cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טווין פיקס: אש הולכת איתי
מדיה ביתית
במקור, לינץ צילם יותר מחמש שעות צילום שקוצצו לאחר מכן לשעתיים וארבע עשרה דקות. הסרט בגרסתו המלאה כמעט וזכה להפצה במהדורת DVD מיוחדת של "ניו ליין סינמה" בפברואר 2002, אך המהדורה בעקבות חששות תקציביים ובעיות עם אורכו של הסרט. הסרט יצא בפורמט DVD בכמה אזורים אחרים גם בתחילת שנות האלפיים, כולל בבריטניה (אזור 2) בשנת 2001 ואוסטרליה (אזור 4) בשנת 2005.
רוב הסצנות שנמחקו כוללות דמויות נוספות מסדרת הטלוויזיה שבסופו של דבר לא הופיעו בעריכה הסופית. על כך, לינץ' אמר: "הייתה לי מגבלה על זמן הריצה של הסרט. צילמנו סצנות רבות – ביחס לסרט רגיל – שהשיקו אחת עם השנייה יותר מדי פעמים בשביל שהעלילה המרכזית תתקדם כמו שצריך. חשבנו שאולי יהיה טוב מתישהו להפיק גרסה ארוכה יותר עם הסצנות האחרות האלו, מכיוון שהרבה מהדמויות החסרות בעריכה הסופית צולמו. הן חלק מהסרט, הן פשוט לא נחוצות לעלילה המרכזית." לדברי לינץ', אילו הסרט היה כולל את הסצנות האלה, הוא "לא היה כה אפל. מבחינתי הוא ציית לחוקיו של 'טווין פיקס'. אבל היה צריך להסיר מעט מהשטויות."
בשנת 2007, האתר "DVDrama" דיווחה כי MK2 נמצאת במשא ומתן סופי עם לינץ' על מהדורה מיוחדת חדשה בת שני דיסקים שתכלול שבע עשרה סצנות שנמחקו על ידי הבמאי עצמו. המהדורה התעתדה לצאת לשוק ב-17 באוקטובר 2007, אך לאחר מכן בחרה MK2 להוציא מחדש מהדורה אחרת של הסרט. בנובמבר 2008, אמר לינץ' את הדברים הבאים בנוגע לסצנות שנמחקו:
חברת "סרטי סרטי פרמאונט", שלה היו זכויות הפצת עותקי DVD של סדרת הטלוויזיה, רכשה את הזכויות בגרמניה וברוב העולם למעט בארצות הברית, בריטניה, צרפת וקנדה. פרמאונט הפיצה את מהדורת ה-DVD שבבעלותה בשנת 2007. מהדורת ה-DVD היה פורט ישיר מהמהדורה הצרפתית של MK2.
באוסטרליה, הסרט הופץ בפורמט DVD ו-Blu-ray תחת הפצתה של "Madman Entertainment" ב-8 בפברואר 2012, לרגל 20 שנה להפצת הסרט בבתי הקולנוע.
בבריטניה, הסרט הופץ בפורמט Blu-ray ב-4 ביוני 2012 תחת הפצתה של "Universal UK Home Video", אם כי דווח כי המהדורה סובלת מפגמים ברצועת האודיו שלה. בצפון אמריקה, הסרט הופץ בפורמט Blu-ray ב-29 ביולי 2014, כחלק מאוסף ה-Blu-ray של "טווין פיקס", ומכיל יותר מ-90 דקות של סצנות שנמחקו והורחבו מהסרט.
ב-1 במרץ 2017, הסרט הוקרן ברשת "Showtime" לרגל שידור המשך הסדרה.
הסרט אף הופץ במסגרת "אוסף הקריטריונים" (שחברת האם שלו, "Janus Films", מחזיקה בזכויות ההפצה בצפון אמריקה), הן בפורמט DVD והן בפורמט Blu-Ray Disc, ב-17 באוקטובר 2017.
מהדורת הקריטריון של הסרט הופצה מחדש במסגרת "טווין פיקס: מא' עד ת'", ערכת Blu-ray במהדורה מוגבלת של 21 דיסקים, אשר מלבד הסרט כוללת גם את כל שלוש עונות הטלוויזיה בשלמותן, אוסף "החלקים החסרים", פיצ'רים מיוחדים שפורסמו בעבר, שש שעות של תוכן חדש מאחורי הקלעים וגרסאות 4K של הפיילוט המקורי ושל פרק 8 של העונה השלישית, שהופצה ב-10 בדצמבר 2019. עם זאת, באוסף הזה היו חסרים שני ראיונות בלעדיים שנכללו במהדורת הקריטריון המקורית.
מורשת
לדברי הצלם רון גרסיה, הסרט זכה לפופולריות ביפן, במיוחד בקרב נשים, כפי שכתבה מרתה נוחימסון בספרה על עבודותיו של לינץ', "הוא משער שהתלהבותן של הנשים היפניות נובעת מסיפוק לראות בלורה הכרה מסוימת בסבלן משהותן בחברה דכאנית." ביפן, הסרט הופץ תחת השם "טווין פיקס: שבעת ימיה האחרונים של לורה פאלמר", והתקבל בהתלהבות רבה.
מרי סוויני, עורכת הסרט, אמרה, "הם כל כך רצו שזה יהיה כמו סדרת הטלוויזיה, וזה לא היה. זה היה סרט של דייוויד לינץ', ואנשים כעסו מאוד על זה. הם הרגישו נבגדים." שריל לי הביעה את גאוותה בסרט ואמרה, "היו אנשים רבים, קורבנות לגילוי עריות, שפנו אליי מאז הסרט עלה לאקרנים, ואני כל כך שמחה שהוא הופק כי זה עזר להם לשחרר הרבה."
המשך לעלילת הסרט
הסרט מכיל סצנת חלום בו אנני אומרת את השורה: "הדייל הטוב נמצא באכסניה ואינו יכול לעזוב. כתבי את זה ביומן שלך." סצנה זו נועדה להשאיר קצוות פתוחים עבור שני סרטים נוספים שיעסוק ביומנה של לורה – סרט המשך ולאחר מכן סרט שיביא לסיום נרטיב הסדרה בסגנון לא ליניארי. עם זאת, שני סרטי ההמשך המתוכננים בוטלו בעקבות כישלונו הקופתי של הסרט. בשנת 2001, לינץ' אמר כי זיכיון "טווין פיקס" "מת לחלוטין". עם זאת, בשנת 2014 נמסר כי יופק המשך לסדרה המקורית תחת הפקתו של לינץ'. לינץ' אישר כי לעלילת הסרט תהיה משקל עבור אירועי ההמשך. בשנת 2017, עלתה לשידור העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה, בה מתוארים אירועים המתרחשים 25 שנה לאחר עלילת העונה השנייה, ונעשה באלמנטים רבים שהוצגו במהלך הסרט.
יחסי ירדן–קניה
יחסי ירדן–קניה הם היחסים בין ממלכת ירדן לבין קניה. לירדן שגרירות וקונסוליה בניירובי, ואילו לקניה שגרירות בקהיר המייצגת אותה גם בירדן, נוסף על קונסוליה בעמאן.
היסטוריה
בנובמבר 2014, במהלך ביקורו באיחוד האמירויות הערביות, שוחח נשיא קניה, אוהורו קניאטה עם המלך עבדאללה השני, מלך ירדן כדי להילחם בקיצוניות, ובמהלך השיחה ביקש נשיא קניה את סיועה של ירדן. מוחמד בן ראשד אאל מכתום, סגן נשיא איחוד האמירויות הערביות, היה מעורב אף הוא בשיחה. קניאטה ביקר גם בעקבה, ירדן, שם השתתף בפסגה בהשתתפות מנהיגים נוספים.
בספטמבר 2016 ביקר בקניה המלך עבדאללה השני. במהלך הביקור שארך יום אחד השתתף המלך בתרגיל צבאי משותף וכן נפגש עם נשיא קניה, אוהורו קניאטה.
סחר
ירדן ביטאה בעבר רצונה בפתיחתה לסחר עם מדינות אפריקה השונות, לרבות קניה.
קניה נחשבת לשלישית בגודלה בשוק האפריקאי הלא ערבי ביבשת ולשער עסקים חשוב באזור האגמים הגדולים של אפריקה.
קניה מייבאת מירדן סחורות ובעיקר כימיקלים, דשנים, תרופות, מוצרי פלסטיק, רהיטים ומכונות למיזוג אוויר. מצידה, ירדן מייבאת מקניה סחורות שונות ובעיקר קפה, טקסטיל וממתקים.
משלחות דיפלומטיות
שגרירות קניה בקהיר היא האחראית גם על היחסים עם ירדן.
דוד פרקש
דוד (דז'ה) פרקש הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ניצול השואה. אחיו של אמיל פרקש.
דוד פרקש נולד בבית יהודי נאולוגי בז'יליצה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה. אביו היה סנדלר בעל חנות נעליים ואימו אחות. לדוד היו שלושה אחים ואחות נשואה, אם לילדה.
באפריל 1942 נלקחו שני האחים הבוגרים של דוד וגיסו לעבודות כפייה ויותר לא שמעו מהם. ביוני נלקחו אחותו ובתה ונשלחו למות באושוויץ בתאי הגזים. דוד, אחיו הקטן ממנו, אמיל פרקש והוריהם נשלחו למחנה הריכוז נובקי. באוגוסט 1944 הותקף המחנה על ידי פרטיזנים סלובקים - דוד ואביו ברחו עם הפרטיזנים, אמיל ואימו מצאו מקלט בבית איכרים, תוך התחזות לנוצרים. הגרמנים תפסו את אמיל ואימו ובהמשך גם את דוד והעבירו אותם למחנה סרד. ממחנה סרד הועברה האם למחנה ראוונסבריק והבנים הועברו לזקסנבורג. לאחר לילה אחד נלקח דוד לגרמניה.
לאחר המלחמה שבו לביתם בני המשפחה ששרדו וביניהם גם דוד פרקש. אחיו, אמיל פרקש, ששירת בצבא הצ'כוסלובקי, ניצל סעיף חוק מיוחד שאיפשר לצ'כוסלובקים לשרת בצה"ל ועלה לישראל ב-1949, ובעקבותיו באו גם יתר בני המשפחה, בהם דוד.
דוד פרקש, שכבר שיחק כדורגל בקבוצות צ'כוסלובקיות, הצטרף למכבי חיפה בשנת 1950 ושיחק כחלוץ שמאלי. הוא פתח בהרכב חמש פעמים והבקיע שער אחד ובהמשך, לאחר ירידה בכושרו ירד לספסל המחליפים. דוד פרקש פרש ממשחק פעיל והתחיל, בעידודו של מאמן הקבוצה הבוגרת, אוטו שלפנברג, לאמן את קבוצת הנוער של מכבי חיפה. מ-1955 היה למאמן כושר של מכבי חיפה וכעבור שנתיים, עם בואו של המאמן ההונגרי אנדור קיש מונה להיות עוזרו והמתרגם שלו. הנהלת מכבי חיפה שלחה אותו להשתלמות בבית ספר למאמנים נודע בקלן, גרמניה וכשחזר קיבל לידיו את אימון הקבוצה. פרקש אימן את מכבי חיפה מ-1959 עד 1961 והגיע איתה פעמיים למקום החמישי בליגה הראשונה וגם זכה ב"גביע סוכות". בהמשך עבר פרקש לאימון קבוצות נוספות, הפועל טבריה, הפועל חיפה, הפועל חדרה, שמשון תל אביב והפועל חולון.
ביולי 1964 היה מאמן נבחרת חיל הים הישראלי במסגרת תחרויות גביע הרמטכ"ל.
קרליץ
קרליץ (ביידיש: קארעליץ), הוא שם משפחה אשכנזי, המעיד לרוב כי אבותיו של נושאו הגיעו מהעיירה קרליץ (בפולנית: Korelicze) כיום בבלארוס
אינגריד כריסטיאנסן
אינגריד כריסטיאנסן (בנורווגית: Ingrid Kristiansen; נולדה ב-21 במרץ 1956) היא אתלטית נורווגית בעבר, אלופת עולם (רומא 1987), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ושיאנית עולם (1985–1993) בריצת 10000 מטר, שיאנית עולם (1986–1995) בריצת 5000 מטר, שיאנית עולם (1987–2007) בריצת חצי מרתון ושיאנית עולם (1985–1998) בריצת מרתון. אלופת עולם בריצת שדה (1988).
כריסטיאנסן היא אלופת מרתון ניו יורק (1989), פעמיים אלופת מרתון בוסטון (1986 ו-1989), 4 פעמים אלופת מרתון לונדון (1984, 1985, 1987 ו-1988), יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה, אלופת מרתון שיקגו (1986), 3 פעמים ברציפות אלופת מרתון סטוקהולם (1980–1982) ופעמיים ברציפות אלופת מרתון יוסטון (1983 ו-1984). בסך הכל היא ניצחה ב-13 ריצות מרתון.
ביוגרפיה
כריסטיאנסן נולדה וגדלה בטרונדהיים.
1980
בריצת המרתון הראשונה שלה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1980 שנה לאחר היווסדו, ניצחה כריסטיאנסן בתוצאה של 2:38:45 שעות.
1982
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון] ב-12 בספטמבר 1982 זכתה כריסטיאנסן במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:36:38 שעות, אחרי רוזה מוטה מפורטוגל (2:36:03 שעות) ולאורה פוגלי מאיטליה (2:36:28 שעות).
1984
בתחרות שנערכה באוסלו, שוודיה ב-28 ביוני 1984 קבעה כריסטיאנסן בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:58.89 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של מארי דקר מארצות הברית (15:08.26 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-15 דקות. שיא זה החזיק מעמד שנה וחודשיים ונשבר על ידי זולה באד מבריטניה (14:48.07 דקות). חודש ושבוע לאחר מכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בריצת המרתון הראשונה שנערכה לנשים במשחקים האולימפיים סיימה כריסטיאנסן במקום רביעי בתוצאה של 2:27:14 שעות.
1985
בתחרות שנערכה באוסלו ב-27 ביולי אותה שנה היא זכתה בריצת 10000 מטר בשיא עולם חדש של 30:59.42 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של אולגה בונדרנקו מברית המועצות (31:13.78 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-31 דקות.
1986
בתחרות שנערכה באוסלו ב-5 ביולי 1986 שיפרה כריסטיאנסן את שיאה העולמי בריצת 10000 מטר והעמידה אותו על תוצאה של 30:13.74 דקות. שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי ואנג ז'ונשיה מסין (29:31.78 דקות). חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-5 באוגוסט היא קבעה בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:37.33 דקות. שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי פרננדה ריביירו מפורטוגל (14:36.45 דקות).
1987
בריצת חצי מרתון שנערכה בסנדנס, נורווגיה ב-5 באפריל 1987 קבעה כריסטיאנסן שיא עולם חדש של 1:06:40 שעות, שיפור לשיא בין ה-3 שנים של ג'ואן בנואה (1:08:34 שעות), שיא זה החזיק מעמד 20 שנים ונשבר על ידי לורנה קיפלאגט מקניה (1:06:25 שעות).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ב-4 בספטמבר 1987 היא זכתה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:05.85 דקות, לפני ילנה ז'ופיבה-ויאזובה מברית המועצות (31:09.40 דקות) וקתרין וסל ממזרח גרמניה (31:11.34 דקות).
1988
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בריצת 10000 מטר אך לא סיימה אותה.
נחלת שבט גד
המידע אודות התנחלות שבט גד מופיע ב. נחלת שבט גד שכנה בצד המזרחי של הירדן. שבט גד היה אחד משניים וחצי השבטים, ראובן ומנשה שנחלתם שכנה בעבר הירדן המזרחי. נחלת השבט כללה את הגלעד, באזור צפון עבר הירדן, והיא גבלה בדרומה בנחלת נחלת שבט ראובן, בצפונה בנחלת חצי המנשה, במערבה בנהר הירדן ובמזרח בבני-עמון.
גבולות הנחלה
המידע אודות התנחלות שבט גד מופיע ב והוקדשו לו ארבעה פסוקים:
המחבר המקראי מתאר את גבול נחלת השבט בתחילה בכלליות ומוסיף כי גבולה הוא עם סביבותיה של יעזר בגלעד. לאחר מכן נמסר פירוט גבולות הנחלה: במזרח - "חֲצִי אֶרֶץ בְּנֵי עַמּוֹן".בדרום נפגש הגבול עם "חֶשְׁבּוֹן עַד-רָמַת הַמִּצְפֶּה, וּבְטֹנִים". צפונית מערבית וצפונה נפגש הגבול עם "מַּחֲנַיִם, עַד-גְּבוּל לִדְבִר" גבולה הדרום מערבי של הנחלה נפגש עם ערי העמק: "וּבָעֵמֶק בֵּית הָרָם וּבֵית נִמְרָה וְסֻכּוֹת וְצָפוֹן".. המחבר מסיים בתיאור כללי שגבולה של הנחלה משתרע מהגלעד ועד הכנרת.
תיאור גבולות הנחלה נמנו שמונה ערים. ייתכן ששמות הערים האלה מופיעים ברשימה המקורית של ערי הנחלה שלא נשתמרה. מקורות מקראיים וחוץ מקראיים מעידים על כך, שבני שבט גד לא התנחלו רק בתחומי הנחלה כפי שמופיעים ביהושע י"ג. כמו כן, בתחומי הנחלה התיישבו עוד שבטים. שבט גד התיישב אף בדרום עבר הירדן. עדות לכך מופיעה במצבת מישע. משפחות מכיר משבט מנשה התיישבו בתחומי נחלת שבט גד. ייתכן כי בתחומי הנחלה ישבו גם בני עמון באזור שנקרא "אֶרֶץ בְּנֵי עַמּוֹן". יש הסוברים כי נחלת שבט גד הייתה אזור מנהלתי שכללה את חבלי הנחלה שגבולתיה נקבעו ב. ייתכן כי הנחלה יושבה על ידי כנענים בתקופת הברונזה המאוחרת. יש הטוענים כי התיאור ב משקף את צורת ההתנחלות בימי ממלכת ישראל המאוחדת. תיאור האזור המנהלי המתואר ביהושע י"ג דומה לתיאור המחוז השביעי בממלכת שלמה כפי שמתואר ב.
האירוע הפאן-אפריקאי
מיקום בלוח הזמנים הגאולוגי
האירוע הפאן אפריקאי או "האירוע התרמו-טקטוני הפאן-אפריקאי" (Pan-African thermotectonic episode) הוגדר בשנת 1964 באמצעות תיארוך רדיומטרי על ידי ו' ק' קנדי – לשעבר פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת לידס – כאירוע שהתרחש לפני כ-500 מ"ש.
יש המכלילים את האורוגנזה החיג'אזית במסגרת האירוע הפאן-אפריקאי, אולם נטען כי האירוע הפאן-אפריקאי – הגם שהוא מכונה לעיתים "האורוגנזה הפאן-אפריקאית" – לא הגיע עד כדי אורוגנזה, וכי יש לראות בהם אירועים נפרדים. אם כן, האירוע הפאן-אפריקאי חל לאחר האורוגנזה החיג'אזית, או במקביל לשלבי הסיום שלה.
אירוע זה – הניכר היטב באפריקה – נראה כשייך למהלך עולמי של אי-יציבות קרומית וחל במקביל לאורוגנזה הקדומית (Cadomian Orogeny) במערב ובמרכז אירופה ולאורוגנזה הבאיקלית (Baikalian Orogeny) באסיה. למעשה, חלקים אלה של אירופה ואסיה היו כנראה חלק מגונדוונה לפני הפלאוזואיקון, כמו גם מקטעי קרום קטנים שזוהו בטורקיה, באיראן ובפקיסטן.
בקטע החוף המזרחי של היבשת האפריקאית מצויה חגורה נרחבת של תשתית גנייסית – המתוארכת לתחילת הפרוטרוזואיקון או אף לארכאיקון – בה חלו שינויים במהלך אורוגנזה במוזמביק, ואילו עדויות מהחוף המערבי מצביעות על קרום חדש שנוסף לשילד האפריקאי במהלך תהליכים אורוגניים, שייתכן והיו קשורים להפחתה ולתנועת לוחות.
במדגסקר, באתיופיה ובטנזניה נמצא קרום ארכאיקוני מעובד, ותיארוך מבני ורדיומטרי במלאווי מצביע על כך שמרבית סלעי הגנייס בחגורה האורוגנית של מוזמביק קודמים לאירוע האבורניאני.
תוצאות ממוזמביק, קניה, אתיופיה, סומליה, סודאן ומצרים אינן חד-משמעיות, מאחר שכמעט כל המידע האיזוטופי משקף תבנית פאן-אפריקאית. לכן, קשה בשלב זה לזהות את גיל התשתית המעובדת ועד לאיזה מרחק במוזמביק נמשך הקרום שהתקיים לפני האירוע פאן-אפריקאי. על כן, מרבית חלקי החגורה הראו גילים קדומים מן האורוגנזה הקיבארית, כלומר לפחות 1,000 מ"ש, אף כי סביר שהם עתיקים יותר.
חלק גדול מהקרום באפריקה מניב תיארוך רדיומטרי של 450-650 מ"ש. האזורים הפאן-אפריקאיים יוצרים רשת של חגורות נעות המקיפות קראטונים ונותרו יציבות, קרות ולא מעוותות. עם זאת, נטען כי גילים פאן-אפריקאיים עשויים במקרים רבים להצביע על הזמן בו התקררו הסלעים עם ירידת הטמפרטורה ולא על עיתויים של אירועים גאולוגיים משמעותיים, וכי לא קיימות עדויות מדויקות מספיק כדי לקבוע אם תוצרי האירוע הם בו-זמניים או נוצרו במשך פרק זמן ארוך.
אביגיל רובין
אביגיל רובין (נולדה ב-26 במרץ 1980, ט' בניסן ה'תש"ם) היא כוריאוגרפית ויוצרת תיאטרון ישראלית.
האירוע הפאן-אפריקאי
מיקום בלוח הזמנים הגאולוגי
בגלל השתרעותו הגאוגרפית והמרחבית העצומה, אי-אפשר להחשיב את האירוע הפאן-אפריקאי לאירוע יחיד אלא למחזור מתמשך המשקף פתיחה וסגירה של אוקיינוסים נרחבים, שכלל גם צמיחת יבשה והתנגשות של גושי קרום צפים, והתמרה שהגיעה לשיאה לפני 535-540 מ"ש.
אביגיל רובין
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1980 וגדלה בתל אביב להרולד רובין – צייר, ארכיטקט ונגן ג'אז חופשי ולמרים קיני – מחזאית. בגיל 6 וחצי, החלה את לימודיה בבית הספר למחול "בת דור" תל אביב, בו למדה עד 1993. לאחר מכן, רקדה בסטודיו של רנה שיינפלד עד לשנת 1998.
רובין בוגרת מגמת אומנות פלסטית בתיכון "תלמה ילין".
קריירה
בשנת 1999, רובין החלה לרקוד בלהקתו של עידו תדמור.
בשנת 2000 טסה להולנד ללימודי כוריאוגרפיה (SNDO) בבית הספר הגבוה לתיאטרון באמסטרדם – The Theater School, בו הוציאה תואר ראשון בכוריאוגרפיה.
ב-2003, חזרה לארץ והחלה ליצור עצמאית.
בשנת 2004, זכתה עם יצירתה "סולו – ברירית מחדל" בפרס "יוצרת בראשית דרכה" ממשרד התרבות.
מאז, המשיכה ליצור במסגרות שונות כגון: פסטיבל מחולאחר, מחולוהט, פסטיבל ישראל, אינטימאדאנס, פסטיבל עכו.
בשנת 2004 הקימה יחד עם אודליה קופרברג, דנה רוטנברג, רננה רז ועמית גולדנברג את איגוד הרקדנים בישראל כחלק מאמ"י – איגוד אמני ישראל.
בשנת 2007, הצטרפה רובין כחברה בעמותת הכוריאוגרפים.
בשנת 2012, החלה את חוק לימודיה בסמינר הקיבוצים במסלול למחול, בו הוענק לה תואר ראשון במחול, תעודת הוראה ורישיון הוראה.
קריירה כמנהלת אנסמבל
החל משנת 2008 החלה ליצור יחד עם בן זוגה, יואב ברתל. השניים הקימו אנסמבל לתיאטרון מחול בשם "אנסמבל תוצרת בית".
יצירות הקבוצה משלבות בין תיאטרון למחול, מתאפיינות בטשטוש הגבול שבין מציאות לבדיה, ובוחנות בדרכים שונות את היחסים שבין במה לקהל. קו מוביל ביצירות אלו הוא מפגש של הקהל הישראלי עם אירועים מעצבים שהותירו חותם משמעותי על החיים בארץ.
יצירתם הראשונה במשותף של הזוג, "חומוס צ'יפס סלט" עלתה בהפקת תיאטרון עכו והייתה אמורה לעלות בבכורה בפסטיבל עכו של אותה שנה. ההצגה זכתה לפרסום נוסף עקב כך שהיא חזתה את שאירע בעיר באותה השנה – מאורעות אלימים בין תושבי העיר היהודים והערבים.
בשנת 2010, העלו הזוג את המופע "המרקיד" – עליו זכו בפרס הצגת השנה, מחזאי ומבצע לשנת 2010 בפרס קיפוד הזהב. המופע ממשיך להופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם ובארץ.
במהלך השנים 2013–2023, העלו יוצרי "תוצרת בית" מעל עשר הפקות שונות ("קאסדה", "עליהום", "שתמות אמן", "פרטי", "יאבל'ק", "החשמלטור" "עמודו","ערב לשחרור הנאחס", "13 פרגמנטים", "ג '' ודוקא") על חלקן זכו בפרסים ("יאבל'ק" – פסטיבל עכו 2015 ההצגה הטובה ביותר ופרסים על העיצוב והכוריאוגרפיה).
בשנת 2021 עלתה יצירתם "סיגריה אחרונה" בתיאטרון תמונע, עליה זכו בפרס שחקנית המשנה לאביגיל רובין ופרס על עיצוב התאורה לדניה זמר. באותה השנה, קיבל האנסמבל מעמד של קבוצת תיאטרון נתמכת בישראל.
מלבד "סיגריה אחרונה" מציגים חברי האנסמבל גם את הצגת הילדים החדשה "סבתא סורגת" (ע"פ ספרו של אורי אורלב) בתיאטרון תמונע, ו"החשמלטור" שעולה מדי חודש בתיאטרון החנות וברחבי הארץ.
במסגרת אנסמבל תוצרת בית, אביגיל מעבירה מפגשים עם תלמידי ותלמידות מגמות תיאטרון ומחול ברחבי הארץ, האנסמבל מציג את יצירותיהם ומקיימים כיתות אמן סביב יצירה, משחק, נוכחות בימתית והיעדר קיר רביעי.
ב-2022 הצטרפה לוועדה האומנותית של תיאטרון תמונע.
תעודות ותארים אקדמאיים
בעלת תואר ראשון בכוריאוגרפיה מבית הספר הגבוה לתיאטרון באמסטרדם, הולנד.
בעלת תואר ראשון בהוראת מחול, תעודת הוראה ורישיון הוראה ממכללת סמינר הקיבוצים.
לומדת תואר שני באוריינות חזותית במכללת סמינר הקיבוצים.
פרסים ומלגות
פרס יוצרת בראשית דרכה של משרד התרבות לשנת 2004 על יצירתה "סולו ברירת מחדל".
פרס הצגת השנה בפרסי קיפוד הזהב לשנת 2010 ליצירה "המרקיד".
פרס על הצגת השנה וכוריאוגרפיה עבור היצירה "יאבל׳ק" בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר לשנת 2015.
פרס שחקנית המשנה בפרסי קיפוד הזהב לשנת 2022 על הופעתה ב"סיגריה אחרונה".
האירוע הפאן-אפריקאי
מיקום בלוח הזמנים הגאולוגי
המונח "פאן-אפריקאי" משמש היום לתיאור פעילות טקטונית, מגמטית ומתמירה מהנאופרוטרוזואיקון לתחילת הפלאוזואיקון שהחלה לפני כ-600±50 מ"ש – במיוחד בכל הנוגע לקרום שהיווה חלק מגונדוונה. אירוע זה המשיך את תהליך התכנסות שברי רודיניה והביא להיווצרותה של יבשת-על חדשה – פנוטיה – כשלב במחזור היבשות.
השתרעות
האזורים הפאן-אפריקאיים משתרעים על פני כמעט שני שלישים של אפריקה ועיקר השפעתו של האירוע הפאן-אפריקאי חלה על יבשת זו. עם זאת, היא ניכרת במקטעים יבשתיים נוספים: בשילד הערבו-נובי, באמריקה הדרומית, במוזמביק, בסרי לנקה, באוסטרליה, באנטארקטיקה ובגינאה החדשה, אך לא באסיה, באירופה ובאמריקה הצפונית.
האירוע הפאן-אפריקאי מפורש כאירוע טקטוני-תרמי נרחב, במהלכו נוצרו כמה חגורות נעות המקיפות קראטונים קדומים. האירוע חל בחלקי גונדוונה השונים, אם כי הוצעו שמות אזוריים – למשל "ברזיליאנו" (Brasiliano) לאמריקה הדרומית, "אדליידן" (Adelaidean) לאוסטרליה ו"בירדמור" (Beardmore) לאנטארקטיקה. אירוע תרמי זה מהווה שלב סופי במחזור אורוגני שהתרחש במהלך תקופה שלפני 550-870 מ"ש, והוביל ליצירת חגורות אורוגניות כתוצאה מהתכנסות והתמזגות של מקטעי קרום יבשתיים.
קראטונים וחגורות אורוגניות
קראטון הוא יחידת קרום יציבה מבחינה טקטונית שמוצאה בפרקמבריון, וחגורה אורוגנית היא רצועה צרה וארוכה – רכס הרים שנוצר באורוגנזה.
קנדי הבדיל בין שלושה קראטונים עיקריים: קראטון קלהארי, קראטון מערב אפריקה וקראטון קונגו. עם זאת, באזור הפאן-אפריקאי קיימים גם קראטונים קטנים יותר – שאת חלקם קשה להגדיר – וגם אלה הניבו גילים עתיקים או עדויות להיותם תשתית קדומה שלא הושפעה על ידי המעוות הפאן-אפריקאי. אזורים אלה הם מיקרו-לוחות, מיקרו-קראטונים או גושי-ביניים, המטשטשים את ההבדל בין קראטון לחגורה אורוגנית.
כמה חגורות אורוגניות נוצרו במהלך האירוע הפאן-אפריקאי או הושפעו ממנו, בעיקר:
חגורות נוספות: קאוקו (Kaoko), מערב קונגו, גרייפ (Gariep), סלדניה, חגורת מרכז אפריקה (נקראת גם "אובנגידס" – oubangides) וחגורת רוקליד (Rokelide).
תהליכים
כאמור, האירוע הפאן-אפריקאי נחשב לאירוע טקטוני-תרמי. יסודו של החלק התרמי בהתחממותו מחדש של קרום יבשתי. התחממות זו לוותה בגעשיות שולית וכללה בעיקר עירוב מאגמות במחדרים פלוטוניים – שבמקומות אחדים הותיר קסנוליתים, והתמרה – בעיקר התמרת מגע חלשה יחסית שמקורה במחדרים. היסוד הטקטוני כלל מעוות חלש לאורך רצועות מוגדרות שיצר את החגורות.
האירועים הפאן-אפריקאים השתלבו במהלך טקטוני עולמי והגיעו לשיאם עם היווצרות יבשת-העל פנוטיה.
שאלת האורוגנזה
המשותף לכל החגורות מתבטא בכמות משמעותית של סלעים געשיים מאפיים עד אנדזיטיים ומחדרים אולטרה-מאפיים, אך הן חסרות ראיות התומכות בתהליכים טקטוניים, אף שהמבנים וההתמרה באזורים הפאן-אפריקאיים נראים אופייניים לאורוגנזה: בחגורה אחדות, למשל במדבר המזרחי של מצרים, נראות גְּרוֹרוֹת קונגלומרט של סלעי משקע, האופייניות למדרונות ומציינות את קיומם בעבר של הרים גבוהים. עם זאת, ליחידות הקרום הפאן-אפריקאיות היסטוריה קדומה המשותפת לזו של הקראטונים, ולא קיימות עדויות לתהליך יוצר קראטונים או להתרחבות בממדיהם אלא רק הפחתה מתמשכת בשטח שלא הושפע ממעוותים רציפים. אין במידע הטקטוני, המבני, הסטרטיגרפי והפלאומגנטי כדי להצביע על תנועת לוחות בקנה מידה נרחב. כמו כן לא הובחנו אופיוליטים או תפרי איחוי המיוחסים לאירוע הפאן-אפריקאי. נראה כי מעוותים אין סיטו סבירים יותר מאשר התנגשויות אורוגניות.
בישראל ובסביבתה
בצפון השילד הערבו-נובי מצויים סלעים – בעיקר פלוטוניים – שרידים לאירוע הפאן-אפריקאי בתחום ישראל וסיני.
בישראל
בישראל מיוצג האירוע הפאן-אפריקאי בשלושה מתוך חמשת המסיבים המצויים בדרום ישראל: אילת, רודד ותמנע.
במסיבים אלה מתבטא המסלע הפאן-אפריקאי בסלעי גרניט, גרניט-פורפיר, גברו ומונזוניט – המצויים במסיב תמנע. במסיבים של אילת ורודד מתבטא המסלע בגרניט, בצפחה ובקונגלומרט. מאחר שהמסלע במסיבים של אילת ורודד דומה, יש הרואים בהם רצף גאולוגי המופרד באמצעות גראבן, אך קיימת גם הסתייגות מהכרה ברציפות כזו.
בסיני
בסיני מיוצג האירוע הפאן-אפריקאי בסוף מחזור ההיווצרות של חבורת פיראני ובחבורת קתרינה.
על שלב זה של בחבורת פיראני הנחשפת באזור דהב נמנים סלעי גרניט שונים, הנבדלים זה מזה בנוכחותם של המינרלים מיקרוקלין – המופיע בסדרה המוקדמת של גרניטים ורודים, ופרתיט (Perthite) – המופיע בסדרה המאוחרת של גרניטים אדומים, שחדרו לתוך הגרניטים הורודים.
חבורת קתרינה מייצגת את סוף הפרקמבריון בסיני כשלב-ביניים געשי בין החדרת הגרניטים הוורודים והאדומים. הסלעים הגעשיים שלה נחשפים סמוך למנזר סנטה קתרינה והם מורכבים בעיקר מטוף. מחשופים נוספים שלהם – המכסים סלעי גנייס – מצויים גם בדרום ישראל, במזרח הרי אילת.
כף לווין
כף לווין (באנגלית: Cape Leeuwin) היא הנקודה ביבשת אוסטרליה, הנמצאת בנקודה הדרומית-מערבית ביותר (אך לא הדרומית ביותר), שביבשת אוסטרליה. הכף נמצא במדינת אוסטרליה המערבית. האוסטרלים המקומיים חושבים שהכף מפריד בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס הדרומי. בשנת 1895 הוקם בקצה הכף וצמוד לחוף מגדלור כף לווין.
תיאור
מספר איים וסלעים הנקראים, איי סנט אלוארן, נמצאים דרומית מזרחית (בנקודת ציון 34°24′15″S 115°11′30″E ) לכף במפרץ פלינדרס. היישוב הקרוב ביותר, מצפון לכף, היא העיירה אוגוסטה. דרומית מזרחית לכף לווין, החוף של דרום מערב אוסטרליה משתרע הרבה יותר דרומה. כף לווין אינו הנקודה הדרומית ביותר של מערב אוסטרליה. הנקודה הדרומית ביותר במערב אוסטרליה נמצא ב-West Cape Howe (בנקודת ציון 35°08′05″S 117°38′18″E), שנמצאת דרומית מזרחית לכף לווין, ליד העיר אלבני.
מבחינת האוסטרלים הכף נחשב למקום שבו האוקיינוס ההודי נפגש עם האוקיינוס הדרומי, אך רוב הגאוגרפים בעולם סבורים שהאוקיינוס הדרומי מוגדר דרומית לקו רוחב -60°S
על לשון היבשה של הכף נמצא מגדלור כף לווין והבניינים במקום ששימשו את שומרי המגדלור. כף לווין נחשב לאחד משלושת " הכפים הגדולים " בחצי הדרומי של כדור הארץ, הנושקים לאוקיינוס הדרומי.
שימוש בשם
כף לווין מזוהה לעיתים קרובות כחלק מלשון היבשת הצפונית יותר, שנקרא Cape Naturaliste, זאת כדי לתאר את הגאוגרפיה והאקולוגיה של האזור. לדוגמה שם הפארק הלאומי Leeuwin-Naturaliste או בסיס חיל הים האוסטרלי וספינת הצי המלכותי האוסטרלי HMAS Leeuwin קיבלו את השם של כף לווין.
היסטוריה
בני ה-Wardandi, שהם עם אוסטרלי אבוריג'יני, היו העמים הראשונים באזור. הם נקראו "Doogalup" על ידי הספנים ההולנדים הראשונים שהגיעו לדרום מערב היבשת האוסטרלית.
הספן והנווט האנגלי מת'יו פלינדרס קרא לכף לווין על שם הספינה הידועה הראשונה שביקרה באזור, שנקראה Leeuwin ("הלביאה"). צוות הספינה ההולנדי שעסק במיפוי ושרטוט חלק מקו החוף הסמוך לכף לווין בשנת 1622. היומן של הספינה Leeuwin אבד, ולכן מעט מאוד ידוע על המסע שלה. עם זאת, שטחי היבשה שתוארו על ידי צוות ה-Leeuwin תועדו על מפה משנת 1627 על ידי הקרטוגרף ההולנדי הסל חריץ. המפה של הסל חריץ מציגה את קו החוף שבין מפרץ המלין הנוכחי ו-Point D'Entrecasteaux. בקטע החוף הזה נכלל כף לווין מאידך הכף עצמו אינו מזוהה במפה שלו.
בשנת 1627 פרנסואה ת'יסן François Thijssen, שהיה לורד הים, קצין ים צרפתי ומגלה הארצות ההולנדי-צרפתי בקר במקום עם ספינתו סוסון הים המוזהב-Gulden Zeepaard.
בשנת 1772 לואי פרנסואה מארי אלסנו דה סנט אלוארן שהיה קצין ים צרפתי מוכר ביקר במקום עם ספינתו המיזם הגדול  Gros Venture שהייתה ספינת מסע חמושה. היא כונתה גם "בטן שמנה"-"Fat Belly".
בשנת 1791 ג'ורג' ונקובר קצין הים הבריטי, בקר במקום על ספינתו HMS Discovery, שנבנתה בשנת 1789 ( הספינה נקראה על שם הספינה של ג'יימס קוק).
הדיווח האירופי הראשון אודות כף לווין דווח על ידי הקצין הצרפתי מגלה הארצות ברוני ד'אנטרקאסטו בשנת 1791. ד'אנטרקאסטו חשב שהכף הוא אי וקרא לו "אי סנט אלוארן", כאות הוקרה לקפטן דה סנט אלוארן.
ניקולס בודין Nicolas Baudin שהיה מגלה ארצות צרפתי, ביאולוג, הידרולוג וקרטוגרף חקר את חופי אוסטרליה ודרום האוקיינוס השקט ביקר בכף לווין ב־27 במאי 1801על ספינתו Le Géographe, הספינה השנייה שלו הייתה Le Naturaliste; באודין קרא לכף גוסלין, אבל השם לא תפס.
ב-6 בדצמבר 1801, מתיו פלינדרס שהיה קצין ים בריטי, נווט וקרטוגרף, החל את הסקר שלו לאורך החוף הדרומי של ניו הולנד, מכף לווין והוא שנתן לו את השם כף לווין בשנת 1801. פלינדרס הפליג על ספינתו שנקראה HMS Investigator נחת במפרץ שממזרח לכף לווין, הוא מפרץ פלינדרס הנוכחי. פלינדרס היה מודע לכך שהאזור היה ידוע להולנדים ולצרפתים כ"ארץ לווין".
בשנת 1830 התיישבו באזור כף לווין המתיישבים האירופים הראשונים.
איי סנט אלוארן ( St Alouarn Islands ) זו קבוצת איים הנמצאת דרומית מזרחית מקצה כף לווין.
מגדלור כף לווין
מגדלור כף לווין (באנגלית: Cape Leeuwin Lighthouse ) הוא מגדלור הממוקם בכף לווין, הנקודה הדרום מערבית ביותר ביבשת האוסטרלית, שבמדינת מערב אוסטרליה.
המגדלור נבנה על ידי חברה בראשות MC Davies, כאשר ג'ורג' טמפל פול פיקח על הבנייה ותכנן את מגורי השומרים. המגדלור בנוי מאבן מקומית וגובהו 39 מטרים. הוא ממוקם על מצוק בגובה 56 מטרים מעל גובה פני הים וצבעו לבן. הוא תוכנן במקור להאיר בשני אורות - אור לבן גבוה ואור אדום נמוך יותר. האור התחתון מעולם לא הותקן. המגדלור נפתח בטקס בשנת 1895 על ידי ג'ון פורסט, ראש ממשלת מדינת מערב אוסטרליה. עד יוני 1982 עדשת המגדלור סובבה על ידי מנגנון שעון, והמשואה הייתה מסוג מנורת נפט, בה הנפט הוזרק בלחץ. משואת הנפט הודלקה לראשונה ב-1 בדצמבר 1896. סימן הזיהוי של מגדלור כף לווין שמשואת האור שלו נראית כל 7.5 שניות ולמרחק 25 מילים ימים שהם כ-46 קילומטרים. משואת ניווט הרדיו הוזמנה בשנת 1955 ופעלה עד 1992. המגדלור הפך למגדלור אוטומטי בשנת 1982. המגדלור, מלבד היותו כלי עזר לניווט, הוא משמש גם כתחנת מזג אוויר אוטומטית. הבניינים והשטחים סביב המגדלור מנוהלים בידי גוף התיירות המקומית. מגדלי התקשורת הישנים שהיו מצפון-מערב למגדלור, הוסרו במהלך המאה העשרים.
המגדלור הקרוב ביותר למגדלור בכף לווין הוא מגדלור כף המלין שנמצא מצפון לו והוא קטן ממנו בהרבה. הוא מוצב דרומית לאזור הקמפינג של מפרץ המלין. יום המגדלור הבינלאומי נחגג במגדלור כף לווין לראשונה בשנת 2004. גרם המדרגות בתוך המגדלור, למרפסת התצפית מורכב מ-176 מדרגות.
מתחם היסטורי
המגדלור, הבניינים הסמוכים לו וגלגל המים של קייפ לווין נמצאים כולם במתחם היסטורי כפי שהוגדר על ידי הממשלה האוסטרלית.
אַקלִים
האקלים של כף לווין הוא ים תיכוני בקיץ חם ( Csb בסיווג האקלים של Köppen ), עם כמות גשם שנתית ממוצעת של כ-954 מילימטרים. רוב הגשם יורד בין מאי לאוגוסט. במהלך הקיץ, מזג האוויר חם, אם כי בדרך כלל יש רוחות ים, ולעיתים קרובות שטוף שמש. הקיץ היבש, יחד עם הרוחות החזקות, יוצרים סביבה שבה תמיד קיים סיכון גבוה לשריפות.
פארק לאומי
צלע הגבעה מצפון מערב למגדלור, והשטח הסמוך הם חלק מהפארק הלאומי ליווין-נטורליסט. בפארק ישנה צמחיית סוואנה ענפה וסבך שיחים צפוף התומך במספר גבוה מאוד של מיני צמחים וגם מיני ציפורים המנצלים אותו כבית גידול. המפרץ ממזרח לכף לווין הוא מפרץ פלינדרס, על שמו של מתיו פלינדרס. שהיה קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות. כאחד הנווטים והקרטוגרפים הידועים ביותר בזמנו הוא מיפה את חופי אוסטרליה בהקפה מלאה של יבשת אוסטרליה בספינתו, ספינת הוד מלכותה "HMS Investigator" בתחילת המאה ה-19 בין השנים 1801–1803.
אניות טרופות
ספינות טרופות בטווח ראייה ממיקום המגדלור כוללות את SS Pericles, ספינת קיטור שנבנתה בבלפסט שבצפון אירלנד, שטבעה לאחר שפגעה בסלע ביום ובים רגוע בהיר ב-1910.
יחיעם (הווי בקיבוץ)
יחיעם (הווי בקיבוץ) או יחיעם (חיים בקיבוץ) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי. הציור מתאר הפשטה של נוף בקיבוץ יחיעם, ונחשב לאחת מיצירות האמנות החשובות של הצייר, ושל האמנות המופשטת בישראל.
היצירה
הציור "יחיעם (חיים בקיבוץ)" הוא הציור הגדול ביותר מבין מסדרה של כ-24 ציורים לפחות, הנושאים את השם "יחיעם". עבודות אלו נוצרו בין השנים 1949–1951, תקופה בה זריצקי שימש כמרצה לאמנות בקיבוץ במסגרת סמינרים שארגן "הקיבוץ הארצי". ברישומי האקוורל הרבים בסדרה בולטת הנטייה להשטחה ולהפשטה של הצורות בטבע לכדי משטחים גאומטריים, ואילו מספר הדמויות המופיעות בעבודות תורגמו לסימנים המזכירים הירוגליפים.
ציור זה, כמו ציורי שמן אחרים בסדרה, לא נוצר כהתבוננות ישירה בטבע, אלה הוא עיבוד המוטיבים מציורי האקוורל. משטח הציור מחולק לצורות גאומטריות ולגושים בולטים של משיכות מכחול בולטות, בעלות אופי אנכי או אופקי, המתפקדות כשכבה עליונה על משטח הציור הגדול. בציור בולטים גוונים ירקרקים וחומים עם כמה כתמים בולטים באדום וצהוב. למרות האופי המופשט של הציור, ניתן לאבחן בציור בכמה דמויות, המתוארות בעזרת קו חופשי וכללי. במרכז הציור מופיעה דמות של אם האוחזת בבנה, ואילו במרכז חלקו התחתון של הבד מופיע ייצוג של סוס, המתואר בקו לבן על גבי משטח חום.
בשנת 1952 יצר זריצקי עוד קבוצת עבודות הנושאות את השם "יחיעם" והן מהוות פיתוח והפשטה של אותה סדרה. הציור הוצג, תחת השם "הווי בקיבוץ", בתערוכה החמישית של קבוצת "אופקים חדשים", שנערכה בנובמבר 1953 במוזיאון תל אביב.
בשנת 1975 נרכשה היצירה על ידי מוזיאון תל אביב, בתרומתם של רבקה ויוסף מאירהוף מארצות הברית. רפרודוקציות של הציור הופיעו במספר ספרים ובהם ספרה של גילה בלס על "אופקים חדשים" (1980), על כריכת קטלוג תערוכת הרטרוספקטיבה של זריצקי במוזיאון תל אביב (1984), אותה אצר מרדכי עומר וכן היא פותחת את קטלוג התערוכה "העשור הראשון: הגמוניה וריבוי" (2008), המתארת את האמנות הישראלית בעשור הראשון למדינת ישראל, שנערכה במשכן לאמנות עין חרוד.
בעת הצגתו, בתערוכה החמישית של "אופקים חדשים", נתפש הציור כדוגמה לתהליך ההפשטה שעבר זריצקי באותה תקופה. ד. נחום תיאר את יצירתו של זריצקי במאמר בידיעות אחרונות כמעמידה את המסתכל בניסיון קשה. "זריצקי", טען נחום, "מורד במוסכמות ולא רק שהוא מנתק את עצמו מדעת ובכוונה מן הנושא, אלא גם מכל סימן של צורניות".
על פי מרדכי עומר, מהווה הציור עדות יחסים של קרבה והתרחקות מן הטבע. במעבר מציורי האקוורל אל ציור השמן הופכות הצורות למופשטות יותר ויחסן אל הטבע הולך ומטשטש. עוד מציין עומר כי בשונה מייצוג ה-"הווי הקיבוצי" של התקופה, כמו למשל בציורי יוחנן סימון או בכרזות השומר הצעיר, הרי הדמויות חסרות הזהות בסדרה מבטאות יחס בלתי אמצעי של האדם אל הטבע.
קתי לי קרוסבי
קתי לי קרוסבי (באנגלית: Cathy Lee Crosby; נולדה ב-2 בדצמבר 1944, בלוס אנג'לס, קליפורניה) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
ב-1968 היא סיימה את הלימודים באוניברסיטת דרום קליפורניה עם תואר בפסיכולוגיה.
קריירה
כטניסאית מקצועית היא שיחקה באליפות וימבלדון, אך לאחר זמן מה היא עזבה תחום זה. הופעתה הראשונה הייתה בסדרה.
חיים אישיים
בגיל 21 התחתנה, אבל התגרשה בתוך שנתיים.
המפלגה הפשיסטית האלבנית
המפלגה הפשיסטית האלבנית (באלבנית: Partia Fashiste Shqiptare) הייתה מפלגה פשיסטית שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1939 אז החלה הפלישה האיטלקית לאלבניה והוקמה אלבניה האיטלקית אך לאחר כניעת האיטלקים ונפילת המשטר הפשיסטי באיטליה בספטמבר 1943 ולאחר מכן, החל באלבניה כיבוש גרמני והמפלגה פורקה בפועל.
המפלגה הייתה שלוחה של המפלגה הפשיסטית האיטלקית, וחבריה נדרשו להישבע שבועת נאמנות למוסוליני.
היסטוריה
ב-25 במרץ 1939 הציב הדיקטטור האיטלקי, בניטו מוסוליני אולטימטום לזוגו הראשון, מלך אלבניה, שם דרש שאלבניה תהפוך למדינת חסות איטלקית או שיאבד את השלטון. כאשר זוגו סירב פלשו האיטלקים לאלבניה באפריל של אותה השנה והדיחו אותו מהשלטון, זמן קצר לאחר מכן זוגו ברח מהמדינה והאיטלקים הקימו מדינת בובות איטלקית - אלבניה האיטלקית.
ב-11 באפריל הורה שר החוץ האיטלקי, גליאצו צ'אנו, לקבוצה של אלבנים ידועים לבקש משלטונות איטליה הרשמיים רשות להקים את "המפלגה הפשיסטית האלבנית". בסוף אפריל אישרה ממשלת איטליה את הקמתה של המפלגה. ב־23 באפריל הגיע מזכיר המפלגה הפשיסטית האיטלקית, אקילה סטראצ'ה, מלווה בשתי ספינות מלחמה איטלקיות לאלבניה כדי להודיע רשמית על הקמת המפלגה שנוסדה ב-2 ביוני. עם זאת, היא לא אישרה את חוקת המפלגה עד 6 ביוני.
המפלגה הפשיסטית האיטלקית חוקקה חוקים שמנעו מיהודים להצטרף לשורות המפלגה ואף פעלו להדרת היהודים מלהיות אנשי חינוך ברחבי אלבניה הכבושה, כל האלבנים ששירתו את הכובשים האיטלקים נדרשו להצטרף אליה והיא הפכה למפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה.
פרדיננד לסל
פרדיננד יוהאן גוֹטליבּ לָסָל (בגרמנית: Ferdinand Johann Gottlieb Lassal; 11 באפריל 1825 – 31 באוגוסט 1864) היה הוגה דעות ומנהיג סוציאליסטי יהודי-גרמני, מחלוצי רעיון המפלגה המודרנית. מראשוני מנהיגיה של תנועת הפועלים הגרמנית, ואבי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). ללסל מיוחס חוק הברזל של השכר.
לסל נולד בברסלאו למשפחה יהודית, ועם סיום לימודיו באוניברסיטה עבר להתגורר בברלין. הוא נטל חלק בחוגים המהפכניים שהובילו את מהומות אביב העמים בממלכות הגרמניות בין 1848–1849, ועמד בקשר עם קרל מרקס וחבריו לליגה הקומוניסטית. במקביל לפעילותו הפוליטית, ניהל לסל מאבקים משפטיים שזכו לתהודה ציבורית והקנו לו מעמד של פרקליט בעל שם. בסוף שנות ה-40 נאסר בשל פעילותו נגד המשטר המלוכני בפרוסיה, ובשנות ה-50 הוגלה מברלין. בגלותו החל לארגן סביבו חוג פועלים שצמח והיה לארגון המפלגתי הראשון בהיסטוריה של מעמד הפועלים - מפלגת "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית", שנוסדה ב-1863. לסל נהרג בדו-קרב כשנה בלבד לאחר הקמת הארגון, אולם שמו נחקק בזיכרון ההיסטורי של תנועת הפועלים הגרמנית והכללית כאחד מאבותיה המייסדים. כתביו תרמו לגיבושו הרעיוני של מעמד הפועלים, ונכללו בקאנון התאורטי שלו.
נעוריו
פרדיננד יוהאן גוטליב לסל נולד ב-1825 בעיר בּרֶסלָאו שבפרוסיה (ורוצלאב, שבפולין המודרנית) למשפחה יהודית-גרמנית אמידה. אביו, היימן לסל (במקור חיים וולפזון), עשה את הונו ממסחר במשי והיה מנכבדי קהילת ברסלאו. האב היגר לברסלאו מן הכפר לוסלוי שבשלזיה, ואימץ את שם הכפר כשם משפחתו החדש. היימן לסל היה יהודי מסורתי אך לא אדוק, שהושפע מרוח הנאורות של משה מנדלסון, ומרעיונות הרפורמה של אברהם גייגר. האם, רוזליה, הייתה בת לקהילה יהודית קטנה בארץ הריין, ונודעה כשומרת הלכה ומצוות כל חייה.
פרדיננד הצעיר גדל בסביבה יהודית. בין השנים 1835–1840 למד, יחד עם נערים יהודים אחרים, בגימנסיה מריה מגדלנה (Maria-Magdalenen-Gymnasium). בנעוריו גילה עניין בענייני השעה של העם היהודי; בגיל 14 כתב ביומנו על עלילת דמשק שהתרחשה ב-1840 והביע רגשות סולידריות ונקם כלפי העוול שנגרם ליהודי העיר.
לסל האב ייעד את בנו לעסקים. הוא שלחו ללימודים בבית ספר מכובד למסחר בלייפציג שם עשה את צעדיו הראשונים כמנהיג הסוחף אחריו רבים בכושר הדיבור שלו. לסל מירר את חיי המורים ומנהל בית הספר, ונשא נאומים חוצבי להבות בפני חבריו לכיתה כאשר ביקש להמרידם נגד סגל המורים. הוא השניא עצמו על הסגל וזכה להערות נוקבות בתעודת ההערכה שלו, חרף ציוניו הטובים.
פרק לימודיו בלייפציג הסתיים מבעוד מועד. לסל מרד באביו ועזב את בית הספר למסחר. ב-1841 חזר לברסלאו וביקש להיבחן בבחינות הבגרות החיצוניות בגימנסיה, על מנת להתקבל ללימודים באוניברסיטה.
עוד בימי נעוריו התחוללה מהפכה אינטלקטואלית של ממש במחשבתו של לסל. מן השלב בו ניסה לפשר בין היהדות המסורתית ובין חיי הסביבה המודרנית, חרג כבר בעת שעבר ללמוד בלייפציג; בשובו לברסלאו חדל מניסיונו להתאים בין הליברליזם הפוליטי ובין הליברליזם הדתי נוסח גייגר, ונטש את הליברליזם בכלל והדתי בפרט. ב-1843, בעת שזכה לתעודת הבגרות בברסלאו, לסל כבר היה לסוציאליסט.
השפעת הפילוסופיה ההגליאנית
בשובו לברסלאו מלייפציג, החל לסל להתעמק בפילוסופיה של גאורג ו.פ. הגל (Hegel), והושפע ממנה עמוקות. את מוטיבציות ההקרבה שגילה בשחר נעוריו, נוסח שמשון הגיבור ויהודה המכבי, החליף לסל בניסיון להתחקות אחר חוקיותה של ההיסטוריה. גישת ההיסטוריה של הגל, כמו גם תפיסת המדינה שלו, הטביעו חותם עמוק במחשבתו של לסל.
מבחינה פילוסופית, המחשבה ההגליאנית מבוססת על תפיסת ה"רוח"' (Geist, גַייסט), הדיאלקטיקה שלה (חוקיותה) והתגלותה ההיסטורית. תורת ה"רוח" ההגליאנית הייתה ללסל מערכת הלכתית חדשה, שתפסה את מקומה של האמונה היהודית. הצגתה לעולם של גרמניה כמדינת התבונה הייתה ל"מצוות-עשה" מרכזית; האיסור על עיסוק ביהודים היה בבחינת "מצוות לא-תעשה".
בהתפתחות השלבית של ה"רוח" לפי הגל, כל אומה רשאית לקוות כי בה תשכון "רוח האנושות". העם היהודי זכה לכך בעת העתיקה. בעידן המודרני מתגלה "רוח האנושות" בפילוסופיה הגרמנית, המוצאת את משכנה במדינה הפרוסית. כתלמיד של הגל, לסל ראה במיזוג בין פרוסיה וגרמניה הגדולה את ביטוי חוקיותה של ההיסטוריה, וזו לפי ההגליאנים, הגשמת רצון האלוהים. הגותו של הגל הייתה בעלת תוקף של "מדע אמת" אצל לסל.
בחיבורו המקיף והרדיקלי "מניפסט התיגר על העולם", שנכתב בימיו כסטודנט, גרס לסל כי ההגליאנים, היודעים לאן מועדים פני ההיסטוריה, חייבים להשתלט על משאבי הכוח של החברה ולהיות חלוצי ההמונים חסרי התודעה. המהפכה תכונן תוך ידיעת כללי המשחק: היעד הוא הכסף, האמצעי – הבורסה, וספר החוקים הפרוסי מכתיב את הכללים. האידיאה הפילוסופית היא שצריכה על כן להדריך את דרכו של המהפכן. מבחינה מדינית, לסל לא היה קוסמופוליט דוגמת המרקסיסטים בתקופתו. היו אף שכינוהו "פרוסי אדום", כלומר סוציאליסט פטריוטי. מבחינתו, תקומתה של גרמניה הגדולה הייתה גילוי של ה"רוח" ההגליאנית; רעיון חידוש הלאומיות היהודית היה לשיטתו אבסורד, כי העם היהודי הוא לא פחות ממאובן של ההיסטוריה, ועיסוק בתחייתו פירושו חזרה לאחור מבחינת שלבי האידיאה. ההגמוניה התרבותית של הגרמנים היא ההוכחה להתגלמותה של האידאה בלאומיות הגרמנית. "השכינה ההיסטורית" שוכנת בקרב העם הגרמני. תפיסת המדינה של הגל עיצבה את עולמו של לסל והכריעה את יחסו האוהד לאיחודה של הרפובליקה הגרמנית. לסל הצעיר היה אפוא דמות ייחודית במינה, שבה נמזגו תפיסות סוציאליסטיות, ליברליות ודמוקרטיות גם יחד. בבגרותו היה לרפובליקן רדיקלי נוסח היעקובינים הצרפתים, במקביל לתפקידו כמהפכן סוציאליסט.
לימודים באוניברסיטה
ב-1843 ביקש לסל להתחיל בלימודים באוניברסיטת ברסלאו. הדבר נעשה ללא ידיעת האב, וכששקד על בחינות הכניסה לאוניברסיטה התחבא לסל בעליית הגג בסיוע אמו ואחותו. רק כשעבר את הבחינות גילה את הדבר לאביו. הלה לא היה שבע רצון ממקצועות הלימוד שבחר – היסטוריה, ארכאולוגיה, פילוסופיה ופילולוגיה – וחשש שמא אין בצִדם פרנסה; אולם לבסוף התרצה האב ונתן את אישורו ללימודים. במהרה עבר לסל לאוניברסיטת הומבולדט שבברלין. ב-1845 סיים את לימודיו באוניברסיטה, ובאותה שנה החל לעבוד על דברי הפילוסוף היווני הרקליטוס מנקודת מבט הגליאנית, במסה שנקראה "הרקליטוס"; מסיבות שונות נקטעה כתיבתה, ורק קטעים ממנה פורסמו באותה עת בפריז. כעבור למעלה מעשור שב לסל וסיים את חיבור המסה, שהקנתה לו פרסום והערכה רבים בחוגים האינטלקטואליים.
בימי לימודיו בברלין נוצר סביב לסל חוג חברים מצומצם שראה בו רב בתורת הגל, ומנהיג שיובילם דרך עולם הרוח אל המהפכה. ביניהם היו ארנולד מנדלסון (Mendelssohn), שהיה רופא בתחילת דרכו, אלכסנדר אופנהיים (Oppenheim), משפטן, וכן אלברט לֶפֶלד (Leefeld).
משפטן ורטוריקן צעיר
ב-1845 התקשר לסל עם המשורר היינריך היינה, אשר ביקש להשקיע כספים בחברת מניות שהקים לסל יחד עם בן דודו פרדיננד פרידלנדר. היינה היה זקוק למנוף פיננסי למימון מאבק משפטי סביב ירושה משפחתית ודברי השכנוע של לסל הותירו בו רושם עז. בנוסף, הציע לסל להיינה את שירותיו המשפטיים באותו עניין. במכתב המלצה מ-1846, תיאר היינה את דמותו של לסל:
בסיוע מכתבי ההמלצה של היינה, ובפעולה המשפטית למען ירושתו, החל לסל להתקרב ל'ראשי המהפכה' הפריזאים; המפגש עם היינה עורר אותו לפעולה משפטית כפרקליט, ועד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 היה עיסוק זה לעיסוקו המרכזי. אף שלא למד משפטים בלימודיו הרשמיים, ניצל לסל הנמרץ את כושר לימודו העצמי ואת נגישות המחלקה למשפטים, ולמד את רזי החוק הגרמני. היוזמה העסקית והמשפטית הסתיימו באכזבה מצד לסל; שירותיו המשפטיים לא היו נחוצים כאשר פתר היינה את מאבק הירושה בחשאי, בכוח קשריו. הרעיון הגרנדיוזי של חברת המניות נגנז. הקשר עם היינה הלך והתרופף בהדרגה, עד שנותק כליל בעת שהואשם לסל בפלילים. אלמלא פגש לסל לאחר מכן ברוזנת פון האצפלדט, ייתכן וראשית דרכו כמשפטן הייתה מסתיימת במפח נפש.
פרשת הרוזנת
בפברואר 1846, פגש לסל בברלין את הרוזנת סופי פון הַאצפֶלדט (von Hatzfeldt ), דרך חבר משותף. הרוזנת הייתה פרודה מבעלה הרוזן פון האצפלדט מזה מספר שנים, והייתה במאבק משפטי עמו סביב החֶזקה על גידול בנם הצעיר. לסל נקשר לבעיית הרוזנת, ונעשה למומחה משפטי תוך זמן קצר, חרף העובדה שלא למד משפטים באוניברסיטה. בתום מאבק משפטי שארך 8 שנים, הצליח לסל, שהיה מיופה כוחה של הרוזנת, להביא לזכייתה בבית הדין. בסופו של דבר, הרוזן התפשר לטובת מרשתו של לסל, והיא זכתה לחזקה על בנה הצעיר, כמו גם לחלק מסוים מנכסיו של הרוזן.
עד סוף ימיו של לסל היה בינו ובין הרוזנת קשר עמוק, והוא נהנה מהגנתה ומתמיכתה הכלכלית. הרוזנת עמדה לימינו של לסל במהפכות 1848–1849, והחזיקה בעצמה בדעות סוציאליסטיות. שלמה נאמן, הביוגרף של לסל, ראה ביחסיהם הקרובים והמורכבים קשר של אם ובנה.
במהלך הדיון המשפטי הממושך הפגין לסל וירטואוזיות משפטנית שהקנתה לו יוקרה רבה בתור נואם ופרקליט. אולם במהלך המשפט התעוררה שערורייה רצינית, שרדפה את לסל למשך שארית חייו, וגרמה לו להסתבך בפלילים. הפרשה כונתה "פרשת התיבה" (Cassettengeschichte): זוג חברים קרובים של לסל תכננו לגנוב תיבה השייכת לרוזן פון האצפלדט, שהכילה מסמכים בעלי ערך משפטי רב. לסל הואשם בגנבת התיבה, מתן שוחד לעדים ובילוש תוך כדי משפט. על חבריו נגזר עונש מאסר; ולסל עצמו נכנס לכלא מספר פעמים בעקבות חלק מן ההאשמות שיוחסו לו.
מהפכות 1848–1849
ב-18 במרץ 1848 התחוללו מהומות אלימות בברלין. המהומות, שנקראו לימים 'מתרסי ברלין' או 'מתרסי ה-18 במרץ', כללו עימותים בין המוני תושבי העיר, שהקימו מתרסים כנגד כוחות הצבא. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הסיג את כוחות הצבא מן העיר, והסכים, בלחץ ההמון, לכונן אספה לאומית שתביא להקמת מונרכיה חוקתית. עבור לסל היווה המצב החוקתי החדש בברלין מהפכה של ממש. הוא ראה בכך סימן לפתיחתו של שלב חדש בהיסטוריה – ריבונותה של האספה הלאומית הפרוסית.
חרף העובדה כי פעל במשך זמן קצר מאוד בתוך האירועים, פעילותו הקדחתנית של לסל ניכרה. הוא הקדיש את מרצו לנאומים נלהבים בפני קהל הפועלים, בייחוד בערים דיסלדורף וקלן, ושָטח בפניהם את תביעותיה של תנועת המהפכה והדמוקרטיה. גם כשנכלא בבית המעצר של קלן, ביוני 1848, השתתף לסל ככותב פעיל בעיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung), שעורכו היה מרקס. אנשי העיתון היו לגוף מלוכד, מעין מפלגה של שותפים לפעילות פוליטית ומחאתית בלב ליבן של המהומות. לסל, שפעל עד אז בתוך חוגו המצומצם, החל לשתף פעולה עם "הליגה הקומוניסטית" (Bund der Kommunisten).
במאי 1848, במהלך האירועים המהפכניים, התכנסה "האספה הלאומית של פרנקפורט". האספה ביקשה להיות הפרלמנט הדמוקרטי הנבחר של גרמניה המאוחדת, אך הניסיון נכשל. לסל התנגד לאספה של פרנקפורט משום שלא הייתה ריבונית ולא חסתה תחת אחד משליטי מדינות גרמניה. הוא צידד לעומת זאת באספה הלאומית של ברלין, מפני שהתכנסה בחסותו של מלך פרוסיה. יתרה מכך – כאחד מחברי הליגה הקומוניסטית ראה לסל את גרמניה כרפובליקה מאוחדת, ולא כברית גרמנית גדולה ורופפת; הוא שלל את המדינה הגרמנית הקטנה הכפופה לכתר הפרוסי. מבחינתו, השאיפה הייתה הרחבת ריבונותו של הפרלמנט הלאומי של ברלין לכל גרמניה. בכך עמדו שאיפותיו בקנה אחד עם דרישותיו של קרל מרקס ביחס לאירועים המהפכניים.
המחלוקת עם קרל מרקס
כבר בשלב מוקדם זה של התנועה הסוציאליסטית הופיעו הבדלים בין לסל ובין מרקס. הבדלים ראשוניים אלה, יהפכו בבוא היום ליריבות מרה בין הלסליאנים ובין המרקסיסטים – עימות שיוסיף להעסיק את התנועה משך שנים רבות. היו אלה הבדלים סגנוניים והבדלים מהותיים; בהתייחסו למתרסי ה-18 במרץ, דיבר מרקס על המושג 'פרולטריון', המתהווה מתוך מלחמת המעמדות ההיסטורית; הדמוקרטיה לשיטתו פירושה שלטון הבורגנות, וכל מהפכה בתחומיה היא מהפכה בורגנית. לסל, שראה את תולדות המהפכה, מהלכה וחשיבותה עין בעין עם מרקס, דיבר על מושג 'העם', שיחסל בבוא היום את שלטון המלכים והבורגנים. לשיטתו אין בורגנות, אלא בורגנים. המלך הוא גדול הפיאודלים, ואילו 'העם' הוא תשתית החברה והמדינה. היסטוריונים רבים ראו במונחיהם המנוגדים של מרקס ולסל הוכחה לניגודם של השניים: מרקס המטריאליסט, המדבר על מלחמת המעמדות, ולסל האידיאליסט, המדבר על מאבקו של העם. אולם מבחינה מעשית לא היה הדבר כך; כאשר לסל דיבר על העם ש-96% ממנו חי בעוני, גם אם מושגים כמו 'מעמד הפועלים' או 'פרולטריון' נעדרו משפתו, הפועלים הבינו את תורתו, וזו דיברה אליהם ועליהם. לסל לא דיבר על 'מעמד הבורגנים' כגורם לקיטוב החברתי, אלא על בורגנים שגרמו לכך.
לסל גם לא דיבר על 'הערך העודף', אלא גיבש את 'חוק הברזל', שקבע כי שכר העבודה אינו עולה מעל המינימום ההכרחי לקיום הפועל. לפי לסל, עלות הייצור, כלומר שכרו המינימלי של הפועל, יחד עם הביקוש וההיצע של השוק, הם שקובעים את מחירה של העבודה; גם אם מחיר העבודה יעלה בהתאם לביקוש השוק, שכר הפועלים לא יעלה, אלא ילך ויישחק – כתוצאה מהצטרפותם של פועלים נוספים לשוק העבודה. לסל ראה בחוק הברזל של השכר את הניצול המובנה במערכת הקפיטליסטית. כדי להתגבר עליו, ביקש לעודד את הקואופרציה היצרנית של הפועלים בחסות המדינה, קואופרציה שתמנע תחרותיות בינם לבין עצמם ותבטיח את הגדלת הרווח שיישאר בידיהם. מרקס חלק עליו בנקודה הזו, וטען כי קואופרציה של הפועלים בחסות המדינה אינה מספיקה כדי לשנות את אופן הייצור הקפיטליסטי, בין השאר כי המדינה היא כלי שרת בידיהם של בעלי ההון הבורגנים.
תקופת הריאקציה בפרוסיה
אף שפוזרו בכוח בידי המשטר הריאקציוני והוצאו אל מחוץ לחוק בשנות ה-50, אנשי 'ברית הקומוניסטים' לשעבר, ולסל ביניהם, הוסיפו לפעול במסגרת התנאים המחמירים. שלטון הריאקציה בפרוסיה ראה בסוציאליסטים 'בוגדים במלכות', ואסר על פעילות ציבורית, פוליטית ופובליציסטית כאחת; בדומה לחבריו מן החוגים המהפכניים, שקע לסל בכתיבה ספרותית והגותית סביב ענייני השעה. עם יציאתו מן הכלא באפריל 1851, החל לסל להרצות באופן מחתרתי בפני פועלים. הוא בנה קורס שלם בהיסטוריה של התנועה הסוציאליסטית והעבירו בבית מגוריו. כעבור כעשר שנים יבנה לסל את חוברות התעמולה שלו על בסיס ההרצאות החשאיות הללו.
ב-1854 הסתיים הדיון המשפטי בפרשת הרוזנת, ולסל התפנה לעסוק במאבק המשפטי סביב ישיבתו הקבועה בברלין. משפחת פון האצפלדט אסרה על הרוזנת ועל לסל לגור בעיר יחדיו, והדבר הביא לקרע זמני ביחסיהם. לסל השלים את כתיבת המסה 'הרקליטוס' ב-1857, והוצאתה לאור בברלין שימשה לו טיעון בעד שיבתו לעיר. כמו כן שלח ידו בכתיבת שירה גרמנית, שהגיעה לשיאה ביצירתו הטראגית 'פרנץ פון זיקינגן' (Franz von Sickingen). תוכן היצירה היה אלגוריה לחייו של לסל, נושאה היה הטרגדיה של המנהיג המהפכן, והמסר טען כי פעולה פוליטית משמעה מהפכה.
בסוף 1858 הפך וילהלם הראשון למלך פרוסיה בפועל, בשל מחלת אחיו המלך פרידריך וילהלם ה-4. עלייתו סימנה את תחילת 'העידן החדש' בפרוסיה; וילהלם הראשון היה פרו-מערבי, וביקש לסיים את שלטון הריאקציה הנוקשה, ולהביא לחידוש הזירה הפוליטית.
חזרה לפעילות פוליטית בסוף שנות ה-50
תחת שלטונו של וילהלם ה-1 החלה מגמה של סובלנות כלפי החוגים המהפכניים בפרוסיה. לאחר הכתרתו ב-1861, הוכרזה חנינה כללית למנהיגי מהפכות 1848–1849. המגמה השלטונית החדשה אִפשרה את הקמתה של 'המפלגה הפרוגרסיבית' – 'מפלגת הקדמה הגרמנית' (Deutsche Fortschrittspartei); הייתה זו מפלגה מאורגנת, הפועלת על בסיס חברים רשומים, מוציאה עיתונים ומפעילה מועדוני חברים. היה זה הגוף המפלגתי הראשון לאחר תקופת הריאקציה שהצליח להתבסס ולזכות בתמיכה הולכת וגוברת. לסל ראה במפלגה הפרוגרסיבית אויבת מן המעלה הראשונה; חרף היותם ליברלים בלתי-דמוקרטים, שלא תמכו במתן זכות בחירה כללית, זכו הפרוגרסיבים בליבם של הפועלים. כתגובת נגד, ביקש לסל לייסד מחדש את הפעילות המפלגתית במסגרת 'עיתון הריין החדש'. לשם כך הזמין את קרל מרקס לשוב לברלין ולחדש יחד איתו את החוג הרדיקלי מימי מהפכות 1848–1849. מרקס נענה להזמנתו וביקר בברלין אחרי גלות ארוכה מפרוסיה, מפני שרעיון הביטאון הרדיקלי קסם לו. לאחר ששב מרקס מברלין, לחיק משפחתו בלונדון, ניסה לסל לשווא להשיג לו זכות ישיבה קבועה בברלין; התברר כי החנינה המלכותית הייתה חלקית, ומרקס, שוויתר על אזרחותו הפרוסית בזמנו, לא היה זכאי לשוב ולהתגורר בפרוסיה.
בסוף שנות ה-50 הרבה לסל לכתוב על ענייני הזירה הבינלאומית, ובתוך כך עסק במדיניות החוץ של פרוסיה, כאשר לנגד עיניו עומדת תמיד השאיפה לאיחוד גרמניה סביב המדינה הפרוסית. במלחמת צרפת נגד האימפריה האוסטרית, שנודעה כ'מלחמת אוסטריה-סרדיניה', תמך לסל בצרפת, בניגוד לעמדתם של שליטי פרוסיה; אלה גילו נטיות תוקפנות כלפי צרפת, שערערה על הסדר הריאקציוני שהתבסס בשנות ה-50. בעיני לסל, מימשה צרפת את הרוח הלאומית והדמוקרטית האידיאלית של איטליה, ובנצחה את אוסטריה הביאה לערעור האיזון בין כוחה של פרוסיה ובין בית הבסבורג; לסל צידד באי-תקיפת צרפת בידי פרוסיה – מתקפה שעמדה על הפרק – כי ביקש להחליש את האוסטרים. שקיעתו של בית הבסבורג הביאה בסופו של דבר לאיחוד גרמניה בידי ביסמרק.