון נאו-גותי באוניברסיטת פרינסטון שנודע כיום כ"ויטמן קולג'". פורפיריוס זכה במספר הזמנות עבודה אחרי הצבעה של אגודות הסטודנטים, ולא של ועדת התכנון האוניברסיטאית, דבר המרמז שכנראה התחייה הגותית פופולרית יותר בקרב הציבור הרחב מאשר בקרב האדריכלים ובעלי המקצוע.
מבנים נאו גותיים ידועים
במהלך המאה ה-19 נבנו מבני ציבור רבים בסגנון הנאו-גותי. מרביתם כנסיות וחלקם גם בנייני פרלמנט, מבנים באוניברסיטאות ואף בנייני משרדים. ביניהם ניתן למנות את:
נאו גותיקה בארץ ישראל
בארץ ישראל נבנו מעט מאוד בניינים נאו-גותים, ביניהם:
שולמית הראבן
שולמית הרְאבן (14 בפברואר 1930 – 25 בנובמבר 2003) הייתה סופרת, מתרגמת, עורכת ומסאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם שולמית ריפתין לאברהם, עורך דין (אחיו של יעקב ריפתין), ונטליה לבית וינר, מורה, בוורשה בירת הרפובליקה הפולנית השנייה, כבת למשפחה ציונית. עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1940 והתחנכה בירושלים. בגיל 17 הצטרפה לארגון "ההגנה", ושירתה כחובשת קרבית במלחמת העצמאות, במסגרת הקרבות על ירושלים.
נמנתה עם מקימי גלי צה"ל, ופתחה את שידורי התחנה ב-1950. הייתה כתבת צבאית במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
שולמית הראבן הייתה גם מתרגמת. היא תרגמה מאנגלית את "תחת חורש החלב", מחזה לקולות מאת דילן תומאס; את ספריה של ברברה טוכמן "אוגוסט 1914" ו"מברק צימרמן"; ותרגמה מפולנית את ספרו הגדול של הנריק סנקביץ' "בישימון וביער עד" (בישימון ובערבה).
הייתה מראשוני הפעילים בתנועת "שלום עכשיו". בשנת 1995 הגדיר אותה השבועון הצרפתי "ל'אקספרס" 'סופרת של שלום', ומנה אותה ברשימת מאה הנשים המניעות את העולם.
שולמית הראבן שמרה על פרטיותה. "תמיד חשבתי שתרבות מתחילה במקום שבו יודעים להבדיל בין האישי לציבורי", כתבה במבוא לספרה האחרון, "ימים רבים, אוטוביוגרפיה". ב-1954 היא נישאה לאלוף הראבן. לזוג בן ובת: איתי הראבן והסופרת גיל הראבן.
לקריאה נוספת
מאמרים רבים של מבקרים חוקרים וקוראים נכתבו על יצירתה של הראבן; להלן יובאו מקצתם:
אליס אורלובסקי
אליס אורלובסקי (בגרמנית: Alice Orlowski; 30 בספטמבר 1903 – 21 במאי 1976) הייתה שומרת גרמנייה במחנות ריכוז של הנאצים בפולין בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולדה בברלין בשם אליס מינה אליזבת אלינג. סיימה לימודים בתיכון לבנות. בגיל 18 הרתה והוריה זרקו אותה מן הבית. החלה בלימודי רפואה, אולם עקב מצוקה כלכלית נאלצה לפרוש מהם. בשנת 1930 נישאה לפליט, אציל ואיש עסקים, ממוצא בלארוסי, וניהלה עמו חנות למוצרי עור. לאחר שבני הזוג התגרשו ב-1936, עברה לנהל באר בעיר אאכן. העסק נהרס בהפצצה של בעלות הברית ב-1943.
ביולי 1942 התגייסה לאס אס ועברה הכשרה כשומרת במחנה ראוונסבריק. ביולי 1943 הוצבה כשומרת (בגרמנית "אס-אס אאופזהרין") במחנה מיידנק ליד לובלין, שם, יחד עם הרמינה בראונשטיינר, נודעו כשומרות האכזריות ביותר במחנה. באופן קבוע הן העמיסו נשים על משאיות שהובילו לתאי הגזים. אם היה נותר ילד לבדו, הן היו זורקות אותו על קבוצת המבוגרות כמו מטען, והיו סוגרות את הדלתות בטריקה. אורלובסקי לרוב הייתה מחכה לטרנספורטים חדשים של נשים. היא נהגה להצליף בשוט באסירות ישירות על העיניים.
בתחילת אוקטובר 1944 הועברה לתת-מחנה של אושוויץ (Budy). קודמה לתפקיד "קומנדופיהררין" (ראש צוות) בצריף המיונים. אורלובסקי פיקחה על קבוצה שמנתה יותר מ-100 נשים, שתפקידן במחנה היה לעבור על חפצי הנרצחים בגז ולמיין: שעונים, פרוות, מעילים, זהב, תכשיטים, כסף, צעצועים, משקפיים ועוד. לאחר פינוי המחנה, באפריל 1944, הועברה לשרת במחנה פלאשוב הידוע לשמצה. במחנה זה, ליד קרקוב, היא השגיחה על האסירות ברחוב המחנה ונודעה ברשעותה הרבה.
באמצע ינואר 1945 הייתה אורלובסקי אחת מנשות האס אס שהשתתפו בצעדת מוות מאושוויץ מערבה לוודז'יסלאב שלזיה. במהלך הצעדה התנהגותה, שהייתה סדיסטית ואכזרית, נהייתה יותר הומנית. היא ניחמה את האסירים, הגישה מים לאסירים שהיו צמאים ואף ישנה עימם בחוץ על הארץ. לא ידוע מה גרם לשינוי בגישה שלה כלפי האסירים, אבל היו אנשים ששיערו שהיא הרגישה שהמלחמה עומדת להסתיים ושבקרוב היא תישפט בגין פשעי מלחמה. ייתכן שחזרה למחנה ראוונסבריק או לתת-מחנה שלו ושירתה שם כשומרת עד אפריל 1945.
לאחר סיום המלחמה, במאי 1945, אורלובסקי נלכדה על ידי הכוחות הסובייטים והוסגרה לפולין כדי לעמוד למשפט בגין פשעי מלחמה. אוסף של צילומי נשות אס אס בו הופיעה עזר להרשיע אותה במשפט אושוויץ הראשון בשנת 1947. ב-22 בדצמבר 1947 הורשעה בחברות באס אס ובהתעללות באסירות ונגזרו עליה 15 שנות מאסר, מתוכן ריצתה קרוב ל-10 שנים בפולין וגורשה ב-1956 לגרמניה המערבית. בשנת 1973 הועמדה לדין עקב התבטאויות אנטישמיות, הורשעה ונגזרו עליה 10 חודשי מאסר.
היא הועמדה שוב לדין בגרמניה במסגרת משפטי מיידנק, שהחלו בדיסלדורף בנובמבר 1975, ומתה במהלך המשפט באביב 1976 בגיל 73. עקב כך בוטלו ההליכים המשפטיים נגדה במאי אותה שנה.
קדר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יואש דובנוב
יואש דובנוב (12 ביולי 1921 - 1 בדצמבר 2011) היה ראש המועצה המקומית עפולה בשנים 1959 עד 1969.
ביוגרפיה
יואש דובנוב נולד בבלפוריה ב-1921, בן למייסדי המושב. היה פעיל בארגון "ההגנה" ובצה"ל. עבד במשרד האוצר, ובמינהל מקרקעי ישראל. בשנת 1951 עבר לגור בעפולה.
בשנת 1959 נבחר יואש דובנוב לראש המועצה המקומית בעפולה (הרשות המקומית של עפולה בטרם הוענק לה מעמד של עיר בשנת 1975) והחל לכהן בתפקידו ב-10 בדצמבר 1959. עקב סכסוך שנגע לתוכניתו לאחד את שכונותיה של עפולה, גבעת המורה ועפולה עילית יחד עם עפולה עצמה לכלל רצף עירוני אחד, התפטר במחאה, אך לאחר מספר חודשים שב לכהן בתפקידו. רק בשנת 2006 החל חזונו של יואש דובנוב להתממש והחלה בניית שכונות מגורים בשטח הפתוח שבין העיר עפולה לבין שתי שכונותיה אלה.
בתקופתו של דובנוב התפתחה העיר, והונחו היסודות לאזור התעשייה בעפולה עילית, שכיום משכן מפעלים רבים ובהם מפעל תדיראן. אזור התעשייה הוקם בסיועו של שר האוצר, לוי אשכול. כן קודמו בעפולה תחומי החינוך, הספורט והבריאות, והותקנה מערכת ביוב מרכזית לעיר ולשכונותיה. בשנת 1962 ניסה דובנוב להחזיר לפעולה את רכבת העמק. הוא עמד בקשר בעניין זה עם מנהל רכבת ישראל, מנחם סבידור, שהביע את תמיכתו, אם יובאו בפניו נתונים לפיו תהיה להפעלת הרכבת רווחיות כלכלית, אך הדבר לא הסתייע. מסילת העמק חודשה בשנת 2016 והוקמה תחנת רכבת חדשה בעיר.
דובנוב סיים את כהונתו כראש המועצה המקומית ב-22 בנובמבר 1969.
עם פרישתו של דובנוב מתפקיד ראש המועצה מנתה אוכלוסיית עפולה כ-20,000 איש, ולאחר שנים ספורות הוכרזה כעיר. שמשון שחורי שהחליף את דובנוב בתפקיד ראש המועצה, היה לראש העירייה הראשון של עפולה.
לאחר פרישתו מתפקיד ראש המועצה המקומית עבד דובנוב בתפקידים בכירים בבנק הפועלים עד לפרישתו בשנת 1992 בגיל 70. בנו,, טייס חיל האוויר, נהרג לאחר מלחמת יום הכיפורים בעת שמטוסו הופל בעת גיחה מעל החרמון. בשנות ה-90 פקד אותו שוב אסון כבד כאשר נכדו, בנו היחיד של אריה, נהרג בתאונה.
לאחר פרישתו עוסק דובנוב בפעילויות התנדבותיות, והקים סניף של ארגון "יד שרה" בעפולה, המשרת את כל האזור. כן הוא פעיל בארגון "יד לבנים" בעפולה, וארגון יע"ל בבית החולים העמק בעפולה, ובארגונים נוספים העוסקים ברווחת הקשישים והגמלאים. בדצמבר 2012 במלאת שנה למותו של יואש דובנוב נחנך הכביש העוקף את עפולה מצדה הצפוני בגבול עם בלפוריה ונקרא על שמו: שדרות יואש דובנוב.
אזור דרום-מערב (קמרון)
אזור צפון-מערב (בצרפתית: Région du Nord-Ouest) הוא אזור בקמרון.
באזור מתגוררים 1,553,320 תושבים (נכון ל-2015). בירת האזור היא בואאה.
יצאת כוכב
יצאת כוכב (באנגלית: Postman Pat: The Movie, "פט [דן] דוור: הסרט") הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת אמריקאי-בריטי לילדים משנת 2014, מסוגת קומדיה, הרפתקאות ומוזיקה, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "דר דוור" שנוצרה על ידי ג'ון קאנליף ואייבור ווד. הסרט בוים על ידי מייק דיסה, נכתב על ידי ניקול דובוק והופק על ידי רוברט אניך קול. חברות ההפקה של הסרט הן DreamWorks Classics, Rubicon Group Holding ו-Timeless Films.
הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בבריטניה בדיבוב אנגלי ב-23 במאי 2014, זאת לאחר שהיה אמור להיות מוקרן שנה לפני. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בדיבוב לעברית ב-29 במאי 2014. הסרט הופץ גם ב-DVD בארצות הברית על ידי Lionsgate Home Entertainment ב-29 בספטמבר 2014, ובישראל על ידי NMC ב-27 באוקטובר 2014. אורך הסרט הוא כ-88 דקות.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, והרוויח ממכירת הכרטיסים ברחבי העולם כ-8,660,022 דולר.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר דן הדוור, איש אהוב וצנוע אשר מחלק לתושבי הכפר גרינדייל מכתבים וחי חיים מושלמים עם אשתו שרה ובנו ג'וליאן. לדן יש חלום לקחת את אשתו לירח דבש באיטליה, אך הוא נהרס כאשר עובד הדואר החדש, אדווין קרבנקל, רוקח מזימה להשתלט על שירות הדואר המיוחד, שבסופו יודח המנכ"ל של החברה והוא וכל עובדי החברה יוחלפו ברובוטים. במהלך צפייה בתחרות הכישרונות "יצאת כוכב", דן מחליט לנסות את מזלו ולהתמודד על הפרס הגדול הכולל חוזה הקלטות ונסיעה לאיטליה. דן זוכה בתחרות ומתמודד מול ג'וש בגמר הגדול המתרחש בלונדון. בדרך, דן נופל קורבן לתהילה והעושר והופך לכלי משחק בידיו של אדווין קרבנקל. וילף, האמרגן של ג'וש, יעשה הכל בשביל להשיג חוזה הקלטות ללקוחות שלו, ולכן שהוא נתקל במזימת הדוורים הוא מתכוון להשתמש בה נגד דן וכך להבטיח את הניצחון לג'וש. בינתיים דן עלול לאבד את הדברים היקרים לו מכל: משפחתו, חבריו ומקום העבודה שלו.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב, והופק על ידי הדס מוזס. בדיבוב העברי דיבבו גם הדר שחף-מעיין, יואב זיסקרוט ולני כהן.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. חלקם שיבחו את הסרט על ההנפשה, ההומור והדיבוב, ואילו אחרים טענו שהוא מסובך ואפילו מפחיד מידי בהשוואה לסדרת הטלוויזיה. אתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט דירוג של 48% מתוך 25 ביקורות עם ציון ממוצע של 4.8 מתוך 10. אתר "Metacritic" הביא לסרט ציון של 44 מתוך 100 על סמך תשע ביקורות.
פטריק סמית', כתב מאתר "דיילי טלגרף", העניק לסרט שני כוכבים והעיר "מכיוון שסדרת הטלוויזיה הייתה מקסימה בפשטות שלה, זה נראה יותר מידי מסובך". אנדרו פולבר מאתר "הגרדיאן" העניק לסרט שני כוכבים ואמר "שיקול הדעת של מפיקי הסרט שגוי לגבי הערכת התפתחות של מעגל האירוניה של ילד בן ארבע". באתר "האובזרבר", מרק קרמוד העניק לסרט את אותו הדירוג כשהוא מתח ביקורות על חוסר "הקסם של סדרת הטלוויזיה". בסקירה של אתר "Mareel" שנכתבה על ידי קרוליין מלקולם נכתב "הסרט היה הפתעה מההתחלה ועד הסוף".
קופות
הסרט הרוויח כ-774,450 לירה שטרלינג בסוף שבוע הבכורה שלו, והיה במקום הרביעי בקופות בבריטניה בהובלת הסרט "אקס-מן: העתיד שהיה" שהיה עם רווח של 9,144,971 לירה שטרלינג. הסרט הרוויח כ-5,515,679 דולר בבריטניה, ובסך הכל הרוויח כ-8,660,022 דולר, דבר שהפך את הסרט להצלחה בקופות.
שבחים, פרסים ומועמדויות
בשנת 2014 טריילר הסרט היה מועמד לפרס טריילר הזהב בקטגוריית הטריילר הכי טוב לסרט הנפשה לכל המשפחה.
אליוט מינור
אליוט מינור (אנגלית: Elliot Minor) (קודם לכן "The Academy") היא להקה מיורק, אנגליה. המוזיקה שלהם משלבת רוק קלאסי ביחד עם רוק עכשווי. הלהקה פעילה משנת 2005.
ההיסטוריה
חברי הלהקה, אלכס דייוויס ואד מינטון, הכירו כשלמדו בבית הספר ביחד בשנת 2000. שניהם המשיכו את לימודיהם בבתי ספר אחרים ולמדו מוזיקה. באוקטובר 2005, החליטו השניים להקים להקה. הם צירפו אליהם את דן היטרטון וכך יצרו את הלהקה "The Academy". בהופעות, גילו השלושה כי הם נזקקים לנגן גיטרה בס ולנגן קלידים על הבמה, ולכן צירפו את אלי פאול וטדי היטרטון (אחיו של דן). אחרי מספר חודשים, הלהקה חתמה בחברת התקליטים Repossession Records.
חברי הלהקה מנגנים על כלים שונים כגון כינור, פסנתר, קלרינט, צ'לו, קונטרבס וסקסופון. .
הוצאות ראשוניות
הסינגל הראשון של הלהקה, "Parallel Worlds" הופץ באפריל 2007. זהו שיר רוק אנרגטי, שאת רובו מובילה גיטרה ומשתלבים בו כינור ופסנתר. השיר מדבר על בית הספר של אלכס ואד, שלדעתם היה רדוף על ידי רוחות. בוידאו קליפ של השיר, הבנים שרים את השיר בחדר סגור, ישן ומפחיד, וככל שהם מנגנים את המוזיקה חזק יותר, החפצים בחדר זזים. הסינגל נכנס למקום ה-31 במצעד הסינגלים הבריטי והצליח בערוצי מוזיקה בריטיים (כגון MTV2, Kerrang! TV וכו') ואף נכנס לפלייליסט שלהם.
הסינגל השני שלהם, "Jessica" הופץ בתחילת אוגוסט 2007. גם הוא הצליח להיכנס לפלייליסטים של ערוצי המוזיקה השונים בבריטניה והגיע לפלייליסט של ערוץ MTV אירופה. השיר נכנס למקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי. חברי הלהקה סיפרו כי השיר מספר על ג'סיקה אלבה, וכי הוא מספר את סיפור הקריירה שלה (עטיפת הסינגל עוצבה על פי הסרט עיר החטאים בו השתתפה אלבה).
הסינגל השלישי של אליוט מינור, נקרא "The White One Is Evil" הופץ באוקטובר 2007, והגיע למקום ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי. גם הוא נחל הצלחה בערוצי המוזיקה.
ב-נובמבר 2007, הופץ הסינגל הרביעי, "Still Figuring Out". השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי, והצליח להגיע למקום הראשון במצעד הרוק של ערוץ Kerrang! TV.
הסינגל החמישי, שייצא שבוע לפני צאת אלבום הבכורה של הלהקה, הוא הוצאה מחודשת של "Parallel Worlds".
ב-14 באפריל 2008 הוציאה לאור הלהקה את אלבום הבכורה שלה שנקרא "Elliot Minor".
הופעות
אליוט מינור הופיעו מאז הקמתם ברחבי האיים הבריטיים. הלהקה חיממה להקות אחרות כמו פול אאוט בוי, מקפליי וסימפל פלאן (אליוט מינור מושפעים על ידי שתי הלהקות האחרונות). בהופעות של הלהקה, הלהקה מקפידה לשמור על איזון בין רמת הסאונד בהופעות לרמת הסאונד בסטודיו.
ארן
{{פירושונים|אישים:
אחר:
ראו גם
}}
Like Blood Like Honey
רקע והפקה
ב-Allmusic זכה האלבום לדירוג של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
חיים שלמה ליבוביץ
הרב חיים שלמה ליבוביץ (ה'תרצ"ד, 1933 - י"ח באדר א' ה'תשע"ו, 27 בפברואר 2016) היה ראש ישיבות קמניץ ופוניבז'.
ביוגרפיה
נולד בברנוביץ', בלארוס, לצייטה לאה ולרב יעקב משה, בנו של רבי ברוך בר ליבוביץ. המשפחה התגוררה בשכנות לסבו. דודו היה הרב ראובן גרוזובסקי. בשנת ת"ש נמלטה המשפחה עם תלמידי ישיבת כנסת בית יצחק לווילנה. הם הצליחו לברוח לארץ ישראל באונייה שבה נמלטו גם הרב דוד פוברסקי ומשפחתו והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, והתיישבו בירושלים. אביו הקים את ישיבת קמניץ בישראל, עם גיסו הרב משה ברנשטיין.
למד בישיבת תפארת צבי ובישיבת חברון, ובמקביל השתתף בשיעוריו של אביו. בהמשך למד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ואצל בנו הרב יוסף דוב, עם הקמת ישיבת בריסק. בשנת ה'תשכ"א נישא לסימא (נפטרה בה'תשע"ט), בתו של הרב אברהם יצחק רוטשטיין, מנהל בית היתומים דיסקין בירושלים. בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך ומאוחר יותר במאה שערים. לאחר פטירת אביו בסיון תשכ"ד התמנה במקומו לראשות ישיבת קמניץ. הוא העביר בישיבה שיעורים מדי יום ושיעור כללי שבועי. העביר גם "חבורות" בביתו לבני ישיבות ואברכים. בפרט עסק בהסברת חידושיו של סבו רבי ברוך בר בספרו הלמדני "ברכת שמואל".