cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמות סודיות
סדרה ראשית
ביקום אחר שנוצר בידי דוקטור דום, קבוצת גרסאות חלופיות של תור המשמשות ככוח שיטור בידי האל הקיסר דום התכנסו בדומסגארד לטקס בו תור מאבאלון העליונה הצטרף לכוחותיהם. בינתיים בממלכת אוטופוליס, הקרן גילו את אחת מספינות-ההצלה קבורה בחלקה. לאחר שלקחו את הברון סיניסטר מבר סיניסטר, חיל תור הביאו אותו למשפט בטירת דום. לאחר שנמצא אשם בכריתת ברית עם ברון היפריון מאוטופוליס, סיניסטר דרש להתמודד נגד מאשימו. הוא הביס את מאשימו - בריאן בראדוק מאבאלון העליונה - בקרב, אך לפני שהרגו, דום הפסיק את הקרב כדי להתעמת מול בראדוק בעצמו, בטענה שזמם עם ממלכת מנהטן מזימה להדיחו. ג'יימי בראדוק חשף את עצמו כבוגד, ונענש לגלות בארצות המתות. לאחר המשפט, ולריה וון דום יידעה את השריף סטריינג' בדבר הגילוי של הקרן, וכי הגיעו למסקנה כי היא "מלפני הזמן" - כלומר, לפני יצירת יקום זה. חיל תור הגיעו למקום, ומהספינה יצאו הקאבאל והרגו את קינג-תור מארץ-14412. כאשר תאנוס שאל את אחד מהמולוידים היכן הם, הוא ענה שהם ב"עולם-המלחמה".
בטירת דום, השריף סטריינג' הקריא בפני האל הקיסר דום דו"ח אירועים שהתרחשו ברחבי עולם-המלחמה, כשדום קטע את רצף הדיווחים והחל לדון עם סטריינג' בדבר טבע עולם-המלחמה. שיחתם הופסקה כאשר סטריינג' נקרא לחקור את ספינת ההצלה שהתרסקה באוטופוליס, ואת מותו של קינג-תור. לאחר שפיזר את חיל תור לחפש אחר זרים, הוא מצא אדם נוסף מסתתר בתוך הספינה - מיילס מוראלס, ספיידרמן מארץ-1610. בעוד דום דן עם סו וון דום, סטריינג' מביא את מיילס ואת תור מאבאלון העליונה לבסיסו, "האי של אגאמוטו", המשמש כמעין מזכרת מארץ-616 האבוד. הוא מגלה להם כי הוא מצא ספינת-הצלה נוספת לפני שנים, וכאשר היא נפתחה, ניצולי ארץ-616 יצאו ממנה. סטריינג' התאחד עם חבריו מיקומו הקודם, וחשף כי יצר יחד עם דום את "עולם-מלחמה" לפני שמונה שנים בציר הזמן החדש היקום. באוטופוליס, הקאבאל דנו על המשך פעולותיהם מסביב למדורה, בעוד קבוצה גדולה מחיל תור מרחפת סביבם.
בעוד הקאבאל וחיל תור נלחמים, השריף סטריינג' הסביר לניצולים כיצד הוא ודום נלחמו בביונדרים, ואיך דום יצר את עולם-המלחמה משרידי המולטי-יקום. פטישו של תור מאבאלון העליונה החל לזהור כסימן שהוא נקרא לקרב, ולאחר שדום גילה על הקרב, סטריינג' וגיבורי ארץ-616 עזרו לחיל תור. דום התעלם מהקרב עד שראה את מיסטר פנטסטיק, והשגר לאוטופוליס על מנת לעצור את המתקפה. סייקלופס בעל כוח הפניקס תקף את דום בכל כוחו, אך נהרג ללא מאמץ. סטריינג' שיגר את הניצולים מהמקום, ודום הזועם הרג אותו. למחרת בהלווייתו של סטריינג', אשר סיבת מותו הוסתרה מתושבי עולם-המלחמה, דום פקד על ולריה למצוא את שורדי ארץ-616 באמצעות משאבי הקרן, וסירב לספק מידע נוסף. ברגע שוולריה יצאה למשימה, הוא השתגר למדרגות פסל של איש המולוקולות בגנו וסיפר לאיש המולקולות מארץ-616 בדבר מותו של סטריינג'. איש המולקולות נזכר ביום בו הוא, דום וסטריינג' התעמתו עם הביונדרים. במהלך הקרב דום השתמש באנרגיות הכוח של מאות אנשי המולקולה שהרג ברחבי המולטי-יקום, הרג את הביונדרים והשתמש באיש המולקולות כדי לקחת את כוחותיהם וליצור את עולם המלחמה. בחזרה לדומסגארד, הקרן יוצאת לחפש את השורדים - תור הסתננה לחיל תור, הפנתר השחור ונאמור הועברו לאג'יפטיה, קפטן מארוול נלכדה בידי כוחות בר סיניסטר, תאנוס שוגר לצד השני של המגן, ברבור שחור הועברה לדומסגארד ואילו סטאר לורד ומיילס הועברו לממלכת מנהטן.
שלושה שבועות לאחר מכן, עולם-המלחמה נעשה שרוי באנדרלמוסיה לאחר שנוצר מרד בכמה וכמה אזורים. לאחר שאדם המזדהה בשם "הנביא" יצר צבא נגד שלטונו של דום, זה כינס כמה מהברונים הנאמנים לו בניסיון להתמודד עם האיום. פרוקסימה מידנייט ולהב-עורב נלכדו בעוד ברבור שחור נעשתה בת-בריתו של דום, והקרן גילתה לוולריה וון דום כי מצאו את מקור כוחו של אביה. גרסתו של ריד ריצ'רדס/מיסטר פנטסטיק מארץ-616 חברה לזו מארץ-1610 ("הבורא"), והם שלחו את הספיידרמנים משני היקומים לחדור לטירתו של דום כדי לאתר את מקור כוחו, הממוקם תחת פסלו של איש המולקולות. שם הם נתקלו בוולריה, שחשפה את חשדותיה באביה ובחרה לא להסגירם לאחר שגילו לה כי אף אחד מניצולי הסירה לא אחראי למותו של סטריינג'. הספיידרמנים פתחו את הפסל, שם גילו את איש המולקולה עצמו. בינתיים, נאמור והפנתר השחור נכנסו לאי של אגאמוטו בידי מפתח שניתן להם בידי סטריינג'. לאחר שזיהו את עצמם בפני מערכת ניהול האי כחברי האילומינטי, ניתנה להם גישה לפריטים רבי עוצמה שסטריינג' אסף במהלך השנים, ביניהם פורטל אומץ המצור וכפפת אינסוף. תאנוס, שנלכד בידי ההל-ריינג'רס של המגן, דיבר עם המבנה החי שיצר את המגן - גרסה חלופית של בן גרים/הדבר. לאחר שתאנוס שכנע את גרים לדחות את שלטונו של דום, המגן החל להתמוטט.
הנביא, המתגלה כלא אחר מאשר מקסימוס, מוביל את חייליו לעבר טירת דום לכיוון קרב נגד הברונים החזקים ביותר בעולם המלחמה. במהלך המתקפה, הברון סיניסטר החל במתקפה על הברונית מלכת הגובלינים, וסיניסטר נהרג לאחר מכן בידי הברון אפוקליפס. חיל תור הצטרף לקרב, אך לצד צבאו של מקסימוס ונגד דום, וזאת לאחר שתור הצליחה לשכנע את עמיתיה להילחם נגד האל שלהם. ברון מאסטרו הצטרף לקרב עם צבא שוברי העולמות שלו. בינתיים, מיסטר פנטסטיק והבורא המשיכו לתכנן ממרחק, ותכננו להשתמש במאבק המתפתח כדי לחדור לטירה ולגנוב את "הדבר היקר ביותר שנשאר מהמולטי-יקום" מדום. הפנתר השחור ונאמור הגיעו לארצות המתות כדי להשיג תגבורת, והפנתר השחור השתמש בתארו כ"מלך המתים" כדי לשכנע את הזומבים להצטרף אליו למרד נגד דום.
בעוד הקרב בדומסטאדט נמשך, מיסטר פנטסטיק והבורא שוגרו לטירת דום בידי סטאר לורד. גרסה ענקית של הדבר מהמגן הצטרפה לקרב והחלה להרוס כל אשר עומד בדרכה, ובתגובה פרנקלין וון דום שיסה בו את גלקטוס. כאשר גילה כי פרנקלין הוא בנה של סו סטורם, הדבר נכנע והניח לגלקטוס להרוג אותו. לאחר שהאל הקיסר האל דום הצטרף לקרב והחל להילחם בגל ההשמדה, ולריה שכנעה את אמה לברוח כדי להראות לה דבר מה. בעוד שני הריד ריצ'רדס מחפשים אחר מקור הכוח של דום, סטאר לורד נשאר מאחור כדי לתקן את חלליתם והותקף בידי ברבור שחור. המאבק הגיע לחדר הכס של דום, בו שוכן העץ הקסום יגדראסיל. סטאר לורד הניח את אחת משאריותיו של גרוט, שנהרג בקרב נגד ילדי המחר בארץ-616, על יגדראסיל, וזה הפך לגרסה ענקית של גרוט אשר מוטטה את טירת דום. ולריה ואמה צפו בטירה מתמוטטת מגן הטירה, ונתקלו בשני הריד ריצ'רדס מנסים לפרוץ לחדרו של איש המולקולות. בשדה הקרב, תאנוס ניסה ללא הצלחה להרוג את דום, אשר הרג אותו בקלות. לפתע, פורטל אומץ המצור הופיע, וממנו יצא צבא הזומבים מהארצות המתות. לאחר שהזומבים הצטרפו לקרב, מנהיגי הצבא טצ'אלה/הפנתר השחור ונאמור הופיעו עם כפפת אינסוף, והכריזו כי שלטונו של דום הסתיים.
דום ניסה לשכנע את טצ'אלה ונאמור לוותר על הקרב ובתמורה ייצור מחדש את ואקאנדה ואטלנטיס, אך הם סירבו ותקפו את דום. דום התאושש ממתקפותיהם, הרג את נאמור והחל בדו-קרב נגד טצ'אלה החמוש בכפפת האינסוף. בעוד דום עסוק בקרב נגד טצ'אלה, מיסטר פנטסטיק והבורא איתרו את איש המולקולות המורעב, אשר הביס את הבורא לאחר שזה תקף את מיסטר פנטסטיק. בינתיים, דום הביס את טצ'אלה והשמיד את כפפת האינסוף שלו, ונוכח לדעת כי הקרב שימש כהסחת דעת בלבד. הוא השתגר לחדרו של איש המולקולות, וכאשר ניסה להשמיד את ריצ'רדס באמצעות נקישת אצבע, להפתעתו כוחו לא עבד. איש המולקולות המורעב גילה לדום כי כעת הוא וריצ'רדס שווים בכוחם, והם החלו במאבק, שבו ריצ'רדס האשים את דום בכך שהוא יכל לעשות מעשים יותר טובים עם כוחו, ודום הסכים עמו והחליט שריצ'רדס יכול לעשות טוב יותר עם כוחותיו. דום ואיש המולקולות העבירו את כוחותיהם האלוהיים לריצ'רדס, מה שגרם לחורבן עולם-המלחמה. בעוד שאר משתתפי הקרב ניסו לברוח מגורלם המר, טצ'אלה אחז באבן המציאות מכפפת האינסוף בעוד העולם מושמד. כאשר פקח את עיניו, הוא מצא את עצמו בגרסה חדשה של יקום מארוול הקודם.
שמונה חודשים לאחר מכן, מיילס מוראלס נעשה לתושב יקום מארוול לאחר שיקומו שלו נהרס. הוא נזכר בכך, שלאחר שהוא ופיטר פארקר/ספיידרמן עזבו את חדרו של איש המולקולות, זה הצהיר כי הוא חייב עבורו טובה תחת טובה לאחר שהאכיל אותו. בצד אחר של היקום, קרן העתיד חזרה לקיום והחלה לתכנן את יצירת המולטי-יקום, שהחל להיווצר מחדש באמצעות כוחותיהם המשולבים של ריצ'רדס ובנו, פרנקלין. בלטבריה, דום חזר לטירתו. כאשר הוריד את מסכתו, הוא הבחין כי צלקותיו נעלמו, ופרץ בצחוק.
ויסמודגיב
ויסמודגיב (באנגלית: Vismodegib) היא תרופה לטיפול בגידול מסוג קרצינומה של תאי הבסיס. ויסמודגיב, הנמכרת תחת השם המסחרי אריבדג' (ERIVEDGE), משמשת לטיפול במקרים של סרטן עור מסוג קרצינומה של תאי הבסיס ( BASAL CELL CARCINOMA - BCC ) - הסרטן השכיח ביותר באדם. התרופה מאושרת לשימוש במצבים של BCC מתקדם שהטיפול הכירורגי או הקרינתי בו נכשל, או ל BCC גרורתי (סל הבריאות הישראלי). התרופה נחקרת גם כטיפול לסרטן קיבה, לבלב ומדולובלסטומה אך יעילותה במחלות אלה עדיין לא הוכחה.
מנגנון הפעולה
ויסמודגיב היא מולקולה שהונדסה במיוחד על מנת לשמש כמעכב תחרותי למולקולה המצויה על קרום התא בשם SMOOTHENED. בדרך זו התרופה חוסמת מערכת תאית ביוכימית חשובה של העברת אותות הקרויה - "נתיב הקיפוד" או (HEADGEHOG PATHWAY (HH. נתיב ה-HH נחוץ לצורך התפתחות עוברית תקינה, אך מנוטרל ברוב הרקמות באדם מבוגר. הנטרול נעשה על ידי דיכוי אקטיבי של מולקולת SMOOTHENED בידי מולקולה אחרת בשם PATCHED. ב 90% מחולים מהחולים הסובלים מ BCC, נמצאה מוטציה בגידול, אשר איננה מאפשרת את הדיכוי האקטיבי של מולקולת SMOOTHENED בידי PATCHED כך ש"נתיב הקיפוד" נותר פעיל ללא בקרה. פעילות היתר הבלתי מבוקרת של "נתיב הקיפוד" גורמת להתפתחות של גידול מסוג BCC.
התוויות לטיפול
ויסמודגיב מיועד לחולים עם BCC גרורתי (מצב נדיר מאד), או בחולים עם BCC מקומי במצב מתקדם (מטופלים שהטיפול בהם על ידי ניתוח או הקרנות נכשל או כאלה שהניתוח עשוי להביא לעיוות קוסמטי משמעותי). התרופה אושרה לטיפול על ידי ה-FDA האמריקאי בשנת 2012 והוכנסה לסל הבריאות בישראל בשנת 2013. התרופה אסורה לשימוש לפני הריון או במהלך הריון, בשל השפעותיה על העובר.
יעילות הטיפול
בחולים עם BCC מקומי בשלב מתקדם, התרופה נמצאה יעילה בעצירת הגידול או בנסיגתו ב כ-75% מהמטופלים. כ-25% מהחולים אינם מגיבים לטיפול. בכ-32% אחוז מהמטופלים הגידול נעלם לחלוטין. יעילות התרופה נמוכה יותר במצב של BCC גרורתי.
תופעות לוואי
את התרופה יש לקחת בבליעה פעם ביום באופן כרוני (כדור של 150 מ"ג). מרבית המטופלים בתרופה סובלים מתופעת לוואי אשר רובן קלות- בינוניות בחומרתן. תופעות הלוואי השכיחות כוללות התכווצות שרירים, ירידה בחוש הטעם, הקרחה, ירידה בתיאבון ובמשקל, בחילה, הקאות שלשולים ועצירות. מעל ל-30% מהחולים מפסיקים את הטיפול בשל תופעות הלוואי.
נמל התעופה אנטונוב
נמל התעופה אנטונוב (באוקראינית: аеропорт Антонов), הידוע גם בשם נמל התעופה הוסטומל, הוא נמל תעופה בינלאומי למטען ומתקן בדיקה באוקראינה, הממוקם בסמוך להוסטומל. נמל התעופה נמצא בבעלותה של חברת ייצור המטוסים אנטונוב ונקרא על שמה ומופעל על ידי חברת הבת נתיבי אוויר אנטונוב.
היסטוריה
בניית נמל התעופה החלה ב-1959.
פעולות מטענים מסחריות בנמל התעופה החלו בשנת 1989 עם הניסיונות הראשונים לפירוז ומסחור של לשכת העיצוב של נמל התעופה.
חיל האוויר האוקראיני משתמש בנמל התעופה עבור כוחותיו.
נמל התעופה הפך לאתר קרב צבאי במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
הפלישה הרוסית לאוקראינה (2022)
ב-24 בפברואר 2022, היום הראשון של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שדה התעופה הותקף ונתפס על ידי הצבא הרוסי. ביום זה אמר נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי "צנחני האויב בהוסטומל נחסמו, והחיילים קיבלו פקודה להשמידם". מאוחר יותר באותו היום, בין השעות 8 בבוקר עד ל-22:00 בערב (UTC+2) צצו דיווחים על כך ששדה התעופה נכבש מחדש. באותו לילה, פקיד אוקראיני בשם אלכסי ארסטוביץ' הודיע שהם השתלטו מחדש על שדה התעופה. והיחידות של חיל הצנחנים הרוסי "הושמדו", אך הדבר הוכחש על ידי הצבא הרוסי.
מטוס ה-אנטונוב An-225 שבסיסו בנמל התעופה הושמד בהאנגר שלו ב-24 בפברואר 2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
צומת דרכים (אלבום)
צומת דרכים הוא אלבומו השלישי (רביעי כולל הבינלאומי) של הזמר יזהר כהן, שיצא בשנת 1987.
הפקה
התוצאות לא איחרו לבוא ובשנת 1987 הוציא יזהר כהן את אלבומו השלישי "צומת דרכים", כאשר הוא מלחין את רוב השירים בעצמו וקובי אשרת אחראי על ההפקה המוזיקלית.
השירים היותר בולטים באלבום היו: "ערב ניגונים", "שיר למענךְ", "בוא ניפגש", "שחרר קצת את החבל" (שנה שנתיים), "מרינה" (שכתב יואב גינאי על פי מנגינה של שיר ספרדי) ושיר הנושא שהגיע למקום ה-19 בשנת תשמ"ז (1987).
"בן מוש הפקות" עבדו בעיקר עם אמנים בעלי קו מוזיקלי יותר מזרחי/ים-תיכוני, מה שלא הפריע לאלבום הזה לצאת פופ לכל דבר, אפילו עם קצת "נגיעות" לטיניות.
עשרים וארבע שעות (אלבום)
עשרים וארבע שעות הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית "בנזין", שיצא לאור בשנת 1982.
לאחר הצטרפותו של יעקב גלעד ללהקה והפיכתו למנהלם האמנותי, עברו חברי להקת "ברקת" לתל אביב, ושינו את שמם ל"בנזין". חברת התקליטים סי בי אס החתימה אותם על חוזה, וכך יצא אלבומם הראשון, שהניב להיטי ענק רבים, כגון: "יום שישי", "חופשי זה לגמרי לבד", "תני לי סיבה" ו"גשם". האלבום מכיל השפעות ברורות של רוק כבד, וכן בלוז רוק. האלבום עצמו הצליח מאוד במכירות ומכר למעלה מ-50,000 עותקים. השיר "יום שישי" נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'. כמו כן, בנזין זכתה בתואר "להקת השנה".
כל השירים נכתבו על ידי יעקב גלעד והולחנו על ידי יהודה פוליקר, פרט לשיר "גשם" שהלחין קיטש אמסלם. חברי הלהקה עיבדו והפיקו מוזיקלית את כל השירים במשותף עם יעקב גלעד, יעקב מורנו ויהודית רביץ.
האלבום ביסס את מעמדה כאחת מלהקות הרוק המצליחות בישראל, וגישתה המוקפדת, הן במובן האמנותי והן במובן הטכני, היוו מודל איכות ללהקות שבאו אחריה, והשפיעו רבות על תעשיית המוזיקה בישראל.
על עטיפת האלבום נראים חברי הלהקה עומדים על גשר מוזס בתל אביב בשעת בין ערביים (צילום מאת מיכל היימן).
יצחק דה לנגה
יצחק דה לנגה (נולד ב-20 במרץ 1951) הוא צייר ישראלי. דה לנגה גדל והתחנך בתל אביב, למשפחה שמוצאה מגרמניה ומהולנד. בין 1975 ל-1977 למד אמנות, תוך התמחות בסדנאות רישום, ציור והדפס באקדמיית Vrij Academie שבהאג. לאחר מכן המשיך בלימודים לתואר שני ב- Gerrit Rietveld Academie שבאמסטרדם, אותם החל ב-1977 וסיים בשנת 1982. לאחר סיום לימודיו שב לישראל, ומאז הוא אמן פעיל, עוסק בהוראה ובהנחיית אמנות קהילתית.
דה לנגה לימד במכללת תל-חי, מכללת עמק הירדן, מכללת צפת, מכללת הגליל המערבי, המכללה האקדמית אורנים. כן לימד בטכניון בפקולטה לארכיטקטורה.
עבודותיו של דה לנגה עוסקות בחיפושיו אחר השורשים, בגורלם של בני משפחתו שנספו בשואה, בחיי משפחה על רקע אסון ממשמש לבוא, בעבר או אף בהווה, ולאחרונה במבט נוקב אל הנוף האורבאני הישראלי בסדרת הציורים "הנפילים" העוסקת במתחמי הבניה החדשים בגוש דן ובירושלים, המסמנים בנייה בנוף מתעמת, שנוי במחלוקת, אפוקליפטי כמעט.
דה לנגה נשוי לאמנית לי רמון, שותפתו להקמת והפעלת "מרכז הקצה", ואב לשניים.
הדיוויזיה ה-84 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-84 (באנגלית: 84th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום כפיקוד ההדרכה ה-84.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הופעלה בספטמבר 1917 במחנה טיילור, קנטקי. היא הורכבה בתחילה ממתגייסים מאינדיאנה וקנטקי, ומאוחר יותר קבוצות של מתגייסים שהוקצו לדיוויזיה כדי להחליף לוחמים שהועברו ליחידות אחרות הגיעו מאוהיו, צפון דקוטה ומונטנה. הדיוויזיה נשארה באימונים במחנה טיילור עד אוגוסט 1918. היא נפרסה בצרפת באוקטובר 1918 כדי לשמש מערך הדרכה למחליפים שיישלחו לחזית המערבית. בתום המלחמה, הוחזרה הדיוויזיה הביתה, מבלי שהשתתפה בקרבות, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-167 שהורכבה מהרגימנטים ה-333 וה-334, ומהבריגדה ה-168 שהורכבה מהרגימנטים ה-335 וה-336.
מלחמת העולם השנייה
ב-24 ביוני 1921 הוגדרה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, והוקצתה למדינת אינדיאנה. ב-15 באוקטובר 1942 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של ג'ון הילדרינג. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-333, ה-334 וה-335. בנובמבר 1944 הגיעה הדיוויזיה לצרפת ונשלחה להולנד, שם לחמה תחת פיקודו של אלכסנדר בולינג במבצע קליפר לצד הקורפוס הבריטי ה-30. בהמשך לחמה הדיוויזיה ב ובמבצע רימון, ולאחר חציית הריין לחמה לצד דיוויזיית השריון ה-5, כבשה את הנובר וחברה לחיילי הצבא האדום על נהר האלבה ב-2 במאי. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בגרמניה כחיל כיבוש, וב-19 בינואר 1946 חזרה לארצות הברית. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 1,284 הרוגים ו-5,098 פצועים.
לאחר המלחמה
בינואר 1946 הוגדרה הדיוויזיה כהדיוויזיה המוטסת ה-84, ובשנת 1947 היא הוגדרה כמפקדת המילואים המוטסת של הצבא. חמש שנים מאוחר יותר, ב-1952, אורגנה שוב הדיוויזיה, הפעם כדיוויזיית אימונים שהורכבה משלושה רגימנטים - ה-274, ה-334 וה-339. ב-24 בינואר 1991 הופעלה הדיוויזיה בתפקידי תמיכה במבצע סערת המדבר. פחות משלושה חודשים לאחר מכן, ב-22 במרץ 1991, הוחזרו היחידות הביתה. בשנת 1993, ארגון מחדש במילואים של הצבא הביא למיזוג בין הדיוויזיה ה-84 לדיוויזיה ה-85 (אימונים). המהלך הרחיב את אזור הפיקוד של הדיוויזיה ה-84 כדי לכלול את שאר ויסקונסין ואילינוי, כמו גם את כל מיזורי ואיווה. זמן קצר לאחר מכן, ביוני 1994, השתתפו יחידות מהדיוויזיה ה-84 בפעולות שמירת השלום כחלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני, מצרים, ונשארו שם עד יולי 1995.
באפריל 1995, עוצבה הדיוויזיה מחדש, הפעם כדיוויזיית הכשרה מוסדית. שינוי זה הביא עמו פיקוד על יחידות ואימונים במדינת נברסקה. באוגוסט 1995, ארגון מחדש של הצבא הרחיב עוד יותר את טווח הסמכויות של ה-84 לפקד על ארבעה עשר בתי הספר של כוחות המילואים של צבא ארצות הברית באזור E - ויסקונסין, מישיגן, מינסוטה, אילינוי, אינדיאנה ואוהיו. בספטמבר 2008 עבר פיקוד האימונים ה-84 ממילווקי, ויסקונסין ומפורט מקוי, ויסקונסין לפורט נוקס קנטקי.
באוקטובר 2010, פיקוד האימונים ה-84 התארגן מחדש כדי ליישר קו עם השינוי של מילואים הצבאיים. פיקוד ההכשרה ה-84 היא יחידת הביצוע של תוכניות האימון לתמיכה קרבית של צבא המילואים האמריקאי הכולל תרגילי לחימה (WAREX), תרגילי אימון תמיכה בלחימה (CSTX). פיקוד האימונים ה-84 מספק הזדמנויות אימון קולקטיביות רבות אשר מכינות יחידות לפריסות מבצעיות ברחבי העולם.
יחסי גרמניה–פרו
יחסי גרמניה–פרו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והרפובליקה של פרו.
גרמניה מייצגת 0.8% מההגירה הבינלאומית של פרואנים החל משנת 2013. כמו כן, הגרמנים מייצגים 3.0% מהמהגרים בפרו בין 1994 ל-2012. מאז 15 במרץ 2016, פרואנים קיבלו פטור מהוויזה באזור שנגן.
יחסי סחר
גרמניה ופרו מנהלות הסכם סחר באמצעות הסכם סחר חופשי בין פרו ל. ההסכם נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2013.
חמד חסן סוסחא
חמד חסן סוסחא (באדיגית: Хьамэд Хьасэн Цушъхьэ; 1920 - 30 ביוני 2008) היה ראש המועצה המקומית כפר כמא בשנים 1974-1972.
סוסחא נולד למשפחת חקלאים מכפר כמא, למד והתחנך בבית הספר המקומי. בצעירותו התגייס לחיל הספר העבר-ירדני והמשיך לשרת בו עד לפירוק החיל. עם שובו אל הכפר חזר אל המשק הביתי והיה ממשיך דרכו של אביו בענף החקלאות.
בשנת 1972 הוא התמודד בבחירות המקומיות לראשות המועצה ונבחר לעמוד בראשה למשך שנתיים. למרות משך הכהונה הקצרה הוא הצליח לשפר את תשתיות הכפר והרחובות הראשיים נסללו.
תרומתו הגדולה לקהילה הצ'רקסית הייתה הבאת יועץ מארצות הברית אשר התמחה בשפות הקווקזיות. היועץ ערך קורס ללימוד השפה הצ'רקסית ודקדוקה. כמו כן הוא הדריך שיטות לימוד בשפה הצ'רקסית וכמה מורים נבחרו בבית הספר לשמש כמורים לשפה הצ'רקסית.
סנקאי
סנקאי או סאנקאי (בסינית: 三彩 - מילולית "שלושה צבעים") הוא סגנון פיסול ויצירת כלי חרסינה המאפיין בציפוי הכלים בשלושה צבעי זיגוג.
כלים אלה עשויים חמר לבן, המצופה זיגוג, והנאפה בתנור בחום של 800 מעלות צלזיוס. הזיגוג עשוי חד תחמוצת העופרת המעורב בגבישי קוורץ ביחס של 3:1.
שלושת הגוונים השונים בכלי החרס הושג באמצעות הוספת נחושת (אשר נתנה צבע ירוק), ברזל (אשר יצר צבע חום- צהוב) ומנגן או קובלט (אשר נתנו צבע כחול).
התפתחות
יצור כלי חרס תוך צביעתם בזיגוג צבעוני החל בתקופת שושלת האן (25 - 220 לספירה), עת החל השימוש בזיגוג ירוק. כלים רבים בסגנון זה התגלו בקברים מתקופת שושלת קי הצפונית (550 - 577 לספירה).
סגנון שלושת הצבעים עצמו התפתח בתקופת שושלת טאנג, אולם באותה עת לא נקרא הסגנון בשם זה, ולעיתים כלל שני צבעים בלבד - ירוק וצהוב (ובהתאם נקראו הכלים בכינוי "ביצים ותרד").
השפעות
כלים בסגנון סנקאי נשלחו לאורך דרך המשי מערבה, וזכו לפופולריות רבה, ואף השפיעו על סגנונות ייצור כלי חרס מקומיים בסוריה, קפריסין, ובין המאה ה-13 למאה ה-15 הגיע סגנון זה לאיטליה וזכה להשפעה רבה. סגנון זה אף השפיע רבות על ייצור החרס ביפן.
נורית יערי
נורית יערי (נולדה ב-13 בנובמבר 1947) היא חוקרת תיאטרון, דרמטורגית, יועצת אומנותית ופרופסור בגמלאות בחוג לאמנות התיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נורית יערי נולדה בתל אביב. אביה, חי יערי, יליד חצי האי קרים, עלה לישראל בשנת 1932 עם קבוצה של חברי השומר הצעיר שהקימו את כפר מסריק. לאחר שעזב את הקיבוץ, למד תואר ראשון ושני בתחום התחבורה הימית באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי תחילה באיטליה ואחר כך ביוון שם פגש את אמה, ג'ני פלורנטין, ילידת סלוניקי. הם התחתנו והקימו את ביתם בתל אביב. בילדותה עברה המשפחה מתל אביב לירושלים, שם נולדה אחותה אריאלה, ומשם לחיפה כשאביה עבר לעבוד ב"צים" חברת השיט הישראלית. את שירותה הצבאי עשתה יערי בנח"ל, בקיבוצים מצובה ובחן, ובשנת התנדבות בתחום החינוך בעיר בית שמש, שם הפעילה חוג דרמטי וביימה את המחזה "גם הוא באצילים" מאת מולייר. את התלבושות והאביזרים שנדרשו להצגה קיבלה ממחסני תיאטרון אוהל בסיועו של השחקן מאיר מרגלית.
סיימה תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת תל אביב בחוג לאמנות התיאטרון. במהלך לימודיה עבדה כעוזרת במאי של הבמאים עדנה שביט, עודד קוטלר וחנוך לוין. את הדוקטורט השלימה בצרפת, בשנת 1983 באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני. עם שובה ארצה לימדה דרמה ותיאטרון בסמינר אורנים בטבעון, במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות הטכניון, בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת חיפה, ובסמינר הקיבוצים בתל אביב. משנת 1988 לימדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובשנות ה-90 לימדה גם בחוג לצרפתית. בשנים 2000–2001  שימשה כראש התוכנית הרב-תחומית באמנויות; בשנים 2000–2002 ניהלה את תיאטרון האוניברסיטה, ובין השנים 2005-2009 שימשה כראש החוג לאמנות התיאטרון. בשנת 2010 הקימה יחד עם פרופ' רות קנר, פרופ' פרדי רוקם וד"ר דפנה בן-שאול את התוכנית לתואר השני "חקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע". התוכנית זכתה למענק מטעם הקרן למדעי הרוח ופעלה בשנים 2011–2014. בשנת 2015 לימדה כפרופסור אורח בחוג לעברית ב-INALCO, המכון הלאומי לשפות ותרבויות של המזרח, באוניברסיטת פריז XIII: פארי - נור.
תיאטרון
לאורך השנים נורית יערי משתתפת פעילה ויוזמת בעולם התיאטרון בישראל: בשנים 1990–1995 שימשה כדרמטורגית וחברת הוועדה האמנותית של הבימה. מאז 1996 היא משמשת כדרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון החאן בירושלים. בנוסף, הייתה חברה במועצת התיאטרון של קרן תל אביב לספרות ואמנות במועצה האמנותית של מרכז התיאטרון הניסויי (מת"ן).
משנת 2001 היא חברה בוועדת התרגומים של Maison Antoine Vitez: Institute for the translation of World Drama into French, המכון לתרגום דרמה בינלאומית לצרפתית. במסגרת פעילות הוועדה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור מחזות של חנוך לוין ופורסמו בשישה כרכים בהוצאת Théâtrales וכן מחזות מאת מוטי לרנר, תמיר גרינברג, ריאד מסארווי, טאהר נגיב, אמיר ניזאר זועבי וגלעד עברון.
ב-2006 הייתה יו"ר ועדת פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו, מ-2006 עד 2008 שימשה מנהלת אמנותית של ישרא-דרמה, אירוע שנתי בו מוצגת המחזאות הישראלית בפני במאים ומנהלי תיאטרון מחו"ל. בשנת 2008 חברת ועדת פרס ישראל בתחום התיאטרון. ומשנת 2011 יועצת אקדמית וחברת ההנהלה של המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין.
עבודה בתיאטרון החאן
משנת 1996 יערי משמשת כדרמטורגית ויועצת אומנותית בתיאטרון החאן הירושלמי. היא מעורבת בעבודה האומנותית של התיאטרון בכל שלביה, מבחירת הרפרטואר וליווי של החזרות ועד לחלק חשוב בדיונים עקרוניים על דרכו האמנותית של התיאטרון.
מחקר
לנורית יערי שלושה תחומי מחקר עיקריים: הדרמה הקלאסית היוונית ומורשתה בתולדות התיאטרון המערבי; התיאטרון הצרפתי הקלאסי והתיאטרון הצרפתי בן זמננו; התיאטרון הישראלי ומקומו בתרבות הישראלית.
הייחודיות במחקרה של נורית יערי צומחת מיכולתה לאתר במכלול תחומי מחקר אלה ממצאים החוצים תקופות, תרבויות, ושפות, ולפתוח מרחב של מחקר בתחום לימודי התיאטרון, שהוא רב-תרבותי, תאורטי, ויישומי כאחד.
פרופ' יערי משמשת מזה שנים סוכנת פעילה בהפצת הדרמה והתיאטרון הישראליים בעולם. כחברת הוועדה לתרגום מעברית של Maison Antoine Vitez המכון לתרגום דרמה עולמית לשפה הצרפתית, עודדה את תרגום מחזותיו של חנוך לוין לצרפתית. המחזות יצאו לאור בליווי מאמרים מבואיים שכתבה לכל אחד מהם. כמו כן היא הרצתה בכנסים במוסדות אקדמיים ובאירועים תיאטרוניים בתיאטראות הציבוריים והציגה את יצירתו של לוין בפני חוקרים, אקדמאים, ואנשי הממסד התיאטרוני והמקצועי בצרפת.
נסים אלוני וחנוך לוין
במחקרה על התיאטרון הישראלי התמקדה נורית יערי ביצירתם של נסים אלוני וחנוך לוין.
המחקר סביב שני יוצרים אלה התמקד בשילוב בין כתיבתם הדרמטית ויצירתם התיאטרונית כמחזאים המביימים את מחזותיהם. מתוך רצון לפתח שדה מחקר סביב יצירתם ערכה יערי קובצי מאמרים אקדמיים: קובץ המאמרים על חנוך לוין – "חנוך לוין, האיש עם המיתוס באמצע" בשיתוף עם שמעון לוי יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2004,  וקובץ המאמרים על יצירתו של נסים אלוני "על מלכים, צוענים ושחקנים: עיון ביצירתו של נסים אלוני", יצא לאור במכון פורטר והקיבוץ המאוחד בשנת 2006.
ספרה "Le Théâtre de Hanokh Levin: Ensemble à l'ombre des canons" יצא לאור בהוצאת  Paris: éditions Théâtrales בפריז בשנת 2008. מחקר נוסף של נורית יערי עוסק בהתקבלות של המחזאות הקלאסית בתיאטרון הישראלי. פרופ' יערי מציגה מודל היסטוריוגרפי אלטרנטיבי להתפתחותו של התיאטרון העברי והישראלי מזה שהיה מקובל במחקר התיאטרון הישראלי עד כה. טענתה העיקרית של יערי היא שההפקות שמבוססות על המחזאות הקלאסית מחברות את התיאטרון הישראלי למקורות ההשראה הראשוניים של התיאטרון העולמי ומביאות את התיאטרון העברי-ישראלי להישגים שלא היו אפשריים בלי התייחסות מפורשת לחיבור הזה. יערי זכתה שלוש פעמים במענק מחקר של ה-ISF (האקדמיה הלאומית למדעים). בשנת 1992 זכתה למענק למחקרה על שפת הדימויים החזותיים של איסכילוס, בשנת 2009, על מחקרה Between Jerusalem and Athens: Israeli theatre in  search of tradition, שיראה אור ב-2017 בהוצאת Oxford University Press. בשנת 2016 זכתה למענק למחקרה על שפת הבמה של חנוך לוין.
טריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות
טריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות היו שטחי ארץ ביבשת אפריקה ובאוקיאניה, אשר נוהלו תחת משטר נאמנות של ארגון האומות המאוחדות החל משנת 1946. טריטוריית הנאמנות האחרונה, פלאו, זכתה לעצמאות ב-1994.
משטר הנאמנויות
משטר הנאמנויות בא במקומו של משטר המנדטים של חבר הלאומים, הארגון הבינלאומי שפורק באותה שנה. הטריטוריות נוהלו על ידי מועצת הנאמנות של האומות המאוחדות באמצעות שליטה ישירה של מדינות מבין חברות האו"ם. מטרת משטר הנאמנות הייתה להכין את טריטוריות הנאמנות ותושביהן לקראת קבלת עצמאות. הבסיס למשטר הנאמנויות היה הוראות פרק יב' למגילת האו"ם.
סומלילנד הייתה השטח היחיד שנוהל כנאמנות מבלי שנוהל לפני כן כמנדט. השטח היחיד שהיה תחת מנדט ולא הועבר למעמד של טריטוריית נאמנות היה דרום מערב אפריקה. דרום אפריקה, ששלטה בו, סירבה לשינוי. בשנת 1990 זכה השטח לעצמאות כמדינת נמיביה.
אין לבלבל בין משטר הנאמנות של האו"ם לבין הטריטוריות שנוהלו באופן ישיר וזמני על ידי האו"ם עצמו.
פרידה (סרט, 2011)
פרידה (בפרסית: جدایی نادر از سیمین - "הפרידה של נאדר מסימין", באנגלית: A Separation) הוא סרט דרמה איראני שיצא לאקרנים ב-2011. הסרט נכתב ובוים על ידי אסגאר פרהאדי, ומככבים בו לילא חאתמי, פימאן מואדי, שהאב חוסייני, סארה ביאת וסרינה פרהאדי.
העלילה מתמקדת בזוג איראני מהמעמד הבינוני, נאדר וסימין, שנמצא בתהליכי גירושים, ובעימות הטעון המתפתח ביניהם לבין זוג דתי מהמעמד הנמוך על רקע טרגדיה שקשרה את גורלם.
הסרט זכה בפרס דוב הזהב על הסרט הטוב ביותר, ובפרס דוב הכסף על המשחק הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, והיה לסרט האיראני הראשון שזכה בפרס זה. הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילה
נאדר (פימאן מעאדי) וסימין (לילא חאתמי) נשואים במשך ארבע עשרה שנה וחיים בטהראן עם בתם בת ה-11, טרמה (סרינה פרהאדי). המשפחה משתייכת למעמד הביניים הגבוה, הזוג נמצא על סף היפרדות. סימין רוצה לעזוב את איראן כדי שהבת לא תגדל תחת התנאים הנוכחיים במדינה. נאדר איננו שותף לרצונה של סימין, הוא מעוניין להישאר באיראן כדי לסעוד את אביו החולה במחלת אלצהיימר. כאשר נאדר מחליט באופן סופי שהוא נשאר באיראן, סימין מגישה בקשת גירושים.
שופט בית המשפט לענייני משפחה פוסק שבקשת הגירושים איננה מוצדקת ומחליט לדחות אותה. סימין בתגובה עוזבת את בעלה ועוברת לגור עם הוריה. בהמלצת אשתו, נאדר פונה לראזיה (סארה ביאת), אישה אדוקה והרה משכונת עוני, כדי שתעבוד במשק הבית אצלם ובעיקר שתדאג לטיפול ולהשגחה צמודה על אביו של נאדר, בזמן שנאדר יוצא לעבודתו בבנק. ראזיה פנתה למשרה מבלי להתייעץ בבעלה חם המזג חווג'ת (שהאב חוסייני), שלפי המסורת אישורו נדרש לעניין זה. היא עושה את הצעד הזה בגלל המצב הכלכלי הקשה שאליו נקלעו בעקבות פיטורי בעלה מעבודתו וחובותיהם לנושים.
ראזיה מגלה תוך כדי עבודה שהטיפול באב הזקן והסנילי דורש ממנה לעשות דברים שאינה רוצה לעשות. היא מתקשרת לקו פתוח לשאלות דתיות כדי לברר האם מותר לה לרחוץ את גופו של הזקן שאינו שולט ביציאותיו. משהובטח לה שהדבר מותר היא ממשיכה בעבודתה, אבל מאוחר יותר היא משכנעת את נאדר להעסיק את בעלה במקומה, ומבקשת שלא יגלה לבעלה שהיא עבדה אצלו. נאדר מראיין את חווג'ת ומחליט לשכור אותו, אבל חווג'ת לא מופיע לעבודה בגלל שנושיו הכניסו אותו לכלא, ולכן ראזיה מופיעה במקומו.
בזמן שראזיה מנקה את הבית, אבא של נאדר יוצא מהדירה ומתחיל לשוטט ברחוב, ראזיה יוצאת אחריו ומוצאת אותו ליד דוכן עיתונים.
למחרת ראזיה מופיעה שוב לעבודה במקום הבעל. נאדר וטרמה חוזרים מוקדם לדירה ומגלים שראזיה לא שם, לתדהמתם הם מוצאים את הזקן שוכב על הרצפה כשהוא מחוסר הכרה וידו קשורה למיטה. כאשר ראזיה חוזרת, מתפתח ויכוח טעון בין נאדר הזועם לבין ראזיה הנבוכה. כשנאדר נכנס לחדרו הוא מגלה שנגנב ממנו כסף, הוא מאשים ראזיה ומסלק אותה מהדירה (הוא אינו יודע שסימין לקחה את הכסף). ראזיה חוזרת לדירה וטוענת בתוקף לחפותה, ודורשת לקבל את שכרה. נאדר יוצא מכליו ודוחף אותה החוצה בכוח, ראזיה נופלת במדרגות וממהרת לצאת מהבניין כשהיא אוחזת בבטנה. מאוחר יותר נודע לסימין שראזיה בבית החולים. כשנאדר וסימין מבקרים שם הם מגלים שהיא עברה הפלה. כשחווג'ת מגלה שנאדר דחף את אשתו הוא מתחיל להשתולל ואף מכה את נאדר.
הזוג הפגוע הגיש תביעה כנגד נאדר והאשימו בגרימת ההפלה. המשפט עוסק בשאלה האם נאדר ידע שראזיה בהיריון, והאם הדחיפה היא שגרמה להפלה, אם יתברר שכן נאדר צפוי לעונש כבד. נאדר בתגובה מאשים את ראזיה בהזנחת אביו וטוען שלא ידע על ההיריון. חווג'ת, חמום המוח והאלים, מתעמת עם נאדר ומאיים עליו ועל משפחתו. אחרי אחת ההתפרצויות של חווג'ת, השופט מאיים עליו במעצר, ראזיה מתחננת לשופט שימחל לבעלה ומגלה שהוא סובל מדיכאון בגלל החובות והאבטלה. במקביל נאדר מגלה שהסיבה לכך שראזיה נעדרה מביתו והפקירה את אביו הייתה בגלל שהיא הלכה לגינקולוג. העובדה הזאת, ביחד עם המזג האלים של חווג'ת, מביאה את נאדר לחשוד שההפלה נגרמה כתוצאה מאלימות הבעל ולא בגלל הדחיפה.
סימין מצליחה לארגן עסקה עם חווג'ת - ביטול התביעה בתמורה לפיצוי כספי. נאדר זועם על העסקה של סימין אבל בסוף מתרצה. הדמויות בסרט עומדות בפני דילמות מוסריות: מתברר לטרמה שאביה שיקר בבית המשפט והוא כן ידע שראזיה בהיריון, אבל היא מחליטה לשקר בשביל להגן עליו; ראזיה מגלה לסימין שיש לה ספקות כבדים בקשר לגורם להפלה. מתברר שביום שבו מצאה את האב הזקן ליד דוכן העיתונים, הוא כמעט ונדרס על ידי כלי הרכב החולפים ברחוב הסואן, והיא נחבלה בבטנה כשניסתה להגן עליו. מאוחר יותר באותו יום היא הרגישה כאב עז בבטנה.
לבסוף, כולם – כולל הנושים של חווג'ת – נפגשים בבית של ראזיה וחווג'ת כדי להסדיר את התשלום. נאדר, עדיין ספקן לגבי אשמתו בהפלה (לא ברור אם סימין גילתה לו את מה שראזיה סיפרה לה), כותב את הצ'קים, אבל תחילה הוא מבקש מראזיה להישבע על ספר קוראן שהוא זה שגרם להפלה. למרות ההפצרות של חווג'ת היא אינה מוכנה להישבע בגלל שהיא פוחדת מהחטא, וההשפעה הרעה שהחטא עלול להשפיע על משפחתה. חווג'ת מתפרק מרוב זעם ומתחיל להכות את עצמו, הוא יוצא בסערה מהדירה והעסקה מתפוצצת.
הסצנה האחרונה מתרחשת שוב בבית המשפט לענייני משפחה. כולם לובשים שחור, מה שמורה על אבל. הפרידה של נאדר וסימין הופכת לרשמית, והשופט מבקש מטרמה להכריע עם מי מהוריה היא רוצה לחיות. טרמה מתייפחת ועונה לשופט שהיא קיבלה החלטה אבל מתקשה לחשוף אותה לפני הוריה. השופט מבקש מההורים להמתין בחוץ, נאדר וסימין נראים כשהם ממתינים בחוץ בשקט, בנפרד. הכתוביות עולות והסרט מסתיים מבלי לדעת במי טרמה בחרה.
קישורים חיצוניים
מידע:
ביקורות:
קונגרס טוקומן
קונגרס טוקומן (בספרדית: El Congreso de Tucumán) הוא אספה מחוקקת (חוקים וחוקה) של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, כיום - ארגנטינה, שהתקיימה בהתחלה בטוקומן ולאחר מכן בבואנוס איירס בשנים 1816-1820. הוא מוכר בעיקר בזכות הכרזת העצמאות של ארגנטינה והחוקה הארגנטינאית משנת 1819.
המהפכה והעצמאות
ב-1810 התרחשה בתת ממלכת ריו דה לה פלטה מהפכת מאי יסדה את הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, הישות העצמאית שקמה אך עדיין ראתה עצמה באופן פורמלי נאמנה למלך ספרד, פרננדו ה-7, שהיה עצור באותה עת בצרפת שבשליטת נפוליאון, ושכבשה את ספרד והמליכה במקומו את ז'וזף בונפרטה -אחיו של נפוליאון.
כך בכל הגופים שמשלו החל מהחונטה הראשונה: ההצהרות בעל פה ובעיתונות המקומית התייחסו במפורש לעצמאות של הפרובינציות, אך במסמכים הדיפלומטיים שנשלחו לאירופה המשיכו להחזיק במה שמכונה "המסיכה של פרננדו" (máscara de Fernando): לכאורה הם נאמנים למלך ולא לגופים שקמו באזורים הלא כבושים של ספרד והתיימרו לייצג אותו בהיעדרו.
האספה הכללית בבואנוס איירס הדיחה את הטריאומווירט בסוף 1813 ומינתה במקומו דירקטור (Director supremo) שהיה נבחר לתקופה של שנתיים. באפריל 1815 הודח הדירקטור השני - קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) והאסיפה התפזרה.
הקמת הקונגרס
החונטה הכריזה על "מצב ביניים" (estatuto provisional) ב-5 במאי 1815 שפיקח על פעילות הדירקטור ושלא הייתה לו משמעות מעשית רבה, למעט סעיף 30 שקבע שעליו לזמן לטוקומן נציגים מכל היישובים שיחוקקו חוקה.
הזימון בוצע על ידי הדירקטור המחליף איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), במחצית השנייה של 1815, והם נבחרו בסוף אותה שנה ובתחילת 1816 לפי המפתח של נציג לכל 15,000 איש.
הבחירה בטוקומן נעשתה בשל התנגדות הפדרליים לבחירה בבואנוס איירס כפי שקרה עם האספה משנת 1813. טוקומן הייתה מספיק רחוקה הן מבואנוס איירס והן מהבנדה אוריאנטל ומהשפעתו של ארטיגס, שכנה במרכז הטריטוריה של תת הממלכה לשעבר, והייתה מוגנת בידי צבא הצפון בפיקוד רונדו שהמטה שלו שכן בה.
הישיבות החלו ב-24 במרץ 1816 בנוכחות 33 נציגים, במבנה שנשכר במיוחד לשם כך והוכרז כאתר לאומי היסטורי ב-1941.
הנציגים
הנציגים (ומספרם) הגיעו מהפרובינציות הבאות: היו ביניהם עורכי דין, אנשי דת ואנשי צבא.
אזורים רבים מאלטו פרו (כיום בוליביה) היו תחת שלטון המלוכנים ולכן לא יכלו להשתתף, וגם אלו שכן בחרו נציגים - עשו זאת במהלך המסע של רונדו לשם, ומשהוא הובס - הם חזרו לידי המלוכנים, ולא תמיד נציגיהם יכלו להשתתף בקונגרס.
פרגוואי הייתה למעשה מדינה עצמאית מספרד ומנותקת מהפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, וב-1813 הקונגרס הלאומי שלה החליף את שמה מ"הפרובינציה של פרגוואי" ל"רפובליקה של פרגוואי".
פעילות הקונגרס
בישיבות הראשונות נקבעו התקנות הפנימיות ונבחרו יושב ראש ושני מזכירים.
כדי להיבדל מהאסיפה של 1813 - הנציגים נחשבו לנציגי היישובים ולא לנציגי האומה, ובכך הם הכפיפו את עצמם לציבור בוחריהם ולא למדינה.
אחד הנציגים מהבירה לקח על עצמו לפרסם עיתון יומי על פעולות הקונגרס ושלח אותו לעירו, ובזכות זאת הם ידועים כיום.
בשל ריבוי הנושאים העקרוניים לטיפול ולנוכח הקושי לנהל דיונים לגביהם במליאת הקונגרס - הוקמה ועדה שטיפלה בנושאים כמו:
פעולות ראשונות
חודשים מעטים לאחר מכן בלקרסה הוחלף בידי הגנרל חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שמינה את מנואל בלגרנו (Manuel Belgrano) כמפקד צבא הצפון. הדבר יצר קרע עמוק עם נציגי סלטה וקורדובה ששאפו למנות לתפקיד את אחד הנציגים שנתמך על ידי גואמס (צבא הצפון הגן למעשה על סלטה).
נוכח נפילתה של סנטה פה בידי הפדרליים, הקונגרס שלח את אחד מנציגי קורדובה כדי להגיע עם תושבי העיר להסכם שבמסגרתו יכירו בשליט הבכיר וישלחו נציג לקונגרס, אך הוא הצטרף למפלגתו של ארטיגס ולקונגרס המזרחי (Congreso de Oriente) המתחרה שהלה הקים.
בישיבה סודית ב-6 ביוני השתתף בלגרנו ששימש בעבר כנציג הפרובינציות המאוחדות בבריטניה, והציע להקים מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד אחד מצאצאי האינקה ובירתה תהיה קוסקו (פרו), וכך גם להשתלב במגמות הראקציוניות באירופה של חיזוק המונרכיות לאחר נפילת נפוליאון, גם ליצור ברית עם האינדיאנים נגד ספרד, וגם לצרף את פרו לפרובינציות. ההצעה נפלה בעיקר בלחצם של נציגי בואנוס איירס שלא התלהבו מהעברת הבירה מהם לקוסקו..
הכרזת העצמאות
בשנת 1814 חזר המלך פרננדו ה-7 לכס השלטון בספרד, דבר שהציג ככלי ריק את הנאמנות לכאורה של הפרובינציות אליו. בשל כך ובשל הצורך לזכות להכרה כמדינה עצמאית - היה צורך בהכרזת עצמאות.
סן מרטין ששימש אז כמושל קוז'ו ארגן את צבא האנדים לקראת חציית האנדים לצ'ילה, היה זקוק לסיוע שניתן היה להשיג בתור מדינה עצמאית, ולחץ על נציגי הפרובינציות של קוז'ו לקדם את הנושא.
באותה עת, אמצע 1816, כשהמלוכנים הצליחו להשיב לעצמם את מקסיקו, צ'ילה ואלטו פרו; רק הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (יחד עם פרגוואי והבנדה אוריינטל - כולן תולדות ישירות ועקיפות של מהפכת מאי 1810) היו עצמאיות, וב-9 ביולי 1816, היו"ר לפרידה (Francisco Narciso de Laprida) מסן חואן הכריז על עצמאותן של הרפובליקות המאוחדות:
ב-19 ביולי, בישיבה סודית, שינה הנציג מדרנו (Pedro Medrano) מבואנוס איירס את נוסח השבועה המתייחס לפרננדו ה-7 ל-"כל כובש חיצוני".
בניגוד למקובל, הכרזת העצמאות שינתה את שם המדינה ל-"הפרובינציות המאוחדות בדרום אמריקה" (Provincias Unidas en Sud América), שם בו לא נעשה שימוש עד כה. כנראה שבהשראת בלגרנו, הכוונה הייתה לקרוא לכל המושבות בדרום אמריקה להצטרף למדינה אחת שבירתה קוסקו.
יש להבהיר ששלושה נציגים נעדרו מהכרזת העצמאות - שניים מצ'יצ'אס באלטו פרו שהייתה אז בחזית הקרבות עם המלוכנים, ואחד מנציגי סלטה.
המונרכיה והפדרליים
החל מ-12 ביולי 1816 החלו הדיונים לגבי צורת הממשל, בעקבות ההצעה להקים מונרכיה חוקתית, הצעה שזכתה להתנגדות נחרצת של נציגי בואנוס איירס - גם מסיבות פרגמטיות, וגם מסיבות שמצטיירות כיום כגזעניות (בעקבות הצעתו של בלגרנו להמליך את אחד מצאצאי האינקה).
מספר ימים לאחר מכן נוסחה ההצהרה לאומות (Manifiesto a las Naciones) המבשרת על עצמאותן של הפרובינציות לשאר העולם. יחד עם זאת, אף מדינה לא הכירה בעצמאות עם הכרזתה ובמהלך 7 שנים אחריה.
הדירקטור עצמו ראה גם את חצי הכוס המלאה בפלישה הפורטוגלית וקיווה שהיא תסייע לו לחסל את ארטיגס - מנהיג הפדרליים, ולהשתלט על הפרובינציות בליטורל, בסופו של דבר זה לא קרה, ומבין הפרובינציות הפדרליות - רק קורדובה שלחה נציגים לקונגרס.
נציגות שנשלחה מהקונגרס ושנבחרה למעשה בידי הדירקטור פואירדון דאגה בסופו של דבר לאינטרסים של האוינטריסטים מבואנוס איירס ותמכה בפורטוגלים; וכתוצאה מכך מונטווידאו נכבשה בתחילת 1817, וחרף מלחמת מגן עיקשת של תושבי הבנדה אוריינטל - הם הובסו לבסוף ב-1820 והבנדה אוריינטל נותרה כבושה עד מלחמת ארגנטינה–ברזיל.
ב-22 בנובמבר 1816 פרסם הקונגרס חוקה זמנית אשר לא יושמה בידי פואירדון.
המעבר לבואנוס איירס
מתחילת 1817 - המצב בחזית הצפונית הפך לבעייתי: בעקבות פלישתו של סן מרטין לצ'ילה, הגנרל המלוכני באלטו פרו - חוסה דה לה סרנה (José de la Serna) - החל בסדרת התקפות מתוך הערכה שעיקר המשאבים הצבאיים של הפרובינציות יופנו לצ'ילה ולא לחזית הצפון. גואמס היטיב להתגונן מפני לה סרנה והדף בדיעבד את כל התקפותיו, אך מראש נוצרה סכנה לביטחון הקונגרס.
ב-17 בינואר 1817, בישיבה האחרונה, הוחלט להעביר את הקונגרס לבואנוס איירס מכיוון שבה שכן הדירקטור שהיה אמור להיות מתואם איתו. נציגי קורדובה התנגדו ודרשו להתייעץ עם שאר הפרובינציות, וכתגובה הם גורשו מהקונגרס ונעצרו למספר שבועות.
מקובל להמשיך לקרוא לו "קונגרס טוקומן" גם בהתייחס להמשך פעילותו בבואנוס איירס.
במהלך שנת 1817 והמחצית הראשונה של 1818 הקדיש הקונגרס את עצמו לעיסוק במושאים שוליים יחסית - למעט פרסום התקנון הזמני (Reglamento Provisorio), רבים מחבריו הוחלפו, העיתון היומי (Redactor del Congreso) המשיך להתפרסם אך עורכו התחלף והוא איבד מחשיבותו.
החוקה האוניטריסטית של 1819
למרות שאחת ממטרותיו העיקריות של הקונגרס הייתה פרסום חוקה, קמה לכך התנגדות בשל חשיבותה של החוקה מחד והעובדה שהמדינה שזה עתה קמה טרם התגבשה, אך לבסוף התקבלה דעתם של נציגי בואנוס איירס שתמכו.
באוגוסט 1817 הוקמה ועדת החוקה שפרסמה את התקנון הזמני (Reglamento Provisorio) ומאוחר יותר הרחיבה ושינתה אותה לכדי חוקה.
ב-31 ביולי 1818 החל הקונגרס בדיונים על החוקה שהתבססה על:
באותה תקופה נעשה ניסיון שלא צלח להפוך את הפרובינציות למונרכיה כדי לקדם שיתוף פעולה עם בריטניה וצרפת, ונשלח נציג מהקונגרס עם הוראות למצוא נסיך מבית בורבון, ואף נמצא מועמד מתאים - קרלוס לואיס דה בורבון (Carlos Luis de Borbón - לימים יורש העצר קרלוס ה-6) שהיה אז בן כשנה.. כל זה במקביל לפרסום החוקה.
ב-22 באפריל 1819 פורסמה החוקה הארגנטינאית של 1819 שבמקור נקראה החוקה של הפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה. זו הייתה חוקה אריסטוקרטית ואוניטריסטית שלא קבעה אם מדובר ברפובליקה או במונרכיה, ופונס (Gregorio - Deán - Funes, העורך של El Redactor שדיווח מטקומן על דיוני הקונגרס) תיאר את החוקה על דרך השלילה ככזו שאינה דומה לאף חוקה מוכרת אחרת.
הפירוק
ב-9 ביוני 1819, לאחר שכל הצדדים פרקו עול וסירבו לציית לדירקטור פואירדון - כולל סן מרטין שסירב להחזיר את צבאו כדי להילחם בפדרליים בליטורל - הוא התפטר, והקונגרס בחר במקומו בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau). רונדו המשיך במדיניות של קודמו: המשך הלחימה בפדרליים, בריתות עם הפולשים הפורטוגליים לבנדה אוריינטל, והסגת הצבאות שנלחמו למען העצמאות לטובת מלחמת האזרחים.
בינואר 1820 היה מצב הדירקטור בכי רע: למעט בואנוס איירס וקורדובה ובמידה מוגבלת - סלטה וקוז'ו, אף פרובינציה לא צייתה לו; ולבסוף גם קורדובה וקוז'ו הצטרפו לפדרליים, ורונדו שלט למעשה רק על בואנוס איירס. הוא החליט לצאת בעצמו להילחם נגדם, חואן פדרו אגירה (Juan Pedro Aguirre) נבחר כדירקטור מחליף, אך הוא הובס והפדרליים שהגיעו לשערי בואנוס איירס דרשו להחליף את השלטון. רונדו הציג את התפטרותו, אך לא בפני הקונגרס כמתבקש אלא בפני הקבילדו של בואנוס איירס. הקונגרס החליט להתפזר, הוטחו האשמות ונערכו מעצרים בקרב הנציגים על רקע התוכנית המונרכית שלא קרמה עור וגידים ושיתוף הפעולה עם פורטוגל, הם נמלטו מהעיר, והחלה האנרכיה של שנת 1820 בה ארגנטינה נותרה ללא שלטון מרכזי. החוקה של 1819 שקעה בתהום הנשיה, והקונגרס של טוקומן סיים את תפקידו.
ג'ורג' וושינגטון (ממציא)
ג'ורג' קונסטנט לואיס וושינגטון (באנגלית: George Constant Louis Washington; 20 במאי 1871 – 29 במרץ 1946) היה ממציא ואיש עסקים אמריקאי. וושינגטון זכור הודות להמצאתו, גרסה מוקדמת של קפה נמס, וכן הודות לחברה שהוא ייסד לשם ייצור המוני של ההמצאה שלו, שנקראה "G. Washington Coffee Refining Company".
וושינגטון הגיע כמהגר ממולדתו בלגיה ב-1897, ועסק במספר מקצועות טכניים לפני שהחל לייצר קפה נמס לאחר שביקר בגואטמלה ב-1906 או ב-1907. הוא החל לייצר את הקפה שלו ב-1909 והקים חברה כדי לייצר אותו ב-1910. החברה שהוא הקים שגשגה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה היא סיפקה מצרכים לכוחות הלוחמים. מוצרי החברה פורסמו בעיתונים וברדיו שהיו נפוצים בניו יורק. הצלחת החברה שלו הפכה את וושינגטון לאמיד כלכלית. הוא התגורר בתחילה בברוקלין, וב-1927 הוא עבר להתגורר באחוזה בניו ג'רזי. וושניגטון היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
שלוש שנים לפני מותו של וושינגטון נמכרה החברה שלו לחברה אחרת. אף שהמותג שלו חדל מלהתקיים ב-1961, שמו של וושינגטון עודנו נמצא בשימוש בשם המוצר "G. Washington's Seasoning & Broth".
ילדות ונעורים
ג'ורג' וושינגטון נולד ב-20 במאי 1871 בקורטרייק, בלגיה, לז'אן גיום וושינגטון (ג'ון ויליאם וושינגטון) מאנגליה ומארי לואיז טאנט מבלגיה. לפי חוק הלאום הבלגי באותה תקופה, ג'ורג' נחשב לאזרח בריטי עד התאזרחותו בארצות הברית בשנת 1918.
מאוחר יותר עבר וושינגטון להתגורר בבריסל, וקיבל תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת בון שבגרמניה.
קריירה מוקדמת
על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 1900, וושינגטון, שנרשם במפקד כממציא, היה בן 29 וגר בבית שכור בברוקלין עם אשתו בת ה-23, שלושת ילדיהם הקטנים, אחותו בת ה-25, שלושה משרתים ובנם של שניים מהמשרתים.
בשנת 1906 או 1907 ניסה וושינגטון את מזלו בגידול בקר בגואטמלה, ובינתיים החל לעבוד על הפיתוח המרכזי שלו - הקפה הנמס. לאחר תקופה של כשנה בגואטמלה חזר וושינגטון לניו יורק. אביו נשאר בגואטמלה ומת שם בשנת 1912.
חיים אישיים
בה בעת, החזיק וושינגטון בנכס גדול אחר בקרבת העיר בלפורט שבמרכז לונג איילנד. ב-1938 עברה אחותו של וושינגטון להתגורר בקרבת הנכס השני שלו, יחד עם בני משפחתה. וושינגטון המשיך להחזיק בנכס זה, עד שהאחרון נמכר ב-1943. לאחר הרכישה הוסב המקום למתחם שכלל מסעדה, בית מלון ואולם אירועים. המקום נמכר פעם נוספת ב-1950, ושם הוקם מחנה לילדים. ב-1959 התרחש ניסיון לפתוח מחדש בית מלון במקום, ניסיון שלא צלח. ב-1960 העביר המקום בעלות פעם נוספת, לרשותה של אגודה נוצרית, וזו ייסדה שם בית ספר. בראשית המאה ה-21 חולקה הבעלות על המקום, וזו הוענקה לעמותות מקומיות ולתושבת בלפורט איזבלה רוסליני.
עם העברת החברה שלו לניו ג'רזי, בעקבות רכישת קרקע שם ב-1927, עבר וושינגטון לאחוזתו לשעבר של המושל פרנקלין מרפי ב"חוות פרנקלין" שבמנדהם. וושינגטון אהב חיות אקזוטיות וגינון. על פי עדויות שכניו בלונג איילנד, הוא נראה לעיתים קרובות עם ציפור או קוף על כתפו. בשני גני החיות שלו וושינגטון הציג בעיקר ציפורים נדירות, אך בעלי חיים כמו צבאים, כבשים, עיזים ואנטילופות מתועדים גם הם בגן החיות בבלפורט, וצבאים, למות וזברות מתועדים בין מאות של בעלי חיים בגן החיות הגדול יותר, במנדהם.
שמו של וושינגטון הועלה לזמן קצר עבור הבחירות לנשיאות ב-1920 בפריימריז של דרום דקוטה ל"מפלגה האמריקאית", אם כי המסמכים הוגשו מאוחר מכדי להתקבל. עם זאת, ייתכן שהמינוי היה סאטירי בלבד - וושינגטון לא היה זכאי לתפקיד זה בכל מקרה, מכיוון שהיה יליד חוץ.
המצאה ופעילות מסחרית
ג'ורג' וושינגטון החזיק בלמעלה מ-24 פטנטים, בתחומים כגון מנורות נפט, מצלמות ועיבוד מזון. הוא לא היה הראשון שהמציא תהליך של עיבוד קפה נמס: דייוויד סטרנג מניו זילנד הגיש לראשונה פטנט ב-1890 לקפה נמס, שנמכר תחת השם "הקפה של סטרנג" (Strangs Coffee). גם הכימאי היפני סאטורי קאטו פיתח מוצר דומה, אך המצאתו של וושינגטון הייתה הראשונה שהובילה לייצור מסחרי בקנה מידה גדול. פדריקו לנהוף ווילד, רופא גרמני-גואטמלי, יחד עם אדוארדו ט. קבררוס, פיתחו גם כן תהליך עיבוד קפה נמס בערך בתקופה זו, אותו שיווקו מאוחר יותר באירופה; אך מכיוון שווילד היה הרופא האישי של וושינגטון, יש טענה שתגליותיהם לא היו עצמאיות.
הקפה הנמס של וושינגטון שווק לראשונה, ב-1909, בשם "Red E Coffee" (משחק מילים על המילה "ready" - מוכן), וחברת הזיקוק לקפה "G. Washington" נוסדה ב-1910. מפעל הייצור הראשון של וושינגטון היה במתחם התעשייה בוש טרמינל בברוקלין, וב-1927 הועבר המפעל לניו ג'רזי.
פרסומי החברה הדגישו לעיתים קרובות את הנוחות, המודרניות והנקיות, כביכול, של הקפה הנמס. נטען שהוא טוב יותר לעיכול, ואפילו שאין לו את התכונות המעוררות של הקפה הרגיל (תכונות אלה הן השפעה ישירה של הקפאין שבמשקה, והן קיימות בשתי הצורות).
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, השימוש של הצבא האמריקאי בקפה הזניק את המכירות של החברה. קידום נוסף ברווחים הגיע כאשר החברה נתנה חסות לסדרת הרדיו "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" ב-NBC, החל מ-1930 ועד 1935. הסדרה החלה בכך שד"ר ווטסון הזמין את המאזינים להקשיב לזכרונותיו, שסופרו ליד
המכונה הראשונה לעיבוד קפה נמס נחשבה לבעלת איכות גרועה וטעם לא נעים, ולפיכך היא הייתה מוצר נחות.
וושינגטון הסתבך עם הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בסוגיות מיסוי, שנגעו למערכת היחסים הכלכלית בינו לבין החברה שלו. בנובמבר 1918 ערך וושינגטון הסכם עם החברה כדי להשתמש בסוד מסחרי באשר לייצור הקפה. חודש מאוחר יותר הוא העניק 80% מהבעלות על החברה למשפחתו הקרובה. בני משפחת וושינגטון התעקשו כי אין להם צורך לשלם מיסים מרווחיהם. העניין הועבר למשרד לוועדה לענייני מס, ולאחר מכן לבית המשפט לערעורים, שהאשימה ב-1927 את משפחת וושינגטון ברוב של שני שופטים מול אחד. בקשתם לערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית לא התקבלה.
חוזים צבאיים
המוצר של וושינגטון, שהיה ייחודי בזמנו, היה בשימוש נרחב כמנות קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה. צריכת קפה בשדה הקרב נתפסה באותם הימים כמועילה, כיוון שהיא העלתה את רמת הקפאין בדמם של החיילים, חומר חיוני לערנות בזמן לחימה. הקפה היה בשימוש בקרב חיל המשלוח הקנדי בין השנים 1914 ל-1917, אז הצטרף חיל המשלוח של ארצות הברית ללחימה וכל הייצור הועבר לשימוש צבאי אמריקאי. גם יצרנים חדשים וקטנים יותר קמו כדי לענות על רמת הביקוש הגבוהה של הצבא לקפה.
הקפה הפך לפופולרי בקרב החיילים. היתרון הבולט של הקפה היה, כאמור, העלייה ברמת הקפאין שהייתה נוצרת משתייתו, ולאו דווקא הטעם שלו.
מנות שחילק הצבא האמריקאי במהלך המלחמה הכילו כשבעה גרמים של קפה להכנה מהירה. כל קופסה ארוזה נועדה לשימוש של אדם אחד. הקופסות נארזו במיכלים שכללו עשרים וארבע קופסות כל אחד. קפה כזה נכלל גם בקופסות שימורים. במהלך מלחמת העולם השנייה, עשה צבא ארצות הברית שימוש חוזר במוצריו של וושינגטון. עם זאת, במלחמה זו נעשה שימוש גם במוצרים של חברות אחרות לייצור קפה שהתפתחו בין שתי מלחמות העולם, כגון נסקפה, כדי לענות על צורכי הצבא.
שנים אחרונות
ב-1943 חברת "G. Washington Coffee Refining Company" נרכשה בידי American Home Products, וג'ורג' וושינגטון יצא לגמלאות. הרכישה של החברה, אשר הוחזקה ברובה על ידי משפחתו של וושינגטון, הייתה בתמורה ל-29,860 מניות (כ-1.7 מיליון דולר) ממניות American Home Products בתקופה שבה American Home Products הייתה בתקופה של רכישה אינטנסיבית, ורכשה 34 חברות בשמונה שנים. קלרנס מארק, המנכ"ל של G. Washington, החליף את וושינגטון בניהול החברה הממוזגת.
בשנותיו האחרונות של וושינגטון הוא מכר את הנכס "חוות פרנקלין" והתגורר בבית בניו, ורנון רואד במנדהאם. הלה נפטר שלוש שנים לאחר שהחברה שלו נמכרה, ב-29 במרץ 1946, במנדהאם שבניו ג'רזי, לאחר מחלה, בגיל 74. הלווייה שלו נערכה שלושה ימים לאחר מכן.
מורשת
המותג "G. Washington Coffee" חדל מלהתקיים ב-1961, כאשר המפעל של וושינגטון בניו ג'רזי נמכר לאחת מחטיבותיה של חברת קוקה קולה. השריד האחרון לשמו של המותג שרד בשם "G. Washington's" Seasoning & Broth". מותג זה נמכר על ידי "American Home Products" בשנת 2000, ולאחר שעבר דרך מספר מתווכים, הוא נוהל על ידי ".Homestat Farm, Ltd" מאז 2001.
רודה שלונסקה
רודה שלונסקה (בפולנית: Ruda Śląska, נהגה:  (שלונסק הוא שמה הפולני של שלזיה); בשלזית: Ślůnsko Ruda; בגרמנית: Ruda) היא עיר עתיקה בשלזיה שבדרום-מערב פולין, ליד קטוביץ.
מבחינה מנהלית משתייכת העיר לפרובינציית שלזיה מאז הקמתה ב-1999. נכון לסוף יוני 2016 מנתה אוכלוסיית העיר קרוב ל-140,000 נפשות, והיא חלק מהאזור העירוני של קטוביץ שאוכלוסייתו הכוללת עומדת על 2.7 מיליון תושבים.
היאבקות במשחקים האולימפיים
ההיאבקות היא אחת משני הענפים האולימפיים היחידים, לצד האיגרוף, שבהם הספורטאים המשתתפים במשחקים חייבים להיות חובבנים, ולא להתחרות בתחרויות מקצועניות תמורת תשלום.