cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס סאמנר
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הנהיג סאמנר את התנועה הרפובליקנית הרדיקלית אשר ביקרה את הנשיא אברהם לינקולן על שהיה רכרוכי בניהולו את המלחמה נגד הקונפדרציה בניסיונו לא לפגוע במרכזי אוכלוסין. במקביל, סאמנר עבד יחדיו עם לינקולן בנוגע ליחסי החוץ של ארצות הברית ופעל למנוע מהממלכה המאוחדת והקיסרות הצרפתית השנייה מלהתערב במלחמת האזרחים לטובת הקונפדרציה. לאחר המלחמה סאמנר אפילו הציע שבריטניה תשלם בפיצויים על תקריות ימיות בכך שתעניק את מושבותיה הקנדיות לארצות הברית. לצד תדיאוס סטיבנס, סאמנר התנגד לתוכנית השיקום של הדרום שהונהגה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
אף על פי שסאמנר תמך ברכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית, הוא התנגד בצורה חריפה לסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית (נודעה באותה התקופה על שם בירתה, סנטו דומינגו). לצד מספר סנאטורים נוספים, סאמנר הנהיג את המאבק בקונגרס בנוגע לסיפוח נגד מדיניותו של הנשיא יוליסס ס. גרנט. בתגובה סאמנר הודח מתפקיד ראש הוועדה המנהלית ליחסי חוץ בידי הנשיא ומזכיר המדינה המילטון פיש. סאמנר איבד את מעמדו במפלגה הרפובליקנית כאשר תמך במועמד המפלגה הרפובליקנית - ליברלית, הוראס גרילי, במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1872. סאמנר נותר סנאטור ונפטר כעבור שנתיים. משנת 1867 ועד לפטירתו היה סאמנר חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
שנותיו הראשונות וחינוכו
לאחר סיום לימודיו בשנת 1834, סאמנר החל בפעילות עסקית בתור עורך דין פרטי לצד ידידו הקרוב ג'ורג' סטילמן הילארד. בשנת 1837 יצא סאמנר לטיול באירופה. תחילה הגיע אל לה האבר, ממלכת צרפת ובהמשך ביקר במוזיאון הלובר בפריז. תוך שישה חודשים דבר צרפתית בצורה שופטת ולמד על ההיסטוריה של הדין הפלילי. בהמשך ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שם פגש בהנרי ברוגהאם, הברון הראשון מברוגהאם וואוש, לשעבר הלורד צ'נסלור של בריטניה. סאמנר שב לבסוף לארצות הברית במהלך שנת 1840. סאמנר פעל למען מטרות פוליטיות רבות, כולל רפורמה בתנאיהם של אסירים בבתי כלא, פעילות ממשלתית להסדרי שלום בין מעצמות והוצאה לפועל של רפורמות החינוכיות. כמו כן סאמנר הושפע מפעילותו הציבורית של הנרי וודסוורת' לונגפלו. בשנת 1840, אותה השנה ששב ממסעו באירופה, החל סאמנר לעסוק בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
תחילת הקריירה הפוליטית
ב-4 ביולי 1845 העביר נאום בנושא "הגדולה האמיתית של האומות" שהגדיר מחדש את הקריירה שלו. נאומו הנלהב של סאמנר הוכיח את כישרונותיו. הופעתו הפיזית בגובה של מטר וחמישה סנטימטרים תאמה את קולו החזק ודעותיו הנאמרות. סאמנר סייע להוראס מאן בשינוי החינוך הציבורי במדינת מסצ'וסטס, והביע את התנגדותו למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שבפועל הונהגה כדי למלא אחר האינטרסים של תומכי העבדות שקראו לסיפוח שטחים נרחבים ממקסיקו והפיכתם למדינות עבדים חדשות. סאמנר היה מעורב בתוך הפוליטיקה של המפלגה הוויגית. המפלגה הוויגית התפצלה לנוכח מועמדותו של זאכרי טיילור, בעל עבדים דרומי שמונה למועמד הוויגי לנשיאות במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1848.
לנוכח התפצלותה של המפלגה הפך סאמנר לקול מנהיג בתנועת הוויגים הצפוניים שהתנגדו לטיילור והיוו את עמוד השדרה של "מפלגת הקרקע החופשייה." מועמדותה של המפלגה לא הצליחה לנצח באף לא מדינה אחת בבחירות לנשיאות בשנת 1848, אך סאמנר הביע שביעות רצון מכך שמאמציהם של עמיתיו ושלו הביאו את הדיון אודות מעמדה של העבדות לקדמת הפוליטיקה האמריקאית. ארבע שנים לאחר מכן דחפו תוצאותיהם של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852 את סאמנר לסנאט של ארצות הברית, בתור סנאטור מטעם מדינת מולדתו. סאמנר התנגד לפשרת 1850 בין תומכי ומתנגדי העבדות וחוק העבד הנמלט שעבר בקונגרס גם כן באותה השנה והמשיך במערכה נגד העבדות ברגע שהפך לסנאטור.
המאבק לזכויות האדם
ב-19 במאי 1856 סאמנר נאם בסנאט בנושא הנפיץ האם לקבל את קנזס בתור מדינה חופשית או מדינת עבדי לנוכח הפרעות האלימות שהתרחשו בין מתיישביה סביב הפרשייה. בנאומו "הפשע נגד קנזס" זיהה סאמנר שני סנאטורים דמוקרטים כאשמים העיקריים בפשע זה – סטיבן דאגלס מאילינוי ואנדרו באטלר מקרוליינה הדרומית. הנציג פרסטון ברוקס היה מקרובו של באטלר בהנהגה הלאומית מטעם קרוליינה הדרומית. במקום לקרוא תיגר על סאמנר לדו-קרב, דבר שהיה אסור חוקתית אך מקובל תרבותית, ברוקס תקף אותו בקל קל מהסוג המשמש למשמעת כלבים סוררים. זמן קצר לאחר שהסנאט סגר את דיוני היום, ברוקס נע במהירות, והטיח את המקל שלו בעל ראש המתכת על ראשו של סאמנר אשר היה חסר הגנה. כשברוקס הכה שוב ושוב, קם סאמנר והתכופף שוב במצב של עיוורון, בניסיון חסר טעם להגן על עצמו. אחרי דקה ארוכה סיים ברוקס להכות את סאמנר, אשר דימם מכל גופו. לאורך כל האירוע לא התערבו חברי הקונגרס הנוכחים. ברוקס הלך ברוגע מחוץ לחדר מבלי שעוכב על ידי הצופים ההמומים. בן לילה הפכו סאמנר וברוקס לגיבורים פוליטיים באזורים שלהם. לאחר הצעת אי-אמון בבית הנבחרים, התפטר ברוקס מתפקידו, נבחר מיד מחדש, וזמן קצר לאחר מכן נפטר בגיל 37. סאמנר עבר התאוששות ממושכת מפציעותיו עד ששב לתפקידו בצורה סדירה מלאה בשנת 1859.
לנוכח עלייתה של המפלגה הרפובליקנית הצטרף סאמנר לחבריה. סאמנר היה בין חברי הקונגרס הראשונים שטענו כי יש להילחם במלחמת האזרחים האמריקנית כדי לסיים את העבדות ובכך להציל את האיחוד ולא קודם כל להציל את האיחוד. לאמיתו של דבר, לדבריו, שני השערים קשורים זה לזה בקשר בל יינתק. הוא כינה את העבדות "המעיין העיקרי של המרד" והתעקש, שברגע שממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן יבטל רשמית את העבדות "המרד ימות בבת אחת." הוא פעל ללא ניאות מאחורי הקלעים כדי למנוע מהרפובליקנים המתונים בקונגרס ובממשלו של אברהם לינקולן להתפשר בשאלת ביטול העבדות. כשהנשיא לינקולן הוציא את הצהרת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863, ששחררה דה יורה את כל העבדים במדינות הבדלניות שהרכיבו את הקונפדרציה, שיבח סאמנר את פעולתו של לינקולן אך הוסיף במהירות כי ההכרזה הנשיאותית לא הגיעה רחוק מספיק. רק ביטול לאומי, חסין מפעולת הופכין של בית המשפט העליון, יכול היה להבטיח קץ למוסד הנתעב – משמע שנדרש תיקון חוקתי.
כדי לזכות באישור הסנאט למה שיהפוך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שיתף סאמנר פעולה עם מספר פעילים נגד עבדות וכינן ברית ייחודית עם חברי הליגה הלאומית לאדיקות נשים. הליגה, שנוסדה לכינון רפורמות, קיימה את הכינוס הראשון שלה במאי 1863 והחלה במסע לאיסוף מיליון חתימות על עצומה הדורשת תיקון חוקתי לביטול מוחלט של העבדות בארצות הברית. כדי לקבל עתירות אלו ואחרות ביקש סאמנר מהסנאט ליצור ועדה מיוחדת "שתיקח בחשבון את כל ההצעות הנוגעות לעבדות." הסנאט ציית וקרא את סאמנר ליו"ר הוועדה החדשה. בתחילת 1864 אספה הליגה הלאומית 100,000 חתימות. ב-9 בפברואר 1864 נכנס סאמנר לחדר הסנאט בליווי שני שומרים אפרו-אמריקאים גבוהים שנשאו רישומי חתימות בעד העצומות נגד המשך קיומה של העבדות במדינה. סאמנר הציג את העצומות בפני הסנאט, וכינה את החותמים עליהם "צבא אדיר, מאה אלף איש חוזקו... הם מבקשים לא פחות משחרור אוניברסלי." נאומו של סאמנר נודע בכינוי "תפילת מאה האלף".
ההגנה האיתנה של סאמנר על עקרונותיו הביאה אותו לעיתים קרובות להתנגד לצעדים לפשרה. הוא האמין שהממשלה חייבת לעבדים לשעבר הענקת שוויון זכויות כולל זכות הצבעה דמוקרטית, לצד תמיכה בפיתוח החינוך וקידום הבעלות על אדמות. תחילה התנגד סאמנר לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהכריז כי אפרו-אמריקאים הם אזרחים הזכאים להגנה שוויונית על החוקים, משום שלא הייתה בו ערובה ברורה לזכויות הצבעה. בסופו של דבר, הוא הצביע בעד התיקון. סאמנר מעולם לא נרתע מלשוחח עם חבריו במפלגה הרפובליקנית על כך שלא הרחיק לכת מספיק, וניצל כל הזדמנות שבאה לידיו להציב את שאלת שוויון הזכויות בפני הסנאט. השקפותיו הקיצוניות כאלו עוררו פעולה מידי הסנאט, אך הן גם גרמו לאיגוד יריבים נגדו. "אם הייתי יכול לכרות את גרונם של כחצי תריסר סנאטורים," התוודה ויליאם פיט פסנדן, סנאטור ממיין, "סאמנר יהיה הקורבן הראשון."
יו"ר ועדת החוץ
במהלך מלחמת האזרחים מונה סאמנר לראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית ומטרתו הראשית הייתה למנוע ממעצמות אירופאיות מלתמוך בקונפדרציה במסגרת מלחמת האזרחים. לאורך המלחמה היו סדרת משברים ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת שנבעו מסדרת תקריות ימיות ומניעת הצי האמריקאי ממשלחות דיפלומטיות בריטיות להגיע אל הקונפדרציה. למרות זאת, החשש המרכזי של הממשל האמריקאי סבב סביב צרפת, אשר פעלה להשיב את דריסת הרגל האירופאית לתוך העולם החדש וניסתה לכבוש את מקסיקו במסגרת המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. אילולא מלחמת האזרחים התכוון הממשל האמריקאי להיכנס ישירות למלחמה נגד צרפת לצד מקסיקו והממשל האמריקאי תמך בשליחת פטריוטים אמריקאים מעבר לגבול לתמוך בגרילה מקסיקנית במאבקה נגד צבא הקיסרות הצרפתית השנייה, אשר לבסוף הובס במערכה על מקסיקו ושב לארץ הלאום שלו.
במהלך המלחמה הצי המלכותי הבריטי, דרך תקריות בתוך האוקיינוס האטלנטי, הטביע מעל 60 ספינות סוחר ומלחמה של האיחוד. סאמנר שכלל את ההשפעה הבריטית לרעה על מצב האיחוד במהלך מלחמת האזרחים וקבע כי בריטניה הייתה חייבת לארצות הברית פיצויים בסך 2,125,000,000 דולר אמריקני. במקום לשלם מחיר פיצויים אדיר זה, סאמנר הציע שבריטניה תעביר לשליטת ארצות הברית את מושבותיה הקנדיות בצפון אמריקה. קנדה באותה העת הייתה סדרת מושבות בריטיות, החשובות והמאוכלסות שבהם היו קנדה עילית וקנדה תחתית. במקביל אליהן, לארצות הברית היה צורך אסטרטגי בקולומביה הבריטית לחופי האוקיינוס השקט שדרכה יכלה ארצות הברית להקים גשר יבשתי לטריטוריה של אלסקה. פוליטיקאים רבים בממשל תמכו בהצעת הסיפוח של מושבות קנדה מבריטניה, בהם ויליאם סיוארד, האחראי מהצד האמריקאי על רכישת אלסקה שנתיים קודם לכן.
חשש אפף את תושבי המושבות הקנדיות מפני סיפוחם לתוך ארצות הברית. לבסוף הממשלה הבריטית הסכימה לפשרה עם מדינאים קנדים שהביא להקמת הדומיניון של קנדה, ישות מדינית אוטונומית במידת מה מהאימפריה הבריטית אשר כללה בתוכה את קנדה עילית, תחתית ועוד שטחים שנלקחו ממושבת ארץ רופרט לחופי מפרץ הדסון. דומיניון זה היה בעל פרלמנט וראש ממשלה (הראשון שמונה לתפקיד היה ג'ון אלכסנדר מקדונלד) אשר היו בעלי סמכויות הנוגעות למדיניות פנים בהם אחזו באוטונומיה מהאימפריה הבריטית. המצב החדש שבריטניה הדגישה, לצד תושבי מושבותיה במזרח קנדה, את התנגדותה לכל רכישה אמריקאית של שטחים קנדיים, הובילה בסופו של דבר את סאמנר לוותר על רעיון הסיפוח של קנדה לתוך ארצות הברית. בסופו של דבר, בריטניה שילמה לארצות הברית פיצויים בסך 15 מיליון דולר בלבד כפיצויים על תקריות במהלך המלחמה.
ממשל גרנט ופטירתו
לאחר מאבקים ממושכים נגד הנשיא אנדרו ג'ונסון, ניצח יוליסס ס. גרנט מהמפלגה הרפובליקנית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868. סאמנר התעמת גם עם גרנט – הפעם בהצלחה – עקב תוכניתו של גרנט לספח את הרפובליקה הדומיניקנית (שנקראה באותה העת סנטו דומינגו, על שם בירתה) לתוך ארצות הברית. גרנט ראה בסיפוח דרך לפתור שתי בעיות. השטחים המסופחים החדשים יספקו מקלט שבו עבדים משוחררים יוכלו לחיות בשלום – מבלי שיוטרדו על ידי לינצ'ים שבוצעו בידי דרומיים. כמו כן הרפובליקה הדומיניקנית לא רק הכילה משאבי טבע יקרי ערך, אלא הייתה גם באותה העת שוק מרכזי לסחורות אמריקאיות.
סאמנר התנגד נמרצות לתוכנית הסיפוח של הרפובליקה הדומיניקנית. הוא הרגיש שיש להגן על אפרו-אמריקאים מפני הזעם הדרומי במקום להיאלץ אותם להתרחק. בנאום נוקב בסנאט, ציין סאמנר גם כי סיפוח הרפובליקה הדומיניקנית יפזר את אחת משתי המדינות היחידות בהנהגת השחורים באיים הקריביים. זה היה, לדבריו, עניין של אומה גדולה וחזקה שבוחרת לספח מדינה חלשה חסרת הגנה. בסופו של דבר סאמנר ניצח, והסנאט הצביע נגד תוכניתו של גרנט. אבל הניצחון של סאמנר התגלה כיקר. כנקמה, סילק גרנט את חברו של סאמנר ג'ון לוטרופ מוטלי מתפקידו כשגריר ללונדון. גרנט הצליח גם לסמן את סאמנר מתפקידו כיו"ר הוועדה ליחסי חוץ של הסנאט. סאמנר המשיך לשרת בסנאט, אולם עד מותו בוושינגטון די. סי. ב-11 במרץ 1874.
גשר שער הזהב
גשר שער הזהב (באנגלית: The Golden Gate Bridge) הוא גשר תלוי המחבר בין שני קצותיו של מצר שער הזהב, שהוא נתיב הכניסה למפרץ סן פרנסיסקו מהאוקיינוס השקט. הגשר מחבר בין שתי לשונות היבשה הסוגרות את המפרץ: בין העיר סן פרנסיסקו לבין מחוז מרין (בסמוך לעיר סוסליטו). אורכו של הגשר הוא 2,737 מטר, המרחק בין שני מגדליו הוא 1,280 מטר וגובהם 230 מטר מעל גובה פני הים.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
התיקון האחד עשר לחוקת ארצות הברית מעניק חסינות למדינות ארצות הברית מפני תביעות משפטיות של אזרחי מדינות אחרות או אזרחים זרים, בפני בתי משפט פדרליים של ארצות הברית. בהתאם לפסיקה, כל תביעה נגד אחת ממדינות ארצות הברית צריכה להתבצע בפני בתי המשפט של אותה מדינה ולא בפני בתי משפט פדרליים.
גשר שער הזהב
רקע
עיצוב הגשר ושמו הוא פרי יצירתו של מהנדס אמריקאי-יהודי בשם ג'וזף שטראוס, שאחראי על יותר מ-400 גשרים מתרוממים, אף על פי שהללו היו קטנים במידה ניכרת מפרויקט זה. בין אנשי המפתח האחרים בפרויקט היו גם האדריכל אירווין מורו, האחראי על הסגנון (אר דקו) ועל צבעו של הגשר, המהנדס צ'ארלס אלטון אליס ושרטט הגשר הלטבי-אמריקאי-יהודי לאון מויסף, ששיתפו פעולה בחישובים המתמטיים המורכבים. שטראוס גייס בצפון קליפורניה תמיכה ברעיונו במשך יותר מעשור. תכנונו המקורי של שטראוס לא היה מושך את העין, היות שכלל עמודי תמיכה רבים וגדולים מכל צד, מחוברים למתלה מרכזי.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
תרגום
"הסמכויות השיפוטיות של ארצות הברית לא תקפנה תביעות משפטיות נגד אחת המדינות על ידי אזרחי מדינה אחרת או אזרחים של מדינה זרה."
גשר שער הזהב
רקע
בניית הגשר החלה ב-5 בינואר 1933, תחת חסות של WPA (Works Projects Administration), תוכנית של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ליצירת מקומות עבודה ציבוריים באמצעות כספי השלטון המרכזי ולהקלת השפעתו של השפל הכלכלי הגדול. לפני שהתחילו בעבודה הניח שטראוס, בוגר אוניברסיטת סינסינטי, לבנה שנלקחה מאולם ה"מקמיקן" שנהרס. הקמת הגשר הושלמה באפריל 1937 והוא נפתח להולכי רגל ב-27 במאי באותה שנה. למחרת אישר הנשיא את פתיחת הגשר לרכב. עלותה הכוללת של בניית הגשר הייתה 27 מיליון דולר (שווה ערך לכ-533 מיליון דולר של שנת 2010). היבט מיוחד של הבנייה הייתה רשת ביטחון שנתלתה מתחת לגשר והפחיתה באופן משמעותי את מספר ההרוגים במהלך הבנייה, שהיה נמוך בהשוואה למספר ההרוגים בפרויקטי בנייה מסדר גודל דומה בתחילת המאה ה-20: הרוג אחד על כל מיליון דולר שמושקע בבנייה. כ-11 עובדים נהרגו בזמן הבנייה וכ-19 נוספים ניצלו הודות לרשת הביטחון. רוב מקרי המוות אירעו לקראת סיום הבנייה, כשרשת הביטחון עצמה כשלה בעקבות נפילת פיגום.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
במקור
The Judicial powers of the United States shall not be construed to extend to any suit in law or equity, commenced or prosecuted against one of the United States by Citizens of another State, or by Citizens or Subjects of any Foreign State.
גשר שער הזהב
רקע
עד 1964 היה המיפתח שבין המגדלים הארוך ביותר מבין הגשרים התלויים, אך אז נחנך גשר וראזאנו נארוז, המקשר בין נמל ניו יורק בברוקלין לבין סטטן איילנד ולו מיפתח ארוך יותר. לגשר שער הזהב היו גם המגדלים התומכים הגבוהים ביותר בזמן בנייתו. ב-1957, עלה אורכו של גשר מקינק במישיגן על אורכו של גשר שער הזהב בין המעגנים והפך לגשר הארוך ביותר בעולם באורכו הכולל. הגשר הארוך ביותר בקטע שבין מגדלים הוא, נכון ל-2007, גשר אקשי-קייקיו הממוקם ביפן.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
היסטוריה
בסוף המאה ה-20 ניצלו אוניברסיטאות שונות בארצות הברית את התיקון ה-11 לחוקה כדי להתגונן מפני תביעות של הפרת פטנט, המוענק מתוקף חוק פדרלי. בהתאם לפסיקה של בית המשפט רשאיות אוניברסיטאות השייכות למדינות ארצות הברית להפר פטנטים בלא לשלם כל תשלום לבעל הפטנט, מתוקף חסינותן מחוקים פדרליים.
גשר שער הזהב
רקע
נפח התעבורה היומי הממוצע על הגשר הוא 100,000 כלי רכב. על מנת לצאת מסן פרנסיסקו צפונה לכיוון מחוז מרין יש לנסוע על גשר שער הזהב. הגשר מתחבר אל הכביש המהיר של ארצות הברית 101 ואל דרך המדינה קליפורניה 1. לגשר יש שישה נתיבים למעבר רכב ומעבר להולכי רגל ולרוכבי אופניים משני צידי הגשר. הסימונים בין הנתיבים המרכזיים ניתנים להזזה על מנת לשנות את כיווני הנסיעה בנתיבים המרכזיים בהתאם לתנועה. בבקרי ימי חול נעה רוב התנועה דרומה לתוך העיר, ולכן הנסיעה בארבעה מתוך ששת הנתיבים שעל הגשר היא לכיוון דרום. במהופך, בערבי ימי חול מופנים ארבעה נתיבים לכיוון צפון. למרות דיונים רבים לגבי אמצעי ההפרדה הזה, לא נמצא עדיין פתרון שישביע את רצון השלטונות. בסופי שבוע הנתיב המזרחי להולכי רגל משרת הולכי רגל בלבד, והנתיב המערבי פתוח לרוכבי אופניים בלבד. בימי השבוע חולקים הולכי הרגל ורוכבי האופניים את הנתיב המזרחי בחלק משעות היום. שני המעברים סגורים בשעות הלילה, בהן יכול רק רכב ממונע לעבור על הגשר.
התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית
היסטוריה
במהלך השנים נעשו מספר ניסיונות לתקן חוקים שימנעו את הפרצה ויחייבו מדינות לוותר על חסינותן כדי שיוכלו לאכוף את הפטנטים שלהם.
גשר שער הזהב
רקע
שמו של מצר "שער הזהב", אשר על שמו קרוי הגשר, ניתן לו בשנת 1846 על ידי חוקר הארצות ג'ון פרימונט. החוקר בחר בשם זה עבור המצר משום שחזה את הדמיון שיתקיים בין השפע שזרם לקרן הזהב מהמזרח הקרוב בעבר, לבין השפע שיזרום למצר מהמזרח הרחוק בעתיד.
ב-1 בספטמבר 2002 עלה המס לרכב הנוסע דרומה מ-$3 ל-$5. הנסיעה צפונה נותרה חינם.
אסתטיקה
צבע הגשר הוא כתום-שני המכונה גם כתום בינלאומי. הצבע נבחר על ידי האדריכל אירווינג מורו בגלל השתלבותו הטובה בסביבה הטבעית וכיוון שהוא מגביר את נראות הגשר בזמן ערפל.
הגשר נחשב בעיני רבים לאחד הגשרים היפים ביותר הן מבחינת עיצוב המבנה והן מבחינה אסתטית. הגשר הוכרז אחד מפלאי העולם על ידי האגודה האמריקאית של מהנדסים אזרחיים.
התאבדויות
קפיצה מגשר היא דרך נפוצה להתאבד. בממוצע קופץ אדם מגשר שער הזהב מדי שבועיים, ובסך הכול התאבדו בקפיצה ממנו יותר מ-1,350 איש (הספירה הרשמית הסתיימה ב-1995, כשמספר המתאבדים הגיע ל-1,000). מספר המתאבדים מגשר זה הוא הגבוה מבין שאר המבנים היחידים בשאר העולם. כמעט כל המתאבדים קפצו מהצד המזרחי של הגשר, כי רק צד זה פתוח להולכי רגל. מרחק הנפילה עד פני המים הוא 67 מטר, זמן הנפילה הוא 4 שניות והמהירות בזמן הפגיעה במים היא 120 קילומטר לשעה. נכון לשנת 2003 ניצלו מהקפיצה רק 26 בני אדם. רבים מהניצולים דיווחו שהתחרטו בזמן שהיו בין שמים לארץ, וכל הניצולים פגעו במים תחילה ברגליהם ומרביתם סבלו מפגיעות פנימיות קשות ומעצמות שבורות. בשנת 2005 חשף אריק סטיל, במאי סרטי תעודה, את העובדה שרימה את ועדת הגשר כך שתאפשר לו להסריט את הגשר במשך חודשים ספורים, תוך כדי שהוא מתעד כ-20 התאבדויות.
מועצת המנהלים של הגשר התנגדה בעקביות לקריאות להצבת מחסום שימנע ממתאבדים לעבור מעל המעקה הנוכחי שגובהו 1.2 מטר. אולם, ב-11 במרץ 2005 התחילה ועדת הגשר בצעדים ראשונים לקראת אישור פרויקט בניית מחסום שעלותו כשני מיליון דולר. ב-10 באוקטובר 2008 החליטה מועצת המנהלים, לאחר בחינת חלופות שונות, כי המחסום שיבנה יהיה רשת תחת הגשר. במאי 2011 אושר תקציב ראשוני בסך חמישה מיליון דולר לתכנון הרשת. בינתיים, פוזרו לאורך מעבר הולכי הרגל תאי טלפון לשיחות ישירות לארגוני סיוע, עם שלטים המפצירים להתקשר, בכל אדם שחושב לקפוץ.
גשר שער הזהב בקולנוע ובטלוויזיה
בהיותו סמל מובהק של סן פרנסיסקו, מופיע הגשר במספר לא מבוטל של סרטי קולנוע, מהם שכל עלילתם מתרחשת בעיר זו, ומהם שסצנה מרכזית שלהם מתרחשת בגשר. בחלק מהמקרים הסרט מהווה רקע לאירועים, ובאחרים למאפייני הגשר, כגון גובהו, חשיבות מיוחדת. להלן מספר מופעים:
רימון יד דגם 10
רימון יד דגם 10 (ביפנית: 十年式手榴弾 Jyūnen-shiki Teryūdan) היה רימון הרסס הראשון שתוכנן ויוצר ביפן.
היסטוריה
לאחר מלחמת יפן-רוסיה ב-1904–1905 ערך הצבא היפני הקיסרי ניסויים במגוון רימוני יד, אך אף דגם לא הגיע לשלב הייצור ההמוני. משקיפים יפנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ראו בעניין את הפיתוח הטכנולוגי המואץ של רימוני היד ואת שילובם הנרחב בקרבות כנשק מסייע לחיל הרגלים. לאור הלקחים שהביאו עימם הוטל על האגף הטכני של הצבא לפתח רומה רימונים שניתן יהיה להשתמש בו בצירוף עם רובה דגם 38, הרובה הסטנדרטי של חיל הרגלים היפני. פרויקט זה נכשל מכמה סיבות: קנה ארוך מדי, קוטר קטן מדי, וקשיים שבהם נתקלו המתכננים בהרכב חומר הנפץ ההודף. בשל הקשיים בתכנון פנו המתכננים לתכנון גרמני ממלחמת העולם הראשונה למרגמה קטנה. היפנים פיתחו מתכנון זה את רומה הרימונים דגם 10 שנועד לפעול כנשק עצמאי, ולא בצמוד לרובה. רימון דגם 10 תוכנן כתחמושת לרומה רימונים זה, ונועד להיות מחובר לתחל ולמטען הודף. הרימון פותח כך שניתן יהיה להשתמש בו גם עצמאית, ללא הרומה, בהשלכה ידנית. אפשרות נוספת לשימוש הייתה בירי מרומה רימונים הצמוד לרובה, כאשר לרימון חוברו מעין "זנב" שנועד לייצב את מעופו.
מאפיינים
הרימון הוצג לראשונה בשנת 1921. משקלו היה 530 גרם, מתוכם 50 גרם חומר נפץ מסוג TNT. אורכו היה 4.71 ס"מ וקוטרו 5 ס"מ. הרימון דמה מאוד לרימון רימון דגם 91 המאוחר יותר. גופו היה חרוץ בחריצים לאורך ולרוחב, שכונו "אננס" או "טבלת שוקולד". מטרת החריצים הייתה ליצור רסיסים שיפוזרו לכל עבר עם התפוצצות הרימון. ההבדל העיקרי בין רימון דגם 10 לרימון דגם 91 היה בראשו המחורץ של הרימון, לעומת ראשו המעוגל יותר של דגם 91. בתחתית הרימון היה שקע שאיפשר חיבור של מיכל עזר ובו מטען הודף, לשימוש בעת ירי מרומה רימונים. לחלופין ניתן היה לחבר לתחתית הרימון "זנב", לירי מרובה. המרעום הופעל בהקשה, והיה בעל השהיה. להפעלת הרימון היה החייל מסיר ניצרה ומקיש בראש הרימון, ואז הייתה השהייה של 7 - 8 שניות. כאשר נורה הרימון מרובה או ממרגמה היה המרעום מופעל אוטומטית על ידי דחיפת הטובלן בעת הירי. אחת הבעיות של הרימון הייתה חוסר האמינות של המרעום, שהביאה לכך שזמן ההשהייה לא היה אחיד. בשל כך היה הרימון עלול להתפוצץ מוקדם מדי או לאחר זמן רב מדי, שאיפשר לאויב להשליך את הרימון חזרה לפני שהתפוצץ.
שימוש מבצעי
צבא יפן עשה שימוש ברימון בתחילת מלחמת סין–יפן השנייה, אך הרימון הוחלף במהירות ברימון דגם 91. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רימון זה בעיקר כנורים לתאורה ולסימון.
קרב קרקר
קרב קרקר התרחש בשנת 853 לפנה"ס, סמוך לעיר קרקר שבצפון מערב סוריה של ימינו. השתתפו בו שלמנאסר השלישי מלך אשור וכנגדו ברית של 12 מלכים מקומיים שחברו במאמץ להדוף את התפשטותה של האימפריה האשורית מערבה. נהוג לזהות את העיר קרקר העתיקה עם תל קרקור, שנמצא כ-8 ק"מ מדרום לג'סר א-שגור, בעמק נהר הארנת במערב סוריה.
הקרב מתואר בשתי כתובות אשוריות: האובליסק השחור ובמונולית מכורח. באחרון מספר שלמנאסר כיצד יצא מנינוה ביום ה-14 לחודש איירו, חצה את הפרת והחידקל, וכפה מס על מספר ערים, שהחשובה שבהן היא חלב. לאחר חלב נתקל בהתנגדות ראשונית מצד מלך חמת, אירחולינה, אך נצחו. משם המשיך דרומה לעיר קרקר. בחצותו אותה, פגש בקואליציה של 12 המלכים. שלמנאסר תיאר את הקרב כך:
למרות הכתוב במקורות, ככל הנראה מלך אשור לא הצליח לנצח את הברית, כיוון שלאחר הקרב הוא חזר לארצו ולא המשיך במסע כיבושיו (שהתחדש רק ארבע שנים מאוחר יותר), והממלכות שמרו על עצמאותן.
המונולית מכורח מתאר את סדר גודל הכוחות:
סך הכול 3,940 מרכבות, 1,900 פרשים, 1,000 גמלים וכ-53 אלף רגלים. המקורות העתיקים נוטים להפריז במספרים וככל הנראה מספר הלוחמים והמרכבות קטן יותר.
לקרב זה היו שתי השפעות:
תיאור קרב קרקר במונולית מכורח
הקרב מתואר בהרחבה במונולית מכורח, ומופיע בקצרה באובליסק השחור. להלן תרגום לעברית של תיאור הקרב כפי שמופיע במונולית מכורח. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "בשנת האפונים דין-אשור, בי"ד באייר, יצאתי מנינוה ועברתי את החידקל. התקרבתי אל ערי גימ שעל נהר בלח. הם פחדו מאימת אדנותי ומזוהר כלי נשקי העזים ובנשקם הרגו את גימ אדונם. נכנסתי אל הערים סחלל ותל-ש-תרח. הכנסתי את צלמי אלוהי להיכליו וערכתי סעודת חג בהיכליו. פתחתי את אוצרו וראיתי את חפציו היקרים. את חפציו ורכושו שללתי והובלתים לאשור עירי.
יצאתי מסחלל והתקרבתי אל כר-שלמנאסר. עברתי בפעם השנייה את הפרת בגאותו על גבי סירות עשויות נאדות עור. קיבלתי את מנחתם של מלכי עבר הפרת בעיר אנ-אשור-אתר-אצבת שבעבר הפרת על נהר סגר אשר אנשי ארץ חת קוראים לה פתור, מאת סנגר מכרכמיש, כנדשפ מכמח, ארמ בן גש, לל ממלד, חינ בן גבר, כלפרד מפתנ, וכלפרד מגרגם, כסף, זהב, בדיל, ארד, קערות ארד. יצאתי מן הפרת והתקרבתי אל חלב. הם (אנשי חלב) פחדו מקרב ואחזו ברגלי. קיבלתי כסף וזהב כמנחתם והעליתי קורבנות לאל אדד של חלב.
יצאתי מחלב והתקרבתי לעריו של ארחלנ החמתי. כבשתי את אדנ, פרג וארגנ, ער (י) מלכותו והוצאתי את שללו, רכושו וחפצי היכליו. שילחתי אש בהיכליו. יצאתי מארגנ והתקרבתי לקרקר. את קרקר עיר מלכותו הרסתי, עקרתי ושרפתי באש. 1,200 מרכבות, 1,200 פרשים, 20,000 רגלי של הדדעזר מארם דמשק; 700 מרכבות, 700 פרשים, 10,000 רגלי של ארחלנ החמתי; 2,000 מרכבות, 10,000 רגלי של אחאב הישראלי; 500 חיילים מגבל; 1,000 חיילים ממצרים; 10 מרכבות, 10,000 חיילים מערקת; 200 חיילים של מתנבעל הארודי; 200 חיילים מאסנת; 30 מרכבות, 000[ ] חיילים של אדנבעל מסינ; 1,000 גמלים של גנדב הערבי; 00[] חיילים של בעשא בן רחוב מהר אמנה, את 12 המלכים האלה הביא לעזרתו. הם עלו נגדי לקרב ומלחמה.
נלחמתי אתם בעוצמה הנעלה שהעניק לי אשור אדוני ובנשק החזק שהעניק לי נרגל ההולך לפני. הנחלתי להם מפלה מקרקר עד גלזא. 14,000 מלוחמיו הכיתי בחרב. כמו אדד המטרתי עליהם מבול. פיזרתי את גוויותיהם ומילאתי את פני השדה בחייליהם הרבים. <הכיתים> בחרב והגרתי את דמם בנחלים (?) של X X. המישור היה קטן מהכיל את (כל) גוויותיהם והשדה הרחב לא הספיק לקבורתם. הגעתי אל נהר ארנת על גבי גוויותיהם כמו (על) סוללה. בתוך הקרב ההוא, לקחתי מהם את מרכבותיהם, פרשיהם, וסוסיהם הרתומים לעול."
כיווני השיט ביחס לרוח
כיווני השיט ביחס לרוח (באנגלית: points of sailing) מציינים את נתיב השיט של סירה או ספינת מפרשים ביחס לכיוון הרוח.
מבחינים בין מִפְנֶה שמאלי (port tack) למפנה ימני (starboard tack). כאשר הרוח נושבת אל צדה השמאלי של הספינה, הרי הספינה נעה במפנה שמאלי. כאשר הרוח נושבת אל צדה הימני – היא שטה במפנה ימני. מלבד המצב בו הרוח נגדית, כלומר נושבת היישר אל מול החרטום, הספינה תימצא או במפנה ימני או במפנה שמאלי וכשחרטומה פונה בכיוון כלשהו ביחס לרוח. התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים וחוקי שיט המפרשים התחרותי קובעים כי צד הספינה ממנו מגיעה הרוח, הנקרא הצד הגלוי לרוח או הצד שבמוצא הרוח (windward side), הוא הצד הנגדי לזה בו נמצא המפרש הראשי (בסירות וספינות בעלות מעטה אורכי), או הצד הנגדי לזה בו נמצא המפרש האורכי הגדול ביותר (בסירות וספינות בעלות מעטה רוחבי).
קיימים חמישה כיווני שיט עיקריים ביחס לרוח (ראו תרשים):
קורינתיה (ספינה)
היסטוריה
הספינה קורינתיה בת 7,500 טון הפליגה בקו מרסיי - חיפה. מסלול הפלגתה, שארכה כשבוע, היה מרסיי - פיראוס - אלכסנדריה - חיפה וחזור. הקורינתיה הייתה אחת מן הספינות שעלו בהן, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בין יתר נוסעיהן, גם עולי עלייה ד'. עלייה זו הייתה עלייה גלויה, לגלית לכאורה, אך למעשה הייתה זו צורה של ההעפלה של עולים שעלו בעזרת מסמכים מזויפים או בזהויות בדויות, בעזרת תעודות שזוויפו או דרכונים אמיתיים שהוחלפה בהם התמונה. חלק מהעולים בעלייה זאת עלו עם תעודות של חיילי הבריגדה היהודית שנשארו באירופה לצורך פעולות הבריחה, או כאלו שהתחזו לחיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי היוצאים לחופשה בארץ.
מאחר שהספינה הובילה לארץ, בגלוי, עולים לגליים (או שנחזו כלגליים), פורסמו בעיתונות התקופה מעת לעת מספרי העולים שהגיעו לארץ בכל הפלגה. לסיקור מיוחד זכתה הגעתו לארץ, על סיפון הקורינתיה, ב 29 באפריל 1947 של יצחק צוקרמן ממפקדי מרד גטו ורשה.
עם גבור המאבק נגד המנדט הבריטי החלו בריטים, בראשית חודש פברואר 1947 במבצע להוצאת האזרחים הבריטים מן הארץ, נשים וגברים ובעיקר נשותיהם וילדיהם של פקידי המנדט. המבצע כונה בשם מבצע פולי (Operation Polly). בתחילה רוכזו המפונים במחנות מעבר בצריפין ובחיפה ולאחר מכן הם שולחו מן הארץ. אלו מן הפקידים הבריטים שרצו למנוע את משלוח נשיהם וילדיהם, העבירו אותם ללבנון "עד יעבור זעם". משהתארכה השהייה בלבנון והמצב בארץ לא חזר לקדמותו, נאבקו המפונים על החזרתם לארץ ו- 17 מן הנשים והילדים קיימו שביתת שבת בצד הלבנוני של הגבול ליד ראש הנקרה. העניין הגיע עד למשרד המושבות בלונדון ולבסוף ב 30 בספטמבר 1947 הוחלט להתיר לאלו מן המפונים הרוצים בכך, שנמצאו בבריטניה ובכל מקום אחר לשוב לארץ ישראל. בכללם היו הנשים והילדים ששהו בלבנון. הקבוצה הראשונה של 20 מן השבים הגיעה לנמל חיפה ב 4 בנובמבר 1947 על סיפון הספינה קורינתיה.
עם הכרזת המדינה הסתיים תפקידה של האונייה קורינתיה בהובלת עולים לארץ. העלייה ההמונית של ראשית תקופת המדינה הגיעה כבר למדינת ישראל על גבי ספינות ישראליות.
אדוארד ויטן
אדוארד ויטן (באנגלית: Edward Witten; נולד ב-26 באוגוסט 1951) הוא פיזיקאי עיוני יהודי-אמריקאי, המתמקד בפיזיקה מתמטית. זוכה מדליית פילדס, פרופסור במכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון. מהחוקרים המובילים בעולם בתורת המיתרים (אבי תורת M) ובתורת השדות הקוונטית.
קורות חיים
ויטן נולד בבולטימור שבמרילנד, בן ללוריין, בת למשפחה יהודית, וללואי ויטן, פיזיקאי עיוני שעסק בכבידה ובתורת היחסות הכללית.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה (מקצוע משני בלשנות) מאוניברסיטת ברנדייס. ויטן חלם להיות כתב פוליטי ופרסם מאמרים ב"ניו ריפבליק" וב"דה ניישן" (The Nation). עבד תקופה קצרה בקמפיין הבחירות של ג'ורג' מקגוורן. השתתף במשך סמסטר אחד בלימודי כלכלה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ופרש. אחר כך עבר לאוניברסיטת פרינסטון שם התחיל במחלקה למתמטיקה שימושית, עבר ללימודי פיזיקה עשה את עבודת הדוקטורט בהנחייתו של דייוויד גרוס (לימים חתן פרס נובל לפיזיקה) וקיבל תואר דוקטור בשנת 1976. בשנים 1976 – 1977 עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. שימש פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון בשנים 1980–1987. משנת 1987 משמש כפרופסור לפיזיקה מתמטית, כחבר קבוע במחלקת מדעי הטבע במכון למחקר מתקדם. היה פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) למשך כשנתיים (1999-2001).
פועלו המדעי
עבודתו של ויטן משלבת ראייה נרחבת בפיזיקה ושליטה יוצאת דופן במתמטיקה מודרנית. הוא היה פעיל בעיקר בתחום תורת השדות הקוונטית ותורת המיתרים, ובתחומים קשורים בטופולוגיה. בין תרומותיו הרבות נמצאות ההוכחה למשפט האנרגיה החיובית ביחסות הכללית, עבודתו ביחס לסופר-סימטריה ותאוריית מורס, מבואותיו לתורת טופולוגית השדות הקוונטית ועבודתו סביב שדות הכיול לסימטריית ראי וסופר-סימטריה, והנחתו בנוגע לקיום תורת ה-M.
ויטן הוא בעל מדד הירש הגבוה ביותר מבין הפיזיקאים החיים (נכון לשנת 2005).
לרגל קבלת פרס הארווי הגיע לסדרת הרצאות בטכניון (בין 31 בינואר ל-2 בפברואר 2006) שם הרצה בעיקר בנושאים הנוגעים לתורת המיתרים.
משפחתו
ויטן נשוי לפיזיקאית (ממוצא איטלקי) קיארה נאפי המשמשת כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון. לזוג שתי בנות ובן.
אחיו, מאט ויטן, הוא תסריטאי ומפיק של מספר סדרות טלוויזיה פופולריות, כולל "פרקליטי אל איי" ו"האוס".
הכרה בינלאומית
בדומה לכך, ברב המכר היקום האלגנטי, מציין בריאן גרין מאוניברסיטת קולומביה כי ויטן נחשב בעיני רבים כפיזיקאי הטוב ביותר מאז אלברט איינשטיין, או אף מאז ומעולם.
השפעות תרבותיות
בסדרת האנימציה פיוצ'רמה הוזכר ויטן על ידי פרופסור פרנסוורת' בהסבירו על תורת מיתרים עתידנית "סופר דופר סימטרית" כאשר הוא עושה שימוש במודל "כלבו של ויטן" כדי לפשט את הרעיון. (הובא כפארודיה להקבלות מדעיות לנושאים מופשטים באמצעות חיות למיניהן כגון: החתול של שרדינגר והפינגווין של ריצ'רד פיינמן) כמו כן בסדרת הפנטזיה "אנג'ל" מוזכר כאחד מבין שני ענקים שביניהם פרד מקבלת להרצות על רעיונותיה בתורת העל מיתרים.
רסנטימנט
רסנטימנט (בצרפתית: Ressentiment) הוא מושג בפילוסופיה ובפסיכולוגיה המשמש לתיאור צורות מסוימות של טינה, עוינות, או נקמה. המושג זכה להתייחסות מצד הוגים שונים, כשהבולט שבהם היה פרידריך ניטשה שעשה בו שימוש נרחב בחקירותיו אודות תולדות המוסריות בספרו לגנאלוגיה של המוסר ובכתבים נוספים, וכחלק מהתיאור של "מוסר העבדים".
פרידריך ניטשה
המושג זכה לפופולריות בעיקר בשל כתביו של פרידריך ניטשה, שהשתמש בו כדי להסביר את היווצרות הדיכטומיה (המאוחרת) בין "טוב ו"רוע" בסיפרו "לגנאלוגיה של המוסר":
עבור ניטשה, רסנטימנט הוא השלכה מחודשת של הכאב המלווה בתחושת הנחיתות או הכישלון העצמי כלפי שעיר לעזאזל חיצוני. האגו מייצר אשליה של אויב, סיבה שאפשר "להאשים אותה" בנחיתות או כישלון של עצמכם. לפיכך, אדם לא סוכל על ידי כישלון בעצמו, אלא על ידי מושא של "רוע" חיצוני. פרשנו ומתרגמו של ניטשה, ניטשה קושר את הרגש רסנטימנט בגנאלוגיה של היפוך הערכים במוסר אדונים ומוסר עבדים.
ולטר קאופמן, גרס כי השימוש של ניטשה במונח בצרפתית נבע בין היתר בשל היעדר מונח מקביל ראוי בשפה הגרמנית, וטען כי היעדרות זו לבדה מהווה סיבה מספקת עבור ניטשה, ואדרבא למתרגמיו.
סרן קירקגור
אף שהמונח מזוהה בפילוסופיה בראש ובראשונה עם ניטשה, סרן קירקגור עשה בו שימוש מוקדם יותר. בעיקר בחיבורו משנת 1846 – שני עידנים: סקירה ספרותית. לדברי קירקגור, רסינטמנט מתרחש ב"עידן רפלקטיבי וחסר תשוקה", שבו האוכלוסייה חונקת יצירתיות ותשוקה אצל אנשים נלהבים. קירקגור טוען כי אנשים שהתנהגותם אינה תואמת את ההמונים הופכים שעירים לעזאזל ומושא ללעג על ידי ההמונים, על מנת לשמור על הסטטוס קוו ולהחדיר להמונים את תחושת העליונות שלהם.
מקס שלר
המונח נחקר על ידי הפנומנולוג מקס שלר במונוגרפיה שפורסמה בשנת 1912. שלר ניסה למקם את רעיונותיו של ניטשה בהקשר סוציולוגי יותר. הוא החל לשקול כיצד ערכים מתבססים בחברה והמשיך לנתח את שיתופם או דחייתם מטעמים שונים.
מקס ובר
בהשפעת ניתוחו של ניטשה, הסוציולוג מקס ובר דן במונחו בספרו סוציולוגיה של הדת. בפרק העוסק בדתיות של שכבות חברתיות שונות, ויבר עורך השוואה בין הסטאטוס החברתי של היהודים עם הקטגוריה של הפריה (Pariah) על שם קאסטה של מנודים בשם Paraiyar. השפעת הרסנטימנט על הקבוצה הדתית המדוכאת באוכלוסייה שלא מסוגלת לפעול בתוכה יוצרת מה שהוא מכנה "תיאודציות של סבל". בניגוד לקבוצה הדומיננטית באוכלוסייה המחפשת לגיטימיות לפריבילגיות שלה, הקבוצות המוחלשות מחפשות תגמול. הקבוצות החזקות עשויות לחוש רחמים כלפי החלשים, אך המוחלשים מתרעמים ורוחשים רסנטימנט.
ז'אן אמרי
הפילוסוף ז'אן אמרי, שניצל ממחנה ההשמדה הנאצי אושוויץ, טוען כי רסנטימנט יכולה לספק את הבסיס האמפירטיבי של מוסר חדש, בעולם של אחרי מלחמת העולם השנייה. על אף שלרסנטימנט נלוות פסיביות ותחושת נחיתות כפי שתיארן ניטשה, אמרי סבור שניתן להעריך מחדש, ונותן לו משמעות ביקורתית ואף מהפכנית. באמצעות היפוך ערכים ניטשיאני, אמרי מציג את הרסנטימנט כנקודת מוצא לחשיבה מחודשת על המוסר המבוססת על חווית הקורבן. עבורו, דרך מושג הרסנטימנט ניתן לבקר והגדיר מחדש באופן רדיקלי את המשמעות והערך של תפיסת המוסר השלטת מעבר לאשמה ולכפרה (ככותרת ספרו הראשון ובדומה לשאיפה הניטשאנית לעמוד "מעבר לטוב ולרע"). ההערכה מחדש של הרסנטימנט מכוונת בחלקה נגד ניטשה עצמו, אך גם נגד חברה שהתנגדותה לרסנטימנט הוא סימפטומטי ליחסה לקורבן. בנוסף, הרנסטימנט כבסיס ראשוני מאפשר לאמרי לנסח מוד של אחריות מוסרית שהוא מתארו כאל-זמני או א-סכרוני.
ולדימיר ינקלביץ
הפילוסוף והמוזיקולוג היהודי ולדימיר ינקלביץ, בדומה לז'אן אמרי, רואה ברסנטימנט פוטנציאל מוסרי. הוא סבור ש"עוצמת החלש" שמתבטאת ברסנטימנט יכולה לשמש לתרעומת מוצדקת על העוולות המוסריות של זמנו.
מארק פישר
במאמרו "לצאת מטירת הערפדים", הפילוסוף והמבקר מארק פישר משתמש בביקורת הנטשאנית אודות הרסנטימנט כדי לתקוף את הקורבנות העומדת בבסיס תרבות הביטול ופוליטיקת הזהויות, בעיקר במסגרת האקדמיה.
ילדי בוכנוואלד
ילדי בוכנוואלד הם 244 ילדים ממחנות ריכוז שונים בגרמניה אשר קובצו במחנה בוכנוואלד.
מחנה בוכנוואלד שוחרר על ידי הכוחות האמריקאים באפריל 1945. בעת השחרור, לחלק מהילדים לא היו בגדים במידות המתאימות להם. הפתרון נמצא לאחר שנפרץ מחסן אשר בו אוחסנו בגדים של הנוער ההיטלראי. אלו חולקו אז לילדים תושבי בוכנוואלד כך שיוכלו לשמש אותם בחודשים שלאחר מכן. במאי אותה שנה הגיע הרב מרקוס, קצין יהודי-אמריקאי, ואסף את כל הילדים שהגיעו למחנה ואשר רצו לנסוע לפלשתינה.
ביוני 1945 החלו להישלח ילדי המחנה ברכבות לצרפת. באקואי חיכה להם בית הבראה שנשכר על ידי אוז"ה, ארגון צדקה יהודי צרפתי. יהודית המנדינגר ניהלה את בית היתומים לילדי בוכנוואלד. במקום התקבצו באותה עת כ-500 נערים, מבוכנוואלד ומברגן-בלזן. ב-3 ביולי 1945 יצאו 152 מהנערים באקואי למסע לכיוון ארץ ישראל, מלווים בנציגי הסוכנות היהודית. ב-7 ביולי הפליגה הקבוצה ממרסיי על אונייה של הצי הצרפתי והגיעה לנמל ג'נובה. לאחר כשעתיים בג'נובה הפליגו באוניית העולים מטרואה וב-15 ביולי הגיעו לנמל חיפה.
החל מיולי של אותה שנה הקבוצה השתכנה למספר חודשים בארמון "Château d'Ambloy" בכפר Ambloy בחבל Loir-et-Cher שהיה בבעלות משפחת מרצבך.
ישראל אחת (יצחק יצחקי)
ישראל אחת הייתה סיעת יחיד בכנסת התשיעית שיסד חבר הכנסת יצחק יצחקי, לאחר שעזב את סיעת הליכוד. הסיעה הוקמה באופן רשמי ב-11 בנובמבר 1980 לאחר שיצחקי, בעקבות פרישתו מהליכוד, שימש כח"כ יחיד למשך חודש.
יצחקי נבחר לכנסת באמצעות מפלגת שלומציון שהקים אריק שרון לאחר שלא הצליח להגיע להסכם עם הליכוד, שרון הציב את יצחקי במקום השני ברשימה ולאחר הבחירות ב-5 ביולי 1977 התמזגה המפלגה בחטיבת חירות בליכוד. יצחקי לא מצא את מקומו בליכוד ופזל לאופציות פוליטיות אחרות, באותו זמן דובר שהוא עשוי להצטרף למפלגת מרכז שהקים משה דיין, או לחלופין לערוק למערך. אך כאמור פרש ב-14 באוקטובר 1980 והפך לח"כ יחיד, ובהמשך ב-11 בנובמבר זכה להכרה בסיעתו באופן רשמי.
יצחקי ייעד את המפלגה החדשה להתמודדות בבחירות לכנסת העשירית, ואף פנה אל טל ברודי ועוד מספר אנשים, אך הם סירבו להצטרף אליו. עם זאת, המפלגה התמודדה במערכת הבחירות לכנסת ה-10 בסופו של דבר. נרשמו לזכותה 3,726 קולות בלבד, כך שלא עברה את אחוז החסימה.
אסטטין
אסטטין או אסטט (Astatine) הוא יסוד כימי ממשפחת ההלוגנים, שסמלו הכימי At ומספרו האטומי 85 (משמעות השם: מיוונית - אסטטוס = חסר מנוחה, לא יציב, מעורער). האסטטין התגלה בשנת 1940.
זהו ההלוגן האחרון בטבלה המחזורית והיחידי שהוא רדיואקטיבי. אסטטין מוצק בטמפרטורת החדר, רעיל ביותר ומתפרק במהירות.
אסטטין הוא אל-מתכתי באלקטרושליליות ובאנרגיית יינון שלו, אך הוא אטום גדול בעל 6 רמות אנרגיה והדבר מעניק לו מוליכות תרמית ומוליכות חשמלית למחצה וגם טמפרטורת התכה וטמפרטורת רתיחה גבוהות יחסית.
מנדלייב שהניח את קיומו של היסוד, כינה אותו אקה-יוד, משום שסבר כי הוא יהיה הלוגן בעל תכונות דומות ליוד. מאז פרסום הטבלה המחזורית עסקו מדענים בחיפוש אחר היסוד, שכמותו בכדור הארץ מועטה והוא נוצר מתהליך ההזדקנות הרדיואקטיבי של האורניום. ההערכה היא שבכל רגע נתון מכיל קרום כדור הארץ לא יותר מ-28 גרם אסטטין, עובדה ההופכת את האסטטין ליסוד הנדיר ביותר בטבע.
לאסטטין 19 איזוטופים. הם כולם רדיואיזוטופים וכולם אינם יציבים, אפילו ביחס לחומרים רדיואקטיביים. זמן מחצית החיים של הרדיו-איזוטופ 210At, הוא הארוך ביותר, 8.1 שעות.
ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס
סר ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס (באנגלית: Sir Archibald James Halkett Cassels; 28 בפברואר 1907 – 13 בדצמבר 1996) היה פילדמרשל בריטי, מפקד זמני של דיוויזיית הצנחנים הבריטית ("כלניות"), שהופעלה נגד היישוב בשיא תקופת המאבק נגד שלטון המנדט. במלחמת קוריאה שירת כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי. בשנות השישים שימש בתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי.
ביוגרפיה
ארציבלד ג'יימס האלקט קסלס (שנודע בעיקר כג'יימס קסלס) נולד בבריטניה בשנת 1907 כבנו של גנרל בצבא הבריטי בשם רוברט ארצ'יבלד קסלס. למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוסמך לקצונה והחל לשרת בצבא הבריטי בשנת 1926. בשנת 1930 שירת בגדוד שחנה בעיר ג'האנסי בצפון הודו.
בשנת 1931 הגיע קסלס לראשונה לארץ ישראל עם גדודו - הגדוד ה-2, רגימנט הסיפורת' היילנדרים שחנה בחיפה. קסלס, שהיה אז בדרגת סרן, נטל חלק בדיכוי מהומות הערבים שאירעו באוקטובר 1933, שיש הרואים אותן כהקדמה למאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. בשנת 1934 חזר עם גדודו לאנגליה. בסוף שנות ה-30 חזר קסלס להודו ושירת תחת פיקודו של אביו רוברט קסלס שהיה אז המפקד הכללי של הצבא הבריטי בהודו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר עם גדודו לצרפת. בשנת 1940 לחם עם גדודו כנגד כוחות הצבא הגרמני בחזית צרפת. הגדוד לחם בגבורה, אך נאלץ לסגת מפני הכוחות הגרמניים שהתקדמו בצרפת בעוצמה רבה עד לכניעת צרפת. עם הנחיתה בנורמנדיה בשנת 1944 חזר כמפקד החטיבה ה-152, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-51 (היילנד) להילחם בחזית הצרפתית.
במרץ 1946 נתמנה קסלס כמפקד הדיוויזיה המוטסת השישית, כוח של צנחנים שהופעל נגד היישוב וארגוני המחתרת בארץ ישראל, בתקופת המאבק שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, שחייליה זכו בפי אנשי היישוב לכינוי "כלניות" בשל כומתות הצנחנים האדומות שחבשו. הדיוויזיה הובאה לארץ ישראל בספטמבר 1945, לחנות בה כחלק מן המערך הצבאי הבריטי במזרח התיכון, אך עם התחדשות מאבקו של היישוב לאחר תום מלחמת העולם הוטלה עליה משימת המלחמה בתנועת המרי העברי, המסגרת המשותפת להגנה, לאצ"ל וללח"י, שפעלה מסוף שנת 1945 ונתפרקה לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. מפקדה של הדיוויזיה, הגנרל אריק לואי בולס עזב את הארץ באופן זמני במרץ 1946, וחזר למלא את תפקידו כמפקד הדיוויזיה בינואר 1947. במשך פרק זמן זה מילא קסלס את מקומו כמפקד הדיוויזיה. תקופת שירותו של קסלס כמפקד הדיוויזיה הייתה תקופת השיא של המאבק.
הגנרל ג'יימס קסלס פיקד אישית על "מבצע כריש" ("Operation Shark") שהחל ב-30 ביולי ונסתיים ב-2 באוגוסט 1946, שבו הטילו כ-30,000 חיילים בפיקודו הסגר ועוצר כללי על העיר תל אביב וביצעו בה חיפושים ומעצרים. במהלך המבצע נעצרו 730 איש ובהם מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (לימים יצחק שמיר ראש ממשלת ישראל) שנשלח לגלות במחנה מעצר באריתריאה יחד עם גולי אצ"ל ולח"י. במהלך המבצע נתגלו כלי נשק ומשדר חשאי. בעת המבצע שובשו כליל החיים האזרחיים של העיר העברית הראשונה, שהייתה המרכז המסחרי, התרבותי והביטחוני של היישוב.
בשובו לאנגליה לאחר סיום תפקידו בארץ ישראל השתלם קסלס במשך שנה במכללה להגנת האימפריה. בשנת 1948 מילא תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי, ולאחר מכן נתמנה לקצין הקישור של המטכ"ל הבריטי באוסטרליה.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה נתמנה קסלס בשנת 1951 כמפקד הדיוויזיה של חבר העמים הבריטי בחזית קוריאה. דיוויזיה זו הורכבה מכוחות בריטים, אוסטרלים, קנדים וניו זילנדים. על מילוי תפקידו כמפקד הדיוויזיה קיבל אות הצטיינות אמריקאי.
לאחר תום מלחמת קוריאה היה קסלס בשנים 1953 ו-1954 מפקד קורפוס בריטי בגרמניה. בשלוש השנים שלאחר מכן מילא שוב תפקיד מנהלי במשרד המלחמה הבריטי ולאחר מכן שימש במשך שנתיים כאחראי על מבצעי חירום במלאיה.
ב-1959 חזר קסלס לבריטניה ונתמנה למפקד פיקוד המזרח באנגליה. לאחר מכן בשנים 1960 עד 1963 שימש קסלס כמפקד הצבא הבריטי בחבל הריין ובה בעת כמפקד הצבאי של הגזרה הצפונית בנאט"ו. מ-1963 עד 1964 שירת כגנרל במטה הכללי האימפריאלי של חבר העמים הבריטי ובין השנים 1965 עד 1968 עמד בראשו. בשנת 1968 הועלה לדרגת פילדמרשל.
ג'יימס קסלס נפטר בשנת 1996, בגיל 89.
לאורך הים
לאורך הים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. את השיר כתבה והלחינה אילה אשרוב. השיר יצא לאור בשנת 1994, כסינגל מתוך אלבומה השישה עשר של חזה, כל הנשמה. במשך הזמן נכנס השיר לקלאסיקה הישראלית והפך לנכס צאן ברזל בישראל.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-17 במצעד של רשת ג'.
רקע
כותבת השיר, אילה אשרוב, אמרה עליו:
הופעה
בשנת 1995 ביצעה את השיר בעצרת הזיכרון במלאת 30 יום לרצח יצחק רבין, בליווי קטע הפתיחה משירה "כל הנשמה". ביצוע זה הושמע גם בתחנות הרדיו השונות. השיר גם נכלל באלבום "שלום, חבר", שהופק במשותף על ידי חברות התקליטים אן אם סי, הד ארצי, הליקון ופונוקול בעקבות רצח רבין, כאלבום זיכרון. מאז משמש השיר כאחד מסמלי הזיכרון של רצח רבין. בשנת 2002, בערב מחווה לזכרה של עפרה, סיפר מנכ"ל "הד ארצי" דני וייס, שבעת עריכת אלבום האוסף "מנגינת הלב" הוא העדיף להכניס לאלבום את ההקלטה מהעצרת ולא את הגרסה שמופיעה באלבום "כל הנשמה" מכיוון שהוא רצה להעביר את אותו רגע מיוחד מהעצרת.
השיר נבחר במקום השלישי במצעד שיריה של עפרה חזה (אחרי השירים "מישהו הולך תמיד איתי" ו"גבריאל"). המצעד שודר ברשת ג'' בפברואר 2010, לציון עשר שנים למותה.
רסלינג
רסלינג היא הוצאה לאור של ספרי עיון, המקדישה עצמה לקידום השיח התאורטי-ביקורתי בשדות האמנות, התרבות והחברה.
היסטוריה
ההוצאה הוקמה בשנת 2000 על ידי עידן צבעוני ויצחק בנימיני והם גם בעלי ההוצאה ועורכיה הראשיים. להוצאה ועדה אקדמית המפקחת על בחירת הכותרים לפרסום ועל טיב העריכה והתרגום. חברי הוועדה הם אליעזר (אד) גרינשטיין, רות הכהן-פינצ'ובר וחנן חבר.
לאורך הים
גרסאות כיסוי
בשנת 2018, לקראת יום השנה ה-18 למותה של חזה, ויום הולדתה ה-60, יזמו חברת הליקון מיוזיק ותחנת הרדיו כאן גימל פרויקט הקלטות של ביצועים חדשים ללהיטים הגדולים, השיר "לאורך הים" היה השיר הראשון שהוקלט בפרויקט על ידי אברהם טל. האלבום עם שירי הפרויקט, קול הנשמה - שרים עפרה חזה, יצא ב-19 בנובמבר 2018.
רסלינג
היסטוריה
ההוצאה מפרסמת כ־40 ספרים בשנה, בשלוש סדרות עיקריות:
לאורך הים
גרסאות כיסוי
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי נוספות, ובהן של אתי אנקרי, יואב יצחק ואחרים.
רסלינג
היסטוריה
בשנת 2014 השיקה רסלינג סדרת מקור לספרות ניסיונית בשם מעבדה באמצעות הוצאת שני ספרי ביכורים: 'רוגטקה' מאת תמר גטר וספר עלטה מאת עיגול שחור.
אוטקריטיה ארנה
היסטוריה
הארנה הוקם ברובע טושינו בשטחו של שדה תעופה מקומי בשנת 2009. עוצב על ידי חברת AECOM, ומימונה העיקרי של הבנייה הגיע באמצעות חברת לוקאויל ושאר חברות המשויכות לבעלי קבוצת ספרטק מוסקבה, לאוניד פדון.
בד בבד עם בנייתו של האצטדיון הושלמה תחנת מטרו סמוכה, תחנת ספרטק בקו 7 של הרכבת התחתית של מוסקבה. בפברואר 2013 נקבע שבנק אוטקריטיה יזכה לחסות בת 6 שנים עבור שם המקום. באוגוסט 2014, טרם הפתיחה הרשמית, התקיים בארנה טקס חגיגי בו הונח פסל לזכר מקימי ספרטק מוסקבה בצד היציע הצפוני של האצטדיון, וכמו כן הוצב בכיכר הסמוך פסל גלדיאטור בגובה 24.5 מטרים.
הארנה נפתח באופן רשמי ב-5 בספטמבר 2014, במשחק בין ספרטק מוסקבה וקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית. הארנה אירח 5 משחקים במהלך מונדיאל 2018 שנערך ברוסיה, 4 בשלב הבתים ועוד אחד בשמינית הגמר; וכמו כן 5 משחקים במהלך גביע הקונפדרציות 2017, 4 בשלב הבתים ואת המשחק על המקום השלישי.
במהלך משחקי הגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 ובפרט במשחק הראשון של רבע הגמר, ספרטק נגד אורל שהסתיים בשוויון 1:1, נכחו 9,333 צופים בלבד במשחק הגביע הרוסי בכדורגל, במה שמהווה לשיא שלילי הנמוך ביותר בתולדות האצטדיון.
שלג באוגוסט
שלג באוגוסט הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1993, בבימויו וכתיבתו של חגי לוי. בסרט מככבים רמי הויברגר ואביגיל אריאלי, אשר הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
גיבור הסרט הוא בן במשפחה השייכת לקהילת יוצאי איטליה בירושלים שחייה התרבותיים מרוכזים בבית הכנסת האיטלקי בירושלים והם מדברים באיטלקית מתובלת במילים בעברית.
תקציר העלילה
גבי ד'אנג'לו (רמי הויברגר) מתנה אהבה עם חברתו נעמה (גני בן נר). שניהם חוזרים בשאלה מהקהילה הדתית של יוצאי איטליה בירושלים שמתפללים בבית הכנסת האיטלקי בירושלים.
לאחר ליל אהבה סוער הוא נרדם וחולם שנעמה נלקחת ממנו על ידי חבורת חרדים. בבוקר הוא לא מוצא אותה. חברו גיא (שי אביבי) מייעץ לו לחפש אותה בירושלים. גבי מסכים בלית ברירה היות שהוא יודע שלא יתקבל בקהילה בעין יפה לאחר שיצא בשאלה.
בירושלים הוא נפגש באלסנדרה (אביגיל אריאלי), חברתה הקרובה של נעמה והיא מחליטה לסייע לו בחיפושים. גבי מגיע לבית הכנסת והחכם ליאו (יעקב בנאי) משוחח איתו באיטלקית ויועץ לו אביו מריו (נסים זוהר) ואמו ג'ובנה (סנדרה שדה) מקבלים אותו בחביבות ומזמינים אותו לארוחה בביתם ביחד עם אורח (דני מוג'ה). כולם משוחחים באיטלקית.
גבי מצליח להיכנס לפנימייה ביחד עם אלסנדרה כשהם מתחזים לזוג חרדי. לאחר חיפוש בפנימייה הוא מוצא את נעמה אבל היא רוצה להישאר שם והם נאלצים לחזור.
גבי חוזר למשפחתו ונושא נאום הספד לסבו באיטלקית ומצטט אותו כאומר: "הכל תלוי בך ואפילו אם יורד שלג באוגוסט, תתנער ממנו" (מכאן שם הסרט). את אהבתו לנעמה הוא מחליף ברומן חדש עם אלסנדרה.
מצעדי גאווה בעולם
מצעד הגאווה (ידוע גם כמחאת/הפגנת להט"ב, צעדה או אירועי גאווה) הוא מצעד מחאה שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באופן כללי (להט"ב) את מאבקם לקבלה חברתית בקרב הציבור ובאופן עצמי, הכשרת זכויות משפטיות ותחושת גאווה.
הזכויות המשפטיות עבורן משתתפי מצעד הגאווה מוחים למען אזרחי להט"ב בשטחי המדינות וטריטוריות העולם כוללות: מעמד חוקי של קיום פעילות הומוסקסואלית, גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים, הכרה במערכות יחסים חד-מיניות (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) נישואים חד-מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף וחורג), שוויון הגירה, התרת שירות צבאי באופן גלוי, חקיקת חוקים נגד אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי בתעסוקה, מתן סחורות ושירותים, בתי ספר ובכלל התחומים הנוספים (אפליה עקיפה, הסתה, פשעי שנאה, דברי שטנה), הסרת לסביות, הומוסקסואליות, טרנסג'נדריות וביסקסואליות מרשימות של הפרעות נפשיות, הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים והתרת גישה לניתוח להתאמה מגדרית, תרומות דם, פונדקאות והפריה חוץ-גופית בקרב להט"ב.
אוסטרליה
אוסטרליה מוגדרת כאחת המדינות הידידותיות ביותר כלפי להט"ב בעולם, עם היסטוריה ארוכת שנים של אקטיביזם לצד קיומו של מצעד הגאווה השנתי מאז שנת 1979, המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני, העיר נבחרה נבחרה לאחת הערים הידידותיות עבור הקהילה הגאה באוסטרליה ובעולם כולו. בשנת 1993 משך מצעד המרדי גרא מעל 500,000 מפגינים ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר בכלל מדינות יבשת אוקיאניה.
איי מריאנה הצפוניים
מצעד הגאווה הראשון באיי מריאנה הצפוניים נערך ביולי 2018.
גואם
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 קיימת קהילת להט"ב בולטת, עם מועדוני לילה ואירועים חברתיים המאורגנים בגואם. מצעד הגאווה באי מתקיים בכול שנה בבירה האגטנה מאז 2017, ומושך כאלפי משתתפים עם מספר גדל במהלך השנים.
ונואטו
היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה צוין לראשונה בונואטו בשנת 2016 ומאורגן על ידי קרן "VPride". באוקטובר 2016 קיימה הקבוצה במתאם עם קבוצות זכויות אדם אחרות ובהן מרכז נשים של ונואטו, סדנה בנושא זכויות להט"ב וזכויות נשים. שר הבריאות השתתף באירוע, ודן בסוגיות כגון גישה טובה יותר לבריאות עבור אנשים החיים עם HIV/איידס.
ניו זילנד
ניו זילנד מכונה לעיתים קרובות אחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם וכוללת קהילה רחבה ופתוחה בעיקר בבירתה, ולינגטון. אירועי גאווה נערכו לראשונה ברחבי המדינה מאז שנות השבעים. "מצעד הגיבורים", אשר נערך בין השנים 1992–2001 היה מצעד גאווה בו השתתפו למעלה מ-100,000 איש מדי שנה ובשיאו, עד 200,000 בשנים 1999 ו-2001. מעמד זכויות הלהט"ב בניו זילנד החל להשתפר משמעותית מאז קיימו של המצעד, ובשנת 1999 הודיעה ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ני שיפלי שתיקח חלק בקיומו. מנהיגת האופוזיציה וראש הממשלה בין השנים 1999–2008 הלן קלארק השתתפה במצעד מספר פעמים ומתחה ביקורת רבה על חברי הממשלה על שלא השתתפו במהלכו במשך שנים קודם לכן. מצעד הגיבורים חזר להתקיים בשנת 2013 תחת הכותרת "פסטיבל הגאווה של אוקלנד" לראשונה מזה 12 שנים. במהלכו, נערך מצעד לאורך פונסונבי רואד וכן מסיבת סיום גדולה בפארק ויקטוריה. אירוע גאווה בולט נוסף ברחבי ניו זילנד הוא פסטיבל "Big Gay Out" , אירוע משפחתי המתקיים מדי שנה באוקלנד בפארק קויל בפרוור המגורים של פוינט שבלייר  מאז שנת 2000. מספר המשתתפים בו עלה בהתמדה בשנים האחרונות וכלל הופעות של ראש הממשלה, מנהיגי אופוזיציה ופוליטיקאים רבים אחרים ממפלגות מרכז-ימין ומרכז-שמאל כאחד. בשיאו, משך כ-15,000 משתתפים בשנים 2013, 2014 ו-2021.
סמואה האמריקאית
ארגון הלהט"ב העיקרי בשטחי האזור המבודד הוא האגודה של הפאפאפין בסמואה האמריקאית, אוכלוסייה מסורתית שמגדירה את עצמה במגדר שלישי. הארגון מקים מדי שנה אירועי גאווה שונים בהם פסטיבל הגאווה הראשון במדינה שנערך באוגוסט 2016 בכפר אוטולי וכולל תחרויות שירה, מחול ומצעד דמוי קרנבל.
פיגי
אף על פי שפעילי זכויות אדם מקומיים לאורך השנים ביצעו אקטיביזם תמיכה בנושא שיפור המעמד של זכויות להט"ב בפיג'י, הממשלה ביטלה היתרים לקיומם של מצעדי גאווה. עם זאת, ב-17 במאי 2013, צוין לראשונה במדינה היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה וכך במשך השנים מאז. בשנת 2017 נערך אירוע ציונו בבירה סובה וכלל פעילים רבים כמו גם אנשי דת בולטים. מצעד הגאווה הראשון של פיג'י נערך במאי 2018 במקביל לציון היום הבינלאומי. המצעד התקיים בלוטוקה, העיר השנייה בגודלה והיה למצעד הראשון שנערך במדינת אי באוקיינוס השקט (למעט ניו זילנד ומספר איים שמהווים טריטוריות של ארצות הברית). המשטרה המקומית סיפקה ליווי למשתתפים. הנשיא לשעבר, אפלי ניילטיקאו, נאם במהלכו.
אוסטריה
מעמד קהילת הלהט"ב מוגדר כמפותח בכל הערים הגדולות באוסטריה כגון וינה, לינץ, אינסברוק, זלצבורג וגראץ. בכל שנה, עיריית הבירה וינה משתתפת באופן פעיל בארגון מצעד הגאווה בשטחה. ארגוני הלהט"ב הגדולים במדינה כוללים את היוזמה ההומוסקסואלית וינה שנוסד בשנת 1979 והוא הארגון הוותיק והגדול ביותר של אוסטריה בנושא, פורם הלסביות, ביסקסואלים והומוסקסואלים האוסטרי  שהיה פעיל מאז שנות ה-90 ואפרו קשת אוסטריה, ארגון שמוקדש עבור להט"ב בסיכון מאפריקה שמארגנים בכול שנה אירועי גאווה שונים.
אוקראינה
ב-13 באוגוסט 2016 נערך באודסה מצעד שוויון עם השתתפות של כ-50 איש שנשמר על ידי 700 שוטרים. 20 מפגיני נגד, שניסו לפרוץ לקיום אירוע, נעצרו. באוגוסט 2019 מספר המשתתפים במצעד בעיר גדל משמעותית וכלל כ-300 איש. במהלכו השתתפו מספר נציגים דיפלומטים בהם אורחים מקנדה, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות. בסיומו דווח על מספר עימותים מינורים. המפגינים הוגנו על ידי 500 שוטרים שעצרו שלושה אזרחים בשל חוליגניזם קל. ב-30 באוגוסט 2020, מצעד השוויון בעיר הסתיימה בעימות בין הצועדים לבין מפגיני נגד הומופובים אשר כ-16 מהם נעצרו ושני שוטרים נפצעו. ב-29 באוגוסט 2021 פרצו עימותים אלימים בין המשטרה לבין הארגון "מסורת וסדר" במהלך ציון מצעד השוויון בעיר. במהלכם, כ-29 שוטרים נפצעו, בעיקר כתוצאה מתגובות לגז מדמיע ו-51 מפגיני הארגון נעצרו.