cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוטי בר דגן
קורות חייו
בשנת 1973 יצא ללימודים באוניברסיטה העברית ותוך כדי לימודיו, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בתחילת המלחמה שימש בר דגן כמפקד חמ"ל הקשר המטכ"לי, לאחר שהוצב בהוראת הקשר"ר שלמה ענבר ל"בור" במטכ"ל. מספר ימים לאחר מכן הועבר לתפקד כקצין קשר אוגדה 210, שלחמה ברמת הגולן בפיקודו של האלוף דן לנר.
4X
התוכנית
יוצרי הסדרה בחרו לבחון את קצה גבול היכולת של עצמם ולהציג סיטואציות הזויות ואת ההתמודדות של עוברי האורח והרשויות עם המצב. בין ההתרחשויות: רכב עמוס גנגסטרים העוצר בחריקת בלמים כשגופה נזרקת מתוכו; בחור שקיים יחסים עם בובת מין מגיע עירום לבית החולים לצורך הפרדה בינו לבין הבובה שנתקעה על איבר מינו; אחד הנכנס לכוורת דבורים בעירום כדי להוציא צנצנת דבש, ועוד.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מוטי בר דגן
קורות חייו
בתאריך 14 בספטמבר 1982 במהלך תקופת כהונתו של רפול כרמטכ"ל, התמנה לתפקיד מפקד חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים של צה"ל. תפקיד אותו מילא 4 שנים עד ספטמבר 1986.
משחרורו מצה"ל ועד היום משמש בר דגן כיו"ר העמותה להנצחת חללי הקשר והתקשוב ונמנה עם מייסדיה ומקימיה. משנת 2016 הוא משמש יו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
טייסת 107
טייסת 107 המכונה גם "טייסת אבירי הזנב הכתום" היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מטוסי F-16I ("סופה") מבסיס חצרים שבנגב.
היסטוריה
הטייסת הוקמה ב-25 בינואר 1953 כטייסת ספיטפייר בבסיס רמת דוד תחת השם "טייסת הספיטפיירים השלישית", ושימשה בעיקר לקורס האימון המתקדם (קא"מ). בדצמבר 1953 הפכה הטייסת לטייסת מילואים, ובאפריל 1954 הוסבה הטייסת לטייסת מטוסי P-51 מוסטנג.
ביוני 1956 הועברו מטוסי המוסטנג לטייסת 105 ובמקומם קלטה את מטוסי הספיטפייר של טייסת 105 שנועדו להפעלה על ידי הטייסת בחירום. בספטמבר 1956 נסגרה הטייסת עקב הוצאת מטוסי הספיטפייר משירות בחיל האוויר הישראלי (מרביתם נמכרו לבורמה).
בפברואר 1962 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס רמת דוד וקיבלה מטוסי מטאור מטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"), שעמדה לקלוט את מטוסי המיראז' 3C החדישים. ביולי 1963 הצטרפו אליהם מטוסי מטאור נוספים לאימון (NF-13) מטייסת 119 ("טייסת העטלף"). באוגוסט 1964 נסגרה הטייסת. את מטוסי המטאור מדגמי 13,9,8 הוציאו משירות, ואת מטוסי המטאור הדו-מושביים העבירו לטייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון"), לצורכי הדרכה. לטייסת נקבעו שם חדש וסמל "ראש האריה".
ב-15 בספטמבר 1965 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת מטוסי אוראגן בבסיס רמת דוד תחת פיקודו של עמיחי שמואלי. הטייסת הורכבה בעיקר מטייסים צעירים, שהגיעו אליה היישר מקורס האימון המבצעי. שבועיים לפני מלחמת ששת הימים פרסה הטייסת בבסיס חיל האוויר לוד, כדי שלמטוסי האוראגן קצרי הטווח יהיה קל יותר להגיע לחזית המצרית. במלחמה פעלה הטייסת תחת פיקודו של רב-סרן יעקב טרנר וביצעה במהלכה תקיפות על שדות תעופה ומוצבי מכ"ם במצרים ובירדן. בנוסף, השתתפה הטייסת בתקיפת כוחות קרקעיים, סוללות תותחים ועמדות נ"מ וביצעה משימות אמנעה על שיירות האויב בכל גזרות הלחימה. המלחמה עברה על הטייסת ללא אבדות בנפש.
ביולי 1967 נסגרה הטייסת, ומטוסיה הצטרפו למטוסי האוראגן בטייסת 113 ("טייסת הצרעה"). ב-1 בדצמבר 1971 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-4 פנטום ("קורנס") תחת השם "טייסת אבירי הזנב הכתום" בבסיס חצרים, ולמפקדה הראשון מונה יפתח ספקטור. את מטוסי הפנטום החלה הטייסת לקלוט החל מה-10 בדצמבר אותה שנה.
ב-2 בינואר 1973 הוזנקו שישה מטוסי מיג-21 סוריים לעבר מטוס מיראז' ישראלי שביצע גיחת צילום בדרום לבנון. הייתה זאת הפעם הראשונה שבה הוזנקו מטוסים סוריים ליירט את מטוסי חיל האוויר הישראלי מעל אדמת לבנון. רביעיית מטוסי פנטום של הטייסת שפיטרלה בקרבת הגבול הופנתה לעבר המיגים והתפתח קרב אוויר. במהלך הקרב רדף אחד ממטוסי הפנטום אחרי אחד המיגים, ובשלב מסוים הגיעו שני המטוסים למצב של צלילה ספיראלית שבסיומה פגע המיג בקרקע. זוהי ההפלה הראשונה שנזקפה לזכותה של הטייסת.
ב-13 בספטמבר 1973, בקרבות אוויר שהתפתחו בעקבות גיחת צילום מעל לסוריה, הופלו על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי 12 מיגים סוריים ואבד מטוס מיראז' ישראלי אחד. טייסת 107 הייתה אחראית להפלה של שלושה מיגים.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה הטייסת בפיקודו של יפתח ספקטור בעשרות גיחות מבצעיות. בסך-הכל הפילו מטוסי הפנטום של הטייסת 14 כלי טיס של האויב: שש הפלות של מטוסי מיג-17 והפלה אחת של מיג-21 מצריים בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, ביום הראשון למלחמה, 5 הפלות של מסוקים בראס סודר על ידי שלמה אגוזי, ועוד שתי הפלות נוספות. הטייסת השתתפה במבצע תקיפת המטכ"ל הסורי אולם עקב עננות כבדה לאורך נתיב טיסתם לא הצליחו ספקטור ושתי רביעיות הפנטום שבפיקודו לבצע את משימת התקיפה שהוקצתה להם, ופנו לשוב לישראל. במהלך חזרתם התעקש מפקדם, ספקטור, כי תימצא להם מטרה אחרת לתקיפה, והם תקפו כוחות שריון סורים בדרום רמת הגולן. כוח אחר, מטייסת 119, ביצע את משימת הפצצת המטכ"ל בהצלחה באותו יום לאחר שהצליח למצוא פרצה בעננים ולהגיע ליעד. אף שהחלטתו של ספקטור להימנע מתקיפה בנסיבות שהיו גובתה על ידי מפקד חיל האוויר, היא גררה ביקורת ועוררה ויכוח פנימי בחיל האוויר הישראלי.
ביום השביעי למלחמה, השתתפו 12 מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של הטייסת בתקיפה מורכבת של שדה התעופה טנטא, כמאה קילומטרים צפונית לקהיר. בכל מהלך מלחמת יום הכיפורים ביצעה טייסת 107 760 גיחות קרביות, מהן 42 בפיקודו של ספקטור, ארבעה ממטוסיה הופלו אך היא לא ספגה אבדות בנפש. במהלך המלחמה הופל בטעות מטוס של הטייסת על ידי טייס נשר ישראלי, יאיר סלע. הטייס אורי בקל והנווט גלעד רוזנבלט צנחו בשלום וחולצו לבסיס.
במבצע ליטני נפגע מטוס פנטום של הטייסת שהוטס על ידי דני חלוץ מטיל SA-7, אך למרות הפגיעה הצליח לנחות בשלום בבסיס רמת דוד.
ב-1978 הצטרפו לטייסת מטוסי צילום במסגרת גף טרמין, חלק מהמטוסים נמצאים היום במוזיאון חיל האוויר בחצרים, באותה תקופה פיקד על הטייסת אמיר נחומי.
במבצע שלום הגליל פיקד על הטייסת יצחק גת, הטייסת השתתפה במבצע ערצב-19, בהמשך המלחמה היה מעורב מבנה מהטייסת בהפצצת כוחות חטיבה 943 - תקרית אש כוחותינו החמורה בתולדות צה"ל, שבה נהרגו 24 חיילים וכמאה נפצעו.
ב-1984 קיבל את הפיקוד על הטייסת סגן-אלוף דן חלוץ. במאי אותה שנה הוביל מבנה תקיפה של כוחות איראניים באזור העיירה יחפופה בלבנון במהלך מבצע "גוף חי 6".
ב-1991 מונה סא"ל יוחנן לוקר למפקד הטייסת והיה בכך לנווט הראשון בחיל האוויר שפיקד על טייסת קרב מבצעית.
מטוסי הפנטום שירתו בטייסת במשך 26 שנים וצברו 32 הפלות בסך-הכל.
בספטמבר 2005 החלה פעילות צוות ההקמה מחדש של הטייסת כטייסת F-16I ("סופה"). ב-5 ביולי 2006 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-16I ("סופה") בבסיס חצרים. 107 היא טייסת ה"סופה" השלישית שהוקמה אחרי טייסת 253 ("טייסת הנגב") וטייסת 119 ("טייסת העטלף") שהוצבו בבסיס רמון. מיד לאחר הקמתה כבר השתתפה הטייסת בפיקודו של טל קלמן בגיחות תקיפה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בסוף דצמבר 2008 תקפו מטוסי F-16I של הטייסת מאות מטרות טרור ברצועת עזה במסגרת מבצע עופרת יצוקה. באמצע נובמבר 2012 תקפו מטוסי F-16I של הטייסת מאות מטרות טרור ברצועת עזה במסגרת מבצע עמוד ענן.
ב-7 ביולי 2013 התרסק מטוס מהטייסת, מטוס זה היה "מטוס הדגל" של הטייסת היות שמספרו היה 107.
במאי 2018 השתתפה הטייסת במבצע בית הקלפים במסגרתו פעלו נגד כוח קודס בסוריה.
מפקדי הטייסת
להלן מפקדי הטייסת עד עידן ה"סופה":
צחיק יבנה (1953–1954), אלי איל, אברהם הכהן, ישעיהו ברקת, יוסף שריג (1962), דרור אבנרי (1962–1964), עמיחי שמואלי (1965–1966), יעקב טרנר (1966–1967), יפתח ספקטור (1971–1973), רן גורן (1973–1975), עומרי אפק (1975–1978), אמיר נחומי (1978–1980), יצחק גת (1980–1982), עוזי רוזן (1982-1984), דני חלוץ (1984–1986), חגי כ"ץ (1986–1988), שלמה זיטמן (1988–1991), יוחנן לוקר (1991–1994), תמיר ספרא (1994–1996), עודד כספי (1996–1997).
בעידן ה"סופה":
טל קלמן (2006–2008), פלג ניאגו (2008-2010), אמיר לזר (2012–2014), סא"ל תומר.
האימפריה הרומית
האימפריה הרומית או הקיסרות הרומית (בלטינית: IMPERIVM•ROMANVM) הייתה מדינה רומית, שהתקיימה באגן הים התיכון מימי אוגוסטוס (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד נפילתה בשנת 476 לספירה. האימפריה הרומית נוצרה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה; קדמו לה הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס) והמלוכה הרומית (המאה ה-8 לפנה"ס - 509 לפנה"ס). האימפריה הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית ובשטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
ישנם כמה אירועים המקובלים על ההיסטוריונים כנקודת המפתח למעבר בין הרפובליקה לקיסרות, בהם: מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור בשנת 44 לפנה"ס, קרב אקטיום (2 בספטמבר 31 לפנה"ס), והחלטת הסנאט להעניק לאוקטביאנוס את תואר הכבוד אוגוסטוס (ב-4 בינואר 27 לפנה"ס).
את התפשטותה החלה רומא העתיקה עוד בימי הרפובליקה, אך היא הגיעה לשיאה בימיו של הקיסר טראיאנוס, כאשר חלשה על שטח של כמעט 6 מיליון קמ"ר. בימי שלטונו של הקיסר הבא, הדריאנוס, נוהגים רבים לראות את ימי שיא עצמתה ושגשוגה התרבותי של האימפריה. מורשתה של האימפריה הרומית ניכרת בשפה, דת, ארכיטקטורה, פילוסופיה, משפטים, אמנות, ממשל, מדע ועוד באומות רבות.
לקראת אמצע המאה השלישית נקלעה האימפריה הרומית למשבר קשה עקב אי יציבות שלטונית, איומים צבאיים מחוץ לאימפריה וקשיים כלכליים. בסוף המאה הצליח הקיסר דיוקלטיאנוס לייצב את האימפריה, אך שיטת השלטון שהנהיג ב-293, הטטרארכיה, שחילקה את הנהגת האימפריה בין ארבעה שליטים שותפים, רמזה כבר על התפרקותה העתידית של האימפריה. ב-324 איחד הקיסר קונסטנטינוס שוב את האימפריה תחת שלטון של קיסר יחיד. הוא אף העביר את בירת האימפריה מרומא לקונסטנטינופול (ביזנטיון) שבפתח מיצר הבוספורוס. ב-395 הוריש הקיסר תיאודוסיוס הראשון את האימפריה לשני בניו, שקיבלו כל אחד מחצית האימפריה. כך נוצרו שתי ישויות: האימפריה הרומית המערבית שבירתה רומא, והאימפריה הרומית המזרחית שבירתה קונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית התפוררה בהדרגה בלחץ פלישות העמים הברבריים, ורומא איבדה את שליטתה על רוב שטחיה. בשנת 476, כאשר הקיסר המערבי האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח על ידי אודואקר, היא חדלה להתקיים. הקיסרות הרומית המזרחית, או כפי שהיא מכונה בפי היסטוריונים מודרניים, הקיסרות הביזנטית, התקיימה עד לשנת 1453 עם כיבוש קונסטנטינופול על ידי האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של מהמט השני. עם מותו של הקיסר הביזנטי האחרון, קונסטנטינוס האחד עשר בקרב על העיר, חדלה להתקיים גם הקיסרות הרומית המזרחית. ב-1461 העיר טרבזון נכבשה ואיתה השריד האחרון לאימפריה הביזנטית (או רומית).
היסטוריה
ההיסטוריה השלטונית של הקיסרות הרומית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
ההיסטוריה הצבאית מתחלקת לתקופות העיקריות הבאות:
אוגוסטוס (27 לפנה"ס-14)
תוצאותיו של קרב אקטיום שהסתכמו בתבוסתם ובעקבותיה בהתאבדותם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, הביאו לסיומה של מלחמת האזרחים. אוקטביאנוס (אוגוסטוס), עתה שליטה היחיד של רומא, החל רפורמה בהיקף מלא של הצבא, בעניינים כספיים, ומדיניים. הכוח אותו הבטיח לעצמו היה זהה בצורתו, אם לא בשמו, לזה של קודמו יוליוס קיסר, ששנים קודם הבטיח לעצמו את תפקיד הדיקטטור.
בשנת 36 לפנה"ס, ניתן לאוקטביאנוס כוח רב הנובע ממשרת טריבון הפלבס, שנתן לו זכות ווטו על הסנאט, היכולת לשלוט על אספות העם (אספות הפלבס), והפך את האדם (הנושא את התפקיד) ואת המשרה עצמה למקודשים. עד לשנת 32 לפנה"ס, מעמדו כטריומווירט נתן לו את הכוחות הנמצאים בידיו של אוטוקרט, אך כאשר הוא הדיח את מרקוס אנטוניוס באותה השנה, הוא התפטר מהטריומווירט, וכוחות זהים לאלה שוויתר עליהם ניתנו לו שוב. בשנת 29 לפנה"ס, ניתנה לאוקטביאנוס הסמכות של קנסור, וכך את הכוח למנות סנאטורים חדשים.
הסנאט העניק לאוקטביאנוס את התואר פרוקונסולר אימפריום (Proconsular imperium), תואר שנתן לו את הסמכות על כל הפרוקונסולים (מושלים צבאיים) הפרובינקיות הנמצאות בגבולות הקיסרות ושאינן ניתנות לשליטה, בהן חנו רוב לגיונות הצבא, היו תחת שליטתו של אוגוסטוס. פרובינקיות אלה הוגדרו כפרובינקיות הקיסריות. פרובינקיות שלוות יותר, היו תחת שלטונו של הסנאט. הלגיונות הרומיים, שהגיעו למספר חסר תקדים (סביב ה-50) עקב מלחמות האזרחים, הופחתו ל-28.
בנוסף יצר אוגוסטוס 9 קוהורטות מיוחדות, למראית עין כדי לשמור על השלום באיטליה, כאשר לפחות שלוש מהן הוצבו בעיר רומא. קוהורטות אלה נודעו בשם המשמר הפרטוריאני. בשנת 27 לפנה"ס, החזיר אוקטביאנוס את השליטה במדינה חזרה לידיהם של הסנאט והאנשים של רומא. הסנאט סירב להצעה, דבר שלמעשה שימש כאשרור לפופולריות הרבה של תפקידו בקרב ההמונים. לאוקטבינוס הוענק בנוסף התואר "אוגוסטוס" (הנשגב) על ידי הסנאט, ומאז ואילך נקרא בשם אוגוסטוס קיסר. בנוסף לקח לעצמו אוגוסטוס את התואר פרינקפס, או "האזרח הראשון", מבין שלל התארים שהרעיף עליו הסנאט.
כיורשו המאומץ של יוליוס קיסר, העדיף אוגוסטוס להקרא בשם זה, המילה קיסר הייתה מרכיב בשם משפחתו. שלטון השושלת היוליו-קלאודית החזיק כמעט מאה שנה (מיוליוס קיסר האמצע המאה ה-1 לפנה"ס ועד לקיסר נירון ששלט עד לאמצע המאה ה-1). בזמנה של השושלת הפלאבית, ושלטונו של אספסיאנוס, ושני בניו, טיטוס ודומיטיאנוס, התפתח המונח קיסר, כמעט דה פקטו, משם משפחה לתואר רשמי.
מטרתו האחרונה של אוגוסטוס הייתה למצוא שיטה להעברת השלטון בירושה בצורה מסודרת. בשנת 6 העניק אוגוסטוס סמכויות של טריבון לבנו החורג טיבריוס, ולא חלף זמן רב לפני שאוגוסטוס הבין כי לא נותרה לו כל ברירה אחרת אלא להכיר בטיבריוס כיורשו. בשנת 13, נקודה זו יושבה מעל לכל ספק, הועבר חוק אשר קישר בין סמכותו אוגוסטוס על הפרובינקיות לזו של טיבריוס, כך שכעת סמכויותיו החוקיות של טיבריוס היו עצמאיות, אך שקולות, לאלה של אוגוסטוס. בתוך שנה לאחר חקיקה זו, מת אוגוסטוס.
מטיבריוס לאלכסנדר סוורוס (14 - 235)
את אוגוסטוס ירש בנו החורג טיבריוס, בנה של אשתו ליוויה מנישואיה הראשונים. אוגוסטוס היה נצר לבית היוליים (משפחת היוליים), אחת מהמשפחות העתיקות ביותר של מעמד הפאטריקים של רומא, בעוד טיבריוס היה צאצא לבית האב הקלאודיים, משפחה שהייתה אך במעט פחות עתיקה מהיוליים. שלושת יורשיהם על כס הקיסרות היו כולם גם מבית הקלאודיים, דרך אחיו של טיבריוס נירון קלאודיוס דרוסוס, ומבית היוליים, גם דרכה של, יוליה אוגוסטי פיליאה, בתו של אוגוסטוס מנישואיו הראשונים (הקיסרים קליגולה ונירון), או דרך אחותו של אוגוסטוס אוקטביה (הקיסר קלאודיוס). כך שההיסטוריונים פונים לשושלת זו כאל השושלת היוליו-קלאודית.
שנות שלטונו הראשונות של טיבריוס היו שלוות, ובאופן יחסי, נעימות. למרות זאת, במהרה הפך משטרו של טיבריוס והתאפיין בפרנויה ובהשמצות. הוא החל סדרה של משפטי בגידה והוצאות להורג, שהמשיכו עד למותו בשנת 37. יורשו של טיבריוס השנוא היה נכדו גאיוס (הידוע יותר בכינויו קליגולה או "מגפיים קטנים"). קליגולה החל את שלטונו היטב, אך במהרה איבד את שפיות דעתו. בשנת 41 התנקשו בחייו של קליגולה, ובמשך היומיים הבאים שלאחר ההתנקשות, הדיין הסנאט האם ראוי להחזיר את משטר הרפובליקה.
מכל מקום, עקב דרישת הצבא, קלאודיוס הוכרז בסופו של דבר כקיסר. קלאודיוס לא היה פרנואיד כדודו טיבריוס, או מטורף כאחיינו קליגולה. ולכן היה מסוגל לנהל את הקיסרות ביכולות סבירות. בחיי המשפחה שלו הוא היה פחות מוצלח, כיוון שהתחתן עם אחייניתו, ישנה סברה כי היא זו שהרעילה אותו בשנת 54. נירון, היה זה שירש את קלאודיוס, את רוב תשומת הלב שלו הוא מיקד בדיפלומטיה, מסחר, ובהאדרת ערכה התרבותי של בירת הקיסרות. למרות זאת, זכור נירון בעיקר כרודן, ונטל את חייו בשנת 68. להתאבדותו הכפוייה של נירון, התלוותה תקופה קצרה של מלחמת אזרחים, הידועה כשנת ארבעת הקיסרים. אוגוסטוס ייסד צבא קבע, בו חייל שירת תחת אותו מושל צבאי למשך תקופת זמן ארוכה. התוצאה הייתה שהחיילים בפרובינקיות פיתחו רמת נאמנות גבוהה למפקדם, כזו שלא הייתה להם לקיסר עצמו. וכך, במובן מסוים, הייתה הקיסרות איחוד של נסיכויות בסיסיות, שיכול היה להתפרק בכל עת. בין יוני 68 לדצמבר 69, רומא הייתה עדה לעלייה ונפילתם הרציפה של גלבה, אותו, ויטליוס עד לעלייתו של אספסיאנוס, ראשון הקיסרים מהשושלת הפלאבית. אירועים אלה הראו כי כל גנרל מצליח יכול היה באופן לגיטימי לתבוע את הכס.
אספסיאנוס נחשב לקיסר מוצלח, והמשיך בתהליך החלשתו של הסנאט, תהליך שהחל עוד בתקופתו של טיבריוס. באמצעות מדיניותו הכלכלית השקולה, הוא יצר עודפים באוצר הקיסרות, והחל בבנייתו של הקולוסיאום, יורשו של אספסיאנוס, בנו טיטוס, הוכיח במהרה את ערכו, אם כי תקופת שלטונו הקצרה מסומנת בידי אסון, הכולל את התפרצות של הר הגעש וזוב שהחריב את העיר פומפיי. הוא ערך את טקסי הפתיחה בקולוסיאום שבנייתו עדיין לא הושלמה, אך בשנת 81 הוא נפטר. את טיטוס ירש אחיו, דומיטיאנוס, שהיה בעל מערכת יחסים גרועה ביותר עם הסנאט. בסופו של דבר, דומיטיאנוס, היה לרודן, דבר זה נובע בחלקו מהעובדה כי לדומיטיאנוס לא היה בן, ומכאן היה בסכנה תדירה להדחה מכיסאו. בספטמבר 96, נרצח דומיטיאנוס.
המאה הבאה נודעה כתקופה של חמשת הקיסרים הטובים, בהן רציפות השלטון הייתה שלווה והקיסרות שגשגה. כל אחד מהקיסרים בתקופה זו אימץ את יורשו. שני הקיסרים האחרונים מ"חמשת הקיסרים הטובים" והקיסר שבא אחריהם, קומודוס גם נקראים השושלת האנטוניאנית. לאחר שעלה על כס הקיסר, קבע נרווה סגנון חדש: הוא החזיר רכוש שהוחרם בידי דומיטיאנוס לתושבים והקל את נטל המיסים לרומאים ולאיטלקים ועירב את הסנאט בשלטונו.
בשנת 112, צעד יורשו של נרווה, הקיסר טראיאנוס, עם צבאו אל תוך ארמניה וסיפח אותה אל הקיסרות הרומית. לאחר מכן הוא פנה דרומה אל תוך האימפריה הפרתית, כובש כמה ערים בדרכו לפני שהכריז על מסופוטמיה כפרובינקיה החדשה של הקיסרות ולקונן כי הוא זקן מידי כדי ללכת בעקבותיו של אלכסנדר הגדול. במהלך שלטונו, הגיעה הקיסרות הרומית לשיא התפשטותה, ולעולם לא תתקדם כל כך רחוק במזרח. מצפון, כבש את דקיה. אדריאנוס, יורשו של טראיאנוס, החליט כי שטחי האימפריה הרומית נמתחו אל מעבר ליכולתיה ההגנתיות וויתר על כיבושי קודמו במזרח. אדריאנוס הירבה לתור את האימפריה, להגיע אף ליחידות הצבא המרוחקות ביותר, ולהשליט משטר של אימונים ותרגולים שהיה בהם כדי להעסיק את היחידות ולמנוע מרד בצבא. בסיוריו ברחבי האימפריה, ניסה אדריאנוס לאחד את המינהל והמשפט בפרובינקיות.
במשך תקופת שלטונו של מרקוס אורליוס, החלו השבטים הגרמאנים לשגר פשיטות רבות לאורך גבולה הצפוני של הקיסרות. התקופה של "חמשת הקיסרים הטובים", המכונה גם כפקס רומנה, או "השלום הרומאי" הגיע אל סופה עם עלייתו לשלטון של הקיסר קומודוס. בחירתו של קומודוס, בנו של מרקוס אורליוס, שברה את הסכמה של אימוץ היורש שעלתה כל כך יפה. קומודוס הפך פרנואיד וגלש לעבר איבוד שפיות דעתו, לפני שנרצח בשנת 192.
שושלת סוורוס, ששלטה על כס הקיסרות משנת 193 ועד לשנת 235, כללה, ככל שנמשכה, משטרים בעייתיים יותר ויותר. ספטימיוס סוורוס, הראשון בשושלת, היה שליט מוצלח בדרך כלל, וטיפח את תמיכת הצבא והחליף כמה סנאטורים בעמדות מפתח ניהוליות בקציני פרשים. יורשו, בנו קרקלה, העניק אזרחות רומית מלאה לכלל התושבים החופשיים של הקיסרות, קרקלה האוטוקרט שחוסר יציבותו הלכה וגברה, נרצח בידי מקרינוס שירש אותו, לפני שגם הוא נרצח בידי יורשו אלאגבאלוס. אלכסנדר סוורוס, היה האחרון בשושלת סוורוס, בתקופתו נקט אלכסנדר סוורוס ברפורמות רבות בתחומים האזרחיים, הוא נתן מעמד סנאטורי לכמה מחיילי המשמר הפרטוריאני. עקב קיצוצים בהוצאות הצבא והקפדה על משמעת חמורה בקרבו שעשה מקורבו, המשפטן דומיטיוס אולפיאנוס, פרצו מרידות רבות שבאחת מהן נרצח אולפיאנוס. זמן קצר לאחר שובו ממסע מלחמה במזרח החלו שבטים גרמאנים לתקוף את גבולה הצפוני של הקיסרות, השבטים כמעט והצליחו להגיע למרכז הקיסרות, איטליה. אלכסנדר יצא לאזור וניסה לשחד את השבטים בכופר זהב, כדי שיחדלו לתקוף את הקיסרות. חייליו פרשו את המעשה כפחדנות ומעשה זה הביא לשיא את חוסר שביעות הרצון של הצבא ממנו. כשהיה באזור מיינץ של ימינו, התנקשו בחייו חייליו בעת ששהה באוהלו בשנת 235.
משבר המאה ה-3 והקיסרים המאוחרים (235 - 395)
משבר המאה ה-3 הוא תקופה שבין השנים 235 ועד 284 בה הקיסרות הרומית התפוררה וכמעט התמוטטה. במהלך תקופה זו (49 שנים) התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס (ככל הנראה זן של אבעבועות שחורות), שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה, ולהגן על עצמה. משבר זה הסתיים עם עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס, ששלט משנת 284 ועד לשנת 305, בסדרה של רפורמות מרחיקות לכת ניסה דיוקלטינוס לפתור רבות מהבעיות החמורות שהטרידו את הקיסרות במהלך משבר זה.
למרות זאת, ביסודן הבעיות נשארו כשהיו וגרמו, בסופו של דבר, לחורבנה הסופי של הקיסרות. דיוקלטיאנוס סבר כי הקיסרות רחבת הידיים אינה ניתנת לשליטה ממוקד אחד, ולכן חילק את הקיסרות לשניים ויצר שני קיסרים שווים ששלטו תחת התואר אוגוסטוס. בעשות כן, יצר למעשה את מה שלימים יהפוך לקיסרות הרומית המערבית ולקיסרות הרומית המזרחית. בשנת 293 הסמכות השלטונית המשיכה וחולקה, כאשר כל אוגוסטוס לקח לעצמו "קיסר צעיר" שנקרא קיסר (Caesar) וזאת כדי ליצור קו של המשכיות לשלטון. רפורמה זו כוננה את מה שמכונה היום כטטררכיה (שלטון הארבעה). המעבר לתקופה זו מסמן את תחילת שלהי העת העתיקה.
הטטררכיה קרסה בפועל עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס, הראשון משושלת קונסטנטינוס, בשנת 306. חייליו של קונסטנטיוס הכריזו מיידית על בנו, קונסטנטינוס הגדול כאוגוסטוס. סדרה של מלחמות אזרחים פרצה, שהסתיימה לאחר שקונסטנטינוס הצליח לאחד את כל הקיסרות תחת שלטונו. קונסטנטינוס, נתן תוקף חוקי לדת הנוצרית באופן מוחלט באמצעות צו מילאנו. בשנת 361 לאחר כמה עשורים של מלחמת אזרחים נוספת, הפך יוליאנוס הכופר לקיסר. צו הסובלנות, אותו הוציא בשנת 362 פקד על פתיחת המקדשים הפגאנים, ובנוסף, במה שהיה בעייתי הרבה יותר עבור הכנסייה הנוצרית, אישר את חזרתם של כמה בישופים נוצרים ששהו בגלות. בסופו של דבר חידש יוליאנוס את המלחמה נגד שאפור השני מלך האימפריה הסאסאנית, אך לאחר שלא הצליח לכבוש את הבירה קטסיפון, הוא נפצע פצעי מוות תוך כדי נסיגה לשטח הרומאי בשנת 363. לאחר מותו של יוליאנוס בחרו קציני הצבא את יוביאנוס לקיסר. עקב היות הצבא הרומי לכוד בגדה המזרחית של נהר הפרת, נאלץ יוביאנוס לכרות הסכם שלום בתנאים קשים עם הפרסים. בהסכם זה נאלץ יוביאנוס להעביר מחוזות רבים במזרח לידיהם של הפרסים, כדי שיוכל להעביר את חייליו בבטחה חזרה לשטחים הנמצאים בשליטה רומית. בניגוד לקודמו היה יוביאנוס נוצרי, וככזה החזיר את זכויות היתר של הנוצרים לקדמותן, לפני שמת בשנת 364.
לאחר מותו של יוביאנוס, נבחר ולנטיניאנוס הראשון, שהיה הראשון לשושלת ולנטיניוס, לאוגוסטוס, שבחר באחיו ואלנס לכהן עמו כקיסר שותף. בשנת 365, הצליח פרוקופיוס, בן דודו של הקיסר יוליאנוס, לשחד שני לגיונות, שהכריזו עליו כאוגוסטוס. מלחמה פרצה בין שני הקיסרים המזרחיים היריבים שנמשכה עד לתבוסתו של פרוקופיוס והוצאתו להורג בידי ואלנס בשנת 366, בשנת 367 הוכרז גרטיאנוס, בנו בן השמונה של ולנטיניוס, כקיסר בידי שני האחים. בשנת 375 הוביל ולנטיניוס הראשון את צבאו למסע מלחמה נגד הגרמאנים, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן. ירושת השלטון לא הלכה כמתוכנן, גרטיקוס היה נער בן 16 ומוכן לתפקיד הקיסר, אך החיילים בפאנוניה הכריזו על בנו הפעוט של ולנטיניוס מאשתו השנייה ואחיו למחצה של גרטינוס, כקיסר בשם ולנטיניאנוס השני, גרטינוס קיבל זאת בהסכמה שבשתיקה.
בינתיים, ניצבו בפני הקיסרות הרומית המזרחית בעיות משלה עם השבטים הגרמאנים. שבט גרמאני שנמלט מאדמותיו לשעבר וחיפש מפלט בשטחי הקיסרות המזרחית. ואלנס אישר להם להתיישב בגדה הדרומית של נהר הדנובה בשנת 376. אך לא חלף זמן רב והשבט הגרמאני התמרד נגד מארחיו הרומאיים, ובשנת 378 הוביל ואלנס בעצמו מסע מלחמה נגדם, מסע זה התברר כאסון עבור הרומאים שני הצבאות נפגשו בקרבת העיר אדירנה של ימינו, אך ואלנס היה ככל הנראה בעל ביטחון מופרז בשל היתרון המספרי של כוחותיו על אויביו. ואלנס, להוט לקחת את כל התהילה לעצמו, הסתער לשדה המערכה, וב-9 באוגוסט 378, התרחש קרב אדריאנפוליס שתוצאותיו היו תבוסה מוחצת לרומאים, ומותו של הקיסר ואלנס.
ההיסטוריון בן התקופה, אמיאנוס מארקלינוס, העריך כי שני שלישים מהצבא הרומי אבדו בקרב. לקרב היו השלכות מרחיקות לכת, מאחר שחיילים ותיקים וקצונה יקרת ערך היו בין האבדות הכבדות, שהשאירו את הקיסרות עם בעיות במציאת הנהגה צבאית חלופית. גרטינוס היה עתה אחראי בפועל על כל הקיסרות. למרות זאת הוא חיפש אוגוסטוס שיחליפו בניהול הקיסרות המזרחית ובשנת 379 הוא בחר את תאודוסיוס הראשון.
התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית (395 - 476)
לאחר שנת 395, הקיסרים בקיסרות הרומית המערבית היו בדרך כלל שליטי בובה, בעוד השליטים האמיתיים היו אנשי צבא חזקים. שנת 476 היא השנה המוסכמת באופן כללי על ההיסטוריונים כשנה בה חדלה הקיסרות הרומית המערבית מלהתקיים. באותה שנה, סירב פלביוס אורסטס, אביו של הקיסר רומולוס אוגוסטולוס, וראש הצבא (מגיסטר מיליטום), להעניק אדמות להתיישבות לשכירי החרב הגרמאנים שהיו תחת שירותו על אדמת איטליה. החלטה זו גרמה לחוסר שביעות רצון בקרב שכירי החרב שמרדו תחת הנהגתו של אודואקר והדיחו את הקיסר האחרון, רומולוס אוגוסטולוס. אירוע זה נחשב באופן מסורתי כנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית.
אודואקר כבש במהירות את שאר מחוזותיה של איטליה, ואז שלח את מחלצות הקיסר (בגדיו הרשמיים) לשליט הקיסרות הרומית המזרחית, זנון. זמן לא רב אחר כך הגיעו אל זנון שתי משלחות, האחת מאודואקר, שביקש כי שליטתו על איטליה תוכר באופן רשמי בידי הקיסרות המזרחית, ובמקרה כזה הוא יכיר בעליונות של זנון עליו. המשלחת השנייה הייתה מיוליוס נפוס הקיסר ששלט לפני רומולוס אוגוסטולוס, שביקש את תמיכתו של זנון בתפיסת כס השלטון מחדש. זנון נענה לבקשתו של אודואקר, עם מותו של יוליוס נפוס בשנת 480, תבע זנון את הפרובינקיה של דלמטיה לקיסרות המזרחית. אודואקר סירב להכיר בכך ותקף את דלמטיה, המלחמה שנבעה מכך הסתיימה עם כיבושה של איטליה בידי תיאודריך הגדול מלכם של האוסטרוגותים.
בהדרגה איבדה קיסרות את השפעת הרומניזציה שלה והפכה יותר גרמנית באופייה: על אף שהקיסרות התכופפה תחת מטר בלתי פוסק של התקפות מצד הויזיגותים, ההפיכה שהדיחה את הקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס בוצעה על ידי חיילים ששרתו בצבא הקיסרות ולא על ידי חיילים זרים. מהכרה זו ויתר אודואקר על התואר קיסר והכריז על עצמו כ"מלך איטליה" במקום, הקיסרות יכולה הייתה להמשיך, אם כי רק בשם. זהותה, בכל אופן, לא הייתה רומית יותר, היא אוכלסה בצורה גוברת והולכת בידי גרמאנים שאף הגיעו לעמדות הכוח הבכירות ביותר זמן רב לפני שנת 476.
במאה ה-5 היה העם הרומאי נטול מערכיו הצבאיים, שהביאו את הקיסרות אל ימיה הגדולים, ואילו הצבא הרומי עצמו לא היה יותר מאשר תוספת לפדרציה של חיילים בני עמים שונים כמו: הגותים, ההונים, הפרנקים ואחרים שלחמו למענם. תאוריות רבות נוצרו כדי להסביר את נפילתה של הקיסרות הרומית, ותאריכים רבים ניתנו למועד נפילתה, החל מתחילת התדרדרותה במאה ה-3 ועד לנפילתה של קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאניים בשנת 1453.
צבאית, מכל מקום, הקיסרות המערבית נפלה לבסוף לאחר סדרה ארוכה של פלישות מצידם של השבטים הגרמאנים. ליבה של הקיסרות, אשר באיטליה, נתפס על ידי חיילים גרמאנים שמרדו. האותנטיות ההיסטורית והתאריך המדויק לנפילת הקיסרות אינם ודאיים, וישנם היסטוריונים שאינם מחשיבים את נפילת הקיסרות דווקא למועד זה (הדחתו של רומולוס אוגוסטולוס). חילוקי הדעות נמשכים מכיוון שתהליך התמוטטותה של הקיסרות היה ארוך והדרגתי ולא מאורע יחיד.
הקיסרות הרומית המזרחית (476 - 1453)
עם התמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית במהלך המאה ה-5, נמנע רובו של ההרס מהקיסרות הרומית המזרחית העשירה, באמצע המאה ה-6 הקיסרות הרומית המזרחית (הידועה כקיסרות הביזנטית) תחת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון כבשה מחדש את איטליה וחלקים מאיליריה מידיהם של האסטרוגותים, את צפון אפריקה מידיהם של הונדלים ואת דרום ספרד מידיהם של הוויזיגותים. בשעה שכיבושה מחדש של דרום ספרד לא האריך ימים והיה ארעי בלבד, כיבושה מחדש של צפון אפריקה שירת את הקיסרות הביזנטית למשך עוד מאה שנה, חלקים מאיטליה לעוד 500 שנה ואילו חלקים מאיליריה אף לתקופה ארוכה מזה.
מבין התאריכים הרבים המקובלים לסיומה של המדינה הרומית הקלאסית שנת 610 הוא המאוחר שבהם. וזאת כאשר בוצעו רפורמות נרחבות על ידי הקיסר הרקליוס, ששינו לתמיד את פני הקיסרות. השפה היוונית אומצה מחדש כשפת השלטון ומשקלה של השפה הלטינית הלך ודעך. עד לשנת 610, הקיסרות הרומית המזרחית הייתה כולה תחת השפעה יוונית ברורה, וניתן להחשיב כי היא הפכה למה שהיסטוריונים מודרניים רבים מכנים כקיסרות הביזנטית; לעומת זאת, הקיסרות מעולם לא כונתה כך בפי תושביה, אשר שהשתמשו בשמות כגון: רומאניה, בסיליאה רומאיון או פרגמאטה רומאיון, שמשמעותן: "ארצם של הרומאים", "הממלכה של הרומאים", ושעדיין ראו את עצמם כרומאים, ואת מדינתם כיורשת הלגיטימית לקיסרות רומא העתיקה.
ביזתה של קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204 מתוארכת, לפעמים, כתאריך סופה של הקיסרות הרומית המזרחית: חורבנה של קונסטנטינופול ושל רוב אוצרותיה העתיקים, חוסר המשכיות מוחלט של המנהיגות, חלוקתן של אדמותיה למדינות יריבות, ו"קיסר" שנשלט על ידי הקתולים בקונסטנטינופול עצמה הייתה מכה ממנה לעולם לא התאוששה הקיסרות במלואה. למרות זאת, המשיכו הביזנטים לכנות את עצמם כרומאים עד לנפילתה של הקיסרות בפני הטורקים העות'מאנים בשנת 1453. באותה השנה חלקה המזרחי של הקיסרות הרומית חדל להתקיים בצורה מוחלטת. אף על פי שמהמט השני שכבש את קונסטנטינופול, הכריז על עצמו כקיסר הקיסרות הרומית (Caesar of Rome / Kayser-i Rum) בשנת 1453. קונסטנטינוס האחד עשר נחשב, בדרך כלל, כקיסר הרומאי האחרון.
פרובינקיות
בימי העבר של הרפובליקה הוענקו באופן מסורתי משרות המושל בפרובינקיות לבני מעמד הסנאטורים. הרפורמה שביצע אוגוסטוס שינתה מדיניות זו.
פרובינקיות קיסריות
כאמור, עם יסוד משטר הפרינקפס של אוגוסטוס ותחילתו של עידן הקיסרות הרומית, ריכז אוגוסטוס בידיו את הסמכות למנות נציבים לחלק מהפרובינקיות. הלכה למעשה, הפרובינקיות החשובות מבחינה אסטרטגית, אלו ששכנו בגבולות הקיסרות ובהן חנו מספר רב של לגיונות, בפרובינקיות אלה לקיסר הייתה סמכות ניהולית וצבאית עליונה, דרך נציב אותו מינה ושימש כנציגו. פרובינקיות אחרות שהיו חשובות מבחינה כלכלית, כמו מצרים שנחשבה לסל הלחם של הקיסרות, שאספקת החיטה ממנה האכילה את ההמונים ברומא. פרובינקיה זו הייתה מיוחדת מעמדה בתקופת הקיסרות ונחשבה לרכושו הפרטי של אוגוסטוס ולאחריו של יורשיו, נציבה של מצרים מונה ממעמד הפרשים ומחשש למרידה אף נאסר על הסנאטורים לבקר בפרובינקיה זו.
פרובינקיות סנטוריות
המדיניות הישנה והמסורתית נשארה ברובה ללא שינוי בפרובינקיות הסנאטוריות. עקב מיקומן, הרחק מגבולות הקיסרות, והעובדה כי הן היו תחת ריבונות ושליטה רומית מזה זמן רב, פרובינקיות אלה היו ברובן שלוות ויציבות. רק לגיון בודד היה מוצב בפרובינקיות הסנאטוריות, הלגיון השלישי אוגוסטה, שהיה מוצב בפרובינקיה הסנאטורית אפריקה. (צפון אלג'יריה המודרנית).
מעמד הפרובינקיה יכול היה נתון לשינוי, הוא יכול היה להשתנות מפרובינקיה סנאטורית לפרובינקיה קיסרית וההפך. דבר זה התרחש מספר פעמים בזמן שלטונו של אוגוסטוס. מגמה נוספת הייתה יצירתן של פרובינקיות חדשות, בעיקר על ידי חלוקתן של פרובינקיות ישנות, או על ידי הרחבת גבולותיה של הקיסרות.
ממשל
בראש המדינה עמד הקיסר שסמכותו (אימפריום) נבעו, לפחות תאורטית, מתוקף סמכויותיו הטריבוניות והפרוקונסוליות. בתאוריה, הסמכויות הטריבוניאניות (שהיו דומות לאלה של טריבון הפלבס בתקופתה של הרפובליקה) הפכו את האיש ואת משרדו למקודשים, והעניקו לו שליטה על ממשלתה האזרחית של רומא, כולל גם את הסמכות לשלוט בסנאט.
באופן מעשי, התמיכה העיקרית עליה ביסס הקיסר את כוחו ואת סמכותו הייתה הצבא. מאחר שאת משכורתם קיבלו מאוצר הקיסרות, נשבעו הליגיונרים שבועה נאמנות צבאית שנתית אליו, שבועה זו נקראה סקרמנטום.
בעלי התפקידים מתקופת הרפובליקה נותרו, אך סמכויותיהם קוצצו מאוד. כך אף על פי שאספות העם המשיכו להתקיים גם לאחר היווסדה של הקיסרות, כל סמכויותיהן הועברו אל חיקו של הסנאט הרומי וכך צווי הסנאט הפכו למלוא כוחו של החוק.
בתאוריה, היוו הסנאט והקיסר שני ענפים שווים של הממשל, אך בפועל סמכותו של הסנאט הייתה זניחה ובעיקרה היוותה כלי דרכו היסווה הקיסר את כוחו האוטוקרטי במעטה של רפובליקה. הסנאט זכה ליוקרה ולהערכה, אך למרות זאת, שימש לרוב מוסד זה כחותמת גומי מהוללת שהופשטה מרוב כוחה, והייתה נתונה בעיקר לחסדיהם של הקיסרים.
אוכלוסייה
בשנים האחרונות, שאלות הקשורות לאוכלוסייה בעת העתיקה החלו לקבל תשומת לב גוברת והולכת על ידי מומחים לנושא ועתה ההערכות סביב גודלה של האוכלוסייה בשיאה נעות סביב 60–70 מיליון (בהערכה הנמוכה) ועד למעל 100 מיליון נפש (בהערכה גבוהה). גם אם דבקים באומדן המסורתי יותר של 55 מיליון נפש, הקיסרות הרומית כוננה את הישות המדינית המערבית המאוכלסת ביותר עד לאמצע המאה ה-19 וכמות אוכלוסייתה הייתה שווה לזו של שושלת האן, בת תקופתה, אשר שלטה בסין.
מעמדות
הקיסרות הרומית ירשה את המעמדות הישנים שהיו מקובלים ברומא העתיקה עוד בתקופת הרפובליקה. המעמדות נחלקו לפי עושרם כאשר הפטריקים, סנטורים, פרשים ופלבאים עשירים היוו את מעמד הנוביליטאס והיו בעלי סטטוס חברתי-כלכלי גבוה. קבוצות אוכלוסייה אלה קיבלו את התפקידים החשובים ביותר בניהול המדינה. מעמדות אחרים שכללו את הסוחרים הזעירים, חקלאים קטנים, פלבאים עניים וכיוצא באלה קבוצות חלשות מבחינה כלכלית.
נשים היו מופלות לרעה בכל הנוגע למעמדן החוקי. הן זכו לחינוך בסיסי בלבד ונהוג היה לחתן אותן לפי בחירת אבי המשפחה. הקלה מסוימת חלה במאה הראשונה, אך בכללו של דבר נותר מעמדן נמוך.
באימפריה הרומית היו עבדים רבים שהיו בתחתית הסולם החברתי. ניתן היה למכור אותם, להעביר, להעניש ואף לרצוח. עבדים אחדים השתתפו בקרבות במה בתור גלדיאטורים. עם זאת, העבדים היו יכולים לקנות את חירותם (אם בעליהם הרשה להם לעבוד מחוץ למשק ביתו) או לקבל חירות מבעליהם החוקיים עבדים משוחררים אלה זכו למעמד מיוחד בחברה הרומית שהיה גבוה יותר מזה של העבדים, אך נפל מאלה שנולדו חופשיים.
דת
עם התרחבותה של הקיסרות, החלה הקיסרות להכיל קבוצות תרבותיות שונות של תושבים, מספרם של פולחני האלים הלך ועלה באופן תמידי עם כיבושם של מחוזות נוספים והוא היה נסבל ומקובל על ידי שליטי הקיסרות. הממשל הקיסרי, והרומאים בכלל, נטו להיות סובלניים כלפי דתות זרות ופולחנים שונים, כל עוד מאמיניהם לא גרמו לבעיות. דבר זה התקבל בנקל על ידי אמונות אחרות משל הרומאים מאחר שהפולחן הדתי הרומאי כמו גם טקסי הדת, הותאמו לעיתים קרובות כדי שיתאימו לזהות המקומית ולתרבותה.
אדם יכול היה להשתתף גם בטקסי הדת המוקדשים לאלים הרומיים, וכך להציג את זהותו הרומית, אך גם להשתתף בטקסים המוקדשים לאמונה האישית שלו וכך להמשיך ולשמור על חלק מזהותו האישית. לעומת זאת בתקופות מסוימות דתות מסוימות נרדפו, הידועה ביותר באלו הייתה רדיפתם של הנוצרים, כפי שמציין ההיסטוריון אדוארד גיבון. לעומת זאת, רוב הרשומות ההיסטוריות המציינות את רדיפת הנוצרים מגיעות מהכנסייה הנוצרית עצמה, שנטתה להעצים את תאורי הרדיפות מהן סבלו הנוצרים בתחילת דרכה של הנצרות. המקורות הלא נוצריים לעומת זאת רק מאזכרים את הרדיפות אך לא נותנים להם חשיבות יוצאת דופן לעומת רדיפות שאירעו לדתות אחרות.
הדת הרומית
הדת הרומית התחלקה לשניים, פולחן ביתי של אלים ורוחות קדושות (Spirits) ששמרו על אנשים, משפחות, משקי הבית, אב הבית היה זה שהנהיג את טקסי הפולחן לכבודם, הטקסים נערכו בדרך כלל בבוקר מול המזבח הביתי, כאשר אשתו וילדיו מסייעים במלאכה. מבין אלי הבית ניתן לציין את יאנוס ווסטה. בחלקה השני של הדת הרומית ניצבו האלים הציבוריים, שהפולחן אליהם היה דומה לפולחן הביתי, אם כי בקנה מידה גדול ומפואר הרבה יותר, לאלים אלה הוקמו מקדשים ציבוריים, קוימו לכבודם פסטיבלים וחגיגות. את הפולחן ערכו כוהנים מיוחדים שנבחרו לכל תקופת חייהם (עם מעט יוצאים מהכלל) והם נבחרו בדרך כלל מקרב פוליטיקאים בכירים.
הקיסר עמד בראש הדת במדינה, אך את ענייני הדת ניהלו ארבעה מסדרים עיקריים: פונטיפקס מקסימוס (תואר אותו נשא הקיסר), רקס סקרורום, הבתולות הוסטליות, והפלאמינס. המטרה העיקרית של הפולחן הרומי היה לזכות בברכתם של האלים לשגשוג, ביטחון ושפע. הקיסרים השונים הבינו את החשיבות לפולחן מרכזי לאזרחי רומא ונצלו זאת לתועלתם. אוגוסטוס היה זה שמינה את עצמו לכוהן הראשי, פונטיפקס מקסימוס, וניצל את הופעתו של כוכב השביט היילי, ב-10 באוקטובר 12 לפנה"ס, כדי לטעון כי הוא היה בנו של אל (יוליוס קיסר).
שלא כמו ברוב הדתות בימינו, האלים הרומיים לא דרשו התנהגות מוסרית גבוהה. אישור וקבלת הפולחן על ידי האלים לא הותנתה בהתנהגותו האישית של המאמין, אלא בעריכת טקסי פולחן קבועים לכל אל. כל אחד או אחת מהאלים נזקק לדמות בדרך כלל פסל או תבליט אבן או בברונזה ולמקדש או מזבח בו יכלו המתפללים להקריב קורבנות.
לעמים אותם כבשה רומא הייתה השפעה רבה על הדת הרומית, האלים היוונים אומצו כמעט במלואם (אם כי בשם שונה) וכך גם מעמים אחרים מאסיה ומאפריקה. בין האלים אותם ניתן לציין: יופיטר, ונוס, נפטון, אפולו, מרס, דיאנה ורבים אחרים, כשם שסביב אלי יוון העתיקים נרקמה המיתולוגיה היוונית, כך היה גם סביב אלי רומא נרקמה המיתולוגיה הרומית.
פולחן הקיסר
בניסיון להגביר את הנאמנות, נקראו תושבי הקיסרות להשתתף בפולחן הקיסר בו הוקירו את הקיסרים (בדרך כלל כאלה שנפטרו) כחצאי אלים. קיסרים מעטים טענו כי הם אלים בתקופת חייהם, למעט כמה יוצאי דופן קיסרים אלה נחשבו ברובם למטורפים (לדוגמה: קליגולה). מעשים אלה בימיה הראשונים של הקיסרות יכלו לסכן את מה שכינה אוגוסטוס כ"רפובליקה שהושבה על כנה" והיו בבירור בעלי מאפיינים מזרחיים. לדוגמה: היה זה ניסיונו של אלכסנדר הגדול להפוך את עצמו לאל (כדוגמתם של מלכי ממלכת פרס האחמנית אותה הוא כבש) שגרם לחייליו לפנות נגדו. כיוון שפולחן זה שימש כאחת מדרכיו של הקיסר לשלוט בנתיניו, הוא היה שימושי יותר בתקופה מאוחרת בה הייתה הקיסרות כאוטית, כאשר הקיסרים היו לעיתים קרובות נוצריים וסירבו להשתתף בפולחן.
חשיבותו של הפולחן הקיסרי עלתה בהדרגה, והגיע לשיאה במשבר של המאה ה-3. בחלקה המזרחי של הקיסרות הפך הפולחן הקיסרי לפופולרי במיוחד. וככזה הוא היה הגורמים החשובים לרומניזציה של אזורים אלה. היסודות המרכזיים של מכלול הפולחן היו ליד המקדש: תיאטרון או אמפיתיאטרון למופעי גלדיאטורים או משחקים אחרים ובית מרחץ. לעיתים, פולחן הקיסר התווסף לפולחן שנערך במקדש קיים או נחוג באולם מיוחד בבית המרחץ.
הרצינות בה נלקחה אמונה זו אינה ברורה. חלק מהרומאים לעגו לרעיון כי הקיסר נחשב לאל חי, ואף לעגו להאלהה של קיסר לאחר מותו. המחזאי והפילוסוף סנקה כתב את הסאטירה הידועה היחידה שלו, שעסקה בהכתרתו לאל של הקיסר קלאודיוס, ובה הקיסר המגושם והמגמגם אינו נהפך לאל לאחר מותו אלא לדלעת. למעשה, הסרקזם המריר בכל הקשור לקלאודיוס החל לתת אותותיו כבר בהלווייתו בשנת 54.
היטמעותו של פולחן זר
כיוון שבבסיס הדת הרומית לא הייתה ליבה שהפרידה אותה מדתות אחרות כמה אלים ופולחנים זרים הפכו לפופולריים בקרב הרומאים.
הסגידה לאלת האדמה סיביל היה המוקדם ביותר, לאחר שהגיעה לתודעת הרומאים בסביבות שנת 200 לפנה"ס, והיה זה אוגוסטוס שחידש את הפולחן במקדשה. מאה שנים לאחר מכן, אימצו הרומאים את האלים המצריים איזיס ואוזיריס. האלים בכחוס וסול אינוויקטוס שצורפו עם הרחבת הכיבושים במזרח זכו לחשיבות מרובה וכמוהם גם האל מיתראס (במקור מפרס) שזכה לפופולריות עצומה בקרב הצבא. חלק מפולחנים אלה היו מסתוריים ונשמרו בסוד מפני אלה שמחוץ למעגל המאמינים. במאה ה-1 לפנה"ס העניק יוליוס קיסר ליהודים חופש פולחן ברומא וזאת כגמול על העזרה שהגישו לו בעיר אלכסנדריה.
דרואידים
הדרואידים נתפסו במהותם כלא רומאים: צו אותו הוציא אוגוסטוס האוסר על אזרחים לעסוק בטקסי פולחן דרואידיים. לפי פליניוס הזקן דווח כי תחת שלטונו של טיבריוס דוכאו הדרואידים יחד עם מגידי עתידות ורופאים-לפי צו של הסנאט. ואילו קלאודיוס אסר כליל את טקסי הפולחן שלהם בשנת 54.
יהדות
בעוד היהדות התקבלה באופן כללי, גם היא סבלה לעיתים מרדיפות, אך אלה היו בעיקר מקומיות.
עד למרד הגדול שפרץ ביהודה בשנת 66, היהודים קיבלו באופן כללי הגנה. כדי לעקוף את החוקים הרומאיים האוסרים על קיומו של פולחן סודי וכדי לאפשר את חופש הפולחן שלהם, הכריז יוליוס קיסר כי בתי הכנסת הם מרכזי לימוד (מכללות). טיבריוס אסר את קיומה של הדת היהודית ברומא אך היהודים במהרה חזרו אל מעמדם המוגן. קלאודיוס גירש את היהודים מהעיר, ולפי הקטע הבא (השנוי במחלוקת) מאת ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, "מכיוון שהיהודים ברומא גרמו להפרעות מתמשכות במהומות ההסתה של ישו, הוא (קלאודיוס) גירש את כולם", קיימת האפשרות כי הכוונה בהפרעות קשורה להגעתם של ראשוני הנוצרים לרומא, וכי הרשויות הרומאיות לא הבדילו עדיין בין היהודים לבין הנוצרים הראשונים והחליטו בצורה גורפת לגרש את כולם.
לפי יוסף בן מתתיהו, בהחלטת הסנאט, שחררו המושלים את "היהודים אזרחי רומא" מעבודת הצבא "מטעמי יראת שמים שלהם", ומפני "שאינם יכולים לשאת כלי זין ולהלוך בימי השבתות, ולא לספק לעצמם את המאכלים המקובלים להם לפי חוקי האבות והנהוגים אצלם".
נצרות
הנצרות במקורה התפלגות של הדת היהודית, הופיעה בפרובינקיה הרומית יהודה בתחילת המאה ה-1. הנצרות התפשטה בהדרגה אל מחוץ לגבולות יהודה, תחילה מבססת את עצמה באנטיוכיה ובאלכסנדריה, ובמשך הזמן בכל רחבי הקיסרות. בשתי המאות הראשונות, ראו הרשויות הרומאיות את הנצרות ככת ביהדות ולא כדת משמעותית, סווטוניוס הזכיר אותם כבדרך אגב, "(בזמן שלטונו של נירון) עונש הוטל על הנוצרים, כת המתיימרת לאמונה חדשה ונכלולית", אך הוא אינו מסביר על מה נענשו הנוצרים.
טקיטוס כתב, כי לאחר השריפה הגדולה ברומא בשנת 64 ראתה חלק מהאוכלוסייה את נירון כאשם וכדי להדוף את האשמות אלה, הוא הפנה את האשמות כלפי הנוצרים. המלחמה כנגד היהודים בתקופת שלטונו של נירון, מלחמה שגרמה לחוסר יציבות שהובילה בסופו של דבר למלחמת אזרחים הראשונה מאז ימיהם של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס, כמו גם התאבדותו של נירון. סביר להניח כי שורה של התפתחויות אלה הביאה לרדיפות כנגד כת "יהודית" זו.
הרדיפות כנגד הנוצרים חזרו ונשנו ברחבי הקיסרות במשך שתי המאות הבאות. לקנטיוס ואוסביוס מקיסריה תיעדו את הרדיפות הגדולות האחרונות אחר הנוצרים בימיו של הקיסר דיוקלטיאנוס בתחילתה של המאה ה-4, בדירבונו של גלריוס. אלה היו הרדיפות האכזריות ביותר של הנוצרים במשך כל ימי הקיסרות הרומית, אולם, לאחר דיוקלטיאנוס, העובדה כי הקיסרים היו לעיתים קרובות נוצרים בעצמם הפחיתה בצורה משמעותית את הרדיפות שעדיין נמשכו.
יחסי בנגלדש–תימן
יחסי בנגלדש–תימן הם היחסים הבילטראליים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לרפובליקה התימנית.
האימפריה הרומית
נצרות
עם התקדמותה של המאה ה-4, התפשטה הנצרות באופן כה נרחב עד שהיא הפכה לנסבלת, לאחר מכן היא קודמה בידי הקיסר קונסטנטינוס, עד שהפכה לדת הרשמית של הקיסרות בימיו של הקיסר תאודוסיוס הראשון. במאה ה-5 הפכה הנצרות לדת הדומיננטית ברחבי הקיסרות, משנה את זהותה של הקיסרות באופן נרחב, גם כאשר קרסו הפרובינקיות המערביות. תהליך זה הוביל לרדיפות נגד דתות מרובות אלים (דתות פולתאיסטיות) שקודם לכן אפיינו את רובה של הקיסרות.
יחסי בנגלדש–תימן
היסטוריה
דרום תימן הכירה בבנגלדש ב-15 ביוני 1971. היא הייתה המדינה הראשונה שהכירה בקיומה של בנגלדש לאחר קבלת עצמאותה ב-25 במרץ 1971, ותמיכתה החזקה בבנגלדש הובילה לפיצול הדרגתי ביחסים שבין דרום תימן לסין. דרום תימן תמכה גם במעמד החברות של בנגלדש בארגון הבריאות העולמי. יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-1973 כשצפון תימן הכירה בבנגלדש. לטענת שיח' מוג'יבור ראהמאן כינון היחסים הדיפלומטיים בין בנגלדש לרפובליקה הערבית התימנית (וכמו כן מדינות ערביות אחרות) נבע מתמיכתה של בנגלדש בצד הערבי במלחמת יום כיפור.
ביקורים
ביולי 1987 ביקר נשיא בנגלדש חוסיין מוחמד ארשד בצפון תימן בשאיפה להעצים סחר ושיתופי פעולה אחרים. במהלך ביקורו נחתמו 2 הסכמי סחר ושיתוף פעולה בין שתי המדינות. היה זה הביקור הנשיאותי הראשון של בנגלדש בצפון תימן.
מסחר ושיתופי פעולה
במהלך שנות ה-90 התעצמו היחסים הכלכליים בין שתי המדינות, עם גל של עלייה בסחר והעסקת עובדים זרים.
האימפריה הרומית
שפה
לפני התפשטות הקיסרות השפה המדוברת בה הייתה לטינית, וזו הפכה לשפתה הרשמית של הקיסרות. בתקופתה של הקיסרות התפתחה הלטינית לשתי שפות: השפה ה"גבוהה"-לטינית קלאסית והשפה ה"נמוכה"-לטינית וולגארית ("עממית"). בעוד שהשפה הלטינית הקלאסית נשארה באופן יחסי יציבה, גם לאורך ימי הביניים, הלטינית הוולגארית, כמו כל שפה מדוברת, התגמשה והתפתחה. הלטינית הוולגארית הפכה ללינגואה פרנקה (שפה שאינה שפת אם) בפרובינקיות המערביות, ומאוחר יותר התפתחה לשפות הרומאניות המודרניות: איטלקית, צרפתית, פורטוגזית, ספרדית, רומנית, וכדומה. יוונית ולטינית קלאסית נחשבו לשפת הספרות, הלמידה, והחינוך.
על אף שהלטינית נותרה השפה הרשמית והמדוברת ביותר עד לנפילת הקיסרות הרומית המערבית וכמה מאות שנים אחר כך במזרח, השפה יוונית הייתה השפה הספרותית ולעיתים אף ללינגואה פרנקה. למעט קרתגו לא ניסו הרומאים באופן כללי לדחוק את רגלי התרבות המקומית ואת שפתה. לזכותם של הרומאים ניתן לזקוף כי כמעט תמיד השאירו את המנהגים המקומיים על כנם ורק באופן הדרגתי העשירו אותם במנהגים בסגנון רומאי. יחד עם יוונית, שפות רבות אחרות של שבטים שונים, נשארו בשימוש אך דבר זה כמעט ולא בא לידי ביטוי בכתב.
השפה היוונית התפשטה בערים רבות במזרח, וככזו, הרומאים היו שבעי רצון להשאירה כשפה האדמיניסטרטיבית באותם המקומות מבלי להחליפה וכך לפגום את היעילות הבירוקרטית. לפיכך, שני מזכירים שירתו בחצר הקיסרות, אחד אחראי על התכתובות בלטינית ואילו השני אחראי על התכתובות ביוונית לפרובינקיות המזרח. כך, שבפרובינקיות המזרחיות, כמו בכל הפרובינקיות, השפה המקורית השתמרה.
יתרה מזו, תהליך ההתיוונות התגבר במהלך התקופה הרומית, מכיוון שהרומאים המשיכו והנציחו את התרבות ההלניסטית, אך אליה הוסיפו קישוטים ועיטורים מהשיפורים הרומיים. התמשכות ההתפשטות ההלניסטית (ומכאן גם השפה) התאפשרה ברובה בסיוע התשתיות (שבאו לידי ביטוי בבידור, רפואה, מערכת החינוך, רשת דרכים מפותחת, וכד,) שהונחו על ידי הרומאים, והסובלנות אותה גילו כלפי תרבויות אחרות והכללתן. מאפיינים אלה הבדילו אותם מטבעם המתבדל של היוונים שקדמו להם. מאז סיפוחה של יוון בשנת 146 לפנה"ס, קיבלה השפה היוונית מקום ייחודי בעולם הרומי, והיא חבה זאת בתחילה למספרם הגדול של העבדים היווניים במשקי הבית הרומיים. ברומא עצמה היוונית הפכה לשפתם השנייה של האליטה המלומדת. היא הפכה לשפה השכיחה בימיה הראשונים של הכנסייה (כיוון שמרכזיה הגדולים של הכנסייה הנוצרית בתקופתה המוקדמת היו בפרובינקיות המזרחיות), ולשפתה של האמנות והמלומדים.
מכל מקום, עקב נוכחותן של שפות מדוברות נפוצות אחרות במזרח המאוכלס בצפיפות, שפות כמו: קופטית, סורית, ארמנית ופיניקית (האחרונה הייתה בעלת תפוצה רחבה גם בצפון אפריקה), השפה היוונית מעולם לא זכתה לאחיזה חזקה מעבר לאסיה הקטנה (על אף כמה מובלעות עירוניות באזורים אחרים), כמו שבסופו של דבר עשתה הלטינית במערב. דבר זה ניכר חלקית בהיקף השימוש בשפות הנגזרות בימינו. כמו הלטינית, השפה המדוברת צברה דיגלוסיה מהשפה הספרותית הכתובה, הניב של השפה היוונית, יוונית אטית, התקיים לצידה של השפה המדוברת, יוונית קוינה שהתפתחה אל ימי הביניים או יוונית ביזנטית (Romaic-יוונית מודרנית).
במאה ה-4 לספירה, איבדה היוונית את הדומיננטיות שהייתה לה בכנסייה, במדעים ובאמנות, לטובתה של הלטינית, שינוי זה בהיקף תפוצתה של הלטינית נבע מגדילתן והתבססותן של הפרובינקיות המערביות (דבר שהשתקף, לדוגמה בפרסומו של הוולגטה בתחילתה של המאה ה-5, התנ"ך הלטיני המוסכם הראשון; לפניו רק התרגומים ליוונית היו מקובלים). עם התמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית, ירד גם מספרם של האנשים הדוברים גם לטינית וגם יוונית, דבר שתרם רבות לפילוג בכנסייה הנוצרית בין הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לכנסייה הקתולית המערבית ואף לפילוג התרבותי באירופה.
חשובות ככל שהיו שתי שפות אלה, היום צאצאיה של השפה הלטינית מדוברים באופן נרחב בחלקים רבים של העולם, בעוד שהניבים היווניים מוגבלים בעיקר ליוון, קפריסין ומובלעות בטורקיה ובדרומה של איטליה. ניתן לזקוף זאת, עד לרמה מסוימת, לכך שהפרובינקיות המערביות נפלו לידיהם של שבטים ברבריים שהתנצרו על ברכי הלטינית, בשעה שהפרובינקיות המזרחיות נפלו לידיהם של ערבים מוסלמים וטורקים שעליהם למשקלה התרבותי והשפעתה של היוונית הייתה השפעה קטנה הרבה יותר.
המשמר הפרטוריאני
המשמר הפרטוריאני נוצר בידי הקיסר אוגוסטוס כדי לעזור ולמנוע ממתנקשים להגיע אל הקיסר ולרצחו כשם שנעשה עם יוליוס קיסר, שנרצח בידי ברוטוס ורעיו. המשמר חולק ל-9 קוהורטות (גדודים) של 500 חיילים, ומאוחר יותר הרחיבם אוגוסטוס ל-1,000. בתאום עם מדיניות הגנרלים, כדי למנוע את הופעתה של הרודנות, הציב אוגוסטוס רק שלוש קוהורטות בתחומי העיר רומא הבירה ופיזר את השאר בערי איטליה הסמוכות. עוד לפני שנת 2 לפנה"ס כל קוהורטה הונהגה בידי טריבון ממעמד הפרשים.
תפקידו העיקרי של המשמר הפרטאוריאני היה לשמש כשומרי ראשו של הקיסר ולשמש כמשטרת העיר. אך כאשר עלה הצורך בכך הם נשלחו גם לשדה המערכה. חיילי המשמר קיבלו שכר גבוה בהרבה מאשר מקביליהם מלגיונות הסדירים, כמו כן שרתו חיילי המשמר הפרטוריאני תקופת זמן של 16 שנה וזאת בניגוד לחיילי הצבא שנאלצו לשרת עד לתקופה של 25 שנה. טיבריוס תחת האמתלה של החדרת משמעת קפדנית יותר לחיילי המשמר, כינס אותם במחנה פרטוריאני גדול, הקסטה פרטוריה (Castra Praetoria), מחנה זה המבוצר בכבדות הוקם בשנת 23 בפרבריה המזרחיים של העיר רומא על ידי מפקדם הידוע לשמצה סיאנוס.
משוואת הכוח של אמפר
קונספטואלית, משוואת הכוח חייבת לבוא בצורה אינטגרלית (ולא בצורה דיפרנציאלית) שכן זרמים תמידיים תמיד באים בצורה של לולאות סגורות; אילו הזרם לא זורם בלולאה סגורה, כמו למשל כאשר הדיברגנץ של צפיפות הזרם בנקודה מסוימת שונה מאפס (כלומר כאשר הזרימה מכילה בורות או מקורות), אז הסיטואציה אינה מגנטוסטטית יותר, שכן הצטברות של מטען בנקודה במרחב גוררת שדה חשמלי משתנה, וזה בתורו גורר שדה מגנטי משתנה, וכך הלאה.
האימפריה הרומית
המשמר הפרטוריאני
בשנת 284 צמצם דיוקלטיאנוס את סמכויותיו של המשמר ובשנת 312, לאחר קרב גשר מילביאן, פרק קונסטנטינוס את המשמר והחריב את מפקדותיו, את חייליו פיזר בין הלגיונות השונים ברחבי הקיסרות.
משוואת הכוח של אמפר
מקרה פרטי: שני תילים מקבילים אינסופיים נושאי זרם
המקרה הידוע והפשוט ביותר של משוואת הכוח של אמפר, אשר ממנו נגזרת גם ההגדרה של אמפר, יחידת המידה לזרם במערכת היחידות הבינלאומית, קובע שהכוח ליחידת אורך בין שני תילים מקבילים אינסופיים נושאי זרם הוא:
האימפריה הרומית
לגיונות
עם תום מלחמת האזרחים, פנה הקיסר אוגוסטוס לארגון מחדש של הצבא. אוגוסטוס הפחית את כמות הלגיונות - שמספרם העצום הגיע ל-60- ל-28 לגיונות, כמות אותה ניתן היה לנהל ולשלוט בה בקלות רבה יותר ואף תאמה את האפשרויות הכספיות של הקיסרות. כמה לגיונות, בעיקר כאלה אשר נאמנותם הוטלה בספק, פורקו. לגיונות אחרים מוזגו, עובדה העולה מהתואר שניתן להם - "ג'מינה" (Gemina) - תאומים.
בשנת 9 לספירה, הושמדו שלושה לגיונות שלמים בידי שבטים גרמאניים בקרב יער טויטובורג. אסון זה הפחית את מספר הלגיונות ל-25. מספר הלגיונות הכולל יוגדל במהלך 300 השנים הבאות, אך תמיד יישאר סביב 30.
חיל עזר
חילות העזר (לטינית: Auxilia) לא זכו לפרסום כמו הליגיונרים, אך חשיבותם הייתה רבה. בניגוד ללגיונות ששירות בהם חייב אזרחות רומאית, בחילות העזר קיבלו אליהם חיילים מבנות בריתה של רומא שלא היו בעלי אזרחות. החילות אורגנו בסדר גודל של קוהורטה, וקיבלו שכר קטן יותר מאשר הליגיונרים, ולאחר 25 שנות שירות הוענקה להם אזרחות רומית שכללה גם את בניהם. חילות העזר היו מוצבים תחילה בפרובינקיות מהם גויסו וסדר הגודל שלהם היה שווה לזה של הלגיונות המוצבים בפרובינקיה. אולם, לאחר המרד הבטוואני החליט הקיסר אספסיאנוס שחילות העזר ישלחו לשירות מחוץ למולדתם, וזאת כדי למנוע אפשרות נוספת של מרד. כתוצאה מכך איבדו חילות העזר את המאפיינים האתניים שלהם.
משוואת הכוח של אמפר
מקרה פרטי: שני תילים מקבילים אינסופיים נושאי זרם
כאשר kA הוא קבוע הכוח המגנטי מחוק ביו-סבר, Fm/L הוא הכוח שפועל על כל אחד מהתילים ליחידת אורך, r הוא המרחק בין התילים, ו-I1, I2 הם הזרמים הישרים שנושאים התילים.
זהו קירוב טוב אם תיל אחד ארוך משמעותית מהתיל השני, כך שניתן להתייחס אליו כבעל אורך אינסופי, ואם המרחק בין התילים קטן בהשוואה לאורכם (כך שקירוב התיל האינסופי תקף), אך גדול בהשוואה לקטרים של התילים (כך שניתן להתייחס אליהם כדקים במידה אינסופית). הערך של kA תלוי במערכת היחידות שנבחרה, והוא קובע למעשה כמה גדולה יחידת הזרם תהיה. במערכת היחידות SI,
האימפריה הרומית
חיל עזר
כיוון שבאותה התקופה היו כ-25 לגיונות שכל אחד מהם הכיל בסביבות ה-5,000 לגיונרים, מנו כוחות העזר כ-125,000 לוחמים, שחולקו ל-125 גדודים.
צי
תפקידו של הצי הרומי לא הסתכם רק בסיוע בהובלת הלגיונות לאזורי משבר או בהגשת אספקה, אלא הוא גם סייע בהגנת גבולות הקיסרות בנהרות הריין והדנובה. תפקיד נוסף היה מתן הגנה לקווי המסחר הימיים כנגד האיום שהציבו הפיראטים על קווים אלה. כתוצאה מכך סייר הצי בכל רחבי הים התיכון, חלקים מצפון האוקיינוס האטלנטי לחופי הפרובינקיות בהספניה, גאליה, בריטניה וגרמניה התחתית, כמו כן שמר הצי על נוכחות בים השחור. למרות כל האמור שירות בצבא היבשה נחשב ליוקרתי יותר ובכיר יותר.
משוואת הכוח של אמפר
מקרה פרטי: שני תילים מקבילים אינסופיים נושאי זרם
כאשר μ0 הוא פרמביליות הריק, המוגדרת ב-SI כ-