cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יון גאורגה מאורר
בימי הדיקטטורה של אנטונסקו
מאורר התנגד למשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו, שגרר את רומניה למלחמה נגד ברית המועצות; לכן הוא נעצר בין השנים 1942 ל-1943, כאסיר פוליטי, במחנה מאסר בטרגו ז'יו. בתקופת המאסר התקרב למנהיג גאורגה גאורגיו-דז', והפך לאחד ממקורביו הנאמנים לאורך השנים. בשל המאמץ המלחמתי, הציעו השלטונות תוכנית שחרור לאסירים, אשר יתגייסו אל הכוחות הלוחמים בקו הראשון של החזית. מאורר נענה להצעה ונשלח לחזית בראש כיתת נידונים למאסר עולם במסגרת חטיבה של הגנרל ק' ואסיליו-רשקאנו; במשך הזמן, זכה למעמד מועדף במפקדה של הגנרל. כאשר חזר לרומניה, נמנה עם אותם פעילים קומוניסטים שלקחו חלק משני באירועים שהביאו להדחת המרשל אנטונסקו, ולהצטרפות רומניה לקואליציה האנטי-נאצית לצד ברית המועצות, האויב לשעבר. במאבקי-הפנים במפלגה הקומוניסטית, מאורר תמך בגרעין המפלגה "הפנימי" (או פלג "בית הסוהר") שבהנהגת גאורגה גאורגיו-דז', נגד פלג הפעילים מבחוץ שבהנהגת אנה פאוקר, ואסילה לוקה ומזכ"ל המפלגה, שטפאן פוריש.
דיפלומט ושר בשנים הראשונות של הדיקטטורה הקומוניסטית
עם תום מלחמת העולם השנייה והשתלטות ברית המועצות על רומניה באמצעות כוחות צבאיים, עלתה בהדרגה מעורבות המפלגה הקומוניסטית בכל תחומי החיים במדינה. מאורר חזר למחוז טרנאבה מארה ונבחר לפרלמנט מטעמו. מאורר נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית שהפכה החל משנת 1948 ל"מפלגת הפועלים הרומנית".
בממשלה הראשונה בראשות פטרו גרוזה בה היה רוב לקומוניסטים ולסיעניהם, מאורר התמנה לתת-מזכיר של משרד התקשורת והעבודות הציבוריות עליו הופקד גיורגיו-דז'. בשנים 1946–1947 היה חבר במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, בראשות גאורגה טטרסקו. במשך מספר שנים מילא את תפקיד שר הכלכלה ושר התעשייה והמסחר, ואף כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הרומני (1947–1951). בהמשך הועסק מאורר על ידי אנה פאוקר במשרד החוץ; אך סולק משם בגלל מה שנדמה כ"רמה אידאולוגית חלשה" מדי. בתחילת שנות ה-50 מאורר הורחק מאור הזרקורים ועבד בתפקיד צנוע במכון למחקרים משפטיים.
שר חוץ וראש מדינה יצוגי
אחרי התחלת הדסטליניזציה בברית המועצות גאורגה גאורגיו-דז' התחיל להכין תפנית בכיוון לאומי ועצמאי יותר של המדיניות הקומוניסטית הרומנית ומצא במאורר תומך נלהב בקו חדש זה. אחרי מותו של גריגורה פראוטיאסה בתאונת מטוס בשנת 1957 מאורר התבקש למלא את מקום המנוח כשר החוץ במשך חצי שנה (יולי 1957-ינואר 1958). בתוקף תפקיד זה, בשנת 1958 ניהל שיחות ארוכות עם ניקיטה חרושצ'וב, בין היתר, בהזדמנות מפגשי ציד משותפים של מנהיגי שתי המדינות, ושיחק תפקיד פעיל בהשגת הסכמת ברית המועצות לנסיגת הצבא הסובייטי מרומניה. בו זמנית השתתף במאמצים הדיפלומטיים להידוק קשריה של רומניה עם סין העממית שבאותן השנים התחילה למרוד בהגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (ביקר שם ב-1964 כראש ממשלה). לקח חלק גם בשיפור יחסי רומניה עם צרפת בשנת (1959), עם גרמניה המערבית ועם ארצות הברית. אחרי מותו של יושב ראש האספה הלאומית הגדולה פטרו גרוזה ותקופת מעבר שבה תפקיד מ"מ היו"ר הופקד בידי הסופר מיכאיל סדוביאנו, מאורר נבחר בעצמו לתפקיד רם זה והיה בין ינואר 1958 - מרץ 1961 ראש המדינה, אם כי בעל סמכויות בעיקר סמליות וטקסיות.
ראש ממשלה
בשנת 1960 החליף את קונסטנטין פרבולסקו בפוליטביורו של המפלגה ובשנת 1961 גאורגה גאורגיו דז' העלה אותו לתפקיד של ראש הממשלה במקום קיבו סטויקה. אחרי שנת 1960 מאורר תמך בקו שהובל על ידי גאורגיו-דז' בנוגע לדחיית התוכניות הסובייטיות ("תוכנית ואלב") שביקשו להגביל את הסוברניות של רומניה בתחום הכלכלי, ולהעיד לה תפקיד של ספק מוצרים חקלאים במסגרת ה"שוק המשותף" המזרח אירופי - ה"קומקון". מאורר נמנה עם יוזמי "ההצהרה" המפורסמת של ההנהגה הקומוניסטית הרומנית מאפריל 1964 ביטאה את התנגדות רומניה להגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
אחרי מותו של גאורגיו-דז'
אחרי מותו של גאורגיו דז' בשנת 1965, היה מאורר, יחד עם אמיל בודנראש, בראש המהלך שהתנגד לשאיפות של גאורגה אפוסטול הפרו-סובייטי, לרשת את ראשות המפלגה. מאורר עזר, למעשה, לעלייתו לשלטון של ניקולאיה צ'אושסקו, בעל הנטיות הלאומניות. הוא השתלב בהנהגה החדשה שמסביב צ'אושסקו והיה מעורב בהמשך מאמציה לפיתוח קשרים כלכליים ופוליטיים על מדינות המערב העולם השלישי. בין היתר השתתף בניסיונות רומניה לתווך בסכסוך במזרח התיכון, ובשנת 1972 ארח בבוקרשט את ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
שנות חייו האחרונות
גם לאחר יציאתו לגמלאות המשיך מאורר לזכות לכבוד בטקסי המפלגה. במהלך השנים צבר הון, היה לאמיד באופן יחסי ונודע בסגנון חייו הנהנתני. ב-1989 שנת סיום השלטון הקומוניסטי ברומניה, מאורר הקשיש חשש מניסיונות ההתנגדות לרודנות של צ'אושסקו ועל ידי כך הרתיע חברים אחרים להצטרף לתומכי מכתב המחאה "של השישה" (אפוסטול, ברלדיאנו, פרבולסקו, ברוקאן, גריגורה רצ'אנו וקורנליו מנסקו)
יון גאורגה מאורר נפטר בבוקרשט בגיל 97, בשנת 2000, עשור אחרי ניצחון המהפכה הרומנית מ-1989 שהפילה את הזוג צ'אושסקו ואת השלטון הקומוניסטי. מאורר היה נשוי פעמיים. מנישואיו הראשונים נולדה לו בת. אשתו השנייה במשך עשרות שנים, הייתה אלנה, לבית סטנסקו (נפטרה בשנת 1999). לזוג היה בן בשם ז'אן' שהתיישב בגרמניה.
החל משנת 1955 נבחר לחבר באקדמיה הרומנית, אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית.
חייו הפרטיים
מאורר התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה לוקרציה, שילדה לו בן, לימים קצין, אלכסנדרו ניקולסקו. . ב-1949 נשא לאשתו השנייה, אלנה (לילי) סטנסקו, גרושתו של ידידו, נ. ד. קוצ'ה איתה נולד בן נוסף, ז'אן מאורר שהיגר מאוחר יותר לגרמניה. אשתו זו נפטרה שנה לפניו.
קישורים חיצוניים
Eric Pace Ion Gheorghe Maurer, 97, Romanian Premier From 1961 to 1974 NYT, February 11, 2000 Elis Neagoe-Pleşa - Camarila lui Gheorghiu-Dej, Annales Universitatis Apulensis 10/I, 2006 p.154-155
Die Elenden sollen essen, רי"ב 75
Die Elenden sollen essen (בעברית: יאכלו ענווים), רי"ב 75, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון שאחרי חג השילוש הקדוש, שחל ב-30 במאי 1723.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר מוזיקה בסגנון חופשי יותר, כגון הקונצ'רטי הברנדנבורגיים.
בפברואר 1723 נבחן באך עם עוד כמה מועמדים לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא התקבל לתפקיד והחל את עבודתו במאי כשקנטטה מס' 75 היא הקנטטה הראשונה אותה ביצע במסגרת תפקידו בעיר. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה, תוך כמה שנים. עם זאת, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים.
ב-1870 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 18 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה ליום ראשון שלאחר חג השילוש הקדוש כולל פסוקים מאיגרת יוחנן הראשונה ופסוקים מהבשורה על-פי לוקאס בהם מתואר משל האיש העשיר ואלעזר המלמד שכל עושר העולם הזה לא יתקיים בעולם הבא.
הקנטטה מחולקת לשני חלקים שכוללים 14 קטעים, שבעה נועדו לביצוע לפני תפילת המיסה ושבעה אחריה. היא מהארוכות שבקנטטות באך, בדומה ליצירתו הבאה, רי"ב 76. שני החלקים מסתיימים בקטעים ממזמור של המשורר הגרמני בן המאה ה-17, סמואל רודיגסט (Samuel Rodigast). זהותו של מחבר שאר הלברית אינה ידועה. הלברית פותחת בציטוט מתהילים כ"ב "יאכלו ענווים וישבעו" המהווה קישור בין המשל לבין המשך הטקסט. שאר הלברית עוסקת בעושר העולם הזה שיאבד בעולם הבא ועל קבלת הייסורים והמצוקה בחיים כדי ליהנות לאחר המוות. החלק הראשון מתמקד בנושאים הגופניים והחלק השני בסבלה של הנשמה. בעיתוני העיר מאותה שנה נאמר שהקנטטה התקבלה בהערכה.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, חצוצרה, שני אבובים, אבוב ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שכולל גם בסון. כקנטטות רבות שלו, הקנטטה מורכבת מאריה ומרצ'יטטיב לסירוגין, למעט הפתיחה והסיום של כל חלק. המוזיקה זהה בשני הכורלים המסיימים את החלקים. בה ארבעה עשר קטעים שמחולקים לשני חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה כ-14 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1975), טון קופמן (ב-1997), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
טירנורפטורה
{{מיון }} טירנורפטורה (שם מדעי: Tyrannoraptora) היא קבוצה של דינוזאורים תרופודים הכוללים את האבות המשותפים האחרונים בין הדינוזאורים שהתפתחו לעופות לבין הטירנוזאוריים. הקבוצה התקיימה החל מהיורה התיכון לפני 167 מיליון שנה עד הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה, למעט העופות המודרניים ששרדו.
הקבוצה הוגדרה ב-1999 בידי החוקר האמריקאי פול סרנו, אשר קישר בין הדינוזאורים דמויי-העופות למינים כמו הפרוצרטוזאוריים והקומפסוגנתוסיים, וכן לאבות הטירנוזאוריים שהתפתחו מהם.
מינים אלה מהווים את מרבית בני קבוצת הקלורוזאורים, ורבים מהם היו בעלי כסות נוצות, חלקם אף בעלי יכולת דאייה. אחרים היו טורפים כבדים עד לגודל של טירנוזאורוס באורך עד 13 מטר ומשקל של מעל 8 טון.
הקבוצה מתחלקת לשתי קבוצות עיקריות: הטירנוזאורים וקבוצת המנירפטורומורפה, בה נכללו הדרומאוזאוריים, האובירפטוריים והארכאופטריקס - העוף הראשון.
איסט אנד
איסט אנד (באנגלית: East End) הוא אזור בלונדון הפנימית הנמצא ממזרח לסיטי של לונדון, מצפון לתמזה וממערב לנהר לי. האזור כולל את רובע טאוור האמלטס והחלק הדרומי של רובע האקני. לפי הגדרות שונות נכללים בו גם החלק הדרומי של וולת'אם פורסט והחלק המערבי של רובע ניוהאם.
האזור נודע כמוקד של בנייה צפופה, עוני, פשע ומגורי מהגרים. תושבי המקום ממעמד הפועלים נקראים "קוקני" (Cockney) ומדברים בעגה מיוחדת, אנגלית קוקנית. בין המחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 התאפיין האזור באוכלוסייה יהודית גדולה וצפופה של מהגרים מרוסיה (בעיקר בשכונות וייטצ'אפל וסטפני) וכן במהגרים אירים.
כיום מתאפיין האזור באוכלוסייה גדולה מהודו, בנגלדש, פקיסטן ואפריקה. התקפת לונדון מן האוויר במלחמת העולם השנייה (הבליץ) הרסה חלקים ניכרים מהאיסט אנד וסייעה למפעלי בנייה מודרניים על חורבות השכונות הצפופות. ב-1981 החלה תוכנית התחדשות עירונית לפינוי רציפי ומחסני נמל לונדון לאורך התמזה ופיתוח האזור המוזנח, במסגרתה הוקמו מתחמי הדוקלנדס וקנרי וורף ובהמשך הפארק האולימפי. יוזמות אלה הובילו לעלייה במעמדם של מספר חלקים באזור, בעוד אחרים נותרו האזורים העניים ביותר בבריטניה.
מקור השם
השם "איסט אנד" ציין בימי הביניים את האזור השוכן מיד ממזרח ובסמוך לחומת הסיטי של לונדון וכלל את הכפר וייטצ'אפל ושטחי אחוזת סטפני, שהייתה שייכת לבישוף של לונדון ובמהלך המאה ה-18 נוספו לו גם בת'נל גרין ושורדיץ'. במהלך המאה ה-19 הפך השם לנפוץ בעיתונות הפופולרית ובמיוזיק הול כאזור העוני והפשיעה בשולי העיר. השם "איסט אנד" מורה על אזור הנמצא בתוככי לונדון ונבדל מ"מזרח לונדון", הכולל שטחים בלונדון החיצונית, ממזרח לנהר לי.
היסטוריה
האזור נודע כבר מימי הבניים כאזור עני ונחות. מיקומו במורד הנהר מהסיטי הוביל לכך שהוקמו בו תעשיות מזהמות כבתי מלאכה לבורסקאות (עיבוד עורות, המדיף ריח רע) ומבטשות (עיבוד צמר). יתרה מזו, הביוב של העיר לונדון כולה נשפך אל נהר התמזה, הזורם מזרחה. הבינוי של נמל לונדון ופעילותו הגוברת האטו מאוד את זרימתו הטבעית של הנהר לים ויצרו ב"בריכה של לונדון", למרגלות האיסט אנד, אגן מים מעליו היתמרה תדיר עננה מצחינה. מערכות העיר לונדון ובפרט בתי המשפט שלה התרכזו בווסט אנד ובוסטמינסטר והפנו עורף למזרח הדל.
איוואן פצאיקין
איוואן פצאיקין (ברומנית: Ivan Patzaichin; 26 בנובמבר 1949 – 5 בספטמבר 2021) היה חותר רומני. היה אלוף אולימפי בעל 7 מדליות מהן 4 זהב (מקסיקו 1968, מינכן 1972, מוסקבה 1980 ולוס אנג'ילס 1984) ואלוף עולם בעל 22 מדליות מהן 9 זהב (קופנהגן 1970, טמפרה 1973, סופיה 1977, בלגרד 1978, דיסבורג 1979, נוטינגהאם 1981, בלגרד 1982 וטמפרה 1983).
איסט אנד
היסטוריה
התפתחות רציפי נמל לונדון לכיוון העיר סיפקה שפע של עבודה זמינה, בחלקה בלתי-מקצועית (ספנות, כולל של נערי-סיפון בלתי מיומנים, סבלות, תיקון מפרשים, מסחר וכדומה) ופשיעה (זנות, שוד, גנבת סחורות וכדומה). העלייה בביקוש למגורים זולים יחסית סמוך לעיר הגדולה, יחד עם חוסר אכיפה, עודדו בניה צפופה וזו, בצירוף חוסר תשתיות, תרמה למצב תברואתי ירוד. בתנאים הגרועים ביותר חיו מי שידם אינה משגת, יתומים, נכים, קבצנים ומהגרים חסרי-פרוטה. גלי המהגרים מנו הוגנוטים במאה ה-17, אירים בשנות ה-40 של המאה ה-19 ויהודים ממזרח אירופה בסופה וכן מחפשי-עבודה מרחבי האי הבריטי. עם תחילת המהפכה התעשייתית קמו באיסט אנד בתי חרושת ובתי מלאכה שהעסיקו פועלים ופועלות בתנאים קשים ביותר (חשיפה לרעלים, צפיפות, חוסר אוורור וכדומה). בשל צפיפות המגורים והתנאים הסניטריים הירודים נפגע האזור במידה נרחבת במגפות החל המגפה הגדולה של לונדון ב-1665 ועד מגפות הכולרה של 1832, 1848 ו-1854.
איוואן פצאיקין
ביוגרפיה
פטזאיקין נולד בכפר קטן בדוברוג'ה שברומניה, בן למשפחה בעלת שורשים ליפובנים, וכן חבר במועדון השייט של מועדון הספורט "דינמו בוקרשט". עם פרישתו מעולם התחרויות הפך למאמן הנבחרת הלאומית הרומנית בשייט וכונה "האדמירל". תלמידיו, וביניהם האלוף האולימפי בשייט באולימפיאדת סידני (2000), פלורין פופסקו, זכו ביחד ביותר מאלף מקצי שיט שונים.
איסט אנד
היסטוריה
באין מפעלי רווחה ממוסדים צמחו מוסדות תמיכה קהילתיים, בחסות מוסדות דת וארגונים דתיים, נוצריים ויהודיים. מוסדות אלה לא טיפלו במי שראו כסוטים מהקהילה כגון אלכוהוליסטים, מכורים לסמים וזונות. לקראת סוף המאה ה-19 זרמו לאזור מתקנים חברתיים ממערב לונדון שניסו לחקור את מצב האזור המוזנח, לבדוק דרכים לשקם אותו ואת תושביו ולקדם פרויקטי שיקום ברוח אידאולוגיות ותפיסות עולם שונות. אחד המתקנים החברתיים החשובים היה הכומר המתודיסט ויליאם בות' שהקים ב-1878 את צבא הישע בווייטצ'אפל (בסיסו הוקם כבר ב-1865). הנזקקים הראשונים שזכו לטיפול מצבא הישע היו אותם "דחויי חברה" שהכנסייה באותה עת סירבה לטפל בהם.
ב-1884 החלה "תנועת ההתיישבות", במסגרתה הגיעו מתקנים חברתיים צעירים, סטודנטים בני המעמד הגבוה, לא רק לחקור את האיסט אנד כאנתרופולוגים, אלא להתגורר בשכונות, להתערות בקהילותיהן ולעסוק בעבודה סוציאלית וחינוך. מרכזם של המתיישבים היה "טוינבי הול" (Toynbee Hall). בין המתיישבים נמנים כמה מהסוציאליסטים הנוצרים החשובים של התקופה כריצ'רד הנרי טוני, קלמנט אטלי, גוליילמו מרקוני, ויליאם בוורידג' ואחרים ואף נשים כגון סילביה פנקהרסט וביאטריס וב.
איוואן פצאיקין
ביוגרפיה
נפטר ב-5 בספטמבר 2021.
איסט אנד
היסטוריה
בין שתי מלחמות העולם היה האזור מעוז תמיכה במפלגת הלייבור העצמאית והמפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
ההפצצות הגרמניות על לונדון בשנים 1941 ו-1944 התמקדו באיסט אנד, גם מפני שהאזור כלל אוכלוסייה יהודית גדולה, גם על מנת לפגוע בנמל לונדון, אך בעיקר כיוון שתושביו נחשבו (גם בעיני הבריטים) כאוכלוסייה חסרת כושר עמידה ובלתי פטריוטית שעתידה להישבר ולהתקומם. חלק מתושבי האזור אמנם פונו, אך רובו נותר מאוכלס ללא אמצעי מקלוט ראויים. אולם תושבי האיסט אנד הצליחו להפתיע את השלטונות בכושר אלתור וארגון ובמורל גבוה. הם השתלטו על תחנות הרכבת התחתית של לונדון והפגינו תמיכה קהילתית הדדית. פעילות זו צוינה בהבלטה ולעיתים תוך ייפוי המציאות, על ידי העיתונות ובפרט על ידי העיתונאי האמריקאי אדוארד מורו.
שותפות הגורל בין תושבי לונדון מכל המעמדות והגילוי המפתיע של הצדדים החיוביים בבני האיסט אנד הובילו עוד בעיצומה של המלחמה לתפיסה שביקשה ליצור לאחר תום "מלחמת העם" (כינויו של וינסטון צ'רצ'יל למלחמה) את "השלום של העם" ובמרכזו תפיסה של מדינת רווחה. ב-1942 פרסם הכלכלן ויליאם בוורידג' ("מתיישב" לשעבר באיסט אנד בעצמו) את דו"ח בוורידג', שקרא להקמתה של מדינת רווחה. ממשלת הלייבור שקמה לאחר המלחמה (בראשותו של "מתיישב" אחר, קלמנט אטלי) אימצה תפיסת שיקום ריכוזית עבור האזור. ההריסות, שכילו חלקים ניכרים מהאיסט אנד, איפשרו את הקמתן המהירה של שכונות פועלים מודרניות על ידי הממשלה. אמנם היו אלה שיכונים שהוקמו בבנייה ממשלתית זולה, אך הם היו איכותיים לאין ערוך יותר מהמבנים הישנים, שבקושי היו ראויים למגורי אדם. אחוזת לנסבורי (Lansbury Estate) למשל, שהוקמה בשכונת פופלר, שסבלה מההרס הרב ביותר בכל לונדון, היא מתחם מגורים מתוכנן ופונקציונלי שנחנך ב-1951. בנייני המתחם נבנו מבטון בסגנון ברוטליסטי חסר חן, אך בדירותיהם היו חדרי שירותים ומים זורמים. במתחם שולבו מבנים ציבוריים וקהילתיים וגינות משחקים, מראה נדיר באיסט אנד עד אז. כן הוקם במקום המרכז המסחרי המתוכנן הראשון בבריטניה.
נתוני אוכלוסייה היסטוריים
מקור: נתוני אתר Vision of Britain לגבי טאוור האמלטס. שטח הייחוס: 19.77 קמ"ר.
פשיעה
האיסט אנד נודע במשך מאות שנים כמוקד עוני ופשע. הפשיעה העיקרית הייתה גנבת סחורות וביזת ספינות-סוחר בנמל לונדון ומחסניו וזנות. עד שנות ה-50 של המאה ה-18 לא הייתה בלונדון משטרה אלא כוחות מתנדבים מוגבלים בסמכות וכוח-אדם וחברות שמירה פרטיות, כגון זו של חברת הודו המזרחית הבריטית, ששמרו רק על נכסי החברה. כוח השיטור הממלכתי הראשון בלונדון היה משטרת התמזה (Marine Police Force, או Thames River Police) בוופינג שנועדה לשמירה על הסדר באזור הנמל. משטרת המטרופולין של לונדון נוסדה רק ב-1829 וב-1841 ייסדה כוח שיטור מיוחד לאזור הרציפים.
האזור נודע בפרשיות פשע מסמרות שיער. בדצמבר 1811 אירעו שתי התקפות רצחניות שנודעו בשם "רציחות רחוב רטקליף" ( Ratcliff Highway murders), אשר גבו את חייהם של שבעה בני אדם. על אף שהאזור היה ידוע כמסוכן, עוררו ההתקפות על משפחות תמימות סערה ציבורית שלובתה על ידי כתבות בעתונות הצהובה שהחלה להתפתח באותה עת. ב-1831 בוצע מעשה חטיפה ורציחה של נער על ידי חוטפי גופות בשם ג'ון בישוף ותומאס הד בשכונת בת'נל גרין. הרוצחים עסקו במכירת גופות נרצחים לחוקרי אנטומיה ולאחר תפיסתם התוודו על מעשי רצח נוספים של ילדים. מעשי הרצח הידועים ביותר המקושרים עם האיסט אנד היו של הרוצח הסדרתי הראשון והמפורסם מכל, ג'ק המרטש. קורבנותיו היו נשים בודדות שעסקו בזנות. המרטש נהג לשסף את גרונותיהן ולבתר את גופותיהן. בנוסף למרטש התחוללו בין 1888 לבין 1891 אחד-עשר מעשי רצח של יצאניות שנודעו כ"רציחות וייטצ'אפל", שחלקן יוחסו לו וחלקן לאחרים. בשל העובדה שזהותו של המרטש נותרה בגדר תעלומה עד היום, נכללו בפרסומים השונים על מעשי הרצח שבוצעו במרוצת השנים, בנוסף לעובדות ההיסטוריות, גם פולקלור ואגדות אורבניות שונות. ברבות השנים הציעו רבים – סופרים, היסטוריונים ובלשים חובבים – תאוריות שונות ביחס לזהות הרוצח, או לזהות הרוצחים (בהנחה שהמרטש לא פעל לבדו). המיתוס שנרקם סביב דמותו תרם לכתיבת יצירות ספרות, סרטי קולנוע ואף יצירות אמנות שונות. ב-3 בינואר 1911 התחולל קרב יריות בין חיילי המשמר הסקוטי לבין כנופיית "הרוצחים מהאונדסדיץ'" (Houndsditch murders) בסטפני. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שלטו באיסט אנד כנופיות גנגסטרים ואנשי פשע מאורגן בהם ידועים במיוחד התאומים קריי.
יהודים ואנטישמיות
לאחר הפוגרומים ברוסיה שנודעו בשם "הסופות בנגב" ב-1881, החלו יהודים רבים להגר. רבים מהם הגיעו ללונדון כתחנת מעבר בדרכם לאמריקה וחלק מהם השתקע באיסט אנד, שהיה אזור המגורים הזול ביותר. כך החלה להתפתח בעיקר בווייטצ'אפל ובסטפני קהילה יהודית גדולה, במבנה של שטעטל. בין היהודים שהתגוררו באיסט אנד נמנו אשר ביילין, יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, יעקב אדלר, זליג ברודצקי ועברו בו רבים אחרים בדרכם, בהם שלום עליכם שכתב על האיסט אנד בספרו מוטל בן פייסי החזן:
לפני הגעת גל ההגירה הגדול בסוף המאה ה-19, התיישבו באזור בשנות ה-50 של המאה ה-19 יהודים הולנדים, שעבדו כפועלים במפעלי התעשייה, בעיקר בתחום הטבק והסיגריות. תושבים אלה של האיסט-אנד, שנעו בין מעמד פועלים מאורגן למעמד בינוני נמוך, לא קיבלו בעין יפה את המהגרים החדשים שזרמו אליה היישר מן הנמל ופעלו בעיקר לשם סיוע ראשוני ופתיחת משרדים לעידוד המשך הגירתם הלאה לאמריקה. אחד הגורמים הפילנתרופיים המרכזיים הראשונים ב"גטו" היה בית המחסה ברחוב למן (Leman) שייסד הפילנתרופ הרמן לנדאו ב-1885. יהודי הקהילות השונות שהשתקעו באיסט-אנד מחוסר אפשרות להמשיך לאמריקה (מפאת מחסור כספי או מחלות) הקימו בתי כנסת ו"חברות" סיוע הדדי על בסיס ערי המקור מהן הגיעו. בקרב היהודים פרח כל המגוון האידאולוגי שאפיין את יהודי אירופה באותה עת, מקומוניזם ועד ציונות והם קיימו חיי תרבות שוקקים, בהם תיאטרון יידיש ועיתונות יידיש.
היהודים הנרדפים, שרידי פוגרומים, הצליחו מחד להסתפק במועט, ומאידך נהנו מסיוע קהילתי מסורתי תומך. כך גדלה האוכלוסייה היהודית והתפשטה בסוף המאה ה-19 מווייטצ'אפל ליתר חלקי האיסט-אנד, תוך שהיא דוחקת את ילידי המקום. בפברואר 1886 הזהיר עיתון לונדוני שהיהודים הזרים חסרי האזרחות מהווים איום מזיק לאיסט-אנדרים המקוריים (the foreign Jews of no nationality whatever are becoming a pest and a menace to the poor native born East Ender). מחסור בדיור ואבטלה וחיכוך מתמיד בין אוכלוסיות עניות ומיואשות הצית עד מהרה גלים של אנטישמיות. תושבי לונדון ככלל הביטו על האיסט-אנד כטריטוריה זרה כמעט ועוינת. גם יהודי בריטניה הוותיקים התבוננו בעוינות רבה על המהגרים ממזרח אירופה. חלק מתוצאות שנאת הזרים והאנטישמיות היה האשמת יהודי או יהודים ברציחות וייטצ'אפל של ג'ק המרטש.
בתרבות
צ'ארלס דיקנס כתב על אנשי האיסט אנד בספריו, בפרט באוליבר טוויסט ורשומות מועדון הפיקוויקים. ישראל זנגוויל כתב על חיי היהודים באזור בספרו "ילדי הגטו" (1892). ב-1902 ביקר ג'ק לונדון באיסט אנד, ביקור שעשה עליו רושם רב, ובעקבותיו כתב את הספר "שוכני התהום" המציג את חייהם האומללים של עניי העיר לונדון. מר הייד, חלקו השטני של ד"ר ג'קיל בספר המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), נע ברחבי האיסט-אנד, המדמה את החלק השטני שבלונדון הזוהרת והמודרנית. ארתור קונאן דויל שלח את גיבורו שרלוק הולמס לאיסט אנד ב-The Man with the Twisted Lip, ביצירות מאוחרות יותר, שלא נכתבו על ידי דויל עצמו, נשלח הולמס לסמטאות האיסט אנד בעקבות ג'ק המרטש. ב-1933, לאחר שחי ג'ורג' אורוול עם פרוצות וקבצנים כתב את הספר "דפוק וזרוק בפאריס ובלונדון" על שהותו ברובעי העוני. סלמאן רושדי כתב על קהילות המהגרים באיסט אנד בספרו פסוקי השטן (1988) וחניף קוריישי בספרו הבודהה מהפרברים (1993).
אופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" המשודרת מאז 1985 היא דרמה ריאליסטית, המציגה בצורה אמינה (אם כי באתר פיקטיבי באיסט אנד) סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה.
סדת הדרמה התקופתית מיילדת של ה-BBC עוסקת בעבודתן של המיילדות באיסט אנד בלונדון החל מסוף שנות החמישים ועד לאמצע שנות השישים.
הגנגסטרים של האיסט אנד מככבים בסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" (1998).
איבאן אנגל
איבאן אנגל (בהונגרית: Engel Iván; בקשצ'בה, 6 באוקטובר 1899 – בזל, 16 בדצמבר 1985) היה פסנתרן הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה. אשתו הייתה הציירת אילזה קוהנר.
ביוגרפיה
איבאן אנגל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה אנגל, סוחר יליד וינה, ושל יאנקה באש. מנצח הבישופ של אוראדיה, בלזנאי, הבחין בכישרונו המוזיקלי. את הידע המוזיקלי שלו רכש אצל אישטוואן תומאן. כבר אז בקונצרטים של התלמידים עורר תשומת לב בנגינת יצירותיהם של בטהובן, ברהמס, ליסט ודהונאני הוא למד קומפוזיציה אצל זולטאן קודאי וליאו ויינר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא היה מיודד עם המלחינים זולטאן קודאי ובלה בארטוק. בשנת 1921 קיים את קונצרט הסולו הראשון שלו באקדמיה למוזיקה. בשנת 1925 הוזמן ללמד בבית הספר למוזיקה בקהיר, שם שהה עד 1927. לאחר מכן הוא גר בברלין. את הקיץ של שנת 1926 בילה לתקופה קצרה בעיר הולדתו, משם נסע לגרמניה ולאיטליה. בשנת 1932 התחתן עם הציירת השווייצרית אילזה רות קוהנר בבודפשט. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לפרופסור באקדמיה למוזיקה בבודפשט עד שנת 1956. הוא התגורר בשווייץ משנת 1956.
פעילותו בבקשצ'בה
לאנגל היה תפקיד חשוב בהתפתחות החיים המוזיקליים של העיר. הוא השתתף ב"אאורורה-חוג למוזיקה, ספרות ואמנות" המקומית. הופיע מספר פעמים בוויגאדו (תיאטרון בידור) של בקשצ'בה ומאמריו הופיעו בעלון של העיר.
הבחירות לפרלמנט טרינידד וטובגו 2020
הבחירות הכלליות לפרלמנט של טרינידד וטובגו נערכו בטרינידד וטובגו ביום שני, 10 באוגוסט 2020. לבחירת 41 חברים לפרלמנט הרפובליקני ה-12 של טרינידד וטובגו. היו אלה הבחירות ה-14 מאז קבלת עצמאותה מבריטניה בשנת 1962 והבחירות הלאומיות ה-22 בטרינידד וטובגו אי פעם. טרייסי דוידסון-סלסטין, מנהיגה פוליטית של מועצת טובגו של התנועה הלאומית העממית (PNM) הפכה לאישה הראשונה שהובילה מפלגה פוליטית טובובונית עם ייצוג בבית הנבחרים. בנוסף, שתיים משלוש המפלגות הגדולות שנבחרו בשנת 2015, הקונגרס הלאומי המאוחד (UNC) וקונגרס העם (COP), הונהגו על ידי נשים.
הנשיאה פאולה-מיי ווייס, בעצת ראש הממשלה קית' רולי, פיזרה את הפרלמנט והוציאה כתב עת לבחירות ב-3 ביולי 2020.
מערכת בחירות
41 חברים מבית הנבחרים, נבחרים על ידי בשיטה רובנית במחוזות חד-נציגיים. המצביעים הרשומים חייבים להיות בני 18 ומעלה, חייבים להתגורר במחוז בחירות / מחוז בחירות לפחות חודשיים לפני תאריך הכשירות, להיות אזרח טרינידד וטובגו או אזרח חבר העמים המתגורר באופן חוקי בטרינידד וטובגו לתקופה של לפחות שנה אחת. אם מפלגה אחת משיגה רוב במושבים, אותה מפלגה זכאית להקים את הממשלה, עם מנהיגה כראש ממשלה. אם הבחירות מביאות לכך שלאף מפלגה אחת תהיה רוב, אז יש פרלמנט תלוי. במקרה זה, אפשרויות הקמת הממשלה הן ממשלת מיעוט או ממשלה קואליציונית.
מפלגות ומועמדים
מפלגות פוליטיות הרשומות בוועדת הבחירות והגבולות (EBC) יכולות להתמודד בבחירות בתור מפלגה.
מנהיג המפלגה שמצווה על רוב בתמיכה בית הנבחרים, הוא האדם שנקרא על ידי הנשיא להקים ממשלה כראש ממשלה, ואילו מנהיג המפלגה הגדולה ביותר או הקואליציה הגדולה שלא בממשלה הופכת למנהיגת התנגדות.
לפני הבחירות הקימה התנועה הלאומית העממית בראשות ראש הממשלה קית' רוולי ממשלת רוב. מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר הייתה הקונגרס הלאומי המאוחד, בראשות קמלה פרסד ביססר. קונגרס העם היית המפלגה האחרת היחידה בפרלמנט, המיוצגת על ידי חבר פרלמנט יחיד.
התנועה הלאומית העממית והקונגרס הלאומי המאוחד היו שתי המפלגות הגדולות ביותר, בנוסף לכך שהיה להם רוב לכל ראש ממשלה מאז 1991.
ב-14 ביולי 2020, מנהיגת החזית הפטריוטית, מיקלה פנדיי, הודיעה כי מפלגתה לא תתמודד שוב בבחירות 2020 בגלל חוסר בזמן להתכונן לקלפי באוגוסט 2020.
המפלגות הרשומות הבאות מתמודדות בבחירות הכלליות, התנועה הלאומית העממית היא המפלגה היחידה שמציבה את כל 41 מושביה (39 בטרינידד ושניים בטובגו), 14 מפלגות מתמודדות על מושבים בטרינידד בלבד וארבע מפלגות מתמודדות על מושבים בטובגו בלבד.
טרינידד בלבד
39 מושבים בטרינדד
תוצאות
בשעה 22:30 ביום הבחירות הכריז ראש הממשלה קית' רוולי על מפלגתו כמנצחת הבחירות עם 22 מושבים. מנהיג ה- UNC פרסד-ביססאר הכריז על זכייה ב-19 מושבים, כשהוא לוקח את מושב מורוגה / טבלנד מה-PNM ואת מושב סנט אוגוסטין מה-COP. היא לא הסכימה עם הצהרת הניצחון של רולי והתנגדה לעיכובים הארוכים בקלפיות.
בסך הכל היו שישה מושבים שזכו ב-PNM שהיו שנויים במחלוקת: ה-UNC ביקש לספור מחדש חמישה מחוזות בחירות בטרינידד (סן פרננדו ווסט, סנט ג'וזף, טונאפונה, טוקו-סאנגרה גרנדה ולה הורקטה / טאלפרו), ואילו הפטריוטים הדמוקרטים הפרוגרסיביים (PDP) ביקש לספור מחדש במזרח טובגו. ל-EBC לקח שבוע לערוך את הספירות, תוך התבוננות בשינויים קלים בלבד מספירת ההצבעות המקדימות: השינוי הגדול ביותר היה גידול של 103 קולות לאו"ם בסן פרננדו ווסט. ספירות המחוזות האחרים נבדלו בעשרה קולות או פחות. רולי וארון מה-PNM החדש הושבעו אז על ידי הנשיאה פולה-מיי ויקס למחרת, וב-19 באוגוסט. הטקס נערך בבית הנשיא.
מונסראט רוץ'
מונסראט רוץ' (בספרדית: Montserrat Roig; 13 ביוני 1946 – 10 בנובמבר 1991) היא סופרת וכותבת רומנים ספרדים. בשנת 1946, בעיר ברצלונה, נולדה למשפחה ליברלית מהמעמד הבינוני. רוץ' שישית מבין שבעה ילדים. אימה, אלבינה פראנסיטורה, הייתה עורכת דין ופעילה פמיניסטית. ואביה, תומאס רוץ', היה עורך דין.
השכלה
רוץ' החלה את לימודיה בשנת 1951. בגיל 13 נרשמה ללימודים במכון ‘Monserrat’. בין השנים 1961–1964 למדה בבית ספר לאומנויות הבמה, Adrià Gual, בעודה מופיעה כשחקנית בהופעות רבות. רוץ' בעלת תואר בפילוסופיה וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת ברצלונה, אותו קיבלה ב-1968. בשנת 1970, קיבלה את תעודת הדוקטורט שלה.
קריירה
בשנת 1970, זכתה רוץ' בפרס Víctor Català, עבור אוסף סיפורים קצרים שכתבה ומאז החלה להקדיש את זמנה לכתיבת ספרות. היא החלה לכתוב מחזור ספרותי שהורכב מיצירות שונות כמו ‘Ramona adeu’ אשר מתאר שלושה דורות של נשים – סבתא, אמא ובת, שחיו וחוו דברים שונים בתקופות שונות וחשובות בהיסטוריה הקטלאנית. מחזור נוסף נקרא ‘El temps de les cireres’, בכיכובן של אותן דמויות ועבור מחזור זה קיבלה את הפרס 'Premi Sant Jordi de novel·la'. בשנים 1972–1973 רוץ' עבדה כמרצה ללימודי קטלאנית וספרדית באוניברסיטת בריסטול באנגליה, ובשנת 1983 היא לימדה היסטוריה קטלאנית וכתיבה יוצרת במחלקה ללימודים היספאניים ולטינו אמריקניים באוניברסיטת סטרטקלייד בסקוטלנד. בשנת 1990 היא לימדה ספרות ספרדית של המאה העשרים וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אריזונה.
אווריס
אווריס (יוונית עתיקה: Αὔαρις; מצרית קדומה: ḥw.t wr.t, חות-וארת ובמצרית קדומה יותר משוער שבוטא "חאאת וורת", כלומר "העיר של רצועת המדבר") הייתה בירת החיקסוס (השושלת ה-15) במצרים (1640-1530 לפנה"ס מכוייל) מזוהה היום כמעט בוודאות עם תל א-דבע (תל הצבועים) שבצפון-מזרח דלתת הנילוס, בהצטלבות המחוזות (Nomes) ה-8, ה-14, ה-19 וה-20. העיר יושבה בין 1783 ל-1550 לפנה"ס, עד הריסתה בידי יעחמס הראשון מייסד השושלת ה-18. מאוחר יותר נקרא האתר פרעה-נפר והיה ככל הנראה חלק מהעיר פר-רעמסס.
תקופות החפירה
ב-2010 הצליחו לזהות בעזרת טכנולוגיית מיפוי במכ"ם את קווי המתאר של העיר, כולל רחובות, בתים, נמל, ואת זרוע הנילוס שחצה את העיר.
תיאור האתר
האתר בתל א-דבע, מכסה שטח של כ-2 קילומטרים רבועים. האתר הרוס כיום, אך החפירות הראו שבעבר הוא היה מרכז מסחר מפותח עם נמל עמוס שיכול להכיל יותר מ-300 ספינות בעונת המסחר. חפצים שנחפרו מתקופת החיקסוס זוהו כחפצי-יבוא מכל המרחב האיגאי הקדום. במקדש היו אפילו ציורי קיר בסגנון מינואי. קבר לבני-בוץ התגלה מערבית למקדש ובו נמצאו מנחות קבורה כגון חרב נחושת.
יסוד העיר ועלייתם של הכנענים
העיר נוסדה ככל הנראה בימי השושלת ה-10, בערך בשנת 2000 לפנה"ס, על גדות הזרוע המזרחית של הנילוס. החל מהשושלת ה-12 (1900 לפנה"ס לערך) התחילה להתיישב בעיר אוכלוסייה שהגרה לשם מכנען ובעלת מאפיינים של תרבות הברונזה תיכונה II A. המהגרים מכנען היו רועי צאן, חיילים, מלחים ובעלי מלאכה בשירותו של פרעה. בקברי התקופה נמצאו חמורים, שייתכן ששמשו כמנחות קבורה.
באותה תקופה נבנו בעיר מקדשים במאפיינים כנעניים, ובפתחו של אחד מהם נמצא שריד גזע עץ אלון, אשר שימש ככל הנראה לצורך פולחן האשרה. ככל הנראה זוהתה האשרה עם האלה המצרית חתחור, ואילו הבעל זוהה עם האל המצרי סת.
אווריס בירת החיקסוס
בתקופת החיקסוס (1650 - 1550 לפנה"ס) העיר הגיעה לשטח של 2,500 דונם ושמשה כמרכז שלטונם במזרח הדלתא. לקראת סוף התקופה נבנתה בעיר מצודה, ככל הנראה עקב ההידרדרות במצב הביטחוני, ועלייתן של השושלות ממצרים העליונה שישימו קץ לשלטונם של החיקסוס.
בעיר, פר-רעמסס, שתוקם על חורבות אווריס במאה ה-13 לפנה״ס, נתגלו פסלים מהממלכה התיכונה במצרים שהובאו מממפיס והוצע כי רעמסס השני רק הזיזם מתוך חורבות הבירה החיקסוסית שתושביה תקפו את מוף המצרית עם כיבושם את בדלתא ושדדו את הפסלים שהובאו משם לבירתם המתהווה. בארמונו של חיאן הפרעה החיקסוסי מהשושלת ה-15 נתגלה בור שבו הוטמנו 16 כפות יד ימין כרותות, לא ברור של מי הכפות (מורדים מכנען או מצרים מהדרום העוין) אך לפי מנפרד ביטק זהו לא מנהג שהיה נפוץ כפי הנראה בתרבות החיקסוסית ומקורו בנוביה לפני שאומץ במצרים של הממלכה התיכונה.
פרעה-נפר
לקראת סוף השושלת ה-17 (בערך שנת 1568 לפנה"ס) הטיל קאמוס, הפרעה האחרון של השושלת הזו מצור על אווריס אך לא הצליח להכניע את החיקסוס. כ-18 שנים לאחר מכן, בערך בשנת 1550 לפנה"ס כבש אחיו יעחמס הראשון את אווריס ושם קץ לשלטון החיקסוס. חלק גדול מהעיר ננטש, המצודה נהרסה, על חורבותיה קם מחנה צבאי ובסמוך לו נבנו מתקני אחסון (ממגורות) גדולים.
אחריתה של העיר
החל מהשושלות ה-20 - 21 החלק הדרומי של העיר פר-רעמסס הפך להיות מקור לחומרי בניין לבירות החדשות של מצרים ואנדרטאות ופסלים רבים הועברו משם לערים אחרות. בהמשך שבו הפלחים המצרים לעבד את אדמות העיר, ומיקומה נשכח עד החפירות בראשותו של מנפרד ביטאק.
אווריס והארכאולוגיה המקראית
החל מהמאה ה-17 לפנה"ס התחילו קבוצות גדולות של מהגרים מאזור כנען להתיישב במזרח דלתת הנילוס. קבוצות אלו נקראו על ידי המצרים החיקסוס, ואווריס הייתה מרכזם. על פי הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון היו החיקסוס אבותיהם של עם ישראל. זיהוי זה מקובל היה גם על יוסף בן מתתיהו, וארץ גושן זוהתה כמזרח דלתת הנילוס.
שלטונם של החיקסוס באזור נמשך עד המאה ה-15 לפנה"ס, אז שבר את שלטונם פרעה יעחמס הראשון ובנו אמנחותפ הראשון כבש והחריב את אווריס. על חורבותיה הוקם מחנה צבאי, ככל הנראה לצורך שליטה בתושבי האזור הכבוש. בראש התל נבנו מתקני האחסנה המזכירים את "ערי המסכנות" שבמקרא, ואווריס הפכה לחלק מהעיר רעמסס המוזכרת בסיפורי השיעבוד במצרים וכן מוזכר הנילוס (היאור) הזורם לא הרחק ממנה.
הקשר לתרבות המינואית
פרט לתרה וכרתים, שני האתרים היחידים, פרט לאווריס, בהם נמצאו חפצים של התרבות המינואית הם תל כברי בישראל ואללח' בטורקיה. מנפרד ביטאק שיער שהיה קשר קרוב עם שליטי אווריס, ושהבניינים המפוארים המעוטרים בציורי קיר, איפשרו למינואים לקיים פולחנים במצרים. הארכאולוג הצרפתי איב דואו הציע שהייתה קולוניה מינואית על אי בדלתא המצרית.
וילי דיקסון
ויליאם ג'יימס "וילי" דיקסון (באנגלית: William James "Willie" Dixon; 1 ביולי 1915 - 29 בינואר 1992) היה מוזיקאי בלוז אמריקני. הוא היה זמר, מלחין וכותב שירים, נגן קונטרבס וגיטרה בס ומפיק מוזיקלי. היה מבין מעצבי "הבלוז של שיקגו" (יחד עם מאדי ווטרס) וחוליה חשובה בקשר שבין הבלוז לרוקנרול, כאשר עבר עם צ'אק ברי ובו דידלי בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בין היתר חיבר את השירים "Little Red Rooster", "Hoochie Coochie Man", "Evil", "Spoonful", "Back Door Man", "I Just Want to Make Love to You", "I Ain't Superstitious", "My Babe", "Wang Dang Doodle" "Bring It On Home", שבוצעו על ידי אמנים כגון בוב דילן, קרים, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, היארדבירדס, אריק קלפטון, האבנים המתגלגלות, גרייטפול דד, קווין, מגאדת' ועוד.
תולדות חייו
דיקסון נולד בויקסבורג, מיסיסיפי. ב-1936 השתקע בשיקגו, שם זכה לתהילה כמתאגרף.
בין השנים 1950–1965 היה מפיק ו"צייד כישרונות" בחברת צ'ס רקורדס ומאנשי המפתח בחברה; במסגרת זו עבד עם אמני הבלוז הגדולים של התקופה כבאדי גאי, האולין' וולף, ג'ון לי הוקר, סאני בוי ויליאמסון, ליטל מילטון, מאדי ווטרס ועוד.
בשנות ה-60 ערך סיבוב הופעות באירופה יחד עם ממפיס סלים וסאני בוי ויליאמסון.
ב-1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז ובשנת 1989 זכה אלבומו "Hidden Charms" בפרס גראמי. ב-1994 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
האלים האחרים
האלים האחרים (באנגלית: The Other Gods) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1921 ופורסם לראשונה במגזין ב-1933. עלילתו סובבת דמות הידועה בשם ברזאי החכם, מלומד המבקש להעפיל לפסגות ההרים הגבוהים ביותר ברחבי תבל כדי לחזות בצלם האלים עצמם, אולם גאוותו הגדולה מתגלה גם כדרך לנפילתו, ומובילה אותו לגורל מר ואכזר.
עלילה
הסיפור נפתח בתיאור משכנם של אלי הארץ אשר התגוררו בעבר הרחוק על גבי פסגות ההרים, אך בחלוף הזמן ועם התפשטות המין האנושי ברחבי תבל, נאלצו לחפש אחר מקומות רמים יותר כדי לשמור על עצמאותם, פן יחזו בני האדם בדמותם האמיתית. אולם לאורך השנים אזלו כל המקומות הנותרים, ובלית ברירה נדחקו האלים לארץ המוכרת בתור קאדאת' האבודה, בה נמצאות הצמרות הרמות ביותר שאין גבוהה מהן.
אי שם בכפר הידוע בשם אולת'אר התגורר בעבר מלומד שנקרא ברזאי החכם, אשר חפץ בנפשו לחזות בצלם האלים. לימודיו ארוכי השנים אודות תולדותיהם העניקו לו את הסגולה לדעת היכן נמצאו בכל עת ולאן היו מועדות פניהם, ואף חשפו בפניו כה רבים מסודותיהם, עד שנחשב לאל למחצה בעצמו. למרות השכלתו הנרחבת, עם זאת, עורר בו הידע הרב שצבר את הרצון לראות את האלים במו עיניו, ואף הצית בו את הרעיון כי הסודות הנסתרים שלמד יגנו עליו מפני זעמם כאשר יעלה בידו לעשות זאת.
ביום מן הימים מגיע ברזאי לכפר הקרוי האת'ג יחד עם תלמידו, כהן צעיר בשם אתאל. תושבי המקום בנו את בית משכנם בסמוך להר אדיר ממדים ומכוסה בערפילים בשם האתג'-קלה, בו, לדברי האגדות, שכנו האלים בעבר, לאחר שהגיעו אליו על גבי ספינות עשויות עננים, מנהג בו דבקו עד לעצם אותו היום, כאשר נהגו לבקר בו מעת לעת בלילות מעוננים. המקומיים מזהירים אותם שמא יתקרבו אליו או ינסו לטפס עליו, אולם ברזאי מסרב להקשיב לעצותיהם, ויוצא למסע בן ימים אחדים עם חברו המסור אתאל לכיוונו של ההר.
דרכם של השניים מתגלה כמלאת סכנות, וביניהן צוקים תולים, תהומות עמוקים וכפור נוראי. בתום שלושה ימים ארוכים לעבר המקום המכונה בשם מחליטים ברזאי ואתאל לעצור כדי להקים מחנה בצדי הדרך, בהמתנה ללילה מעונן, אות אשר לדבריו של ברזאי, יצביע על נוכחות אלוהית. ארבעת הלילות הבאים חולפים ללא סימנים כלשהם, אולם בלילה החמישי, עם הופעת הירח המלא, מבחין ברזאי בצביר עננים מעובה ורחב המתקרב לעברם מכיוון צפון, ומסתיר אט-אט את הפסגה מעיניהם.
למראה העננים שב ברזאי לטפס במעלה ההר בזריזות, אולם חששו של אתאל מונע ממנו להמשיך בעקבותיו של מדריכו באותה מהירות, והוא מאבד את דרכו. רק כעבור זמן-מה שומע הלה את צעקותיו של ברזאי,. דבריו, עם זאת, הופכים להיסטריים יותר ויותר ככל שאתאל מתקדם במעלה הדרך, עד שלבסוף הם משתנים לכדי צרחות אימים. .
השראה
נימת הסיפור של מוטיב ההיבריס מזוהה עם כמה מעבודותיו של, אשר השפיע רבות על כתיבתו של לאבקרפט. בעת העפלתם להר צועק ברזאי אמירות מתגרות כנגד האלים כמה וכמה פעמים, כגון. אחד מסיפוריו של דנסאני, מרד אלי הבית, מציג אמירות דומות מפיהם של אדוני הארץ אשר קראו תיגר על האלים עצמם,. שני הסיפורים אף מסתיימים בצורה דומה, כאשר זה של לאבקרפט מתאר את חזרתם של האלים לפסגות ההרים כדי לרקוד בהנאה לרקע המקומות הנוסטלגיים המעלים בהם את זיכרונות העבר, וזה של דנסאני המציג את שובם של אלי הנהרות, אשר משחקים שוב במשחק החיים והמוות עם הדגים והצפרדעים, אך לא עוד עם בני האדם.
מעגל החלומות
עלילת הסיפור מתרחשת במימד פרי המצאתו של לאבקרפט הידוע בשם. היצירות המשתייכות לסדרה זו אינן ממשיכות אחת את השנייה בצורה כרונולוגית, ואף לא קוהרנטית, במרבית המקרים, אלא רק מתקיימות באותו עולם, תוך הצגת רמזים קלושים זו לזו, בדרך כלל באמצעות דמויות החוזרות על עצמן בתקופות שונות בחייהן, או על ידי שמותיהם של מקומות התרחשות. כך לדוגמה בסיפור הנוכחי מוזכרת קאדאת' האבודה, המופיעה בסיפור המאוחר יותר משימת החלום של קאדאת' האבודה, ואולת'אר, המופיעה בסיפור שכתב לאבקרפט מספר שנים קודם לכן בשם החתולים של אולת'אר, יחד עם אזורים נוספים המרכיבים יחדיו את ארץ החלומות.
דמותו של אתאל, הכהן הצעיר, מופיעה לראשונה בסיפור החתולים של אולת'אר, כאשר הלה היה ילד קטן, ופעם נוספת בסיפור משימת החלום של קאדאת' האבודה, בעודו אדם זקן אשר הגיע לגיל המופלג של שלוש מאות שנים. דמותו של ברזאי החכם מוזכרת גם היא במשימת החלום של קאדאת' האבודה, כאשר אתאל מספר לדמותו של רנדולף קרטר אודות גורלו המר, לאחר שבגאוותו הרבה ניסה לטפס על האת'ג-קלה על מנת לחזות בצלם האלים.
ספרים
לאבקרפט מזכיר בסיפוריו כתבים רבים פרי דמיונו, לרוב כאלו המכילים ידע אסור המשפיע לרעה על גורלן של הדמויות הקוראות אותו. בסיפור הנוכחי מוזכרים שני ספרים, שבעת הספרים הנסתרים של חסן (אשר בהוצאתו לאור הראשונה של הסיפור בכתב העת חובב הפנטזיה נכתב בטעות בתור ) וכתבי היד הפנקוטיים. מעט מאוד ידוע על ספריו של חסן, אשר מוזכרים פעם נוספת בלבד בכל כתביו של לאבקרפט, בסיפור משימת החלום של קאדאת' האבודה. כתבי היד הפנקוטיים, המוזכרים גם הם באותו סיפור, הופיעו לראשונה בסיפור פולאריס, וחוזרים שוב בסיפורים בהרי הטירוף , הלוחש בחשכה , ורודף החשכה.
ביקורת
סופר הפנטזיה והמדע בדיוני לאון ספראג דה קמפ תיאר את הסיפור של לאבקרפט בביוגרפיה שכתב אודותיו בתור.
מהדורות
הסיפור פורסם לראשונה במגזין חובב הפנטזיה בנובמבר 1933, ופעם נוספת במגזין באוקטובר 1938. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לארבע שפות: צרפתית, גרמנית, איטלקית ופורטוגזית.
יוריס ואן אובריים
יוריס ואן אובריים (בהולנדית: Joris van Overeem; נולד ב-1 ביוני 1994) הוא כדורגלן הולנדי-ישראלי, המשחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב מליגת העל.
ביוגרפיה
ואן אובריים נולד באמסטרדם שבהולנד, לאם ממוצא יהודי, שבעברה הייתה אזרחית ישראלית – טרם נישואיה וירידתה להולנד.
לו גם אזרחות ישראלית.
בהולנד
הוא התפתח כשחקן באקדמיית הנוער של א.ז. אלקמאר ההולנדית.
ב-30 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו עם הסגל הבוגר של א.ז. אלקמאר במסגרת הגביע ההולנדי, במשחק מול אכילס '29 ההולנדית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 ואף כבש את שער הבכורה שלו בבוגרים בדקה ה-88, במשחק ביתי שנגמר בניצחון 7–0 של קבוצתו.
ב-9 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של דורדרכט בליגת העל ההולנדית, כשגם פתח בהרכב בניצחון החוץ 2–1 על הירנפיין, ואף כבש את שער הבכורה שלו בליגה.
בקיץ 2018 עזב את א.ז. אלקמאר וחתם באוטרכט ההולנדית, ששילמה עבורו 700 אלף יורו. ב-11 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו כשנכנס כמחליף בדקה ה-71, בהפסד החוץ 0–4 מול פ.ס.וו. איינדהובן. ב-19 באוגוסט 2018 כבש שער בכורה עם קבוצתו אוטרכט בניצחון הביתי 0–2 על זוולה, בו גם קיבל כרטיס אדום.
בישראל
ב-13 ביוני 2022 חתם ואן אובריים במכבי תל אביב מליגת העל, חוזה ל-3 שנים.
נבחרות הולנד
לזכותו שש הופעות בנבחרת הנערים עד גיל 16 של הולנד, שמונה הופעות בנבחרת הנערים עד גיל 17 של הולנד, שתי הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 18 של הולנד, שתי הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 19 של הולנד, שלוש הופעות עם נבחרת הנוער עד גיל 20 של הולנד, ואחת-עשרה הופעות במדי הנבחרת הצעירה של הולנד עד גיל 21.
טנקרד, מלך סיציליה
טנקרד (באיטלקית: Tancredi; 1138, לצ'ה - 20 בפברואר 1194, סיציליה) המכונה גם טנקרד מלצ'ה (Tancredi di Lecce), היה מלך ממלכת סיציליה הנורמנית. הוא נולד כבנו הלא-חוקי של רוג'רו השלישי, דוכס פוליה, ושימש בתחילה כרוזן לצ'ה שבאיטליה. לאחר מותו של גוליילמו השני, מלך סיציליה הוא השתלט על המלוכה, ושלט עד שנת 1194.
בנו היה גוליילמו השלישי, מלך סיציליה, ששלט בממלכה עד כיבושה בידי האימפריה הרומית הקדושה.
תחילת דרכו
בנובמבר 1160, נרצח בסיציליה ראש הממשלה מאיו מבארי. הרצח היווה את האות למרד של הברונים נגד שלטונו של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, דודו של טנקרד. טנקרד עצמו היה ממנהיגי המרד, שהונהג בידי אח למחצה של גוליילמו בשם סימון, נסיך טאראנטו. המורדים הסתערו על ארמון המלוכה, והסיתו לטבח במוסלמים. המלך ומשפחתו נלכדו כולם, ומספר אבירים אלימים במיוחד רצו להרוג אותם. למזלו של גוליילמו, ריכרד, רוזן מוליזה, אחד מהקושרים, נעמד בין המלך לבין הרוצחים וסירב לאפשר לפגוע בו. הקושרים ערכו מצעד ניצחון ברחובות פלרמו, והודיעו שבעוד שלושה ימים יתקיים בקתדרלת פלרמו טקס ההכתרה של בנו הרך בשנים של המלך, רוג'רו הרביעי, דוכס אפוליה. הברונים קיוו שיכולו לשלוט בסיציליה באמצעות שליט בובה.
הקושרים דחו שוב ושוב את ההוצאה להורג של המלך, ובהדרגה העם והצבא החלו להתלכד סביבו. העם הסתער על הארמון במטרה לשחרר את המלך הכלוא, ובמהלך ההתקפה נהרג רוג'רו מחץ סורר. אם כי יש הסוברים שגוליילמו הורה למעשה בחשאי על רציחתו של בנו. הקושרים נסוגו לטירות שלהם וקיבלו ברובם חנינה. בשנת 1166 מת גוליילמו הראשון, ובנו גוליילמו השני ירש אותו. ביולי 1174 הוביל טנקרד כוח פלישה מטעמו של גוליילמו השני, אל מצרים שנשלטה בידי השושלת האיובית. טנקרד הנחית 30,000 לוחמים סיציליאנים מול אלכסנדריה, אולם אז התברר שהעזרה המצופה מממלכת ירושלים לא תגיע עקב מותו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים. לנוכח התקרבות צבאותיו של צלאח א-דין, נאלץ טנקרד לפנות את כוחותיו ולחזור לאירופה.
שלטונו
ב-11 בנובמבר 1189 מת גוליילמו ללא בנים. מרבית הסיכויים היו לצדה של דודתו גוליילמו, קונסטנס, שהייתה נשואה לנסיך הגרמני היינריך. אולם טנקרד מיהר להשתלט על האי והוכתר בפלרמו בתחילת שנת 1190. ההפיכה שלו זכתה לגיבוי מצד ראש הממשלה מתיו מאג'אלו, העם ואף האפיפיור. עם זאת, מרבית בני האצולה המשיכו לתמוך בקונסטנס ובעלה שהיה כעת יורש העצר של האימפריה הרומית הקדושה. גם אשתו של המלך המנוח, ג'ואן מאנגליה עדיין שמרה על מעמד מסוים. טנקרד החרים לג'ואן את האדמות שניתנו לה בידי בעלה, מנע ממנה זכות בירושתו, וכלא אותה.
המלחמה נגד היינריך
עם זאת, במהרה הופיע אויב חדש, אלים ונחוש בהרבה למלכותו של טנקרד. בעלה של קונסטנס, הנסיך היינריך, הוכתר באפריל 1191. כ"היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה", והוא לא היה מוכן לוותר על הכיסא של ממלכת סיציליה. עמדת כוח זו עתידה הייתה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הרומית הקדושה בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה. בשנת 1192 יצא היינריך בראש צבא גרמני חזק מלווה באשתו במטרה להוציא את כתר סיציליה מידי טנקרד. הערים הצפוניות של איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר כך גם הערים האיטלקיות הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, שבה נמצא ארמונו של אביה רוג'רו השני, מלך סיציליה. בעוד קונסטנס התנחלה בארמון כדי להימלט מחום הקיץ, יצא היינריך לצור על נאפולי. המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה. קונסטנס נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
עם נסיגת הצבא הגרמני, חזרו הערים האיטלקיות והכריזו על נאמנותן לטנקרד. אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד הסגירו את קונסטנס לידיו. טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים היה רעוע בהיותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה החליט להשתמש בקיסרית ככקלף להכשיר את מעמדו ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור. על פי ההסכמה בין הצדדים אמורה הייתה קונסטנס להשתחרר תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור. כך היה זוכה טנקרד לחותמת הכשר והאפיפיור היה מסלק את הסכנה של איחוד כתר סיציליה עם הקיסרות. התוכנית עלתה על שרטון משהצליחו גדודים קיסריים לשחרר את קונסטנס בדרך לרומא, ולהחזיר אותה לגרמניה.
טנקרד המשיך להיאבק בהיינריך כל חייו. בשנת 1193 הוא הוביל בעצמו קמפיין נגד ברונים מתמרדים מפוליה. הוא מת בסיציליה עצמה ב-20 בפברואר 1194, ועל פי בקשתו נטמן ב"בזיליקת השילוש הקדוש" בפלרמו. יורש העצר המיועד, רוג'רו, מת רק שנה אחת לפני כן, ובנו הקטין גוליילמו הוכתר כ"גוליילמו השלישי, מלך סיציליה". שלטונו של גוליילמו האריך ימים, ועד מהרה תפס היינריך את הממלכה והוציא אותו להורג.
משפחתו
מנישואיו לסיבילה די מדניה נולדו לו שישה ילדים:
גנייס
גנייס הוא סלע מותמר קשה נפוץ מאוד הנוצר בהתמרה אזורית בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים של סלעי יסוד או סלעי משקע. גבישיו בינוניים עד גסים וערוכים במבנה של לוחות המכונה לווחיוּת. הלווחיות בגנייס מאופיינת ברצועות בהירות וכהות המתחלפות לסירוגין, ויוצרות מרקם ייחודי המכונה "מרקם גנייסי".
אטימולוגיה
האטימולוגיה של המילה "גנייס" שנויה במחלוקת. חלק מהמקורות טוענים שמקורה בפועל "gneist" מגרמנית עילית תיכונה שפירושו לנצוץ, והסלע קרוי כך משום שהוא מנצנץ. המילה הופיעה בשפה האנגלית לפחות מ-1757. באנגלית מבוטאת המילה בלא האות G בדומה למילה Nice.
מקורות אחרים טוענים ששורש המילה במונח שבו השתמשו כורים בסקסוניה שפירושו היה חומר שנרקב או חומר חסר כל ערך.
מהמילה גנייס התפתחה המילה "גנייסיות" ("Gneissosity"), המתארת תכונה של סלע מותמר המורכב מרצועות המתפתחות תחת תנאי חום ולחץ גבוהים, והמילה "דמוי גנייס" ("Gneissose"), המתארת סלע שתכונותיו דומות לגנייס.
היווצרות
גנייס נוצר בהתמרה אזורית של סלעי יסוד או סלעי משקע בדרגה גבוהה, בתנאי טמפרטורה ולחץ גבוהים כתוצאה מקבורה בעומק רב או לחצים טקטוניים. תנאים קיצוניים אלו מוחים כל זכר למבנה של הסלעים המקוריים, כולל מאובנים, שיכוב או גלונים, וגורמים להופעת מינרלים חדשים דוגמת הורנבלנדה. הגנייס נוצר בתנאים דומים לצפחה, אך בניגוד לה הוא לא ניחן בתכונת הפצילות. תחת תנאים קיצוניים יותר הגנייס הופך למיגמטיט (גנייס שהותך בחלקו והתקשה מחדש).
הרכב
סלע גנייס הוא בדרך כלל סלע בינוני-גביש עד גס-גביש לווחי. בגלל החום הרב והלחץ הגבוה עברו מרבית המינרלים מהסלע המקורי גיבוש מחדש.
לסלע הגנייס מבנה מפוספס אופייני המכונה "מרקם גנייסי", מרקם המורכב מרצועות דקות (בין מילימטר אחד ל-10 מילימטרים) בהירות וכהות לסירוגין. רצועות אלו מתפתחות תחת תנאי חום ולחץ גבוהים. בתנאים אלו מסתדרים המינרלים בשכבות שנראות כמו רצועות כאשר שוברים את הסלע ומביטים בחתך מהצד. הסיבה לכך היא ההרכב המינרלי השונה של כל רצועה, תכונה המכונה "רצועתיות הרכבית" ("Compositional banding"). הפסים הכהים יותר מכילים יחסית יותר מינרלים מאפיים (אלו המכילים יותר מגנזיום וברזל) דוגמת: הורנבלנדה, ביוטיט, גרפיט וגארנט. הפסים הבהירים יותר מכילים יחסית יותר מינרלים פלסיים (מינרלים סיליקטיים המכילים יחסית יותר יסודות קלים דוגמת צורן, חמצן, אלומיניום, נתרן ואשלגן) דוגמת: קוורץ, פצלת השדה (מעל ל-20% מהסלע) ומוסקוביט. הרצועות הכהות הן בדרך כלל רכות יותר מהרצועות הבהירות (ביוטיט למשל נחרץ על ידי ציפורן).
סיבה נפוצה להיווצרות הרצועות היא כשהפרוטולית (הסלע המקורי שעבר התמרה) נמצא תחת מאמצי גזירה קיצוניים (בדומה לחפיסת קלפים שחלק העליון נדחף בכיוון אחד וחלק התחתון בכיוון המנוגד). מאמצים אלו מותחים את הסלע כאילו היה עשוי פלסטיק, והחומר המקורי נמרח ליריעות.
חלק מהרצועות נוצרו תחת חום ולחץ גבוהים מהחומר של הסלע המקורי (הפרוטולית) שהיה בנוי מרצועות של אבן חול (בהיר) ופצלים (כהה), שעוברים התמרה לרצועות של קוורציט ונציץ.
סיבה נוספת להיווצרות הרצועות היא "התבדלות התמרתית" (metamorphic differentiation), שבה התגובות הכימיות גורמות להפרדת החומרים השונים לשכבות שונות, תהליך שאינו מוחוור לגמרי.
סוגי הגנייס
את סלעי הגנייס נוהגים לסווג בשיטות הבאות:
תפוצה
גנייס הוא סלע נפוץ ומצוי לעיתים קרובות בליבה העתיקה של היבשות (קראטונים) שבה נחשף בשל סחיפה, והוא הסלע העיקרי באזורים מעידן העל של הפרקמבריון. סלעי גנייס נמצאים בתצורות הסלעים העתיקות ביותר על פני כדור הארץ: גנייס אקסטה (Acasta Gneiss) מעידן האדן, העידן הקדום ביותר בלוח הזמנים הגאולוגי, המצוי במערב השילד הקנדי ומתוארך לפני 4.03 מיליארד שנים. גנייס נמצא גם בחגורה הירוקה של נובואגיטטוק (Nuvvuagittuq greenstone belt) שבמזרח השילד הקנדי הנחשבת למסלע העתיק ביותר בעולם. גנייס מופיע גם במקומות אחרים בתפוצה רחבה ביחידות מסלע מותמרות רבות, לדוגמה ברכס מרכז הרי האלפים. בסקנדינביה (ליתר דיוק בשילד הבלטי) מצוי גנייס מהארכאיקון והפרוטרוזואיקון. בישראל ניתן למצוא גנייס באזור אילת וגנייס מצוי גם בדרום סיני.
שימושים
גנייס היא אבן לבנייה נפוצה בשימוש בבנייה, ריצוף, חיפוי של בניינים, ומצבות לקברים בייחוד בשל המרקמים המושכים של האבן, קושיה, האפשרות ללטשה וזמינותה. שימוש נוסף כולל משטחי עבודה למטבחים (אחד מהסוגים המכונים בלשון העממית "שיש גרניט").
מריאן חמר
מריאן חמר (1901–1972), שנולד בשם יאן מריאן השלס (שמות עט אחרים: יאן מריאנסקי ומריאן ולנרוד), היה משורר, עיתונאי, מחזאי, מחבר קומדיות ופזמונאי יהודי פולני שכתב בפולנית. חמר הצהיר בעצמו שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כי הוא כבר כתב 1,200 שירים, כולל להיטים פופולריים כמו Może kiedyś innym razem (אולי בזמן אחר) ו-Upić się warto (בואו נשתכר). חמר היה שם העט אחרון שאומץ על ידי מריאן בקריירה הספרותית שלו ונוצר משתי האותיות הראשונות של שם משפחתו בפולנית, השלס, ושלוש האותיות הראשונות של שמו הפרטי, מריאן.
חייו
מריאן חמר נולד למשפחה יהודית של איגנץ (יצחק מנדל) וברטה (בסיה) (ממשפחת לם) ב-6 באפריל 1901 בלבוב. היה תלמיד בגימנסיה השביעית של לבוב הקרויה על שמו של טדאוש קושצ'ושקו. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטת יאן קז'ימייז' במקום, והשתתף בהגנת לבוב בשנים 1918 ו-1919 כמתנדב בצד הפולני של מלחמת פולין-אוקראינה. את שיריו הראשוניים פרסם ב-1922. בהזמנתו של יז'י בוצ'קובסקי, מנהל התיאטרון האגדי Qui Pro Quo, בשנת 1924 עבר לוורשה. ב-1925 הוא כבר היה אישיות ידועה בקהילת האמנויות של ורשה, ועבד בקברט Qui Pro Quo עם יוליאן טובים. הוא היה דמות מפתח בהפקות בנדה (החבורה), מורסקי אוקו(העין הימית) וצירוליק ורשבסקי ("הספר מוורשה"); וכן מחברם של מאות מערכונים ברדיו הפולני וגם כתב שמונטסים (שמונצ'ס) - בדיחות יהודיות, מונולוגים ומערכונים - והלחין במשותף מערכונים פוליטיים עם המשוררים יוליאן טובים, יאן לחון ואנטוני סלונימסקי. בסוף יוני 1926 ביצע ניסיון התאבדות לא מוצלח (ירה בעצמו עם אקדח) בבית 11 שהתגורר בו ברחוב יאגלונסקה. השתתף במרוצי מכוניות ראלי, כולל יוני 1928 אז השתתף בראלי הטורינג של מועדון הרכב מאלופולסקה לקראת גביע "לבובסקי קורג'ר פורני", שם לקח את המקום ה-9 בבוגאטי. היה גם שותף ל"Wiadomości Literackie" ו-"Wiadomości", ומנהל תיאטרון "נובה קומדיה" (1934–1935). ב-1939, שירו "אותו השפם" (בביצוע לודוויק סמפולינסקי במועדון הפופולרי אורז'ל או ז'שקה) גרם לתגובת שגריר הגרמניה הנאצית בוורשה. בשנת 1935 בוורשה הוטבל לנצרות קתולית, ולכן, הוסר מרישומי הקהילה הדתית היהודית בלבוב.