cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחנה הריכוז דכאו
מבנה המחנה
שניים מהצריפים שמשו לניסויים רפואיים אכזריים, במסווה של מרפאה. הניסויים כללו ניסויי דה-קומפרסיה בתא לחץ עבור הלופטוואפה, ניסויי מלריה ושחפת, ניסויי תרופות חדשות וניסויי היפותרמיה, כאשר האסירים משמשים כשפני ניסיונות אנושיים. מאות אסירים מתו או נותרו נכים לצמיתות בעקבות ניסויים אלה. המדען אדוארד מיי, גידל שם יתושי אנופלס כדי להופכם לנשק ביולוגי כנגד צבאות בעלות הברית. מיי גם ניסה אותם על אסירים יהודים, וההדבקות עבדו כמתוכנן. בכל זאת, הפרויקט הושבת עקב תנאי מזג האוויר הקרים שלא אפשרו לגדל כמות גדולה של היתושים, הזקוקים למזג אוויר חם ולח.
אחרי שני טורי הצריפים היה שטח ובו בתי מלאכה, גינת המחנה ופינה לגידול ארנבות, והחל מ-1944 גם מתחם לניצול מיני של אסירות שכונה "בית בושת", בו נאנסו אסירות באופן שיטתי.
מחוץ לגדרות המחנה שכנו מחנה האס אס, המשרפות שבשטחן בוצעו רציחות והוצאות להורג, המטווח - ששימש ב-1941 להוצאה להורג של 400 שבויים רוסים, וכן אזור חממות ומטע, בו הועבדו אסירים בפרך בתנאים קשים ורובם מתו.
נתוני אוכלוסייה ומקרי המוות
אומדנים דמוגרפיים של המחנה משתנים מעת לעת וממקור למקור. אחד הנתונים נותן הערכה כללית של מעל ל-200,000 אסירים מלמעלה מ-30 מדינות במשך שנות שלטון הרייך השלישי, מהם שני שלישים היו אסירים פוליטיים, בהם כמרים קתולים רבים, וכמעט שליש היו יהודים. 25,613 אסירים מתו על פי הערכה זו במחנה וכמעט 10,000 אחרים במחנות המשנה שלו בעיקר ממחלות, תת-תזונה והתאבדות. לפי אומדן אחר, 206,206 אסירים שהו במחנה ונרשמו 31,951 מקרי מוות.
הגורמים למקרי המוות האלה, מלבד המדיניות הרצחנית של האס אס, היו מגפת טיפוס והרעב, שגבו חייהם של אלפי אסירים. מספר האסירים הגיע לשיאו בשנת 1944 עם הגעת משלוחים מהמחנות המפונים במזרח (כמו אושוויץ) והצפיפות הובילה לעלייה בשיעור התמותה. בתחילת 1945, התפשטה מגפת הטיפוס עקב צפיפות יתר במחנה בעקבות זרם אסירים שהגיעו ממחנות אחרים ואחרי פינויים, מתו מספר גדול של אסירים. לקראת סוף המלחמה, צעדות מוות מהמחנה גרמו למותם של מספר גדול של אסירים. גם לאחר השחרור, אסירים חלשים פיזית המשיכו למות. במחנה נבנו משרפות לשריפת הנפטרים. אין ראיות לרצח המוני בדכאו, אף על פי שהשתמשו בתנורים לשריפת גופות, שהסתירו את הראיות למקרי מוות רבים.
מחנות משנה
תחת סמכותו של דכאו הוקמו החל מ-1944 מחנות משנה בסמוך למפעלי חימוש ברחבי דרום גרמניה, על מנת להגדיל את ייצור החימוש למלחמה. לדכאו היו יותר מ-30 מחנות משנה גדולים שעבדו בהם למעלה מ-30,000 אסירים כמעט אך ורק על חימוש. בסך הכל כללה מערכת המחנות 123 פלוגות, ומפעלים נבנו בסמוך למחנה הראשי כדי לנצל את האסירים בעבודת כפייה. מתוך 30 מחנות המשנה, 11 מהם נקראו "קאופרינג" ושלושה היו מסופחים למחנה מילדורף. אסיריהם נועדו לספק את העבודה הדרושה להקמת מתקנים תת-קרקעיים על מנת לייצר מטוסי קרב באזור לנדסברג והם הוקמו במיוחד כדי לבנות שלושה מפעלים תת-קרקעיים (הפצצות בעלות הברית אלצו אותם להיות מתחת לאדמה) לפרויקט בשם "רינגלטאובה" ("Ringeltaube"), שבו נבנה מטוס קרב הסילון הגרמני מסרשמיט Me-262. בימים האחרונים של המלחמה, באפריל 1945, פונו מחנות המשנה וכ-15,000 האסירים של קאופרינג נשלחו למחנה דכאו, ואסירי מילדורף נשלחו למחנה מטנהיים. כ-14,500 אסירים במחנות הקאופרינג מתו מרעב, מתנאי מזג האוויר הקר יתר על המידה, ומטיפוס.
חודשים אחרונים, הפינוי והמרידה
באוגוסט 1944 נפתח בדכאו מחנה נשים. בחודשים האחרונים של המלחמה, התנאים במחנה הפכו לגרועים אף יותר. כשכוחות בעלות הברית התקדמו לעבר גרמניה, החלו הגרמנים להעביר את האסירים במחנות ריכוז הקדמיים למחנות שנמצאו יותר במרכז. הם קיוו למנוע את שחרורם של מספר גדול של אסירים. משלוחים מהמחנות המפונים הגיעו לרציפים בדכאו. לאחר ימים שלמים של נסיעות ברעב וטלטולים, האסירים הגיעו חלשים ומותשים, לעיתים קרובות קרובים למוות. מגפת טיפוס הפכה לבעיה חמורה כתוצאה מהצפיפות, העוני, תנאים סניטרים בלתי מספקים ועוד. בשל הובלות האסירים המתמשכות מהחזית, המחנה היה צפוף כל הזמן ובתנאי היגיינה איומים. החל מסוף 1944 ועד ליום השחרור, 15,000 אנשים מתו, כמחצית מהקורבנות במחנה הריכוז דכאו. חמש מאות שבויי מלחמה סובייטיים הוצאו להורג על ידי כיתת יורים.
כשהמערכה החלה להתקדם בתוך גרמניה הנאצית, האס אס החל לפנות את מחנות הריכוז הראשונים בקיץ 1944. המשלוח הראשון של נשים הגיע מבירקנאו. אלפי אסירים נרצחו לפני הפינוי בשל היותם חולים או לא מסוגלים ללכת. בסוף 1944, הצפיפות של המחנה החלה לתת את אותותיה על האסירים, בעקבות התנאים ההיגייניים הגרועים והאספקה המועטת של מנות המזון. בחודש נובמבר פרצה מגפת טיפוס הבהרות ממנו נפטרו אלפים.
כשהבינו אנשי האס אס שגרמניה עומדת להיות מובסת במלחמת העולם השנייה, החלו להשקיע את זמנם בהסרת ראיות לפשעים שביצעו במחנות הריכוז. הם החלו להרוס את הראיות המפלילות באפריל 1945 ותכננו לרצוח את האסירים שנותרו, אך זה לא התבצע לבסוף.
בשלב השני של הפינוי, באפריל 1945, הימלר נתן צירי פינוי ישירים למחנות הנותרים. אסירי מחנות שהיו מחלקה הצפוני של גרמניה פונו לחופי הים הצפוני לים הבלטי. האסירים מהחלק הדרומי נאספו בהרי האלפים. ביום 28 באפריל 1945, התרחש מרד מזוין בעיירה דכאו אך כוחות האס אס דיכאו אותו בתוך שעות ספורות.
באמצע אפריל, מבצע פינוי המחנה התחיל על ידי שליחת אסירים לכיוון טירול. ב-26 באפריל, מעל ל-10,000 אסירים נאלצו לעזוב את דכאו ברגל, ברכבות או במשאיות. קבוצה גדולה של כ-7,000 אסירים הולכה בצעדת מוות דרומה. יותר מ-1,000 אסירים לא שרדו את המצעד הזה. הפינוי גבה את חייהם של רבים מהאסירים. ב-28 באפריל נציג של הצלב האדום החל במשא ומתן על הסכם כניעת האזור לחיילים אמריקאים. בינתיים, ועדה בינלאומית של אסירים בשהוקמה בחשאי השתלטה על המחנה.
שחרור המחנה
ב-29 באפריל 1945 מחנה הריכוז דכאו שוחרר באופן רשמי על ידי הצבא האמריקאי, שקיבל את כניעת מפקד המחנה היינריך וויקר ושחרר את האסירים. בתחילת מאי שחררו כוחות אמריקנים את שורדי צעדת המוות. בזמן שחרור המחנה נחשפו הזוועות לעיני המשחררים, חיילי הדיוויזיה ה-45 מהארמייה השביעית של צבא ארצות הברית. עוד לפני כניסתם למחנה, מצאו 40 מכוניות משא וקרונות נטולי גג, מלאים בגופות בשלבי ריקבון מתקדמים, וככל שנכנסו לשטח המחנה ראו את המתים בשטחו. חלקם מתו ימים רבים טרם השחרור והושארו בשטח הפתוח ובמחנה עצמו. חיילים דיווחו שראו חדרי בטון שהכילו מאות גופות עירומות. בסמוך למחנה נמצאו למעלה מ-30 קרונות רכבת מלאים בגופות אסירי מחנות אחרים שנשלחו לדכאו.
החיילים האמריקנים, בהשפעת המראות הקשים, הרגו במהלך השחרור חיילים גרמנים שנמצאו במחנה, באירוע שכונה לימים "נקמת שחרור דכאו" או "טבח דכאו". לוטננט קולונל פליקס ל. ספארקס, מפקד רגימנט הרגלים ה-157 בדיוויזיה ה-45, כתב על אחד האירועים, במהלכו ראה כ-50 שבויים גרמנים שנתפסו, ולאחר שהתרחק משם שמע מכונת ירייה. כשחזר בריצה, בעט בחייל שאייש את מכונת הירייה, לא לפני שזה הספיק להרוג חלק מהם בטענה שהם ניסו לברוח. בספרו של ביכנר (Buechner) משנת 1986 הוא חוזר על התיאור, ומונה את מספרי ההרוגים מקרב השבויים הגרמנים. לטענתו מדובר על מספרים הנאמדים בין 346 (בירי הראשוני) ל-520, כולל אלה שנהרגו כנקמה על ידי אסירים משוחררים.
לאחר המלחמה
דכאו נחשב לרבים בעולם כסמל למחנות הריכוז הנאציים, ונחקק בזיכרון הציבורי כמחנה השני ששוחרר על ידי כוחות בריטיים או אמריקאיים. הוא היה ממחנות הריכוז הראשונים שנחשפו לעולם בתקשורת, בדיווחים עיתונאיים ממקור ראשון ובאמצעות יומני חדשות.
משנת 1945 ועד 1948 שימש המחנה כבית כלא לקציני אס-אס לפני משפטם. משפטי דכאו נערכו במתחם המחנה ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. במסגרת המשפטים הורשעו, בין היתר, 116 נאשמים באשמת פשעים שבוצעו במחנה הריכוז דכאו. 36 ממפקדי המחנה נידונו למוות, ועוד חמישה נאשמים נידונו למוות מסגל מחנה המשנה מילדורף.
אחרי 1948 שוכנה בו האוכלוסייה הגרמנית שגורשה מצ'כוסלובקיה והוא שימש גם כבסיס של ארצות הברית.
המחנה נסגר בשנת 1960 ולאחר מכן, על פי דרישתם של אסירים לשעבר, החלו להיבנות בו אנדרטאות שונות.
צריפי העץ המקוריים סולקו עם השנים כי העלו ריקבון. שניים מהצריפים שוחזרו, עם דרגשי העץ, שוקת הרחצה ואסלות השירותים. בבניין המינהלה בקדמת המחנה שוכן כיום מוזיאון לתולדות המחנה, ואילו ה"בונקר" נשמר היטב, וניתן לראות את חדרי הכלא והעינויים, חדרי חקירות וחדרי רישום, קליטה וסיווג. אזור בתי המלאכה והשירות נוקה לחלוטין וכיום יש בו שלוש כנסיות ואתר הנצחה יהודי. גדר המחנה, מגדלי השמירה והשערים נשארו.
ב-20 באוגוסט 2013 ביקרה במחנה הקאנצלרית אנגלה מרקל – הביקור הראשון של קנצלר גרמניה במקום.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
מריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
מריה תרזה מסטרה (Maria Teresa Mestre; נולדה ב-22 במרץ 1956) היא הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, מכוח היותה אשתו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ב-22 במרץ 1956 בעיר מאריאנאו במחוז הוואנה שבקובה. אביה הוא חוסה אנטוניו מסטרה אי אלווארס ואמה היא מריה תרסה באטיסטה אי פאיה. משפחת מסטרה היא משפחה ממוצא ספרדי בעלת שורשים עתיקים עד פרננדו הראשון, מלך לאון. בשנת 1830 עברה המשפחה לקובה. גם מצד אמה היא נצר למשפחה ספרדית אצילית ועתיקה, משפחת בטיסטה. סבא רבא שלה מצד האם היה לוריאנו פאיה גוטיירס אשר היה איש עסקים עשיר שהחזיק ברשותו בנקים וטחנות סוכר. עם פרוץ המהפכה הקובנית ב-1959, נמלטה המשפחה מקובה, ומרבית נכסיה הוחרמו בידי המהפכה.
המשפחה התיישבה בניו יורק, ומריה תרזה למדה בבית הספר מרימונט (Marymount School) ולאחר מכן בבית הספר הצרפתי בניו יורק (Lycée Français de New York). לאחר מכן החלה ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ. במהלך לימודיה, היא נפגשה עם אנרי, נסיך לוקסמבורג, בנו של שליט לוקסמבורג הדוכס הגדול ז'אן אשר היה גם כן סטודנט למדעי המדינה. במשך ארבע שנים הם ניהלו לעיתים קרובות על מחקרים דומים ועבדו באותן קבוצות לימוד. ב-1980 סיימו שניהם תואר ראשון במדעי המדינה, וב-14 בפברואר 1981 הם נישאו. ב-7 באוקטובר 2000 התפטר מתפקידו אביו של אנרי והוריש את התואר לאנרי. מריה תרזה קיבלה את התואר "הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג".
כחלק מתפקידיה, משמשת מריה תרזה כנשיאת הצלב האדום הלוקסמבורגי. היא פעילה במסגרת UNICEF, וכחלק מפעילתה ביקרה ב-2007 בברזיל, שנה לאחר מכן בסין, ושנה לאחר מכן בבורונדי. היא חברה במועצת הכבוד של הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. באוקטובר 2016 קיבלה הדוכסית הזמנה להצטרף למועצת הפטרונים הבינלאומית החשובה של האוניברסיטה האסייתית לנשים (AUW) בצ'יטגונג, בנגלדש.
שפת אמה של מריה תרזה היא ספרדית. מכיוון שגדלה בניו יורק היא דוברת גם אנגלית, ומכיוון שלמדה בשווייץ היא דוברת גם צרפתית, גרמנית ואיטלקית. לאחר נישואיה לאנרי היא למדה גם לוקסמבורגית.
תואר
תארה הרשמי הוא. היא מחזיקה בשלל עיטורי כבוד ממדינות שונות ברחבי אירופה. בין היתר היא מפקדת עליונה במסדר לאופולד הבלגי, ואבירת מסדר הפיל הדני.
אייק אופייבו
איקצ'וקוו "אייק" אופייבו (באנגלית: Ikechukwu "Ike" Ofoegbu; נולד ב-9 בנובמבר 1984) הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי המשחק במכבי הוד השרון.
ביוגרפיה
אופייבו נולד בסן אנטוניו שבטקסס, בן להורים מניגריה שהיגרו לארצות הברית. הוא למד ושיחק באוניברסיטת סאת'ורן מתודיסט בדאלאס. את הקריירה המקצוענית החל בגנט הבלגית. לאחר מכן שיחק בקבוצות בפוארטו ריקו, מקסיקו ובוונצואלה. בשנים 2013 עד 2015 שיחק במכבי חיפה. בעונתו השנייה בקבוצה רשם ממוצע של 17.7 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית העונה בליגת העל בכדורסל. באוקטובר 2015 חתם על חוזה לחודשיים במכבי תל אביב. בדצמבר 2015 האריך את חוזהו במכבי תל אביב לחודשיים נוספים.
בדצמבר 2019 הצטרף למכבי אשדוד.
אופייבו היה חבר בסגל נבחרת ניגריה בכדורסל שזכתה במדליית ארד באליפות אפריקה בכדורסל ב-2011. הוא רשם באליפות ממוצע של 5.5 נקודות ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
נוהו
נוהו (באנגלית: NoHo) היא שכונה ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. שמה של השכונה הם ראשי תיבות של המשפט באנגלית "North of Houston Street" - "צפונית לרחוב האוסטון" - במעין משחק מילים עם שם השכונה הדרומית לרחוב האוסטון - ה"סוהו" שהוא ראשי תיבות של המשפט "South of Houston" - "דרומית לרחוב האוסטון"). השכונה גובלת בדרומה ברחוב האוסטן, במערבה בשכונת הבאורי, בצפונה בכיכר אסטור ובמערבה בשדרת ברודוויי. השכונה ממוקמת בין השכונות גריניץ' וילג' והאיסט וילג'.
השכונה הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-19 עת שהוקם רחוב לאפייט. רחוב זה היה רחוב אופנתי ויוקרתי. קודם להקמת הרחוב היה האזור בו ממוקמת השכונה אזור חקלאי בו חוות רבות. לאחר הקמת השכונה הפכה השכונה למרכז תרבות. שרידים לתקופה זו הם מבני הקולונייד רו שנבנה בשנת 1833 ומבנה התיאטרון הציבורי בו פועל גם כיום התיאטרון הציבורי של ניו יורק.
קוקופו
קוקופו (Kokopo) היא עיירה בפפואה גינאה החדשה, בירת מחוז בריטניה החדשה המזרחית. בירת המחוז הייתה עד 1994 העיר רבאול, אך עקב התפרצות הר הגעש טבורבור הפכה קוקופו לבירת המחוז. כתוצאה מכך גדלה אוכלוסיית העיר מ-3,150 תושבים ב-1990 ל-6,300 בשנת 2011.
קוקופו הייתה ידועה כהרברטשוה (Herbertshöhe) בתקופת השלטון הגרמני בגינאה החדשה בין השנים 1884-1914. עד לשנת 1910 היא הייתה הבירה האדמיניסטרטיבית של המושבה.
שרידיה של רבאול נמצאים 20 ק"מ מצפון-מזרח לקוקופו. עדיין מתגוררים שם כ-4,000 תושבים לאחר שהתגוררו בה מעל 17,000 תושבים לפני ההתפרצות הגעשית של 1994. נמל התעופה של רבאול, שבעבר היה אחד מהגדולים ברשת התעופה המקומית של פפואה גינאה החדשה, נמצא ק"מ אחדים ממזרח לקוקופו.
תלמה (פילוסופיה)
תֶלֶמָה (או: תֶ'לֶמָה, באנגלית: Thelema) היא פילוסופיה דתית שפותחה על ידי הקוסם והסופר אליסטר קראולי. קראולי טען שהוא נביא של "עידן חדש" – עידן הורוס, בעקבות חוויה דתית שחווה לכאורה במצרים בשנת 1904. לדבריו, ישות שקראה לעצמה "אייוואס" (Aiwass), תקשרה איתו והכתיבה לו טקסט בשם "ספר החוק" שהתווה את עקרונות התלמה.
תלמה במהותה היא דת פוליתאיסטית המאמצת אלים הלקוחים מהמיתולוגיה המצרית, למשל נוייט (Nuit), הדיט (Hadit) ורה אור קוייט (Ra-Hoor-Khuit), וגם ממיתולוגיות אחרות, כגון פאן מהמיתולוגיה היוונית. הדת נוהגת על פי האמונה כי המאה ה-20 תהיה תחילת עידן הורוס, שבו ינהגו על פי הקוד האתי: "עשה כאוות נפשך – זו כל התורה", הצהרה זו ציינה שהחסידים (הנקראים תלמיים או תלמיסטים) מחפשים את רצונם האמיתי ונוהגים על פיו – יותר מאשר על פי תשוקת האגו שלהם. הדת גם מדגישה את האימון בטקסי הכישוף והמיסטיקה.
המילה "תלמה" עצמה היא התעתיק העברי של שם העצם θέλημα (רצון) בשפת הקוינה (סוג של יוונית עתיקה), המגיע מהפועל θέλω שפירושו "לרצות", "לקוות" וכו'. כשקראולי פיתח את דת התלמה, הוא ייסד ארגון בשם A∴A∴, על מנת להפיץ אותה. הוא כתב הרבה בנושא, ולכתביו קוראים התלמיסטים: "ספרי הקודש של התלמה". הוא גם כלל בכתביו אוקולטיזם, מיסטיקה מזרחית ומערבית, ובייחוד קבלה. התלמיסטים ואנשים נוספים פירשו ויישמו את דבריו של קראולי באופנים שונים, המגיעים לעיתים לחילוקי דעות קשים.
שימושים קודמים למילה "תלמה" במהלך ההיסטוריה
המילה θέλημα (תלמה) היא מילה נדירה בתרבות היוונית, כשהיא "מציינת את התיאבון לרצות: לחשוק", אך היא מילה שכיחה בתרגום השבעים. יצירות נוצריות מוקדמות משתמשות לעיתים במילה זו על מנת לכנות את הרצון האנושי, ואפילו על מנת לכנות את רצון השטן, אך בדרך כלל מילה זו מכנה את רצון השם. בתקופת הרנסאנס, דמות בשם "תלמיה" מייצגת רצון או תשוקה, בהיפנרוטומאכיה פוליפילי.
אליסטר קראולי
אליסטר קראולי (1875–1947) היה סופר ומיסטיקן אנגלי. ב-1904 קראולי טען שקיבל את ספרו "ספר החוק" מישות בשם "אייוואס", ששימשה להקמת השיטה הדתית וההגותית לה קרא "תלמה".
ספר החוק
שיטת התלמה של קראולי מתחילה ב"ספר החוק". הוא נכתב בקהיר, במהלך ירח הדבש שלו עם אשתו החדשה רוז קראולי. ספר קטן זה מכיל שלושה פרקים, כל פרק לקח לו לדבריו משך שעה אחת בדיוק לכתבו, בתחילת הצהרים, שבשמיני, התשיעי והעשירי באפריל, ב-1904. הוא טוען שהוא כתב על פי מה שאמרה לו הישות "אייוואס", מי שהזדהתה לאחר מכן כ"המלאך השומר שלו". החסיד שלו, ישראל רגרדיה, העדיף לקשר קול זה לתת המודע שלו, אך שאר תומכיו חלקו עליו. מלבד ההתייחסות לפרנסואה רבלה (Rabelais), ניתוח שנעשה על ידי דייב אוונס (Dave Evans) מראה הקבלה ל"אהוב של אתור ומקדש הנץ המוזהב", משחק של פר פלורנס (Florence Farr.). אוונס אמר שאולי זוהי תוצאה של העובדה ש"פלורנס וקראולי היו שקועים לגמרי בדימוי ובלימוד השחר המוזהב" ושקראולי קרוב לוודאי הכיר את החומר הקדום שעודד כמה רעיונות מהרעיונות המרכזיים. קראולי כתב כמה פירושים לספר החוק, כשהמאוחר שביניהם הוא מה שכתב בשנת 1925. ההצהרה המתומצתת הזו נקראת בפשטות "הפירוש", היא מזהירה משיחה על נושא הספר, ומצהירה ש"כל השאלות של החוק, תוכרענה על ידי עיון בספר שלי".
רצון אמיתי
לפי קראולי, לכל אדם ישנו רצון הנבדל משאר רצונותיו ומאוויו של האגו. הרצון האמיתי הוא למעשה שאיפת או תכלית האדם בחייו. כמה קוסמים מאוחרים יותר לקחו את המטרה של הגשמה עצמית כמטרה שהאדם יכול להשיגה בכוחות עצמו, ללא צורך בסיוע ישויות שמימיות למיניהן. זה מביא אותם לדעה בה אחז קראולי קודם שנת 1904. אחרים, שנהגו על פי ספרים אחרים שכתב, כגון: "ספר הקודש – 2", באו למחשבה שהרצון האמיתי של האדם ללא כל תערובת זרה הוא רצון האלוהים ממש. לפי לון מילו דוקיוט (Lon Milo Duquette,), תלמיסטי הוא אדם שמעשיו מבוססים על השאיפה לגלות ולהביא לידי מימוש את רצונו האמיתי. כשאדם מנסה לעשות את רצונו האמיתי השם (בלשונו: "היקום") עוזר לו לעשות זאת. קראולי האמין כי על מנת לגלות את הרצון האמיתי, על האדם לשחרר את רצונות תת-המודע שלו משליטת המודע עליהם, על מנת שיוכל לגלותם. הוא זיהה את הרצון האמיתי של כל אחד עם המלאך שומר|מלאך השומר שלו. החיפוש הרוחני אחר מה שרצית לעשות, ועשייתו בפועל, נקרא בתלמה גם "העבודה הגדולה".
כישוף וטקסים
כישוף (Magick) תלמי הוא מערכת תרגילים גופניים, שכליים ורוחניים, שהמתרגלים מאמינים שעוזרים. קראולי הגדיר כישוף כ"המדע והאמנות לגרימת שינוי, הנעשית – באופן מקובל – על ידי כוח הרצון". ואיית זאת עם "K" (="Magick", במקום "Magic"), על מנת להבדיל זאת מכישוף במה (ועל כן מקובל לתרגם זאת כ"קישוף" במקום "כישוף"). הוא המליץ על קישוף כאמצעי לגילוי הרצון האמיתי.
יוליה גרגס
יוליה גרגס (בגרמנית : Julia Görges; נולדה ב-2 בנובמבר 1988) היא שחקנית טניס מגרמניה. דירוג השיא שלה הוא מקום 9 בעולם, אליו הגיעה באוגוסט 2018.
ביוגרפיה
באפריל 2011 זכתה גרגס בטורניר שנערך בשטוטגרט, גרמניה לאחר ניצחון במשחק הגמר על המדורגת ראשונה בעולם קרוליין ווזניאקי מדנמרק ובכך הייתה לשחקנית מגרמניה שזוכה בטורניר זה מאז 1994 שבו זכתה אנקה הובר. בשלב חצי הגמר היא ניצחה את סמנתה סטוסור מאוסטרליה (6 בעולם).
בטורניר הרולאן גארוס ב 2015, גברה גרגס על המדורגת בין 10 הראשונות בעולם קרוליין ווזניאקי בסיבוב השני.
סגנון משחק
סגנון משחקה של גרגס הוא סגנון התקפי, המתבסס על חבטות הגשה חזקות ועל חבטת כף יד עוצמתית. טכניקת הפורהנד והסרב שלה דומים מאוד לאלו של ניקול ואידסובה. המשטח המועדף על גרגס הוא משטח החימר האדום.
אמריקה X
אמריקה X (באנגלית: American History X; מילולית: היסטוריה אמריקנית X) הוא סרט דרמת פשע אמריקאי בכיכובו של אדוארד נורטון. הסרט עוסק בגזענות בארצות הברית מנקודת מבטה של משפחה אמריקאית-ארית מהמעמד הבינוני המתגוררת בפרוור של לוס אנג'לס. הסרט בוים על ידי הבמאי הבריטי-יהודי טוני קיי, ויצא לאקרנים בשנת 1998.
הסרט מגולל את סיפורו של דרק ויניארד, נער נאו-נאצי אמריקאי בשנות העשרים לחייו שנכנס לכלא לשלוש שנים על רצח של שלושה נערים אפרו-אמריקאים, וחוזר ממאסרו עם דעות הפוכות לחלוטין ומנסה למנוע מאחיו הצעיר ללכת בדרכו הגזענית.
עלילה
הסרט עוקב בצורה לא ליניארית אחר משפחת ויניארד, משפחה ארית בת חמש נפשות שגרה בפרוור בלוס אנג'לס. דרק (אדוארד נורטון), הבן הבכור, משוחרר מהכלא לאחר כשלוש שנות מאסר בגין הריגת שני צעירים שחורים, לעיני אחיו הצעיר דני (אדוארד פרלונג). כדמות כריזמטית ודומיננטית בקרב הנאו-נאצים שבעיר מגוריו, אחיו הצעיר, דני הולך אט אט בדרכו של אחיו דרק הנערץ, ומעורר שערורייה בבית ספרו כאשר הוא מגיש חיבור המפאר את מיין קאמפף. כתוצאה מכך מנהל בית הספר ד"ר סוויני (אייברי ברוקס) מתנה את המשך לימודיו של דני בהשתתפותו בפרויקט שנקרא "היסטוריה אמריקנית X", ומחליט שהמשימה הראשונה בפרויקט זה תהיה חיבור עבודה אודות עברו של אחיו דרק והשפעתו על דני, שתוגש תוך יום. בסצנה הבאה, דני מתערב לטובת ילד לבן שמוכה על ידי שלישיית נערים שחורים בשירותי בית הספר.
דני ממשיך ללכת בדרכו הישנה של אחיו, אך לאחר שיבתו מהכלא מנסה דרק למנוע זאת ממנו לאחר שהתפקח בכלא מדעותיו הגזעניות. דרק מתנער מעברו ומידידיו הנאו-נאצים ומשתדל להוציא גם את דני מחברתם. במסיבה שנערכת במועדון התנועה לרגל שחרורו מהכלא (אליה הגיע גם אחיו, בניגוד לבקשתו) דרק מתעמת עם קמרון (סטייסי קיץ'), המנהיג המקומי של התנועה, שהיה בעל השפעה חזקה עליו עד המאסר. דרק תוקף את קמרון בשל שאיפתו למשוך את דני אל הנאו-נאציזם על אף אזהרותיו של דרק, ובכך מפנה אליו את זעמם של חסידיו הנאו-נאצים.
במקביל לעלילה המרכזית, חלק ניכר מהסרט מתואר באמצעות פלאשבקים בשחור-לבן המתארים בין היתר את תקופת הזוהר של דרק בקרב קהילת גלוחי הראש, מאסרו בכלא ושינוי דעותיו, והרחק משם מהתקופה בה אביו הגזען נהרג בידי שחורים, מה שגרם למעבר הקיצוני בנעוריו ביחסו לשחורים.
לקראת סיום הסרט, השינוי לטובה שחל בדעותיו של דני מומחש בהסרת הסמלים הנאו-נאצים שעיטרו את חדרו. בדרכו אל פגישה עם קצין המבחן, דרק מלווה את דני ללימודיו למחרת היום ובפרידתו ממנו מחוץ לכותלי בית הספר, מזהיר אותו מפני התנכלות של נאו-נאצים. לפני תחילת הלימודים, דני נכנס לשירותי בית הספר ומניח את העבודה בצד. בבואו לצאת, הוא מסתובב ורואה את אחד הנערים השחורים (איתו התעמת בתחילת הסרט) מכוון אליו אקדח. דני נורה שלוש פעמים ונופל מת כשלצידו מונחת העבודה. דרק חוזר אל בית הספר לשמע היריות וחובק בבכי את גופתו של אחיו על רצפת החדר. הסרט מסתיים על רקע דברי הסיכום בעבודתו של דני.
תגובות
הסרט זכה לביקורות מעורבות. הבמאי טוני קיי לא היה מרוצה מהתוצאה הסופית והתכחש לסרט. השחקן הראשי, נורטון, היה מועמד לפרס האוסקר (השחקן הראשי הטוב ביותר) על גילומו של דרק ויניארד.
קהילת פני מנחם
קהילת פני מנחם (אנשיה מכנים את עצמם גם גור תורה) היא קהילה של פלג בחסידות גור, בהנהגת הרב שאול אלתר. היא נקראת על שם אביו, רבי פינחס מנחם אלתר, מחבר ספר "פני מנחם".
רקע
בשנת תשנ"ג, לאחר שרבי פינחס מנחם מונה לאדמו"ר, הוא מינה את בנו הרב שאול לראש ישיבת שפת אמת. לאחר פטירת רבי פנחס מנחם אלתר בשנת תשנ"ו (1996), מעט חסידים לא קיבלו באופן מוחלט את מרותו של ממלא מקומו, רבי יעקב אריה אלתר. הם ראו ברב שאול את רבם, והתייחסו אליו כסמכות קודמת אף לאדמו"ר. עובדה זו גרמה למתחים בינו לבין האדמו"ר.
בשנת תשס"ג שינה האדמו"ר מגור רבי יעקב אריה אלתר את שיטת הלימוד ללימוד בבקיאות. בשנת תשע"ו, בעקבות רפורמה בישיבות גור, נסגרה הישיבה שבראשה עמד.
ביולי 2019 תמך הרב שאול אלתר, עם הרב מנדל שפרן, במכתב בזכותו של חסיד גור אמריקאי לתבוע בדין תורה עניין שבמחלוקת בינו לבין החסידות ומחה נגד האלימות והחרם שהופעלו נגד אותו עסקן. מכתב זה נתפס בקרב אנשי הזרם המרכזי בחסידות כחתירה נגד סמכות האדמו"ר והדבר הוביל להחרפת המתיחות. בהמשך לא הוזמן הרב אלתר לחתונת נכדו של האדמו"ר מגור, מה שסומן ככוונה לדחוק אותו לעזוב את החצר.
הקמת הקהילה
בסוכות תש"ף (אוקטובר 2019), לאחר ניסיון פיוס שכשל בינו ובין האדמו"ר מגור, ולאחר הקמת בתי כנסיות על ידי אנשיו, הוכרז בבתי הכנסת של גור כי מי שישתתף בתפילות החג בבית הכנסת של הרב אלתר מנתק את עצמו מכל מוסדות החסידות. במהלך החג השתתפו כ-120 מחסידי גור בתפילות ובהקפות הנפרדות, ולאחריו הוכרז על הקמת קהילה נפרדת מהחסידות המרכזית.
בעקבות הפילוג, חסידיו הקימו בחשוון תש"ף בתי כנסיות, כוללים ומוסדות חינוך, וכן את ישיבת פני מנחם בירושלים.
אנשי חסידות גור הגיבו בפיטורים של תומכי הרב שאול אלתר ובסילוק ילדיהם ממוסדות. כחודשיים לאחר מכן הכריזו בבתי המדרש של חסידות גור על הוראה לנתק כל קשר עם תלמידי הרב שאול. נאסר להשתתף בשמחותיהם או להזמינם לשמחות, מלבד קרובי משפחה בדרגה ראשונה שאף הם לא הותרו בכך אלא "כשאין מנוס". תומכי הרב שאול אלתר סבלו גם מאלימות. בספטמבר 2020 פרסם מנהל מוסדות כלל חסידיים באשדוד כי נציג חסידי גור בעירייה איים עליו שלא יקבל למוסדות את בני הפורשים. בחסידות גור טענו שהנציג פעל על דעת עצמו.
בסוף אוקטובר 2021 הודיעו אנשי הקהילה על מסע מיוחד של הרב שאול אלתר לארצות הברית במשך שבועיים, וציינו שאביו הפני מנחם קיים מסע דומה בשנת תשנ"ד, לאחר מינויו לאדמו"ר. בטיש שערך בסעודה שלישית בבורו פארק בתוך אוהל ענק שהוקם במיוחד לאירוע השתתפו בה יותר מ-15 אלף חסידים ואוהדים.
במאי 2022 במהלך תפילת קבלת שבת בבית המדרש החדש התאספו מחוץ לבית המדרש המון זועם מחסידי גור, הרב ובני קהילתו נאלצו להתבצר בבניין, במהלך הלילה ולמחרת הכו חסידי גור במספר מוקדים בארץ את החסידים הפורשים ופצעו רבים מהם, כמו כן השחיתו רכוש רב השייך לקהילת הפורשים תוך כדי חילול שבת, פעולות אלו גרמו לרבנים ואדמו"רים מפורסמים לצאת נגדם.
מוסדות הקהילה
מוסדות הקהילה כוללים ישיבה גדולה בשכונת רוממה בראשות הרב מנחם מנדל שפרן, ישיבה קטנה בשכונת רמות פולין בראשות אחיו, הרב דניאל חיים אלתר, תלמוד תורה "פני מנחם" בשכונת מקור ברוך, בית מדרש מרכזי ברחוב יוסף זיו בירושלים , בתי כנסת בבני ברק, באשדוד, בחיפה ובלונדון, תלמוד תורה לכיתות הנמוכות ושני בתי כנסיות בבית שמש, וכוללי אברכים בבית שמש, אשדוד, ירושלים ובני ברק. הרב אלתר מוסר שיעורים שבועיים בעיון בישיבה הקטנה ובישיבה הגדולה.
בנובמבר 2020 הקהילה מנתה כ-400 משפחות. נכון ליוני 2021 הקהילה מנתה על פי הערכות שונות, בין 500 ל-700 משפחות בישראל, לצד מאות נוספות בחו"ל. לפי ההערכות קיימות עוד משפחות רבות שהיו רוצות לעבור אל הקהילה, אך מנועות מחמת סנקציות חברתיות וכלכליות המוטלות על ידי אנשי האדמו"ר הרב יעקב אריה אלתר. אלו שמזדהים עם הרב שאול אלתר בליבם, אך עדיין משתייכים כלפי חוץ לרב יעקב אריה אלתר, מכונים "אנוסים".
ביוני 2021 יצא הרב אלתר בקמפיין מימון המונים למוסדות הקהילה. הקמפיין שבר שיא ישראלי כאשר גייס 51 מיליון ש"ח בתוך יממה וחצי.
בקהילה פועלת מערכת להפצת שיעורי תורה של רבני הקהילה בשם "דבר אמת", המערכת מפיצה גיליון שבועי בדואר האלקטרוני שמציג את שיעוריו ומאמריו של הרב אלתר לצד שיעורים ודרשות של רבנים מהקהילה, עדכונים שוטפים מחיי הקהילה ופינת ארכיון של מורשת בית גור. המערכת מוציאה גם מגזין חצי-שנתי נרחב העוסק במורשת בית גור עם פינת סקירה קלה על התפתחות הקהילה. פעם בשנה לרגל שמחת תורה מופק כתב עת תורני בשם "שמחת תורה".
מנהיגות הקהילה
רבנים נוספים: הרב משה בצלאל בורז'יקובסקי בעברו מרבני חסידות גור דיין בבית הדין הישר והטוב. הרב יוזפא רוזנברג מו"ץ בירושלים. הרב אפרים קוביץ מראשי ישיבת מאור עיניים. הרב אברהם מרדכי אלתר בנו של הרב יהודה אריה בנו של הפני מנחם ואחיינו של מנהיג הקהילה. הרב פרץ רוטנברג מייסד ודיין בביה"ד שירת דוד. הרב מאיר נחום רוטנברג ראש כולל גור בלונדון לשעבר וכעת ראש כולל בביהמ"ד פני מנחם בירושלים. הרב מיכאל מאיר הלוי פרום רב הקהילה באשדוד.
איימי צ'ואה
איימי צ'ואה (באנגלית: Amy L. Chua; בסינית מפושטת: 蔡美儿; בפין-יין: Cài Měi'ér; נולדה ב-26 באוקטובר 1962) היא פרופסור למשפטים ומופקדת הקתדרה על שם ג'ון דאף בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל. היא הצטרפה לסגל של ייל ב-2001 אחרי שלימדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת דיוק. לפני שהחלה בקריירה האקדמית הייתה שותפה במשרד "קלירי גוטליב סטין והמילטון" ועסקה בדיני תאגידים. היא מתמחה במחקר על עולם העסקים הבינלאומי, קונפליקטים אתניים, גלובליזציה והמשפט. היא ידועה בציבור הרחב בזכות ספרה "המנון הקרב של אמא נמרה".
שנותיה הראשונות
צ'ואה נולדה בשמפיין, אילינוי. הוריה הם פיליפינים ממוצא סיני שהיגרו לארצות הברית. אביה, לאון צ'ואה, היה מהנדס אלקטרוניקה ופרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, והוא ידוע כאביהם של תאוריית המעגלים החשמליים הלא-ליניארית, של רשת עצבית סלולרית וכמגלה הממריסטור. היא חונכה כקתולית וגדלה בווסט לאפאייט, אינדיאנה. בהיותה בת שמונה, עברה עם משפחתה לברקלי, קליפורניה, צ'ואה למדה בבית הספר התיכון 'אל צריטו' (El Cerrito) וסיימה תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד ב-1984. היא קיבלה תואר J.D. בהצטיינות מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1987, שם שימשה כעורכת כתב העת Harvard Law Review.
ספריה
צ'ואה כתבה ארבעה ספרים: שני ספרי מחקר ביחסים בינלאומיים, ספר זכרונות, וספרה האחרון העוסק בתרבות אתנית והקורלציה עם הצלחה סוציו-אקונומית.
ספרה השני, Day of Empire: How Hyperpowers Rise to Global Dominance – and Why They Fall (2007), בוחן שבע אימפריות גדולות ומציג את העמדה שלפיה הצלחתן נעוצה בסובלנותן כלפי מיעוטים.
ספרה השלישי, "המנון הקרב של אמא נמרה", ראה אור באנגלית בינואר 2011 (ותורגם לעברית), הוא ספר זכרונות קומי שעורר ויכוח עולמי סוער לגבי סגנון ההורות אותו הציגה. הוא מגולל את ספורה של אמא המשתמשת בטכניקות הורות קשוחות. צ'ואה טוענת שהורים מערבים מנסים לכבד ולטפח את האינדיבידואליות של ילדיהם, בעוד הורים סינים מאמינים שיש לצייד את הילד במיומנויות, הרגלי עבודה חזקים וביטחון עצמי שיכינו אותם טוב יותר לקראת העתיד.
ספרה האחרון, החבילה המשולשת, טוען למציאת הסבר לגניוס היהודי לצד גניוסים נוספים.
חייה האישיים
צ'ואה מתגוררת בניו הייבן, קונטיקט ונשואה לג'ד רובנפלד, פרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל ולהם שתי בנות. צ'ואה, שבעלה יהודי, הצהירה שבנותיה יכולות לדבר סינית ושהן "חונכו כיהודים". היא הבכורה מבין ארבע אחיות: מישל, קתרין וסינתיה. קתרין היא רופאה ופרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת סטנפורד. סינתיה, הלוקה בתסמונת דאון, זכתה בשתי מדליות זהב בשחייה בספיישל אולימפיקס.
וולפגנג אמדאוס מוצרט
וולפגנג אמדאוס מוצרט (בגרמנית: Wolfgang Amadeus Mozart; 27 בינואר 1756 – 5 בדצמבר 1791) היה מלחין ווירטואוז אוסטרי. מספר היצירות שחיבר במהלך חייו הקצרים ואיכותן יוצאת הדופן, מציבים אותו כאחד מגדולי המלחינים הקלאסיים של כל הזמנים.
מוצרט הלחין מאות יצירות, שמקוטלגות ברשימת קכל מ-K.1a עד K.626. המוזיקה שחיבר הושפעה אומנם ממלחינים אחרים, הבולטים שבהם יוזף היידן ויוהאן כריסטיאן באך, אך הוא הביא עמו סגנון חדש ורענן אל התקופה הקלאסית, והיה אחד המלחינים הבולטים בה. מוצרט תרם רבות למוזיקה הקלאסית, והמוזיקה שחיבר שימשה השראה רבה לשורת מלחינים בולטים.
ילדות
מוצרט נולד בבית אחורי ברחוב גטריידה (Getreidegasse 9) בזלצבורג, בירת ריבונות הארכיבישוף של זלצבורג, כיום אוסטריה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. אביו, לאופולד, היה מוזיקאי שהועסק בשירותו של הארכיבישוף מזלצבורג, ואמו, אנה מריה, הייתה מורה לכינור ומוזיקאית חובבת. מוצרט הצעיר הוטבל לנצרות יום לאחר הולדתו בקתדרלת סנט רופרט, וקיבל את השם יוהנס כריסוסטומוס וולפגנגוס תאופילוס (גוטליב) מוצרט (Johannes Chrysostomus Wolfgangus Theophilus (Gottlieb) Mozart). שני השמות הראשונים, שאינם בשימוש היום, הם שמו של הקדוש הנוצרי יוחנן כריסוסטומוס, אשר ביומו נולד מוצרט. השם השלישי הוא שמו הפרטי והוא הוענק לו על-שם סבו מצד אביו, ואילו הרביעי הוא שם לטיני שמשמעו "אהוב האל" והיה שם סנדקו. שם זה שימש את מוצרט כשם אמצעי לאורך כל חייו, ובהתאם לנוהג המקובל בתקופתו, נהג מוצרט להתאים את שמו האמצעי לשלל שפות בהתאם למקום מחייתו ולמצב רוחו. כך בעת ביקוריו באיטליה כינה את עצמו "אמדאו" (Amadeo), בזלצבורג היה "גוטליב" (Gottlieb) ואילו כשחשקה נפשו בניחוח צרפתי השתמש בשם "אמדה" (Amadé). השם האחרון היה החביב עליו ביותר, ולראיה, זהו השם בו חתם על הסכם נישואיו.
כישרונו המוזיקלי של מוצרט הצעיר בלט כבר כשמלאו לו שלוש שנים. אביו, שהיה אחד ממורי המוזיקה המפורסמים באירופה באותה עת, הרביץ בו את תורתו המוזיקלית מגיל מוקדם מאוד, ומלבד לימודי תאוריה, לימד אותו גם נגינה בכינור ובצ'מבלו. בגיל חמש החל מוצרט, שניחן בשמיעה מוזיקלית בלתי רגילה, לחבר קטעי מוזיקה קטנים ולהעלותם על הכתב בסיועו של אביו. כבר בגיל שש ידע מוצרט לנגן על פסנתר עם כיסוי עיניים תוך הנחת ידיים אחת מעל השנייה.
במכתבים רבים של מוצרט הבוגר ובכמה מיצירותיו הקלילות ביטא מוצרט הומור בתי שימוש ילדותי וגס שהביך את חוקריו ועמד בסתירה לרצינות ולבגרות של יצירותיו המוזיקליות. חוקרים אחדים מייחסים זאת להתפתחותו הנפשית של מוצרט במסגרת המשפחתית שבה גדל. לדוגמה, במכתב שכתב לדודניתו ב-5 בנובמבר 1777 חרז מוצרט בגרמנית ביטויים אנאליים על הפרשות, וכך עשה גם בקאנון הפארודי K 382c.
שנות הנדודים באירופה
ליאופולד מוצרט, שראה את ההתקדמות המטאורית של בנו בתחום המוזיקה, הבין חיש מהר כי בילד המחונן טמון פוטנציאל כלכלי גדול יותר מאשר בהוראת מוזיקה לבני אצולה מפונקים. כשהיה מוצרט בן 6 ואחותו מריה אנה (נאנרל) בת 11, יצא איתם אביהם למסע הופעות ראשון, שבמהלכו ביקרו במינכן ובווינה. מוצרט הקטן הוצג לראווה בחצרות האצילים כילד פלא, בעוד אחותו, שניחנה אף היא בכישרון מוזיקלי, הייתה מלווה אותו בפסנתר. לצורך הופעות פומביות אלו חיבר מוצרט מספר דואטים לכינור ולפסנתר. הילדים, ובמיוחד וולפגנג, הותירו רושם עז בקרב כל שומעיהם. המאזינים, שהתפעלו מיכולתו של וולפגנג לנגן בפסנתר קטע מוזיקלי תוך כדי חיבורו ממש, ויכולתו לזהות בקלות ועם עיניים מכוסות כל צליל שנוגן בפניו, העשירו את כיסי אביו, ובלבד שיוכלו לחזות בבנו המחונן. בראותו עד כמה רבה ההצלחה, החליט האב לפרסם את שמו של הבן במרכזי המוזיקה הגדולים של אירופה, והמשפחה יצאה למסע ארוך שנמשך קרוב לשלוש שנים, דרך גרמניה, איטליה, צרפת, אנגליה, ארצות השפלה ושווייץ. בפרנקפורט צפה בו גתה בן ה-14, שלימים תיאר בכתביו את היום ההוא. בלונדון ליווה את המלכה שארלוט בשירתה, וניגן בפניה ובפני המלך ארבע שעות תמימות. אז גם פגש את יוהאן כריסטיאן באך, בנו של המלחין יוהאן סבסטיאן באך, שהיה מלחין נודע בעצמו.
המסעות היו כרוכים בהוצאות כספיות מרובות. הקהל התרשם ביותר ממוצרט הצעיר בשל כישרונו ויכולתו להלחין יצירות תוך כדי ניגונן, אך לרוב התגמול שקיבל היה קופסאות טבק וכדומה, ולא כסף. עם זאת, עבור מוצרט הצעיר הערך האמיתי היה חשיפתו למגוון תרבויות אירופה. במהלך מסעותיהם נתקלו ליאופולד ומוצרט בתרבויות ובשפות שונות. בכל מדינה ועיר נאלץ ליאופולד מוצרט לשכור כלי נגינה חדשים, לקנות בגדים חדשים כאופנת המקום ולשכור מקומות לינה מתאימים.
המסעות הביאו למוצרט הצעיר תהילה רבה, וחשיבותם העיקרית הייתה בחשיפתו למוזיקה מעולה בסגנונות השונים. בכוח זיכרונו המוזיקלי המופלא קלט מוחו את היצירות ששמע והבינן מיד. משום כך ניכרות תכופות בעבודותיו השפעות של מלחינים אחרים, אם כי מגיל צעיר כבר היה טבוע בהן חותם אישי. עם זאת, הנסיעות הארוכות גרמו קושי רב לילד והוא חלה פעמים אחדות. ייתכן שנסיעות אלה הן שערערו את בריאותו וגרמו למותו בגיל צעיר.
בשנת 1769, כשהיה בן 14, שנתיים בלבד לאחר שובו מהמסע הארוך באירופה, יצאה המשפחה למסע נוסף לאיטליה. מסע זה, אשר נמשך כשנתיים, היה הראשון בסדרה של שלושה מסעות לארץ זו, שהגיעו לסיומם כעבור ארבע שנים. גם במסעות אלו זכה הנער להצלחה רבה, בעיקר בזכות האהופרות שכתב, ושמו הלך לפניו בכל אשר פנה. האפיפיור קלמנס הארבעה עשר, שהוקסם מגאוניותו של מוצרט הצעיר, אף העניק לו אות כבוד. אנקדוטה הממחישה את גאוניותו המוזיקלית של מוצרט קשורה ביכולתו הפנומנלית לזכור מוזיקה ולשחזרה: באותה תקופה, המיזררה של גרגוריו אלגרי (שהייתה יצירה גותית דתית) נחשבה נשגבת כל כך עד שהיה מותר להשמיעה רק פעם בשנה, בכנסייה של האפיפיור, ותוויה נשמרו בסוד. ברם, על-פי מכתבו של ליאופולד, מוצרט, אשר נכח במקום בעת ביצוע היצירה, הצליח לשחזר את התווים מתוך שמיעתם בלבד ולהעלותם בשלמות על הכתב, וכך חשף את תוויה הסודיים לעולם.
בתקופת שהותו בבולוניה התוודע מוצרט למלחין הצ'כי יוזף מיסליבצ'ק והתיידד עמו. מיסליבצ'ק גילה סימני מחלה, שלאופולד מוצרט זיהה כעגבת בשלב השלישי, ופקד על בנו לנתק כל קשר עם המלחין, אך סבלו של מיסליבצ'ק נגע ללבו של וולפגנג, שנטה להאמין להסבריו הצולעים של ידידו החולה לעיוות שפגע בפניו. ממכתביו עולה דאגה והתחשבות, שהוא לא גילה כלפי שום אדם אחר שלא מבני משפחתו.
את חמש השנים הבאות עשה מוצרט בזלצבורג ועבד בה יחד עם אביו בחצר הארכיבישוף. העבודה נתפסה בעיניו כחדגונית ומשעממת, עם זאת, הייתה זו תקופה פורייה מבחינת ההלחנה בכל הז'אנרים. בתקופה זו יצא מוצרט למסעות שונים ברחבי אירופה. באחד ממסעותיו למינכן ב-1775, לשם כתיבת האופרה שלו La finta giardiniera (נערת הגן המתחזה), כתב מוצרט את הסונאטה לפסנתר מס' 6. למסעו האחרון יצא מוצרט בן ה-21 ב-23 בספטמבר 1777, כשהוא מלווה באמו. מסע זה כלל ביקור במינכן, במנהיים ובפריז, אך בניגוד להצלחות הכבירות אותן ידע מוצרט במסעותיו הקודמים, מסע זה היה אפוף עגמומיות ומלא אכזבות. במנהיים קיווה מוצרט להשיג משרה בחצרו של הנסיך הבוחר, אך אחרי המתנה של מספר חודשים נכזבה תקוותו. בעת שהותו שם התאהב בזמרת המחוננת אלואיזיה ובר, שהשיבה לו אהבה בתחילה אך דחתה אותו בסופו של דבר. התנגדותו של האב ליאופולד לקשר זה הביאה לשורה של אי הבנות ומתחים בין האב לבנו. שהות של מספר חודשים בפריז לא הביאה אף היא לתוצאות הרצויות. בעודם בפריז, נפלה אמו של מוצרט למשכב, וכעבור זמן קצר נפטרה. מיואש ומאוכזב עזב מוצרט את פריז מתוך כוונה שלא לשוב אליה.
מוצרט בווינה
בשנת 1781 חזר מוצרט לבקר בווינה, הפעם בלוויית מעסיקו, הארכיבישוף הנסיך של זלצבורג. אופיו הנוקשה של הארכיבישוף לא נעם למוצרט, וזמן קצר לאחר הגעתם לווינה נפרדו דרכיהם, כפי שתיאר זאת מוצרט עצמו: הוא שוחרר ממשרתו "בבעיטה באחוריו". בשובו לווינה עורר מוצרט התעניינות בקרב אצילי העיר, שגרמה לו לבסוף להחליט להשתקע בווינה ולפתח קריירה מוזיקלית עצמאית.
ב-4 באוגוסט 1782 נשא מוצרט לאישה את קונסטנצה ובר (1842-1762), דודניתו של המלחין הגרמני קרל פון ובר, בניגוד לעצת אביו שסלד מהנישואים. קונסטנצה ומוצרט הביאו לעולם שישה ילדים, אך רק שניים מתוכם הגיעו לבגרות - קרל תומאס ופרנץ קסאוור וולפגנג. ילדיו של מוצרט לא נישאו מעולם ולא הביאו צאצאים, ובכך שמו קץ לשושלת מוצרט קצרת הימים. שנת 1782 הייתה שנה מבשרת טובות למוצרט ומשפחתו. האופרות שהלחין זכו להצלחה כבירה, והוא החל להופיע כמנצח וכפסנתרן בסדרת הקונצ'רטי לפסנתר שהלחין. השנים 1782–1785 היו המאושרות בחייו. על פי אומדן, מוצרט הרוויח סכום ששווה היום ליותר מ-155,000 אירו בשנה.
בשנת 1783 נסע מוצרט בחברת אשתו לביקור אצל אביו בזלצבורג, במטרה ליישר את ההדורים לאחר נתק שנמשך מיום חתונתו של מוצרט. הביקור לא עלה יפה ואביו של מוצרט התכחש לאשתו הצעירה. על אף כישלון הביקור, הוא ייזכר תמיד כשלב שבו כתב מוצרט את אחת מיצירותיו הליטורגיות הגדולות ביותר: המיסה בדו מינור (שלא נשלמה), אשר עלתה בהשמעת בכורה בזלצבורג לקראת סוף ביקורו שם.
במהלך שנותיו הראשונות בווינה פגש מוצרט במלחין יוזף היידן ועד מהרה קשר איתו קשרי ידידות. שני המלחינים חלקו חיבה משותפת לרביעיות מיתרים, ואף ניגנו יחדיו ברביעייה שכזו בעת ביקוריו של היידן בווינה. שש רביעיות המיתרים של מוצרט מהשנים 1782–1785, אשר הוקדשו להיידן, נחשבות כיום כתשובה מוזיקלית אותה חיבר המלחין בעקבות פרסום סדרת הרביעיות אופ. 33 של היידן בשנת 1781. תוך זמן קצר מתחילת החברות הפך היידן למעריץ נלהב של מוצרט, וכאשר סיים להאזין בפעם הראשונה לשלוש הרביעיות האחרונות שחיבר מוצרט פנה אל אביו במילים: "כאדם ישר ונוכח האל, הריני להודיעך כי בנך הוא המלחין הגדול ביותר הידוע לי, הן בהכרות אישית והן משמועה. הוא ניחן בטעם מעודן ויתר על כן, הבנה עמוקה מאין כמוה בתורת ההלחנה".
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-18 הלחין וביצע מוצרט מספר רב של יצירות, אשר סיפקו לו הכנסה נאה. החל בשנת 1785 חלה ירידה משמעותית בתפוקת היצירות של המלחין, עם ירידת קרנו בווינה וההידרדרות במצבו הכלכלי. בבגרותו הושפע מוצרט מרעיונות תנועת ההשכלה, והוא הצטרף לתנועת הבונים החופשיים בשנת 1784. רעיונותיהם של הבונים החופשיים וערכי המוסר שלהם קיבלו ביטוי ברור באופרה האחרונה שכתב - "חליל הקסם", שאותה חיבר כדי לסייע לידיד ותיק שהתיאטרון שברשותו היה שרוי בקשיים. על אף הצלחתה של האופרה, מוצרט עצמו לא ראה ממנה פרוטה.
את שנת 1786 העביר מוצרט בדירה שכורה בווינה, שם הלחין את האופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני (1787). דירה זו משמשת היום כאתר תיירות פתוח לקהל וכמוזיאון לזכרו של המלחין.
מוצרט ופראג
בימי בגרותו רחש מוצרט חיבה מיוחדת לעיר פראג ולתושביה. בשעה שירדה קרנו בווינה, הפופולריות שלו בקרב אנשי הבירה הצ'כית רק הלכה וגברה, כאשר כל בכורה מוזיקלית של אחת מיצירותיו נחוגה ברוב פאר ובכבוד רב. עד היום מפורסם הביטוי שבו השתמש מוצרט לתיאור יחסיו עם תושבי העיר: "הפרגאים שלי מיטיבים להבינני" (Meine Prager verstehen mich). מלבד תהילה זכה מוצרט בפראג לתגמול נאה בעבור יצירתו, הן בתשלום ישיר עבור קונצרטים אותם נתן והן בתמלוגים על שימוש ביצירותיו. מוצרט כינה את שמה של אחת מהסימפוניות שלו על שמה של העיר פראג שאותה כה אהב: סימפוניה מס' 38, המכונה הסימפוניה הפראגית. אחת מהיצירות אשר הכניסו לו את ההכנסה הגבוהה ביותר בתקופה זו הייתה האופרה "דון ג'ובאני", שהצגת הבכורה שלה נערכה בפראג ב-29 באוקטובר 1787.
חוליו ומותו של מוצרט
בכל הנוגע למצבו הבריאותי של מוצרט בערוב ימיו רב הנסתר על הגלוי. התיעוד הרפואי שקיים כיום דל ביותר, ונוסף על כך, הנופך הרומנטי שניתן לתקופת גסיסתו ומותו יצר אין ספור מיתוסים ואגדות שלרובן אין אחיזה במציאות, אולם הן מקשות על מציאת האמת בערבוביית השמועות שהתפרסמו לאחר מותו.
נושא עיקרי השנוי במחלוקת בקרב החוקרים הוא נושא הידרדרות מצבו הבריאותי של המלחין. עיקר הוויכוח ניטש לגבי הזמן שבו הכיר מוצרט בעובדת מותו הקרב והדרך שבה השפיעה הכרה זו על יצירותיו האחרונות. לדידה של התפיסה הרומנטית, ההידרדרות במצבו הבריאותי חלה בהדרגה החל מאמצע שנות השמונים של המאה ה-18, ובעקבות כך החלה משתנה גישתו המוזיקלית, שעטתה רבדים עמוקים יותר ויותר ככל שיומו קרב.
לעומת התפיסה הרומנטית ישנה גרסה הנפוצה אצל חוקרי מוצרט של ימינו, לפיה המלחין היה בערוב ימיו במצב בריאותי ונפשי מרומם, ומותו התקבל בקרב סביבתו הקרובה בזעזוע עמוק מכיוון שאיש לא ציפה שכך יקרה לאדם בריא.
סוגיה נוספת אשר אין עליה תשובה היא סיבת מותו של מוצרט. בתיעוד הרפואי של מותו מוזכרת סיבת המוות כ"קדחת צבאית חמורה", תיאור מעורפל שאינו מאפשר לאבחן את המחלה ממנה סבל לפי הרפואה המודרנית. במהלך השנים עלו תאוריות רבות על אודות סיבת המוות, בין הבולטות שבהן מחלת השערוניות (Trichinosis), הרעלה כתוצאה ממגע ממושך עם כספית וקדחת השיגרון. יש הסוברים שמוצרט הורעל על ידי בעל קנאי של אחת מתלמידותיו (בספרון "מוצרט וקונסטנצה" שיצא כסיכום מחקר קרימינולוגי - היסטורי). כיום מקובלת ההנחה לפיה מת מדלקת מפרקים חמורה שהתפתחה לזיהום שהחליש את המערכת החיסונית בגופו.
מוצרט נפטר בווינה, קרוב לשעה אחת אחר חצות בליל 5 בדצמבר 1791, והוא בן 35 במותו. בשעותיו האחרונות עמל על השלמת יצירתו האחרונה, ה"רקוויאם", יצירה דתית ליטורגית אשר מהותה תפילת אשכבה למת. מאחר שמותו של מוצרט קטע את העבודה על היצירה, פנתה קונסטנצה אשתו לאחדים ממכריו ותלמידיו במטרה שישלימו את עבודתו האחרונה של בעלה המנוח. היחיד שהסכים לבצע את השלמת היצירה היה תלמידו של מוצרט פרנץ קסאפר זיסמאייר. ישנם מוזיקולוגים המייחסים את שלושת הפרקים האחרונים, "סאנקטוס", "בנדיקטוס" ו"אגנוס דאי", לזיסמאייר שכתב אותם תחת הוראותיו של מוצרט. אולם מחקרים מודרניים (ובעיקר זה של המוזיקולוג היהודי-אמריקני רוברט לוין) טוענים, כי מלאכת השלמת הרקוויאם בוצעה בחופזה ובניגוד לקווים המנחים שהתווה מוצרט לפני מותו. לוין אף חיבר השלמה משלו ליצירה, המבוססת על ממצאים אותנטיים בכתב ידו של המלחין.
לפי המיתוס הרווח, בעת מותו היה מוצרט חסר כול, דבר שבעטיו הוא הובא לקבורה בקבר קהילתי משותף ולא בהלוויה מכובדת כמתבקש לאדם במעמדו. אולם למעשה, מחקרים מראים כי למרות הירידה שחלה בפופולריות שלו בקרב תושבי וינה, הוא המשיך להיות מועסק בעבודה מתגמלת היטב בחצר הקיסר, ומלבד זאת זכה לתמלוגים רבים תמורת השמעת יצירותיו ברחבי אירופה כולה ובפרט בפראג. יש ראיות כי הוא הרוויח, בשנות חייו האחרונות, כ-10,000 פלורין לשנה - פי 20 ממה שנדרש באותה תקופה לקיום אורח חיים אמיד. מכתביו האחרונים של המלחין, שבהם פנה אל מכריו בבקשה לתמיכה כספית, מעידים על פי החוקרים לא על מצב של חוסר בהכנסה כי אם על אורח חייו הבזבזני של מוצרט, אשר אהב את תענוגות החיים וסירב לרדת ברמת חייו גם כשלא היה יכול לעמוד בתשלומים הנלווים לכך. בנוסף לכך, קונסטנצה אשתו הייתה חולה לעיתים קרובות והייתה זקוקה לטיפולים רפואיים יקרים. מכל מקום, מוצרט לא יכול היה לקנות את בריאותו בכסף במצבו, גם אם היה לו הכסף.
בניגוד לדעה הרווחת, מוצרט לא נקבר בקבר אחים המוני אלא בקבר קהילתי משותף, דבר נפוץ ביותר בסוף המאה ה-18 גם בקרב ידוענים במעמד זהה ואף גבוה משלו. על אף שמיקומו המדויק של הקבר בבית הקברות סנט מרקס נשכח עם השנים, כיום מוצבת במקום אנדרטה לזכרו של המלחין, כמו גם אנדרטה נוספת שהוצבה ב"צנטרלפרידהוף", בית הקברות המרכזי בווינה.
מיתוסים ואגדות
בקרב הגדולים שבמלחיני המוזיקה הקלאסית מוצרט יוצא דופן בשל אגדות ומיתוסים רבים שנקשרו בשמו ובפרטי חייו, בעיקר משום שמרבית הביוגרפים הראשונים שלו כלל לא הכירו אותו, והעדיפו לארוג סביבו אגדות רומנטיות.
הרקוויאם של מוצרט
מרבית סיפורי בדיה אלו מתרכזים בשנותיו האחרונות של המלחין כמו גם בנסיבות מותו, אשר, ככל שחלפו השנים, עטו על עצמן שכבות של מסתורין. בין המוכרים שבסיפורים אלו נמצא המיתוס שבעת כתיבת הרקוויאם ידע מוצרט כי הוא עומד למות, והזה שהוא מחבר את היצירה על מותו שלו. סיפור זה מתבסס על זיכרונותיה של אשתו קונסטנצה מוצרט, שסיפרה כי מוצרט אמר לה כך כמה שבועות לפני מותו.
במשך קרוב למאתיים שנה היה מזמין הרקוויאם חידה לא פתורה בעיני חוקרים ומוזיקולוגים רבים, חידה שהיוותה מצע גידול נוח למספר רב של אגדות שונות ומשונות. גרסת הסרט "אמדאוס" להזמנת היצירה רומזת כי מזמין היצירה היה לא אחר מאשר אנטוניו סליירי, מלחין החצר של הקיסר וכנראה גם יריב גדול של מוצרט, אם כי היחסים ביניהם היו לרוב אדיבים וידידותיים. גרסה שונה של אותו הסיפור גורסת כי איש מסתורי הזמין את הרקוויאם כדי להתיש את המלחין החולה ולהביא עליו בכך את מותו.
מוצרט כנראה ידע היטב את זהותו של מזמין היצירה, ועדויות לכך ניתן למצוא בדיון משפטי שהתנהל לאחר מותו של המלחין בין אשתו קונסטנצה לבין נציגיו של הרוזן (אך לא הגיע לידי משפט). על פי הסכם כתוב שנחתם בין מוצרט לבא כוחו של ואלזג-שטופאך, נקב מוצרט בסכום אותו מצא לנכון לדרוש בעבור חיבור היצירה, ואילו הרוזן התחייב להכפיל סכום זה תמורת מסירת הזכויות המלאות ליצירה, בכלל זה כל הטיוטות וכתבי היד לרשותו.
מותו הפתאומי של מוצרט העביר את הזכויות ליצירה הלא מושלמת לידי אשתו, וזו דאגה להשלמתה והשמעתה בפומבי למטרות רווח. מעשה זה היה העילה לתביעתו של הרוזן, שלבסוף יצא כשידו על התחתונה ונאלץ לוותר על הזכויות ליצירה.
הן סיפור מודעותו של מוצרט למותו הקרב והן הסיפור אודות "איש המסתורין", מזמין הרקוויאם, ראו אור לראשונה בספר הביוגרפי שפורסם בווינה בשנת 1808 על ידי סופר בשם פרנץ קסאווייר נימצ'ק (Niemetscheck).
מוצרט וסליירי
כך גם נעשה בכל הנוגע לטיב היחסים בין מוצרט לעמיתו האיטלקי אנטוניו סליירי, אשר כיום, שוב - בעקבות פרסום הסרט, נהוג לראותם כיחסי איבה תהומית המבוססת על קנאה עמוקה של סליירי במוצרט.
מעיון קצר במסמכים מאותה התקופה ניתן ללמוד כי למוצרט וסליירי אכן הייתה תקופה שבה רחשו עוינות זה כלפי זה, אולם הייתה זו עוינות על רקע כלכלי בלבד, לאורך תקופה קצרה ביותר, כאשר מוצרט נכשל בהתמודדותו על תפקידים שונים, בעיקר תפקידי הוראת מוזיקה, אשר אליהם נבחר לבסוף סליירי. אם הייתה איבה בין השניים שבבסיסה קנאה, הרי הייתה זו קנאתו של מוצרט בסליירי ולא ההפך.
מלבד סכסוך קטן זה, יחסיהם של מוצרט וסליירי נודעו כטובים והשניים רחשו הערכה רבה זה לזה. סליירי, כאשר התמנה לתפקיד ה"קאפלמייסטר" ("שר המוזיקה" בחצרו של הקיסר), העדיף להחיות את האופרה "נישואי פיגארו" של מוצרט ולא לכתוב אופרה משל עצמו. נוסף על כך, כיום ידוע כי מוצרט וסליירי אף הלחינו יחדיו קטע מוזיקלי לסופרן ופסנתר, קטע שהוקדש לזמרת פופולרית באותה התקופה.
במכתבו האחרון הידוע, שנכתב ב-14 באוקטובר 1791, כותב מוצרט על הצגתה של האופרה "חליל הקסם" בפני סליירי: "הוא צפה והאזין ברוב קשב, ומן הפתיחה ועד לאקורד הסיום לא היה קטע שבו לא זכיתי למחמאה זו או אחרת מפיו".
סגנון מוזיקלי
נוסף על התמורות שחלו בסגנונו האישי, שהרחיבו את הרפרטואר האישי שלו לכל הסגנונות אשר נוצרו בתקופתו, היה מוצרט מלחין פורה שעסק בהלחנת מרבית סוגי המוזיקה הקיימים, בכלל זה סימפוניות תזמורתיות, אופרות, קונצ'רטי סולו לכלים שונים, מוזיקה קאמרית הכוללת מספר רב של יצירות לרביעיית מיתרים ומספר רב של סונאטות. בתחום המוזיקה הדתית חיבר מוצרט מספר מיסות. הוא גם היה ידוע בחיבתו למוזיקה היתולית, וכך חיבר מוזיקה לריקודים רבים, דיברטימנטי, סרנדות ושאר סוגים של מוזיקה קלה ומבדרת.
המאפיינים הבולטים של הסגנון הקלאסי במוזיקה, ניתנים בקלות לזיהוי ביצירתו של מוצרט, והבהירות, האיזון, השקיפות והשפה ההרמונית הפשוטה מהווים את הבסיס ליצירתו, על אף שביצירותיו הבוגרות יש שימוש גובר בהרמוניות כרומטיות במידת מורכבות שלא נודעה בזמנו. מגיל צעיר ניכר במוצרט הכישרון לחיקוי מדויק של מוזיקה אותה שמע. מסעותיו הרבים בילדותו, שבהם נפגש עם גדולי המוזיקאים באירופה, יצרו בראשו של המלחין אסופת סגנונות וטכניקות שחברו יחד ליצירת סגנונו המוזיקלי הייחודי.
לאחר שהתבגר, החל מוצרט שואל אלמנטים מסגנון הבארוק ומשלבם ביצירותיו. קטעים פוגאלים, נושאים קונטרפונקטיים וקטעים כרומטיים החלו מופיעים ביצירותיו, והיוו חריגה מהמקובל בסגנון של התקופה. הסונאטות שחיבר לכלי מקלדת שאלו את המבנה הידוע של תצוגה-פיתוח-מחזר (צורת סונאטה) ושיכללו אותו לכדי יצירות בעלות נושא המורכב מתת נושאים רבים, ניגוד בין נושא ראשון לנושא שני בסולם אחר, פיתוח רב קולי מורחב של הנושאים תוך שימוש רב במודולציות, חזרה על הנושאים בסולם הפותח וחתימה בקודה.
במהלך חייו כתב מוצרט לסירוגין מוזיקה אינסטרומנטלית ומוזיקה ווקאלית (בעיקר אופרות). הוא כתב אופרות מכל הסוגות הקיימות: ז'אנר האופרה בופה, דוגמת האופרה "נישואי פיגארו", ז'אנר האופרה סריה כדוגמת האופרות אידומנאו ו"חסדו של טיטוס", ז'אנר הדרמה ג'וקוזו כגון דון ג'ובאני (כל אלה באיטלקית), וכן ז'אנר הזינגשפיל בשפה הגרמנית, אשר האופרה חליל הקסם מהווה את הדוגמה הטובה ביותר ליצירה שנכתבה בסוגה זו.
באופרות המאוחרות שחיבר פיתח מוצרט שימוש בשינויים מזעריים בתזמור ובגוון המוזיקלי כדי לבטא ולהדגיש מצבי רוח ורגשות וכן התרחשויות דרמטיות בעלילה. התפתחותו המתמדת של מוצרט בתזמור ובתחכום של הסימפוניות והקונצ'רטי שלו, באה לידי ביטוי גם באופרות שכתב, וכך ככל שגברה מורכבות המוזיקה האינסטרומנטלית, גדלה מיומנותו בהבעת הרגשות באמצעות המוזיקה באופרות שלו.
יש מעט מאוד התייחסות לטבע במוזיקה של מוצרט, בניגוד להיידן, שהתגורר תקופות ארוכות מחוץ לעיר באזורים כפריים. מוצרט היה מלחין עירוני ומעורה בחברתו והתאים את סגנונו המוזיקלי לטעמו של קהל זה, בני אצולה ובורגנים כאחד.
השפעות
יצירתו של מוצרט השפיעה, ועודנה משפיעה, על יצירותיהם של מלחינים רבים וגדולים, רובם ככולם מביעים הערצה מסוימת לגדולתו של המלחין. המלחין האיטלקי ג'ואקינו רוסיני טען כי מוצרט הוא "המוזיקאי היחיד אשר לו היו ידע כמידת הגאוניות, וגאוניות כמידת הידע".
אחד המעריצים הבולטים ביותר של מוצרט בקרב המלחינים הקלאסיים הוא לודוויג ואן בטהובן. בטהובן השתמש לא פעם במוצרט כמודל ליצירתו. הרביעייה בלה מז'ור של בטהובן (אופוס 18 מס' 4) קבלה את השראתה מן רביעייה בלה של מוצרט (K.464). הדמיון ביניהן אינו מקרי: לפני כתיבת היצירה העתיק בטהובן את מרבית רביעיות המיתרים של מוצרט, כדי להבין את אופי היצירה של המלחין הנערץ עליו. גם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בדו מינור של בטהובן הוא מחווה ברורה לזה של מוצרט (ק.491) כמו גם החמישייה לפסנתר וכלי נשיפה אופ. 16, שהקשר בינה לבין היצירה להרכב זהה מאת מוצרט (ק.452) ברור בהחלט.
מחווה נוספת של בטהובן למוצרט הן הווריאציות שכתב למספר נושאים מאת מוצרט, ביניהן הווריאציות לצ'לו ופסנתר שנכתבו על נושאים מתוך "חליל הקסם" וכן קדנצות שנכתבו לקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, ובעיקר לקונצ'רטו מספר 20 (K.466).
דוגמאות נוספות להשפעה שהייתה למוצרט על מלחינים ידועים ניתן למצוא ביצירתו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי "מוצרטיאנה" שנכתבה לזכרו של המלחין וה"וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט" שנכתבה על ידי מקס רגר בשנת 1914. המילה האחרונה שאותה אמר המלחין גוסטב מאהלר לפני מותו הייתה "מוצרט".