cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגודה הישראלית לאסטרונומיה
עיקר הפעילות
פעילויות האגודה ממומנות מדמי חבר, מהכנסות מפעילויות, ומעת לעת היא נתמכת על ידי משרד המדע וגופים תורמים אחרים (האחרון שבהם בשנת 1999, חברת פלאפון). לאגודה קשרים עם התאגדויות דומות בחו"ל ועם מוסדות מחקר בארץ ובעולם.
חטיבות
באגודה היו בעבר וישנן בהווה חטיבות תצפית. שתי החטיבות הבולטות הן: נוסף עליהן יש באגודה עוד כמה חטיבות:
אדוארד אלטמן
התפרסם בעקבות מאמרו משנת 1968, בו תיאר את המשוואות והיחסים הפיננסים (מדד אלטמן - Z score) באמצעותם ניתן לחזות בהסתברות גבוהה יחסית פשיטת רגל עתידית של חברות ציבוריות ופרטיות בטווח של שנתיים. מחקרים מאוחרים יותר למדידת יעילות המודל מראים כי אמינותו גבוהה ושיעור ההצלחה בחיזוי פשיטת הרגל נע בין 70-80%. המשוואה של אלטמן עשתה עבודה טובה בהבחנה בין חברות שפושטות רגל ושאינן. בעבר, 94% מהחברות שהיו בציון מתחת ל-2.7 פשטו את הרגל. לעומת זאת, 97% מהחברות אשר קיבלו עברו את הציון לא פשטו את הרגל.
בשנת 1977 פרסם פרופ' אלטמן את מודל ה-ZETA, שהוא פיתוח של המדד המקורי ושהסתברות החיזוי בו גבוהה אף יותר.
אהרן שויקה
הרב אהרן שויקה (שוויכה) (תרנ"ז 1897 - ד' בשבט תשל"ח ינואר 1978) היה ראש ישיבה ודרשן, נולד בסוריה שימש ברבנות ופעל במצרים ובישראל. רב שכונת מעוז אביב וחבר לשכת הרבנות בתל אביב.
ביוגרפיה
הרב אהרן שויקה היה דרשן מבוקש. היה משזר מקורות מהמקרא עם מקורות מהראשונים ומהרמב"ם. מחבר את דבריו עם ענייני היום ומוסיף גם "מילתא דבדיחותא".
כשנה לפני מבצע סיני עמדו לעצרו ונמלט ממצרים בדרכון מזויף. הוא עלה לירושלים והתגורר בקריית יובל שם שימש ברבנות הקהילה. בבואו לארץ מונה גם כחבר לשכת הרבנות בתל אביב וכרב שכונת מעוז אביב.
חלק מדברי תורתו נאספו בספר "מנחת אהרן" שיצא לאור לאחר מותו. הרב עובדיה יוסף שהיה בידידות עם הרב שויקה, הביא כמה מפסקי הרב שויקה בספריו, והוא מכנה אותו במכתבו "מיחידי סגולה".
בניו הם פרופ' יעקב שויקה ופרופ' יצחק שווה. נכדיו הם הרב חיים סבתו, הרב שבתי סבתו וחוקר התלמוד רוני שויקה.
נכדו, הרב חיים סבתו, שהעיד כי הושפע רבות מסבו, שילב בספריו סיפורים מחיי סבו ובעיקר בספריו "אמת מארץ תצמח" ו"בואי הרוח".
דליה קרפל
דליה קַרְפֶּל (נולדה ב-1950) היא במאית קולנוע ישראלית, תסריטאית ועיתונאית.
ביוגרפיה
דליה קרפל גדלה בתל אביב, השלישית מבין ארבע אחיות. אמה הייתה גננת, ואביה היה איש התעשייה הצבאית. סיימה את תיכון סמינר הקיבוצים ברמת אביב, ושרתה כמורה חיילת בדרום הארץ. לאחר שירותה הצבאי, השלימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
קרפל החלה את עבודתה העיתונאית בשנות השמונים הראשונות ככתבת לענייני תרבות בגלי צה"ל ובכתבות תרבות בערוץ 1. בד בבד, כתבה בעיתונות הכתובה. היא החלה בעבודתה בעיתונים "מוניטין" ו"העיר". בתחילת שנות התשעים עברה לעיתון "הארץ", בו היא פרסמה כתבות ביוגרפיות וכתבות דיוקן בתחומי התרבות והספרות, הציור והאמנות הפלסטית. היא נתנה מכוחה גם לכתבות היסטוריות, שהעלו למחזור החיים הציבוריים דמויות נשכחות מהעבר הקרוב.
במקביל לעיסוקה כעיתונאית עסקה בכתיבת תסריטים לסרטים דוקומנטריים, וביימה סרטים דוקומנטריים עטורי פרסים. בשנת 2017 פרשה מעיתון "הארץ".
לימדה בבית הספר "כותרת".
מיצירותיה הקולנועיות
קרפל ביימה והפיקה כמה סרטים דוקומנטריים שזכו להצלחה בישראל ובחו"ל. ביניהם:
קריטוקסירינה
קריטוקסירינה (שם מדעי: Cretoxyrhina; מילולית: "חד-אף קרטיקוני") הוא סוג של כריש נכחד שחי בקרטיקון העליון לפני 82–100 מיליון שנה. הוא קרובו הרחוק של העמלץ הלבן, ושייך לסדרה דמויי עמלץ. הוא חי בימי הקרטיקון ביחד עם הכריש סקואליקורקס.
מאפיינים
לכריש זה נמצאו שיניים רבות ברחבי העולם שאורכן 7 סנטימטרים והן בעלות להב מעוקל וחלק עם ציפוי של אמייל עבה. היו לו 7 שורות שיניים בלסתותיו העצומות, והן עזרו לו לקרוע לגזרים את טרפו. אורכו הגיע ל-9 מטרים, גדול יותר מעמלץ לבן.
הכריש שחה בים הפנימי המערבי שלחופיה הקדומים של אמריקה הצפונית וניזון מדגים אחרים כולל כרישים ודגי קסיפקטינוס, מוסזאוריים קטנים, פלזיוזאורים, איכתיוזאוריים וצבי ים גדולים כמו הארכלון. כמו כן נמצא מאובן של פטרנודון עם חוליות שננגסו בידי כריש זה, כנראה כשחלף מעל פני המים ונתפס.
אורדוביקים
האורדוביקים (באנגלית: Ordovices) היו שבט קלטי אשר שכן באזור מרכז ויילס של ימינו בתקופה הטרום-רומית בבריטניה.
שטחי השבט היו בעיקר הרריים בחלק המערבי והצפוני, עם אזור מעט מישורי יותר בצד המזרחי (באזור הגבול האנגלי-וולשי כיום). אנשי השבט עסקו בעיקר בחקלאות, גידול כבשים וכמו כן הקימו מבצרי גבעה. מקור השם אורד משמעו ככל הנראה "פטיש", זאת ניתן לראות במספר שפות האזור; Gordd בוולשית, Ordd באירית ו-Horzh בברטונית, כולן נהגות אורד.
האורדוביקים יחד עם הסילורים מדרום, היו בין מספר שבטים קלטים אשר נלחמו כנגד האימפריה הרומית במהלך הכיבוש של בריטניה, זאת בהנהגת קרקטוס ראש שבט הקטוולאונים ששכן במזרח אנגליה. לבסוף נכבשו שטחי השבט במערכה של הגנרל הרומי יוליוס אגריקולה במערכה בשנת 77-78 לספירה. תחת הכיבוש הרומי, לוחמי השבט מרדו בשלטון הרומי והשמידו פלוגת פרשים רומית, התגובה של אגריקולה (שהפך למושל הפרובינקיה הבריטית) הייתה קשה, לפי טקיטוס השבט כולו הושמד על ידי השלטון הרומי. מאז, לא נמצא כל תיעוד לשבט במקורות התקופה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית והשלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5, חלק נכבד משטחי השבט ההיסטוריים הפכו לבסיס לממלכת גוויניד', שהפכה לממלכה החזקה בוויילס ובהמשך הפכה לבסיס לנסיכות ויילס שהחזיקה מעמד עד לסיפוח המלא של ויילס לתוך ממלכת אנגליה במהלך המאה ה-16. כיום שטחי השבט נמצאים ברובם המחוזות גוויניד' (בצפון-מערב), קונווי (בצפון), פוויס (במזרח) וקרדיגיון (בדרום-מערב).
פריבט-בנק
"פריבט-בנק" (באוקראינית: ПриватБанк) הוא הבנק הגדול ביותר באוקראינה. הבנק נחשב למוביל ביותר מבחינת מספר הלקוחות, הזכות, תיק האשראי והמסים ששולמו למדינה.
ב-18 בדצמבר 2016 הבנק הולאם על ידי ממשלת אוקראינה לאחר שהבנק הלאומי של אוקראינה הכריז על הלאמת הבנק.
פעילות הבנק
בניגוד לרוב הבנקים הגדולים באוקראינה שסניפיהם המרכזיים נמצאים בקייב, הסניף המרכזי של "פריבט-בנק" ממוקם בדניפרו. מלבד זאת, "פריבט-בנק" הוא הבנק היחיד מבין הבנקים האוקראיניים הגדולים, שהונו הוא אוקראיני ב-100%. בבנק עובדים מעל ל-30 אלף פקידים. לפי תוצאות מחקר "שיווק הבנקאות", שבוצע על ידי חברת "JFK Ukraine", כל לקוח שלישי מלקוחות הבנקים שנשאלו, משתמש בשירותי "פריבט-בנק" (33.2%). כל רביעי משתמש גם בשירותי בנקים אחרים וטוען ש"פריבט-בנק" הוא הבנק העיקרי שלו (24.9%).
לרשת "פריבט-בנק" שותפים הבנקים שלהלן: מלבד זאת, ל"פריבט-בנק" יש סניפים ונציגויות ב-12 מדינות בעולם, בהן- איטליה, קפריסין, בריטניה וסין.
היסטוריה
"פריבט-בנק" הוא אחד הבנקים המסחריים הפרטיים הראשונים שנוסדו באוקראינה. ההחלטה להקים את "פריבט-בנק" התקבלה באספת המייסדים ב-7 בפברואר 1992. כבר ב-19 במרץ 1992, נרשם הבנק ברישום הממשלתי. "פריבט-בנק" פעל בתחילת דרכו ממשרד אחד וממחשב אחד. יו"ר הבנק הראשון היה סרגיי טיגיפקו. בנק זה, היה הבנק הראשון שהקים כספומטים והנפיק כרטיסי אשראי באוקראינה והיה המוסד הפיננסי הראשון האוקראיני בעל דירוג בינלאומי. בשנת 1996, הבנק היה לחבר פעיל במערכת התשלומים הבינלאומית "ויזה אינטרניישנל" והתחיל להנפיק כרטיסי אשראי.
בשנת 1997, היה הבנק הראשון בין הבנקים באוקראינה שקיבל סיכום ממוסד דירוגים בינלאומיים "טומסון בנק ווץ'" והיה לחבר פעיל במערכת התשלומים הבינלאומית "יורו-פיי". בשנת 1998, הבנק קיבל סיכום ממוסד דירוגים בינלאומיים "פיטץ' איי בי סי איי". בנובמבר 1998, לפי תוצאות המכרז, הבנק נבחר כאחראי לתשלומי קרן עזרה לניצולי השואה (שווייץ).
בשנת 1999, פתח הבנק מחלקה בינלאומית בקפריסין. סניף "פריבט-בנק" בניקוסיה, הוא הסניף הראשון של הבנק מחוץ לאוקראינה. משנת 2000, הבנק כלול ברשימת הבנקים שאחראים לתשלומי פיצויים לאזרחי אוקראינה, שנרדפו על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
עוד בשנת 2000, התרחשו שינויים בבעלות "פריבט-בנק" והבנק הפך מחברה בעלת ערך מוגבל לחברת מניות (איגוד סגור). התקנון הראשון של חברת המניות נוסח ב-4 בספטמבר 2000. בשנת 2001 הוכנס "פרויקט 24", פרויקט שאיפשר ללקוחות לנהל את חשבונותיהם, לשלם תשלומים ולהעביר כספים דרך האינטרנט.
בפברואר 2002, הונפק כרטיס האשראי המיליון על ידי "פריבט-בנק". באפריל 2002 נציג "פריבט-בנק" נבחר כחבר מועצת ההנהלה של VISA CEMEA. בשנת 2003, "פריבט-בנק" הוכר כבנק המצטיין באיכות שירות לקוחות ובאותה שנה, קיבל הבנק את פרס "אס טי פי אקסלנס אוורד" מבנק "דויטשה בנק". פרס זה מאשר מקצועיות גבוהה בתשלומים. "פריבט-בנק" הוא הבנק האוקראיני הראשון, שהביא איגרות חוב אירופאיות בסך 100 מיליון דולר לשוק האירופאי. מלבד זאת, "פריבט-בנק" היה הראשון שדורג ב-Standard & Poor B, חברת הדירוג "פיץ'" העניק דרגה B לאיגרות חוב אירופאיות לטווח ארוך.
לפי החלטת אספת בעלי המניות מ-30 באפריל 1999, פעילות הבנק הותאמה לחוק "חברות המניות" האוקראיני. השינויים הנדרשים הוכנסו לתקנון הבנק, סוג חברת המניות שונה מאיגוד סגור לציבורי. שם הבנק שונה לחברת מניות ציבורית "הבנק המסחרי פריבט-בנק".
בשנת 2016 הולאם הבנק על ידי הממשלה האוקראינית.
בעלי מניות ה"פריבט-בנק"
מניות ה"פריבט-בנק" חולקו בחלקים שונים בין 21 אנשים (99.794% מכל המניות) ובין 5 איגודים (0.206%). בכל זאת, מעל ל-98% המניות הן בבעלותם של שני בעלי המניות: גנדי בוגולובוב (23,773,784 מניות או 49.027% מכל המניות) ואיגור קולומויסקי (23,834,849 המניות או 49,154%)
חידושי פריבט-בנק
ניצול טכנולוגיות חדישות בעבודת הבנק יום יום – אחד המכשירים להחזקת הנהגה פיננסית בשוקי אוקראינה. למטרה זו, פקידי "פריבט-בנק" מנצלים בטכנולוגיות כלליות: סקייפ, Google Docs, Google Wave Private.doc כמו כן, קיימות תוכניות בלעדיות שפותחו על ידי הבנק: מערכת היקף המסמכים "פריבט-בנק" היה הבנק הראשון באוקראינה שהציע ללקוחות בנקאות אינטרנטית. ב-20 בינואר 2011 בין הטכנולוגיות השימושיות ביותר: פריבט 24–בו משתמשים 773890 לקוחות. - ניתן לנהל את חשבונות הכרטיס, לבצע תשלומים דרך הטלפון הנייד ולשלוח הודעה Mobilebanking עם קוד לשרת הבנק. מערכת תשלומי און-ליין שפותחה על ידי מומחי "פריבט-בנק". מערכת זו כוללת אינטרנט, טלפון נייד וטכנולוגיית LiqPAY Visa Money Transfer 3-D SECURE טכנולוגיית הוכנסה על ידי הבנק בשנת 2010 ומוגנת מהונאות. בנוסף לכך, הוכנסה לסניפי הבנק, טכנולוגיית העודף האלקטרוני "ללא מטבעות", המאפשרת ללקוח למטרת מילוי חשבון הטלפון הסלולרי. להשתמש במטבעות אלקטרוניות או בשובר אלקטרוני.
פרויקטים חברתיים
בסניפי הבנק נערכות תחרויות לגמלאים ולילדים. בשנת 2008 נוסד "בנק הילדים" – יוניור-בנק. בבנק הזה מלמדים את הילדים מושגים בבנקאות.
בשנת 2010 במסגרת פרויקט "תוצרו ברצון" הוקמו בסניפי הבנק, גלריות לתערוכת יצירות הגמלאים. בתיאום עם פרויקט "סקייפ – יום הניצחון", לוחמי מלחמת העולם השנייה יכלו לאתר חברים ולהחליף חוויות. הפרויקט היווה אתגר בתחרות הבינלאומית. European Excellence Awards 2010 בשנת 2010, נוסד הפרויקט המיוחד "לעזור פשוט"– עזרה לבתי יתומים. הפרויקט הוקם כקרן צדקה, שלא למטרות רווח.
כמו כן, הבנק נעזר בתשתית הכספומטית שלו למטרת אספת כספי צדקה בלא דמי עמלה. פעילויות צדקה רחבות היקף, להן שותף הבנק- בשנת 2011 ארגן "פריבט-בנק" איסוף כספי צדקה, בלא דמי עמלה, לנפגעי הפיגוע בנמל התעופה דומודדובו מוסקבה. באוקראינה, נאסף סכום של 105 אלפי גריבנה. באוקטובר 2010 נאספו כספים עבור משפחות הנספים בתאונת הדרכים בעיר מרגרנץ, במחוז דנייפרופטרובסק, נאספו 101 אלפי גריבנה. במרץ 2010, נאספו 11 אלפי גריבנה לאנשים שנפגעו ב"מטרו" של מוסקבה. בשנת 2008 נתרמו 530 אלף גריבנה לעזרת הנפגעים משיטפונות במערב אוקראינה.
בשנת 2011 פריבט-בנק מתכונן להפעיל את הפרויקט החברתי "פריבט-בנק נגד הסמים".
מאיר קפלן
ביוגרפיה
מאיר קפלן נולד בניו יורק ב-1923, לרב ד"ר יחיאל קפלן וללאה קפלן. לאחר סיום לימודיו לתואר MA בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה עם מלגת פוליצר, ב-1947, התנדבו קפלן ואשתו סילביה ללמד עברית לילדים יתומים, ניצולי השואה, במסגרת עליית הנוער בצרפת. הילדים הועברו למרסיי כדי להכין אותם לעלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל של המנדט הבריטי. לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, מאיר קפלן ואשתו ליוו 120 ילדים לישראל באונייה "פאן יורק" (קיבוץ גלויות).
לאחר שהות של שישה חודשים בקיבוץ יבנה, קפלן עבר לירושלים, שם החליט להתגייס למשטרת ישראל, ולבטל את תוכניתו המקורית ללמוד לתואר דוקטור. הוא רצה לפתח את השימוש בזיהוי פלילי בישראל והוסכם עם המפכ"ל שילמד, בארצות הברית ולאחר מכן יחזור לישראל. קפלן למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, תוך הקפדה על רכישת ניסיון מעשי בתחום מעבר ללימודים העיוניים. משטרת לוס אנג'לס נענתה לבקשתה של הקונסוליה הישראלית והסכימה שקפלן יעבוד במעבדותיה מספר חודשים, כדי לקבל הכשרה מעשית במעבדות לזיהוי פלילי.
שירות במשטרה
ב-1952 חזר קפלן לישראל והחל קריירה של 35 שנים במשטרת ישראל, תחילה בתל אביב ולאחר מכן בירושלים. שם עמד בראש המדור המדעי של אגף החקירות. ב-1965 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ), תפקיד אותו מילא במשך 19 שנה. נוסף על תפקידו, במשך עשר שנים ייצג את משטרת ישראל בישיבות העצרת הכללית של האינטרפול.
במסגרת עבודתו עשה שתי פעולות מיוחדות ברמה הלאומית. הוא סייע ל"מוסד" בזיהויו לקראת חטיפתו והעמדתו לדין של אדולף אייכמן ב-1960, פעילות שעליה קיבל בשנת 2007 תעודת הוקרה של ממשלת ישראל ללוכדי אייכמן 1960 במשכן הכנסת במעמד נשיא המדינה וראש הממשלה עבור פעילותו בלכידתו והבאתו לדין בישראל של הצורר אדולף אייכמן. לאחר מלחמת יום הכיפורים, יזם הבאת כלבים מאנגליה כדי לאתר גופות של חללי צה"ל, מבצע שהוכתר בהצלחה רבה.
קפלן גייס למשטרה מדענים בעלי תארים מתקדמים ושיתף אוניברסיטאות בישראל בפיתוח שיטות ומכשור. כך הוא הצעיד את מז"פ למעמד מכובד בקהילת המעבדות לזיהוי פלילי בעולם. מעבר לעשייה השוטפת, הדגיש את חשיבות המחקר לקידום העבודה המעשית.
הוא הקים מערך טכנאי זיהוי ארצי במסגרתו הוכשרו טכנאי זיהוי, שתפקידם העיקרי לאסוף ראיות בזירת הפשע, ולהעבירן למעבדות לבדיקה. עבודה זו נעשתה מתוך תפיסה שהמפתח העיקרי להצלחה במדע הפורנסי הוא הדייקנות והאיסוף של ראיות פיזיות והבסיס לכך הוא עבודת שטח יסודית.
בשנת 1976 זכה לקבל ממשטרת ישראל את עיטור השירות.בתעודת ההערכה נכתב: תת-ניצב מאיר קפלן פיתח במשך שירותו במשטרה את השירותים לזיהוי פלילי.תכנן ושיכלל שיטות עבודה בתחום זה ויצר קשרים מקצועיים עם מוסדות מדע ומחקר בארץ ומחוצה לה.בעבודתו היסודית,בחריצותו ובבקיאותו הרבה הרים את קרנה של משטרת ישראל.
קפלן זכה בפרס "American Express של International Association of Chiefs of Police" עבור פיתוח מכשור לגילוי חומרי נפץ.
מאיר קפלן נפטר בירושלים ב-23 באפריל 2004 והותיר אחריו שני ילדים, שמונה נכדים וארבעה נינים.
החיטה צומחת שוב
הַחִטָּה צוֹמַחַת שׁוּב הוא שיר אבל וזיכרון שנכתב בשנת 1974 על ידי דורית צמרת, חברת קיבוץ בית השיטה, בעקבות ההלם והאבל הכבד שאחזו בקיבוץ בית השיטה עם נפילתם של 11 מבניו במלחמת יום כיפור. שיר זה הוא אחד השירים המזוהים ביותר עם שירי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. השיר הולחן בשנת 1978 על ידי חבר קיבוץ שער הגולן, חיים ברקני, ומילותיו עובדו והותאמו אל הלחן. השיר מתאר את נוף עמק חרוד בו שוכן הקיבוץ, הכולל עצי חרוב, זית ואת מראה הגלבוע, ותמה כביכול על אדישותו של הנוף היפה ("ואל ערבו העמק נאסף / ביופי שעוד לא היה כמוהו"), אל השכול, האובדן וכאב חסרונם של הנעדרים ("אתם אינכם ולא תוכלו לשוב.../ אך החיטה צומחת שוב"). השיר מתאר את הנוף המקומי הנשקף מחלון ביתה של המחברת, כשבמקביל הוא גם כלל-ישראלי ונוגע בדימויי תנ"ך, וכן מאזכר דימויים אוניברסליים ("ועל הדשא ילד וכלבו / מואר החדר ויורדים לילות"). האזכורים מלווים בתחושות תימהון ובכאב שאין לו תקנה. במקביל, השיר מבטא תקווה לעתיד, ומתאר את המשכיות העולם עם כל הטוב שבו, חרף האובדן.
השיר התפרסם תחילה בעיבודו של אילן גלבוע ובביצוע להקת הגבעטרון. ב-1983 הקליטה אותו חוה אלברשטיין בעיבודו של מנחם ויזנברג לתקליטה "נמל הבית". בין המבצעים הנוספים של השיר: רוחמה רז, אסף נגל, דודו זכאי, דפנה ארמוני, להקת צעירי תל אביב, אחינועם ניני, דוד דאור, שלומית אהרון, מירי מסיקה, איה כורם, דורית פרקש, קרן פלס ולהקת "האשקולית" של בית השיטה.
אדם וייסהאופט
יוהאן אדם וייסהאופט (6 בפברואר 1748 – 18 בנובמבר 1830) היה פרופסור למשפט קאנוני, סופר ומשורר גרמני אשר היה מייסד האילומינטי.
ביוגרפיה
נולד באינגולשטאדט, שהייתה אז תחת שלטון נסיכות הבוחר מבוואריה. אביו, יוהאן גיאורג, שהיה פרופסור למשפטים, נפטר בעת היותו של אדם בן 5 והוא עבר לגור אצל סנדקו, שהיה אף הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת אינגולשטאדט. וייסהאופט סיים בגיל 20 את לימודי המשפטים באוניברסיטת אינגולשטאדט עם תואר דוקטור במשפטים (Doctor iuris). ב-1772 קיבל משרת מרצה למשפטים באותה אוניברסיטה ושנה לאחר מכן נישא.
ב-21 ביולי 1773 פרסם האפיפיור קלמנס הארבעה עשר בולה אפיפיורית, בה הורה על ביטול מסדר הישועים. כחלק מהשינויים הפרסונליים שנבעו מצו זה, מונה וייסהאופט כפרופסור למשפט קאנוני.
האילומינטי
ב-1777, הצטרף וייסהאופט ללשכת בונים חופשיים במינכן, יצר שיתוף פעולה בין הבונים החופשיים לבין האילומינטי, גייס בונים חופשיים לארגון שלו והרחיב אותו מאוד.
ב-1784, סוכני החרש של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה הביאו בפני הנסיך ממצאים שהעידו כי האלומינטי הייתה קבוצה חתרנית, ממשלתו של הנסיך אסרה על המשך פעילות האילומינטי, ווייסהאופט עצמו איבד את משרתו באוניברסיטה ונמלט מבוואריה.
פעילויות בגלות
וייסהאופט קיבל מקלט בחצרו של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, חי בגותה וכתב סדרת עבודות על נְאוֹרוּת, ובהן "ההיסטוריה השלמה של רדיפות האילומינטי בבוואריה" (1785), "תמונה של נְאוֹרוּת" (1786), "התנצלות על האילומינטי" (1786) ו"מערכת משופרת של נְאוֹרוּת" (1787).
יחסי הולנד–ונצואלה
יחסי הולנד–ונצואלה הם היחסים הבילטרליים בין הולנד לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין ממשלות הולנד וונצואלה כוננו ב-1921 בעקבות אמנה בין שתי המדינות שנחתמה בקראקס ב-11 במאי 1920. היחסים בין שתי הממשלות היו מתוחים, מאחר שצי ונצואלה תפס מספר ספינות הולנדיות במהלך מלחמת העולם הראשונה - למרות שממשלת הולנד נותרה נייטרלית במלחמה. באמנה זו, ממשלת ונצואלה הסכימה לשלם לממשלת הולנד 20,000 בוליבר כפיצוי על תפיסת הספינות הללו.
איי ABC, הנמצאים תחת התלות של ממלכת ארצות השפלה, נמצאים במרחק של פחות מ-24 ק"מ מחופי ונצואלה. האי המאוכלס ביותר מבין הטריטוריות הללו הוא קוראסאו, שהדמוגרפיה שלו אינה דומה לזו של ונצואלה וחלק גדול ממדינות דרום אמריקה. נשיא ונצואלה לשעבר הוגו צ'אווס קרא ל"עצמאות מהפכנית" לאיים הללו, הצעה שהטרידה רבים מתושבי האי ופקידי צבא הולנדים בכירים בהאג. זאת, בנוסף לבריתות האחרונות של צ'אווס עם מדינות עוינות לעולם המערבי, הניעו את ממשלת הולנד להציב נשק צבאי ימי במספר איים לא מאוכלסים סמוך לוונצואלה.
בינואר 2010, במהלך ראיון טלוויזיה, טען צ'אווס כי מטוסי מלחמה אמריקאים נפרסו באיים ההולנדים כחלק מהתקפה מתוכננת על ונצואלה, והראה תצלום של מטוס קרב אמריקאי P3 כהוכחה. ראש ממשלת הולנד יאן פיטר בלקנאנדה דחה את ההאשמות של צ'אווס. לדברי בלקנאנדה, המטוסים שימשו למאבק בסחר בסמים והתמונה "נלקחה מוויקיפדיה" והיא מתוארכת לשנת 2002.
בשנת 2019, מספר הפליטים מוונצואלה שהגיעו לטריטוריה ההולנדית ארובה נאמד בכ-17,000, המהווים כ-15% מאוכלוסיית האי.
חברון
חֶבְרוֹן (בערבית: الخليل; בתעתיק מדויק: אַלְחַ'לִיל) היא עיר במרכז הר חברון שבהרי יהודה, כ-35 ק"מ דרומית לירושלים. חברון היא אחת הערים העתיקות במזרח התיכון ומהערים העתיקות בעולם המאוכלסות באופן כמעט רצוף מאז העת העתיקה. הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה העריכה ב-2016 את מספר תושבי העיר ב־215 אלף, רובם המוחלט פלסטינים. היישוב היהודי בחברון התקיים במשך שנים רבות, עד לשנת 1936. כיום מתרכז היישוב היהודי בעיר העתיקה של חברון וגרים בו כ-750 יהודים.
על פי המסורת היהודית, במערת המכפלה שבעיר נקברו אבות האומה ואִמותיה, 4 הזוגות: אדם וחווה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה, ועל כן היא מכונה "עיר האבות". גם האסלאם, אשר מחשיב את אברהם, יצחק ויעקב לנביאים, מייחס חשיבות לציון מיקום קבריהם. מערת המכפלה מכונה "אל-חרם אל-איבראהימי" (الحرم الإبراهيمي – "מסגד אברהם"), ובה שוכן אתר תפילה למוסלמים וליהודים.
חברון הייתה אחת הערים הגדולות בתקופת הברזל בארץ ישראל, ועל-פי המסופר במקרא, היא שימשה כבירתו של דוד המלך בשנותיו הראשונות כמלך. חברון היא אחת מארבע ערי הקודש (יחד עם ירושלים, צפת וטבריה), שבהן התרכזו מרבית בני היישוב הישן. כיום מחולקת העיר בהתאם להסכמי אוסלו והסכם חברון לאזור H1 הנמצא בשליטת הרשות הפלסטינית, ואזור H2 הנמצא בשליטת צה"ל.
ביולי 2017 החליט ארגון אונסק"ו להכיר בעיר העתיקה של חברון כאתר מורשת עולמית.
שם העיר
בערבית נקראת העיר "אל-ח'ליל", על-פי כינויו של אברהם במסורת המוסלמית – ח'ליל אללה (خليل الله – "ידיד האל"). מכאן שהשם הערבי מתרגם באופן ישיר את המשמעות המילולית של חברון בעברית, במובן של "חבר".
גאוגרפיה
חברון נמצאת בהרי יהודה, כ־35 ק"מ דרומית לירושלים. העיר שוכנת בגובה של כ־927 מטר מעל פני הים, במרכז אזור הר חברון המהווה חלק מהרי יהודה. כק"מ צפונית לחברון נמצאת חלחול. מזרחית ובצמוד לחברון נמצאת ההתנחלות קריית ארבע ו-8 ק"מ מזרחה נמצאת העיירה הפלסטינית בני נעים. יישובים סמוכים נוספים לעיר הם דורא הנמצאת כ-7 ק"מ מדרום-מערב, תפוח ממערב והכפר בית כאחיל כ-7 ק"מ מצפון מזרח לעיר.
חברון היא העיר המרכזית בנפת חברון, הנפה הגדולה ביותר מבין נפות הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון שמספר תושביה עומד על כ-730 אלף (נכון לשנת 2016).
בעיר העתיקה של חברון 13 שכונות: אל-קלעה (القلعة), אל-ח'דמה (الخدمة), אל-מדרסה (المدرسة), אל-מחתסבין (المحتسبين), א-סואכנה (السواكنة), אל-עקאבה (العقابة), אל-קזאזין (القزازين), אל-חושיה (الحوشية), בני דאר (بني دار), אל-משארקה (المشارقة), שיח' עלי אל-בכאה (حارة الشيخ علي البكاء), אל-אכראד (الاكراد), קיטון (قيطون). בין השכונות של חלקה החדש של העיר: עין סארה (عين سارة), ואדי תֻפאח (وادي التفاح), א-ראמה (حي الرامة), קיזון (قيزون), נִמְרה (نمرة), חרם א-ראמה (بئر حرم الرامة), ואדי אל-הריה (وادي الهرية), אל-ג'אמעה (الجامعة), א-שעאבה (الشعابة), עין בני סלים (عين بني سليم) וראס אל-ג'ורה (رأس الجورة).
במקרא ובמדרש
במקרא מסופר שחברון נבנתה שבע שנים לפני העיר צען שבמצרים, ושמה המקורי היה קריית ארבע, על שמו של בעל המקום, ארבע, שהיה "האדם הגדול בענקים".
המסורת המקראית מייחסת לאברהם ישיבת קבע בעיר. על פי אותה מסורת קנה אברהם את מערת המכפלה ואת חלקת השדה סביבה מידיו של עפרון החתי; אברהם קבר בחלקה שקנה את שרה אשתו ונקבר בה בעצמו, ולאחר מכן נקברו בה יצחק ורבקה, ויעקב ולאה. גם יצחק קבע את מקום מושבו בחברון, וכן יעקב, שבסיום מסעו מחרן חזר והתיישב ליד יצחק אביו בחברון. בשל כך מכונה חברון "עיר האבות".
לפי המקרא, לאחר יציאת מצרים הגיעו שנים עשר המרגלים לעיר, בה ישבו באותה עת אחימן, ששי ותלמי, ילידי הענק. העיר נכבשה על ידי יהושע בן נון במלחמתו בחמשת מלכי הדרום האמוריים. לפי הכתוב, מלך בעיר הוֹהָם ועירו הוחרמה ולא הושארה בה נפש חיה. גם הענקים שישבו בעיר הושמדו. העיר הייתה בתוך נחלת שבט יהודה והיא ניתנה, על פי הגורל שנערך במשכן שילה, לכוהנים כאחת משלוש עשרה ערי הכהנים, ואילו את "שדה העיר ואת חצריה" נתנו לכלב בן יפונה, העיר כולה הוכרזה כאחת מערי המקלט.
בחברון הומלך דוד, בה קבע את בירתו הראשונה, ובה מלך שבע שנים, עד שכבש את ירושלים מידי היבוסים וקבע אותה כבירת ישראל. לאחר העתקת ממלכתו מחברון, מרד נגדו בנו אבשלום. מהמרד ואילך יורדת חברון מבימת הסיפור המקראי.
על פי המדרש, חברון היא האזור הגרוע ביותר בארץ לחקלאות, שכן רובה טרשים ולכן הקצו אותה לקבורת מתים בתקופת המקרא. רש"י כתב:.
תקופת הברונזה
על פי ממצאים ארכאולוגיים, יושבה חברון בתקופת הברונזה הקדומה, כ-5,000 שנים לפני זמננו, והייתה לעיר כנענית מרכזית, עד שחרבה במסע הכיבוש המצרי לארץ ישראל ב. העיר שכנה בתל חברון ("תל רומיידה"), ששטחו המרבי הוא כ-50 דונם. בתקופת הברונזה התיכונה, שכנה בתל עיר מבוצרת בחומה (בדומה לחומות התקופה משכם ושילה), המקיפה שטח של כ-20 עד 30 דונם.
בחפירות קודמות אותרה חומה איתנה מתקופת הברונזה התיכונה 2, תקופה המזוהה עם תקופת האבות.
תקופת הברזל
מתקופת הברזל (התקופה הישראלית) התגלו בתל חברון ממצאים רבים. בין היתר, התגלו שרידי ממגורות מתקופת הברזל 1 (תקופת השופטים) ושרידי מבנים משלהי תקופת מלכות יהודה ובהם בית ארבעת המרחבים ומתקני איסום. ממצאים אלה מתקשרים עם החותמות "למלך-חברון" שנמצאו באתרים שונים הקשורים לממלכת יהודה.
תקופת בית שני והרומאים
בחברון לא נמצאו שרידים מהתקופה הפרסית, ועקב כך סבורים חוקרים שבתקופה זו המקום לא היה מיושב. מהמשך תקופת הבית השני נתגלו בתל חברון קטעי מבנים ושפע של מטבעות שנלקטו במהלך השנים בתחומי התל. במהלך תקופת בית שני התרחבה העיר מהתל הקדום לאזור שבו ממוקם מרכז העיר של היום.
בשלהי ימי הבית השני, הורדוס בנה את החומה שמקיפה עד היום את מערת המכפלה. במהלך המרד הגדול ברומאים נכבשה חברון בידי שמעון בר גיורא, מנהיג הסיקריים, ללא שפיכות דמים. העיר נכבשה בהמשך המרד על-ידי המצביא הרומי סקסטוס וטולנוס קריאליס. יוסף בן מתתיהו כתב כי קריאליס "כבש את מבואי העיר בחֹזק־יד וצִוה להמית את כל המון אנשי־המלחמה הנשאר בתוכה, ואת העיר שרף באש". לאחר שהרומים דיכו את מרד בר-כוכבא בשנת 135 לספירה, שבויים יהודים רבים נמכרו לעבדות בשוק העבדים של חברון.
בשטח קיימות עדויות רבות המאוששות את המקורות ההיסטוריים על מרידות יהודה ברומא התגלו בשתי 'שכבות חורבן' המיוחסות למרד הגדול (ממנו נתגלו פרוטות ברונזה במקום) ומרד בר-כוכבא.
התקופה הביזנטית
במאה הרביעית, בתקופת האימפריה הביזנטית, בנה קונסטנטין הראשון כנסייה על מערת המכפלה. חכם נוצרי בן המאה החמישית ושמו סוזומינוס מספר שבחברון היו נערכות בימיו חגיגות עממיות בכל קיץ. מדבריו ניתן ללמוד שבדורות שקדמו לכיבוש הערבי, הייתה העיר קדושה לבני כל הדתות בארץ ישראל.
מן התקופה הביזנטית נמצאו בחברון חלקי מבנים, קרמיקה ומטבעות רבים, וכן נחשפה גת משוכללת.
הכנסייה שבנה קונסטנטינוס במערת המכפלה נהרסה בידי הסאסאנים (פרסים זורואסטרים) שכבשו את ארץ ישראל ב-614 לספירה, אך שוקמה עם כיבושה של הארץ מחדש בידי הביזנטים ב-627 לספירה. קינה עתיקה מתקופת הביזנטים מזכירה את "כפר חברונה" שהיו בה "חכמים סופרים בתורה ובתורת כהנים מהירים". בעיר נמצאו גם שרידי בית כנסת מתקופת האמוראים. משמע, שהיישוב היהודי בעיר עמד על תלו במאות השנים שלאחר החורבן.
תקופת השלטון המוסלמי
סביב 638 תפסה הח'ליפות האסלאמית את חברון בלא כל התנגדות, והפכה את הכנסייה הביזנטית שעל מערת המכפלה למסגד. בתקופה זו הפכה העיר חברון למרכז מסחר חשוב, במיוחד בקרב הבדווים בנגב ואוכלוסיית ים המלח. מקורות מוסלמים ונוצרים מציגים את עמר בן אלחטאב כמי שהרשה ליהודים לבנות בתי כנסת ולערוך טקסי קבורה במקום, בעוד שהקראים תארו שהייתה נוכחות קבועה של יהודי שהיה "שומר המערה". בסביבות שנת 985 תיאר הגאוגרף הערבי המקומי אלמוקדסי את המסגד והמטבח המרכזי שהמוסלמים הקימו למען עולי הרגל, עניים ועשירים. מנהג קבלת הפנים עם תבשיל עדשים בשמן זית לעולי הרגל כונה במסורת הערבית "ארוחתו של אברהם" (סימאת אל-ח'ליל). מסורות מוסלמיות מספרות כי אחד מבני לווייתו של מוחמד, תמים א-דארי (تميم الداري), התיישב בחברון, וקיבל ממוחמד את זכויות הקניין על אדמותיה. אחת המשפחות הפלסטיניות החשובות של חברון כיום נקראת משפחת א-תמימי (التميميّ), ובניה מחשיבים עצמם כצאצאי תמים א-דארי.
תקופת השלטון הצלבני
השלטון הערבי על החקלאים באזור היה חשוף למסיונרים נוצרים עד 1099, כשגוטפריד מבויון תפס את חברון, שינה את שמה ל"קסטליון של הקדוש אברהם" והעניק אותה לאחד מאציליו, ז'ראר מאוון מרוזנות אינו, שהיה שבוי באפולוניה צפונית ליפו, ונפצע בידי כוחותיו של גוטפריד במהלך המצור על הנמל, ומאוחר יותר הוחזר מהמוסלמים כמחווה של רצון טוב. נוכח חיל המשמר הפרנקי, בראשות טנקרד נסיך הגליל השמירה הפכה הכרח, שכן היה זה "אי נוצרי באוקיינוס מוסלמי". מסעות הצלב המירו את המוסלמים, הפכו את בית הכנסת לכנסייה וניצרו את היהודים שגרו במקום. בשנת 1106 יצא מסע מצרי לתפיסת דרום ארץ ישראל וכמעט שיכל לצלבנים של בלדווין הראשון מלך ירושלים שהוביל את מערכת הנגד בעצמו. האציל וההיסטוריון הדמשקאי אבן אלקלניסי מתאר שרידים של האבות, מה שעורר סקרנות בקרב שלוש הקהילות של א"י.
איובים וממלוכים
ב-1260 אלמלכ אלזהיר רוח' אלדין ביברס אלבונדקדרי הקים את השלטון הממלוכי. מינרטים נבנו על המסגד האברהמי, הוא מערת המכפלה. בתקופה זו קהילה יהודית קטנה המשיכה לחיות בחברון, אך יחס השלטון המוסלמי היה פחות סובלני כלפי יהודים ונוצרים מאשר בתקופה המוסלמית המוקדמת. יהודים שרצו לבקר במבנה לרוב אולצו לשלם מס כניסה, וב-1266 יצא צו האוסר על יהודים ונוצרים להיכנס למבנה שמעל המערה, ומתיר להם רק לטפס כמה מדרגות בקיר המזרחי. סר ג'ון מנדוויל כתב שהיהודים והנוצרים נתפסו כ"כלבים".
תקופת השלטון העות'מאני
הממלוכים שלטו על חברון עד 1516, אז עברה העיר לשלטון האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו התגבשה המסורת היהודית שכללה את חברון כאחת מארבע ערי הקודש (יחד עם ירושלים, צפת וטבריה).
תחת השלטון של האימפריה העות'מאנית (1517–1917) התיישבו במקום קבוצות של יהודים מרחבי ארץ ישראל, גולים מספרד וממקומות נוספים. חברון הפכה למרכז יהודי ללומדים. ב-1540 הרב מלכיאל אשכנזי קנה חצר פנימית וייסד את בית הכנסת על שם אברהם אבינו, שסביבו התגבש הרובע היהודי. התושבים היהודים שהתיישבו במקום, גולים ממגורשי ספרד, קנו את השטח עליו הוקם הרובע היהודי מהערבים. במהלך אותה תקופה, ננטש התל סופית והעיר הישנה (הקסבה) התפתחה סביב מערת המכפלה לכיוון מערב, לאורך תוואי של אמת מים.
בראשית המאה ה־19 נוסדה במקום קהילה יהודית אשכנזית שבה בלטה קהילת חב"ד בחברון. ב־1831 אבראהים פאשא (כשליחו של מוחמד עלי) השתלט על חברון. ב-1834 נערך פוגרום ביהודים. ב-1840 סולק פאשה מהעיר. על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי, בשנת 1839 ישבו בחברון 423 יהודים, אולם על פי הערכת הקונסול הבריטי, באותה שנה מנתה אוכלוסיית העיר היהודית כ-750 נפש.
ב-1840 השתלט על העיר עבד אל-רחמאן אל-עאמר, תקיף מקומי, בן למשפחה מכפר דורא, כשהרג את המושל המקומי מטעם השלטון המצרי. רחמאן עסק בגביית דמי חסות מהאיכרים, כופר מהיהודים ושוד של עוברי אורח, עד שב-1846 הוענש על ידי הפחה. בראשית 1852 נכלא על ידי הממשלה ובמקומו מונה טורקי למושל העיר. כעבור מספר ימים ברח מירושלים ומייד השתלט שוב על חברון. הוא הדיח את המושל החדש באיומים, גירש את המופתי של חברון מביתו והחל לקנוס את התושבים, ובמיוחד את היהודים. בין היתר, החזיק עבד אל-רחמאן מלאי עצום של חיטה בתקופת בצורת ורעב, כדי לשמור על מחירה הגבוה. עבד אל-רחמאן נלחם באחיו, סאלם, על השליטה בחברון, עד שב-1860 נלכדו שניהם, וסוראיה פחה שלח אותם, בנוסף למנהיגי שודדים אחרים בארץ, לעבודת-פרך במצודות רודוס וקפריסין.
לפי ד"ר פרנקל, ב-1856 היו בחברון כ-400 יהודים. על פי רחמים יוסף אופלטקה, ב-1876 היו בחברון כ-700 יהודים. על פי אברהם משה לונץ, ב-1895 היו 1,429 יהודים בחברון: 810 ספרדים ו-619 אשכנזים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הגיעה הקהילה היהודית בעיר לשיא גודלה. בתחילת המאה ה-20 עמדה אוכלוסייתה הכללית של העיר על כ-10,000 תושבים.
המנדט הבריטי והשלטון הירדני
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את חברון והיא נשארה בשליטת המנדט הבריטי עד 1948. בשנת 1921 תוארה העיר על ידי קונסול ארצות הברית בירושלים כמרכז מסחר עם שבטי הבדואים וכבעלת תעשייה זעירה, בין השאר בייצור זכוכית.
בשנת 1929, בשיאם של מאורעות תרפ"ט, הערבים טבחו ביהודי חברון ובעקבות כך פונו יהודי העיר. היישוב היהודי התחדש בשנת 1930, אך במהלך המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הורחקו היהודים שוב מהמקום, מלבד משפחה אחת, אשר עזבה יום אחד אחרי הכ"ט בנובמבר 1947.
ב־1948 השתלטה ממלכת ירדן על חברון עם שאר יהודה ושומרון ובהמשך סיפחה אותם לשטחה. בתקופת שלטונה נהרס חלק מהרובע היהודי ותחתיו הוקם שוק סיטונאי. בית הכנסת נחרב גם כן ועליו הוקם דיר. בדומה לכל שטחי הגדה המערבית, גם למקומות הקדושים ליהדות בחברון לא התאפשרה כניסה של יהודים. במבצע כפפות משי שנערך כפעולת תגמול של צה"ל בליל 21 בדצמבר 1953 בפרברי חברון, הרגה חוליה של יחידה 101 שלושה אזרחים ומפקד במשמר הלאומי הירדני.
שלטון ישראל אחרי מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים (יוני 1967), נכבשה חברון על ידי חטיבת ירושלים יחד עם שאר יהודה ושומרון. בעקבות התקפת מחבלים בבית הדסה בשנת 1980, גירשה ישראל את ראש עיריית חברון והקאדי שלה לירדן, וממשלת ישראל החליטה על חידוש היישוב היהודי בעיר ועל הקמת מספר מבני מגורים במקום.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בעיר הוביל במשך השנים להרוגים רבים, יהודים ופלסטינים.
מאז טבח מערת המכפלה בפברואר 1994 פעל בעיר כוח המשקיפים של הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון. בראשית 2019 הפסיקה ישראל את פעילותו.
בתחילת 1997, בהתאם להסכמי אוסלו ובעקבות הסכם חברון שנחתם בין בנימין נתניהו ליאסר ערפאת, נסוג צה"ל מכ-80 אחוז משטח העיר חברון. העיר חולקה לאזור שתחת אחריות הרשות הפלסטינית (H1) ולאזור תחת שלטון ישראלי (H2). באזור H2 חיים כ־33 אלף פלסטינים וכ־750 יהודים. בעקבות הנסיגה אסר צה"ל על כניסת ישראלים לכל השטח שעבר לידי הרשות הפלסטינית, כולל לאתרים היהודיים שנשארו בשטח זה, כגון ישיבת כנסת ישראל (חברון) הוותיקה. מאז ראש השנה 2001 השתנו יחסי הכוחות בעיר. לאחר מספר תקריות אלימות, פתח צה"ל במבצע צבאי שהיה חלק ממבצע חומת מגן ויצר הפרדה בין יהודים לפלסטינים בעיר. פלסטינים יכולים להיכנס ברגל אך לא ברכב לחלק שבו מותרת שהיית ישראלים, כ-3% משטח העיר. לשאר חלקי העיר אסורה כניסת ישראלים, אולם בפועל נאכף איסור זה לגבי יהודים בלבד.
בחודש פברואר 2010 אישרה ממשלת ישראל להוסיף את מערת המכפלה בחברון (ואת קבר רחל בבית לחם) לתוכנית רחבת היקף לשימור "אתרי מורשת" ברחבי המדינה. ביולי 2017 החליט ארגון אונסק"ו להכיר בעיר העתיקה של חברון כאתר מורשת עולמית. נימוקי ההחלטה מציינים את חשיבותה ההיסטורית והדתית של העיר שבה שוכנים קברי האבות והאמהות ומסגד אברהם, וכן את הייחוד האדריכלי בבנייה הממלוכית והעות'מאנית ואת שימור המרקם העירוני הממלוכי רבעים בעלי אפיון אתני או מקצועי וסגנון הבנייה הייחודי של בתים הבנויים מקבוצות חדרים המסודרים במבנה דמוי עץ.
ב-2017 הוענקו סמכויות מונציפליות למנהלת ליישוב היהודי בחברון. בשל הסמיכות בין יהודים ופלסטינים בעיר פועלים בה צה"ל ומשמר הגבול בכוחות גדולים יחסית.
אוכלוסייה
יתרת השטח נמצאת בשליטת צה"ל, וכניסת ישראלים מותרת רק לכ-3% משטח העיר, שבהם גרים כ-750 יהודים, תושבים ותלמידי ישיבה בשכונות היישוב היהודי בחברון, וכן למערת המכפלה.
היישוב היהודי בחברון
יישוב יהודי בחברון התקיים מתקופת המקרא ועד חורבן בית שני. לאחר מכן התקיימה קהילה של לפחות כ-20 משפחות לאורך המאות. בתקופה העות'מאנית, במאה ה-16, התפתחה בעיר קהילה של יוצאי יהדות ספרד והוקם בה בית הכנסת על שם אברהם אבינו. בסוף המאה ה-19 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בה. במאורעות תרפ"ט נרצחו 67 מיהודי העיר והשאר נטשו אותה. היישוב שוקם אחר כך על ידי שרידי הניצולים, אך אחרוניהם נאלצו לעזוב את העיר עם הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, נכנסו מתנחלים לחברון. ב-1971 הוקמה בסמוך ההתנחלות היהודית קריית ארבע, אשר נקראה כאחד משמותיה הקדומים של העיר. היישוב היהודי בחברון, המאוגד תחת ועד מוניציפלי הנקרא "ועד היישוב היהודי בחברון", הוקם באישור הממשל הצבאי ומשרד הפנים. הוא הוגדר ב"הסכם חברון" בתור אזור בשליטה ביטחונית ישראלית והוא מהווה יישות מוניציפלית עצמאית ונפרדת מקרית-ארבע הסמוכה. כוחות צה"ל שומרים על הסדר והביטחון בעיר ולצידם פעל בעיר בשנים 1994–2019 גם כוח משקיפים בינלאומי.
ב-15 בנובמבר 2002 אירע הפיגוע בציר המתפללים, שבו נהרגו 12 חיילים ואנשי כיתת הכוננות של היישוב היהודי בחברון. לאחר מספר פיגועים, בהם פיגוע התאבדות שהרג את בני הזוג לוי ב-2003, נותרו החנויות ברחוב המרכזי בעיר התחתית סגורות בצו. במפות שהציג צה"ל לבג"ץ לא מופיעה סגירת הרחוב, ובהמשך אף נטען בבג"ץ כי הרחוב סגור בשגגה והוא ייפתח. אולם במציאות החנויות והבתים ברחוב (להוציא ארבעה) עודם סגורים לכניסת פלסטינים, בשעה שהיהודים נעים ברחוב בחופשיות. במאה ה-21 קנו יהודים בעזרת אנשי קש בתים בעיר במספר הזדמנויות. בחלק מהמקרים הם נכנסו לבתים, פונו על ידי כוחות הביטחון, על רקע טענות כי הם פלשו אליהם ללא אישור, ושבו בהמשך לאחר שהוכחה הבעלות.
אתרים בחברון
קברי צדיקים ואתרי תפילה:
אתרים ארכאולוגיים
אתרי טבע:
כדורגל
בחברון נמצא אצטדיון הכדורגל השני בגודלו ברשות הפלסטינית, אצטדיון אל-חוסיין אבן אל-עלי, הקרוי על שמו של ראש העירייה בעבר. באצטדיון משחקות רוב קבוצות הכדורגל בעיר. מועדוני הכדורגל המרכזיים בעיר הם שבאב אל-ח'ליל, אלופת ליגת העל הפלסטינית לעונת 2015/2016, ואהלי אל-ח'ליל, מחזיקת גביע פלסטין 2015.
אתרים על שמה של חברון
על שמה של חברון נקראו רחובות רבים בערי ישראל.
יישובים אחדים בעולם נקראו על שמה של חברון. רבים מהיישובים מצויים בארצות הברית, בהם עיירה במדינת קונטיקט, כפר במדינת אוהיו, עיירה במדינת אינדיאנה, יישוב במדינת קנטקי, עיר במדינת נברסקה, כפר במדינת אילינוי, יישוב במדינת ניו המפשייר, יישוב במדינת מיין, עיר במדינת דקוטה הצפונית וכפר במדינת טקסס.
האחווה הלבנה האוניברסלית
הגדרה
על פי פטר דנוב, "האחווה הלבנה האוניברסלית הגדולה איננה דבר הנראה לעין. היא איננה כנסייה, בית-כנסת או מסגד, היא איננה כת או תנועה שנוצרה על ידי בני אדם. היא ישות רוחנית הקיימת מעבר לתנאים הקשים שלנו, בהם חי העולם הרגיל". כלומר, הוקמה אחווה ארצית, היונקת את ההרמוניה מהאחווה הגדולה יותר בשמיים.
מקורו של המונח "האחווה הלבנה האוניברסלית הגדולה", בא מהגדרות שהתפתחו באמצעות תורת התאוסופיה של הלנה בלבצקי, מן הקבלה היהודית, הצד האיזוטרי בנצרות ועוד. כבר בשנת 1851 בלבצקי כתבה בספריה על מורים רוחניים גדולים, הנמצאים בטיבט בשמבלה. אלו הם מורים דגולים, המכונים גם מהאטמה החיים שם, ויחדיו מהווים מעין ענף לבן, מסלול לבן, של האחווה האוניברסלית.
יש הטוענים שפטר דנוב היה בין מצילי הקהילה היהודית בבולגריה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאור קשריו עם בוריס השלישי, המלך הבולגרי, ובמיוחד עם מי שהיה ככל הנראה תלמידו, הרב דניאל ציון, רבה הראשי של קהילת סופיה.
מרכזים
לאחווה יש מרכזי לימוד, בנוסף לשני מרכזים גדולים בפריז ובדרום צרפת, באנגליה, אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, אירלנד, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, בולגריה, גרמניה, האיטי, הולנד, יוון, ספרד, קולומביה, קנדה, רומניה, רוסיה, שווייץ, וכמה מדינות באפריקה, קונגו-ברזוויל וחוף השנהב.
התורה
תורת האחווה מבוססת על התפתחותו הרוחנית של האדם, וכל אדם באשר הוא. היא מלמדת את חוקי ההקשרים בין האדם לעצמו, בינו ובין תאיו, בינו ובין גופו, בינו לבין אחרים, ובין כל אלה והכוחות האנרגטיים הקיימים ביקום. התפתחות הנשמה של האדם תבוא מתוך מודעות וערנות רבה לכול, במהלך חיי היומיום. תורה זו כוללת תרגול יומי, תרגילי ספורט, תרגילי יוגה, כמו "היוגה של התזונה" ועוד. היא מכוונת את לומדיה להיות מסוגלים לחיות ולהתפתח בחברה האנושית העכשווית, להביא לה תועלת, לא רק ארצית, אלא ברמה האוניברסלית, הכוללת את כל היצורים ביקום. התנועה דוגלת בשמירת הטבע והסביבה ומניעת כל פגיעה בבעלי חיים. לכן כל חברי האגודה הם צמחוניים.
ספרים
יצאו לאור ספרים רבים בשפות רבות בעולם כולו, כולל תרגומיהם בעברית. ספרים שכתב במו ידיו המורה פטר דנוב, יוצאים בהוצאה בולגרית. ואילו ספריו של אומרם מיכאל איבנהוב הם הקלדה של הרצאותיו המוקלטות. הוצאת הספרים המרכזית נמצאת בצרפת, וההוצאה הראשית היא פרוזבטה Prosveta. הוצאת חדקרן הוציאה לאור את ספריו בעברית: היוגה של התזונה בשנת 2013, עוצמת המחשבה בשנת 2014, יצירה אמנותית ויצירה רוחנית והספר החינוך מתחיל לפני הלידה בשנת 2015, לראות את הנסתר מן העין בשנת 2017, נתיב השקט 2019. הוצאת פרוזבטה ישראל הוציאה לאור גם את הספרים: "תרבות חדשה שמשית ואוניברסלית", "הטבע האנושי והטבע האלוהי" ועוד. שיצאו לאור בשנות ה-90 של המאה ה-20 טרם הוקמה הוצאת חדקרן.
דוד קרויאנקר
דוד קרויאנקר (Kroyanker; נולד ב-1939) הוא אדריכל וחוקר במכון ירושלים למחקרי מדיניות שפרסם ספרים רבים על האדריכלות בירושלים. קרויאנקר עוסק בתיעוד הארכיטקטוני-היסטורי של האדריכלות הירושלמית, התפתחותה של העיר, ושימור ושיקום של שכונות ומבנים בה. קרויאנקר זכה בכמה פרסים ועיטורים על מפעלו, בהם עיטור טדי קולק למפעל חיים (2006) ויקיר ירושלים (2010).
קורותיו
קרויאנקר נולד בירושלים בשנת 1939 להורים יוצאי גרמניה. אביו, ד"ר גוסטב קרויאנקר (Gustav Krojanker), היה ממנהיגי הציונות הגרמנית, עיתונאי-פובליציסט וחוקר ספרות. אמו, ד"ר אדית קרויאנקר, הייתה משפטנית. קרויאנקר למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ושירת בחטיבת הצנחנים. בשנים 1963–1968 למד אדריכלות בלונדון ב-Architectural Association School of Architecture.
לאחר שובו ארצה, בשנת 1968, התמחה קרויאנקר במשרדו של האדריכל דוד רזניק, ובשנים 1970–1973 פעל בצוות לתכנון מרכז ירושלים בראשות האדריכל דוד בסט. בין השנים 1973–1981 עבד במסגרות שונות של תכנון בעיריית ירושלים, בהן המחלקה לתכנון אורבני והיחידה לפרויקטים מיוחדים שבמחלקה לתכנון העיר. מאז ועד היום פועל קרויאנקר כאדריכל עצמאי וכחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל.
קרויאנקר נשוי לליאורה פרקש, בתו של פרופ' לדיסלאוס פרקש, ולשניים שתי בנות ושישה נכדים. בשנת 2012 עזב את ירושלים לטובת מגורים בתל אביב.
פועלו המקצועי
מרבית עבודותיו של קרויאנקר בתחום המחקר והתיעוד בוצעו במסגרת האקדמית-ניהולית של מכון ירושלים למחקרי מדיניות, בליווי ועדות היגוי מקצועיות. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, יחד עם שני חתני פרס ישראל – פרופ' (לגאוגרפיה) דוד עמירן ופרופ' (להיסטוריה) יהושע פראוור, היו בין האישים שסייעו לדוד קרויאנקר במחקרו ובהוצאת פרסומיו. מרבית ספריו ראו אור בהוצאת כתר, וחלקם נכללו ברשימת רבי המכר ותורגמו לשפות זרות. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בספריו ובפרסומיו למרכיב החזותי-גרפי, כולל מגוון עשיר של צילומים היסטוריים, צילומי מצב קיים, רישומים ומפות.
במסגרת עבודתו רבת-השנים הקים קרויאנקר ארכיון פרטי, הגדול מסוגו בישראל, ובו מאות תיקים הכוללים חומר עיוני וחזותי. בארכיון תצלומים, שרטוטים, מסמכים, רישומים, מפות וקטעי עיתונות. החומר מקוטלג לפי שלושה מפתחות, האחד של שכונות, רחובות ובניינים; השני – נושאים ארכיטקטוניים-תכנוניים שונים כמו שימור, סגנונות בנייה, פרטים ארכיטקטוניים ביוגרפיות של אדריכלים ותיעוד; השלישי – תהליכי תכנון, הריסה, בנייה חדשה ופיתוח אורבני. אתר האינטרנט של קרויאנקר מציג בצורה נרחבת את כל פרסומיו ועבודות התכנון שביצע. אתר נוסף, ייעודי לפרויקט מיוחד הכולל סדרת ספרים ותערוכה, מרכז פרטים עיצוביים בירושלים ומסדר אותם לפי זהויות והשפעות.
פרט לעבודתו המחקרית והתכנונית, אצר קרויאנקר כמה תערוכות (כגון: ר' גונן וד' קרויאנקר, לגור בירושלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1993) ותצוגות קבע, וכן העביר את פרי מחקריו ועושר ידיעותיו לציבור הרחב בהרצאות ובסיורים מודרכים. מאז 2002 אחראי קרויאנקר על תוכנית השימור של תוכנית המתאר 2000 הנמצאת, נכון לשנת 2010, בשלבי דיון מתקדמים בוועדת התכנון הסטאטוטורית.
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה (באנגלית: Royal Observatory, Cape of Good Hope) הוא המוסד המדעי העתיק ביותר שעדיין קיים בדרום אפריקה. המצפה הוקם על ידי מושבת הכף הבריטית ב-1820 ובימינו משמש כבניין המטה של מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה (South African Astronomical Observatory).
דוד קרויאנקר
פועלו המקצועי
ספריו ופרסומיו מהווים מסד תרבותי-מחקרי-מקורי ורב היקף, שבאמצעותו ניתן ללמוד ולהכיר את פני העיר – על היבטיה השונים - ארכיטקטוניים, היסטוריים, גאוגרפיים, פוליטיים, חברתיים ואנושיים.
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה
המוסד שוכן על גבעה קטנה כ-5 קילומטרים דרומית-מזרחית ממרכז קייפטאון. במהלך מאה השנים שלאחר הקמתו העיר גדלה בסביבתו, והשכונה שנבנתה סביבו קרויה על שמו אובזרווטורי (Observatory, "מצפה כוכבים" באנגלית). המצפה נבחן על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים כמקרה בוחן לאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
מצפה הכוכבים המלכותי נוסד ב-1820 על סמך דבר המלך במועצה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. הוא פעל כיישות נפרדת עד 1972 שאז אוחד עם מצפה הכוכבים של הרפבוליקה (Union Observatory) ביוהנסבורג כמוסד בשם מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה. המצפה משמש בימינו כבניין המטה של מוסד זה.
במהלך המאה ה-19 נחשב המצפה כיועץ העיקרי לממשל הקולוניאלי בנושאי מדע. הוא שימש כמשכן למשקלות ומידות תקניים של המושבה והיה אחראי לקביעת הזמן ולסקרים גאודזיים. מצפה שמדד מגנטיות נבנה ב-1841, אבל נשרף במהלך העשור אחר-כך. המצפה הוא גם בעלים של סדרה של רישומים מטאורולוגיים.
על פי המנדט שלו, הפעילות העיקרית של המצפה הייתה אסטרומטריה, והוא היה אחראי במהלך קיומו על פרסום קטלוגים רבים של מיקום כוכבים. במאה ה-20 הוא פנה בחלקו לכיוון אסטרופיזיקה, אבל בשנות החמישים התגבר זיהום האור, ואורות העיר קייפטאון מנעו צפייה בכוכבים שאורם חלש, והתחילו לחפש אתר חדש ברמת קארו (Karoo) הצחיחה למחצה. הסכם בנושא, שלו הייתה שותפה מועצת המחקר המדעי הבריטי, אושר ב-23 בספטמבר 1970. עם זאת, כמה טלסקופים עדיין פעלו במקום עד שנות ה-90. מאז כמעט שלא משתמשים בהם למעט אירועים שבהם פותחים את המצפה לציבור. בין האסטרונומים הידועים שעבדו במקום וילם דה סיטר ורוברט אינס. אלן קזינס (Alan William James Cousins) היה האסטרונום הרציני האחרון שעבד באתר המצפה המלכותי.
ההיסטוריה של המצפה המלכותי הייתה נושא לכמה ספרים (ראו בפרק "לקריאה נוספת").
הישגים
המצפה המלכותי היה אחראי למספר אירועים משמעותיים בהיסטוריה של האסטרונומיה. האסטרונום השני של המצפה, תומאס הנדרסון (Thomas Henderson), בסיוע עוזרו, לוטננט ויליאם מדוז (William Meadows), ערך את התצפיות הראשונות שהובילו לחישוב מרחק באמצעות היסט כוכבי אמין של מערכת הכוכבים אלפא קנטאורי. עם זאת, הוא איבד ראשוניות כמגלה ההיסט הכוכבי לפרידריך בסל שפרסם את תצפיותיו (המאוחרות יותר) על הכוכב 61 בברבור לפני שהנדרסון הגיע לפרסם את תצפיותיו. סביב 1840 מדד תומאס מקליר (Thomas Maclear) מחדש את אורכה השנוי במחלוקת של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז כפי שחישב ניקולא לואי דה לאקאי, והראה כי המדידות הגאודטיות של לאקאי היו נכונות אבל הרים סמוכים השפיעו על קביעות קו האורך שלו. ב-1882 צילם דיווייד גיל (David Gill) תמונות בחשיפה ארוכה של השביט הגדול מאותה שנה שהראה נוכחות של כוכבים ברקע. דבר זה הוביל אותו לשתף פעולה עם יקובוס קפטיין מאוניברסיטת חרונינגן ב-Durchmusterung, קטלוג הכוכבים הראשון שהוכן באמצעות צילום. ב-1886 הוא הציע לאמידי מושה (Amédée Mouchez) מהמצפה של פריז לערוך כנס בינלאומי לקדם קטלוג של צילומי השמים כולם. הכנס התנהל בפריז ב-1887 ותוצאתו הייתה פרויקט Carte du Ciel ("מפת השמים" בצרפתית). למצפה הכוכבים המלכותי של הכף הוקצה האזור בין 40°- ל-52°-. פרויקט זה נחשב כאביו הקדום של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
ב-1897 גילה פרנק מקלין (Frank McClean), ידיד קרוב של גיל ומי שתרם את טלסקופ מקלין למצפה, נוכחות של חמצן בכמה כוכבים תוך שימוש במנסרת אובייקטיב (objective prism) שהוצמדה לטלסקופ אסטרוגרפי.
ב-1911 פרסם ג'.ק. אי. הלם (J.K.E. Halm), שאז שימש כאסיסטנט ראשי, מאמר חלוצי על stellar dynamics שבו העלה השערה שזרמי הכוכבים שנתגלו על ידי קפטיין נובעים מהתפלגות מקסווליאנית של מהירויות הכוכבים. המאמר גם הכיל את ההשערה הראשונה שכוכבים מצייתים ליחס מסה-בהירות.
הרולד ספנסר ג'ונס (Harold Spencer Jones), אסטרונום מתחילת המאה ה-20, היה פעיל במיזם בינלאומי לקביעת הפרלקסה של השמש באמצעות תצפית על האסטרואיד ארוס.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קבע אלן קזינס תקנים מדויקים מאוד לסיווג כוכבים בשיטת UBV והיה הראשון ליישם מערכת בשימוש נפוץ מאז של פוטומטריה המכונה VRI שקיבלה הכרה בינלאומית בשל דיוקה.
ב-1997 הבחין ג'וזף צ'רמס (Joseph Churms) ממצפה הכוכבים המלכותי בהסתרה של הכוכב SAO 158687 ותצפיותיו סייעו לאמת את קיומם של טבעות אורנוס שנתגלו ממצפה הכוכבים המוטס קויפר (Kuiper Airborne Observatory) על ידי אליוט ועמיתיו.
מבנים עיקריים
סקר מורשת שנערך ב-2011 הכין רשימה מלאה של המבנים במצפה והם כוללים:
המוזיאון האסטרונומי
המעבדה הספקטרוסקופית של טלסקופ מקלין הוסבה למוזיאון ב-1987, תוך שמירה על המכשירים של המאה ה-19. הבניין מכיל עדיין את המנגנון ההידראולי המקורי שנועד להרים את רצפת התצפית וחדר החושך הכולל מכשירים של חדר חושך שנלקחו מכיפות שונות לאחר שהופסק השימוש בצילום. המוצגים במוזיאון כוללים מודלים של טלסקופים, מכשירי מדידה, מכשירי altazimuth שהוכנו על ידי דולונד (1820) ובמברג (1900), מכונות חישוב, ציוד משרדי מוקדם, מכשירים אלקטרוניים ראשונים, עדשות מהטלסקופים המוקדמים, כולל הטלסקופים הפוטוגרפיים של גיל, ציוד כימי וכו'.
מטאורולוגיה
מטאורולוגיה הוא מדע העוסק בחקר האטמוספיריות, תהליכי מזג האוויר וחיזויים. המטאורולוגיה שייכת למדעי כדור הארץ וגם למדעי האטמוספירה. היא מובדלת ממדע הקלימטולוגיה בחוקרהּ תופעות זמניות ואינה מתעניינת בתנאי מזג אוויר מקומיים לאורך זמן.
תופעה מטאורולוגית היא אירועי מזג אוויר נצפים אשר ניתן להבינם ולהסבירם באמצעות מדע המטאורולוגיה. תופעות אלו הן תוצאה של אינטראקציה בין פרמטרים שונים באטמוספירת כדור הארץ, בין השאר טמפרטורה, לחץ ואדי מים.
היסטוריה של המטאורולוגיה
ההיסטוריה של המטאורולוגיה מתבטאת בתגליות, המצאות ואירועים אשר השפיעו על מדע זה מאז עצם קיום האדם ועד היום וסייעו בהבנת אירועי מזג האוויר.
מאז ומתמיד האדם התעניין בסובב אותו והסביר את הדברים בדרכים שונות, וכך בדיוק קרה גם עם מזג האוויר הסובב אותו. למשל, האדם הסביר את הגשמים כברכה, את הסופות וליקויי החמה כזעמם של האלים ועוד רבים אחרים. כאשר הפילוסופיה החלה להתפתח הסביר האדם את התופעות המטאורולוגיות בדרכים שונות.
אריסטו הסביר שהעולם מורכב מארבעה יסודות: אש, אוויר, מים ואדמה, אלו בהשפעת השמש, משתנים ויוצרים דברים חדשים. כך לדוגמה, הסביר אריסטו, שהשמש מחממת את האדמה ומוציאה ממנה עשן ואבק, ומחממת את המים ומוציאה מהם חומר שקוף אשר יוצר את העננים. על פי רעיונות היסודות הסביר אריסטו גם את הברקים והרעמים. על פיו הרעם הוא רעש שנוצר על ידי רוח חזקה מאוד שנושבת בין עננים והברק הוא השריפה של רוח זו.
למרות הידע המצוי בידי האנושות כיום, חלק מרעיונותיו של אריסטו אינם כה רחוקים כל כך מן המציאות. ישנם מספר קטן של רעיונות שבדיעבד מתבררים כנכונים. למשל אריסטו הסביר שכאשר השמים בצבע כתמתם-אדמדם אז עומד לרדת גשם, ואכן ידוע לנו שכאשר הלחות רבה בשמים הם מקבלים צבע כזה עקב פיזור קרני האור. קיימים רעיונות אחרים של אריסטו אשר אין בהם שום אמת, למשל שיללת זאב מבשרת על בוא הגשם.
חיזוי מזג האוויר
סקרנותו של האדם, אשר הביאה אותו מלכתחילה לחקור את תופעות מזג האוויר, גררה המצאות וגילויים רבים אחרים בתהליך הנמשך עד היום. כל הגילויים האלו הביאו להתפחות מדע המטאורולוגיה, שבזכותו היום אנו יכולים לצפות ולחזות את אירועי מזג האוויר, במידה מוגבלת. בעזרת חיזוי מזג האוויר ניתן לדעת האם כדאי לטוס, או שמא לבטל בשל חשש לערפל או לענני סערה.
משחר ההיסטוריה האדם עסק בניסיון לחזות את מזג האוויר, וזאת כיוון שיש לכך משמעות חשובה עבור החקלאים. על פי מזג האוויר החקלאים יודעים מתי עליהם לשתול/ לקצור את התבואה. מתי הם יכולים לצאת למסעות ציד ארוכים ומתי לא. לכן, חברות פרימיטיביות פיתחו לעצמן דרכים שונות ומגוונות, מעיין "סמנים" לחיזוי מזג האוויר. לדוגמה, באמצעות צפייה בעכבישים ניתן לזהות את בוא החורף לפי אריגת קוריהם מול הרוח, בציפייה לחרקים שיעופו לעבר הקורים. כאשר הסנוניות עפות בגובה רב מהרגיל בשמים זה סימן כי הגשם קרוב וזה הזמן לזרוע ולנטוע. הסמנים לחיזוי מזג האוויר משתנים ממקום למקום ומקהילה לקהילה: עבור בני הלואו במחוז ניאנזה, הגשם מגיע שבוע אחרי פריחת האמריליס (שושנים), אם הפרחים לבנים יהיה גשם רב ואילו פרחים כתומים מסמנים עונת גשמים ענייה. עבור בני האבאסאבו (דייגים) מערבולות מעל לאגם הן סימן לבוא הגשם.
ההתפתחות הטכנולוגית האחרונה שיפרה בצורה דרסטית את יכולת החיזוי. אם עד לפני שנים בודדות התחזית ניתנה ארבעה ימים קדימה בלבד, הרי שהיום ניתן לחזות חמישה ימים ואף יותר. נראה כי כמו מדעים אחרים, גם מדע המטאורולוגיה התפתח רבות כתוצאה ממלחמות. ניתן לראות זאת לדוגמה בהמצאת הלוויין, שהמוטיבציה לפיתוחו הושפעה רבות מן המלחמה הקרה. המצאה זו משמשת כיום כפלטפורמה לאמצעי חיזוי ראשונים במעלה של מזג האוויר. עם כל זאת, ככל הנראה, האנושות לעולם לא תצליח לחזות במדויק ובמספר ימים בלתי מוגבל את מזג האוויר. בהקשר זה מאוזכרת תכופות תאוריית אפקט הפרפר, כלומר כל דבר קטן כמו נפנוף בכנפיו של פרפר עשוי להיות בעל השפעה מכרעת על אירועי מזג האוויר, באופן שהוא בלתי ניתן לחיזוי מראש.
מטאורולוגיה על ידי כדורים פורחים ותמונות לוויין
גורמים רבים אשר קובעים את מזג האוויר נמצאים באטמוספירה. במאה ה-19, התחילו לבצע מדידות מטאורולוגיות באטמוספירה על ידי כדורים פורחים הנקראים רדיוסונדות. על כדורים אלו הוצבו מדי לחץ, מד טמפרטורה ומד לחות.