cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברלין: סימפוניה של עיר גדולה
הביקורת על הסרט
ביקורת זו של קרקאואר עולה בקנה אחת עם התזה שלו על הדרך המיוחדת של העם הגרמני (Sonderweg) להתמודד עם המרחב הפוליטי. לפי התזה הזו, לגרמנים יש נטייה להתחמק מעיסוק בשאלות פוליטיות ומעיסוק בציבורי והם מעדיפים לעסוק בעניינים אישיים ובמרחב הפרטי. על רקע זה רואה קרקאואר את צמיחת האקספרסיוניזם בגרמניה ואחר כך את תנועת האובייקטיביות החדשה שסרטו של רוטמן הוא חלק ממנה ועל הרקע הזה הוא מפרש את אי יכולתה של האומה הגרמנית לנפק לעצמה מהפכה דוגמת המהפכה הצרפתית או זו הבולשביקית. הסרט, ברוח הדרך המיוחדת הגרמנית, אומר קרקאואר, מעדיף לעסוק בצורה, בקצב ובאבסטרקטי ולא לייצר אמירה ביקורתית משמעותית כלפי החיים האורבניים. כיוון שרוטמן מייצר בעזרת האמצעים הצורניים הללו מעין ברלין חדשה, כזאת המנותקת מהעיר האמיתית־הקונקרטית, ממילא אין הוא רוצה ואף לא יכול לומר דבר משמעותי כלשהו עליה. כלומר, הסרט, שלכאורה עוסק בנושא טעון ומורכב, הופך, בעקבות השתלטות הצורה על התוכן, לנייטרלי, חסר משמעות וחסר אידאולוגיה.
ואולם, כעת, יותר משמונים שנה מאז צולם הסרט, וכשישים שנה לאחר הביקורת של קרקאואר, ניתן להבחין בדברים שחמקו מעיניו של האחרון ולנסח ביקורת על הביקורת שלו עצמו. למעשה, העיסוק של רוטמן בפורמליזם קולנועי של עריכה וחיתוך, תוך מתן דגש על הקצב של הסרט והעיר, נושאים בחובם גם את המסר האידאולוגי שהיה כה חסר לקרקאואר. דווקא התנועה והקצב שהעסיקו את רוטמן רבות ב"ברלין" – הם אלו המבטאים את העמדה האידאולוגית שלו. בהצגתו את העיר כרצף של תנועות מכניות שבו אין הבדל ממשי בין אדם למכונה, הוא מבטא, מחד, הערצה מסוימת לקצב האקסטטי של ה"ריקוד" המודרני, אך מצד שני, את סלידתו מדה-ההומניזציה שה"ריקוד" הזה מייצר והאופן שבו הוא מעלים את האדם – את האינדבדואל. התחבולות הצורניות שקרקאואר מגנה משמשות את רוטמן להצגת עמדה ממשית. מה שקורא קרקאואר דה־הומניזציה, הוא אכן תחבולה צורנית, אך כזו שאי אפשר לנתקה מעמדה פוליטית־חברתית, שהסרט, על אף הדגש שלו על צורה, עדיין מבטא. הביקורת הנוספת של קרקאואר על "ברלין" היא שהוא אינו מתייחס לברלין האמיתית ובכך מתחמק מעיסוק בסוגיות פוליטיות קונקרטיות. אמנם, גיבורת סרטו של רוטמן היא ברלין חדשה, ברלין שהוא מייצר מחדש בעזרת המדיום הקולנועי, אך כיום ניתן לשאול האם יש ברלין אמיתית־קונקרטית במציאות? היום, ניתן לומר (ברוח התהייה הפוסט־מודרניסטית על הקשר שבין האמיתי למדומיין) כי אין ברלין אמיתית אחת ואולי אין ברלין אמיתית בכלל ולכן, ברלין של רוטמן היא לגיטימית כמו זו של קרקאואר.
סיכום
לסיכום ניתן לומר כי הזרם המודרניסטי שרוטמן היה חלק ממנו שם דגש על הצורה כמבטאת עקרונות נעלים בפני עצמם. רוטמן רצה לתת ביצירתו ביטוי ליכולת של הקולנוע לעצב חלל וזמן באמצעות תנועה, עריכה, צילום ומוזיקה. לפיכך, הוא הוציא מתחת ידו סרט מורכב ומהוקצע אך מופשט למדי, שהאמצעים הצורניים בו תופשים מקום משמעותי מאוד. אך מעל הכל, ומעיד על כך שמו של הסרט, הקצב הוא המאפיין הבולט ביותר בו. העיר, לפי רוטמן, היא מתוזמנת ומתוזמרת וכך הוא בוחר להראות אותה. הרכבות, המכונות והאנשים זזים כולם בקצב עירוני חובק כל. נכון, סרטו של רוטמן עתיר באמצעים צורניים, אך הוא אינו מופשט לחלוטין. רצונו של רוטמן לעסוק באובייקטים אמיתיים, לא יכול היה להשאיר אותו בעולם ריק מתוכן "אמיתי". הביקורת המרכזית על "ברלין", שדוברה הבולט ביותר היה זיגפריד קרקאואר, אמרה בדיוק את זה. ביקורת זו טוענת כי עודף הצורניות בסרט, הופך אותו למנותק מן הקונקרטי ומן המציאותי וממילא הוא מוותר על כל אמירה אידאולוגית־פוליטית. הטענה הנגדית היא, כי ברלין של רוטמן אינה פחות אמיתית מזו של קרקאואר, שכן מה שראה קרקאואר בהסתכלו על ברלין אינו שווה למה שראו בה פרנץ הסל, גוסטב שטרזמן או אדולף היטלר. רוטמן מפרק את ברלין לחלקים ומייצר מהם פסיפס של עיר חדשה, מכנית ובמידה מסוימת נטולת אנושיות. עיר זו היא ייצוג של ברלין שאינו נופל מכל יצוג אחר. הקצב הוא המאפיין המרכזי של העיר הזו ואילו האדם נדחק לשוליים כתו בודד בתוך סימפוניה גדולה. המונוטוניות, הקצב והמכניות, הם הם האמירה האידאולוגית של רוטמן על המודרניזם, על האורבניות ואולי גם על רפובליקת ויימר כולה.
אנטיגואה וברבודה במשחקים האולימפיים
אנטיגואה וברבודה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מונטריאול (1976), עוד בהיותה מושבה בריטית. היא נעדרה מאולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ושבה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כמדינה עצמאית. מאז, היא משתתפת במשחקים ברציפות.
מרבית הספורטאים שייצגו את אנטיגואה וברבודה במשחקים לא הגיעו להישגים גבוהים. להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט ברנדן כריסטיאן, שסיים במקום התשיעי בריצת 200 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008). לכריסטיאן חסרו 4 מאיות השנייה כדי להעפיל לשלב הגמר.
אנטיגואה וברבודה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לירות כדי להרוג
לירות כדי להרוג (באנגלית: Shoot 'Em Up) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007 מסוגת הפעולה הקומית. בסרט כיכבו השחקן הבריטי קלייב אוון, האמריקאי פול ג'יאמטי והשחקנית האיטלקייה מוניקה בלוצ'י.
הסרט מאופיין בסצנות פעולה הכוללות קרבות אקדחים מרובי משתתפים, חלקם מוצגים בצורה גרוטסקית.
עלילה
הסרט עוקב אחר מר סמית (אוון), צלף מוכשר ומרושש, אשר נחלץ לעזרתה של עוברת אורח הנרדפת על ידי מספר בריונים. סמית מנסה להציל את הזרה, המתגלה כאישה בהריון, תוך כדי קרב יריות וירטואוזי עם רודפיה ובראשם הרץ (ג'יאמטי). במהלך הקרב מיילד סמית את תינוקה של האישה, אך לא מצליח להציל את האישה עצמה והיא נהרגת במהלך הקרב.
סמית מחליט להגן על התינוק מפני הרודפים ופונה אל דונה (בלוצ'י), זונה אשר עברה לידה באחרונה ומתפקדת כמינקת. יחד השניים מנסים להגן על התינוק מפני הרץ ושכירי החרב. סמית ודונה מגלים שהתינוק נולד בהפריה מלאכותית כדי לשמש כתורם מח עצם לסנאטור חולה המתמודד על משרת נשיא ארצות הברית ומבטיח להגביר את הפיקוח על מכירת נשק בארצות הברית. הרץ ושכירי החרב שלו נשכרו על ידי יצרן נשק בשם המרסון, המבקש להרוג את התינוק.
בתחילה מאמינים סמית ודונה כי מטרתו של יצרן הנשק היא להרוג את התינוק כדי למנוע מהסנאטור את התרופה. לאחר מספר קרבות עם שכירי החרב של הרץ מחליט סמית לשלוח את דונה והתינוק למקום מסתור, בעוד שהוא הולך להיפגש עם הסנאטור במטוסו הפרטי. לאחר שסמית עולה למטוס הוא מגלה כי הסנאטור עשה יד אחת עם הרץ. הסנאטור מסביר כי ניסיונו להשיג תרופה דרך התינוק נכשל עוד לפני שהתינוק נולד, והוא החליט לפנות להמרסון בהצעה מפתה: המרסון יממן לסנאטור את הקמפיין, וזה בתמורה, על אף הבטחותיו לציבור הבוחרים, לא יגביר הפיקוח על מכירת הנשק.
סמית מוצא עצמו מוקף באנשי השירות החשאי של הסנאטור ושכירי החרב של הרץ במטוס בעודו באוויר. הוא לוקח את הסנאטור בן ערובה ויורד לתא המטען. סמית מחליט להרוג את הסנאטור בתקווה שמותו ישמש להעלאת הקמפיין בעד הגברת הפיקוח על מכירת הנשק לראש סדר היום והתקנות יועברו בסנאט האמריקאי. לאחר הרצח נמלט סמית מהמטוס עם מצנח ואנשי השירות החשאי צונחים בעקבותיו. בקרב אקדחים אווירי סמית מצליח להרוג את אנשי השירות החשאי, אך נפגע גם הוא.
עם נחיתתו על הקרקע מתעלף סמית ונלכד על ידי הרץ, אשר נחוש בדעתו לסיים את המלאכה. הוא נלקח לביתו של יצרן הנשק ועובר עינויים, במהלכם הרץ שובר את אצבעותיו כדי שלא יוכל להשתמש עוד באקדח. סמית מצליח להתגבר על שוביו ולהרוג את יצרן הנשק, ומצליח "לירות" כדורי אקדח על הרץ בעזרת חימום כדורים על להבות קמין.
הפקה והפצה
יוצר הסרט מייקל דייוויס, אשר שימש הן כתסריטאי והן כבמאי, הציע את הפרויקט למספר אולפנים אך נדחה. לבסוף, יצר דייוויס סרטון אנימציה בן 17 דקות המורכב מרישומים אשר הציגו את סצנות הפעולה בסרט. הסרטון משך את תשומת לבם של מנהלי ניו ליין סינמה, ואלו אישרו את ההפקה. הסרט צולם בקנדה במהלך שלושה חודשים ב-2006.
הפצת הסרט תוכננה ל-2007. על אף שבתחילה שקלו מפיצי הסרט להעלותו לאקרנים בתקופת החגים בארצות הברית, שבמהלכה יוצאים לרוב שוברי קופות, הקרנות הסרט החלו לבסוף בחודש ספטמבר, אשר מתאפיין בתזרים הכנסות חלש יותר. הקרנת הבכורה התקיימה בכנס קומיקון בסן דייגו בחודש יולי של אותה שנה והביאה עימה ביקורות טובות מבאי הכנס.
במהלך הזמן שבין הקרנת הבכורה להפצה המסודרת יצאו מפיצי הסרט במסע פרסום כדי לקדמו. זה כלל, בין השאר, מכירת מוצרים בדיוניים כגון עגלות תינוק חסינות לכדורים או ציוד המיועד ליחידות משטרה למטרות פיזור הפגנות אלימות (כגון קסדות או מגנים), המותאם לתינוקות. המוצרים שווקו דרך מודעות, סרטונים ואתר אינטרנט ונועדו להעלות את הסקרנות בדבר הסרט.
הכנסות וביקורות
הסרט יצא להפצה רחבה בארצות הברית ב-7 בספטמבר 2007, יחד עם המערבון "3:10 ליומה". בעוד שזה האחרון מוקם במקום הראשון בטבלת שוברי הקופות באותו סוף שבוע, "לירות כדי להרוג" הגיע למקום הרביעי בלבד ולסך הכנסות של 5 מיליון דולר באותו סוף שבוע. הסרט הוקרן בארצות הברית במשך 6 שבועות וגרף 12 מיליון דולר בלבד, לעומת תקציב משוער של 39 מיליון. 14 מיליון נוספים נצברו בהקרנות מחוץ לארצות הברית, כאשר להצלחה הגדולה ביותר מחוץ לארצות הברית זכה הסרט בממלכה המאוחדת, שם גרף קרוב ל-2 מיליון דולר.
מבחינה ביקורתית זכה הסרט להצלחה מעורבת. מבקרים מספר שיבחו את הסרט על סצנות הפעולה שלו והערך הבידורי. אחרים לא התרשמו מההומור או מסצנות הפעולה וזיכו אותו בביקורות שליליות למדי. הגדיל לעשות מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, שכינה את הסרט "פיסת זבל חסרת כל תועלת". באתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע, זכה הסרט ל-67% ביקורות חיוביות, מתוך 157 ביקורות בסך הכול.
גרגוריו פלטריניירי
גרגוריו פלטריניירי (באיטלקית: Gregorio Paltrinieri; נולד ב-5 בספטמבר 1994) הוא שחיין איטלקי. הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (דברצן 2012, ברלין 2014 ולונדון 2016) ושיאן אירופה במשחה ל-1500 מטר. שיאן עולם (2015–2021) במשחה ל-1500 מטר חופשי לבריכת 25 מטר (נתניה 2015). אלוף העולם (קוואנגג'ו 2019), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (2014 ו-2016) ושיאן אירופה במשחה ל-800 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פלטריניירי נולד בקארפי. הוא מתאמן בקבוצת קופרנוטו בהדרכת סטפנו מוריני.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:48.92 דקות, לפני גרגה קיש (14:58.15 דקות) וגרגיי גיורטה (15:04.38 דקות), שניהם מהונגריה. מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.23 דקות, אחרי גרגה קיש (7:49.46 דקות) ולפני סרגיי פרולוב מאוקראינה (7:52.81 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים פלטריניירי במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.92 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 14:50.11 דקות ועלה מהמקום הרביעי.
סגן אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר, צרפת בנובמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 14:27.78 דקות, לפני סרגיי פרולוב (14:30.87 דקות) ואנתוני פנייר מצרפת (14:41.97 דקות). שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:31.13 דקות, אחרי מאס גלסנר מדנמרק (14:30.01 דקות) לפני פול יואנסן מאיי פארו (14:36.93 דקות).
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכה פלטריניירי במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:45.37 דקות, אחרי סון יאנג מסין (14:41.15 דקות) וראיין קוקריין מקנדה (14:42.48 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.29 דקות.
שיאן אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט זכה פלטריניירי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 7:44.98 דקות, לפני פול יואנסן (7:48.49 דקות) ובן ארצו גבריאלה דטי (7:49.35 דקות) ופעם שנייה ברציפות במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 14:39.93 דקות, לפני פול יואנסן (14:50.59 דקות) וגבריאלי דטי (14:52.53 דקות).
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא אירופה חדש של 14:16.10 דקות לפני אוסאמה מלולי מתוניסיה שקבע שיא אפריקה חדש של 14:18.79 דקות ולפני ראיין קוקריין שקבע שיא אמריקה חדש של 14:23.35 דקות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 14:39.67 דקות, לפני קונור יגר מארצות הברית (14:41.20 דקות) וראיין קוקריין (14:51.08 דקות). סון יאנג שיאן ואלוף העולם שעלה למשחה הגמר לא התייצב למשחה. מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 7:40.81 דקות, אחרי סון יאנג (7:39.96 דקות) ולפני מק הורטון מאוסטרליה (7:44.02 דקות).
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 14:08.06 דקות, שיפור של למעלה מ-2 שניות לשיא הוותיק בן ה-14 שנים של גרנט האקט מאוסטרליה (14:10.10 דקות) וזכה לתואר השחיין המצטיין באליפות.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 הגן פלטריניירי על תואריו לאחר שזכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 7:42.33 דקות, לפני גבריאלה דטי (7:43.52 דקות) ומיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (7:47.99 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה של 14:34.04 דקות, לפני גבריאלה דטי (14:48.75 דקות) ומיכאילו רומנצ'וק (14:50.33 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:34.57 דקות, לפני קונור דווייר מארצות הברית (14:39.48 דקות) ובן ארצו גבריאלה דטי (14:40.86 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:21.94 דקות, אחרי פארק טאי-הוואן מקוריאה הדרומית שקבע שיא אליפות חדש של 14:15.51 דקות ולפני וויצ'ך ווידק מפולין (14:25.37 דקות).
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:35.85 דקות, לפני מיכאילו רומנצ'וק (14:37.14 דקות) ומק הורטון (14:47.70 דקות) ובכך הגן על תוארו ומדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.44 דקות, אחרי גבריאלה דטי (7:40.77 דקות) ווויצ'ך ווידק (7:41.73 דקות).
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.12 דקות, אחרי מיכאילו רומנצ'וק (7:42.96 דקות) ולפני פלוריאן ולברוק מגרמניה (7:45.60 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי 14:42.85 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (14:36.15 דקות) ומיכאילו רומנצ'וק (14:36.88 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה פלטריניירי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:09.87 דקות, אחרי מיכאילו רומנצ'וק שקבע שיא אליפות חדש של 14:09.14 דקות ולפני הנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (14:19.39 דקות).
2020
באליפות איטליה שנערכה ב-13 באוגוסט 2020 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 14:33.10 דקות.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה פלטריניירי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.11 דקות, אחרי רוברט פינק מארצות הברית (7:41.87 דקות) ולפני מיכאילו רומנצ'וק (7:42.33 דקות). ומדליית ארד במשחה מים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:01.1 שעות, אחרי פלוריאן ולברוק (1:48:33.7 שעות) וקרישטוף רשובסקי מהונגריה (1:48:59.0 שעות).
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 זכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא אירופה חדש של 4:32.80 דקות, לפני רוברט פינק מארצות הברית (14:36.70 דקות) ופלוריאן ולברוק (14:36.94 דקות) ובמשחה למים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:56.8 שעות, לפני בן ארצו דומניקו אצ'רנצה (1:50:58.2 שעות) ופלוריאן ולברוק (1:51:11.2 שעות). מדליית כסף במשחה למים פותחים ל-5 ק"מ בתוצאה של 52:52.7 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (52:48.8 דקות) ולפני מיכאילו רומנצ'וק (53:13.9 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x1.25 ק"מ בתוצאה של 1:04:43.0 שעות, אחרי גרמניה (1:04:40.5 שעות) והונגריה (1:04:43.0 שעות).
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ביולי 2023 זכה במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:02.5 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (53:58.0 דקות) ולפני דומניקו אצ'רנצה (54:04.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:51:40.7 דקות.
פלאמפינאט
פלאמפינאט (בצרפתית ובאנגלית: Plumpy'nut נודע יותר בשם Plumpy) הוא מזון מבוסס-בוטנים המשמש לטיפול בתת-תזונה, ונהגה בידי אנדרה בריינד, מדען צרפתי, בשנת 1999.
זהו סוג של ממרח בוטנים העשיר בחלבונים ובקלוריות ומופץ בעטיפות נייר הניתנות להעברה לילדים בבתיהם במקום בתחנות הזנה מיוחדות כמקובל בעבר. ניתן אף לאוכלו בלא כל הכנה ובלא כל אמצעים נוספים. טעמו כשל חמאת-בוטנים מתוקה במיוחד. פלאמפינאט הוגדר על ידי ארגון הבריאות העולמי בתור מזון-תרפויטי-מוכן-לשימוש (RUTF).
תיאור
בעיית תת-התזונה זכתה בימים עברו בדרך-כלל למענה בדמות נוסחאות לאבקות חלב שכונו F-75 ו-F-100. את החלב צריך היה להכין בתנאים היגייניים ובעזרת מים נקיים, ולאחר ההכנה נדרש היה לשמרו בהקפאה על מנת למנוע התקלקלותו. כורח זה הביא לכך שניתן היה לעשות בחלב שימוש לצורכי הזנה אך ורק בתחנות הזנה מיוחדות בעלות סגל רפואי והמצוידות במקררים. עלותו של הפלאמפינאט דומה לזו של אבקות החלב אך הוא קל בהרבה לשינוע סיטונאי ולשימוש, ותופס מקום אחסון קטן יותר.
החידוש הגדול שבפלאמפינאט הוא שהמזון אינו מצריך כל הכנה או תנאי החזקה מיוחדים ועל כן מצמצם במידה ניכרת את ההשקעה הנדרשת בהקמת תחנות-הזנה. קשה מאוד לאכול מן המוצר יותר מדי, אך בד בבד הוא נשמר ראוי למאכל אף לאחר פתיחת האריזה. חיי המדף של הפלאמפינאט עומדים על שנתיים, טרם הפתיחה. מבוגר חסר כל הכשרה דוגמת הורה יכול להאכיל בעזרתו את ילדו הסובל מתת-תזונה.
תכנון המוצר קיבל השראה מממרח נוטלה המפורסם. המצרך מיוצר על ידי נוטריסט, חברה צרפתית המתמחה בייצור תוספי-מזון בעבור ארגוני-רווחה, במפעלה השוכן ליד רואן אשר בצפון צרפת.
שימוש
הניו יורק טיימס דיווח כי יש לצרוך את הממרח במארזי 500 קילו-קלוריות (2.1 MJ) פעמיים ביום, למשך שניים עד ארבעה שבועות, בשילוב עם Unimix, קמח מועשר בוויטמינים לרקיחת דייסה, וכך תתהפך תת-התזונה במקרים קשים של ילדים הסובלים ממנה. עלותו של טיפול שכזה בפלאמפינאט ויונימיקס מוערכת בכ-20$ לילד.
ארגון הבריאות העולמי הכיר ביעילותו של מצרך זה לטיפול בתת-תזונה. פלאמפינאט יכול להארז באזורים בהם מופקת חמאת-בוטנים, דוגמת מלאווי וניז'ר, על ידי ערבוב הבוטנים וממרח החלב עם תערובת ויטמינים ומינרלים של נוטריסט.
ארגון רופאים ללא גבולות מחלק ערכות של ארבע-עשרה אריזות פלאמפינאט (המיועדות לשימוש שבועי) בעשרים ושניים מרכזי-חלוקה בניז'ר למן מאי 2005, אך ורק לילדים הסובלים מחוסר קיצוני במשקל ובריאים מספיק על מנת לשרוד ללא אשפוז במרכז רפואי.
אירן נמירובסקי
ביוגרפיה
נמירובסקי נולדה למשפחתו של בנקאי יהודי אוקראיני עשיר, ליאון נמירובסקי. אמה לא גילתה בה עניין רב והתייחסה אליה בקרירות. בני הזוג נמירובסקי התגוררו בסנקט פטרבורג, רוסיה, ואירן טופלה על ידי אומנת צרפתייה, כמקובל באותם ימים. בזכות כך דיברה צרפתית ברמה של כמעט שפת אם. מאוחר יותר בחייה שלטה בשפות רבות, ביניהן יידיש, פולנית ופינית.
בעקבות המהפכה הרוסית, התגוררו הוריה במשך שנת 1918 בפינלנד, ובשנת 1919 עקרו לפריז, שם למדה בסורבון והתחילה לכתוב כשהיא בת 18 בלבד. בשנת 1926 נישאה בפריז למישל אפשטיין, בנקאי. הם נישאו בעירייה ולאחר מכן בבית הכנסת "מונטווידאו". לזוג נולדו שתי בנות: דניז (1929) ואליזבת (1937).
ספרה הראשון של אירן נמירובסקי "ילד הפלאים מרחוב-היהודים" פורסם בשנת 1928. הוא יצא לאור בתרגום לעברית של אליהו מייטוס בשנת 1946. הספר נגוע באוטואנטישמיות ונמירובסקי עצמה הסתייגה ממנו בחריפות ערב מלחמת העולם השנייה, באומרה למראיין צרפתי שהיא מתחרטת עליו ואינה רוצה בכלל לשמוע עליו.
בשנת 1929 פרסמה את הספר "דוד גולדר", סיפורם של בנקאי יהודי ובתו המיוסרת. הספר זכה להצלחה מיידית, ואף עובד לקולנוע בשנת 1930 על ידי ז'וליין דוביווייה. כתב היד לספר נשלח לבית ההוצאה לאור Grasset כשהוא חתום בשם "אפשטיין", והכתובת למשלוח תשובה הייתה כתובת של דואר שמור. הלקטור של ההוצאה לאור עשה מאמצים אדירים לאתר את המחבר, שאת כישרונו זיהה, ואף פרסם מודעה בעיתון. אלא שנמירובסקי הייתה טרודה באותה עת בלידת בתה הראשונה. אנשי ההוצאה הופתעו לגלות שאת הספר המרשים כתבה אישה צעירה. בהתייחס לספרה זה, העיר זאב ז'בוטינסקי בראשית שנות ה-30 כי הכותבת נפלאה, אך דבריה (הכוונה ככל הנראה לתיעוב העצמי) אינם שווים כלום.
הרומן "Le Bal" משנת 1930, סיפור על בת שהתעללו בה ועל נקמתה, עובד לבמה ולמסך הגדול. נמירובסקי הפכה במהרה לסופרת מוכרת ונערצת. אף שזכתה להכרה רחבה כסופרת בולטת ומוכשרת, לרבות מצד סופרים אנטישמיים כמו רובר בראזיאק, לא זכו נמירובסקי ובעלה באזרחות צרפתית בשנת 1938, ככל הנראה בשל יהדותה. בשנת 1930 המירה נמירובסקי את דתה ונטבלה לנצרות קתולית. היא אף כתבה בכתבי העת "Candide" ו"Gringoire", שהיו ידועים בעמדות אנטישמיות, ייתכן משום שחפצה להסתיר את מוצאה היהודי.
כתוצאה מחוק מעמד היהודים, בשנת 1940 לא יכול עוד בעלה של נמירובסקי להמשיך בעבודתו בבנק, וספריה שלה לא יכלו עוד להתפרסם. עם התקרבם של הנאצים לשערי פריז, נמלטו בני הזוג לכפר Issy-l'Evêque במחוז בורגון. שתי הבנות נשלחו עוד קודם לבית משפחת האומנת שלהם בבורגונדי, בעוד ההורים נשארו תחילה בפריז - כי חששו לאבד את ביתם בפריז. כשנמלטו מן העיר בעצמם, הצטרפו אליהם הבנות. בכפר נאלצה נמירובסקי לענוד את הטלאי הצהוב.
בעלה, מישל אפשטיין, נשלח לאושוויץ זמן קצר לאחר מכן ונרצח בתאי הגזים.
גילוי ספרה "סוויטה צרפתית"
נמירובסקי מוכרת כיום בעיקר בזכות ספרה שלא הושלם, "סוויטה צרפתית" אשר ראה אור לראשונה בצרפת בשנת 2004 בהוצאת Denoël. הספר מכיל שתי נובלות המתארות את החיים בצרפת בין ה-4 ביוני 1940 ו-1 ביולי 1941, תקופת הכיבוש הנאצי של פריז. הנובלות נחשבות יוצאות דופן משום שנכתבו במהלך התקופה שהן מתארות, ועם זאת ניכרת בהן בשלות רבה ותובנה עמוקה והן אינן רק בגדר יומן ביוגרפי פשוט. מבחינה זאת, הן מהיצירות הספרותיות הראשונות המתארות את מלחמת העולם השנייה.
בתה הבכורה של נמירובסקי, דניז, שמרה את המחברת שהכילה את כתב היד של הספר במשך כחמשים שנה מבלי לקרוא בה, בחושבה שזהו יומן של אימה שקריאתו תהיה קשה מנשוא. רק בשנות התשעים המאוחרות של המאה העשרים התכוננה למסור את ניירותיה של אימה לארכיון צרפתי, ומשום כך ניגשה לקרוא במחברת. עם גילוי תוכנה של המחברת, היא נמסרה לבית הוצאה לאור והייתה לרב-מכר בצרפת בשנת 2004. הספר זכה בפרס רנודו (Renaudot), שהוענק לראשונה למחבר לאחר מותו.
כתב היד שהשאירה נמירובסקי יוצר את המתאר של סיפור שהיה אמור להתפרש על פני חמש נובלות. שלוש הנובלות החסרות היו אמורות להתרחש בנקודת זמן מאוחרת יותר במהלך המלחמה.
בריאיון שנתנה ל-BBC בשנת 2006, אמרה בתה דניז, "האושר הגדול ביותר שלי הוא לדעת שקוראים בספר. זוהי תחושה נפלאה, כאילו השבתי את אמי לחיים. הדבר מראה שהנאצים לא הצליחו להרוג אותה באמת. זו אינה נקמה, כי אם ניצחון".
אלגול (כוכב)
אלגול או β בפרסאוס הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים פרסאוס ואחד המשתנים הלוקים הידועים ביותר. למעשה זו מערכת של שלושה כוכבים, בה בכל יומיים, 20 שעות ו-49 דקות, הכוכב הבהיר ביותר מוסתר חלקית למשך כ-10 שעות על ידי כוכב עמום יותר המקיף אותו וכתוצאה מכך הבהירות הכוללת של המערכת יורדת בכ-30% כך שניתן להבחין בשינוי הבהירות גם בעין. שמו של הכוכב נגזר מערבית - رأس الغول (ראס אל-גול) שפרושו "ראש השד", שם שמרמז על כך שכבר הערבים הכירו בכך שזהו לא כוכב רגיל. במיתולוגיה היוונית הכוכב ייצג את ראשה של מדוזה הגורגונה, המוחזק על ידי פרסאוס לאחר שהרג אותה וערף את ראשה.
היסטוריה
ככל הנראה כבר בימי קדם היה ידוע שהבהירות של אלגול משתנה במחזוריות קבועה, אך התעוד הראשון בכתב שידוע כיום של תופעה זו נעשה רק בשנת 1667 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'מיניאנו מונטאנארי. בשנת 1783 הציג האסטרונום הבריטי ג'ון גודריק בפני החברה המלכותית תאוריה המסבירה את השינוי המחזורי בבהירות, ולפיה השינוי נגרם מליקוי מאורות על ידי גוף חשוך המקיף את הכוכב ומסתיר את אורו. ב-1881 מצא האסטרונום אדוארד פיקרינג מאוניברסיטת הרווארד ראיות לכך שאלגול הוא אכן כוכב כפול לוקה, שאומתו בשנת 1889 על ידי מדידות ספקטרוסקופיות שנערכו על ידי הרמן קארל פוגל ושהראו אפקט דופלר מחזורי באור הנפלט מהכוכב המעיד על שינוי מחזורי במהירות הרדיאלית של הכוכב בשל היותו חלק ממערכת כפולה. זהו גם הכוכב הראשון שזוהה ככוכב כפול ספקטרוסקופי. ב-1912 התגלה הכוכב השלישי - אלגול C על ידי מדידות ספקטרוסקופיות שהראו על קיומו של כוכב נוסף. חיזוק לכך נמצא בתנודות מחזוריות במיקומם של הזוג אלגול A ואלגול B שהתגלו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מאפיינים
מערכת אלגול נמצאת במרחק של כ-93 שנות אור ובהירות נראיתה הכוללת היא מדרגה 2.12. במחזוריות של יומיים, 20 שעות ו-49 דקות יורדת הבהירות לדרגה 3.4 למשך כ-10 שעות, כאשר אלגול B עובר על פני אלגול A ומסתיר אותו. במחצית זמן המחזור בין שני ליקויים, עובר אלגול A על פני אלגול B והבהירות הכוללת יורדת לדרגה 2.2, אך השינוי הזה קטן מכדי שיהיה ניתן להבחין בו בעין.
מאפייני אלגול A
אלגול A הוא הכוכב המסיבי והבהיר מבין השלושה. מסתו כ-3.6 מסות שמש ורדיוסו קצת פחות מ-3 רדיוסי שמש. עוצמת ההארה שלו היא פי 100 מהשמש באור נראה וכמעט כפול מכך בתוספת התחום העל-סגול. זהו כוכב הסדרה הראשית בצבע כחול עם טמפרטורת פני שטח של כ-12,500 קלווין. גילו מוערך בכ-300 מיליוני שנים.
מאפייני אלגול B
אלגול B הוא תת-ענק כתום עם מסה של כ-0.8 מסות שמש ורדיוס פי 3.5 מהשמש, המקיף את אלגול A במרחק קטן מאוד של 0.062 יחידות אסטרונומיות במסלול כמעט מעגלי לחלוטין ובזמן מחזור של 2.87 ימים. מכיוון שמסתו של אלגול B קטנה בהרבה משל אלגול A היה צפוי שהוא יהיה בשלב התפתחות מוקדם יותר מאלגול A ולא בשלב הפיכה לענק. ככל הנראה היה בעבר אלגול B הכוכב המסיבי ביותר במערכת, אך עם סיום תהליכי ההיתוך של מימן בליבת הכוכב והתנפחותו לרדיוס גדול יותר מהמרחק בינו ובין אלגול A, סיפח אליו אלגול A את שכבות הגז החיצוניות של אלגול B והפך להיות המסיבי מבין השניים תוך שהוא מונע מאלגול B להפוך לענק אדום. עוצמת ההארה של אלגול B היא רק פי 3.4 מהשמש, כלומר כ-3.5% מעוצמת ההארה של אלגול A ומכיוון שרדיוסו גדול משל אלגול A נוצר מצב הליקוי כאשר הוא עובר על פני אלגול A. למעשה מישור ההקפה של אלגול B סביב אלגול A נטוי בכ-7.7° ביחס לקו הראיה אל כדור הארץ כך שהוא לא מסתיר לחלוטין את אלגול A בזמן הליקוי.
מאפייני אלגול C
אלגול C הוא כוכב הסדרה הראשית לבן עם מסה של כ-1.67 מסות שמש ורדיוס פי 1.7 מהשמש. עוצמת ההארה שלו היא פי 4 מהשמש, כך שגם הוא עמום מאוד ביחס לאלגול A. אלגול C מקיף את זוג הכוכבים אלגול A ואלגול B במסלול אליפטי למדי ובמרחק ממוצע של כ-2.7 יחידות אסטרונומיות. זמן ההקפה הוא כ-681 ימים.
נשף המט גאלה
"נשף המט גאלה" הוא אירוע אופנתי שנתי המתרחש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק. הנשף מיועד לאיסוף כספים למכון אמנות לתלבושות של המוזיאון.
הנשף מתרחש כל שנה החל משנת 1948 ונחשב כאירוע של הפגנת תלבושות של שחקנים, זמרים ומובילי דעת קהל. בכל שנה, נבחר נושא לתערוכת המכון לתלבושות וכך גם לנשף, והאורחים מצופים להתלבש בהתאם לנושא הנשף. הנשף מוערך כאחד הנשפים החשובים ביותר בניו-יורק.
ב-2014 אספו בו 12 מיליון דולרים לטובת המכון לתלבושות של המטרופולין. מאז 1995, מאשרת אנה וינטור, עורכת עיתון האופנה הנחשב "ווג", כל מוזמן לאירוע. רשימת המוזמנים כוללת כ-700 אנשים.
לעיתים נושא התערוכות מעורר ביקורת. בשנת 2015, הנושא הנבחר, "סין: מבעד למראה", נקרא במקור "לחישות מסין: סיפורים מהמזרח באומנות, אופנה ותרבות". הנושא המקורי והתערוכה עוררה ביקורת לגבי הגזענות הסמויה והאופי שבה התרבות המזרחית התקבלה במערב במהלך ההיסטוריה.
בשנת 2016, הנושא היה: "אדם מול המכונה: אופנה בעת הטכנולוגיה" (Manus x Machina: Fashion in an Age of Technology). הזמרת מדונה עוררה ביקורת עם לבוש של ז'יבנשי שחשף חלקים ניכרים מחזה ומאחוריה.
הנושא בשנת 2018 היה הנצרות הקתולית, תחת הכותרת: "גופים שמימיים: אופנה ודמיון קתולי". הנושא עורר ביקורת לאור הפרשנות בתלבושות של חלק מהמוזמנים. הזמרת ריהאנה הגיעה כשהיא חובשת כתר אפיפיורי. השחקנית שרה ג'סיקה פרקר חבשה כובע המכיל את סצנת לידת ישו. השחקנית לנה וייט הופיעה עם גלימה גדולה המכילה את דגל הגאווה, כדי למחות על התייחסות הכנסייה לנושאי להט"ב במהלך ההיסטוריה.
חפרפרת חדף
חפרפרת חדף (שם מדעי: Uropsilus) הוא סוג של יונק קטן ממשפחת החפרפרתיים האנדמיים ליערות של סין, מיאנמר ווייאטנאם. סוג זה הוא היחידי מתת-המשפחה Uropsilinae.
חפרפרות אלה מזכירות מעט חדפים, ומכאן קיבלו את שמם. הן בעלות חוטם ארוך וצר ועיניים קטנות מאוד. לעומת רוב החפרפרות הן לא מתמחות בחפירה וחיים במנהרות. הן גם בעלות זנב ארוך שנעדר אצל שאר החפרפרות.
זמנים מודרניים
"זמנים מודרניים" (באנגלית: Modern Times) הוא סרט קולנוע משנת 1936 שביים צ'ארלי צ'פלין, שהוא גם כוכב הסרט. הסרט, בו מככבים גם פולט גודארד (רעייתו של צ'פלין באותה עת) והנרי ברגמן, יצא בשיאו של השפל הכלכלי בארצות הברית, שנבע לטעמו של צ'פלין מעודף מיכון תעשייתי ופולחן כוזב של יעילות בנוסח פורדיאני. בסרט ישנה גם נטייה ברורה, כבסרטים אחרים של צ'פלין, לסלידה הגובלת בלודיזם מן החדש והמודרני, וכמיהה לסוג של "עולם של אתמול" שבו היחסים בין בני אדם מיוסדים על אהבת אדם וחמלה.
רקע
"זמנים מודרניים" היה אחד הסרטים האילמים האחרונים שנוצרו בהוליווד וסרטו האילם האחרון של צ'פלין. הסרט אמנם מלווה במוזיקה (אותה הלחין צ'פלין) ובקטעי דיבור קצרים, אך הנווד עצמו שותק לאורך הסרט ורק בסופו הוא פוצח בשירה, אך היא איננה בעלת משמעות מילולית שכן היא בג'יבריש. זאת לאור חששו של צ'פלין שדיבור יפגע בקסמה של דמות הנווד ובהזדהות עימה בקרב צופי הקולנוע שאינם דוברי אנגלית.
עלילה
בחלקו הראשון של הסרט צ'פלין עובד בעבודתו, במפעל. הסצינות העיקריות בחלק זה של הסרט עוסקות בעבודה בבית חרושת מודרני, בו העובדים על פס הייצור הופכים למכונות אוטומטיות, מפוקחים בכל מקום, כולל בשירותים, על–ידי המנהלים, ונעשים ניסיונות לחסוך בזמן ארוחת הצהריים באמצעות "מיכון" תהליך ההאכלה. השראה למראה המפעל שאב צ'פלין כאן, ככל הנראה, מהעיצוב החזותי בסרט "מטרופוליס" של פריץ לאנג. השראה רבה יותר נשאבה מהסרט "לנו החירות" (À nous la liberté) של רנה קליר שיצא בשנת 1931. חברת הסרטים שהפיצה את "לנו החירות" אף תבעה וזכתה בתשלום מצ'פלין (אם כי יוצרי הסרט התייחסו להשפעה כאות כבוד ולא כעלבון, וקליר נותר ידידו של צ'פלין).
חלקו השני של הסרט סלפסטיקי פחות וסנטימנטלי יותר. בולטת בו במיוחד הסצנה בסופו של הסרט, כאשר צ'ארלי, המקבל עבודה כבדרן בבית קפה, עומד לצאת לזמר באוזני האורחים. כדי שלא להתבלבל, כותב צ'ארלי את מילות השיר על פתק הנמצא על ידו תחת שרוול החליפה, אך הפתק התעופף ונעלם, כצפוי, ברגע האמת וצ'ארלי הנבוך מהסס אם לצאת ולשיר. אהבתו (פולט גודארד) מעודדת אותו להמשיך. "פשוט תשיר," היא אומרת לו, "המלים לא חשובות". צ'ארלי, השותק לאורך כל הסרט, יוצא ומזמר את השיר "טיטינה", בג'יבריש מוחלט, ובאמצעות כישרונו הקומי הופך את המילים לבלתי חשובות. הסרט מסתיים בקטע האינסטרומנטלי הידוע שכתב צ'פלין, Smile.
חורגין
חורגין הוא שם משפחה.
פרידריך הראשון, מלך וירטמברג
פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (בגרמנית: Friedrich Wilhelm I Karl von Württemberg; 6 בנובמבר 1754 – 30 באוקטובר 1816), היה דוכס וירטמברג, ולאחר מכן הנסיך הבוחר מווירטמברג, ולאחר מכן מלכה הראשון של וירטמברג, ששלט במדינה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
בצעירותו
פרידריך נולד ב-6 בנובמבר 1754 בטרפטו דר רגה שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
ב-15 באוקטובר 1780 התחתן פרידריך עם אוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואוגוסטה, נסיכת בריטניה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ממנה היו לו 4 ילדים.
רוסיה
אחותו סופיה דורותיאה מחתה בפני חמותה על היחס לאחיה, אולם יקטרינה טענה שהיא בסך הכל מנסה לקבור את התועבות שעשה פרידריך. פרידריך בתגובה טען שאוגוסטה היא בעלת מזג רע, והיא התנהגה כלפי המשרתים באלימות ובצורה שאינה מכובדת. אביה של אוגוסטה קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל גיבה את פרידריך, ואף סירב בכל תוקף לבקשתה של אוגוסטה להתגרש מפרידריך.
עד מהרה נוכחה יקטרינה לדעת שאכן אוגוסטה מתנהגת בגסות למשרתים, ומשום כך נתנה לה את טירת לוהדה, ושלחה עמה כאפוטרופוס את וילהלם פון פוהלמן. עד מהרה קיימה אוגוסטה יחסי מין עם פון פוהלמן, ונכנסה ממנו להריון. ב-27 בספטמבר 1788 ילדה אוגוסטה בן מת, ונוצר אצלה דימום כבד. פון פוהלמן סירב להזעיק רופא, מחשש שייחשפו יחסיו עמה, ועד מהרה מתה אוגוסטה מאבדן דם.
ב-18 במאי 1797 התחתן פרידריך עם שארלוט, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה הייתה לו בת אחת שמתה בלידה.
שלטונו
בשנת 1797 מת פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ובמקומו עלה פרידריך לשלטון. פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לינוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללן את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
בשנת 1803 שודרגה הדוכסות למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה עוד שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
ב-1 בינואר 1806 הוכתר פרידריך למלך וירטמברג, ולאחר מכן סיפח פרידריך את נכסי הכנסייה במדינה וביטל את החוקה הישנה. פרידריך צירף את ממלכתו לקונפדרציה של הריין, ושלח את צבאו להילחם לצד נפוליאון. לאחר קרב לייפציג בשנת 1813 נטש פרידריך את נפוליאון ועבר להילחם לצד מדינות הקואליציה השישית, בתמורה לשמירה על תאריו ונחלותיו.
בקונגרס וינה אושרו תאריו ונחלותיו של פרידריך, והמדינה הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
משפחתו
ב-18 במאי 1797 התחתן פרידריך עם שארלוט, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. ממנה היה לו בת אחת שמתה בלדתה:
הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל
הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל הם הסמלים הרשמיים של מדינת ישראל, בהם נעשה שימוש בישראל ובעולם לצורך ייצוג מדינת ישראל ותושביה.
דגל לאומי – דגל ישראל
דגל מדינת ישראל הוא הדגל הרשמי של מדינת ישראל, אשר מייצג את המדינה, ריבונותה, מוסדותיה ואזרחיה, הן בישראל והן בעולם. דגל זה הוא בעל רקע לבן, ועליו שני פסים אופקיים בצבע תכלת כהה, וביניהם מגן דוד בגוון זהה.
ראשיתו של הדגל בימי העלייה הראשונה, והוא אומץ כדגלה של התנועה הציונית מיום היווסדה ב-1897. דגל זה הועדף על פני "דגל שבעת הכוכבים" שהציע בנימין זאב הרצל. לאחר קום מדינת ישראל התלבטה מועצת המדינה הזמנית לגבי דגלה של המדינה. דגל התנועה הציונית נבחר באופן רשמי לשמש כדגלה של מדינת ישראל ב-28 באוקטובר 1948, והוא הועדף על פני רעיונות אחרים, בעיקר בשל הפופולריות הרבה שהייתה לו בציבור היהודי.
המנון לאומי – התקווה
"הַתִּקְוָה" הוא המנונה הלאומי של מדינת ישראל, ובעבר המנונה של התנועה הציונית. ההמנון כולל, בשינויים קלים, את שני הבתים הראשונים משירו של נפתלי הרץ אימבר, אשר חובר בשנת 1878, עת ביקר אימבר בארץ ישראל. לחנו של השירה הוא לחן עממי מולדבי, אשר הוצמד לו על ידי שמואל כהן. ההמנון אומץ רשמית בחוק בשנת 1996, אף על פי שהושר כהמנון מאז קום המדינה.
סמל לאומי – סמל מדינת ישראל
סמל מדינת ישראל הוא מגן אשר במרכזו מנורת שבעת הקנים, משני צדיה ענפי זית ובתחתיתו הכיתוב "ישראל". יש שתי גרסאות של הסמל: באחת מופיעים המנורה, ענפי הזית והמילה "ישראל" בצבע זהוב על רקע כחול עמוק, ובאחרת הם מופיעים בצבע לבן או אפרפר-כסוף על רקע כחול. הגרסה הראשונה משמשת בדרך-כלל כשסמל המדינה מוצג כשלעצמו, בעוד הגרסה השנייה משמשת בנס הנשיא או כשהסמל מופיע על-גבי דגלונים. על-גבי מסמכים מוצג הסמל לעיתים קרובות בשחור-לבן (המנורה ויתר האלמנטים לבנים על רקע שחור), ובמוסדות שונים מוצג הסמל כתבליט, בלי הבדל משמעותי בין צבע האלמנטים לצבע הרקע.
את הסמל עיצבו האחים גבריאל ומקסים שמיר, והוא נבחר מבין הצעות רבות שהוגשו לוועדת הסמל והדגל שהקימה מועצת המדינה הזמנית. הוועדה פרסמה מכרז ובו קראה לתושבי המדינה להציע הצעות לסמל המדינה. במכרז פורטו המלצות לגבי האלמנטים שייכללו בסמל, אולם הוועדה התחייבה לדון בכל הצעה שתוגש. מאות הצעות הוגשו לוועדה, ובתהליך ארוך נבחרו שלוש הצעות. אלה הובאו בפני מועצת המדינה הזמנית. המועצה החליטה לבחור בהצעה שהגישו האחים שמיר, ביום י"א בשבט ה'תש"ט, 10 בפברואר 1949.
חותם לאומי – חותם מדינת ישראל
חותם מדינת ישראל מוטבע על מסמכים רשמיים של המדינה, בהתאם לחוק חותם המדינה התש"ט-1949 ולתקנות חותם המדינה התשל"ד-1974. החותם הוא עיגול בעל שוליים מסוגננים, במרכזו סמל המדינה מוקף במסגרת של ענפי זית וביניהם מגן דוד, ומתחת לסמל מופיעות המלים "חותם המדינה".
מטבע – שקל חדש
השקל החדש (₪) הוא ההילך החוקי במדינת ישראל, לשקל החדש יש 4 שטרות: 200, 100, 50, 20 ושמונה מטבעות, מהם שניים הוצאו מהמחזור: 10 אגורות, חצי שקל, וכן 1, 2, 5 ו-10 ש"ח (השניים שהוצאו מהמחזור הם המטבעות בעריך של אגורה אחת ו-5 אגורות).
צבעים לאומיים – תכלת ולבן
הצבעים הלאומיים של ישראל הם התכלת והלבן כפי שהם מוצגים בדגל המדינה. הצבעים הם חלק ממערכת הסמלים הלאומיים של מדינת ישראל ומהווים סמל בלתי פורמלי, אשר אינו מעוגן בחוק. למרות העדר החקיקה בנושא, השימוש בצבעים אלו, כהפגנת פטריוטיות, נפוץ בקרב העם ורשויות המדינה כאחד. מקורם של הצבעים במקרא, והם מופיעים במספר אזכורים, למשל בחיוב להטיל פתיל תכלת בציצית.
מאחר שצבע התכלת הכהה בדגל דומה מאוד לכחול, רווח הזיהוי של הצבעים כחול ולבן כצבעים הלאומיים של ישראל, לדוגמה בשיר "כחול ולבן".
כלב לאומי – כלב כנעני
הכלב הכנעני הוא הכלב הגזעי הלאומי היחיד של ישראל. הגזע הכנעני משתייך לתת משפחה כלבי שפיץ, כפי שמכונים כלבי פאריה. כלבים אלו הם אחת ממשפחות הכלבים העתיקות ביותר, שנשתמרו אלפי שנים, כשהם שומרים על תכונות בסיסיות ומשתנים במעט בהתאם לתנאי הסביבה, והם היסוד הבסיסי לקשר שבין האדם לכלב. הגזע הכנעני היה נפוץ מאוד באזורנו, מסיני עד סוריה. הוא מוכר עוד מימי התנ"ך ומופיע באמנות סלע באתרים ארכאולוגיים בני אלפי שנים. בעת העתיקה חיו הכלבים ככלבי להקה פראיים. במהלך השנים חל חיבור בינם לבין נוודי האזור, הבדואים, ושמשו ככלבי עבודה וככלבי שמירה למופת. מי שהביאה, בעת החדשה, להיכרות עם הגזע הייתה פרופ' רודולפינה מנצל, שהגיעה לארץ ישראל מאוסטריה בשנת 1934, והקימה ארגון של כלבי שירות לטובת "ההגנה". פרופ' מנצל מצאה כי הכלבים שמוצאם באזור זה הם המתאימים ביותר לשמש ככלבי עבודה משום יכולתם להסתגל לתנאי הסביבה הקשים ולתנאי אקלים קיצוניים, ומשום היותם קלים לאילוף ובעלי תכונות של נאמנות ונכונות לעבודה.
הגזע הוכר על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות בשנת 1963, על-פי המפרט הקביל הראשון אשר נכתב אודותיו על ידי פרופ' מנצל בשנת 1953. מאז נחשב הכלב הכנעני לגזע הלאומי של ישראל, ובשנת 1966 הוא הוכר גם על ידי הפדרציה הבינלאומית לכלבנות.
ציפור לאומית – דוכיפת
במסגרת אירועי שנת ה-60 למדינת ישראל, נפתח קמפיין בחירת הציפור הלאומית, כמיזם של החברה להגנת הטבע בהובלת מנהל מרכז הצפרות הישראלי של החברה להגנת הטבע, דן אלון, ומנהל המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון, ד"ר יוסי לשם. השר להגנת הסביבה גדעון עזרא, ושרת החינוך יולי תמיר, העניקו למיזם את חסותם וכך גם צה"ל. הפרויקט הוגדר כפרויקט לאומי, ערכי וחינוכי המבקש להטמיע בציבור הרחב סט של ערכים חינוכיים, של שמירת ערכי הטבע של ישראל, בדגש על הציפורים. נקבעו מספר קריטריונים לבחירת המועמדות לציפור הלאומית:
בשנת 2008 התקיימה הצבעה של הציבור הרחב, כולל במערכת החינוך ובצה"ל, וב-29 במאי 2008 הכריז נשיא המדינה שמעון פרס על הדוכיפת כציפור הלאומית.
פרפר לאומי – כחליל השברק
במסגרת חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל, נפתח קמפיין בחירת הפרפר הלאומי, כמיזם של אגודת חובבי הפרפרים בישראל, החברה להגנת הטבע, קק"ל, רט"ג ומשרד החינוך, בהובלת לאה ודובי בנימיני. השרה להגנת הסביבה עידית סילמן, העניקה את חסות המשרד. פרפר כחליל השברק נבחר בין היתר בשל צבעי הדגל (כחול ולבן) שכיחותו בכל הארץ ושניתן לראותו במרבית חודשי השנה. התקיימה הצבעה פתוחה לכלל הציבור הרחב, כולל במערכת החינוך ובצה"ל, מתוך מספר מצומצם של פרפרים שהועמדו לבחירה. ב-23 באפריל 2023 הוכרז הפרפר הלאומי במרכז לחקר ציפורי ירושלים הסמוך למשכן הכנסת.
מאכל לאומי – הפלאפל
בישראל, במיוחד בעשורים הראשונים לקיומה, שבהם היה הפלאפל מזון מהיר עיקרי, נתפס הפלאפל כמאכל לאומי, אף על פי שמקורו במצרים, ואף שמעמד זה לא זכה להכרה רשמית כלשהי מעולם. לפופולריות רבה זוכים גם השניצל והחומוס.
העקרב הלאומי – נבו יריחו
בהצבעה באתר ynet בחודש ספטמבר 2018 נבחר המין נבו יריחו, הגדול שבעקרבי ישראל, להיות העקרב הלאומי.
הנחש הלאומי – צפע מצוי
בספטמבר 2018 החל מיזם לבחירת הנחש הלאומי של ישראל. למיזם שהוביל קמפיין ארצי: שומרים על זוחלי הארץ חברו גופים מרכזיים בשמירת הטבע בארץ כגון רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב ואחרים. הבחירות נמשכו חודשיים ובמהלכן התבקשו המצביעים לבחור בין 10 נחשים נפוצים בארץ ישראל. בנובמבר 2018, לאחר שנספרו הקולות, נבחר הצפע המצוי המכונה גם "צפע ארצישראלי".
העץ הלאומי – זית
לציון חגיגות ה-120 שנה לקרן קיימת לישראל, קק"ל קיימה תחרות לבחירת "העץ הלאומי". בט"ו בשבט 2021, הוכרז עץ הזית כעץ הלאומי. הזית הוא אחד משבעת המינים בהם נשתבחה הארץ.
גידול הזית בארץ ישראל מוכר עד היום, כבר מימי בית המקדש הראשון, כשפירותיו משמשים להפקת שמן הזית. ישנם ממצאים ארכאולוגיים רבים לגידול הזית, בין השאר במצדה, תל גזר, ותל דור בחוף הכרמל.
לזית, סגולות בריאותיות מוכחות, ושמן הזית אחד השמנים האיכותיים ביותר, מבחינת טעמו וערכיו התזונתיים. הוא מסייע בהורדת לחץ הדם, מונע אולקוס, מונע חמצון ומפחית את הסיכון לחלות במחלות סרטן.
העץ גדל בכל הארץ. הזית העתיק ביותר בישראל, נמצא בכרם זיתים בשפרעם, בסמוך לדרך כורכר, וגילו מוערך בלמעלה מאלף שנים. בישראל נטועים כיום כ-340 אלף דונם של זיתים, מהם מיוצרים, מדי שנה, למעלה מ-15 אלף טונות של שמן ומעל כ-24 אלף טונות זיתים למאכל. קק"ל נוטעת ביערותיה, מדי שנה, כ-15 אלף שתילי זית, בנוסף לטיפולה בכ-22 אלף דונם של כרמי זית.
יחסי בחריין–מונטנגרו
יחסי בחריין–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת מונטנגרו.
היסטוריה
רפובליקת מונטנגרו וממלכת בחריין נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים (על פי משרד החוץ המונטנגרי). ממלכת בחריין הכירה לראשונה בעצמאותה של מונטנגרו ב-18 ביוני 2006. המגעים לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ערכו שלוש שנים ויחסים דיפלומטיים רשמיים ביניהן כוננו לראשונה בתאריך 25 בספטמבר 2009.
ב-7 במאי 2013 הואמן לראשונה שגריר מונטנגרי על בחריין, הוא תושב אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות. שר החוץ של מונטנגרו נפגש עם שר החוץ של בחריין בחודש ספטמבר 2009 בשולי העצרת הכללית ה-64 של ארגון האומות המאוחדות בניו יורק שבארצות הברית.
הסחר בין שתי המדינות הוא זניח, ובייחוד הייצוא המונטנגרי לבחריין.
חבל אוסטיה
חבל אוֹסֵטְיָה (ברוסית: Осетия) הוא חבל ארץ בצפון הקווקז. האזור מתחלק לשני חלקים עיקריים. הראשון, דרום אוסטיה, הוא רפובליקה על פי הכרזה עצמית, בתוך הגבולות המוכרים בינלאומית כגאורגיה. השני, רפובליקת צפון אוסטיה–אלניה, שברוסיה.
האוסטים רואים בעצמם צאצאים של האלאנים, עם נוודי המוזכר במקורות רומיים החל מהמאה הראשונה לפנה"ס. האוסטית משתייכת למשפחת השפות האיראניות הצפון-המזרחיות.
החבל מיושב בעיקר על ידי אוסטים, המשתייכים לכנסייה האורתודוקסית הרוסית (82% מכלל אוכלוסייה), וכן מוסלמים.
החלקים הצפוניים של החבל סופחו על ידי האימפריה הרוסית שהקימה בשנת 1784 את ולדיקווקז, כמוצב קדמי באזור. החלקים הדרומיים של החבל סופחו רק בשנת 1930. בשנת 1842 הכריזו הרוסים על הקמת אוקרוג אוסטיה במסגרת מלכות המשנה של הקווקז. האוקרוג (מחוז אוטונומי), שכלל את צפון ודרום אוסטיה, התקיים עד לשנת 1918. בשנת 1922 החבל חולק בין רוסיה הסובייטית לבין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית.
הפארק הלאומי ברייס קניון
הפארק הלאומי ברייס קניון (באנגלית: Bryce Canyon National Park) הוא פארק לאומי בדרום-מערב מדינת יוטה שבארצות הברית. המאפיין העיקרי של הפארק הוא קניון ברייס שלמרות שמו אינו קניון, אלא מקבץ של אמפיתיאטראות טבעיים לאורך הצד המזרחי של רמת פאונסאגנט. ייחודו של הפארק בשפע העמודונים, מבנים גאולוגיים המכונים באנגלית "הוּדוּס" (hoodoos), שנוצרו בעקבות סחיפה של סלעי המשקע שמקורה בכפור ובזרימת מים בנהרות ובקרקעית האגמים הקדומים. מגוון הצבעים של הסלעים בפארק: אדום, כתום ולבן הם הרקע לנופים המרהיבים אותם חווים המבקרים בפארק. הפארק שוכן גבוה יותר מהפארק השכן, הפארק הלאומי ציון. גובה שפת הקניון נע בין 2,400 ל-2,700 מטר מעל פני הים.
אזור הקניון יושב לראשונה על ידי חלוצים מורמונים ונקרא על שם אבנעזר ברייס (Ebenezer Bryce) שהתיישב במקום ב-1874. ב-1923 הכריז נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג על האזור סביב קניון ברייס כמונומנט לאומי וחמש שנים לאחר מכן שונה הגדרתו על ידי הקונגרס של ארצות הברית לפארק לאומי. הפארק משתרע על שטח של 145 קילומטרים רבועים. בפארק יש פחות מבקרים משמעותית בהשוואה לפארקים הלאומיים השכנים: ציון (4.5 מיליון מבקרים ב-2017) וגרנד קניון (6.2 מיליון מבקרים ב-2017), משום היותו מרוחק יותר מנקודות יישוב גדולות, אם כי בעשור השני של המאה ה-21 חל גידול משמעותי במספרם. ב-2017 ביקרו בפארק 2,571,684 נופשים, גידול של 46% ממספרם ב-2015.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי שוכן בתחומי האזור הפיזיוגרפי רמת קולורדו, על הקצה הדרום-מזרחי של רמת פאונסאגנט, מערבית להעתק פאונסאגנט. פאונסאגנט (Paunsaugunt) היא מילה בשפת הפאיוט המתארת את "ביתו של הבונה"). העיר הגדולה הקרובה ביותר היא לאס וגאס, במרחק של 350 ק"מ דרומית-מערבית לפארק. המבקרים מגיעים לפארק מתוך הרמה וצופים על הקצה שלה כלפי עמק הכולל את ההעתק ואת נהר הפאריה. מצידו השני של העמק מצויה רמת קייפרוביץ (Kaiparowits Plateau – מקור השם אינדיאני, אבל אין הסכמה על משמעותו).
קניון ברייס לא נוצר מסחיפה שמקורה בזרם מים במרכז הקניון, ולכן טכנית הוא אינו קניון. התהליך שיצר אותו היה סחיפה לאחור שחצבה תבניות דמויות אמפיתיאטרון בסלעים מעידן הקנוזואיקון של רמת פאונסאגנט. סחיפה זו חשפה עמודונים עדינים וצבעוניים המכונים הוּדוּס שגובהם עד 60 מטרים. סדרה של אמפיתיאטראות משתרעת יותר מ-30 קילומטרים מצפון לדרום בתחומי הפארק. הגדול שבהם הוא אמפיתיאטרון ברייס (Bryce Amphitheater), שאורכו 19 קילומטרים, רוחבו 5 קילומטרים ועומקו 240 מטרים. דוגמה סמוכה לאמפיתיאטראות עם הודוס באותה תצורה, אבל בנקודה גבוהה יותר מצויה במונומנט הלאומי סידר ברייקס (Cedar Breaks National Monument), השוכן 40 קילומטרים מערבה מהפארק על רמת מרקאגנט.
נקודת ריינבואו (Rainbow Point), המקום הגבוה ביותר בפארק בגובה 2,775 מטרים, נמצא בקצה דרך נופית באורך 29 קילומטרים. מנקודה זו אפשר לצפות ברמת אקווריוס, באמפיתיאטרון ברייס, בהרי הנרי, בצוקי השני (Vermilion Cliffs) ובצוקים הלבנים. הערוץ של ילו קריק (Yellow Creek) היוצא מהפארק בקטע הצפון-מזרחי הוא המקום הנמוך ביותר בפארק בגובה 2,020 מטרים.
אקלים
בשל הגובה מזג האוויר בפארק בסתיו, בחורף ובאביב הוא הפכפך. סופות שלג באוקטובר אינן נדירות, ועם זאת יש ימים רבים של מזג אוויר שמשי ונוח בחודש זה. מאוקטובר ועד מאי הטמפטורות צונחות מתחת לנקודת הקיפאון כל לילה. התקופה הקרה והמושלגת ביותר היא מדצמבר עד פברואר, כולל. סופות באביב במרץ ובאפריל יכולות להוריד כמויות שלג רבות שיכולות לעכב את התנועה בפארק.
בקיץ הימים בדרך כלל נעימים, כששיא החום ביולי ובאוגוסט. בספטמבר וביוני הטמפרטורות נעות סביב ה-20°C. התקופה הגשומה ביותר היא ביולי ובאוגוסט והיא מתאפיינת בסופות רעמים קצרות המתחוללות בשעות אחר הצהריים המורידות כמויות גדולות של גשם ומלוות בברקים המסוכנים למי ששוהה בחוץ.
גאולוגיה
אזור קניון ברייס מתעד הרבדה המשתרעת מהשלב האחרון של הקרטיקון והמחצית הראשונה של עידן הקנוזואיקון. סביבת ההרבדה הקדומה של האזור סביב הפארק של ימינו הייתה מגוונת. תצורת דקוטה (Dakota Formation) של אבן חול ופצלים טרופיים הורבדה במים רדודים חמימים של הים הפנימי המערבי שהתקדם ונסוג כמה פעמים (מחשופים של סלעים אלו מצויים בסמןך לגבולות הפארק). תצורת קלרון (Claron Formation), שממנה נחצבו העמודונים העדינים המכונים הודוס, הורבדה כמשקעים במערכת של אגמים ונחלים קרירים שהיו קיימים מבערך לפני 63 עד לפני 40 מיליון שנים (מתקופת הפלאוקן עד תקופת האאוקן). סוגי משקעים שונים הורבדו ככל שהאגמים התרדדו והתעמקו וקו החוף והדלתות של הנהרות נדדו.
כמה תצורות אחרות נוצרו גם הן אבל מרביתן נסחפו לאחר שתי תקופות של התרוממות. האורוגנזה הלרמידית השפיעה על כל החלק המערבי של מה שעתיד להפוך לאמריקה הצפונית החל מלפני 70 עד 50 מיליון שנים. אירוע זה סייע לבנות את הרי הרוקי ובתהליך נסגר הים הפנימי המערבי של הקרטיקון. תצורות סטרייט קליפס (Straight Cliffs), ואהוויפ (Wahweap) וקייפרוביץ (Kaiparowits) היו קורבנות של התרוממות זו. רמת קולורדו התרוממה לפני 16 מיליון שנים והתחלקה לרמות שונות, שכל אחת נפרדת משכנותיה על ידי העתקים, וכל אחת התרוממה בקצב משלה. תצורות קונגלומרט בואט מסה (Boat Mesa Conglomerate) והנהר סווייר (Sevier River) נסחפו כתוצאה מהתרוממות זו.
התרוממות זו יצרה סדקים אנכיים שבמהלך השנים נסחפו מהר יותר מהרמות. הצוקים הוורודים הרכים של תצורת קלרון נסחפו ונוצרו העמודונים הנפרדים בבתרונות המכונים הודוס, בעוד שסלעי אבן החול נאוואחו של הצוקים הלבנים העמידים יותר יצרו מונוליתים. הגוונים החומים, הוורודים והאדומים הם מהמטיט (תחמוצת ברזל, Fe2O3), הצהובים מלימוניט (FeO(OH)•nH2O) והסגולים מפירולוזיט (MnO2). בנוסף נוצרו קשתות טבעיות, גשרים טבעיים, חומות וחלונות. הודוס בנויים מסלע משקע רך המעוטר בקצהו העליון בפיסת סלע קשה יותר ועמידה יותר לסחיפה המגינה על העמוד מאיתני הטבע. הפארק הלאומי ברייס קניון מכיל את אחד הריכוזים הגדולים בעולם של הודוס.
התצורות שנחשפו באזור זה של הפארק הם חלק מגרם המדרגות הגדול. הפרטים העתיקים ביותר של יחידות הסלע לרצף כביר זה של שכבות של סלעי משקע נחשפים בגרנד קניון, שכבות הביניים בפארק הלאומי ציון, והחלקים הצעירים באזור קניון ברייס. חפיפה מועטה בין השכבות שנחשפו מתרחשת בתחומי כל פארק ובסביבתו.
אקולוגיה
יותר מ-400 מיני צמחים מקומיים גדלים בפארק. ישנם שלושה אזורי חיים בפארק על בסיס הגובה: באזורים הנמוכים של הפארק שולטים יערות ננסיים של אורן פיניון וערער, כשביניהם צומחים שיחים של ענבי דוב (Arctostaphylos), Amelanchier (באנגלית Serviceberry) ו-Purshia tridentate (באנגלית Antelope bitterbrush). צפצפה, מין השדר Betula occidentalis (באנגלית Water birch) וערבה גדלים לאורך פלגי מים. יערות אורן הזפת מכסים את אזור הגובה האמצעי, יחד עם אשוחית כחולה (Picea pungens) ואשוח דאגלס באזורים עשירים במים, ושיחי Arctostaphylos ו-Purshia כתת-יער. אשוח דאגלס, ואשוח לבן יחד עם צפצפה ואשוחית אנגלמן גדלים ביערות של רמת פאונסאגנט. באזורים שבהם יש אקלים קשה מצליחים להחזיק מעמד אורן גמיש (Pinus flexilis) ואורן אצטרובל זיפני (Pinus longaeva), שגיל חלקם יותר מ-1,600 שנים.
היערות וכרי העשב של ברייס קניון מהווים בית גידול התומך במגוון בעלי חיים כולל שועלים, גיריות, סמרנים, איילים, דובים שחורים, שונרים ונקריים. אייל פרדי שחור-זנב הוא היונק הגדול ביותר הנפוץ בפארק. איילים ואנטילוקפרות שהובאו לאזורים הסמוכים חודרים מדי פעם לשטח הפארק.