cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב מפרץ לייטה
קרב מצר סוריגאו
ימשירו ומוגאמי הוכו קשות בידי מטחי פגזים חודרי שריון 406 מ"מ ו-356 מ"מ מאוניות המערכה, ובנוסף נפגעו מאש וטורפדו מהסיירות המלוות. ימשירו טבעה, ועימה תת-אדמירל נישימורה, בשעה 04:20. מוגאמי והמשחתת "שיגורה," השורדות היחידות, נסוגו דרומה ויצאו מהמצר.
"כוח המהלומה השני," הכוח המאסף של הכוח הדרומי, בפיקודו של תת-אדמירל קיוהידה שימה, נע כארבעים מילים ימיים מאחורי כוחו של נישימורה. כוח זה, שהורכב משתי סיירות כבדות (נאצ'י ואשיגרה) ושמונה משחתות, פגש בשאריות הכוח הדרומי הנסוג בהתקרבו למצר סוריגאו. בראותו את מה שחשב לשתי אוניות המערכה של נישימורה (למעשה היו אלה שני חצאיה של פוסו), הורה שימה על נסיגה. במהלך הנסיגה התנגשו נאצ'י ומוגאמי, דבר שגרם להצפת חדרי ההגאים אצל האחרונה, והביא לכך שמהירותה הואטה מאוד; היא טובעה ביום המחרת על ידי אש מטוסים. הסיירת הכבדה לואיוויל טיבעה את החצי הקדמי של פוסו, והחצי האחורי שקע בסמוך לאי קאניהאן. מתוך שבע האוניות שהרכיבו את הכוח הדרומי של נישימורה, שרדה רק המשחתת שיגורה. אוניותיו של שימה אמנם שרדו את קרב מצר סוריגאו, אך הן היו עתידות לטבוע בהמשך הקרבות סביב האי לייטה.
קרב מצר סוריגאו היה הקרב האחרון בהיסטוריה במתכונת אוניית מערכה כנגד אוניית מערכה. היה זה אף הקרב האחרון בו הצליח כוח אחד (במקרה זה, האמריקאים) לחצות את ה-T של כוח אחר. אולם, בעת פעולה זו היה הכוח היפני מצומצם ביותר וכלל רק אוניית מערכה, סיירת כבדה ומשחתת, ולפיכך חציית ה-T הייתה סמלית בלבד ובעלת השפעה מועטה על תוצאות הקרב.
הקדמה לקרב
החלטתו של אדמירל הלסי לצאת עם הצי השלישי לקראת הכוח הצפוני של אוזאווה הותירה את מצר סן ברנרדינו ללא השגחה. הקצינים הבכירים בצי השביעי, שהיה ממוקם מדרום למצר, האמינו כי הלסי עלה צפונה עם שלוש שייטות של נושאות מטוסים, וכי כוח משימה 34 - שייטת אוניות מערכה - מגן על המצר מפני הכוח המרכזי של היפנים. למעשה, הלסי לא יצר את כוח משימה 34 טרם צאתו צפונה, וכל אוניות המערכה בפיקודו של תת-אדמירל לי עשו דרכן צפונה, ביחד עם שאר כלי השיט של הצי השלישי.
הכוח המרכזי של קוריטה חצה את מצר סן ברנרדינו באין מפריע, בשעה 03:00 ב-25 באוקטובר, ופנה דרומה לאורך האי סאמאר. בדרכו עמדו שייטות נושאות המטוסים המלוות של הצי השביעי, אשר נקראו "טופי" (Taffy) 1, 2 ו-3. כוח זה מנה שש עשרה נושאות מטוסים מלוות קטנות, איטיות ולא משוריינות, המוגנות על ידי משחתות בעלות חימוש קל בלבד ומשחתות ליווי. על אף אובדן מספר כלים במעבר פאלוואן ובקרב ים סיבויאן, עדיין החזיק הכוח המרכזי של תת-אדמירל קוריטה בעוצמת אש גדולה. הכוח מנה ארבע אוניות מערכה ובכללן יאמטו, שש סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ואחת עשרה משחתות.
הקרב
הכוח המרכזי הפתיע לגמרי את "טופי 3." אדמירל-משנה קליפטון ספרייג, מפקד השייטת, הורה לנושאות המטוסים לשגר את מטוסיהן ולנוע אל המסתור שהציע ענן גשם במזרח. בנוסף, הוא הורה למשחתות ולמשחתות הליווי להרים מסך עשן, על מנת להסתיר את נסיגת נושאות המטוסים.
המשחתת האמריקאית ג'ונסטון הייתה הכלי האמריקאי הקרוב ביותר לכוח היפני. על פי יוזמתו האישית, הפנה המפקד, לוטננט קומנדר ארנסט אוונס, את אונייתו לכיוון הכוח היפני העדיף. ספרייג, בראותו זאת, נתן את הפקודה לכל שאר הכלים של טופי 3 לצאת למתקפה. שתי משחתות נוספות (הואל והירמן) ומשחתת ליווי (סמואל ב. רוברטס) פנו לקראת הכוח המרכזי, שיגרו טורפדו ובכך הצליחו לשבש את מבנה הכוח המרכזי. על התקפה נועזת זו עוטר אוונס במדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית,
באותו זמן, הורה המפקד העליון של שייטות טופי, אדמירל-משנה תומאס ספרייג, על כל נושאות המטוסים שלו לחמש את מטוסיהן בכל אמצעי לחימה אפשרי, ולשגר אותם. בסך הכל היו תחת שליטתו כ-450 מטוסים, בעיקר מטוסי תקיפה ומפציצי טורפדו, אשר התקפותיהם הסבו נזק לאוניות היפניות.
נסיגתו של הכוח המרכזי
נחישות ההגנה האמריקאית חיזקה אצל קוריטה את האמונה לפיה כוחו נתקל בשייטת נושאות המטוסים של הצי השלישי. הבלבול שיצר שינוי הפקודות המהיר של קוריטה תרם לחוסר הסדר במבנה הכוח היפני, שנגרם כתוצאה מהתקפות הטורפדו והמטוסים האמריקאים. בנקודה מסוימת בקרב, נקטה יאמטו בתמרון התחמקות מטורפדו, ובכך יצאה מהמבנה ואיבדה קשר עם שאר הכוח. בשלב זה, הורה קוריטה לאוניותיו לסגת צפונה, על מנת להתארגן מחדש. עם שינוי כיוון ההפלגה בחזרה למפרץ לייטה, קיבל קוריטה דיווח לפיו שייטת נושאות מטוסים אמריקאיות עושה דרכה לכיוונו מצפון. בהעדיפו לנצל את כליו כנגד אוניות מלחמה, ולא כנגד ספינות תובלה, הפנה קוריטה את ציו צפונה, במטרה לפגוש בשייטת האמריקאית. לאחר מספר שעות של חיפושים, בהן לא נמצאה השייטת האמריקאית, הורה קוריטה לציו לשוב ולעבור במצר סן ברנרדינו. שלוש מהסיירות הכבדות שלו טובעו, ונחישות ההגנה האמריקאית שכנעו אותו כי המשך הקרב יסתכם בהפסד יפני נוסף. גורם נוסף שהשפיע על החלטתו של קוריטה לסגת היה אי-ידיעתו על הצלחתו של אוזאווה להרחיק את הצי השלישי מלייטה, וכך השתכנע כי הכוחות מולם עמד היו שייטות מהצי השלישי.
לקראת סוף הקרב, השליך תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי את "כוח ההתקפה המיוחד" שלו למערכה. הייתה זו טייסת קמיקאזה אשר פשטה על הכוחות האמריקאים מול סאמאר ובמפרץ לייטה. נושאת המטוסים המלווה "סנט לו" מטופי 3 ספגה פגיעת קמיקאזה וטבעה לאחר סדרת פיצוצים פנימיים שנגרמו מהפגיעה.
אבדות
כמעט כל הכוחות הנותרים מהכוח המרכזי הצליחו להימלט דרך מצר סן ברנרדינו, כאשר אוניות המערכה של הלסי מחמיצות אותם אך במעט בשובן לאזור. נאגאטו, הרונה וקונגו נפגעו בתקיפות המטוסים של טופי 3. קוריטה החל את הקרב עם חמש אוניות מערכה, ועם נסיגתו, נותרה רק הימאטו כשירה ללחימה.
בצד האמריקאי, טובעו נושאות המטוסים המלוות גמביר ביי וסנט לו, המשחתות הואל וג'ונסטון ומשחתת הליווי סמואל ב. רוברטס, וארבע אוניות נוספות נפגעו. המשחתת הרימן, על אף עליונות האויב מולו עמדה בקרב, איבדה שישה אנשי צוות בלבד.
מעל לאלף אנשי צוות וטייסים אמריקאים נהרגו בקרב זה. כתוצאה מתקשורת לקויה וכשלים אחרים, ניצולים רבים מטופי 3 לא חולצו במשך מספר ימים, ורבים מהם מתו כתוצאה מכך.
קרב כף אנגאניו
הכוח הצפוני של אוזאווה כלל ארבע נושאות מטוסים (זואיקאקו - השורדת היחידה מבין שש נושאות המטוסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור - זואיהו, צ'יטוסה וצ'יודה), שתי אוניות מערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה (היוגה ואיסה), שלוש סיירות קלות (אויודו, טאמה ואיסוזו) ותשע משחתות. על אף ריבוי נושאות המטוסים, כלל הכוח 108 מטוסים בלבד.
הכוח הצפוני אותר על ידי האמריקאים רק בסביבות השעה 16:40 ב-24 באוקטובר, בשל העובדה כי המטוסים שהיו אמונים על האיתור היו עסוקים בתקיפת הכוח המרכזי ובהדיפת מתקפות אוויריות מלוזון. בערב 24 באוקטובר, יירט אוזאווה דיווח אמריקאי לפיו נסוג הכוח המרכזי של קוריטה מים סיבויאן, והחליט לסגת צפונה. אולם, בשעה 20:00, קיבל פקודה ממפקד הצי המשולב, טויודה, הקוראת לכל הכוחות הפועלים "להתקדם תוך הסתמכות על סיוע אלוהי," ובעקבותיה הפנה אוזאווה את ציו ושב ופנה דרומה, לכיוון הצי השלישי.
הלסי היה משוכנע כי הכוח הצפוני הוא הכוח העיקרי של היפנים, ושאף לנצל את ההזדמנות שנקרתה בדרכו לחסל את כוח נושאות המטוסים של הצי הקיסרי. מתוך אמונה כי הכוח המרכזי של קוריטה נוטרל על ידי מטוסי הצי השלישי, ונסוג מים סיבויאן, הודיע הלסי לנימיץ ולקינקייד כי הכוח המרכזי נפגע קשות, וכי הוא ממשיך צפונה עם שלוש שייטות על מנת לתקוף את הכוח הצפוני עם שחר.
לכוח שהנהיג הלסי צפונה היה יתרון עצום על הכוח היפני שנע מולו. עיקר הכוח - כוח משימה 38 - כלל חמש נושאות מטוסים מהירות (אינטרפיד, פרנקלין, לקסינגטון, אנטרפרייז ואסקס), חמש נושאות מטוסים קלות (אינדפנדנס, בלו ווד, לאנגלי, קאבוט וסן חסינטו), שש אוניות מערכה (אלבמה, איווה, מסצ'וסטס, ניו ג'רזי, דקוטה הדרומית ווושינגטון), שמונה סיירות ויותר מארבעים משחתות. כוח האוויר הכולל של 10 נושאות המטוסים בצי זה עמד על 1,000-600 מטוסים.
בשעה 02:40 ב-25 באוקטובר, הורה הלסי לכוח משימה 34 - כוח אוניות המערכה בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי - להתקדם לפני שאר הצי. תוכניתו הייתה לתקוף את הכוח הצפוני באמצעות מטוסים מכוח משימה 38, שלאחריהם תפתחנה אוניות המערכה באש על האוניות היפניות. במהלך הלילה, העביר הלסי את הפיקוד על כוח משימה 38 לתת-אדמירל מארק מיצ'ר, אשר הורה לנושאות המטוסים לשגר גל תקיפה ראשון - בהיקף של 180 מטוסים - עם שחר. הקשר הראשון של מטוסי הסיור האמריקאים עם הכוח הצפוני נוצר בשעה 07:10. בשעה 08:00 החלה המתקפה האמריקאית, כאשר מטוסי קרב אמריקאים השמידו את הפטרול האווירי היפני, שמנה 30 מטוסים. באותו יום, ביצעו הטייסים האמריקאים מכוח משימה 38 527 גיחות תקיפה, וההתקפות האוויריות נמשכו עד הערב. בסופו של הקרב, טובעו זואיקאקו, צ'יטוסה, זואיהו והמשחתת אקיטְסוקי. נושאת המטוסים הקלה צ'יודה והסיירת טאמה ניזוקו, ואוזאווה נאלץ להעביר את דגלו לסיירת הקלה אויודו.
הצי השביעי קורא לעזרה
מעט לאחר השעה 08:00, החלו להגיע אל הצי השלישי קריאות לעזרה מהצי השביעי בנוגע למתקפת הכוח המרכזי. באחד המברקים ששלח, דיווח קינקייד כי מצבו קריטי, וכי סיוע של אוניות מערכה ומטוסים עשוי להדוף את המתקפה היפנית, ולמנוע מהם מלהגיע ללייטה. מאוחר יותר, טען הלסי כי הבין שקינקייד בצרות, אך לא הבין את חומרתן. באותו רגע, כך טען, הוא עצמו היה עסוק בהתקפה על הכוח הצפוני.
ממפקדתו בפרל הארבור, עקב נימיץ אחר קריאות העזרה של טופי 3. בתגובה שלח להלסי את המברק הבא:
ארבע המילים הראשונות ושתי האחרונות הן מסיחים שמטרתם לבלבל את מפענחי הצפנים של האויב (התוכן האמיתי מסומן בשני עיצורים בתחילתו ובסופו). כנהוג, החסיר האלחוטן על אונייתו של הלסי את החלק הראשון של המשפט, אך השאיר בטעות את חלקו האחרון. חלק זה, אשר נוסף על ידי קצין התקשורת במפקדתו של נימיץ, הוא ככל הנראה ציטוט משירו של אלפרד טניסון "הסתערות הבריגדה הקלה." הציטוט נובע כנראה מצירוף המקרים שאותו יום, 25 באוקטובר, היה יום השנה ה-90 להסתערות, ולא אנלוגיה למצב הקריטי בלייטה. אולם, הלסי, בקוראו את המילים "העולם תוהה," חש עלבון רב, והטיח את כובעו על הסיפון. ראש מטהו, אדמירל-משנה רוברט קרני, אחז בזרועו ואמר "הפסק זאת! מה, לכל הרוחות, קרה לך? רסן את עצמך."
לבסוף, בשעה 11:15, מעל שלוש שעות לאחר קבלת הבקשה הראשונה לעזרה, הורה הלסי על כוח משימה 34 לפנות דרומה ולסייע לצי השביעי. בשלב זה, היו אוניותיו של לי בטווח אש מכוחו של אוזאווה, אך נאלצו לפנות לאחור ולהמתין שעתיים וחצי נוספות על מנת לתדלק, לפני שהמשיכו ללייטה. לאחר סדרת עיכובים זו, נמנע מכוח משימה 34 להגיש כל עזרה לצי השביעי, ונותר לו רק לאסוף את הניצולים מטופי 3. בנוסף, הכוח הגיע באיחור רב מדי, ולא הספיק ליירט הכוח המרכזי קוריטה, אשר הספיק לחמוק חזרה מבעד למצר סן ברנרדינו.
בשעה 16:22, יצר הלסי כוח משימה חדש - כוח משימה 34.5 - שתפקידו היה לאתר ולהשמיד את הכוח המרכזי. כוח משימה זה כלל את אוניות המערכה המהירות ביותר של הצי השלישי - איווה וניו ג'רזי, ושלוש הסיירות ושמונה המשחתות שהרכיבו את כוח משימה 34. כוח זה עשה דרכו במהירות דרומה לכיוון מצר סן ברנרדינו, אך האויב היחיד שאיתרו היה המשחתת "נוואקי," שהשתרכה אחרי שאר הכוח המרכזי, וטיבעו אותה.
פעולות אחרונות
כאשר הורה הלסי לכוח משימה 34 לנוע דרומה לכיוון לייטה, הוא הותיר את כוח משימה 38 במחסור בכלים. על מנת לחזק את הגנתו, סיפח הלסי לכוח משימה 38 שייטת של ארבע סיירות ותשע משחתות, בפיקודו של אדמירל-משנה לורנס דובוס. בשעה 14:15, הורה מיצ'ר, מפקד כוח משימה 38, על דובוס לצאת למרדף אחר שאריות הכוח הצפוני של אוזאווה. סיירות שייטת זו הטביעו את נושאת המטוסים הקלה צ'יודה בסביבות השעה 17:00, ואת המשחתת "הטסוזוקי" בשעה 20:59. כאשר למד אוזאווה על פעילות השייטת של דובוס, הוא הורה לאוניות המערכה שלו איסה והיוגה לתקוף אותה, אך הן לא הצליחו לאתר אותה.
ביקורת על פעולותיו של הלסי
לאחר קרב מפרץ לייטה, ספג הלסי ביקורת רבה בעקבות החלטתו לקחת עמו את כוח משימה 34 צפונה, במקום להשאירו להגן על מצר סן ברנרדינו. בנוסף, נסבה הביקורת גם סביב העובדה שהלסי התעלם תחילה מקריאות המצוקה של הצי השביעי.
הלסי הגן על פעולותיו בכך שהציג את המידע שהיה בידיו ואת תהליך קבלת ההחלטות שלו. ראשית, טען הלסי, בהתחשב בידיעות המודיעיניות לגבי מצבו של הכוח המרכזי של קוריטה, שהגיעו אליו מטייסי הצי השלישי, הוא האמין כי הכוח ספג נזק כבד מאוד - יותר ממה שהסתבר בדיעבד. לטענה כי היה צריך להתייחס ביתר רצינות לדיווחים לפיהם שב הכוח המרכזי למצר סן ברנרדינו, הגיב כי נחישותו של הצבא היפני לצאת למתקפת התאבדות, גם כאשר אפסו הסיכויים לניצחון, הייתה ידועה לכל. על כן האמין כי הצי השביעי יוכל להתמודד עם שרידי הכוח המרכזי.
שנית, הלסי טען שלא ידע (וכמוהו כל שאר הצי האמריקאי) עד כמה נפגע הכוח האווירי היפני, וכי לרשותו של אוזאווה עמד אך מספר זניח של מטוסים. לדידו, קיבל הלסי את ההחלטה הזהירה ויצא לתקוף את נושאות המטוסים של הכוח הצפוני, אותן תפס כאיום גדול יותר מאשר אוניות המערכה של הכוח המרכזי. החלטה זו מצביעה על תפיסתו כי נושאות מטוסים הן נשק בעל משמעות טקטית רבה יותר מאוניות מערכה, תפיסה אשר החלה לקנות אחיזה בקרב אנשי צי באותה תקופה, בעקבות תרומתן העצומה בהתקפה על פרל הארבור ובקרב מידווי.
השלכות הקרב
הצי הקיסרי היפני ספג את התבוסה הקשה ביותר שלו בקרב זה, בו איבד את מספר כלי השיט ואנשי צוות הגבוה ביותר אי פעם. כישלונם של היפנים לסלק את הכוחות האמריקאים מלייטה, הביא בסופו של דבר לאובדן הפיליפינים, וכך נותקו איי יפן מהטריטוריות היפניות בדרום מזרח אסיה. אובדן טריטוריות אלה ניתק למעשה את יפן ממקורות חומרי הגלם שלה, ובייחוד נפט שהיה דרוש להפעלת כלי שיט וכלי טיס. בנוסף, אובדן לייטה והפיליפינים הביאו את הצי האמריקאי לעמדה נוחה לקראת הפלישה לאוקינאווה, שעתידה להתרחש באפריל 1945.
כלי השיט היפנים ששרדו את הקרב שבו לבסיסם, ונותרו שם עד תום המלחמה. הפעולה הימית האחרונה בעלת משמעות לפני כניעת יפן הייתה מבצע טן-גו, באפריל 1945, אשר במהלכו יצאו אוניית המערכה יאמטו ומלוותיה על מנת לשבש את נחיתת הכוחות באוקינאווה. פעולה זו הסתיימה בהשמדת השייטת היפנית, בלא שהצליחה להשפיע על הנחיתה.
לאחר נחיתת הכוחות האמריקאים בלייטה, התבצעה התקפת הקמיקזה הראשונה. התקפות מאורגנות של כוח התקיפה המיוחד של הצי האווירי הראשון החלו ב-25 באוקטובר, עם השמדת נושאת המטוסים המלווה סנט לו, והמשיכו לאחר מכן גם בקרב אוקינאווה.
ביציניום
במוזיקת הרנסאנס ובתקופה המוקדמת של מוזיקת הבארוק, המושג ביציניום (ברבים: ביציניה; bicinium, pl. bicinia) התייחס ליצירה מוזיקלית המבוצעת בידי שני מוזיקאים או כלים מוזיקליים, ולרוב יצירה זו העבירה מסרים חינוכיים.
למונח היו שני שימושים בהיסטוריית המוזיקה:
השימוש הראשון במונח נעשה בפולין, על ידי המלחין יאן מלובלין (Jan z Lublina) בחיבור משנת 1540. ספרי ביציניה הופצו כמה עשורים לאחר מכן בגרמניה, בארצות השפלה ואף באיטליה, מכיוון שתועלת השיטה כעזר-הוראה נתפרסמה. בנוסף, מרטין לותר הדגיש באותם ימים את החשיבות של לימוד הילדים מוזיקה לצד לימוד ספר התהילים: ביציניה המבוססים על טקסטים גרמניים מספר התהילים הגשימו את מטרתו.
שירת הביציניום נחשבה לקלה למדיי, לפחות בהשוואה להשתתפות באנסמבל. בדרך כלל הביציניום עוצב לשירה או ניגון של תלמידים מאותו גיל ויכולת מוזיקלית, ולעיתים לשירה של תלמיד ומורה.
צימר
צִימֶר (מילולית מגרמנית ומיידיש: "חדר"; החלופה העברית התקנית שקבעה האקדמיה: חֲדַר נופש; שמות נוספים: חדרי אירוח, אירוח כפרי) הוא חדר או מערכת חדרים, על פי רוב בבית מגורים או בחצרו, המושכרים למטיילים ולנופשים למשך לילה אחד או מספר לילות לצורכי הלנה.
המונח "צימר" אומץ לעברית המדוברת מיידיש וממדינות מרכז אירופה דוברות הגרמנית, שם הרבו מטיילים ישראליים להיתקל בשלטי "צימר פריי" (Zimmer Frei - חדר פנוי) מוצבים על בתים המציעים חדר להשכרה למטיילים, בעיקר באזורים הכפריים, טרם הייתה תופעת אירוח זו נפוצה בישראל. במדינות דוברות אנגלית מוכר המושג המקביל "B&B" (או "Bed and Breakfast", משמע, "מיטה וארוחת בוקר") לסגנון אירוח דומה המציע חלופה אינטימית-ביתית לאירוח במלון.
בישראל
בישראל, ובעיקר באזור צפון הארץ (הגליל התחתון, הגליל העליון ורמת הגולן) התפתחה תעשייה ענפה של צימרים, השייכים למשפחות פרטיות במושבים וביישובים כפריים, המשכירות אותם לתקופה קצרה. התעשייה החלה להתפתח בשנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר חלה ירידה ברווחי ענף החקלאות, ומשפחות רבות בעלות חוות חקלאיות ביישובים קהילתיים, קיבוצים, מושבים וחוות בודדים החליטו לנסות את כוחן בעסקי האירוח. הצימרים הראשונים הופיעו בקיבוצים ובמושבים שונים ברחבי הארץ, תחילה במבנים על קרקע שיועדה לחקלאות, אך בפועל שימשה לאירוח נופשים. כיום יש קיבוצים, כפרים ומושבים שעיקר פרנסתם על אירוח נופשים בתיירות פנים. בעשור האחרון התרחב ענף הצימרים גם לדרום ישראל, ובייחוד בנגב ובערבה. בעבר רווחה מאוד העלמת מיסים אצל בעלי צימרים, ובמיוחד כאלו המחזיקים במספר קטן של צימרים. בשנים האחרונות החלה המדינה מגבירה את הפיקוח על צימרים ואת גביית המיסים מבעלי צימרים, מה שהוביל לעליית מחיריהם. הצימרים בישראל מציעים שירותים ברמות איכות רבות ומגוונות, כשרובם נבדלים זה מזה בנוף, ברמת הבידוד, ובמגוון התוספות. תוספות שגורות הן ג'קוזי, בריכה קטנה, טלוויזיה, גישת אינטרנט, פינת אוכל, ארוחות בוקר (לרוב בתשלום נוסף). כמה צימרים אף מציעים שילוב של פעילויות חוץ, טיפולי ספא ומסאז' ושירותים נלווים נוספים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ענף התיירות הכפרית בישראל הציע בשנת 2015 כ-6,500 חדרי אירוח.
בשנים האחרונות משרד התיירות פועל ליצור ביקוש לצימרים ומכניס לשימוש תו איכות IBB, אשר מדרג את מתקני האכסון על פי כ-140 קריטריונים בינלאומיים, איכותיים וכמותיים אשר הותאמו לישראל. מספר קריטריונים לדוגמה: אמת בפרסום, בטיחות, גודל מינימלי של יחידה, מיזוג/חימום, ניקיון ותחזוקה, מידע זמין על אזור האכסון, שירותי הסעדה בסביבתו ועוד. המשרד מוביל את תהליך הדרוג על מנת ליצור שפה אחידה בין בעלי הצימרים לבין הלקוחות. המטרה היא לאפשר לקהל הנופשים לקבל את מירב המידע על מצאי החדרים ואופציות לנופש באזור, ובד ובד עולה רמת השרות והאיכות של חדרי האירוח הכפרי בישראל.
Live at the Folklore Center 1967
Live at the Folklore Center 1967 הוא אלבום הופעה חיה של הזמר טים באקלי. האלבום הוקלט בזמן הופעה ב-Folklore Center שבניו יורק ב-6 במרץ 1967 לפני הקלטת אלבומו השני של באקלי, Goodbye and Hello. הוא מכיל שירים שנכתבו על ידי באקלי וחברו המשורר לארי בקט וגרסת כיסוי לשיר Dolphins של פרד ניל.
נוסטלג'יה קריטיק
נוסטלג'יה קריטיק (, בתרגום חופשי: "מבקר הנוסטלגיה") היא סדרת רשת קומית אמריקאית של דאג ווקר. הסדרה עלתה לאוויר ביוטיוב ביולי 2007 עד שעברה לאתר האישי של ווקר "That guy with the glasses" ולאחר מכן ל"Channel Awesome". כוכב הסדרה הוא מבקר סרטים מריר, ציני וזעפן בשם "הנוסטלג'יה קריטיק" או בקיצור "הקריטיק" המבקר סרטים וסדרות טלוויזיה מילדותו ומהשנים האחרונות תוך התפרצויות כעס קומיות ומוגזמות.
היסטוריית התוכנית
התוכנית עלתה לאוויר ביוטיוב ביולי 2007 אך פרקי התוכנית הוסרו בגלל טענות להפרת זכויות יוצרים. באפריל 2008 הוסרו כל הסרטונים מיו טיוב ונחתם הסכם עם האתר "בליפ טי ווי" (Blip TV) בשנת 2009 מה שהביא להחזרת הסרטונים ליוטיוב.
ב-14 בספטמבר 2012 הכריז ווקר כי הוא פורש מתפקיד הנוסטלג'יה קריטיק ושהתוכנית לא תפורסם יותר. אך ב-23 בינואר 2013 פורסם סרטון בשם "הסקירה חייבת להמשיך" (The review must go on) שבה הכריז ווקר כי הוא חוזר לתפקיד תוך שהוא סוקר את הסרט חייו המוזרים של טימותי גרין. ווקר הודיע שהוא יתחיל גם לעשות סרטונים בהם ינתח נושאים הקשורים בסרטים ("למה אנחנו אוהבים להפחיד את הילדים שלנו?", "האם 'סיינפלד' שיקרה לנו?").
ב-30 בדצמבר 2015 עלה הפרק ה-300 במספר, כשהקריטיק מקיים קרוס אובר עם מבקר סרטים נוסף, הסינמה סנוב (The Cinema Snob), שמגולם על ידי בראד ג'ונס.
פורמט התוכנית
פרקי התוכנית אורכים בין תשע דקות לחצי שעה וכוללים ביקורת הומוריסטית על הסרט המדובר. הבדיחות עושות שימוש בקליפים מהסרט או סרטים אחרים, וכוללות קללות גסות ורדודות, חיקויים של קטעים ודמויות מתוך ומחוץ לסרטים, בדיחות פוליטיות, בדיחות על אמריקה, שחקנים ועוד. חלק מהבדיחות הן בדיחות חוזרות, כלומר מופיעות ביותר מפרק אחד, ולפעמים מתייחסות לכך שזו לא הפעם הראשונה שהופיעו בתוכנית. בזמן הביקורת הקריטיק יסביר מה לא בסדר בסרט וסיבות מסוימות לאיכותו הירודה. לאורך הסדרה התפתחו יכולות המשחק של דאג, ההומור וההגשה של התוכנית, יכולות ניתוח הסרטים של הקריטיק ואיכות המערכונים השזורים לאורך כל הביקורת. אחרי העונה החמישית דאג יצר את התוכנית דמו ריל, בו דוני (שמגולם על ידי דאג עצמו) מנסה ליצור רימייקים לסרטים מפורסמים. תוכנית זו אמנם לא הצליחה, אך היא צירפה לצוותו של ווקר שחקנים מקצועיים וגרמה לכך שהחל מהעונה השישית החלה התוכנית להשתמש בסקיצות, מערכונים קצרים שנועדו לצחוק באופן כללי יותר על הסרט. לפעמים המערכונים יתלכדו לכדי סיפור מסגרת שמתנהל ברקע הביקורת, ואף לסיפור בהמשכים.
שחקנים וצוות
במהלך התוכנית דאג ורוב שיחקו דמויות רבות, בין אם פרודיות על דמויות מסרטים או חיקויים של שחקנים/סלבריטאים מהעולם האמיתי. עם זאת, החל מהעונה השישית הצטרפו אנשי צוות רבים שעבדו עם דאג לפני כן בדמו ריל. השחקנים בתוכנית הם:
לאור הפופולריות של התוכנית הופיעו מספר ידוענים בתוכנית, בהם ניתן למנות את דנטה באסקו, מדובב מפורסם הידוע מהסדרה אווטאר: כשף האוויר האחרון, ג'יימס רולף, הידוע כ"חנון המשחקים הזועם" (The Angry Video Game Nerd), השחקנית מארה וילסון, צוות הכותבים והמפיקים של התוכנית אנימניאקס, המדובבים של פינקי והמוח ויוצר סרטי האנימציה דון בלות'.
פרקים מיוחדים
לא כל פרק של התוכנית הוא ביקורת רגילה. פרקים רבים הם רשימות "אחד עשר הגדולים", השוואות בין גרסאות שונות של סרטים, חודשים חגיגיים ועוד. החל מהעונה השישית, על מנת להקל על עבודתו של דאג ווקר, ישנה רוטציה קבועה בין ביקורות רגילות לתוכניות שקלות יותר יחסית להפקה.
דמויות
לאורך הסדרה הופיעו מספר דמויות בדיוניות. רוב הדמויות הומצאו על ידי דאג ואף גולמו על ידיו. החל מהעונה השישית נוצרו דמויות שגולמו גם על ידי השחקנים האחרים.
תוכניות ספין אוף
לאורך השנים יצר ווקר מספר תוכניות ספין אוף לנוסטלג'יה קריטיק. הדמויות שכיכבו בהן גם הופיעו בתוכנית המקורית, בעיקר צ'סטר א. באם.
יהדות קרתגו
ישנם מספר מקורות עתיקים שעל פיהם משערים חוקרים בני זמננו שייתכן כי מספר קהילות יהודיות חיו בעיר קרתגו.
מספר השערות לגבי הקהילה היהודית
קרתגו אף מוזכרת בתלמוד הירושלמי:
תרשיש
סברה נוספת היא כי תרשיש המוזכרת בתנ"ך היא העיר קרתגו. לטענה זו יש מספר התנגדויות מפי חוקרים הטוענים כי העיר תרשיש הייתה באזור חצי האי האיברי.
חומר נפץ
חומר נפץ הוא חומר המסוגל לעבור תהליך אקסותרמי מהיר המלווה בשחרור אנרגיה רבה ויוצר אפקט של פיצוץ. וזאת, כתוצאה מפעולת הצתה כלשהי. בזמן התהליך, החומר משנה את צורתו ממוצק או מנוזל לגז. בדרך כלל מכיל חומר הנפץ אלמנט הקולט חמצן מרכיב אחר בחומר הנפץ המשמש כאלמנט מחמצן, אך קיימים גם תהליכים אחרים בעלי מאפיינים דומים. תהליך זה קרוי התפוצצות. התהליך יוצר חום רב, אור, ותוצרי לוואי גזיים בדומה לאש. כאשר פיצוץ חומר הנפץ מתבצע במקום סגור, כגון בתוך תרמיל של כדור רובה, הרי שכל הגזים שנוצרו בפיצוץ, מרוכזים בנפח הקטן ששימש קודם לכן את חומר הנפץ בצורתו הגולמית. לגזים אלו אנרגיה גבוהה, המתבטאת בלחץ גבוה מאוד. התפשטות הגזים הללו יכולה לגרום לפעולות שונות, החל מאפקט פיצוץ ועד לשיגורם של קליעים ופגזים. חומר נפץ המוצת בקלות מכונה רגיש (כגון ניטרוגליצרין), או מוצת בקושי רב ואז מכונה אדיש (כגון TNT).
חומרי הנפץ משמשים ברובם במישור הצבאי, באמצעי לחימה שונים המבוססים על אנרגיה קינטית. אך ניתן למצוא אותם גם במישור האזרחי, למשל בעבודות מסוימות בהנדסה אזרחית, כגון חציבה בהר סִלעי והריסה מהירה של מבנים.
סיווג
ישנם שני סוגים עיקרים של חומרי נפץ:
רגישות
חומרי נפץ מסווגים גם לפי מידת הרגישות שלהם ל"גירוי" חיצוני על מנת לפעול:
חומרי נפץ הודפים הם לרוב רגישים, וחומרי נפץ מרסקים הם בדרך כלל אדישים, אבל זה לא מחייב. לעיתים, החומר העיקרי במטען חבלה או פצצה הוא חומר נפץ אדיש, וכדי לקבל את גל הניפוץ הראשוני שגורם לו להתפוצץ משתמשים בחומר נפץ רגיש.
מאיר פרנקל
מאיר פרנקל (4 בספטמבר 1906 – 1976) היה בלשן, חוקר בתחומי השפה העברית וקרבת לשונות.
ביוגרפיה
נולד בברלין ב-1906 למשפחה יהודית אמידה, בעלת "בנק פרנקל". שמו המלא היה פריץ מאיר (הוגו-היינריך), על שם שני סביו ועל שם המשורר היינריך היינה שהיה נערץ על אביו פליקס-עוזר. אימו הייתה מרגריטה לבית פיק, והיו לו שתי אחיות. משפחתו הייתה מתבוללת ורחוקה מיהדות וציונות. פרנקל החל לגלות עניין בשפה העברית כנער, ועסק בלימוד השפה בעצמו ובעזרת מורה פרטי, ובהמשך בחקר מקורן של מילים וקרבתן לשפות שמיות. בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער היהודית-ציונית "בלאו וייס", כיהן בתפקידים בתנועות הנוער הציוניות בברלין ובלייפציג כמנהל סניף הקרן הקיימת, ופרסם מספר מאמרים בביטאון התנועה הציונית בגרמניה, "יודישע רונדשאו", עד 1938.
בשנת 1919 היה פרנקל בין התלמידים הראשונים בבית הספר ללשון העברית של ד"ר משה זמורה. הוא החל להתעניין במילים בעברית המתחדשת, במטרה לאגדן בקבוצות, למיינן במילון, בחרוזים וכדומה. פרנקל למד באוניברסיטת גיסן בתחום לשונות שמיות, ועסק בקרבת מילים וביטויים זהים או קרובים בעברית ובלשונות השמיות.
פרנקל עזב את גרמניה ב-1933 ועלה לישראל. בני משפחתו נספו בשואה. הוא השתקע בירושלים ונישא למרים ויגדרהויז. עבד במוסדות הלאומיים ובקרן היסוד, ובמקביל המשיך בחקר השפה העברית והוראת העברית לעולים חדשים. כתב מאמרים בעיתונים "הצופה", "הבוקר", "דואר היום", "הארץ", "דבר", "העולם", "ידע עם", "בצרון" ו"תלפיות". לאורך השנים פרסם ארבעה ספרים וכ-700 מאמרים. היה שותף בחבר היועצים וסייע להפקת "המילון החדש" של אברהם אבן-שושן.
פרופ' ראובן מירקין, מזכיר האקדמיה ללשון העברית, כתב אודותיו במאמר לציון 100 שנה להולדתו של פרנקל:
משה קול כתב בספרו "מורים וחברים":
חובנטוד בדאלונה
חובנטוד בדאלונה (בקטלאנית: Joventut de Badalona, מתועתק ונהגה ז'ובנטוט) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר בדאלונה שבקטלוניה. הקבוצה היא אחת משתי קבוצות שמעולם לא ירדו מהליגה הראשונה. הקבוצה השנייה היא ריאל מדריד.
הקבוצה נוסדה ב-30 במרץ 1930 ושינתה את שמה מספר פעמים, עד שנקבע שמה הנוכחי בשנת 1939. בשנת 1991 עברה לשחק באולם הספורט האולימפי בעיר, המכיל 12,500 מקומות ישיבה.
נס בדאלונה
שמה של חובנטוד נקשר לקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב לאחר סדרת משחקים שנערכה בין השתיים בשנת 1967, שהוכתרה בשם "נס בדלונה", לאור התוצאה המפתיעה. במשחק הראשון, שהתקיים ב-23 בפברואר, ניצחה בדלונה בברצלונה 101:69 (הפרש של 32 נקודות). במשחק הגומלין, שהתקיים ב-2 במרץ ביד אליהו, ניצחה מכבי תל אביב באותו הפרש (83:51). במשחק השלישי והמכריע שהתקיים ב-4 במרץ ביד אליהו ניצחה מכבי 75:51 ועלתה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. בהמשך הדרך ניצחה מכבי את בוטב הבולגרית והעפילה לגמר, אך הפסידה את הגביע לקבוצה האיטלקית איניס וארזה.
תארים
תארים מקומיים:
תארים בינלאומיים:
אנטוניו קרלוס ז'ובים
אנטוניו קרלוס ז'ובים (בפורטוגזית: Antônio Carlos Jobim; 25 בינואר 1927 – 8 בדצמבר 1994), מוכר גם כטוֹם ז'ובים, היה מלחין, מעבד, פסנתרן וזמר ברזילאי. מזוהה יותר מכל עם סגנון הבוסה נובה וידוע כאחד מיוצריו יחד עם עמיתיו ז'ואאו ז'ילברטו וויניסיוס דה מוראיס. בכך נחשב לאחד המלחינים המשפיעים ביותר על המוזיקה הפופולרית במאה ה-20. הפסנתרן דניאל ז'ובים הוא נכדו.
מוזיקה והשפעות
ז'ובים נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל, וגדל באיפנמה, שם ספג את השפעת המוזיקה המקומית המגוונת – סמבה אפרו-ברזילאית קצבית מחד ובלדות פורטוגזיות נוגות מאידך. את חינוכו המוזיקלי כילד קיבל מקולרויטר (Koellreuter), מלחין גרמני שברח לברזיל מאירופה, ובמחיצתו נחשף ליצירות מלחינים כדביסי, שופן, ראוול, סטרווינסקי ורחמנינוב, אך גם למוזיקה אטונאלית.
לבד מהמוזיקה המקומית העממית, הושפע גם מהמלחין הברזילאי ה"קלאסי" וילה לובוס שאותו העריץ. שילוב כל אלה עם השפעות ג'אז ומשיכתו למוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית (בעיקר לזו של דביסי) הביאו לסגנון ברזילאי חדש – הבוסה נובה – סגנון שכבש את העולם בשנות ה-60 ומשפיע עד היום על יוצרים רבים במיוחד בתחום הג'אז.
רבים מלחניו של ז'ובים הפכו לנכסי צאן ברזל של מוזיקת הג'אז והם כלולים בספר הסטנדרטים הגדול (ה-Real Book).
תחילת דרכו
בשנות ה-50, כסטודנט לאדריכלות, התפרנס ז'ובים כנגן מועדונים בקופקבנה. כאשר נשכר לבסוף על ידי חברת הקלטות עסק בעיקר בעיבוד ובשיפוץ מוזיקה של אחרים. בתקופה זו החל גם לכתוב מוזיקה מקורית.
ב-1954 הקליט לראשונה שיר שהלחין בעצמו, אולם ראשית פרסומו בברזיל הייתה ב-1956 כאשר כתב את המוזיקה למחזהו של המשורר-פזמונאי (והדיפלומט) ויניסיוס דה מוראיס, "אורפאו דה קונסיסאו" (Orfeu da Conceição). מאוחר יותר, כאשר עובד המחזה לסרט הקולנוע "אורפאו נגרו", נדרשו ז'ובים ודה מוראס לחדש את כל שירי המחזה על פי בקשת הבמאי. בשל מרחק גאוגרפי נאלצו השניים לשתף פעולה באמצעות הטלפון, אך הדבר לא הפריע להם ליצור יחד את שלושת שיריו המפורסמים של הסרט: Felicidade ,Frevo, ו-O Nosso Amor. הייתה זו תחילתה של ידידות מופלאה: רוב להיטיו העתידיים של ז'ובים היו לחנים למילים של דה מוראס.
בשנת 1958 הקליט ז'ובים שני אלבומים משותפים לו (כמלחין) ולז'ואאו ז'ילברטו כגיטריסט, שהיוו ציון דרך בהתפתחות הבוסה-נובה וביססו אותה כסגנון מוזיקלי מובחן ומוכר.
פרסום בינלאומי
ב-1962 הקליט את "Desafinado" עם הסקסופוניסט סטן גץ והגיטריסט צ'ארלי בירד. מיד אחר כך ב-1963, הקליט אלבום נוסף עם גץ ועם עמיתו ז'ואאו ז'ילברטו שצירף ברגע האחרון את אשתו, אסטרוד, כזמרת. אלבום זה, מולחן ומעובד כולו על ידי ז'ובים, זכה להצלחה בינלאומית. כמעט כל שיר בו הפך ללהיט, אך עיקר תהילתו מלהיט הענק בפי אסטרוד ז'ילברטו - Garota de Ipanema - ("הנערה מאיפנמה"), שהפך עם השנים לשיר הברזילאי המושמע ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1967 הקליט ז'ובים אלבום משותף עם הזמר האמריקאי פרנק סינטרה, בו מבצע סינטרה גרסאות בשפה האנגלית לחלק מלהיטיו (כמו The Girl from Ipanema ו-How Insensitive). במשך השנים הרבה לשתף פעולה גם עם יוצרים ברזילאים כמו אליס רז'ינה (בדואט ל-Águas de Março), שיקו בוארקי ורבים אחרים.
סוכנות היערות הפדרלית
סוכנות היערות הפדרלית של רוסיה (ברוסית: Федеральное агентство лесного хозяйства России, בקיצור Рослесхоз) היא משרד פדרלי האחראי ליישום המדיניות הממשלתית בתחום הייעור, מתן שירותים וניהול נכסי המדינה בתחום הייעור, הגנה על יערות (תוך שיתוף פעולה עם שירותי הכיבוי בעת מבצעי כיבוי שריפות) ובנוסף הסוכנות אחראית גם לניהול הפארקים הלאומיים של רוסיה ולהגנה על שטחים ונכסים אחרים בעלי ערך היסטורי וכאלה שהוגדרו כמיועדים לשימור במדינה.
אנטוניו קרלוס ז'ובים
פרסום בינלאומי
כמה משיריו של ז'ובים זכו לביצוע בעברית, למשל:
ז'ובים המשיך ליצור ולהופיע עד ימיו האחרונים. הוא מת ב-1994 בניו יורק ונקבר בעיר הולדתו, ריו דה ז'ניירו. לאחר מותו נוסף שמו של ז'ובים לשמו של נמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו, כאות הערכה על תרומתו העצומה למוזיקה העולמית והברזילאית וכתודה על אהבתו לעירו.
סוכנות היערות הפדרלית
הסוכנות מהווה לשכה של המשרד למשאבי טבע של רוסיה, בעצמו זרוע של הממשל הפדרלי. בעבר, משנת 2010 עד 2012 הייתה כפופה לממשלת רוסיה (עד אוגוסט 2010 — למשרד החקלאות של רוסיה) מאז 2012, הגוף פועל בכפיפות למשרד למשאבי טבע של הפדרציה הרוסית.
השירות מנהל ומפקח על מאות שטחים ונכסים, ש-50 מהם מוגדרים כפארקים לאומיים. הסוכנות גם מתמודדת עם שרפות יער באמצעות סוכנות Avialesokhrana (השירות להגנת היערות) ובשיתוף פעולה עם כבאי המשרד למצבי חירום של רוסיה.
שקומבין
בתקופה הרומית הוא נקרא Genusus ושימש כגבול בין התרבות היוונית והאילירית.
הוא מתחיל ברכס ההרים מדרום מערב לאגם אוחריד במחוז פוגרדץ, זורם תחילה צפונה ומקבל תוספת ממספר נהרות קטנים. לאחר מכן הוא פונה למערב, זורם בתוך מספר עיירות וערים אלבניות ונשפך לים האדריאטי.
באזור העיר אלבאסן יוצאות ממנו שתי תעלות המשמשות להשקיית שטח נרחב באזור.
יהודית זיו
ביוגרפיה
זיו נולדה בשם יהודית גנז בחולון וגדלה במושב בית יצחק. בילדותה היא התאמנה בשחייה ובשנת 1968 סיימה במקום חמישי באליפות ישראל בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה. בהמשך, היא התאמנה בקבוצת הפועל חדרה באתלטיקה בהדרכת שורה רפפורט ואמנון גור. נוסף לכך, היא שיחקה בקבוצת הכדוריד של בית יצחק בליגה הלאומית.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 1969 זכתה זיו ב-3 מדליות ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.24 מטר, אחרי מירה בולבה (11.76 מטר) וליאורית דניאל (11.68 מטר), בזריקת דיסקוס בתוצאה של 30.68 מטר, אחרי ליאורית דניאל (36.97 מטר) ומירה בולבה (35.28 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 28.26 מטר, אחרי קלרה פלום (38.45 מטר) וחווה שחר (31.51 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1970 זכתה זיו במדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.61 מטר, אחרי ליאורית דניאל (41.14 מטר) ולפני מירה בולבה (33.13 מטר).
אלופת ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 1971 זכתה זיו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.78 מטר, לפני מירה בולבה (35.81 מטר) ומאירה רוטמן (31.68 מטר) ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.40 מטר, אחרי אסתר שחמורוב (11.78 מטר) ומירה בולבה (11.41 מטר).
ב-29 באוגוסט 1972 קבעה זיו בזריקת דיסקוס שיא אישי חדש של 45.26 מטר, התוצאה השנייה בטיבה של ישראלית באותה העת, 19 ס"מ פחות מהשיא הישראלי של ליאורית דניאל (45.45 מטר).
בנובמבר אותה שנה עברה זיו, במהלך שרותה הצבאי, תאונת דרכים קשה, שבה שברה את עצם הירך ומספר חוליות בעמוד השדרה. היא אושפזה כ-7 חודשים בבית חולים ולאחר שהשתחררה התברר לה שכתוצאה מהתאונה היא סיימה את הקריירה הספורטיבית שלה.
בשנים 1974–1977 למדה זיו חינוך גופני וחינוך מיוחד במכון וינגייט. כיום, היא נשואה ואמא לשלושה ילדים ומתגוררת בבית יצחק.
ניקולאי גדה
ניקולאי הארי גוסטב גדה (בשוודית: Nicolai Harry Gustav Gädda; ניקולאי יוסטינוב ברוסית; 11 ביולי 1925 – 8 בינואר 2017) היה זמר אופרה, שהרבה להופיע גם ברסיטלים. כמי שהקליט יותר ממאתיים תקליטים, נחשב גדה לזמר הטנור המוקלט ביותר בהיסטוריה. שירתו של גדה הצטיינה ביפי צלילה, בשליטה ווקאלית ובמוזיקליות.
קורות חייו
גדה החל את הקריירה שלו ככספר בבנק מקומי בסטוקהולם. לקוח עשיר, ששמע אותו מדבר באחד הימים על שאיפתו לשיר ברמה מקצועית, הציע לו לממן את הכשרתו אצל קרל מרטין אהמן, טנור וגנרי נודע משנות ה-20 של המאה ה-20, שגילה גם את יוסי ביירלינג.
קריירה אופראית
הערכה מוקדמת לשירתו של גדה נתן וולטר לג, אחרי ששמע את גדה שר בבחינה לתפקיד "דמיטרי" להקלטה מתוכננת של "בוריס גודונוב". "'בהגיעי לנמל התעופה פנתה אלי סיעת עיתונאים בשאלה, אם אינני מעוניין לשמוע את הקולות המצוינים של צעיריהם השוודיים. מובן שגיליתי עניין, אבל לא ציפיתי לסיפורים שהופיעו למחרת בבוקר בעמוד הראשון או למטר המכתבים וצלצולי הטלפון שניתכו עלי כמעט ללא הפוגה בבקשה להישמע. נאלצתי לבקש ממנהל האופרה שיעמיד לרשותי חדר לכמה ימים, כדי לשמוע כ-100 מועמדים. הראשון שהתייצב לשיר לפני (בשעה 9:30 בבוקר) היה גדה, ששר קודם לכן, ככל הידוע לי, רק פעם אחת בהופעה פומבית. הוא שר 'שיר הפרח' מתוך 'כרמן', בעדנה רבה אך ברגש רב כל כך, שהייתי קרוב לדמעות. הוא הפיק את הסולם העולה הקשה בסיום וחתם אותו בסי במול צלול ומבריק. כמעט בהתנצלות ביקשתי ממנו לנסות לשיר אותו כפי שנכתב - 'פיאניסימו, ראלנטנדו' ו'דימינואנדו'. בלי להניד עפעף, ביצע מעלל פלאי כמעט, ביופי שלא ייאמן וללא מאמץ. ביקשתי ממנו לחזור בשעה 8:00 אותו ערב ושיגרתי הודעה לאשתי, שזמר גדול נפל לחיקי ולדוברובן הודעתי כי, אם יאמין ואם לאו, גדה בן ה-23 הוא דמיטרי שלוח האל לבוריס שלנו'."
באפריל 1952, בגיל 26, הופיע גדה לראשונה באופרה המלכותית השוודית, בתפקיד "שאפלו" ב-"Le postillon de Lonjumeau" של אדולף אדם. אותה שנה הופיע גם כ"ניקלאוס" ב"סיפורי הופמן" של ז'אק אופנבך ובתפקיד הטנור ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
המנצח הרברט פון קאראיין גילה עניין בגדה לאחר ששמע אותו במבחן קול בסטוקהולם ולקח אותו עמו לאיטליה. בשנת 1953 הופיע לראשונה בלה סקאלה כ"דון אוטאביו" בדון ג'ובאני. ב-1954 הופיע לראשונה באופרה של פריז בתפקיד הטנור ב"אוברון" של ובר, וחתם על חוזה קבוע למשך שנים אחדות. בשנת 1957 הופיע גדה לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הראשי ב"פאוסט" של גונו והמשיך להופיע שם בעוד 28 תפקידים במהלך 26 השנים הבאות, בכלל זה הצגות הבכורה העולמיות של "ונסה" מאת בארבר ו"הפרא האחרון" של מנוטי. גדה הופיע לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1954 בתפקיד הדוכס ממנטואה ב"ריגולטו" של ורדי ומאז חזר לשיר את בנוונוטו צ'ליני באופרה הנושאת שם זה, את אלפרדו בלה טרוויאטה, את גוסטבוס השלישי ב"נשף המסכות", את נמורינו ב"שיקוי האהבה" ואת לנסקי ב"יבגני אונייגין".
גדה גילם את התפקידים הראשיים באופרטות של יוהאן שטראוס הבן:
ב"העטלף" גילם את גבריאל פון אייזנשטיין.
ב"ברון הצוענים" גילם את שאנדור בארינקאי.
ב"לילה בוונציה" גילם את גווידו הדוכס מ-אורבינו.
הקריירה של גדה הצטיינה באריכות ימים חריגה. במאי 2001, באמצע שנות ה-70 לחייו, הקליט את תפקיד "הקיסר אלטום" ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ואת תפקיד "הכוהן הגדול" ב"אידומניאו" של מוצרט הקליט ביוני 2003.
שיר אמנותי
נוסף להופעותיו באופרה, טיפח גדה במקביל קריירה פעילה כזמר רסיטלים, עם רפרטואר נרחב של שירים אמנותיים צרפתיים, גרמניים, סקנדינביים ורוסיים. כישורי השפה של גדה, האינטלקטואליות והמוזיקליות העצומה שלו, כמו גם המספר הרב של הקלטות שביצע, הקנו לו מעמד ייחודי בסוגה זו.
מרגיט פלדמן
ביוגרפיה
מרגיט בוכלטר נולדה בבודפשט במשפחה יהודית. הוריה היו הסוחר הכללי יוז'ף בוכלטר (1890–1944) ותרז גראנאט (1893–1944). היא התגוררה עם משפחתה בכפר טולצ'ווה, במחוז זמפלן.
שואה
כשהייתה בת ארבע עשרה, נכנסו הנאצים להונגריה (מבצע מרגרטה). היא ומשפחתה הועברו לגטו שהוקם בעיר סמוכה. באפריל 1944 כל תושבי הגטו הועלו על רכבות משא וגורשו לאושוויץ, שם נרצחו הוריה מיד בתאי הגזים. היא שיקרה לשומרים הגרמנים וטענה שהיא בת 18 וכך נשלחה לקרקוב, שם אולצה לעבוד בעבודות כפייה במחצבה. הגרמנים קעקעו את המספר "A23029" על זרועה השמאלית כזיהוי. מאוחר יותר היא נלקחה בחזרה מקרקוב למחנה אושוויץ.
לאחר מכן הועברה לגרינברג (בפולנית נקראת ז'לונה גורה), למחנה נשים, שם פגשה את גרדה וייסמן קליין, לימים סופרת ופעילת זכויות אדם. מרגיט בוכלטר אולצה לצעוד בצעדת המוות מגרינברג לברגן-בלזן. היא שוחררה ב-15 באפריל 1945 במחנה הריכוז ברגן בלזן. בשחרורה, סבלה מדלקת ריאות ומצדרת (דלקת כרום הריאות). כמו כן, היו לה פציעות רבות מחומרי הנפץ שהפעילו החיילים הגרמנים הנאצים להשמדת המחנה. 68 מבני משפחתה נשלחו למחנות ריכוז והשמדה, אך מלבדה, רק קרוב משפחה אחד שרד את הזוועות הקשות. לאחר שחרורה עברה לשוודיה, שם החלימה בהדרגה.
מחנכת ופעילה
במשך שנים רבות לא דיברה פלדמן בפומבי על קורותיה בתקופת השואה. בשנות ה-70, בזמן שחיה עם משפחתה בבאונד ברוק, הנער בשכנות לביתם ביקש ממנה לדבר על השואה לפני כיתתו בבית הספר היסודי. היא סירבה לדבר עם הקבוצה באופן אישי, אך אפשרה לילד להקליט את מה שהיא סיפרה לו. הילד השמיע את ההקלטה לחבריו לכיתה. הכיתה התרגשה מאוד מהסיפור שלה, והמשוב של הילד גרם לה להבין את חשיבות שיתוף חוויתה עם אחרים.
בשנת 1981, פלדמן ייסדה את "המכון ללימודי שואה ורצח עם" במכללה הקהילתית Raritan Valley. בשנת 1991 ייסדה את הוועדה לחינוך השואה בניו ג'רזי יחד עם חבר בית הנבחרים של המדינה ג'ים מקגריווי (James McGreevey). בשנת 1994, נתנה חסות להצעת החוק שחייבה את החינוך לשואה ולרצח עם כחובה בבתי ספר בניו ג'רזי.
פלדמן הייתה נשיאת הפדרציה היהודית של מחוזות סומרסט ווורן ( (Jewish Federation of Somerset & Warren Counties) בבית היהודי לזקנים. היא הייתה סגנית נשיא "קהילת כנסת ישראל" וחברה בבית הכנסת שלום בברידג'ווטר, ניו ג'רזי.
רזולוציה (אלגברה)
במתמטיקה, רזולוציה היא סדרה של מודולים, עם העתקות ביניהם, המייצגת מודול נתון. רזולוציות הן אחד המושגים הטכניים המרכזיים באלגברה הומולוגית.
מרגיט פלדמן
מחנכת ופעילה
ב-2003 הייתה שותפה לכתיבת ספרה האוטוביוגרפי, שכותרתו הייתה "מרגיט: מסע של נערה דרך השואה ומעבר לה". (Margit: A teenager's journey through the Holocaust and beyond).
חייה הפרטיים
ב-1953 היא נישאה להארווי פלדמן, אותו פגשה בבית החולים בו החלימה משחפת. היא גרה עם בעלה בבאונד ברוק, ניו ג'רזי (Bound Brookban, New Jersey) והיו לה שני ילדים. מרגיט פלדמן עברה להתגורר בסומרסט, ניו ג'רזי עד מותה. היא מתה מסיבוכים עקב מחלת נגיף קורונה 2019.
רזולוציה (אלגברה)
הגדרה
רזולוציה של מודול M מעל חוג R היא סדרה מדויקת מאחת מהצורות הבאות:
הרזולוציה נקראת סופית אם לכל n גדול מספיק מתקיים E_n = 0.
תכונות
לכל מודול יש רזולוציה חופשית (כלומר, רזולוציה שבה לכל n, המודול E_n הוא חופשי). בפרט, לכל מודול יש רזולוציה פרויקטיבית. לכל מודול יש גם רזולוציה אינג'קטיבית. רזולוציות פרויקטיביות ואינג'קטיביות משמשות להגדרת פונקטורים נגזרים.
מדיוק הסדרות לעיל נובע כי אפשר למחוק את המודול M, מבלי לאבד מידע. במקרה הראשון, M איזומורפי לגרעין של ההעתקה בין. במקרה השני, M איזומורפי לקו-גרעין של ההעתקה.
קוואזי-איזומורפיזם
העתקת קומלפקסים נקראת קוואזי-איזומורפיזם אם לכל מספר טבעי i, ההעתקה המושרית על ההומולוגיה  היא איזומורפיזם. בעזרת טרמינולוגיה זו, נוכל להגדיר באופן כללי שקומפלקס P הוא רזולוציה של קומפלקס M אם קיים קוואזי-איזומורפיזם או. לדוגמה, בהינתן מודול M ורזולוציה פרויקטיבית ההעתקה  משרה קוואזי-איזומורפיזם בין הקומפלקס  (שנקרא רזולוציה של M) לבין הקומפלקס  המהווה ייצוג של M כקומפלקס. תחת הגדרה זו ניתן להוכיח שלכל קומפלקס M החסום מלמעלה (כלומר M^i = 0 לכל i גדול מספיק) יש רזולוציה פרויקטיבית (כלומר קוואזי-איזומורפיזם מקומפלקס חסום מלמעלה המורכב כולו ממודולים פרויקטיביים). בדומה, לכל קומפלקס חסום מלמטה יש רזולוציה אינג'קטיבית.
אסקלפיוס
בפולחן אסקלפיוס, שרווח מאוד ביוון העתיקה, היה חלק נכבד גם לבתו היגיאה, אלת הבריאות שאליה נלווה גם אחיה, טלספורוס. ידוע שהיו קיימים כמה מאות היכלי אסקלפיוס שאליהם נהרו מאות חולים אשר ביקשו תרופות מכוהניו.
על פי אפלטון, מילותיו האחרונות של סוקרטס היו "אנו חייבים תרנגול לאסקלפיוס" (מנהג יווני היה להקריב תרנגול לאל זה, אם אדם לא חלה או מיעט מאוד לחלות במהלך חייו).
ישנם חוקרים המשערים שדמותו המיתולוגית של אסקלפיוס מקורה באדם היסטורי שחי בסביבות שנת 1200 לפנה"ס.
אסקלפיוס במיתולוגיה היוונית
בכתבי הומרוס מוזכרים בניו, מכאון ופודלריוס. הומרוס מציג באיליאדה את בני אסקלפיוס כרופאים גיבורים בשל יכולות הריפוי שלהם. יוחסו להם שתי משפחות רופאים מפורסמות, "האסקלפיאידים", שעם אחת מהן נמנה היפוקרטס.
היגיאה היא בתו.
אסקלפיוס היה תלמידו של הקנטאור כיירון וממנו למד רפואה ואף איך להחיות מתים, בזכות דמה של גורגונה, שדם מצידה האחד מחייה וצד שני ממית. זאוס, שהתרגז מכך שבן תמותה מתערב בפעולתם של האלים בנושאי חיים ומוות הרג את הרופא ואף את בניו ובנותיו על ידי מכת ברק.
מעשה זה של זאוס הביא לריב בינו ובין אפולו אשר סירב לייצר עבור זאוס את הברקים ששימשו כנשקו של זאוס. על מנת לפייס את אפולו, הפך זאוס את אסקלפיוס לאל.
דרך הטיפול
מלוחות התודה שהוקדשו לאסקלפיוס ניתן ללמוד כי עיקר ריפוים של החולים היה בדרך של לינה במקדשים שיוחדו לו. שם הייתה דרך הריפוי מתגלה כביכול בחלום. התנאים הטבעיים במקדשים, כדוגמת אור השמש, האוויר הצח והטבילה במים היטיבו עם החולים. גם כוח האמונה סייע בריפוי. ייתכן שכוהני אסקלפיוס השתמשו בתרופות, ואולי אף ביצעו ניתוחים.
החולים היו מעלים קורבנות לאסקלפיוס, כתודה על ריפוים.
שבועת היפוקרטס
אסקלפיוס הוא אחד מארבעת האלים המוזכרים בשבועת היפוקרטס.
מטה אסקלפיוס
אסקלפיוס מיוצג בכל פסליו כאדם מזוקן בעל פנים רחומות, הנושא מטה עליו כרוך נחש בודד. כיום, סמלים של ארגונים וגופים העוסקים ברפואה ובבריאות מציגים נחש כרוך סביב מטה.
דריו קנזביץ'
דריו קנזביץ' (קרואטית: Dario Knežević; נולד ב-20 באפריל 1982) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
כיליד העיר רייקה, הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון המקומי NK רייקה מליגת העל הקרואטית בשנת 2002. הוא שיחק במדי המועדון 120 משחקי ליגה בקרואטיה, לפני שחתם על חוזה לשלוש שנים בליבורנו מהסרייה א' בסוף אוגוסט 2006. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-25 באוקטובר 2006, בהפסד של ליבורנו 4-1 לאינטר מילאן. הוא הבקיע את שער הבכורה בליגה האיטלקית ב-18 באפריל 2007, בניצחונה של ליבורנו 2 - 1 על קליארי.
ב-21 ביוני 2008 דיווח עיתון הספורט האיטלקי קוריירה דלה ספורט שיובנטוס החתימה את קנזביץ' על חוזה לעונה כשחקן מושאל תמורת 200,000 פאונד, עם אופציה לרכישת כרטיסו תמורת מיליון פאונד אם ליבורנו תרד ליגה. למרות זאת, אף הצהרה רשמית הנוגעת לעסקה הזו לא פורסמה או אושרה על ידי השחקן, או אחד מן המועדונים. ב-30 ביוני 2008 אישרו כלי התקשורת האיטלקיים שקנזביץ' חתם רשמית ביובנטוס על חוזה לחמש שנים. קזנביץ' השתתף במספר משחקי קדם-עונה במדי יובנטוס, ואף נפצע במשחק גביע האמירויות מול המבורג. הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית ביובנטוס בהפסד הליגה לפלרמו ב-5 באוקטובר. קזנביץ' כמעט ולא שיחק ביובנטוס, וחזר לליבורנו ב-15 ביוני 2009.
קנזביץ' שיחק במדי נבחרת קרואטיה ב-10 משחקים בהם כבש שער אחד, אחרי שערך את משחק הבכורה שלו בנבחרת בו כבש את אותו השער, במשחק ידידות נגד נבחרת הונג קונג, ב-1 בפברואר 2006. קנזביץ' היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת הקרואטית בטורניר המוקדמות ליורו 2008. במהלך טורניר הגמר של יורו 2008, הוא נכנס בשני המשחקים הראשונים כמחליף, ובמשחק השלישי של קרואטיה הוא פתח בהרכב, אך הוחלף כעבור 25 דקות בלבד בגין פציעה.
חורבת יתיר
חוּרְבַּת יַתִּיר היא אתר ארכאולוגי הכולל שרידי מבנים בדרום הרי חברון ליד "דרך הפטרולים", הכוללים מבנה שצבי אילן מגדירו "אולי בית כנסת". עם זאת הוא מונה אותו ברשימת בתי הכנסת הקדומים. בתקופה הביזנטית בארץ ישראל היה במקום כפר נוצרי גדול. האתר מזוהה כיתיר המקראית
אזכורים מקראיים
במקרא היא מוזכרת בתור אחד מערי הכוהנים, כמו אשתמוע, כפי שנאמר בספר יהושע: "וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, נָתְנוּ אֶת-עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ אֶת-חֶבְרוֹן... וְאֶת-יַתִּר, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ, וְאֶת-אֶשְׁתְּמֹעַ, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ" (פרק כ"א, י"ד).
יתיר היא אחת הערים שדוד שולח לה שלל. שנאמר בספר שמואל: " וַיָּבֹא דָוִד אֶל-צִקְלַג, וַיְשַׁלַּח מֵהַשָּׁלָל לְזִקְנֵי יְהוּדָה לְרֵעֵהוּ לֵאמֹר: הִנֵּה לָכֶם בְּרָכָה, מִשְּׁלַל אֹיְבֵי ה'. לַאֲשֶׁר בְּבֵית-אֵל ... וְלַאֲשֶׁר בְּיַתִּר.. (פרק ל' כ"ז).
כפר נוצרי
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 מזכיר את יתיר שלוש פעמים:
המקום מופיע במפת מידבא. אשתורי הפרחי, בן המאה ה-14, מזכיר ששם המקום "עתיר" ואכן זה גם שם השייח' הקבור במקום, אולי עדות לשימור השם המקראי. לפי חרסים במקום יש עדות ליישוב ישראלי.
המבנה
בשנת 1806 שמע החוקר אולריך יאספר זטצן על כתובת במקום ושרידי מבנה, אולי כנסייה. החוקר מאדר מספר על שתי כנסיות במקום. סקר של צבי אילן משנת 1987 - 1989 השלים את המידע על האתר. הכפר היה גדול ואמיד. הבנייה מאבני גזית משובחות. אותרה כנסייה וגם מבנה ציבורי נוסף, אולי בית כנסת.
המבנה הציבורי, בולט על סביבתו ופונה לירושלים. המכלול שלו דומה למעון העתיקה בנגב. הקיר הצפוני, בו הייתה אמורה להיות גומחה לארון הקודש נהרס. על המשקופים יש חריטות הדומות לאלו שבסוסיא העתיקה: רוזטות ומרובעים בולטים. לידו מצאו פריטים העשויים להציע על קיום בית כנסת: על קשתות העמודים מדליונים משריגי גפן. עמודי לב מהסוג שנמצאו בחזית בימת ארון הקודש.
שטיינהרט
שטיינהרט (נכתב גם: שטיינהארט, ושטיינהארדט), הוא שם משפחה ממקור גרמני.
אנטוני מרטי
לאחר הבחירות לפרלמנט בשנת 2011, בהם מפלגת דמוקרטים למען אנדורה, מפלגתו של מרטי, ניצחה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באנדורה והוא מונה לראש ממשלה. עיקר פעילותו של מרטי כראש ממשלה, הייתה בהורדת מס ההכנסה באנדורה. מרטי נבחר שוב בשנת 2015.
בשנת 2019 הוא הוחלף על ידי שאווייר אספוט זמורה.
סהרה (שיר)
סהרה הוא שיר של הראפר הישראלי טונה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, "מזרח פרוע", שיצא לאור ב-17 בדצמבר 2021, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק. ב-17 ביוני 2022 יצא השיר כסינגל מתוך ביצוע בהופעה, בהשתתפות הזמרת הישראלית יסמין מועלם.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טונה עצמו, אשר שמו האמיתי איתי זבולון, והוא עוסק באהבה ובמשבר הכתיבה שחווה זבולון. השיר הולחן על ידיו בשיתוף ניר דנן ויקיר בן טוב והופק על ידי דנן ובן טוב.
הצלחה מסחרית
בעקבות צאתה של גרסת הלייב בהשתתפות יסמין מועלם, זכה השיר להצלחה במצעדים. ברשת הסטרימינג ספוטיפיי, השיר הגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי, עם 193 אלף השמעות. , בעשירייה הגיע השיר למקום השני גם כן, ובמצעד הרשמי של גלגלצ הגיע השיר למקום הראשון.
השבעתי אתכם
השבעתי אתכם הוא שיר דבקות מהמוזיקה החסידית. את השיר הלחין פנחס ברייער והוא בוצע בקאברים רבים ומגוונים, שזכו לפופולריות רבה בקרב הציבור הדתי והחרדי.
מילות השיר לקוחות מתוך מגילת שיר השירים, ומתארות את קשר האהבה העמוק שבין עם ישראל (הרעיה) לבין הקדוש ברוך הוא (הדוד):
בשנת 2019 זכה השיר בביצוע יוסף צבי ברייער במקום השביעי במצעד העשור של רדיו קול חי וקול חי מיוזיק.
שטוקהולם (ספר)
הוא ספרה הרביעי של הסופרת הישראלית וכלת פרס ספיר, נעה ידלין. הרומן יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2016 וזכה לשבחים רבים בביקורות. הספר עובד ב-2018 לסדרת טלוויזיה על פי תסריט שנכתב על ידי הסופרת ובבימוי דני סירקין. הספר היה בין המועמדים הסופיים לקבלת פרס ספיר 2017.
תקציר העלילה
הספר עוקב אחר קורותיהם של חמישה גיבורים במשך שמונה ימים. גיבורי הספר היזם יהודה, הפרופסורים לכלכלה אבישי ועמוס, רופאת הילדים בפנסיה נילי וזוהרה, כותבת ספרי זיכרונות, הם חמישה חברים ותיקים מהמעמד הבורגני, בעלי מקצועות חופשיים, משכילים, אמידים, מכובדים, לכאורה נורמליים, הנושקים לגיל 70. ואז שמונה ימים לפני ההכרזה על פרס נובל, שבו יש לאבישי סיכוי כלשהו לזכות זוהרה מוצאת אותו מת במיטתו, ככל הנראה באופן פתאומי מדום לב. החבורה הוותיקה מתכנסת ומחליטה להסתיר את עובדת המוות מוועדת הפרס כדי שלא תתבטל המועמדות שלו לפרס נובל הניתן בשטוקהולם.
הספר מחולק לפרקים שכל אחד מהם מסופר מנקודת מבט של דמות אחרת מתוך הרביעייה קושרת הקשר, בוחן את השתלשלות העניינים מנקודת מבטה וחושף את מערכת היחסים של הדמות הזו עם המת.
עיבוד לטלוויזיה
הספר עובד לסדרה בת 4 פרקים בעלת אותו שם בהפקה משותפת של כאן 11 וקשת 12 בבימויו של דני סירקין על פי תסריט שכתבה הסופרת, נעה ידלין בעצמה. בסדרה משחקים בתפקידים הראשיים לאורה ריבלין, ששון גבאי, דב גליקמן, תיקי דיין וגידי גוב.
גדר המערכת סביב רצועת עזה
גדר המערכת סביב רצועת עזה היא מכשול מעבר בין רצועת עזה לישראל שנבנה לראשונה על ידי ישראל בשנת 1994 ומהווה כיום את גבול ישראל–רצועת עזה. בשנת 2005 נסתיימה בניית תוספת למכשול זה במטרה להפריד בין רצועת עזה למצרים. בשנים 2017–2021 נבנה המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, שנותן הגנה נגד מנהרות טרור חודרות-גדר בנוסף להגנה על-קרקעית נוספת.
הגדר עוברת לאורך כל הגבול היבשתי של רצועת עזה ומורכבת מגדרות תיל רגישה למגע וחיתוך, חיישנים ואזורי חיץ בשטחים הגובלים בישראל ובקטע הגובל עם מצרים ההפרדה נעשית עם בטון וקירות פלדה. בעקבות ירי צלפים, מקלעים ונ"ט אל עבר נתיב העשרה קטע הגדר סביב יישוב זה כולל חומת בטון ומגדלי שמירה ופילבוקסים. הציר הביטחוני המקיף את הגדר נקרא ציר הוברס.
מעברים
הכניסה לרצועת עזה מהיבשה מתבצעת דרך שישה מעברים:
ציר הוברס
ציר הוברס הוא שם הקוד הצבאי של הציר (כביש הביטחון ומערכת הביצורים שסביבו) המקיף את גדר המערכת של רצועת עזה, מהים התיכון בצפון, עד ציר פילדלפי בדרום.
מערך הצמ״ה ואגף בינוי של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה עוסקים בבניית הביצורים ומערכת ההגנה בציר הוברס. מערך ההגנה, שכולל ביצורים, מערכות תצפית והתרעה, מערכות הגנה אקטיבית ושמירה על ידי כוחות קרביים, נקרא בצה"ל מערך "בני קשת". ציר הוברס כולל מערכת הגנה דו-שלבית: ציר הוברס א' וציר הוברס ב'. כל ציר אמור לכלול גדר התרעה אלקטרונית ודרך טשטוש על מנת למנוע פיגועי חדירה.
דרגינים
דרגינים (בדרגינית: дарганти; ברוסית: даргинцы) הם קבוצה אתנית ממוצא צפון-מזרח קווקזי החיים בקווקז, רובם ברפובליקה של דאגסטן שבפדרציה הרוסית. הדרגינים דוברים דרגינית, שפה צפון-מזרח קווקזית, המהווה למעשה רצף לשוני של ניבים הקרובים זה לזה, ונכתבת באותיות הקרובות לכתב הקירילי. דתם של הדרגינים היא האסלאם הסוני, אשר הגיע לאזור לראשונה במהלך המאה ה-8 אך לא קנה שליטה מוחלטת בעם הדרגיני עד למאה ה-15.