cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בו שילאי
מושל מחוז
צפון-מזרח סין היה ידוע באותה תקופה כ"ערש התיעוש" של סין. בשנת 1980 התפוקה התעשייתית של ליאונינג בלבד הייתה כפולה מזו של גואנגדונג. עם זאת, אזור צפון-מזרח סין הושאר מאחור במהלך הרפורמות בשנות השמונים והתשעים, ואילו גואנגדונג ופרובינציות אחרות לאורך חופי דרום מזרח סין שגשגו. כלכלתה – שעדיין קשורה הייתה ברובה למפעלים בבעלות המדינה – קפאה על שמריה ביחס לאזורים אחרים. תוכנית ההתחדשות של בו נועדה לטפל בכך על ידי החייאת התעשיות המסורתיות של האזור, חיזוק קשרי הסחר ועידוד ההשקעות מדרום קוריאה ויפן, והתנסות באזורי הסחר החופשיים בערים נבחרות. בשנת 2004 דיווחו בתקשורת הרשמית בסין כי השקעות ישירות זרות בליאונינג כמעט הוכפלו מאז שהושקה בשנת 2003 אסטרטגיית ההתחדשות הצפון-מזרחית.
אף על פי שבו ביסס מוניטין כפוליטיקאי ישר יחסית בתקופת כהונתו בדאליין וכמושל ליאונינג, הוא לא היה חסין מפני טענות השחיתות. בפרט, בו היה נושא לדיווחי תחקיר ביקורתיים של העיתונאי מליאונינג ג'יאנג ווייפינג, ראש החץ בתיקי השחיתות מו וממה בליאונינג – שערורייה ממנה בו נהנה פוליטית. בעוד בו לא היה מעורב ישירות בשערורייה, האשים ג'יאנג את בו במתן כיסוי פוליטי לחבריו וקרוביו. ג'יאנג נידון בתחילה לשמונה שנות מאסר באשמת נופש, שעליה הושמעה ביקורת על בו, אך שוחרר לאחר חמש שנים בלחץ בינלאומי. יאנג רונג, המנכ"ל לשעבר של חברת Brilliance China Automotive שנמלט לארצות הברית לאחר שהסתבך בסכסוך נגד רשויות הרכוש במדינה, האשים את בו בהתערבות בהליכי המשפט שלו בבייג'ינג. בנוסף, בו התעמת בגלוי עם ון שיזן, מזכיר המפלגה בליאונינג, שהיה הממונה על בו מבחינה טכנית. וון, על פי הדיווחים, מתח ביקורת על בו כי "פיתח את ערי סין כמו שאירופה וכפריה פיתחו את אפריקה", ואף ערך מסיבה כדי לחגוג את עזיבתו של בו מליאונינג בשנת 2004.
איתן גוטמן, כשהוא שוטח את טענות הפאלון גונג כי ליאונינג היה מוקד קצירת איברי המתרגלים בזמן שבו היה מושל, הציע שהוא יכול היה להשתמש במעורבותו בפשע כדרך לבנות את כוחו הפוליטי. דייוויד קילגור, שכתב את דו"ח קילגור-מטאס על קצירת איברים, האשים את בו במילוי תפקיד בקצירה. בנפרד, מתרגלי פאלון גונג בחו"ל הגישו מעל עשר תביעות נגד בו בגין עינויים ופשעים נגד האנושות. בשנת 2009, בית משפט בספרד האשים את בו שילאי ואנשים גורמים נוספים בגין רצח עם בפאלון גונג.
קונגרס המפלגה ה-16
בקונגרס המפלגה ה-16 בשנת 2002, גילו של בו, תפקידיו הקודמים וקשריו התאימו לפרופיל של מועמד פוטנציאלי עבור "הדור החמישי של המנהיגים" שייקח את השלטון בשנת 2012. מתחריו העיקריים היו שי ג'ינפינג ראש המפלגה הקומוניסטית, ולי קצ'יאנג, מועמד שהיה מושל חנאן. בדומה לקונגרס המפלגה ה-15 חמש שנים קודם לכן, בו הזקן התגייס לקידום בנו. משפחת בו נהנתה מחסותו של ג'יאנג דזה-מין. עם זאת, התמיכה החד משמעית של בו שילאי בג'יאנג חיזקה את חוסר הרצון של מתנגדיו הפוליטיים לתמוך במועמדותו.
שר המסחר
כאשר חו ג'ינטאו החליף את ג'יאנג דזה-מין כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בסוף שנת 2002, הקריירה של בו כפקיד מקומי הסתיימה עם מינויו לשר המסחר בממשלה של ון ג'יאבו. בו זכה גם במושב בוועדה המרכזית ה-16 של המפלגה הקומוניסטית של סין.
התפקיד של בו כשר המסחר העלה משמעותית את הפרופיל הבינלאומי שלו וכיוון אליו תשומת לב תקשורתית בסין ומחוצה לה. כשהוא מתואר כיפה, רהוט ועם ראש פתוח בגישתו לבעיות, עלייתו של בו מהממשל העירוני לממשל המרכזי עוררה סערה תקשורתית גדולה והעלה את מעמדו של בו למעין 'כוכב פוליטי'. האישיות הפוליטית של בו נחשבה לסטייה מההנהגה הרצינית והשמרנית לרוב בבייג'ינג. עם מרץ נעוריו, הפופוליזם והפופולריות המיוחדת שלו, הושוותה עלייתו הפוליטית של בו לזו של ג'ון פ. קנדי. בו היה אחראי המשך עליית ההשקעות הזרות בסין כשר המסחר. בו נהג להפגש עם אורחים ומכובדים זרים. במהלך פגישה עם גורמים אמריקנים אמר בו, כביכול, למתורגמן להפסיק לתרגם מכיוון שהפקידים הסינים יכלו להבין אנגלית והוא מבזבז זמן. בחודש מאי 2004 היה בו אחד השרים הבודדים שנבחרו באופן אישי ללוות את ראש הממשלה ון ג'יאבו למסע לחמש מדינות באירופה. מדיניות הסחר של ארצות הברית כלפי סין עוררה גם היא מחלוקת משמעותית. בו שמר על גישה מפויסת אך תקיפה בזמן שהשתתף בשיחות בוושינגטון. בנסיעותיו לארצות הברית ניהל דיונים מהותיים עם עמיתיו האמריקאים וחתם על הסכמים בנושא קניין רוחני, מגזר השירותים, מוצרים חקלאיים, בטיחות מזון והגנה על הצרכן.
בו פיקח גם על ארגון מחדש של המשרד, שנוצר משילוב של לשכת הכלכלה והמסחר הלאומית והמחלקה לסחר בינלאומי. בו ביקש לאזן בין כמות תשומת הלב המוקדשת למשקיעים זרים ולמוסדות מסחריים מקומיים. הוא החל להתמודד עם חוסר האיזון במגזר הקמעונאי, שהצלחתו עד אותה נקודה הייתה תלויה במידה רבה בחברות זרות. הוא הציב תוכניות להגן על מעמדן התחרותי של התעשייה הסינית בשוק מקומי.
קונגרס המפלגה ה-17
באוקטובר 2007, זכה בו במושב בפוליטביורו המונה 25 חברים, שהיא למעשה מועצת השלטון של סין. לאחר מכן הורו לו לעזוב את משרד המסחר ולהיות ראש עיריית צ'ונגצ'ינג. קודמו של בו, יריבו הפוליטי ווָאנְג יָאנְג, הוחלף ומונה להיות ראש המפלגה הקומוניסטית בגואנגדונג.
באותה תקופה צ'ונגצ'ינג סבלה מבעיות רבות כגון זיהום אוויר ומים, אבטלה, בריאות ציבורית לקויה ומבעיות שנוצרו כתוצאה מבניית סכר שלושת הערוצים. לדברי האנליסטים, חו רצה להעביר את בן בריתו ווָאנְג יָאנְג מצ'ונגצ'ינג לפני שהבעיות הללו יתגברו. בו בתחילה לא שש לנסוע לצ'ונגצ'ינג ולפי הדיווחים לא היה מרוצה מהתפקיד החדש שלו. במקום זאת הוא קיווה להיות סגן ראש הממשלה, אך ראש הממשלה וֶן גְ'יָאבָּאו וסגן ראש הממשלה וו יי התנגדו לעלייתו של בו לתפקיד סגן ראש הממשלה. בפרט, וו היה ביקורתי כלפי נטייתו של בו לקידום עצמי, ו-וון ציטט תביעות בינלאומיות נגד בו מצד תומכי הפאלון גונג כחסם בפני תפקידו במשרה גבוהה יותר.
בו נכנס לתפקיד ראש עיריית צ'ונגצ'ינג ב-30 בנובמבר, חודש לאחר סיום הקונגרס, אף על פי שווָאנְג יָאנְג סיים את תפקידו ב־13 בנובמבר.
מודל צ'ונגקינג
אף על פי שבו בתחילה לא היה מרוצה מהתפקיד החדש שלו בצ'ונגצ'ינג, הוא החליט להשתמש בתפקידו החדש כקרש קפיצה חזרה לפוליטיקה הארצית. בו לא הסתיר את רצונו להיכנס לוועדה המייצגת הפוליטית במהלך קונגרס המפלגה ה-18 בסתיו 2012, שכן כולם פרט לשניים מחברי ה-PSC – ביניהם הנשיא חו ג'ינטאו וראש הממשלה ון ג'יאבו – היו צפוי לפרוש. המעבר יהיה הזדמנות עבור בו להצטרף לדרג הגבוה ביותר של המנהיגות הלאומית, ככל הנראה כמחליף לבעל ברית ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג, מזכיר הוועדה המדינית והמחוקקת המרכזית, המשמש כראש מנגנון הביטחון של המפלגה.
בו המציא מודל ממשל חדש שכונה "מודל צ'ונגצ'ינג" – מערכת מדיניות חברתית וכלכלית שנועדה להתמודד עם האתגרים מגוונים העומדים בפני סין המודרנית בעקבות הרפורמות הכלכליות. זה הפך אותו לכוכב השמאל החדש הסיני, המורכב הן מהמאואיסטים והן מהסוציאל-דמוקרטים שהתפכחו מהרפורמות הכלכליות מבוססות השוק וגדילת אי השוויון הכלכלי.
מודל צ'ונגצ'ינג כלל, בין השאר, חיזוק השליטה במדינה וקידום אידאולוגיה נאו-שמאלנית. יחד עם מפקד המשטרה שלו וָאנְג לִיג'וּ'ן, בו פתח במערכה נרחבת נגד הפשע המאורגן, והגביר את נוכחות כוחות הביטחון והמשטרה בעיר. כאמצעי לטיפול בירידה במוסר הציבורי, בו השיק את תנועת "התרבות האדומה" לקידום האתיקה הסוציאליסטית מהתקופה המאואיסטית. בחזית הכלכלית, הוא חיזר באופן פעיל אחר השקעות זרות – כמו שעשה בתקופתו בליאונינג. מודל צ'ונגצ'ינג התאפיין גם בתוכניות עבודות ציבוריות מאסיביות, דיור מסובסד לעניים ומדיניות חברתית שנועדה להקל על אזרחי הכפר לעבור לעיר, וכך לקצור את היתרונות של המצב בעיר. מאמר השווה את סגנון השלטון של בו לסגנון השלטון של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הנהגתו של בו בצ'ונגצ'ינג העלתה באופן דרמטי את הפרופיל שלו, לאומית ובינלאומית. בשנת 2010 הוא נבחר לאחד מ"100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010" על ידי המגזין טיים. המשקיפים ציינו כי במערכת הפוליטית הלא-דמוקרטית של סין, נוכחותו הגבוהה של בו ותמרוניו הפוליטיים הנועזים היו למעשה "מערכת בחירות" לקידום לצמרת ההנהגה הבכירה.
פשע מאורגן
כהונתו של בו בצ'ונגצ'ינג התאפיינה במלחמה ממושכת נגד פשע ושחיתות מאורגנים. בין שנת 2009 ל-2011 נעצרו כ־5,700 איש במערכה שהתמקדה לא רק בפושעים, אלא גם באנשי עסקים, אנשי משטרה, שופטים, פקידי ממשל ויריבים פוליטיים. על הקמפיין פיקח מפקד משטרת צ'ונגצ'ינג, וָאנְג לִיג'וּ'ן, שאיתו עבד בו בעבר בליאונינג.
וֶן צְ'יָאנְג, אחת הדמויות הבולטות שהועמדו למשפט, היה פקיד עירוני בולט עוד מימי ראשי המפלגות הו גוקיאנג וונג יאנג. ון, סגן נציב בכיר לשעבר של משטרת צ'ונגצ'ינג בביטחון הפנים במשך 16 שנה, נשפט והורשע ונידון למוות במשפט שעלה לכותרות. בניגוד לתפיסה הרווחת באותה תקופה שהקמפיין היה חלק מנטייתו של בו לקידום עצמי, הצופה בסין ווילי לאם הציע כי סדק כה גדול בקנה מידה יקבל אישור מרשויות מרכזיות, כולל חו ג'ינטאו, וכי בו הפך הקפד לא לתת לצ'ונגצ'ינג להראות כמנסה 'להוות דוגמה' לשאר המדינה כדי שיוכל ליהנות מההצלחה מבחינה פוליטית.
הקמפיין נגד הפשע הוביל להכרה לאומית בכישוריו של בו והוא הפך לפופולרי מאוד בצ'ונגצ'ינג – על אחת כמה וכמה בגלל המוניטין ההיסטורי של העיר כמרכז פשע. בניגוד לפוליטיקאים האפרוריים והאורתודוקסים לעיתים קרובות, בו צבר את המוניטין כראש מפלגה ש"עשה דברים". ההצלחה לכאורה של דה'י זכתה למעמד של כוכב הרוק של בו, והביאה לקריאות לשכפל את הקמפיין לקנה מידה ארצי. באמצעות הקמפיין, זכה בו בתמיכתם של מספר חברים חזקים בוועדה המתמדת של הפוליטביורו, ביניהם ווּ בָּאנְגְגְווֹ, גְ'יָה צִ'ינְגְלִין, לִי צָ'אנְגְצ'וּן, שי ג'ינפינג וז'ו יונגקאנג, שכולם ביקרו בצ'ונגצ'ינג או שיבחו את הישגיו של בו לפחות פעם אחת בין שנת 2010 ל־2011.
עם זאת, הקמפיין של בו ספג ביקורת על ניהול קשוח על הליך שיפוטי מושחת ושחיקת שלטון החוק. אנשים נעצרו באופן שרירותי על ידי הרשויות, כאשר כ־1,000 מהם נשלחו לעבודות כפייה. עורכי דין של הנאשמים הוטרדו, ובמקרה אחד לפחות נדונו ל־18 חודשי מאסר בפועל. עלו ביקורות גם על השימוש בעינויים כדי לחלץ הודאות. יתרה מזאת, נכסים שנתפסו במהלך הקמפיין הופנו לכאורה כדי לסייע בתשלום עבור תוכניות הדיור החברתיות הפופולריות של בו. בוול סטריט ג'ורנל דווח כי 11 מיליארד דולר נכנסו לקופת הממשלה באמצעות הקמפיין. לי ג'ון, איש עסקים נמלט, טען כי הוא הפך למטרה של הקמפיין כתוצאה מסכסוך על קרקעות עם הממשלה. כשסירב לדרישות הממשלה לוותר על האדמה, הוא טוען שנחטף ועונה, וכבר נתפסו נכסים בשווי 700 מיליון דולר בעסקיו.
תנועת התרבות האדומה
בתקופתו בצ'ונגצ'ינג, יזם בו סדרה של קמפיינים בסגנון מאואיסטי במטרה להחיות את 'התרבות האדומה' ולהעלות את המורל הציבורי. הקמפיין כלל קידום ציטוטים מאואיסטים, שירים "אדומים", תוכניות טלוויזיה ואופרות מהפכניות ויוזמות לעידוד התלמידים לעבוד בחיק הטבע, בדומה לאופן בו נדרשו התלמידים לעשות במהלך התנועה למטה הכפרי של תרבות המהפכה. כחלק מהתנועה יזמו בו ומחלקת המדיה בעיר "קמפיין שירים אדומים" שדרש מכל מחוז, מחלקת ממשלה, מפעל מסחרי, מוסד חינוך, תחנות רדיו ממלכתיות וטלוויזיה להתחיל להשמיע 'שירים אדומים' המהללים את הישגיו של המפלגה הקומוניסטית.
לפני חגיגות השישים לחגיגות הרפובליקה העממית של סין, למשל, שלח בו 'הודעות טקסט אדומות' ל־13 מיליון משתמשי הטלפון הסלולרי בעיר. על פי שינחואה, הודעות הטקסט של בו היו בדרך כלל ציטוטים מהספר האדום של מאו. בו וצוות מנהלי העירייה הקימו גם פסלים חדשים של מאו בצ'ונגצ'ינג, תוך שהם מספקים 'דירות ביטוח לאומי' לעניי העיר. ישנם חוקרים שאפיינו זאת כדוגמה להחייאת המאואיזם באתוס הקומוניסטי הסיני.
התגובות לתנועת התרבות האדומה היו חלוקות. חזרתו של בו לתרבות מתקופת מאו ותוכניות הרווחה הנלוות לה היו פופולריות ברוב שכבות המעמד הנמוך בצ'ונגצ'ינג, והפכו את בו לכוכב בקרב מרקסיסטים קונבנציונליים ואנשי שמאל כאחד. בו זכה לשבחים על שהחזיר את העיר למה שכינו 'המורשת הסוציאליסטית האמיתית' של סין על ידי הדגשת העושר החומרי, והבעת געגועים לשוויוניות החברתית שהתקיימה בתקופתו של מאו. חלק מהגמלאים קיבלו השראה ואמרו שהם רוצים להעביר "רוח מהפכנית" לילדיהם, בעוד שאחרים השתתפו כאמצעי לשבח את המפלגה הקומוניסטית על ההתקדמות הכלכלית במדינה.
לקמפיין היו גם מתנגדים רבים. חלק מהאינטלקטואלים והרפורמטורים מתחו ביקורת על הקמפיין. כמה פקידים בדרג הביניים בעיר התאבדו בגלל לחץ ארגון האירועים לקמפיין השירים האדומים. מבקריו של בו התייחסו אליו בזלזול כ"מאו הקטן".
מדיניות חברתית
אבן יסוד במודל של צ'ונגצ'ינג הייתה סדרה של פעולות חברתיות שוויוניות שנועדו להפחית את הפער בין עשירים לעניים ולהקל על המעבר מהכפר לעיר. בו קידם את הרעיון של רדיפה אחר "תוצר אדום" – מודל כלכלי המגלם שוויוניות קומוניסטית – והציע שאם ההתפתחות הכלכלית מקבילה ל"אפיית עוגה", המשימה העיקרית צריכה להיות לחלק את העוגה בצורה די שוויונית במקום לאפות עוגה גדולה יותר.
לשם כך, על פי הדיווחים, הוציאה העיר 15.8 מיליארד דולר על מתחמי דירות ציבוריים לשימושם של בוגרי המכללה האחרונים, מהגרי עבודה ותושבים בעלי הכנסה נמוכה. בשנת 2007 נבחרו הערים צ'ונגצ'ינג וצ'נגדו לנהל פרויקטים של פיילוט שנועדו להקל על המפלג הכפרי-עירוני ולהקל על שילובם של התושבים הכפריים בערים. תחת מערכת הרישום של הוקו בסין, האזרחים סווגו כפריים או עירוניים – הבחנה שקובעת לא רק היכן הם יכולים לגור, אלא גם השפיעה על הזדמנויות לחינוך, להטבות בריאות, מיסוי וזכויות קניין, מה שהופך את הכפריים למעשה לאזרחים סוג ב'. מבין 32 מיליון תושבי צ'ונגצ'ינג, רק 27% החזיקו בסטטוס העירוני עד שנת 2007. הפרויקט ב-2007 הקל על תושבי הכפר להשיג מעמד עירוני, מדיניות שנועדה לא רק לסייע באיזון אי השוויון, אלא גם לאפשר לממשלה לפתח שטחים כפריים לא מנוצלים. תחת הנהגתו של בו הנהיגה צ'ונגצ'ינג מערכת "חילופי קרקעות" שבהם כפרים יוכלו להרוויח נקודות זכות למקסום שטחים חקלאיים.
גישתו של בו למדיניות חברתית הודגמה במהלך מחאות נהגי המוניות בנובמבר 2008, בהן למעלה מ-8,000 נהגי מוניות יצאו לרחובות במשך יומיים בהפגנות על עמלות גבוהות, תחרות לא מפוקחת ועלויות דלק עולות. הפגנות דומות בסין דוכאו לעיתים קרובות – לפעמים בכוח – כאשר כלי תקשורת רשמיים האשימו לפעמים את אי שקט בעבודה במערכת פלילית. במקום זאת קיימה ממשלת בו דיאלוגים עם המפגינים והאזרחים בטלוויזיה, והסכימה לאפשר הקמת איחוד מקצועי. הטיפול שלו במצב זיכה אותו בשבחים כמנהיג מאופק ומתקדם יחסית.
מדיניות כלכלית
מרכיב מרכזי נוסף במודל צ'ונגצ'ינג נוגע למדיניות הכלכלית של העיר. בדומה למה שעשה בליאונינג, בו רדף אחרי השקעות זרות בעיר, והוריד את שיעורי מס ההכנסה של חברות (15% לעומת הממוצע הארצי של 25%), וביקש לעורר תהליכי עיור ותיעוש מהיר. הוא גם המשיך במדיניות שיזמו קודמיו שהתמקדו בצריכה מקומית ולא בצמיחה ביצוא. במהלך כהונתו דווח בצ'ונגצ'ינג על צמיחה שנתית בתוצר בהרבה מעבר לממוצע הארצי. בשנת 2008, למשל, דווח על צמיחת תוצר ארצית של 8% ואילו צ'ונגצ'ינג דיווחה על 14.3%; באותה שנה עלה סחר החוץ ב־28% והלוואות בנקאיות עלו ב־29%.
מודל הצמיחה הכלכלית של בו זכה לתשבחות לאומיות ובינלאומיות על שילוב חלק של השקעות זרות וצמיחה בהנהגת המדינה. עם זאת, מבקריו של בו כינו את המודל שלו "תמ"ג אדום" – פרויקטים של תשתיות מסובסדות, דיור ועבודות ציבוריות – בלתי ברות קיימא וניקוז בתקציב העיר. כמה עובדי מדינה התלוננו שהם לא מקבלים משכורת בזמן. צ'ונגצ'ינג קיבלה נתח גבוה באופן יחסי (כ-34 מיליארד דולר) מכספי גירויים מבייג'ינג בשנת 2008. יריבים פוליטיים כמו קודמו של בו, ווָאנְג יָאנְג, הציעו גם כי הנתונים הכלכליים בצ'ונגצ'ינג היו מנופחים באופן משמעותי באמצעות פרויקטים מיותרים של בנייה ועבודות ציבוריות.
סגנון מנהיגות
אף על פי שרבים מהקמפיינים של בו זכו לתמיכה עממית, בעיקר מעניי העיר, סגנון ההנהגה שלו תואר כתעמולתי, חסר רחמים ויהיר על ידי פקידי ועובדי עירייה, אקדמאים, עיתונאים ואנשי מקצוע אחרים. מייקל וויינס מעיתון הניו יורק טיימס כתב שאף על פי שבו היה בעל כריזמה אדירה ואינטליגנציה עמוקה, התכונות הללו קוזזו על ידי אדישות בדוקה לחיים ההרוסים שסללו את דרכו לשלטון... חוסר הרחמים של מר בו בלט אפילו במערכת שבה היעדר כללים פורמליים מבטיח שרק את התקדמותה החזקה ביותר. "בו הציב דרישות מכבידות על פקידי הממשלה בעיר, ודורש מהם להיות זמינים לעבודה כל היום וכל הלילה, שבעה ימים בשבוע. לפי הדיווחים, הוא קרא לכפופים לפגישות בשעות הלילה המאוחרות, מתח ביקורת ציבורית והשפיל את מי שאיתו לא הסכים, ואף פגע בבני נוער שלא הצליחו לעמוד בדרישותיו. לדברי פסיכולוג שצוטט על ידי ה"דיילי טלגרף", מאז שבו שילאי קיבל על עצמו את השלטון, "דיכאון, שחיקה והתאבדויות עלו כולם בקרב גורמים פקידותיים... עובדי הרשויות מהווים כיום את החלק הגדול ביותר של חולים [המבקשים] ייעוץ בעיר".
בסוף 2009, שידרה תוכנית טלוויזיה חקירה פופולרית בטלוויזיה המרכזית בסין סיפור ביקורתי על בו, והביע דאגה מההתעלמות הנראית לעין מהליך משפטי. בתגובה, בו ניצל את קשריו כדי שהמארח של התוכנית ייאסר באופן זמני, והמפיק שלו עבר לתוכנית אחרת. אחרים שהתנגדו ליוזמותיו של בו נתקלו גם בתגובה. לי ז'ואנג, סנגור מבייג'ינג, נידון לשנתיים וחצי מאסר (מאוחר יותר העונש צומצם ל־18 חודשים) בשנת 2009 בגין ניסיון להגן על אחד היעדים הפרופיליים של הניתוח של בו. צ'נג לי, מלומד במכון ברוקינגס, אמר כי "אף אחד לא סומך [על בו]: הרבה אנשים מפחדים ממנו, כולל כמה נסיכים שאמורים להיות בסיס הכוח שלו."
פעולות ציתות
כחלק ממאמציו של בו להילחם בפשיעה ולשמור על יציבות חברתית ופוליטית בצ'ונגצ'ינג, הוא יזם מעקב אלקטרוני גדול. וָאנְג לִיג'וּ'ן, מפקד המשטרה של צ'ונגצ'ינג, שימש כמנהל הפרויקט במימון המדינה. המערכת כללה האזנות סתר, ציתות, ומעקב אחר התקשורת באינטרנט, והיא תוכננה בעזרת מומחה אבטחת הרשת פאנג בִּינְשִׂינְג, הידוע בתפקידו המרכזי בבניית חומת האש הגדולה של סין.
על פי דיווח ב"ניו יורק טיימס", פעולות ההאזנה הופעלו לא רק על פושעים מקומיים, אלא גם על התקשורת של מנהיגי סין הבכירים, כולל אלה של המזכיר הכללי, הנשיא חו ג'ינטאו. מקור אחד המקורב להנהגה הסינית אמר כי בו ניסה לפקח כמעט על כל המנהיגים המרכזיים שביקרו בצ'ונגצ'ינג כדי להבין טוב יותר מה הם חושבים עליו. באוגוסט 2011 נמצא כי שיחת טלפון בין חו ג'ינטאו לפקיד מאן-וואן נגד השחיתות הואזנה. הגילויים בנוגע למבצע הציתות הביאו לבדיקה אינטנסיבית של הנציבות המרכזית לבדיקת משמעת. עוד נאמר כי הוא זרע אי אמון ומילא תפקיד בנפילתו של בו ומפקד המשטרה שלו וָאנְג לִיג'וּ'ן, שלכאורה החל להשתמש באותן שיטות ציתות נגד בו עצמו. על פי ההערכות, הפעולות תרמו לנפילתו של בו בשנת 2012.
מותו של ניל הייווד
ב־14 בנובמבר 2011, האזרח הבריטי ניל הייווד נמצא מת בחדרו במלון בצ'ונגצ'ינג. מיד לאחר המקרה הודיעו הרשויות המקומיות שהוא מת מצריכת יתר של אלכוהול, אך משפחתו טענה כי הוא לא היה שתיין כבד. סיבת המוות הרשמית נבדקה רק לאחר מספר חודשים, והתגלה כי מותו של הייווד היה רצח, ובו שילאי היה מעורב במעשה.
הייווד היה מתווך שקשר בין חברות מערביות לפוליטיקאים סיניים רבי עוצמה. הוא היה מקורב זמן רב למשפחת בו: לפי הדיווחים, היה לו קשר אישי הדוק עם אשתו של בו, גוּ קָאיְלָאי, והוא עזר לבן של הזוג בו גְווָאגְווָה להתקבל לבית הספר הארו באנגליה. על פי החשד, הייווד גם תיווך למשפחה, ועזר להם להעביר בחשאי סכומי כסף גדולים למעבר לים.
באוקטובר 2011, על פי הדיווחים, להייווד היה סכסוך עסקי עם שילאי כאשר דרש עמלה גבוהה יותר עבור שירותיו. הסכסוך הסלים, והייווד איים לחשוף את עסקיה של המשפחה ואת הנכסים שלהם מעבר לים, שהוערכו בסך הכל ביותר מ-136 מיליון דולר. לפי האישום, הייווד הורעל על ידי גו ועוזרה. גו הורשעה ברצח וקיבלה עונש מוות על תנאי באוגוסט 2012.
וואנג ליגון
בתחילת שנת 2012, הוועדה המרכזית לבחינת משמעת של המפלגה הגדילה את נוכחותה בתוך צ'ונגצ'ינג, כאשר מנהיגי העיר הגיעו לחקירה. חלק גדול מתשומת הלב התמקדה במפקד המשטרה של בו, וָאנְג לִיג'וּ'ן, שנחקר עקב חלקו בפרשת שחיתות בליאונינג. הבדיקה ההולכת וגוברת על פעולת ההאזנות העירונית נגד מנהיגים בכירים נפלה ככל הנראה בעיקר על וואנג. אף על פי שהפרטים נדירים, מספר מקורות הציעו כי התמרמרותו של וואנג נגד בו גברה במהלך החקירות – התרעומת שנוצרה כאשר וואנג הבין שהוא ואשתו היו גם יעדים להאזנות של בו.
יתרה מזאת, וואנג התייחס לפרטי מותו של ניל הייווד, ולפי הדיווחים ניסה להשמיע את חשדותיו בפני בו בנוגע להרעלה לכאורה. בסביבות 16 בינואר, וואנג כנראה התעמת עם בו בגלל ראיות שקשרו את אשתו של בו ברצח. אף על פי שבו בתחילה הסכים להתיר חקירה בעניין, אז הוא שינה כיוון וביקש להכשיל את החקירות. וואנג הורד בפתאומיות ב-2 בפברואר לתפקיד פחות יוקרתי – סגן ראש העיר המפקח על ענייני החינוך, המדע והסביבה. בו העמיד את וואנג תחת מעקב, וכמה ממקורביו נלקחו על פי הדיווחים למעצר. חלק מהדיווחים טוענים כי ייתכן שבו תכנן לרצוח את וואנג.
ב-6 בפברואר 2012, ככל הנראה מחשש לחייו, ברח וואנג לקונסוליה האמריקאית בעיר צ'נגדו הסמוכה והביא עדויות המאשימות את בו ומשפחתו ברצח בניל הייווד. על פי הדיווחים, וואנג ביקש לקבל מקלט בארצות הברית וסורב. הוא נשאר בקונסוליה במשך 24 שעות בערך לפני שעזב את "מרצונו" ונלקח למשמורת של גורמי ביטחון המדינה שנשלחו מבייג'ינג. כלי תקשורת מקומיים בצ'ונגצ'ינג דיווחו כי הוא נמצא בחופשת מחלה הקשורה לבריאות הנפש.
יום לאחר תחילת חופשתו של וואנג, מספר אתרי חדשות בשפה הסינית מעבר לים פרסמו מכתב פתוח שנכתב לכאורה על ידי וואנג, שביקר בחריפות את בו והאשים אותו בשחיתות, בצביעות ובעברה על החוק. בו הגיב במסיבת עיתונאים פתוחה במהלך קונגרס העם הלאומי ב-2012, והודה ב"פיקוח רשלני" על פקודיו ואמר כי ייתכן שהוא "סמך על האדם הלא נכון".
הדחתו מתפקידיו
ב־15 במרץ 2012, פוטר בו מתפקיד יושב ראש מפלגת צ'ונגצ'ינג והתפקידים בעירייה הקשורים לו, תוך שהוא עדיין שומר על מושב בפוליטביורו. בשל ההשפעות ההרסניות שהיו עלולים פיטוריו של בו על אחדות המפלגה, נועצו בכירי המפלגה בעניין. על פי הדיווחים, ההחלטה על פיטוריו של בו התקבלה בישיבת הוועדה המתמדת של הפוליטביורו שהתקיימה ב־7 במרץ, במהלכה הצביע הצאר הביטחוני ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג הצבעה בודדת בהפרדה (ובו שילאי נועד לתפוס עמדה בעתיד). ב־14 במרץ ננזף בו על ידי ראש הממשלה ון ג'יאבו במהלך מסיבת העיתונאים השנתית של ראש הממשלה. ון כינה את הישגיו של בו בצ'ונגצ'ינג "משמעותיים", אבל אלה תוצאה של "ריבוי מנהלים", כלומר ההישגים הם לא רק של בו עצמו. ון גם רמז פעמים רבות לנזק שנגרם על ידי המהפכה התרבותית, נזיפה עקיפה על מאמצי בו להחיות "תרבות אדומה". התייחסות לשינויים פוליטיים ברמה גבוהה של ראש ממשלה בפורום ציבורי פתוח הייתה חסרת תקדים. משקיפים פוליטיים מאמינים כי דבריו של ון ונפילתו של בו ייצגו קונצנזוס בתוך ההנהגה המרכזית כי בו לא רק היה צריך לשים את האחריות על שערוריית וָאנְג לִיג'וּ'ן, אלא גם מייצג ניצחון פוליטי לאגף הרפורמיסטי הליברלי של המפלגה הקומוניסטית.
ב - 10 באפריל 2012, הושעה בו ממרכז המפלגה ומפוליטורבו, בהמתנה לחקירה בגין הפרות משמעת חמורות. אשתו של בו, גוּ קָאיְלָאי, נבחרה כחשודה ראשונה בחקירת מותו של איש העסקים הבריטי ניל הייווד. ההכרזה, בעלת השלכות פליליות, הייתה סיבת הנפילה של הקריירה הפוליטית של בו.
ב־28 בספטמבר 2012 הפוליטורורו של המפלגה הקומוניסטית של סין החליטה לגרש אותו מהמפלגה. ההחלטה אושרה על ידי מושב מליאה מלא של הוועד המרכזי ב־4 בנובמבר. הוא הואשם בהפרות משמעת משמעותיות ובשחיתות במהלך כהונתו בדאליין, במשרד המסחר ובצ'ונגצ'ינג, כולל ביחס לפרשת גוּ קָאיְלָאי.
ב־26 באוקטובר 2012 גירשה אותו הוועדה המתמדת של קונגרס העם הלאומי ה-11 מתפקיד סגנו של המחוקק הלאומי, והסירה את תפקידו הסופי וסיימה את הדרך למשפטו. כשנפלט מהמפלגה הקומוניסטית, בהודעה הרשמית נכתב גם כי הוא "קיים או שמר על יחסי מין לא ראויים עם נשים מרובות." השמועות גם התפשטו כי ניהל רומן עם שחקנית הכוכבת של טייגר הנופץ, הדרקון הנסתר, ג'אנג זיי ; ג'אנג גבה הצעות חוק משפטיות משמעותיות שניסו לתבוע את מקורות השמועה בגין לשון הרע. במהלך המשפט הודה בו שהוא נפל עם אשתו בגלל רומן שהיה לו בשנות התשעים, מה שגרם לה לעבור לבריטניה כדי להיות ליד בנם, גְווָאגְווָה.
תגובות פומביות
נפילתו של בו עוררה תגובות רבות בקרב הציבור הסיני ובקרב פרשנים ברחבי הקשת הפוליטית. אתרי שמאל כגון אוטופיה, סין האדומה ומופלאג היו מלאים בביקורת על פיטוריו של בו. אתרי אינטרנט אלה הושבתו לתקופה למטרות של "תחזוקה" זמן קצר לאחר מכן. פרשני השמאל השמיעו תמיכה בבו: קונג צ'ינגדונג כינה את פיטוריו של בו 'מזימה בידי אויבי המדינה'; סימה נאן אמרה כי הקשר של בו עם המהפכה התרבותית היה 'קמפיין מריחה'; מספר גדול של פוסטים אוהדים עבור בו הופיעו במיקרוגלוגים מצ'ונגצ'ינג ומדאליין, שם היה בו בעבר ראש עיר. הגלובל טיימס כתב גם מאמר מערכת אוהד. כלי תקשורת ליברליים תמכו בפיטורים, וביקרו את סגנון "שלטון מבוסס האישיות" של בו כמסוכן. פרשנים נוטים ימינה אמרו כי נפילתו של בו מסמנת 'אוריינטציה נכונה' להתפתחותה העתידית של סין. עורך קבוצת המדיה הדרומית, יאן ליסאן, העיר כי בו זיהה נכון את הבעיות בסין אך רשם את הפתרון הלא נכון. אנשי עסקים שנכסיהם הוחרמו על ידי ממשלת בו בצ'ונגצ'ינג הגיבו גם הם בחיוב לפיטוריו.
פיטורו של בו עורר גלי הלם פוליטיים שלא נראו מאז מחאות כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989, וחשפו עימותים פנימיים בתוך המפלגה הקומוניסטית. בשבועות שלאחר 15 במרץ התלבטו רשויות המפלגה בעניינו של בו. בהיעדר דיווחים רשמיים על ההליכים, מיקרו-בלוגים הוציאו מבול של ספקולציות, כולל שמועות על הפיכה. בתגובה, הרשויות הנחו את העיתונים ואתרי האינטרנט לדווח בקפדנות על שחרורים רשמיים בלבד, ועצרו שישה אנשים באשמת ב"הפצת שמועות".
מתוך מודעות להשפעתה הפוטנציאלית, שלטו הרשויות בקפידה על הסיקור התקשורתי על הרחקתו של בו מתפקידו. כלי תקשורת ממלכתיים דיווחו על נאמנות להחלטת המפלגה לבייש את בו, כולל הצהרות של רשויות המפלגה החדשות בצ'ונגצ'ינג, מאורגני העירייה בבייג'ינג, וחברי המפלגה. שופר המפלגה של הוועדה People's Daily פרסם מערכת שערכה בעמוד הראשון שקראה לאחדות מאחורי "ההחלטה הנכונה". הצבא קיים מושבי 'חינוך פוליטי' בהתראה קצרה, והדגישו את חשיבות האחדות והנאמנות למפלגה בהנהגתו של חו ג'ינטאו. נפילתו של בו השפיעה גם על בן בריתו ג'ואו יונגקאנג, שלפי הדיווחים ויתר על שליטתו המבצעית במוסדות הביטחון הסיניים ואיבד את זכות ההשפעה על מי שירש אותו בקונגרס המפלגה ה-18.
משפט
ביולי 2013 האשימו רשויות התביעה הסיניות את בו במתן שוחד, שימוש לרעה בכוח ושחיתות, וסללו את הדרך למשפטו. במהלך ההכנות למשפט המשטרה עיקבה את סונג יאנגביאו, תומך שמאל בולט של בו, לאחר שהפציר באנשים למחות נגד המשפט. כמה ימים לפני המשפט התפטר מתפקידיו וואנג שואמיי, מדען פלילי בולט שהיה סגן מנהל האגודה הסינית לרפואה משפטית ומרכז המחקר התובע של בית המשפט העליון. וואנג הטיל ספק בפומבי בראיות המשפטיות ששימשו במשפטו של אשתו של בו גוּ קָאיְלָאי. סניגורו של בו היה משרד עורכי הדין DeHeng שבבייג'ינג, משרד עורכי דין עם קשרים פוליטיים עמוקים למדינה. המאמר בוול סטריט ג'ורנל על תפקיד משרד עורכי הדין במשפט תיאר אותו כפועל כ"מתווך" שאפשר בין בו, קרובי משפחתו והתובעים למשא ומתן על "תוצאה מקובלת על כל הצדדים לקראת המשפט – וכדי לסייע להבטיח שהמשפט עצמו יתנהל על פי התוכנית".
החל מה - 22 באוגוסט 2013, בית המשפט העממי בג'ינאן דן בעניינו של בו. הליכי המשפט הועברו בזמן אמת בחשבון המיקרו-בלוג הרשמי של בית המשפט, אם כי העיתונאים ששידרו את המשפט נדרשו להשתייך לרשימה שאושרה מראש. בו הואשם בשלושה אישומים: שוחד, ניצול לרעה של כוח ומעילה. התובעים טענו כי בו קיבל שוחד של כ־21.79 מיליון יואן (3.56 מיליון דולר) מאנשי העסקים שׂוּ' מִינְג וטָאנְג שְׂיָאולִין. במשפט העיד שו מינג כי העניק לאשתו של בו גוּ קָאיְלָאי 3.23 מיליון דולר בשנת 2000 לרכישת הווילה פונטיין סנט ז'ורז' בניס, צרפת, וכי הוא שילם עבור חשבונות הנסיעות וכרטיסי האשראי של בנם בָּוֹ גְווָאגְווָה. בו שילאי חקר את שו והכחיש את הידיעה על רבים מהתשלומים.
משפטו של בו, שכלל חילופי דברים עדכניים בין בו לסגנו לשעבר וָאנְג לִיג'וּ'ן, הסתיים ב־26 באוגוסט 2013. במהלך המשפט שב בו על סדרת ההודאות שהצהיר במהלך החקירה, והכחיש את כל האישומים נגדו. ב־22 בספטמבר, בית המשפט מצא אותו אשם בכל שלושת האישומים, שלל ממנו מכל נכסיו האישיים, וגזר עליו מאסר עולם. זמן לא רב לאחר המשפט, ב־6 בנובמבר, הקים וואנג ג'נג את מפלגת ג'י שיאן, שתומכת בשלטון המפלגה הקומוניסטית, אך מבקרת אותה באומרה שהיא לא מקיימת את החוקה. בו שילאי נבחר להיות "יו"ר לכל החיים" באותה מפלגה.
השלטונות הסיניים עדיין מנסים להחרים וילה ששוויה 6.95 מיליון יורו בקאן, שנרכשה והוחזקה עבור בו באמצעות מתווכים.
לאחר המשפט
לאחר שבו נכלא, תוצאות האירועים שהניעו את תקרית וָאנְג לִיג'וּ'ן המשיכו להדהד בנוף הפוליטי הסיני. כניסתו של שי ג'ינפינג לשלטון הביאה לסדרה של שינויים פוליטיים גדולים עם השלכות משמעותיות. תומכו לשעבר של בו, ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג, פרש לגמלאות בשנת 2012, אך נלכד בקמפיין נגד השחיתות של שי ג'ינפינג בשנת 2013, עוכב לחקירה ובסופו של דבר נגזר עליו מאסר עולם. בנוסף, ג'ואו לא הצליח לבחור את היורש למשרדו, אולי כתוצאה מתפקידו בשערוריית בו שילאי. ראש הוועדה המרכזית לעניינים פוליטיים ומשפטיים, שבראשה עמד ג'ואו, כבר לא החזיק מושב בוועדה הקבועה של הפוליטבורו בעקבות קונגרס המפלגה ה-18, מכיוון שמספר המושבים בגוף צומצם מתשע לשבעה. הקמפיין נגד שחיתות בעקבות קונגרס המפלגה ה-18 הפך לגדול מסוגו בתולדות סין בשלטון הקומוניסטי. עד שנת 2014, בו היה מתואר על ידי כמה כלי תקשורת מחוץ לסין כחלק ממה שמכונה "כנופיית הארבעה החדשה" שהורכבה מהפקידים המבוזים ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג, שׂוּ' צָאיְחוֹאוּ ולִינְג גִ'יחְווָה.
יריבו האידאולוגי הראשי של בו, ראש מפלגת גואנגדונג לשעבר ווָאנְג יָאנְג, המשיך להיות סגן ראש ממשלה ובסופו של דבר הצטרף לוועדה הקבועה של הפוליטביורו, מועצת ההנהגה הבכירה של המפלגה. וֶן גְ'יָאבָּאו, שנחשב כמבקרו העיקרי של בו בהנהגה הבכירה, ספג בעצמו מבוכה ציבורית משמעותית בגלל מאמר העיתון "הניו יורק טיימס" אודות אימפריית העושר העצומה של משפחתו אשר שחרורו חופף עם פיטוריו של בו. חְוָאנְג צִ'יפָאן, ראש עיריית צ'ונגצ'ינג שנחשב במשך זמן רב כבן בריתו של בו, המשיך את הקריירה הפוליטית שלו ללא פגע. וואנג ליגון נידון לחמש עשרה שנות מאסר בגין עריקה, שחיתות ושימוש לרעה בכוחו.
השתייכות פוליטית
במהלך הקריירה שלו, בו שילאי נהנה מחסות ממנהיג המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ג'יאנג דזה-מין. לפיכך הוא מזוהה עם הפלג של ג'יאנג, המכונה לעיתים "האליטיסטים", הידוע בדרך כלל כמועדף למודל המדגיש סחר חופשי, פיתוח כלכלי באזורי החוף וצמיחה בהובלת יצוא. זו קואליציה המורכבת ברובה מה"נסיכים" (ילדיהם של מנהיגי המפלגה לשעבר בכירים), אנשי עסקים, מנהיגי ערי חוף ואנשי "קליקת שנחאי" לשעבר. לעומת זאת, הקואליציה "הפופוליסטית" של חו ג'ינטאו ווין וֶן גְ'יָאבָּאו דגלה בפיתוח כלכלי מאוזן יותר ושיפור ברשת הביטחון החברתית של סין. הסיעה הפופוליסטית כללה מנהיגים כפריים, אינטלקטואלים סוציאליסטים וכמה מנהיגים שעלו לגדולה באמצעות קשריהם עם ליגת הנוער הקומוניסטית.
בעוד בו זוהה בתחילה עם הגוש האליטיסטי בתקופתו בליאונינג וכשר המסחר, בתקופת כהונתו בעיר צ'ונגצ'ינג, הוא אימץ מספר מדיניות פופוליסטית הקשורה בדרך כלל לשמאל השמרני. לדוגמה, הוא יישם תוכניות לדיור סוציאלי, העניק מעמד של תושבות (ולכן הטבות הרווחה הסוציאליות הנלוות) למהגרי עבודה כפריים והדגיש צורך בחלוקה מאוזנת יותר של עושר. אף על פי שבו רדף ללא הרף אחר טכנולוגיה, הון והזדמנויות עסקיות, הוא גם עמד בראש מספר רב של תוכניות ממשלתיות כדי לסייע למעמד הפועלים ולקבוצות מוחלשות. הקמפיינים של בו נגד שחיתות תפסו לכאורה גם את נכסי היזמים הפרטיים, ולטענתם הניעו כספים אלו לעושר האישי שלו, כמו גם פרויקטים (בפומבי יותר) ותוכניות רווחה של המדינה, ובכך החזירו למעשה את השליטה הממלכתית בעושר. הוא גם ביקש לקדם את "התרבות האדומה", וציווה להחיות את הסיסמאות והשירים מתקופת מאו, לעורר זיכרונות שהיו רומנטיים לשמאל השמרני, אך כואב לימין הליברלי של הפוליטיקה הסינית.
המדיניות של בו בצ'ונגצ'ינג הפכה אותו בסופו של דבר לדמות בולטת בקרב נאו-מאואיסטים ושמאלנים, ונציג האגף השמרני של המפלגה הקומוניסטית. אף בו לא העדיף את הפסקת כלכלת השוק או חזרה למדיניות של תקופת מאו, הוא נראה שהוא תומך בתפקיד חזק של המדינה בחיי העמים. במיוחד הקמפיין נגד שחיתות של בו הקנה לו מוניטין של שיטות כבדות יד ושיטות סמכותיות בפשע וענישה. המדיניות של בו העמידה אותו באופוזיציה לסיעה הליברלית יותר ורפורמתית, במיוחד ראש הממשלה וֶן גְ'יָאבָּאו וראש מפלגת גואנגדונג ווָאנְג יָאנְג, שהעדיפו את חיזוק שלטון החוק והמשך הרפורמה הפוליטית. לתצפיתנים, ההתלהבות המילולית של בו וונג על כיוון ההתפתחות העתידי סימנה קיטוב הולך וגובר של הפוליטיקה הסינית למחנות שמאל ורפורמים.
משפחה
אשתו הראשונה של בו הייתה לִי דָאן-יוּ', בתו של שר המפלגה לשעבר בבייג'ינג, לִי שׂוֵּ'פֶנְג. הם נישאו בספטמבר 1976 ונולד להם בן, לִי "ברנדן" וָאנְגְגְ'ה (李 望 知), בשנה שלאחר מכן. בנם סיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בשנת 2001. לִי דָאן-יוּ' התעקשה כי בנה ישנה את שם משפחתו ללִי בעקבות גירושיה מבו שילאי בשנת 1984. לִי וָאנְגְגְ'ה השיג תואר שני בלימודי מדיה ועבד כמה שנים בסיטיבנק, ואז עבד במשרד עורכי דין בבייג'ינג; בסופו של דבר הוא נכנס לשוק ההון הפרטי. לִי העיר בפומבי כי מעצרו של אביו "הרס את חייו". בשנת 2014 פרסם לִי הצהרה על עדכון המיקרו-בלוג שלו, שגילה כי אביו מצליח היטב בכלא וכי טיפול רפואי זמין לו אם הוא זקוק לו. לִי כתב, "החיים קצרים... אם החוק מאפשר, הייתי רוצה לראות אותו יותר. כשחושבים על זה, הפעמים היחידות שראיתי אותו (מאז 2007) היו בהלוויות, באולם בית המשפט, או בכלא."
בו התחתן עם אשתו השנייה, גוּ קָאיְלָאי, בשנת 1986. גו הייתה עורכת דין בולטת ומייסדת משרד עורכי הדין קאילאי בבייג'ינג. אביה של גו, גוּ גִ'ינְגְשֶׁנְג, היה מהפכן קומוניסטי. אמה, פָאן צֶ'נְגְשְׂיוֹ', היא צאצאית של המשורר הנודע משושלת סונג, פָאן ג'ונְגְיֵן. בשנת 2013 גו הורשעה ברצח איש העסקים הבריטי ניל הייווד לאחר סכסוך כספי שעל פי החשד הסלים עד שאיים על חיי בנה. היא נידונה למוות עם דחייה של שנתיים, עונש שבדרך כלל מומתק למאסר עולם.
בו שילאי עורר ביקורת מאחרים במפלגה על הפרופיל הרב שלו על תשומת לב תקשורתית והשתמש באילן היוחסין המשפחתי שלו לקידום האינטרסים של אשתו ומשרד עורכי הדין שלה. בו הכחיש כי אשתו הרוויחה מתפקידו, ואמר כי אשתו פרשה מהקריירה המשפטית שלה עוד כשהזוג התגורר בדאליאן בשנות התשעים. בו אמר שגו "עכשיו בעצם פשוט נשארת בבית, עושה עבודות בית בשבילי." גְ'יָאנְג וֵייפִּינְג טען שגו שימשה כ"שומרת הסף" של בו כאשר בו היה ראש עיריית דליאן, וקיבלה באופן קבוע מתנות ושוחד ממפתחי נכסים המבקשים גישה אליו ומפקידי המפלגה המבקשים למנות ממשלה. היו השערות כי בו שילאי אולי ניסה להפריע לחקירת שחיתות אשתו לפני תקרית וָאנְג לִיג'וּ'ן.
בָּוֹ שִׂייוּנְג, אחיו הבכור של בו שילאי, הוא סגן יו"ר ומנכ"ל חברת אוורברייט אינטרנשיונל הרשומה בהונג קונג, אך הוא לכאורה רשום בשם בדוי, 'לִי שׂוֵּ'מִינְג'. החברה סירבה לאשר אם לִי שׂוֵּ'מִינְג ובָּוֹ שִׂייוּנְג הם אותו אדם.
בתרבות הפפולרית
בסרט המכבסה (2019) הופיעה דמותו של בו ששוחקה על ידי השחקן ג'סי וואנג.
פרנסיס ספריגס
פרנסיס ספריגס (אנגלית: Francis Spriggs) היה פיראט בריטי, והיה מזוהה עם הפיראט ג'ורג' לותר ואדוארד לואו. הוא היה פעיל בקריביים ובמפרץ הונדורס בראשית 1720.
קריירה מוקדמת
אף על פי שחלק גדול מראשית חייו אינם ידועים, פרנסיס ספריגס הוזכר לראשונה כראש צוות של הפיראט אדוארד לואו (אולי כחלק מאנשי הצוות המקוריים שעזבו את שירותם אצל של קפטן ג'ורג' לותר). עם זאת, לאחר שקיבל פיקוד על הכיבוש האחרון של הפריגטה הבריטית בת 12 תותחים ״סקוורל״ (ששינתה את שמה ל״דלייט״ זמן קצר לאחר מכן), הוא ולואו נפלו ככל הנראה קורבן למרד של אחד מאנשי הצוות, סביב חג המולד 1724, וכתוצאה מכך שניהם ברחו באמצע הלילה מהאוניה.
הדייג פיליפ אשטון שנאלץ לשרת באוניה של לואו וקצין חדש בשם ג'ון ראסל ביוני 1723, נמלט בשנה שלאחר מכן כאשר הספינה של לואו עצרה ליד רואטן. בשנת 1724 הבחין הוא וכמה אנשים אחרים בכלי שנכנס לאזור וקיווה להצלה. כשהבינו שהמלחים הם הפיראטים של ספריגס (וחששו שספריגס עשוי להכיר אותם), הסתתר אשטון, והעדיף לקחת את הסיכויים שלו ברואטן ולא לחזור לפיראטיות.
ספריגס ודלייט
לאחר שעזב את לואו, ספריגס והצוות החלו להניף דגל פירטים שחור הדומה לזה של קפטן לואו והפליגו לכיוון איי הודו המערבית. ב 28 בינואר 1725, הוא בזז ליד רוד איילנד ספינה של קפטן ריצ'רד דאפי. בנוסף, הם תפסו ספינה פורטוגזית ובזזו את מטענה בזמן שהצוות הועבר סדרת עינויים בו הדליקו טבעת נרות סביב התורן וכל איש צוות נדרש להיכנס למעגל ולהתרוצץ סביבו בזמן שהפיראטים חבטו ונדפקו בהם בסכינים, וכלי נשק אחרים. לאחר שסיימו עם העינויים, הצוות הוחזר לספינתם, שאותה הציתו הפיראטים.
עם הגעתם לקריביים, ספריגס וצוותו כבשו ספינה סוחר נוספת ממרטיניק ליד סנט לוסיה וכן כלי שיט עם מטען עץ, שרובו הושלך לים לאחר שהפיראטים לקחו ככל יכולתם. בתחילת 1724, בעודם במימי ניו אינגלנד, ספריגס ודלייט קיבלו הודעה על מותו של המלך ג'ורג 'הראשון ושוחחו על האפשרות לקבל חנינה מלכותית במהלך השנה לאחר שיט מאי רוד ב־27 במרץ 1724.
במפרץ הונדורס
בתחילת אפריל עגן ספריגס ברוטאן ליד מפרץ הונדורס, שם הוריד לחוף את האסירים שנלכדו במהלך ההפלגות. רבים מהאסירים הללו הציגו את הפגיעות הגופניות שנגרמו על ידי הפיראטים במהלך שבייתם כשהיו נתונים לצורות עינויים שונות כמו שנאלצו לאכול צלחות עם שעוות נרות.
כשהם תיקנו ושיפצו את ספינתם באי מערבית לרוטאן, ספריגס ודלייט הפליגו לסנט קיטס מתוך כוונה לפגוש את קפטן מור מספינת ״איגל״, ספינה שתקפה קודם לכן את ג'ורג' לותר ליד בלנקו.
עם זאת, עד מהרה הם פגשו בפריגטה צרפתית ונאלצו לברוח. לאחר בריחתם הם תפסו ספינה ליד ברמודה ואז, כשהתקרבו לסנט קיטס, הם תפסו ספינה נוספת ב־4 ביולי 1724. במהלך הלכידה האחרונה הם עינו את הצוות בשיטות שלמדו מלואו - הניפו את האסירים גבוה ככל האפשר על התורן המרכזי, על המפרשים העליונים והפילו אותם משם חזרה לסיפון.
חזרה למפרץ הונדורס
ספריגס איחד כוחות יחד עם קפטן ריצארד סיפטון, שקיבל פיקוד על הספינה של לואו ״הפי קריסמס״ לאחר שאנשי צוותו של לואו התפזרו. לאחר לכידת הספינה ליד פורט רויאל, ספריגס נאלץ לסגת ממפגש עם שתי אוניות מלחמה בריטיות, ״דיאמונט״ ו ״ספאנס״. לאחר בריחתם האחרונה, ספריגס כבש ספינה נוספת בדרכו חזרה למפרץ הונדורס. הוא תפס עוד עשרה או שנים עשר כלי שיט אנגלים לפני שנרדף על ידי פריגטה בריטית.
ספריגס נמלט מאותה ספינת מלחמה בריטית בה נתקל בעבר. הוא שוב הצליח להימנע מלכידה, אף על פי שציו התפרק כשהוא נפרד מסיפטון. ייתכן והיה זה הזמן שהסגן של ספריגס, פיליפ לין, לקח את ספינת הפרסים ״נימפה״ והשאיר את ספריגס לבדו שיצא להפלגה לניו-פאונדלנד.
על פי דיווח בעיתון אחד, ספריגס היה פעיל עד סוף שנת 1726, כאשר נישבה על אי עם ריצארד סיפטון ועם פיראט אחר מפורסם, אדוארד לואו. הדו"ח מקורו בעיתון ״פוסט-בוי״ מיום 25 ביוני 1726. המקור היחיד הידוע הוא כאמור העיתון "פוסט-בוי" שעדיין קיים. בדיווח בעמוד הראשון, נכתב כי ״ספינה ממפרץ הונדורס נלכדה על ידי ספינה ספרדית, ואחר כך נלכדו הספרדים והועלו על סיפון של ספינת מלחמה שתפסה פירטים, ויצאה איתם לג׳מייקה. [וגם] כי לואו וספריגס היו בין השבויים, שרובם היו אינדיאנים."
גבריאל ז'סוס
גבריאל פרננדו דה ז'סוס (בפורטוגזית: Gabriel Fernando de Jesus הידוע גם כגבריאל ז'סוס; נולד ב-3 באפריל 1997 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בארסנל ובנבחרת ברזיל.
ביוגרפיה
גבריאל ז'סוס נולד וגדל בסאו פאולו שבברזיל ומגיל צעיר שיחק כדורגל ברחובות והצטרף למועדון מקומי קטן בסאו פאולו. ב-2012 החל לשחק במחלקת הנוער של פלמיירס. ז'סוס הפך למלך השערים של קבוצת הנוער כשכבש 54 שערים ב-48 משחקים. בינואר 2014, חתם ז'סוס על חוזה לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת של פלמיירס. ב-27 באוגוסט 2014, נכלל לראשונה בסגל הבוגר של פלמיירס כשישב על הספסל בהפסד 0–1 לאתלטיקו מיניירו בבית. ב-17 במרץ 2015, ערך ז'סוס את הופעת הבכורה שלו במדי פלמיירס כשעלה כמחליף בניצחון 0–1 על ברגנטינו בקמפאונטו פאוליסטה. ב-9 במאי, ערך ז'סוס את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית כשפתח בהרכב בתיקו 2-2 נגד אתלטיקו מיניירו. ב-15 ביולי, כבש ז'סוס את שער הבכורה שלו במדי פלמיירס במסגרת הגביע הברזילאי בניצחון 0–1 על ספורטיבה. ב-30 באוגוסט, כבש ז'סוס את שער הבכורה שלו בליגה הברזילאית כבר אחרי 52 שניות בניצחון 2–3 על ג'וינוויל.
ז'סוס נבחרת לתגלית העונה של הקמפאונטו פאוליסטה לשנת 2015, כשבמהלך אותה השנה אף סייע לקבוצתו לזכות בגביע הברזילאי. בהתאם לסגנון המשחק שלו, זכה ז'סוס לכינוי "ניימאר החדש" על ידי התקשורת העולמית.
ב-3 באוגוסט 2016, חתם ז'סוס במנצ'סטר סיטי ששילמה עבורו 27 מיליון ליש"ט, ז'סוס עבר רשמית למנצ'סטר סיטי בינואר 2017. הוא ערך בכורה כמחליף במשחק הליגה מול טוטנהאם. את שערו הראשון במדי סיטי, ז'סוס כבש במשחק הליגה השני שלו בקבוצה מול ווסטהאם ב-1 בפברואר 2017.
ב-23 באפריל 2022 כבש ז'סוס רביעייה ראשונה בפריימיר ליג וגם הוסיף בישול בניצחון קבוצתו 1–5 על וטפורד.
ב-4 ביולי 2022 חתם לחמש שנים בארסנל. תמורת העברתו שילמה ארסנל למנצ'סטר סיטי 45 מיליון ליש"ט. ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון 0–2 על קריסטל פאלאס. שבוע לאחר מכן כבש את שעריו הראשונים בקבוצה, כשכבש צמד בניצחון 2–4 על לסטר סיטי. הוא סיים את העונה עם 11 שערי ליגה בסך הכל.
קריירה בינלאומית
ז'סוס היה חלק מנבחרת ברזיל עד גיל 20 בגביע העולם 2015 עד גיל 20 שהתקיים בניו זילנד. ז'סוס כבש את השער הראשון של הנבחרת הברזילאית בניצחון 2–4 על נבחרת ניגריה עד גיל 20. ב-2016, ז'סוס היה מועמד להימנות עם סגל נבחרת ברזיל לקופה אמריקה סנטנריו בארצות הברית אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת בשל בעיות ויזה. ז'סוס נמנה עם סגל נבחרת ברזיל למשחקים האולימפיים 2016 וזכה עימה במדליית זהב.
בשנת 2019 נמנה בסגל נבחרת ברזיל לקראת טורניר הקופה אמריקה, בסופו של התחרות זכה עם הנבחרת בגביע.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022. בטורניר זה נפצע לשלושה חודשים
קבוצתיים
ארסנל
צילום משפטי
היסטוריה
עם הזמן התחילו להכיר ביכולות הצילום ולעשות בו שימושים מדעיים, בזכות יכולת הדיוק והמהירות שבמדיום, בדיסציפלינות שונות כגון: צילומי פושעים, חקירת זירות פשע, צילומי תאונות, רפואה, תיעוד גאוגרפי וכן הלאה.
התקופה המוקדמת
ב-1854 משטרת סן פרנסיסקו השתמשה בדאגרוטיפ (שיטת הצילום הראשונה והמבוססת ביותר לאותה תקופה) כדי ליצור פורטרטים של פושעים. מחלקות משטרתיות במחוזות נוספים בארצות הברית החלו להשתמש בעקבות משטרת סן פרנסיסקו בפורטרטים.
באמצע המאה ה-19 פילוסופים ומדעים למדו את התאוריה של צ'ארלס דרווין הידוע כאבי תורת האבולוציה, ניסו לבססה בעזרת תצלומים ולפתח תאוריות נוספות בתחום הקרימינולוגיה. הם הסתמכו על הפיזיונומיה, שהיא תאוריה המבוססת על הערכת מראהו החיצוני של הפרט, בעיקר פניו, שיש בה, כך סברו, כדי להסיק על אופיו ואישיותו. כך לפי הפורטרט היו מנסים להגדיר מאפיינים פיזיולוגיים של פושע. ישנה תאוריה נוספת פונולוגיה שהיא תורת המוח. תאוריה זו טוענת כי ניתן לקשר בין מבנה הגולגולת לבין אישיותו של אדם ותכונות אופיו, כגון נטייה לבצע פשעים, ועוד. המשטרה ניסתה להתבסס על התאוריות יחד עם תצלומיהם של פושעים וכך להגיע ל"דמות הפושע".
ברטיונאז'
הברטיונאז' היא שיטה חלופית לזיהוי עבריינים חוזרים אשר פותחה בשנת 1882 על ידי אלפונס ברטיון ממשטרת פריז במטרה להתגבר על האיסור לסמן גופנית עבריינים על ידי הטבעת אות באמצעות ברזל מלובן. ברטיון הנהיג במשטרה הצרפתית כרטסת מידע אודות העבריינים, הנתונים נאספו על ידי מדידת חלקים שונות בגופו של כל עבריין כגון גובה, אורכי הזרועות והרגלים, ומדידת הגלגולת. על הצלם המשטרתי היה לצלם את הפושע על פי חוקים שנקבעו על ידי ברטיון. צולמו שתי תמונות של העבריין (חזיתי ופרופיל), העבריינים ישבו על כיסא מסתובב כך שלא ישנה את התנוחה בין צילום לצילום. בצילום בוצע מזוויות קבועות, תאורה קבועה ומרחק קבוע בין הפושע למצלמה. בנוסף תועדו סימנים מיוחדים כגון קעקועים, כתמי לידה, צלקות ותוארו מאפייני איברי הפנים - אף, אוזן, וצבע עיניים.
השיטה של ברטיון צברה תאוצה והתפרסמה בארצות הברית כאשר הוצגה בתערוכה העולמית World's Columbian Exposition בשיקגו ב-1893. בשנה שלאחר מכן משטרת שיקגו החלה להטמיע את השיטה במערכותיה השונות. בשנת 1898 שיטת ברטיון נכנסה לחוק והייתה שמישה ככלי מן המניין בידי המשטרה ביומיום ובשימושיה השונים.
השיטה במחלוקת
ב-1903 אדם בשם וויל ווסט נעצר ונשלח לכלא בקנזס מכיוון שצילומו תאם לפושע שנעצר ותועד בעבר. וויל ווסט טען שאינו אותו פושע ולא ביצע שום פשע. טענה זו לא התקבלה ולכן הורשע. לאחר זמן קצר הסתבר כי אדם אחר בעל שם זהה (מידות זהות על פי השיטה) שהה באותו הכלא שאליו נשלח. הראייה החד משמעית שהכריעה הייתה טביעות האצבע, ומשם שוחרר וויל ווסט החף מפשע. מאותו רגע ואילך הופסק השימוש בשיטת התצלומים כראייה חותכת וכתוצאה מכך נעזבה שיטה זו לחלוטין.
זירת הפשע
תצלומי זירות הפשע חולקו לרוב לשתי שיטות:
צילום מורכב
צילום מורכב הוא שיטה שפותח בשנות השמונים של המאה ה-19 על ידי מדען אנגלי בשם פרנסיס גלטון לשם יצירת ממוצע ויזואלי של טיפוסים אנושיים.
עקרונות
הדימוי המורכב שהופק בדרך זו חשף, כביכול, מאפיינים פיזיים גנטיים, או "סימפטומים" חיצוניים של ביולוגיה פנימית. באמצעות הידע החדש ששאף להפיק מאותן "סטטיסטיקות תמונתיות", או "דימויים גנריים", כפי שכינה אותם, ניסה גולטון לסווג ולדרג את האוכלוסייה על פי גזעה, ולהביא להשבחת הגזעים החזקים ולריסון התרבותם של הגזעים החלשים. שיטתו היא ביטוי קיצוני לתפיסה פוזיטיביסטית של הצילום ככלי מדעי, ולתפיסת הפיזיונומיה - קריאת מאפייני אופי דרך סיווג תווי הפנים והראש - כדיסציפלינה מדעית.
גולטון לא היה הראשון שהשתמש במצלמה בניסיון לאתר ולתפוס פושעים. תצלומי פושעים הופיעו כבר בעשור הראשון של הצילום (שנות הארבעים של המאה ה-19), ואף הפורטרטים שבהם השתמש גולטון נלקחו מארכיון מנהלת בתי הסוהר. ואולם, שימושים אלו במצלמה התמקדו בפרטים אינדיבידואליים, וניסו ללכוד פושעים ספציפיים, ואילו גולטון ניסה לצלם את דמותו הממוצעת וההיפותטית של "טיפוס הפושע".
יישום
גולטון ניסה ליישם את שיטת הצילום המורכב במחקריו בקרימינולוגיה. הקבוצה הראשונה שבחן בעזרת הצילום המורכב, הייתה של "פושעים אנגליים שהורשעו לתקופת מאסר ארוכה עם עבודת פרך בגין פשעים אכזריים". מחקר זה נבע מניסיונותיו לאפיין את הקלסתרון הפסיכולוגי והביולוגי של "טיפוס הפושע" או "הפושע האידיאלי". גולטון האמין שישנן קבוצות בעלות מאפיינים מנטליים וביולוגיים מובחנים, כמו פושעים, והניח, במסגרת הפרדיגמה של הפיזיונומיה והפרנולוגיה, כי הבדלים אלו יכולים להיות נראים לעין, שכן ישנו שוויון ערך בין תכונות פיזיות ומנטאליות. מבחינתו של גולטון היוו הפושעים קבוצה מובחנת שמאפייניה המנטליים היו שונים מאלו של הבורגני שומר החוק ועתה לא נותר אלא להוכיח כי היא גם מובחנת כקבוצה בהופעתה החיצונית. לשם כך אסף פורטרטים של פושעים שחולקו בהתאם לסוג הפשע (רוצחים, גנבים, עברייני מין), מתוך מטרה לחלץ מאפיינים פיזיים המבחינים כל סוג של פשיעה ולהשוות בינם לבין פורטרטים של שומרי חוק.
מסקנות
ניסיונו של גולטון לצלם את "טיפוס הפושע" לא הניב תוצאות חד משמעיות; הפורטרטים שיצר לא הסגירו תווי פנים מאפיינים ברורים. בכנס שבו הציג את הפורטרטים המורכבים שלו, טען גולטון כי הפנים האינדיבידואליות של הפושעים אכן מראות אכזריות, אך באופנים שונים, ובעת ההרכבה סימני הרשע יוצאי הדופן טושטשו ונעלמו, והותירו בדימוי רק את המאפיינים האנושיים הבסיסיים המשותפים לכל. הסברו זכה לביקורת מצד המשתתפים, שטענו כי הוא מכסה על העובדה שאין בנמצא מראה פיזי מובחן לפושעים.
אברהם שטרן (יאיר)
שטרן, פעיל באצ"ל, עמד בשנת 1940 בראש קבוצת פורשים שהסתייגו מהתמתנות גישתו של הארגון בכל הקשור למאבק בשלטון המנדט הבריטי והתפלגו לארגון עצמאי שלימים נקרא לח"י. לכל אורך הדרך נרדפו חברי הארגון, ושטרן בראשם, בידי הבולשת הבריטית, שראתה מטרה עליונה בחיסול פעילותו. המצוד הלך והתהדק סביב שטרן, עד שבפברואר 1942 נתפס בידי אנשי הבולשת ונרצח בירייה עם לכידתו.
ילדותו
אברהם שטרן נולד בסובאלק שבצפון-מזרח פולין (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית). אביו מרדכי היה רופא שיניים, ואמו הדסה-לאה (בתו של רפאל גרושקין-ליפשיץ, ממשכילי ליטא) הייתה מיילדת. ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני, שבו השכלה ולימודים הובילו את קו חינוכם של שני הבנים, אברהם ואחיו הצעיר דוד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, אביו נעצר על ידי הגרמנים, ואמם עזבה את העיירה יחד עם בניה ועברה לבית אחותה בעיר סרנסק שבגוברניית פֶּנְזַה ברוסיה (כיום בירת רפובליקת מורדוביה שבפדרציה הרוסית). שטרן נהג לספר על אומץ לבה של דודתו "מן הדודה שלי למדתי לשרוד גם בעיתות המצוקה הקשות ביותר".
כאשר היה שטרן בן עשר, התקבל ללימודים בגימנסיה הרוסית בסרנסק, ובה נחל הצלחה רבה ובמקביל קיבל שיעורים פרטיים בעברית. עם תום המלחמה חזרה אמו לסובאלק ביחד עם דוד, ואילו שטרן נשאר בבית דודתו כדי להשלים את לימודיו. לאחר המהפכה הבולשביקית, בגיל 14, החליט שטרן לשוב אל בית הוריו בסובאלק, ושם המשיך ללמוד בגימנסיה העברית - אז הושפע מרוחה של הספרות הרומנטית הפולנית ומגדולי משורריה של פולין. בגימנסיה היה שטרן ידוע כקונדסן עם היותו מוכשר. מנהל הגמנסיה, עפרון, אמר עליו: "שטרן זה, כשיגדל, יהיה או גאון או שודד על אם הדרך".
ראשית בגרותו בארץ ישראל
שטרן עלה לארץ ישראל בשנת 1925 וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים, שזיכו אותו בתעודת בגרות. ניכרו בו כישרונות אמנותיים רבים: ציור, משחק, כתיבה ואף דקלום שירה בשפת המקור. הוא שאף ללמוד משחק ב"הבימה", אך הוריו גילו התנגדות נחרצת, ולבסוף נכנע לפני רצונם. החל ללמוד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים והיה לתלמיד מצטיין, אשר גם גילה מעורבות פוליטית ארגונית.
דרכו כסטודנט לא הייתה קלה: הוריו התקיימו בדוחק ולא היה באפשרותם לסייע לו כספית. שטרן התפרנס בזכות עצמו, ממלגות שקיבל ושיעורים פרטיים שהעביר. הייתה זו בעיקר תקופה מרובת יצירה לשטרן, בה כתב את מרבית שיריו ובה עוצבה השקפת עולמו במערכה על חירות ישראל.
צאצאיו
בראשית ימיו באוניברסיטה הכיר יאיר את רוני בורשטיין, לימים אשתו ואם בנו (שנולד ארבעה חודשים לאחר מותו ונקרא על שמו, יאיר שטרן), לימים היה בנו יאיר שטרן עיתונאי ואיש טלוויזיה ומבכירי רשות השידור. לאחר הירצחו נישאה רוני לדב זמיר והשניים היו הורים למירי (לימים מירי קפסוטו-זמיר). נכדיו של אברהם יאיר שטרן הם המפיק ואיש הטלוויזיה שי שטרן, וד"ר ענת שטרן - היסטוריונית מהאוניברסיטה הפתוחה.
פעילותו הפוליטית
ראשית מעורבותו הפוליטית של שטרן היא בייסוד אגודת הסטודנטים "חולדה", על שמו של היישוב חולדה שמגיניו עמדו בגבורה כנגד מתקפות הערבים ב"מאורעות תרפ"ט" (1929). במהלך פעילותו פגש את דוד רזיאל, פעיל אגודת "אל על", ובין השניים נרקמה ידידות אמיצה - זאת על אף שרזיאל הגיע מרקע שונה מזה של שטרן (רזיאל גדל בבית דתי והחל ללמוד באוניברסיטה לאחר שנתיים של לימוד בישיבת מרכז הרב בירושלים). למרות השוני בין השניים, הם השלימו זה את זה בחלומם המשותף. באותם ימים פעלו רזיאל ושטרן בשורות ההגנה בירושלים בפיקודם של אברהם תהומי ואברהם קריצ'ברסקי. כאשר הוביל תהומי את פילוג הארגון עקב חילוקי דעות בתוך ההנהגה לגבי אופי פעילותו, היו רזיאל ושטרן מראשוני תומכיו של תהומי והצטרפו אליו בהקמת ארגון "הגנה ב'", אשר נקרא מאוחר יותר ארגון צבאי לאומי. שירו של שטרן, "חיילים אלמונים", שנכתב בזמן פרעות תרפ"ט, היה להמנון הארגון (ולימים להמנון ארגון הלח"י), ואף פורסם בביטאון המחתרתי "המצודה".
בשנת 1933 השלים שטרן את התואר השני באוניברסיטה וקיבל מלגה לדוקטורט באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה שנושאו היה "הארוס בספרות היוונית העתיקה". בזמן שהותו הקצרה באיטליה שקד שטרן לא רק על מחקרו, אלא גם על עריכת עשרות שירים אשר חיבר בתקופת לימודיו באוניברסיטה. התפנית מן המסלול האקדמי לפעילות מרכזית במחתרת חלה בשנת 1934, כאשר הגיע לאיטליה מפקד האצ"ל אברהם תהומי במטרה לגייס אותו לתפקיד מחתרתי מרכזי - רכישת נשק בפולין והעברתו ארצה. שטרן נענה בחיוב לתפקיד זה ובכך נטש את הקריירה האקדמית ונרתם כולו לפעילות המחתרת. מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939) העמידו את הארגון בדילמות קשות לגבי המשך פעילותו. תהומי החליט לחבור ל"הגנה", בתנאים נוחים. החלטה זו הובילה לסכסוך בתוך האצ"ל, אשר התפתח לפילוג שהובילו שטרן ורזיאל יחדיו. כמחצית מחברי הארגון הלכו בעקבותיהם, בהאמינם כי המדינה העברית לא תוכל לקום מבלי להישען על גוף צבאי לאומי בלתי תלוי.
תוכנית ה-"40,000"
שטרן יצא לפולין בשליחות הארגון במטרה לקדם תוכנית שבעיני רוחו תוביל למלחמת שחרור עצמאית. הוא פעל להקמת תאי לוחמים יהודים בעזרתה של ממשלת פולין, אשר תחת השם "תוכנית הארבעים אלף", יעברו הכשרה ואימונים וישמשו ככוח לחימה במתקפת פתע נגד הבריטים. במסגרת התוכנית יעלו 40,000 לוחמים כשירים לארץ ישראל וישתלטו בלילה אחד על כל הצירים המרכזיים בארץ ישראל.
בשם התוכנית פעל שטרן:
התוכנית העלתה ויכוחים בתוך תנועת בית"ר; הבכירים חשו כי הצעירים מקשיבים לשליחי האצ"ל ולא להם, וביקשו את התערבותו של זאב ז'בוטינסקי. ז'בוטינסקי פסק לטובת בית"ר, החלטה שלדעת שטרן הייתה עלולה לכבול את הארגון. דוד רזיאל נטה אחר שטרן בעד עצמאות של הגוף הלוחם.
תקופת המלחמה והפילוג
עם פרוץ המלחמה הופסקה הפעילות בפולין. ערב המלחמה נתפסו כל חברי מפקדת האצ"ל, כולל שטרן, על ידי הבריטים, והובאו למאסר. הארגון החל לגלות סימני התפוררות עקב החלטתו של דוד רזיאל לתמוך בזאב ז'בוטינסקי ולהפסיק לאלתר כל פעילות צבאית כנגד הבריטים. שטרן ראה צעד זה כבגידה מצד ידידו הטוב והחל להוביל מרד בתוך המפקדה. הפילוג לא איחר להגיע, ובאוגוסט 1940 נפרד שטרן מהאצ"ל וייסד את "הארגון הצבאי הלאומי בישראל" אשר לאחר מותו של שטרן נקרא בשמו הנודע עד היום, לח"י.