cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגלים לא רגילים
תקציר העלילה
לאנס סטרלינג הוא מרגל, כלומר הסוכן המגניב ביותר בעולם, כי הוא כל יכול. הוא פוגש רשעים ותמיד מנצח אותם. אבל אז מגיע הרשע שברשעים, ומסיבה לא ברורה, בעקבות אירוע שהתקיים בעבר בין שניהם, הרשע מחליט לנקום בו ובחבריו למקצוע. הוא גם משתמש בדרך ערמומית מאוד; הוא לוקח על עצמו מסיכה בדמותו של לאנס סטרלינג, במטרה לבלבל את האויבים שלו. בינתיים, לאנס סטרלינג יוצא למשימה; הוא צריך למצוא מזוודה. לאחר שהוא מביא את המזוודה לסוכנות אבל המזוודה ריקה, ענף אחר של מרגלים ואנטי מרגלים נכנס לתמונה; הם מאשימים את סטרלינג על כך שגנב מהמזוודה את כל החומר שהיה בה, כאשר למעשה מי שגנב אותה הוא האיש עם המסיכה של סטרלינג. וכאן נכנס לתמונה הצעיר, הגאון וולטר, שכולם מכנים אותו "המוזר", משום שהוא מסוגל להמציא את ההמצאות המוזרות והייחודיות ביותר על מנת להציל את העולם.
הפקה
ב-9 באוקטובר 2017, הוכרז כי הפקת הסרט תבוסס על סרטון האנימציה הקצר "Pigeon: Impossible", ושויל סמית' וטום הולנד ידבבו את הדמויות הראשיות.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
בשנת 1993, רופא השיניים והתסריטאי מלוס אנג'לס, אוון צ'נדלר, האשים בפומבי את הזמר האמריקאי מייקל ג'קסון בהתעללות מינית בבנו בן ה-13, ג'ורדן כריסטופר "ג'ורדי" צ'נדלר. ברישומי התיק נכתב כי היחסים בין ג'קסון לג'ורדן החלו בפברואר 1993, אך מקורות אחרים מציינים את מאי 1992. אביו החורג של ג'ורדן, סוחר הרכב דייוויד שוורץ, הכיר את ג'ורדן בפני ג'קסון לאחר שג'קסון שכר רכב מסוכנות הרכב שלו. צ'נדלר עודד תחילה את הקשר בין בנו לבין ג'קסון אך מאוחר יותר החל לחשוד ביחסים הלא תקינים ביניהם ואף התעמת על כך עם גרושתו ג'ון שדחתה את הטענות.
ב-15 ביולי שלח הפסיכיאטר מת'יס אברמס מכתב לעורך דינו של צ'נדלר בו כתב כי קיים חשד סביר כי ג'ורדן עבר התעללות מינית. בנוסף אברמס כתב כי אם כן יוכח כי ג'ורדן עבר התעללות מינית הוא ייאלץ לפנות למחלקה לשירותי ילדים במחוז לוס אנג'לס. ב-4 באוגוסט נפגשו צ'נדלר וג'ורדן עם ג'קסון ואנתוני פליקאנו, החוקר הפרטי של ג'קסון, וצ'נדלר הקריא את מכתבו של אברמס. הוא פתח במשא ומתן לפתרון הבעיה בהסדר כספי. ג'קסון הציע לצ'נדלר פיצוי כספי בסך 350 אלף דולר אך הוא ורוטמן דחו את ההצעה. ב-14 בספטמבר 1993 צ'נדלר וגרושתו תבעו את ג'קסון באופן רשמי בגין 6 סעיפי אישום.
ב-24 באוגוסט 1993 פרטים אודות הפרשה החלו להתפרסם בתקשורת וזכו לתשומת לב ברחביי העולם. בשלב מאוחר יותר ג'קסון ביטל את שאר המופעים בסיבוב ההופעות בעקבות הפרשה. בינואר 1994 נקבע הסכום הכספי אותו ישלם ג'קסון להוריו של ג'ורדן. בספטמבר 1994 הסתיימה החקירה הפלילית לאחר שהוריו של ג'ורדן סירבו לשתף פעולה.
ההאשמות השפיעו על מעמדו של ג'קסון ועל ההצלחה המסחרית שלו. למשל פפסי ביטלו את החוזה שלה עם ג'קסון אשר היה אמור להימשך 10 שנים. בהמשך הורים נוספים טענו שהילדים שלהם עברו התעללות מינית מצד ג'קסון מה שהוביל למשפט נגדו ב-2005 אך במשפט ג'קסון נמצא לא אשם.
רקע
אך בחודש מאי אוון דווקא עודד את ג'ורדן לבלות עם ג'קסון ואף אוון הציע לג'קסון לבנות יחידת דיור נוספת בביתו שתהיה מיועדת עבור ג'ורדן. כשבקשה זו לא קיבלה אישור אוון הציע שג'קסון יקנה לג'ורדן בית שיהיה ליד הבית של ג'קסון. באותו חודש טסו ג'ורדן ואימו עם ג'קסון לטקס פרסי המוזיקה העולמית במונקו. באותה תקופה על פי עורך דינו של ג'ון ג'ורדן קינא בהם והרגיש ממודר. לאחר שחזרו ג'קסון ישן בביתם של ג'ון ודייוויד באותו החדר עם ג'ורדן ואחיו החורג במשך 5 ימים. אז לטענת אוון הוא התחיל לחשוד בג'קסון אף על פי שמעולם לא היה עד למשהו לא תקין שהם עשו. הקשר של ג'ורדן וג'קסון הסתיים ביוני 1993.
האשמות
ב-8 ביולי שוורץ התקשר לאוון כדי לדון ביחסיו של ג'ורדן עם ג'קסון. מבלי שאוון ידע, שוורץ הקליט את שיחת הטלפון. במהלך שיחת הטלפון אוון כינה את ג'קסון כאדם "מרושע". הוא טען שג'קסון מידר אותו מהמשפחה שלו. הוא טען כי ג'קסון הפסיק ליצור איתו קשר וסכסך בינו לבין אשתו לשעבר ובנו וטען שבגללו הם לא מדברים איתו. בנוסף הוא טען כי הוא שכר את העורך דין הכי אכזרי שיכל למצוא בשביל להשפיל את ג'קסון, בארי רוטמן.
גילברט או'סאליבן
גילברט או'סאליבן (נולד ב-1 בדצמבר 1946) הוא זמר-יוצר אירי-אנגלי, שבלט בתחילת שנות השבעים.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
האשמות
בהמשך טען כי רוטמן מסוגל להרוס כל דבר שעומד בדרכו ובדרך הכי מגעילה ואכזרית שהוא יכול לעשות את זה וכי הוא נתן לו את מלוא הסמכות לעשות זאת. ואם הוא אכן יעשה זאת הוא ינצח בגדול במשפט. הוא טען כי רוטמן מסוגל "להרוס את ג'קסון לנצח", "לסיים את הקריירה שלו", "להשפיל אותו" ו"להשאיר אותו ללא אמונה". לאחר מכן הוא המשיך ואמר: "הוא [מייקל] לא יאמין למה שיקרה לו. זה יהיה מעבר לסיוטים הגדולים ביותר שלו, הוא לא ימכור עוד אלבום אחד".
גילברט או'סאליבן
ביוגרפיה
או'סאליבן נולד בשם ריימונד (ריי) אדוארד או'סאליבאן בעיר ווטרפורד שבאירלנד. בשנת 1953, בגיל 7, עבר עם משפחתו ללונדון, ובגיל שמונה עבר עם משפחתו לעיר סווינדון שבאנגליה. בשנת 1964, בעת שלמד בקולג' לאמנויות, הקים להקה בשם "ריקי בלוז", עם מלקולם מאבט, קית' ריי וריק דייוויס, לימים חבר בלהקת סופרטרמפ. בלהקה שימש או'סאליבן בתפקיד המתופף.
קריירת מוזיקה
בשנת 1966 החל לשלוח הקלטות שלו לחברות תקליטים על מנת שיכירו אותו, אך ללא הועיל. הוא עבר ללונדון והחל לעבוד כאיש מכירות ברשת האופנה C&A. בשלב זה שלח הקלטת דמו לקולומביה רקורדס, ומאמציו נשאו פרי. החברה החתימה אותו, תחילה ככותב שירים, ובשנת 1967 החתימה אותו על חוזה הקלטות. לאחר ששלושה סינגלים שהוציא נכשלו, פנה או'סאליבן לגורדון מילס מחברת "MAM records", שהיה מנהלם של טום ג'ונס ואנגלברט המפרדינק. כפי שג'ונס והמפרדינק נטלו לעצמם שם במה, המליץ מילס לאו'סאליבן לשנות את שם הבמה שלו ל"גילברט או'סאליבאן", שהוא משחק מילים המתבסס על שמם של צמד יוצרי האופרה גילברט וסאליבן שפעלו בסוף המאה ה-19. הופעתו החיצונית של או'סאליבן הייתה בולטת, וכללה "תספורת קערת פודינג", מכנסיים קצרים וכובע שטוח.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
האשמות
כששוורץ שאל כיצד זה ישפיע על ג'ורדן, השיב צ'נדלר: "זה לא רלוונטי בעיני. בשורה התחתונה מייקל פוגע בו ואימו פוגעת בו. אני יכול להוכיח זאת ואוכיח זאת. עלה לי עשרות אלפי דולרים לקבל את המידע שקיבלתי ואתה יודע שאין לי כסף לזה אבל אני מוכן להתאבד כלכלית רק בשביל זה".
באוגוסט 1993 עקר אוון את אחד משיניו את ג'ורדן. כאשר היה תחת תרופות הרגעה שאל אוון את ג'ורדן אם ג'קסון נגע אי פעם באיבר מינו וג'ורדן אמר שכן.
גילברט או'סאליבן
הצלחה ראשונית
בסוף שנת 1970 השיר הראשון שלו "Nothing Rhymed", הגיע לעשרת הגדולים בבריטניה, וצעד במקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי. באירלנד מולדתו הגיע השיר למקום הראשון וכך גם בהולנד.
ב-1971 הוציא או'סאליבן לאור את אלבומו הראשון "Himself".
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
האשמות
כתוצאה מכך צ'נדלר והצוות המשפטי שלו פנו לג'קסון בבקשה שישלם להם פיצויים בסך 20 מיליון דולר אחרת יגישו נגדו תביעה. ג'קסון סירב. כמה שבועות לאחר מכן הצוות המשפטי של ג'קסון הציע הצעה נגדית אך בעבור מיליון דולר בלבד אך ההצעה נדחתה על ידי צ'נדלר שביקש במקום זאת 15 מיליון דולר. ג'קסון סירב והוריד את הצעתו ל-350 אלף דולר אך צ'נדלר סירב להצעה זו.
גילברט או'סאליבן
הצלחה ראשונית
בשנת 1972 הוציא את השיר (Alone Again (Naturally, אשר הקנה לו פרסום רב ברחבי העולם. השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית, שהה שישה שבועות לא רצופים במצעד הבילבורד הוט 100, ומכר שני מיליון עותקים בארצות הברית. בבריטניה הגיע השיר למקום השלישי, וזכה להצלחה במדינות רבות נוספות. את סולו הגיטרה בשיר ניגן המוזיקאי Big Jim Sullivan. בסך המכירות הכולל לשנת 1972 היה השיר שני לסינגל The First Time Ever I Saw Your Face של רוברטה פלאק. שני השירים היו מועמדים לפרס גראמי בקטגוריית שיר השנה והקלטת השנה בשנת 1973, אך שירה של פלאק היה זה שזכה בשני הפרסים.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
ב-18 באוגוסט החלה המחלקה להתעללות מינית בילדים במשטרת לוס אנג'לס בחקירה פלילית נגד ג'קסון. אימו של ג'ורדן, ג'ון אמרה תחילה למשטרה כי היא אינה תומכת בטענות שג'קסון הטריד מינית את ג'ורדן אך דעתה התערערה לאחר מספר ימים.
גילברט או'סאליבן
הצלחה ראשונית
להיט נוסף מבית סאליבן בשנת 1972 היה "Clair". הסינגל צעד במקום השני בארצות הברית, והגיע למקום הראשון בבריטניה וקנדה. להצלחה זכה גם הסינגל "Out of the Question". "Get down" שהתפרסם ב-1973 הצליח בארצות הברית (מקום 7), בריטניה (מקום ראשון) וגרמניה (מקום ראשון).
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
כתוצאה מכך המשטרה הוציאה צו חיפוש בביתו של ג'קסון בחוות נוורלנד. בנוסף במסגרת החקירה המשטרה חקרה 30 ילדים שהיו בקרבת ג'קסון אך אף אחד מהם לא טען שג'קסון התעלל בהם מינית. במסגרת החקירה הנהג של ג'קסון העיד כי נהג להסיע את ג'קסון לביתו של ג'ורדן בלילה ואסף אותו בבוקר במשך 30 ימים.
גילברט או'סאליבן
עזיבת MAM records
או'סאליבן נהנה מכמעט חמש שנים של הצלחה תחת חברת MAM records וניהולו של מילס, במהלכן שבעה סינגלים שלו הגיעו בבריטניה לעשרת הגדולים, וארבעה אלבומים שלו הגיעו לעשרת האלבומים הגדולים. בארצות הברית הגיעו שלושה משיריו לעשרת הגדולים, ואלבום אחד לעשרת הגדולים.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
באותה תקופה אנתוני פליקאנו, בלש אשר שכר ג'קסון ערך מסיבת עיתונאים וטען כי את אביו של ג'ורדן בניסיון לסחוט מג'קסון 20 מיליון דולר אך לא ציין פרטים נוספים מעבר לזה. גם משפחתו של ג'קסון ערכה מסיבת עיתונאים וטענה שמדובר בסחיטה. בעקבות הפרשה נאלץ ג'קסון לבטל הופעות בסיבוב ההופעות Dangerous World Tour.
גילברט או'סאליבן
עזיבת MAM records
הסינגלים הבאים שהוציא זכו למכירות פחותות לעומת להיטיו הקודמים. הפופולריות של או'סאליבן בעולם ירדה, ובשנת 1975 הגיע השיר האחרון שלו לטופ 20. או'סאליבן החליט לעזוב את גורדון מילס, ותבע אותו בגין סכומי כסף שסבר כי לא קיבל ממנו כדין.
קריירה משנות ה-80 ואילך
בשנת 1980 לאחר חמש שנות הפסקה חזר או'סאליבן לחברת קולומביה רקורדס, עמה עבד בעברו. הסינגל הראשון שהוציא בלייבל היה "What's in a Kiss?" הגיע בבריטניה למקום ה-19 בלבד. בהמשך בין היתר בגלל ההליך המשפטי שניהל מול גורדון מילס, הוא נמנע מלהוציא חומרים חדשים. בית המשפט פסק לטובתו של או'סאליבן בתביעה שניהל, ופסק שיקבל סך של 7 מיליון לירה שטרלינג.
ב-1991 פקד או'סאליבן שוב את שערי בית המשפט בתביעה שהגיש נגד הראפר ביז מארקי. התביעה האזרחית שהתנהלה בארצות הברית Grand Upright Music, נגד Warner Bros. Records Inc היוותה תקדים בהתייחסות לנוהג שהיה קיים על ידי אמני היפ הופ להשתמש בקטעי טקסט של שירים, ולהכניסם בתוך קטע היפ הופ מבלי לבקש רשות מבעלי זכויות היוצרים על הטקסט. בעקבות קבלת התביעה, על אמני היפ הופ היה לבקש אישור מראש טרם הכנסת בקטעי טקסט של שירים לתוך יצירות היפ הופ.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
ב-31 באוגוסט עורכת הדין גלוריה אלרד קיימה מסיבת עיתונאים ואמרה כי תוגש תביעה אזרחית נגד ג'קסון. למרות השמועות על כך שאלרד ייצגה את אוון וג'ון בתביעה האזרחית כי טענה שלא. ב-13 בספטמבר נודע כי העורך דין של התיק הוא לארי ר. פלדמן.
גילברט או'סאליבן
קריירה משנות ה-80 ואילך
או'סאליבן המשיך להקליט וזכה לפופולריות בולטת ביפן. האלבומים שהקליט בתחילת שנות ה-90 (כולל אלבום שהוקלט בהופעה חיה ביפן), כוונו תחילה לשווקים באסיה, והוא הרבה להופיע שם באופן קבוע.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
בספטמבר 1993 נסעה משטרת לוס אנג'לס לפיליפינים על מנת לחקור שניים מעובדי הבית לשעבר של ג'קסון. אם כי עדותם של העובדים לא הייתה נחשבת אמינה במיוחד מכיוון שהיה להם וויכוח עם ג'קסון לגבי המשכורת שלהם. ב-8 בנובמבר הוציאה המשטרה צו חיפוש גם בבית הוריו של ג'קסון. בשלב מאוחר יותר החלו הורים להתלונן כי המשטרה השתמשה בשיטות חקירה אגרסיביות כאשר חקרו את ילדיהם. הם טענו כי הם הפחידו את הילדים בשקרים כמו שיש להם תמונות עירום שלהם ואז אמרו להורים שהם הוטרדו אף על פי שזה לא היה נכון.
גילברט או'סאליבן
קריירה משנות ה-80 ואילך
ב-2011 שודר בערוץ BBC 4 ולאחר מכן בערוץ RTÉ האירי, סרט דוקומנטרי על חייו של או'סאליבן.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
חקירה
ב-6 באוקטובר 1993 ג'ורדן עבר שיחה עם ד"ר ריצ'רד גרדנר בניו יורק. במהלך השיחה ג'ורדן סיפר את מה האירועים שהתרחשו בזמן שהיו במונקו בטקס פרסי המוזיקה העולמית.
גילברט או'סאליבן
קריירה משנות ה-80 ואילך
ב-2018 הוציא או'סאליבן את אלבום האולפן ה-19 שלו. האלבום נכנס למקום ה-20 בבריטניה במצעד האלבומים, הופעה ראשונה במצעד זה מזה 40 שנה.
חיים אישיים
בשנת 1980 נישא או'סאליבן לזוגתו הנורווגית, ולהם שתי בנות העוסקות בתעשיית המוזיקה. מתגורר באי ג'רזי.
האשמות בניצול מיני של ילדים בידי מייקל ג'קסון ב-1993
עדויות מצוות העובדים ומילדים אחרים
ברט בראנס, אחד מהילדים שהעידו בחקירה אמר כי הוא חולק מיטה עם ג'קסון אך כי הוא לא עבר התעללות מינית: "הייתי בצד אחד של המיטה והוא היה בצד השני, זו מיטה גדולה", אמר בראנס בחקירה. וייד רובסון (אשר לימים היה הדמות המרכזית בסרט לעזוב את נוורלנד) אמר בזמנו כאשר היה בן 10 כי גם הוא חולק מיטה עם ג'קסון אך שום דבר מיני לא קרה.
לעומת זאת אחד המאבטחים של ג'קסון טען כי הוא פוטר מכיוון "שידע יותר מדי" ואף אמר כי ג'קסון אמר לו להשמיד צילום עירום של ילד. המאבטח טען כי לא התלונן שמטרה מכיוון שמכר את הסיפור תמורת 150 אלף דולר. ב-13 בדצמבר 1993 טענה המשרתת לשעבר של ג'קסון בלנקה פרנסיה כי היא ראתה אותו מתקלח עם ילד אחר. מאוחר יותר התברר כי גם היא מכרה את הסיפור שלה תמורת 20 אלף דולר. למרות השמועות פרנסיה טענה כי ג'קסון לא פיטר אותה.
בהמשך נודע בעקבות תביעה נוספת שהוגשה על ידי מאבטחים לשעבר של ג'קסון כי ישנן עדויות נוספות של מאבטחים שטענו כי נהגו להסיע את ג'קסון לבתים של ילדים קטנים בלילה.
החקירה כנגד אוון
במקביל לחקירה נגד ג'קסון התקיימה גם חקירה כנגד אוון. במסגרת החקירה נודע כי אוון היה פיגר בתשלומי מזונות בסך של 68,400 דולר למרות שהרוויח הרבה בעבודתו. לאחר חקירה שנמשכה חמישה חודשים, פרסם סגן התובע המחוזי במחוז לוס אנג'לס, מייקל מונטניה, הודעה פומבית לפיה לא הוגשו כתב אישום נגד אוון מכיוון שעורכי דינו של ג'קסון לא ידעו לספק פרטים מדויקים אודות הסחיטה לכאורה וגם כי ג'קסון עצמו מצא לנכון לשתף פעולה עם הסחיטה לכאורה של אוון. בנוסף אמר כי בכללי כל הדיונים שהתנהלו סביב הסחיטה לכאורה היו נראים כדיונים ליישב סכסוך אזרחי ולא כסחיטה.
שימוש בתרופות הרגעה
אוון הודה כי כאשר שאל את ג'ורדן האם ג'קסון התעלל בו מינית הוא השתמש בסם הרגעה בשם אמוברביטל לאחר שג'ורדן נאלץ לעבור ניתוח שיניים. אך מחקרים שנערכו בשנת 1952 הוכיחו כי בעזרת הסם אפשר לשתול זיכרונות שווא. בנוסף לדברי אליסון ווינטר, היסטוריונית מדעים מאוניברסיטת שיקגו ניתן לגרום לאנשים להגיד דברים בניגוד לרצונם כשהם נמצאים תחת השפעת הסתם כאשר רומזים להם דברים וחוזרים על השאלות ובעקבות כך ראייה זו נפסלה מהתיק.
מארק טורבינר הרופא המרדים בניתוח טען כי משתמשים בתרופה זו רק בעת טיפולי שיניים וכי לא נעשה שימוש בתרופה בשביל העדות. אך על פי תוכנית הרכילות "Hard Copy" טורבינר נתן לג'ורדן גליקופירוניום ברומיד והידרוקסיזין במקום אמוברביטל. כתוצאה מכך המנהל לאכיפת הסמים חקר את התרופות שנתן טורבינר במהלך ניתוחי שיניים והתגלה כי הוא נהג לתת למטופלים מורפיום ודמרול. על פי האישורים שהיו בידיי מועצת בוחני השיניים האמריקאית נקבע כי טורבינר מוגבל בתרופות שאותם הוא יכול לתת למטופלים אך התסבר בהמשך כי הוא חרג ממגבלות אלה למשל כאשר השתמש בתרופות לביצוע הרדמה כללית לאחר המטופלים.
חיפוש גופני
ב-10 בפברואר 1993 חשף ג'קסון כי הוא סובל ממחלת עור בשם ויטיליגו, מחלת עור אוטואימונית, שבה מאבדים אזורים מסוימים של העור את צבעם והעור הופך בהיר. בריאיון בו ג'קסון סיפר על כך צפו 90 מיליון איש והמחלה זכתה להכרה רבה בעולם ולתפוצה נרחבת בתקשורת. ביולי 1993 העיד ג'ורדן כי ג'קסון הרים פעם אחת את חולצתו על מנת להראות לו את הכתמים שלו.
ב-20 בדצמבר 1993, חוקרי מחלקת השריף של מחוז סנטה ברברה ושל ה-LAPD הוציאו לג'קסון צו לביצוע חיפוש גופני, מכיוון שהמשטרה רצתה לאמת את תיאורו של ג'ורדן על האנטומיה הפרטית של ג'קסון. כתוצאה מכך השוטרים צילמו את כל גופתו של ג'קסון. השוטרים חיפשו סימנים על גופו של ג'קסון אשר תואמים לכתמים אותם תיאר ג'ורדן. ג'קסון הסכים לבקשה מכיוון שאי הסכמה לבקשה נחשב לאינדיקציה לאשמה בבית המשפט.
הנוכחים בפרקליטות היו התובע המחוזי טום סנדון, בלש, צלם ורופא. הנוכחים מטעם ג'קסון היו שני עורכי דינו, רופא, בלש, שומר ראש וצלם. עורכי הדין וסנדון הסכימו לעזוב את החדר במהלך הבדיקה. בהתעקשותו של ג'קסון גם בלש התביעה עזב. שהוא במצב רגשי קשה ג'קסון עמד במרכז החדר ופשט את בגדיו. החיפוש נמשך 25 דקות ללא מגע.
ב-28 בינואר 1994 הגיעו דיווחים כי התיאורים של ג'ורדן לא תאמו את מה שמצאו בחיפוש הגופני על ג'קסון. על פי בלש LAPD ומומחה הפדופיליה ביל דוויין, שדיבר עם חדשות NBC בפברואר 2003, התיאור של ג'ורדן תאם את התמונות של איברי המין של ג'קסון. דוויין האמין כי העדות של ג'ורדן הייתה אמיתית ולא פיקטיבית. ה-DA וצלם השריף ציינו כי התיאור מדויק, אך השופטים סברו שהתמונות אינן תואמות את התיאור. במרץ 1994 נקראה אמה של ג'קסון קתרין להעיד בפני חבר השופטים הגדול של מחוז לוס אנג'לס. החוקרים שאלו אם בנה שינה את מראה איברי המין שלו. ג'ורדן טען כי ג'קסון היה נימול אך בדוח הנתיחה היה נראה שג'קסון לא נימול ושהעורלה שלו נראתה שלמה.
הטענות של לה טויה ג'קסון
ב-8 בדצמבר 1993 טענה אחותו של ג'קסון לה טויה ג'קסון שג'קסון הוא אכן פדופיל וכי שאר המשפחה שלהם תומכת בו מכיוון שהם פוחדים שהוא לא יתמוך בהם כלכלית. היא טענה כי העובדה כי עבר התעללות בילדות הפכה אותו לאדם מתעלל בעצמו. היא ובעלה דאז ג'ק גורדון סיפרו פעם כי ג'קסון ניסה לחטוף אותה ולהרוג אותה. אם כי ללה טויה לא היו תחילה הוכחות ממשיות כלשהן לדברים שאמרה.
אך לאחר מכן לה טויה טענה כי יש לה הוכחות לדברים שאמרה והציעה למכור אותם תמורת חצי מיליון דולר. בעקבות כך החלו מלחמות בין צהובונים שונים על המידע אך בסופו של דבר ההוכחות לא התפרסמו מכיוון שלא היו מספקות. בשנים מאוחרות יותר לה טויה חזרה מדבריה לאחר שטענה כי בעלה הכריח אותה להגיד את זה ובשנת 2000 ג'קסון אף סלח לל טויה על דבריה.
ליסה מארי פרסלי
ג'קסון פגש את ליסה מארי פרסלי בסביבות ה-26 במאי 1974 במהלך מסיבת אירוסין של אחד מאחיו של ג'קסון. בנובמבר 1992 ג'קסון יצר קשר מחדש עם ליסה. מאוחר יותר כאשר החלו ההאשמות נגדו, ליסה תמכה בו לאורך כל התקופה. ג'קסון הפך לתלוי רגשית בליסה שגם דאגה למצבו הבריאותי. בסוף 1993 ג'קסון הציע לליסה נישואים, השניים התחתנו אך התרגשו לאחר שנתיים.
בריאותו של ג'קסון
בעקבות הלחץ של ההאשמות נגדו ג'קסון החל להתמכר למשככי כאב אותם לקח בעקבות ניתוחים שעבר בקרקפת שלו. ככל שההאשמות נגדו התחזקו כך מצבו הבריאותי של ג'קסון הידרדר אף יותר, הוא הפסיק לאכול ואיבד 10 קילוגרם ממשקלו. לדבריו של ג'קסון הייתה לו נטייה להפסיק לאכול כשהוא ממש כעס או סבל מכאב נפשי. הוא סיפר כי חברתו אליזבת' טיילור אילצה אותו לחזור לאכול: "היא לקחה את הכף והכניסה אותה לתוך הפה שלי". הוא אמר שבסופו של דבר הוא התעלף והיה צריך להכניס לו מזון דרך הוריד.
ב-15 בנובמבר, עורך דינו של ג'קסון, ברט פילדס, דיבר בפומבי על פגישתם האחרונה במקסיקו סיטי והתמכרותו של ג'קסון: "חייו של [מייקל] היו בסכנה אם היה ממשיך ליטול כמויות אדירות כאלה של תרופות. הוא בקושי הצליח לתפקד כראוי או באופן אינטלקטואלי".
תגובתו של ג'קסון
בדצמבר 1993 ג'קסון הגיב לראשונה על ההאשמות נגדו:
"לאחרונה נאמרו הצהרות מגעילות רבות בנוגע לטענות על התנהגות לא תקינה מצידי. ההצהרות האלה עליי שגויות לחלוטין. כפי שאמרתי כבר מההתחלה, אני מקווה לסיום מהיר של החוויה המזוויעה והמחרידה הזו שאליה נקלעתי. לא אגיב בהצהרה זו על כל הטענות הכוזבות שמועלות נגדי מכיוון שעורכי הדין שלי יעצו לי שזה לא הפורום המתאים לעשות זאת. אני אגיד שאני מוטרד במיוחד מההתמודדות עם ההמונים ועם הפרסומים הנוראים של התקשורת. בכל הזדמנות, התקשורת פיתחה ותמרנה את הטענות האלה כדי להגיע למסקנות משלהן. אני מבקש מכולכם לחכות ולשמוע את האמת לפני שאתם מתייגים או מגנים אותי. אל תתייחסו אליי כאל עבריין, כי אני חף מפשע. נאלצתי לעבור בדיקה לא אנושית ומשפילה של מחלקת השריף במחוז סנטה ברברה ומשטרת לוס אנג'לס בתחילת השבוע. הם הגישו לי צו חיפוש שאפשר להם לצפות ולצלם את גופי כולל איבר מינן, ישבן, פלג גוף תחתון, ירכיים וכל אזור אחר שהם רוצים. הם חיפשו כביכול כל שינווי בצבע של העור שלי או כתמים על העור או עדויות אחרות למחלת העור שלי הנקראת ויטיליגו, עליה דיברתי בעבר. הצו גם הורה לי לשתף פעולה בכל בדיקה של הגוף שלי על ידי הרופא שלהם כדי לקבוע את מצב העור שלי כולל האם יש לי ויטיליגו או כל הפרעת עור אחרת. בצו עוד צוין כי אין לי זכות לסרב לבדיקה או לצילומים, ואם לא אשתף איתם פעולה, הם יציגו סירוב זה בכל משפט כאינדיקציה לאשמתי. זו הייתה החוויה הכי משפילה בחיי, שאף אחד לא צריך לסבול. וגם לאחר שמימשו את צו החיפוש הזה, הצדדים המעורבים עדיין לא היו מרוצים ורצו לצלם עוד יותר. זה היה סיוט, סיוט מחריד. אבל אם זה מה שאני צריך לסבול כדי להוכיח את חפותי, את חפותי המוחלטת, כך יהיה".
ב-5 בינואר 1994 בטקס פרסי ה-NAACP Image ה-26 נשא ג'קסון נאום בו טען כי הוא חף מפשע וזכה למחיאות כפיים מהקהל. גם מנחה הטקס תמך בג'קסון כאשר באחד מהפעמים שקרא בשמו הוסיף את המילים "חף מפשע עד שיוכח אחרת".
תגובת המדיה
אחת הכותרות שהוצגו הייתה: "מייקל ג'קסון: וילון נסגר" ובניו יורק פוסט הציגו את הכותרת "פיטר פן או סוטה" וכך היו רוב הכותרות שהוצגו. עיתונאי בשם דיימונד מהצהובון "Hard Copy" ניצל את 15 השנים הבאות על מנת להוכיח שג'קסון אכן פדופיל. למשל באחד מהפעמים הוא אמר שיש בידיו מסמכים שקשורים לחקירה והם "מצמררים". הוא טען כי אחד מהשמות שהופיעו בחקירה הוא השם מקולי קאלקין אך קאלקין הכחיש את הטענות שעבר התעללות על ידי ג'קסון.
שני צהובונים קנו מסמכים חסויים מהחקירה בשווי של 20 אלף דולר. באחד מהמסכים נכתב כי מספר עובדים לשעבר של ג'קסון מכרו עדויות שלהם על התנהגות בלתי הולמת של ג'קסון במקום לדווח על כך למשטרה. למשל זוג אחד טען כי ג'קסון ליטף את קאלקין באופן מיני. לאחר מכן הם טענו הכניס את ידיו למכנסיו. קאלקין הכחיש טענות אלו במשפט וגם במשפט שהיה נגד ג'קסון ב-2005.
כשג'קסון עזב את ארצות הברית בשביל מרכז הגמילה בלונדון הציע העיתון דיילי מירור טיול חינם בדיסניוורלד למי שיידע היכן ג'קסון נמצא בדיוק. בדיילי אקספרס טענו כי ג'קסון נמצא "במנוסה". בעיתון ניוז אוף דה וורלד טענו גם כי ג'קסון "נמלט". בצהובונים אלה גם טענו כי ככל הנראה ג'קסון טס לאירופה לעבור ניתוחים קומסטים שיהפכו אותו לבלתי מזוהה. מגיש תוכניות הטוק שואו הרלדו ריברה אף עשה באחד מתוכניותיו משפט מדומה שכביכול מאשים את ג'קסון בפשעיו. אם כי למרות זאת בסקר שנערך נמצא כי 75% מהמשיבים על הסקר חושבים שג'קסון דובר אמת.
תביעה משפטית
ב-14 בספטמבר הגישו ג'ורדן והוריו תביעה נגד ג'קסון. התביעה האשימה את ג'קסון במספר עבירות: פיתוי, גרימה מכוונת של מצוקה רגשית, התנהגות בלתי הולמת בכוונה, הונאה, רשלנות וביצוע מעשים מיניים בלתי הולמים. בנובמבר ביקשו עורכי דינו של ג'קסון להשהות את התיק למשך 6 שנים או עד לסגירת התיק הפלילי. החששות בנוגע למשפט אזרחי במהלך חקירה פלילית מתמשכת, ונגישות התובעים למידע על משפט אזרחי של התובעים, נבעה מזכויות התיקון החמישי של ג'קסון. מאחר ששתי קבוצות מושבעים גדולות סברו כי אין עדויות מספיקות להאשמות פליליות עד תום החקירה, התביעה יכלה להצליח להרכיב תיק סביב אסטרטגיית ההגנה במשפט, וליצור מצב הדומה לסיכון כפול.
בינואר 1994 ג'קסון היה אמור להעיד בעצמו אך העדות שלו נדחתה על ידי שופט בית המשפט העליון דייוויד מ. רוטמן אך רוטמן אמר כי אם יוגש נגד ג'קסון כתב אישום הוא ישקול לתת לו להעיד קודם. עורכי דינו אמרו שהוא "להוט" להעיד ושאם יוגש כתב אישום הם יתנגדו למהלך. ב-18 בינואר ג'קסון הסכים באופן רשמי כי הוא מוכן לדחות את העדות שלו. בנוסף עורכי דינו הצהירו כי אם אכן יוגש נגד ג'קסון כתב אישום הם יהיו מעוניינים שהמשפט הפלילי יהיה ראשון. אך החקירה נמשכה עד פברואר ולכן עורכי דינו היו צריכים להגיש בקשה לעכב את התביעה האזרחית. הבקשה נדחתה על ידי רוטמן ורוטמן קבע כי המשפט יתחיל ב-21 במרץ.
באותו החודש נקבע גם כי לא יוגש כתב אישום נגד אביו של ג'ורדן לאחר שעורכי דינו של ג'קסון הגישו נגדו תביעה בגין סחיטה בסוף אוגוסט 1993 מכיוון שג'קסון איחר על לדווח למשטרה על הסחיטה ואף ניהל משא ומתן עם אביו של ג'קסון במשך מספר שבועות סביב הנושא. אף על פי שנערך חיפוש בביתו של ג'קסון לא נערך בשום שלב חיפוש בבתים ובמשרדים של צ'נדלר או בבית של בארי רוטמן. בנוסף השוטרים חקרו ארוכות את העדים שהעידו כנגד ג'קסון ואף הפחידו אותם, בניגוד לחקירת הסחיטה שם לא הופעלו מהלכים שכאלה. אם כי חבר מושבעים גדול כן התכנס כאשר השניים סירבו להיחקר במשטרה. הארווד וויצמן, אחד מהאנשים בצוות ההגנה של ג'קסון טען כי הסיבה שהם ניהלו את המשא ומתן היה על מנת לפתור את המחלוקת מבלי לערב גורמים חיצוניים מבלי שהיא תיחשף לציבור
בפברואר 1994 התכנס חבר השופטים הגדול של מחוז סנטה ברברה כדי לבחון האם יש להגיש כתב אישום. במהלך 1994 הוצאו 2 מיליון דולר לחקירה בנושא ואף כונס פעמיים חבר מושבעים גדול אך אף אחד לא הצליח להוכיח את טענותיו של ג'ורדן.
הסדר
הצוות המשפטי של ג'קסון היה נפגש שלוש פעמים בשבוע בביתו של טיילור כדי לדון בתיק. בסופו של דבר, הוסכם שג'קסון חולה מכדי לעמוד במשפט ממושך וכי עליו להתייצב מחוץ לבית המשפט.
ב-25 בינואר 1994 ג'קסון והוריו של ג'ורדן הגיעו להסכם כאשר במסגרת ההסכם המשפחה קיבלה כ-23 מיליון דולר כאשר 5 מיליון מהם כיסו הוצאות משפטיות, 1.5 מיליון דולר לכל אחד מהוריו ושאר הכסף הלך לקרן נאמנות של ג'ורדן.
ב-29 בינואר נחשף כי ג'קסון ביקש מחברת הביטוח שלו לקחת חלק בתשלומי ההסדר. עורך דין מטעם החברה אמר כי החברה הציעה לג'קסון הצעה לפתרון הבעיה אך ג'קסון דחה אותה אף לאחר מכן ניהל עליה משא ומתן. רוס וורדריפ אנליסט מטעם החברה שלח מכתב לעורך דינו של ג'קסון ובו היה רשום:
"אקטים של פעילות מינית אינם מהווים פגיעה פיזית. יתר על כך פעולות מיניות, במיוחד כשהן נגד קטין, הן מטבען מכוונות והן פסולות ומזיקות. כיסוי בגין מעשים אלו הם תחת קוד המדיניות של מדינת קליפורניה".
על פי עורך דינו של ג'קסון חברת הביטוח שלו הייתה המקור הכלכלי להסכמי ההסדר. עורך דינו טען כי אף על פי שזה נשמע תמוה שחברת הביטוח הייתה המקור הכלכלי להסדר לחברת ביטוח יש את הזכות להסדיר תביעות המכוסות בביטוח כראות עיניו. בית המשפט הוא הגוף היחיד שיכול למנוע את הזכות הזו.
סגירת החקירה
התובע המחוזי גיל גרסטי אמר כי ההסדר לא השפיע על העמדה לדין פלילי וכי החקירה נמשכת. ג'ורדן צ'נדלר נחקר לאחר ההסדר על ידי בלשים שחיפשו ראיות להתעללות בילדים, אך לא הוגשו כתב אישום פלילי לאחר חקירה זו. ב-2 במאי 1994, חבר המושבעים הגדול של מחוז סנטה ברברה התפרק מבלי להרשיע את ג'קסון, בעוד חבר מושבעים גדול בלוס אנג'לס המשיך לחקור את הטענות על התעללות מינית.
ב-11 באפריל 1994, מושב המושבעים הגדול בסנטה ברברה הוארך ב-90 יום, מה שאפשר לאסוף ראיות נוספות. אם כי אנשים אשר היו מעורבים בחקירה אמרו כי הם היו מתוסכלים מחקירת חבר המושבעים הגדולה, ולא מצאו ראיות ישירות להאשמות ההטרדה.
משפחת צ'נדלר הפסיקה לשתף פעולה עם החקירה בסביבות 6 ביולי 1994 אך עד אז ג'ורדן הביע את נכותנו להעיד במשפט. ב-22 בספטמבר בעקבות חוסר העדות של ג'ורדן במשפט ועקב חוסר הראיות החקירה נסגרה באופן רשמי והמשטרה לא הגישה כתב אישום פלילי. פרקליטת המחוז סנידון לורן וייס, וראש היחידה לפשעי מין במחוזי DA, אמרו כי הפסקת החקירה אינה משקפת חוסר אמונה באמינות הקורבנות לכאורה. כל החקירה כללה שני מושבעים גדולים ויותר מ-400 איש ונחקרו במשך 13 חודשים, כך הם טענו. עוד נאמר כי חלק מהילדים שמחקרו העדויות שלהם נמצאו יותר מאוחר כשקריות. לטענת חבר השופטים הגדול, הראיות שהציגו משטרת סנטה ברברה ומפלגת ה-LAPD לא היו משכנעות מספיק כדי להפליל את ג'קסון או לזמן אותו למשפט, אף על פי ששופטים גדולים יכולים להפליל את הנאשם אך ורק על עדויות. על פי דו"ח של "Showbiz Today" משנת 1994, חבר השופטים הגדולים טענו כי "לא נשמעו ראיות מזיקות" והם "לא שמעו שום עדות מזיקה" במהלך הדיונים.
לאחר ההסדר
שבוע לאחר ההסדר בינואר 1994 הודיע פרקליט מחוז לוס אנג'לס אתורני גרסטי כי הוא תומך בתיקון חוק האוסר על קורבנות תקיפה מינית להיאלץ להעיד בהליכים פליליים. התיקון, שהוכנס לאספת המדינה בפברואר, היה מאפשר מיד לגרסטי לחייב את עדותו של ג'ורדן צ'נדלר.
ב-15 בפברואר 1994 שידרה PBS Frontline סרט תיועדי תחת השם "Tabloid Truth: The Michael Jackson Story" אשר עסק בפרשה. הסרט התמקד בעיקר בעוזרי משק הבית של ג'קסון שמכרו לצהובונים סיפורים אודות הפרשה, אם כי הסרט הציג את עדותם כלא אמינה. בנוסף הסרט סיפר גם את סיפורו של סוג עובדים נוסף שעבד אצל ג'קסון בעבר ומכר גם הוא סיפור על התעללות בילדים באמצעות שחקן הקולנוע הפורנוגרפי פול ברסי, שבעבר מכר בהצלחה סיפור ל"נשיונל אנקווירר". ברסי ערך הקלטה מוקלטת של ראיות לכאורה ואמר כי בכוונתו להעביר אותה לפרקליט המחוז. הוא מכר את הסיפור לעיתון "גלוב" תמורת 15,000 דולר.
שלוש שנים לאחר מכן הוציא ויקטור מ. גוטיירז ספר על מערכת היחסים בין ג'ורדן צ'נדלר וג'קסון. גוטיירז טען כי הספר מבוסס על יומן שג'ורדן ניהל אז וכלל פרטים על מפגשים מיניים לכאורה עם ג'קסון. אך על פי העיתון הגרמני די טאגסצייטונג, גוטיירז השתתף בפגישות של איגוד אהבות הנערים הצפון אמריקאי (NAMBLA), קבוצה הדוגלת באי-הפללה של פדופילים ופדרסטים, כעיתונאי בשנות השמונים. לדבריו, הקבוצה חשבה על ג'קסון כ"אחד מאיתנו" והם התעקשו שהקשר בין ג'ורדן לג'קסון היה רומנטי.
בשנת 1997, ג'קסון הגיש תביעה אזרחית נגד גוטיירז בגין לשון הרע לאחר שהוא טען כי יש לו קלטת של ג'קסון שהטרידה את אחיינו ג'רמי, בנו של ג'רמיין ג'קסון. חבר המושבעים פסק לטובת ג'קסון, וגוטרייז נאלץ לפצות אותו ב-2.7 מיליון דולר. גוטיירז ברח לצ'ילה לאחר התביעה. עורכת דינו של ג'קסון, זיה מודאבר, אמרה, "השופטים אמרו לנו שהם לא רק רוצים לפצות את מר ג'קסון ולהעניש את ויקטור גוטיירז, אלא לשלוח הודעה שנמאס להם מהצהובונים שמשקרים על ידוענים תמורת כסף". ג'קסון הגיש גם תביעה בסך 100 מיליון דולר נגד דיאן דימונד לאחר שהופיעה בתוכנית הבוקר של KABC "קן וברקלי" כדי לדון בקלטת לכאורה של גוטיירז. לאחר שידור הדיווח, ג'קסון הודיע שיתבע את חברי התקשורת ש"הפיצו שקרים ושמועות אכזריות עליו בניסיונות להרוויח כסף, להועיל לקריירה שלהם, למכור עיתונים או לגרום לצופים לצפות בתוכניות שלהם". אך תביעתו נדחתה בשנת 1997.
ג'ורדן שחרר את עצמו באופן חוקי מהוריו בשנת 1994, בגיל 14. בשנת 1996 תבע אוון צ'נדלר את ג'קסון בסביבות 60 מיליון דולר, בטענה שג'קסון הפר הסכם שמעולם לא ידון במקרה. בשנת 1999 פסק בית משפט לטובת ג'קסון ודחה את התביעה. בשנת 2006 האשים ג'ורדן את אביו כי תקף אותו בעזרת מוט, חנק אותו וריסס את פניו עם גז מדמיע אך האישומים בוטלו. ב-5 בנובמבר 2009, ארבעה עשר שבועות לאחר מותו של ג'קסון, אוון צ'נדלר נמצא מת לאחר שהתאבד.
השפעה על הקריירה של ג'קסון
תדמיתו של ג'קסון והצלחתו המסחרית נפגעו בעקבות הפרשה. ממשלת איחוד האמירויות הערביות אסרה עליו להופיע במדינה. בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור להקליט שיר ולצלם קליפ עבור הסרט החיים על פי משפחת אדמס אך נמנע מלעשות זאת וכתוצאה מכך הפסיד 5 מיליון דולר. בנוסף לכך באותה תקופה הוא התמכר לסמים בעקבות הפרשה וכתוצאה מההתמכרויות שלו לסמים מותג לא ידוע של בשמים אשר היה אמור לשתף איתו פעולה, ביטל איתו את שיתוף הפעולה. בנוסף גם חברת פפסיקו ביטלה את שיתוף הפעולה איתו. בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור לכתוב שיר המהדורה השלישית של המשחק סוניק הקיפוד אך מסיבות לא ידועות הפרויקט לא יצא לפועל, ככל הנראה גם בגלל הפרשה.
ב-6 בדצמבר 1993 היה ג'קסון אמור להופיע בתיאטרון ביקון בניו יורק ואף המופע היה אמור להיות מוקלט ומשודר בטלוויזיה על ידי רשת HBO אך כתוצאה מהלחץ הנפשי שנגרם לו בעקבות הפרשה ג'קסון התמוטט לפניי ההופעה וכתוצאה מכך ההופעה בוטלה. כשנה לאחר מכן יצא לסיבוב ההופעות HIStory World Tour שלמרות ההצלחה המטורפת שלו ג'קסון הופיע רק פעמיים בצפון אמריקה במהלך כל סיבוב ההופעות.
טענות נוספות
ב-18 בדצמבר 2003 הואשם ג'קסון בשבעה אישומים של התעללות מינית בילדים ושתי עבירות של שידול אדם אחר לבצע התעללות מינית בילדים. ג'קסון הכחיש את ההאשמות. סנדון שוב הוביל את התביעה.
המשפט נגד ג'קסון החל בסנטה מריה, קליפורניה, ב-31 בינואר 2005. השופט התיר עדויות על טענות עבר, כולל פרשת 1993, כדי לקבוע האם לנאשם יש נטייה לבצע פשעים מסוימים. עם זאת, ג'ורדן צ'נדלר עזב את המדינה כדי להימנע מלהעיד. ההגנה טענה: "התובעים ניסו לגרום לו [צ'נדלר] להופיע והוא לא התייצב. יש לנו עדים שיכולים להעיד שהוא אמר להם שזה לא קרה ושלעולם לא ידבר עם הוריו שוב על מה שהם גרמו לו לומר".
ג'ון צ'נדלר העידה כי לא דיברה עם בנה 11 שנים. במהלך עדותה טענה כי לא זכרה שהייתה תביעה נגדית על ידי ג'קסון וכי מעולם לא שמעה על כך מעורך דינה. היא גם אמרה כי מעולם לא הייתה עדה להתעללות. ג'קסון לא נמצא אשם בכל 14 האישומים ב-13 ביוני 2005.
אזור התעשייה אלון תבור
אזור התעשייה אלון תבור הוא אזור תעשייה השוכן בתחומי מועצה אזורית עמק יזרעאל, בין עפולה לכפר תבור, מדרום-מזרח לכביש 65.
אזור התעשייה היה בשלבי הקמה בשנת 1987. הוא תוכנן באופן ייחודי עבור מפעלים הזקוקים לפתרונות בנושא מניעת מפגעים אקולוגיים.
באפריל 2000 הוקמה מִנְהֶלֶת אזורי התעשייה "יזרעאל-עפולה", כשותפות בין עיריית עפולה והמועצה האזורית עמק יזרעאל, בסיוע המִנְהָל לאזורי פיתוח של משרד התמ"ס. המנהלה מאגדת את אזור התעשייה אלון תבור ואזורי התעשייה "עפולה צפון" ו"עפולה דרום".
מפעלים בולטים באזור התעשייה אלון תבור הם תחנת הכוח אלון תבור, מחלבת אלון תבור של "תנובה", יקבי כרמל, כתר פלסטיק, סטארפלסט ומפעל רושדי תעשיות מזון.
טרי פוקס
טרנס סטנלי פוקס (באנגלית: Terrance Stanley Fox; 27 ביולי 1958 – 28 ביוני 1981) היה אתלט קנדי, פעיל זכויות אדם ופעיל לטובת חקר מחלת הסרטן.
בשנת 1980, לאחר קטיעת רגלו בשל מחלת הסרטן בה לקה, הוא יצא לחצות בריצה את קנדה ממזרח למערב במטרה לגייס כסף ולהעלות את המודעות לחקר הסרטן. אף על פי שהתפשטות המחלה אילצה אותו לסיים את מסעו לאחר 143 ימים ו-5,373 קילומטרים, ובסופו של דבר, גם גבתה את חייו, מאמציו זכו אותו להוקרה כלל עולמית. ב"מרוץ טרי פוקס", המתקיים מדי שנה לזכרו של פוקס מאז שנת 1981, השתתפו מיליוני משתתפים מלמעלה מ-60 מדינות וכיום הוא מגייס התרומות הגדול בעולם לחקר הסרטן. נכון לינואר 2018, גויסו באמצעותו למעלה מ-750 מיליון דולר קנדי.
פועלו
פוקס היה רץ למרחקים ארוכים וכדורסלן בקבוצה של בית ספרו בעיר פורט קוקויטלם בקולומביה הבריטית וכן בקבוצה של אוניברסיטת סיימון פרייזר. רגלו הימנית נקטעה בשנת 1977 לאחר שאובחן בסרטן מסוג אוסטאוסקרומה, אך למרות זאת המשיך לרוץ באמצעות רגל תותבת. הוא גם שיחק בכדורסל נכים בוונקובר, וניצח עם קבוצתו בשלושה משחקי אליפות לאומיים.
בשנת 1980, הוא החל את "מרתון התקווה" - מרוץ חוצה יבשה במטרה לגייס כסף לחקר הסרטן. הוא קיווה לגייס דולר אחד מכל אחד מ-24 מיליון התושבים שגרו בקנדה באותה תקופה. הוא החל את הריצה בחודש אפריל בסנט ג'ונס (ניופאונדלנד ולברדור) ורץ מדי יום למרחק ששקול לריצת מרתון מלאה. פוקס נהיה ידוע לאומה עת שהגיע לאונטריו. הוא ערך מספר הופעות ציבוריות עם אנשי עסקים, אתלטים ופוליטיקאים במטרה לגייס כספים. הוא אולץ לסיים את המירוץ מחוץ לת'אנדר ביי, כשהסרטן התפשט לריאותיו. תקוותיו להתגבר על המחלה ולהשלים את המרתון התפוגגו כאשר נפטר 9 חודשים לאחר מכן.
בנוסף להיותו האדם הצעיר ביותר שקיבל תואר שותף במסדר קנדה, פוקס זכה בשנת 1980 בפרס לו מארש כספורטאי המצטיין של האומה וכן זכה בתואר איש השנה של התקשורת הקנדית  בשנים 1980 ו-1981. בהיותו גיבור לאומי, שמו הונצח בפסלים, דרכים, פארקים ובניינים ברחבי קנדה. בישראל הוזנק מרוץ טרי פוקס החל משנת 2020, פוקס מונצח בגן על שמו במתחם גן הפעמון בירושלים.
היד שמנענעת את העריסה
היד שמנענעת את העריסה (באנגלית: The Hand That Rocks the Cradle) הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 1992 בבימויו של קרטס הנסון, עם אנבלה שיורה ורבקה דה מורניי בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי סאטורן לסרטי אימה:
העלילה היא על אישה שרוצה לנקום באישה אחרת שגרמה להתאבדות בעלה ולאבדן עוברה. היא חודרת למשפחה בערמה וכמעט מצליחה לבצע את זממה. המתח נבנה בהדרגה ומגיע לשיאו בסוף הסרט.
הסרט צולם בסיאטל ובטקומה והצליח מאוד מבחינה מסחרית.
תקציר העלילה
מייקל בארטל (מאק מקוי) ואשתו קליר (אנאבלה שיורה) גרים בסיאטל עם בתם אמה (מדלין זימה) בת השבע. יש להם עוזר בית אפרו-אמריקאי מוגבל בשכלו בשם סולומון (ארני הדסון) שעוזר להם בבניית הגדר וחממת הפרחים.
קליר בהיריון והולכת להיבדק אצל הגינקולוג ד"ר ויקטור מוט (ג'ון דה לנסי). הבדיקה שלו מלווה בהטרדה מינית. קליר חוזרת מזועזעת ומספרת זאת למייקל. הם מגישים תלונה ובעקבות זה מגישות עוד נשים תביעה נגדו. הדבר מפורסם בטלוויזיה וד"ר מוט מתאבד בירייה.
אשתו של ד"ר מוט (רבקה דה מורניי) נמצאת בהיריון ועורכי הדין שלה אומרים לה כי בגלל התביעות נגדו, מוקפאים כל נכסיו והיא תצטרך גם לוותר על ביתם. היא מתעלפת מפילה את עוברה ונאלצת לעבור כריתת רחם דחופה.
לאחר שישה חודשים - קליר יולדת בן, ג'ואי, ומחפשת אומנת. היא נתקלת "במקרה" בגב' מוט שמציגה עצמה כפייטון פלנדרס, ומעוניינת במשרה. היא עושה רושם טוב על קליר שמקבלת אותה מיד גם ללא המלצות.
פייטון מתחילה בנקמה. היא מניקה בלילה את ג'ואי וקליר לא מבינה מדוע הוא אינו רוצה לינוק ממנה. היא רומזת על קשר לא תקין בין סולומון לאמה, שותלת את תחתוני אמה בחפציו של סולומון שם מוצאת אותם קליר שמפטרת אותו אף על פי שאמה אומרת שלא עשה לה כל דבר רע.
למייקל וקליר יש זוג ידידים - מרלן קרייבן (ג'וליאן מור) ובעלה מרטי (קווין סקוסן). פייטון רומזת לקליר שמייקל מנהל רומן עם מרלן. קליר מתחילה לחשוד בפייטון ומציעה למייקל לצאת לחופשה בלי פייטון. פייטון שומעת זאת ומתכננת מתקן בחממה שיופעל עם פתיחת הדלת וימוטט את גג הזכוכית על הנכנס.
מרלן הוא סוכנת נדל"ן ונתקלת בהצעת מכירה של ביתו של ד"ר מוט. בצילום היא מבחינה בפעמון רוח כמו זה שפייטון נתנה לקליר כמתנה. היא נוברת בספריית העיתונות, מתבוננת במילום הלווייתו של ד"ר מוט ומזהה את אלמנתו של הרופא כפייטון. מרלן ממהרת לבית בארטל ומטיחה זאת בפני פייטון ששולחת אותה למצוא את קליר בחממה. כשפותחת מרלן את הדלת מתמוטט עליה גג הזכוכית והיא נהרגת. פייטון יודעת שקליר סובלת מאסתמה ומרוקנת לה את כל המשאפים. כשקליר חוזרת ומוצאת את מרלן מתה היא מקבלת התקף אסמה קשה וכמעט מתה כי כל המשאפים שלה רוקנו בידי פייטון. ברגע האחרון היא ניצלת ומאושפזת.
רפיק וסלי
רפיק וסלי (באלבנית: Refik Veseli; 1925 - 2009) היה צלם מוסלמי מהכפר קרויה באלבניה. חסיד אומות העולם האלבני הראשון שזכה לתואר זה, הציל במלחמת העולם השנייה שתי משפחות יהודיות מידי השלטון הנאצי.
קורות חיים
רפיק וסלי נולד בשנת 1925 בקרויה שבאלבניה כבן הבכור למשפחה בת שלושה בנים. אביו היה צלם ומורה לצילום. עוד בילדותו התעניין רפיק בצילום ובגיל 17 נשלח ללמוד את מקצוע הצילום בחנות צילום בבעלותו של נשאד פריזריני בבירת המדינה - העיר טירנה. רפיק היה לעוזרו של פריזריני ושימש כמדובב לקצינים הגרמנים שבאו להצטלם בחנות.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
במהלך הכשרתו בחנות הצילום בטירנה, פגש רפיק את משה מנדיל- מורו לשעבר של פריזריני בעל החנות. מנדיל, יחד עם אשתו אלה ושני ילדיהם-גברא ואירנה, ברחו מסרביה לקוסובו עם פלישת הגרמנים באפריל 1941. מקוסובו, שהייתה תחת שלטון איטלקי, פונתה המשפחה יחד עם פליטים רבים ברכבת לאלבניה, שהייתה מוגנת עד כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, אז ריחפה על היהודים סכנה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, חזרה משפחת מנדיל לסרביה. משה פתח חנות צילום משלו בעיר מגוריהם החדשה, נובי סאד. וסלי הוזמן לגור בביתם ולהמשיך בלימודי הצילום שנקטעו עקב המלחמה. רפיק חי בחיק משפחת מנדיל עד עלייתם לישראל בשנת 1949, ולמרות המרחק נשמר הקשר בין משפחת מנדיל לרפיק וסלי ומשפחתו. רפיק העביר את הידע שרכש בצילום לבנו, פטמיר, והוריש לו את סטודיו הצילום שלו.
הכרה והנצחה
בשנת 1987 כתב גברא מנדיל ליד ושם את סיפורו. רפיק וסלי ומשפחתו היו לאלבנים הראשונים שזכו להכרת חסידי אומות העולם ביד ושם, והם הוזמנו לטקס בישראל. אלבניה באותם הימים הייתה מדינה קומוניסטית מבודדת ובלתי נגישה, אך רפיק, אשתו וילדיו קיבלו היתר מיוחד מנשיא המדינה לנסוע לישראל ולהשתתף בטקס ביד ושם.
בשנים 1992–1993 ייסדו רפיק וסלי וגברא מנדיל את אגודת הידידות אלבניה-ישראל במטרה לחזק את הקשרים בין שני העמים בכל התחומים.
בשנת 2014, הוחלף שמו של אחד מבתי הספר בברלין לבית ספר על שמו של רפיק וסלי (Refik-Veseli-Schule), לאחר שמורי בית הספר עברו סמינר ביד ושם בנושא חסידי אומות העולם המוסלמים.
אנתוני קונטררס
אנתוני דניאל קונטררס אנריקס (בספרדית: Anthony Daniel Contreras Enríquez; נולד ב-29 בינואר 2000 בסן חוסה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
קונטררס גדל במחלקת הנוער של ארדיאנו, ובשנת 2017 החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של קוסטה ריקה. הוא הושאל מהמועדון ללה יו, מוניסיפל גרסיה, גוואדלופה וגואנאקאסטקה מליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירה בינלאומית
ב-12 בנובמבר 2021 ערך קונטררס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 1-0 לנבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-27 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת אל סלוודור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
נסיכות ביירוית
נסיכות ביירוית (בגרמנית: Fürstentum Bayreuth) או מרקיזות ברנדנבורג-ביירוית (בגרמנית: Markgraftum Brandenburg-Bayreuth) הייתה טריטוריה חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, שנשלטה על ידי ענף הפרנקוני של בית הוהנצולרן. כיוון שפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג הפך למרקיז ברנדנבורג ב-1415/1417, העבירו נסיכי הוהנצולרן את התואר מארקגראף לנחלתם הפרנקונית, למרות שהנסיכות מעולם לא הייתה מרקיזות. עד 1604 הם השתמשו בטירת פלסנבורג בקולמבאך כמקום מגוריהם, ומכאן שהטריטוריה שלהם נקראה רשמית נסיכות קולמבאך או מרקיזות ברנדנבורג-קולמבאך עד לפירוק האימפריה ב-1806.
גאוגרפיה
נסיכות קולומבאך-ביירוית הוקמה מהרמות הצפוניות (אוברלנד) של רוזנות העיר נירנברג, בעוד שהשפלה הדרומית (אונטרלנד) היוותה את נסיכות אנסבך. תיחום הגבול הסופי נקבע על ידי הסכם הבית של רגנסבורג משנת 1541, והוסיף כמה שטחי אונטרלנד קטנים יותר לביירוית. עם זאת, הוא לא היה קשור לטריטוריית הליבה של אוברלנד שהשתרעה עד ליער הפרנקוני והרי פיכטלגבירגה. בשל היותה הררית ומיוערת בצפיפות, רוב האדמות היו בשימוש חקלאי מועט, עם זאת משאבי מינרלים, בעיקר מרבצי עפרות, הובילו לבניית מכרות רבים.
לצד בית המגורים בביירוית, הטריטוריות הנפרדות של אוברלנד ואונטרלנד נוהלו מהוף ומנוישטדט אן דר אייש בהתאמה.
היסטוריה
הנסיכות קמה עם מותו של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ב-21 בינואר 1398, כאשר אדמותיו חולקו בין שני בניו: המבוגר, יוהאן השלישי קיבל את קולמבאך-ביירוית והצעיר, פרידריך השישי, קיבל את נסיכות אנסבך.
שתי הנסיכויות אוחדו שוב תחת הבן הצעיר, פרידריך, לאחר מותו של יוהאן ב-11 ביוני 1420. במועצת קונסטנץ בשנת 1415, הקיסר זיגיסמונד העניק לפרידריך את התואר התורשתי של נסיך בוחר מברנדנבורג (כפרידריך הראשון). לבסוף מכר פרידריך את תואר רוזן העיר שלו לאזרחי העיר הקיסרית נירנברג. עם מותו ב-1440, שוב חולקו שטחיו בין בניו: הבכור, יוהאן האלכימאי, ויתר על זכות הבכורה שלו וירש את אביו בקולמבאך-ביירוית, בעוד שהשני, פרידריך, קיבל את נסיכות הבוחר מברנדנבורג. אנסבך עברה לבן השלישי אלברכט אכילס.
מכיוון שליוהאן האלכימאי לא היו יורשים גברים, הוא ויתר על זכויותיו בשנת 1457, ואז נפלה קולמבאך-ביירוית בידי אחיו, אלברכט אכילס. כאשר האח הבכור, פרידריך התפטר ב-1470, איחד אלברט את כל שטחי הוהנצולרן תחת שלטונו. לאחר מותו של אלברכט בשנת 1486 חולקו לבסוף הנסיכויות הפרנקוניות בהתאם לנטייתו של Dispositio Achillea, והועברו לבניו הצעירים מנישואיו השניים עם אנה מסקסוניה, זיגיסמונד ואחיו פרידריך השני.
הקו המבוגר
בעוד שנסיכות הבוחר מברנדנבורג הפכה לבסיס הכוח של שושלת הוהנצולרן העולה, נסיכות קולמבאך-ביירוית הוחזקה על ידי צאצאיו של פרידריך, באופן זמני באיחוד אישי עם אנסבך. השליטים היו ידועים בכינוי מרקיזי ברנדנבורג-ביירוית (אם כי ביירוית אינה קרובה לברנדנבורג). קולומבאך-ביירוית הפכה לחלק מהחוג הפרנקוני בשנת 1500.
לאחר שבשנת 1541 המרקיז השאפתני אלברכט אלקיביאדס קיבל על עצמו את השלטון על קולמבאך-ביירוית, הוא נכנס לשדה הקרב של המלחמה השמלקלדית, מספר פעמים החליף צד בין הקיסר קרל החמישי לבין הנסיכים הלותרניים של ברית שמלקלדן. בשנת 1552 הוא עורר את מלחמת המרקיזים השנייה נגד נירנברג ובנסיכים-בישופים השכנים של וירצבורג ובמברג. תוכניותיו הנוספות להקים מחדש את דוכסות פרנקוניה מימי הביניים תחת שלטונו הסתיימו בתבוסתו המוחלטת ובחרם קיסרי ב-1554.
את אלברכט ירש בן דודו גאורג פרידריך בשנת 1557, אשר משנת 1577 שלט גם בדוכסות פרוסיה כעוצר עבור קרוב משפחתו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה. עם מותו של גאורג פרידריך ב-1603, קו ביירוית המבוגר נכחד. הוא השאיר ליורשו, המרקיז כריסטיאן, בנו הצעיר של הבוחר ברנדנבורג יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, מדינה סדורה ומתפקדת.
הקו הצעיר
מרגרייב כריסטיאן קבע את מגוריו בביירוית; בשנת 1655 ירש אותו נכדו כריסטיאן ארנסט, שצבר כוח והשפעה על הפוליטיקה האימפריאלית בדרגה צבאית של גנרל-פלדמרשל. בשנת 1705 ייסד בנו הנסיך גאורג וילהלם את ה-Ordre de la Sincerité, קודמו של מסדר הנשר האדום הפרוסי. המרקיז פרידריך, ששלט משנת 1735, ואשתו וילהלמינה מפרוסיה, שניהם פטרוני האמנויות והמדעים, הביאו לבנייה מחדש של מעון ביירוית ברובו בסגנון בארוק מובהק (Markgrafenstil), כולל הקמת בית האופרה של המארקגראף שהושלם ב-1748. אוניברסיטה נוסדה בשנת 1742 והועברה לארלנגן בשנה שלאחר מכן. הענף הצעיר יותר של מרקיזי ברנדנבורג-ביירוית גוועה בשנת 1769 עם מותו של פרידריך כריסטיאן, ולאחר מכן נשלטו שוב ביירוית ואנסבך באיחוד אישי על ידי המרקיז קרל אלכסנדר. ב-2 בדצמבר 1791, קרל אלכסנדר חתם על הסכם עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, לפיו הוא מסר את נסיכויותיו למדינה הפרוסית כנגד קצבה לכל החיים. הוא התחתן עם אשת החברה אליזבת קרייבן ופרש לחיים פרטיים באנגליה, בעוד שביירוית ואנסבך נשלטו על ידי השר הפרוסי קרל אוגוסט פון הארדנברג.
הנסיכות נכבשה על ידי חיילים צרפתים במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, פרוסיה נאלצה לוותר על ביירוית על פי חוזה טילזיט משנת 1807. בקונגרס ארפורט ב-1808, הקיסר הצרפתי נפוליאון הציע אותה למכירה לממלכת בוואריה שזה עתה הוקמה; ואכן הנסיכות החליפה בעלים ב-1810 כנגד תשלום של 15 מיליון פרנק.
דייוויד וולאס
דייוויד וולאס (באנגלית: David Wallace; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אינדיאנה השישי בשנים 1837–1840. זמן קצר לפני בחירתו כמושל התרחשה, והממשל שקדם לו, שהוא היה חלק ממנו כסגן מושל המדינה, הכניס את המדינה לחובות כבדים. במהלך תקופת כהונתו כמושל נכנסה אינדיאנה למשבר פיננסי חמור ששיבש את מיזמי העבודות הציבוריות בה. הוא דחף לנקיטת כמה צעדים לעכב את חדלות הפירעון הבלתי נמנעת של מדינתו. בשל קשריו למצע העבודות הציבוריות, סירבה מפלגתו לבחור בו כמועמדה לתקופת כהונה שנייה. לאחר תום תקופת כהונתו של וולאס כמושל הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן היה יושב ראש המפלגה הוויגית באינדיאנה ושופט בבית המשפט המדינתי, תפקיד בו הוא כיהן עד יומו האחרון.
ראשית חייו
דייוויד וולאס נולד במחוז מיפלין שבפנסילבניה, כבכור מבין שבעת ילדיהם של אנדרו ואלינור וולאס. אביו היה מודד ובעל פונדק, שהיה ידיד קרוב של ויליאם הנרי הריסון כאשר השניים שירתו יחדיו במלחמת 1812. ידידות זו הפיקה תועלת למשפחת וולאס. אחיו של דייוויד וולאס, ויליאם ה. וולאס, מונה כמושל הרביעי של טריטוריית וושינגטון וכמושל הראשון של. אח אחר, ג'ון מ. וולאס, מונה כמפקד המשמר הלאומי של אינדיאנה.
כאשר סיים וולאס את שירותו הצבאי, הוא שב למשפחתו בברוקוויל. שם הוא החל ללמוד משפטים במשרדו של השופט מילס אגלסטון, וב-1823 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא נכנס לעבוד בעריכת דין עם חבר בית הנבחרים ג'ון טסט, וב-1824 נשא לאישה את בתו, אסתר פרנץ' טסט. לשניים נולדו ארבעה ילדים. אחד מהם, לואיס וולאס, כתב את הספר בן חור וכיהן כמושל טריטוריית ניו מקסיקו. בן אחר שלו, אדוארד וולאס, לחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים האמריקאית. ב-1836, לאחר מות רעייתו, נישא וולאס בשנית לזרלדה גריי סנדרס, שהייתה מנהיגה בתנועה להתנזרות מאלכוהול, ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים.
מחוקק באינדיאנה וסגן המושל
ב-1828 נבחר וולאס לבית הנבחרים של אינדיאנה, בו הוא שירת עד 1831, כאשר הוא נבחר כסגן מושל המדינה מטעם המפלגה הוויגית כשותפו למרוץ של נח נובל. כסגן המושל הוביל וולאס את הדיון בסנאט המדינתי על הקמתו של בנק אינדיאנה וזכה במוניטין של נואם מוכשר. וולאס דחף לביצועם של מיזמי עבודות ציבוריות באינדיאנה וצייר תמונה ורודה של מצבה של המדינה במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל. במהלך תקופת כהונתו כסגן המושל התגוררה משפחתו בקובינגטון.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כסגן המושל העבירה המדינה את חוק העבודות הציבוריות של מאמות'. אף על פי שבתחילה היה חוק זה פופולרי, עד מהרה התברר למנהיגי המדינה שחוק זה הוביל לקריסתה הכלכלית של המדינה. בעיה זו לא הובהרה עד תומה כאשר התמודד וולאס למשרת המושל ב-1837, אך היוותה חלק שולי של מסע הבחירות שלו. הוא נבחר כמושל בעיקר בשל תמיכתו קודם לכן בחוק העבודות הציבוריות, שהציבור עדיין תמך בו, ובשל תמיכתו בו של המושל הפופולרי נח נובל.
מושל אינדיאנה
תקופת כהונתו של וולאס כמושל אינדיאנה עמדה בצילה של ושנות אי-הוודאות הכלכלית שבאו אחריה. אינדיאנה זכתה לתקופה של עבודות ציבוריות בהן נסללו דרכים ונכרו תעלות, אך כמעט כל המיזמים הללו הופסקו במהלך משבר פיננסי זה. וולאס הצליח לארגן את המערכת הפיננסית של המדינה כדי לעכב את פשיטת הרגל הבלתי נמנעת שלה. הגירעון רק המשיך לגדול, ובסופה של תקופה זו כיסו הכנסותיה של המדינה רק חמישית מהוצאותיה, והריבית על החוב העצום של המדינה היה כשני שלישים מתקציבה. בשנה האחרונה לכהונתו של וולאס כמושל הופקו כל מיזמי הבניה. הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים כדי ליידע את חבריו שהעבודות כמעט חסרות ערך במצבם הנוכחי ושהאשראי של המדינה נוצל עד תומו. הוא יידע את המחוקקים שהמדינה תיכנס למצב של פשיטת רגל בשנה שלאחר מכן.
במהלך תקופת כהונתו של וולאס כמושל התרחשה ההעברה האחרונה של האינדיאנים באינדיאנה מאדמותיהם, ורק מעטים מהם שסירבו להתפנות מרצונם נשארו במדינה. במסגרת הסכם שיקגו של 1833 התפנו אנשי שבט הפוטאווטומי מאדמותיהם. וולאס הורה לגנרל והסנאטור ג'ון טיפטון לפנות קבוצה של 859 אנשי השבט מאזור פליימות' ושלח אותם ל. 42 אנשי השבט, רובם ילדים, מתו ממחלות ומהלחץ של הצעידה שארכה חודשיים ושנודעה בכינוי מסלול הדמעות.
כמושל קבע וולאס את התאריך בו ייחגג באינדיאנה חג ההודיה. ב-4 בנובמבר 1839 הוא הוציא צו מושל שבו נקבע 28 בנובמבר כמועד החג. הוא טען שהחלטתו זו נעשתה לבקשתם של נציגים מכנסיות שונות במדינה.