cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרק 1 לחוקת ארצות הברית
סעיף 1: שכר וחסינות חלקית
כדי להגן על חופש הביטוי של חברי בתי הנבחרים, הוסיפו מנסחי החוקה שהמחוקקים יהיו חסינים מכל חקירה בנוגע לדברים שאמרו באחד הבתים. על אף שהפסוקית עוסקת בנאומים או דיונים "באחד הבתים", בתי המשפט פרשו אותה כהגנה רחבה יותר על כל התבטאות של המחוקקים כחלק מהליך החקיקה.
אחד מפסקי הדין המרכזיים בנוגע להגנה על חופש הביטוי של הנבחרים הוא בתיק "גראוול נגד ארצות הברית" משנת 1972, שקבע כי הפסוקית מגנה לא רק על המחוקקים עצמם, אלא גם על התבטאויות של עוזריהם, אך הגנה זו חלה רק על התבטאויות שקשורות בתהליך החקיקה הרגיל או בעבודת בית המחוקקים. התיק עסק בסנאטור מייק גראוול מאלסקה, שקיבל לידיו עותק של מסמכי הפנטגון, מסמכים מודלפים שעסקו בחקירה רשמית של מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם. גראוול הבריח את המסמכים למשרדו בסנאט ובעזרת עובדי משרדו הביא לפרסום המסמכים בתיעוד הרשמי של עבודת הקונגרס. בנוסף הוא הביא לפרסומם בהוצאה לאור פרטית. חבר מושבעים גדול פדרלי כונס כדי לחקור עבירות אפשריות על החוק הפדרלי, ואחד מעוזריו של גראוול זומן לחקירה. דעת הרוב בפסק הדין, שנכתבה על ידי השופט ביירון וייט, קבעה ש"פסוקית הנאום או דיון תקפה לא רק לחבר הקונגרס עצמו, אלא גם לעוזריו", אך היא לא מעניקה חסינות לעוזר של הסנאטור "מלהעיד בפני חבר מושבעים גדול בנוגע לפרסום פרטי של מסמכי הפנטגון, היות שפרסום כזה אינו קשור בשום צורה לתהליך החקיקה". המבחן המשפטי הוא, אם כן, האם ההתבטאות נעשתה במסגרת תהליך החקיקה, שכולל רק פעילויות המהוות "חלק אינטגרלי מתהליכי הדיון והתקשורת שבאמצעותם משתתפים חברי הבתים בעבודת הבית והוועדות, בהתייחס לשקילה, העברה או פסילה של חקיקה מוצעת, או בהתייחס לעניינים אחרים שהחוקה מציבה בתחום הסמכות של כל בית". בדעת מיעוט, ארבעה שופטים (ברנן, דאגלס, מרשל וסטיוארט ) טענו שהפסוקית מעניקה חסינות רחבה יותר מזו שתיארו שופטי הרוב.
סעיף 2: עצמאות הרשות המחוקקת
סעיף זה בא למנוע שחיתות ומעורבות לא נאותה של הרשות המבצעת בפעילות הרשות המחוקקת. הוא מכונה "Ineligibility clause" (סעיף אי-הכשירות) או "Emoluments Clause" (סעיף התגמולים) או "Sinecure Clause". מנסחי החוקה חששו ממצב שבו הנשיא "יקנה" את שירות המחוקקים על ידי מינויים למשרות ברשות המבצעת. כדי למנוע מצב כזה, הם קבעו בסעיף זה שני איסורים. איסור אחד, בחלק השני של הסעיף, הוא על כהונה בשתי משרות במקביל, אחת כחבר בבית המחוקקים ואחת ברשות המבצעת או ברשות השופטת. על הצורך באיסור זה היו מנסחי החוקה תמימי דעים. האיסור מחזק את ההפרדה בין הרשויות והוא אחד המאפיינים שמבדילים את המשטר הנשיאותי בארצות הברית מהמשטרים הפרלמנטרים שנהוגים במדינות אחרות, כגון הממלכה המאוחדת וישראל.
חלק מהצירים בוועידת החוקה חששו שגם אם יהיה הנשיא מנוע מלהציע למחוקקים משרות ברשות המבצעת בעודם מכהנים בבתי המחוקקים, ניתן יהיה לקנות את קולם על ידי הבטחת משרה ברשות המבצעת לאחר שיפרשו. הנציג האנטי-פדרליסט רוברט ייטס הציע למנוע מצב זה על ידי דרישת תקופת צינון בין סיום העבודה באחד מבתי המחוקקים לבין קבלת משרה ברשות המבצעת. אחרים, כגון המילטון, מדיסון וגורהאם, התנגדו להצעה הזו. המילטון סבר שהרצון לזכות במשרה מכובדת לאחר פרישה מבתי המחוקקים הוא מניע ראוי, שיכול להניע מחוקקים שאפתנים לשרת טוב יותר את הציבור. מדיסון הציע פשרה: במקום לאסור באופן גורף על כניסה של מחוקקים פורשים לתפקיד ברשות המבצעת, יאסר עליהם רק להתמנות למשרות סרק - משרות שדורשות עבודה מעטה אך מספקות תגמול נאה (באנגלית: "sinecure") - שנוצרו בתקופת כהונתם כמחוקקים, או למשרות קיימות שהתגמול שבצדן הוגדל באותה תקופה. מדיסון וצירים אחרים בוועידה הכירו את הפרקטיקות האלה מהפוליטיקה של חצר המלוכה הבריטי. הפשרה של מדיסון היא זו שמופיעה בחלק הראשון של הסעיף, שאוסר על מחוקקים להתמנות למשרה שנוצרה במהלך התקופה שאליה נבחרו או למשרה ששכרה הוגדל באותה התקופה.
האיסור על התמנות למשרות חדשות או בעלות שכר מוגדל חל רק לגבי משרות פדרליות אזרחיות, ולא לגבי משרות צבאיות. מנסחי החוקה לא רצו למנוע מינויים של אנשי צבא בשעת צורך. מנגד, האיסור על החזקת משרות במקביל תקף גם למשרות צבאיות.
בשנת 1973 רצה הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות את ויליאם בארט סקסבי למשרת התובע הכללי של ארצות הברית, זאת על אף שסקסבי היה סנאטור כשהחליט הקונגרס להגדיל את משכורת התובע הכללי מ-35,000 דולר ל-60,000 דולר. כדי למנוע מצב בו המינוי מתנגש עם המגבלות שבסעיף זה, העביר הקונגרס החלטה לפיה תחזור המשכורת לקדמותה. פרקטיקה זו, שנועדה לעקוף את האיסור הקבוע בחוקה, קיבלה מאז את השם "תיקון סקסבי" (Saxbe fix). מאז השתמש הקונגרס ב"תיקון" מספר פעמים. למשל, בשנת 2008 הקטין הקונגרס את המשכורת של מזכיר המדינה של ארצות הברית, על מנת לאפשר להילרי קלינטון, שהצביעה כסנאטורית בעד העלאת המשכורת של המזכיר, להתמנות לתפקיד.
חלק שביעי: תהליך החקיקה
החלק השביעי של הפרק הראשון כולל הוראות וכללים לגבי תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד לאישור החוק, ולגבי התפקידים של בית הנבחרים, הסנאט והנשיא כחלק מתהליך זה. הוא נותן לבית הנבחרים בלבד את הרשות להתחיל תהליך חקיקה בכל מה שקשור להכנסה ממשלתית, מחייב את הסכמת שני בתי המחוקקים לכל הצעת חוק, מאפשר לנשיא לחתום על חוקים או להטיל עליהם וטו ומגדיר כיצד יכול הקונגרס לעקוף וטו נשיאותי.
סעיף 1: הצעות חוק לגביית הכנסה ממשלתית
סעיף זה מכונה "Origination clause", והוא קובע שרק בית הנבחרים רשאי להתחיל את הליך החקיקה של חוקים הקשורים בגביית מיסים. הסנאט רשאי להציע חוקים אחרים, אך הצעות חוק שתפקידן לגבות מיסים יכולות להתחיל את דרכן בבית הנבחרים בלבד. למנסחי החוקה היו מספר סיבות לאמץ את הסעיף. ראשית, כלל זה היה מוכר לאבות המייסדים משיטת הממשל הבריטית, שם הצעות חוק הקשורות בכספים מתחילות את דרכן בבית הנבחרים בלבד ולא בבית הלורדים. שנית, מנסחי החוקה חשבו שראוי שהשליטה על כוח המיסוי תהיה בידי הבית שקרוב יותר לעם. בניגוד לבית הנבחרים, עד אשרור התיקון ה-17 לחוקה חברי הסנאט נבחרו על ידי המחוקקים במדינות, ולא ישירות על ידי העם. באופן כללי יותר, מנסחי החוקה חשבו שהסנאט יהיה מורכב מאישים רמי מעלה ומכובדים יותר, כך שבית הנבחרים נתפס כעממי יותר. שלישית, ההחלטה לתת לבית הנבחרים את הכוח להתחיל את תהליך החקיקה בנוגע למיסוי הייתה חלק מהפשרה בין נציגי המדינות הקטנות לנציגי המדינות הגדולות בוועידת החוקה. המדינות הגדולות הסכימו שהייצוג בסנאט לא יהיה פרופורציונלי למשקלן באוכלוסייה, אך דרשו שהחלטות לגבי מיסים יחלו בבית הנבחרים, שבו הייצוג פרופורציונלי.
הסנאט יכול ליזום הצעות חוק בכל נושא שלא קשור לגביית מיסים, וכל הצעת חוק צריכה לקבל את ההסכמה של שני הבתים. בנוסף, הסעיף קובע שלסנאט מותר להציע תיקונים להצעות חוק שהגיעו מבית הנבחרים, כולל במקרים של הצעות חוק לגבי מיסים. בפועל התברר שהרשאה זו מעקרת את הסעיף מתוכן, שכן הכוח של הסנאט להציע תיקונים מאפשר לסנאטורים להחליף את כל התוכן של הצעת חוק שבאופן רשמי הגיעה מבית הנבחרים, כך שדה פקטו הסנאט יכול להציע חוקים הקשורים לגביית מיסים. הצעות החוק שבהן משתמש הסנאט בצורה זו נקראות "הצעות קליפה" (shell bills) או "הצעות מדף". לדוגמה, בפעם הראשונה בה נחקק בארצות הברית מס חברות היה זה ב-1911, ביוזמת הסנאט: חברי הסנאט לקחו הצעת חוק שהגיעה מבית הנבחרים לגבי מס ירושה, הוציאו מתוכה את מס הירושה והוסיפו מס חברות. בית המשפט העליון קבע שהמהלך חוקתי. דוגמה נוספת היא חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("אובמה-קייר"), שנכתב בסנאט כתיקון לחוק שונה לחלוטין שהגיע מבית הנבחרים.
סעיף 2: תהליך החקיקה וכוח הווטו של הנשיא
סעיף זה מכונה "סעיף ההצגה" (באנגלית: Presentment clause), והוא מפרט את תהליך החקיקה מרגע שהוצעה הצעת חוק עד לרגע בו היא הופכת לחוק, בדגש על כוחו של הנשיא להטיל וטו על הצעות חוק ועל האופן בו יכול הקונגרס לעקוף וטו של הנשיא. זהו אחד הסעיפים המפורטים ביותר בחוקה, מאפיין שמסגיר את החשיבות שהקנו מנסחי החוקה לתהליך החקיקה הפדרלי:
הפסוקית הראשונה מציגה את שלושת המוסדות שלהם תפקיד הכרחי בתהליך: שני בתי המחוקקים והנשיא. כל הצעת חוק צריכה לעבור גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. בחלק מהמקרים מתקבלת הצעת חוק בבית אחד ולאחר מכן היא עוברת לבית השני, שרשאי להצביע בעדה, נגדה, או להציע תיקונים להצעת החוק. במקרים רבים, כל אחד מהבתים מצביע בעד גרסה שונה של הצעת החוק, ולאחר מכן עוברת ההצעה לוועדה משותפת לבית הנבחרים ולסנאט (conference committee), אשר מיישבת מחלוקות בין שתי הגרסאות ומנסחת הצעת פשרה; לאחר מכן מצביעים שני הבתים על נוסח הצעה זהה. אם שני הבתים מאשרים הצעת חוק, הם חייבים להציג אותה בפני הנשיא, לפני שהיא הופכת לחוק.
לאחר שמוצגת הצעת חוק בפני הנשיא, הוא רשאי לאשר אותה ולחתום עליה, ובכך הופכת ההצעה לחוק. הנשיא יכול גם לא לאשר את ההצעה, ובמקום זאת להחזיר אותה לקונגרס, יחד עם השגותיו לגבי ההצעה. במילים אחרות, הנשיא רשאי להטיל וטו על הצעת חוק שעברה בשני בתי המחוקקים (אף שהמילה "וטו" לא מוזכרת בחוקה). הנשיא צריך לחתום על הצעת החוק או להחזיר אותה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת והקונגרס לא נמצא בפגרה, ההצעה מתקבלת כאילו חתם עליה הנשיא.
וטו של הנשיא אינו סוף פסוק, שכן הקונגרס יכול לעיין מחדש בהצעת החוק, יחד עם השגות הנשיא, ולאשר אותה מחדש ברוב מיוחס של שני שלישים מחבריו. לאחר שמחזיר הנשיא את הצעת החוק עם השגותיו, היא מגיעה, ראשית, לבית המחוקקים שממנו יצאה ההצעה במקור. אם שני שלישים מחברי אותו הבית מצביעים בעד הצעת החוק, למרות הסתייגויות הנשיא, עוברת ההצעה שוב לבית השני, שיכול גם כן לשקול את ההצעה מחדש. אם גם שני שלישים מחברי הבית השני מצביעים בעד הצעת החוק היא הופכת לחוק, ובכך נעקף הווטו של הנשיא. הסעיף מציין שכאשר מצביע הקונגרס מחדש על הצעת החוק, על ההצבעה להיות שמית, ושמות המצביעים צריכים להירשם ביומנים של בתי המחוקקים.
מנסחי החוקה ייחסו לתהליך החקיקה חשיבות רבה; הם תארו את השיטה בפירוט, נמנעו מלתת למוסדות השותפים לתהליך כוח אבסולוטי, וניסו לתת מענה לדרכים שונות בהן יכולים המוסדות לעוות את התהליך ולקחת לעצמם כוח יתר. עיוות מצד הנשיא יכול לקרות אם הוא בוחר שלא להחזיר את ההצעה לקונגרס, ובכך לא לאפשר לקונגרס לעיין בהצעה מחדש ולנסות לעקוף את הווטו. אפשרות זו, שעשויה הייתה להעניק לנשיא כוח וטו אבסולוטי, נמנעת על ידי הקביעה שעל הנשיא להחזיר את ההצעה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת הופכת ההצעה לחוק כאילו חתם עליה הנשיא. מצד שני, מנסחי החוקה שקלו שהקונגרס עשוי לנצל לרעה את ההגנה הזו - למנוע את החזרת הצעת החוק על ידי נעילת הקונגרס, וכך לעקוף את זכות הווטו של הנשיא. המענה שנתנו המנסחים לפרצה זו הוא החריג למגבלת 10 הימים: אם מנע הקונגרס את החזרת הצעת החוק בתוך 10 ימים, על ידי יציאתו לפגרה, הצעת החוק שלא הוחזרה לא הופכת לחוק.
הגנה זו מפני שימוש לרעה בכוח של הקונגרס להכריז על פגרה, סיפקה לנשיאים שיטה נוספת להטיל וטו על הצעות חוק - "וטו כיס" (pocket veto). אם הקונגרס ננעל במהלך עשרת הימים אחרי שהתקבלה הצעה בקונגרס, יכול הנשיא להתעלם מההצעה לחלוטין ובכך להטיל עליה וטו בפועל, וזאת מבלי להחזיר את ההצעה לקונגרס. במקרה כזה הווטו הוא אבסולוטי: הדרך היחידה של הקונגרס לעקוף את החלטת הנשיא היא להתחיל את תהליך החקיקה מהתחלה - להעביר את ההצעה מחדש בשני הבתים ולאחר מכן להציגה שוב בפני הנשיא - שכן ההליך הרגיל של עקיפת וטו יכול להתקיים רק אם החזיר הנשיא את ההצעה עם השגותיו באופן פורמלי.
הנשיא הראשון שהשתמש בווטו כיס הוא ג'יימס מדיסון, בשנת 1812, ומאז השתמשו נשיאים בווטו כיס יותר מ-1,000 פעמים. שאלת החוקיות של פרקטיקה זו עלתה בבתי המשפט מספר פעמים. בין השאר, חילוקי דעות בין הממשל לבין הקונגרס נגעו לשאלות מהם התנאים שבהם מותר לנשיא להסיק שהקונגרס נעול, האם הקונגרס נחשב לנעול גם בהפסקות פעילות קצרות באמצע מושב, או רק כאשר יש הפסקה בין מושבים של הקונגרס, והאם הקונגרס יכול למנוע וטו כיס על ידי הצבת פקידים שמוסמכים לקבל מהנשיא הודעות על וטו.
סעיף 3: הוראות והחלטות
סעיף זה מרחיב את האמור לגבי תהליך אישורן של הצעות חוק לכל הוראה, החלטה והצבעה שלשמה נדרשת ההסכמה של שני בתי הקונגרס. לאחר שוועדת הפרטים של ועידת החוקה הגישה טיוטה של החוקה, העלה ג'יימס מדיסון את החשש שהקונגרס ימנע מהנשיא את האפשרות להשתמש בכוח הווטו על ידי תיוג הצעות חוק כ"הוראות", "החלטות" או "הצבעות". הסעיף הוסף לטיוטה כדי למנוע מהקונגרס את האפשרות הזו, והוא מצביע על החשיבות הרבה שהקנו מנסחי החוקה לכוח הווטו של הנשיא.
הסעיף מוציא מהכלל, במפורש, החלטות לגבי נעילת מושב הקונגרס, שלגביהן חל הליך אחר המפורט בחלק החמישי, סעיף 4. למרות האמור בסעיף זה, ישנן החלטות אחרות שזקוקות לאישור שני הבתים, אך אינן דורשות את אישור הנשיא, משום שאין להן מעמד או כוח של חוק.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד 1983 השתמשו בתי המחוקקים ב"החלטות", שהתקבלו בבית מחוקקים אחד או בשניהם, כדי להטיל "וטו חקיקתי" (legislative veto) על פעולות ספציפיות שנקטו נשיאים או רשויות הכפופות לו. וטו חקיקתי מתאפשר כאשר מתקבל חוק בהליך חקיקה רגיל, אשר במסגרתו ניתנת סמכות כלשהי לרשות המבצעת, תחת התנאי שאחד מבתי הקונגרס או שניהם יכולים בהצבעת רוב לקבל החלטה שתפסול יישום ספציפי של החוק. השימוש בווטו חקיקתי התחיל תחת הנשיא הרברט הובר. הובר היה מתוסכל מהקושי לקדם חקיקה שתאפשר לו לארגן מחדש את הרשות המבצעת. כדי לקדם מטרה זו, בשנת 1932 הוא ביקש וקיבל מהקונגרס חוק שיתן לו סמכות לארגן מחדש את הרשות המבצעת, תחת התנאי שכל הצעה ליישום של החוק תוגש לבתי המחוקקים. ההצעה תיכנס לתוקף, אלא אם תוך 60 ימים מהגשתה יקבל אחד מהבתים החלטה שמתנגדת להצעה.
בעשורים לאחר מכן העביר הקונגרס מאות חוקים, שבאופן דומה איפשרו לבתי הקונגרס להטיל וטו על אופן מסוים של יישומם. בשנת 1983 קבע בית המשפט העליון, בפסק דין INS v. Chadna, שהשימוש בווטו חקיקתי אינו חוקתי, שהוא סותר את האמור בסעיף זה של החוקה, ובאופן זה פוגם בעיקרון הפרדת הרשויות.
חלק שמיני: סמכויות הקונגרס
החלק השמיני בפרק הראשון של החוקה מונה את הסמכויות של הקונגרס של ארצות הברית. שמונה-עשר סעיפיו מכונים "הכוחות המנויים" (enumerated powers) והם מגדירים תחומים שבהם רשאי הקונגרס במפורש להשתמש בסמכותו כמחוקק. לפי "דוקטרינת הכוחות המנויים" רשימת הסמכויות היא ממצה; כלומר, בתחומים שאינם מוגדרים על פי הסעיפים של חלק זה, סמכות החקיקה שמורה למדינות בלבד, ולקונגרס אין סמכות לחוקק. בכך, מגדירה החוקה את גבולותיו של המשטר הפדרלי ואת האופי הספציפי של הפדרליזם בארצות הברית. ג'יימס מדיסון, במאמר 45 של כתבי הפדרליסט, הביע תמיכה בפרשנות זו: "הכוחות שמאצילה החוקה המוצעת על הממשל הפדרלי הם מעטים ומוגדרים. אלה שיישארו בידי הממשלות של המדינות הם רבים ולא מגודרים." יש שמפרשים את התיקון ה-10 לחוקה, שקובע ש"הסמכויות שלא נמסרו לארצות הברית על ידי החוקה, ולא הופקעו מן המדינה על ידה, שמורות לכל מדינה, או לעם", כאמירה מפורשת שרשימת הסמכויות היא ממצה.
בפועל, הפדרליזם בארצות הברית השתנה והתעצב עם השנים. הסמכויות של הממשל הפדרלי התרחבו, במיוחד אחרי מלחמת האזרחים ובתקופת הניו דיל, והחקיקה של הקונגרס כוללת תחומים רבים שאינם מוזכרים במפורש בחלק זה של החוקה. הסמכויות המנויות פורשו פעמים רבות כמכילות, במשתמע, סמכויות רחבות יותר של הקונגרס. גם לפרשנות זו ניתן למצוא תמיכה בדברים שכתבו מנסחי החוקה. לדוגמה, מדיסון עצמו התנגד לתיקון ה-10 לחוקה בטענה ש"אין זה אפשרי להגביל ממשלה להוצאה לפועל של סמכויות מפורשות בלבד; הכרחי שיהיו סמכויות הנתונות במשתמע, ולא תצטרך החוקה לדקדק בכל פרט ופרט". אלכסנדר המילטון הגן על הדוקטרינה של "הסמכויות המשתמעות" (implied powers) כשכתב ב-1791 על החוקתיות של הבנק הפדרלי הראשון של ארצות הברית: "אין להכחיש שישנם כוחות משתמעים וכוחות מפורשים, והראשונים מואצלים [על הממשל הפדרלי, על ידי החוקה] באותה מידה של אפקטיביות כמו האחרונים". גם כיום, הטענה בעד החוקתיות של חוקים פדרליים מסוימים, כגון חקיקה בעניין שירותי בריאות וסמכויות רגולציה, נשענת על הטיעון שהגדרת הסמכויות בחלק זה היא רחבה ומעומעמת במכוון, כך שמשתמעת מהסמכויות המפורשות האפשרות לחוקק בתחומים נרחבים שאינם מצוינים במפורש. לסעיף 18 בחלק זה יש תפקיד חשוב בביסוס דוקטרינת הסמכויות המשתמעות.
אלה הם הסמכויות שחלק זה בחוקה מעניק במפורש לקונגרס:
סעיף 1: מיסוי, הוצאות רווחה כללית ואחידות
הפסוקית הראשונה בסעיף זה מכונה "פסוקית המיסוי" (taxing clause). היא מתירה לקונגרס "להשית ולגבות מיסים, מכסים, היטלים ובלו". בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה, לא היה לממשל הפדרלי סמכות להטיל ולגבות מיסים. במקום סמכות זו התיר התקנון לממשל הפדרלי "לבקש" מהמדינות לתרום לאוצר הלאומי. הפדרליסטים בוועידת החוקה ראו זאת כמגבלה בלתי נסבלת, שביטלה את היכולת של הממשל הפדרלי לפעול ואת היכולת של המדינות לאחד כוחות. לעומתם, האנטי-פדרליסטים בוועידת החוקה גינו את כוח המיסוי ככוח דכאני שאין להתירו. בסופו של דבר, ידם של הפדרליסטים הייתה על העליונה, והסמכות להשית ולגבות מיסים היא הסמכות הראשונה שמוזכרת בחלק זה. עם זאת, בסעיפים אחרים קבעו מנסחי החוקה מגבלות שונות על גביית מס, כגון איסור על מס גולגולת ומיסים ישירים אחרים, הדרישה לאחידות המיסים בכל ארצות הברית, איסור על מס יצוא, והדרישה שמקורן של הצעות חוק לגבי מיסוי יהיה בבית הנבחרים בלבד.
מעבר לכוח המיסוי מורה הסעיף הראשון גם על המטרות שלשמן מורשה הממשל הפדרלי להשתמש בכספים שנגבו מהאזרחים: "לשלם חובות ולממן את ההגנה המשותפת והרווחה הכללית של ארצות הברית". חלק זה מכונה "פסוקית ההוצאות" (spending clause) ו"פסוקית הרווחה הכללית" (general welfare clause).
היקף כוח המיסוי של הממשל הפדרלי, והמטרות שלשמן מותר לממשל למסות, הם נושאים מעוררי מחלוקת החל מימיה הראשונים של ארצות הברית ועד היום. בשנים הראשונות של האיחוד, המילטון ותומכים אחרים של המפלגה הפדרליסטית טענו שלממשל סמכות רחבה לגבות מיסים ולהשתמש בכספים שנגבו, גם בתחומים שבהם החוקה לא מציינת במפורש שהם תחת סמכות הקונגרס. ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון ואחרים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית טענו שסמכות המיסוי היא מצומצמת אך ורק לתחומים שהחוקה מאצילה על הממשל הפדרלי במפורש. המחלוקת בין הצדדים נגעה בעיקר לשאלת רוחב היריעה של פסוקית הרווחה הכללית. לפי מדיסון, המשמעות של "רווחה כללית" מוגבלת לנושאים שמוצגים בשארית חלק 8 לפרק הראשון; המילטון ראה בפסוקית הרווחה הכללית הרשאה לממן פעילות בכל נושא שהקונגרס מפרש כתורם לרווחה של אזרחי ארצות הברית. בפסק דין ארצות הברית נגד בטלר משנת 1936 צידד בית המשפט העליון בעמדה של המילטון.
שאלה נוספת היא האם מורשה הקונגרס להטיל מיסים שמטרתם העיקרית אינה לייצר הכנסה ממשלתית, אלא שינוי ורגולציה של התנהגות האזרחים, ובכלל זאת הטלת עונש כספי על מי שינהג באופן שאינו רצוי בעיני הממשל. לדוגמה, בשנת 1919 העביר הקונגרס חוק לפיו מעסיקים שיעסיקו ילדים מתחת לגיל 14 ישלמו מס בגובה 10% מהכנסותיהם. בהחלטה שכתב נשיא נשיא בית המשפט העליון (והנשיא לשעבר) ויליאם הווארד טאפט בשנת 1922 נקבע שהקונגרס חרג מסמכותו ופלש לתחומים שעל פי החוקה נמצאים בסמכות המדינות. במקרים מאוחרים יותר נטה בית המשפט לפרשנות הרחבה יותר ולאישור כל מס שיוצר הכנסה ממשלתית כלשהי.
פסק הדין האחרון בנושא זה הוא פסק הדין בנושא אובמה-קייר (הפדרציה הלאומית לעסקים עצמאיים נגד קתלין סבליוס) משנת 2012. בית המשפט התמקד בחלק מסוים בחוק, אשר דרש מרוב אזרחי ארצות הברית לרכוש ביטוח בריאות וקבע "קנס" למי שלא יעשה זאת. הקנס נגבה על ידי רשות המיסים האמריקאית, בהתאם לגובה ההכנסה של האדם שנקנס. העותרים נגד החוק טענו שלא מדובר במס, אלא בענישה שנועדה לחייב אזרחים לנהוג בדרך מסוימת; ומכאן שהממשל לא יכול לטעון לסמכות על פי סעיף זה. דעת הרוב קבעה שגם אם החוק השתמש במילה "קנס" (penalty), מה שחשוב זה שמבחינה פונקציונלית מדובר במס, אשר נגבה כמס על ידי רשות המיסים ואשר מייצר הכנסה לממשל הפדרלי. לפי דעת הרוב, מס זה אכן נועד לשנות את התנהגות האזרחים, אך אין בכך פסול לפי החוקה.
נושא אחר שהובהר באותו פסק הדין נוגע למגבלות על הסמכות שנתונה לממשל בהתאם לפסוקית ההוצאות. בעניין זה קבע פסק הדין שהשימוש בכוח ההוצאות של הקונגרס לשם כפיית מדיניות על המדינות אינו חוקתי. חלק מתוך החוק שנידון בבית המשפט הרחיב משמעותית את תוכנית המדיקייד הפדרלית, שמסייעת לאנשים פגיעים מבחינה כלכלית במימון הוצאות בריאות. במסגרת התוכנית, מדינות מקבלות מימון חלקי מהממשל הפדרלי ומספקות בעצמן את הסיוע לאנשים מתחת לקו העוני או קרוב אליו. החוק החדש הגדיל את ההוצאה הפדרלית וקבע קריטריונים שהכלילו קבוצות רחבות יותר בתוך הזכאות למדיקייד. לפי החוק, ישלל כל הסיוע ממדינות אשר יסרבו להצטרף לתוכנית המורחבת, כולל אלה שהמדינות קיבלו קודם לכן. דעת הרוב בבית המשפט העליון קבעה שחלק זה של החוק אינו חוקתי, משום שאסור לממשל הפדרלי להשתמש בכוח ההוצאות שמקנה לו החוקה לצורך כפיית מדיניות.
הפסוקית האחרונה בסעיף זה קובעת תנאי שכל חקיקה לגבי מיסים צריכה לעמוד בו: על המיסים להיות "אחידים בכל ארצות הברית". בפסק דין נולטון נגד מור משנת 1900, עסק בית המשפט העליון בהרחבה בפסוקית זו, והראה שכוונת מנסחי החוקה הייתה לאסור על אי-אחידות גאוגרפית. לפי פרשנות זו, מנסחי החוקה רצו למנוע מצב בו הממשל הפדרלי מפלה מדינות או אזורים מסוימים, אך קיבלו את האפשרות של מיסוי (או פטור ממסים) התלוי במשתנים שאינם גאוגרפים.
פסק דין ארצות הברית נגד פטסינסקי משנת 1983 אישר את ההבחנה שהאחידות הנדרשת היא גאוגרפית בלבד. בית המשפט העליון קבע בפסק דין זה, שכל עוד נשוא המס אינו מוגדר באופן גאוגרפי המס הוא כשיר, גם אם בפועל הוא רלוונטי רק לאזור מסוים. לדוגמה, הממשל הפדרלי יכול להטיל מס על "מגדלי טבק", גם אם טבק גדל רק באזורים מסוימים בארצות הברית, אבל לא ניתן להטיל מס שחל רק על "מגדלי טבק בווירג'יניה". עם זאת, בית המשפט קבע שגם במקרים בהם נשוא המס מוגדר גאוגרפית, ניתן לקבל את המס כחוקתי, אם הקונגרס מנסה, באמצעות המס, לטפל בבעיות "מבודדות גאוגרפית". במקרה כזה על בית המשפט לבחון אם הממשל אכן יכול להציע הצדקה ממשית למס (או פטור ממס) שאינו אחיד גאוגרפית. במקרה הנידון ביקש הממשל לתת הקלות מס לתעשיית הנפט מצפון לחוג הארקטי (כלומר, בצפון אלסקה); בית המשפט קיבל את הטיעון של הממשל, שקיימים קשיים המיוחדים לתעשיית הנפט באזור זה, ולכן הקלות המס הן חוקתיות, על אף שנשוא המס מוגדר גאוגרפית.
סעיף 2: הלוואות ואשראי
סעיף זה נותן לממשל הפדרלי את הכוח "ללוות כסף על חשבון האשראי של ארצות הברית". ההצעה המקורית בוועידת החוקה כללה גם את הכוח "להנפיק שטרות", אך חלק זה נמחק מאוחר יותר.
מנסחי החוקה סברו שהכוח של הממשל ללוות כספים הוא הכרחי לצורך הישרדותו. במיוחד בזמן מלחמה, על הממשל להיות מסוגל ללוות במהירות כמות גדולה של כסף על מנת להגן על האיחוד. עם זאת, רוב האבות המייסדים חשבו שהשימוש בכוח זה יהיה מוגבל. באופן רגיל, התקציב הפדרלי יהיה מאוזן, ובזמנים שבהם אין הכרח ללוות, הממשל יפעל לשלם את חובותיו הקודמים עד תום. אופן פעולה זה נתפס כהכרחי לצורך שמירה על האשראי של ארצות הברית, והביטוי "על חשבון האשראי" בסעיף זה, נתפס כמחייב במשתמע הגנה על האשראי. ג'ורג' וושינגטון הדגיש את הגישה הזו בנאום הפרידה שלו, ועד מלחמת העולם השנייה פעל הממשל הפדרלי, באופן כללי, בהתאם לה. הקונגרס בתקופה זו נהג לאשר באופן פרטני ואד הוק כל החלטה שמערבת הלוואה או הנפקת חוב. כך למשל, ב-1902 העביר הקונגרס חוק שאישר לקונגרס להנפיק חוב כדי לממן את בניית תעלת פנמה. מאז מלחמת העולם השנייה הפסיק הקונגרס לאשר הנפקות חוב פרטניות, ובמקום זאת קבע תקרת חוב. החוב של ארצות הברית גדל מאז בהתמדה, והקונגרס הגדיל כל מספר שנים את התקרה. מאז 2011 בחר הקונגרס להשהות את תקרת החוב, במקום להגדילה.
על אף שמנסחי החוקה הסכימו שהכוח ללוות הוא הכרחי, הם נחלקו ביניהם לגבי האופנים בהם החוקה מאפשרת להשתמש בו. אלכסנדר המילטון היה התומך הבולט ביותר של שימוש נרחב בכוח ללוות, לא רק במצבי חירום ביטחוניים וכלכליים, אלא גם ככלי לעידוד מסחר וכדרך למשיכת הון בזמנים רגילים. בשנת 1791, כמזכיר האוצר הראשון של ארצות הברית, הוא הביא להקמת הבנק המרכזי הראשון של ארצות הברית, שבין השאר הנפיק שטרות חוב. תומאס ג'פרסון ומדיסון היו המתנגדים הבולטים לגישה זו. בעוד שהמילטון והפדרליסטים סברו שסעיף זה מתיר לממשל להקים בנק פדרלי מרכזי, ג'פרסון והדמוקרטים-רפובליקנים סברו שהכוח שמעניק הסעיף הוא מוגבל יותר, ולא כולל את הכוח להקים תאגידים. כמו דיונים אחרים על משמעות הסעיפים תחת החלק השמיני של הפרק הראשון, הדיון על החוקתיות של הבנק המרכזי תחת הכוח שמעניק הסעיף השני, נגע לאיזון הכוחות בין הממשל הפדרלי לבין המדינות. ג'פרסון ותומכיו ראו בגישה של המילטון איום מוחשי על העצמאות של מדינות האיחוד. כך, כשזכה ג'פרסון בנשיאות הוא חיסל את הבנק המרכזי הראשון. בשנת 1812 הוקם הבנק המרכזי השני ובית המשפט העליון, בפסק דין של ג'ון מרשל, אישר את חוקתיותו, אך מרכז הכובד של ההחלטה הוא פסוקית ה"הכרחי וראוי" (סעיף 18 בחלק זה) ולא סעיף 2.
סעיף 3: הסדרת המסחר
סעיף זה מכונה "סעיף המסחר" (commerce clause) והוא מקנה לקונגרס שלוש סמכויות להסדרת המסחר: (1) עם אומות זרות; (2) בין מדינות האיחוד; (3) עם השבטים האינדיאנים.
הרעיון שלממשל הפדרלי תהיה הסמכות להסדיר את המסחר עם אומות זרות היה מקובל על כל חברי ועידת החוקה, ולא עורר מחלוקת משמעותית. חלק מנציגי מדינות הדרום ניסו לקדם הצעה לפיה רק רוב מיוחס של חברי הקונגרס יוכל לשנות את חוקים המסדירים את המסחר הבינלאומי, אך הצעה זו לא התקבלה. פסיקות של בית המשפט העליון בהמשך הבהירו שסמכות זו היא בלעדית; כלומר, רק לממשל הפדרלי יש את הסמכות להסדיר סחר עם מדינות מחוץ לאיחוד.
הסמכות של הממשל להסדיר את המסחר בין מדינות האיחוד הייתה ונותרה אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת, משום שנושא זה נוגע לשאלת יחסי הכוחות בין הממשל הפדרלי למדינות האיחוד ולמידת העצמאות של המדינות. בית המשפט העליון התמודד עם שאלות לגבי כל אחד מחלקי הסמכות: אלה פעולות נכנסות תחת ההגדרה של "להסדיר" (to regulate), אלה פעילויות נכנסות תחת ההגדרה של "מסחר" (commerce), ומהי המשמעות של "בין המדינות השונות" (among the several states). לפי הפרשנות המקובלת, סעיף זה גם מקנה סמכות לממשל וגם מגביל את מרחב הסמכות של המדינות ושל הממשל.
פסק דין גיבונס נגד אוגדן משנת 1824 הוא הראשון ואחד החשובים ביותר בנוגע לכוח של הממשל להסדיר מסחר בין מדינות האיחוד. בפסק הדין כתב ג'ון מרשל ש"הכוח להסדיר מסחר כולל כל פן של יחסים כלכליים... בין המדינות השונות". זהו כוח "שלם בפני עצמו, שאינו יודע מגבלות, מלבד אלה שקבועות בחוקה". עם זאת, הסעיף גם מגביל את תחום הסמכות של הממשל: הסדרת מסחר שמתוחם כולו בגבולות מדינה אחת אינה בסמכות הקונגרס, אלא בסמכות אותה המדינה. בהתאם למגבלה זו, מאז פסק הדין ועד ראשית המאה העשרים פורש הסעיף כמתאר תחום של מסחר פנים-מדינתי (intrastate) שנמצא מחוץ לתחום הסמכות של הקונגרס, בניגוד למסחר הבין-מדינתי (interstate). עם זאת, בית המשפט הכיר גם בקיום של סעיף המסחר הרדום, לפיו למדינות אסור לחוקק מתוך מטרה לפגוע במסחר בינלאומי או בין-מדינתי; כלומר, לקונגרס ולבתי המשפט הפדרליים מותר להתערב נגד פרוטקציוניזם של מדינה ממדינות האיחוד, גם אם לכאורה המדיניות הפרוטקציוניסטית עוסקת במסחר פנים-מדיני.
בתקופת הניו דיל, מספר פסקי דין של בית המשפט העליון סימנו שינוי מהותי בפרשנות של סעיף המסחר והרחבה משמעותית של סמכויות הממשל. פסק דין NLRB v. Jones & Laughlin Steel Corp. משנת 1937 סימן את המפנה. בית המשפט אישר את חוק יחסי העבודה של 1935, שהבטיח לראשונה באיחוד כולו את חופש ההתאגדות של עובדים במסגרת איגודי עובדים, ואת זכותם לפעולה קולקטיבית כגון שביתה. פסק הדין קבע שהממשל יכול להסדיר פעילויות כלכליות, גם אם הן תחומות במדינה אחת, אם יש להן השפעות ממשיות וקרובות על מסחר בין-מדינתי. פסק דין United States v. Darby Lumber Co. משנת 1941 אישר חוק עבודה שקבע זכות לשכר מינימום פדרלי, תשלום על שעות נוספות ואיסור על עבודה של קטינים בעבודות מסוימות. בית המשפט קבע שבסמכות הממשל למנוע ממדינות מלהסדיר את המסחר בתוכן, באופן שמנמיך את הסטנדרטים במדינה ובכך נותן לה יתרון תחרותי לא הוגן. בנוסף, הוא קבע בפירוש שתהליכי ייצור הם בגדר התחום המותר להסדרה פדרלית על פי סעיף המסחר.
בשנות ה-90, בית המשפט תחת הנשיאות של ויליאם רנקוויסט, החל במגמה של צמצום הסמכויות של הממשל תחת סעיף המסחר. רנקוויסט מונה לנשיא בית המשפט על ידי רונלד רייגן, שדגל בצמצום מעורבות הממשל הפדרלי בכלכלה. גם השופטים סנדרה דיי או'קונור, אנטונין סקאליה ואנתוני קנדי מונו על ידי רייגן. קלארנס תומאס, שמונה ב-1991 על ידי ג'ורג' ה. וו. בוש דגל בתפיסה מצומצמת של המושג "מסחר", לפיה מדובר רק על "מכירה, קנייה, חליפין וכן שינוע למטרות אלה". יחד, שופטים אלה קידמו גישה שמרנית יותר, שביחס לפסיקה בתקופת הניו דיל היטתה את יחסי הכוחות בין הממשל הפדרלי לבין המדינות לטובת המדינות. הפסיקה בתקופה זו פירשה מחדש את סעיף המסחר באופן שמוציא פעילויות רבות מתחום סמכות הקונגרס. בפסק דין ארצות הברית נגד לופז משנת 1995 נקבע שהקונגרס חרג מסמכותו כשאסר נשיאת כלי ירי באזורים קרובים לבתי ספר. בית המשפט לא קיבל את טענת הממשלה שסמכות זו נתונה לקונגרס תחת סעיף המסחר, משום שאלימות הקשורה בנשק חם משפיעה על המסחר בין המדינות. זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1937 שבית המשפט קבע שחקיקה של הקונגרס חורגת מהסמכות המוקנה תחת סעיף זה. פסק דין ארצות הברית נגד מוריסון משנת 2000 המשיך את המגמה, כשבית המשפט פסל חלק מחוק האלימות נגד נשים של 1994. רנקוויסט כתב בפסק הדין שפעילות שאינה כלכלית, כמו אלימות נגד נשים, אינה בסמכות הקונגרס תחת סעיף המסחר, גם אם במצטבר יש לה השפעה על מסחר בין-מדינתי.
המשמעות של המילה "להסדיר" נידונה בבית המשפט העליון ב-2012, לראשונה מאז 1824. בפסק דין גיבונס נגד אוגדן (1824) כתב מרשל ש"להסדיר" פירושו לקבוע את הכלל שעל פיו ייערך המסחר. הכוח להסדיר פורש ככולל גם את הכוח לאסור על תנועה של מוצרים מסוימים. בפסק הדין לגבי חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה מ-2012, קבעו רוב השופטים שהכוח להסדיר מסחר או שוק מסוים, אינו כולל את הכוח ליצור את השוק, להכריח אזרחים לקנות מוצר, כגון ביטוח בריאות, שבו הם לא מעוניינים, או במילים אחרות להסדיר אי-פעילות. השופטת רות ביידר גינסבורג כתבה בדעת מיעוט שהפרשנות של נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס לסעיף המסחר היא "פנייה מהממת לאחור", והיא מהווה "חזרה 75 שנה לאחור, לתקופה שבה בית המשפט סיכל באופן שגרתי מאמצים של המחוקקים להסדיר את הכלכלה בהתאם לאינטרסים של אלו שעמלים לקיים אותה".
ההתייחסות להסדרת המסחר עם השבטים האינדיאנים כקטגוריה נפרדת, לצד אומות זרות ומדינות האיחוד, מסגירה את המעמד המיוחד של השבטים בעיני מנסחי החוקה, כישויות בעלות ריבונות חלקית. הסעיף פורש בהתאם כהענקת כוח בלעדי לממשל הפדרלי בניהול היחסים עם השבטים. עד שנת 1871, האמצעי המרכזי לניהול יחסים אלו היו אמנות, כוח שניתן לרשות המבצעת במסגרת הפרק השני לחוקה, וקונפליקטים אלימים. מאז 1871, השנה בה אסר הקונגרס על אמנות נוספות עם העמים הילידים, מנוהלים היחסים דרך הסמכות שמקנה סעיף המסחר לממשל הפדרלי. מאז 1934, ובאופן נמרץ יותר מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, השתמש הקונגרס בכוח זה כדי להגביר את מידת השלטון העצמי של האינדיאנים בשמורות.
סעיף 4: התאזרחות ופשיטות רגל
תחת תקנון הקונפדרציה כל מדינה יכולה הייתה לקבוע כללים משלה לגבי התאזרחות של נתינים זרים. הצירים בוועידת החוקה הסכימו שחוסר האחידות בנושא זה הוא בעיה. בנוסף, כפי שנכתב בהכרזת העצמאות, המתיישבים בצפון אמריקה התלוננו שהשלטון הבריטי פוגע במכוון במאמצים לאכלס את מדינות האיחוד על ידי חבלה בחוקי ההתאזרחות, והם ראו זאת כאחת הסיבות למהפכה. מנסחי החוקה ראו בהגירה לארצות הברית מרכיב חשוב בהתפתחות ובשגשוג של המדינה. מסיבות אלה הם הסכימו שהסמכות לקבוע כללים לגבי אזרחות היא מרכיב חשוב בריבונות של האיחוד, ושיש להעביר סמכות זו לממשל הפדרלי, שיהיה יכול, באמצעות חקיקה, לקבוע כללים ונהלים אחידים.
בהתאם לסעיף זה העביר הקונגרס בשנת 1790, זמן קצר לאחר אשרור החוקה, חוק ראשון שאיפשר לכל אזרח זר, לבן, חופשי ו"בעל אופי טוב", שהתגורר בארצות הברית שנתיים או יותר, לשאת שבועה בבית משפט ובכך להפוך לאזרח ארצות הברית. על אף שלממשל הפדרלי ניתן הכוח לקבוע כללים אחידים, המשיכו מדינות אחדות לאזרח תושבים זרים בעצמן. בשנת 1795 ניסה הקונגרס למנוע מסלולים מתחרים של התאזרחות במדינות, ובשנת 1817 אישר בית המשפט העליון שהסמכות לאזרח היא בלעדית לממשל הפדרלי. במספר מקרים שבהם צירפה ארצות הברית טריטוריות חדשות לאיחוד, נקט הממשל באזרוח קולקטיבי של תושביהן.
קבלת אזרחות פורשה בתחילה כפריווילגיה שהקונגרס יכול להעניק ולהשעות כרצונו, ושהזכות להנות ממנה קיימת רק כל עוד מציית האזרח לדרישות הקונגרס. לפי פרשנות זו, הסמכות לקבוע חוקים אחידים לקבלת אזרחות היא הכוח היחיד שניתן לקונגרס בחלק השמיני של הפרק הראשון לחוקה, אשר אינו מוגבל על ידי סעיפים אחרים בחוקה. עד המאה העשרים עשה הממשל שימוש רב בסמכות נרחבת זו, והקריטריונים לקבלת אזרחות היו פעמים רבות גזעניים ומפלים. גם כאשר הגביל בית המשפט את הסמכות הזו, הוא עשה זאת לעיתים באופן שאוכף הבחנה גזעית. כך, בפסק דין דרד סקוט קבע בית המשפט שכוחו של הקונגרס תחת סעיף זה תקף רק לגבי בני אדם שנולדו במדינה זרה תחת ממשלה זרה, כך שנאסר על הקונגרס לאזרח עבדים שחורים שנולדו בארצות הברית.
סמכות הממשל הפדרלי לאזרח נתינים זרים פורשה ככוללת גם את הסמכות לשלול אזרחות ולגרש נתינים זרים. הממשל עשה שימוש בסמכות הגירוש במסגרת חוקי הזרים וההסתה של 1798, אשר עוררו מחלוקת פוליטית. חוקים של הקונגרס הגדירו פעולות מסוימות שבשלן עשוי אזרח ארצות הברית לאבד את אזרחותו, כגון קבלת אזרחות של מדינה אחרת או הצבעה בבחירות במדינה אחרת. בחצי השני של המאה העשרים, החל בית המשפט במגמה של צמצום הסמכות של הממשל לשלול אזרחות, לאור הקביעה בתיקון ה-14 לחוקה ש"כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית... הוא אזרח ארצות הברית". בשנות החמישים נפסלו הוראות חוק שהסמיכו את הממשל לשלול אזרחות במקרים של עריקה מהצבא. ב-1967 דן בית המשפט במקרה של בייס אפרוים, אזרח אמריקאי-ישראלי שהצביע בבחירות לכנסת בישראל בשנת 1951, ובשל כך סירב הממשל לחדש את דרכונו. בית המשפט קבע בהחלטתו שאפרוים הוא אזרח ארצות הברית, וש"יש לקרוא את התיקון [ה-14] כמגדיר אזרחות שהאזרח שומר, אלא אם הוא מוותר עליה באופן וולונטרי".
כמו בנושא ההתאזרחות, גם חוקים לגבי פשיטת רגל ודיני חדלות פרעון היו בסמכות המדינות השונות תחת תקנון הפדרציה, מה שיצר מקרים רבים של חוסר בהירות. מנסחי החוקה ראו זאת כמכשול לשגשוג כלכלי, ובחרו לתת לקונגרס את הסמכות לקבוע כללים אחידים. עם זאת, בניגוד לדיני התאזרחות והגירה, סמכות הממשל בנושא זה אינה בלעדית; למדינות יש סמכות לחוקק בנושא דיני חיובים והיחסים בין נושים לחייבים.
החוק הפדרלי הראשון בנושא פשיטות רגל עבר בשנת 1800, אך הוא החזיק מעמד פחות משלוש שנים עד שבוטל. חוקים אחרים עברו לאחר מכן ובוטלו גם כן, עד שבשנת 1898 עבר חוק יציב בנושא. חוק זה היה תקף עד שנת 1978 (אם כי הקונגרס אישר מספר תיקונים), השנה בה עבר החוק שתקף בבסיסו גם היום.
סעיפים 5–6: כסף ומידות
סעיף 5 נותן לקונגרס את הסמכות להטביע מטבעות כסף, להסדיר את ערכם ואת ערך החליפין שלהם ולקבוע תקנים למידות ומשקלות. סעיף 6 נותן לקונגרס את הסמכות לקבוע עונשים לעבירות של זיוף כסף וביטחונות.
תחת תקנון הקונפדרציה הסמכות להטביע כסף הייתה משותפת לממשל הפדרלי ולמדינות. סעיף זה, יחד עם סעיף 1 בחלק העשירי של הפרק הראשון, אשר אוסר על מדינות האיחוד להטביע מטבעות, מעניק לממשל הפדרלי סמכות בלעדית בתחום. הבט זה של החוקה עורר מחלוקת ונתפס כוויתור משמעותי מצד המדינות, שכן הסמכות ליצור מטבעות ולהסדיר את השימוש בכסף נחשבת לסממן משמעותי של ריבונות. החוקה נותנת לממשל הפדרלי גם את הסמכות להסדיר את ערך המטבע המקומי מול מטבעות זרים, סמכות שהייתה קודם לכן בידי המדינות. בהתאם לסמכות זו חוקק הקונגרס את חוק ההטבעה של 1792, שיצר את המטבעה של ארצות הברית בפילדלפיה. המטבעה הייתה לסוכנות עצמאית של הממשל בשנת 1799, וכיום המטה המרכזי שלה נמצא בוושינגטון הבירה.
הבלעדיות של הסמכות הפדרלית להסדיר את המטבע המקומי פורשה כסמכות להסדיר את כל ההבטים של המדיניות המוניטרית באיחוד. עם זאת, עד מלחמת האזרחים השליטה של הממשל במטבעות שנמצאים בשוק הייתה מעטה. בנוסף, לא ברור האם התכוונו מנסחי החוקה לתת לממשל את הסמכות להנפיק כסף פיאט, בפרט שטרות כסף מנייר. החוקה אוסרת על המדינות להנפיק "שטרות אשראי" - המונח בו השתמשו האבות המייסדים כדי לתאר שטרות נייר - ולא מציינת במפורש שלממשל הפדרלי יש סמכות להנפיק שטרות כאלה. רבים ממנסחי החוקה, ביניהם מדיסון, ראו בשטרות פרצה לשחיתות ואי-סדר. עם זאת, החוקה גם לא אוסרת במפורש על הנפקה של שטרות פדרליים. כיום, יש חוקרים שטוענים שמנסחי החוקה התכוונו לאסור לחלוטין על שימוש בכסף פיאט; חוקרים אחרים סבורים שמנסחי החוקה התכוונו לאסור רק הנפקת כסף פיאט על ידי המדינות. עד מלחמת האזרחים נמנע הממשל מיצירת שטרות נייר. על מנת לממן את הוצאות מלחמת האזרחים, העביר הקונגרס את "חוק ההילך החוקי" של 1862, שיצר לראשונה שטרות כסף - הגרינבק - המשמשים כהילך חוקי לכל מטרה ואינם מגובים בזהב או כסף. בשנת 1870 קבע בית המשפט שהחוק אינו חוקתי ושלממשל אין סמכות להדפיס שטרות כסף. שנה לאחר מכן פסק דין נוקס נגד לי הפך את ההחלטה וקבע שהנפקת שטרות נייר אינה אסורה על פי החוקה. פסק דין ג'יליארד נגד גרינמן בשנת 1884 אישר סופית שהסמכות להנפיק שטרות כסף נתונה לקונגרס על פי סעיפים 2 ו-5 בחלק השמיני של הפרק הראשון.
הקונגרס של ארצות הברית עשה שימוש מתון בסמכותו לקבוע מידות ומשקלות. עד שנות ה-30 של המאה ה-19 איפשר הקונגרס למידות שהתקבלו באופן לא רשמי, אך יחסית אחיד, להתקבע באופן ספונטני ברחבי האיחוד. הקונגרס מעולם לא אימץ שיטות מידה מחייבות. עם זאת, ב-1830 אימץ הסנאט החלטה שמורה למזכיר האוצר ליצור תקנים שיאפשרו השוואה מדויקת בין מידות. בעקבות זאת, בשנת 1832, פרסמה מחלקת האוצר קווים מנחים רשמיים שהסדירו את מערכת המידות המקובלת בארצות הברית.
הקונגרס מעולם לא אימץ את השיטה המטרית כשיטה מחייבת, ובהתאם שיטה זו אינה נפוצה בחיי היום-יום של אזרחים אמריקאים. בשנת 1866 אישר הקונגרס להשתמש בשיטה המטרית (מבלי לחייבה), ובשנת 1975 אימץ הקונגרס את השיטה המטרית כ"שיטה מועדפת" למטרות מסחר.
סעיף 7: דואר
סעיף 7 נותן לקונגרס את הסמכות "להקים משרדי דואר וכבישי דואר". סמכות זו הייתה נתונה לממשל הפדרלי גם תחת תקנון הקונפדרציה, והעברתה לממשל הפדרלי של ארצות הברית לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה. כבר בספטמבר 1789 הקים הקונגרס, בהתאם לסמכות זו, משרד דואר זמני ואת משרת המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, שעמד בראש מחלקת הדואר של ארצות הברית. חוק שירות הדואר משנת 1792 הפך את המשרד הפדרלי לקבוע. מנהל הדואר היה חלק מהקבינט של ארצות הברית, עד ש"חוק ארגון הדואר מחדש" משנת 1970 הקים את שירות הדואר של ארצות הברית כסוכנות פדרלית עצמאית.
סמכות הקונגרס בעניין הדואר פורשה כסמכות רחבה, לא רק לנהל את פעולת הדואר בארצות הברית, אלא גם להגן על הדואר ולמנוע שימוש לרעה בשירות. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פורש הסעיף ככולל את הסמכות למנוע הפצה של חומרים שנתפסו כבלתי-מוסריים, מזיקים או מסיתים לאי-סדר. הקונגרס החל להעביר חוקים למטרה זו ב-1872, ובית המשפט העליון קבע שהם חוקתיים. כך למשל, בשנת 1904 פסק בית המשפט העליון ש"הסמכות הנתונה לקונגרס להקים משרדי דואר וכבישי דואר כוללת את הסמכות לאסדרה של כלל מערכת הדואר במדינה; הקונגרס רשאי להחליט מה מותר לשלוח בדואר ומה אסור; וההחרגה של פרטים, אשר אסורים [למשלוח] באופן שווה לכולם, אינה שוללת מבעליהם אף זכות המוענקת להם מתוקף החוקה".
בהמשך המאה ה-20 חזר בו בית המשפט מהפרשנות הרחבה של הסעיף. כך, בתקופת הניו דיל העביר הקונגרס את חוק וילר-רייברן, שנתן לוועדה לניירות ערך ולבורסות סמכויות רגלוטריות רחבות ואיפשר לממשל למנוע שימוש בדואר מחברות שלא יצייתו. בית המשפט אישר אמנם את החוק, אך קבע שאסור לממשל להשתמש בשליטתו בדואר כדי לאכוף מדיניות שאינה בעצמה בסמכות הקונגרס. בשנת 1962 העביר הקונגרס חוק שדרש משירות הדואר לעצור משלוח דברי דואר שמכילים "פרופגנדה פוליטית קומוניסטית" ולהמשיך במשלוח רק אם הנמען יבקש זאת בכתב. בית המשפט העליון קבע שהחוק אינו חוקתי, מפני שהוא פוגע בחופש הביטוי שמובטח על ידי התיקון הראשון לחוקה. בכך אישר בית המשפט שהפרשנות הקובעת לסעיף זה אינה כוללת רגולציה של תכנים הנשלחים בדואר, ושסמכות הקונגרס תחת סעיף זה מוגבלת על ידי סעיפים אחרים בחוקה.
סעיף 8: קניין רוחני
סעיף זה נותן לקונגרס את הסמכות. הסעיף מכונה "סעיף הפטנטים וזכויות היוצרים" ומהווה את הבסיס החוקתי לחקיקה של הקונגרס בכל תחומי הקניין הרוחני.
נושא הקניין הרוחני היה מוכר למנסחי החוקה מהחוק האנגלי. מטרת החוקים באנגליה הייתה למנוע מהמונרך להעניק מונופולים מוגזמים על מוצרים וכתבים לאנשים שבית המלוכה חפץ ביקרם. במקרים מסוימים ניתן המונופול למקורבים, על אף שהם לא היו היוצרים המקוריים של היצירות המוגנות ושהיצירות היו כבר בשימוש ציבורי נרחב. ניתן לקרוא את הסעיף כמשרת את אותן המטרות: הוא מבהיר שהחוקה מכירה בצורך להגן על קניין רוחני, אך קובע שזכויות בלעדיות יינתנו לזמן מוגבל, ושהמטרה היחידה שלשמה יינתנו זכויות אלה היא קידום המדע והאומנויות. עם זאת, קיים מידע מועט על הכוונה המקורית של מנסחי החוקה.
בית המשפט העליון פירש את הסעיף כמעניק לקונגרס סמכות רחבה וטווח נרחב של שיקול דעת, במיוחד לגבי תועלת חוקי הקניין הרוחני ביחס למטרת הסעיף המוצהרת. שתי פסיקות מראשית המאה ה-21 הבהירו שפרשנות זו עומדת בעינה (את דעת הרוב בשתיהן כתבה רות ביידר גינסבורג). פסק דין "אלדרד נגד אשקרופט" משנת 2003 עסק בהחלטת הקונגרס משנת 1998 להאריך את זכויות היוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם 70 שנה לאחר מותם. העותרים טענו שהקונגרס חרג מסמכותו תחת סעיף זה, משום שהביטוי "לזמן מוגבל" בחוקה לא מאפשר לקונגרס להאריך טווח זמן שכבר נקבע. בית המשפט לא קיבל את עמדתם. פסק הדין קבע שהתחום כולו נתון לשיקול הדעת של הקונגרס ולא של בית המשפט. פסק דין "גולן נגד הולדר" משנת 2012 אישר שבסמכות הקונגרס להעניק זכויות יוצרים גם ליצירות שכבר היו ברשות הציבור ומעולם לא זכו קודם לכן להגנה בארצות הברית, כפי שבחר הקונגרס לעשות בהתאם להסכם TRIPS. השופט סטיבן ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי ההחלטות. הוא כתב שסעיף הפטנטים וזכויות היוצרים מגביל את סמכות הקונגרס ומאפשר הגנה על קניין רוחני רק במקרים שבהם הגנה זו מקדמת למידה וידע, בעוד שהרחבת זכויות היוצרים במקרה זה "לא מעודדת אף אחד ליצור ולו עבודה חדשה אחת".
סעיף 9: ערכאות משפטיות
סעיף זה מסמיך את הקונגרס לכונן בתי משפט הכפופים לבית המשפט העליון. יחד עם סעיפים אחרים בפרק השלישי לחוקה (שעוסק ברשות השופטת), סעיף זה מבטא פשרה בין עמדות שונות של נציגים בוועידת החוקה לגבי מבנה מערכת המשפט הפדרלית. הצירים בוועידה הסכימו שיש צורך במערכת משפט לאומית עם בית משפט עליון, אך חלק מהם לא חשבו שיש צורך בערכאות נוספות תחתיו; הם חשבו שבתי המשפט של המדינות יהיו מסוגלים להתמודד בהצלחה עם העתירות שיגיעו לבתי המשפט באופן שוטף, ושבית המשפט העליון ישמש רק כדי לאכוף את האינטרס הלאומי ואחידות בנושאים מסוימים. מנגד, ג'יימס וילסון (שבהמשך מונה על ידי וושינגטון לבית המשפט העליון) ומדיסון חשבו שמערכת כזו לא תהיה יעילה. הם העדיפו מערכת שבה ערכאות נמוכות יהיו פזורות ברחבי ארצות הברית ותינתן להן הסמכות להכריע סופית בנושאים מסוימים. הפשרה, לבסוף, לא מפרטת מה יהיה מבנה מערכת המשפט הפדרלית, אך מסמיכה את הקונגרס להקים ערכאות נמוכות על פי הצורך.
סעיף 10: פיראטיות, פשעים בלב ים ופשעים נגד החוק הבינלאומי
סעיף זה נותן לקונגרס את הסמכות להגדיר ולהעניש עבירות של פיראטיות, עבירות שנעשו בלב ים, ופשעים המנוגדים ל"חוק העמים", כלומר החוק הבינלאומי. סמכויות אלה קשורות זו בזו, שכן בסוף המאה ה-18 פיראטיות הייתה הפשע היחיד שנחשב באופן אוניברסלי לעבירה על חוק העמים.
בוועידת החוקה חשבו חלק מהנציגים שחוק העמים הוא מעורפל ולא ברור, ולכן הוחלט לתת לקונגרס את הסמכות לא רק להעניש על פי חוק העמים, אלא גם להגדיר עבירות נגדו. עם זאת, במקרים מסוימים בחר הקונגרס לא להגדיר, אלא להתייחס לחוק הבינלאומי כאילו היה ברור. כך למשל, בחוק נגד פיראטיות שעבר בקונגרס ב-1819, ההתייחסות היא ל"כל אדם שביצע פשע של פיראטיות בלב ים על פי הגדרתו בחוק העמים". פסק דין שנכתב על ידי ג'וזף סטורי בשנת 1820 קבע שניסוח זה של החוק מבטא פרשנות ראויה של החוקה. פסק דין "אקס פרטה קירין" - שעסק בחוקיות של משפט צבאי ללוחמים בלתי חוקיים שנשלחו על ידי גרמניה הנאצית לארצות הברית - אישר בשנת 1942 את הפרשנות הזו לסעיף. פסק דין "חמדן נגד רמספלד", שעסק בחוקיות המשפט הצבאי של עציר בגואנטנמו, הצר מעט את הפרשנות הזו לסעיף. העציר, שהיה נהג של אוסאמה בן לאדן, הואשם ב"קונספירציה לפשעים הניתנים לשיפוט על ידי ועדה צבאית". הקונגרס לא הגדיר קונספירציה כפשע מלחמה, ובית המשפט הגיע למסקנה שגם דיני המלחמה המקובלים לא כוללים עבירת קונספירציה. היות שכך, על פי דעת הרוב, שנכתבה עלי ידי ג'ון פול סטיבנס, ועדה צבאית לא יכולה לשפוט את העציר בגין עבירה זו. המשמעות של פסק הדין היא שניתן לשפוט ולהעניש אדם על פי "חוק העמים", רק אם ניתן להראות שהעבירה המיוחסת לו מקובלת בחוק הבינלאומי.
סעיפים 11–16: מלחמה וכוחות ביטחון
סעיף 11 מקנה לקונגרס את הכוח להכריז מלחמה, לתת כתבי הרשאה לפריבטירים (letters of marque) ולקבוע כללים לגבי לקיחת שלל בים וביבשה (לפי חלק מהפרשנויות, גם כללים לגבי שבויי מלחמה). סעיף 12 נותן לקונגרס את הסמכות להקים צבאות ולממנם לתקופה של עד שנתיים, וסעיף 13 מעניק לקונגרס את הכוח להקים ולממן את הצי הלאומי. סעיף 14 נותן לקונגרס את הסמכות לקבוע כללים להסדרת קרקעות וכוחות הצי. סעיף 15 מסמיך את הקונגרס לזמן את המיליציה של ארצות הברית כדי להוציא לפועל את חוקי האיחוד, לדכא מרידות ולהדוף פלישה. סעיף 16 מסמיך את הקונגרס להקצות משאבים ולקבוע כללים לארגון, חימוש, ואימון המיליציה, ולמשול באותם החלקים של המיליציה שניתן להפנותם לשירות ארצות הברית. סעיף 16 קובע גם שהמדינות יהיו אחראיות על מינוי קצינים למיליציה ועל אימון כוחותיה לפי הכללים שיקבע הקונגרס.
הפרק השני לחוקה מגדיר את נשיא ארצות הברית כראש הרשות המבצעת וכמפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית. הגדרות אלה מראות שמנסחי החוקה חשבו שיש לרכז את ניהול פעילות הביטחון אצל הנשיא, כך שהצבא והצי לא יצטרכו לחכות למיצוי הדיון בקונגרס בכל פעם שנדרשת הכרעה קונקרטית לגבי פעילותם. לצד זאת, הפרק הראשון מקנה לקונגרס את הסמכות להכריז מלחמה ואת הסמכות להקצות תקציבים לצבא ולצי, להקימם לממנם ולקבל החלטות לגבי ארגונם והסדרתם. יחד, שני הפרקים מראים שכוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת של איזונים ובלמים, כך שהכוח של הנשיא בענייני צבא, ביטחון ומלחמה יהיה מאוזן על ידי סמכויות הקונגרס. ג'יימס מדיסון הסביר זאת ב-1798, כאשר הוא כתב לתומאס ג'פרסון ש"החוקה מניחה, מה שמוכח על ידי ההיסטוריה של כל הממשלות, שהרשות המבצעת היא זרוע הממשל המעוניינת ביותר למלחמה ונוטה לה. לפיכך, בתשומת לב זהירה, מעניקה החוקה לרשות המחוקקת את הסמכות בשאלת המלחמה". אלכסנדר המילטון הביע עמדה דומה במסמכי הפדרליסט מספר 69, על דרך ההשוואה למשטר הבריטי: "הנשיא הוא המפקד העליון של ארצות הברית. במובן זה הסמכות שלו זהה להלכה לזו של מלך בריטניה, אך באופן מהותי סמכותו פחותה בהרבה. היא מסתכמת בלא יותר מהפיקוד העליון על כוחות הצבא והצי והכוונתם כגנרל והאדמירל הראשון של הפדרציה; בעוד שזו של המלך הבריטי כוללת הכרזת מלחמה והקמה וההסדרה של הציים והצבאות, סמכויות שעל פי החוקה המוצעת ישוייכו כולן לרשות המחוקקת".
משמעות הסמכות של הקונגרס להכריז מלחמה היא נושא מעורר מחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים, שכן הוא מעלה שאלות לגבי מידת חופש הפעולה של הנשיא בהחלטה על פעולות מלחמתיות. לפי רוב הדעות, הכרזת מלחמה רשמית אינה תנאי הכרחי לפעולה צבאית, ולמעשה ארצות הברית הכריזה מלחמה באופן רשמי רק בחמישה מקרים מאז הקמתה (מלחמת 1812, מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מלחמת ארצות הברית–ספרד, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, כאשר בארבעת המקרים האחרונים הכרזת המלחמה נעשתה לאחר שפעולות צבאיות כבר החלו). בנוסף, לפי רוב הדעות הנשיא לא צריך לקבל אישור כדי להגיב לפעולות עוינות מצד גורם אחר. בוועידת החוקה הוצע בתחילה שסמכות הקונגרס תהיה "לעשות מלחמה" (make war); מדיסון וגרי הציעו לשנות את הנוסח ל"להכריז מלחמה" (declare war) כדי להבהיר שלרשות המבצעת יש סמכות "להדוף מתקפות פתאומיות" בלי לחכות להכרזת מלחמה רשמית, והצעה זו התקבלה.
אולם, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה של הקונגרס, חייב הנשיא לקבל אישור של הקונגרס, בהכרזת מלחמה או בהחלטת קונגרס אחרת, על מנת להפעיל את כוחות הצבא או הצי של ארצות הברית לצורך פעולה התקפית. לפני המלחמה הברברית הראשונה, עמד הנשיא ג'פרסון על כך שאין לו סמכות לפתוח במלחמה ללא אישור הקונגרס; הקונגרס בחר לא להכריז מלחמה באופן רשמי, אלא לקבל החלטה להסמיך את כוחות ארצות הברית לפעול. מנגד, לפי הגישה המצדדת בסמכות רחבה יותר של הנשיא, לא נזקק הנשיא לאישור של הקונגרס כדי להפעיל את הצבא או הצי בפעולות התקפיות. לפי גישה זו, הכרזת מלחמה אינה אישור לפעולה, אלא אקט רשמי שלו משמעות דיפלומטית - היא משנה את היחסים בין הצדדים הלוחמים, כך שלשניהם יש זכויות, חובות והגנות מסוימות על פי דיני המלחמה בחוק הבינלאומי המקובל. לפיכך, לפי גישה זו, סמכות הקונגרס להכריז מלחמה אינה פוגעת בסמכות הנשיא ליזום פעולות מלחמה, אלא מתייחסת לדיני המלחמה בלבד.
אחרי מלחמת העולם השנייה, פעלו כוחות הצבא והצי של ארצות הברית במספר מלחמות, כולל מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם ללא אישור מפורש של הקונגרס, מה שהביא לביקורת מצד חברי הקונגרס. בשנת 1973 העביר הקונגרס את חוק סמכויות המלחמה תוך עקיפת הווטו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. החוק מחייב את הנשיא לבקש את אישור הקונגרס לכל פעולה מלחמתית שנמשכת יותר מ-60 יום ומחייב התייעצות עם הקונגרס בכל מקרה של פריסת כוחות צבאיים. עם זאת, עד כה אף נשיא לא הצהיר שבכוונתו לכבד את החוק כלשונו, ובתי המשפט הפדרליים בארצות הברית מעולם לא קבעו האם על פי החוקה הנשיא מחויב להישמע לקונגרס בעניין זה. בשנת 1999 פנו 31 חברי קונגרס לבית המשפט בטענה שהנשיא ביל קלינטון פעל בניגוד לחוק סמכויות המלחמה ובניגוד לחוקה, כאשר הוא הפעיל את כוחות ארצות הברית למשך 79 ימים במסגרת מבצע כוח מאוחד, שהביא את מלחמת קוסובו לסיומה. בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה קבע שלחברי הקונגרס אין זכות עמידה, ובית המשפט העליון סרב לעיין מחדש בהחלטה.
מנסחי החוקה קיוו שלכוח של הקונגרס להחליט בנושא הקצאת תקציבים תהיה השפעה ממשית על היכולת של הנשיא לנהל מלחמה שבה הקונגרס לא מעוניין. הקונגרס שולט "בכוח של הארנק" (power of the purse), וכך הוא מצמצם את חופש הפעולה של הנשיא, שמחזיק "בכוח החרב" (power of the sword). כדי להבטיח שהשליטה על התקציבים תישאר בידי הקונגרס, נקבע בחוקה שלא ניתן להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים. החלטה זו מהווה גם פשרה בנוגע לנחיצות של צבא קבע. רבים מהנציגים בוועידת החוקה ראו בצבא קבע רעה חולה ואיום על חירות האזרחים. מאידך, רבים מהם חשבו שמניעת ההקמה של צבא קבע אינה מעשית ותסכן את ביטחון האיחוד ואזרחיו. הפשרה המגולמת בסעיף 12 היא שתהיה לקונגרס סמכות להקצות משאבים לצבא קבע, אך תישלל האפשרות להקצות תקציבים לתקופה ארוכה משנתיים, פעולה שהייתה שוללת מהמחוקקים את כוחם אל מול הנשיא.