cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקס רפאל האן
קורות חיים
בשנת 1896 נכנס מקס רפאל האן לעסק של אביו, בו עבד כבר אחיו הבכור נתן. שני האחים ניהלו את העסק, ובו האב - שכבר לא היה מנהל רשמי מאז 1899 - עדיין היה מעורב עד למותו בשנת 1915. העסק שגשג עד שהמשפחה גורשה על ידי הנאצים בשנת 1940. נתן ומקס רפאל האן הצליחו להפוך את חברת רפאל האן, גטינגן, שכללה מאוחר יותר מפעל נעליים כמו גם אחזקות נדל"ן נרחבות, לחברה היהודית המצליחה ביותר בגטינגן ולאחת החברות המצליחות בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, העמידו עצמם שני האחים לרשות שלטונות הצבא: בהנחייתו של נתן האן, מחנות החברה שימשו כנקודות לאיסוף עורות ולמוצרים הדרושים לציוד הכוחות, ומקס רפאל האן עבד כמומחה למוצרי עור במחלקת חומרי הגלם הפרוסית במלחמה, בתחילה בלייפציג, אחר כך בווינה ובבודפשט. בפברואר 1919 חזר מקס רפאל האן לגטינגן, לאחר שביוני 1917 נישא לגרטרוד לאש (נולדה ב -14 ביולי 1893 בהלברשטאדט, נרצחה בשנת 1941 בטרנספורט לריגה )ממשפחת יצרני כפפות מהלברשטאדט. בגטינגן קנה את הווילה במרקלשטראסה 3 בתחילת ספטמבר 1919. ב-3 בדצמבר 1919 נולד הבן רודולף וב־22 במרץ 1922 נולדה הבת האני.
מקס רפאל וגרטרוד האן גדלו שניהם במסגרת היהדות האורתודוקסית, ולכן חיי המשפחה נסובו סביב לוח השנה של החגים היהודיים. במשפחת האן שמרו גם על מנוחת השבת, אם כי כל הסביבה הנוצרית עבדה באותו יום. שלא כמו הוריהם בעבר, מקס רפאל וגרטרוד האן חיו בשלום עם עם הרפורמה ביהדות אשר אפיינה את הרוב בגטינגן. הפולחן הדתי נערך בבית הכנסת העתיק הגדול שבאונטרן-מאש 1, שהורחב בשנת 1895 והיה קיים עד החורבן בליל הבדולח, אשר מונצח על ידי האנדרטה שהוקמה בשנת 1973 בכיכר בית הכנסת. לאחר הרחבת בית הכנסת, עדיין הייתה בגטינגן קהילה אורתודוקסית קטנה, אשר כונתה "קהילת היציאה" מכיוון שחבריה יצאו ממקומם בבית הכנסת הרפורמי. במקור לא רק רפאל האן, אב המשפחה, אלא גם הבנים נתן ומקס רפאל השתייכו לקהילת היציאה הזו, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה וחזרתו לגטינגן הצטרף מקס רפאל האן לקהילת הרוב היהודי המכוון לרפורמה ובאוקטובר 1921 הפך לאחד משלושת יושבי הראש של הקהילה. הוא החזיק במשרה זו ברציפות מרשימה כמעט עשרים שנה עד שגורש מגטינגן באפריל 1940.
במהלך כהונתו הארוכה הפך מקס רפאל האן - כפי שניסח זאת מאוחר יותר הרב של גטינגן, הרמן אוסטפלד - לאישיות הדומיננטית של הקהילה היהודית בגטינגן ועיצב את גורלה באופן פנימי וחיצוני במשך עשרות שנים.
בתקופת רדיפות הנאצים, מקס רפאל האן היה עמוד התווך של הקהילה, ולמרות דאגותיו האישיות דאג לכל חברי הקהילה הנזקקים, עזר לחלקם להגר והייתה לו מילת נחמה עבור רבים. הרב הרמן אוסטפלד הצעיר, שהיה רק בן 23 שנים כאשר הוא נקרא אל גטינגן בשנת 1935 ואשר שינה את שמו לצבי חרמון לאחר הגירתו לפלסטינה באוקטובר 1938, לאחר מכן כתב זיכרונות על זמנו בגטינגן ובהם תמונה מרשימה של אותה עבודה אכפתית של מקס רפאל האן בקהילה.
מתוך כמעט 500 תושבים יהודים, רק כ-220 עדיין גרו בגטינגן באוקטובר 1938. כיהודים עשירים נחשפו מקס רפאל האן ומשפחתו להטרדות מיוחדות. באמצע הלילה ב -10 בנובמבר, בסביבות שתיים לפנות בוקר, פרצו אנשי אס אס לווילה במרקלשטראסה 3 עם גרזנים, העירו את משפחת האן משנתה והרסו את ביתם. הם ניפצו את הדלתות והחלונות והרסו רהיטים, יצירות אמנות ועתיקות והוליכו את המשפחה ברחוב בכותנות הלילה שלהם. מקס רפאל וגרטרוד האן, אחיו נתן ואשתו בטי, שגם דירתם בבאוראט-גרבר-שטראסה 19 נהרסה, נעצרו. שתי הנשים שוחררו למחרת, ונתן האן ב -19 בנובמבר 1938. מקס רפאל האן היה היחיד שנשאר כלוא עד 15 ביולי 1939. זו הייתה הסיבה שבגללה הוא ואשתו לא הצליחו להגר בזמן, כאשר קרובי משפחה בארצות הברית ובאנגליה כבר הכינו עבורם הכל. שני ילדיהם הצליחו לברוח לאנגליה בשנת 1939.
במסגרת השוד השיטתי של האוכלוסייה היהודית, היה על האן לחסל את עסקיו במרץ 1939. מקס רפאל וגרטרוד האן עברו להמבורג באפריל 1940 בתקווה שיוכלו להגר משם; אך תקווה זו הייתה לשווא. ב -6 בדצמבר 1941 הם גורשו מהמבורג לריגה. גרטרוד האן, שהייתה חולת סוכרת, מתה כנראה במהלך המסע ברכבת, מקס רפאל האן נרצח לכל המאוחר במרץ 1942 במהלך מה שמכונה מבצע דינאמינדה, מבצע טבח גדול ביער ליד ריגה.
הבן רודולף היגר מבריטניה לקייפטאון ושינה את שמו לרוג'ר היידן. הוא אביו של הגנטיקאי הקנדי מייקל ר' היידן אשר פעל נמרצות להחזרת רכוש המשפחה לידיה.
אוסף היודאיקה של מקס רפאל האן
מקס רפאל האן היה לא רק יזם מצליח בגטינגן ובהחלט היו"ר החשוב ביותר בתולדות הקהילה היהודית בגטינגן, אלא גם אספן חשוב, ומעל לכל, אם לא רק, אספן יודאיקה, כלומר של חפצי פולחן יהודיים. אוסף היודאיקה שלו לא היה גדול במיוחד בהשוואה לאספנים חשובים אחרים, אך הוא היה באיכות כה גבוהה עד כי הוא נכלל בפילו-לקסיקון, שפורסם לראשונה בשנת 1934 על ידי הוצאת פילו-ורלאג בברלין. במדריך למדעי היהודות הוא נזכר באותה נשימה כמו אוספי הרוטשילדים והששונים. אביו של מקס רפאל, רפאל האן, כבר החל לאסוף יודאיקה, ובנו רודולף (רוג'ר היידן) ובניו ג'ונתן ומייקל המשיכו במסורת זו.
מאז 2011, צאצאיהם של מקס רפאל וגרטרוד האן מנסים לחקור את ההיסטוריה של משפחתם במסגרת פרויקט המחקר של האן. חקירה באוספי המוזיאון העירוני של גטינגן זיהתה מספר חפצים השייכים למשפחת האן (רהיטים, עבודות יד, גרפיקה וכו'), שהוחזרו למשפחה באופן רשמי בשנת 2014. כיום הם מושאלים מהמשפחה למוזיאון העירוני בגטינגן. כתוצאה מכך, מחקר נוסף על מקום הימצאות הרכוש המשפחתי ואוסף יודאיקה בוצע במסגרת פרויקט המחקר האן. בעזרת מידע קטלוגי ותמונות היסטוריות מהנכס המשפחתי, "גביע יעקב" מאוסף האן זוהה במוזיאון לאומנויות בהמבורג. הוא הוחזר למשפחה באופן רשמי בנובמבר 2018.
בעקבות החזרת הרכוש נערכה במוזיאון בגטינגן תערוכה של הריהוט של משפחת האן. ריהוט זה נמכר בזמנו בכפייה במחיר נמוך למוזיאון. הוא זוהה על פי רישום מדויק שערך המוזיאון בעת המכירה בשנת 1942.
הספר "מורשתו של מקס רפאל האן", שנכתב על ידי ההיסטוריונית של גטינגן קורדולה טולמיין בשיתוף עם צאצאי משפחת האן, מוקדש לגורל אוסף היודאיקה של האן, שהוחרם על ידי מערכת המשפט הנאצית. הספר פורסם בשנת 2014 בהוצאת הוגרפה-ורלאג.
זיכרון
ב -8 בנובמבר 2017 נחשף לוח זיכרון לזוג האן על קיר הווילה שלהם במרקלשטראסה.
ב-7 בפברואר 2018 הונצח גורלם של מקס רפאל האן ומשפחתו על ידי שיבוץ שמונה אבני נגף במדרכה מול בניין המגורים והמסחר בוונדרשטראסה 70 בגטינגן.
פינסק (מחוז משנה)
מחוז משנה פינסק (בבלארוסית: Пінскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר פינסק.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פינסק 51,997 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.2% בלארוסים, 2.6% אוקראינים 2.6% רוסים ו-1.6% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (70.7%) ורוסית (26.0%).
אולף הראשון, מלך דנמרק
אולף הראשון (בדנית: Oluf I; 1050 לערך – 18 באוגוסט 1095) היה מלך דנמרק מ-1086 ועד מותו. הוא עלה לכס המלכות לאחר מותו של אחיו קנוט הרביעי ("הקדוש") והיה בנו של סוון השני והשלישי מבין בניו שעלה על כס המלכות. אולף נשא לאישה את אינגגרד, בתו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה. לאחר מותו ירש אותו אחיו אריק הראשון.
ראשית חייו
אולף נולד בשנת 1050 לערך למלך סוון השני ולפילגשו ששמה לא ידוע. במהלך תקופת מלכותו של אחיו הגדול, קנוט הרביעי, כיהן אולף לכאורה כדוכס שלזוויג. ב-1085, נקרא אולף להתגייס למערכה כנגד אנגליה. קנוט לא היה יכול להצטרף למערכה ולאחר שהצי שגויס עייף מלהמתין לו, הפך אולף להיות דוברם של אנשי הצי. קנוט חשש מתמיכה שהייתה לאולף בקרב האצולה, בעוד שלאולף היו חששות בנוגע לתוכניות הירושה של קנוט והוא ראה באחיינו, שארל הטוב, כמתחרה בפוטנציה. קנוט ראה באולף כמעורר מהומות והוא נאסר על ידי אחיו אריק, לימים אריק הראשון. אולף גורש לפלנדריה ושם הושם תחת פיקודו של רובר, רוזן פלנדריה.
מלך
ביולי 1086 נרצח קנוט הרביעי במנזר סנט אלבן באודנסה, במהלך מרד שהתחולל בצפון יוטלנד. אולף הוכרז כמלך באספה שהתכנסה בוויבורג, למרות שהוא שהה עדיין בפלנדריה. על פי ההסדר הוחלף אולף באחיו הצעיר נילס, כדי לאפשר לו לשוב לדנמרק. עם שובו של אולף, נמלט אריק לסקונה. אולף היה השלישי מבניו של סוון השני שעלה על כס המלכות הדני.
תקופת מלכותו של אולף עמדה בסימן של כמה שנים רצופות של בצורת ורעב. על פי ההיסטוריון הדני, ארליד הויטפלדט, הייתה עונת האביב בשנים אלה כה יבשה, עד כי השדות נראו כאילו אירעו בהן שריפות ובעונת הסתיו ירדו גשמים כה חזקים לעיתים תכופות, עד שהאנשים שטו על גבי גזעי עצים כדי לקצור את שיבולי החיטה שבצבצו על פני מי השיטפונות. הרעב התגבר עד אשר האנשים חפרו באדמה כדי ללקט שורשים. רבים מעשירי דנמרק ירדו מנכסיהם והעניים מתו מרעב. בניסיונות הראשונים להקדיש את קנוט הרביעי, כונה אולף "הרעב" (Hunger), כדי לפאר את שמו של קנוט. באותה עת נטען שהרעב היה עונש משמיים על רציחתו של קנוט. הכרוניקן סקסו גרמטיקוס תיאר את הרעב כתופעה דנית ייחודית, למרות שמאוחר יותר התברר כי התופעה הייתה מנת חלקן של ארצות רבות באירופה באותה תקופה.
אולף ניתק ככל הנראה את קשריה של דנמרק עם הרפורמה הגרגוריאנית ותחת זאת תמך באנטי-אפיפיור קלמנט השלישי. במהלך תקופת מלכותו בוטלו כמה מהחוקים שחוקק קנוט וכוחן של הכמורה ושל המלוכה נחלש לטובת האצולה. כאשר ביקש סקילם היבידה לקבל את תמיכתו של אולף לפעולת נקמה על מותו של אחיו באמצעות מערכה צבאית כנגד הונדים, לא יכול היה אולף לגייס את הכוח הדרוש לכך. האצולה הפכה להיות יותר מעורבת בפעולתה של הכנסייה והאציל מיוטלנד, אסר סוונדסן מונה ב-1089 על ידי אולף להיות הארכיבישוף של לונד.
מותו
אולף הראשון מת ב-18 באוגוסט 1095 בנסיבות מסתורית. קיימות השערות שהוא שלח יד בנפשו או שהוא הקריב את עצמו לטובת עמו חסר המזל. סקסו גרמטיקוס כתב שהוא "מרצונו הקריב את עצמו כדי לשחרר את ממלכתו ממזלה הרע והתחנן שכל אשמתו תחול רק על ראשו". אולף הוא המלך הדני היחידי שמקום קבורתו לא נודע. ההנחה היא שגופתו בותרה וחולקה בין אזורי דנמרק השונים כסוג של כפרה על חטאיה של דנמרק ולהשבת מזלה הטוב. לאחר מותו עלה לכס המלוכה אחיו אריק הראשון.
גורדון (כפר בצרפת)
גורדון (בצרפתית: Gourdon) הוא כפר וקומונה במחוז האלפים הימיים בפרובאנס שבדרום צרפת. הכפר ממוקם בראש צוק תלול בגובה 760 מטר ומפורסם בזכות הנוף הנשקף ממנו אל קניון נהר לו (Loup) שלמרגלותיו, ואל חוף הריביירה, מן העיר ניס ועד הגבול האיטלקי.
המקום מוזכר בכתובים לראשונה ב-1035. בזכות המיקום האסטרטגי היה למקום ערך צבאי כבר בתקופה העתיקה. עדיין קיימים במקום שרידי הביצורים של המוצב הצבאי הרומי.
במקום הוקמה במאה ה-9 מצודת שטו דה גורדון (Château de Gourdon). במאה ה-12 חוזקה והורחבה על ידי נסיכי פרובנס. הוכרזה כמונומנט היסטורי ב-1971. גני המצודה תוכננו על ידי אנדרה לה נוטר, אדריכל הנוף והגנן של לואי ה-14. כיום יש במצודה מוזיאון אקלקטי שהתצוגות בו כוללות יצירות אר דקו, ציורים מהמאות ה-16 וה-17 וכלי נשק עתיקים.
ניסן נתיב
ניסן נתיב (5 בנובמבר 1922 – 20 באפריל 2008) היה במאי, מורה למשחק ולדרמה, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי. מנהל ומייסד "הסטודיו למשחק ניסן נתיב".
חתן פרס ישראל לתיאטרון (2008), פרס כינור דוד לדרמה ו"פרס האקדמיה הישראלית לתיאטרון" על מפעל חיים.
ביוגרפיה
נתיב נולד בשם ניסן נוטוביץ' במינכן, לשמואל וחווה נוטוביץ'. גדל והתחנך באמסטרדם. עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1937 בגיל 15. בארץ הצטרף לחברת נוער, שהתחנכה בקיבוץ משמרות. בגיל 18 התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי ולחם כקצין תותחנים בקרבות של מלחמת העולם השנייה. לימים אמר, שישנו קשר מובהק בין צבא לעשיית תיאטרון. לאחר המלחמה שב לישראל והתקבל ללימודי משחק ב"סטודיה" של "תיאטרון הבימה". בהמשך, למד באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לתיאטרון "להקת הצעירים" של קלמן גלעד (קונסטנטינר). לפי הסיפורים, המשורר אברהם שלונסקי הוא זה שהציע לו לעברת את שם משפחתו ל"נתיב". במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגת חי"ר. אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן ורב-האמן הגדול, אטיין דקרו, לצידם של מרסל מרסו ואחרים. בהמשך שימש במשך מספר שנים כמנהל אמנותי בלהקתו של דקרו בהופעות שונות בעולם. בשנים 1954–1956 למד בימוי בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. השתלם בבימוי טלוויזיוני בהולנד ושב ארצה.
באמצע שנות החמישים היה ל"במאי נודד" לפרנסתו ונדד בין קיבוצים שונים בארץ. בין השאר העלה בחוג הדרמה של קיבוץ עין החורש, בקיץ 1956, את מחזהו של מולייר, "הנשים המלומדות", בתרגומו של אליהו פורת. לימים, באוקטובר 1993, חידש נתיב את ההצגה, התאים את לשון התרגום ללשון הזמן, והציג אותה עם תלמידיו בתיאטרון "צוותא" בתל אביב. כמו כן העלה, כ"במאי נודד", ביוני 1957, את המחזה "הגנדרניות הנלעגות" מאת מולייר, כהצגת סיום הלימודים של תלמידי כיתות י"ב בקיבוץ עין החורש.
נתיב, שסבל ממחלת לב בשנותיו האחרונות, נפטר בביתו ב-20 באפריל 2008, מספר שבועות לפני טקס קבלת "פרס ישראל".
תלמידיו
בין תלמידיו נמנים: משה איבגי, תיקי דיין, יוסי גרבר, שמואל קלדרון, שולי רנד, קרן מור, מיקי גורביץ', אודי בן-משה, רוני פינקוביץ', שלמה פלסנר ועוד.
הדרך הגרמנית המיוחדת
הדרך הגרמנית המיוחדת (בגרמנית: Sonderweg – זונדרווג) היא תזה היסטוריוגרפית שנויה במחלוקת שהופיעה לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20, בניסיון להסביר את הסיבה לבחירתה של גרמניה באפיק הנאצי, בעוד שתופעה דומה לא קרתה בשאר מדינות המערב. הטענה המשותפת לכל ההיסטוריונים של הדרך הגרמנית המיוחדת היא כי האופי, המבנה החברתי וההתפתחות המוסדית בגרמניה, לכל המאוחר מהמאה ה-19, הובילו את ההיסטוריה הגרמנית בדרך הייחודית לה, באופן שאינו נורמלי ביחס לשאר מדינות המערב (ובפרט הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת).
מקור המונח
השימוש במונח "זונדרווג" הופיע לראשונה בגרמניה בתקופת הרייך השני, אז השתמשו בו השמרנים במשמעות חיובית – כלומר, הצלחתה של האימפריה הגרמנית למצוא את דרך המלך בין הקיפאון האוטוקרטי של האימפריה הרוסית לבין הרפיסות וחוסר היעילות של הדמוקרטיה בבריטניה ובצרפת. השמרנים הגרמנים טענו כי המשטר ברייך השני, המסתמך על עוצמתו של הצבא ועל "מהפכה מלמעלה" מצד הממשלה האוטוריטרית, הוא המקור לדרך הגרמנית המיוחדת המונעת התדרדרות לקיצוניות המסוכנת ממזרח וממערב.
שנות השישים: אסכולת בילפלד
בשנות השישים צמחה גרסה שונה של התזה, המקובלת יותר כיום על ידי החוקרים, המתייחסת למהפכות 1848 כאל נקודת המפנה בהיסטוריה הגרמנית. גרסה זו התפתחה בקרב חוקרי אסכולת בילפלד, ששאבו את השראתם מהמרקסיזם ומתאוריית המודרניזציה של מקס ובר.
על פי טענתם, בניגוד לצרפת ובריטניה, עברה גרמניה "מודרניזציה חלקית" בלבד, בה המעבר לכלכלה קפיטליסטית לא לווה במהפכה בורגנית. כך, נשארו בגרמניה המסורות הפוליטיות הקדם-תעשייתיות שהובלו בעיקר על ידי האריסטוקרטיה הישנה והצבא. הבורגנות הגרמנית, על פי תזה זו, התנכרה לפוליטיקה ופנתה תחת זאת אל תחומי ה"תרבות" (בגרמנית: Kultur). גם כאשר התרחשה מהפכה במשטר בגרמניה באיחודה הלאומי, הייתה זו מהפכה שהתבצעה "מלמעלה" בידי האליטה הפרוסית. את החולשה של הבורגנות הגרמנית נוטים חוקרי אסכולת בילפלד להסביר באמצעות האופי הייחודי הגרמני העוין לפוליטיקה במובנה המערבי, וכמו כן בכך שהאיחוד הלאומי בגרמניה היה מאוחר יחסית למדינות מערב אירופה, ולכן לא נוצר בה מעמד בורגני מאוחד וחזק.
ביקורת התזה
ביקורת מרכזית כלפי תזת הדרך הגרמנית המיוחדת היא נקודת ההשוואה הנורמטיבית שלה. הטענה היא, שהשוואת ההיסטוריה הגרמנית להיסטוריה צרפתית או אנגלית על פי הקריטריונים שלהן הופך את המבט על ההיסטוריה הגרמנית לנגזרת של היסטוריות אחרות. במילים אחרות, המחקר על ההיסטוריה הגרמנית הופך למחקר על מה שלא קרה בגרמניה, מה שבעז נוימן מכנה היסטוריה של non-event. נשאלת השאלה, מדוע להשוות את ההיסטוריה הגרמנית דווקא לאנגליה ולצרפת, ולא למדינות אחרות? מדוע יש להניח כי ההיסטוריה האנגלית, למשל, היא הנורמלית?
ביקורת נוספת מתייחסת להנחה בבסיס תזת הדרך הגרמנית המיוחדת (בייחוד בגרסת אסכולת בילפלד) כי המעמד הבורגני הוא במהותו סוכן של שינוי פוליטי, ולכן המנטליות של הבורגנות הגרמנית היא האשמה בכך שלא הייתה מהפכה דמוקרטית בגרמניה. נשאלת השאלה, האם המעמד הבורגני תמיד מחויב לערכי החירות, הפרלמנטריזם והליברליזם? דורון אברהם טוען כי הבורגנות בגרמניה פיתחה מעין "ליברליזם מיליטריסטי", הדוגל בצבאיות ככלי להשתתפות עממית, ולכן אין מקום לטעון שהבורגנות בגרמניה נכשלה, אלא שמטרותיה היו אחרות.
ביקורת אחרונה מתייחסת למסגרת הזמן הנכללת בתזה. הדרך הגרמנית המיוחדת מתארת מסלול הדרגתי של ההיסטוריה הגרמנית ששיאו ברייך השלישי. המבקרים טוענים כי קביעת נקודת הסיום בגרמניה הנאצית מטה את הדיון, וניתן באותה מידה לסמן את נקודת הסיום ברפובליקה הפדרלית של גרמניה במאה ה-21 – ובכך להציג את הנאציזם כסטייה מההיסטוריה הגרמנית ולא כתכלית שלה.
אלכס פורבס
אלכסנדר רוני פורבס (אנגלית: Alexander Rooney Forbes; 21 בינואר 1925 - 28 ביולי 2014) היה כדורגלן סקוטי.
קורות חיים
בפברואר 1948 חתם פורבס בארסנל תמורת סכום של 15,000 לירות שטרלינג, לאחר שהשתכנע על ידי ארצ'י מקאולי ששיחק שם והיה ידיד שלו. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד וולבס ב-6 במרץ 1948. פורבס היה ידוע בכינוי "האדום" בגלל צבע השער שלו, והוא התפרסם בזכות תיקוליו הקשוחים. בעונה זו הוא זכה עם ארסנל באליפות וקיבל על כך מדליה כיוון שהשתתף ב-11 משחקים.
פורבס הצליח בסופו של דבר לגרום להוצאתו מההרכב של חברו מקאולי, והפך לשחקן הרכב קבוע בעצמו במשך שבע עונות. הוא זכה בגביע ה-FA בעונת 1949/1950, ובאליפות נוספת בעונת 1952/1953. פורבס המשיך לשחק גם במדי נבחרת סקוטלנד, ובסך הכול השתתף ב-14 משחקים במדיה.
לאחר פרישתו הוא עסק באימון של קבוצת המילואים וקבוצת הנוער של ארסנל. לאחר מכן הוא היגר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, ואימן ילדים בבית ספר יהודי פרטי מקומי. הוא כיהן גם כיושב-ראש השלוחה הדרום-אפריקנית של אוהדי ארסנל. בשנים 1961 - 1962 הוא אימן את מכבי חיפה.
ויניסיוס ז'וניור
ויניסיוס ז'וזה פאישאו דה אוליביירה ז'וניור (בפורטוגזית: Vinícius José Paixão de Oliveira Júnior; נולד ב-12 ביולי 2000) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקיצוני בריאל מדריד ובנבחרת ברזיל.
ביוני 2017 הופיע במקום ה-39 ברשימת "הטלגרף" של 50 השחקנים הצעירים הטובים ביותר בעולם. הוא היה השחקן היחיד ששיחק בדרום אמריקה.
קריירה מוקדמת
ויניסיוס ז'וניור התחיל לשחק כדורגל בשנת 2006 כשאביו לקח אותו לאחד מסניפי פלמינגו שבשכונת מטואה של סאו גונסלו, שבריו דה ז'ניירו שבה הוא חיי עם משפחתו. בגלל המצב הקשה בבית נאלץ ויניסיוס לעבור עם דודו לאבולסאו כדי להיות יותר קרוב לאימונים של פלמנגו, ניאהו דו אורובו ("קן נשרים").
בשנת 2007 בנוסף להכשרתו באקדמיה של פלמינגו בסאו גונסלו, הוא החל את לשחק קט-רגל בקנטו דו ריו, מועדון מפורסם בנייטרוי. הוא נשאר שם עד 2010.
בשנת 2009, כאשר היה בן תשע, לקחו אותו הוריו למשחקי קט-רגל עבור פלמנגו. המועדון ראה בו פוטנציאל אבל ביקש ממנו לחזור כשיהיה בן עשר. הוא בחר שלא לחזור לקטרגל. במקום זאת נבחן באוגוסט 2010 בקבוצת הכדורגל של פלמנגו ועבר לשחק שם.
פלמנגו
ב-10 באוגוסט 2017 הבקיע את שערו הראשון במשחק רשמי, בגביע סודאמריקנה נגד פלסטינו, בניצחון 5–0 עבור פלמנגו. השער נכבש 30 שניות לאחר שנכנס בדקה ה-72. ב-19 באוגוסט 2017 כבש את השער הראשון שלו בליגת העל הברזילאית עבור פלמנגו, בניצחון 2–0 נגד אתלטיקו גויאניינסה.
ריאל מדריד
ב-23 במאי 2017 סיכם מועדון הכדורגל הספרדי ריאל מדריד על העברתו של ויניסיוס לשורותיו לאחר יום הולדתו ה-18 ב-12 ביולי 2018 (גיל 18 הוא הגיל המינימלי להעברה בינלאומית). ויניסיוס עבר תמורת סכום של 46 מיליון אירו, שהיה באותה עת, המכירה השנייה היקרה ביותר של שחקן בהיסטוריה של הכדורגל הברזילאי (שני להעברת ניימאר בלבד), הסכום הגדול ביותר שקיבל המועדון הברזילאי להעברה (ניימאר עלה לברצלונה 86 מיליון יורו, אך סנטוס קיבל רק 17 מיליון), והסכום הגבוה ביותר ששולם אי פעם על ידי מועדון כדורגל לשחקן מתחת לגיל 19.
ב-20 ביולי 2018 ריאל מדריד הציגה רשמית את ויניסיוס כשחקן ריאל מדריד והוא קיבל את המספר 28. הוא הופיע לראשונה ב־29 בספטמבר 2018, כשהוא מחליף את כרים בנזמה בדקה ה-88 במשחק שהסתיים בתוצאה 0–0 נגד אתלטיקו מדריד, וכך הפך לשחקן הבכיר הראשון במדריד שנולד לאחר תום האלף. ב-31 באוקטובר פתח בהרכב לראשונה במשחק גביע המלך הספרדי בניצחון 4–0 על מלייה מהליגה השלישית בספרד. במשחק הוא תרם שני בישולים, והוכתר על ידי מארקה כאיש המשחק. הוא הבקיע את שערו הראשון ב-3 בנובמבר לאחר שנכנס כחילוף בניצחון 2–0 נגד ריאל ויאדוליד.
ב-12 במאי 2022 כבש שלושער נגד לבאנטה. הייתה זו עונת הפריצה של ויניסיוס, הוא כבש 17 שערים בליגה והוסיף עשרה בישולים, בנוסף לשישה בישולים בליגת האלופות. בגמר ליגת האלופות 2022 כבש את שער הניצחון עבור קבוצתו במשחק שהסתיים בתוצאה 1–0 מול ליברפול, ועזר לקבוצה לזכות בתואר בפעם ה-14 בתולדותיה.
נבחרת לאומית
ב-30 באוקטובר 2015 זומן לנבחרת ברזיל עד גיל 15 על ידי המאמן גילהרהמה דלה דה לאליפות דרום אמריקה עד גיל 15. הוא הוביל את ברזיל לזכייה בטורניר, כשהוא מבקיע שישה שערים.
ב-24 ביוני 2016 זומן למשחק ידידות מול צ'ילה, במהלכו הבקיע שני שערים והוסיף שני בישולים בניצחון 4–2.
בחודש מרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו עם שער בנבחרת ברזיל עד גיל 17 במסגרת אליפות דרום אמריקה עד גיל 17 נגד צ'ילה. בשלב האחרון, הוא הבקיע שני שערים בניצחון 3–0 על אקוודור ושני שערים בניצחון 3–0 על קולומביה. לאחר זכייתה של ברזיל באליפות דרום אמריקה מתחת לגיל 17, נבחר ויניסיוס ז'וניור לשחקן הטוב ביותר בטורניר וסיים כמלך השערים, עם שבעה.
ב-28 בפברואר 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל במסגרת משחקי ידידות מול פנמה וצ'כיה, אך נפצע במהלך המשחק מול אייאקס בשמינית גמר ליגת האלופות ולכן לא נכלל בסגל נבחרת ברזיל למשחקי הידידות.
ב-11 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל, בהפסד 0–1 לנבחרת פרו.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
זאהון
העיירה זאהון (בהונגרית: Záhony) ממוקמת בהונגריה במשולש הגבולות הונגריה - אוקראינה - סלובקיה, בתוך מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בפינה הצפון-מזרחית של הונגריה ומקום מושבו של נפת זאהון. באזור העיר משתנה זרימת נהר הטיסה מצפון לכיוון דרום-מערב.
מיקום
זאהון (Záhony) היא העיירה הצפונית ביותר במחוז סאבולץ-סאטמר-ברג (Szabolcs-Szatmár-Bereg). היא שוכנת על הגדה השמאלית של הטיסה, שזורם כאן כנהר גבול. קצת יותר מקילומטר מערבית ממרכז העיירה נמצא הגבול המינהלי של הונגריה, סלובקיה ואוקראינה. זהו מעבר גבול חשוב הן בכביש והן ברכבת. לפני 1990 לברית המועצות, היום לאוקראינה. רכבות בקו בודפשט - מוסקבה עוברות את הגבול במקום זה.
נגישות ותחבורה
הכביש הראשי 4 עובר בשטחה של העיר, בכיוון דרום-צפון, בקצה המערבי של האזור המיושב, בכביש הכי קל להגיע מפנים הארץ כמו גם מכיוון מעבר הגבול האוקראיני. בין הכפרים שמסביב, כביש 4115 מתחבר עם ז'ורק ויישובים אחרים מדרום-מזרח לעיר, כביש 4147 עם דירצ'קה. באוטובוס מזאהון ניתן להגיע ליישובים שמסביב לכיוון מאנדוק בכביש 4115. התחבורה בעיר מצוינת ואין אזורים קשים להגעה, הכבישים כולם מצופים אספלט.
היסטוריה
הנתונים הכתובים הראשונים על היישוב הם מהמאה ה-14 - המאה ה-15. בשנות המאה ה-14, הפלטין של המחוז קבע את בית המשפט ביישוב זה עבור מספר מחוזות. אנו יודעים גם את שמו של בעל האדמות פטר אגוצ'י מהמאה ה-15. בשנת 1476, החלק המזרחי של היישוב, רטקה היה שייך לז'ורק והיה בבעלות משפחת הומונאי. בשנת 1658 זה היה האחוזה של משפחת ברקוצי. בסוף המאה ה-18 הוחלף בעל הבית. במאה ה-19 היה זה נחלתו של אציל בשם ריטר שהקים במקום מפעל סוכר בשנת 1831.
המסמך שהכריז על זאהון כעיר הועבר על ידי ראש הממשלה קארוי גרוס ליו"ר המועצה, ב-3 באפריל 1989.
קהילה יהודית
היהודים הראשונים התיישבו בזאהון במחצית השנייה של המאה ה-18. משנת 1855 השתייכה הקהילה לרבנות מאנדוק. בין שתי מלחמות העולם היה זאהון מעבר גבול בין הונגריה לצ'כוסלובקיה. משמר הגבול גרם לאי נעימויות רבות ליהודי המקום.
בשנת 1944 הועברו כ-50 יהודי זאהון לגטו בקישווארדה. בסוף מאי הם גורשו לאושוויץ.
לאחר המלחמה, החיים היהודיים פסקו לחלוטין בזאהון.
מונטריאול קנדיאנס
מונטריאול קנדיאנס (באנגלית: Montreal Canadiens, בצרפתית: Canadiens de Montréal) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית ממונטריאול, קוויבק, קנדה, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית האטלנטי שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1909, הייתה ממייסדות ה-NHL ב-1917 והיא הקבוצה היחידה בליגה שהייתה קיימת עוד לפני שנוסדה הליגה. היא הייתה גם אחת הקבוצות ששיחקו בכל שנות קיומה של ליגת ה-NHA שקדמה ל-NHL. היא אחת מהקבוצות המכונות שש המקוריות (The Original Six), שש הקבוצות הקבועות שהרכיבו את הליגה בין 1942 ו-1967 והיוו את הבסיס ל-NHL המודרנית.
הקנדיאנס הם שיאני תוארי האליפות של ה-NHL והזכיות בגביע סטנלי, כאשר מאז היווסדה זכתה הקבוצה ב-24 גביעי סטנלי - אחד עוד בימי ה-NHA ועוד 23 בימי ה-NHL. בנוסף זכתה הקבוצה באליפות NHA ובשתי אליפויות NHL נוספות ללא גביע סטנלי, בשנים שעל הגביע התחרו ליגות נוספות. הקנדיאנס היא גם הקבוצה הקנדית האחרונה שזכתה בגביע ב-1993.
1910 - 1917: ימי ה-NHA
ימי מונטריאול קנדיאנס מתחילים עם ייסוד ליגת ה-National Hockey Association (ראשי תיבות NHA), שיועדה להיות הליגה המקצוענית הכלל-ארצית הראשונה בקנדה. הליגה נוסדה ב-2 בדצמבר 1909 כשכבר היו בה שתי קבוצות במונטריאול - מונטריאול וונדררס, שייצגה את קהילת דוברי האנגלית, ומונטריאול שמרוקס שייצגה את קהילת המהגרים האיריים בעיר. יומיים לאחר מכן הקים מייסד הליגה, אמברוז אובראיין, קבוצה נוספת במונטריאול ששחקניה ומנהליה יועדו לבוא מקהילת דוברי הצרפתית, כדי למשוך את קהל דוברי הצרפתית וליצור יריבות עירונית מול הוונדררס והשמרוקס. המועדון החדש נקרא Club de Hockey Canadien ("מועדון הוקי קנדי") או Les Canadiens ("הקנדים") והפך למונטריאול קנדיאנס. העונה הראשונה של הליגה, עונת 1910, יצאה לדרך כשהקנדיאנס הייתה אחת משבע הקבוצות שהרכיבו את הליגה החדשה.
העונה הראשונה הייתה קשה עבור הקנדיאנס שאך זה קמו, והקבוצה סיימה אחרונה בליגה. רק ב-1914 הגיעה הקבוצה לפלייאוף בפעם הראשונה, והפסידה בסדרת הגמר לקבוצת טורונטו בלושירטס.
ב-1916 זכתה הקבוצה בפעם היחידה בגביע סטנלי כקבוצת NHA, אחרי שגברה בגמר על פורטלנד רוזבאדס, אלופת ליגה מתחרה - PCHA (ראשי תיבות של Pacific Coast Hockey Association). גם ב-1917 זכו הקנדיאנס באליפות ה-NHA, אולם הפעם נוצחו בגמר גביע סטנלי על ידי אלופת ה-PCHA, סיאטל מטרופוליטנס.
עונת 1917 הייתה העונה האחרונה לקיומה של ה-NHA. בעקבות מחלוקת בין בעלי טורונטו בלושירטס לבין בעלי הקבוצות האחרות בליגה, פרשו ארבע קבוצות וביניהן הקנדיאנס והקימו ליגה חדשה - ה-National Hockey League, ובראשי תיבות ה-NHL.
1917 - 1932: תחילת ימי ה-NHL והמעבר למונטריאול פורום
כבר בעונה הראשונה לקיומה של הליגה הועמד קיומה, וקיומה של מונטריאול קנדיאנס בפרט, בספק. שרפה שכילתה עד היסוד ב-2 בינואר 1918 את אולם ה"מונטריאול ארנה", שהיה האולם הביתי של הוונדררס והקנדיאנס, איימה על המשך דרכן - והוונדררס אכן התפרקו. הקנדיאנס, לעומת זאת, עברו לאולם ה"ג'ובילי ארנה", אולם קטן בן 3000 מקומות, כדי לנסות ולשרוד.
הצרות של הקבוצה נמשכו ב-1919 כאשר גמר גביע סטנלי בינם לבין סיאטל מטרופוליטנס בוטל בשל מגפת השפעת הספרדית. מספר שחקנים משתי הקבוצות חלו במחלה, אך המחלה פגעה יותר בקנדיאנס שכל שחקניה אושפזו או רותקו למיטתם. אחד השחקנים אף מת מן המחלה, והבעלים של הקבוצה, איש העסקים ג'ורג' קנדי, נפטר שנתיים אחר כך מסיבוכיה.
עוד באותו קיץ נשרף עד היסוד גם ה"ג'ובילי ארנה", והקנדיאנס נאלצו שוב לחפש אולם חדש. באין כזה, נבנה עבור הקנדיאנס בחופזה אולם ה"מונט-רויאל ארנה", למרגלות הר מונט-רויאל, כדי שהקבוצה תוכל לפתוח את עונת 1920. האולם היה למעשה בלתי גמור כאשר הקנדיאנס החלו לשחק בו, ומשטח הקרח הטבעי שלו היה ברמה ירודה.
בעונת 1924 זכו הקנדיאנס בגביע סטנלי השני שלהם, ובפעם הראשונה כקבוצת NHL. שני אחראים עיקריים היו להישג - החלוץ האווי מורנז שבעיני רבים נחשב לכוכב העל הראשון של הליגה, והשוער ז'ורז' וזינה, ששיחק בקבוצה מאז 1910.
בסוף 1924 נבנה בעיר אולם חדש, "מונטריאול פורום", עבור קבוצה חדשה שקמה במונטריאול - מונטריאול מארונס. כיוון שמשטח הקרח הטבעי של מונט-רויאל ארנה לא היה מוכן לפתיחת עונת 1925, הוזמנו הקנדיאנס לחנוך את האולם החדש, והם שיחקו את המשחק הראשון בתולדות האולם ב-29 בנובמבר 1924 כשהביסו 7:1 את טורונטו סנט-פטריקס. למרות זאת, הקנדיאנס לא עברו לאולם החדש עד 1926, ומאז חלקו אותו עם המארונס עד פירוקם של האחרונים ב-1938. האולם הפך עם השנים להיות מזוהה עם הקנדיאנס ששיחקו בו את משחקיהם הביתיים עד 1996.
בעונת 1925 זכו הקנדיאנס באליפות ה-NHL, אולם בגמר גביע סטנלי נוצחו על ידי אלופת ליגה מתחרה. זו הייתה הפעם האחרונה בה גביע סטנלי הוענק לקבוצה שאינה קבוצת NHL.
עונת 1926 נפתחה בטרגדיה, כאשר השוער הוותיק ג'ורג' וזינה התמוטט במשחק הפותח של העונה, ואובחן כחולה שחפת. במרץ 1926 נפטר. הקנדיאנס תרמו גביע לזכרו, שנקרא עד היום גביע וזינה ומחולק לשוער העונה ב-NHL.
בהנהגתו של האווי מורנז זכו הקנדיאנס בשני גביעי סטנלי רצופים ב-1930 ו-1931, לפני שהשפל הגדול פגע בקבוצה, כמו גם בליגה כולה.
1932 - 1946: השפל הגדול ותחילת עידן מוריס רישאר
השפל הגדול פגע קשות בקנדיאנס, כשממוצע הקהל שלהם ירד לכ-2000 צופים במשחק בלבד. כדי לחסוך בהוצאות, נאלצה הקבוצה למכור את הכוכב האווי מורנז לשיקגו בלאק הוקס למרות מחאת האוהדים, שהריעו למורנז כשכבש שער במדי שיקגו נגד קבוצתם.
גם מכירתו של מורנז לא שיפרה את מצבה הכספי של הקבוצה, והיא הועמדה למכירה ב-1935. הקונים המיועדים שלה התכוונו להעבירה לקליבלנד, אולם אנשי עסקים ממונטריאול שנענו לתחנוני האוהדים קנו לבסוף את הקבוצה והשאירו אותה בעיר. הצעד הראשון של הבעלים החדשים היה החזרתו של האווי מורנז לקבוצה.
אולם חזרתו של מורנז הייתה קצרת מועד. בינואר 1937, בעקבות תיקול שספג, שבר מורנז את רגלו במספר מקומות. חודשיים לאחר מכן מת מורנז עקב תסחיף ריאתי שנגרם מקריש דם כתוצאה מהשברים ברגלו.
העזרה באה ממקום בלתי צפוי - קון סמיית', הבעלים של היריבה המושבעת טורונטו מייפל ליפס. סמיית' שידך את הקבוצה למאמן טורונטו לשעבר, דיק ארווין, שקיבל את המשימה להחיות את הקבוצה.
מלחמת העולם השנייה שהשתוללה באותו זמן פגעה קשות בסגלים של קבוצות ה-NHL, והקנדיאנס נפגעו פחות מאחרים כאשר מנהלי הקבוצה דאגו לשחקניהם לתפקידים תומכי-לחימה באזור מונטריאול כדי שיוכלו להמשיך ולשחק. כך היה גם ב-1943 עם מי שהסתמן ככוכב החדש של הקבוצה, מוריס רישאר, שזכה לכינוי "רוקט" (Rocket - "רקטה"). רישאר היה כובש שערים מחונן, מהיר מאוד, חזק מאוד, בעל חוש מיקום מצוין ושליטה מעולה בדיסקית ובמקל ההוקי. הוא היה גם אדם מהיר חימה שעסק באיגרוף כתלמיד תיכון, עובדה שתרמה לכך שיריבים חששו להגיע למצב של קטטה איתו.
בהנהגתו של רישאר חזרו הקנדיאנס לצמרת הליגה, זכו בגביע סטנלי ב-1944, ובעונת 1945 קבע רישאר הישג אישי היסטורי - הראשון שכבש 50 שערים בעונה של 50 משחקים, כאשר את השער ה-50 כבש 2 דקות ו-15 שניות לסיום המשחק האחרון של העונה.
1946 - 1964: עידן פרנק סלקה ו"שש המקוריות"
העידן שאחרי מלחמת העולם השנייה היה תור זהב לליגה כולה, ולמונטריאול קנדיאנס בפרט. הרכב הליגה התייצב עוד ב-1942 על שש קבוצות קבועות, המכונות "שש המקוריות" (The Original Six), והרכב הליגה נשאר יציב עד ההתרחבות של 1967. יציבות הייתה גם בתחום הניהול של הקנדיאנס, כאשר פרנק סלקה נכנס לתפקיד המנכ"ל לאחר שהתפטר מתפקיד דומה בטורונטו מייפל ליפס, והחזיק בו עד 1964.
המשימה החשובה הראשונה שנטל סלקה על עצמו הייתה החתמתו של ז'אן בליבו, כוכב צעיר שהתגלה בליגת החובבים של קוויבק. למרות ששיחק מספר משחקים עם הקנדיאנס מאז 1950, סירב בליבו לעזוב את קבוצתו בליגת החובבים ולעבור לקנדיאנס כשחקן מן המניין. לבסוף קנו הקנדיאנס את ליגת החובבים כולה ב-1953, בעיקר כדי להעביר אליהם את בליבו שהיה אז בן 22. בליבו כיכב בקנדיאנס 18 שנים רצופות.
המחצית השנייה של שנות ה-50 החלה במהומה גדולה, כאשר במרץ 1955 השעתה הליגה את מוריס רישאר לשארית העונה, כולל הפלייאוף, בשל עבירה קשה על שחקן בוסטון ברואינס והכאת קוון שניסה להתערב. בעקבות ההרחקה פרצו מהומות במונטריאול בהן נפצעו ונעצרו עשרות אנשים ונגרמו נזקים במאות אלפי דולרים. נשיא ה-NHL, קלארנס קמפבל, ספג מטר של ביצים ופירות כשביקר במשחק במונטריאול פורום, וגורש מהאולם. רישאר עצמו עלה לשידור רדיו וביקש להרגיע את המהומות, והבטיח לחזור בעונת 1956 ולהביא לקבוצה את גביע סטנלי. רישאר קיים את הבטחתו מעל ומעבר, כאשר בין 1956 ו-1960 זכו הקנדיאנס בחמישה גביעי סטנלי רצופים - הישג חסר תקדים. עונת 1960 חתמה הישג חסר תקדים נוסף, כאשר הקנדיאנס שיחקו בסדרת הגמר במשך עשר שנים רצופות. אחרי עונת 1960 פרש רישאר ממשחק, והתקבל מיד להיכל התהילה של ההוקי בלי תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה.
ב-1959 הציג שוער הקבוצה, ז'אק פלאנט, חידוש ב-NHL. השחקנים שיחקו עד אז ללא כל הגנה לפנים, ופלאנט מאס בפגיעות הפנים הקשות שספגו שחקנים, ובעיקר שוערים, מדיסקית ההוקי. הוא החל ללבוש מסכת הגנה מיוחדת באימונים, אם כי נמנע מללבוש אותה במשחקים בשל התנגדות הנהלת הקבוצה. ב-1 בנובמבר 1959, במשחק מול ניו יורק ריינג'רס במדיסון סקוור גארדן, ספג פלאנט פגיעה בפניו מדיסקית ההוקי; מאחר שבאותם ימים לא היו שוערים מחליפים בסגלי הקבוצות, נעצר המשחק ל-20 דקות כאשר הרופאים תופרים את הפצע בפניו של פלאנט. לאחר שסיימו לתפור, סירב פלאנט לחזור לשחק ללא מסכת ההגנה; עם המסכה על פניו השתתף פלאנט בזכייה החמישית הרצופה בגביע סטנלי. שוערים אחרים החלו מחקים אותו ולובשים מסכות הגנה לפניהם, והרכב ציוד השוערים - ולאחר מכן גם ציוד שחקני השדה - השתנה לתמיד.
1964 - 1979: עידן סם פולוק והתרחבות ה-NHL
ב-1964 פרש פרנק סלקה מתפקידו והוחלף על ידי סם פולוק. פולוק דגל בטקטיקה של מכירת כוכבים בגיל מתקדם למען בחירות דראפט, כדי ליצור דור חדש של כוכבים בקבוצה. הטקטיקה הצליחה מעל ומעבר, כאשר במשך 14 שנותיו של פולוק כמנכ"ל זכו הקנדיאנס בתשעה גביעי סטנלי תוך כדי גיוס מספר שחקנים צעירים שהפכו להיות כוכבים גדולים ב-NHL.
הקנדיאנס זכו בשני גביעים רצופים ב-1965 ו-1966, אך בסדרת גמר גביע סטנלי של 1967 אליה הגיעו כמועמדים ברורים לניצחון נוצחו במפתיע על ידי היריבה המושבעת טורונטו. זו הייתה העונה האחרונה של עידן "שש המקוריות", ולקראת עונת 1968 הכפילה הליגה את גודלה עם הצטרפותן של שש קבוצות חדשות.
מבנה הליגה לאחר ההרחבה היה שני בתים - מזרחי, שכלל את שש הקבוצות הוותיקות, ומערבי, שכלל את החדשות. המבנה נתן יתרון ברור לקבוצות הוותיקות והמנוסות, ואכן גמרי גביע סטנלי של 1968 ו-1969 היו חד צדדיים. מונטריאול הגיעה כאלופת המזרח, כלומר אלופת הבית של הקבוצות הוותיקות, והביסה בשתי סדרות הגמר את סנט לואיס בלוז בלי להפסיד ולו משחק אחד.
ב-1970 החמיצו הקנדיאנס את הפלייאוף, לראשונה מאז 1948. אולם עונה לאחר מכן החלה הטקטיקה של סם פולוק להשתלם, כאשר השוער הצעיר קן דריידן שנבחר בדראפט הקודם הפך לשוער הראשון של הקבוצה ממש על סף הפלייאוף, למרות שפתח רק ב-6 משחקים בעונה הרגילה. דריידן הצטיין בפלייאוף ועזר להוביל את הקנדיאנס לזכייה נוספת בגביע סטנלי, תוך שהוא זוכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף. הטקטיקה המשיכה בעונה שלאחר מכן, כאשר החלוץ גי לפלר והמגן לארי רובינסון נבחרו בדראפט והחלו לככב בקבוצה, שהתאוששה מצוין מפרישתו של כוכבה ז'אן בליבו. עם המאמן הצעיר סקוטי באומן, לימים המאמן המצליח ביותר ב-NHL בכל הזמנים, זכו הקנדיאנס בעוד חמישה גביעי סטנלי בשנות ה-70, כולל ארבעה רצופים בין עונות 1976 ו-1979.
בסוף עונת 1979 נקלעה הקבוצה לוויכוח נוקב כאשר סירבה לאשר את הסכם האיחוד בין ה-NHL לליגה המתחרה שהייתה קיימת באותם ימים, ה-WHA. בעצה אחת עם ונקובר קנאקס הצביעו הקנדיאנס נגד האיחוד וגרמו בתחילה להפלתו, כאשר השיקול העיקרי היה ההכנסות מתוכנית הטלוויזיה Hockey Night in Canada שתמלוגיה התחלקו בין הקבוצות הקנדיות של הליגה, וכאלה היו שלוש טרם האיחוד. האיחוד עמד להוסיף לליגה עוד שלוש קבוצות קנדיות, ולהפחית את התמלוגים של כל קבוצה לחצי. אוהדי ההוקי בשלוש הערים שקבוצותיהן עמדו להצטרף ל-NHL - ויניפג, אדמונטון וקוויבק - רתחו. חרם צרכנים מסיבי הוטל על מוצרי מבשלת הבירה "מולסון", בעלת הקנדיאנס. גם ה-NHL הצטרף ללחצים, ולבסוף הפכו שתי הקבוצות את הצבעתן והאיחוד התממש.
1980 - 1996: סוף עידן מונטריאול פורום
תחילת שנות ה-80 היו זמנים קשים לקבוצה. דור שלם של שחקנים פרש, ולמרות שהקבוצה הגיעה בדרך כלל לפלייאוף היא הודחה בו מוקדם והפסידה בסדרות לקבוצות החדשות יחסית של הליגה - מינסוטה נורת'סטארס, אדמונטון אוילרס וקוויבק נורדיקס. ההפסד לנורדיקס ב-1982 היה כואב במיוחד, גם בשל היריבות בין שתי הקבוצות מקוויבק וגם בשל האופי האלים במיוחד של הסדרה ביניהן.
רק ב-1986 הצליחה הקבוצה לזכות בגביע סטנלי ה-23 שלה, בהנהגתם של מאמן (ז'אן פרון) ושוער (פטריק רואה) ששניהם היו בשנתם הראשונה בליגה. רואה זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף וקבע שיא NHL כשחקן הצעיר ביותר שזכה בתואר הזה. הקנדיאנס ניצחו בסדרת הגמר את קלגרי פליימס. שתי הקבוצות נפגשו שוב בסדרת הגמר ב-1989 והפעם ניצחו הפליימס, וזו הייתה סדרת הגמר הכל-קנדית האחרונה עד היום.
בעונת 1993, שנת ה-100 לגביע סטנלי, זכו הקנדיאנס בגביע סטנלי האחרון שלהם עד היום עם ניצחון בסדרת הגמר החגיגית על לוס אנג'לס קינגס שבשורותיה שיחק אז וויין גרצקי. סדרת הגמר התחילה רע מאוד עבור הקנדיאנס, עם הפסד במשחק הראשון ופיגור במשחק השני כשנותרו פחות משתי דקות לסיומו. אז ביקש המאמן, ז'אק דמר, למדוד את מקל ההוקי של חלוץ הקינגס מרטי מקסורלי, והתברר שהמקל אינו חוקי. בעקבות זאת הורחק מקסורלי לשתי דקות, והקנדיאנס ניצלו את יתרונם המספרי כדי להשוות ולכפות הארכה, בה הצליחו להפוך את המשחק ולהשוות את הסדרה. משם המשיכו הקנדיאנס לעוד שלושה ניצחונות רצופים ולזכייה בגביע, הפעם האחרונה עד היום שקבוצה קנדית זוכה בגביע. חגיגות הזכייה במונטריאול כללו מפגן של ונדליזם ואלימות, כאשר בעיר נגרמו נזקים במיליוני דולרים ו-168 איש נפצעו.
במהלך עונת 1996 אירעה תקרית בין השוער המצטיין פטריק רואה לצוות המקצועי ובעלי הקבוצה, כאשר מונטריאול הובסה במשחק על ידי דטרויט רד וינגס ורואה זכה ללעג מהקהל. רואה הכריז שברצונו לעזוב, והוא אכן הועבר לקולורדו אוולאנש במה שהתברר כטעות קשה. רואה הוביל את האוולאנש לגביע סטנלי עוד באותה עונה והמשיך להצטיין שם עד פרישתו, בעוד הקנדיאנס נכנסו לתקופת בינוניות הנמשכת למעשה עד היום.
עוד באותה תקופה הגיעו בקבוצה למסקנה שהמונטריאול פורום קטן מדי עבור הקבוצה, שנאבקה בשער היורד של הדולר הקנדי ובמיסים הגבוהים של קנדה לעומת ארצות הברית, ושיש לעבור לאולם גדול יותר. ב-11 במרץ 1996 ניצחו הקנדיאנס את דאלאס סטארס במשחק האחרון בפורום, לאחריו נערך טקס בהשתתפות כוכבי העבר של הקבוצה בראשות מוריס רישאר, ולפיד נישא במצעד טקסי מחדר ההלבשה של הקנדיאנס בפורום אל מרכז זירת הקרח, ומשם אל אולמם החדש, "סנטר מולסון" (כיום סנטר בל).
1996 - 2020: זמנים קשים באולם החדש
ארבעה ימים אחרי סגירת המונטריאול פורום קיימו הקנדיאנס את משחקם הראשון באולמם החדש "סנטר מולסון", כשניצחו את ניו יורק ריינג'רס.
התקופה מאז המעבר לאולם החדש לא האירה פנים לקנדיאנס. רק ב-1998 הצליחה הקבוצה לעבור סיבוב אחד בפלייאוף, ובשלוש העונות שלאחר מכן לא עלתה כלל לפלייאוף תוך שהיא גורמת הפסדים כבדים ל"מולסון", שהציעה את הקבוצה למכירה ב-2001 יחד עם ה"סנטר מולסון". איש העסקים ג'ורג' ג'ילט קנה את הקבוצה ואת האולם, כאשר מולסון המשיכה להחזיק במניות מיעוט ובזכות סירוב ראשונה במידה וג'ילט ינסה להעביר את הקבוצה לעיר אחרת.
ב-22 בנובמבר 2003 עשתה הקבוצה היסטוריה כאשר השתתפה ב-Heritage classic - משחק ה-NHL הראשון בעידן המודרני שנערך תחת כיפת השמיים. המשחק נערך באצטדיון פוטבול באדמונטון מול אדמונטון אוילרס ומשך למעלה מ-57000 צופים, למרות טמפרטורה של 20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. ההצלחה שכנעה את ה-NHL למסד משחק שנתי תחת כיפת השמיים, ה"ווינטר קלאסיק", ב-1 בינואר בכל שנה החל מ-2008.
בעונת 2009 חגגו הקנדיאנס את העונה ה-100 לקיומם ב-NHL וב-NHA שקדמה לה. לוגו מיוחד הוצא לכבוד אותה עונה, וה-NHL כיבד את הקבוצה כשערך במונטריאול באותה עונה גם את משחק האול-סטאר וגם את הדראפט. באותה שנה מכר ג'ורג' ג'ילט את הקבוצה והאולם, ברווח גדול, לקבוצת משקיעים ממשפחת מולסון - בעלי מבשלת הבירה שהייתה בעלת הקבוצה עד 2001.
בעונת 2010 הצליחו הקנדיאנס, לראשונה מאז 1993, לעבור שני סיבובי פלייאוף ולעלות לגמר המזרח, שם נוצחו על ידי פילדלפיה פליירס. למרות ההצלחה היחסית, סיימה הקבוצה עשור עגום שבו בפעם הראשונה לא הצליחה לזכות ולו גביע סטנלי אחד.
בעונת 2011 שוב השתתפו הקנדיאנס ב-Heritage Classic, הפעם מול קלגרי פליימס. המשחק נערך באצטדיון הפוטבול בקלגרי ומשך כ-41000 צופים. בפלייאוף נרשמה אכזבה נוספת, כאשר הקנדיאנס שמטו יתרון מכריע שהשיגו עם שני ניצחונות חוץ על בוסטון ברואינס בסדרת הסיבוב הראשון, ונוצחו בה בשבעה משחקים.
עונת 2012 הייתה חלשה, עם סיום העונה הרגילה במקום האחרון בבית הצפון-מזרחי. הקבוצה שיפרה בהרבה את יכולתה בעונת 2012/13 וזכתה באליפות הבית הצפון-מזרחי, אך בפלייאוף איכזבה שוב והודחה בסיבוב הראשון על ידי אוטווה סנטורס.
לקראת עונת 2016/17 העבירו אליהם הקנדיאנס בעסקה גדולה את המגן המצטיין שיי ובר, קפטן נאשוויל פרדטורס, אך נפרדו לשם כך ממגן מצטיין אחר, פי. קיי. סובאן. אחרי עונה רגילה מצוינת, עם 103 נקודות בטבלה ואליפות הבית האטלנטי, אכזבו הקנדיאנס כאשר נוצחו כבר בסיבוב הראשון על ידי ניו יורק ריינג'רס. האכזבה גברה עונה לאחר מכן כשהקנדיאנס היו רחוקים מתחרות על מקום בפלייאוף, ובעונת 2018/19 בה החמיצו במעט את המקום בפלייאוף לקראת סיום העונה.
עונת 2019/20 הייתה עונה חלשה נוספת של הקבוצה, שסיימה רק במקום ה-12 בחטיבה המזרחית; אך בשל הפסקת העונה עקב מגפת הקורונה והסיבוב המוקדם לפלייאוף שנקבע בעקבותיה, קיבלו הקנדיאנס אפשרות להתמודד בסדרה מוקדמת מול המדורגת חמישית, פיטסבורג פינגווינס. הקנדיאנס שיפרו את יכולתם, הפתיעו את הפנגווינס ועלו לפלייאוף, בו נוצחו בסיבוב הראשון על ידי פילדלפיה פליירס.
ריצת הפלייאוף של 2021
בפלייאוף העלתה הקבוצה את רמתה. בסיבוב הראשון, מול יריבתה המוזבעת טורונטו מייפל ליפס, חזרו הקנדיאנס מפיגור 3:1 בסדרה ועלו לסיבוב השני בעזרת שלושה ניצחונות רצופים. התנופה נמשכה בסיבוב השני עם ארבעה ניצחונות רצופים על ויניפג ג'טס.
בסדרת חצי הגמר, מול וגאס גולדן נייטס, ניצחו הקנדיאנס בשישה משחקים ועלו לסדרת הגמר על גביע סטנלי לראשונה מאז זכייתם האחרונה ב-1993.
בסדרת הגמר פגשו הקנדיאנס את האלופה, טמפה ביי לייטנינג. הלייטנינג הראו עליונות ברורה בסדרה, ניצחו אותה בחמישה משחקים בהם הבקיעו 17 שערים לרשת של הקנדיאנס, וזכו באליפות שנייה ברציפות.
2021 - ההווה
בעונות 2021/22 ו-2022/23 הפגינו הקנדיאנס יכולת חלשה, וסיימו בשתיהן את העונה הרגילה במקום האחרון בבית האטלנטי.
לוגו
הלוגו של הקנדיאנס, האות C כשבתוכה האות H, מלווה את המועדון, בשינויים מזעריים, מאז 1916. בקרב אוהדי ההוקי קרח בצפון אמריקה השתרשה האמונה שהאות H מייצגת את כינוי הנפוץ של הקבוצה, ה-Habs, אך למעשה היא ייצוג של המילה "הוקי" בשם Club de Hockey Canadiens - "מועדון ההוקי קנדיאנס".
יריבויות
כקבוצה הוותיקה בליגה, נוצרו בין הקנדיאנס למספר קבוצות יריבויות גדולות מסורתיות ארוכות שנים.
ללא ספק היריבות הגדולה של הקנדיאנס היא עם טורונטו מייפל ליפס, יריבות שהחלה עוד ב-1917 עם ייסוד ה-NHL. היריבות חורגת מעולם ההוקי קרח ומקרינה על היריבויות בין הערים ובין הקהילות בקנדה, כאשר הקנדיאנס והעיר מונטריאול נתפסות כנציגות הבכירות של דוברי הצרפתית, ואילו המייפל ליפס והעיר טורונטו הן הנציגות הבכירות של דוברי האנגלית.
יריבות מרה נוספת מעידן "שש המקוריות" היא עם בוסטון ברואינס. שתי הקבוצות נפגשו זו עם זו, הן בעונה הרגילה והן בסדרות פלייאוף, יותר פעמים מכל שתי קבוצות אחרות בהיסטוריה של ה-NHL. היריבות התחזקה באירוע "מהומות רישאר" ב-1955 ולאחר מכן המשיכה לאורך שנות ה-60 ובמיוחד בשנות ה-70, אז היו שתי הקבוצות בצמרת ה-NHL והתחלקו ברוב תוארי האליפות.
סגל שחקנים
נכון ל-23 במרץ 2023
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1993
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1993 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-30 באוגוסט והסתיימו ב-12 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-113 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה $9,022,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1992 סטפן אדברג הודח בסיבוב השני. פיט סמפרס נפגש במשחק הגמר עם סדריק פיולין  וניצח ב-3 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1992 מוניקה סלש לא השתתפה בתחרות. סטפי גראף נפגשה במשחק הגמר עם הלנה סוקובה  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה, ואליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מזוג מנצחי תחרות 1992 רק וריצ'י רנברג השתתף בתחרות. קן פלאק וריק ליץ' נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג מרטין דם וקרל נובצ'ק  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
מנצחות תחרות 1992 ג'יג'י פרנאנדס ונטליה זברבה ( בלארוס) הודחו בחצי הגמר. ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו והלנה סוקובה  נפגשו במשחק הגמר עם אמנדה קוצר ( דרום אפריקה) ואינס גורוצ'טגוי  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 1992 רק מארק וודפורד השתתף בתחרות. הלנה סוקובה וטוד וודברידג'  נפגשו במשחק הגמר עם מרטינה נברטילובה  ומארק וודפורד  וניצחו אותם בשתי מערכות. באותה שנה טוד וודברידג' ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה אך עם פרטנרית אחרת.
ישראל באליפות
עמוס מנסדורף בסיבוב הראשון של תחרות הגברים ניצח את גרנט סטפורד מדרום אפריקה ב-4 מערכות. בסיבוב השני הוא ניצח ב-4 מערכות את יונס ביורמן משוודיה. כתוצאה מכך הוא עלה לסיבוב השלישי בו הוא הפסיד לאלכסנדר וולקוב מרוסיה ב-4 מערכות.
פרוז'ני (מחוז משנה)
מחוז משנה פרוז'ני (בבלארוסית: Пружанскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר פרוז'ני.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פרוז'ני 52,511 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 87.5% בלארוסים, 6.4% רוסים, 3.4% אוקראינים ו-1.9% פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (65.4%) ורוסית (31.7%).
בארי אנסוורת'
בארי אנסוורת' (באנגלית: Barry Unsworth; 18 באוגוסט 1930 – 4 ביוני 2012) הוא סופר בריטי הנודע ברומניו ההיסטוריים. עד שנת 2008 ראו אור ארבעה-עשר ספרים פרי עטו, שלושה מהם העפילו לרשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, ומהם אחד, "Sacred Hunger", הקנה לאנסוורת' את הפרס בשנת 1992.
חייו
אנסוורת' נולד בווינגייט, כפר-כורים במחוז דרהאם אשר בצפון-מזרח אנגליה. הוא סיים את לימודי באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1951 והתגורר בצרפת שנה תמימה בעודו מורה אנגלית בבית-ספר. הוא ערך מסעות רבים ברחבי יוון וטורקיה במרוצת שנות ה-60 של המאה ה-20 ובתקופה זו נשא הרצאות באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1999 היה לפרופסור אורח במסגרת סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה. כעבור חמש שנים, בשנת 2004, הוזמן להורות בתחום הכתיבה היוצרת ותורת הספרות ב"קניון קולג'" השוכן באוהיו. לשנת 2008, התגורר במחוז אומבריה השוכן בעמק הטיבר באיטליה, 3 שנים אחר כך נפטר בפרוג'ה מסרטן הריאות.
ספרו הראשון, "The Partnership", יצא לאור בשנת 1966. "Pascali's Island", שראה אור מקץ ארבע-עשרה שנים, ב-1980, היה ספרו הראשון שזכה להימנות ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר. הספר מתרחש באי עלום-שם בים האגאי בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית. בחלוף שמונה שנים מצאתו עובד הסרט לגרסה קולנועית על ידי ג'יימס דירדן ובכיכובם של צ'ארלס דאנס, הלן מירן ובן קינגסלי בתפקידים הראשיים. "Morality Play", ששובץ אף הוא ברשימת המועמדים הסופית לפרס בוקר, בשנת 1995, הוא ספר שבמרכזו עומדת תעלומת רצח אפופת מסתורין למרגלות טירתו של אציל מקומי באנגליה של המאה ה-14. גם סרט זה זכה לעיבוד קולנועי בשם "The Reckoning", בכיכובם של פול בטאני ווילם דפו.
"Sacred Hunger", שראה אור בשנת 1992, מתמקד בסחר עבדים סביב האוקיינוס האטלנטי הנע בינות ליברפול, מערב אפריקה, פלורידה ואיי הודו המערבית. הספר היה לזוכה, במשותף, בפרס בוקר לשנת 1992, בצוותא עם "הפצוע האנגלי" מאת מייקל אונדאצ'י.
עם ספריו האחרים של אנסוורת' נמנים "Mooncranker's Gift", זוכה פרס היינמן, שראה אור בשנת 1973, "Stone Virgin" שיצא לאור בשנת 1985 ו-"Losing Nelson", שנכתב בשנת 1999.
טבח קינגסמיל
טבח קינגסמיל התרחש ב-5 בינואר 1976, נרצחו בו 10 גברים פרוטסטנטים בדרום מחוז ארמה שבצפון אירלנד על ידי חברים בצבא האירי הרפובליקני (IRA), שהשתמשו בשם הכיסוי "כוח הפעולה הרפובליקני של דרום אַרְמָה".
קורבנות הטבח היו עובדי טקסטיל שחזרו הביתה לבֶּסבּרוּק במיניבוס פורד טרנזיט, דרך וויטקרוס (כפר קטן במחוז ארמה) שבדרך בסברוק. זמן קצר לאחר מעבר וויטקרוס ולקראת השעה 17:40, כלי הרכב בו נסעו הקורבנות נעצר על ידי קבוצה של כשנים עשר גברים חמושים שחיכו בצד הדרך. כל יושבי כלי הרכב הצטוו לצאת החוצה, אך הגברים החמושים שזיהו כי יש קתולי בין יושבי הרכב שילחו אותו לחופשי. שאר הגברים שנותרו נורו תוך ירי כבד ומסיבי וכולם, למעט אחד שסבל מ-18 פציעות, נהרגו במקום.
את הסיבות לטבח בקינגסמיל תולים ברצון של הקתולים בנקמה כתגובה לרציחות רבות של קתולים על ידי כוח המתנדבים מאלסטר באותו אזור. במיוחד, מדובר היה בפעולת תגמול על רצח של שישה ביום הקודם, שלושה קתולים שנרצחו בוויטקרוס ועוד שלושה בבָּאלידוּגֶן.
כוח המתנדבים מאלסטר היה כוח מיליטנטי של לויאליסטים בצפון אירלנד. הלויאליסטים הוא כינוי לפלג הקיצוני ש ל היוניוניסטים באירלנד, אלה המעוניינים באיחוד פוליטי בין אירלנד לבריטניה. עם זאת, הלויאליסטים נחשבים קבוצה קיצונית שאינה בוחלת בפעולות אלימות ובטרור להשגת רצונם, בניגוד לשאר היוניוניסטים.
אומנם "כוח הפעולה הרפובליקני של דרום ארמה" נטל אחריות על הטבח, אך לפי טובי הארנדן (Toby Harnden) בספרו “Bandit Country -The IRA and South Armagh” משנת 1999, גדוד של ה-IRA מדרום ארמה (Provisional IRA South Armagh Brigade) היא שעמדה מאחר הטבח. את הסיבה לכך הוא תולה בתפיסתם של שניים מהרובים שהשתמשו בהם בטבח על ידי חיל השוטרים המלכותי של אלסטר שהוחזקו בידי גדוד ה-IRA בדרום ארמה. הרובים שנתפסו על ידי חיל השוטרים המלכו של אלסטר קושרו לשבעה עשר מקרי הרג באזור דרום ארמה בין השנים 1974 – 1990. חיל השוטרים המלכותי של אלסטר שמייקל מקוויט (Michael McKevitt) מנהיג קבוצת ה - Real IRA שהתפלגה מה-IRA היה בין ארבעה עשר הגברים שתכננו את הטבח ושייתכן ואף השתתף בו בעצמו. המקורות של הארנדן הצביעו על כך שמפקדי הגדוד ה-IRA בדרום ארמה הם שציוו על ביצוע טבח קינגסמיל. מקורותיו של הארנדן הוסיפו כי טבח קינגסמיל הוזמן על ידי ראש מטה ה-IRA שיימוס טומי, לפי הצעתו של בריאן קינן (Brian Keenan) שטען כי התגמול הדיספרופורציונלי נגד הפרוטסטנטים הוא הדרך היחידה לעצור קתולים מלההרג על ידי הלויאליסטים. עם זאת, יותר מעשרים קתולים נרצחו בצפון אירלנד על ידי לויאליסטים במהלך החודשיים שאחרי טבח קינגסמיל.