cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאיוש בארשון
ביוגרפיה
לאיוש באדר נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב באדר (1857–1927) עצמאי ושל סידוניה וייספלד (1859–1919) ממשפחת וייספלד ששינתה את שמה לואז'וני. אביו היה סוחר כללי ולאחר מכן פקיד, אמו הייתה אחותו של וילמוש ואז'וני. לאיוש למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם סיים את לימודיו ב-7 ביוני 1918.
קריירה
בשנת 1920 שיחק תקופה קצרה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, ואז בחודש יולי באותה השנה הוחתם על חוזה על ידי "תיאטרון העיר" (Városi Színház), משם הוזמן לבית האופרה המלכותי ההונגרי. חוזהו לא חודש ביוני 1922 ולכן יצא לסיורי הופעות מחוץ למדינה ביחד עם אשתו. הם ביקרו בספרד, מרוקו, פורטוגל, האיים הקנריים ובכמה מדינות אפריקאיות. הם חזרו הביתה לממלכת הונגריה במרץ 1927. הם גם המשיכו בסיורי עבודה אלה גם בשנות ה-30.
נשואיו
אשתו הייתה הזמרת בורישקה פאלפי, איתה התחתן בבודפשט, ב-12 בספטמבר 1922.
פיורד אטיין
אורכו של הפיורד 8 קילומטרים.
גילוי ומיפוי הפיורד
הפיורד מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
מקור השם
שארקו קרא לפיורד על שמו של אז'ן אטיין (Eugène Étienne), פוליטיקאי צרפתי שהיה שר המלחמה של צרפת בשנים 1905–1906.
הסטר ואן לנפ
הסטר יוליאנה אוקטביה ואן לנפ (בהולנדית: Hester Juliana Octavia van Lennep; 8 ביולי 1916 – 1 בינואר 2000) הייתה לוחמת התנגדות וחסידת אומות עולם הולנדית.
ביוגרפיה
הסטר ואן לנפ נולדה כבת הצעירה של קארל ואן לנפ (1866–1923) ואנה אליז הומאנס (1871–1943).
ב-1 במאי 1940, הסטר ואן לנפ ואחותה הגדולה מיס ואן לנפ פתחו את המכון שלה לטיפוח עור באמסטרדם. בשנת 1942, כאשר טרור הכובש הגרמני כלפי אזרחי אמסטרדם היהודים לבש צורות חמורות יותר ויותר, היא ועמיתתה וחברתה פאולין ואסדייק החלו להתמקד בהסתרת ילדים יהודים במקום מבטחים. הם לקחו את הילדים למקומות מסתור אצל חברים ומכרים בתוך העיר ומחוצה לה.
באותה שנה הסתירה ואן לנפ את סנדור בארקס, יהודי תושב אמסטרדם ממוצא הונגרי. לבקשתה של הסטר החל בארקס לעזור לה בעבודת הילדים. שיתוף הפעולה ביניהם התרחב כאשר שניהם הפכו לעובדים בעיתון ההתנגדות הבלתי חוקי Trouw. כשליחה, הסטר העבירה מדי שבוע עותקים של העיתון הבלתי חוקי Trouw באופניים מבית הדפוס לכתובות הפצה שונות.
ב-20 בינואר 1944, הסטר ואן לנפ וסנדור בארקס נישאו באופן בלתי חוקי ובסודיות רבה לפני החוק ההולנדי, הודות למר. א. ואן דן הורן, ראש העיר של הכפר טינהובן ליד אוטרכט.
אחרי המלחמה
לסנדור והסטר נולדו שלושה ילדים לאחר המלחמה. ב-1972 עברו מאמסטרדם לעיר דוסבורג (גלדרלנד). באוגוסט 1985, הוענק להסטר ואן לנפ אות " חסידת אומות העולם " מטעם ארגון יד ושם על סיועה לילדים יהודים בשנות המלחמה.
ב-2016 נקרא על שמה גשר בפארק חרברנדי באמסטרדם.
ג'וקי ארקין
ג'וקי ארקין (26 במרץ 1933 - 27 בינואר 1996) היה פנטומימאי, רקדן, כוריאוגרף ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בנווה צדק בשם יעקב ארקין למרגלית לבית מויאל ולמשה ארקין, במשפחה בת ארבעה ילדים וגדל בתל אביב. אחותו היא גליה ארקין. אמו הייתה נכדתו של אהרון מויאל, ממייסדי נווה־צדק ואביו שימש כשוטר במשטרת המנדט. אביו נרצח ב-1938 על ידי ערבי כשיצא מישיבה במטה משטרת יפו.
עלי במות
היה בוגר המחזור הראשון של להקת פיקוד מרכז. למד משחק באולפן הדרמטי של משה הלוי ופנטומימה אצל שייקה אופיר. באמצע שנות החמישים שיחק בתיאטרון הפנטומימה שהקים שייקה אופיר. הופיע כפנטומימאי בלהקתו של מרסל מרסו. ארקין היה מורו של סמי מולכו. בשנים 1960 - 1970 התגורר ועבד בארצות הברית, הופיע בברודוויי במחזות הזמר "אני והסרז'נט" של איירה לוין, "חלב ודבש" (1961) ו"בלי תנאים" (1962). בשנת 1965 שיחק בישראל בתפקיד הראשי במחזמר "איך להצליח בעסקים בלי להתאמץ" בהפקת גיורא גודיק. בחודש יולי 1966 הופיע עם הגיטריסט דון חוליו (יואל דן), יגאל חרד וגאולה גיל בהרכב "שלישיית גאולה גיל" בפני יהודים ברחבי ברית המועצות. ייסד וניהל בית ספר למחול ולג'אז, ואת להקת בנות הג'אז.
קולנוע
שיחק בסרט מתחת לאף (1982) בתפקיד יעקב ובסרטים "סלומוניקו" ו"גרין". בסרטים רבים שימש ככוריאוגרף (למשל, ב"אסקימו לימון 2 - יוצאים קבוע").
טלוויזיה
ב-1977 השתתף בספיישל "הערב עם צביקה פיק" בערוץ הראשון. ב-1978 שיחק בשני הפרקים של התוכנית ללימוד אנגלית "Mission Possible". בשנת 1988 התארח בתוכנית המסעדה הגדולה. בשנת 1991 הופיע בתפקיד אורח בתוכנית מסיבת גן בתור רובין הוד וכן באחד הפרקים בסדרה "איצ'ה".
ג'וקי ארקין נפטר ב-27 בינואר 1996 בגיל 63 בבית החולים איכילוב בתל אביב ממחלת הסרטן. הלווייתו נערכה בבית העלמין בנחלת יצחק.
ריעותא
בהלכות חזקה, רֵיעוּתָא (בעברית: רעיעות, חולשה) היא עובדה מסוימת, המחלישה את כוחה של החזקה ההלכתית, וקובעת כי ההנחה הראשונית אינה יותר זו המוחזקת, מכיוון שישנה סיבה להניח אחרת, סיבה הסותרת את החזקה.
תרתי לריעותא
הכלל הוא, שחזקה תקפה גם אם יש כנגדה ריעותא. דין זה נלמד ממקור החזקה עצמה: מקור דין החזקה הוא בכהן הבא לבדוק בית האם הנגעים שנראו בו מטמאים את הבית ודינו לשבירה או שמא מדובר במראה טהור. לפעמים הנגע במצב הטוען "הסגר" - הכוהן מצווה להסגיר את הבית שבעה ימים, ולאחר שבעה ימים אם הנגע התרחב סימן הוא כי מדובר בנגע טהור.
השאלה היא, כיצד ניתן לדעת כי היה תוקף הלכתי להסגר, שמא ברגע לפני ההסגר, השתנה מראה הנגע במצב שאינו טוען הסגר, ואם כן אין להסגר שום תוקף הלכתי שיכול לקבוע את דינו של הנגע כעבור שבוע מההסגר. ומכאן לומדים חז"ל שניתן להעמיד דבר על חזקתו. חכמי התוספות מסבירים כי מכאן ניתן להניח שגם כאשר ישנה "ריעותא" החזקה קיימת, שהרי ייתכן שכעבור שבוע מה"הסגר", ימצא הכהן את הנגע במצב שונה, ואם כן מצב זה גורם "ריעותא" ועלינו לחשוב שמא מצב זה היה קיים כבר לפני ההסגר, ומכיוון שההלכה אינה מתייחסת לחשש זה אלא קובעת שיש להתייחס לנגע כאילו ההסגר מועיל בוודאות גמורה, הרי שחזקה תקיפה גם כאשר ישנה "ריעותא".
לעומת זאת, בתלמוד מובא כי שונה דינו של "תרתי לריעותא". כאשר קיימות שתי סיבות האומרות כי החזקה השתנתה. כך למשל, כאשר מדדו מקווה טהרה ונמצא שהוא כשר ויש בו שיעור מים בשיעור הראוי (ארבעים סאה), והלך אדם וטבל בו ושוב נמצא שהוא חסר מהשיעור המינימלי, במצב כזה נשאר הטמא בטומאתו מספק. ההסבר הוא כי במצב כזה יש "תרתי לריעותא" - שני "ריעותא", האחת היא המציאות שהמקוה התגלה כחסר, דבר האומר לנו שיש להניח שגם לפני כן הוא היה חסר (חזקה דהשתא), וכן חזקת הדין של הטובל, שהיה טמא ועלינו להניח שהוא טמא כל עוד לא התברר אחרת.
סיימאק
CWS T-1 (בפולנית: Smyk) היא מכונית מיקרו, דלת 1 קדמית, 4 נוסעים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הפולנית "Biuro Konstrukcji Przemysłu Motoryzacyjnego", בווארשה, בין השנים 1957–1959.
גוף דגם ה"סיימאק" נבנה על ידי מהנדס הרכב הפולני "Andrzej Zgliczyński", במשותף עם מהנדס הרכב הפולני "Janusz Zygadlewicz".
קוטלי המכשפות
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-25 בינואר 2013. הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-21 בפברואר 2013.
עלילת הסרט
אחרי שננטשו על ידי אביהם ביער העמוק, הנזל וגרטל נכנסים לבית הממתקים ומעירים את המכשפה המתגוררת בו. המכשפה מכשפת את הנזל לאכול ממתקים ואת גרטל להכין את התנור, אבל האחים מערימים עליה דוחפים אותה לתוך האש. במהלך שנים שלאחר האירוע, הנזל וגרטל הפכו לציידי ראשים אכזריים שמקדישים את כוחותיהם להשמדת מכשפות. העבודה שלהם היא קלה יחסית, כי מסיבה לא ידועה, הם חסינים לכישופים וקללות. הנזל, לעומת זאת, הוא סוכרתי כתוצאה מהסבל שעבר בבית הממתקים וצריך להזריק לעצמו תרופה בכל כמה שעות.
יום אחד, בעיר אוגסבורג, הנזל וגרטל מונעים מהשריף ברינגר להעלות על המוקד את מינה, אישה צעירה שהואשמה בכישוף. ראש העירייה אנגלמן שכר את האחים כדי למצוא ולהציל כמה ילדים שנחטפו על ידי מכשפות. ברינגר שוכר אדם שיעקוב אחרי האחים במשימתם, בתקווה להחזיר לעצמו את הכבוד של ראש העיר. למרות זאת, כולם מלבד אחד שמשויך למפלגה נהרגים באותו לילה על ידי מכשפה בשם מיוריאל, ששולחת את השרידים בחזרה לפונדק העיירה להתפוצץ כאזהרה למקומיים. הנזל וגרטל, בסיועו של סגנו של ראש העיר ג'קסון, לוכדים מכשפה וחוקרים אותה. הם מגלים שהמכשפות מתכוננות לטקס של ירח דם, שמחייב להקריב שישה בנים ושש בנות, שכל אחד נולד בחודש נפרד. לפתע, מיוריאל, מכשפה אחרת וטרול בשם אדוארד, תוקפים את העיר וחוטפים את הנערה שהם מתמקדים בה. גרטל מאבדת את ההכרה, אבל מובאת למקום בטוח על ידי נער מקומי בשם בן, המעריץ שלהם וצייד מכשפות שאפתן. הנזל תופס מכשפה שנמלטה על ידי המטאטא שלה, אבל אובד ביער.
למחרת בבוקר, הנזל נמצא על ידי מינה, שלוקחת אותו למעיין על מנת לרפא את פצעיו. בינתיים, גרטל נכנסת ליער לחפש אותו, אבל היא מותקפת על ידי ברינגר ואנשיו. היא ניצלת כאשר אדוארד מגיע, הורג את האנשים וחובש את פצעיה. כאשר גרטל שואלת אותו למה הוא הציל אותה, אדוארד עונה לה שטרולים משרתים מכשפות ולאחר מכן מתים. הנזל וגרטל מתאחדים בבקתה נטושה, הם מגלים שהבית שבו הם נפגשו, הוא לא רק הבית שבו התגוררו בילדותם, אלא גם המאורה של מיוריאל. מיוריאל מופיעה לפניהם, ומגלה להם את האמת על העבר שלהם. היא מספרת שאמם של הנזל וגרטל הייתה מכשפה לבנה גדולה בשם אדריאנה, שנישאה לאיכר. בליל ירח הדם, ושיש צורך בלב של מכשפה לבנה על מנת לייצר שיקוי שגורם למכשפות להיות חסינות לאש. כשאדריאנה הייתה חזקה מדי, מיוריאל התמקדה בגרטל, שמתגלה כמכשפה לבנה בעצמה. מיוריאל הפיצה את השמועה ברחבי הכפר על אדריאנה. אביהם נטש את האחים ביער לפני שנתלה כדי לשמור עליהם מתושבי הכפר הזועמים, ואמא שלהם הועלתה על המוקד. בעקבות הגילוי הזה, מיוריאל מקרבת את האחים לפני שהיא דוקרת את הנזל וחוטפת את גרטל לטקס.
הנזל מתעורר למראה של מינה, שחושפת את עצם היותה מכשפה לבנה. אחרי שמינה משתמשת בכישוף לברך את הארסנל של האחים, הנזל, מינה ובן מחליטים לשבש את ליל הירח דם שיתרחש בשבת. בעוד שמינה הורגת עשרות מכשפות עם אקדח גאטלינג, הנזל נלחם נגד כוחותיה של מיוריאל ומשחרר את הילדים, ואילו ההזמנות וההודעות של אדוארד מתריסות את מיוריאל לפני שהיא מורידה את גרטל מהצוק, מה שגורם לה בסוף להרוג אותו. מיוריאל מנסה לברוח, אבל בן מיירט לה את המטאטא. בדרכה לפגוש את הנזל, גרטל מוצאת את אדוארד ומשתמשת באקדח ההלם להחזיר אותו בחזרה לחיים. הנזל, גרטל ומינה עוקבים אחרי עקבותיה של מיוריאל לבית הממתקים הישן. במהלך העימות, מיוריאל, שפצועה אנושות, דוקרת את מינה. האחים נלחמים במאבק מתיש נגד מיוריאל בתוך בית הממתקים, עד שהם מצליחים לערוף את ראשה בעזרת את חפירה. בסוף, הנזל וגרטל אוספים את השכר שלהם להצלת הילדים לפני היציאה לציד הבא שלהם, עם בן ואדוארד שמצטרפים אליהם.
פיתוח
קוטלי המכשפות, הוא הסרט הראשון בשפה האנגלי והמצליח ביותר של הבמאי והתסריטאי הנורווגי טומי וירקולה, שעד לסרט זה, היה ידוע בעיקר כבמאי הסרט "שלג מלח" שתוכנו היה בעיקר נאצי-זומבי. וירקולה אמר שהוא יצר קשר עם המפיק קווין מסיק מ"Gary Sanchez Productions" לאחר ההקרנה של שלג מלח בפסטיבל הסרטים סאנדנס: בשנת 2013, וירקולה הגיב: הפרויקט קיבל תקציב של 50 מיליון דולרים, משיתוף עם "מטרו גולדווין מאייר"
L.H.O.O.Q.
L.H.O.O.Q. (בתעתיק לכתב עברי: אֶל-אַשׁ-אוֹ-אוֹ-קִי) הוא שמה של יצירת אמנות מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן.
בשנת 1919 יצר דושאן רדי מייד על ידי הוספת שפם וזקנקן-תיש קטן לרפרודוקציה של הציור "מונה ליזה" מאת לאונרדו דה וינצ'י. דושאן הוסיף פרטים אלו בטכניקה של רישום או שרבוט בעיפרון. בנוסף, בתחתית העבודה רשם דושאן את האותיות "L.H.O.O.Q.", שהפכו לשמה של היצירה. כשמבטאים את שמות האותיות בצרפתית מתקבל המשפט Elle a chaud au cul, שפירושו "היא חרמנית" (מילולית: "היא חמה בתחת").
בחירת ציור ה"מונה ליזה" לא הייתה מקרית, ונבעה מהיותו סמל האמנות הקלאסית והציור המפורסם ביותר בעולם המערבי. היצירה הופצה כרפרודוקציה (שעתוק טכני) באמצעות גלויות. גרסתו של דושאן הייתה חלק מסדרת עבודות שבאו לקעקע נורמות של אמנות בפרט ונורמות חברתיות בכלל. מחד, ערערה העבודה על הגדרת מושג היוצר או "הגאון", על ידי כך שגיחכה את "מגע היד" האמנותי שלו. מאידך, הצביעה העבודה, כמו יצירות רדי מייד אחרות של דושאן, על האופן שבו הופכת האמנות לחלק משוק הסחורות בעולם המודרני.
בנוסף, מצביעה העבודה על המיניות כחלק מרכזי בעבודותיו של דושאן. מלבד השימוש בביטוי הגס, ה"מונה ליזה" מוצגת כדמות "קרוס דרסרית" או אינטרסקסואלית, ביטוי המופיע גם בדמותה של רוז סלאווי, אותה יצר דושאן בשנת 1920.
ההדפסה הציבורית הראשונה של העבודה הייתה בחודש מרץ 1920, על גבי שער מגזין שנקרא "391", אותו ערך פרנסיס פיקבייה. פיקבייה, בהכינו גרסה "משלו" לעבודה עבור המגזין, שכח לצייר את זקנקן התיש של המונה ליזה, ושרבט רק את השפם. בשנת 1964 הוציא דושאן לאור מהדורה צבעונית מחודשת של היצירה, אשר כללה 35 עותקים ואשר יועדה בעיקר לתצוגות מוזיאליות.
יצירת אמנות נוספת של דושאן "L.H.O.O.Q. מגולחת" נוצרה בשנת 1965. דושאן יצר אותה בעזרת רדי מייד של רפרודוקציה נוספת של המונה ליזה, הפעם ללא כל תוספות שרבוט, והדביק אותה על גבי נייר שעליו רשם את שמה של היצירה.
שערי ירושלים
שערי ירושלים הם השערים המאפשרים כניסה לעיר העתיקה בירושלים דרך חומות ירושלים. כיום יש שבעה שערים פתוחים בחומה, ומספר שערים אטומים. בתקופות שונות בהיסטוריה היו בחומות ירושלים שערים שונים, שנסתמו לאורך הדורות. שער הרחמים הוא המפורסם מבין השערים האטומים ולכן נהוג לומר שבחומת ירושלים שמונה שערים.
מוטיבים מבניים
מרבית שערי ירושלים מצוידים באמצעים מבניים המקשים פלישת אויב דרכם. ככל שהשער היה פתוח במשך שעות רבות יותר בכל יום, אמצעים אלה היו מפותחים יותר. אחד האמצעים הוא חרכים לשפיכת שמן רותח על העוברים בשער. אמצעי אחר הוא מסדרון מעוקל המשולב בשער. המסדרון אינו מונע את כניסתם של זרים אלא מאט אותה כדי שהשומרים יוכלו לשלוט בהמון הנכנס. המסדרון מקשה על דהירה של סוסים ועל תמרון מהיר ונוח של מרכבות. על יעילותו של המסדרון במניעת כניסה מהירה ונוחה של מרכבות אל העיר ניתן ללמוד מהפרצה הגדולה שנפרצה בחומה, בסמוך לשערה הראשי - שער יפו, כדי להקל על כניסת מרכבות לעיר, כשהחומה חדלה מלשמש אמצעי הגנה. הפרצה נפרצה לקראת ביקורו של הקיסר וילהלם השני בירושלים, בשנת 1898.
שמונת השערים
השערים מופיעים בטבלה ובאיור לפי סדר מיקומם מהשער החדש, עם כיוון השעון:
שערי הר הבית
מעבר לשערים בחומת העיר העתיקה, מוקף מתחם הר הבית בשנים-עשר שערים נוספים, מהם עשרה פתוחים ושניים אטומים:
אטיין בקרו
אטיין בקרו (בצרפתית: Étienne Bacrot; נולד ב-22 בינואר 1983 בליל, שבצרפת) הוא שחמטאי צרפתי בדרגת רב-אמן. הוא היה השחמטאי הצרפתי הראשון שהגיע לעשירייה הראשונה בעולם לפי מד כושר (2005).
ביוגרפיה
בקרו החל לשחק שחמט בגיל 4. בגיל 9 הוא התחיל להתאמן אצל יוסף דורפמן. בגיל 10 הוא ניצח בתחרויות לגילו, ובגיל 13 ניצח את וסילי סמיסלוב. במרץ 1997, בגיל 14 וחודשיים, הוענק לו תואר רב אמן.
בקרו היה חמש פעמיים אלוף צרפת (פעם ראשונה בגיל 16). בגיל 16 הוא ניצח בדו-קרב את יהודית פולגאר 3.5:1.5, ובגיל 17 סיים בתיקו 3:3 דו-קרב עם אנטולי קרפוב בשחמט מהיר.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא הגיע לחצי הגמר.
אטיין בקרו באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1998 ל-2018 השתתף אטיין בקרו ב-7 אולימפיאדות שחמט:
הדיוויזיה ה-272 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-272 (בגרמנית: 272. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר לחמה במערכה בנורמנדי.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-22 במאי 1940, ולמפקדה מונה הנס פטרי, אולם עם תום המערכה על צרפת פורקה הדיוויזיה ב-22 ביולי 1940.
ב-17 בנובמבר 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש באזור אנטוורפן, על בסיס הדיוויזיה ה-216 אשר הושמדה במזרח, ולמפקדה מונה פרידריך-אוגוסט שק, ובינואר 1944 הועברה הדיוויזיה לדרום צרפת. במהלך הפלישה לנורמנדי לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים סביב קן, ושם לחמה בקרבות הקשים שהתנהלו באזור, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב פאלז. הדיוויזיה נחלצה מהכיתור ופונתה לבלגיה ולהולנד, שם הוסבה הדיוויזיה ב-17 בספטמבר 1944 לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-272.
גמר ליגת האלופות 2021
גמר ליגת האלופות 2021 היה המשחק האחרון בעונת 2020/2021, העונה ה-66 של טורניר הכדורגל הבכיר באירופה שמאורגן על ידי אופ"א והעונה ה-29 מאז ששמה שונה מ"גביע אלופות המועדונים האירופי" ל"ליגת האלופות". הזוכה בגמר היא צ׳לסי, שניצחה את מנצ'סטר סיטי וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדותיה, ותשחק במשחק הסופרקאפ האירופי נגד ויאריאל, אלופת הליגה האירופית לעונת 2020/2021.
בחירת האצטדיון המארח
הליך הגשת המועמדות הושק ב-28 בספטמבר 2018 על ידי אופ"א לבחירת הערים המארחות של גמר ליגת האלופות, הליגה האירופית וליגת האלופות לנשים לשנת 2021. להתאחדויות הכדורגל ניתן עד 26 באוקטובר 2018 להגיש הצעות עד 15 בפברואר 2019.
אופ"א הודיעה ב-1 בנובמבר 2018 כי שני אצטדיונים הביעו עניין לארח את גמר ליגת האלופות של 2021, וב־22 בפברואר 2019 הגישו שני האצטדיונים את מועמדויותיהם במועד האחרון.
האצטדיון המארח נבחר על ידי הוועד המנהל של אופ"א במהלך ישיבה בלובליאנה, סלובניה, ב-24 בספטמבר 2019, שם ימונו גם המארחים למשחקי גמר ליגת האלופות של 2022 ו-2023. בספטמבר 2019 הוכרז שגזפרום ארנה נבחרה לארח את משחק הגמר, כאשר אליאנץ ארנה תארח את גמר ליגת האלופות 2022 ואצטדיון ומבלי יארח את גמר 2023. בעקבות מגפת הקורונה, ביוני 2020 הוחלט שגזפרום ארנה לא תארח את טורניר 2021, אלא את גמר טורניר 2022.
במאי 2021 נודע שטורקיה לא תארח את משחק הגמר ובמקום זאת הוא ייערך באצטדיון הדרגאו שבפורטוגל.
שופטים
שופט: אנטוניו מתאו לאחוס קוונים: פאו סבריאן דייוויס,  רוברטו דיאס פרז דה פלומר שופט רביעי:  קרלוס דל סרו גרנדה  שופט וידאו:  אלחנדרו הרנדדס הרננדס
שופט וידאו שני: חואן מרטינס מונוארה, שופט וידאו לנבדל:  איניגו פריאטו לופס דה סראיןשופט וידאו תומך: פאול גיל
אברהם שוער
אברהם שׁוֹעֵר (באנגלית: סוֹיֶר, Abraham Soyer; ח' בחשוון תרכ"ט, 24 באוקטובר 1868, לוצין, לטביה, האימפריה הרוסית – ג' בשבט ת"ש, 13 בינואר 1940, ניו יורק) היה סופר יידיש ועברית, מורה, מרצה וסופר ילדים.
קורות חייו
שוער הוא נכדו של הרב נפתלי ציוני, רב העיר לוצין. למד בחינוך יהודי מסורתי ובישיבה. בילדותו למד בחברותא עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לאחר שהשלים בחינות בגרות חיצוניות התפרנס מהוראה בכמה ערים בלטביה ובפולין. בשנת 1912 היגר עם כל משפחתו לאמריקה והשתקע בניו יורק, שם לימד במוסדות שונים ובעיקר בבית המדרש למורים שליד ישיבת רבי יצחק אלחנן.
עם הגיעו לאמריקה הרבה לפרסם ספרות לילדים בשתי הלשונות, עברית ויידיש, שאת ראשיתה עשה עוד באירופה. כן פרסם מאמרים ומסות בענייני חינוך וספרות ילדים. סיפוריו מלאים בדמיון ועשירים בעלילות וסגנונו היה תמציתי ומגובש. הוא התמחה בכתיבת דיאלוגים שנונים וחריפים בין דמויותיו. כתיבתו הייתה אופטימית, תמימה ועם זאת חכמה.
מוריס טייה
מוריס טייה (בצרפתית: Maurice Tillet; 23 באוקטובר 1903 - 4 בספטמבר 1954) היה מתאבק מקצועני בשנים המוקדמות של ההיאבקות הבידורית. מראהו החיצוני היווה בסיס לדמותו של שרק.
חייו
טייה נולד ברוסיה להורים צרפתים ולמד לדבר ב-14 שפות שונות. הוא היה גם משורר וקיווה להיכנס לעסקי המשחק. טייה זכה באליפות העולם של ה-AWA. אחד המהלכים המוכרים שלו היה "חיבוק הדוב".
בשנות העשרים לחייו פיתח טייה מחלה בשם אקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי. במהרה כל גופו השתנה כתוצאה מהמחלה, מה שגרם לכאב נורא לטייה שהחל להקרא בשמות גנאי, והוכרח לעזוב את עיירתו.
כשהוא החל לחפש זהות חדשה, טייה היגר לארצות הברית בשנת 1939 ושם התפרנס מהופעתו והחל להיות מתאבק מקצועי, וכונה " The French Angel " (בתרגום חופשי "המלאך הצרפתי"). דמותו הייתה הצלחה מיידית. שיא הקריירה שלו היה ב-1 באוגוסט 1944 כאשר ניצח את סטיב "המוחץ" קייזי על חגורת האליפות של ה-AWA.
במהרה טייה הפך למבודד, אף על פי שהיו מספר אנשים שהצליחו להתחבר איתו, ביניהם איש העסקים פטריק קלי.
טייה נפטר ממחלת לב בשנת 1954 בגיל 50.
בובי מנגין, שהיה אלוף היאבקות שאל את טייה על ערש דווי אם יוכל לעשות מסיכות מפניו. טייה הסכים ובובי הכין שלוש מסכות. אחת מהן ניתנה לאדם שתרם שנים לאחר מכן את המסיכה למוזיאון יורק ברבל, השנייה הייתה תלויה במשרדו של פטריק קלי והשלישית נתרמה למוזיאון היאבקות באיווה.
תומאזו דה ויו
תוֹמַאזוֹ דֶה וְיוֹ (באיטלקית: Tommaso de Vio או גם קרדינל גַאֶטַנוֹ (Gaetano), קַאֶטַנוֹ (Caetano), קַיֶטַן (Cajetan) או גַיֶטַנוּס (Gaetanus); 20 בפברואר 1469 – 9 באוגוסט 1534) היה פילוסוף, תאולוג, קרדינל איטלקי (מ-1517 עד מותו) ו מ-1508 עד 1518. הוא היה תאולוג מוביל בתקופתו, הידוע כיום בעיקר כדובר ההתנגדות הקתולית לתורתו של מרטין לותר והרפורמציה הפרוטסטנטית בזמן שהיה של האפיפיור באאוגסבורג, ובקרב הקתולים על פרשנותו הנרחבת על מכלול התאולוגיה של תומאס אקווינס.
ביוגרפיה
דה ויו נולד ב, אז חלק מממלכת נאפולי, בשם יאקופו דה ויו (Jacopo de Vio). השם תומאזו היה שמו כנזיר, בעוד ששמותיו הנוספים, קַיֶטַן או גַיֶטַנוּס נובעים מעיר הולדתו. בגיל חמש עשרה הוא נכנס ל והתמסר ללימוד הפילוסופיה של תומאס אקווינס הקדוש, והפך לפני גיל שלושים לדוקטור לתאולוגיה באוניברסיטת פדובה, ולאחר מכן פרופסור למטאפיזיקה.
הוא הופיע ב-1511 כתומך של האפיפיור נגד טענות ועידת פיזה (Conciliabulum of Pisa; 1511–1512), שכונסה על ידי קרדינלים פורשים במטרה להעניש את האפיפיור יוליוס השני, שהתעלם מהקפיטולציות האלקטורליות שקיבל לפני שנבחר. דה ויו חיבר להגנת עמדתו את "מסה על השוואה בין סמכות האפיפיור ושל הוועידות"(Tractatus de Comparatione auctoritatis Papæ et conciliorum ad invicem). הגיב על מסה זו, ודה ויו השיב ב"הִתנַצְלוּת" (Apologia). דה ויו סירב לקבל את טענתו של אלמן לפיה מדיניות הכנסייה חייבת להיות דומה למשטר חילוני, עם מגבלות על השליט. הקנאות שלו בהגנה על זכויות האפיפיור נגד ועידת פיזה, התבטאה בסדרה של כתבים, שספגו גינוי מהתאולוגים של ונשרפו בפומבי בפקודת לואי השנים עשר, מלך צרפת. ב (1512–17) שכינס האפיפיור יוליוס השני כאופוזיציה לוועידת פיזה, מילא דה ויו את התפקיד הראשי. במהלך המושב השני של המועצה, שבו נשא את דברי הפתיחה, הוא הצליח להביא לפרסום צו המכיר בעליונותה של סמכות האפיפיור על זו של הוועידות.
בשנת 1517, מינה אותו האפיפיור לאו העשירי לכומר חשמן (presbyteri cardinal) של ברומא בתמורה לשירותיו. בשנה שלאחר מכן הוא הפך ל. הוא התפטר מתפקיד הבישוף של פלרמו בשנת 1519 כדי להיות, שהעניק לו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלבחירתו שקד דה ויו בקנאות.
בשנת 1518 הוא נשלח כ של האפיפיור ל ולפי רצונו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, הוא הופקד על המשימה לבחון ולבדוק את תורתו של מרטין לותר. לדברי ההיסטוריון האנגלי-צרפתי : "יריביו לא התייחסו ל[לותר] בגסות, הגסות הייתה בצד שלו. אבל הדברים יצאו נגדו, והוא נאלץ להיראות טיפש. בחקירה הנגדית הוא נאלץ לכפור למשל, בסמכותה של ועידה כללית – שהסמכות שלה הייתה קלף המנצח במאבק נגד האפיפיור".
בשנת 1519 עזר דה ויו בניסוח צו הנידוי נגד לותר.
דה ויו הועסק בכמה משאים ומתנים ועסקאות אחרות, כשהוא מוכשר בעסקים כפי שהיה בכתבים. בשיתוף עם הקרדינל ג'וליו דה מדיצ'י בקונקלווה של 1521–1522, הוא הבטיח את בחירתו של אדריאן בוינס (Adrian Boeyens), הבישוף של טורטוסה, לאדריאנוס השישי. דה ויו הייתה השפעה גם תחת האפיפיור קלמנס השביעי. הוא נכלא לתקופה קצרה לאחר ההסתערות על רומא על ידי שארל השלישי, דוכס בורבון (1527), פרש לבישופות שלו לכמה שנים, וחזר לרומא ב-1530, ושב וקיבל את המעמד רב ההשפעה עם האפיפיור קלמנס, שבשמו כתב את ההחלטה הדוחה את הערעור לביטול הנישואים של קתרין מאראגון שהוגש על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה. מונה על ידי קלמנס השביעי כחבר בוועדת הקרדינלים שמונה לדווח על "הפסקת נירנברג", הוא המליץ, בניגוד לדעת הרוב, על ויתורים מסוימים ללותרנים, בעיקר נישואי הכמורה כמו בכנסייה היוונית ואוכריסטיה בשני הסוגים לפי החלטת ועידת בזל.
הקרדינל דה ויו מת ברומא ב-1534.
דעותיו
כפילוסוף וכלוגיקן, דה ויו הגן על רעיון האנלוגיה.
אף שכתאולוג היה דה ויו משכיל מהסוג התומיסטי הישן יותר, עמדתו הכללית הייתה של הרפורמים המתונים של האסכולה אליה השתייך גם רג'ינלד פול, לימים הארכיבישוף מקנטרברי; כלומר, הוא רצה לשמור על מיטב המרכיבים של התחייה ההומניסטית בהרמוניה עם האורתודוקסיה של הכנסייה הקתולית המוארת על ידי הערכה מחודשת של דוקטרינת ההצדקה האוגוסטינית. בתחום הפילוסופיה התומיסטית, הוא הראה עצמאות בולטת של שיפוט, הביע דעות ליברליות על נישואין וגירושין, הכחיש את קיומו של גיהנום חומרי ודגל בחגיגת תפילות בציבור בשפת העם.
כמה דומיניקנים ראו את דעותיו כבלתי תלויות מדי באלו של תומאס הקדוש. ה בפריז מצא כמה מהשקפות אלה הטרודוקסיות (סוטות מהעמדה הרשמית), ובמהדורת 1570 של הפרשנות המהוללת שלו על Summa של תומאס אקווינס, נמחקו הקטעים מעוררי ההתנגדות. ברוח זו הוא כתב פירושים על חלקים של אריסטו ועל Summa של אקווינס, ולקראת סוף ימיו ערך תרגום קפדני של הברית הישנה והחדשה, למעט שיר השירים, נביאים וחזון יוחנן. דה ויו כתב גם חוות דעת בנושאים בעלי חשיבות מעשית, כמו הטיפול בסחורות גנובות שלא ניתן היה לקבוע את הבעלות עליהן.
לרפורמציה הפרוטסטנטית הוא נשאר מתנגד איתן, וכתב כמה יצירות המכוונות נגד מרטין לותר, ולקח חלק חשוב בעיצוב מדיניותם של נציגי האפיפיור בגרמניה. אף על פי שהוא למד בשיטת הסכולסטיקה, הוא זיהה שכדי להילחם ברפורמים הוא יזדקק לידע מעמיק יותר של כתבי הקודש מאשר ברשותו. למחקר זה הוא התמסר בלהט אופייני, כתב פירושים על החלק הגדול של הברית הישנה והחדשה, ובהצגת הטקסט שלהם, שהתייחס אליו בביקורתיות, הרשה לעצמו מרחב פעולה ניכר בחריגה מפרשנויות מילוליות ומסורתיות.
דה ויו מדווח כמי שמצהיר הצהרה שעשויה להיות שנויה במחלוקת:.
בניגוד לרוב הקרדינלים האיטלקיים בתקופתו, דה ויו היה איש של אדיקות מחמירה וקנאות נלהבת. ומנקודת המבט של הרעיון הדומיניקני בדבר ההכרח העליון בשמירה על משמעת כנסייתית, הוא הגן על זכויות האפיפיור והכריז שהאפיפיור צריך להיות "מראה של האל עלי אדמות".
על אקווינס
באמצע המאה העשרים, הגותו של דה ויו הוערכה באופן שלילי על ידי פרשנים קתולים מסוימים, אשר בתגובה נגד ההגות ה, הציגו את דה ויו כאדם הראשון שעשה פרשנויות מוטעות להגותו של תומאס אקווינס.
הכומר הסקוטי כתב ספר משנת 2002, "לאחר אקווינס" (After Aquinas), ותקף את דה ויו על כך. בין היתר, הוא ציטט את, שהגיב לטיעונים לפיהם "פילוסופיה" ו"נצרות" אינן דיסציפלינות תואמות, התקיימה ביהדות ההלניסטית, במחשבה של אבות הכנסייה ובתקופת ימי הביניים דרך חשיבה, שבסיסה החיפוש היווני הקדום אחר סיבה להוויה, שבצדק אפשר לקרוא לה "פילוסופיה נוצרית". בתיאורו של גילסון, היה זה בהגותו של דה ויו שהקשר הזה נשבר לראשונה, שכן דה ויו, בהשפעת ה, צמצם את המטאפיזיקה של תומאס אקווינס של המעשה הקיומי של ההוויה לאונטולוגיה של חומר. דה ויו וממשיכי דרכו, לפי תיאורו של גילסון, ייצגו אפוא את תומאס כמתמקד בצורות ובמהויות של ישויות בלבד, ולא בקיומם של כל הדברים כהשתתפות במציאות הטהורה שהיא אלוהים. לפיכך, עבור גילסון, 'פילוסופיה' ו'נצרות' אינן תואמות רק אם המחשבה הנוצרית מובנת במסורת שלה שלאחר דה ויו - מסורת שהיא גרועה מהמסורת הישנה והייחודית יותר של המחשבה הנוצרית. כתב בספר Surnaturel ("על טבעי", 1946), תיאור של דעותיו של אקווינס על הטבע ועל הטבעי, שהפרשנות של דה ויו לאקווינס, על אף שהייתה בעלת השפעה, היא שגויה. דה לובאק טען שדה ויו התייחס לאקווינס כאל אריסטוטלי, שעבד עם הגדרה של הטבע מהספר "פיזיקה" של אריסטו, שהפכה למעשה את הטבע האנושי למציאות סגורה במהותה בפני עצמה, עם כוחות, רצונות ומטרות פנימיות משלה. דה לובאק לא חשב שאקווינס הוא אריסטוטלי, וההגות הקתולית שלאחר מכן יצרה פירושים שגויים של התיאור של תומאס אקווינס על הקשר בין הטבע לחסד.
בשנת 2006, ערערו וחוקרים אחרים על ההערכה השלילית של עבודתו של דה ויו שנעשתה על ידי לובאק וגילסון. מקאינרני כתב שהביקורות על דה ויו למעשה אינן נתמכות בראיות מיצירותיו, ויתרה מכך שלא מדובר בדה ויו אלא בגילסון שהפרשנות שלו לאקווינס היא סטייה מאמונותיו של האחרון עצמו.
אחרים
ברוס מצגר כתב שהפרשנויות המקראיות של דה ויו היו "מודרניות" באופן מפתיע, קודמות לביקורת המקרא. דה ויו הציף מחדש ספקות נוצריים מוקדמים יותר באשר לזהותם כשליחים של המחברים של איגרת יעקב, איגרת יהודה, איגרת יוחנן השנייה ואיגרת יוחנן השלישית, כמו גם התנגדות שאת האיגרת אל העברים כתב פאולוס, עמדות שלהן מסכימים החוקרים המודרניים.
ניר שביב
ניר יוסף שביב (נולד ב-6 ביולי 1972 באית'קה, ניו יורק) הוא פרופסור לפיזיקה במכון רקח שבאוניברסיטה העברית בירושלים. חוקר בתחומים של אסטרופיזיקה ושינוי אקלים.
ביוגרפיה
שביב גדל בחיפה. בנם של הפיזיקאי גיורא שביב והארכיטקטית עדנה שביב.
בהיותו בתיכון סיים תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה בפקולטה לפיזיקה בטכניון ובזמן שירותו הצבאי בחיל המודיעין סיים את מרבית חובותיו לתואר שני. לאחר שחרורו עשה את הדוקטורט בטכניון באסטרופיזיקה, אותו סיים ב-1996. בהמשך עשה פוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה ופוסט דוקטורט שני במכון הקנדי לאסטרופיזיקה תאורטית באוניברסיטת טורונטו. בין השנים 2010 ל-2014 כיהן כיו״ר המועצה המתאמת של ארגוני הסגל הבכיר בארץ. החל משנת 2014 חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג׳רזי. בין השנים 2014–2018 כיהן כיו״ר מכון רקח לפיזיקה.
שביב נשוי ואב לשניים. אביו, פרופסור גיורא שביב, אימו פרופסור עדנה שביב, שניהם מכהנים בטכניון. אחיו הם: ד"ר גיא שביב וד"ר אילן שביב.
מחקר
בתחום האסטרופיזיקה, שביב התפרסם לאחר שהראה שבהירות אדינגטון (ע"ש ארתור אדינגטון) אינו גבול עליון כפי שחשבו. דהיינו, גופים שונים יכולים להאיר בעצמת הארה גבוהה יותר ללא שהם יתפרקו כתוצאה מלחץ הקרינה. זאת מפני שגופים המאירים בעצמה גבוהה מפתחים אי-יציבויות המורידות את האטימות הממוצעת של החומר. בכך הסביר שביב כיצד יכול היה הכוכב אטא קארינה להאיר פי כחמישה יותר מאשר גבול אדינגטון, או כיצד נובות יכולות להאיר בעצמה גבוהה כל כך.
שינויי אקלים
שביב התפרסם בעיקר בזכות ההיפותזה שלו בדבר קרניים קוסמיות והתרומה שלהן לשינויי אקלים. בשנת 2002, העלה שביב את ההשערה כי מעבר דרך החלקים הספירליים של שביל החלב הוא הגורם לתקופות הקרח הגדולות במשך מילארד השנה האחרונות. בעבודה מאוחרת יותר בשיתוף עם יאן ויזר הם הציבו רף השפעה מקסימלי נמוך במיוחד לתרומה של פחמן דו-חמצני לשינויי אקלים, זאת על יסוד העובדה ששינויי הטמפרטורה בחצי מיליארד השנים האחרונות הם ללא מתאם עם שינויי כמות הפחמן דו-חמצני, אך הם עם מתאם משמעותי עם שינויי שטף הקרינה הקוסמית.
וכך נטען זה קורה בפועל:
קרינה קוסמית, חלקיקים טעונים המתפזרים בתווך הבין-כוכבי ומקורם בסופרנובות, חודרים גם את האטמוספירה של כדור הארץ ולוקחים חלק ביצירת גרעיני התעבות של עננים סביב יונים. כאן משתלבת השפעת השמש. שמש פעילה יותר, משמעה רוח השמש חזקה יותר שמפזרת ביתר יעילות את חלקיקי הקרינה קוסמית ופחות מהם חודרים מבעד לאטמוספירה. פחות יונים באטמוספירה פירושו פחות עננים וצבעם פחות לבן. ככל שיחס האלבדו של משטח, במקרה שלנו, עננים, קטן, כך יכולת ההחזר של קרינה אלקטרומגנטית שלו קטן. וכך יותר קרינת שמש חודרת את האטמוספירה ומחממת את פני כדור הארץ. ולהפך. שמש פחות פעילה, רוח שמש חלשה יותר, יותר חלקיקי קרינה קוסמית באטמוספירה של כדור הארץ, יותר עננים, צבעם לבן יותר, פחות קרינת שמש חודרת אטמוספירה - פני כדור הארץ מתקררים.
על רקע מסקנות עבודה זו ואחרות, שביב הצטרף לאלו הטוענים כי לא ניתן להוכיח שהעלייה בטמפרטורה במאה ה-20 נובעת ברובה מעליית כמות גזי החממה, ולמעשה, יותר סביר להניח שחלק לא מבוטל מהעלייה נבע מהתגברות בפעילות השמש ומכאן שהרגישות האקלימית להכפלת הריכוז של פחמן דו-חמצני באטמוספירה לעומת העידן הטרום תעשייתי לא תעלה את הטמפרטורה הממוצעת על פני כדור הארץ ביותר ממעלה וחצי.
פרסום מאמרו של שביב עם יאן וייזר, גרר טענות-נגד מחוקרים אחרים. בין השאר, פרסם סטפן רמסטורף, ביחד עם מספר רב של מחברים, מאמר המתנגד לטענות על מעבר בזרועות שביל החלב. מאמר נוסף כנגד טענות שביב פורסם על ידי רויאר ואחרים. טענות אלה נענו על ידי שביב ווייזר, ללא תגובות נוספות.
שביב הוא אחד המדענים שרואיינו לסרט "התרמית הגדולה של ההתחממות העולמית" בהפקת ערוץ 4 הבריטי. בסרט הוא מצוטט כמי שאומר: "לפני מספר שנים גם אני הייתי מאשים את הפחמן הדו-חמצני. למה? כי בדיוק כמו שאר הציבור אני האמנתי לתקשורת".
כנגד אחת מהשערותיו של שביב, בנוגע לתרומת פעילות השמש להתחממות במאה ה-20, פרסמו מייק לוקווד וקלאוס פרוליך ניתוח שביצעו לגבי רמת קרינת השמש במשך 25 השנים האחרונות. לטענתם פעילות השמש נמצאת בירידה קבועה מאז 1985 ולעומת זאת הטמפרטורה הגלובלית ממשיכה לעלות. שביב טוען מצדו כי ניתוחם של לוקווד ופרוליך מוטעה מכמה היבטים. ראשית, רק בשנת 1992 הייתה הרמה הנמוכה ביותר של פעילות, מה שתרם להתחממות של שנות ה-90. שנית, היות ששינויים במאזן האנרגיה בטווח הקצר נספגים על ידי האוקיינוסים, נוצר פער זמנים בין השינויים בקרינה לבין ההשפעה על הטמפרטורה הגלובלית (כמו ההשהייה בין שיא הקרינה ביום המתקבל בצהרי היום ולבין שיא החום מספר שעות מאוחר יותר, או בין שיא הקרינה בסוף יוני ושיא החום חודש מאוחר יותר). בעוד שמקסימום הקרינה ב-2001 היה נמוך יותר מזה של 1990, בשנות התשעים עדיין חלה התחממות אולם התחממות זו הפסיקה בערך ב-2002. מכאן שלוקווד ופרוליך לא לקחו בחשבון את קיבול החום של האוקיינוסים. שביב צפה שעד 2100, הטמפ׳ תעלה בכמעלה עד מעלה וחצי.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
אמנדה רוט
אמנדה רוט (באנגלית: Amanda Root; נולדה ב-1963) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
רוט מוכרת מתפקידה כאן אליוט בעיבוד של ה-BBC משנת 1995 לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן, מתפקידה בסדרה הקומית הבריטית "All About Me" לצדו של ריצ'רד לומסדן, ומתפקידה כמדבבת של סופי בסרט על פי ספר הילדים "העי"ג" מאת רואלד דאל.
ביוגרפיה
רוט נולדה בצ'למספורד שבאסקס. היא למדה בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art". התחלת הקריירה שלה כשחקנית הייתה ב-1983 כשהופיעה בתפקיד אסי במחזה "The Devil's Disciple" מאת ג'ורג' ברנרד שו שהועלה ב"לידס פלייהאוס".
בין השנים 1983 ו-1991 הופיעה רוט עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד אפון אייבון ובלונדון. בין התפקידים שגילמה היו יוליה לצדו של דניאל דיי-לואיס כרומיאו; היא גילמה דמות צעירה מאוד של ליידי מקבת'; גילמה את קרסידה לצדו של רייף פיינס כטרוילוס ואת רוזלין גילמה שוב לצדו של פיינס בתפקיד ברוון.
ב-1995 כיכבה בסרט "אהבה כמוסה" בתפקיד הראשי של אן אליוט לצדם של קירן היינדס ושל ג'ון וודוויין. הסרט שהופק בתחילה לטלוויזיה הוקרן מאוחר יותר באולמות הקולנוע. הסרט הוא עיבוד לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן, והיה התפקיד הראשי הראשון שלה בסרט קולנוע.
באוקטובר 2008 זכתה לשבחים והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה כשרה בהפקה של האולד ויק בטרילוגיה "The Norman Conquests" מאת אלן אייקבורן בבימויו של מתיו וורקוס.
ב-2006 הקליטה גרסה מלאה של הרומן "ג'יין אייר" מאת שרלוט ברונטה בהוצאת Naxos. ההקלטה היא באורך של 20 שעות ושלושים דקות. (ISBN 978-962-634-357-9) ביולי 2004 יצא לאור בהוצאת "Hodder & Stoughton Audiobooks" הקלטה שלה של גרסה מקוצרת לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן. (ISBN 1-84456-035-X)
בנובמבר 2007 שיחקה בסדרת תסכיתי דרמה לרדיו 4 של ה-BBC עיבוד לרומן "Pin to See the Peep Show" מאת פ. טניסון ג'סי. בדצמבר 2007 השתתפה בעיבוד לרדיו של המחזה "סוס-נדנדה" מאת ארנולד וסקר, שהוזמן לציון 75 שנה ל-BBC World Service. באותה שנה שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "הכלה השודדת" ששודר בCBS, ומבוסס על הספר באותו שם פרי עטה של מרגרט אטווד שיצא ב-1993.
בסדרה "Hopes and Desires" של רדיו ה-BBC השתתפה רוט בקומדיה "Catching Heathcliff" מאת ניק וורברטון, בתפקיד לינדזי, בחורה רומנטית ללא תקנה המשתוקקת לפגוש את בן דמותו של היתקליף (גיבור הרומן "אנקת גבהים"). התוכנית שודרה ב-15 בינואר 2008.
בתסכית רדיו של ה-BBC משנת 1997 גילמה את פאני גיבורת הרומן "מנספילד פארק" מאת ג'יין אוסטן.
תפקידים בתיאטרון
בתיאטרון שיחקה בתפקידים הבאים:
ביקור אייכמן בארץ ישראל (1937)
הרקע לביקור
ההשמדה הכוללת של היהודים לא תוכננה על ידי הנאצים עם עלייתם לשלטון בשנת 1933, אלא הלכה והתגבשה במהלך השנים (ביחד עם החמרת הרדיפות והנוֹגְשׂוֹת) עד שלקראת ובמהלך פלישת הנאצים לברית המועצות החלו המבצעים הראשונים של רצח המונים לבורות הירי. השלב הראשון, החל ממועד עלייתם של הנאצים לשלטון ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, היה שלב עידוד הגירתם של היהודים מגרמניה. בשלב זה ראו הנאצים את ההגירה לארץ ישראל כאחד הצעדים הראויים להשגת מטרתם לסילוק היהודים מגרמניה. ההיסטוריון שלמה אהרונסון כתב על כך:
ליאופולד פון מילדנשטיין, שעמד בראש המחלקה היהודית (Judenreferent) שהוקמה באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס, צידד ברעיון זה ואף ביקר, לפני מינויו כראש המחלקה, בארץ ישראל. בתקופה בה שירת כמנהל המחלקה היהודית הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד הגירת היהודים לארץ ישראל, ופיתח קשרים חיוביים עם הארגונים הציוניים. אנשי האס אס הונחו גם הם לעודד את פעילותם של הציונים בתוך הקהילה היהודית, כמועדפים בעיניהם על פני המתבוללים, ובעיקר על פני הסוציאליסטים, בהם ראו הנאצים סכנה אמיתית. גם לאחר שסעיף 4 (1) בחוקי נירנברג, אסר על היהודים להניף את הדגל הגרמני, בא סעיף 4 (2) שהתיר להם להניף דגל ב"צבעים היהודיים", משמע - הדגל הציוני.
לאחר סכסוך עם ראש האס דה, ריינהרד היידריך, בשנת 1936, פוטר מילדנשטיין מתפקידו באס דה. סיבת הפיטורים הייתה דעת הממונים עליו שהגירת היהודים לא התקדמה בקצב מהיר דיו. במקומו נתמנה לעמוד בראש המחלקה היהודית הרברט האגן. עם עזיבתו חל שינוי במדיניות המחלקה, שהתאפיין בפרסום מנשר המזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהקמת מדינה יהודית חזקה במזרח התיכון, שנכתב על ידי מומחה אחר לעניינים יהודיים שהצטרף למחלקה – אדולף אייכמן, שעתיד למלא תפקיד מכריע בפתרון הסופי.
באפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול, שלדעת הרברט האגן יכולה הייתה להיות לו השפעה על אפשרות היותה של ארץ ישראל יעד להגירה המונית של יהודים מגרמניה. בפברואר 1937 נפגשו האגן ופקודו אייכמן עם יהודי מארץ ישראל בשם פייבל פולקס, במסעדת יינות בשם "Traube" ("פרי הגפן") בגן החיות בברלין. הקשר עם פולקס נוצר באמצעות ד"ר פרנץ רייכרט (Franz Reichert), נציג סוכנות הידיעות הגרמנית בארץ ישראל, ששימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה ביישוב היהודי בארץ. ד"ר רייכרט התרשם שפולקס ממלא תפקיד חשוב בארגון "ההגנה", תיאר אותו בפני הנאצים כבכיר בפיקוד ההגנה והציע להאגן ואייכמן להפגש עמו כדי לעמוד על מצב הדברים בארץ ולשמוע מפיו על עסקה שבה ישולם להם נתח מכספי הסכם ההעברה, והם מצדם יגבירו את זרם העולים לארץ לכדי 50,000 עולים בשנה ויתירו לכל עולה להוציא מגרמניה 1,000 לירות שטרלינג, כדי להשביע את רצון שלטונות המנדט שהעולים יהיו בעלי הון. פולקס הגיע לפגישה בלווית הברון אוטו פון בודלשווינג (Otto von Bodelschwingh), שהיה בעל עסק לחומרי בנין בחיפה אך שימש כסוכן של האס דה למידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל. פולקס שלט היטב בשפה הגרמנית אך העדיף לדבר באנגלית כדי להרוויח זמן למתן תשובות. המתורגמן היה פון בודלשווינג. לאחר שפולקס פירט באוזני שני הנאצים את הצעתו ואמר שההגנה מבקשת להגיע במהירות לרוב יהודי בארץ ישראל, והצהיר, לפי מה שאייכמן יספר בעתיד בחקירתו במשטרת ישראל ובעדותו במשפטו, על נכונות "ההגנה" לפעול למען הביון הגרמני כשם שהיא פועלת עבור הבריטים והצרפתים. בסיום הפגישה נתן להם פולקס רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם, והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו. בזה תמה הפגישה. בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון וכן להפגש שנית עם פולקס ולנסות להפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, מנהיג המרד הערבי. ראש האס דה ריינהרד היידריך נתן את אישורו לביקור.
הביקור שנקטע
ב-2 באוקטובר 1937 הגיע אדולף אייכמן, יחד עם מפקדו הרברט האגן, בספינה הרומנית "רומניה" שהפליגה מנמל קונסטנצה, לנמל חיפה. הכיסוי לביקור היה שאייכמן הוא עיתונאי מהעיתון ברלינר טאגבלאט (יומון ברלין) והאגן, שהיה אז בן 24, הוא סטודנט.
פגישה בקהיר
לימים, כעבור כשלושים שנה, תתברר זהותו של פייבל פולקס ובריאיון לעיתונות יספר כי היה אכן חבר ב"הגנה", אך לא בכיר בה, כי יוזמתו הייתה יוזמה פרטית משלו בניסיון לחלץ יהודים מגרמניה הנאצית, וכי לא הזמין את אייכמן לארץ ישראל אלא פעל לסלקו ממנה כדי למנוע את פגישתו עם המופתי ושילם 20 לא"י לאיש משטרה בריטי כדי לסלקו מחיפה.
עצירה בתל אביב
לקראת משפט אייכמן צצו שמועות שבנוסף לביקורו בקהיר ובנמל אייכמן עצר בתל אביב, הדבר לא אושר מדברי אייכמן אבל עוברי אורח כן מעידים בעיתון "העולם הזה" על הופעתו באזור כיכר דיזנגוף.
לאחר הביקור
למרות ששהה בארץ ישראל זמן קצר ביותר ראה אייכמן את עצמו כמי שיכול להביע דעה על המצב בארץ. את דעתו על היישוב היהודי בארץ הביע אייכמן בדו"ח שהגיש לממונים עליו בשובו לגרמניה. בדו"ח זה, שהוגש כראיה במשפט אייכמן, תיאר אייכמן את המצב הכלכלי בארץ ישראל כנטול תקווה. הוא כתב על אנדרלמוסיה כלכלית, אותה ייחס לעובדה ש"היהודים מרמים איש את אחיו כי אין להם "אריים" אותם ירמו. בירושלים קיימים ארבעים בנקים של יהודים, החיים מהונאת בני גזעם".
ההיסטוריון שלמה אהרונסון כתב כי ההיסטוריון מיכאל וילט (Michael Wildt) סבור שכישלון השליחות לארץ ישראל גרם לדעיכת הציפיות של האס אה מארץ ישראל ומהציונים, ובראשית 1938 הורה היטלר להמשיך במדיניות ההגירה "בלי לתת את הדעת לארץ הקולטת". אהרונסון עצמו סובר כי נטישת הרעיון של היותה של ארץ ישראל היעד העיקרי של ההגירה בעיני הנאצים, נבע גם מן המרד הערבי שהתחולל באותם ימים ומהאפשרות כי לאור החלטות ועדת פיל תוקם מדינה יהודית רק על חלק קטן מן הארץ". בין כה לכה תכפו המאורעות; באוקטובר 1938 אירע גירוש זבונשין ולאחריו התחולל ליל הבדולח ורדיפת היהודים הפכה לקיצונית יותר ויותר. במקביל התרחשו בזירה הבינלאומית המאורעות שהובילו למלחמת העולם השנייה; ועידת מינכן, מסירת חבל הסודטים לגרמניה ולבסוף ההשתלטות על צ'כוסלובקיה וחלוקתה. לאחר שפרצה בהמשך מלחמת העולם השנייה, לא היה כבר מקום לדבר על הגירת היהודים לטריטוריה שבשליטה בריטית, ובהמשך הוכרע גורל היהודים מהגירה להשמדה.
קמפבל סקוט
קמפבל סקוט (באנגלית: Campbell Scott; נולד ב-19 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מדבב, במאי ומפיק אמריקאי. ידוע בעיקר ממשחקו בסרטים "שמיים מגינים מעל", בתור ריצ'רד פארקר בסרטים "ספיידרמן המופלא" ו"ספיידרמן המופלא 2", בתור ד"ר לוייז דודג'ון בסרט "עולם היורה: עולם חדש" ובסדרות הטלוויזיה "רופא להשכיר", "בית הקלפים" ו"Damages".
ביוגרפיה
סקוט נולד ביולי 1961 בניו יורק לשחקן ג'ורג' סי. סקוט ולשחקנית קולין דיוורסט. יש לו אח אחד, אלכסנדר ואחות למחצה, השחקנית דוון סקוט. הוא התחנך בתיכון ג'ון ג'יי בניו יורק לצידו של השחקן והבמאי סטנלי טוצ'י ובהמשך למד באוניברסיטת לורנס עד לסיום הלימודים ב-1983.
את משחקו החל ב-1986 בתפקיד קטן בסדרה פרקליטי אל איי וכעבור שנה שיחק בסרט הפשע חמש פינות של טוני ביל בתור שוטר. ב-1990 שיחק בסרט Longtime Companion וכעבור שנה שיחק בסרטו של ג'ואל שומאכר בחירתה של אהבה, לצד ג'וליה רוברטס ווינסנט ד'אונופריו וגם לצד אמו, קולין דיוורסט.
וירג'יניה דנקל
וירג'יניה רות "ג'יני" דנקל (באנגלית: Virginia Ruth "Ginny" Duenkel; נולדה ב-7 במרץ 1947) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות מהן אחת זהב ושיאנית עולם.
קמפבל סקוט
ביוגרפיה
ב-2002 שיחק בסרט Roger Dodger בתור רוג'ר סוונסון ועל תפקידו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר ממועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית.
וירג'יניה דנקל
ביוגרפיה
דנקל נולדה בווסט אורנג', ניו ג'רזי. היא התאמנה במועדון השחייה של "Summit YMCA", תחת הדרכתו של פרנק אלם כ-50 מייל מביתה.
קמפבל סקוט
ביוגרפיה
בשנת 2018 ביצע הופעת אורח בסדרת הקומדיה האפלה "דיאטלנד" מבית רשת AMC, בדמותו של סטנלי אוסטין.
ב-2022 הופיע בתור הנבל הראשי, ד"ר לואיס דודג'סון בסרט "עולם היורה: עולם חדש", תפקיד אותו ביצע בסרט הראשון השחקן קמרון ת'ור (המרצה מאסר).
וירג'יניה דנקל
ביוגרפיה
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה דנקל במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:49.1 דקות.
קמפבל סקוט
חיים אישיים
סקוט נשוי, אב לשני ילדים. הוא מתגורר עם משפחתו בצפון-מערב קונטיקט.
וירג'יניה דנקל
ביוגרפיה
המשחים החזקים של דנקל, 200 מטר גב ו-1500 מטר חופשי לא נערכו באולימפיאדה באותה תקופה למרות זאת באולימפיאדת טוקיו (1964) היא זכתה ב-2 מדליות מהן אחת זהב ואחת ארד. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:43.3 דקות, לפני שיאנית העולם מרילין רמנובסקי (4:44.6 דקות) וטרי לי סטיקלס (4:47.2 דקות) שתיהן חברותיה לנבחרת ארצות הברית, רביעית סיימה השחיינית הגדולה דון פרייזר מאוסטרליה (4:47.6 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.0 דקות, אחרי קאתי פרגוסון בת ארצה שקבעה שיא עולם חדש של 1:07.7 דקות וקיקי קארון מצרפת (1:07.9 דקות).
עלי אל-בולייהי
עלי האדי אל-בולייהי (בערבית: علي هادي البليهي בתעתיק: עלי האדי אלבליהי; נולד ב-21 בנובמבר 1989 בנג'ראן שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
אל-בולייהי החל את הקריירה המקצוענית שלו באל-אמל ובא-נהדה מהליגות הנמוכות בערב הסעודית.
ב-21 ביוני 2017 חתם אל-בולייהי על חוזה לשלוש עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית
ב-15 במאי 2018 ערך אל-בולייהי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-0 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, בו ערך הופעה אחת, ובגביע אסיה 2019, בו ערך ארבע הופעות.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
פרדיננדו קארולי
פרדיננדו קארולי (איטלקית: Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli) (9 בפברואר 1770 - 17 בפברואר 1841) היה אחד המלחינים המפורסמים ביותר לגיטרה קלאסית. כמו כן חיבר את שיטת הלימוד השלמה הראשונה לגיטרה קלאסית, הנמצאת בשימוש עד היום. הוא כתב מגוון יצירות לגיטרה קלאסית, ביניהן קונצ'רטי ויצירות קאמריות. קארולי היה מלחין פורה ביותר, וחיבר יותר מ-400 יצירות לגיטרה, ועוד רבות אחרות לשילובים של כלים אחרים עם גיטרה.
שנותיו המוקדמות
קארולי נולד בנאפולי ב-9 בפברואר 1770. אביו, מיקלה, היה מורה ידוע, מזכיר לנציג הרשות הנפוליטנית. כמו רבים מבני תקופתו, למד את תאוריית המוזיקה מפי כומר, שהיה גם מוזיקאי חובב. כלי הנגינה הראשון של קארולי היה הצ'לו, אך כאשר היה בן 20 גילה את הגיטרה, והקדיש את חייו ללימודה וקידומה. באותה עת לא נמצאו מורי גיטרה מקצועיים בנאפולי, וקארולי פיתח שיטת נגינה משלו.
קארולי היה מבצע מחונן. הופעותיו בנאפולי היו כה פופולריות, שבמהרה החל להופיע ברחבי אירופה. בשנת 1801 נישא לאישה צרפתייה, מארי-ז'וזפין בוייר, ולזוג נולד בן. כמה שנים מאוחר יותר החל קארולי להלחין במילאנו, ויצירותיו הופיעו בפרסומים מקומיים. לאחר רצף הופעות מוצלח ביותר בפריז, החליט קארולי לקבוע את מושבו שם. באותה עת הייתה העיר ידועה כ"בירת המוזיקה" של העולם, וקארולי נותר בה עד סוף ימיו. ב-1810 פרסם את יצירתו המשפיעה ביותר, "Method, op. 27", המשמשת עד היום ללימוד גיטרה קלאסית.
הוראה
רבות מהיצירות, המקובלות כיום כחשובות ביותר של קארולי, נדחו על ידי המוציאים לאור, שחשבו אותן לקשות מדי להאזנה. סביר להניח, כי לא מעט יצירות מופת אבדו בדרך זו. בעקבות הדחיות הרבות, החל קארולי לפרסם את יצירותיו בעצמו. למרות זאת, רוב יצירותיו השורדות הן אלה, שנחשבו ל"בטוחות" מספיק כדי להתקבל לפרסום אצל המוציאים לאור, בעיקר לצורך לימוד טכניקות או לימוד יסודות הנגינה בגיטרה. חרף תלמידיו ותומכיו הרבים, החל קארולי להאמין כי אינו זכאי למוניטין המרשימים שלו, כיוון שרוב יצירותיו הגדולות לא זכו לפרסום.
כיון שהוגבל בעיקר ליצירות פשוטות, חיבר קארולי את המתודה לגיטרה קלאסית, "Harmony Applied to the Guitar", אוסף יצירות המשמשות ללימוד עד היום. באותה עת זכתה המתודה לעניין רב, והודפסו מהדורות רבות שלה. קארולי הלחין גם כמה יצירות לגיטרה ופסנתר יחד עם בנו, גוסטבו, שהיה מלחין מחונן.
שינויים מבנים לגיטרה
עד תחילת המאה ה-19, התפתחה הגיטרה מכלי דמוי-לאוטה, לכלי הדומה לגיטרה המודרנית, בעלת גוף שטוח, צוואר ארוך ופתח תהודה עגול במרכזה. אולם היו עדיין הבדלים. ייתכן כי לגיטרה הראשונה של קארולי היו חמישה זוגות מיתרים, ולא שישה מיתרים בודדים, בדומה לקתרוס ולויהואלה. זיווג המיתרים הפיק צליל עשיר ומהדהד בפריטה על כל המיתרים, אך האפקט היה חלש יותר בפריטה על מיתר בודד, הנפוצה יותר ביצירות הקלאסיות. זאת בניגוד ללאוטה, שסידור המיתרים בה דומה, אך לעיתים נדירות פורטים על כל מיתריה בבת אחת. כמו כן, גוף הגיטרה היה קטן ושטוח יותר, והפיק צליל פחות מהדהד, המזכיר צליל של כינור או יוקולילי. בנוסף, מפתחות הכיוון של הגיטרה לא היו מכניים, אלא מבוססי חיכוך, כמו אלה של הויולה או הקתרוס. מפתחות כיוון מכניים שולבו בגיטרה רק לפני כמאה שנים, הרבה לאחר זמנו של קארולי.
בשלב מאוחר של חייו, סייע קארולי, יחד עם יצרני הגיטרות ונגניהן הצרפתים אנטוניו דה טורה ז'ורדו ולקוטה, להפוך את הגיטרה לכלי הגדול והרזוננטיבי יותר המוכר לנו כיום. הם עשו זאת על ידי הגדלת הבליטות בצידי הכלי, וכך הגדילו את נפח הכלי ואת שטח הפנים שלו. מאוחר יותר, סייע ז'ורדו ליצור את הצורה המודרנית של גיטרת הפלמנקו, צורה קלה וקטנה יותר מהגיטרה הקלאסית, ולה צליל בהיר יותר.
סטית תומפסון
סטית תומפסון (באנגלית: Stith Thompson; 7 במרץ 1885 – 10 בינואר 1976) היה פולקלוריסט אמריקאי, הידוע בעיקר בתרומתו לסיווג ארנה-תומפסון ולאינדקס המוטיבים של הספרות העממית, כלי מחקר באתנופואטיקה המשמשים לקטלוג של מעשיות ומוטיבים ספרותיים.
ביוגרפיה וקריירה אקדמית
נולד בשנת 1885 בעיירה הזעירה והעתיקה בלומפילד בקנטקי, ובהיותו בן 12 עברה משפחתו לגור באינדיאנפוליס. בשנים 1903 עד 1905 למד באוניברסיטה הפרטית באטלר באינדיאנפוליס, עד שעבר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1909. בשנתים שלאחר מכן היה מורה בבית הספר התיכון לינקולן בפורטלנד, אחד מבתי הספר הציבוריים הראשונים שהוקמו ממערב למיסיסיפי. בתקופה זו למד נורווגית מחוטבי-עצים מהגרים. בשנת 1912 קיבל את התואר השני שלו בספרות אנגלית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1912 עד 1914 למד לדוקטורט באוניברסיטת הרווארד, בהנחיית הפרופסור לספרות ג'ורג' ליימן קיטרג'. כותרת הדיסרטציה שלו הייתה "מקבילות ושאילות מאירופה במעשיות אינדיאניות צפון-אמריקאיות". ההשראה לנושא זה באה מאבחנתו של תומפסון שמעשיה המסופרת אצל אינדיאנים משבט הצ'יפווי בססקצ'ואן נגזרה מסיפור סקנדינבי מקביל.
בשנים 1914 עד 1918 היה מרצה לספרות באוניברסיטת טקסס באוסטין, ובשנת 1921 התמנה לפרופסור במחלקה לספרות באוניברסיטת אינדיאנה. הוא אסף וקיטלג בלדות, מעשיות, משלים, פתגמים וחידות. עבודה זו הוליכה אותו לבסוף לפרסום אינדקס המוטיבים של הספרות העממית בשנת 1955.
בשנת 1928 פרסם את סיווג ארנה-תומפסון לטיפוסי מעשיות, שאותו תרגם מספרו של הפולקלוריסט הפיני אנטי ארנה, אך גם הרחיב אותו בממצאים משלו.
בשנת 1946 התפרסם ספרו "המעשייה העממית" ("The Folkstale"), שבו נעזר בסיווג כדי לתמוך בטענותיו לחשיבות המעשייה העממית בתרבות האנושית, ולאוניברסליות של טיפוסי מעשיות ומוטיבים רבים.
השפעות ומורשת
הפולקלוריסט אלן דונדס מאוניברסיטת  קליפורניה בברקלי כינה את סיווג ארנה-תומפסון "אחד הכלים השימושיים ביותר בארסנל של הפולקלוריסט המקצועי כעזר למחקר".
בשנים 1952 עד 1954 היה תומפסון המנחה לדוקטורט של הפולקלוריסט הישראלי דב נוי. מאוחר יותר הקים נוי את ארכיון הסיפור העממי בישראל, שבו הטמיע את אינדקס ארנה-תומפסון, וכן כתב אינדקס מוטיבים ספרותיים בתלמוד.
טבעות בורומאיות
בתורת הקשרים המתמטית, טבעות בורומאו הן שזר המורכב משלושה מעגלים טופולוגיים הכרוכים זה בזה באופן שהוצאת כל אחת מהטבעות משחררת את הקשר בין שתי האחרות. הטבעות קרויות על שם חלק משלט האצולה של בית בורומאו ממילאנו של המאה ה-15.
תכונות מתמטיות
למרות שהתמונה האופיינית של הטבעות (למעלה משמאל) מציגה שלוש טבעות גאומטריות קשיחות, צורה זו אינה אפשרית במציאות, כפי שאפשר לראות מן הדיאגרמה של השזר: אם מעגלים 1 ו-2 נוגעים זה בזה בנקודות החיתוך המופיעות בציור, אז יש מישור יחיד או כדור יחיד העובר דרך שניהם. בשני המקרים המעגל השלישי אינו יכול לחתוך את המישור או את הכדור הזה ארבע פעמים בלי להיות מוכל בו, ובמקרה זה לא יוכל לעבור לפני ואחרי שתי הטבעות האחרות לסירוגין. אכן, טבעות בורומאו עגולות ממתכת דקה יהיו מוכרחות להתעקם.
לעומת זאת, אפשר לממש את השזר באמצעות אליפסות (ציור שלישי). את אלו אפשר לבחור עם אקסנצטריות קטנה ככל שנרצה, כך שהן קרובות ככל שנרצה למעגלים.
התרת השזר
ממבט ראשון נראה "מובן מאליו" שלא ניתן להתיר את שלוש הטבעות (כלומר, להרחיק אותן זו מזו, לאחר סדרה של עיוותים, בלי לאפשר לשתי מסילות לחצות זו את זו במרחב). עם זאת, ההוכחה המתמטית של עובדה זו אינה טריוויאלית, והיא דורשת כלים מתוחכמים מטופולוגיה אלגברית או מתורת הקשרים. הדרך הפשוטה ביותר היא להתבונן בחבורה היסודית של המרחב המשלים לשתי טבעות נפרדות, שהיא - לפי משפט סייפרט-ואן קמפן - חבורה חופשית על שני יוצרים a,b, ובה המסילה השלישית מתאימה לקומוטטור כפי שאפשר לראות מן הדיאגרמה (מעל הראשונה, מעל השנייה, מתחת לראשונה, מתחת לשנייה). הקומוטטור אינו טריוויאלי בחבורה, ולכן אי אפשר להתיר את הטבעת השלישית משתי האחרות.