cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטרטגיקון
הטקסט הידוע בשם סטרטגיקון נכתב ככל הנראה במטרה ליצור אחידות מבנית ורעיונית לתורת הלחימה של האימפריה הביזנטית בימי הביניים וכקודקס חוקים לרפורמה הצבאית של הקיסר הלוחם מאוריסוס. בקרב ההיסטוריונים המודרניים חלוקות הדעות בשאלה מיהו מחברו האמיתי של הסטרטגיקון, ויש סברה כי הקיסר מאוריסוס הזמין את כתיבתו וכי גנרלים אלמונים של האימפריה עסקו במלאכת איסוף החומר והכתיבה. הסטרטגיקון נחשב לאחד הטקסטים הצבאיים החשובים של ימי הביניים ובסיס לספרי תאוריה צבאית ביזנטיים מאוחרים יותר.
הסטרטגיקון מחולק ל 12 פרקים המכונים לעיתים "ספרים", וכל פרק מכסה פן אחד של טקטיקה בשימוש הצבא הביזנטי במאה השישית והשביעית. משקל רב ניתן לתימרונים של חיל הפרשים אך מקום נכבד שמור גם למבנה ופעולה של חיל רגלים, טקטיקות מצור, מערכות אספקה, אימונים צעידות וסיכום של החוק הצבאי. ספרים 7 ו-8 מהווים מעין תמצית של הסטרטגיקון וכתובים במשפטים קצרים ובפתגמים היוצרים "מתכון" לניהול קרבות.
טרקוטה אדריכלית
טרקוטה אדריכלית היא תערובת שרופה של חימר ומים שניתן להשתמש בה ברכיבים לא מבניים, חצי מבניים או מבניים בחלק החיצוני או הפנימי של בניינים. חימר טרקוטה, או כפי שנקרא חרס אשר אינו משמש לייצור כלים, הוא חומר בנייה עתיק המתורגם מלטינית כ"אדמה אפויה". הטרקוטה האדריכלית היא למעשה טרקוטה חזקה יותר ויכולה להיות מעובדת באופן בלתי מזוגג, צבוע, מזוגגת חלקה או מזוגגת. הטרקוטה מורכבת ממארג חימר נבוב ומעובד לאריחים. את האריחים ניתן להתקין באמצעות חומרי מליטה כדוגמת מלט או לתלות בעוגני מתכת. כל האריחים ממולאים חלקית במלט.
בסוף המאה ה-19 הגרסה המזוגגת, כלומר טרקוטה אדריכלית מזוגגת הפכה לפופולרית. ניתן להשתמש בטרקוטה יחד עם לבנים, לאזורי נוי; אם מקור החימר זהה ניתן לשלב אותם באופן הרמוני, או אם הם שונים לניגוד. טרקוטה אדריכלית משמשת גם לחיפוי על חומר מבני אחר.
הרכב כימי
טרקוטה עשויה ממערך חימר או סחף, חומר שטף, ומגרגרים או פיסות חימר שנשרף בעבר. חרסיות הן שרידים של בליית סלעים הקטנים מ-2 מיקרון. הם מורכבים מסיליקה ואלומינה. קאוליניט, הלויסיט, מונטמורילוניט, איליט ומיקה הם כולם סוגים טובים של חימר לייצור קרמיקה. כאשר מערבבים אותם עם מים הם יוצרים סיליקה אלומיניום הידרומית פלסטית וניתנת לעיצוב. במהלך תהליך השריפה החרסיות מאבדות את מימיהן והופכות לגוף קרמי מוקשה.
שטפים מוסיפים חמצן כשהם שורפים כדי ליצור התכה אחידה יותר של חלקיקי הסיליקה בכל גוף הקרמיקה. זה מגביר את חוזק החומר. חומרי השטף הנפוצים הם סידן פחמתי, ספירי פלד אלקליין, מנגן ותחמוצות ברזל. גרוג משמש למניעת התכווצות ולמתן מבנה למערך החימר העדין.
היסטוריה
הטרקוטה נוצרה על ידי היוונים הקדומים, הבבלים, המצרים הקדמונים, הרומאים, הסינים, תרבות עמק האינדוס ועמים ילידים ביבשת אמריקה. הוא שימש עבור רעפים, מדליונים, פסלים, כותרות ופרטים אדריכליים קטנים אחרים.
תהליך ייצור
ניתן להכין טרקוטה על ידי יציקה או לחיצה של התערובת לתוך תבנית גבס או אבן חול, חימר יכול להיות מגולף ביד, או תערובת ניתן לשחול לתוך תבנית באמצעות מכונות מיוחדות. החימר מתכווץ כשהוא מתייבש מאיבוד מים ולכן כל התבניות עשויות מעט יותר גדולות מהמידות הנדרשות. לאחר יצירת הכלי הירוק הרצוי, או מיובש באוויר, הוא נשרף בכבשן למשך מספר ימים, שם הוא מתכווץ עוד יותר. החימר החם מתקרר באיטיות ואז מסיים ביד. הקרמיקה נשלחת לאתר הפרויקט שם היא מותקנת על ידי קבלנים מקומיים. החלקים החלולים ממולאים חלקית במלט ואז מונחים על גבי הקיר, תלויים מעוגני מתכת, או תלויים על זוויות מדף מתכת.
אייפיה דה פיסר
אייפיה דה פיסר (בהולנדית: Eefje de Visser; נולדה ב-8 בפברואר 1986) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית הולנדית. ב-2009 היא זכתה בתוכנית "הפרס הגדול של הולנד" בקטגוריה זמרת-יוצרת.
ביוגרפיה
אייפיה דה פיסר נולדה בעיר פורבורך וגדלה במורדרכט, עיירה קטנה בקרבת העיר חאודה במרכז הולנד. היא למדה לנגן בגיטרה בשלהי שנות ה-90. אחיה ואביה מוזיקאים אף הם.
קריירה
בשנת 2002 הופיעה לראשונה בתחנת רדיו מקומית בעיר חאודה. היא הקליטה את שני האלבומים הראשונים שלה באולפן ההקלטות של אחיה, פול. השיר Things I Do, אותו ביצעה ביחד עם הרכב זמני שיצרה, זיכה אותה בפרס המקום הראשון בתחרות מוזיקה מקומית. בהמשך הופיעה בפסטיבל מוזיקה שארגן אביה, קרל רוב דה פיסר, שהוא עצמו בסיסט ומפיק מוזיקלי.
בשנת 2006 עברה לטילבורך, שם למדה ב"אקדמיית הרוק". היא התארחה באלבומיהם של חבריה המוזיקאים והצטרפה לטריו בשם SAM. בתקופה זו חזרה לשיר בהולנדית.
בשנת 2009 השתתפה וזכתה בפרס בתוכנית המוזיקה "הפרס הגדול של הולנד" (Grote Prijs van Nederland) בקטגוריה זמרת-יוצרת. בשנים הבאות היא המשיכה להופיע בפסטיבלים שונים והקליטה קולות רקע באלבומים של אמנים אחרים. בזמן שהחלה לעבוד על אריך-הנגן הראשון שלה היא שחררה את הסינגל Hartslag להורדה ברשת.
בשנת 2011 היא הופיעה בפסטיבל Noorderslag בחרונינגן, שם הצטרפו אליה חברי Most Unpleasent Men כלהקת ליווי. היא המשיכה במסע הופעות של "הפרס הגדול", אותו השהתה כדי להשיק את אלבומה הראשון, De Koek, באולם הקונצרטים הנודע פרדיסו באמסטרדם. לאחר מכן יצאה למסע הופעות קצר במועדונים ברחבי הולנד, ביחד עם הקלידן שלה.
בשנת 2012 היא הציגה בפרדיסו DVD ובו שישה קליפים שהוקלטו במהלך ההופעות שלה. היא הלחינה את המוזיקה עבור הצגת התיאטרון My First Suicide, במהלכו היא מבצעת מחדש מספר שירים מתוך De Koek.
בשנת 2013 היא הוציאה את האלבום השני שלה Het Is, שהוקלט באוטרכט יחד עם אמנים עמם עבדה בעבר.
אלבומה הרביעי משנת 2020, Bitterzoet נבחר כאלבום הטוב ביותר של יוצרת הולנדית בשנה זו.
מקס איסטמן
מקס איסטמן (באנגלית: Max Eastman; 1883-1969) היה סופר אמריקאי, מבקר ספרותי, פילוסוף חברתי, משורר ופעיל פוליטי בולט. איסטמן עבר לעיר ניו יורק ללימודי תארים מתקדמים והתגורר בגריניץ' וילג'. הוא תמך בסוציאליזם והפך לפטרון חשוב ברנסאנס של הארלם והיה פעיל בכמה חוגים ליברלים ורדיקלים. במשך כמה שנים ערך את כתב העת "מאסס" ( Masses). יחד עם אחותו קריסטל איסטמן הקים בשנת 1917 את "הליברטור", מגזין רדיקלי לפוליטיקה ואמנות.
כשהתגורר בברית המועצות מסתיו 1922 לקיץ 1924, הושפע איסטמן ממאבק הכוחות בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין ומהאירועים שהובילו להשתלטותו הסופית של סטלין. כעד לטיהור הגדול ולטוטליטריות של ברית המועצות, הוא הפך ביקורתי מאוד כלפי הסטליניזם ואחר כך כלפי הקומוניזם והסוציאליזם בכלל.
איסטמן נשאר אתאיסט והפך לתומך בכלכלת שוק חופשי ואנטי-קומוניסטי. הוא כתב בתדירות גבוהה ב- National Review ובכתבי-עת שמרניים אחרים בהמשך חייו, אך הוא תמיד נשאר עצמאי במחשבתו.
ראשית חייו
איסטמן נולד ב-4 בינואר בשנת 1883 בקננדייגואה, מחוז אונטריו, ניו יורק, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אחיו הגדול נפטר בשנה שלאחר מכן בגיל שבע. אביו, סמואל אליהו איסטמן, היה כומר בכנסייה הקהילתית, ואמו, אנניס ברטה פורד, הצטרפה אליו בשנת 1889. היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שהוסמכו לכנסייה הפרוטסטנטית. הם שירתו יחד ככמרים בכנסייה בניו יורק. באמצעות הוריו התוודע מקס בצעירותו עם חברם, הסופר הנודע סמואל קלמנס, הידוע יותר בשם מארק טוויין.
איסטמן סיים תואר ראשון ממכללת ויליאמס בשנת 1905. חברו הטוב לחדר היה צ'ארלס ויטליסי, לימים נודע כגיבור מלחמת העולם הראשונה.
הוא התיישב בגריניץ' וילג' עם אחותו הגדולה קריסטל איסטמן, והיה מעורב בתסיסה הפוליטית. כשהיה בקולומביה, היה עוזר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, וכן מרצה במחלקה לפסיכולוגיה. לאחר שסיים את הדרישות לתואר הדוקטורט אצל הפילוסוף הנודע ג'ון דיואי, הוא סירב לקבל אותו ועזב את האקדמיה ב-1911.
נישואין ומשפחה
בעיר ניו יורק, ב-1911, התחתן איסטמן עם אידה ראו, עורכת דין, שחקנית, סופרת, עמיתה רדיקלית ופמיניסטית. ראו שמרה על שם משפחתה, אך עד מהרה הם נפרדו ולבסוף שנת 1922 התגרשו. נולד להם ילד אחד, דן, איתו למקס איסטמן לא היה קשר במשך 23 שנה. איסטמן זקף לזכותה של ראו את היכרותו עם הסוציאליזם. בשנת 1924 התחתן איסטמן עם הציירת אלנה קרילנקו, ילידת מוסקבה, אותה הכיר במהלך שהותו כשנתיים בברית המועצות. אלנה הייתה אחותו של ניקולאי קרילנקו, בולשביק שהפך לימים לתובע הראשי במשטר הסובייטי. קרילנקו היה מעורב בארגון חלק גדול מ"משפטי הראווה " הידועים לשמצה של סטלין בשנות השלושים של המאה העשרים. בהמשך הוא נעצר והוצא להורג בעצמו במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1938. אלנה עבדה אצל מקסים ליטבינוב במשרד החוץ, אף שהיא לא הייתה חברת מפלגה בעצמה. בשנת 1924 החליטה אלנה לעזוב את רוסיה עם איסטמן. ליטבינוב הסכים לעזור בכך שהעביר אותה כחברת משלחת כשנסע ללונדון לכנס בינלאומי. לאלנה לא היה דרכון, ולכן היא לא יכלה לעזוב את המשלחת ולהישאר במערב. לכן, בשעות לפני שהרכבת שלהם עזבה חזרה למוסקבה, היא ומקס איסטמן התחתנו. אלנה נפטרה בשנת 1956.
בשנת 1958 התחתן איסטמן עם איווט שקלי שנולדה בבודפשט, אוסטריה-הונגריה בשנת 1912. היא היגרה לניו יורק עם אמה החורגת והגרושה. היא ניהלה מערכת יחסים ארוכת טווח עם תאודור דרייזר לפני נישואיה עם איסטמן. בשנת 1995 פרסמה ספר זיכרונות, ונפטרה בניו יורק בשנת 2014 בגיל 101.
לאורך חייו היו לאיסטמן פרשיות אהבה רבות.
רדיקל פוליטי
במגזין "מאסס" התפרסמו מאמרים רבים נגד השתתפות אמריקה במלחמת העולם הראשונה. רבים מהם נכתבו על ידי איסטמן, ועוררו מחלוקת ותגובה מצד הרשויות. נגד איסטמן הוגשו פעמיים כתבי אישום והוא הועמד לדין על פי הוראות חוק הריגול, אך הוא זוכה בכל פעם. בשנת 1918 נאלצו לסגור את כתב העת "מאסס" עקב אישומים על פי חוק הריגול משנת 1917.
איסטמן גייס את הכסף לשליחת ג'ון ריד לרוסיה בשנת 1917. כתב העת שלו פרסם את מאמריו של ריד מרוסיה, שנאספו אחר כך לקובץ "עשרת הימים שזעזעו את העולם", סיפורה הבולט של המהפכה הבולשביקית.
בשנת 1919 יצרו איסטמן ואחותו קריסטל כתב עת חדש בשם "הליברטור". הם פרסמו סופרים כמו ארנסט המינגוויי, הלן קלר, קלוד מקיי, ויליאם גרופר ואדמונד וילסון. בשנת 1922, לאחר שכתב העת נתקל בקשיים כלכליים מתמשכים, השתלטה עליו מפלגת הפועלים של אמריקה. בשנת 1924 אוחד הליברטור עם שני כתבי עת נוספים כדי ליצור את The Workers Monthly. איסטמן סיים את הקשר עם המגזין.
בשנת 1922 יצא איסטמן לסיור בברית המועצות כדי ללמוד על החקיקה הסובייטית. הוא נשאר שם שנה ותשעה חודשים, במהלכה התבונן במאבקי הכוח בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין. לאחר שהשתתף בקונגרס המפלגה במאי 1924, עזב את רוסיה ביוני אותה שנה. הוא נשאר באירופה בשלוש השנים הבאות.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1927, פרסם איסטמן כמה יצירות שהיו ביקורתיות מאוד כלפי השיטה הסטליניסטית, כמו "מאז שלנין נפטר ", שנכתב בשנת 1925. במאמר זה שהתבסס על מסמכים שאסף ברוסיה, בהם חשף את ההצעה של לנין לגבי שינויים במבנה הממשל הסובייטי. לנין מתח ביקורת על חברי המנהיגות הסובייטית והציע כי סטלין יורחק מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. ההנהגה הסובייטית גינתה את דבריו של איסטמן והשתמשה במשמעת המפלגתית כדי להכריח את טרוצקי, שהיה אז עדיין חבר בפוליטביורו, לכתוב מאמר השולל את גרסתו של איסטמן לאירועים. במאמרים אחרים תיאר איסטמן את התנאים שיש לאמנים ולפעילים פוליטיים ברוסיה. מאמרים כאלה הפכו את איסטמן ללא פופולרי בקרב אנשי השמאל האמריקאים. בשנים מאוחרות יותר, כתביו בנושא זה צוטטו על ידי רבים מהשמאל וגם מהימין כתיאור מפוכח ומציאותי של המערכת הסובייטית של סטלין.
חוויותיו של איסטמן בברית המועצות ומחקריו לאחר מכן הביאו אותו לשנות את השקפתו על המרקסיזם כפי שנוצר ברוסיה הסובייטית תחת שלטון סטלין. עם זאת, אמונתו ברעיונות הפוליטיים השמאלניים לא השתנתה באותה העת.
בעודו בברית המועצות, פיתח איסטמן חברות קרובה עם טרוצקי, שהסתיימה כשטרוצקי יצא לגלות למקסיקו. בשנת 1940 נרצח שם טרוצקי על ידי סוכן של סטלין. איסטמן תרגם כמה מיצירותיו של טרוצקי לאנגלית, כולל תולדות המהפכה הרוסית. הוא גם תרגם ופרסם יצירות של המשורר אלכסנדר פושקין.
איסטמן היה חבר בולט בתנועה לזכויות נשים בראשית המאה העשרים. הוא כיהן כנשיא הליגה לשוויון הזכויות בניו יורק.
שינוי הדעות הפוליטיות
בעקבות השפל הגדול, איסטמן החל לנטוש את אמונותיו הסוציאליסטיות, והפך ביקורתי יותר ויותר לרעיונותיהם של קרל מרקס ופרידריך הגל, אותם העריץ בתחילה.
בשנת 1941 הוא נשכר כעורך למגזין רידר דייגס, תפקיד אותו מילא בהמשך חייו. בערך בתקופה זו, הוא גם הפך למעריץ של כלכלני השוק החופשי. הוא כרת ברית עם הסופרים האמריקאים ג'יימס ברנהאם, ג'ון צ'מברלין וג'ון דוס פאסוס.
חתן פרס נובל, הכלכלן פרידריך האייק התייחס לחייו של איסטמן ולדחייתו מהסוציאליזם בספרו "בדרך לסרפדום". איסטמן סידר את המשך פרסום עבודתו של הייק ב- Reader's Digest. מאוחר יותר, כתב איסטמן מאמרים ביקורתיים על סוציאליזם עבור כתבי עת נוספים.
בתחילה, איסטמן תמך ב"וועדת הפעילות האנטי-אמריקאית" ובמתקפותיו הפומביות של הסנטור ג'וזף מקארתי על השפעת הקומוניזם. בתחילת שנות החמישים, המאמרים האנטי-קומוניסטיים של איסטמן ב"רידר דייגסט", ב"פרימן" ו"נשיונל ריוויו" מילאו תפקיד חשוב במה שנודע בכינוי מקארתיזם. עם זאת, עד מהרה הוא האמין כי התנועה האנטי-קומוניסטית "נשלטת על ידי כוחות ריאקציוניים שבלבלו את מסע הצדק החברתי עם הבגידה הקומוניסטית".
בשנת 1955, דחייתו מהשמאל הגיעה לשיאה עם פרסום הרהוריו על כישלון הסוציאליזם. בשלב זה הוא האמין שהמהפכה הבולשביקית "במקום לייצר חופש, הניבה את הרודנות המושלמת ביותר בכל ההיסטוריה". בנוסף, בשנת 1955, הוא הפך לאחד העורכים המקוריים של מגזין National Review השמרני.
בשנות השישים הוא נפרד מחברו ויליאם פרנק באקלי והתפטר ממועצת המנהלים של ה- National Review, בטענה שהמגזין היה פרו-נוצרי מדי, בעוד הוא נשאר אתאיסט כל חייו.
זמן קצר לאחר מכן החל להתנגד בפומבי למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם. למרות תמיכתו בכלכלת שוק חופשי, היו לאיסטמן מגוון השקפות שאינן שגרתיות לשמרן פוליטי. הוא דחה את התווית "ליברטריאן" ששימשה אז את הסופר הפוליטי רוז ווילדר ליין, וקישר את המונח לרעיונותיו של הסופר אלברט ג'יי נוק.
בשנים האחרונות לחייו, הוא לא הוביל כתבי עת ולא היה דמות מרכזית. הוא השפיע מעט בחוגים שמרניים ואנטי קומוניסטיים, באמצעות ארגונים כמו הוועדה האמריקאית לחופש התרבות וכתבי עת כמו National Review.
ספרי הזיכרונות שפרסם "הנאה מחיים", בשנת 1948 ו"אהבה ומהפכה" ב-1964, היו מעניינים כמסמכים ביוגרפיים, בעיקר בגלל הכנות הבלתי רגילה שלהם בנושא יחסי המין.
יצירות ספרותיות
איסטמן, היה סופר פורה, פרסם יותר מעשרים ספרים בנושאים מגוונים כמו השיטה המדעית, ההומור, הפסיכולוגיה הפרוידיאנית והתרבות הסובייטית, כמו גם ספרי זיכרונות. בנוסף, הוא תרגם לאנגלית חלק מיצירתו של אלכסנדר פושקין. הוא ערך וקיצר את "הקפיטל" של קרל מרקס.
איסטמן כתב גם שני כרכים של זיכרונות על מפגשיו האישיים עם רבים מהדמויות המובילות בתקופתו, בהן פבלו קזאלס, צ'ארלי צ'פלין, יוג'ין דבס, ג'ון דיואי, איזדורה דאנקן, אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, ג'ון דוס פסוס, ארנסט המינגוויי, ג'ון ריד, פול רובסון, ברטראנד ראסל, ג'ורג' ברנרד שו, ליאון טרוצקי, מארק טוויין וה.ג וולס. ספר הזכרונות האחרון של איסטמן היה "אהבה ומהפכה-המסע שלי דרך התקופה" (1964).
מקס איסטמן נפטר ב-25 במרץ 1969, בבית הקיץ שלו בברידג'טאון, ברבדוס בגיל 86.
ויליאם בוג לישמן
סר ויליאם בוג לישמן (באנגלית: William Boog Leishman ;) היה רופא צבאי, פתולוג, מיקרוביולוג ופרזיטולוג סקוטי. בשנים 1926-1923 כיהן במנהל כללי של שירותי הרפואה של הצבא הבריטי. הגיע לדרגת לוטננט גנרל. היה פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה צבאית במילבנק בלונדון.
קורות חיים
ויליאם בוג לישמן נולד ב-1865 בגלאזגו כילד הרביעי של הרופא ויליאם לישמן האב (1894-1833) ושל אוגוסטה סלינה לבית דריוור, ילידת אירלנד. האב לימד רפואה משפטית במכללת אנדרסון בגלאזגו והיה אחר כך פרופסור למילדות באוניברסיטת גלאזגו. לישמן היה תלמיד מחונן בבית הספר וסטמינסטר ואחר כך כבר בגיל 14 התקבל לאוניברסיטת גלאזגו. למד קודם לטינית, יוונית, מתמטיקה ולוגיקה, ומגיל 16 התחיל לימודי רפואה לרבות מדעי יסוד - אנטומיה, כימיה וזואולוגיה. גם באוניברסיטה עבר את הבחינות בהצטיינות יתרה. סיים בשנת 1886 את "התואר הראשון ברפואה" ו"התואר השני בכירורגיה" MB-CM עם ציון גבוה לשבח. התגייס בהמשך לחיל הרפואה המלכותי הבריטי. כעבור 3 שנים נשלח כרופא צבאי להודו, בה השתתף במבצע דיכוי בווזיריסטן, בגבול עם אפגניסטן. לקח איתו מיקרוסקופ והתחיל להתעניין בעיקר במיקרוביולוגיה וברפואה מונעת. ערך שם מחקרים בתחום טיפוס הבטן וקלה אזר. בשובו לבריטניה עבד בשנת 1897 בבית החולים ויקטוריה בנטלי, המפשייר. בשנת 1900 התמנה למרצה לפתולוגיה בבית הספר לרפואה הצבאית בנטלי, לצידו של הפרופסור סר אלמרות' רייט, והחליף את רייט כפרופסור בשנת 1903 כשבית הספר עבר לשכונת מילבנק בלונדון. כיהן כפרופסור עד שנת 1914.
מחקריו המדעים
באותה שנה מצא לישמן שיטת צביעה של הדם לצורך אבחון מלריה וטפילים אחרים, שינוי ופישוט של שיטת רומנובסקי שהשתמשה בצבע המורכב ממתילן כחול ואאוזין, שהתפרסם תחת השם "הצבע ע"ש לישמן".
הגופים על שם לישמן-דונובן
בשנת 1901 אחד ממטופליו היה טוראי ששירת בהודו וסבל מחלה קטלנית במידה רבה בשם "קלה אזר" ("הקדחת השחורה") (הקרויה בימינו "לישמניה ויסצרלית"), עם התקפי חום, אנמיה וטחול (ספלנומגליה). במדגמים שהשיג על ידי דיקור בטחול, הבחין לישמן בתאי הטחול ובכדוריות האדומות במספר עצום של גופים אובליים ועגולים שנצבעו בצבע שפיתח. על ידי כך היה לישמן לאחד ממגלי הטפיל הגורם של מחלת קלה אזר. כעבור חדשים מספר כשבדק את הדם, הטחול והכבד של חולדה שמתה מטריפנוסומיאזיס הופתע למצוא את אותם הגופים שמצא אצל הטוראי. לישמן פרסם את ממצאיו בשנת 1903. הקפטן צ'ארלס דונובן מהשירות הרפואי ההודי במדראס מצא באופן עצמאי גופים דומים אצל חולי קלה אזר אחרים, ועל כן הם נקראים בימינו גופי לישמן-דונובן (אין לבלבל עם גופי דונובן, הנמצאים במקרים של גרנולומה מפסעתית, ושהופעתם הנגרמת על ידי Klebsiella מהמין Klebsiella granulomatis) והם ידועים כפרוטוזואות גורמים פתוגניים של קלה אזר או לישמניה דונובני. הלישמניות - הטפילים שנמצאו ב-1901 על ידי לישמן סווגו בהמשך כסוג טפילים הדומה מאוד לטריפנוסומות, ומשתייך לסדרה Trypanosomatida.
סר רונלד רוס היה זה שהכיר בתרומתו החשובה של לישמן לפרזיטולוגיה, וסיווג את הגורם הפתוגני של מחלת קלה אזר במין טפילים נפרד אותו כינה לישמניה. יצורים טפיליים ממין זה תוארו קודם לכן על ידי החוקר הרוסי פיוטר בורובסקי בשנת 1892
מחקרים אחרים
לישמן תרם גם לבירור מעגל החיים של בורליה דוטוני (ספירוקטה דוטוני) הגורמת לסוג של קדחת קרציות אפריקאית. יחד עם אלמרות' רייט סייע לישמן בפיתוח שיטות ראשוניות של חיסון נגד טיפוס הבטן על ידי "אינוקולציה". בשנים 1912-1911 כיהן ויליאם לישמן כיושב ראש החברה המלכותית לרפואה טרופית והיגיינה. ב-1914 סיים דוקטורט במשפטים.
ימי מלחמת העולם הראשונה
עם פריצת מלחמת העולם הראשונה היה לישמן יועץ לרפואה טרופית במסגרת הוועד הרפואי המייעץ של הצבא הבריטי, ובהמשך גם יועץ לפתולוגיה באותה מסגרת. באוגוסט 1914 הודות למאמציו היו מוכנות בשביל החיילים 170,000 מנות חיסון נגד טיפוס הבטן. לפי ההערכות לולא החיסון היו נגרמים בקרב הצבא הבריטי 550,000 מקרי טיפוס הבטן ומעל 77,000 מקרי מוות. הודות לחיסון היו רק 1,191 מקרי מוות מתוך 21,139 מקרים של מחלה. ייעץ לחיל המשלוח הבריטי בצרפת ובפלנדריה. הושיט עזרה חשובה בהתמודדות עם קדחת השוחות. שמו צוין שלוש פעמים בשדרי הצבא ובשנת 1919 הועלה לישמן לדרגת מייג'ור גנרל.
לישמן נפטר בשנת 1926 בגיל 59 אחרי מחלה קצרה בבית החולים הצבאי "המלכה אלכסנדרה", בתקופה שבה ניהל את שירותי הרפואה של הצבא הבריטי. באותו זמן נפטר גם סר סטוארט סטוקמן, הקצין הראשי לרפואה וטרינרית של משרד החקלאות הבריטי. שני מקרי המוות התרחשו בעת ששניהם היו חברים בוועדה בראשות לישמן שחקרה את מחלת הפה והטלפיים. לישמן הובא לקבורה בבית הקברות הייגייט בעיר.
לקריאה נוספת
137. Kiple, K. (ed.). 1993. Cambridge world history of human diseases. Cambridge University Press, Cambridge, United Kingdom.
קישורים חיצוניים
Hamilton Bailey and W.J.Bishop ''Leishman-Donovan Bodies and Dovaniasis, Sir William Boog Leishman, 1865-1926: Charles Donovan, 1863-1951, Brit.J.vener.Dis 1959 Mar; 35(1) 8-9. '' Am J Public Health (NY). 1926 Aug; 16(8): 826. Colonel Professor William Boog Leishman
זרימת טיילור-קואט
במכניקת הזורמים, זרימת טיילור-קואט (Taylor-Couette) מתייחסת למצב בו זורם צמיג כלוא בין שני גלילים מסתובבים. עבור מהירויות זוויתיות נמוכות, (בהן מתקבל מספר ריינולדס נמוך) הזרימה תמידית ואזימוטלית. המצב הבסיסי ידוע כזרימת קואט מעגלית, על שם מ.מ. אלפרד קואט, אשר בנה מערכת כזו על מנת למדוד את הצמיגות של הזורם. סר גפרי טיילור חקר את היציבות של זרימה זו במאמר שהיווה את אבן הבסיס של הבנת יציבות במכניקת הזורמים. (הרחבה בהמשך)
פיתוח המשוואות
נמצא את שדה המהירות תחת ההנחות הבאות:
עמנואל שינוול
עמנואל "מני" שינוול, ברון שינוול (באנגלית: Emanuel "Manny" Shinwell, Baron Shinwell; 18 באוקטובר 1884 – 8 במאי 1986) היה מנהיג עובדים ופוליטיקאי יהודי-בריטי שפעל במסגרת מפלגת הלייבור ושימש בתפקידים שונים בממשלות בריטניה, לרבות תפקיד שר המלחמה בממשלת קלמנט אטלי. שינוול היה דמות מפתח ב-"Red Clydeside" (קליידסייד האדומה) – הכינוי שניתן לזירת הפעילות התוססת של ארגוני העובדים בגלאזגו בתחילת המאה ה-20, שהייתה בעלת חשיבות בהתפתחות תנועת העבודה הבריטית.
אסתר סולאי-לוי
אסתר סולאי-לוי (14 במאי 1936 - 31 במרץ 2012) הייתה מתרגמת, פעילת תרבות ועורכת ספרות ישראלית.
זרימת טיילור-קואט
פיתוח המשוואות
משוואת הרצף בקואורדינטות גליליות:
עמנואל שינוול
שנים מוקדמות
שינוול נולד למשפחה יהודית יוצאת פולין בשכונת ספייטלפילדס (Spitalfields) שבפרבר האיסט אנד בלונדון, אך בהיותו ילד עברה משפחתו לגלאזגו שבסקוטלנד. אביו היה חייט ואמו מבשלת. שם המשפחה של אביו היה לוינסקי, אך הוא שינה אותו ל"שינוול" משהיגר לבריטניה. שינוול לא זכה לחינוך פורמלי, ואת השכלתו השלים בקריאה בספרייה הציבורית. שינוול החל בגיל צעיר לעבוד כמפעיל מכונה במפעל לטקסטיל. ב-1903 החל להיות מעורב בפעילות איגוד עובדי ההלבשה, וב-1906 היה כבר נציג הארגון המקומי במועצה הארצית.
זרימת טיילור-קואט
פיתוח המשוואות
תחת ההנחות לעיל:
משוואת הרצף :
מפתרון משוואת הרצף והצבת תנאי שפה של אי חדירה מתקבל כי
נציב זאת למשוואות ונתמקד בכיוון המשיקי:
נשים לב כי ניתן לכתוב גם כך:
כעת ניתן לפתור על ידי אינטגרציה פשוטה והעברת אגפים ולקבל:
הצבת תנאי שפה של אי החלקה:
נותנת:
טיילור הראה במאמרו, שכאשר המהירות הזוויתית עולה מעל מהירות סף מסוימת, זרימת קואט הופכת לא יציבה, ועוברת למצב שיווי אחר, המאופיין על ידי ערבולים אקסיסימטרים טבעתיים, הידועה כזרימת ערבולי טיילור. במקביל לעליה במהירות הזוויתית, נוצרת אי יציבות שגוררת מצבים עם יותר מורכבות במרחב ובזמן, ולמצב הזה קוראים זרימה ערבולית גלית. אם שני הגלילים מסתובבים בכיוונים מנוגדים, אז יש זרימה עם ערבולים ספירליים. מעל מספר ריינולדס מסוים (תלוי גאומטריה) מתחילה להיווצר טורבולנציה. לזרימת קואט מעגלית יש המון יישומים החל מהתפלת מים עד מגנטו-הידרודינמיקה ולמדידת צמיגות. מעבר לכך, כשהנוזל זורם במרווח הטבעתי שבין גלילים מסתובבים תוך הפעלת מפל לחץ אז נוצרת זרימת טיילור-דין. במהלך השנים סווגו משטרי זרימה הכוללים את TVF, WVF, MWV, TTV, ועוד. הנושא נחקר ותועד בהרחבה בדינמיקת הזורמים.
ערבולי טיילור
נקראים ע"ש סר טיילור, הם ערבולים הנוצרים בזרימת טיילור-קואט כאשר מספר טיילור (\mathrm{Ta}) עובר ערך קריטי . בזרימה שבה, לא מופיעות תופעות אי יציבות, כלומר, הפרעות בזורם מדוכאות על ידי כוחות צמיגות, והזרימה תמידית. אך כאשר נוצרות אי-יציבויות אקסיסימטירות. ההתנהגות של אי היציבויות הנ"ל הן החלפה בין מצבי שיווי משקל (ולא שיווי משקל עודף. כלומר מספר פתרונות אפשריים לא נותן יציבות עודפת אלא יש קפיצה בין מצבי שיווי משקל), והתוצאה היא אינה טורבולנציה, אלא תבנית של זרימה שניונית, בה נוצרים ערבולים טבעתיים גדולים זה מעל זה בשדה הזרימה. אלו הם ערבולי טיילור. אמנם תכונות הזורם בזרימה המקורית לא יציבות כאשר, הזרימה החדשה, זרימת טיילור קואט, המאופיינת בערבולי טיילור, יציבה עד הגעה למספר ריינולדס גבוה, ואז הזרימה משתנה לזרימת ערבולים גליים לא יציבה, שלכאורה מצביעה על קיום אי יציבות שאינה אקסי-סימטרית. זרימת קואט מעגלית מאופיינת גאומטרית על ידי שני פרמטרים:
כאשר אינדקס "1" מתייחס לגליל הפנימי ו"2" לחיצוני. הבעיה המתמטית הטהורה המתקבלת על ידי בחירת ערכים מסוימים ל \mu, \eta, ו \mathrm{Ta}. כאשר ו  אז מספר טיילור הקריטי.
משטרי זרימה
אחד המאפיינים הייחודיים של זרימת טילור-קואט נובע משינויי במשטרי הזרימה המובילים לטורבולנציה. ישנה תקווה שע"י מחקר מקיף של המערכות הנ"ל תתקבל הבנה כללית יותר של מעבר לטורבולנציה. הרבה ממשטרי הזרימה נחקרו במספר ניסויים רב ועקב כך נוצרה שיטה לסיווגם לפי שמותם. לדוג': ועוד רבים אחרים. המינוח 'גלי' בהקשר שלנו מתייחס להתקדמות בשינויים בזרימה בכיוון המשיקי. מיפוי משטרי הזרימה טרם הושלם; מחקרים מתבצעים מפעם לפעם על מנת לברר תחומי עניין מסוימים, אך נותרו פערי ידע. לדוג' זוהה משטר העלול להיות שונה, הנקרא "טורבולנציה רכה". ניסויי טיילור-קואט לעיתים כוללים תוספות מערכתיות, כגון זרימה צירית כפויה, זרימה בהפעמה (תחת פעימות, פולסים), וכו'. שתוכנו על מנת להבין מעברים מסוימים בצורה טובה יותר.
עמנואל שינוול
שנים מוקדמות
במאי 1911 סייע להקים את איגוד הימאים בגלאזגו, ומילא תפקיד חשוב בשביתת הימאים בת ששת השבועות שהייתה חלק משביתה ארצית. הוא הפך למזכיר איגוד הימאים והדייגים המקומי. באוגוסט 1912 השתתף במרד כנגד האיגוד, וגרם לכך שהסניף המקומי יצטרף לאיגוד הימאים הבריטי. הוא היה המזכיר המקומי של איגוד הימאים הבריטי עד לשנת 1922, כאשר הוקם הארגון הבריטי המאוחד של עובדי הימאות, ששינוול הפך למנהלו הלאומי. ב-1919 היה מעורב באירועים אלימים בגלאזגו ובהתנגשויות בין המשטרה ומפגינים, ונדון לחמישה חודשי מאסר.
קריירה פוליטית
בשנת 1922 נבחר מטעם מפלגת הלייבור העצמאית כחבר הפרלמנט הבריטי ממחוז לינלית'גושייר (Linlithgowshire), שבסקוטלנד. לאחר עליית ממשלתו של רמזי מקדונלד מונה שינוול לשר המכרות, אך כהונה זו, כמו ממשלתו של מקדונלד, הייתה קצרת ימים. בבחירות שהתקיימו ב-1924 איבד את מושבו, אך שב ונבחר בבחירות המשנה במחוזו בשנת 1928. עם עליית ממשלתו השנייה של רמזי מקדונלד בשנת 1929 מונה לשר כלכלי במשרד המלחמה, ולאחר מכן, בשנת 1930 שב וקיבל את תפקיד שר המכרות. כרבים ממנהיגי מפלגתו, היה שינוול מבקר חריף של "הממשלה הלאומית" של מקדונלד. בשנת 1931, כאשר הובסה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות, איבד את מושבו בפרלמנט, אך שב ונבחר בשנת 1935, לאחר שהביס את מקדונלד עצמו במחוז הבחירה סיהאם (Seaham) שבמחוז דרהאם (Durham). בשנים שלאחר מכן היה פעיל עם אחרים כאניירין בוואן במאבק כנגד הפאשיזם והנאציזם, וכנגד מדיניות הפייסנות של ממשלות בריטניה. הוא תמך ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. תקרית חמורה בעלת נימות אנטישמיות אירעה בשנת 1938, כאשר במהלך ויכוח בפרלמנט הותקף שינוול בשל אי-נאמנותו, כביכול. במהלך הוויכוח קרא לעברו חבר פרלמנט שמרני בשם לוטננט קומנדר רוברט ט. באואר, "חזור לפולין". שינוול קם ממושבו וסטר לו בפרצופו. שינוול הדגיש כי באואר עלב בו בשל מוצאו, וכי הוא עצמו נולד בבריטניה. בהמרצת יושב ראש הבית התנצלו שני חברי הפרלמנט זה בפני זה. במאי 1940 סירב שינוול להצעתו של וינסטון צ'רצ'יל לשמש בממשלתו כשר המזון, וזאת כאשר מפלגת הלייבור הצטרפה לקואליציית המלחמה שהקים צ'רצ'יל. בשנת 1942 נבחר ליושב ראש מפלגת הלייבור. לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות בשנת 1945 מונה שינוול לשר האנרגיה והדלק, ופעל להלאמת תעשיית המכרות.
ב-1947 הביא חורף קשה במיוחד לקפיאת המכרות ולמחסור קשה בפחם. שינוול ספג ביקורת על כישלונו בניהול המשבר. בסמוך לאחר מכן מונה לשר המלחמה, משרה שבה החזיק עד שנת 1950. שינוול היה שר המלחמה בעת מלחמת העצמאות וספג ביקורת בישראל על פעולות כגון חימוש הלגיון הערבי לפני הפלישה לישראל במאי 1948. לאחר שהפסיד הלייבור את השלטון, המשיך בפעילות פרלמנטרית עד גיל מתקדם, ואף היה יושב ראש סיעת הלייבור בבית הנבחרים בין השנים 1964 ל-1967. בשנים אלו הפגין ידידות כלפי ישראל ותמך בעמדתה במגוון נושאים. כך, למשל, כאשר בריטניה פעלה באופן דיפלומטי כנגד ישראל במהלך פעולות התגמול ובמיוחד לאחר פעולת קיביה, ביקר שינוול בישראל, ותמך בפומבי בתל אביב בעמדת ישראל.
בשנת 1970 פרש מפעילות פוליטית, וקיבל תואר ברון. שינוול מת בשנת 1986 בגיל 102.
אסתר סולאי-לוי
ביוגרפיה
סולאי-לוי נולדה בשנת 1936 למשפחה יהודית במקסיקו סיטי וקיבלה את השכלתה היסודית והתיכונית ב"יידישע שול אין מקסיקו".
בשנת 1951 נסעה סולאי-לוי לישראל עם עליית הנוער והמשיכה את לימודיה במוסד נווה הדסה ליד נתניה.
בתום שנת הכשרה בישראל, שבה סולאי-לוי למקסיקו ובין השנים 1953 ל-1955, במקביל לסיום לימודיה, הצטרפה לסגל ההוראה בבית הספר בו למדה ועסקה בהוראת המקצועות עברית, יידיש, לשון, ספרות עברית ותנ"ך.
בשנת 1955 זכתה סולאי-לוי במלגה של קרן סוראסקי ללימודים באוניברסיטה העברית בתחומי הלשון, המקרא והספרות העברית ובסוף שנה זו עלתה לישראל והתגוררה בירושלים.
עוד בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית, החלה סולאי-לוי לעבוד במכון ליחסי תרבות ישראל איברו-אמריקה, ספרד ופורטוגל. במסגרת עבודתה זו, טיפלה במשך כעשור בפעילות הבינלאומית של המכון ובטיפוח קשרים עם חברי הסגל הדיפלומטי מארצות אמריקה הלטינית, ספרד ופורטוגל. כמו כן, עסקה סולאי-לוי בפעילות תרבותית של המכון ובין היתר, בארגון קבלות פנים וטקסים לסופרים, משוררים, ציירים ומוזיקאים מאותן ארצות וזאת בשיתוף פעולה עם שרת החוץ, גולדה מאיר, ועם מחלקת דרום אמריקה במשרד החוץ.
עם נישואיה בשנת 1964 לכלכלן בנימין לוי, עברה לגור באשדוד, בה מונה בעלה לתפקיד כלכלן הנמל החדש. במקביל להקמת משפחתה, עסקה סולאי-לוי בהוראת עברית לעולים באולפן והמשיכה בפעילותה כמתרגמת ספרות מעברית לספרדית ולהפך.
בשנת 1972 שבה סולאי-לוי עם משפחתה לגור בירושלים והמשיכה בעבודתה כמתרגמת.
ב-1994 זכתה סולאי-לוי בפרס שרת המדע והאמנויות למתרגמים מהשפה הספרדית, שהוענק לה על ידי השרה, שולמית אלוני.
סולאי-לוי נפטרה ב-31 במרץ 2012, בירושלים. הותירה אחריה בעל ושלושה ילדים.
פדרציית הכוכבים המאוחדת
פדרציית הכוכבים המאוחדת (או בקיצור: "הפדרציה") היא רפובליקה פדרלית בין-כוכבית בדיונית המופיעה בסדרות הטלוויזיה ובסרטי הקולנוע של זיכיון המדע בדיוני "מסע בין כוכבים".
הפדרציה, הכוללת למעלה מ-150 כוכבי לכת ואלפי קולוניות, המפוזרים לאורך למעלה מ-8,000 שנות אור בגלקסיית שביל החלב, היא בעלת אופי פוסט-קפיטליסטי, ליברלי, דמוקרטי וחוקתי, ומתוארת לעיתים כאוטופיה סוציאליסטית, המקדמת חופש, שוויון, צדק ושיתוף-פעולה. הזרוע הביצועית של הפדרציה, המשמשת אותה לצורכי ביטחון, דיפלומטיה, מחקר מדעי וחקר חלל, נקראת צי הכוכבים (Star Fleet).
לאורך השנים, הפדרציה הייתה בעימותים צבאיים עם האימפריה הקלינגונית, האימפריה הרומולאנית, האיחוד הקרדסי, הבורג והדומיניון.
רביע אלפא
הפדרציה שוכנת ברבע הדיסקית של גלקסיית שביל החלב הקרוי רביע אלפא. השם ניתן על ידי עמי הפדרציה, בני האנוש והוולקנים. הוא נקרא "אלפא", שהיא האות הראשונה באלפבית היווני, מכיוון שזהו המקום בו נמצאים בתיהם של שני העמים - כדור הארץ ו-וולקן.
עתיד הפדרציה
בפרק "קליפסו" בסדרה מסע בין כוכבים: מסעות קצרים המתרחש כאלף שנים בעתיד, הפדרציה קיימת עדיין, אך מכונה על ידי קראפט, הדמות הראשית בפרק, בשם "ו'דרייש" ("V'draysh"). לא סופר רבות על הו'דרייש, מלבד שהיא נמצאת במלחמה עם אנשי אלקור 4, ושאנשיה מחפשים עתיקות מהתרבות האנושית. כותב הפרק, מייקל שייבון, אישר בעמוד האינסטגרם הרשמי שלו ש"ו'דרייש" היא סינקופה למילה "פדרציה".
בטריילר שהופץ באוקטובר 2019 לעונה השלישית של הסדרה מסע בין כוכבים: דיסקברי, שעלילתה מתרחשת בתקופת הזמן שבה מתרחש הפרק "קליפסו", מופיע דגל הפדרציה כשעליו רק שישה כוכבים, במקום עשרות כוכבים במאות ה-23 וה-24. מספר הכוכבים המועט מעיד שמספר הכוכבים החברים בפדרציה התדרדר משמעותית במאות שחלפו. מתוך שלושת הכוכבים הגדולים שייצגו את מייסדות הפדרציה, כדור הארץ, וולקן ואנדוריה, נותרו רק שניים (לטלרייטים לא הוקדש כוכב, אף על פי שגם הם נחשבים לאחד הגזעים המייסדים). בטריילר מופיעים לוחמים אנדוריים אלימים, מה שמעיד שמתוך שלוש המייסדות נותרו רק האנושות והוולקנים.
עם תחילת עונתה השלישית של דיסקברי התברר שבסביבות שנת 3060 התרחשה "השריפה", אירוע שבו התפוצץ כמעט כל הדייליתיום בגלקסיה בבת אחת, מה שגרם להשמדת רוב ספינות החלל של צי הכוכבים, והגביל באופן משמעותי טיסות במהירות גדולה ממהירות האור. הפדרציה איבדה מכוחה והפכה בחלקים מסוימים מהגלקסיה לזיכרון רחוק שנקרא בקרב חלק מהאוכלוסייה, הוו'דרייש.
אלמאנים
אלמאנים (בלטינית: Alemanni או Alamanni, מילולית: "כל האנשים") היו קונפדרציה של שבטים גרמאניים סואבים אשר גרו באזור נהר הריין העליון באירופה. הוזכרו לראשונה על ידי הרומאים ב-213 לספירה. האלמאנים השתלטו על אזור האגרי דקומטס ב-260 לספירה, ולאחר מכן התרחבו לאזור אלזס וצפון שווייץ. ב-496 לספירה האלמאנים נכבשו על ידי המנהיג הפרנקי כלוביס הראשון ושולבו תחת שליטתו, כשהם מוזכרים כשומרים על המסורות הפגניות עד המאה ה-7, בה התחילו להתנצר. מורשתם של האלמאני שורדת בשמה של גרמניה בכמה שפות.
סידי טל
סידי טל (נולדה בשם שרה בירקנטל; 9 בספטמבר 1912–1983) הייתה שחקנית וזמרת יהודיה ילידת בוקובינה, בשפה יידיש, שפעלה ברומניה ובברית המועצות.
ביוגרפיה
טל נולדה בעיר צ'רנוביץ, אז בתחומה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה, לייב בירקנטל, היה אופה.
היא החלה לשיר ולרקוד בעודה ילדה. ב-1926, כשהייתה בת 14 היא הכירה את הבמאית של התיאטרון היידי בצ'רנוביץ שרה קנר, האחרונה נתנה לטל הזדמנות והיא הופיעה באופרטה שולמית. שנתיים לאחר מכן היא עברה לבוקרשט והופיעה שם בתיאטרון יהודי, יותר מאוחר עברה ליאשי וגם שם הופיעה בתיאטרון יהודי. היא שיתפה פעולה עם במאי נודע יעקב שטיינברג.
עם התגברות אנטישמיות ברומניה בסוף שנות השלושים היא כמעט נהרגה בזמן הצגה בתיאטרון של טימישוארה וחזרה לעיר הולדתה, צ'רנוביץ ב-1938. ב-1940 צ'רנוביץ הפכה לחלק מברית המועצות וטל הצטרפה אל התיאטרון היהודי בקישינב.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות טל התפנתה לטשקנט והשתלבה שם בתעשיית הקולנוע, כמו כן הופיעה בפני החיילים. בקיץ 1945 היא חזרה לצ'רנוביץ. ב-1946 היא ובעלה פנחס פליק החלו לעבוד בתיאטרון הפילהרמוני של צ'רנוביץ, טל בתור שחקנית, ואילו בעלה בתור סגן-מנהל התיאטרון. נושא השואה היה בולט מאוד ביצירתה.
נמל התעופה הבין-לאומי אשגבאט
נמל התעופה הבין-לאומי אשגבאט ספרמיראט טורקמנבאשי (בטורקמנית: Saparmyrat Türkmenbaşy halkara aeroporty) הוא נמל התעופה הראשי של טורקמניסטן, הממוקם כ-10 ק"מ צפון מערבית לבירה אשגבאט.
הנמל משמש כבסיסה של חברת התעופה טורקמניסטן איירלינס.
מתקני הנמל
בנמל קיימים שני מסלול המראה מקבילים, ומסלול קצר נוסף עשוי אספלט.
ג'אני אינפנטינו
ג'ובאני וינצ'נצו "ג'אני" אינפנטינו (באיטלקית: Giovanni Vincenzo "Gianni" Infantino; נולד ב-23 במרץ 1970) הוא מנהל כדורגל שווייצרי ממוצא איטלקי. היה המזכיר הכללי של אופ"א מאז 2009. ב-26 בפברואר 2016 נבחר לנשיא פיפ"א, במקום ספ בלאטר המושעה. ב 16 במרץ 2023 נבחר שוב וממשיך לכהן כנשיא פיפ"א עד הבחירות הבאות שיתקיימו בשנת 2027.
ביוגרפיה
אינפנטינו נולד בבריג-גליס למשפחה איטלקית שהגיעה מקלבריה ולומברדיה. הוא למד משפטים באוניברסיטת פריבור.
היה יועץ משפטי של מספר קבוצות כדורגל בליגה האיטלקית, השווייצרית והספרדית. כן כיהן כמזכ"ל המרכז הבינלאומי ללימודי ספורט של אוניברסיטת נשאטל בשווייץ. בשנת 2000 החל לעבוד באופ"א, במגוון תפקידים בתחום המשפטי, המסחרי והמקצועי. ב-2009 מונה למזכ"ל אופ"א.
אינפנטינו כיהן בוועדת הרפורמה של פיפ"א. ב-2016 נבחר לנשיא פיפ"א. ב-2023 נבחר שוב וימשיך לכהן עד הבחירות הבאות שיתקיימו בשנת 2027.
חיים אישיים
אינפנטינו נשוי ללינה אל-אשקר, ממוצא לבנוני, ואב ל-4 ילדים.
ג'וזף ג'יי סיסקו
קריירה דיפלומטית
סיסקו הצטרף בשנת 1950 לסוכנות הביון המרכזית וכיהן שם כקצין עד שנת 1951 אז הצטרף למחלקת המדינה. במחלקת המדינה שימש קצין לענייני חוץ עד 1965 ועסק בעיקר בסוגיות שבין ארצות הברית לארגונים הבינלאומיים.
בשנת 1965 מונה על ידי מזכיר המדינה דין ראסק לעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים.
המזרח התיכון
מעורבותו של סיסקו בענייני המזרח התיכון החלה למעשה עם מינויו של ארתור גולדברג לשגריר ארצות הברית באו"ם במקומו של עדלי סטיבנסון ב-1965. מזכיר המדינה בזמנו ראסק היה שקוע בהתערבות האמריקאית במלחמת וייטנאם ובעניינים והסוגיות שאפפו אותה וגולדברג היה למעשה אחראי על מדיניות החוץ האמריקאית במזרח התיכון במהלך ואחרי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. סיסקו עבד צמוד לגולדברג וכיהן כנציג האמריקאי במועצת הביטחון של האו"ם וכנציג האמריקאי בישיבה המיוחדת החמישית של עצרת האו"ם וכיועץ מדיני למשלחת האמריקאית לאו"ם. ב-1968 עם עזיבת גולדברג, הפך סיסקו למתווך האמריקאי במזרח התיכון.
ב-30 ביוני 1969, מונה סיסקו על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה. בהמשך השנה מסמך המדיניות שחיבר סיסקו הפך לבסיס המדיניות של הנשיא ניקסון במזרח התיכון. על פי הספר "קיסינג'ר" מאת מרווין וברנרד קולב, המדיניות של סיסקו הייתה צמצום ההשפעה הסובייטית ההולכת וגדלה במזרח התיכון, ושכנוע מדינות ערב שממשל ניקסון הוא הוגן ופועל לנסיגת ישראל מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על אף שהמדיניות לא עבדה כמתוכנן, היא הובילה להפסקת האש בין ישראל, ירדן ומצרים ב-7 באוגוסט 1970, שסיימה את מלחמת ההתשה. בנוסף פעל למניעת הרחבת הפלישה הסורית לירדן שיחסיה עם אש"ף באותן שנים עלו על שרטון. הסורים שלחו בספטמבר 1970 מחלקה משוריינת לירדן כדי לחזק את הכוחות הפלסטיניים שהותקפו על ידי צבא המלך חוסיין וסיסקו רצה למנוע את הרחבת החיכוך בין הסורים לירדנים. כך פעל גם כנגד התרחבות המלחמה בין הודו לפקיסטן ב-1971. בין ההצעות שקידם לכינון שלום או הפסקות אש בין ישראל למצרים, הייתה הצעה שבמסגרתה תיסוג ישראל מזרחה למעבר המיתלה. במסגרת ההצעה שמטרתה השגת הפסקת אש לשנה וחצי עד שנתיים, דילג סיסקו בין ישראל, מצרים ווושינגטון. הצעה זו נדחתה, אך דילוגים תכופים אלו בין מדינות שאפיינו את מדיניות ה"דיפלומטיה בדילוגים" של המזכיר קיסינג'ר, היו דבר שבשגרה אצל סיסקו האנרגטי שזכה לכינוי "ג'ו הקופצני" (באנגלית: Jumping Joe).
תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים
ב-19 בפברואר 1974 מונה לתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר. לאחר מלחמת יום הכיפורים והסכמי הפרדת הכוחות פעל לכינון הסכם שלום בין ישראל למצרים. ביולי 1974 נשלח לקפריסין כדי לחפש פתרון למשבר שהחל כאשר ארגון קפריסאי יווני לאומני בשם אאוקה אשר רצה לספח את האי ליוון הדיח בהפיכה צבאית את נשיא קפריסין הארכיבישוף מקאריוס השלישי, הפיכה שהובילה לפלישת טורקיה לאי חמישה ימים לאחר מכן, זאת תוך שהוא מתזז בין אתונה לאנקרה כדי להפיג את המתיחות בין שתי המדינות. על המשבר כתבו ב-25 ביולי 1974 צמד בעלי הטור רולנד אוונס ורוברט נובק  כך: "קיימת האפשרות כי יוון הייתה מגיבה לפלישה הטורקית לקפריסין בפלישה משלה לטורקיה לולא הלחץ שהפעיל תת-המזכיר סיסקו באתונה", הוסיפו וכתבו:" בשפה הכי לא דיפלומטית, סיסקו הבהיר לגנרלים היוונים כי ארצות הברית תנטוש אותם להשמדתם הבלתי נמנעת אם יתקפו את טורקיה. התדהמה שהכתה בגנרלים מדבריו של סיסקו הובילה לנסיגה מרעיון זה, מה שלמעשה הבטיח את נפילתם ביום שלישי". למעשה הדילמה שהציב סיסקו בפני הגנרלים של החונטה הצבאית ביוון גרמה לבחירה שלהם באפשרות שלא לתקוף את טורקיה. ב-23 ביולי נחתם הסכם הפסקת האש עם טורקיה וב-24 ביולי שב קונסטנדינוס קרמנליס מהגלות והחזיר את הממשל הדמוקרטי ליוון. בשנת 1976 עזב אחרי 14 שנה את מחלקת המדינה והתמנה לנשיא האמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי..
נשיא האוניברסיטה
במהלך כהונתו גדלו מספר התרומות מגורמים פרטיים לאוניברסיטה, הוא העלה את רף הקבלה ללימודי תואר ראשון ופיקח על בנייתם של ספרייה והיכל אתלטיקה חדשים. ב-1980 מונה לתפקיד שמטרתו גיוס כספים לאוניברסיטה. תקופת כהונתו לא הייתה חלק אהוב במיוחד על סיסקו, דבר שהוביל לפרישתו בהמשך אותה השנה תוך שהוא מציין סלידתו מהמרדף אחר גיוס הכספים.
מותו
ב-23 בנובמבר 2004 נפטר סיסקו בצ'בי צייס, מרילנד כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת. הוא היה אמור לקבל פרס מהאקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה, כחודש לאחר מכן. פרס שהוענק לבסוף לאחר מותו על ידי חברו, המזכיר לשעבר, קיסינג'ר.
בשנת 1966 בעת שכיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים נקרא על שמו הר שולחן באנטארקטיקה - סיסקו מסה.
ליסה ננדי
ליסה ננדי (באנגלית: Lisa Nandy; נולדה ב-13 במאי 1981) היא פוליטיקאית בריטית חברת מפלגת הלייבור המכהנת כנציגת מחוז ויגאן בבית הנבחרים הבריטי.
ביוגרפיה
ננדי גדלה במנצ'סטר. אמה לואיז היא בתו של הלורד פרנק באיירס, ואביה דיפאק הוא אקדמאי הודי שכיהן כיועץ למשרד הפנים.
ננדי סיימה תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת ניוקאסל ותואר שני במדיניות ציבורית מבירקבק, אוניברסיטת לונדון. היא פעילה מצעירותה במפלגת הלייבור, עבדה עבור חבר בית הנבחרים ניל ג'רארד וכחברת מועצה בהאמרסמית' ופולהאם.
בבחירות 2010 נבחרה לייצג את מחוז ויגאן בבית הנבחרים הבריטי. היא כיהנה בוועדת החינוך. היא שימשה כשרה בממשלות הצללים של אד מיליבנד וג'רמי קורבין. ב-2020 התמודדה בבחירות לראש מפלגת הלייבור וסיימה שלישית עם 16.2% מהקולות. באפריל 2020 מונתה על ידי היושב ראש הנבחר קיר סטארמר לשרת החוץ בממשלת הצללים שלו. בנובמבר 2021 מונתה לשרת צללים לענייני פיתוח, שיכון וקהילות.
היא נשואה לאנדי קולינס והם הורים לבן אחד.
ראיין הרלג'ק
ראיין הרלג'ק (באנגלית: Ryan Hreljac; נולד ב-30 במאי 1991) הוא פעיל חברתי קנדי, שהקים את קרן הבאר של ראיין כדי לספק מים לאוכלוסיות במדינות מתפתחות. הוא קיבל פרסים רבים על עבודתו, והוא האדם הצעיר ביותר שהוענק לו אות מסדר אונטריו.
ביוגרפיה
הרלג'ק הוא בנם של סוזן ומארק הרלג'ק מקמפטוויל, אונטריו. יש לו שלושה אחים. ג'ימי אקנה היה חבר לעט של הרלג'ק מאוגנדה. הוריו של ג'ימי נעלמו במהלך מלחמת האזרחים במדינה, ודודתו גידלה אותו. הוא נהג לקום בחצות כדי שיוכל להביא מים לדודתו לפני הלימודים. שני הנערים נפגשו במהלך ביקורו של הרלג'ק בשנת 2000 בבית הספר היסודי אנגולו באוגנדה, שם נקדחה הבאר הראשונה שהרלג'ק מימן. ג'ימי נחטף מאוחר יותר על ידי קבוצת מורדים, צבא ההתנגדות של לורד, ואז נמלט לביתו של עובד סיוע. משפחת הרלג'ק שילמה את לימודיו במשך כמה שנים, ואז הביאה אותו לקנדה. משפחתו של ראיין אימצה את ג'ימי, והוא הפך לאזרח קנדי בשנת 2007.
האחים סיימו את לימודיהם בבית הספר התיכון ביוני 2009. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הקתולי סנט מייקל בקמפטוויל, אונטריו, סיים הרלג'ק את לימודיו בשנת 2013 באוניברסיטת קינג'ס קולג' בהליפקס, נובה סקוטיה. תחום המחקר שלו היה פיתוח בינלאומי ומדעי המדינה. הרלג'ק הועסק על ידי איגוד הנוער אוטווה, ארגון לא ממשלתי, לאחר שסיים את לימודיו בשנת 2013. כ-20 צעירים יושבים בוועדות הממשל באוטווה כדי לייצג את האינטרסים של צעירים בפוליטיקה בבירה הקנדית.
גיוס תרומות ואקטיביזם
כשראיין היה בן שש הוא למד באחד השיעורים כי יש ילדים באפריקה שאין להם נגישות למים נקיים. לעיתים לא היו מים בנמצא, ולעיתים המים המים המועטים לא היו ראויים לשתייה. כשגדל, הקים ראיין חברה שחפרה בארות ברחבי העולם. הרלג'ק החל לגייס כסף עבור אלה שנפגעו ממשבר המים העולמי על ידי עבודות בית, שהקנו לו 70 דולר במשך ארבעה חודשים. אלה לא הספיקו לקניית ברז מים ולכן ביצע מטלות נוספות וגייס כספים נוספים. תוך 12 חודשים הוא גייס 2,000 דולר, שהיו העלות להקמת באר, על פי ווטרקאן, ארגון ללא מטרות רווח המספק מים נקיים למדינות עניות. בינואר 1999 הוא שלח את הכסף לווטרקאן, אשר קדחה את הבאר הראשונה בצפון אוגנדה ליד בית הספר הציבורי אנגולו. הוא נבנה על ידי ארגון "רופאים קנדים לסיוע ועזרה" באותה שנה.
הרלג'ק ייסד את קרן "הבאר של ראיין", ארגון ללא כוונות רווח, קנדי רשום, בשנת 2001 כדי לבנות באפריקה ולחנך ילדים בנושא תברואה ומים בטוחים. לקרן שלוש דרכים לחנך את ילדי בית הספר בנושאי מים, תוכנית הנוער בפעולה, תוכנית המעורבים ותוכנית אתגר בית הספר.
מטרת הקרן התרחבה לבניית בארות בכל מקום בעולם. מיליוני דולרים לפרויקטים של מים ותברואה באפריקה, מרכז אמריקה ודרום אסיה. הקרן סיפקה מים נקיים ליותר מ-892,725 אנשים ב-16 מדינות מתפתחות, באמצעות 1,166 פרויקטים של מים ותברואה. יש לה שותפים בשנים עשר מדינות, כולל בורקינה פאסו, גאנה, קניה, אוגנדה, טוגו והאיטי כדי לזהות את הקהילות הזקוקות ביותר לפרויקט מים או תברואה. הוא עבד עם מועדוני רוטרי בפרויקטים של בארות. עד שנת 2015 השלימה הקרן 900 פרויקטים לטובת 824,038 אנשים. חלק מהפרויקטים נועדו לשימור מי גשמים במיכלים באזורים - כמו גואטמלה, האיטי והודו - שם זה היה הפתרון האופטימלי למים בטוחים. הבאר האלף נחפרה בסתיו 2015 בצפון אוגנדה, ברובע הסמוך לבאר הראשונה. בין תומכי הקרן ניתן למנות את מאט דיימון, אופרה ווינפרי, ג'יין גודול והנסיך צ'ארלס.
הרלג'ק הפך ביוני 2015 למנהל פרויקטים. הכשרתו בעבודה כללה סיורים לקניה, בורקינה פאסו ואוגנדה כדי להכשיר את המקומיים כיצד לשמור על בארותיהם. הוא גם נסע לברזיל, מקסיקו, קטר וארגנטינה - כדי לדבר על הקרן.
פרסים
הרלג'ק קיבל את פרס עולם הילדים בשנת 2003, ופעם שנייה במונטאז' בוורלי הילס באפריל 2016 כזוכה בפרס הבוגרים. בשנת 2004 הוא מונה לעמית בקרן פול האריס. הרלג'ק הפך לגיבור מציל חיים על ידי "פרויקט הגיבור שלי" בסוף שנת 2010. הוא האדם הצעיר ביותר שקיבל אי פעם את אות מסדר אונטריו. כמו כן הוענקה לו מדליית נותן השירות המצטיין של קנדה, פרס הדוכס מאדינבורו, פרס וולף, ופרס נלסון מנדלה להומניטריות.
הטירה המכושפת (סרט, 2003)
הטירה המכושפת (באנגלית: The Haunted Mansion) הוא סרט קומדיית אימה אמריקאית משנת 2003 בבימויו של רוב מינקוף שנכתב על ידי דייוויד ברנבאום. הסרט מבוסס באופן רופף על האטרקציה של דיסנילנד באותו שם, ומככב בו אדי מרפי בדמותו של מתווך שנלכד באחוזה רדופת-רוחות, ולצדו מככבים טרנס סטמפ, נתניאל פארקר, מרשה תומסון וג'ניפר טילי בתפקידי משנה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-26 בנובמבר 2003, ועל אף הביקורות השליליות שקיבל, הכניס בקופות 182.3 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 90 מיליון דולר.
עלילת הסרט
ג'ים ושרה אוורס הם זוג מתווכים מצליחים, ולהם שני ילדים, מייקל ומייגן. בהיותו מכור לעבודה עם מעט זמן למשפחתו, ג'ים מחמיץ את יום נישואיו ומנסה לתקן זאת בכך שהוא מציע לשרה לצאת לחופשה באגם הסמוך. מנגד, דיירי אחוזת גרייסי, הממוקמת בלואיזיאנה, יוצרים קשר עם שרה; בלהיטותו לסגור את עסקת התיווך לאחר שגילה היכן נמצאת האחוזה, ג'ים לוקח את שרה והילדים לאחוזה, פוגש את בעליה, אדוארד גרייסי, את משרתו, רמזלי ושני משרתים נוספים; אמה ועזרא.
כאשר סופת גשם מציפה את הנהר הסמוך, גרייסי מאפשר למשפחה ללון באחוזתו. רמזלי לוקח את ג'ים לספרייה כדי לדון בפרטי העסקה עם גרייסי, אך ג'ים נלכד במעבר סודי. במקביל, גרייסי עורך לשרה סיור באחוזה, דן בעברו ובמות סבו לאחר התאבדותה של אהובתו, אליזבת הנשו, ואילו מייגן ומייקל עוקבים אחר כדור ספקטרלי לעליית הגג, שם הם מוצאים דיוקן של אישה שבבואתה כמעט זהה לשל שרה. אמה ועזרא מופיעים ומגלים כי האישה היא אליזבת המנוחה.
בינתיים, ג'ים פוגש את מאדאם ליאוטה, רוחה של צוענייה שנלכדה בכדור הבדולח. הוא נתקל באמה, עזרא וילדיו, וחוזר לליאוטה כדי לקבל תשובות לגבי הדמיון בין אליזבת לשרה. מתגלה כי תושבי האחוזה הם רוחות רפאים, שקוללו לפני מאה שנה על ידי מותם בטרם-עת של גרייסי ואליזבת, ושהם יוכלו להמשיך הלאה רק כאשר האוהבים יתאחדו מחדש; באמונה כי שרה היא גלגולה של אליזבת. לאחר מכן, ליאוטה שולחת את בני הזוג אוורס לבית הקברות של האחוזה, במטרה למצוא מפתח שיחשוף את האמת מאחורי מותה של אליזבת. בקריפטה מתחת למאוזוליאום, ג'ים ומייגן מוצאים את המפתח, אך מבלי משים מפריעים לתושביו המתים. עם זאת, הם נמלטים בעזרת מייקל, שמתגבר על הארכנופוביה שלו.
ליאוטה מובילה אותם לתיבה הנמצאת בעליית הגג, אותו פותח ג'ים ומוצא בו מכתב מאליזבת לגרייסי, בו היא חשפה שהיא באמת אוהבת אותו ורצתה להתחתן איתו, מה שמעיד על כך שהיא נרצחה. רמזלי מופיע וחושף שהוא רצח את אליזבת על מנת למנוע מגרייסי לנטוש את מורשתו, מכיוון שהוא האמין שהיחסים ביניהם לא היו מקובלים. על מנת להסתיר את האמת, רמזלי לוכד את הילדים בתיבה וזורק את ג'ים מהאחוזה.
בזמן שגרייסי ושרה נפגשות באולם הנשפים, היא מבולבלת כשהוא שואל אם היא מזהה אותו, והוא מתעקש שהיא אהובתו, אליזבת. החדר מתמלא ברוחות רפאים הרוקדות בזמן שגרייסי חושף את עצמו כרוח רפאים, אך חרף זאת, שרה נשארת בהתעקשותה שהיא לא אליזבת. בעקבות התעקשותה, גרייסי מפקפק במעשיו, אך רמזלי מתעקש ששרה היא אליזבת ושעם הזמן היא תזכור, ובמקביל סוחט את שרה להינשא לגרייסי בתמורה לביטחון ילדיה.
בעידודה של ליאוטה, ג'ים מצליח להיכנס שוב לאחוזה, להציל את ילדיו ולעצור את חתונתם של שרה וגרייסי. ג'ים מעניק לגרייסי את מכתבה של אליזבת ופשעיו של רמזלי נחשפים. בזמן שגרייסי הזועם מתעמת עם רמזלי, הוא זועם על אנוכיותו הנראית לעין של אדונו באהבתו את אליזבת ומזעיק רוחות חסרות מנוחה לתקוף את הקבוצה. עם זאת, כשהאמת נחשפת, ישות מגיחה מהאח של אולם הנשפים ותופסת את רמזלי, שמנסה לקחת את ג'ים איתו, אך הוא ניצל על ידי גרייסי בעוד רמזלי נגרר לגיהנום כדי לעמוד בפני עונש נצחי.
שרה מתמוטטת לאחר שהורעלה על ידי רמזלי במהלך טקס החתונה, אך הכדור הספקטרלי מופיע ומתגלה כרוחה של אליזבת, שיכלה להשתחרר מצורתה הנוכחית רק לאחר חשיפת האמת, ומרפאת את שרה. כשהקללה מוסרת לבסוף, גרייסי מעניק לבני הזוג אוורס את הבעלות על האחוזה וממשיך הלאה עם אליזבת, אמה, עזרא ושאר תושביה של האחוזה. בני הזוג אוורס וילדיהם נוסעים אל חופשתם באגם פונצ'רטריין, בליווי מאדם ליאוטה וארבעה פסלים מזמרים שהם נתקלו בהם בזמן שחיפשו את המאוזוליאום, החגורים לחלק האחורי של מכוניתם.
צוות השחקנים והדמויות
אמן האיפור הראשי של הסרט, ריק בייקר, מופיע בסצנת בית הקברות כרוח רפאים מאחורי מצבה, תוך שימוש בהופעה המבוססת על דיוקנו של המארח המופיע באטרקציה. צוות השחקנים כולל גם מרטין קלאבה בדמותו של פיקוויק, אחת מהרוחות בבית הקברות ואחיינו של הבמאי רוב מינקוף, מופיע בדמותו של נער העיתונים בסצנת הפתיחה.
עיבוד מחודש
ביולי 2010, הוכרז כי עיבוד מחודש המבוסס על מתקן "הטירה המכושפת של פארק דיסניוורלד נמצא בפיתוח עם גיירמו דל טורו ככותב וכמפיק. דל טורו הצהיר שהסרט יהיה "מפחיד ומהנה בו זמנית, אבל המפחיד יהיה מפחיד." ביוני 2011, ג'ייסון סורל הוכנס לפרויקט כיועץ יצירתי. באוגוסט 2012, דל טורו הגיש את טיוטתה הסופית של תסריטו לאולפני וולט דיסני, המיועדת לדירוג "PG-13". ביולי 2013, דל טורו הודיע שהוא כבר לא יביים את הפרויקט, אך יישאר על תקן תסריטאי-שותף ומפיק. באפריל 2015, נמסר כי ראיין גוסלינג נמצא במשא ומתן על תפקיד בסרט, בעוד שדי. וי. דווינסנטיס נשכר לשכתב את התסריט. בספטמבר 2016, בריגהם טיילור נשכר כמפיק נוסף.
באוגוסט 2020, הוכרז שהתסריטאית קייטי דיפולד תהיה אמונה על כתיבת תסריט חדש לסרט, אותו יפיקו דן לין וג'ונתן איריך. באפריל 2021, ג'סטין סימיין נשכר למלאכת הבימוי. עוד נמסר כי הפרויקט יהיה הפקה משותפת בין אולפני וולט דיסני לחברת "Rideback". ביולי 2021, נמסר כי עלילת הסרט תתמקד באם חד-הורית בשם גבי ובנה, שרוכשים את האחוזה ושוכרים מדריך טיולים, מדיומית, כומר והיסטוריון בבקשת עזרה לגרש את רוחות הרפאים השוכנים באחוזה. בהמשך נמסר כי טיפאני האדיש ולקית' סטנפילד נכנסו למשא ומתן על גילום דמויותיהם של המדיומית ומדריך הטיולים, בהתאמה. ב-1 בספטמבר 2021, הוכרז שלא רק שהאדיש וסטנפילד לוהקו באופן רשמי, אלא שההפקה תתחיל בחודש הבא. זמן קצר לאחר מכן, נמסר על ליהוקם של אוון וילסון ורוסריו דוסון לצוות השחקנים. באמצע אוקטובר, נמסר על ליהוקו של דני דה ויטו לדמותו של "פרופסור זחוח".
מדף וולדריפ
מדף וולדריפ (באנגלית: Waldrip Ledge) הוא משטח סלעי שטוח, חשוף מקרח, בצפון רכס בריטניה, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
הפוטבול ליג הראשונה
הפוטבול ליג האנגלית הראשונה (באנגלית: English Football League One, מכונה גם ליגה אחת של EFL או של סקיי בט, על שם הספונסרית של הליגה) היא ליגת הכדורגל השלישית בחשיבותה באנגליה, אחת מתחת לליגת המשנה – הצ'מפיונשיפ. זוהי הליגה השנייה בטיבה בפוטבול ליג. הליגה כוללת 24 קבוצות, כאשר בסיום העונה יורדות ארבע מהן לליגה האנגלית השנייה, ושלוש עולות לצ'מפיונשיפ. שתי הקבוצות המסיימות ראשונות עולות באופן אוטומטי, וזהותה של העולה השלישית נקבעת בתום משחקי הפלייאוף בין מקומות 3–6.
מדף וולדריפ
המישור הסלעי מצוי לאורך השוליים הצפוניים של רכס בריטניה.
המישור ממזרח לקצהו של קרחון ראגוצקי, במקום בו הקרחון נשפך אל קרחון הת'רטון.
שטחו של המישור 15.5 קילומטרים רבועים.
גובהו של המישור 900 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,325 בגובהו באנטארקטיקה.
מקור השם
שמו של מדף הסלע ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
וזאת מאחר שמחנה המחקר היה ממוקם בסמוך למדף הסלע.
ספה
ספה היא פריט ריהוט שנועד לישיבה של יותר מאדם אחד, תוך מתן תמיכה בגב ובזרועות. בדרך כלל כוללת הספה משענת מכל צד.