cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוריס שטורמר
חייו
בשנים 1879–1892 שטורמר היה מופקד על מחלקת הטקסים במשרד החצר הקיסרי. בשנת 1894 הוא מונה למושל נובגורוד ובשנת 1984 למושל ירוסלבל. הוא זכה למוניטין של מנהל מוצלח ובעל יכולת להגיע לפשרות בנושאים שונים. שטורמר התעניין בארכאולוגיה ומונה ליושב ראש כנסים בנושא.
בשנת 1902 שטורמר הוחזר לבירה ומונה למנהל המחלקה הכללית במשרד הפנים. שטורמר היה בין המקורבים לויאצ'סלב פלבה. בשנת 1904 הוא מונה למועצה מדינית. זה היה קידום מפתיע כי על פי הכללים המקובלים הוא לא עמד בתנאים המקדימים למינוי.
באותה תקופה שטורמר ארגן חוג פוליטי בו השתתפו חברי המועצה המדינית ועובדי ממשל בכירים בעיקר ממשרד הפנים. החוג היה פופולרי מאוד בקרב בעלי דעות ימניות. מפגשי החוג נערכו בתדירות קבועה תוך פרסום סדר יום, דיונים על הרצאות וקבלת המלצות בסיכום. שטורמר היה מקורב מאוד לפובליציסט איליא גורלנד (ממוצא יהודי) שבמשך שנים רבות היה עוזרו האישי וכתב לו נאומים. שטורמר היה פעיל בארגוני המונארכיסטים ותמך בהם.
במהלך מהפכת אוקטובר, ב-28 בפברואר 1917 שטורמר נעצר ונכלא במבצר פטרופבלובסקיה. במהלך החקירה לא התגלו שום קשרים של שטורמר עם הגרמנים. לאור מצבו הבריאותי היה לחץ לשחררו אך אלכסנדר קרנסקי אישית התערב ששטורמר לא ישוחרר. הוא נפטר בבית החולים של הכלא.
Above
הסגנון באלבום הוא שילוב בין בלוז וגראנג'. האלבום הוקלט במהלך תקופה נדירה של פיכחות מצידו של הסולן ליין סטאלי, שנאבק בהתמכרותו להרואין במשך יותר מעשור.
מארק לאנגן, סולן סקרימינג טריז, שר ב"I'm Above" ו"Long Gone Day".
רשימת השירים
סטאלי כתב את מילות כל השירים, חוץ מ"Long Gone Day" שאותו כתב בשיתוף עם מארק לאנגן. כל הלחנים מאת מד סיזן.
משרביה
משְרַביה (בערבית: مشربية) היא אלמנט שבכה העשויה לרוב מעץ, אלומיניום או בטון המשמשת בפתחי מבנה, חלונות או קירות. המשרביה היא אלמנט אדריכלי אופייני לאדריכלות אסלאמית המצויה ברוב ארצות ערב, ובבתיה המסורתיים של קהיר בפרט.
המשרביה התפתחה במטרה ליצור הבדלה בין פנים הבית לחוץ, שתאפשר כניסת אוויר ואור אל הבית, אך לא תפגע בפרטיות. בשעות בהן מואר הבית באור השמש, חלקה החיצוני של המשרביה מואר מאוד וצפיפות חלקי הסבכה אינה מאפשרת למי שנמצא מחוץ לבית לראות את הקורה בתוכו. מתוך הבית, החשוך יחסית לחוץ, ניתן לראות את המתרחש בחוץ. בבנייה הערבית המסורתית, המשרבייה מותקנת לרוב בקומה השנייה בה הנשים, שבשל חובתן לשמור על צניעות ועבודות הבית שלהן, נשארות בבית אך רוצות לראות את הרחוב ולא להיראות ממנו. המשרביה מאפשרת גם חדירת אור לבית בכמות קטנה אך מספקת בארצות שטופות שמש וחמות ברוב ימות השנה ומספר משרביות בצידי הבית מאווררות אותו באופן טבעי.
יוז'ף קמנפי
ביוגרפיה
יוז'ף קמנפי נולד במשפחה יהודית בורגנית חסרת כל רכוש. הוא שירת כסמל בצבא הקיסרי האוסטרי (1831-1840). לאחר מכן עבר קורס פדגוגי בווינה והפך למורה בבית בקושיצה. בהיותו הונגרי, הצטרף למהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה מלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1949. מיולי 1848 שירת בדרגת סגן, כשליש במשמר הלאומי בקושיצה. הוא עבר את טבילת האש בקרב פאקוזד. אחר כך שירת בגדוד החי"ר ה-34 ואחר כך בגדוד 44 כקפטן. לאחר מכן עסק בהכשרת קצינים בבית הספר הצבאי הראשי. אחרי שעזב את פשט, המשיך בהכשרת סטודנטים לקצונה בדברצן ובמזהדיאש. החל מ-1 ביוני 1849 הועלה לדרגת רב-סרן ומונה למפקד גדוד 90 ובמקביל היה גם מדריך בקורס קצינים בכירים בסגד. לאחר הכניעה של הצבא ההונגרי בווילאגוש, הצבא האוסטרי גייס אותו בכוח כטוראי למשך 12 שנה והציב אותו בארד, אך קמנפי נמלט במהרה מהצבא, הגיע להמבורג ומשם לארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא לקח חלק פעיל בחייהם הציבוריים של מהגרים הונגרים בניו יורק. שמו הופיע מספר פעמים בכתב העת New York Journal of Hungarian Exiles. גם קמנפי גינה את מתיאש סדלאק, שהשמיץ את מנהיג המהפכה ב-1848, לאיוש קושוט. עוד לפני מלחמת האזרחים האמריקנית הפך קמנפי לחסידו של המועמד הרפובליקני הראשון לנשיאות, הגנרל ג'ון סי פרימונט. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא שימש כקפטן בסביבתו של פרמונט כאחד מעוזריו של הגנרל. בתום מלחמת האזרחים הקים מפעל להזהבת מסגרות של תמונות. כתוצאה מהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 והקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית חזר להונגריה, ובזילה עבד תחילה כעורך דין ואחרי 1887 כארכיונאי ראשי והיה חבר באגודת ההגנה הלאומית.
גראסהופר (טיל)
גראסהופר (חגב, באנגלית: Grasshopper) היה טיל קטן ונסיוני שנבנה כחלק מפרויקט פאלקון 9 על ידי SpaceX.
הטיל מילא תפקיד לקראת המטרה המרכזית של חברת SpaceX לנסות לשכלל את טכנולוגיית הנחיתה של טילים, ובכך להופכם לרב פעמיים ולאפשר שימוש חוזר זול יותר.
מבחני טיסה
בין 2012–2013 נערכו כל מבחני הטיסה של הגראסהופר. הטיסות התרחשו במקגרגור, טקסס.
בספטמבר 2012 הייתה הטיסה הראשונה ששרדה רק שלוש שניות באוויר אבל הטיל נחת בבטחה.
בנובמבר 2012, יצא לטיסה השנייה ששרדה 8 שניות וטס במרחק של 5.4 מטרים.
בטיסה השלישית שנערכה בדצמבר 2012, שרד 29 שניות והגיע ל-40 מטר. בפעם זו הטיל עבד בצורה טובה יותר מכיוון שתוכנן טוב יותר.
ב-7 באוקטובר 2013 הצליח הטיל הגיע לגובה של 744 מטרים ולנחות ללא פגע. זו הייתה הטיסה השמינית והאחרונה שלו.
מבחנים לאחר השיגור של פאלקון 9
בשנת 2013, עברה SpaceX לשימוש בשלבים הראשונים של הפאלקון 9 שלהם עבור בדיקות נחיתה, בנוסף לבדיקות הקיימות שלהם עם מאיצי בדיקה מוסבים. במרץ 2013 הודיעה חברת SpaceX כי החל מהטיסה הראשונה של הגרסה החדשה של כלי השיגור-פאלקון 9 בטיסה השישית של Falcon 9, כל שלב ראשון יופעל ויהיה מצויד בציוד נחיתה הכולל רגלי נחיתה, מערכות RCS, וכנפוני רשת. משימות ניסו מספר רב של נחיתות על אסדה בים אך רבות נכשלו והתרסקו בים.
בסוף שנת 2015 SpaceX הצליחה לבסוף להנחית רקטת פאלקון 9 על הקרקע. הניסיון הראשון להנחית את השלב הראשון של הפלקון 9 על מנחת יבשתי, ליד אתר השיגור שלה.
אריה אקשטיין
אריה ״לוליק״ אקשטיין (נקרא בילדותו אברום לייב; 1929 או 1930, וילנה - 3 ביולי 2015, ראש פינה) היה צייר וסופר ישראלי. גדל כנער אסופי בלודז' בפולין, שרד את הגיטאות ומחנות הריכוז ועלה לארץ ישראל בשנת 1948. עסק במקצועת שונים ומגוונים במהלך חייו, והיה אחד מתושביה הצבעוניים של ראש פינה. בשנת 1990 זכה בפרס ראשון בתחרות הסיפור הקצר בעיתון "הארץ" עם סיפורו: "הדודה אסתר".
ביוגרפיה
אקשטיין לא ידע את גילו המדויק. הוא הספיק ללמוד רק עד כיתה ג', אך צייר מאז שהוא זוכר את עצמו. מהגטו הוא עבר למחנות הריכוז, ושהה בחברתם של אנשי העולם התחתון, אותם הוא זוכר לטובה. לטענתו, הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, מאחר שהם עברו את הדברים הקשים על בשרם. בגטו התבקש לצייר על ידי מפקד המחנה שהעריך את כישרונו. על תלאותיו האישיות במחנות הריכוז סירב אפשטיין לדבר, אך חוויותיו הקשות נחשפו בציוריו ובספריו. לאחר השחרור על ידי בעלות הברית שב אקשטיין לפולין. הוא הצטרף לנוער הציוני בגרמניה, כדי להתחמק מסכנת הגיוס לצבא הפולני. ב-1948, עלה ארצה והתגייס לפלמ"ח. הוא שירת בגדוד החמישי ("שער הגיא") ונפצע בקרבות לטרון. עם שחרורו עבד כימאי ודייג, לאחר מכן שימש כבוקר סוסים בקיבוץ עמיעד ועבד בקידוחי נפט בחברת "נפטא", כעוזר לגאולוג בערד. כל אותן שנים המשיך אקשטיין לצייר וגם לפסל מחוויותיו האישיות. בשנת 1959 זכה לפרס עידוד מטעם אגודת הציירים והפסלים, ובשנת 1960 הוצגה תערוכה מציוריו ב"גלריה צ'מרינסקי". בראיון שנתן לרגל התערוכה אמר לעיתונאי:
בשנת 1990 הוצגו יצירותיו בכנסת.
אקשטיין נישא זמן קצר לאחר שהגיע לארץ, אך התגרש לאחר זמן קצר. לאחר מכן חי שנים מספר עם בת זוג אחרת ונולד להם בן.
אריה אקשטיין נפטר בט"ז בתמוז תשע"ה, 3 ביולי 2015 ונטמן בבית העלמין בראש פינה.
פעילותו הספרותית
במהלך השנים חש אריה אקשטיין, שהציורים והפסלים שלו מנסים לספר סיפור, ואז החל לכתוב. ב"דודה אסתר" הוא כותב על החיים בעיירה מזווית ראייה שונה מהמקובל; מעיניהם של הגנבים והזונות, שהיו לדבריו האנשים האמיתיים. לטענתו, דווקא הם היו אלו שעזרו לו בבדידותו ובעוניו, שהרי הם עברו את הדברים הקשים על בשרם.
יום אחד נקלעה לידיו "חתיכת עיתון" שנעזר בה לצורך עישון חשיש. בעיתון היה כתוב על תחרות הסיפור הקצר של "הארץ". אקשטיין שלח את הסיפור על הדודה אסתר וזכה בפרס הראשון ב-1991. "אני כתבתי סתם מהפופיק" הוא אמר בראיון שהעניק לאילת נגב. "זה שאני סופר עכשיו, נראה לי כאילו השטן עושה ממני בדיחה. כאילו מישהו אמר לי, שמע, הוועדה ישבה והחליטה, שמהיום אתה האפיפיור".
ועדת הפרס, שכללה את אהוד בן עזר, חנה הרציג ואיל מגד, קבעה שהסיפור מעלה את ההווי הלא ידוע של העולם התחתון היהודי, "שסבל וחום משמשים בו בערבוביה". הוועדה הצביעה על הדמיון של איכויות הסיפור והנושאים לאלו של בשביס זינגר ואייזק אסימוב, וציינה לשבח את השפה הקולחת והעסיסית ואת ההומור, שכנראה רק בעזרתו הצליח המספר להתמודד עם החוויות שעבר.
סרט דוקומנטרי אודותיו
באוגוסט 2015 פורסם סרט דוקומנטרי קצר אודות אריה אקשטיין הנקרא ״לוליק״ ביוטיוב. צילום: עינת ויטונסקי, הראל עבודי, אסף מיידני. עריכה: יוסי לוי. הסרט משלב צילום דוקומנטרי עם קטעי ארכיון מהסרט ״החלומות האבודים של הרחוב העליון״ (1978) בביום ליהי חנוך, שבו הופיע אקשטיין.
עלי ג'רושי
עלי ג'רושי (1965 – 13 בינואר 2023) היה בורר ב, שהשתייך למשפחת הפשע הערבית ג'רושי משכונת ג'ואריש שברמלה.
ביוגרפיה
ג'רושי היה מוכר בעולם הפשע הישראלי, וזכה לתואר "הבורר", מפני שנהג לערוך בוררויות בין עבריינים שונים, יהודים וערבים. בראיון לאמנון לוי, במסגרת התכנית פנים אמיתיות, סיפר ג'רושי כי הוא נוהג לערוך את הבוררויות תחת עץ בחצרו, אותו כינה "עץ הצדק", ואף העביר הליך בוררות בין שני קבלנים בשידור חי. כינוי נוסף שלו היה "סדאם חוסיין" והוא אף קרא לשני ילדיו עודאי וקוסאי, על שמם של עודאי וקוסאי, בניו של הרודן העיראקי. בנו, עודאי, נשפט לעונש של 9 שנות מאסר בגין ניסיון רצח של דייג מיפו, ובנו קוסאי ריצה שמונת חודשי מאסר בשל תקיפה של קבלן ושל ילדיו ברמת גן.
חיסולו
לאחר שכבר שרד ניסיון התנקשות בעבר, סמוך לשעה 04:30 בבוקר של יום שישי, 13 בינואר 2023, נורה ג'רושי למוות בעת ששטף את מדרגות המסגד הסמוך לביתו. בסמוך אליו נמצא, ירוי למוות, כלבהּ של המשפחה. על פי החשד, מכונית ובה שני רעולי פנים עצרה ליד ג'רושי, אחד מהיושבים בה יצא וירה בג'רושי, וידא הריגה ואז השניים נמלטו מהמקום והציתו את רכבם לאחר מכן. בעקבות הרצח, השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר חזר על קריאתו לערב את שב"כ במלחמה במשפחות הפשע בישראל.
על פי החשד, חיסולו של ג'רושי הגיע כנקמה על חיסולו של העבריין בני שלמה, שחוסל לאחר שפיתח קשרים עם בני משפחת ג'רושי שנודו מהמשפחה. הסכסוך בין שני פלגי משפחת ג'רושי גבה קורבנות רבים,  ועלי ג'רושי השתייך לפלג המרכזי במשפחה. באוגוסט 2019 חוסל גם מחמוד מוגרבי, איש הכספים של עלי, בידי עומאר אבו קישאק, שנחשד כי פעל בשליחות זייד ג'רושי, שנודה מהמשפחה. כחודש וחצי לאחר מכן חוסל אדריס ג'בריל עכאשה, כאשר החשד הוא שנרצח כנקמת דם על חיסולו של ג'רושי.
אורחותיך למדני
אורחותיך למדני הוא ספר שאלות ותשובות בן שמונה חלקים מאת מחבר עלום שם העוסק בנושאים בארבעת חלקי השולחן ערוך: אורח חיים, אבן העזר, חושן משפט, יורה דעה. כמו כן הספר עוסק בסוגיות נוספות מכלל חלקי התורה ושאלות אקטואליות המתחדשות בחיי היום יום.
הספר בנוי מאלפי שאלות ותשובות שנשלחו אל המחבר לכתובת דואר אלקטרוני ותוך מספר שבועות היה משיב תשובות מפורטות לכל שאלה, מאמר או ספר שהובא לידו. מחבר הספר שומר על עילום שם, אך מקובל לומר שהוא מתגורר בחוץ לארץ, ולטענת הרב איתם הנקין – בלונדון. הספר הופץ עד כה בעשרות אלפי עותקים ובחינם.
הסכמות לספרים קודמים קיבל המחבר מהרב עובדיה יוסף ומהרב מרדכי אליהו והציג אותם גם בספר זה באי אזכור שמו ושם הספרים להם ניתנה ההסכמה.
מבין השואלים ניתן למנות אברכים חרדים, את ד"ר סודי נמיר ממפוני גוש קטיף, את המכון לרבני יישובים בקריית ארבע שבכל ספריהם מובאים הערותיו, ובכללם ספריהם של הרב משה ביגל והרב איתם הנקין, הרב אוריאל שלמוני, הרב אברהם דרעי. אברכים מישיבת מרכז הרב, ישיבת תורת החיים, ישיבת הר המור, ישיבת בת ים וממקומות נוספים.
פסקיו הובאו בספרי הרב עובדיה יוסף, בספרי "ילקוט יוסף" של בנו הרב יצחק יוסף, בספר "נשמת אברהם" של הרב פרופ' אברהם שטיינברג, בירחון "אור תורה", בכתב העת "המעין". ובמקומות נוספים.
מחבר השו"ת הוציא בעבר את הספר 'הדריכני באמתך' על טעמי המצוות ויסודי התורה.
מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים
מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים (King Abdullah II Special Operations Training Centre, בראשי תיבות: KASOTC) הוא מתקן אימונים השוכן בפאתי העיר עמאן, בירת ירדן. הוא הופעל בשנת 2009 ומנוהל על ידי הכוחות המזוינים של ירדן.
הבסיס
בסיס האימונים הוקם ביוזמתו של עבדאללה השני, מלך ירדן, במטרה לקיים מתקן לאימונים מתקדמים בתשלום של יחידות למבצעים מיוחדים, שיטור ולוחמה בטרור מארצות שונות. בנייתו החלה ב-2005 בשוליה הצפוניים של עמאן. הוא נבנה בשטחה של מחצבת אבן לשעבר ומשתרע על פני 2.5 קילומטר רבוע. הבנייה מומנה על ידי ממשלת ארצות הברית. הבסיס נבנה על ידי קבלן פרטי בפיקוח חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. הוא נחנך ב-19 במאי 2009.
מתקני הבסיס
בבסיס הוקמה שורת בניינים המיועדים לאפשר סימולציה של מבצעים מיוחדים במגוון רחב של תרחישים ומורכבות: בנוסף הוקמו בבסיס אולמי הרצאות, מתקן רפואי לטיפולי חירום, מתקני אחזקה לנשק ולרכב, חדרי אוכל ומרכז ספורט הכולל מגרש כדורגל ואולם כושר.
במתקני המרכז משולבים אמצעי סימולציה טכניים שונים, לרבות פירוטכניקה והדמיה קולית. סביב המתקנים ובתוכם מפוזרות כ-350 מצלמות טלוויזיה וכן מיקרופונים, המקושרים למרכז בקרה. הן מאפשרות מעקב אחרי אימונים, ניהולם מקרוב תוך הפעלת אמצעי הסימולציה מרחוק וכן עריכת תחקורים לאחר פעולה על בסיס הצילומים וההקלטות משטחי האימונים.
סגל ההדרכה במרכז כולל יוצאי יחידות מיוחדות מארצות שונות.
תחרות הלוחם השנתית
לאחר הקמתו ייסד המרכז את תחרות הלוחם השנתית - תחרות בינלאומית שבה מתחרים זו בזו נבחרות ממדינות שונות בביצוע משימות צבאיות ותרגילי לוחמה בטרור, בדגש על עבודת צוות. תפקודן נבחן על ידי צוות שיפוט. התחרות משמשת גם כמסגרת להחלפה ושיתוף של ידע וניסיון בין המשתתפים. מספר הנבחרות המתחרות בתחרות הגיע בשנים מסוימות ליותר משלושים.
הנדריק לורנץ
קורות חייו
לורנץ נולד בעיר ארנהם שבמזרח הולנד. את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת ליידן, שם למד מתמטיקה ופיזיקה. הוא הושפע רבות ממורהו, האסטרופיזיקאי פרדריק קייזר. לאחר שסיים את התואר הראשון שב לעיר הולדתו כדי לעסוק בהוראת מתמטיקה בבית ספר תיכון, ובמקביל המשיך ללמוד באוניברסיטת ליידן, עד קבלת התואר השלישי ב-1875. כותרת התיזה שלו הייתה "על התאוריה של שבירה והחזרה של אור (בהולנדית: Over de theorie der terugkaatsing en breking van het licht), ובה שיפר את התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלרק מקסוול. ב-1878, והוא בן 24 בלבד, מונה לתפקיד שאך נוצר, פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ליידן, משרה בה החזיק במשך 34 שנים, עד פרישתו ב-1912. לאחר הפרישה ניהל את מוזיאון טיילרס (Teylers) בעיר הארלם, אך המשיך לשמש כיועץ חיצוני לאוניברסיטת ליידן וכן המשיך להרצות. ממשיכו בתפקיד היה פאול ארנפסט ותחת ניהולו הוקם המכון לפיזיקה תאורטית הנקרא גם מכון לורנץ. בנוסף לעבודתו כפיזיקאי ותאורטיקן, בשנים 1918–1926 היה לורנץ יושב ראש הוועדה שהוקמה כדי לתכנן את הסכר אפסלוטדייק.
ב-1881 נישא לאלטה קתרינה קייזר, אחייניתו של פרדריק קייזר, מורהו לשעבר, ובתו של יוהאן וילהלם קייזר, מנהל בית הספר לחרטים של אמסטרדם והמעצב של בולי הדואר הראשונים של הולנד. בתם גרטרוידה הייתה לימים לפיזיקאית בעצמה. בנוסף לפרס נובל זכה לורנץ במדליות ופרסים נוספים, ביניהם מדליית רמפורד היוקרתית (1908).
עבודתו
בעבודתו בליידן עיקר עיניינו היה התאוריה האלקטרומגנטית בכל הנוגע לקשר בין חשמל, מגנטיות ואור. ממאמרים שפרסם, ניתן לראות כי בנוסף לעיסוקו הראשי בנושא זה עסק ותרם גם לתאוריות במכניקה, תרמודינמיקה, הידרודינמיקה ופיזיקת מצב מוצק. תרומותיו העיקריות היו בתחום האלקטרומגנטיות, האלקטרון ותורת היחסות.
בתאוריות שלו הציע לורנץ כי אטומים עשויים להכיל חלקיקים טעונים וכי התנודות של חלקיקים אלו הן שמייצרות את האור. כאשר קולגה שלו ותלמידו לשעבר, פיטר זימן, גילה את אפקט זימן ב-1896, סיפק לורנץ את ההסבר התאורטי לאפקט. השניים זכו על הישג זה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1902.
ב-1892 הציע הסבר לתוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי והוא כי הגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה.
צב (צוללת)
מבנה הצוללת
דייוויד בושנל תכנן את צב בעת לימודיו באוניברסיטת ייל. הצוללת, בגובה 1.8 מטרים, אורך 2.3 מטרים ורוחב 0.9 מטרים, הורכבה משתי צדפות עץ מזופתות. עומק הצלילה נקבע על פי חוק ארכימדס על ידי הכנסת מים או שאיבתם החוצה בעזרת משאבת יד. זאת בדומה למכל מי הזיבורית המשמש בצוללות בנות ימינו. הנעת הצוללת נעשתה בעזרת מדחף בורגי שהונע ידנית על ידי הצוללן.
ככלי שיט צבאי מטרת הצוללת הייתה לקדוח בדופן ספינת האויב ולטמון בקדח מטען נפיץ עם מרעום זמן. בושנל הוכיח לראשונה כי אבק שרפה מתפוצץ גם בסביבה מימית והמציא את מנגנון ההשהיה הדרוש. בושנל התקשה למצוא גוף תאורה מתאים לצוללת, מכיוון שנרות כילו במהרה את מלאי החמצן המוגבל בחללה הפנימי. בושנל התקין שישה חרכים אטומים בזכוכית עבה כדי להחדיר אור לתוך הצוללת וציפה את מחוגי הברומטר (ששימש לאומדן עומק הצוללת) והמצפן בפטריות מסוג Armillaria, על מנת שיפיצו תאורה הביולוגית מסוג אש השועל. עם זאת, האור שהפיצו הפטריות היה עמום מדי, כנראה משום שחילוף החומרים שלהן הואט במי הים הקרים. בושנל ביקש מבנג'מין פרנקלין שיציע שיטות תאורה חלופיות, אולם התכתובת ביניהם לא העלתה פרי והצוללת הושבתה במשך החורף.
שימוש מבצעי
הצוללת נוסתה על ידי אחיו של הממציא, עזרא בושנל, במימי נהר קונטיקט. היא יועדה לתקוף את ספינות הצי המלכותי הבריטי שצרו על מפרץ ניו יורק העליון בקיץ 1776. באוגוסט 1776 נבחר סמל עזרא לי למשימה בידי גיסו, סמיואל פרסונס, שהיה מפקד חטיבה בצבא הקונטיננטלי הטרי, באישורו של מפקד הצבא ג'ורג' וושינגטון.
קורבנות הנשיאים
קורבנות הנשיאים הן קורבנות שהקריבו נשיאי שבטי ישראל בעת חנוכת המשכן. הבאת הקורבנות מתוארת בפרשת נשא,.
הקרבת הקורבנות
בתחילה נתנו הנשיאים כקבוצה שש עגלות לנשיאת המשכן, ואיתן 12 פרים למשוך את העגלות. העגלות חולקו לבני גרשון ומררי. ולאחר מכן הקריבו הנשיאים במשך 12 יום קורבנות, ונתנו מתנות למשכן - כל נשיא ביום נפרד. קורבנות הנשיאים ומתנותיהם היו זהים:
קורבנות הנשיאים הוקרבו בשנים עשר יום רצופים, כולל בשבת בהוראת שעה.
זמן קרבנות הנשיאים
הדעה המקובלת על חז"ל שקורבנות הנשיאים הוקרבו בתחילת חודש ניסן החל מא' בניסן שהוא היום השמיני למילואים, ועד י"ב בניסן בשנה השנייה ליציאת בני ישראל ממצרים, (ב'תמ"ט).
להבנה הזאת יש משמעות הלכתית עד ימינו, בכך שאסור להספיד ולהתענות בחודש ניסן כולו, בגלל שרובו ימים טובים, א'-י"ב בגלל הנשיאים, וי"ד-כ"א בגלל חג הפסח. בנוסף, בתפילה לא אומרים תחנון בכל החודש.
אולם הבנה זו קשה מכיוון שתיאור היום השמיני לחנוכת המשכן הוא בפרשת שמיני שבחומש ויקרא, ואילו קרבנות הנשיאים מתוארים בפרשת נשא שבחומש במדבר. בפרשת שמיני לא נאמר מאומה על קרבנות הנשיאים, ואילו בפרשת נשא לא נאמר מאומה על מעשה אהרון ובניו בחנוכת המשכן. כמו כן, בתחילת חומש במדבר מצוין התאריך, ראש חודש אייר בשנה השנייה, ואילו על פי ההבנה הנ"ל אין הכתובים מסודרים באופן כרונולוגי.
בעקבות קשיים אלו, מפרש האברבנאל שקרבנות הנשיאים לא הוקרבו בראש חודש ניסן אלא בחודש אייר. האירוע המתואר בפרשת שמיני הוא תחילת העבודה של הכהנים במשכן. ואילו האירוע שבפרשת נשא הוא חגיגה נוספת של חנוכה המשכן מצד הנציגים של בני ישראל. כך מובן מדוע בתורה נזכרים אלו כשני אירועים שונים, וכן מתורץ הקושי הכרונולוגי.
לפי הפרשנות הקראית, ימי המילואים התחילו בא' בניסן שבו הוקם המשכן, והסתיימו בח' בניסן כיוון שבשבת אסור להקריב. אחר כך הקריבו הנשיאים מט' בניסן עד כ"ב בניסן, כי דילגו על י"א בניסן וי"ח בניסן, שתמיד חלים בשבת בלוח השנה במגילות קומראן, ולא דילגו על ימי חג הפסח כי לא חגגו במדבר אלא קורבן פסח בלבד. יש מי שכתב שהמסורת לחגוג בכל שנה את ימים אלה מתועדת במגילת המקדש ובמגילת תענית.
סדר הקרבת הקורבנות
שבט לוי לא השתתף בחנוכת המשכן. המדרש מספר שאהרן הכהן, נתקנא בנשיאים ולכן נתן לו ה' את מצוות הדלקת המנורה, הכתובה מיד אחרי קורבנות הנשיאים, וזו הסיבה לסמיכותם.
קריאת קורבנות הנשיאים
כל קורבנות הנשיאים נמצאים ב בספר במדבר, והם חלק מפרשת נשא.
קורבנות הנשיאים הם קריאת התורה בחנוכה כאשר בכל יום קוראים קורבן של נשיא אחד, חוץ מיום ראשון של חנוכה בו קוראים מ"ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן" (או מפרשיית ברכת כהנים), ומהיום האחרון בו קוראים קורבנות של חמישה נשיאים ולאחר מכן את פרשיית מעשה המנורה.
יש הנוהגים לקרוא את פרשיות קורבנות הנשיאים החל מא' בניסן ועד י"ב בניסן בסוף תפילת שחרית, בכל יום את פרשת הנשיא שהקריב באותו היום, ולאחריה יהי רצון בו מופיע שם השבט ושם הנשיא של אותו יום. בא' בניסן מתחילים כמו ביום הראשון של חנוכה, ויש הנוהגים להתחיל בקריאת הקמת המשכן בסוף פרשת פקודי, ובי"ב ניסן ממשיכים את הקטע של "זאת חנוכת המזבח" והלאה ולא אומרים 'יהי רצון'.
צב (צוללת)
שימוש מבצעי
לאחר אימונים קצרים התקיימה טבילת האש הראשונה של צב ב-7 בספטמבר 1776. סמל לי שם לו כמטרה את האונייה איגל (HMS Eagle) שעגנה לחופי האי שייוודע לימים בשם אי החירות. ניסיונו לטבע אותה סוכל, משום שהמקדח פגע בחיזוק ברזל מצדו הפנימי של גוף העץ, מרחק מה מלפנים ללוח ההגה. (הגרסה, לפיה פחי הנחושת שציפו את גוף האונייה שמתחת למים להגנה מפני תולעי האוניות הם שהכשילו את ההתקפה, אין לה על מה לסמוך, שכן התחתית של "איגל" צופתה בפחי נחושת רק ב-1782.) תוך כדי ניסיונות לתמרן את הצוללת למקום אחר לאורכה של האונייה, צף והתרומם ה"צב" במהירות, כשהוא מפלח את פני המים. לי, שחשש להתגלות באור השחר, החליט לעזוב את המקום. הוא שב בשלום כעבור מספר שעות וקיבל את ברכתו של וושינגטון. זמן קצר מאוחר יותר נשלח סמל לי להשמיד פריגטה בריטית מול חופי ניו יורק אך נתגלה ונסוג.
לאחר שלחם בגבורה במספר קרבות יבשתיים, נשלח לי בשנת 1777 לתקוף את הפריגטה הבריטית קרברוס (HMS Cerberus) שעגנה לחופי קונטיקט. מספר מלחים נהרגו בפיצוץ, אך לא נגרם נזק רב לספינה. בעקבות מבצעים אלה נשלח לי למלא משימות חשאיות נוספות בשירותו של וושינגטון.
חדשנותה של הצוללת
אף שמתקני צלילה הוכנסו לשימוש עוד בימי קדם, צב הדגימה את השימוש במספר יכולות טכנולוגיות חדשניות לזמנה. לראשונה נעשה שימוש במי זיבורית לשיקוע הכלי ובמדחפים בורגיים להנעתו. לראשונה הופעלו מטעני נפץ מתחת למים ופותח להם מרעום זמן מתאים. מאז פותחו שיטות ההנעה והלוחמה התת-ימית, אך השימוש בתאורה ביולוגית נשמע חדשני גם בימינו.
לצוללת נבנו בימינו לפחות ארבעה דגמים שונים (ראו קישורים להלן). אחד מהם מוצג בעיר גרוטון שבמדינת קונטיקט.
ז'יגמונד קורנפלד
הברון ז'יגמונד קורנפלד (בהונגרית: Kornfeld Zsigmond, גולצ'וב -יניקוב, צ'כיה, 27 במרץ 1852 – בודפשט, 24 במרץ 1909) היה בנקאי יהודי-הונגרי שמוצא משפחתו ממוראביה, מנכ"ל "בנק האשראי הכללי ההונגרי". משפחת קורנפלד הייתה אחת מעשרים ושמונה משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
מוצא המשפחה.
אביו היה חוכר של מזקקת אלכוהול קטנה בעיר הולדתו ליד איגאלו במורביה, אחיו של אביו היה הרב המקומי, אהרון קורנפלד. כל אחיו הפכו לרופאים ולעורכי דין. ז'יגמונד התכונן להיות רב, אך לאחר שאביו התעוור ונפטר באמצע שנות הששים של המאה ה-19, הוא נאלץ להפסיק את ללימודיו בתיכון. ז'יגמונד בעל מבנה הגוף החלש, נאלץ לעבוד כבר מגיל 14.
ביוגרפיה
בבנק של טורץ' ובניו ובבנק של ורמן ובנו קיבל לראשונה קורנפלד עבודה בפראג. הוא נקרא "כלבו" כי היה עליו לעשות את כל סוגי העבודות ועבד 10–12 שעות ביום. כברבגיל 20 נשלח לווינה ולפריז. בשנת 1871 הוא שהה במובלעת פריז בזמן הקומונה. לאחר שחזר, עבד אצל Böhmischer Bankverein וכעבור זמן מה הפך לסגן ראש סניף פראג של בנק קרדיט-אנסטלט. בדצמבר 1877 ניהל משא ומתן עם אלברט רוטשילד בווינה, שבחר בו כדי לשלוח אותו כמדריך לבנק האשראי הכללי ההונגרי בבודפשט. החל מה- 13 במרץ 1878 החל לתפקד בבנק זה כחבר דירקטוריון. האמצעים לכיבוש בוסניה והרצגובינה ביולי 1878 הובטחו על ידי הבנקים שהיו קשורים למשפחת רוטשילד. בעניין זה נסע ז'יגמונד קורנפלד מספר פעמים לפריז.
לבסוף התיישב בבודפשט בשנת 1879, ונשא לאישה את ברברה פרנקפורטר (בטי), שתרמה תרומה משמעותית לרכישת האחוזה המשפחתית על ידי הנדוניה שלה. ילדיהם היו: ג'ורג (1902-1880), מריה (לימים ד"ר דומוני 1881–1939), מוריץ (30 בדצמבר 1882 - 4 בנובמבר 1967), פאל (1958-1884) ופרנץ (1945-1887). הוא החל ללמוד הונגרית בשנת 1885, ועד שנות התשעים של המאה ה -19 קרא וכתב היטב.
כמנהל המוסד הפיננסי ההונגרי הראשון, בנק האשראי הכללי ההונגרי, הוא היה אחראי לייצוג האישי של הבנק ולניהולו בפועל, אם כי לא היה המנהל הרשמי של הבנק אלא הרוזן אדה פלביצ'יני. בשנת 1894 התאפשרה עצמאותו הניהולית כאשר החוזים של בנק האשראי הכללי ההונגרי ושל קרדיט-אנסטלט לא הוארכו אלא חודשו. משנת 1895 פיקח על כל צוות הבנק ומאותו זמן ועד מותו מילא את תפקיד המנכ"ל. במותו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט
בעל האחוזה החדש
בשנת 1890 קנה את האחוזה ברקוביצה ( מחוז טרנצ'ין-היום סלובקיה ), שם מימש את זכותו כבעל אחוזה ובנה בית כנסת ליהודים שחיו שם. הוא ניהל את האחוזה בשיטות מודרניות.
פטריסיו איילווין
פטריסיו איילווין אסוקר (בספרדית: Patricio Aylwin Azócar; 26 בנובמבר 1918 - 19 באפריל 2016) היה פוליטיקאי צ'יליאני שכיהן כנשיא צ'ילה בין השנים 1990 ו-1994, הנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות אחרי שנות הדיקטטורה הצבאית.
איילווין נולד בויניה דל מאר, בן בכור במשפחה בת חמישה ילדים בעלת שורשים וולשים. בבגרותו פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת צ'ילה והוסמך כעורך דין בשנת 1943. איילווין פנה לקריירה אקדמאית במסגרתה הורה משפט מנהלי באוניברסיטת צ'ילה, ולאחר מכן באוניברסיטה הקתולית של צ'ילה וכן לימד אזרחות וכלכלה פוליטית במכון הלאומי, בית הספר היוקרתי ביותר במדינה. איילוווין היה נשוי ללאונור אוירסון איבנוביץ' ולבני הזוג חמישה ילדים.
דרכו הפוליטית
בשנת 1945 הצטרף איילווין לפלנחה נסיונאל, מפלגה של קתולים ליברלים, ואף עמד בראשה. לאחר התפרקות המפלגה ב-1957 לשם הקמת המפלגה השמרנית הסוציאל-נוצרית עמד איילווין בראש המפלגה החדשה שבע פעמים בין השנים 1958 ו-1989.
בשנת 1966 נבחר איילווין לסנאטור ובשנת 1971 נבחר לנשיא הסנאט. במהלך שנות שלטונה של קואליציית האיחוד העממי, עמד איילווין בראש מפלגתו והוביל את האופוזיציה לסלבדור איינדה. כשבוע לפני ההפיכה הצבאית שהדיחה את איינדה, חתם איילווין, יחד עם חברי קונגרס נוספים, על מסמך הקורא לכוחות המזוינים לסיע בכינונו מחדש של שלטון החוק, שנוצל מאוחר יותר על מנת להצדיק את התערבותו של הצבא בפוליטיקה.
תחת הדיקטטורה פעל איילווין למען שיתוף פעולה בין גורמים פוליטיים אזרחיים שונים. לאחר מותו של אדוארדו פריי מונטאלבה ב-1982, הנהיג איילווין את מפלגת הדמוקרטים הנוצריים ותמך בקבלת החוקה החדשה, לה התנגד קודם לכן, כעובדה מוגמרת, על מנת לאפשר את תהליך החזרה לדמוקרטיה.
באוקטובר 1988, לאחר תהליך פוליטי ארוך לו היה שותף איילווין, הצביעו הצ'יליאנים במשאל עם שלא להאריך את המשטר הצבאי ותמכו בקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בה השתתפו גם הדמוקרטים הנוצרים. במציאות החדשה לקח איילווין חלק במשא ומתן בין הצבא לחברה האזרחית לגיבוש עשרות רפורמות שאיפשרו את המעבר לדמוקרטיה. איילווין היה למועמדה של הקואליציה לנשיאות, וזכה בבחירות שנערכו בסוף 1989.
נשיא צ'ילה
ביום 11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבולפראיסו ומונה לכהונה בת ארבע שנים בלבד (באופן מסורתי נמשכו כהונות הנשיאות בצ'ילה שש שנים).
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי. אף על פי שקואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה זכתה במרבית קולות הבוחרים לפרלמנט, כתוצאה משיטת הבחירות הדו-שמית (sistema binominal) הנהוגה בצ'ילה וקיומם של סנטורים ממונים (senadores designados), שאינם נבחרים, לא הצליח איילווין לחוקק את התיקונים המיוחלים בחוקה ואילו השלטון המקומי נותר בידי אישים שמונו בידי המשטר הצבאי, עד שהוחלפו בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו לראשונה ביוני 1992.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו. על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי. הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג, על שם ראול רטיג שעמד בראשה. בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ביקש איילווין לנצל את הרווחים מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, שהזניקו את הכלכלה כולה, ולהביא לשינויים במדיניות המיסוי על מנת להגדיל את ההוצאה הציבורית ולשפר את חלוקת ההכנסה. כתוצאה מכך ירד שיעור העניים בחברה הצ'יליאנית מ-38.75% לכדי 27.5%. משטרו של איילווין העביר את "החוק הילידי" (Ley Indígena) ב-5 באוקטובר 1993 שהכיר לראשונה בעמים הילידים וכונן את החברה הלאומית לפיתוח ילידי (Corporación Nacional de Desarrollo Indígen) שמטרתה לקדם חקיקה למען פיתוחן של קבוצות אלו. חקיקה נוספת, ושינויים במבנה הממשלה יצרו את משרד התכנון ושיתוף הפעולה (Ministerio de Planificación y Cooperación) ואת קרן הסולידריות וההיפוך החברתי (Fondo de Solidaridad e Inversión Social) לקידום חקיקה חברתית. חקיקה נוספת התמקדה באיכות הסביבה.
בשנת 1993 התקיימו בחירות חדשות לנשיאות, לבית הנבחרים ולמחצית הסנאט. אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (Frei Ruiz-Tagle), בנו של הנשיא לשעבר אדוארדו פריי מונטאלבה ואיש מפלגת הדמוקרטים הנוצריים גם כן, זכה בקולם של כ-58% מהבוחרים. ארתורו אלסנדרי בסה (Alessandri Besa), מועמד הימין במסגרת האיחוד למען הקידמה (Unión por el Progreso), זכה בכ-24% בלבד.
לאחר הנשיאות
בשנת 1995 פעל איילווין לקיומה של פסגת האו"ם על עוני וכן ייסד ארגון הפועל לחיסול העוני ולחיזוק האתיקה בפוליטיקה.
איילווין קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטאות באוסטרליה, קנדה, קולומביה, צרפת, איטליה, יפן, פורטוגל, ספרד וארצות הברית, וכן משבע אוניברסיטאות צ'יליאניות. בשנת 1997 העניקה מועצת אירופה לאיילווין, יחד עם מארי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר, את פרס צפון-דרום על תרומתם לחיזוק זכויות אדם, דמוקרטיה ושיתוף פעולה בין אמריקה הלטינית ואירופה. בשנת 1998 קיבל איילווין את פרס ג'יי וויליאם פולברייט להבנה בינלאומית.
איילווין מת ב-19 באפריל 2016, בסנטיאגו.
אלכס קלייר
אלכסנדר ג'ורג' קלייר (באנגלית: Alexander George Clare; נולד ב-14 בספטמבר 1985) הוא זמר-יוצר יהודי בריטי-ישראלי, חוזר בתשובה.
תולדות חיים וקריירה
נולד בלונדון. מגיל צעיר האזין לג'אז, בלוז ומוזיקת נשמה, סגנונות שהיו אהובים על אביו. בנעוריו הופיע עם חומר מקורי שכתב, תוך שהוא מלווה עצמו בגיטרה בבמות פתוחות בלונדון. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 היה קלייר בן זוגה של איימי ויינהאוס. לאחר שנפרד ממנה החל בחזרה בתשובה ואימץ אורח חיים חרדי-מודרני.
אלבום הבכורה שלו, The Lateness of the Hour יצא ב-2011 בחברת איילנד רקורדס ובהפקת חברי מייג'ור לייזר. כל הקטעים בתקליט, למעט גרסת כיסוי של קלייר לשיר When Doves Cry של פרינס, היו מקוריים. האלבום לא זכה להצלחה והסינגלים מתוכו, Up All Night ,Too Close ו-Treading Water זכו להשמעות בודדות ברדיו (בעיקר בגרמניה ובהולנד) ולכמיליון צפיות ביו-טיוב, שלא סימנו הצלחה. כיוון שאינו מופיע בשבתות וחגי ישראל, בוטלו מספר סיבובי הופעות מתוכננים של קלייר, בהם סיבוב הופעות שתוכנן עם אדל. חברת איילנד החליטה לוותר עליו וקלייר שקל ברצינות לוותר על קריירה מוזיקלית ולעבור לישראל. במרץ 2012, עת שהה בישיבת מעיינות של חב"ד בשכונת שערי חסד בירושלים, קיבל הודעה מחברת מיקרוסופט לפיה בדעת החברה לשלב את השיר Too Close בפרסומת לאקספלורר 9. לאחר שידור הפרסומת הגיע השיר, שהפך ללהיט, למקומות ראשונים במצעדים בגרמניה, ארצות הברית (Alternative Songs), בריטניה (Hot Rock Songs) ולמקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי. כן הגיע השיר למקום ה-18 במצעד השנתי בבריטניה וה-11 במצעד השנתי בגרמניה. מספר הצפיות ביוטיוב עלה ל-151 מיליון צפיות, בספוטיפיי מונה ההשמעות עלה ל-202 מיליון האזנות, ומתקליטו נמכרו 600 אלף עותקים. כמו כן, Too Close נבחר כשיר הנושא לסרט חטופה 2 של ליאם ניסן. האלבום זכה להצלחה מאוחרת, הוא הגיע למקום ה-17 במצעד האלבומים הבריטי, למקום השמיני במצעד הגרמני ולמקום ה-48 במצעד בילבורד 200 האמריקאי. קלייר הפך לידוען מבוקש הן בשל ההצלחה "בן לילה", הן בשל עברו כחברה לשעבר של איימי ויינהאוס והן בשל אורח חייו החרדי, דבר שהקנה לו את הכינוי "מתיסיהו הבריטי". באוקטובר 2014 זכה קלייר לפרס ASCAP על חיבור השיר.
ב-2012 השתתף בהפקה מחודשת של מלחמת העולמות.
באוגוסט 2014 ראה אור תקליטו Three Hearts, גם הוא באיילנד רקורדס. הסינגלים מתוכו היו War Rages On ושיר הנושא, Three Hearts.
ביולי 2018 ראה אור תקליט בשם Three Days at Greenmount המכיל גרסאות אקוסטיות ("Unplugged") של שירים קודמים שלו ושירים חדשים. התקליט הוקלט במשך שלושה ימים בעיר לידס.
נכון למאי 2022 קלייר ממוקם במקום ה-11 ברשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי עם כ-1 מיליון מאזינים חודשיים, ובמקום ה-2 ברשימת האמנים הישראלים הנעקבים ביותר בספוטיפיי עם כ-640 אלף עוקבים.
חיים אישיים
בשנת 2012 התחתן קלייר, ולו ולאשתו שלושה ילדים. מתגורר בשכונת נחלאות בירושלים.
המלחמה המהדית
המלחמה המהדית (באנגלית: Mahdist War, בערבית: الثورة المهدية "המהפכה המהדית") הייתה מלחמה בין מצרים ובהמשך האימפריה הבריטית כנגד בני האנצאר בסודאן המהדיסטית בין השנים 1881–1899. המלחמה מוכרת גם בשם המלחמה האנגלו-סודאנית, מרד המהדיסטים הסודאנים ובבריטניה היא כונתה המערכה בסודאן.
את המלחמה ניתן למעשה לחלק לשני חלקים עיקריים; החלק הראשון בין השנים 1883–1885, בו התמודדו הבריטים והמצרים עם המרד וניסו ללא הצלחה לדכא אותו או לפחות לסגת מסודאן, חלק זה התאפיין במשלחות כושלות ונפילה של מוקדי שלטון מצריים רבים. לאחר חלק זה נמנעו הבריטים מלהתערב בסודאן ומצרים לא הייתה חזקה מספיק להחזיר את שליטתה שם ולכן התחיל פרק של שלטון מהדיסטי. החלק השני של המלחמה התרחש בין השנים 1898–1899, וכלל דיכוי מוחץ מצד הבריטים בפיקודו של הורישיו קיצ'נר ונבע דווקא מהצורך של איטליה בעזרה כנגד המהדיסטים בסודאן.
רקע
החל משנת 1517 הייתה מצרים בפועל פרובינציה של האימפריה העות'מאנית כשבראש מצרים עומד ואלי (מושל) מטעמה. מסוף המאה ה-18 החלה גם האימפריה הבריטית לפתח אינטרסים במצרים בעיקר משום האופציה לקיצור דרך המסע בין בריטניה והקולוניות החשובות שלה בדרום אסיה, הנתיב הימי מסביב לאפריקה יכול היה להתקצר עם נתיב לים התיכון, מעבר יבשתי (לאחר הקמת תעלת סואץ גם מעבר ימי) דרך מצרים לים סוף ומשם נתיב ימי לקולוניות.
בתחילת המאה ה-19 כבשה מצרים העות'מאנית את סודאן והחלה ליהנות ממקור הכנסה כלכלי מוצלח מאוד, בעיקר בסחר שנהב ועבדים. מי שעמד בראש מצרים מטעם העות'מאנים בתקופה זו היה מוחמד עלי שנחשב כיום אבי האומה המצרית, משום הגישה הלאומנית והניסיונות שלו לגבש עצמאות מצרית וריחוק מהאימפריה העות'מאנית. מהר מאוד הפך הכיבוש בסודאן למעמסה על השלטון המצרי עם חוסר שקט רב והתקוממויות, כמו גם הושקע כסף רב באחזקת יחידות צבאיות מצריות וחילות מצב כדי לשמר את הכיבוש.
המערכה שקדמה למלחמה המהדית וקשרה את האימפריה הבריטית לאזור באופן ברור יותר הייתה המלחמה האנגלו-מצרית בשנת 1882. מערכה זו באה בתגובה למרד שבראשו הקולונל אחמד עוראבי, מרד צבאי שנבע מקיצוצים ובעיות תקציביות שנוצרו סביב ההקמה של תעלת סואץ והחובות שנוצרו במצרים אל מול בריטניה וצרפת. מצד שני, הקשר שנוצר במיוחד בין בריטניה למצרים חייב את הבריטים לדאוג לאינטרסים שלהם במצרים וכן להתערב בדיכוי המרד. כמובן שעם הנוכחות הצבאית הבריטית במצרים והדיכוי המוצלח והמהיר של המרד מצד הבריטים, הנוכחות הבריטית במצרים הלכה והתבססה ולמעשה מצרים הפכה למדינת חסות בריטית כאשר כמעט כל ענייני המדינה נתונים לשליטה עקיפה וישירה שלהם.
כוחות האנצאר
מבחינת ציוד לחימה, מוערך כי המהדיסטים השיגו כ-4,000 רובים בעיקר מהכוחות המצרים שהביסו בשנים הראשונות למרד, בנוסף היו לאנצאר 11 סוללות ארטילריה עם כשישה תותחים בכל אחת. הרוב המכריע של ציוד הלחימה שלהם התבסס על שלל שהם השיגו לאורך השנים מקרבות עם אתיופיה, איטליה ומצרים, אשר בנוסף לרובים ותותחים כלל גם שני מקלעי גאטלינג ועוד שבעה מקלעים נוספים מסוגים שונים.
הכוחות האנגלו-מצרים
כוחות החיילים הבריטים, המצרים והסודאנים ששירתו בצבא המצרי, הורכבו באופן שונה וכללו מאפיינים שונים בכל משלחת ומשלחת. משום שבשנים הראשונות האנצאר השתלטו למעשה על סודאן, התאפיין המאמץ האנגלו-מצרי העיקרי בהוצאת משלחות צבאיות כדי להשתלט מחדש על נקודות המפתח שנכבשו בסודאן. בתקופה הראשונה, הורכבו המשלחות כמעט לחלוטין מחיילים מצרים וסודאנים בעלי הכשרה בלתי מספקת וציוד לחימה מיושן יחסית ולקוי, ובראש משלחות אלו עמדו קצינים בריטים בעלי ניסיון קרבי מועט. מרגע שהשלטון הבריטי החליט להתערב באופן מלא יותר ולהביא לסוף המרד, התארגנה משלחת מאומנת ומסודרת תחת פיקודו של קיצ'נר, משלחת זו אכן הצליחה לנצח ולהפיל את שליטת האנצאר והמהדי שבראשם.
המרד המהדיסטי ומערכות ראשונות 1883–1885
חוסר השקט בסודאן תחת השלטון המצרי החל להפוך להתנגדות ממשית, עם היווצרות התנועה המהדיסטית שבראשה מוחמד אחמד שהכתיר את עצמו בתור המהדי בשנת 1881. אחמד היה איש דת משכיל שגדל בפורט סודאן ולמד את דת האסלם תחת מספר אנשי דת, אביו של אחמד אף טען שהוא צאצא של הנביא מוחמד. בשנת 1861 הפך אחמד לדרוויש סומניה, דרגת דת שדורשת חיי עוני וצניעות, ערכים שהוא דרש ממאמיניו ותומכיו ההאנצאר. המרד של אנשי המהדי החל להדאיג את השלטון במצרים והוחלט לשלוח כוח צבאי כדי לדכא את המרד הראשוני. המושל המצרי בסודאן שלח שתי פלוגות בסיוע מכונת ירייה לעצור את המהדי ותומכיו, במעלה הנילוס שתי הפלוגות הגיעו לאזור הכינוס של המהדי והחלו לירות באופן עיוור ולא אחראי משני צדדי שדה הקרב. באופן זה, האנצאר הצליחו לתקוף כל פלוגה בנפרד ולהביס את הכוח המצרי.
הצלחת המהדי הביאה לעלייה בתומכיו וכוחו הלך וגדל. לאחר הניצחון, האנצאר נסוגו נסיגה טקטית לכיוון המדבר במערב וכך התרחקו ממוקדי השלטון המצרי בסודאן. כוח מצרי נוסף שנשלח בניסיון נוסף להביס את כוחות האנצאר נפל במארב מתוכנן ונטבח ב-9 בדצמבר 1882. בשלב זה מצרים החלה לדאוג מאיבוד שליטה בסודאן ושלחה 4,000 חיילים בפיקודו של יוסוף פאשה, אך ביטחון מופרז של הכוח הביא להקמת מחנה בקרבת אזור הכינוס של האנצאר, מה שהוביל לטבח של המצרים בלילה. הניצחון כנגד כוח מצרי כל כך גדול העלה מאוד את המוראל של כוחות המרד וחימש אותם בנשק וציוד רב.
במהלך אביב 1883 כוחות מצרים החלו להתארגן בח'רטום והגיעו לבסוף לכוח של 7,000 חיילי רגלים, 1,000 פרשים, 20 מכונות ירייה ומספר תותחי שדה. הכוח התארגן בפיקודו של ויליאם היקס ומספר קצינים אירופאיים לקראת לחימה כנגד האנצאר ממערב. מצד שני כוחות האנצאר עלו לכדי 40,000 לוחמים חמושים חלקית בכלי נשק מתקדמים. מטרת הכוח המצרי הייתה שחרור העיר אל-עובייד, אשר הספיקה ליפול לידי האנצאר במהלך ההכנות למשלחת. בתחילת נובמבר 1883, יצאה המשלחת לדרכה ובקרבת אל-עובייד הכוח הלך לאיבוד במקרה או במכוון ומצא את עצמו במרכזו של מארב כוחות האנצאר. רבים מהחיילים המצרים נשברו וברחו בעוד שכל שאר הכוח הובס באופן מוחץ על ידי האנצאר ונטבח כמעט כולו, כולל היקס שנהרג בקרב, מלבד 2,000 חיילים שנפלו בשבי.
בתקופה זו גדלה מאוד השפעתם ומעורבותם של הבריטים במצרים במיוחד לאור ניצחון הבריטים כנגד מרד אורבי במצרים, כמו גם החובות הכספיים של מצרים לבריטניה לאור כריית תעלת סואץ.
המצור על ח'רטום
בדצמבר 1883 הורתה הממשלה הבריטית למצרים לנטוש את סודאן, אך פעולה זו הייתה מסובכת, כיוון שכללה נסיגה של אלפי חיילים מצרים, עובדים אזרחיים ובני משפחותיהם. הממשלה הבריטית ביקשה מצ'ארלס גורדון להפליג לח'רטום על מנת שידווח מה השיטה הטובה ביותר לבצע את הפינוי.
גורדון יצא לקהיר בינואר 1884 בלווית קולונל ג'. ד. סטיוארט, אשר מונה לסגנו. בקהיר קיבל גורדון הוראות נוספות מהנציג הדיפלומטי הבכיר של בריטניה במצרים, סר אוולין בארינג, ומונה כמושל כללי. במסעו דרומה עבר גורדון בקורוסקו ובברבר שבקצה עיקול הנילוס והגיע לח'רטום ב-18 בפברואר. בהגיעו החל גורדון לארגן את משלוח הנשים, הילדים, החולים והפצועים למצרים וכ-2,500 איש פונו לפני שכוחותיו של המהדי חסמו את הנתיב צפונה. על פי בקשתו של גורדון, ניסה ברינג להשיג את אישורם של הבריטים והמצרים למינויו של זובאייר, מגדולי סוחרי העבדים של סודאן, אך גם מנהיג מקומי בעל השפעה, למושל סודאן לאחר שגורדון יעזוב. ברינג פעל מאחורי הקלעים להשגת המינוי, אבל גורדון, בפזיזות שנבעה מכעס בשל עיכוב האישור, דיווח לכתב "הטיימס" על הרעיון, והסערה הציבורית שפרצה בשל כך אילצה את הממשלה הבריטית לסרב לתמוך בסוחר העבדים לשעבר.
התקדמות המורדים לח'רטום השתלבה במרידה מקבילה במזרח סודאן שמנהיגה היה עות'מאן דיגנה. הכוחות המצריים בסַוַכּין שעל חוף הים האדום הובסו שוב ושוב. בשל חשש לנתיב להודו העובר בים סוף, נשלח כוח בריטי תחת פיקודו של גנרל סר ג'רלד גרהם לסַוַכּין והוא אילץ את המורדים לסגת לאחר מספר קרבות קשים. גורדון דרש כי הדרך מסַוַכּין לברבר תישאר פתוחה, אך הממשלה הבריטית בלונדון סירבה לבקשה ובאפריל פונו כוחותיו של גרהם, וגורדון וסודאן נזנחו. ב-15 במרץ מרדו השבטים שמצפון לח'רטום והצטרפו אל המהדי; הם חסמו את הנהר לתנועת ספינות וניתקו את הטלגרף שחיבר בין ח'רטום לקהיר. במאי נכנעה ברבר, וח'רטום הייתה מבודדת לחלוטין.
גורדון ארגן את הגנת ח'רטום כש-30,000 מלוחמי המהדי החלו את המצור על העיר ב-18 במרץ 1884. ח'רטום, המצויה בנקודת המפגש בין הנילוס הלבן והנילוס הכחול, הייתה מוגנת משלושה עברים על ידי הנהרות, ובהוראת גורדון נחפרה תעלה בין הנילוס הלבן לנילוס הכחול שהפכה את ח'רטום לאי. גורדון השרה תחושה של ביטחון בעיר בחודשי המצור הראשונים, קידם קצינים בדרגות, אישר הקצבות מזון מיוחדות בחגים ויישב סכסוכים. הוא הציע הצעת פשרה למהדי אך היא נדחתה בתביעה לכניעה מוחלטת.
הבריטים החליטו לנטוש את סודאן, אך היה ברור כי במצב שנוצר לא ניתן לפנות את חיל המצב המצרי ולכן דרש הממשל הבריטי מגורדון שיתפנה בעצמו. אלא שגורדון קורץ מחומר אחר - או שכל חיל המצב מפונה או שגם הוא נשאר. בינתיים הלכה והתגברה הדרישה הציבורית לחילוצו. ב-8 באוגוסט החליטה הממשלה הבריטית לנקוט צעדים לחילוצו. כצעד ראשון הקים רב-סרן צעיר בשם הוריישו קיצ'נר, שעתיד היה למלא תפקיד חשוב בעתידה של סודאן, מוצב חוץ בדאבּה (הנקודה שבה פונה הנילוס מזרחה). קיצ'נר שמר על קשר עם גורדון בעיר הנצורה באמצעות שליחים. רק בתחילת נובמבר, ארבעה חודשים אחרי שהתקבלה החלטת החילוץ, היה כוח החילוץ הבריטי העיקרי מוכן לצאת לדרך.
ב-10 בספטמבר התפנו מח'רטום כל האירופאים, למעט גורדון והקונסול האוסטרי, בספינה "עבאס". ב-18 בספטמבר עלתה הספינה על שרטון ובעלי בריתו של המהדי רצחו את כל יושביה וביניהם סגנו של גורדון, הקולונל סטיוארט. בין השאר היו בספינה גם מסמכים שפירטו במדויק את מצבת הכוח המצרי בח'רטום ואת תביעותיו של גורדון להושטת עזרה. המידע שכנע את המהדי כי יקל עליו לכבוש את ח'רטום, וב-21 באוקטובר הביא את עיקר כוחותיו לח'רטום. בתחילת נובמבר הצליחו שליחיו של קיצ'נר להעביר לגורדון חבילת מכתבים שנעטפה בגיליון של העיתון "סטנדרד" מלונדון ובו גילה גורדון את הידיעה כי מטרת כוח החילוץ היא גורדון לבדו. על כך כתב ביומנו: "אני מצהיר, אחת ולתמיד, שלא אצא מסודאן עד אשר כל אדם שיבקש לצאת את הארץ תינתן לו אפשרות לעשות זאת... אם יגיעו לכאן שליח או הוראה בכתב, שאני מצווה לצאת את הארץ לא אציית אלא אשאר כאן; ארד שאולה עם העיר, וכל האחריות תחול עלי".
ב-12 בנובמבר החלו כוחותיו של המהדי להפגיז את ח'רטום מתותחים שנפלו לידיהם כשהביסו את הצבא המצרי שנשלח נגדם שנה קודם לכן. בינתיים החלו המים בנהר לרדת, כמקובל בעונה זו של השנה, והתעלה שנחפרה מדרום החלה להתייבש. האויב החל להתקרב יותר ויותר לעיר. ב-13 בדצמבר כתב גורדון: "אם חיל המשלוח לא יגיע תוך 10 ימים, ואני אינני מבקש יותר מ-200 איש, עלולה העיר ליפול; עשיתי כמיטב יכולתי כדי לשמור על כבוד ארצי. היו שלום." את יומנו, מברקים ורישומים צרר גורדון בחבילה שאותה שלח עם הספינה "בורדאיין" למאטאמה על מנת לפגוש את חיל החלוץ הבריטי.
בסוף דצמבר הגיע כוח החילוץ הבריטי לקורטי שבסודאן והתפצל לשניים. חלק אחד המשיך בדרך הארוכה במעלה נהר הנילוס המתעקל בנקודה זו מזרחה וצפונה. חלקו השני של הכוח צעד בדרך הקצרה דרך המדבר, כשמטרתו מאטאמה שבקצה עיקול הנילוס, והגיע לשם ב-19 בינואר 1885 כשהוא מביס בדרך את כוחות המהדי שניסו לעצרו. במאטאמה פגשו אנשי הכוח בארבע ספינות תותחים שגורדון שיגר אליהם באמצע דצמבר מח'רטום לאחר שקיבל ידיעות על התקרבותם. מהמכתבים ששלח גורדון הבינו המפקדים האנגלים כי מצבו נואש. הם שיפצו שתיים מהספינות וב-24 בינואר הפליג בהן המפקד האנגלי, צ'ארלס וילסון, בראש כוח ובו 20 חיילים בריטים ו-250 חיילים סודניים.
ב-26 בינואר 1885, בשעה שלוש לפנות בוקר, הסתערו 50,000 לוחמי המהדי על ח'רטום. החיילים המצרים העייפים והרעבים, שהמוראל שלהם היה בשפל המדרגה, לא הצליחו לעצור את הכוחות העדיפים, והמורדים חדרו לעיר וביצעו בה מרחץ דמים. אין יודעים בדיוק כיצד מת גורדון. בורדיני ביי, אחד מסוחרי ח'רטום, סיפר כי גורדון נהרג על גרם מדרגות ארמונו. מאוחר יותר ערפו את ראשו והשליכו את גופתו לאחת הבארות. ראשו הערוף נישא לאוהלו של המהדי והוצב שם בין שני ענפי עץ.
יומיים אחר־כך, ב-28 בינואר (יום הולדתו ה-52 של גורדון), תחת אש בלתי פוסקת של רובים משתי גדות הנהר, הגיע כוח המשימה של וילסון כדי לגלות כי ח'רטום נפלה בידי המורדים וגורדון כבר אינו בין החיים. במצב זה החליט הפיקוד הבריטי לפנות את חיל המשלוח הבריטי מסודאן.
חנן בן חנן
חנן בן חנן (? - 67 או 68) היה כהן גדול ממשפחת הכהנים בית חנן, וממנהיגי העם היהודי בעת המרד הגדול.
המעט הידוע לנו על חנן בן חנן מגיע מכתבי יוסף בן מתתיהו ומן המסורת הנוצרית.
אביו של חנן, אף הוא שמו חנן - חנן בן שת, היה ממשפחת כוהנים השייכת לכת הצדוקים והיה בעצמו כהן גדול בין השנים 15-6 לספירה. חנן היה הצעיר בחמישה בניו, אשר שימשו כולם ככהנים גדולים: אלעזר (שירת בשנת 15 לספירה), יונתן (37-36 לספירה, נרצח על ידי הסיקריים בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי), תאופילוס (41-37 לספירה) ומתתיהו (43 לספירה). אחותו של חנן הייתה אשתו של הכהן הגדול יוסף קיפא (36-19 לספירה).
בשנת 65 מינה המלך אגריפס השני לכהונה הגדולה את בן-אחיו של חנן, מתתיהו בן תאופילוס במקום יהושע בן גמלא.
בשנת 66, לאחר פרוץ המרד הגדול מונה חנן לאחד משני מפקדי העיר ירושלים, כאשר השני היה יוסף בן גוריון. חנן לא נמנה עם הקנאים כי אם על המתונים, ותפקידו היה קשה במיוחד. בעיר היו אלמנטים קנאים, אשר חנן היה צריך להשביע את רצונם, ולתמרן מבחינה פוליטית מול דרישות סותרות ואינטרסים מנוגדים, כל זאת בעודו שייך מבחינה מעמדית ופוליטית למעמד הכוהנים והצדוקים אשר התנגדו מראש למרידה וראו בה סיכון מיותר למעמדם.
אחת מן הפעולות הסמליות שנקטה בהן הממשלה החדשה הייתה הטבעת מטבעות, ובהן מצוין "שנה א'", וכן "ירושלים הקדושה".
חנן חיזק את חומות ירושלים, והכין אותה למצור, אך בה בעת תכנן כיצד לסכל את תוכניות הקנאים, ולנסות להגיע להסדר עם הרומאים.
את הקנאי הקיצוני שמעון בר גיורא האשים בביזת בתי העשירים, וגירש אותו אל מצדה.
עוד בטרם הגיע אספסיאנוס אל הגליל, הפציר יוחנן מגוש חלב בממשלת המרד בירושלים להדיח את יוסף בן מתתיהו מתפקיד המפקד הצבאי של הגליל. המנהיג הרוחני רבן שמעון בן גמליאל הזקן שמע בעצת יוחנן, שכן היה ידידו הוותיק, ולטענת יוסף בן מתתיהו חנן שוחד להענות לדרישה. מכל מקום, כשהגיעה המשלחת לגליל, לא היה בידה להביא לסילוקו של יוסף, והיא חזרה כלעומת שבאה.
לאחר נפילת הגליל בידי אספסיאנוס הגיעו לירושלים פליטים מן הערים החרבות בגליל, ובראשם יוחנן מגוש חלב. פליטים אלו היו מרי נפש על כך שממשלתם, לדעתם, לא עשתה די כדי למנוע את נפילת הגליל, והיו בין הקיצוניים שבקנאים. בואם של הפליטים שינה את המאזן הפנימי בעיר בין המתונים לקנאים. הקנאים הדיחו את הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס, ומינו במקומו אדם אלמוני בשם פינחס בן שמואל מכפר חבתא. דבר זה הכעיס מאוד את משפחות הכהנים הוותיקות (מזה שנים הייתה הכהונה הגדולה נתונה ביד חמש משפחות כהנים), את האצולה ואת העשירים. חנן בן חנן והכהן הגדול לשעבר יהושע בן גמלא "הרבו להוכיח את העם על רפיון ידיו ועוררו אותו בעצרותיו לקום על הקנאים". חנן בן חנן התייצב אל מול העם, ביחד עם יוסף בן גוריון, רבן שמעון בן גמליאל הזקן ואחרים, ודרש את סילוק הקנאים מבית המקדש. יוסף בן מתתיהו מספר שבזמן שאיש לא רצה "להתגרות מלחמה בעושי הרשע... התייצב חנן בן חנן בקרב העם והביט כפעם בפעם אל עבר ההיכל ודיבר אל העם בדמעות על עיניים":
המטבח הצמחוני
המטבח הצמחוני מתבסס על אכילת מזון העומד בסטנדרטים של צמחונות בכך שהוא איננו כולל מוצרי בשר ורקמות מהחי (כגון ג'לטין או אנזים הגבנה שמקורו בבעלי חיים). צמחונות לקטו-אובו (הסוג הנפוץ ביותר של צמחונות בעולם המערבי) כוללת ביצים ומוצרי חלב (כגון חלב וגבינה ללא אנזים הגבנה). צמחונות לקטו כוללת מוצרי חלב אך לא כוללת ביצים, ואובו-צמחונות כוללת ביצים אך לא כוללת מוצרי חלב. הסוג המחמיר ביותר של צמחונות הוא טבעונות, אשר איננו כולל שום מוצרים מהחי, כולל מוצרי חלב, דבש, ומספר סוכרים מזוקקים אם הם סוננו והולבנו בתהליך הכולל שימוש בעצמות של בעלי חיים. ישנם גם אנשים הבוחרים להיות צמחונים באופן חלקי, כגון פסקטריאנים אשר אוכלים דגים אך נמנעים מלאכול סוגים אחרים של בשרים.
ישנו מגוון רחב של מזונות צמחוניים כולל מספר מזונות שפותחו לאורך השנים על מנת שהם יהיו מותאמים לתזונה צמחונית/טבעונית, בין אם הדבר נעשה על מנת לספק תחליף קולינרי למרכיבים שהיו אמורים להכיל בשר במתכון המקביל הלא-צמחוני, או משום שהדבר נעשה על מנת להבטיח שאנשים המקפידים על תזונה צמחונית עדיין יהיו מסוגלים לקבל מדי יום את הכמות הנדרשת של חלבונים, ויטמין B12, וחומרים מזינים אחרים בכדי שישמרו על בריאותם.
מזונות צמחוניים בולטים
פריטי מזון הנחשבים כמתאימים לכל האנשים שמקפידים על תזונה צמחונית (כולל טבעונים):
צמחונים מעצם הגדרתם אינם יכולים לצרוך בשר או מוצרים עם רקמות מן החי, בעוד שהם אינם מבצעים שינויים אחרים בתזונה שלהם. עם זאת, בפועל, בהשוואה לאנשים שאינם צמחונים, ניתן לומר שצמחונים בממוצע נוהגים לצרוך הרבה יותר מפריטי המזון הבאים:
בעוד שהשינויים שמוזכרים לעיל קיימים אצל אנשים רבים שמקפידים על תזונה צמחונית, לא כל הצמחונים מקפידים על אותם הדברים באותו האופן. אף על פי כן, מידע זה רלוונטי כאשר שוקלים את ההשפעות הבריאותיות של אימוץ תזונה צמחונית. בעוד שדיאטה המורכבת רק מסוכריות שמופקות מסוכר יכולה להיות מבחינה טכנית גם "דיאטה צמחונית", הדבר צפוי להוביל לתוצאה שונה באופן מהותי לבריאות של האדם שאוכל רק סוכריות בהשוואה לאנשים שמקפידים על התזונה הצמחונית אשר עליה מקפידים מרבית הצמחונים.
יתרונות בריאותיים
במחקרים אפידמיולוגיים שונים שבוצעו לאורך השנים התגלה שישנו קשר בין דיאטות צמחוניות למספר תוצאות בריאותיות חיוביות. במחקר שנתמך על ידי הסוכנות האמריקנית המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), נבדקו דפוסי תזונה שונים וכמו גם הקשר ביניהם לגורמי סיכון מטבוליים ולתסמונות מטבוליות. במחקר שכלל 773 נבדקים אשר מהם 35% מהנבדקים היו צמחונים, 16% מהנבדקים היו צמחונים למחצה ו-49% לא היו צמחונים, התגלה מגמה מובהקת עבור חלק ניכר מהנבדקים שהיו צמחוניים לפיה כל גורמי הסיכון המטבוליים למעט HDL היו נמוכים יותר מיתר הנבדקים, וכמו גם היה סיכון נמוך יותר להתפתחות של תסמונות מטבוליות בהשוואה לאנשים שלא הקפידו על תזונה צמחונית. גורמי סיכון מטבוליים כוללים HDL, טריגליצרידים, גלוקוז, לחץ דם סיסטולי, לחץ דם דיאסטולי, היקף מותניים ומדד מסת גוף (BMI). תסמונות מטבוליות הן מקבץ של הפרעות הקשורות לסיכון מוגבר להתפתחות של סוכרת ולמחלות לב וכלי דם. במחקר "Adventist Study 2" השוו את הצריכה הממוצעת של כל קבוצת מזון לדפוסים צמחוניים בהשוואה לדפוסים לא צמחוניים. ניתן להסביר את היתרונות הבריאותיים כעלייה בצריכה של פריטי מזון מסוימים, וכי הדבר לא בהכרח נובע מכך שמפסיקים לצרוך מוצרים מן החי.
אחת מהמסקנות שעלו במחקר "Adventist Study 2" הוא שהתזונה הצמחונית לא בהכרח תוביל תמיד ליתרונות בריאותיים וכי הדבר תלוי בעיקר בצריכה של פריטי מזון מסוימים כאשר מקפידים על תזונה צמחונית. המכון הלאומי לבריאות ממליץ על צריכת 1600 קלוריות ביום עבור אנשים המקפידים על צמחונות לקטו-אובו, כאשר יום טיפוסי יכול לדוגמה לכלול תפוזים, פנקייק, חלב, וקפה לארוחת בוקר, מרק ירקות, בייגל, גבינה אמריקאית, וסלט תרד לארוחת הצהריים, וחביתה, גבינת מוצרלה, גזר, לחם מחיטה מלאה, ותה לארוחת הערב.