cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריטני ספירס
השפעות
לפני שספירס הצטרפה לפאנל התוכנית של The X Factor, הסביר סיימון קאוול שהוא, "מוקסם על ידי בריטני, שהיא אחת מהזמרות המדוברות ביותר - לא רק ככוכבת פופ - אלא כאישה בעולם כיום, זה אומר שיש לה כוח גדול שכזה. [...] והיא עדיין הכי חמה שיש בתעשייה, עדיין יש לה רשומות והיא עדיין שנויה במחלוקת שלה, ויש סיבה לכך". מרינה והיהלומים הזמרת ציינה שהאלבום שלה "Electra Heart", כולו ההשפעה העיקרית מספירס.
ספירס הייתה השפעה ישירה על העבודה של הזמרת פורסלין בלאק, לאחר שגדלה סביב המוזיקה שלה כילדה. בלאק מתארת את המוזיקה שלה כ"הילדים האהובים ביחד" של הזמרים מרילין מנסון לספירס. הזמר בבו נורמן, סיפר שכתב שיר אישי על ספירס שנקרא "Britney".
סגנון מוזיקלי
ספירס ידועה כזמרת פופ, ובדרך כלל משלבת היא בשיריה ובאלבומיה גם את סגנון הדאנס-פופ. לאחר צאת אלבום הבכורה שלה, היא זכתה להיות לאחת מהמוזיקאיות המשפיעות ביותר בעולם המוזיקה. אלבומה Oops!...I Did It Again, כלל בתוכו מפיקים מוזיקליים שונים הקשורים לז'אנר ה-R&B. בשני אלבומיה In the Zone ו-Blackout, שילבה ספירס את סגנון האלקטרופופ והדאנס. כמו כן, שני אלבומיה Femme Fatale ו-Britney Jean מכילים בתוכם שירים בסגנון האלקטרוני.
קול
לספירס יש סוג קול סופרן. לפני שזכתה להצלחה בינלאומית עם סינגל הבכורה שלה, הייתה ספירס מתוארת כמי ששרה "הרבה יותר עמוק מהקול המסחרי של היום", כאשר המפיק אריק פוסטר ווייט, אשר עבד עם ספירס על אלבום הבכורה שלה Baby One More Time... ורמי יעקב, אשר הפיק והוציא את אלבום הבכורה של ספירס עם מקס מרטין, אמר: "אני יודע מהפקות הקודמות שלי עם דניס פופ ומקס, כשאנחנו עושים שירים, יש סוג של דבר מאנפף. למשל עם בקסטריט בויז, אן סינק, להקות הבנים, היינו צריכים לדחוף את זה באמצעות אותו קול מאנפף. אך כשבריטני עשתה את זה, היא קיבלה סוג של קול צרוד, סקסי".
סגנון הופעות
ספירס ידועה בהופעותיה ובפעולות הריקוד המורחבות שלה, המשלבת "ריקודי בטן ומהלכים ארוטיים מתוחים", שזכתה להשפיע על "מעמדי ריקודים קשים", על אומנים כמו "הפוסיקט דולז ודניטי קין. קוראי המגזין "רולינג סטון" הצביעו ובחרו שספירס היא המוזיקאי האוהב ביותר כרקדנית.
הופעות של ספירס בטקסי פרסי "MTV Video Music Awards", בשנים 2000, 2001 ו-2003, זכו לשבחים רבים, בעוד שבטקס בשנת 2007, זכתה ספירס על ידי המבקרים לביקורות שהיא "התנדנדה בעמודי הריקוד שלה ופיהקה רק כמה מילים מזדמנות מן השיר". מגזין בילבורד, כינו את ספירס בשנת 2016, בהופעה בטקס "MTV" כה "קמאבק שלה" כאשר הופיעה בטקס וציינו שההופעה הייתה "אפקטיבית, אבל לא לגמרי מפוארת כמו שציפוי, והציעו שצריך להחזיר התואר שלה לכוכבת על של הפופ".
מורשת
ספירס זכתה לפרסום במגזין "רולינג סטון", בתור "אחת הזמרות הנשיות השנונות והמצליחות ביותר של שנות ה-2000". המגזין הצביע גם על כך שהיא, לצד אומנים אחרים הצליחו להוביל להפיכת מוזיקת הפופ לז'אנר פופולרי בשנות ה-90. מגזין בילבורד טוען כי ספירס הוכתרה לאחת מבנות המלוכה של הפופ". לדברי המגזין, "מאז ימיה הראשונים ב"מועדון מיקי מאוס", הזמרת מלואיזיאנה עקפה את גבולות הצלילים, וסללה את הדרך לדור של אמנים שמחבר את הפופ ללא בושה, מגדיר אותו מחדש, ומראה כיצד אפשר לצבור הצלחה עקבית בתעשיית המוזיקה". ספירס הוכתרה במספר כינויים מכובדים, ובראשם "נסיכת הפופ". מגזין טיים הכליל את ספירס במקום השישי ברשימתם "10 הדברים הטובים ביותר שקראו בשנת 2010" תחת 10 ההצהרות האופנה הטובות ביותר לשנת 2010.
ספירס ידועה בהופעותיה ובסרטוני הווידאו קליפים שלה. הווידאו הקליפ הראשון שלה, "Baby One More Time...", דורג במקום הראשון על פי Total Request Live, בקטגוריית "קטעי וידאו המוזיקליים ביותר". הכתב ממגזין בילבורד רוברט קלי הבחין כי לספירס יש סוג של "שירה סקסית וביישנית" והגדיר אותה כ"עידן החדש של הסגנונות של המוזיקת הפופ ובעלת ווקאליות שישפיעו על אמנים לאין ספור דורות".
ספירס הייתה מדורגת על ידי ערוץ המוזיקה "VH1", כאישה הרביעית של "50 הנשים הטובות ביותר בעידן הווידאו קליפים". "VH1" גם ציטט אותה בין הבחירות שלהם על "100 הנשים הגדולות ביותר בעולם במוזיקה", וגם מתוך ה-"200 אנשים הגדולים ביותר בתרבות הפופ". מבקרי מגזין "NME", דירגו את השיר "Toxic", ברשימת "500 השירים הגדולים של כל הזמנים" במקום 92, וכתבו כי "השיר המציא מחדש את מוזיקת הריקוד הפופולרית של הפופ המודרני".
במהלך טקס פרסי המוזיקה של "MTV" בשנת 2011, הוענק לספירס פרס מפעל חיים מיוחד מ-MTV על שמו של מייקל ג'קסון על תרומתה לתעשיית המוזיקה, במהלך הטקס העניקה לה ליידי גאגא את הפרס לספירס ואמרה "בריטני לימדה אותנו איך להיות חסרי פחד, ובלעדיה התעשייה לא תהיה אותו הדבר". גאגא גם ציטטה את ספירס כבעלת השפעה רבה, וכינתה אותה בתור אחת "מההופעות הפרובוקטיבית ביותר של זמנים".
הזמר בארי מנילו, סיפר שאלבומו "", נכתב בהשראה על חייה של ספירס על התקופה בה כאשר היא עברה את ההתמוטטות עצבים והמשברים עם צלמי הפפרצי. מנילו אמר: "הם שיגעו אותה, היא לא יכלה לחיות בלי שהם יעצרו ליד מכוניתה וימשיכו לרדוף אחריה עד שגרמו לה להגיע עד לנקודה שבה היא נשברה וגילחה את שערה. כולנו באמת הסתכלנו עליה באימה... ואני אמרתי לעצמי, 'אז זה מה שקורה בימים אלה למפורסמים?'".
מוצרים וחסויות
בשנת 2000, פרסמה ספירס מהדורה מוגבלת של משקפי שמש בשם "Shades of Britney". ב-2001, חתמה על עסקה עם חברת הנעלה סקצ'רס, ועסקת קידום מכירות עם חברת פפסי, בהיקף של 7–8 מיליון דולר, העסקה הגדולה ביותר שלהם באותה התקופה.
בשנת 2004, הופיעה בפרסומות של פפסי בטלוויזיה בנושא "גלדיאטורים", תוך שביצעה גרסת כיסוי לשיר "We Will Rock You", ביחד עם ביונסה, פינק ואנריקה איגלסיאס. ב-19 ביוני 2002, היא הוציאה את משחק הווידאו הרב-פלטפורמתי הראשון שלה, "Britney's Dance Beat", שזכה לביקורות חיוביות.
ספירס גם שיתפה פעולה עם חברת "הסברו" בשנת 2012, והוציאו יחדו גרסה בלעדית למשחק "פלונטר" שנקראה "Twister Dance", אשר הכילה רמיקס בלעדי של הסינגל "Till the World Ends". ספירס גם הוציאה פרסומות לקידום המשחק, אשר בבימוי ריי קיי. בהמשך ספירס שיתפה שוב פעולה והוציאה גרסה מחודשת למשחק שנקראה "Twister Rave", אשר הכילה רמיקס בלעדי של הסינגל "Circus". בשנת 2016, ספירס וחברת המשחקים "Glu Mobile", החלו לעבוד וליצור משחק תפקידים משלה שנקרא, "Britney Spears: American Dream". היישום הושק רשמית במאי 2016 והוא יצא במערכות הפעלה IOS ואנדרואיד. במרץ 2018, נחשף כי ספירס היא הפרזנטורית של בית המותג הצרפתי והמודרני והיוקרתי "KENZO".
מוצרי טיפוח ובישום
לאורך הקריירה שלה, הוציאה ספירס עשרות מוצרי טיפוח ויופי, בשמים, איפור וכדומה. בשנת 2004, השיקה את מותג הבשמים שלה בחסות חברת הקוסמטיקה "אליזבת ארדן", שנקרא "Curious". בשנה הראשונה הצליח מותג הבשמים לגרוף סכום של כ-100 מיליון דולר. נכון לשנת 2012, מותג הבשמים שלה הניב סכום של כ-1.5 מיליארד דולר. על פי דיווח של עיתון "דיילי אקספרס" שפורסם בשנת 2013, נטען כי בכל 15 שניות נמכר בושם של ספירס. בשנת 2018, השיקה ספירס את הבושם הראשון שלה בסגנון יוניסקס הנקרא "Prerogative".
נכון לשנת 2019, הוציאה ספירס 25 בשמים שונים, בהפצת חברת הקוסמטיקה "אליזבת ארדן".
תרומות
ספירס הקימה הקרן למען ילדים נזקקים על הנקראת "Britney Spears Foundation". היא הסבירה שהפילוסופיה שמאחורי הקרן אותה הקימה היא "שמוזיקה ובידור יש איכות ריפוי שיכולה להועיל לילדים". הקרן גם תמכה במחנה השנתי של ספירס לאמנויות הבמה, שם היו לחניכים הזדמנות לחקור ולפתח את כשרונותיהם. באפריל 2002, באמצעות מאמציה של ספירס וקרן שלה, הוענק סכום של 1 מיליון דולר לקרן של מגדלי התאומים בשביל לתמוך בילדים של האנשים שהעניקו עזרה באותו מתקפת הטרור והושפעו על כך בתקיפה שקרתה ב-11 בספטמבר 2001. עם זאת, בשנת 2008, דווח כי לקרן יש גירעון נמוך מהמצופה. לאחר שאביה ועורך הדין אנדרו וולט הובילו לסגירתו בשנת 2011.
הישגים בולטים ופרסים
ספירס מוכרת בתור האומן הכי צעיר אשר זכתה בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בגיל 21, משמה הפך אותה לזמרת הצעירה ביותר שקיבלה כוכב בשדרת הכוכבים.
נכון לשנת 2017, על פי מגזין בילבורד, ספירס מכרה מעל 150 מיליון ברחבי העולם, מה שהופך אותה לאחד מהמאמני המוזיקה הנמכרים ביותר בכל הזמנים; ויותר מ-70 מיליון בארצות הברית, כולל 36.9 מיליון אלבומים דיגיטליים. ספירס זוכה גם להכרה כאמנית הנמכרת ביותר באלבומים של שנות ה-2000 בארצות הברית, כמו כן גם בתור האומנית החמישית באופן כללי.
בחודש דצמבר 2009, הגדיר מגזין בילבורד את ספירס כהאמן ה-8 של שנות ה-2000 בארצות הברית. היא אחד מהאומנים המעטים בהיסטוריה שהצליחו להכניס מספר אלבומים במקום הראשון בשלושה עשורים בכל הקריירה בארצות הברית. בשנת 2011, בזכות הסינגלים "3", שיצא בשנת 2009 ו-"Hold It Against Me", נהפכה ספירס לאומן השני אחרי מריה קארי בהיסטוריה של מצעד בילבורד הוט 100 שסינגל הבכורה שלה נכנסו למקום ראשון. בשנת 2016, ספירס דורגה במקום ה-20 ברשימת האומנים המובילים של בילבורד בכל הזמנים.
משפחה וחיים אישיים
אחיה הבכור בריאן ג'יימס הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה, ואחותה הקטנה ג'יימי לין היא שחקנית וזמרת.
בין השנים 2001–1999 ניהלה מערכת יחסים עם הזמר והשחקן ג'סטין טימברלייק. ב-3 בינואר 2004, נישאה ספירס לחבר ילדות שלה, ג'ייסון אלן אלכסנדר, והנישואים בוטלו כעבור 55 שעות. ב-18 בספטמבר 2004, נישאה לרקדן שלה קווין פדרליין. לזוג נולד בן ראשון (14 בספטמבר 2005) ובן שני (12 בספטמבר 2006), וב-7 בנובמבר 2007 הזוג התגרש. ספירס ניהלה בשנים 2015–2007, מערכות יחסים עם ג'ייסון טרוויק, דייוויד לוקאדו, ועם צ'ארלי אברסול.
בשנת 2016 ספירס נכנסה למערכת יחסים עם הדוגמן סאם אסגרי, אותו הכירה במהלך צילומי הקליפ לסינגל "Slumber Party". ב-12 בספטמבר 2021 השניים התארסו. ב-9 ביוני 2022, נישאו הזוג. לאחר משבר ביחסים, החליטו השניים להתגרש באוגוסט 2023.
בשנת 2017, הונה של ספירס הוערך בכ-200 מיליון דולר. למרות זאת, מאז חדלה לעבוד בשנת 2019, הונה הוערך בכ-60 מיליון דולר.
במצעד הבילבורד
חמישה משיריה של ספירס כבשו את ראש מצעד הפזמונים האמריקאי במצעד הרשמי בילבורד הוט 100, בתור אמנית סולו או בתור אורחת בשיר, ושישה עשר להיטים הגיעו ל-Top 10. אחד עשר מלהיטיה של ספירס כבשו את מצעד שירי הדאנס של בילבורד.
6 מתוך 9 אלבומי האולפן של ספירס הגיעו למקום הראשון במצעד בילבורד 200.
להיטי המקום הראשון:
דיסקוגרפיה
{{שלושה טורים|
דאיסוגי
דַאיסוּגִי (ביפנית: 台杉) היא שיטה יפנית של גיזום מסורתי המשמש ל"חקלאות עץ" בעצי סוגי. תרגום חופשי של המונח "דאיסוגי" הוא "משטח ארז".
ענפים היוצאים מבסיס העץ נגזמים בקפידה לאורך תקופה ארוכה, כך שגזעיהם יישארו ישרים, בעוד הגזע הראשי המרכזי ממנו יוצאים ענפי הדאיסוגי נשאר נמוך ואופקי, והוא נשאר גם לאחר שכורתים את בולי העץ כדי לגדל את הדור הבא של הענפים. נהוג לחשוב כי ייצור בולי עץ על ידי דאיסוגי החל בתקופת אשיקאגה. באותה תקופה, טקס התה הפך לפופולרי בין השאר בגלל שבולי דאיסוגי שימשו בבניית חדר תה, למשל עבור גומחת טוקונמה. אזור קיטיאמה של קיוטו הפך ידוע במיוחד בשל יערות הדאיסוגי המרשימים שלו.
במאה ה-14, צורה של אדריכלות סוקיה-זוקורי ישרה ומסוגננת הייתה מאוד אופנתית ביפן. עם זאת, לא היו מספיק חומרי גלם בסביבה כדי לבנות את הבתים הללו עבור כל אציל או סמוראי שרצה. מכאן שפותחה טכניקת דאיסוגי של יישום טכניקות גיזום בונסאי על עצים בקנה מידה גדול.
הטכניקה מביאה לקציר של בולי עץ ישרים ללא צורך לכרות את כל העץ. למרות שבמקור הייתה טכניקת ניהול יערות, מצאה הדאיסוגי את דרכה גם לגנים יפניים כמאפיין אסתטי.
הגידול נחשב ידידותי במיוחד לסביבה בשל העובדה שמייצרים בולי עץ מבלי לכרות אפילו עץ אחד, אולם הוא דורש טיפול והשקעה רצופים ולכן אינו נפוץ.
רשימת יצירות מוזיקליות מאת פרידריך ניטשה
להלן רשימת יצירותיו המוזיקליות של פרידריך ניטשה.
סין קארה
חוסה חורחה אריאגה רודריגז (בספרדית: Jose Jorge Arriaga Rodriguez; נולד ב-5 בספטמבר 1977) הידוע יותר בשם הבמה שלו, סינטה דה אורו (שפירושו מספרדית: "סרט זהב") הוא מתאבק מקסיקני-אמריקאי, המופיע בארגוני היאבקות עצמאיים במקסיקו. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה סין קארה (שפירושו מספרדית: "חסר פנים"), והיה המתאבק השני ובעל התקופה הארוכה ביותר שעשה שימוש בדמות של סין קארה.
אריאגה חתם על חוזה ב-WWE בשנת 2009 וערך את הופעת הבכורה שלו ברוסטר הראשי שנתיים לאחר מכן כסין קארה, כאשר הוא החליף באופן זמני את המתאבק לואיס אוריווה, שהיה המתאבק המקורי מאחורי הדמות. באוקטובר 2011, הוא הפסיד בקרב מסכה נגד מסכה לאוריווה ולאחר מכן החל להופיע עם פנים חשופות תחת שם הבמה הוניקו. בשנת 2013, לאחר שחרורו של אוריווה, אריאגה נכנס לדמותו של סין קארה באופן קבוע. בניגוד לאוריווה שידע לדבר רק בספרדית, הצגתו של אריאגה כסין קארה הוסברה כאחד שגדל בארצות הברית וידע גם את השפה האנגלית בנוסף לשפה הספרדית. בשנת 2014, הוא זכה באליפות הזוגות של NXT ביחד עם קאליסטו, כשהשניים נודעו בשם "הלוצ'ה דרגונס". הוא שוחרר מהארגון בשנת 2019.
החיים שלפני
רודריגז נולד ב-5 בספטמבר 1977 באל פאסו, טקסס להורים מהגרים ממקסיקו. בזמן שחלם להפוך למתאבק מקצועי, רודריגז עבד בבית הלוויות של סביו בחוארס. כמו כן, הוא סיים תואר ראשון בחניטה וקברנות במקסיקו.
חיים אישיים
לאריאגה יש בן אחד.
בנובמבר 2016, דווח שארגון ה-WWE הורה לו להשתתף בסדנה לשליטה בכעסים, זאת לאחר שנקלע לעימותים עם כריס ג'ריקו וסיימון גוטץ'.
המדרגות הטורקיות (סיציליה)
המדרגות הטורקיות (באיטלקית: Scala dei Turchi) הוא צוק סלעי לחוף הים התיכון בקרבת ריאלמונטה שבנפת אגריג'נטו שבדרום סיציליה המוגדר כשמורת טבע. הצוק בנוי מאבן גיר והטבע עיצב אותו בצורת מדרגות. החופים החוליים שלידו זכו לפרסום לאחר ששימשו למחסה לפירטים (בין השאר לפירטים טורקים שנתנו את שמם לאתר). המקום פופולרי בקרב תיירים ורשויות סיציליה פועלים להפיכתו לשמורת טבע ולהכרזתו כאתר מורשת עולמית.
מבנה האתר
מצוק הגיר, שגובהו כ-50 מטר, נוצר ממשקע ימי בעידן הפלאוקן ומתאפיין בצבע לבן בוהק. החשיפה למזג האוויר ולמלח הים גרם לשחיקת הסלע וליצירת שפוע דמוי מדרגות היורד לים. המצוק בולט לים ויוצר בשל כך מפרצים חוליים מוגנים משני צידיו.
מורשת
המפרצים משני צידי המצוק שימשו לאורך ההיסטוריה לעגינת ספינות של פירטים בגלל היותם סגורים ובגלל ההגנה מהרוח שמספק המצוק. כבר בימי הביניים המוקדמים שימשו המפרצים לעגינת ספינות של סרצנים שפעלו ברחבי הים התיכון. החל מהמאה ה-16 שימש המקום לעגינת שודדי ים ברברים, שהגיעו מצפון אפריקה, והתמודדו מול ספינות של הצלבנים. בתקופת האימפריה העות'מאנית שימש המקום לספינות פירטים טורקים שנתנו למקום את שמו.
שמורת טבע
ב-2007 הגישו רשויות העיר הקרובה, ריאלמונטה, בקשה להכרה באתר כאתר מורשת עולמית (בקשה שעדיין לא אושרה).
בפברואר 2020 החליטו רשויות מחוז אגריג'נטו, שהאתר נמצא בתחומה, להלאים את האתר מידי הבעלים המקומיים לאחר הזנחה של שנים שהביאה להרס של האתר עקב עומס תיירים וונדליזם. במסגרת הלאמה זו נסגר האתר כדי לבחון דרכים לאפשר ביקורים במקום. כמו כן מתנהל הליך משפטי מול גורם הטוען שהחוף בבעלותו.
בינואר 2022 אירע מקרה של ונדליזם באתר במהלכו נצבע הצוק בצבע אדום אך נוקה לאחר מספר ימים.
בתרבות
האתר התפרסם בעקבות סדרה של ספרים שכתב הסופר האיטלקי אנדראה קמילרי שבמרכזם דמותו של "המפקח מונטלבנו". בחלק מספרים אלו התחוללה העלילה באזור המצוק הלבן והסביבה.
הבמאי הסיציליאני ג'וזפה טורנאטורה צילם חלק מסרטיו באתר זה וביניהם הסרטים "מלנה" (בכיכובה של מוניקה בלוצ'י), אהבה במלחמה  ואריתימיה (Arritmìa). כמו כן צילם טורנאטורה באתר מספר פרקים של הסדרה על "המפקח מונטלבנו" של אנדראה קמילרי.
מוזיאון הזכוכית (טקומה)
מוזיאון הזכוכית (באנגלית: Museum of Glass; ראשי תיבות: MOG) הוא מוזיאון המוקדש לאמנות הזכוכית וממוקם בטקומה שבמדינת וושינגטון. המוזיאון מתמקד באמנות עכשווית של זכוכית.
היסטוריה
המוזיאון הוקם בטקומה בשל היותה עירו של אמן הזכוכית הנודע דייל צ'יהולי ונועד לספק סביבה דינמית ללמידה אודות אמנות הזכוכית, באמצעות חוויות, תערוכות ואוספי אמנות בתחום זה. המוזיאון עוצב על ידי האדריכל הקנדי ארתור אריקסון, ונפתח ביולי 2002. הוא הוקם סמוך לאוניברסיטת וושינגטון-טקומה, על נתיב המים תי-פוס (Thea Foss), והוא מחובר אל העיר באמצעות גשר מקורֶה מזכוכית, המקושט באלפי יצירות זכוכית של צ'יהולי.
המוזיאון כולל מבנה בצורת קונוס בגובה 27 מטר, בו מוצגים יצירות ניפוח זכוכית מגוונות, ובו מתארחות תערוכות מתחלפות של אמני זכוכית ידועים. כן כולל המוזיאון סדנה לעבודה בזכוכית, המזמינה אמני זכוכית ידועים וחדשים מכל העולם לעבוד בה וליצור בזכוכית במשך מספר ימים, כאשר המבקרים במוזיאון יכולים לצפות בהם במהלך עבודתם.
שמואל וינברג (סלונים)
רבי שמואל וינברג (תר"י, 1850 – י"ט בשבט תרע"ו, 24 בינואר 1916), מכונה הדברי שמואל על שם ספרו, היה האדמו"ר השני בשושלת אדמו"רי חסידות סלונים. עמד בראשה החל מסוף שנת 1883 ועד לפטירתו בשנת 1916.
קורות חייו
נולד לרב יחיאל מיכל אהרן, בנו של מייסד חסידות סלונים, אברהם וינברג. את עיקר דרכו ומשנתו רכש אצל סבו. הרבה לנסוע אל אדמו"רי דורו, בהם רבי חיים הלברשטאם, אצלו שהה תקופה ארוכה, ורבי דוד משה מטשורטקוב.
ניהל פעילות ציבורית ענפה. ניהל יחד עם החפץ חיים קרן כספים שתמכה בהקמת תלמודי תורה ומקוואות. השתתף בהקמת הארגונים "כנסת ישראל" ו"מחזיקי הדת", ובהמשך היה שותף להקמת אגודת ישראל. עמד בקשר עם רבי חיים מבריסק, החפץ חיים ועוד רבים. בקשריו עם אדמו"רי ורבני דורו שימש כשליחו בן אחיו רבי אברהם וינברג (השלישי) שהפך לימים לאדמו"ר מסלונים.
כדרכם של אדמו"רי חסידות סלונים עמד בקשר הדוק עם היישוב החסידי בארץ ישראל ותמך בו. בצעירותו ביקר פעמיים בארץ. עמד בנשיאות כולל רייסין שתמך במאות משפחות שגרו בטבריה, צפת וירושלים והתרים עבורו. בשנת תר"ס פעל להקמת ישיבת אור תורה על ידי חסידו הרב משה קליערס, רבה האשכנזי של העיר.
נפטר בי"ט בשבט ה'תרע"ו, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בעת שהותו בטיפול רפואי בוורשה, ובשל קשיי ההתניידות בעת מלחמה נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
שיחותיו ודברי תורתו ששרדו יצאו לאור בתשרי תשכ"ט על ידי האדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי (ה"נתיבות שלום"), בספר "דברי שמואל".
צ'צ'ניה
רפובליקת צ'צ'ניה (ברוסית: Чеченская Республика, צ'צ'נית: Нохчийн Республика) היא רפובליקה רוסית השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית. גובלת במזרח בדאגסטן, בדרום בגאורגיה, במערב באינגושטיה ובצפון במחוז סטוורופול. אוכלוסייתה מונה כ-1.39 מיליון בני אדם ובירתה העיר גרוזני. ההמנון הלאומי של צ'צ'ניה הוא שיר השטלק. הרוב המכריע של תושבי צ'צ'ניה הם מוסלמים.
היסטוריה
האזור הגאוגרפי של צ'צ'ניה נכבש במהלך המאה ה-19 על ידי האימפריה הרוסית, במסגרת מלחמת הקווקז. האזור כולו היה חשוב עקב קרבתו לים הכספי ודרכי הגישה למעברים בהרי הקווקז עליהן שלט. לימים צ'צ'ניה עצמה הפכה לבעלת חשיבות בזכות שדות נפט נרחבים שהתגלו בה, ולאחר מכן בעקבות מפעלי הזיקוק וצינור הנפט שהוקמו בה.
במהלך התקופה התמרדו תושבי הקווקז, אשר רבים מהם היו מוסלמים סונים (מרבית התושבים באזור התאסלמו החל מהמאה ה-16), כנגד השלטון הצארי הנוצרי. מרידות אלו היו לאו דווקא צ'צ'ניות, ולרוב השתתפו בהן תושבי האזור כולו - בייחוד מאינגושטיה ודאגסטן. עם פרוץ המהפכה הבולשביקית צידדו הצ'צ'נים בקומוניסטים, מעודדים מהבטחות שונות לחופש דת, וכך אכן היה בתחילת שלטון ברית המועצות. לאחר מספר שנים השתנה יחס הממשלה הסובייטית כלפי האסלאם בצ'צ'ניה, ובמקביל התקינה מושלים רוסים על האזור, בו היה מיעוט רוסי בלבד. הצ'צ'נים החלו להתקומם שוב, הפעם גם תוך כדי הבעת רגשות לאומיים.
במלחמת העולם השנייה הגלה סטלין את מרבית הצ'צ'נים לקזחסטן באשמת שיתוף-פעולה עם הנאצים. במסגרת זו הועברו מהרפובליקה האוטונומית כ-500 אלף תושבים והרפובליקה עצמה כישות אוטונומית חדלה מלהתקיים. בשנת 1957, תחת הנהגתו של ניקיטה חרושצ'וב, וכחלק מתהליך הדה-סטליניזציה שעברה ברית המועצות, טוהר שמם של הצ'צ'נים מאשמת שיתוף הפעולה עם הנאצים והם הורשו לשוב למולדתם.
עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הכריזו הצ'צ'נים על עצמאותם והקמת הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה תחת הנהגתו של ג'וחר דודייב, גנרל לשעבר בחיל-האוויר הסובייטי, שנבחר לנשיא על פי החלטת הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני. הרפובליקה האוטונומית הצ'צ'נו-אינגושית התפצלה, אפוא, לשני חלקים, שעה שחלקה השני הופך לרפובליקת אינגושטיה, השומרת אמונים לרוסיה.
רוסיה מיאנה להכיר בעצמאות צ'צ'ניה, אך כוחותיו של דודייב הצליחו להבריח מהאזור את הצבא הרוסי ולהקים מדינה עצמאית דה פקטו. שלטונו של דודייב כשל ועד מהרה הדרדרה צ'צ'ניה למלחמת אזרחים מרובת צדדים. במקביל, ובדומה לאזורים אחרים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, חלה הרעה משמעותית באיכות החיים בצ'צ'ניה - אבטלה, פשע, אלימות ושחיתות רבו ועלו.
הצעות למשא ומתן שיביא להסדרת היחסים בין צ'צ'ניה לרוסיה נדחו על ידי שני הצדדים בתואנות שונות. כמו כן, הצבא הרוסי סיפק נשק וחיילים לכוחות האופוזציה בצ'צ'ניה, במקביל למגעי הדיפלומטים. לאחר שכוחותיו של דודאייב החלו להנחיל מפלות אחר מפלות לכוחות האופוזיציה החליטה ממשלת רוסיה בראשותו של בוריס ילצין על פלישה צבאית.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה
במערכה זו נלחמו הצ'צ'נים כנגד כוחות רוסיים שכפי שהתברר לא היו מוכנים לניהול מלחמה. למרות עדיפותם המספרית, הרוסים נוצחו במערכה זו. בסופה נחתם הסכם שבו רוסיה הכירה בשאיפתם העתידית של הצ'צ'נים לעצמאות ושלפיו שיוכה של הרפובליקה האוטונומית הצ'צ'נית לפדרציה הרוסית הוא זמני - עד למשאל-עם צ'צ'ני שיועד להיערך חמש שנים לאחר מכן.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה
לאחר המערכה הראשונה למעשה התנהלה צ'צ'ניה בצורה עצמאית. המערכה השנייה החלה בקיץ 1999 כתגובה לפלישה של כוחות צ'צ'ניים מאורגנים לרפובליקה השכנה דאגסטן (גם היא חלק מרוסיה). בשנת 2000, המשיך הנשיא החדש, ולדימיר פוטין, במערכה לכיבוש כל שטח הרפובליקה, כולל האזורים ההרריים.
במערכה זו נהרס חלק נכבד מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה שלה, גרוזני. על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאה לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה. ב-2009 הנשיא הרוסי, דמיטרי מדבדב, הכריז רשמית על סיום המלחמה והמבצע למלחמה בטרור.
לאחר המלחמה
בפברואר 2007 החליף רמזן קדירוב את אלו אלחנוב כנשיא צ'צ'ניה, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין. רמזן קדירוב הוא בנו של נשיא צ'צ'ניה לשעבר, אחמד קדירוב, שנרצח במאי 2004. על אף שבמהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובתקופת העצמאות הצ'צ'נית שלאחריה תמכו קדירוב ואביו בבדלנים הצ'צ'נים ובעצמאותה של צ'צ'ניה, הם שינו את טעמם בתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה, וחברו אל כוחות הפדרציה הרוסית. קדירוב ניצל את מעמדו לצבירת הון עצום וטיפח פולחן אישיות נרחב בצ'צ'ניה.
בדצמבר 2017 שירות הביטחון הפדרלי הכריז על חיסול המחתרת הצ'צ'נית וסיום המבצע למלחמה בטרור בצפון הקווקז. בפועל המדינה האסלאמית בקווקז ממשיכה לנהל לחימה בעצימות נמוכה ובינואר 2021 אף חוסל מנהיגה אסלן ביוטוקאייב.
כלכלה
הכלכלה הצ'צ'נית נפגעה בצורה קשה בשל המלחמות. תושבי צ'צ'ניה מתפרנסים בעיקר מחקלאות ומזיקוק נפט.
דמוגרפיה
רוב האוכלוסייה הצ'צ'נית התאסלמה בין המאה ה-16 למאה ה-19. 95% מההצ'צ'נים הם מוסלמים-סונים: חסידי האסכולה השאפעית-מד'הבית או האסכולה החנפית.
זכויות אדם
במרץ 2011 דיווח הארגון Human Rights Watch כי הממשלה קידמה אכיפה של קוד לבוש איסלמי מסורתי ועוד מסורות שמדכאות נשים. הנשיא רמזן קדירוב טען כי "יש לי זכות לבקר את אשתי, לה אין זכות כזו. אצלנו אישה היא עקרת בית. אישה צריכה לדעת את מקומה. אישה צריכה להעניק את אהבתה לנו (הגברים)... היא הרכוש והגבר הוא הבעלים. אצלנו, אם אשה לא מתנהגת כיאות, בעלה, אביה, ואחיה אחראים. לפי המסורת שלנו, אם אישה עושה שטויות, המשפחה שלה הורגת אותה. כך זה קורה, אח הורג את אחותו או שבעל הורג את אשתו... ובגלל זה הבחורים שלנו בכלא. כנשיא, אני לא יכול להרשות שיהרגו אותן. אל תתנו להן ללבוש מכנסיים קצרים". בהזדמנויות אחרות הגן הנשיא בצורה גלויה על רצח על חילול כבוד המשפחה.
בשנת 2017 דיווחו ארגוני זכויות אדם וכן העיתון הרוסי נובאיה גאזטה על רדיפת הומוסקסואלים בצ'צ'ניה. השלטונות הצ'צ'נים הקימו מחנות ריכוז, אחד מהם בארגון, שבהם גברים הומוסקסואלים נחקרים באלימות ונרצחים. בראשית שנת 2019 דיווחו פעילי 'רשת הלהט"ב ברוסיה' על רצח שני צ'צ'נים המזוהים כלהט"בים, ועל מעצרם של 40 להט"בים צ'צ'נים נוספים.
מנהיגי צ'צ'ניה
מאז 1991, כאשר הכריזה המדינה על עצמאות חד צדדית מרוסיה עמדו בראש הרפובליקה הבדלנית הצ'צ'נית האנשים הבאים: ראשי צ'צ'ניה מאז 1999 - כאשר החל הממשל הפדרלי למנות נשיאים מטעמו - הם:
The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited
The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited (הופץ בהמשך כ-The $9.98 CD: Garage Days Re-Revisited) הוא מיני-אלבום מאת להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מטאליקה, אשר יצא לאור ב-21 באוגוסט 1987 על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס. האלבום מכיל גרסאות כיסוי של שירי להקות הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי ופאנק רוק מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. החזרות להקלטת האלבום התקיימו במוסך אשר בביתו של מתופף הלהקה, לארס אולריך, אשר הוסב לאולפן הקלטות על ידי חברי הלהקה, כשבהמשך הוקלט האלבום במשך שישה ימים בשני אולפני הקלטות מקצועיים. אלבום זה הוא החומר הראשון שהוציאה לאור הלהקה מאז מותו של בסיסט הלהקה, קליף בארטון, והצטרפותו של ג'ייסון ניוסטד כמחליפו.
האלבום הגיע למעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית עם מכירות של למעלה ממיליון עותקים.
רקע
לאחר שיבוצה של מטאליקה להופעה בשנת 1987 במסגרת פסטיבל הרוק Monsters of Rock באנגליה, הציעה חברת התקליטים הבריטית ורטיגו, שהלהקה תקליט חומר חדש לציון האירוע. זמן מה לאחר שהחלה הלהקה בניסיון להקליט חומר חדש, שהתוצר שלו היה דמו לשיר Blackened, שבר סולן וגיטריסט הלהקה, ג'יימס האטפילד, את ידו כתוצאת מתאונת סקייטבורד, אשר מנעה ממנו לנגן במשך מספר שבועות. כתוצאה מכך החליטה הלהקה להקליט גרסאות כיסוי של להקות אחרות, במקום להקליט חומר חדש. ג'ייסון ניוסטד, בסיסט הלהקה החדש, השתמש בניסיון שלו בבנייה על מנת להסב את המוסך בביתו של מתופף הלהקה, לארס אולריך, לאולפן הקלטות בו ערכה הלהקה חזרות לקראת הקלטת האלבום.
במהלך הקלטת השיר White Lightning, מאת להקת Paralex, החליטו חברי הלהקה להחליפו ב-The Wait מאת להקת קילינג ג'וק. שירים נוספים שנשקלו להיכלל באלבום, אך לא הוקלטו בסופו של דבר הם Signal Fire, מאת להקת הרוק היפנית Bow Wow ו-I'm No Fool מאת להקת Gaskin. הבריטית. הרצועה החותמת את האלבום, Last Caress/Green Hell, מקורה בשני שירים נפרדים, אשר הוקלטו במקור בהפרש של חמש שנים על ידי להקת מיספיטס, בעוד שמטאליקה לעומת זאת הקליטה גרסה של שניהם תחת רצועה אחת. הרצועה מסתיימת בפתיח השיר Run to the Hills, של להקת המטאל הבריטית איירון מיידן, אשר מנוגן בצורה צורמת כמעיין בדיחה.
הלהקה כללה בשם האלבום את המילים "The $5.98 E.P.", וזאת כמאמץ לוודא שהאלבום לא יימכר במחיר מופקע. הלהקה אף הוסיפה מדבקה לגרסת הקלטת המקורית של האלבום עם הכיתוב "If they try to charge more, STEAL IT!" (בתרגום לעברית: "אם הם מנסים לגבות יותר, גנוב את זה!"). המילים בשם האלבום, שנועדו למונע גביית יתר, שונו בגרסת ה-CD של האלבום ל-"The $9.98 "CD, על מנת להתאים את המחיר בשם האלבום למחיר הרצוי בשוק של CD. במדינות מסוימות הופץ האלבום תחת שמו המקורי, אולם נוספה לו מדבקה עם טקסט המבהיר ש-"The $5.98 E.P." הוא חלק משם האלבום ולא מחירו. בבריטניה הופץ האלבום ללא השיר The Wait, אשר הושמט ממנו במטרה לעמוד בחוקי תעשיית המוזיקה המקומית בנוגע לאורך מותר של מיני-אלבום.
בשנת 2018 הופץ The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited מחדש תחת חברת התקליטים Blackened Recordings, חברת התקליטים הפרטית של הלהקה.
משאל העם לשינוי חוקת איטליה (1946)
משאל העם האיטלקי של 1946 (באיטלקית: Referendum istituzionale או Referendum sulla forma istituzionale dello Stato) נערך באיטליה ב-2 ביוני 1946, והיה לאחד מהאירועים המכוננים בהיסטוריה של איטליה.
המשאל נסוב סביב שיטת המשטר הרצויה באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה: רפובליקה או מונרכיה.
עד לשנת 1946 איטליה הייתה מוגדרת כממלכה, אשר נשלטה מאז איחוד איטליה על ידי בית סבויה ובשני העשורים לפני סיום המלחמה על ידי בניטו מוסוליני והפשיסטים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבאיטליה התקיימה זכות הצבעה לנשים. בסך הכל הצביעו בסביבות 13 מיליון נשים ו-12 מיליון גברים, כאשר אחוז ההצבעה היה גבוה מאוד ועמד על 89.08%.
בסך הכל הצביעו 28,005,449 איש. תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו-10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
ב-2 וב-3 ביוני, בנוסף למשאל העם, התקיימו בחירות לפרלמנט האיטלקי שאשררו את תוצאות המשאל. אלו היו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באיטליה מאז מערכת הבחירות של 1924.
בתחילה, ב-28 ביוני 1946 הנבחרים בחרו את אנריקו דה ניקולה לראש מדינה זמני ברוב של 396 מתוך 501 קולות. עם כינונה של חוקת איטליה ב-1 ביוני 1948 הפך דה ניקולה לנשיא הרפובליקה.
רקע היסטורי
ביולי 1831 הקים ג'וזפה מציני את ארגון איטליה הצעירה, שקרא לאיחוד איטליה תחת משטר רפובליקה דמוקרטית. ברוח המהפכה הצרפתית הוא ביקש להפריד את הדת מן המדינה, וכן להפיל את שלטון מלוכת בית סבויה (ממלכת סרדיניה) ואת שאר הנסיכויות ששלטו בחלקים של איטליה באותה עת. זו הייתה אחת מהתנועות החלוציות שהובילו לאיחוד איטליה.
לאחר זמן מה, נראה היה שהפרויקט של מציני מתנגש עם מאבקם של קמילו דה קאבור וג'וזפה גריבלדי, כאשר האחרונים תומכים בכינון מונרכיה על כל שטח איטליה. עם כיבוש ממלכת שתי הסיציליות במסע האלף העניק גריבלדי את השטחים לוויטוריו אמנואלה השני מלך ממלכת סרדיניה, דבר שיצר מתח בין תומכי הרפובליקניזם לתומכי המונרכיזם.
ב-17 במרץ 1861 הפרלמנט הכריז שויטוריו עמנואלה השני הוא "מלך איטליה, הודות לאלוהים ולרצון העם האיטלקי". אך הוא לא הוכרז למלך איטליה המאוחדת ה"ראשון", אלא ה"שני"מאחר שהוא ממשיך את שושלת בית סבויה.
החוקה הראשונה של איטליה התבססה בעיקרה על חוקת ממלכת סרדיניה משנת 1848 של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה. על כן הוחלט שלפרלמנט יהיו שני בתים (בית עליון ובית תחתון), וזכות הצבעה תהיה לגברים בלבד.
מפלגת הפעולה של מציני השתתפה בבחירות הראשונות. עם זאת, החוקה חייבה נאמנות לבית סבויה מה שגרם להמשך ההתנגשויות הפוליטיות בין תומכי המלוכה ותומכי הרפובליקניזם.
בבחירות 1882 ובבחירות שלאחר מכן עד למלחמת העולם הראשונה, זכה איחוד מפלגות השמאל האיטלקי  שתמך הדמוקרטיה וברפוליקניזם ברוב מוחלט בפרלמנט.
עד למלחמת העולם הראשונה נעשו מספר ניסיונות לשינוי החוקה, שלרוב עלו בתוהו או ששינו דברים סמליים בלבד בשל רוב תומך מונרכיה בסנאט של איטליה.
בין מלחמות העולם ועליית הפשיזם:
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בבחירות 1919 הגיעו המפלגות הסוציאליסטיות, המלוכניות והליברליות למקומות הראשונים.
האכזבה מתוצאות המלחמה, תמיכת בעלי ההון הכמורה והאצולה, והחשש ממהפכה הובילו לעליית מוסוליני והפשיסטים.
הלגיטימציה של השלטון מהמלך ויטוריו אמנואלה וכן מהלכים שפגעו ברעיון הפרדת הרשויות דרך צווי חירום הובילו ליצירת מדינת משטרה טוטליטרית.
קיומן של מפלגות אחרות נאסרה, כך שאנשי האופוזיציה והמתנגדים לשלטון ברחו לצרפת והקימו שם את הקואליציה האנטי-פשיסטית האיטלקית
במקביל, באיטליה נוצרו בחשאי קבוצות אנטי-פשיסטיות אחרות הקשורות לצדק וחופש, במיוחד במילאנו, עם פרוצ'ו פארי וריקרדו באואר ובפירנצה, עם ארנסטו רוסי.
במלחמת העולם השנייה ואחריה:
ב־25 ביולי 1943, ביטל ויטוריו עמנואלה השלישי (בהסכמה עם חלק מההיררכיות הפשיסטיות) את המנדט של מוסוליני והפקיד את הממשלה בידי המרשל פייטרו בדוליו. הממשלה החדשה החלה במגעים עם בעלות הברית כדי להגיע לשביתת נשק.
עם ההכרזה על שביתת הנשק בקסיביליה, ב־8 בספטמבר 1943, נקלעה איטליה לתוהו ובוהו: ויטוריו עמנואלה השלישי, בית המשפט וממשלת בדוליו נמלטו מרומא (שם נכחו כוחות גרמנים) לברינדיסי (שהייתה חופשייה משליטת הנאצים).
הצבא בכללותו, נטול פקודות, התפרק במהירות על ידי הכוחות הגרמנים, והמדינה מצאה עצמה מחולקת לשניים:
באותה השנה נוסד ארגון הגג של המחתרת האיטלקית בשם "ועידת השחרור הלאומית"  שהורכב מגופים מכל שכבת הקשת הפוליטית.
ב-28 ו-29 בינואר 1944 המחתרת האיטלקית התכנסה ב"קונגרס בארי" והצהירה על דרישותיה, ביניהן פרישת המלך מתפקידו והקמת ממשלת אחדות לאומית של כל שש המפלגות.
באותה תקופה גם חל "מהפך סלרנו" בו התכנסה הממשלה הזמנית בעיר סלרנו מדרום לרומא, ונתנה מתן לגיטימציה לממשלה כגוף הנבחר של העם האיטלקי.
ב־31 בינואר 1945, עם חלוקת איטליה, הוציאה מועצת השרים בראשות איבנו בונומי צו להכרה בזכות ההצבעה לנשים – זכות הבחירה האוניברסלית הוכרה לפיכך לאחר ניסיונות כושלים שבוצעו בשנים 1881 וב-1907 על ידי נשים ממפלגות שונות.
בשנה שלאחר מכן נבחרה האספה המכוננת, והיא פעלה עד למשאל העם ב-2 ביוני 1946 על חוקת הרפובליקה האיטלקית, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1948.
משאל העם של 1946
לפני המשאל:
בסוף המלחמה, עם כיבוש איטליה על ידי בעלות הברית, היה ברור כי ממשלת בונומי תקיים משאל עם אודות שיטת הממשל באיטליה ובחירה של אספה מכוננת קבועה.
ב־16 במרץ 1946 קבע הנסיך אומברטו, כפי שנקבע בהסכם משנת 1944 כי הצורה המוסדית של המדינה תוחלט על ידי משאל עם שתתקיים במקביל לבחירות לאספה המכוננת.
העמימות של ביטוי זה גרמה לוויכוחים סוערים ולסכסוכים לאחר משאל העם, אם כי הם היו לא רלוונטיים להכרזת תוצאת משאל העם, מכיוון שההצבעות בעד הרפובליקה היו גבוהות מבחינה מספרית מהסך הכל הכולל של ההצבעות הריקות, הפסולות ובעד המונרכיה.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי יצא לגלות באלכסנדריה, מצרים בעקבות מחאת נציגי המפלגות. בנו, אומברטו השני נבחר על ידו כמועמד למלוכה (וכמלך לחודש בודד).
המשאל ותוצאותיו:
נראה שאיטליה הייתה מחולקת לשתיים מבחינת דפוס ההצבעה: בצפון איטליה היה רוב לתומכי הרפובליקה (66.2%) ואילו במרכז ובדרום איטליה היה רוב לתומכי המונרכיה (63.8%).
מקומות שהיו במוקד של סכסוך טריטוריאלי, ובראשן העיר טריאסטה ומספר ערים נוספות במחוזות פריולי-ונציה ג'וליה, ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה לא הצביעו במשאל.
לאחר ההצבעה הועברו כל הקולות לרומא, שם הם נספרו תחת מפקחים מטעם הצבאות האמריקאיים והבריטיים. בהצבעה המקבילה למועצה המכוננת, המפלגות אשר תמכו ברפובליקה זכו ליותר מ-80% מכלל המצביעים.
השלכות פוליטיות
ביום חמישי, 6 ביוני 1946 יצאה עיתון הCorriere della Sera בכותרת: "הרפובליקה האיטלקית נולדה" (È nata la Repubblica italiana). כמו כן פורסמו התוצאות: "הרפובליקה" 12.718.019, "המלוכה" 10.709.423
בעתיון אחר שיוצא בעיר טורינו, הלה סטמפה, פרסמו כותרת דומה: איטליה הרפובליקנית נולדת, בכותרת המשנה נכתב כי משפחת המלוכה יוצאת לפורטוגל.
ב-11 ביוני, שהוכרז כחג ציבורי כיומה הראשון של הרפובליקה, נערכו הפגנות לטובת הרפובליקה בערים רבות. מאז יום זה נחוג משאל העם בחג הרפובליקה (שהוא יום העצמאות האיטלקי, ונחוג לכבוד יום משאל העם שהיה ב-2 ביוני).
מיד לאחר המשאל התרחשו הפגנות סוערות בנאפולי, שהייתה עיר שברובה תמכה במונרכיה. מפגינים רבים יצאו עם דגל איטליה שהוצא ממרכזו סמל בית סבויה. ההפגנות התפתחו לאירועים אלימים בהם נהרגו ונפצעו מפגינים.
ב-13 ביוני קבעה מועצת השרים (שהתכנסה בלילה הקודם) כי בעקבות הכרזת התוצאות שניתנה ב־10 ביוני על ידי בית המשפט לקסציה (בית המשפט העליון לערעורים) תפקידו של ראש המדינה הזמני יהפוך לתפקיד ראש הממשלה.
ב-18 ביוני, אישר בית המשפט העליון לערעורים ברוב של שנים עשר שופטים נגד שבעה שופטים את תוצאותיו הסופיות של משאל העם.
המלוכה עוזבת את איטליה:
לאחר שמועצת השרים העבירה בלילה שבין 12 ל-13 ביוני את תפקידיו של ראש המדינה לאלצ'ידה דה גספרי מבלי להמתין לפסק הדין הסופי של בית המשפט לקסציה, הוציא אומברטו השני הכרזה בה הכחיש את אי-החוקיות לכאורה בהזמנת הממשלה, ובאותו יום הוא טס לגלות מקיאמפינו (פרבר של רומא) לפורטוגל, בהחלטה חד צדדית.
בהכרזה שהוצאה לפני שעזב, הוא הפקיד את המולדת בידי האיטלקים (ולא בידי נציגיהם הנבחרים באופן דמוקרטי) ופיזר את פקידי הצבא והמדינה משבועת הנאמנות הקודמת שלהם למלך.
אי-הסדירות עליה דיווח אומברטו השני מסאבויה הייתה מורכבת מכך שלא לקחו בחשבון את מספר ההצבעות הריקות בחישוב רוב המצביעים.
גם לאחר האישור הסופי של התוצאות, שבוצע על ידי בית המשפט העליון לערעורים ב־18 ביוני 1946, המלך לשעבר לא הכיר בתוקף משאל העם וסירב לקבל את התוצאה.
הקמת הרפובליקה האיטלקית:
החוקה הרפובליקנית החדשה (או חוקת איטליה) שאושרה על ידי האספה המכוננת ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, קבעה בסעיף 1 כי: "איטליה היא רפובליקה דמוקרטית, שנוסדה על בסיס עבודה", וכי "הצורה הרפובליקנית אינה יכולה להיות כפופה לתיקון חוקתי כלשהו".
בנוסח הסופי נכתב ש"עם כניסת החוקה לתוקף, ראש המדינה הזמני מפעיל את סמכויותיו של נשיא הרפובליקה ומקבל את התואר". יתר על כן, הסעיף ה-13 בחוקה קבע איסור כניסה לאיטליה למלכים לשעבר, לבנות זוגן ולצאצאיהם. הסעיף בוטל בשנת 2002 ולאחריו בא לביקור קצר ויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי, בנו של הנסיך אומברטו.
דייוויד מרשל (כדורגלן)
דייוויד מרשל (באנגלית: David Marshall; נולד ב-5 במרץ 1985) הוא כדורגלן סקוטי, המשחק בעמדת השוער בקווינס פארק ריינג'רס ובנבחרת סקוטלנד.
קריירת מועדונים
מרשל נולד בגלאזגו, והתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סלטיק. בפברואר, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הגביע נגד סנט ג'ונסטון. ב-11 במרץ 2004, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–1 נגד ברצלונה במסגרת גביע אופ"א. שנה לאחר מכן, מרשל רשם בקבוצה 4 הופעות בשלב הבתים של ליגת האלופות ואף הדף פנדל מרגליו של רונאלדיניו מברצלונה. בקיץ, הוחלט כי יהפוך לשוער הראשון של המועדון, אך במשחקו הראשון ספג חמישה שערים מארטמדיה פטרז'לקה ומשחק לאחר מכן ספג רביעייה ממות'רוול ולכן איבד מקומו בהרכב.
ב-17 בינואר 2007, מרשל הושאל לנוריץ' סיטי עד לסיום העונה, וב-4 ביולי מרשל חתם על חוזה לשלוש שנים בנוריץ'. בשנתיים בהם שיחק בנוריץ', שיחק בכל משחקי הליגה.
ב-12 במאי 2009, מרשל חתם בקארדיף סיטי תמורת כחצי מיליון פאונד. מרשל, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–4 נגד סקונת'ורפ יונייטד בתיקו 1-1 נגד בלקפול. בעונת, התערער מעמדו בקבוצה, אך שנה לאחר מכן חזר לעמדת השוער הראשון. בספטמבר, מרשל מונה לקפטן המועדון.
ביולי, מרשל חתם לשנתיים בוויגאן את'לטיק.
ב-21 באוגוסט 2020, מרשל חתם בדרבי קאונטי. מרשל, מונה לקטפן הקבוצה לאחר פרישתו של וויין רוני.
ב-11 בינואר 2022 חתם בקווינס פארק ריינג'רס בחוזה לחצי עונה.
ב-23 במאי 2022 חזר לאחר 15 שנה לסקולטנד וחתם בהיברניאן, אליה יצטרף ב-1 ביולי.
קריירה בינלאומית
ב-18 באוגוסט 2004, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד במשחק ידידות נגד, כאשר היה בן 18 בלבד. כעבור שנה, זומן לראשונה לסגל נבחרת הצעירה.
במהלך השנים, מעמדו של מרשל בנבחרת ידע עליות ומורדות, בעיקר בגלל העדיפות שלהם זכו קרייג גורדון ואלן מקרגור. לקראת מוקדמות יורו 2016, מרשל הפך לשוער הראשון של הנבחרת, אך לקראת מוקדמות מונדיאל 2018 וליגת האומות 2018/2019 הוא ירד לספסל. מרשל, חזר להיות השוער הראשון במהלך מוקדמות יורו 2020 והיה שותף לעלייה הראשונה בתולדות הנבחרת לאליפות אירופה בכדורגל. ב-7 ביוני 2022 פרש מהנבחרת לאחר ההפסד ל בפלייאוף מוקדמות מונדיאל 2022.
פרס מארי יאסאי
פרס מארי יאסאי (בהונגרית: Jászai Mari-díj; הוא פרס ממלכתי, אשר הוקם בשנת 1953 על ידי ממשלת הונגריה כפרס משחק במה/קולנוע/טלוויזיה. שם הפרס הוא על שמה של השחקנית המהוללת מארי יאסאי, שהייתה אמנית גדולה של משחק דרמטי.
הכיתוב על מסגרת הפרס עשוי מעלי דפנה חרוטים בעץ: JÁSZAI/ MARI/DÍJ
רקע כללי
במקור היו לפרס שתי דרגות, משנת 1955 עד 1976 היו לו שלוש דרגות. הוא הוענק מדי שנה ב-4 באפריל, (אז נחגג כיום שחרור הונגריה מגרמניה הנאצית בשנת 1945 על ידי הצבא האדום לקראת סיום מלחמת העולם השנייה). הפרס הוענק בדרך כלל לעשרה אנשים. בשנת 1992, משרד התרבות והחינוך הציבורי הקים אותו מחדש והרחיב אותו להכרה גם בלימודי תיאטרון. את גרסת הברונזה של הפרס ניתן לראות באתר זה. חבר נאמנים המורכב מעשרה חברי ארגונים מקצועיים שממליץ לשר/ת התרבות.
לפרס יש רק דרג אחד מאז 1976, ומאז 1992 הוא מוענק ב-15 במרץ, שהפך ליום העצמאות ההונגרי לזכר מהפכת 1848 בהונגריה (שמכונה בהונגריה "מהפכת 1848–1849 ומאבק העצמאות"), חאחרונה בדרך כלל ל-13 אנשים.
רקע משפטי
צו ממשלתי מספר 3/1999. (ב' 24) NKÖM על פרסים אמנותיים ומקצועיים אחרים שניתן להעניק על ידי השר למורשת התרבות הלאומית.
זוכי הפרס (מבחר)
1953: לאיוש מאניאי
1954: אוטו אדם, ז'וז'ה באנקי, אנדרה מרטון
1955: ז'וז'ה גורדון, אווה רוטקאי,
1956: ג'רג' קלמן, גאבור פלדש, לאסלו מרקוש
1959: לאסלו ואמוש,
1963: אישטוואן קומור
1966: לאסלו קאבוש
אוסטריה הגרמנית
אוסטריה הגרמנית (בגרמנית: Deutschösterreich או Deutsch-Österreich) היה בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית שם בלתי רשמי לשטחי המחצית הקיסרית, "האוסטרית" ("ציסלייטניה") של האימפריה, שהיו מאוכלסים על ידי רוב גרמני. שם זה הוענק בהתחלה לרפובליקה בעלת צביון גרמני שירשה את אוסטרו-הונגריה, אחרי התפרקות אימפריה זו בתום מלחמת העולם הראשונה.
אחרי התפטרות הקיסר קרל הראשון הוכרזה הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית באזורים בעלי רוב גרמני של אוסטרו-הונגריה לשעבר. רפובליקה זאת תבעה שטח של 118.311 קילומטר מרובע עם מעל 10,400,000 תושבים. השטח המדובר כלל את אוסטריה של ימינו וגם אזורים גרמנופונים אחרים כמו דרום טירול והעיר טרוויזיו, השייכות כעת לאיטליה, קרינתיה הדרומית ושטיריה הדרומית השייכות בימינו לסלובניה, חבל הסודטים, ו"בוהמיה הגרמנית", השייכים כעת לצ'כיה, שעליהם לא יכלה המדינה האוסטרית החדשה להשליט את סמכותה.
בעקבות בחירת מועצת המדינה והממשלה הנפרדת הראשונה ב-30 באוקטובר 1918 והתפטרות הקיסר קארל הראשון ולקראת הכרזת הרפובליקה האוסטרית ב-12 בנובמבר 1918, התכנסו החברים דוברי גרמנית של הרייכסראט האחרון בווינה ב-21 באוקטובר 1918 כאספה לאומית של הפרלמנטרים הגרמנים וקראו באופן רשמי בשם "אוסטריה הגרמנית" לאזורים שאותם ייצגו. ב-12 בנובמבר 1918 הם הכריזו על המדינה החדשה כרפובליקה וכחלק מהרפובליקה הגרמנית. אולם, בהתאם לחוזה סן-ז'רמן, המדינה החדשה הצטרכה ב-10 בספטמבר 1919 לקבל את השם שנדרש על ידי המעצמות המנצחות, דהיינו "רפובליקת אוסטריה". שם זה נכנס לתוקף באופן רשמי עם אשרור ההסכם ב-21 באוקטובר 1919.
אירועים מקדימים
עם ביטול המונרכיה הדו-ראשית האוסטרו-הונגרית ב-28–31 באוקטובר 1918, הקריסה הצבאית והתבוסה הסופית של צבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה (הסכם שביתת הנשק בוילה ג'וסטי ב-3 בנובמבר 1918) הגיע המונרכיה ההבסבורגית לקצה. ב-31 באוקטובר 1918 ביטלה ממלכת הונגריה, באישור המלך קארל, את האוניה הריאלית עם אוסטריה. כקיסר אוסטריה, ויתר קארל הראשון ב-11 בנובמבר 1918 על ניהול המדינה. כעבור יומיים, בתור קארוי הרביעי עשה אותו ויתור לגבי ניהול ממלכת הונגריה. על שטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר קמו שתי מדינות סוברניות חדשות:צ'כוסלובקיה, שקמה ב-28 באוקטובר 1918 ואוסטריה הגרמנית - ב-30 באוקטובר 1918.הונגריה נותרה, אחרי קיומה זמני של רפובליקה סובייטית או רפובליקת המועצות, ממלכה בעלת שטח מופחת וללא מלך. אזורים נרחבים מאוסטרו-הונגריה סופחו למדינות השותפות לברית ה"הסכמה" המנצחת:איטליה, המדינה החדשה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, רומניה ופולין המחודשת, שקמה על חלקים של "אוסטריה הישנה", גרמניה והאימפריה הרוסית.
הקמה
ב-21 באוקטובר 1918 התכנסו בארמון נידראסטרייך בווינה חברי הרייכסראט של אוסטריה הגרמנית, שנבחרו לאחרונה בשנת 1911 (ושתקופת תפקידם הוארכה בימי המלחמה עד 31 בדצמבר 1918) ופעלו באותם ימים כאספה לאומית זמנית של הנבחרים הגרמנים. באותה מליאה חוקתית השתתפו מתוך סך הכל 516 חברי הרייכסראט, 208 נבחרים מן האזורים דוברי הגרמנית. מתוכם 65 ייצגו את המפלגה הנוצרית סוציאלית של אוסטריה, 37 - את המפלגה הסוציאל -דמוקרטית, ועוד 106 -את הקבוצות הלאומיות-הגרמניות והליברליות. כיושבי ראש שווי זכויות של האספה נבחרו פרנץ דינגהופר (התנועה הלאומית-גרמנית), יודוק פינק (המפלגה הנוצרית סוליאתים) וקרל זייץ (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית). הם עשו ביניהם רוטציה כל שבוע. האספה בחרה לעצמה את השם הרשמי "האספה הלאומית הזמנית של אוסטריה הגרמנית" ב-5 במרץ 1919 קארל זייץ, שנבחר לראש המדינה החדשה, הבהיר:" הינחנו היום את אבן היסוד של אוסטריה גרמנית חדשה. אוסטריה גרמנית זו קמה מתוך רצון העם הגרמני". הסוציאל-דמוקרטים וחסידי גרמניה הגדולה זיהו את המושג "אוסטריה" עם המונרכיה ההבסבורגית לשעבר. בגרסה הסופית של ההצעתו לחוקה הזמנית השתמש קארל רנר בשם "דרום-מזרח גרמניה" -„Südostdeutschland“. חלופות אחרות שנידונו באותם הימים היו: גרמניה העליונה („Hochdeutschland“), האימפריה הגרמניה ההררית (Deutsches Bergreich), "גרמניה של הדנובה" „Donau-Germanien", "אוסטזאס",(Ostsass), האיחוד במזרח-גרמני" ("Ostdeutscher Bund“),, "דויטשמארק" (Deutschmark), "טויטהיים" (Teutheim), טרוילאנד (Treuland), פרידֶלנד (Friedeland) או פרידלנד הגרמנית (deutsches Friedland), לבסוף החליטו הפוליטיקאים הנוצרים-סוציאלים שאינם מוכנים לוותר על המושג "אוסטריה".
האספה הלאומית הזמנית תבעה את כל האזורים הדוברים גרמנית של המונרכיה ההבסבורגית לשעבר. היא קבעה את 16 בפברואר 1919 כתאריך לבחירות לאספה הלאומית. מקרב חבריה נבחרה ב-30 באוקטובר 1918 מועצה מדינית של אוסטריה העצמאית, שכללה את שלושת יושבי הראש של האספה ועוד 20 חברים שלה, ביניהם קנצלר ונוטריון ממלכתי) וכן נבחרו חמש ועדות פרלמנטריות.
הממשלה הראשונה
ב-30 באוקטובר 1919 השלימה המועצה המדינית בראשות קארל זייץ את תהליך הקמת המדינה על ידי מינוי הממשלה הראשונה - בראשות הסוציאל-דמוקרט קארל רנר. זאת הייתה ממשלת קואליציה מורכבת מסוציאל-דמוקרטים, נוצרים-סוציאלים ומפלגת גרמניה הגדולה. בימים הראשונים של נובמבר 1918 הממשלה האחרונה הקיסרית-מלכותית בראשות לאמאש הכירה רשמית כי תחום סמכותה הצטמצם תוך שבוע משטחה של ציסלייטניה כולה אל אוסטריה החדשה המוקטנת. לפי בקשת הקיסר קארל נעשתה רשמית העברת השלטון רק ב-11 בנובמבר 1918.
קביעת שיטת השלטון
תחילה סוגיית שיטת הממשל במדינה החדשה הושארה פתוחה. הסוציאל-דמוקרטים תמכו בהשכנת רפובליקה, בעוד שהנוצרים-סוציאליים סברו שהקיסר קארל יוכל עדיין למלא תפקיד של "סניגור העם לכל החיים", כפי שתיאר איגנץ זייפל במאמר בעיתון. בסופו של דבר גם הם הסתייגו מהמשטר המלוכני. ראשיהם שיתפו פעולה עם רנר ועם נציגי הממשלה המלוכנית האחרונה של לאמאש בהחלטה לחכות עם הכרזת הרפובליקה עד לרגע ההתפטרות הרשמית של הקיסר קארל כדי להימנע מעימות בין המונרך ובין נציגי המדינה הרפובליקנית.
ב-11 בנובמבר 1918 חתם הקיסר קארל בארמון שנברון על הצהרת ההתפטרות.
הקיסר הכריז על פיזור ממשלתו האחרונה. באותו ערב הוא התיישב באקארטזאו ב Donauaen, מישור שיטפון של הדנובה, שבה החזיקה משפחת הבסבורג באחוזה וארמון.
הכרזת הרפובליקה
שני הסעיפים הראשונים של החוק קבעו:
סעיף 1
הסעיף 2
הכרזת הרפובליקה התלוותה בהפגנות מחאה סוערות, שהמשתתפים בהם הסירו את הפס הלבן מתוך הדגלים בצבע אדום-לבן אדום של הרפובליקה שהונפו בחזית הפרלמנט.
תביעות טריטוריאליות
האספה הלאומית הזמנית תבעה זכות ריבונות על "אזור המקיף של התיישבות הגרמנים בממלכות ובארצות שיוצגו ברייכסראט. הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית הייתה אמורה לשלוט על שטח של 118,311 קילומטר מרובע ועל כ־10,370,000 תושבים. היא תבעה את השטחים הבאים, המחולקים לתשע פרובינציות ועוד שלוש מובלעות: תביעותיה של אוסטריה הגרמנית כללו גם מובלעות גרמניות (Einschlussgebiete) במורביה - איים גרמנופונים בערים ייהלבה (בגרמנית:איגלאו),אולומוץ (בגרמנית:אולמיץ) וברנו (בגרמנית:ברין), אז בעלות רוב דובר גרמנית, הנמצאות בצ'כיה והמובלעת הגרמנית גוטשה בקרניולה, בימינו חבל קצ'בסקו בסלובניה. הגרמנים במובלעות אלה ניסו להצהיר על איחודם עם אוסטריה הגרמנית, אך נכשלו. באזורים שבהם חיו אתניות לא גרמניות במספרי תושבים משמעותיים ולעיתים רוב לא גרמני נכבשו מהר על ידי כוחות המדינות החדשות שקמו על חורבות האימפריה האוסטרו-הונגרית, במיוחד הרפובליקה הצ'כו-סלובקית וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
המדינה האוסטרית-גרמנית תבעה זכות להגדרה עצמית לתושבי "מערב הונגריה הגרמנית", או בורגנלנד, רבים מהם צאצאים של מתנחלים גרמנים וקרואטים, בלי תביעה משפטית מפורשת. הטענה המשפטית הועלתה רק באוקטובר 1919 עם החוזה המדיני בסן-ז'רמן-אן-לה והוכרעה במידה רבה לטובת אוסטריה. קמה בנסיבות אלה מדינת בורגנלנד חדשה ששולבה בשנת 1921 במסגרת אוסטריה הפדרטיבית. בסופו של דבר העיר שופרון (בגרמנית: אדנבורג Ödenburg) שעמדה להיות בירת מדינה זו, והאזור סביבו נשארו במסגרת הונגריה, בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת. בנוסף המחוז ברטיסלאבה (בגרמנית:פרסבורג, בהונגרית:פוז'ון) שהשתייך בעבר למחוזות הגרמניים של בורגנלנד במסגרת ממלכת הונגריה, הסתפחה לצ'כו-סלובקיה בהתאם לחוזה ז'רמן-אן-לה.
קץ השימוש במושג "אוסטריה הגרמנית". חוזה סן ז'רמן
בתחילת שנת 1919 התברר כי הקמה בפועל של הישות המדינית "אוסטריה גרמנית" בהיקפה המקורי אינה בת מימוש. דרום טירול נכבשה כבר ב-3 בנובמבר 1918 על ידי האיטלקים וסופחה לאיטליה. גם באזורים המיושבים בגרמנים בבוהמיה ומורביה נכבשו על ידי צ'כוסלובקיה וסופחו אליה. אפילו האיחוד עם רפובליקת ויימאר, ברוח הזכות להגדרה העצמית שנוסחה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, לא יכלה להתגשם. 208 מהנבחרים באספה הלאומית הזמנית שנבחרו בשנת 1911 לרייכסרט מטעם 86 אזורי בחירה, לא יכלו להיבחר מחדש לאספה הלאומית המכוננת ב-16 בפברואר 1919. הפרלמנט החדש כלל 159 נבחרים ו 11 חברים קרויים, המחולקים כלהלן: 72 סוציאל-דמוקרטים, 69 נוצרים-סוציאלים, 26 נציגים של ארגונים לאומיים גרמניים, צ'כי אחד, "דמוקרטי" אחד וציוני אחד. מונו נציגים קרויים של הרשימות המפלגתיות מדרום טירול ושטיריה ה תחתונה. הכוונה המקורית שצוינה בחוקה הזמנית למנות נציגים של הגרמנים האתניים מן האזורים המיושבים בגרמנים של צ'כיה, לא יצאה לבסוף לפועל עקב התנגדות הסוציאל-דמוקרטים.
הכינוס הראשון של האספה הלאומית המכוננת ללא נציגים של גרמנים מכל האזורים שצוינו לעיל עוררה הפגנה של הגרמנים הסודטים ב-4 במרץ 1919. ב-5 במרץ 1919 ציין קרל רנר בפני המליאה שהתכנסה שנית, שבערך 4 מיליון "תושבים שגרמניותם אינה בספק", יותר מכל אוכלוסייתה של שווייץ נמנעו מלשלוח נציגים לפרלמנט של אוסטריה הגרמנית. עובדה זו הביאה לדבריו "לחלוקה של גרמניה". הקנצלר ציין כי מדובר ב: בסך הכל -בצפון -שטחים בסך 27,022 קמ"ר ו- 509 3,515 תושבים.