cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלנטה האסורה
תקציר העלילה
אדמס מורה לצוות שלו להקים שדה כוח מסביב לספינת החלל שלהם, על מנת למנוע מעשי נוספים. מאמציהם נכשלים, והפורץ הבלתי נראה חוזר ורוצח את המהנדס הראשי קווין (ריצ'רד אנדרסון). מורביוס שב ומזהיר את אדמס מפני תקיפות קטלניות נוספות, בדומו למה שקרה עם ה-"בלרופון". באותו לילה, היצור הבלתי נראה חוזר. לכלי הנשק של הספינה שמופעלים עליו אין כל השפעה, והיצור הורג את פארמן ושני אנשי צוות נוספים. מורביוס, שישן באותה העת, מתעורר למשמע צעקותיה של אלטירה; באותו הרגע היצור נעלם.
מאוחר יותר, בעוד אדמס מנסה לשכנע את אלטיירה לעזוב, אוסטרוב מתגנב ומשתמש בטכנולוגיה של הקרל. הוא נפצע אנושות, ובמילותיו האחרונות אומר לאדמס כי המכונה נבנתה על מנת לאפשר לקרל ליצור כל דבר באמצעות מחשבתם בלבד. עם זאת, הוא אומר שהקרל שכחו דבר אחד: "מפלצות האיד". הרצונות התת-מודעיים שלהם, שהוענק להם חופשי וכוח בלתי מוגבלים על ידי המכונה, הביאו להכחדתם המהירה. אדמס טוען שתודעתו של מורביוס יצרה את היצור שהשמיד את "בלרופון" ותקף את צוותו; מורביוס מסרב להאמין לו.
אחרי שאלטירה מספרת למורביוס שהיא מתכוונת לעזוב עם אדמס, רובי מזהה את היצור שמתקרב. מורביוס מצווה על הרובוט להרוג אותו, אך רובי יודע שזוהי יצירה של התודעה המודעת של מורביוס ומכבה את עצמו במקום לפגוע בו ולעצור אותו. המפלצת חודרת אל המעבדה של הקרל בה אדמס, אלטירה ומורביוס מצאו מקלט. מורביוס סוף-סוף מקבל את האמת. הוא מתעמת עם היצור, אך נפצע אנושות כתוצאה מההתקפה הנובעת מהעימות; מפלצת האיד נעלמת. לפני שמורביוס מת, הוא גורם לאדמס להפעיל מערכת להשמדה עצמית של כוכב הלכת כולו. אדמס, אלטירה, רובי והצוות ששרדו נמלטים אל החלל העמוק וצופים בהרס של אלטייר VI. לאחר מכן אדמס מנחם את אלטיירה באומרו שהטרגדיה הזו תשמש תזכורת לכך ש-" ... אנחנו, בסופו של דבר, לא אלוהים". ספינת החלל עוזבת, בדרכה חזרה לכדור הארץ.
הפקה
במקור, אירווינג בלוק ואלן אדלר כתבו את התסריט בשנת 1952, ואז נקרא הסרט "פלנטה קטלנית" (Fatal Planet). טיוטה מאוחרת יותר של התסריט נכתבה על ידי סיריל הום ששינה את שם הסרט ל-"הפלנטה האסורה" (Forbidden Planet) משום שחשב שעם שם זה הסרט יהיה רווחי יותר בקופות הכרטיסים. סיפורם של בלוק ואדלר התרחש בשנת 1976 על כוכב הלכת מרקורי. משלחת מכדור הארץ בראשות ג'ון גרנט נשלחת לכוכב הלכת כדי להחזיר את ד"ר אדמס ובתו דוריאן, שהיו תקועים שם כבר עשרים שנה. מכאן והלאה, עלילתו דומה בערך לזו של הסרט כפי שהושלם, אם כי גרנט מצליח להציל את אדמס וגם את בתו ולהימלט מהמפלצת הבלתי נראית שעוקבת אחריהם.
התפאורה עבור הסרט נבנתה באולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM) שבקולבר סיטי שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה; עיצוב התפאורה בוצע על ידי סדריק ג'יבונס וארתור לונרגן. הסרט כולו צולם בצילום פנים, כאשר כל סצינות החוץ על פני כוכב הלכת Altair IV צולמו תוך שימוש בטכניקות קולנועיות שונות, בהן בתפאורות, אפקטים חזותיים ועוד.
דגם בגודל מלא של ספינת החלל נבנה, גודלו כ-3/4 מהגודל של ספינת החלל "האמיתית", על מנת לדמות את רוחבה המלא - כ-50 מטרים. את הדגם הקיפה ציקלורמה ענקית, עליה מצויר הנוף המדברי של כוכב הלכת הבדיוני אלטאיר IV; סט הצילומים הזה תפס את כל המקום הפנוי שהיה זמין באולפני קולבר סיטי. שלב הצילומים העיקרי של הסרט החל ב-18 באפריל ונמשך עד לסוף מאי 1955.
מאוחר יותר, נעשה שימוש חוזר בפריטי תלבושות ובאביזרים רבים של הסרט הפלנטה האסורה במספר פרקים שונים של סדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים", שרובם צולמו על ידי חברת ההפקות Cayuga של רוד סרלינג באולפני MGM שבקולבר סיטי, לרבות רובי הרובוט, הדגמים השונים של החללית C-57D, דגמים שונים בגדלים שונים של החללית (הנראים בפרקים "To Serve Man" ו-"On Thursday We Leave for Home" ), רובים ואקדחים, מדים של אנשי הצוות ושוטים של אפקטים מיוחדים.
בעלות של כ-125 אלף דולר, רובי הרובוט היה יקר מאוד בשביל אביזר קולנוע לתקופתו; הוא ייצג כמעט 7% מתקציב הסרט הכולל שעמד על סך של 1.9 מיליון דולר, ושווה ערך לפחות למיליון דולר, בדולרים של שנת 2017. ספינת החלל נבנתה במיוחד עבור סרט זה. רובי שיחק גם בסרט המדע הבדיוני "הילד הבלתי נראה" (1957) ובהמשך הופיע במספר סדרות טלוויזיה ובסרטים רבים.
קטעי ההנפשה שבסרט, בפרט במיוחד ההתקפה של מפלצת האיד, נוצרו על ידי האנימטור הוותיק ג'ושוע מידור, אשר הושאל לאולפני MGM מאולפני ההנפשה של וולט דיסני. במהדות DVD של הסרט, נחשף כי ליצור היה זקן צרפתי קטן, מה שמרמז על קשר בינו לבין ד"ר מורביוס, הדמות היחידה בסרט עם זקן צרפתי. באופן יוצא דופן, הסצנה שבה מפלצת האיד נחשפת לבסוף, במהלך מתקפתה על ספינת כדור הארץ, לא נוצרה באמצעות טכניקת הנפשה מסורתית מקובלת שנקראת "cel". במקום זאת, מידור פשוט צייר כל פריים של הסיקוונס בעיפרון שחור על גבי נייר פלסטיק שקוף.
תגובות וביקורות
הקרנת בכורה עולמית של הסרט נערכה בשארלוט, קרוליינה הצפונית, במסגרת ועידת מדע בדיוני שהתקיימה ב-3–4 במרץ 1956, ולאחר מכן הסרט עלה לאקרנים בלמעלה ממאה ערים שונות ברחבי ארצות הברית ב-23 במרץ בסינמסקופ ובחלק מהאולמות בסטריאו.
על פי רשומות MGM, בעת צאתו המקורית של הסרט לאקרנים הוא הכניס 1,530,000 $ בארצות הברית ובקנדה ועוד 1,235,000 $ בשאר העולם, וכתוצאה מכך הסרט הרוויח 210,000 $.
הסרט יצא מחדש להקרנה בתי הקולנוע במהלך שנת 1972 כאחד ממיזם "Kiddie Matinee" של MGM; במהדורה זו נחתכו כשש דקות מתוך הסרט, כדי להבטיח שהוא מקבל דירוג "G" מטעם איגוד הקולנוע של אמריקה. במהדורות מאוחרות יותר של הסרט יש לו דירוג "G", אם כי כולן הן הגרסה המקורית.
הסרט היה מועמד להיכנס לרשימת מאה שנים... עשרת הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי בקטגוריית "10 סרטי המדע הבדיוני". לחן הסרט היה מועמד להיכנס לרשימת "מאה שנים... מאה פסקולים".
מדיה ביתית
הסרט יצא לראשונה בשנת 1982 בקלטת וידאו VHS ובהמשך גם בלייזרדיסק; שנים מאוחר יותר, בשנת 1996, הסרט יצא שוב ב-VHS ובלייזרדיסק, אך הפעם במסך רחב, לציון 40 שנה לסרט. בהמשך, יצאה מהדורה מיוחדת של לייזרדיסק שבה הסרט נראה בסינמסקופ (יחס רוחב המסך המקורי). האחים וורנר (שרכשו את MGM) הוציאו את הסרט על DVD בשנת 1999. מהדורה זו כללה את שני גודלי המסך השונים על גבי דיסק אחד.
לציון 50 שנה לסרט, מהדורת אספנים מיוחדת יצאה ב-28 בנובמבר 2006, בארגז מתכת אדום גדול במיוחד, תוך שימוש בכרזת הסרט המקורית עבור עטיפתו החיצונית של המארז. הן פורמט DVD והן פורמט HD DVD היו כלולים במהדורה מפוארת זו. פרט לסרט הפלנטה האסורה, כלל המארז גם את הסרט "The Invisible Boy", הפרק "Robot Client" של סדרת הטלוויזיה "The Thin Man" (בשניהם השתתף רובי הרובוט) וסרט תיעודי בשם "Watch the Skies!: Science Fiction, The 1950s and Us". עוד נכלל במארז העתק של רובי הרובוט בגובה 8 ס"מ. בעקבות זאת יצאה גם מהדורה סטנדרטית בפורמט DVD של הסרט, לציון 50 שנה. שתי מהדורות אלו נוצרו על ידי טכנאי MGM-האחים וורנר שביצעו שיחזור דיגיטלי של הסרט המקורי. מהדורת Blu-ray יצאה ב-7 בספטמבר 2010.
עיבוד ספרותי
זמן קצר לפני שהסרט עלה לאקרנים לראשונה, יצא לאור רומן המבוסס על הסרט; תחילה בכריכה קשה, ואחר כך בכריכה רכה. הספר נכתב על ידי וו. ג'יי סטיוארט (שם בדוי של הסופר פיליפ מקדונלד), והוא מתאר את העלילה בסדרת פרקים בגוף ראשון מאת ד"ר אוסטרו, קומנדר אדמס וד"ר מורביוס. הרומן מעמיק עוד יותר בתעלומות היעלמותם של הקרל, ומערכת היחסים של מורביוס איתם. ברומן נחשף כיצד מורביוס נחשף שוב ושוב לטכנולוגיה של הקרל, אשר (כפי שנרמז בסרט) מגבירה את יכולותיו המוחיות הרבה מעבר לאינטליגנציה האנושית הרגילה. עם זאת, טבעו האנושי והלא מושלם של מורביוס עדיין נשמר, עד כדי כך שהוא לוקה בהיבריס וחש בוז כלפי האנושות. אי-ההכרה שלו במגבלותיו הפרימיטיביות הבסיסיות מתגלה כסיבה לנפילתו של מורביוס, כפי שקרה קודם לכן לגזע הקרל שנכחד. אמנם הדברים לא נאמרו במפורש בסרט (אם כי הבסיס לדברים נמצא היה בסצנה שנמחקה בסופו של דבר מהסרט, אך נכללה כתוספת בחלק ממהדורות הביתיות של הסרט שיצאו על לייזרדיסק, DVD ו-Blu-ray), הרומן משווה בין יכולותיה של אלטירה לשלוט על הנמר לבין המיתוס מימי הביניים שחד-קרן ניתן לאלף רק על ידי בתולה.
הרומן כולל גם מספר אלמנטים שלא הופיעו כלל בסרט: ראשית, ערב אחד אדמס, פרמן ואוסטרוב מתצפתים בסתר על ביתו של מורביוס, אך אינם רואים או שומעים דבר. כשהם עוזבים הם הורגים בטעות קוף - אחת מחיות המחמד של אלטירה. כאשר ד"ר אוסטרוב מנתח בהמשך את החיה המתה הוא מגלה כי המבנה הפנימי שלה מונע ממנה להיות בחיים במובן הביולוגי הרגיל. הנמר, הצבי והקופים הם כולם יצירות שיצר ד"ר מורביוס כמוחו להיות חיות מחמד לבתו, שרק צורתן החיצונית דומה לבעלי החיים שעל כדור הארץ. הרומן גם שונה במקצת מהסרט בכך שהוא לא מקשר ישירות בין המכונה הגדולה לבין בריאת בעלי החיים או המפלצת; במקום זאת, רק מייחס אותם ליכולותיו המנטליות של מורביוס. ההרס העצמי של הקרל יכול להתפרש על ידי הקורא כעונש קוסמי על שימוש לא נכון בכוחו של אלוהים, שיוצר חיים. זו הסיבה שבסופו של הסרט, קומנדר אדמס אומר לאלטאירה: "... אחרי הכל, אנחנו לא אלוהים". הרומן מסתיים עם הבחנה דומה.
פסקול
ביבי ולואי בארון הלחינו את המוזיקה האלקטרונית החדשנית המהווה פסקול הסרט, אשר כונתה בכתוביות הסרט כ-"טונאליות אלקטרונית", בין השאר כדי לחמוק מהתשלומים המקובלים של איגודי תעשיית הקולנוע והמוזיקה. דור שרי, מפיק ב-MGM, סיפר כי גילה את הזוג לגמרי במקרה במועדון לילה ביטניקי בגריניץ' וילג' בעת ביקור משפחתי בניו יורק לקראת חג המולד; הוא שכר אותם במקום כדי להלחין את המוזיקה של הסרט. בעוד שבטרמין (שלא נעשה בו שימוש בסרט הפלנטה האסורה) נעשה כבר בעבר שימוש לצורך פסקול הסרט "בכבלי השכחה" של אלפרד היצ'קוק (1945), עבודתם של הזוג בארון הפכה את הסרט הפלנטה האסורה ליצירה הקולנועית הראשונה שבה הלחן המוזיקלי הופק אך ורק באמצעות אמצעים אלקטרוניים בלבד; הפסקול שלהם הקדים את המצאת הסינתיסייזר בשמונה שנים (1964).
בסופו של דבר, ביבי ולואי בארון הוציאו להפצה את הפסקול שהלחינו, על גבי תקליט בשנת 1976 לציון 20 שנה לסרט. האלבום הופק תחת לייבל משלהם, Planet Records (מאוחר יותר שונה השם ל-Small Planet Records). האלבום הושק בפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני ה-34 שהתקיים בקנזס סיטי, מיזורי במהלך סוף השבוע של יום העבודה בשנת 1976, כחלק מחגיגות 20 שנה לסרט; הזוג נכח באירוע לצורך קידום האלבום, והם חתמו על כל העותקים שנמכרו בכנס. עשור לאחר מכן, בשנת 1986, פסקול הסרט יצא בפורמט CD לרגל 30 שנה לסרט, במהדורה שכללה חוברת צבעונית בת שישה עמודים ובה תמונות מהסרט, בתוספת תווים של המלחינים, בבי ולואי בארון וביל מאלון.
מחווה לפסקול הסרט הוצגה בשידור חי בקונצרט של ג'ק דיינג'רס. הקלטה זו זמינה על גבי הדיסק הראשון של האלבום הכפול "Forbidden Planet Explored".
תלבושות ואביזרים
את התלבושות שלבשה אן פרנסיס עיצבה הלן רוז. בשל חצאיות המיני הקצרות שלה - הסרט נאסר להקרנה בספרד; הסרט לא הוצג במדינה זו עד לשנת 1967. שאר התלבושות עוצבו על ידי וולטר פלונקט.
רובי הרובוט הופעל על ידי הפעלולן הזעיר פרנקי דארו. הוא פוטר זמן קצר לאחר תחילת הצילומים, לאחר שבאחד מימי הצילומים הוא שתה 5 מרטיני לארוחת צהריים, זמן קצר לפני הצילומים. הוא כמעט נפל כשניסה ללכת בעודו בתוך התחפושת היקרה של הרובוט.
בסוף ספטמבר 2015 הוצעו למכירה פומבית מספר תלבושות ואביזרים שבהם נעשה שימוש במהלך הצילומים, בהם: התחפושת של "מורביוס" אותה לבש וולטר פידג'ן, רובה, אקדח ופסל מקורי של המעצבת סשה ברוסטום שנראה מחוץ לביתו של מורביוס. עוד הוצעו למכירה כרזות פרסום מקוריות של הסרט. ב-2 בנובמבר 2017 הוצע למכירה רובי הרובוט המקורי, והוא נמכר בסופו של דבר תמורת 5.3 מיליון דולר. מכירה זו קבעה שיא של הכנסות ממכירה פומבית עבור חברת TCM-Bonhams, כאשר עקפה את פסל הנץ ממלטה שנמכר תמורת 4 מיליון דולר בשנת 2013, והפכה לאביזר הקולנועי היקר ביותר שנמכר אי פעם במכירה פומבית.
בלדה לנחשים וציפורי שיר
בלדה לנחשים וציפורי שיר (באנגלית: The Ballad of Songbirds and Snakes) הוא פריקוול לספרי טרילוגיית משחקי הרעב מאת הסופרת סוזן קולינס. הספר תורגם לעברית על ידי יעל אכמון להוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2020 באותה שנה שיצא לאור בשפת המקור. העלילה בספר זה מתרחשת 64 שנים לפני ההתרחשויות בטרילוגיה והדמות הראשית היא דמות הנשיא הכל יכול, השנוא, עוטה הלבן, מדיף ריחות דם וורדים מהספרים הקודמים – קוריאולנוס סנואו בצעירותו.
תקציר העלילה
על רקע משחקי הרעב העשיריים, בלדת ציפורי שיר ונחשים סובבת סביב הרפתקאותיו של קוריאולנוס סנואו המתבגר, שיהפוך לנשיא הדיקטטורי של פאנם באירועי הטרילוגיה המקורית. סנואו, בשנתו האחרונה באקדמיה, בן שמונה עשרה, תלמיד מצטיין, בן המעמד העליון שנפגעו במלחמה, יתום מהוריו ומתגורר עם סבתו ובת דודתו היתומה אף היא וכאשר משפחתו על סף עוני, נבחר לשמש כמדריך בסבב העשירי של משחקי הרעב. מדריך של הזוכה במשחקי הרעב יזכה במלגה לאוניברסיטה וסיכוייו לא נראים מזהירים במיוחד - המיועדת שקיבל היא לוסי גריי ביירד, נערה יתומה ממחוז 12, ועכשיו גורלו תלוי בגורלה, לטוב או לרע, לניצחון או למפלה.
כעונש על ההתקוממות של המחוזות 10 שנים קודם, כל אחד משנים־עשר המחוזות מחויב לשלוח בת אחת ובן אחד, המכונים "מיועדים", להשתתף במשחקים של אותה שנה. עשרים וארבעה המיועדים נכלאים בזירה פתוחה ורחבת ידיים. במהלך כמה שבועות המתחרים נלחמים זה בזה למוות. המנצח הוא המיועד או המיועדת ששורדים אחרונים. המשחקים בשנה העשירית מתנהלים אחרת מאשר המשחקים מהטרילוגיה, הם חדשים ופרימיטיביים יותר. המועמדים מובאים בקרונות בקר סגורים מן המחוזות (ולא בקרונות אישיים מהודרים), אינם זוכים למזון ומשקה במהלך הנסיעה, מתאכסנים לא במלון יוקרה בקפיטול, אלא בכלוב בגן החיות, שם הם נתונים לצפייה של המבקרים בגן החיות והיחס אליהם הוא כאל "תת-אדם".
גם הספר הזה מחולק ל-3 חלקים. שני חלקי הספר הראשונים עוסקים בהכנות למשחקי הרעב ובמשחקים עצמם. החלק השלישי, עוסק בתקופה שאחרי משחקי הרעב.
ביקורת
הספר זכה לקבלת פנים מעורבת. חלק מהמבקרים קבעו שלמעריצי הסדרה יהיה מעניין לקרוא איך התפתחו משחקי הרעב להיות מה שהם מלכתחילה" בעוד אחרים מתחו ביקורת על האורך, גוני הפילוסופיה והבחירה בדמות של קוריאולנוס סנואו כגיבור.
הגרדיאן שיבח את הרומן בזכות הנושאים בו הספר מטפל כגון חברות, בגידה, סמכות ודיכוי וכמו גם שכבות נוספות בההיסטוריה של הקפיטול. באופן דומה, טען מגזין הטיים שקולינס מרחיבה בפרטים מרתקים שמעניקים עומק לעולם המבעית שיצרה בסדרה המקורית.
עיבוד לקולנוע
באפריל 2020 אישרו קולינס ואולפני Lionsgate, שהפיקו את ארבעת הסרטים הראשונים כי קיימות תוכניות לעיבוד הספר לסרט. הליהוק טרם החל, אך אושר כי הבמאי פרנסיס לורנס יחזור לביים את הסרט לאחר הצלחתו בבימוי שלושת הסרטים האחרונים בסדרת משחקי הרעב.
ב־16 במאי 2022, פורסם כי טום בליית' לוהק לתפקיד הנשיא סנואו הצעיר. ב-31 במאי, רייצ'ל זגלר לוהקה לתפקיד לוסי גריי ביירד. ב-15 ביוני, ג'וש אנדרס ריברה לוהק לתפקיד סיאנוס פלינת'. ב-22 ביוני, האנטר שפר לוהקה לתפקיד טיגריס.
ב-6 ביוני 2022, Lionsgate הפיצו טיזר לסרט.
רחוב וילו 2
רחוב וילו 2 או דרך וילו 2 (באנגלית: 2 Willow Road) הוא סדרת מבנים שתכנן האדריכל ארנו גולדפינגר. המבנים נבנו בשנת 1938 בהמפסטד שבצפון לונדון.
מבנים אלה מוגדרים כיום מבנים לשימור בשל ייחודם הארכיטקטוני ויופיים. הם מנוהלים על ידי הקרן הלאומית הבריטית, ופתוחים לקהל מאז 1995.
המבנה היה המבנה המודרניסטי הראשון שרכשה הקרן, לאחר מחלוקת ציבורית חריפה בדבר חשיבותו הארכיטקטונית. במבנה התגורר האדריכל גולדפינגר, יחד עם אשתו אורסולה וילדיהם, עד מותו של גולדפינגר בשנת 1987.
תיאור המבנה
המבנה, הנמצא ברחוב וילו 1, 2 ו-3, נבנה מבטון וצופה בלבנים אדומות. מספר מבנים ויקטוריאניים שעמדו במקום נהרסו למטרת בניית המבנה, על אף מחאות השכנים, בהם הסופר איאן פלמינג. בעקבות כעסו של פלמינג על גולדפינגר, ובשל שנאתו של פלמינג את המבנה ה"מכוער" בעיניו, קרא פלמינג לנבל נגדו צריך להילחם ג'יימס בונד בספרו גולדפינגר, על שם האדריכל.
המבנה המרכזי שבנה גולדפינגר עבור משפחתו הוא הרחב משלושת הבתים, ובו גרם מדרגות ספירלי שתכנן המהנדס הדני אוב ארופ. בשל שלד הבטון שלו, חדרי הבניין רחבים ואין בו עמודי תמיכה פנימיים.
במבנה מוצגים רהיטים שעיצב גולדפינגר עצמו וכן יצירות אמנות של בריג'ט ריילי, מרסל דושאן, הנרי מור ומקס ארנסט, מאוספו של גולדפינגר.
Dschinghis Khan
Dschinghis Khan (בעברית: ג'ינגיס חאן) הוא שיר גרמני אשר נכתב על ידי ברנד מנונגר והולחן על ידי ראלף זיגל.
השיר ברחבי העולם
השיר תורגם לשפות רבות. הזמר הפיני פרדריק תרגם את השיר לפינית בשם "Tsingis Khan" באלבום שנשא את אותו השם. המלחין של השיר המקורי, ראלף זיגל, כל כך נהנה מהגרסה עד שהוא הציע לפרדריק לתרגם ולשיר גם שיר נוסף של להקת ג'ינגיס חאן - "שייח ח'ליף עומר" (בגרמנית: Hadschi Halef Omar). פרדריק נענה להצעה ושר את השיר בשם "שייח עלי חסן" (בפינית: Sheikki Ali Hassan). הלהקה הצ'ילאנית "מאליבו" (MALIBÚ) הוציאה גרסה בספרדית לשיר. גרסה ידועה נוספת, היא גרסה ביפנית בביצוע להקת הבנות הפופולרית "Berryz Kobo". זו גרסה עדינה ומרוככת מעט של השיר, אשר אינה כוללת רמיזות מיניות או סיפורים על צריכת משקאות אלכוהוליים. השיר זכה גם לגרסאות בקוריאנית, שוודית, פורטוגזית, יוונית ותאילנדית. הזמר הספרדי איוואן פרסם גרסת כיסוי של השיר בשם "סין אמור".
בישראל נחשב ג'ינגיס חאן לאחד השירים המזוהים ביותר עם תחרות האירוויזיון לדורותיה, והופעתה הססגונית של הלהקה בעת ביצוע השיר באירוויזיון 1979 נחקקה עמוק בזיכרון הישראלי. על כך תעיד העובדה שהשיר והמופע הנלווה אליו השתלבו בעלילת הקומדיה זוכת פרס האקדמיה הישראלית הללויה, ולואיס פוטרגיטר המחופש לג'ינגיס חאן אף מופיע כדמות בסרט בגילומו של השחקן הישראלי הראל נוף. השיר זכה בישראל למספר גרסאות כיסוי בעלות אופי פוליטי, הן מימין והן משמאל. בציבור החרדי התפרסם השיר תודות לגרסת הכיסוי של מרדכי בן-דוד - "יידן" אשר גם נכללה באלבומו "ירושלים לא למכירה". בן דוד הכניס למנגינת השיר מילים ביידיש העוסקות בביאת המשיח. השיר "יידן" פופולרי בציבור החרדי עד היום. הוא אף זכה לצעדי ריקוד מיוחדים.
עונת 1986/1987 בבונדסליגה
עונת 1986/1987 הייתה העונה ה-24 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-8 באוגוסט 1986 והסתיימה ב-17 ביוני 1987.
בלאו-וייס ברלין ופ.צ. הומבורג עלו מהליגה השנייה בפעם הראשונה בתולדות המועדונים.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם השלישית ברציפות ובפעם התשיעית בתולדות המועדון.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
פורטונה דיסלדורף ובלאו-וייס ברלין ירדו לבונדסליגה השנייה. פ.צ. הומבורג שיחקה בצמד משחקי מבחן (מפגש כפול) נגד פ.צ. סנט פאולי ונותרה בליגה הבכירה.
כדורגלנים מצטיינים
אובה ראן (בורוסיה מנשנגלדבך) שכבש 24 שערים זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
יאנוב פודלאסקי
יאנוב פודלאסקי (בפולנית: Janów Podlaski) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי יאנוב פודלאסקי
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1704, ובשנים שלאחר מכן כבר התקיימה בכפר קהילה עצמאית, עם בית כנסת, בית מדרש ובית עלמין. בתחילת המאה ה-20 נמנו ביישוב 2,149 יהודים, וצביונה של הקהילה במקום היה דתי. בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים באמצע ספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיו, והטילו עליהם גזירות שונות. בסוף אוגוסט 1942 עוד נמנו ביישוב 1,883 יהודים.
ב-19 בספטמבר 1942 הוצא צו גירוש לכל יהודי היישוב, אשר נצטוו לעבור לביאלא פודולסק. לפני הגירוש, נשדדו יהודי היישוב משארית רכושם. מביאלא פודולסק שולחו יהודי היישוב תוך מספר ימים למיינדזיז'ץ פודלסקי, תוך רצח חלקם במהלך האקציה, ומשם שולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה טרבלינקה.
דירק וולקרטסון קורנהרט
דִירְק ווֹלְקֶרְטְסוֹן קוֹרְנְהֶרְט (בהולנדית: Dirck Volckertszoon Coornhert; 1522, אמסטרדם – 29 באוקטובר 1590, חאודה) היה סופר, פילוסוף, מתרגם, פוליטיקאי, תאולוג ואמן הולנדי. קורנהרט נחשב לעיתים קרובות לאבי המלומדות של הרנסאנס ההולנדי.
ביוגרפיה
קורנהרט היה בנו הצעיר של וולקרט קורנהרט, סוחר בדים מאמסטרדם. בילדותו בילה מספר שנים בספרד ובפורטוגל. בשובו הביתה, הוא נושל מהירושה בצוואת אביו בשנת 1539, בשל נישואיו עם קורנליה (נילטיה) סימונס (Cornelia (Neeltje) Simons), אצילה נטולת נדוניה מהארלם (הולנד), שאחותה הייתה אנה סימונסדר, פילגשו של, רוזן. הוא היה רק בן שבע עשרה, והיא הייתה מבוגרת ממנו בשתים עשרה שנים. דרך גיסתו, הוא הפך ל (רב המשרתים) של ריינוד בטירתו ב לזמן קצר. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1541, הוא קנה מאנה ובעלה יאן בית בעיר הולדתה של אשתו, הארלם. אף על פי שהתחיל לעבוד אצל ריינוד, הוא גר ליד בית הספר שבו לימדו יצירות קלאסיות ואמנות מוזמנת. בדיוק חזר מאיטליה והרשים את קורנהרט בעבודתו. קורנהרט הפך לחרט על נחושת, ויצר עבודות בשיתוף עם המסקרק שהפכו פופולריים.
לאחר שלמד לטינית ב-1552, פרסם קורנהרט תרגומים להולנדית מכתבים של קיקרו, סנקה ובואתיוס. התרגום שלו משנת 1562 לשנים עשר הספרים הראשונים של האודיסאה של הומרוס הוא אחת היצירות המרכזיות הראשונות של שירת הרנסאנס ההולנדית. הוא מונה למזכיר העיר הארלם (1562) ול (ראש העירייה) (1564). הוא הצטרף בלהט למאבק נגד השלטון הספרדי, הוא ערך את המניפסט של וילם הראשון, נסיך אורנז' (1566).
נכלא בהאג ב-1568, הוא ברח לקלווה, שם התפרנס מאמנותו. נקרא לדגל בשנת 1572, הוא היה לזמן קצר מזכיר המדינה של הרפובליקה ההולנדית; סלידתו מאלימות צבאית הובילה אותו לשוב לקלווה, שם המשיך וילם להשתמש בשירותיו ובכישרון הכתיבה שלו. אולי בהשראת תקופתו בכלא, הוא כתב ספר "בופנטכט" (Boeventucht, משמעת נוכלת) על הסיבות לפשע עם רעיונות לשיטות הומניות יותר של ענישה ותיקון.
תאולוגיה
קורנהרט היה מפורסם גם כתאולוג. בגיל 30, לאחר שהתעניין בתאולוגיה, והיה מעוניין לקרוא את כתביו של אוגוסטינוס הקדוש, הוא החל ללמוד לטינית. הוא נכנס למחלוקת גם עם הקתולים וגם עם ה, עם שניהם סירב להשתתף בטקס האוכריסטיה. רפורמים, אמר, היו לצערו מבוקשים, אבל אלה שכינו עצמם כאלה לא היו מהסוג שהכנסייה דרשה; מה שהיה צריך זה שליחים בהשראה ישירה מהשמים. עד שישלחו כאלה, הוא המליץ לכל הכנסיות להצטרף יחד לקהילה לא דוגמטית. קורנהרט כתב ושאף למען סובלנות, התנגד לעונש מוות לאפיקורסים. הוא מתח ביקורת על ה, שהיה האורים והתומים ברפובליקה ההולנדית. , שהתבקש להפריך את דעותיו נשבה על ידי טיעוניו.
תלמידים
לפי המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות (RKD), תלמידיו היו, ו.
יצירות
בנוסף למניפסט משנת 1566, כתב קורנהרט חיבור נגד עונש מוות לאפיקורסים. חוברת התומכת במרד המחוזות המאוחדים, הקדמה לדקדוק ההולנדי שפרסם אגודת הרטוריקנים של אמסטרדם, ומספר שירים, ביניהם. לטענת רבים, השיר הפופולרי, שירו של וילהלמוס. אחרים, לעומת זאת, ייחסו זאת ל. ב-1586 כתב את יצירת המופת המקורית שלו, ה-Zedekunst ("אמנות האתיקה").
עד מותו ב-1590, התרגום ההולנדי שלו לברית החדשה (בעקבות הגרסה הלטינית של ארסמוס מרוטרדם) לא הושלם. יצירותיו שנאספו, בפרוזה ובחרוזים, פורסמו ב-1630 בשלושה כרכים.
אייזק דיזראלי כינה אותו "אחד מאבות ה, ואפילו של האומנויות שלהם".
אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג
אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (בגרמנית: Alexandra von Oldenburg; 2 ביוני 1838 - 25 באפריל 1900), הייתה אשתו של ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ביוגרפיה
אלכסנדרה נולדה ב-2 ביוני 1838 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. המשפחה בילתה את חודשי החורף בפטרהוף ובקיץ עברו אל ביתם האחר, בקאמנואי-אוסטרוף, שם הייתה חווה לילדים, שבה הם גידלו ירקות וטיפחו בעלי חיים חקלאיים תחת פיקוחה של האומנת הרוסית שלהם.
אלכסנדרה ואחיה גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה. היא למדה רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ומלבד מקצועות הלימוד הרגילים, הילדים נאלצו לתרגל מוזיקה, ציור, ריקודים, רכיבה ונימוס בארמון. אלכסנדרה הצטיינה באמנות ואף התעניינה בספרות, בהיסטוריה הרוסית ובגנאלוגיה.
בשנת 1848, הוריה של אלכסנדרה לקחו אותה ואת אחיה הצעיר, ניקולאס, לבקר את קרוביהם בגרמניה, והם נשארו אצל משפחת אמה בוויסבאדן ומשפחת אביה באולדנבורג.
ב-25 באוקטובר 1855 התארסה אלכסנדרה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וב-6 בפברואר 1856 נערך טקס החתונה בארמון החורף בסנקט פטרבורג. אלכסנדרה חילקה את רוב זמנה בין עבודות צדקה לנזקקים לבין עבודת החווה במעון הקיץ של המשפחה, ובעקבות כך עלו נישואיה על שרטון, ובשנת 1865 החל ניקולאי לפקוד בקביעות את פילגשו רקדנית הבלט יקטרינה צ'יסלובה.
בשנת 1879 גירש ניקולאי את אלכסנדרה מביתו, והאשים אותה בבגידתה בפומבי עם ואסילי לבדב. אלכסנדרה השאירה מאחוריה את התכשיטים, הבגדים והרכוש, ונאלצה לעבור לבית הוריה. באותה שנה, אלכסנדרה סבלה מתאונה שהותירה אותה משותקת כמעט לחלוטין, והיא לא יכלה להזיז את רגלה או את זרועה הימנית. אלכסנדרה ביקשה עזרה מגיסה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אולם הוא לא היה אוהד כלפי אלכסנדרה, ובמקום זאת גרם לה לעזוב את רוסיה ללא הגבלת זמן לצורך טיפול רפואי בחו"ל, תוך שאלכסנדר שילם בעצמו על הוצאות הנסיעה.
בנובמבר 1880 נסעה אלכסנדרה לאיטליה בלוויית שני בניה, בתקוה למצוא רפואה באוויר החם של נאפולי. במרץ 1881 נרצח גיסה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואחיינה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו. הקיסר החדש התיר לה לחזור לרוסיה, והיא התיישבה בארמון מריינסקי בקייב. גם בקייב בריאותה לא השתפרה ובשנת 1888 היא קנתה אחוזה ליד גבעת ווזנסקאיה. בשנת 1889 היא הפכה לנזירה, והקדישה את שארית חייה לטיפול בחולים ובנזקקים.
משפחתה
ב-7 בינואר 1856 התחתנה אלכסנדרה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה שני בנים:
שרה דוטרטה קארפיו
שרה צימרמן דוטרטה קארפיו (Sara Zimmerman Duterte-Carpio; נולדה ב-31 במאי 1978) היא פוליטיקאית יהודייה פיליפינית, המכהנת החל מ-30 ביוני 2022 כסגנית נשיא הפיליפינים ושרת החינוך. קודם לכן, הייתה החל מ-2016 ראש עיריית דבאו סיטי, השלישית בגודלה בפיליפינים (1,632,991 תושבים לפי מיפקד 2015), תקופת כהונתה השנייה בתפקיד זה, בו כיהנה גם בשנים 2010–2013. בתו של מי שכיהן כנשיא הפיליפינים עד 2022, רודריגו דוטרטה.
קורות חיים
דוטרטה קארפיו נולדה בדבאו סיטי ב-1978. אביה רודריגו דוטרטה, לימים נשיא הפיליפינים היה אז, עדיין עורך דין בראשית דרכו. הוא כיהן אותה עת כיועץ מיוחד במחלקת התביעות העירונית של דבאו סיטי. אמה, אליזבת' צימרמן הייתה דיילת תעופה יהודייה פיליפינית. יש לה שני אחים ואחות למחצה אחת.
ב-1995 סיימה את לימודי התיכון בקולג' העירוני לנשים וכעבור ארבע שנים השלימה תואר ראשון (BS) בתרפיה נשימתית, בקולג' סן פדרו בעיר. סיימה לימודי משפטים בקולג' סן סבסטיאן במאי 2005 וכעבור ארבעה חודשים קיבלה רישיון עריכת דין. ב-2007 נישאה למנסס קארפיו, עורך דין אף הוא. לשניים יש שני בנים ובת מאומצת.
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של דוטרטה קארפיו החלה כבר כשהייתה בת 29, ב-2007, כשנבחרה לראשונה לסגנית ראש עיריית דבאו סיטי. ראש העירייה באותה תקופה וברצף מאז 2001 (כיהן גם בשנים 1988–1998), היה אביה, רודריגו דוטרטה.
דוטרטה קארפיו כיהנה בתפקיד הסגנית במשך שלוש שנים, עד 2010 ומשנאלץ אביה, על פי החוק הפיליפיני, להימנע מלרוץ ברביעית לראשות העירייה, התמודדה היא במקומו ונבחרה, כאשר אביה נבחר עימה לתפקיד סגנה. דוטרטה קארפיו כיהנה כאישה הראשונה אי פעם, בתפקיד ראשת עיריית דבאו סיטי, במשך שלוש שנים (2010 - 2013).
ב-2013 יכול היה דוטרטה האב, על פי החוק הפיליפיני לרוץ שוב לתפקיד ראש העירייה והוא אכן התמודד ונבחר, אבל הפעם הוא לקח עימו כסגנו את בנו הבכור פאולו רודריגו. כעבור שלוש שנים, ב-2016, כאשר האב התמודד לנשיאות הפיליפינים וניצח, עשתה דוטרטה קארפיו את המירוץ המקביל, ברמה המקומית וניצחה אף היא. אחיה פאולו דוטרטה נבחר לסגנה.
דוטרטה קארפיו כיהנה בשנית, מאז 30 ביוני 2016, כראשת עיריית דבאו סיטי. בספטמבר 2017 הכריז דוטרטה האב, כי הוא רואה בבתו דוטרטה קארפיו מועמדת להחליפו בתפקיד נשיאת הפיליפינים, ב-2022.
בעת ביקורו של אביה בישראל בספטמבר 2018, נלוותה אליו גם דוטרטה קארפיו.
בבחירות 2022 לנשיאות הפיליפינים רצה דוטרטה לצדו של בונגבונג מרקוס, הוא כמועמד לנשיאות והיא כמועמדת לסגניתו. שניהם זכו, הוא ב-59% מהקולות והיא ב-61.5% מהקולות. דוטרטה הושבעה ב-19.6 והיא מכהנת החל מ-30 ביוני 2022 כסגנית נשיא הפיליפינים.
אלי ניסן
אלי ניסן (12 במרץ 1934 - 22 ביולי 2022) היה עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי שמילא שורה של תפקידים ברשות השידור, בהם עורך מבט לחדשות, כתב מדיני, שליח רשות השידור, בארצות הברית עורך ומנחה "מוקד", עורך ומפיק "מבט שני" ועוד.
ביוגרפיה
ניסן נולד לשלמה ובלהה ניסן בתל אביב. למד ב"בית הספר לדוגמה" בתל אביב. המשפחה התגוררה בתל אביב. בגיל 11 ב-1945 עבר עם משפחתו לטבריה, למד בבית הספר המקצועי "עמל" בעיר. בצה"ל שירת בחיל הים כאיש צוות פריגטת חיל הים. לאחר שחרורו למד בסמינר למורים של עליית הנוער בירושלים. בשנים 1957–1960 היה כתב עיתון למרחב. בסוף 1960 הצטרף לעיתון דבר ככתב העיתון בירושלים וב-1963 מונה לכתבו המדיני של דבר. ב-1966 נטל חופשה מעיתון "דבר" כדי לשמש דובר במשרד הביטחון, ליד ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול. בסוף 1967 פרש מתפקיד זה ושב לעבודתו ככתב בעיתון דבר.
לאחר פרישתו מרשות השידור היה מפיק סרטים ותוכניות טלוויזיה ובעלים של חברת ההפקה, וכן שימש יועץ לחברות תקשורת, יועץ למועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין. בשנת 1997 היה חבר "ועדת פלד", שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו וארגונם מחדש.
נפטר ב-22 ביולי 2022.
דגל פיג'י
דגל פיג'י אומץ ב-10 באוקטובר 1970. הדגל מבוסס על הנס הכחול הבריטי, אך הרקע שלו הוא בצבע תכלת. הדגל נותר בלא שינוי כאשר פיג'י הכריזה על עצמה כעל רפובליקה בשנת 1987.
הדגל דומה בעיצובו לדגל המושבה בתקופה שקדמה לעצמאותה - דגל בו הנס הכחול היה בעל צבע כחול מסורתי.
קוניור
קוניור (שם מדעי: Aratinga) הוא סוג במשפחת התוכיים של עופות קטנים החיים ביערות הגשם של דרום אמריקה. הם קרובים למיני הסוג Pyrrhura וכן לקוניור זהוב. מינים נוספים הקרובים אליהם הם תוכון כחול כתר (Thectocercus acuticaudatus), תוכי Eupsittula ותוכי Psittacara.
מינים
בנוסף, היו בסוג עוד שני מינים, Aratinga vorohuensis ו-Aratinga roosevelti, שנכחדו בתקופת הפליסטוקן.
פיג'י
הרפובליקה של פיג'י (באנגלית: Republic of Fiji, בפיג'ית: Matanitu Tugalala o Viti, בהינדית: फिजी गणराज्य) היא מדינת איים הנמצאת בארכיפלג בדרום האוקיינוס השקט, מזרחית לוונואטו, מערבית לטונגה ודרומית לטובאלו.
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות מעלות עדויות להתיישבות בפיג'י כאלף שנה לפנה"ס. האירופאים הראשונים הגיעו לארכיפלג רק במאה ה-17.
האירופאי הראשון שגילה את פיג'י היה ההולנדי אבל טסמן בשנת 1643 בזמן שחיפש יבשה דרומית. רק במאה ה-19 החלו המתיישבים הראשונים להגיע מאירופה (אשר הביאו סוחרים הודיים), והפכה לקולוניה של בריטניה בשנת 1874.
פיג'י קיבלה עצמאות בשנת 1970. בשנת 1987 התחוללו במדינה שתי הפיכות צבאיות. ההפיכה הראשונה הגיעה בגלל הדומיננטיות של הקהילה ההודית בממשלת פיג'י והשנייה שהגיעה ארבעה חודשים לאחר מכן כנגד המונרכיות הבריטית. ישנם הרואים בשתי ההפיכות אירוע אחד שהחל ב-14 במאי והסתיים בסוף ההפיכה השנייה עם הכרזתה של פיג'י כ"הרפובליקה של פיג'י" ועשר שנים לאחר מכן כ"הרפובליקה של איי פיג'י".
בתחילת דצמבר 2006 אירעה הפיכה צבאית במדינה כשראש הממשלה לייסניה קארסה הודח על ידי מפקד הצבא פרנק ביינימרמה.
בשנת 2018 האזור נפגע קשה מציקלון ג'טה ובתים רבים נהרסו.
פוליטיקה
לאחר שקיבלה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1970, הייתה פיג'י מונרכיה חוקתית כחלק מממלכות חבר העמים הבריטי, ואליזבת השנייה הוכרה כמלכת פיג'י. בשנת 1987, לאחר הפיכה, בוטלה המלוכה ופיג'י הוכרזה דמוקרטיה פרלמנטרית. החוקה הנוכחית התקבלה בשנת 1997 והבחירות האחרונות התקיימו לפיה בשנת 2006. מאוחר יותר ב-2006, הפיכה צבאית, הרביעית במספר מאז פיג'י נהייתה עצמאית, החליפה את השלטון בפועל למשטר צבאי. באפריל 2009 השעה הנשיא באותה עת, ג'וספה אילואילו, את החוקה לאחר שבית המשפט לערעורים של פיג'י קבע כי המנהיגות הצבאית של פיג'י אינה חוקית, ומינה מחדש את פרנק ביינימרמה (שהיה אחראי להפיכה) לראשה. מאוחר יותר ב-2009, אילואילו הוחלף כנשיא על ידי ראטו אפלי נאילטיקאו. ולאחר שנים של דחיות, בחירות דמוקרטיות נערכו ב-17 בספטמבר 2014, ומפלגת Fiji First של ביינימרמה זכתה ב-59.2% מהקולות. הבחירות אושרו על ידי משקיפים בינלאומיים.
כלכלה
כלכלת פיג'י נשענת בעיקרה על חקלאות, כאשר הענף השני בחשיבותו הוא התיירות. בשנים האחרונות הוקמו מספר מפעלי טקסטיל שהצטרפו למפעלי המזון באי. בשנים האחרונות התרחב מגזר המסחר והשירותים, שמוקדו העיקרי בבירה סובה.
הענף החקלאי המרכזי הוא קנה הסוכר אשר על יצואו נשענת כלכלת המדינה מאז הרבע האחרון של המאה ה-19 כאשר חברת CSR האוסטרלית החלה לפעול בפיג'י בהזמנת השלטונות הקולוניאלים. עם קבלת העצמאות עברה השליטה לידי רשות הסוכר הממשלתית FSC. עיקר גידול הסוכר הוא באזורים המערביים של שני האיים הגדולים, ויטי לוו וונואה לוו, אזורים בהם ישנה תקופת יובש מוגדרת המאפשרת לקנה הסוכר להגיע להבשלה עם ריכוז גבוה של סוכר בקנה. פיתוח תשתית תחבורתית באזורים אלה תרם רבות להתפתחות ענף התיירות, במיוחד מאז המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. מרבית בתי המלון מרוכזים במקביל לרצועת הסוכר.
הגידול המסחרי השני בחשיבותו, אך רחוק אחרי הסוכר, הוא היאנגונה (ידוע בשם קאוה בין איי האוקיינוס השקט).
חקלאות הכפר הפיג'יאני מתאפיינת בשיטת עיבוד מסורתית הנקראת חקלאות נדודים והמתבססת על מחזור שדות. הגידולים העיקריים הם גידולי שורש מסורתיים: טארו, יאם, קסאווה, קומרה (בטטה). בהשוואה, החקלאים ההודים בפיג'י נוקטים בעיבוד רציף של שטחי הקרקע העומדים לרשותם תוך שימוש בתשומות מתקדמות כולל דשנים.
גאוגרפיה
המדינה מורכבת מ-322 איים (מתוכם 106 איים מאוכלסים) ומעוד 522 איונים קטנים יותר. שני האיים החשובים ביותר הם ויטי לוו (Viti Levu) וונואה לוו (Vanua Levu). בירת פיג'י, סובה, נמצאת באי ויטי לוו, ואוכלוסייתה מונה כ־130,000 נפש. האיים הם הרריים, עם פסגות המגיעות עד לגובה של 1300 מטרים, ומכוסים ביערות טרופיים. ערים חשובות נוספות הן נאדי (Nadi) (בה נמצא נמל התעופה הבינלאומי) ולוטוקה (Lautoka). הערים החשובות באי וונואה לוו הן לאמבאסה (Labasa) וסאבוסאבו (Savusavu). עיר הבירה הראשונה של פיג'י הייתה לבוקה (Levuka) שבקבוצת איי לומאיויטי, כיום יעד תיירותי.
איים נוספים בפיג'י הם: האי השלישי בגודלו - טאבאוני (Taveuni) והרביעי בגודלו - קאנדאבו (Kadavu), קבוצת האיים ממנוקה (Mamanuca Islands) (בקרבת העיר נאנדי), קבוצת האיים יאסווה (Yasawa Islands), הנחשבים ליעד תיירותי, קבוצת האיים לומאיויטי (Lomaiviti), וקבוצת האיים המרוחקת לאו (Lau Islands).
איי רוטומה (Rotuma) הנמצאים כ-500 ק"מ צפונית לארכיפלג של פיג'י, כלולים אדמיניסטרטיבית במחוז המזרחי של פיג'י, אולם נהנים ממידה מסוימת של אוטונומיה בניהולם הפנימי, שכן תושביהם אינם מלנזים ותרבותם מיוחסת לתרבות הפולינזית.
דמוגרפיה
המאפיינים הדמוגרפיים של האוכלוסייה של פיג'י ידועים באמצעות מפקדים, אשר נערכים בדרך כלל במרווחים של עשר שנים, וכבר נותחו על ידי לשכות סטטיסטיות מאז שנת 1880. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של פיג'י (FBOS) ביצעה משימה זו מאז 1996, המפקד הראשון מאז קבלת עצמאות המדינה. המפקד של שנת 2007 מצא כי האוכלוסייה הקבועה של פיג'י עומדת על 837,000 איש. צפיפות האוכלוסייה באותה שנה הייתה 45.8 תושבים לקמ"ר, ותוחלת החיים הכללית בפיג'י הייתה 72.1 שנים. מאז שנת 1930 האוכלוסייה של פיג'י גדלה בשיעור של 1.1% לשנה. מאז שנת 1950, שיעור הילודה של פיג'י ברציפות עולה על שיעור המוות שלה. רוב האוכלוסייה בגיל 18–64. הגיל החציוני של האוכלוסייה היה 27.9, והיחס בין המינים מכלל האוכלוסייה היה 1.03 גברים לכל אישה.
ילידי האי הם תערובת של פולינזים ומלנזים, כתוצאה מההגירה המקורית לדרום האוקיינוס השקט לאורך זמן. אוכלוסיית הודו-פיג'י גדלה בקצב מהיר מ-61,000 אנשים שהובאו מהודו בין 1879 ל-1916 לעבודה בחקלאות. בנוסף על כך, אלפי הודים היגרו מרצון בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ויצרו את הליבה של כלכלת פיג'י.
נכון למפקד שנערך בשנת 2007, חלוקת הדתות היא:
המלחמות הסאמניטיות
המלחמות הסאמניטיות הן סדרה של שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין ברית העמים הסאמניטיים, שגרו באזור הרי האפנינים, ממזרח ומדרום לרומא.
המלחמה הסאמניטית הראשונה התרחשה בשנים 343–341 לפנה"ס כתוצאה של התערבות של רומא לטובת ערי קמפניה נגד התקפות סאמניטיות. המלחמה השנייה, בשנים 326–304 לפנה"ס, התרחשה בשל התערבות של רומא במדיניות של נאפולי, והתפתחה לתחרות על השליטה בדרום חצי-האי האיטלקי. המלחמה התאפיינה בהצלחות סאמניטיות בתחילתה, אך הסתיימה בניצחון רומי מוחץ בקרב בּוֹביאנום, ובשנת 304 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. המלחמה השלישית, בשנים 298–290 לפנה"ס, הייתה המלחמה האחרונה בה התייצב מול רומא עם איטלקי שווה כוחות, הפעם תוך שיתוף פעולה עם כוחות אטרוסקים וגאלים. עם פלישתו של פירוס מלך אפירוס לדרום איטליה, ניסו הסאמינטים את כוחם נגד רומא, שוב לשווא. לאורך העימות כולו גילו הסאמניטים אומץ רב ושיתפו פעולה לא פעם עם אויביה האחרים של רומא. בעקבות ניצחונה הגורף בעימות, הפכה רומא למעצמה היחידה בחצי האי האפניני.
רקע היסטורי
העמים הסאמניטים מנו ארבעה שבטים: הקַריקינים (Carricini) בצפון, הקאודינים (Caudini) במערב, ההירפּינים (Hirpini) בדרום והפֵּנטרים (Pentri) במרכז. המסגרת המדינית שקיימו הסאמניטים היוותה כוח-נגד לעוצמה הפוליטית והצבאית של רומא עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הרקע לעימות הוא התרחבותה של רומא דרומה עד הנהר לירי, שנקבע כגבול בין לאטיום לקמפניה. קמפניה הייתה אזור חקלאי עשיר בחצי האי האפניני מדרום לרומא, שהיו בו גם נמלים מצוינים, ולפיכך הוא משך לאורך הדורות מתיישבים וכובשים, ובראשם היוונים והאטרוסקים. עם הזמן התמזגו הפולשים עם אוכלוסיית המקום, ויצרו תערובת תרבותית ייחודית. עד אמצע המאה הרביעית לפנה"ס נוספו גם הסאמניטים לתערובת.
לפי דיודורוס וליוויוס, בשנת 354 לפנה"ס נחתם הסכם בין רומא לסאמניטים. רוב סעיפי ההסכם לא שרדו עם הזמן. עם זאת, ההסכם הביא לחלוקת אזורי התפשטות, שלפיה היה נהר לירי קו הגבול בין האזורים השייכים לרומא והאזורים ששייכים לסאמניטים. מצד אחר בא ההסכם להגן על שני העמים מפני פלישות עתידיות מצד העמים הגאלים שבצפון חצי-האי, אך כמו במקרים אחרים בדברי-ימי רומא, הוא לא מנע התנגשות עתידית. התנגשות זו אירעה לראשונה בצפון קמפניה.
מקורות
המקור היחיד שהשתמר ומתאר את השתלשלות המלחמה במלואה הוא כתביו של ליוויוס, אף שעדויות לגבי חלק מהאירועים הנקודתיים שהוא מתאר נמצאו גם במקורות אחרים. היסטוריונים מסכימים שליוויוס מתאר אירוע היסטורי שאכן קרה, אך הם חלוקים ביניהם לגבי מידת המהימנות של הנרטיב בכללו.
ליוויוס מתייחס למלחמה כקו פרשת מים ביחסי החוץ של רומא וכנקודת ההתחלה של התרחבותה לכלל חצי-האי האפניני. רומא נגררה לעימות כמעט בעל-כורחה, ולא מתוך אינטרס, כדי להגן על קפואה מפני התוקפנות של הסאמניטים. הסנאטורים ברומא, לפי ליוויוס, היו חלוקים ביניהם בשאלה אם להתערב במלחמה באופן שיפר את ההסכמים הקודמים עם הסאמניטים, אך בסופו של יום הם צידדו בהתערבות מתוך רצון להגן על החלש. באופן זה, הנרטיב של ליוויוס מציג את רומא ככוח מוסרי והוגן שזכה בהתרחבות הטריטוריילית במלחמה צודקת.
בנוסף, היסטוריונים העירו על הדמיון בין הנרטיב של ליוויוס לגבי השיקולים שהביאו את רומא למלחמה לבין זה של תוקידידס לגבי תחילת המלחמה הפלופונסית. בנרטיב של של תוקידידס, האתונאים פתחו במלחמה נגד קורינתוס, חברת הליגה הפלופונסית בראשות ספרטה, כדי לעזור לקורקירה העצמאית. הם עשו זאת לאחר דיון באספה באתונה, שבמהלכו נאמו אנשי המשלחת מקורקירה, במטרה לשכנע את האתונאים לעמוד לצדם. בין השאר, נציגי קורקירה טענו שהצטרפותם לברית בראשות אתונה והתערבות אתונה לטובתם לא יגרמו להפרת הסכם השלום עם ספרטה. בנרטיב של ליוויוס, קפואה מחליפה את קורקירה, רומא מחליפה את אתונה והסאמניטים מחליפים את הקורינתים ואת כוחות הליגה הפלופונסית. השגריר הקמפני מגיע לסנאט הרומי ונואם, כפי שעשה נציג קורקירה. כמו האתונאים בנרטיב של תוקידידס, הרומאים מודאגים מהפרה של הסכם שלום קודם. ההבדלים המרכזיים בין הנרטיבים הם שהאתונאים, על פי תוקידידס, היו מונעים בעיקר משיקולים של ריאל פוליטיק והמלחמה הכוללת פורצת משום שהם כושלים בניסיונם לא לפגוע בהסכם השלום, בעוד הרומאים בנרטיב של ליוויוס מונעים באמת ובתמים מרצונם לאכוף את כללי הצדק והחוק, והם נגררים למלחמה בעל כורחם על מנת להגן על הקורבנות. שינוי זה מאפשר לליוויוס להציג את הרומאים באור חיובי ולהתמודד עם שאלות כבדות משקל לגבי הפרת הסכם השלום. הדמיון בין הנרטיבים מחזק את העמדה שיש לבחון את ההיסטוריוגרפיה של ליוויוס באופן ביקורתי.
הרקע ומהלך המלחמה לפי ליוויוס
לפי ליוויוס, בשנת 343 לפנה"ס פתחו הסאמניטים בניסיון התרחבות מערבה, ותקפו את הסידיקינים בני העם האוֹסקי שישבו באזור. הסידיקינים פנו בבקשת עזרה לקפואה, עיר המדינה החשובה בקמפניה באותה תקופה. הסאמניטים זכו בעימות בניצחון גדול, התקדמו דרומה לתוך קמפניה, הביסו כוחות נוספים ואף הטילו מצור על קפואה. בתגובה פנו הקמפנים לרומאים וביקשו את עזרתם. הדעה ברומא הייתה חלוקה ביחס לבקשה זו. מחד היו הסאמניטים בעלי-ברית בעשׂור האחרון, ומאידך עלה החשש מהתרחבותם במישור החוף הפורה של קמפניה. על אף שהסנאטורים ברומא מכירים בצדקתם של הסאמניטים ובחשיבות האסטרטגית של קמפניה, הם מסרבים לבקשה של הקמפנים, משום שהתערבות לצידם תפגע בהסכם בינם לבין הסאמניטים ותהווה, בשל כך, גם פגיעה באלים. בתגובה, אומר ראש המשלחת הקמפנית, שאם מסרבים הרומאים להגן על קפואה בשם הצדק, הם יהיו מוכנים לפחות להגן על עצמם – קפואה ואנשיה יכנעו לרומא ויעבירו את העיר לריבונותה. סיפור זה, לגבי כניעתה מרצון של קפואה אינו אמין בעיני חלק מההיסטוריונים, אך אחרים טענו שפעולות כאלה היו חלק רגיל בדיפלומטיה של התקופה. לפי ליוויוס, נרגשים מתחינותיהם ומכניעתם מרצון של אנשי קפואה, החליטו הרומאים לקחת חסות על קפואה, שכעת הייתה רכוש של רומא עצמה. הם שלחו משלחת שתגולל בפני הסאמניטים את השתלשלות העניינים ותפציר בפניהם לא לפגוע בקפואה. עם זאת, הסמאניטים הזועמים הגיבו להפצרות בביטול וזלזול והורו מייד לאנשי צבאם לפשוט על קמפניה. כשהחדשות על התנהגות הסמאנטים הגיעו לרומא, פעלו אנשי הסנאט ברומא על פי החוק הנהוג. הם שלחו כוהנים (פטיאלים) כדי לדרוש מהסמאנטים לתקן את טעותם, ומשלא נענו הם הכריזו מלחמה.
בשנת 343 לפנה"ס הנהיגו שני קונסולים, מרקוס ולריוס וקורנליוס קוסוס  את הצבא נגד הסאמיניטים. ולריוס נשלח לקמפניה, בעוד קורנליוס קוסוס פלש לסאמניום. לפי ליוויוס, שני הקונסולים הביאו לרומא ניצחון בשלושה קרבות מרכזיים. ולריוס התקדם דרומה לתוך קמפניה ולבסוף הגיע למרגלות הר גאורוס, שם נערך הקרב הראשון, שמכונה על שמו "קרב הר גאורוס". הקרב הקשה נמשך עד רדת הלילה, ובסופו יד הרומאים הייתה על העליונה. הסאמניטים נסוגו משׂדה הקרב, והמצור על קפואה הוסר. הקרב השני התרחש כשקורנליוס קוסוס הוביל את צבאו אל מעבר לגבול סאמניום וצעד למלכודת שטמנו לו הסאמניטים בעמק צר. הוא ניצל מאסון על ידי דקיוס מוּס, טריבון צבאי, שהוביל חלק מהצבא אל פסגה גבוהה המשקיפה על העמק והעסיק משם את הצבא הסאמנטי. הצבא הראשי נמלט מהמלכודת, והכוח של דקיוס חמק במהלך הלילה. למחרת, ספגו הסאמניטים תבוסה נוספת. היסטוריונים מודרניים הטילו ספק במהימנות הדיווח של ליוויוס על קרב זה. נראה שתיאור מעשה הגבורה של דקיוס מוס נועד להעצים את המוניטין של הטריבון, שלאחר מכן הקריב את עצמו במלחמה הלטינית. ליוויוס תיאר את גבורתו בדומה למקרה גבורה אחר, שלפי קאטו הזקן קרה במלחמה הפונית הראשונה בשנת 258 לפנה"ס, ותיאור הכניסה למלכודת של הכוחות הרומאים לקוח מתקרית במלחמה הסאמניטית השנייה בשנת 321 לפנה"ס. בכל מקרה, על פי ליוויוס, לאחר הקרב השני, הסאמניטים העמידו צבא חדש והטילו מצור על העיר סואסולה בקמפניה, שם נערך הקרב השלישי. ולריוס התקדם לעבר העיר, בעוד הסאמניטים שלחו את חיילים לחפש מזון. כשוולריוס הגיע הוא מצא את המחנה הסאמניטי בלתי-מוגן ותפס אותו בקלות.
על אף ניצחונם המוחץ לא הזדרזו הרומאים לנצלו להישׂגים מרחיקי לכת. התעבורה מרומא לקמפניה היוותה אתגר לא קל, משום שעברה בתחומם של העמים הלטינים והווֹלסקים, שעמדו באותה עת בעימות עם רומא, וכן דרך הביצות הפּוֹמפּטיניות, שהקשו על מעבר כוחות צבא והיוו מפגע בריאותי. לפיכך חידשו את ההבנה מההסכם של 354, שלפיה הנהר ליריס יהווה גבול בין שני אזורי ההשפעה, ואף נעתרו לבקשת הסאמניטים להמשיך ולהחזיק בזכות לנהל מלחמה נגד הסידיקינים. בתמורה דרשו הרומאים שיפוי על הוצאות הצבא במשך שנה אחת, וזכו להכרה סאמניטית בצפון קמפניה כאזור השפעה רומית. בשנת 341 לפנה"ס הוסכם אפוא שהמלחמה תמה, וההסכם של 354 לפנה"ס חודש.
ההסכם שינה את מאזן הכוחות בין שני העמים החזקים באיטליה לטובת רומא, שצבאה והאמצעים הכלכליים שעמדו לרשותה הפכו עתה למאיימים עוד יותר. הקמפנים מצדם לא הסכימו להיות קורבנות ההסכם, ולכן שיתפו פעולה עם הלטינים, הוולסקים והאָאוּרוּנקים במלחמה נגד הרומאים והסאמניטים שפרצה ב-340 לפנה"ס. גם מלחמה זו הסתיימה בניצחון רומי. הקמפנים, האאורונקים והוולסקים חויבו לשרת בצבא הרומי, ורק הותר להם לשמור על עצמאות בענייניהם הפנימיים. רומא התעצמה עוד יותר בזכות השטח הגדול והפורה עליו השתלטה בין לאטיום הישנה לבין קמפניה.
רקע
כשני עשׂורים לאחר ההסכם של 341 שוב החלו רומא וסאמניום להתנגש זו בזו, הפעם מעמדת שני העמים החזקים ביותר באיטליה. הסאמניטים מרובי האוכלוסין ביקשו מקום נרחב יותר מאדמת ההר, והרומאים, המפותחים כלכלית ועתירי הניצחונות הקודמים, ביקשו להתפשט לשטחים ולקבוע הישׂגים חדשים בחוץ. שני העמים חיפשו יתרונות אחד על חשבון השני, מה שעורר מתחים וחיכוכים רבים, שהביאו לפרוץ המלחמה השנייה. נקודת התנגשות אחת הייתה בקמפניה. בשנת 334 לפנה"ס ייסדה רומא קולוניה לטינית בקאלֶס, בכוונה לחסום את גישת הסאמניטים מאזור הסידיקינים בדרום. בשנת 328 ייסדו הרומאים קולוניה לטינית נוספת בפרגלאי, ממזרח לליריס, אזור שלפי ההסכם של 341 היה בתחום ההשפעה הסאמניטי. אחרי מותו של המלך אלכסנדר הראשון מאפירוס , שהתערב מדינית וצבאית בדרום איטליה, הייתה לסאמיניטים ההזדמנות לתמוך בגורמים הפרו–סאמניטיים בנאפולי ולהכניס אליה חיילים. לפיכך פנו גורמים אנטי-סאמניטים בנאפולי לרומאים בבקשת עזרה, בקשה שנענתה ברומא בחיוב, והיוותה גורם מזרז נוסף לקראת המלחמה.
מהלך המלחמה
חמש השנים הראשונות של המלחמה כללו פעולות מלחמתיות קלות ללא פשיטות לגבול האחר. ב-327 לפנה"ס העמיד הפוליטיקאי הרומאי קוואנטיוס בובליליוס את צבאו בין פליאופוליס לניאפוליס כדי לחצוץ ביניהם. בשנת 326 לפנה"ס, שני אנשים מובילים בנאפולי, שלא היו מרוצים מהתנהגותם הגסה של החיילים הסאמניטים בעיר, אפשרו לרומאים להשתלט על העיר וקראו לחידוש הידידות עם רומא. בשנת 325 לפנה"ס הרס הקונסול דסימוס יוניוס ברוטוס סקייבה את אדמתם, הכריח אותם לקרב נמרץ והשתלט על הערים קותינה וסינגיליה. בשנת 324 לפנה"ס תבעו הסאמניסטים שלום והדיקטטור נסוג מסמניום. עם זאת, דחו הסאמינטים את תנאי השלום של רומא והסכימו רק לשנה אחת של הפסקת אש. הקונסולים של שנת 323 לפנה"ס נלחמו בשתי החזיתות, עם ג'סולפיצ'יוס לונגוס שנסע לסאניום ולקווינטוס אמיליאוס קריטנוס לאפוליה. לא היו קרבות, אבל שטחים הוטלו בשתי החזיתות. בשנת 322 לפנה"ס היו שמועות כי הסאמניטים שכרו שכירי חרב וקורנליוס קוסוס מונה לדיקטטור. הסאמניטים תקפו את המחנה בסאניום, שהיה עליו לעזוב. קרב אכזרי בא בעקבותיו, ובסופו של דבר נותבו סאמינטים. הסאמינטים הציעו להיכנע, אך נדחו על ידי רומא.
האזור שמכריע את המלחמה והעיקרי הוא עמק הליריס, מי ששולט בו יכול לפגוע ישירות באחר. בשנת 321 לפנה"ס, ניסו שני הקונסולים הרומאים וטריוס קאלוויניוס וספוריוס פוסטומיוס אלבינוס לפלוש לסאמניום דרך קמפניה. הם נלכדו במערב סאמניטי ונאלצו להיכנע. המפקדים הרומאים חתמו על הסכם והתחייבו לפיו למסור את כלי נשקם, לסגת מכל הטריטוריות הסאמניטיות, לוותר על הקולוניות הלטיניות שנוסדו, למסור 600 פרשים כבני ערובה ולהמשיך לפעול לפי הסכם 341 לפנה"ס ולמשך חמש שנים נפסקו פעולות האיבה. המלחמה פונה לניצחון סאמניטי אחרי העימותים הראשונים ואין ספק שההסכם הוא בושה גדולה ולא מקובל על הרומאים. הרומאים מנצלים את הזמן וחותמים על הסכמים עם ערים אפוליות והכניעו את הווסטינים שפתחה להם דרך ממרכז איטליה לחוף האדריאטי ולאפוליה. מתיישבים רומיים נשלחו לעמק הליריס ועוד הישג נוסף הוא שרומא העבירה לצדה את נולה, נוקריה ופומפיי שהעצם השתלטה על רוב קאמפאניה.
בשנת 316 לפנה"ס הוולסקים פרצו מרד בבסאטריקום ולוקה, בזמן זה הרומאים ניסו להרגיע את המצב אבל הסאמניטים תומכים במורדים. רומא שלחה צבא לאפוליה, קאמפאניה ולעמק הליריס. אבל שצבא הסאמניטי מתקדם ללאטיום, והביס צבא רומי שהתייצב בלאיטולאי והרסו אדמת לאטיום, חלק מעמק הליריס, קאפואה וערים נוספות בקאמפאניה. הסאנטים הגיעו לשיא הצלחתם ב-315 לפנה"ס.
בשנת 315 לפנה"ס הדיקטטור קוואנטוס פאדיוסוס מקסימוס רוליוסנוס קיבל את הפיקוד על כוחות חדשים, תקף את הסאמניטים שהטרידו את המחנה הרומי. הוא הרג את מפקד הסמניט ונהרג בעצמו. הסמניטים עזבו והמשיכו לתפוס את פליסטיקה. הרומאים העבירו את כוחותיהם באפוליה ובסאניום כדי לטפל בסורה, מושבה רומית בלטיום, ליד הגבול עם סמניום, שערק לסאמניטים והרג את המתיישבים הרומיים. הצבא הרו שם, אבל שמע שמעני, קיטיוס אווליוס, מת על ידי הגאוס פאביוס. קוינטוס אאוליוס, מת. הוא הוחלף על ידי גאיוס פאביוס, שהביא צבא חדש ונאמר לו להסתיר אותו. קוינטוס פאביוס הזמין קרב בלי לספר לחייליו על הצבא החדש וזייף את שריפת המחנה שלהם כדי לחזק את נחישותם. החיילים זרקו את האויב למבוכה וקווינטוס אוליוס הצטרף למתקפה. בשנת 314 לפנה"ס לקחו הקונסולים החדשים, מרקוס פואטליוס וגאיוס סולפיצ'יוס, חיילים חדשים לסורה. הרומאים הצליחו להביס צבא סאמניטי ליד טאראקינה ועוד זכו באפוליה וייסדו קולוניה רומית בלוקריה. הרומאים מייסדים עוד קולוניות נוספות ומחזירים שלטון מלא על עמק הליריס. קאפואה ועוד ערים צורפו מחדש לצד הרומי.
שני הקונסולים המשיכו לצוד את בוביאנום, בירת הפטריאנים, הגדולה מבין ארבעת השבטים הסאמניטיים, וחנתה שם. בשנת 313 לפנה"ס הם הוחלפו על ידי הרודן גאיוס הסאמניטים לקחו את פרגלה, ופוטליוס עבר לשוב אליו, אבל הסמניטים עזבו בלילה. הוא הניח את חיל המצב ולאחר מכן צעד על נולה (ליד נאפולי) כדי לשחזר אותו. הוא הצית את הבניינים ליד חומות העיר ולקח את העיר. מושבות הוקמו באי וולצ'יאן, פונטיה, העיירה הוולסקית של אינטרמנה סוקסינה וסוסה אורונקה. בשנת 312 לפנה"ס, בזמן שהמלחמה בסאניום הייתה מתפתלת, היו שמועות על התגייסות של האטרוסקים, שחששו יותר מן הסאמניטים. בעוד הקונסול מ. ולריוס מקסימוס קורבוס היה בסאניום, עמיתו פאבליוס דקיוס מוס, שהיה חולה, מינה את גאיוס סולפיצ'יוס לונגוס כדיקטטור, שהתכונן למלחמה, יתר על כך החל הקנסור אפיוס קלאודיוס לבנות את ויה אפיה, שהבטיחה קשר מהיר יותר בין לאטיום לקאמפאניה ושירתה את רומאב אותו זמן.
בשנת 310 לפנה"ס ערים אטרוסקיות תקפו את הקולוניה סוטריום, הקונסול פאביוס מאקסימוס רוליאנוס מוביל צבא ונצח במלחמה ליד סוטריום. הקונסול קוינטוס פאביוס מקסימוס רוליאנוס ניגש לסאטריום עם תגבורות והתקבל על ידי כוח עליון של אטרוסקנים שהיו מסודרים לקרב.
רקע
הרומאים והסאמיניטים הסכימו על שלום אחרי המלחמה השנייה ביניהם שהסתיימה בשנת 304 לפנה"ס. ושניהם התחילו להכנה צבאית שאולי תתחדש המלחמה מנקודת מבט הסאמיניטים. רומא התחילה להרחיב את מערכת הברית שלהם, מקביל לזה גם הסאמיניטים התחילו לקיים יחסים עם שבטי גאלים ואטרוסקים. התוכנית של הסאמיניטים למלחמה הבא הייתה לפתוח חזית שנייה נגד רומא. ותוכנית הפעולה של רומא הייתה לחזק את השליטה שלהם במרכז איטליה.