cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אום-כתף
הרקע
באותן 11 השנים שעברו ממלחמת סיני ב-1956 ועד תקופת ההמתנה ב-1967, שיפר הצבא המצרי וביצר את המתחמים שסביב לצומת אבו עגילה. מתחם אום-כתף, שנמצא ממזרח לחלקה המזרחי של צומת אבו עגילה (ומכונה גם צומת אום-כתף) היה ליבו של מערך הגנתי זה.
בעת תקופת ההמתנה שהחלה ב-15 במאי 1967 עם כניסת הצבא המצרי לסיני ופינוי כוח משקיפי האו"ם בימים שלאחר מכן, התארגנו הכוחות שעמדו להילחם באזור. בצד הישראלי התארגנה באזור ניצנה אוגדה 38 בפיקודו של אריאל שרון ובצד המצרי התמקמה במתחמים שבין אבו עגילה וקסיימה הדיוויזיה המצרית השנייה.
עידן (מושב)
עידן (עִדָּן) הוא המושב הצפוני ביותר בערבה התיכונה השייך למועצה אזורית הערבה התיכונה.
גאוגרפיה
המושב ממוקם כשעה ורבע מבאר שבע ושעה ארבעים וחמש דקות מאילת. הכניסה ליישוב נמצאת כ-6 ק"מ מזרחית לצומת עיר אובות שעל כביש 90. המושב ממוקם מעל אפיקו של נחל ערבה ומוקף בבתרונות שכמעט ולא מתפתחת בהם צמחייה בגלל ריכוזי המלחים והגבס, למעט אפיקי הנחלים ששם יש אדמת סחף.
קרב אום-כתף
שדה הקרב
שני המרכיבים הגאוגרפיים העיקריים באזור אום-כתף ואבו עגילה הם דיונות החול המצויות בחלקו הצפוני של האזור והשטח ההררי של ג'בל דלפה שנמצא בחלקו הדרומי של האזור. הן התנועה הרגלית והן התנועה הרכובה באזור מוגבלות לצירים בודדים. מישור אום-כתף נמצא בין השטח ההררי ובין השטח החולי וכולל מספר שלוחות שטוחות בכיוון צפון מערב-דרום מזרח. עקב היות אזור זה מעבר הכרחי להגעה לאבו עגילה, הנחשבת כנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית במזרח סיני, הוא בוצר על ידי הצבא המצרי. כבר במלחמת העצמאות היו במקום מוצבים מאורגנים. בתקופה שעד מבצע קדש שיפרו המצרים את רמת והיקף הביצורים במתחם ובתקופה שעד מלחמת ששת הימים המשיכו וחיזקו אותו והפכו אותו למערך המבוצר העיקרי במזרח חצי האי סיני.
עידן (מושב)
גאוגרפיה
המושב הוקם בשנת 1980 על ידי עולים מקנדה, בריטניה וארצות הברית. שם המושב נלקח מנחל עידן, שאפיקו ממערב ליישוב. מקור שם הנחל הוא דמיון לשמו הערבי – ואדי אום אל-עידן. עם השנים, החלו החלוצים עוזבים את היישוב, וכיום נשארה משפחה בודדת מהגרעין המקורי. במהלך שני העשורים האחרונים המושב קלט משפחות חדשות וכיום היישוב מונה כ־80 משפחות שרובן מתפרנסות מחקלאות באחד או יותר מענפי החקלאות הבאים: ירקות, מטעים, פרחים ובעלי חיים.
תודות לקרבתו של המושב לים המלח, נהנים החקלאים מאקלים אידיאלי לגידולים כמעט כל החורף. אולם, בשל המשקעים המקומיים המועטים, החקלאות מבוססת על אספקת מים מקומית הנשאבים מקידוחים ומתפיסת מי שיטפונות.
קרב אום-כתף
שדה הקרב
הצירים העיקריים
הנקודות העיקריות
עידן (מושב)
גאוגרפיה
ענף תעסוקה נוסף ומתפתח הוא תיירות: ביישוב צימרים ומוצעות אטרקציות חקלאיות למבקרים.
בשל קרבתו של המושב לכביש 90 ולים המלח הוא מהווה בסיס לטיולי כוכב באזור הערבה ונחליו, ים המלח, הנגב ואילת.
ביישוב צרכניה, ספריה מקומית, בית כנסת, מגרש כדורגל, מגרש טניס, מגרש כדורסל, סקייט פארק, בריכת שחייה, גן שעשועים ומרפאה.
ביישוב קיימת מערכת חינוכית עד גן חובה. החל מכתה א' הילדים נוסעים לבתי הספר האזוריים בספיר: בית ספר יסודי שיטים ותיכון שיטים דרכא. במושב פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
קרב אום-כתף
הצבא הישראלי
הכוח שהיה תחת פיקודה של אוגדה 38 בפיקוד אלוף אריאל שרון כלל:
הצבא המצרי
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, שכללה יחד עם הכוחות המסופחים אליה כ-16 אלף איש החזיקה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה. ערב הקרב הגנו על גזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים, במסגרת היחידות הבאות:
תוכנית הקרב הישראלית
הקרב תוכנן על ידי סגן מפקד האוגדה אל״מ חיים דים ומפקד אוגדה 38 האלוף אריק שרון, הגרסה הסופית של תוכנית המתקפה הישראלית הוכנה על ידי אריאל שרון שלושה ימים לפני פרוץ המלחמה. שרון החליט לערוך מתקפת לילה על המתחם המצרי המבוצר, והסביר את החלטתו בכך ש"אין המצרים אוהבים להילחם בלילה, ואין הם נהנים מקרב פנים-אל-פנים - ואנו מתמחים בשניהם". תוכנית המתקפה כללה את הנקודות הבאות:
כיבוש מוצבי החוץ
ב-5 ביוני, בשעה 08:15 החלה חטיבה 14 לנוע וחצתה את קו הגבול הבינלאומי מערבה. החטיבה פוצלה לשני כוחות שכל אחד מהם כלל גדוד טנקים וגדוד חרמ"ש על גבי זחל"מים. הכוח הצפוני נע מצפון לכביש הראשי והכוח הדרומי נע על תוואי הדרך הטורקית שמדרום לכביש הראשי. הכוח הצפוני תקף תחילה את תרת אום בסיס. תחילה תקף החרמ"ש ובהמשך הצטרפו גם הטנקים. לאחר קרב שנמשך כשעתיים, נסוג כוח המגן המצרי מהמוצב. במקביל, החל כוח ישראלי, בפיקודו של אורי ביידץ, שהיה בסדר גודל של חטיבת חי"ר מופחתת, בסיוע תקיפות של חיל האוויר, בהעסקת המוצבים המצרים שבאזור ג'בל סבחה שבגזרת קוסיימה וזאת, כדי להמשיך את הטעיית המצרים לגבי מיקום המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרה.
התקדמות "כוח ניר" בציר החולות הצפוני
במקביל לכוחות חטיבה 14, נע מצפון כוח טנקים עצמאי בפיקוד נתן ניר על "ציר בטור" בלב הדיונות. הכוח כלל כ-45 טנקי צנטוריון (דגם מטאור) שהועדפו על פני הטנקים האחרים בשל עבירותם המשופרת בשטח חולי ועוד יחידות משנה של חרמ"ש, נ"ט והנדסה. מטרותיו של כוח זה היו כיבוש מתחם 181 הנמצא כ-10 ק"מ מצפון לאום-כתף, הגעה לציר אבו עגילה-אל עריש ותקיפה מצפון של מתחם סכר הרואיפה. בתחילת התקדמותו, קצת אחרי השעה 09:00, הצליח הכוח הישראלי לכבוש, בקלות יחסית, מוצב פלוגתי מצרי שנמצא ממערב לגבול הבינלאומי. אולם, בתקיפה הראשונה של כוח ניר על מתחם 181 עצמו, שנפרש על מרחב של כשמונה קילומטרים רבועים, הוא נתקל בהתנגדות מצרית עזה, ספג אבדות ונאלץ לסגת למרחק של כ-3 ק"מ מזרחית למתחם למשך התארגנות מחדש. המצרים לא ניצלו את הצלחתם ולא תקפו את הכוח הנסוג, אלא נשארו בעמדותיהם ההגנתיות. לכיבוש מתחם 181 הייתה חשיבות רבה במפקדה הישראלית. הייתה קיימת תוכנית חלופית, למקרה בה יתקל ניר בקשיים, ובה היה על גדוד צנחנים מכוח דני מט לסייע בכיבוש המתחם, דבר אשר היה אמור למנוע ממנו השתתפות בתוכנית הפשיטה המוסקת על סוללות ארטילריה מצריות.
בהתאם לחשיבות זאת, נשלח מסוק אל כוח ניר ומפקד הכוח הקרקעי הצטרף לטיסת הסיור של המסוק כדי ללמוד טוב יותר את זירת הקרב. בהתקפה השנייה על המתחם, שנערכה בשעות אחר הצהריים, שלח ניר דווקא את שתי פלוגות הטנקים לאיגוף ואת פלוגת החרמש הכין להתקפה חזיתית על היעד. הכוח הישראלי גם קיבל סיוע אווירי ממטוסי חיל האוויר שתקפו את היעד כולל שימוש בפצצות נפל"ם. בשעות אחר הצהריים המאוחרות נסוג הכוח המצרי ממתחם 181. הכוח הישראלי סבל אבדות גם בין המפקדים. מפקד פלוגה ומספר מפקדי מחלקות נהרגו בקרב ושמונה טנקים ישראלים נפגעו. לאחר התארגנות, המשיך כוח ניר במשימה שהוקצתה לו, ושלח פלוגת טנקים מערבה, לחסימה על כביש אל עריש-אבו עגילה. פלוגה זו נאלצה לסגת חזרה אל אזור התארגנות כוח ניר לאחר התקפת נגד של כוח שריון מצרי שהתרחשה בסמוך לשעה 19:00.
באותה שעה (22:00) הציע אלוף פיקוד דרום, ישעיהו גביש, לאריאל שרון לדחות את הסתערות החי"ר והשריון על המתחם ליום שלמחרת על מנת שמטוסי חיל האוויר, שלא היו זמינים באותה עת, יוכלו לסייע לכוח התוקף. שרון, שבטח ביכולתם של מפקדיו וחייליו והעדיף קרב לילי, החליט לדחות את ההצעה ולהורות על ההסתערות.
האיגוף הצפוני של חטיבה 99 והקרב בתעלות החי"ר
לאחר רדת החשיכה, החלה חטיבת החי"ר בפיקוד יקותיאל אדם בתנועה רגלית צפונה אל תוך שטח הדיונות וביצעה איגוף שמטרתו הייתה הגעה בהפתעה אל המימד הצר של מתחם התעלות של אום-כתף. כיוון הדיונות באזור האיגוף אינו אחיד ועובדה זו הקשתה על ההליכה ועל הניווט. את בעיית הניווט סייעו לפתור כוחות הארטילריה שירו כל כמה דקות פגזי זרחן על פאתי היעד המצרי, אולם ההליכה בחגור מלא בשטח הדיונות דרשה מאמץ פיזי עילאי מהחיילים הסדירים ובמיוחד מחיילי המילואים שהשתתפו באיגוף שאורכו היה 8 קילומטרים. האימונים הגופניים שערכו היחידות הצה"ליות בתקופת ההמתנה סייעו במידה מסוימת לכוח המאגף לעמוד במשימה של הגעת כל הכוח, בזמן קצוב, אל הנקודה שיועדה לו.
כשהתמקמו שלושת כוחות המשנה של חטיבת החי"ר מצפון לתעלות שעליהם היה לתקוף, בשעה 22:40, פתחו שישה גדודי התותחים הצה"ליים בהרעשה ארטילרית כבדה על היעד המצרי. ההרעשה שנמשכה כחצי שעה ונורו בה כ-4,000 פגזים, הייתה החזקה ביותר שביצע חיל התותחנים עד אז. מלבד מטרת הריכוך שבהרעשה שתוכננה בקפידה טרם היציאה לקרב, הייתה לכוח התוקף גם מטרה ליצור אפקט מוראלי שישבור את רוחם של חיילי כוח המגן המבוצרים בתעלות המבוטנות. בהגיע הכוח המאגף אל כ-150 מטר מצפון לתעלות, הוא נתגלה על ידי הכוח המצרי ונפתחה גם עליו הפגזה ארטילרית כבדה. בשל השטח החולי, האפקט של ההפגזה המצרית לא היה רב, אולם ההפגזות המצרית והישראלית, שגם פגזיה נפלו בקרבת הכוח המסתער, אילצו את אל"ם אדם להפסיק את הארטילריה הישראלית 5 דקות מוקדם מן המתוכנן ופקודת ההסתערות על התעלות ניתנה ב-23:15 תוך שהכוח המסתער חוצה רצועת מיקוש וגדרות. שני גדודי הנח"ל הסדירים יועדו להסתער על שתי התעלות הקדמיות שבהן התבצר עיקר הכוח המגן - גדוד 907, בפיקוד דב קלעי, בתעלה הקדמית וגדוד 906, בפיקוד עופר בן דוד, בתעלה השנייה שנחשבה כחזקה ביותר. גדוד 76 (מילואים), בפיקוד יוסף קסטל, יועד להיות בעתודה, אולם אל"ם אדם החליט בנקודת היציאה להסתערות לנצל את יתרון ההפתעה ולהורות לגדוד המילואים להיכנס לתעלה השלישית - העורפית, כך שכל מתחם התעלות יותקף במקביל. בהיותו המערבי ביותר, תוגבר גדוד המילואים גם בכלי נשק נגד טנקים כגון בזוקות, על מנת שיוכל לתת מענה להתקפות נגד ממוכנות שהיו צפויות מצד הכוח המצרי. מלבד החיפוי הארטילרי, היה על כוחות החי"ר לקבל בהמשך חיפוי גם מגדוד הטנקים של ששון יצחקי (חטיבה 14) שהיה מתוכנן להיכנס ראשון למתחם, פלוגה כחיפוי לכל גדוד.
הלחימה בתעלות התנהלה בהצלחה מבחינת הכוח הישראלי, שהיה מתואם בינו ובין עצמו לגבי קצב ההתקדמות בתעלות השונות ובין הארטילריה הישראלית שניהלה, לראשונה בתולדותיה, נוהל של מסך אש מתגלגל, תורת לחימה שעוצבה רק לאחר מלחמת יום הכיפורים אך בוצעה למעשה כבר בקרב אום-כתף. גדודי הנח"ל הסדירים ניצלו את ההרעשה הכבדה והפתיעו בתחילה את החיילים המצריים שהיו בקצה הצפוני של התעלות, אולם בשלב מאוחר יותר של הקרב התעשתו החיילים המצרים ובקטעים מסוימים בתעלות התפתחה לחימה קשה מטווחים קצרים ביותר תוך שימוש גם בכידונים ובסכינים. אחד הכוחות הישראלים אף טעה ונכנס לתעלת קשר שהובילה אותו לתעלה שבה נלחם הגדוד הישראלי השכן. רק בזכות השימוש בנצנצים (השימוש בנצנצים נועד, בין היתר, לסמן לכוחות השריון את מיקום המתחם ובכך להקל את הירי בלילה), שהיו בצבע שונה לכל גדוד, נמנע מצב של פגיעה מאש כוחותינו בין הכוחות הישראלים. כוח הנח"ל אף הצליח לשבות קולונל מצרי שהיה מפקד היעד המבוצר והתמקם בבונקר בתעלה המרכזית. המפקד המצרי שנשבה ביקש מסוללותיו סיוע ארטילרי וביקש כי ירו למטרות בחלק הצפוני של התעלות שהיו כבר בשליטה ישראלית.
שני גדודי הנח"ל שלחמו בתעלות הקדמיות של היעד והתקדמו בהן דרומה, הצליחו להגיע, מעט אחרי חצות, אל הכביש הראשי לאבו עגילה שחצה את היעד במרכזו. יקותיאל אדם הודיע על כך לשרון וביקש שיחידת ההנדסה האוגדתית תחל לפרוץ את הציר הראשי על מנת שכוח השריון יעבור בו ויחבור לכוח החי"ר. באותה עת, המשיכו גדודי הנח"ל בכיבוש התעלות בכיוון דרום והגיעו אל קצהו הדרומי של היעד המבוצר ב-01:00. גדוד המילואים שנשלח לכבוש את התעלה העורפית במתחם, התקשה למצוא את התעלה (לא הייתה מבוטנת וכנראה הייתה ברובה בלתי מאוישת) והתבסס בחלקו הצפוני העורפי של המתחם. הפלוגה של גדוד זה שצוידה באמצעים נגד טנקים הוצבה על הציר המרכזי, כשפניה מערבה, לקדם התקפות נגד מצריות.
פריצת הדרך על ידי יחידת ההנדסה האוגדתית נתקלה בקשיים מרובים וארכה זמן רב מאחר שהמצרים פוצצו בנסיגתם קטעים מהכביש ומיקשו את שולי המכתשים שנוצרו על ידי הפיצוצים. סביב השעה 03:30 הצליחו ארבעה טנקים מחטיבה 14 לעבור את המכתשים שבציר, חברו אל כוחות החי"ר ועברו לפיקודם במטרה לתת מענה להתקפת שריון מצרי. שאר כוח השריון התעכב והצליח לחדור אל המתחם המבוצר רק מאוחר יותר.
הפשיטה המוסקת של חטיבה 80 על סוללות הארטילריה המצריות ועורף המערך
כוח נוסף שפעל במקביל לכוחות הקרקע היה כוח הצנחנים בפיקוד דני מט. במהלך של איגוף אנכי, בפעולת לילה, הוטסו במסוקים שני גדודי צנחנים במילואים (גדוד 65 בפיקוד סא"ל לוי חופש - לתקיפת סוללות ארטילריות וגדוד 57 בפיקוד סא"ל אפרים ברנד - לתקיפת עמדות המערביות -עורפיות של מערך המוצבים המצרי) אל עורף המערך המצרי במטרת תקיפה לילית של סוללות ארטילריה מצריות. מלבד ניטרול הסוללות ותקיפת המערך המצרי העורפי, הייתה לפעולה זו מטרה נוספת והיא הוצאת הפיקוד המצרי משיווי המשקל ושבירת תוכנית הקרב הסדורה. כנראה עקב טעות בניווט, הנחיתו המסוקים את הצנחנים במרחק גדול מהסוללות המצריות והתנועה הרגלית אל היעדים בשטח חולי דרשה מאמץ פיזי קשה מחיילי המילואים. בנוסף, תוך זמן קצר ניתכה ארטילריה מצרית על שטח הנחיתה, הנחיתות הופסקו וחלק מהכוח נותר בשטח ההערכות באזור ניצנה. עם התקרבות גדוד 65 ליעד הסוללות נתגלה הכוח ונפתחה עליו אש. לאחר התקרבות גדוד 57 לעמדות המערך המצרי, קיבל פקודה לנתק מגע ולהתפנות חזרה על מנת לאפשר לשריון הישראלי לתקוף. בקרב שהתפתח נפגעו סוללות התותחים המצריות אך גם הכוח הישראלי סבל נפגעים רבים, בעיקר כתוצאה מפיצוץ משאית תחמושת מצרית אותה השמיד הגדוד. הנסיגה של הכוח הישראלי הייתה קשה במיוחד; רוב חיילי הכוח נדרשו לנשיאת הפצועים באלונקות וההרוגים בשמיכות (שכן האלונקות אזלו). במהלך מסע החילוץ המאומץ, כמעט נתקל הכוח בכוח טנקים מצרי שהיה בדרכו לתגבר את מערך אום-כתף. עם בוקר, סבלו שני הגדודים מהרעשה ארטילרית, עד אשר לוחמי גדוד 57 איתרו את הקת"ק המצרי שהסתתר בשטח ולכדו אותו בשבי. הנפגעים פונו באמצעות מסוקים ואילו הכוח המשיך בתנועה לכיוון רפיח באוטובוסים.
על פי התוכנית הישראלית המקורית, היה אמור הכוח הישראלי לנחות בג'בל דלפה, שמדרום לציר המרכזי, ולפשוט על סוללות שהוצבו לרגלי ההר. מסיבות שאינן ידועות, שינה שרון את התוכניות ושלח את כוח הצנחנים לפשוט על הסוללות שמצפון לציר המרכזי שנמצאו בשטח דיונות. אולי עשה זאת מאחר שידע כבר באותה שעה כי "כוח ניר" הצליח לכבוש את נקודה 181 שמצפון לאותן סוללות ארטילריה מצריות. המקורות הרשמיים של הצבא המצרי אף טענו כי הצנחנים אכן נחתו תחילה בג'בל דלפה, אך עקב גילוי הכוח והרעשה ארטילרית שהונחתה עליו, חזר הכוח למסוקים נסוג, ושינה את יעד התקיפה.
הקרב בין הצנחנים ובין סוללות הארטילריה המצריות החל בשעה 23:30. בשעה זו כבר הייתה הלחימה על מתחם תעלות אום-כתף, בין גדודי הנח"ל ובין הכוח המגן המצרי במלוא עוזה. הבזקי האש וקולות הירי שהגיעו מהעורף אל תעלות היעד המבוצר של אום כתף, והבנת הלוחמים המצריים שהם מותקפים מתוך השטח המצרי העורפי, פגעו במורל, יצרו בלבול אצל כוח המגן המצרי, והחלה מנוסה המונית לתוך סיני.
בעת שבמתחם התעלות התחולל הקרב בכל עוזו, תקף "כוח ניר" את מתחם סכר הרואיפה שבו התמקמה מפקדת חטיבת החי"ר 12 כולל מפקד החטיבה. ההתקפה בוצעה מעורף המתחם והסיטה את תשומת הלב של מפקד החטיבה מהקרב שהתחולל באום-כתף ובמקום לשלוח כוח מזרחה להתקפת נגד התרכז המפקד המצרי באיום הישיר על המתחם שלו.
קרב השריון בתוככי המתחם
אור ליום 6 ביוני, בשעה 04:00, חדר כוח השריון העיקרי של חטיבה 14 אל תוך המתחם וניהל קרב שריון נגד הטנקים המצרים שבמתחם. באותה שעה נע הכוח של ניר מסכר הרואיפה מזרחה במטרת חבירה עם גדוד השריון של ששון (חטיבה 14). על הטנקים נורתה אש וכדי למנוע אפשרות של ירי דו-צדדי, הכפיף שרון את כוח ניר לחטיבה 14 ומפקד החטיבה הורה לכוחותיו לנצור את אישם. כשירי השריון נמשך והיה ברור כי מדובר באש מצרית, הורה ציפורי לששון להמשיך בירי אל המטרות. המצרים הגיבו באיחור לפריצת כוח השריון של ניר ממזרח והתמקדו בבלימת הגדוד של ששון. מפקדה המצרי של חטיבה 288 המוקטנת נהג על פי הדוקטרינה הסובייטית ובמקום לצאת למתקפת נגד מול הגדוד של ששון, הורה ליצור קו הגנה תוך שהוא משתמש בטנקי ה-T-34 כנשק נ"ט נייח. כך הלכו והתקצרו טווחי הירי עם התקדמות קרב השריון שנערך בתוככי המתחם. הקרב הסתיים בשעה 06:00 בשעה שהכוח הישראלי השתלט על רוב רובו של המתחם. על כיסי ההתנגדות המצרים שנותרו במתחם התגברו כוחות החי"ר הישראלים.
מיד בסיום הקרב, היה על כוחות אוגדת שרון, כולל הדרגים שהיו בעורף החטיבות הלוחמות, לפנות את ציר התנועה המרכזי כיוון שלפי התוכנית הישראלית, אחת מחטיבות אוגדת יפה, הייתה אמורה לעבור דרך מתחם אום-כתף ואבו עגילה (שנכבשה על ידי כוח ניר) בדרכה לכיבוש ג'בל ליבני. מהלך מורכב זה חייב פינוי הכביש שמשני צדדיו היו חולות על ידי הרכבים הרכים ומיד לאחר מכן, מניעת אירועים של ירי דו-צדדי על ידי הכוחות הישראליים שלא טיהרו סופית את המתחם. מהלך זה בוצע בהצלחה והחטיבה של אוגדת יפה עברה כולה דרך המתחם והמשיכה בדרכה בשלום.
תוצאות
בשעה 06:00 למדה המפקדה המצרית בקהיר על איבוד אבו עגילה ומשלטיה. נפילת המערך המבוצר היטב, בין לילה, הפתיעה את המפקדים הבכירים וגרמה להם להלם ולדמורליזציה. הלם נוסף נגרם למפקדה המצרית בהמשך הבוקר, כשהבינה שביר לחפן נמצאת בידי הצבא הישראלי וכי כוח של דיוויזיה 3 שנשלח צפונה לתגבר את המערך באל עריש, נבלם בביר לחפן על ידי חטיבה 200 מאוגדת יפה ונסוג לקו ג'בל ליבני - ביר חסנה. בצהרי היום נעו שתי חטיבות אוגדת יפה לכיוון ג'בל לבני. האחת מביר לחפן בצפון (מתוגברת בכוח שריון של אוגדה 84) והשנייה מאבו עגילה במזרח. בכך הכריע צה"ל את המערכה על הציר המרכזי בסיני, וזאת לאחר שגם בציר הצפוני הצליחה אוגדה 84 להשיג הכרעה.
בשעה 16:30, עם הבנתו את מצב הכוחות במזרח סיני, הוציא שר המלחמה המצרי, עבד אל-חכים עאמר, פקודת נסיגה כללית אל מעבר לתעלת סואץ, לכל הכוחות המצריים בסיני. פקודה זו הפכה את המלחמה עבור הכוחות המצריים בסיני למרוץ נגד הזמן בדרכם אל עברה המערבי של התעלה, מרוץ שבו הקדימו לעיתים מפקדי הדיוויזיות את כוחותיהם. הישראלים קלטו באמצעות אמצעי האזנה את פקודת הנסיגה המצרית. בתום ישיבה שנערכה בשעות הערב המאוחרות של 6 ביוני בהשתתפות גביש ומפקדי האוגדות שלו, הורה גביש על התקדמות מהירה לכיוון תעלת סואץ תוך מאמץ להשגת פגיעה מרבית בכוחות המצריים הנסוגים. על אוגדת טל הוטל לנוע בציר הצפוני והמרכזי. על אוגדת יפה הוטל לנוע במהירות דרך ביר חסנה וביר תמדה ולחסום את מעברי המיתלה והג'ידי ועל אוגדת שרון הוטל לנוע דרומה לכיוון נח'ל ולבלום את הכוח המצרי הגדול שהיה מרוכז בין קוסיימה וכונתילה, בדרכו מערבה. כוח אחר של שרון נע בבוקר 7 ביוני וכבש את קוסיימה לאחר נסיגת חטיבה 10 המצרית שהחזיקה בה.
אבדות צה"ל בקרב היו 32 הרוגים, 19 טנקים שהושמדו ומטוס אחד שהופל. אין נתונים לגבי אבדות המצרים בנפש. מספר הטנקים שאיבדו המצרים היה 40. קרב אום-כתף נמשך פחות מיממה, במהלכו השתמש צה"ל בעקרונות הקרב המשולב תוך שימוש בגדודיו, חטיבותיו ואוגדותיו, באופן אינטגרטיבי ומסונכרן והנחיל תבוסה מוחצת לצבא המצרי. הקרב נחשב למופת של תכנון וביצוע ונלמד באקדמיות צבאיות ברחבי העולם.
טנקה
טַנְקָה (יפנית 短歌) הוא שיר קצר של 31 הברות, הצורה השירית הנפוצה ביותר ביפן עד המאה ה-17.
מאפיינים
בשירה היפנית המסורתית אין חרוזים, והיא בנויה על מקצב. שירת הטנקה נכתבת בחמש שורות במבנה של 5, 7, 5, 7, ו-7 הברות. שירה זו התחבבה על היפנים והפכה במשך הזמן לצורה הסטנדרטית של שיר. השיר כולל בדרך כלל תיאור טבע, אירוע מסוים המביא להתפעמותו של הצופה, רמז למשהו מסתורי יותר וביטוי לירי מאופק – יסודות שהפכו אופייניים לשיר הקצר.
כדוגמה ניתן להציג שיר טנקה של אחת המשוררות הגדולות, אוֹנוֹ-נוֹ-קוֹמַאצִ'י (825? – 900?):
בתרגום של בן עמי שילוני:
החלק הראשון הוא תיאור של מה שקרה: המשוררת נרדמה בעודה חושבת על אהובה, והאהוב הופיע בחלומה. החלק השני הוא התגובה הרגשית שלה אחרי שהתעוררה מהחלום והבינה שזה כל מה שזה היה – חלום.
התפתחות
בשנת 905 נאסף, על-פי הוראתו של הקיסר, קובץ של 1,111 שירי טנקה, שקיבל את השם קוקין ואקקשו (אוסף שירים יפניים וחדשים), או בקיצור: קוקינשו. בשנת 1201 הקיסר גו-טובה, שפרש מכס המלוכה בגיל 18 והיה משורר ופטרון של האמנויות, הקים בקיוטו משרד לשירה. תפקיד המשרד היה לקבץ את מיטב השירים של זמנו, והקיסר לשעבר, השתתף בעצמו בתהליך הבחירה. בשנת 1205 פורסם הקובץ, שנקרא שין-קוקין-ואקה-שו (האוסף החדש של השירים היפניים הישנים והחדשים) או בקיצור שין-קוקינשו. הקובץ הכיל 1,981 שירי טנקה, כאשר שליש מן המשוררים בקובץ זה הן נשים.
שירה שהתפתחה משירת טנקה
בתקופת מורומאצ'י התפתחה שירת הטנקה לז'אנר של שירים מקושרים – רנגה. בתקופת טוקוגאווה התפתחה משירת הטנקה שירת ההאיקו, שיר קצרצר בן 17 הברות, שקיצץ את שתי שורותיו האחרונות של שיר הטנקה.
תזכורות (יישום)
תזכורות (באנגלית: Reminders) הוא יישום במערכת ההפעלה iOS שמאפשר למשתמשים ליצור תזכורות ורשימות לעצמם. היישום נוסף במערכת ההפעלה iOS 5 למכשירי הiOS, ובמערכת ההפעלה OS X 10.8 "Mountain Lion" למחשבי המקינטוש.
תכונות
היישום יכול ליצור כמה רשימות של תזכורות שנוצרו על ידי המשתמש. לכל תזכורת יש כותרת והיא יכולה להיות מסומנת כ"מבוצעת" ואז היא אוטומטית מוסתרת. בנוסף לכך, כל תזכורת יכולה להיות בעלת האפשרויות הבאות:
דרך Siri
במערכת ההפעלה iOS 5, נוספה מערכת הזיהוי הקולי Siri. בעקבות כך, הפעולות הבסיסיות במכשיר יכולות להתבצע באופן קולי על ידי המשתמש. לדוגמה, המשתמש יכול לבקש מ-Siri ליצור תזכורת בשעה מסוימת, על ידי נתינת הפקודה: Remind me at 7 o'clock pm to go to the party., והתזכורת תיווצר; או תזכורת בעזיבה או הגעה אל מקום מסוים על ידי הפקודה: Remind me to go to the supermarket when I leave my home. כדי לאפשר את האפשרות של תזכורת כאשר משתמש עוזב או מגיע אל מקום מסוים, יש להפעיל שירותי מיקום ליישום התזכורות, אחרת היישום לא יוכל להזכיר למשתמש.
טום רייגן
טום רייגן (באנגלית: Tom Regan; 28 בנובמבר 1938 - 17 בפברואר 2017) היה פילוסוף אמריקאי, ופעיל לזכויות בעלי־חיים. חיבר מעל עשרים ספרי פילוסופיה, רובם עוסקים בזכויות בעלי חיים, וביניהם "הטיעון לזכויות בעלי חיים" (באנגלית: "The Case for Animal Rights"), אחד הספרים המשפיעים ביותר בקרב התנועה המודרנית לשחרור בעלי חיים.
חייו
רייגן סיים את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באוניברסיטת וירג'יניה ב-1966. זמן קצר לאחר מכן, בעקבות פעילות בתנועה נגד מלחמת וייטנאם, נחשף דרך כתביו של מוהנס גנדי לתחום זכויות בעלי החיים, שהפך להיות תחום העיסוק המרכזי שלו. בין השנים 1967-2001 רייגן לימד פילוסופיה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובין השנים 1999-1995 גם עמד בראש מחלקת הפילוסופיה באוניברסיטה. ב-1974 יצא לאור ספרו הראשון, "Understanding Philosophy". ב-1983 יצא ספרו המוכר ביותר, "הטיעון לזכויות בעלי חיים". ב-1985 ייסד יחד עם אשתו ננסי את הארגון the Culture and Animals Foundation, שמטרתו לקדם יוזמות אמנותיות ואינטלקטואליות התומכות בהגנת בעלי חיים. ב-2017 מת בביתו מדלקת ריאות בגיל 78.
זכויות בעלי חיים
רייגן אינו טוען שבעלי חיים שווים בערכם לחלוטין לבני אדם, אלא שכל המינים החיים שווים זה לזה במובן הזכות לחיים וחירות בסיסית. לפיכך שאם בני האדם מייחסים חשיבות ערכית זהה לכל בני האדם (שממנה נגזרת הזכות לחיים וחירות בסיסית) באשר הם, ללא קשר לרמת האינטליגנציה שלהם, אזי הם מוכרחים להיות עקביים ולעשות כן גם כלפי בעלי חיים לא-אנושיים. מכאן, שרייגן טוען כי הטעות בעשייה האנושית היא שהאנושות מציבה את זכותה להנאה ותאווה לפני זכותם של בעלי החיים לחיות. תפיסה זו, נובעת לטענת רייגן מהתבססות על הגות תועלתנית אשר אינה תקפה ואינה עומדת במבחנים לוגיים ומציאותיים רבים. רייגן מכיר ומציין בכתביו את פערי האינטליגנציה שבין האדם לבין יתר בעלי החיים (הוא אף מדגים זאת בטענה שאף אחד לא מבקש זכות הצבעה לתרנגולים ופרות) - אלא שפערים אלו אינם מהווים תנאי מספק לניצול בעלי החיים שלא למטרות הישרדות.
אליעזר פיש
רבי אליעזר פיש (תר"מ, 1880 – כ' בסיוון תש"ד, 1944) היה דיין, ראש ישיבה ואדמו"ר הונגרי. התפרסם בשם האדמו"ר מביקסאד.
תולדותיו
נולד בשנת תר"מ ללאה ולרב משה בעיירה מוסיף שבמחוז מרמורש. מצד אביו היה מיוחס לרבי חיים צאנזר מהקלויז בברודי ומצד אמו היה מיוחס לשל"ה. היה תלמידו של הרב מרדכי יהודה לב (תלמידם של הכתב סופר ורבי שלמה זלמן אולמן ממאקווא ה"יריעות שלמה"). נישא ללאה אביגיל, בתו של רבי משה זאב רבה של ערד-סינזשארץ ובזיווג שני נישא לחיה גולדה בת הרב נחום צבי. לאחר חתונתו החל לנסוע לאדמו"ר מסיגט, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים שם למד עם בניו רבי חיים צבי ורבי יואל. בשנת תרס"ה החל לכהן בדיינות בניר-בוגדן שם הקים ישיבה ואף החל להתנהג באדמו"רות. לאחר מכן עבר לביקסאד, שאף שם הקים ישיבה גדולה. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לסאטמר שם התפרסם שמו כבעל מופת. גם בסאטמר הקים ישיבה שמנתה 50 בחורים. היה מפורסם גם בתפילותיו הארוכות ומלאות בבכיות ופזרנותו לצדקה. דברי תורתו הודפסו בספר "שם אליעזר".
עם סגירת יהודי סטאמר בגטו של העיר, נמלטו הרב פיש ואשתו, יחד עם רב העיר וידידו - רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר, לעיר קלוז' הסמוכה לגבול עם רומניה. בהגיעם לקלוז' נתפסו כולם ונשלחו לגטו המקומי. הרב פיש גורש לאושוויץ, מספר ימים אחר כך. נרצח בכ' בסיוון תש"ד. אשתו ובנו רבי חיים משה נרצחו איתו.
משפחתו
בנו של רבי נחום צבי, רבי ישראל אליעזר, חתן רבי מרדכי מוויזניץ מונסי, מכהן באדמו"רות ביקסאד. בן נוסף הוא הרב יעקב שמעיה חתן רבי בן ציון יאקאבאוויטש מבני ברק שכיהן בעבר כמנהל מוסדות סאטמאר שם ומחבר ספרים.
קרחון בלוגראדצ'יק
קרחון בלוגראדצ'יק (באנגלית: Belogradchik Glacier; בבולגרית: ледник Белоградчик) הוא קרחון בדרום הרי אריסטוטל בחוף אוסקר השני בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 14 קילומטרים; ורוחבו 5.6 קילומטרים.
הקרחון ממוקם מדרום לקרחון ג'רובואם, וממערב לקרחון אמברגריס.
הקרחון מנקז את מורדותיה הדרום - מזרחיים של כיפת מדריד; וזורם דרומית-מזרחית ונשפך אל קרחון פלאסק, ממזרח להר פדאלה.
מיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1976.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם העיירה בלוגראדצ'יק שבצפון מערב בולגריה.
אלכסנדר קוסביצקי
אלכסנדר (סאשה) קוסביצקי (Alexander Koussevitzky; 8 באפריל 1927 – כ' באייר תשל"ה, 1 במאי 1975) היה חזן בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1927 בווילנה, בנו של החזן משה קוסביצקי. בשנות מלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בברית המועצות. בשנת 1947 היגר עם משפחתו לארצות הברית. בוגר הישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנת 1956 התמנה כחזן ב"אוטופיה ג'ואיש סנטר" וכיהן בתפקידו 19 שנה.
נפטר בארצות הברית בשנת 1975, בגיל 48.
היה נשוי לקרובת משפחתו הדסה לבית קוסביצקי (בתו של משה קוסביצקי מירושלים, בן דודו של אביו משה קוסביצקי). היה אב לבת ושני בנים.
מאסאליט
מאסאליט (במאסאליט: מאסארה; בערבית: ماساليت) הם עם היושב במערב סודאן, בעיקר בחבל דארפור ובמזרח צ'אד. בני מאסאליט דוברים שפת מאסאליט, שפה נילו-סהרית.
אורח חיים
בני המאסאליט הם חקלאים המגדלים דורה, בוטנים, דוחן ובמיה. המאסליט ידועים באדיקותם הדתית ובייחודיותו של האסלאם שלהם, אשר לא מתקבל על מרבית המוסלמים האדוקים הערבים. בטקסים ובחגים הם נוטים לשלב מאפיינים רבים מהמסורת האפריקאית לצד האסלאם. בין היתר הגברים נוהגים לקפוץ במקום, קפיצות גבוהות במיוחד ולאחוז בידם מקלות עץ בצורת "ך".
היסטוריה
בין השנים 1884 ל- 1921 חיו רוב המאסאליט בממלכה עצמאית בשם "דאר מאסאליט". לאחר הכיבוש הבריטי-ערבי הפכה ממלכתם להיות חלק מסודאן. בני המאסאליט הופלו לרעה תחת השלטון הערבי בסודאן, ויחד עם עמים נוספים בדארפור יצאו למרד בסוף שנות התשעים, שהוביל את ממשלת סודאן לפתוח ברצח העם בדארפור בו ניסו להשמיד בין היתר גם את המאסאליט. מאז ראשית שנות האלפיים, חיים מרבית המאסאליט במחנות עקורים בצ'אד ובסודאן.
נחל גוב
נחל גוב (בערבית: ואדי אל-ג'וף) הוא נחל אכזב באורך של 8 ק"מ בהר הנגב הצפוני היורד בצד מעלה עקרבים אל נחל צין, הנמשך דרך הערבה אל ים המלח.
אטימולוגיה
שם הנחל מגיע משמו הערבי: ואדי אל-ג'וף. פירוש השם הערבי הוא "הנחל החודר לעומק" (בטן האדמה או התהום) או "הנחל היבש", על שם הקניון העמוק שהנחל יוצר.
מסלול הנחל
נחל גוב מתחיל בפרשת מים של רכס חצרה, סמוך לכביש מעלה עקרבים הממשיך אל הדרך העולה למצפה המכתש הקטן. מכאן נמשך הנחל בעמק מתון היורד דרומה, בין מדרונות סלעי גיר, כאשר כביש מעלה עקרבים מלווה אותו. לאחר כ-2 ק"מ פונה הנחל מערבה אל מדרגת הכפיפה התלולה של קמר חצרה, היורדת אל נחל צין. לאחר כ-500 מטר הנחל יורד במפל גבוה. מיד אחר כך הוא פונה דרומה ונכנס אל קניון עמוק, החתור בין מצלעות הסלע הנטויות שבמדרון המזרחי של רכס חצרה. אורך קטע קניוני זה כ-2 ק"מ,.
צמחייה
כ-200 מטר לפני שפכו של הנחל אל נחל צין, צומח באפיק הנחל עץ טרופי נדיר בארץ ובמיוחד בנגב, הנקרא מורינגה רותמית. בנוסף לעץ הנדיר הזה, על גב רכס חצרה ולקראת מוצאו של הנחל לבקעת צין צומחים עצי שיטה ושזיף.
מכתשות וגבי הנחל
במהלך דרכו של הנחל, הוא יוצר נקיק עמוק וצר שאורכו כמה מאות מטרים, עומקו כ-15 מטר ורוחבו 3-4 מטר. בנקיק זה קיימים שלוש מכתשות גדולות ועמוקות, המתמלאות בחורף במים עמוקים. תופעה זו נקראת גם גבים.
הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת
הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת (באנגלית: National parks of the United Kingdom) כוללים 14 פארקים לאומיים רשמיים באנגליה, ויילס וסקוטלנד.
בממלכה המאוחדת הפארקים הלאומיים אינם מוגדרים באופן דומה לנהוג ברוב שאר המדינות. על פי הגדרות השימור של ה-IUCN פארקים לאומיים הם גופים המנוהלים על ידי המדינה ומגבילים מאוד פעילות פיתוח אנושית בשטחי הפארקים במטרה להגן על החי, הצומח והנוף בהם. לעומת זאת, בממלכה המאוחדת הפארקים מנוהלים על ידי ארגונים מקומיים ובשטחיהם ממשיכה להתרחש פעילות פיתוח כגון בניה, חקלאות ותעשייה בנוסף לפעילות עידוד תנועת מבקרים בפארקים כחלק מעידוד הכלכה בשטחיהם. היחס לפארקים הלאומיים בבריטניה מדגיש את הנוף ואורח החיים הייחודי בהם לצד שימור הטבע, מה שמאפשר הרבה פחות הגבלות על הנעשה בשטחיהם בכל הנוגע לשימור הטבע.
לצד הפארקים הלאומיים פרוסים ברחבי בריטניה גם 46 "אזורי יופי טבעי יוצא דופן" (AONB) שמוגדרים באופן דומה כשמורות טבע בעלת נוף ייחודי, אך מנוהלות ומוחזקות בתוך המחוז ולרוב כוללות פחות פעילות לתיירים ומטיילים.
הפארקים הלאומיים
רשימת הפארקים הלאומיים ברחבי הממלכה המאוחדת לפי סדר היווסדם:
קיימים עוד שני פארקים, הנמצאים במבחן ועדין לא הוגדרו רשמית כפארקים לאומיים: גבעות מורן (Mourne) בצפון אירלנד (שכיום אין בה פארקים לאומיים) והרי הפניין הדרומיים הצמודים לפארק אזור הפסגות באנגליה.
שונה (קבוצה אתנית)
השוֹנה הם תת-קבוצה אתנית המשויכת לקבוצות הבנטו אשר מוצאם בזימבבואה ושכנותיה. אנשי השונה מחולקים לחמישה שבטים גדולים וחיים בצמוד לקבוצות אחרות בעלות תרבות ושפות דומות. השם - שונה, הומצא במהלך המאה ה-19 בשל המיומנות הגבוהה שלהם להיעלם ולהסתתר במערות כאשר הותקפו על ידי אויבים. כך, מזיליקאזי (Mzilikazi) המלך של ממלכת המטאבלה, המכונה גם מטבללאנד (Matabeland), נהג לקרוא להם 'אמה-שונה' (amaShona), שפירוש המילה הוא "אלו שפשוט נעלמים" (בשפת הנדבלה הצפונית (Northern Ndebele language)). הסבר זה נובע מכך שאין מילה בשם "שונה" באוצר המילים של שפת השונה. כאשר הגיעו המתיישבים הלבנים למשונלנד (Mashonaland), מחוז בצפון זימבבואה, הם אסרו על אנשי השונה להישאר ליד מערות או הרי בדד בשל יכולות המסתור שלהם. נכון ל-2019 יותר מ-17 מיליון אנשי שונה חיים ברחבי העולם. הרוב הגדול מתגוררים בזימבבואה, ואוכלוסיית שונה גדולה ממוקמת גם בדרום אפריקה, בבוטסואנה, זמביה ומוזמביק.
סיווג אזורי של אנשי השונה
אנשי השונה מחולקים לשבטים שונים ומגוונים באזור מזרח זימבבואה. חשוב להבחין בין שבט הבוקלנגה (Bukalanga) המתגורר במחוז מטבללאנד (שהוא חלק ממחוזות זימבבואה) לבין שבט השונה, על אף הדמיון הרב ביניהם. מקורותיהם של השבטים שונים האחד מהשני, כאשר שבט הבוקלנגה הוא שבט מובחן של אימפריית הלוזי-מויו (Lozwi-Moyo). מגזין אתנולוג (Ethnologue) המספק נתונים על השפות השונות בעולם, מציין כי שפת הבוקלנגה מובנת באופן הדדי עם הדיאלקטים העיקריים של שפת השונה (Shona Language) המזרחית, כמו גם עם שפות בנטו אחרות במרכז ומזרח אפריקה. עם זאת, על אף הדמיון הרב ביניהן, יש להתייחס אליהן כשפות נפרדות.
רוב אנשי השונה מתגוררים במדינת זימבבואה, שם הם מהווים כ-70% מהאוכלוסייה. הם חיים בעיקר בצפון ובמזרח המדינה. קבוצה גדולה מתגוררת גם על תקן מהגרים בדרום אפריקה. אנשי השונה מחולקים לחמש קבוצות עיקריות, אשר מדברים בארבעה דיאלקטים עיקריים. הניב קראנגה (Karanga) מדובר על ידי ה'רוזווי', המהווים כ-4.5 מיליון אנשים באוכלוסייה. הקבוצות הנוספות העיקריות בשונה הן הזזורו (Zezuru) המהווים כ-3.2 מיליון אנשים, קוריקורה (Korekore) שהם 1.7 מיליון ועוד 1.3 מיליון אנשים המשתייכים לקבוצת השונה המצומצמת (narrow Shona), הכוללת את קבוצת הטוקו (Toko) וה-הואסה(Hwesa). קבוצות עיקריות אלו מחולקות לשבטים רבים.
ישנה מחלוקת לגבי השתייכות של מספר קבוצות נוספות הקרובות מאוד לשונה, לגבי השתייכותם לקבוצה זו. המחלוקת העיקרית היא לגבי קבוצת הקלנגה (Kalanga) המונה כ-700,000 איש החיים בדרום מערב זימבבואה ועוד כ-150,000 איש החיים בבוסטואנה. במגזין אתנולוג סופרים אותם בנפרד, אך מציינים ששפתם כרוכה בדיאלקטיקה של השונה.
שפה וזהות
שפת השונה היא שפה מקבוצת הבנטו, והיא שפת האם המדוברת ביותר בקרב אוכלוסיית זימבבואה, כאשר 75% מתוך האוכלוסייה דוברים אותה. ישנו ריבוי דיאלקטים ותת-דיאלקטים בתוך השפה, כאשר הניב המדובר ביותר הוא ניב הקרנגה, בו עושים שימוש אלו המתגוררים בעיקר במחוז מסבינגו (Masvingo) ובחלקים גדולים של מחוזות מידלנד (Midland) ; זזורו הוא הניב המדובר על ידי אנשי הקבוצה האתנית זזורו המתגוררים בעיר הבירה (הארארה), וברוב חלקי המחוזות שמסביב משונלנד; ניב נוסף הוא ניב המאנייקה (Maniyka Dialect), המדובר על ידי אנשי שבט המאנייקה (Manyika Tribe) המתגוררים במחוז מאניקלנד (Manicaland).
ישנם יותר מעשרה מיליון אנשים המדברים מגוון של דיאלקטים קרובים שצורתם הסטנדרטית ידועה גם בשם שונה. שלושה דיאלקטים מרכזיים אלו מהווים את קבוצת הניבים הידועה בשם "הדיאלקטים המרכזיים", שעליהם מתבססת השונה המתוקננת. השונה המתוקננת היא השפה הנלמדת ברוב בתי הספר בזימבבואה, כאשר מתבצעת הפרדה בשפת השונה בנוגע לשפת הכתב ושפת הדיבור. בעוד שהשימוש בכתב נעשה באמצעות השונה המתוקננת בקרב כל דוברי השונה, שפת הדיבור מתבססת על מקור השבט והניב הספציפי המיוחס לו (ולא בהכרח על שלושת הניבים המרכזיים).
בנוסף לדיאלקטים אלו, ישנם ניבים נוספים, כגון ניב הנדאו (Ndau Dialect), שמדובר על ידי אנשי הנדאו (Ndau People) המתגוררים בחלקים מסוימים של מחוז מניקלנד, במיוחד באזור צ'יפינג (Chipinge); ניב הקוריקורה, המדובר על ידי אנשיה המתגוררים באזור הצפון מערבי של אזור זזורו, עד הגבול עם זמביה; ניב מרכזי נוסף הוא הקלנגה (Kalanga), המדובר על ידי אנשי הקלנגה (Kalanga people) אשר מאכלסים את החלקים המערביים של הארץ ומשתרעים עד לבוטסואנה. הקלנגה נותקו מן הריכוז העיקרי של אנשי השונה על ידי אנשי נדבלה (Ndebele) שפלשו לאזור. לקבוצה זו קיים קושי לתקשר עם קבוצות אחרות בקרב השונה בעלי דיאלקט אחר, על אף ש-80% מהלקסיקון שלהן זהה. לדוגמה, קלנגה הוא הניב היחיד עם הצליל של האות L; יתר הדיאלקטים של השונה משתמשים רק בצליל של האות R.
היסטוריה
הביטוי "שונה" הוא ביטוי עדכני משנת 1920.
ממלכות
החל מהמאה ה-11 החלו הקרנגה לבנות אימפריות ומדינות במישור המרכזי בזימבבואה. מדינות אלו כללו את מדינת זימבבואה הגדולה (Great Zimbabwe)) מהמאה ה-12 ועד המאה ה-16), ואת שושלת טורוואה (Torwa Dynasty). לאחר מכן, נבנתה ממלכת מוטאפה (Kingdom of Mutapa), אשר ירשה את מקומה של זימבבואה הגדולה ובנוסף נוסדה אימפריית רוזווי (Rozwi Empire), שירשה את מקומה של טורוואה. שתי האחרונות התקיימו ושרדו עד למאה ה-19. השלטונות בתקופות אלה התבססו על מלכויות כאשר כל ממלכה נשלטה על ידי שושלת דומיננטית. בראש השלטון עמד המלך ותחתיו מונו מפקדים וראשי מטה.
השושלות המרכזיות היו הרוזווי, שמאופיינת בטוטם (עצם המייצג בעל־חיים או צמח) מויו (Moyo) - שושלת בעלת טוטם של פיל ממדינת מוטאפה, ושושלת הונגווי (Hungwe) ששלטו מזימבבואה הגדולה. הקרנגה הדוברים צ'יקרנגה (Chikaranga), עשויים להיות בעלי קשר לקלנגה דרך מוצא משותף, אולם הנושא שנוי במחלוקת. השלטון במלוכות אלה עבר בירושה בין האחים במשפחה, דבר שהביא לבסוף למרד ולמלחמות אזרחים. מלחמות אלו נוצלו על ידי הפורטוגלים, לאחר המאה ה-16, במהלך כיבושם את שטחי המלוכות.
דעיכה
הממלכות נחרבו על ידי קבוצות חדשות אשר הגיעו לזימבבואה. ב-1830 נחרבה מדינת צ'אנגמיר לוזווי (Chaangamire's Lozwi) על ידי שבט הנדבלה. השלטון הקולוניאלי הפורטוגלי שחק במשך תקופה ארוכה את מדינת מוטאפה, שעד אותה תקופה התרחבה ושלטה עד לחופי מוזמביק. התרחבותה של מוטאפה הגיעה בעקבות הצלחתה בסיפוק ייצוא בעל ערך, בעיקר של כריית זהב, לסוחרים ממוצא סוואהילי, ערבי ומזרח אסייתי. בשנת 1902 נחרבו לחלוטין שרידי מדינת מוטאפה במוזמביק והאזור עבר לשליטת השלטון הפורטוגלי. הבריטים החריבו את השלטון המסורתי ברודזיה (Rhodesia) בשנת 1890 וביססו כוח קולוניאלי בשטחה.
כלכלה
אנשי השונה הם חקלאים ברובם. היבול שגידלו היה דורה (בעידן המודרני הוחלף בתירס), בטטה, שעועית, בננות (מאז אמצע האלף הראשון), אגוזי אדמה אפריקאים ודלעת (רק לאחר המאה ה-16).
דורה ותירס משמשים להכנת המנה העיקרית, דייסה מעובה בשם סאדזה (מכונה גם אוגלי (Ugali)), וכן להכנת הבירה המסורתית הנקראת הוואהווה (Hwahwa)
אנשי השונה מגדלים גם בקר ועיזים, כמו רועי צאן. לבעלי החיים הייתה חשיבות מיוחדת עבורם, כמזון שנשמר לעת בצורת. מדינות השונה הקדם-קולוניות הרוויחו חלק ניכר מההכנסות שלהם מייצוא מוצרי כרייה - בעיקר זהב ונחושת.
דיור
הבתים המסורתיים של אנשי השונה נקראים מושה (Musha). הבתים מכילים צריפים עגולים נפרדים עבור תפקידים מיוחדים כמו מטבח, ומקום מנוחה סביב חצר נקייה מצמחייה הנקראת רוונאנזה (Ruvanze).
אומנות ולבוש
אנשי השונה ידועים באיכות הגבוהה של פסלי האבן ויכולות הקדרות שלהם. לכלי החרס חשיבות גבוהה בקרב אנשי השונה שכן הם משמשים אותם לצריכת מזון. סירי החרס של אנשי השונה נקראים הארי (hari), ובעלות על כלי חרס אלו מסמלת יכולת לנצל הזדמנויות לצריכת מזון ועל כן הם תופסים תפקיד חברתי משמעותי. בנוסף, השתמשו בכלי החרס בביטויים ופתגמים, לדוגמה: על מנת לתאר אנשים זקנים המתקרבים לסוף חייהם השתמשו בביטוי "הם עכשיו סירים ישנים הרותחים לקראת נקודת שבירה".
מוזיקה
המוזיקה המסורתית של אנשי השונה מוטמעת במסורות אפריקאיות שונות והיא נוטה למנגינות קבועות ומקצבים משתנים. השירה היא חלק חשוב במוזיקה המסורתית והמשפחות היו מתכנסות יחד ושרות שירים מסורתיים.
הכלי החשוב ביותר במוזיקה מלבד התופים הוא מבירה (mbira). המבירה הוא כלי מוזיקה מסורתי עתיק הממלא גם בעבר וגם כיום, תפקיד חשוב בחוויות הדתיות-מסורתיות של אנשי השונה.
המבירה הוא אחד מהכלים המסורתיים הפופולריים ביותר בקרב השונה, ולו שמות רבים באזורים שונים, כאשר המקובלים בהם הם: סאנזי (sanzhi), ליקאמב (likembe) וקאלימבה (kalimba).
בשפת השונה, המילה "מבירה" משמשת גם בצורת יחיד וגם בצורת רבים ויכולה לציין את הכלי עצמו או כמה כלים יחד.
לכלי מבירה רבים יש לוחות תהודה אשר מעוצבים על ידי אלו המכינים את הכלי ומשתמשים בהם על מנת להבחין בין מבירה אחד למשנהו.
אמונות
המאפיינים החשובים ביותר באמונותיהם של אנשי השונה הם פולחן לאבות הקדמונים וטוטמיזם.
האבות הקדמונים
ישנו פולחן מפורסם אשר במהלכו ישנו ניסיון ליצור קשר עם האבות הקדמונים המתים. המנהג נקרא טקס ה-"בירה" (Bira ceremony) ולעיתים קרובות נמשך כל הלילה.
במצב כמו זה, בו אדם מקבוצתם מת, אנשי השונה נכנסים לעמק המוקף בהרים (ביום בו אין רוח), מעלים קורבן ל'מווארי', ושורפים עץ מיוחד הנשמר לאירועים אלו. אם עשן האש עלה לשמים, היה האיש עם 'מווארי' בשמיים, ומשמש מעתה כ'מתווך' בין התפילות של אנשי השונה למווארי ; במידה והעשן התפוגג – האדם נמצא עדיין בקרבם. בכל זמן נתון, ישנם תמיד 3 אבות מתווכים.
"לסבנו הגדול, אנו מבקשים כי תעביר את בקשתנו לסבא רבא שלנו, כדי שיוכל להעביר את בקשתנו לסבא רבא-רבא שלנו, אשר יעביר את הבקשה לבורא הכל, מוריד הגשם, האדון אותו אין לראות, הוא אשר דואג לימים, הקדמון הגדול" (אלה הן רק דוגמאות לתיאורי האל בקרב קבוצת השונה. קיימים יותר מ-30 תיאורים ושמות לאל, בהם משתמשים אנשי השונה כדי להראות כבוד לאל). בהמשך התפילה, מסבירים אנשי השונה את בקשתם ומה הם צריכים מהאל.
המיסיונרים לא לקחו ולגמו מים מאנשי השונה או אכלו את אותו האוכל של אנשי השונה, מעשים הנחשבים כצורות אירוח בסיסיות בקרב שבט השונה, ומעודדים על ידי האל.
נוסף על כך, המיסיונרים שהגיעו לקחו את האדמות שנחשבו כפוריות וקדושות ביותר עבור שבט השונה, שהאמינו כי אסור לגעת בהן והן שמורות לאלוהים. לאחר שנלקחו על ידי אותם מיסיונרים, לא יכלו עוד אנשי השונה ללכת לאדמות אלה ולהתפלל לאלוהיהם.
רצף האירועים הללו הובילו את שבט השונה להאמין יותר בקיומם של האבות הקדמונים המתווכים. ישו אמנם נחשב עבורם כמתווך אוניברסלי, אך שליחיו חסרו ב'נימוסים הולמים'.
הצורה המודרנית של האמונה התפתחה ושונתה מן המקור, שכן טקסים עבור האלוהים הוצאו מחוץ לחוק, ומשפחות שלמות נעקרו והופרדו האחת מן השנייה. הדבר היחיד שנותר עבורם היה להיאחז באבותיהם הקדמונים. ובכל זאת אם אותם מתפללים לאבות קדמונים נשאלים בנוגע לאמונתם, הם עונים כי הם נוצרים.
כיום, בין 60% ל-80% מאנשי השונה הם נוצרים.
טוטם
בני אותו שבט משתמשים במערך משותף של טוטמים. הטוטמים הם בדרך כלל בעלי חיים וחלקי גוף. דוגמאות של בעלי חיים כוללים: דג, זברה, קוף, אריה, עכבר, פיל, תנין והיפופוטם. דוגמאות של חלקי הגוף כוללים: רגל, לב וריאות. אנשים מאותו טוטם הם צאצאיו של אב קדמון אחד (מייסד הטוטם), ולכן אסור להם להתחתן או לקיים יחסים אינטימיים בתוך השבט. הטוטמים חוצים קבוצות אזוריות ולכן מהווים חומה להתפתחות האתניות בקרב קבוצות השונה.
ראשי השבטים נדרשים לדקלם את כל ההיסטוריה של קבוצת הטוטם שלהם מתחילתה, כדי לקבל את תואר הצ'יף.
יתומים
מערכת הטוטם מהווה בעיה קשה עבור יתומים רבים, ובמיוחד עבור תינוקות שננטשו. אנשים רבים מפחדים לאמץ ילדים ותינוקות שונים, שכן הם אינם יודעים לאיזה שבט / טוטם הוא שייך. על כן הם עשויים להיענש על ידי רוחות רפאים, אם הם יפרו את הכללים הקשורים לטוטם של הילד. לכן, קשה מאוד למצוא הורים מאמצים לילדים כאלה. בנוסף, גם בעתיד לאחר שיגדלו, יהיה קשה לאותם יתומים להתחתן, שכן בני הזוג מפחדים להינשא להם מאותה סיבה.
קבורה
לזיהוי הטוטם ישנן השלכות חשובות מאוד על טקסים מסורתיים כגון טקס הקבורה. אדם עם טוטם שונה מזה שהיה למנוח, לא יכול להתחיל את טקס קבורתו. עם זאת, אדם מאותו טוטם, גם כאשר בא משבט אחר, יכול לבצע טקס קבורה זה.
אם אדם מנהל את טקס הקבורה של אדם מטוטם אחר, הוא מסתכן בתשלום קנס למשפחת הנפטר. קנסות כאלה באופן מסורתי שולמו עם בקר או עזים אבל כיום סכומים משמעותיים של כסף עשויים להוות קנס גם כן.
אנרכיזם ואמנות
התפיסה האנרכיסטית מיוצגת באמנות כמעט מאז התפתחות האנרכיזם המודרני במאה ה-19, במיוחד במוזיקה ובספרות. באופן זה, היא דומה לתנועות פוליטיות רדיקליות אחרות, כגון סוציאליזם, קומוניזם, ליברטריאניזם ואפילו פשיזם. חלק מהאמנות הזו, כגון מוזיקת הפאנק-רוק, נעשתה מסחרית והפכה להיות חלק מהזרם המרכזי של החברה הקפיטליסטית.
ההשפעה של האנרכיזם על האמנות אינה תמיד עניין ישיר של דימוי מסוים או דמויות ציבוריות, אך אפשר לראות אותה כעמדה מסוימת הדוגלת בשחרור של האדם כולו ושחרור של הדמיון.
סקירה
לאנרכיזם הייתה השפעה רבה על הסימבוליזם הצרפתי של סוף המאה ה-19, כגון על יצירותיו של המשורר הצרפתי, סטפאן מלארמה, שצוטט באומרו: "איני מכיר שום פצצה מלבד הספר". רעיונות אלו השפיעו על בתי הקפה והקברטים של תחילת המאה ה-20 בפריז.
באופן משמעותי יותר, אנרכיסטים טוענים שאפשר למצוא אלמנטים אנרכיסטיים ביצירותיה של זרם המחאה האמנותי, הדאדא, שהיו בעלי השקפות אנטי-בורגניות, ומתוך הזעזוע שלהם ממלחמת העולם הראשונה, השתכנו בשווייץ הנייטרלית. חשוב לציין שיש הטוענים שהדאדאיסטים היו קרובים יותר לסוציאליזם, מאחר שיצירותיהם פורסמו באופן תדיר במגזין סוציאליסטי ידוע בשם "Die Aktion".
אמנים אמריקאים רבים מתחילת המאה ה-20 הושפעו מרעיונות אנרכיסטיים, אם לא היו אנרכיסטים בעצמם. חלק מהאמנים באסכולת אש קאן מזרם הריאליזם האמריקאי, היו אנרכיסטים, והיו גם אמנים כגון רוקוול קנט וג'ורג' בלווז שהושפעו מרעיונות אנרכיסטיים. זרם האקספרסיוניזם המופשט כלל בתוכו אמנים אנרכיסטים כגון מארק רותקו וציירים כמו ג'קסון פולוק, שאימץ רעיונות רדיקליים בתקופה בה שימש כצייר קיר עבור מנהל הפרויקטים האמריקאי בשנות ה-30 של המאה ה-20. אביו של פולוק היה חבר באיגוד העובדים האנרכיסטי, ה-IWW.
בספרו "אנרכיה ותרבות", דייוויד וויר טוען שלאנרכיזם הייתה הצלחה מועטה בלבד בתחום של חדשנות תרבותית, עקב כישלונו כתנועה פוליטית. למרות שהיה מודע לטענה שהאנרכיזם התגבר על המחסום הקיים בין אקטיביזם אמנותי לאקטיביזם פוליטי, הוא גרס שטענה זו אינה עומדת במבחן המציאות. וויר טוען של"אידאולוג", זה אולי אפשרי להתאים את "האסתטיקה לפוליטיקה", אך מ"נקודת מבטו של המשורר" הפתרון יכול להיות להתאים את "הפוליטיקה לאסתטיקה". הוא מזהה את אסטרטגיה זו של האנרכיזם, כחלק מהאינדיבידואליזם שבו.
דיימון
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אנרכיזם ואמנות
סקירה
בסוף המאה ה-20, האמנות האנרכיסטית, כמו זו של אמן הקולאז', ג'יימס קוהנליין, מתרכזת בעיקר בפרסומים במגזינים אנרכיסטיים. התיאטרון החי, קבוצת תיאטרון אותה ייסדו ג'ודית מאלינה וג'וליאן בק, מדברת רבות על אנרכיזם, ומשלבת נושאים אנרכיסטיים בהופעותיה.
כמו כן, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אנרכיסטים היו מעורבים בתנועת אמנות הדואר, שמשתמשת בשירותי הדואר בדרכים שונות. מעורבות זו קשורה למעורבות של אנרכיסטים רבים ביצירת פנזינים. כיום, אנרכיסטים רבים מעורבים ביצירת אמנות בצורה של פוסטרים, גרפיטי אמנותי, ובניית בובות ענק, המוצגות בדרך כלל בהפגנות.
סוריאליזם
באופן מסורתי, אנרכיזם מדגיש את שחרורו של הדמיון והסובייקטיביות מכבלי הסדר החברתי הנוכחי, ולכן אין זה מפתיע שאנרכיסטים רבים נמשכים לעבודתם של הסוריאליסטים.
הסוריאליזם הוא הן תנועה אמנותית והן תנועה פוליטית, המכוונת לשחרור בני האדם מכבלי הקפיטליזם, המדינה, והכוחות התרבותיים שמגבילים את שלטון הדמיון. התנועה התפתחה בצרפת, במקביל להתפתחותה של איגוד ה-IWW. אבי התנועה היה אנדרה ברטון, שאמר "עולם אנרכיסטי...עולם סוריאליסטי: הם זהים".
פוטוריזם
עבודתו הנודעת ביותר של הצייר האיטלקי קארלו קארה היא הציור "הלווייתו של האנרכיסט גאלי", שצוירה בשנת 1911, בתקופה הפוטוריסטית של האמן. נושא היצירה הוא הלווייתו של האנרכיסטי האיטלקי, אנג'לו גאלי, שנהרג בידי המשטרה בעת שביתה כללית בשנת 1904. הממשלה חששה שמא ההלוויה תהפוך להפגנה פוליטית, וסירבה להכניס את האנרכיסטים לבית העלמין. האנרכיסטים התנגדו לכך והתפתח עימות אלים בין המשטרה לאנרכיסטים. קארלו קארה היה נוכח בעימות, ויצירתו מגלמת את המתח והתוהו ובוהו שהיו במקום: התנועה של הדמויות, ההתנגשות בין האנרכיסטים למשטרה, והדגלים השחורים באוויר.
מוזיקה
מספר להקות ואמנים קיבלו את השראתם מרעיונות אנרכיסטיים, או שהשתמשו במדיום המוזיקלי על מנת להעביר מסרים אנרכיסטיים.
אנרכו-פאנק הוא זרם בתוך מוזיקת הפאנק שכולל בתוכו להקות ואמנים המקדמים רעיונות אנרכיסטיים באמצעות המוזיקה שלהם. מבין הלהקות בזרם זה אפשר למצוא את פרופאגאנדי, אנטי-פלאג, קראס ורבות אחרות. להקות אחרות, במיוחד ברמה המקומית ושאינן חתומות על חוזה עם חברת תקליטים גדולה, אימצו אידאולוגיה אנרכיסטית של עשה זאת בעצמך, משמע, יצירת מוזיקה עצמאית, והתנגדות מצפונית לחברות תקליטים גדולות.
ספרות
סופרים רבים לאורך ההיסטוריה קיבלו השראה מהפילוסופיה האנרכיסטית, ואף עיצבו אותה. דוגמה בולטת לכך הוא האנרכיסט הנוצרי, והסופר הרוסי לב טולסטוי שכתב טקסטים עיוניים רבים על אנרכיזם, וכן הציג את תפיסת העולם הזו, בצורות שונות, בספרותו. האנרכיזם היווה גם השראה ליצירות ספרותיות רבות בסוגת המדע הבדיוני. בספרים אלו, כגון "המנושל" מאת אורסולה לה גווין ו"עריצה היא הלבנה" מאת רוברט היינליין, החברה האנרכיסטית מוצגת כסוג של אוטופיה, אך בדרך כלל מוצגים בעלילה גם הצדדים השליליים של החברה האנרכיסטית.
טטרה 815
טטרה 815 (בצ'כית: Tatra 815) היא קשת רחבה של משאיות כבדות כולל משאיות סמי-טריילר מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית "טטרה" (באנגלית: Tatra company) אשר מיוצרים משנת 1983.
גולדן קאדילק
גולדן קאדילק (באנגלית: Golden Cadillac) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 40 מ"ל גליאנו, 40 מ"ל ליקר קרם דה-קקאו ו 40 מ"ל שמנת. את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר עם קרח, לנער היטב ולמזוג לכוס קוקטייל. קוקטייל זה מוגדר כדיג'סטיף.
מקור השם
מקור השם הוא בצבע הזהוב של הקוקטייל שמתקבל מליקר הגליאנו.
ארגון עובדים
איגוד עובדים או איגוד מקצועי הוא הביטוי המודרני להתאגדות של עובדים בשוק העבודה, ומטרותיו העיקריות הן קידום תנאי ההעסקה של חבריו, שיפור מעמדם הכלכלי ושמירה על זכויותיהם.
איגודי עובדים קיימים בצורות רבות ושונות. ההישגים משתנים לפי מטרות האיגוד, גודלו (החל מאיגוד של עובדי מקום עבודה מסוים, וכלה בכינון הסתדרות עובדים רחבה), מצב שוק העבודה (גמישות השוק, ריכוזיות השוק וכו') וגורמים נוספים.
פעילות
פעולות איגוד העובדים נגזרות ממטרותיו, וריבוין יוצר מערכת ענפה של איגודי עובדים מסוגים רבים ושונים, המקושרים זה לזה במגוון צורות. קיימות תאוריות רבות המסבירות את התפלגותם של האיגודים השונים.
גישה ידועה, המתייחסת לאיגודי העובדים כאל ארגונים המקדמים את האינטרס הכלכלי של חבריהם, היא אסכולת ויסקונסין.
סוגי איגודים שונים
החוקר הישראלי אברהם פרידמן, חילק ב-1972 את מאפייני איגודים העובדים לשני קצוות, בהתאם למטרות הארגון, אשר כל איגוד עובדים מצוי במקום כלשהו ביניהם, והם:
מאפיין אפשרי אחר לסיווג של איגודים מקצועיים, הוא הבסיס לחברות בהם. ניתן לציין כמה בסיסים עיקריים:
באופן מוכלל, ניתן להתייחס להתאגדויות עובדים מודרניות שהתפתחו במהלך ההיסטוריה לפי חלוקה בסיסית לשני סוגים עיקריים (העולם הקומוניסטי אינו נכלל בהגדרה זו):
מלבדם קיימות צורות רבות אחרות, אשר נהוגות במקומות שונים. דוגמה להתאגדות שונה היא ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תופעה ייחודית למדינת ישראל שאינה קיימת במקומות אחרים, על-פיה קיים ארגון-גג רחב לרוב ההתאגדות המקצועית, המעורב באופן משמעותי בעיצוב המדינה.
התפתחות איגודי העובדים
מבחינה היסטורית, איגודי העובדים התפתחו בד בבד עם התפתחותם של המהפכה התעשייתית והקפיטליזם.
תהליך אחד שהוביל להיווצרותם של איגודי עובדים הוא יצירתו של שוק חופשי של פרטים מתחרים. תהליך זה הביא לכך שתחום הייצור נותק, מבחינתו הסובייקטיבית של העובד הפשוט, ממכלול חייו החברתיים. ניתוק זה איפשר לכל עובד להתחרות על תנאי עבודתו בלא מחויבות חברתית. עובדה זו תרמה להתפתחותם של איגודי עובדים, שבאופיים אינם מחויבים למקום העבודה, שכן איגוד כזה העניק יתרונות ניכרים לעובדים במשא ומתן על תנאי העסקתם.
תהליך אחר שתרם להתפתוחת איגודי העובדים היה התפשטות הממשלות בעולם המערבי והתרחבותן לתחומי עיסוק רבים. במשא ומתן מול מעסיק ממשלתי שלא חש עצמו מחויב לתוצאותיו העסקיות של המיזם אותו הוא מפעיל ניתן, באמצעות משא ומתן קיבוצי, להשיג הסדרי עבודה טובים.
במהלך ההיסטוריה חלו תמורות רבות בפעולת איגודי העובדים. בין הגורמים שגרמו לתמורות אלו הם:
השפעתם של האיגודים המקצועיים וגורמים אלו היא הדדית, והם משפיעים אלו את אלו.
במספר מדינות אירופאיות היו עובדי הדפוס הראשונים להתאגד בזכות היתרון של עובדים אלו בידיעת קרוא וכתוב וקיום השכלה מספקת לקיום פעולות ארגוניות כגון ניהול קופה, בירוקרטיה ופעולות משפטיות.
במהלך ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים ניכרה התנגדות רבה אליהם מצד המעסיקים השונים, וניסיון לחסימת פעולתם. התנגדות זו באה לידי ביטוי הן בחסימה על ידי פעולות כלכליות (לדוגמה, איסור על השתתפות באיגוד עובדים כתנאי קבלה לארגון), והן בחסימה משפטית, על ידי ניצול חוקי המדינה המחייבים גמישות של היצע העבודה (כלומר, הפיכת העובדים לפרטים לא-מאוגדים). המאבק בין המעסיקים לאיגודים המקצועיים נשא פנים רבות, והשפיע רבות על מקומם של איגודים אלו. בין היתר, הוביל מאבק זה להתארגנות המעסיקים, מיסוד שוק העבודה על ידי פשרות שונות וקביעת האיגודים המקצועיים בחוק.
ציר נוסף בו התפתחו האיגודים המקצועיים, הוא ציר עיצוב המדינה. מכיוון שלאיגודים המקצועיים קשר רב למבנה החברה, שינויים כלל-חברתיים כגון שינויים פוליטיים (לדוגמה: בשנת 1824 צומצם האיסור החוקי על התאגדות מקצועית) ושינויים בתודעת האדם, קשורים בהתפתחותם. לדוגמה: התפרקות מערכת הסולידריות וההפרטה במדינת ישראל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הביאה לצמצום משמעותי בכוחה של ההסתדרות, וכן בהפיכתה מארגון הדואג לתחומי חיים רבים של חבריו (כדוגמת תרבות עובדים) לאיגוד עובדים המבוסס על שיפור תנאי ההעסקה בלבד.
שני צירים אלו משולבים זה בזה ומהווים את עיקר המאבק החיצוני על התפתחות האיגודים המקצועיים. מאבק זה פועל בכמה מישורים:
מאבקים אלו יצרו במהלך ההיסטוריה הסדרי ביטחון ארגוני: הסדרים פורמליים המבטיחים את עתידו של האיגוד.