cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאטנו ברשי
גורלו
מעשהו של ברשי הוצג בעיתונות כהתנקשות מאורגנת שתוכננה בקפדנות בידי האנרכיסטים בפטרסון. שמועות שרווחו טענו שברשי למעשה נבחר בהגרלה מבין רבים אחרים. עם זאת, למרות שיש רמזים מסוימים שאכן הייתה זו מזימה מתוכננת, הדבר אינו ודאי. פדרו אסטווה, העורך של העיתון האנרכיסטי בפטרסון, טען בפני למעלה מאלף איש שהתכנסו בפטרסון כדי להפגין תמיכה בברשי כי לא הייתה שום מזימה מתוכננת: "איננו צריכים לחרוש מזימות או לשאת נאומים, אם אתה אנרכיסט ברור לך מה עליך לעשות, ואתה עושה זאת באופן אישי ועל דעת עצמך". לכתבים זרים הסביר אסטווה: "הוא לא היה משוגע די הצורך כדי לצפות שבעקבות מעשהו תוחלף הממשלה, אבל באיזה אופן אחר היה יכול להביא לידיעת העם האיטלקי שקיים בעולם כוח הקרוי אנרכיה?"
ברשי נשפט, ויוצג בידי עורך הדין האנרכיסטי פרנצ'סקו סבריו מרלינו. מכיוון שעונש המוות באיטליה בוטל, הוא נידון למאסר עולם באי סנטו סטפנו ליד ונטוטן  אשר אליו נשלחו אנרכיסטים רבים נוספים. את שבע השנים הראשונות נגזר עליו לעשות בבידוד. חבריו שלחו לו מכתב איחולים לתאו, ונשאו את תמונתו על כפתורים שהוצמדו לדשי בגדיהם. כעבור זמן קצר ב-22 במאי 1901 הוא נמצא מת בכלאו. הטענה הרשמית הייתה שהוא התאבד, אם כי יש הטוענים שהוא נרצח בידי שומריו. בקרארה הוצבה אנדרטה לזכרו. למעשהו של ברשי הייתה השפעה רבה על האנרכיסט ליאון צ'ולגוש, אשר לקח למיטתו את גזרי העיתון שדנו בו, ובאותה שנה רצח את נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
QText
QText הוא מעבד תמלילים עברי שפיתחה חברת "דביר מוצרי תוכנה" מקיבוץ דביר שהיה פופולרי בישראל במיוחד בסוף שנות השמונים של המאה העשרים.
היסטוריה
הגרסה הראשונה, למערכת ההפעלה DOS, נכתבה על ידי חבר המשק יצחק מינץ (בנו של פרופ' מתתיהו מינץ), ב-1988, בשפת פסקל, הופצה חינם, וזכתה לפופולריות רבה. לאחר שהתבססה בקרב קהל המשתמשים, הופצה גרסה מתקדמת יותר בתשלום, והחברה גדלה במהירות בעקבות הצלחתה.
עם הגעת מערכת ההפעלה חלונות, לא נחפזו מפתחי QText להתאימו לסביבה זו, שבשנותיה הראשונות התקיימה במקביל למערכת ההפעלה DOS. המתחרה הראשון שקם להם בסביבה זו היה מעבד התמלילים "דגש", שאיפשר עריכה גרפית של מסמכים. אף ש"דגש" זכה להצלחה, QText המשיך להתקיים לצדו.
בסופו של דבר יצאה לשוק ב-1994 גרסה 6, למערכת ההפעלה "חלונות", שאיפשרה המרה חלקה של מסמכי QText מגרסת DOS לגרסת "חלונות", אך לזו קם מתחרה חזק, מעבד התמלילים Microsoft Word, שדחק מהשוק רבים ממתחריו, ובהם QText. פיתוח QText הופסק סופית ב-1999 עם גרסה 8.0.
מאפיינים
QText הצטיין בשילוב עברית, אנגלית ומספרים, תכונה הדורשת מעבר חלק בין כיווני כתיבה הפוכים. QText היה אחד ממעבדי התמלילים הראשונים ששמרו את הנתונים לקבצים בסדר לוגי (סדר הקלדת האותיות), ולא בסדר הוויזואלי (סדר קריאת התווים משמאל לימין) ששלט ב-DOS בתור פורמט שמירה לקובץ באותו זמן ובו השתמשו רוב מעבדי התמלילים של התקופה (כמו איינשטיין).
QText תמך בשמות קבצים בעברית (למרות שלא היו ניתנים לקריאה מחוץ לתוכנה).
התווים ב-QText קודדו בשיטה הישנה של DOS. בקידוד זה הוקצו ל-27 האותיות העבריות (כולל סופיות) המספרים ההקסדצימליים 0x80-0x9A, בשונה מהתקן הנפוץ לאותה תקופה, ISO 8859. שמו הרשמי של קידוד זה עבור העברית הוא DOS-862.
אטיין מאול
אטיין אנרי (או: ניקולא) מאול (בצרפתית: Etienne Henri (ou Nicolas) Méhul; 22 ביוני 1763 – 18 באוקטובר 1817) היה מלחין צרפתי, "מלחין האופרה החשוב ביותר בצרפת בתקופת המהפכה". כמו כן, היה המלחין הראשון שהוגדר "רומנטי".
אלפנטיאזיס
גורמים
כמה מהגורמים לאלפנטיאזיס:
אטיין מאול
קורות חייו
מאול נולד בז'יווה בהרי הארדנים. משפחתו הייתה ענייה מכדי לממן חינוך מוזיקלי ראוי לשמו לילד, ואת שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מנגן עוגב עיוור בעיר הולדתו; הודות לכישרונו הייחודי התמנה כבר בגיל עשר לנגן העוגב במנזר נשים. בשנת 1775 בא מוזיקאי גרמני בשם וילהלם האנזר לשמש נגן עוגב במנזר הגברים בלאוואלדיה, במרחק לא רב מז'יווה, ומאול היה לתלמידו.
אלפנטיאזיס
גורמים
גורמים נוספים כוללים:
אטיין מאול
אופרות
תרומתו החשובה ביותר של מאול למוזיקה הייתה באופרות שלו. הוא הוביל את דור המלחינים, שהופיעו בצרפת בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהם ידידו ויריבו לואיג'י כרוביני ואויבו המוצהר ז'אן פרנסואה לסואר. מאול היה נאמן לדוגמה שהציב גלוק באופרות שכתב לפריז בשנות ה-70' של המאה ה-18 ויישם את ה"רפורמות" של גלוק לאופרה קומיק (סוגה ששילבה דיאלוג מדובר במוזיקה ולא הייתה בהכרח "קומית" באופיה). אך הוא דחף את המוזיקה בכיוון רומנטי יותר, שבא לביטוי ביתר שימוש בדיסוננס ועניין בגילויי קיצוניות פסיכולוגיים כמו כעס וקנאה. בכך הקדים מלחינים רומנטיים מאוחרים יותר כמו ובר וברליוז. ואומנם, מאול היה המלחין הראשון שהוגדר בפירוש כרומנטי בסגנון כתיבתו; המרקיז דה קונקורסט השתמש במונח זה בסקירתו את Le jeune sage et le vieux fou. ב"רשומות פריז", 1 באפריל 1793. עניינו המוזיקלי העיקרי היה, להכפיף כל דבר להעצמת הרושם הדרמטי. כפי שכתב מעריצו ברליוז: מאול היה משוכנע לחלוטין, שבמוזיקה דרמטית באמת, כשחשיבות הסיטואציה מצדיקה את הקורבן, אסור למלחין להסס בבחירה בין אפקט מוזיקלי נחמד, הזר לאופי הסצנה או הדרמה, לסדרת הדגשים, שהם נכונים ובמקומם אבל אינם מעניקים שום הנאה שטחית. הוא היה משוכנע, שאקספרסיביות מוזיקלית היא פרח מקסים, ענוג ונדיר, בעל ניחוח מעודן, שיפרח רק בתנאי תרבות ודי בנשיפה קלה להביא לקמילתו; שהוא אינו שוכן במלודיה לבדה, אלא שכל הרכיבים מתמזגים ליצור או להשמיד אותו - מלודיה, הרמוניה, מודולציה, מקצב, חלוקת התפקידים האינסטרומנטליים, הבחירה במשלבים נמוכים או גבוהים לקולות או לכלים, קצב מהיר או איטי והדרגות האחדות של עוצמת הצליל המופק.
אחת הדרכים ששימשו את מאול להגברת הביטוי הדרמטי הייתה לערוך ניסויים בתזמור. לדוגמה, ב-Uthal, אופרה המתרחשת ברמות סקוטלנד, הוציא את הכינורות מן התזמורת והחליף אותם בצלילים הכהים יותר של הויולות, לתוספת גוון מקומי. היצירות העיקריות של מאול בשנות ה-90' של המאה ה-18 היו "אפרוזין", "סטראטוניס", "מלידור ופרוזין" ו"אריודנט". האופרה "אריודנט" עוסקת באותו סיפור של להט יצרים וקנאה כמו האופרה של הנדל באותו שם (אריודנטה), משנת 1735. כמו ברבות מן האופרות האחרות שלו, מאול עושה כאן שימוש בתחבולה מבנית הקרויה "מוטיב זיכרון", נושא מוזיקלי המתקשר עם דמות או רעיון מסוים באופרה. תחבולה זו מקדימה את ה"לייטמוטיב", שיופיע בדרמות המוזיקליות של וגנר. ב"אריודנט" משמש מוטיב הזיכרון ל"זעקת הזעם", ביטוי לרגשות קנאה.
בסביבות 1800 החלה הפופולריות של דרמות סוערות כאלה לדעוך, ואת מקומן באופנה תפסה ה"אופרה קומיק" הקלילה יותר של מלחינים כמו בואלדייה. נוסף לכך אמר למאול חברו, נפוליאון, שהוא מעדיף סגנון קומי יותר ופחות רציני באופרה. כקורסיקאי בא נפוליאון מרקע תרבותי איטלקי ואהב את האופרה בופה של מלחינים כמו פאיזיילו וצ'ימרוזה. מאול נענה ב"הכעסן", קומדיה בת מערכה אחת, שהוצגה בבכורה שלה כאופרה של המלחין האיטלקי "פיורלי" ב-1801. כשהתבררה כהצלחה מיידית, חשף מאול את התעלול. מאול המשיך גם לחבר יצירות כבדות משקל. "ז'וזף", המבוססת על הסיפור התנכ"י של יוסף ואחיו, היא המפורסמת ביותר בין האופרות המאוחרות, אבל הצלחתה בצרפת לא ארכה הרבה. בגרמניה, לעומת זאת, רכשה מעריצים רבים לאורך המאה ה-19, ביניהם וגנר.
גי דרו
גי דרו (בצרפתית: Guy Drut; נולד ב-6 בדצמבר 1950) הוא אתלט עבר צרפתי. אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) וסגן אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 110 מטר משוכות ושיאן עולם בריצת 50 מטר משוכות ו-110 מטר משוכות.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית פנה לעסוק בפוליטיקה. בשנים 1995–1997 כיהן בתפקיד שר הספורט של צרפת וב-1996 נבחר ל.
נעוריו
גי דרו נולד ב-1950 בפה-דה-קאלה שבצרפת. כבר בנעוריו הראה יכולות ספורטיביות מגוונות כשהחל להתחרות בקרב עשר וב-1968 זכה במקצוע זה באליפות צרפת באתלטיקה לנוער. בהמשך החליט להתמקד בריצת 110 מטר משוכות וזכה במקצוע זה ב-7 אליפויות צרפת (1970, 1971, 1972, 1973, 1975, 1976 ו-1980). את הקריירה הבינלאומית שלו החל דרו ב-1969 והיא נמשכה עד 1981 כשפנה לפוליטיקה.
פעילות פוליטית
את פעילותו הפוליטית החל דרו עוד בתקופת הקריירה הספורטיבית. ב-1975 מונה למנהל פרויקטים (Chargé de Mission) במשרדו של ז'אק שיראק. ב-1985, לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית, מונה למנהל מחלקת הספורט בעיריית פריז וב-1986 לפרלמנט הצרפתי מטעם מחוז סן-אה-מרן (Seine-et-Marne) (תפקיד אותו מילא עד -2007 לאחר שנבחר מחדש מספר פעמים). במקביל להיותו חבר פרלמנט מילא תפקיד של חבר מועצה במספר מועצות מקומיות. ב-1995 מונה לשר הספורט של צרפת בממשלתו של ראש הממשלה אלן ז'ופה תפקיד אותו מילא עד-1997.
ב-2005 הועמד דרו לדין על העסקה פיקטיבית של פעילים פוליטיים, הורשע ונדון ל-15 חודשי מאסר על-תנאי. בעקבות זאת הוא הושעה זמנית מחברותו בוועד האולימפי הבין-לאומי. ב-2006 השתמש הנשיא ז'אק שיראק בסעיף חוקתי מיוחד כדי לחון את דרו על בסיס תרומה משמעותית למדינה. חנינה זו הביאה למחאה בצרפת בטענה של "מכבסת פשעים". צרפת אף נאלצה להחזיר את הכיסא שהיה שמור לה בוועד האולימפי הבין-לאומי.
פעילות בוועד האולימפי
דרו מילא שורה של תפקידים בוועד האולימפי הבין-לאומי:
1969
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.08 שניות.
1970
באליפות אירופה באתלטיקה באולם בווינה, אוסטריה זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות אחרי גונטר ניקל מגרמניה המערבית ופרנק זיבק  מגרמניה המזרחית. לשלושת הרצים נמדד זמן זהה של 7.8 שניות.
1971
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד לא סיים את מקצה המוקדמות בריצת ריצת 110 מטר משוכות.
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר, טורקיה זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא משחקים של 13.7 שניות לפני סרג'יו ליאני מאיטליה (14.2 שניות) ואפסטרטיוס וסיליאו (Efstratios Vassiliou) מיוון (14.2 שניות).
שיאן עולם
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת זכה דרו במדליית זהב בריצת 50 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 6.51 שניות לפני מנפרד שומן מגרמניה המערבית (6.58 שניות) ואנטולי מושיאשוילי  מברית המועצות (6.59 שניות).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.34 שניות אחרי רוד מילבורן שקבע שיא עולם חדש של 13.24 שניות ולפני תומאס היל (13.48 שניות), שניהם מארצות הברית.
1973
באליפות אירופה באולם שנערכה ברוטרדם, הולנד סיים במקום שישי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 9.22 שניות.
1974
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה לא סיים את ריצת גמר 60 מטר משוכות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אליפות של 13.40 שניות, לפני מירוסלוו וודזניסקי (13.67 שניות) ולזק וודזינסקי  (13.71 שניות), שניהם מפולין.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ביולי בסן-מור-דה פוסה שבצרפת קבע דרו בריצת 110 מטר משוכות שיא עולם חדש של 13.1 שניות שיפור לשיא של רוד מילבורן (13.2 שניות) שנקבע יום לפני כן בתחרות שנערכה באיטליה. באוגוסט אותה שנה שיפר דרו את התוצאה שלו וקבע שיא עולם חדש של 13.0 שניות בתחרות שנערכה במערב ברלין. שיא זה היה האחרון שנמדד בשעון ידני והחל מ-1975 החלה מדידה בשעון אלקטרוני.
1981
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל זכה במדליית ארד בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 6.54 שניות אחרי ארטו בריגרה מפינלנד (6.47 שניות) וחבייאר מוראצ'ו  מספרד (6.48 שניות).
יהודה הכהן ליאונטין (הזקן)
רבנו יהודה כהן ה"זקן" בן רבי מאיר הכהן (או רבינו יהודה ליאונטין או ריב"ם כ"ץ או רבינו לוונדון הכהן) היה רב ופוסק שפעל במגנצא בסוף המאה העשירית לספירה (ד'תש"נ), בימי רב שרירא גאון.
תולדותיו
רבי יהודה פעל במגנצא לאחר תקופת הרב משה בן קלונימוס. החוקרים סבורים שהגיע מפרובאנס, דרום צרפת, בשל זאת שליאונטין היא מילה צרפתית שפירושה "ארי", בעוד חוקרים אחרים סוברים שהגיע מאיטליה.
החלפה בנכדו רבינו יהודה כהן (השני)
העובדה כי רבינו יהודה כהן הזקן נקרא יהודה בן מאיר וגם הוליד בן בשם מאיר שהוליד בן בשם יהודה, גורם לעתים לבלבול בין הסבא ונכדו, עד כי קשה להבחין לפעמים בספרות השו"ת במי מדובר.
רבי אליעזר הגדול בן יצחק היה תלמיד או תלמיד חבר של רבי יהודה ב"ר מאיר. לדעת אברהם גרוסמן הכוונה לרבינו יהודה הנכד, וכן האיגרת החתומה על ידם נחתמה על ידי הנכד. לעומת זאת, בעל אוצר הגדולים סבור כי רבינו יהודה היה מורו של רבי אליעזר הגדול בן יצחק, וכי האיגרת בה חתומים רבינו יהודה ורבי אליעזר ביחד הינה של רבי יהודה הזקן.
מורה לרבינו גרשום
היה מורו של רבנו גרשום מאור הגולה (הרגמ"ה). הרגמ"ה רחש כבוד רב לרבי יהודה ותיאר אותו כ"מורו המובהק";
המהר"ם מרוטנבורג, בתשובותיו, העדיף את דעתו של רבינו יהודה הכהן על פני דעתם של הגאונים.
כמה מתשובותיו של רבי יהודה הכהן בן מאיר עוד קיימות היום.
אחד מתשובות אלה נשתמר בספר הפרדס פעמיים: "לא הצדיקו ולא הספידו בחנוכה. ואמר[ו] שכבר רבינו ליאונטי[ן] הכהן נ"ע הספיד על חכם."
בספר אבן העזר מאת רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) מובאת בשמו פסיקה בהלכות שבועה, בה הוא מכריע כמר בר רב אשי, שניתן להפוך שבועה אפילו בשבועה שתוקפה מדאורייתא: "אע"ג דמר רב יהודאי גאון וגאונים אחרים פסקי לית הילכ' [= הילכתא] כמר בר רב אשי במיפך שבועה. הרב רבינו גרשום מאור הגולה אמר כי כך קיבל מרבו רבי ליאון נ"ע דהילכת [צ"ל דהילכתא] כמר בר רב אשי במפיך שבועה. וכך נהגו הדורות אחריו בזה המלכות וניראין לי דבריו כדפרשית טעם דמר בר רב אשי ודברו נכוחים."
תנועת המושבים
תנועת המושבים הוקמה בשנת 1933 על ידי חברי מושבים במטרה לטפל בבעיות הייחודיות להם מול המוסדות השונים. תנועת המושבים היא התנועה המיישבת הגדולה בישראל ומאגדת 254 מושבים. גם היום עוסקת התנועה בייצוג המושבים מול מוסדות המדינה, בכל הנוגע לעיגון הזכויות של חבריה בקרקע, המדיניות החקלאית והכפרית במדינת ישראל ובפיתוח כלכלי במרחב הכפרי.
מזכ"ל התנועה החל מנובמבר 2019 הוא עמית יפרח.
רעיון המושב
בשנת 1903 בקונגרס הציוני השישי, הציג הסוציולוג היהודי-גרמני פראנץ אופנהיימר, את רעיון ההתיישבות השיתופית. העקרונות שאופנהיימר הציג היו: עבודה עצמית, חקלאות, קרקע ציבורית וקואופרציה. אנשי העלייה השנייה עיבדו את הרעיון ויישמו אותו.
הרעיון העיקרי שעמד בבסיס הקמת המושבים הוא הקמת כפר של איכרים עבריים, עצמאיים וחופשיים, דוברי עברית אשר יהוו ניגוד ליהודי הגלותי דובר היידיש, ויעמוד מול התהום המוסרי, אשר לתפיסת אנשי העלייה השנייה, הגיעו קודמיהם, אנשי העלייה הראשונה אשר לא דבקו בעבודה עברית וראו לנגד עיניהם בעיקר את הרווחים הכלכליים מהיחידה המשקית. אנשי העלייה השנייה התייחסו למושבות העלייה הראשונה כאל העתק החיים בגולה, מכאן גם הרצון ליצור צורת התיישבות חדשה במטרה לכבוש את העבודה בארץ ישראל.
בשנת 1907, בוועידת הפועל הצעיר, טען יוסף ויתקין, כי יש לכבוש את קרקעות הארץ וליצור בה עבודה עברית באמצעות יחידת התיישבות חדשה. באותה שנה, בהרצאה על "בעיות הציונות" הדגיש שלמה קפלינסקי את חשיבותו של הפועל הציוני בהליך כיבוש האדמה והעבודה בא"י. עוד באותה שנה, בוועידה השנייה של פועלי ציון, הטיל דוד בן-גוריון ספק במעשיותה של תוכנית אופנהיימר ליישוב הארץ, אולם בוועידה השישית, בשנת 1910, הפך גם הוא לתומך בתוכנית יישוב הארץ. במקביל, החל בקרב "הפועל הצעיר" דיון דומה, ובשנת 1908 הציע יוסף ויתקין להקים מושבות פועלים עבריים על אדמות הלאום. יוסף אהרונוביץ התנגד להצעה זו, בעיקר מטעמי מעשיות ויכולת מימוש. ככל שעברו השנים וכיבוש העבודה לא נשא את התוצאות המצופות, יותר ויותר חברים מההנהגה הציונית בא"י ובגולה החלו לתמוך בתוכניתו של אופנהיימר.
בשנת 1911 בוועידה השלישית של פועלי יהודה העלה ברל כצנלסון את הרעיון של עובד עברי העומד בפני עצמו. במסגרת זו פיתח את רעיון מושב העובדים, מושב של חקלאים זעירים בעלי משק אינדיבידואלי על אדמה לאומית – אדמת הקק"ל. בקונגרס הציוני האחד עשר בשנת 1913 טען ד"ר ארתור רופין כי יש לתת למתיישב אפשרות לפעול באופן עצמי על מנת ליצור תוחלת כלכלית בנוסף על הבסיס האידאולוגי. במסגרת נאום זה התייחס רופין לחשיבות הלאומית שיש להתיישבות חדשה ומעלה את רעיון הזכות המוסרית על הקרקע. שנה לאחר מכן, שוב בוועידת פועלי יהודה, התייחס גם ברל כצנלסון לעקרונות מושב העובדים: עבודה עברית, בחירה עצמית של החברים, אחריות הדדית ואריסות עולמית על אדמת המדינה. באותה שנה מפרסם יצחק וילקנסקי בעלון הפועל הצעיר מאמר שכותרתו "מושב עובדים" ובו הוא מתאר את עקרונות ההתיישבות החדשה.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה בשנת 1914 קטעה את תהליך ההתיישבות אבל הדיון על הקמת מושב העובדים התחדש בשנת 1919.
הקמת המושב
בשנת 1919, במפגש יוצאי העלייה השנייה והעלייה השלישית על שפת הכנרת, החל רעיון המושב לקרום עור וגידים. חזונם היה הקמת מושבי עובדים (בניגוד למושבי פועלים), במסגרת של עבודה עצמית בחקלאות, תוך יצירת איכר עברי חדש, יוצר לחם, המחובר בכל נימיו לאדמה.
במרכז מושב העובדים עומד היחיד, ברוח חזונו של א.ד. גורדון: "רב כוח יחידים להטות את זרם החיים, כי כל מה שיש אנושי בחיי האדם נברא על ידי יחידים". מוביל הקבוצה היה אליעזר יפה הוגה רעיון המושב במאמרו: "ליסוד מושב עובדים".
בשנת תר"פ (1920) התכנסה בעין גנים (ליד פתח תקווה), ישיבה שהייתה האספה המייסדת של המושב הראשון-נהלל. בישיבה זו הובהרו העקרונות המרכזיים שיעמדו בלב מושב העובדים הראשון. עקרונות אלו נכתבו על ידי א.ד. גורדון: "ליסודות התקנות למושב עובדים". בתאריך ח' באלול תרפ"א (11 בספטמבר 1921) נוסד מושב העובדים הראשון: נהלל ובט"ו בכסלו תרפ"ב (16 בדצמבר 1921) מושב העובדים השני, כפר יחזקאל, שניהם בעמק יזרעאל.
הרקע להקמת התנועה 1930-1920
בשנת 1925 היו בארץ אחד עשר מושבים ועוד שישה ארגונים שהתארגנו לעלייה על הקרקע. הרעיון להקים את תנועת המושבים נולד מכורח המציאות, כפועל יוצא מן הקשיים שבהם נתקלו המתיישבים במהלך יישום הרעיונות, הן בהיבט הכלכלי והחברתי, והן ביחס לייצוג הפוליטי במפלגות השונות שהיה חסר, ופגע במושבים שעמדו לקום וגם במושבים הקיימים.
בתוך המושבים החדשים התעוררו מחלוקות רבות באשר להקמת התנועה, בעיקר נוכח החשש שתנועה כזו תפגע באינדיבידואליות של החקלאי העברי החדש. אליעזר יפה, מהדמויות החשובות בייסוד המושב, היה מהמתנגדים להקמת ארגון גג למושבים מכיוון שחשש מפגיעה בחירותו של הפרט. במסגרת התפתחות המושבים התחדד ההבדל בין המושב לבין הקיבוץ והאינטרסים השונים שלהם ברמה האידאולוגית וברמה הפרקטית. בפועל, הנציגים הפוליטיים של הקיבוצים התייחסו למושבים כאל מתחרים, בעיקר נוכח התחלופה הגבוהה בקיבוצים והמעבר של גרעינים שלמים מהקיבוץ להתיישבות. ככל שהקשיים הכלכליים התגברו, גבר הצורך בהקמת ארגון שיאגד את המושבים תחת קורת גג אחת.
בישיבה שקיימו חברי המושבים נהלל וכפר יחזקאל, עלה רעיון הקמת ארגון משותף למושבים. בשנים 1925-1924, לאחר שחברי המושבים כפר יחזקאל, בלפוריה ותל עדשים התלוננו כי הם חשים שאינם רצויים עוד באחדות העבודה, הציע בן-גוריון הצעת פשרה שאפשרה את התפתחות המושב במסגרת תנועת הפועלים.
הניסיון הראשון להקמת התנועה היה בשלהי שנת 1925, ומטרתו הייתה ליצור מערכת מוסדות אזוריים משותפים על מנת להבטיח את היתרון לגודל מבלי לפגוע באוטונומיה של המושב. אולם, לאור התנגדות פנימית של נציגי הקיבוצים, והחשש של שתי מפלגות הפועלים מאיבוד כוח, לא קמה תנועה חדשה. עם זאת, קם ועד שעסק בעיקר ביצירת חוקה.
במחצית השנייה של שנות העשרים התגברו הקשיים בהתיישבות, פערים כלכליים מהותיים מנעו הקמת מושבים חדשים. גם תוכנית האלף הראשונה לא הצליחה להוציא את היישוב מהקפאה. התחושה במושבים הייתה שגם הכסף שיש אינו מחולק שווה בשווה, והדבר הגיע לשיא בהחלטה להקים יישוב חדש על אדמת ג'בתא (במסגרת תוכנית האלף). אחדות העבודה החליטה לתמוך בהקמת קיבוץ גבת על פני הקמת מושב על שם ויתקין (קבוצות ב' ו-ג' מנהלל). המאבק שבר שיאים בכל הנוגע ליחסים בין המושב לקיבוץ. חברי המושבים, בראשם אליעזר יפה, טענו שמדובר בהעדפה פוליטית גרידא ושהדבר אינו מתיישב עם זכות השוויון. כמו כן נטען, שהן ארגון א' והן ארגונים ב' ו-ג', אמורים לקום בהשראת המושב נהלל, לאחר שעברו הכשרה במושב, ויש חשיבות גדולה ליצירת קבוצת מושבים דומים, הן חברתית והן כלכלית. העובדה שבשנים 1928-1927, הועדפה הקמת יישוב של הפועל המזרחי הייתה הקש האחרון. בסופו של דבר הוקם כפר ויתקין רק בשנת 1931.
הגורם העיקרי שהוביל בסופו של דבר להקמת תנועת המושבים בשנת 1925 היה הקמת "ניר–חברה שיתופית להתיישבות עובדים עבריים", שמטרתו הייתה פיקוח כלכלי וחברתי על משקי העובדים, ייצוגם מול הגופים השונים, ובמקביל, ניהול מערך התיישבותי עצמאי. ניר הוקמה על ידי הגופים הפוליטיים ולמעשה הונחתה על המושבים כגוף מפקח וביקורתי. הנהגת ההסתדרות דרשה להכיר ב"ניר" כרשות העליונה של משקי העובדים. ההנהגה הציונית, לעומת זאת, רצתה להגביל את סמכויותיה של חברת "ניר" ולעבוד באופן ישיר מול המתיישבים. מנהיגי המושבים ראו ב"ניר" כלי שההסתדרות הקימה על מנת לחדור לתחום הניהול של המושב ולכן התארגנו נגד מה שנתפס בעיניהם כאיום. גם במקרה הזה עמד אליעזר יפה בראש מחנה ההתנגדות.
ההקמה
בשנים 1925–1926 הונח היסוד הראשון להקמת גוף מייצג למושבים נהלל, כפר יחזקאל, תל עדשים, עין-חי (כפר מל"ל), כרכור, נחלת יהודה, עטרות, ארגון א' (שהקימו את כפר יהושע), ארגון ב' וארגון ג' (שהתאחדו והקימו יחד את כפר ויתקין), ארגון ד' (שהקימו את כפר חיים) מנהלל וארגון יזרעאל מכפר יחזקאל.
בסוף שנת 1925 הוחלט על הקמת ארגון מושבים ארצי. הארגונים נוהלו על ידי מזכירות שמקום מושבה היה בנהלל ובכפר יחזקאל. המזכירויות דנו בסוגיות הנוגעות לניהול המושב ברמה החברתית והכלכלית, והן קיימו קשר רציף עם הארגונים שצפויים היו לעלות על הקרקע. במזכירות הראשונה ישבו צבי יהודה, יעקב אורי, שמואל דיין, צבי ליברמן, ישראל בלוך וישראל בצר (כולם מנהלל) ושמעון קושניר ורפאל ויניק (מכפר יחזקאל). המזכירות דנה באופי הניהול הפנימי במושבים ואופי היחסים מול המוסדות השונים. המשימות שהמזכירות הראשונה עסקה בהן היו: יוזמה זו לא צלחה והגוף הוולונטרי שקם לא השיג את יעדיו.
ביום 5 באפריל 1930 בפגישה בנהלל הוסכם שוב על הצורך להקים את הארגון ואף הוקמה לשם כך מזכירות זמנית שנציגיה היו מנהלל וכפר יחזקאל. באפריל 1930 התכנסה בכפר יחזקאל הוועידה השנייה והתקבלו החלטות בנושאים הבאים: עקרונות המושב, ארגון המושבים והארגונים, התיישבות האלף, התיישבות מעורבת, מחאה נגד גזירת העלייה, תקציב ובחירות. בנוסף לכך נבחר ועד פועל והוחלט על הקמת מועצה. גם בתקופה זו לא חסרו מתנגדים להקמת התנועה. בשנים הללו הפעילות של חברי המזכירות הייתה וולונטרית לחלוטין והתקיימה בנהלל.
מכאן ואילך התקיים בקביעות מוסד מרכזי ואחת לשלוש עד ארבע שנים התקיימה ועידה. בשנת 1932 התמנה מזכיר טכני למזכירות, אך רק בשנת 1933 הוקמה תנועת המושבים על מוסדותיה השונים בוועידה השלישית שהתקיימה בכפר ויתקין, ואשר בה נכחו 15 נציגים מהיישובים הקיימים ועוד 25 נציגים מהארגונים העתידים לקום, לאור המצוקה הברורה בעניין ייצוג האינטרסים של המושבים.
הנהגת התנועה בשנים הראשונות
בשנים הראשונות לא מונה לתנועת המושבים מזכ"ל, אלא מזכיר שפעל בשיתוף עם מזכירות התנועה והנהגתה המקומית. עוזי פיינרמן היה הראשון שהוגדר כמזכ"ל. משנת 1933 ואילך, סמוך לוועידה השלישית בוויתקין החל יוסף שפירא לעצב את המבנה הארגוני של התנועה. לאחר מכן, לאור מחלוקות פנימיות, צבי יהודה החל לשמש כמזכיר ויצחק קורן מונה להחליפו.
תנועת המושבים עד קום המדינה
מאז הקמתם ועד הקמת המדינה, סבלו מושבי העובדים מפעולות איבה מצד האוכלוסייה הערבית בארץ. חברי המושבים החלו בפעילות לשמירה על אדמותיהם ועל רכושם באופן מסודר, כנגד הסגות הגבול ומעשי השוד וההתנכלות. שלא כמו בשאר האזורים המאוכלסים, האחריות הביטחונית במושבים הייתה על חברי המושב, כך שההגנה על האדמות החקלאיות הייתה משולבת בעבודה החקלאית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייסו כאלף מבני המושבים לבריגדה היהודית, ליחידות שונות בצבא הבריטי, ולחיל העזר הנשי (A.T.S.). קבוצות של חיילים שהתארגנו בזמן המלחמה, החליטו להקים בסופה, מושבים עצמאיים כגון: בני דרור, ארבל, רמות נפתלי, כפר מונש, כפר קיש, משמרת ומכמורת.
תנועת המושבים בזמן מלחמת העצמאות
הניגוד שבין רצונם של בני המושבים להשתתף בלחימה, לבין הצורך לשמור על היחידה המשקית, שהחל במהלך מלחמת העולם השנייה, התחדד עוד יותר במלחמת העצמאות. למרות רצונם להילחם על הגנת הארץ, היה ברור כי השמירה על היחידה החקלאית חיונית לקיומה של מדינת ישראל ובסופו של דבר, התגייס גם מי ששוחרר מחובת הגיוס. לאחר שבני מושבים רבים התגייסו להגנה ולאחר מכן לצה"ל נותרו המושבים שוממים כמעט לחלוטין. במהלך מלחמת העצמאות המשיכו בני המושבים לתחזק את המשקים החקלאיים. מושבים שסבלו מהתקפות חוזרות ונשנות, פינו את הנשים והילדים, למען ביטחונם, למושבים אחרים.
במהלך מלחמת העצמאות התגבשו כמאה גרעינים אשר רצו להקים מושבי עובדים חדשים, אך ברוב המקרים לא שוחררו משירות לטובת התיישבות, ורובם המכריע התפרק. לאחר המלחמה הוקמו כ-13 מושבים חדשים.
במהלך מלחמת השחרור התגייסו לשירות סדיר כ-1500 חברים וחברות ממושבי העובדים, רובם ליחידות הלוחמות. כ-150 מהם נפלו במלחמה.
התיישבות אחרי קום המדינה
לאחר מלחמת העצמאות החלה מדינת ישראל להתמודד עם העלייה ההמונית, הן ממדינות צפון אפריקה והן מאירופה. רוב העולים יושבו במחנות עולים. המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית ותנועת המושבים הובילו את ההתיישבות החדשה. אנשי מפ"ם וחברי התנועה הקיבוצית במפא"י, התנגדו למהלך זה.
עיקר הפעילות התקיימה בתוך מחנות העולים, שם אורגנו גרעיני עלייה תוך דגש על מכנה משותף בין חברי הקבוצה. בדרך כלל הורכבו הגרעינים מעולים בני ארץ אחת ולעיתים אפילו בני כפר אחד. לאחר שיותר מאלף משפחות התארגנו במספר גרעיני התיישבות, החלו להקים יישובים חדשים במודל של מושבי העובדים הקיימים. 34 מושבי עולים הצטרפו לתנועת המושבים עד שנת 1954 וסך מושבים החברים בארגון עלה מ-53 ב-1948 ל-181 יישובים ב-1954, בהם 70,000 תושבים.
התנועה "מן העיר אל הכפר"
מטרת התנועה "מן העיר אל הכפר", שהוקמה בשנות החמישים על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הייתה "לעורר פעולות הסברה לעידוד מעבר של תושבים ותיקים מיישובים עירוניים אל ההתיישבות החקלאית". תנועת המושבים הובילה מהלך זה וכך בתוך שנתיים נקלטו במושבים קיימים כ-800 משפחות חדשות. בנוסף לכך, כ-800 משפחות נוספות הקימו עשרה מושבים חדשים.
הדרכת העולים החדשים במושבים החדשים
בהתאם לקריאתם של דוד בן-גוריון ולוי אשכול בכנס מיוחד שנערך בשנת 1949, ללכת במסגרת קליטת העלייה למושבים ולהדריך את העולים החדשים בתחומי החקלאות והניהול ועד חינוך ותמיכה נפשית, נרתמו רבים מחברי המושבים הוותיקים למשימה, גם בתקופות בהן המשקים היו זקוקים לידיים עובדות על מנת לשקם את הריסות מלחמת העצמאות.
לאחר מלחמת ששת הימים
רבים מהמושבים שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו על ידי בני הדור הצעיר של המושבים הוותיקים. רוב המושבים הוקמו בגולן, בבקעת הירדן ובסיני. בשנים הללו המשיכו המושבים הוותיקים ומושבי העולים להתבסס ולהתרחב.
המשבר הכלכלי בשנות השמונים
המשבר הכלכלי במדינת ישראל בשנים 1980–1985, והמשבר בחקלאות באותן השנים הובילו להתפרקות ארגוני הקניות הגדולים של המושבים. בשנים אלה נקלעו המושבים לחובות גדולים שליוו אותם גם לאחר תוכנית הייצוב הכלכלית בשנת 1985. עשור זה מתאפיין גם באובדן כוחם הפוליטי של המושבים אשר שינו מהותית את אופייה של תנועת המושבים.
בתחילת שנות ה-90 חוקק חוק גל, על ידי מי שהיה מזכיר תנועת המושבים בעבר, גדליה גל. חוק זה סייע למושבים רבים להתמודד עם חובותיהם אם כי לא תמיד בהצלחה מרובה. רק בעשור האחרון, עם מכירת תנובה, ופיתוח ההרחבות, הצליחו המושבים לפרוע את חובותיהם.
העשור הראשון במאה ה-21
בעשור זה חל שינוי באופיו של המושב. הסכם תנובה וההרחבות אפשרו לרוב המושבים לפרוע את חובותיהם. ההרחבות במושבים הובילו לשינוי המרקם החברתי עד כי במושבים רבים רוב התושבים אינו עוסק בחקלאות. רבים מבעלי המשקים פיתחו יוזמות שאינן חקלאיות.
בעשור זה תנועת המושבים עוסקת בעיקר בניסיון לעגן את זכויות האגודה החקלאית וחברי המושבים בקרקע, לשמר את כוחן של ועדות הקבלה, ולאפשר למושבים לצמוח כלכלית מבלי לפגוע במרקם הכפרי.
ההרחבות במושבים
ההרחבות במושבים התאפשרו בהתאם להחלטות 737 ו-959 של מינהל מקרקעי ישראל. תושבי ההרחבות אינם בעלי נחלות במושבים. הן נוצרו במטרה להרחיב ולעבות את אוכלוסיית המושבים על מנת לשמר חיי הקהילה, ולענות על הביקוש הגובר להתגורר במרחב הכפרי ואפשרו למושבים להתמודד עם סילוק חובותיהם.
יוזמות כפריות
השינוי באופייה של החקלאות המתועשת המודרנית, הוביל לכך שבעלי משקים קטנים כבמושבים, אינם יכולים להתפרנס מחקלאות. כתוצאה מכך החלה להתפתח במושבים תעסוקה חליפית כגון: הארחה ותיירות חקלאית. הפעילות הלא חקלאית היא אחד ממנועי הצמיחה החשובים במרחב הכפרי.
החזון
הובלת ההתארגנות ליצירת מרחב כפרי ירוק ומעובד, בו מתנהל אורח חיים כפרי עם תשתיות, רמת חיים ואיכות חיים נאותה, בהם מתקיים פוטנציאל להשגת הכנסה סבירה לבעלי הנחלות, תוך מתן דגש לצרכים הייחודיים של מושבי התנועה
חטיבת בני המושבים
חטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער של תנועת המושבים. החטיבה הוקמה ב-1959. עם השנים התרחבה פעילות חטיבת בני המושבים גם לקיבוצים וליישובים קהילתיים והיא פועלת במועצות אזוריות ומקומיות בכל רחבי הארץ. במסגרת בני המושבים פועל גרעין עודד כמסלול שנת שירות.
בחלק ממושבי תנועת המושבים פועלות תנועות נוער נוספות כגון: השומר הצעיר, התנועה החדשה, הצופים, בני עקיבא, האיחוד החקלאי ועוד.
גדי
גְדִי הוא הצאצא של עז הבית בעברית מודרנית, עם זאת בעברית מקראית משמעותו גור של כל בהמה.
הגדרה
גדי הוא צאצא של תיש ועז או של יעל ויעלה. גדי העז קטן מגדי היעל וניתן להתבלבל בין גדי יעל, ליעל בוגר, גודלם של השניים אינם שונה משמעותית ועיקר ההבדל ביניהם הם אורך הקרניים. לפי הרמב"ם (מאכלות אסורות פ"ט), רש"י (שמות כג, 19) ויוסף קרא, גם צאצאו של השור והפרה נקרא "גדי" לצד השם "עגל", הנהוג בימינו.
בשר גדי
בימי קדם נחשב הגדי למעדן והיה חיה ראויה וזמינה, דבר המשתקף מסיפורי המקרא: נהגו להקריב אותו כקורבן, לתת אותו כתשורה או כאתנן (כמסופר במעשה יהודה ותמר), ולהציע אותו לאורחים מכובדים (כפי שמסופר אצל השופט גדעון ואצל מנוח אבי שמשון, שהציע מאכל זה למלאך, וכן אצל רבקה, שהכינה ליצחק תבשיל משני גדיי עיזים בסיפור גנבת הברכות).
עד היום השתמר מאכל זה אצל הבדואים בשם "ג'די בחליב אמו", והוא נחשב למאכל תאווה, שמכינים אותו לאורחים מכובדים.
שלוש פעמים נאסר במקרא לבשל גדי בחלב אמו (ראה בהרחבה שם), פעמיים מהן בסמיכות לענייני בית המקדש (שם ), ופעם אחת בסמיכות לענייני מאכלים אסורים. כבר הוזכר למעלה שבלשון המקרא 'גדי' הוא בן של כל בהמה ולא רק של עז. לפי חז"ל, אין האיסור מסוים רק על מולידת הגדי, אלא כללי על כל 'אֵם', כך למשל בן העז אסור לבשלו עם חלב של כל עז בעולם. בנוסף, כאשר הגדי גדל אין הוא הופך למותר לאכילה עם חלב אמו, אלא התורה לקחה 'גדי' בתור דוגמה. וכמו שגדי הוא בן כל בהמה, כך חלב אמו הוא של כל בהמה (למשל גדי עזים בחלב פרה). בנוסף אסרו חז״ל בשר עופות בחלב.
לאיסור נאמרו כמה טעמים, מהם כי מדובר באכזריות, או באכילת תאוה, ועל עם ישראל להיות קדוש, ומהם כי כן היה מנהג פוליתאיסטי באותם הזמנים לבשל גדי בחלב אמו, למשל בעבודת עשתרת.
דימויים
בחזון השלום הכלל עולמי של הנביא ישעיהו מתואר המצב האידיאלי, בו החיות הטורפות יהפכו לצמחוניות באופן הבא:. הגדי מופיע גם בפיוט "חד גדיא" בהגדה של פסח כראשון בשרשרת ארוכה של נטרפים.
באנגלית מציינת המילה גדי (Kid) הן ילד והן מעשה שטות והתלוצצות, הנגזר כנראה משובבותו הרבה של הגדי. גם בעברית לפחות הקדומה, גדי שימש לנער, "גדיים שהנחת נעשו תיישים בעלי קרניים". בתלמוד ישנה אף מידת נפח שנקראת "מלוא פיו של גדי", והיא הכמות שגדי יכול להכניס לפיו.
ייתכן כי עין גדי שבמדבר יהודה קרוי על שמו של הגדי הרץ במדבר אל המעיין.
מזל גדי הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל גדי" הוא מי שנולד בין ה-22 בדצמבר לבין ה-20 בינואר (לערך). מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה מיקום השמש באזור השמיים המוקצה למזל גדי האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הגדי לבין אזור השמיים של מזל גדי בגלל נדידתן של נקודות השוויון.
סיפט פוג'יץ'
סיפט פוג'יץ' (בבוסנית: Sifet Podžić; נולד ב-1 במאי 1959) הוא גנרל בוסני בדימוס, אשר שימש כראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה בין השנים 2006–2008. לאחר סיום הקריירה הצבאית שלו הצטרף לפוליטיקה, ושימש כשר ההגנה בין 2019-2023.
ביוגרפיה
פוג'יץ' נולד בז'פה ב-1 במאי 1959. ב-1978 הוא התגייס לצבא היוגוסלבי העממי. עם הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה ב-1992, הוא הצטרף לצבא הרפובליקני של בוסניה והרצגובינה והשתתף במלחמת בוסניה. ב-1995, בעקבות סיפוח הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אל תוך הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, הפך הצבא הרפובליקני לצבא הפדרלי, ופוג'יץ' מונה למפקד הקורפוס ה-5 שלו. ב-2004, בעקבות איחוד הפדרציה עם רפובליקה סרפסקה, הוקמו הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה. בתחיל 2006 מונה פוג'יץ' לראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים וכיהן בתפקיד עד 20 ביולי 2008.
ב-2013 הצטרף פוג'יץ' למפלגת החזית הדמוקרטית וב-15 בינואר 2015 הוא נבחר לבית העם. ב-23 בדצמבר 2019 הוא נקרא לשמש כשר ההגנה בממשלתו של דניס זוויזדיץ'. ב-25 בינואר 2023 הוא עזב את שני תפקידיו בעקבות הקמת הממשלה החדשה בראשותה של בוריאנה קריסטו.
שארג'ה
א-שארג'ה (בערבית: الشارقة; בתעתיק מדויק: אלשארקה) היא אמירות המשתרעת לאורך כ-16 ק"מ על חוף המפרץ הפרסי באיחוד האמירויות הערביות ולאורך כ-80 ק"מ בעומק היבשה. שטחה של האמירות 2,600 קמ"ר. אוכלוסייתה מונה מעל ל-1,405,000 נפש (2015). העיר שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 1998.
תיאור
שארג'ה היא האמירות השלישית בגודלה באיחוד האמירויות הערביות והיחידה המשתרעת לחופי המפרץ הפרסי ומפרץ עומאן גם יחד. שליט שארג'ה הוא שיח' ד"ר סולטאן בן מוחמד אל-קאסמי, אמיר שארג'ה, החבר במועצה העליונה של איחוד האמירויות הערביות.
בנוסף, שארג'ה מחזיקה אף בשלוש מובלעות על החוף המזרחי של מפרץ עומאן ושמן: כַּלבַּאא', ח'ורפאקאן, ודיבּא אל-חִסְן. שטחה הכולל של האמירות הוא 2,590 קמ"ר, המהווה 3.3% משטחן הכולל של אמירויות המפרץ, להוציא את האיים.
בעיר הבירה, שארג'ה, על חופי המפרץ הפרסי, 519,000 תושבים (2003). בעיר בנייני מנהל ומסחר יחד עם מיזמים תרבותיים מסורתיים, כולל מספר מוזיאונים. נקודות ציון העיקריות בעיר כוללות שני שווקים מקורים המעוצבים בסגנון מוסלמי; מספר גנים ציבוריים וגני שעשועים כגון גן השעשועים אל-ג'זירה. העיר ידועה גם במסגדיה היפים. בעיר נמל מכולות גדול.
אמירות שארג'ה נחשבת לבירת התרבות של אמירויות המפרץ. בעיר שוכן מטה איחוד הסופרים והמוציאים לאור של איחוד האמירויות. במרכז התערוכות, אקספו, של שארג'ה, נערך מדי שנה יריד ספרים גדול שבו נוטל חלק באופן אישי אמיר שארג'ה. בשארג'ה נמל תעופה בינלאומי ונמל ים, פורט חא'לד. בשטח האמירות אף מספר נווי מדבר, המפורסם בהם הוא דַ'יְד ובו גידולי ירקות ופירות. ח'ורפאקאן הוא הנמל המזרחי של שארג'ה. האי אבו נוּעַיר שייך אף הוא לשארג'ה. שארג'ה אף טוענת לבעלות על האי אבו מוסא המוחזק על ידי איראן. על האי אבו מוסא התגלה בשנת 1971 שדה הנפט מובַּארַכּ, אשר הכניס לאמירות הון רב עד שיבש. לשארג'ה אף שדות גז גדולים על חופיה, המהווים מקור הכנסה משמעותי לתקציב המדינה.
לשארג'ה מובלעת בשם נַחְווה בתוך אזור מדחא שהוא בתורו מובלעת של עומאן בתוך שטח איחוד האמירויות. לעיר שארג'ה ברית תאומות עם דובאי ועג'מאן (שתיהן אמירויות שכנות, משני עברי הגבול) ולמעשה מהוות יחד אזור אורבני רציף. שארג'ה מרוחקת כ-170 ק"מ מבירת האמירויות אבו דאבי.
היסטוריה
היסטורית, שארג'ה הייתה אחת הערים העשירות באזור המפרץ, עם התיישבות מתועדת לאורך כ-5,000 שנה. בתחילת המאה השמונה-עשרה, חמולת קאסם (משבט הואלה) התיישבה בשארג'ה, ובשנת 1727 לערך הכריזה על עצמאותה.
ב-8 בינואר 1829 שייח' סולטאן הראשון חתם על אמנה ימית כללית עם האימפריה הבריטית והפך לבן חסותה של בריטניה כדי למנוע מן השלטון העות'מאני להשתלט על המדינה. בדומה לארבע משכנותיה: עג'מאן, דובאי, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קייוואן, מיקומה של שארג'ה על נתיב המסחר להודו העלה את חשיבותה בעיני הבריטים והם כיבדו את שליטה במטח כבוד, כאות למעמדו (אף אם היה זה מטח של שלוש יריות בלבד, מתוך מקסימום של 21 יריות).
ב-2 בדצמבר 1971 הצטרף אמיר שארג'ה, שייח' ח'אלד השלישי, לאיחוד האמירויות הערביות.
ספורט
אצטדיון התאחדות הקריקט של שארג'ה אירח כמעט 200 משחקי קריקט בינלאומיים, בני יום אחד, וארבע מערכות של משחקים בני ארבעה ימים (Test matches). זהו אצטדיון הקריקט המרכזי באיחוד האמירויות.
כַּלבַּאא' (חוואר כּלבּאא')
כַּלבַּאא' היא עיר בשארג'ה הגדלה במהירות על חופה המזרחי של איחוד האמירויות הערביות. מיקומה הוא כ-8 ק"מ מפוג'יירה, על גבולה של האמירות עם עומאן. ניתן להגיע לכַּלבַּאא' בכביש מפוג'יירה ומן העיר הטה במרחק 40 ק"מ, דרך נמלי הים בפוג'יירה ובקור כַּלבַּאא' ודרך נמל התעופה של פוג'יירה. כַּלבַּאא' ידועה בזכות הלגונה הנמצאת בה ויער המנגרובים המקיף אותה. בעיר מבצרים עתיקים ומעיין מים חמים בוואדי הלו. בשנת 1903 ישות קטנה בשם כַּלבַּאא', על שם העיר, קיבלה עצמאות דה-פאקטו משארג'ה. ב-8 בדצמבר 1936 היא הוכרה על ידי בריטניה. בשנת 1952 היא שבה והייתה לחלק מאמירות שארג'ה.
פורמולה אי עונת 2014/2015
עונת 2014/2015 היא עונת הבכורה של אליפות הפורמולה אי, האליפות הבכירה למכוניות חשמליות המוכרת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). מרוץ הבכורה התקיים ב-13 בספטמבר 2014 בבייג'ינג, סין. במהלך העונה התקיימו 11 מרוצים ובסיומה זכה נלסון פיקה ג'וניור באליפות הנהגים. קבוצת רנו אי. דאמס זכתה באליפות היצרנים.
שיטת הניקוד
הנקודות באליפות חולקו בהתאם לפירוט בטבלה הבאה
התוצאה הנמוכה ביותר של כל נהג לא הובאה בחשבון בחישוב הנקודות הסופי. מרוץ בו הנהג נפסל לא ניתן לביטול ונלקח בחשבון בחישוב התוצאות הסופי.
כלבי הקורגי המלכותיים
כלבי הקורגי המלכותיים היו כ-30 כלבים מגזע קורגי ולשי, שהיו בבעלותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, במהלך השנים מאז עלייתה לכס המלכות בשנת 1952 ועד לשנת 2018. כלבים מגזע זה הוחזקו גם על ידי הורי המלכה, המלך ג'ורג' השישי ואליזבת, המלכה האם.
הכלבים המלכותיים
אליזבת השנייה הייתה חובבת של כלבי קורגי (למעשה של התת-גזע פמברוק ולש קורגי ) עוד מילדותה. היא קיבלה לראשונה כלב מגזע זה בשנת 1933 והחזיקה לפחות אחד מהם בבעלותה מאז ועד 2018.
אביה של אליזבת, המלך לעתיד, העניק לה בגיל שבע את כלב הקורגי הראשון שלה, דוקי. כלבים נוספים הצטרפו אליו והם גודלו תחת משטר קפדני שקבעה אמה. ליום הולדתה ה-18 קיבלה אליזבת את כלבת הקורגי סוזן, שכלבי הקורגי שבהם החזיקה לאחר מכן היו צאצאיה.
הכלבים של אליזבת השנייה חיו בארמון בקינגהאם בתנאים טובים. חדר מיוחד נבנה עבורם ובו סלי נצרים לשינה. טבח מיוחד הגיש להם מזון בשרי. המלכה השתתפה באופן סדיר בטיפול בהם והעניקה להם מתנות ומטעמים בחג המולד. הכלבים ליוו את המלכה גם במעונות אחרים שלה.
ידועים מספר מקרים במהלך השנים שבהם פצעו הכלבים אנשי צוות של המלכה ובמקרה אחד, ב-1991, את המלכה עצמה, שנזקקה לתפרים בידה.
לאחר מותם נקברו הכלבים בחלקה מיוחדת באחוזת סאנדרינגהאם, ששימשה לקבורת הכלבים המלכותיים כבר בשנת 1887 בידי המלכה ויקטוריה.
בשנת 2007 החזיקה המלכה בחמישה כלבי קורגי, בארבעה כלבי דורגי (הכלאה של קורגי ושל כלב תחש) וכן בחמישה כלבי קוקר ספניאל. פורסם שמאז 2015 המלכה אינה מגדלת עוד כלבי קורגי כדי שהם לא ייוותרו אחריה במותה. בשנת 2018 מת כלב הקורגי האחרון שהיה בבעלות המלכה. בשנת 2020 נותר בבעלותה רק כלב דורגי אחד, אך לאחר מכן הצטרפו אליו שני גורי דורגי נוספים.
בשל קרבתם למלכה זכו כלבי הקורגי המלכותיים לפרסום רב ובינלאומי. דמותם מופיעה ביצירות אמנות, ציורים וצילומים רבים. כך, במטבע שהוטבע לרגל יובל הזהב למלכותה, מוצגת המלכה לצד כלב קורגי. שלושה מהכלבים נראים בקליפ בהשתתפותה של המלכה ושל השחקן דניאל קרייג, שהוצג בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. הסרט "המלכה" משנת 2006 מציג מספר כלבי קורגי בבעלותה של המלכה (בגילומה של הלן מירן). הכלבים גם היו נושא לסרט אנימציה, "The Queen's Corgi" (בעברית הופץ בשם "רקסי המלך"), שהופק בבלגיה בשנת 2019.
קאמבק קיד
קאמבק קיד (באנגלית: Comeback Kid) היא להקת הארדקור פאנק מקנדה שהוקמה בשנת 2002. הלהקה הופיעה בישראל בשנת 2013.
היסטוריה
בסוף 2007 הלהקה לקחה הפסקה קצרה. בזמן זה עזב את הלהקה הבסיסט קווין קול והוחלף במאט קיל.
בשנת 2008 שוחרר הדיסק "Through The Noise", סרט דוקומנטרי על 6 השנים הראשונות של הלהקה. במהלך סיבוב ההופעות הנלווה להוצאת הדיסק בקנדה, נויפלד היה שותף לתאונת ואן שבעקבותיה נכתב השיר "G.M. Vincent and I" מהאלבום של 2010, Symptoms and Cures.
אלבומה החמישי של הלהקה, Die Knowing שוחרר ב-4 במרץ 2014.
ב-4 ביולי 2019 הופיעה הלהקה בישראל במועדון הבארבי בתל אביב, יחד עם הלהקות הישראליות Not on Tour, האחים צברי ו- Kids Insane.
ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים (בוסניה והרצגובינה)
ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה (בבוסנית: Načelnik Zajedničkog štaba Oružanih snaga Bosne i Hercegovine) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת בוסניה והרצגובינה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
אדוארד גנז
אדוארד גנז (Eduard Gans; 22 במרץ 1797 – 5 במאי 1839) היה פילוסוף ומשפטן גרמני, יהודי מומר.
ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים (בוסניה והרצגובינה)
תפקיד ראש המטה המשותף נוצר ב-2006 בעקבות האיחוד של רפובליקה סרפסקה עם הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, שהביא לאיחוד שני הצבאות שלהן לתוך הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה.
אדוארד גנז
ביוגרפיה
נולד בברלין למשפחה יהודית אמידה. הוא למד משפטים תחילה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בגטינגן, ולבסוף באוניברסיטת היידלברג. שם השתתף בהרצאות של הגל. גנז הפך להיות חסיד אדוק של רעיונותיו של הגל, ולימים היה גם מעורכי כתביו. ב-1820, לאחר קבלת תואר דוקטור, חזר לברלין כמרצה. בשנת 1825 המיר את דתו לנצרות והצטרף לכנסייה האוונגלית בפרוסיה, לשם קבלת המשרה האוניברסיטאית. שנה לאחר מכן התמנה למרצה שאינו מן המנין, ובשנת 1828 היה למרצה מן המנין. בשנת 1831, עם מותו של הגל, עמד גנז בראשות הקתדרה שבה עמד הגל. הוא לימד היסטוריה, משפטים ופילוסופיה, והרצאותיו משכו קהל רב. בין תלמידיו ניתן למנות את קרל מרקס.
אליהו רוזנהיים
אליהו רוזנהיים (1 באוגוסט 1931 – 11 בספטמבר 2011) היה פסיכולוג קליני ישראלי ופרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
אדוארד גנז
ביוגרפיה
כתב מספר ספרים. יצירתו הגדולה היא Erbrecht in weltgeschichtlicher Entwicklung ("משפט הירושה בהתפתחותו בדברי ימי העולם") נעשתה אחת מיסודות תורת המשפט המשווה. ספרו תורגם בחלקו לצרפתית, אנגלית ואיטלקית.
אליהו רוזנהיים
ביוגרפיה
אליהו רוזנהיים נולד לישראל יצחק (בנו של הרב יעקב רוזנהיים) ורבקה רוזנהיים, בעיר פרנקפורט דמיין שבגרמניה. ב-1936 עלה לישראל עם משפחתו, והם התיישבו בירושלים.
דבורה (מינקת רבקה)
דבורה, הייתה מינקת רבקה. בספר בראשית מתוארים תפקידה ומקום קבורתה, שנקרא אלון בכות: "וַתָּמָת דְּבֹרָה מֵינֶקֶת רִבְקָה וַתִּקָּבֵר מִתַּחַת לְבֵית-אֵל תַּחַת הָאַלּוֹן וַיִּקְרָא שְׁמוֹ אַלּוֹן בָּכוּת". האירוע התרחש אחרי שבני יעקב המשיכו בדרך משכם לבית אל, לאחר הזמן המשוער של מלחמות בני יעקב. בבית-אל מתה דבורה, ויעקב ובניו קברו אותה "תחת האלון" ומכנים אותו "אלון בכות". לפרשה זו יש פרשנויות אחדות, העוסקות בדיוקנה של דבורה המינקת.
אדוארד גנז
ביוגרפיה
גנז נפטר בגיל 41. תורתו המשפטית לא נחשבה בעבר והיא נראתה כמקשרת בין הגל למרקס, אולם כיום יש התעניינות חדשה בתורתו, הרואה בו פרגמטי ליברלי, שהקדים את זמנו בחתירה לשלום כלל אירופי.
אליהו רוזנהיים
ביוגרפיה
רוזנהיים היה מרצה בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, מדריך בתוכנית לפסיכותרפיה בחוג לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וכן הרצה במכללת "אורות ישראל".
אדוארד גנז
יחסו ליהדות
בצעירותו גילה גנז, עניין רב ביהדות ובשאלת היהודים. יחד עם היינריך היינה, יום-טוב ליפמן צונץ, יצחק מרדכי יוסט ואחרים, יסד את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים. חברי האגודה שאפו לתיקון של היהדות והתאמתה לרוח הזמן על ידי חינוך למלאכה ולהשכלה. בהקשר זה ידועה הכרזתו של גאנז, ולפיה גם בעידן האמנצפציה תמשיך היהדות להתקיים, אך עתה איננה עוד ערוץ תרבותי ואנושי עצמאי, אלא רק כ"זרם מעמקים" המשוקע לגמרי בתוך אוקיינוס התרבות והחברה הכללית. גנז כתב בכתב העת של האגודה והרצה במוסד המדעי שלה, אולם אכזבתו ממאמצי האגודה, ובראותו שאין לו אפשרות להשיג משרת מרצה ללא התנצרות, הוא התנצר.
דבורה (מינקת רבקה)
האם היו שתי מניקות
בספר בראשית מוזכר המונח מינקת בהקשר לרבקה בשני מקומות:
אליהו רוזנהיים
ביוגרפיה
בספריו עסק רוזנהיים בין השאר בחוויית האדם במהלך פסיכותרפיה, וכן בפסיכולוגיה בראי היהדות. בין השאר עסק בניתוח כתבי חז"ל והבנת עמדותיהם בתחומים שונים בפסיכולוגיה.
אדוארד גנז
יחסו ליהדות
חברו היינריך היינה, הביע אכזבה גלויה ממעשהו זה. בשיר שכתב היינה, ונתגלה רק אחרי מותו הוא כותב:
דבורה (מינקת רבקה)
האם היו שתי מניקות
רש"י שאל: "מה עניין דבורה בבית יעקב (הרי היא מינקת רבקה)? אלא לפי שאמרה רבקה ליעקב ושלחתי ולקחתיך משם, שלחה דבורה אצלו לפדן ארם לצאת משם, ומתה בדרך". דהיינו, דבורה הייתה בשליחות רבקה לפדן ארם, כדי לבשר ליעקב שיכול כבר לחזור לבית הוריו בארץ כנען, ובדרכם חזרה מתה.
אדוארד גנז
יחסו ליהדות
כמו רבים בדור הראשון שלאחר ההשכלה, היינה עצמו התנצר חודשים ספורים אחר כך.
דבורה (מינקת רבקה)
האם היו שתי מניקות
פרשן המקרא חזקוני סובר שמדובר באישה אחת: "זאת מינקתה. בנעוריה, והזכירה עכשיו שלא תתמה לכשתגיע לפרשת מיתתה לומר מאין באה".
הרמב"ן סבור כי אולי מדובר בשתי מיניקות. והכתוב מדבר עכשיו ב"מינקת אחרת שנשארה בבית לבן ובתואל, ועתה יביא אותה יעקב עמו לכלכל את שיבתה לכבוד אמו, כי כן דרך הנכבדים להיות להם מיניקות רבות, כי רחוק הוא שתהיה הזקנה השליח שתשלח אמו ליעקב כדברי רבי משה הדרשן". רבקה מבוגרת, זקוקה לעזרה ויעקב מביא עמו מינקת אחרת. הנוכחית הוא מציין, כנראה "זקנה".
הקשר לרבקה
יעקב אבינו עוסק בקבורת דבורה המינקת. הפרשנים העלו סיבות שונות לעיסוקו של יעקב בקבורת המינקת. המדרש רואה בכך מסר של הכרת הטוב, שנועד להצביע על מידת החסד של יעקב אבינו. למרות עושרו ומעמדו הרם, עוסק יעקב בקבורתה בעצמו, לא על ידי שליחים ומשרתים, ומתאבל ובוכה עליה: "ויקרא שמו אלון בכות". מדרש אחר מייחס את הכבוד שניתן לה, בשל היותה אמהּ של רבקה, ובספר הישר מוסיף שהייתה בתו של עוץ - אחיו הבכור של בתואל. כלומר, יעקב עסק בקבורתה של סבתו, אם אמו
תרגום יונתן סבור כי דבורה "פידגוגתא דרבקה", היינו: ה"פדגוגית" – האומנת, המורה והמחנכת של רבקה. ומכאן הכבוד שניתן לה.
הרמב"ן סבור כי למעשה יחד עם דבורה המינקת נקברה גם רבקה. והוא כתב:"והקרוב מה שאמרו רבותינו שירמוז למיתת רבקה, ולכן קרא שם המקום ההוא אלון בכות, כי אין בכי ואנקה על המינקת הזקנה שיקרא שם המקום עליו. אבל יעקב בכה והתאבל על אמו הצדקת אשר אהבתהו, ושלחה אותו שם ולא זכתה לראותו בשובו, ולכן נגלה אליו הא-לקים וברך אותו לנחמו כאשר עשה ליצחק אביו אחרי מות אברהם". הרמב"ן מונה שתי סיבות לדעתו: "וַתֹּאמֶר רִבְקָה אֶל-יִצְחָק קַצְתִּי בְחַיַּי מִפְּנֵי בְּנוֹת חֵת אִם-לֹקֵחַ יַעֲקֹב אִשָּׁה מִבְּנוֹת-חֵת כָּאֵלֶּה מִבְּנוֹת הָאָרֶץ, לָמָּה לִּי חַיִּים?" קוף זעירא במילה קצתי להורות על כך כשימלאו ליעקב ק שנים, כבר לא תהיה בחיים, כי אות קוף רגליה יורדות מוות.
הקשר לדבורה הנביאה
הפרשנים מתקדמים צעד נוסף ומנסים למצוא קשר בין דבורה הנביאה לבין "דבורה המינקת": שתיהן היו מסביבה דומה וכן יש להן קשר עם הביטוי "מתחת" לעץ מסוים.
בעלי התוספות קושרים בין שתיהן על דרך הדרש וההיקש - אלון "דבורה המינקת" מקביל לעץ התומר שתחתיו ישבה דבורה אחרת, דבורה הנביאה, בעת ששפטה את ישראל. מכאן הם למדים כי מי שיושב בעמדה מכובדת, כמו  השופט צריך לשאת עיניו לא רק אל העשירים ושועי העולם, אלא שיהיה להם גם מבט של "מינקת", אשר מכוון לאנשים הפשוטים שעשו את שלהם ביושר ובאמונה. גם הם זכאים לשימת לב, ולכבוד הראוי להם.
מקום קבורתה
רש"י מסביר היכן היה מקום קבורתה: מתחת לבית אל - העיר יושבת בהר ונקברה ברגלי ההר:תחת האלון - בשפולי מישרא, שהיה מישור מלמעלה בשפוע ההר והקבורה מלמטה, ומישור של בית אל היו קורין לו אלון."
אוט
{{פירושונים|
דבורה (מינקת רבקה)
מקום קבורתה
זאב ח. ארליך (ז'אבו) ניסה למצוא מקום בתנ"ך המזכיר את "אלון בכות" - דהיינו סוג של בכי ליד "בית אל". והנה בספר שופטים אנו מוצאים: "וַיַּעַל מַלְאַךְ-ה' מִן-הַגִּלְגָּל אֶל-הַבֹּכִים וַיֹּאמֶר- אַעֲלֶה אֶתְכֶם מִמִּצְרַיִם וָאָבִיא אֶתְכֶם אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְתִּי לַאֲבֹתֵיכֶם. בנוסח תרגום השבעים נוספה הפיסקה "אל בית אל". אזכור נוסף לבכי בבית אל יש גם בסוף ספר שופטים:"וַיַּעֲלוּ כָל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְכָל-הָעָם וַיָּבֹאוּ בֵית-אֵל וַיִּבְכּוּ..."
זאב ארליך מצטט מספר היובלות המובא בדעת מקרא מאת יהודה קיל. מסופר שם על יעקב אבינו המגיע לבית אל. הוא מזמיו את אביו ואימו אליו. אביו מברך את בניו וחוזר לביתו ואז "ותלך רבקה עם בנה יעקב ודבורה מניקתה עימה ויבואו בית אל". בכ"ז בתשרי בלילה מתו רבקה אימנו ודבורה מינקתה ויקברו אותם בתוך העיר תחת האלון ויקראו שם המקום ההוא "נחל דבורה".
אוט
ראו גם
}}
דבורה (מינקת רבקה)
מקום קבורתה
ארליך איתר מקום אפשרי ל"אלון בכות" במערב לכביש עפרה של היום. בדרך העולה מגבעת אסף דרומה לפסגות נמצא מבנה המסומן במפות כקבר שייח. פסגת ההר היא מישורית ויכולה להתאים לכתוב "מישרא=מישור". במקום קיים מבנה קטן, מספר עצי אלון. אין במקום שרידים המאפשרים איתור המקום.
גרון עמוק (ווטרגייט)
קיומו של "גרון עמוק" פורסם לראשונה בספרם של וודוורד וברנסטיין "כל אנשי הנשיא" (שעובד לסרט מצליח ב-1976). על פי הספר, "גרון עמוק" חשש מאוד מחשיפתו, ומשום כך הפסיק לספק מידע בטלפון פן יוקלט, והחל להיפגש עם וודוורד וברנסטיין בשעות לילה בחניונים בוושינגטון. אם וודוורד רצה בפגישה הוא הציב עציץ בחלון דירתו, ואם "גרון עמוק" רצה בפגישה הוא דאג שהמספר 20 בתחתית העמוד בגיליון העיתון שהגיע לוודוורד יסומן בעיגול.
זהותו של "גרון עמוק" נשמרה עד לשנת 2005 בסוד והייתה ידועה רק לוודוורד, לברנסטיין ולעורך וושינגטון פוסט דאז בן בראדלי. וודוורד הבטיח מספר רב של פעמים שזהותו של המקור תישמר בסוד עד מותו, או עד שירשה לגלות את זהותו. וודוורד הכחיש טענות ש"גרון עמוק" הוא דמות פיקטיבית, וטען שאכן היה אדם אחד בממשל ניקסון שהיה המקור. אז היה ידוע רק שמדובר בגבר. שם שהיה פופולרי בבורסת השמות הוא אלכסנדר הייג, אך גם הוא וגם וודוורד הכחישו שהוא המקור.
ב־31 במאי 2005 פרסם המגזין "ואניטי פייר" כי מארק פלט, ששימש כמשנה לראש האף בי איי, הוא "גרון עמוק". וודוורד וברנסטיין המופתעים סירבו בתחילה לאשר את הידיעה בנימוק שהתחייבו לשמור את זהות המקור בסוד עד יום מותו, אך מאוחר יותר באותו יום, לאחר שקיבל את הסכמתם, אישר ה"וושינגטון פוסט" כי פלט היה המקור. מספר ימים לאחר מכן פרסם וודוורד מאמר, שבו פרט את השתלשלות האירועים שהובילה להיכרותו עם פלט לפני פרשת ווטרגייט.
יוסף כנען
יוסף צוקרמן כנען (1922 – 25 בינואר 2002) היה פזמונאי, פוליטיקאי ועיתונאי ישראלי. כתב כמה מהלהיטים הגדולים בישראל של שנות ה-50, בהם "אבא'לה בוא ללונה פארק", השיר "לא לא לא" של יפה ירקוני, "אל תבלבל לי יותר את המוח" ו"שושק'ה מכרכור".
ביוגרפיה
יוסף נולד בו שבאוסטריה בשם "היינץ צוקרמן". בגיל 10 עלה לארץ באוניית המעפילים "הנרייטה סאלד" ועבר לתל עדשים, שם עסק בעבודת אדמה. את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין וסיים אותו בדרגת סרן. בתקופת שירותו הצבאי, עברת את שמו ל"יוסף כנען".
לאחר שירותו הצבאי עבד ככתב בעיתון "דבר" הישראלי וכעורך הראשי של העיתון הכלכלי "שער". עבד גם בעיתון "הנדלסבלאט".
עם הקמת שגרירות ישראל בגרמניה בשנת 1965, מונה כנען לנספח הכלכלי בה, לאור היותו בקיא בעניינים כלכליים ודובר גרמנית שוטפת כשפת אם. ארבע שנים עבד בתפקיד ויצר קשרים הדוקים עם צמרת הממשל הגרמני.
בשנת 1970 טס יוסף כנען לגרמניה והביא לישראל את כספי השילומים, 2,000,000 מרקים במזומן, אשר נשמרו בתוך מזוודה שנקשרה לידו באזיקים.
לאחר השירות הדיפלומטי, הוא קיבל הצעה מעיתון כלכלי גדול מאוד בגרמניה בשם "הנדלסבלאט" ככתב כלכלי לעיתון, הכתב הזר היחיד במערכת. הוא עבד שם 30 שנה עד יומו האחרון, וקיבל עיטור מופת על כך "כאות הוקרה לתרומה בהידוק הקשרים בין שתי מדינות מפולגות". במקביל לעבודתו בעיתון, ניהל את רשת הסופרמרקטים "קו-אופ" וכתב גם לעיתון שווייצרי נחשב.
בין קריירה לקריירה כתב יוסף כנען כמה מהלהיטים הגדולים ביותר של שנות החמישים: "לא לא לא" של יפה ירקוני, "שושק'ה מכרכור" והמפורסם שבהם, "אבאל'ה בוא ללונפארק" ששר ישראל יצחקי.
היה נשוי ליהודית כנען ואב לבן ולבת. נפטר ב-25 בינואר 2002 מסרטן הדם.
משקה מוגז
הפחמן הדו-חמצני נמצא במשקה בלחץ של כ-4 בר, והמשקה מהווה תמיסה שנמצאת במצב של רוויית יתר. גם כאשר פותחים את הפקק הפחמן הדו-חמצני משתחרר מהתמיסה באיטיות, עקב חסרונם של אתרי התגרענות. בעת שתיית משקה מוגז הלשון משמשת כאוסף של אתרי התגרענות, והפחמן הדו-חמצני שהופך לגז גורם לתחושת העקצוץ בלשון. הניסוי הביתי התפרצות מנטוס מדגים את התופעה בה הפחמן הדו-חמצני עובר מעבר פאזה מהיר בעזרת הוספת אתרי התגרענות.
טעמם של המשקאות בדרך כלל מתוק ולרוב מופק מתמציות מלאכותיות. ישנם גם משקאות אלכוהוליים מוגזים. המפורסמים שבמשקאות המוגזים הם הקולה לסוגיה, מי סודה, ספרייט, סבן אפ ופאנטה. חברת קוקה-קולה ופפסיקו, יצרניות המותגים המפורסמים קוקה-קולה ופפסי קולה בהתאמה, הן יצרניות משקאות מוגזים הגדולות בעולם.