cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר דוגין
קריירה והשקפות פוליטיות
דוגין היה בין חברי המפלגה הנציונל-בולשביקית (NBP) ושכנע את אדוארד לימונוב להיכנס לזירה הפוליטית בשנת 1994. כמה מחברי NBP הלאומניים הקיצוניים, שנתמכו על ידי דוגין, התפצלו לחזית הבולשביקית הלאומית.
דוגין פרסם את "יסודות הגאופוליטיקה" בשנת 1997; עבודה זו שימשה כספר לימוד באקדמיה למטה הכללי של הצבא הרוסי והדאיגה מדענים פוליטיים בארצות הברית, שכינו אותה "הייעוד הגלוי של רוסיה".
כמו כן, בשנת 1997, מאמרו "פשיזם - ללא גבולות ואדום" הכריז על בואו של "פשיזם פשיסטי אמיתי, מהפכני ועקבי לחלוטין" ברוסיה. במאמר כתב: "בשום אופן לא ההיבטים הגזעניים והשוביניסטיים של הנציונל-סוציאליזם הם שקבעו את טיב האידאולוגיה שלה. עודף האידאולוגיה הזו בגרמניה הוא עניין בלעדי של הגרמנים... ואילו הפשיזם הרוסי הוא שילוב של שמרנות לאומית טבעית עם רצון נלהב לשינויים אמיתיים." הוואפן-אס-אס ובעיקר המגזר המדעי של ארגון זה, אננארבה", היה לדבריו "נווה מדבר אינטלקטואלי במסגרת המשטר הנציונל-סוציאליסטי."
דוגין החל במהרה לפרסם את כתב העת האישי שלו בשם "Elementy", שהתחיל בתחילה בשבחו של ז'אן פרנסואה תיריה, התומך ב"אימפריה אירו-סובייטית שתשתרע מדבלין לוולדיווסטוק ותצטרך גם להתרחב לדרום, מכיוון שהיא דורשת נמל באוקיינוס ההודי." דוגין נוהג בעקביות לפאר הן את רוסיה הצארית והן את הסטליניסטית, בכתב העת "Elementy" מובחנת גם הערצתו ליוליוס אבולה. דוגין שיתף פעולה גם עם כתב העת השבועי "Den" (היום), שערך בעבר אלכסנדר פרוחאנוב.
דוגין מתנגד לליברליזם ולמערב, ובמיוחד להגמוניה האמריקאית. הוא טוען כי "אנחנו בצד של סטלין וברית המועצות". הוא מכנה את עצמו שמרן: "אנחנו, השמרנים, רוצים מדינה חזקה ואיתנה, רוצים סדר ומשפחה בריאה, ערכים חיוביים, חיזוק חשיבות הדת והכנסייה בחברה". הוא מוסיף: "אנחנו רוצים רדיו פטריוטי, טלוויזיה, מומחים פטריוטים, מועדונים פטריוטיים. אנו רוצים שהתקשורת תביע אינטרסים לאומיים".
גיבוש תנועת אירואסיה החדשה
לידתה מחדש של רוסיה, על פי תפיסתו של דוגין, מוזכרת על ידי צ'ארלס קלובר מ"פייננשל טיימס" כגרסה מחודשת מעט של ברית המועצות עם הדים ל-"1984" של ג'ורג' אורוול, שם אירואסיה הייתה אחת משלוש מדינות ענק. כולל איסטסיה ואוקיאניה כשני האחרים והייתה במלחמה אינסופית מולן.
בתחום השיח הציבורי האירואסייתי, המדיניות הקומוניסטית הטוטליטרית שנפרסה במשך למעלה משלושה עשורים בעבודות של קבוצות בינלאומיות שונות המהוות חלק מהתנועה, היא "גרסה של שילוב מחדש של המרחב הפוסט-סובייטי לתחום השפעה אירו-אסייתי". התוכנית הצפון אמריקאית "עובדת עם מגוון רחב של שותפים מכל המגזרים בחברה האזרחית" ו"מתקדמת באמצעות קבלת מענקים, סנגור ומחקר, יוזמות אזוריות ומעורבות קרובה". דוגין מתח ביקורת על המעורבות "האירו-אטלנטית" בבחירות לנשיאות אוקראינה בשנת 2004, כתוכנית ליצירת אסור השפעה אמריקאי ברחבי רוסיה, בדומה לניסיון הצרפתים והבריטים שלאחר מלחמת העולם הראשונה ליצור אזורי השפעה משלהם.
בשנת 2005 ייסד דוגין את איחוד הנוער האירואסי ברוסיה כאגף הנוער של תנועת אירואסיה הבינלאומית.
אוקראינה אסרה על דוגין להיכנס למדינה לחמש שנים, החל מיוני 2006, וקייב הכריזה עליו כ"פרסונה נון גרטה" בשנת 2007. איגוד הצעירים האירו-אסייתי נאסר באוקראינה. בשנת 2007 זיהה שירות הביטחון של אוקראינה אנשים של איחוד הנוער האירואסייתי שביצעו ונדליזם בהר
הוברלה בשנת 2007 : הם טיפסו במעלה הר הוברלה, חיקו את ניסור פרטי הבנייה בצורת סמל המדינה על ידי כלים שהובאו עימםיירו בעו את סמל איחוד הנוער האירו-אסיימ תי על סמל הזיכרון לחוקת אוקראינה. הוא גורש חזרה לרוסיה כשהגיע לשדה התעופה הבינלאומי סימפרופול ביוני 2007.
לפני שפרצה מלחמה בין רוסיה לגאורגיה בשנת 2008, ביקר דוגין בדרום אוסטיה וניבא, "כוחותינו יכבשו את בירת גאורגיה טביליסי, את כל המדינה, ואולי אפילו את אוקראינה ואת חצי האי קרים, שהיא באופן היסטורי חלק מרוסיה, בכל מקרה." אחר כך אמר שרוסיה צריכה "לא להפסיק לשחרר את דרום אוסטיה, אלא להמשיך הלאה" ו"אנחנו צריכים לעשות משהו דומה באוקראינה." בשנת 2008 הצהיר דוגין כי על רוסיה לחזור על התרחיש הגאורגי באוקראינה, כלומר לתקוף אותה. בספטמבר 2008, לאחר מלחמת רוסיה-גאורגיה, הוא לא הסתיר את כעסו כלפי פוטין, ש"העז לא להפיל את הנעל השנייה" ו"להחזיר את האימפריה".
דוגין הוטבל בגיל שש לכנסייה הרוסית האורתודוקסית של מיצ'ורינסק על ידי סבתא רבתא ילנה מיכאילובנה קרגלצבה. מאז 1999 הוא אימץ רשמית את המאמינים הישנים, תנועה דתית רוסית שדחתה את הרפורמות של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית בשנת 1652–1666.
בראשית שנות התשעים עבודתו של דוגין בחזית הבולשביקית הלאומית כללה מחקר על שורשי התנועות הלאומניות ופעילותן של קבוצות כאלה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
אלכסנדר דוגין תומך בפוטין ובמדיניות החוץ שלו, אך התנגד לממשלות הרוסיות בגלל המדיניות הכלכלית שלהן. ציטוט שלו מ-2007, "אין יותר מתנגדים לכיוון של פוטין, ואם יש, הם חולי נפש וצריכים להעביר אותם לבדיקה קלינית. פוטין נמצא בכל מקום, פוטין הוא הכל, פוטין הוא מוחלט, ופוטין הוא חיוני".
בקרמלין מייצג דוגין את "מפלגת המלחמה", חלוקה בהנהגה על אוקראינה. דוגין נתפס כמי שכתב את יוזמתו של פוטין לסיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית. הוא ראה במלחמה בין רוסיה לאוקראינה בלתי נמנעת ופנה לפוטין להתחיל בהתערבות צבאית במזרח אוקראינה. דוגין אמר, "הרנסאנס הרוסי יכול רק לעצור ליד קייב." במהלך הסכסוך הפרו-רוסי ב-2014 באוקראינה, דוגין היה בקשר שוטף עם המורדים הבדלניים הפרו-רוסיים. שיחת וידאו של סקייפ שפורסמה ביוטיוב הראתה את דוגין מספק הוראות לבדלנים של דרום ומזרח אוקראינה, וכן יעץ ליקטרינה גובאריובה, שבעלה פאבל גובאריוב הצהיר על עצמו כמושל מקומי ואחרי כן נעצר על ידי שירות הביטחון של אוקראינה. ב-31 במרץ 2014 נעצר אולג בחטיארוב, חבר איגוד הנוער שהקים דוגין. הוא אימן קבוצה של כמאתיים איש להשתלט על הפרלמנט ובניין ממשל אחר, כך נמסר משירות הביטחון של אוקראינה. דוגין פיתח גם קשרים עם מפלגות ימין ומפלגות שמאל קיצוניות באיחוד האירופי, כולל סיריזה ביוון, אטקה בבולגריה, מפלגת החופש של אוסטריה והאיחוד הלאומי בצרפת, כדי להשפיע על מדיניות האיחוד האירופי בנוגע לאוקראינה ולרוסיה.
דוגין הצהיר כי הוא מאוכזב מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ואמר שפוטין לא סייע למתקוממים הפרו-רוסיים באוקראינה לאחר המתקפה של הצבא האוקראיני בתחילת יולי 2014. באוגוסט 2014 קרא דוגין ל"רצח עם" של אוקראינים.
ב-10 באוקטובר 2014 אמר דוגין ש"רק לאחר שחזור רוסיה הגדולה שהיא האיחוד האירואסייתי, אנו יכולים להפוך לשחקן גלובלי אמין. כעת התהליכים הללו הואטו מאוד. היברומאידאן האוקראיני היה תגובתו של המערב לקידום האינטגרציה הרוסית." הוא תיאר את היברומאידאן כהפיכה שבוצעה לא על ידי האוקראינים אלא על ידי ארצות הברית: "אמריקה מבקשת לנהל את המלחמה נגד רוסיה לא על ידי עצמה, אלא בידי האוקראינים. ארצות הברית הביאה למלחמה זו בהבטיחה לקרוץ לעשרת אלפים קורבנות בקרב האוכלוסייה השלווה באוקראינה ולמעשה לדרוש את הקורבנות. ארצות הברית ביצעה את ההפיכה במהלך המאידאן לצורך מלחמה זו. ארצות הברית העלתה את הרוסופובים הנאו-נאצים לשלטון." דוגין אמר כי רוסיה היא הכוח המניע העיקרי לאירועים הנוכחיים באוקראינה, "רוסיה מתעקשת על ריבונותה, על חירותה, מגיבה לאתגרים שהוטלו עליה, למשל, באוקראינה. רוסיה מנסה לשלב את המרחב הפוסט-סובייטי..." כפי שאומר ויאצ'סלב ליחאצ'וב, "אם מישהו לוקח ברצינות את העובדה שאדם כזה כמו אלכסנדר דוגין הוא האידאולוג של השאיפה הקיסרית למערב, אפשר לקבוע שרוסיה לא מתכוונת לעצור עד האוקיינוס האטלנטי."
ב־11 במרץ 2015, מחלקת האוצר של ארצות הברית הוסיפה את דוגין לרשימת האזרחים הרוסיים שהוטלו עליהם סנקציות כתוצאה ממעורבותם במשבר אוקראינה; גם איגוד הנוער האירו-אסייתי שלו צורף לרשימה. ביוני 2015, קנדה הוסיפה את דוגין לרשימת האנשים שהיא מטילה עליהם סנקציות.
חיים אישיים
אשתו הראשונה של דוגין הייתה יבגניה דבריינסקיה, ולהם בן משותף, ארתור. אשתו השנייה היא נטליה מלנטייבה, ובתם המשותפת הייתה העיתונאית והפעילה הפוליטית דריה דוגינה. דריה נהרגה בפיצוץ מכוניתה במוסקבה ב-20 באוגוסט 2022.
העבודות של דוגין
כמה מספריו של דוגין פורסמו על ידי בית ההוצאה לאור Arktos Media, מוציא לאור בשפה האנגלית.
בבה אידלסון
בֶּבָּה אידלסון (טרכטנברג) (14 באוקטובר 1895, יקטרינוסלאב, רוסיה – 5 בדצמבר 1975, פתח תקווה) הייתה פעילה ציונית, ממייסדות תנועת הפועלות בארץ ישראל, חברת הכנסת (בכנסת הראשונה עד החמישית) בסיעת מפא"י, סגנית יושב ראש הכנסת. פעילה במועצת הפועלות (לימים: נעמת) מ-1931 עד 1974. פעלה בעיקר למען שוויון זכויות לנשים וקידום מעמדן בחברה.
ילדות ונעורים
נולדה ב-14 באוקטובר 1895 ביקטרינוסלאב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמה, רבקה ריז'ובסקי, למדה בפרו-גימנסיה (חטיבת ביניים) ממשלתית. אביה, יצחק טרכטנברג, היה שומר מסורת אך גם בקי באורחות החיים המודרניים. כשהייתה בת שמונה מתה אמה, בעת שילדה את בנה ה-13. האב נפטר כשהייתה בת ארבע עשרה. התייתמותה בגיל צעיר נתנה את אותותיה על בחירתה בעיסוק בפעילות ציבורית:. האב שלח את הבנים ללמוד ב"חדר" ואילו הבנות זכו ללמוד אצל מורה פרטי. אחד האחים למד בגימנסיה רוסית, הצטרף לפעילות במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונרדף על ידי השלטונות. הבת הבכורה למדה רפואת נשים בשווייץ, שבה לרוסיה ופתחה מרפאה מצליחה. ב-1912 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון. בשנת 1915 הצטרפה לתנועת צעירי ציון והייתה פעילה בארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר ביקטרינוסלאב. למדה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת חרקוב והצטרפה בשנת 1917 למפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס), שם הכירה את ישראל אידלסון (לימים: בר-יהודה) ובאותה שנה נישאו ונולדה להם בת. כעבור שנים התגרשה ונישאה לחיים הלפרין.
פעילות ציונית
ב-1923 הוגלו בני הזוג לצפון רוסיה עקב הפעילות הציונית ובשנת 1924 גורשו מהמדינה. בין השנים 1924–1926 הייתה פעילה בתנועת החלוץ בברלין ובשנת 1926 עלתה ארצה עם בן זוגה ובתה והם גרו בפתח תקווה. השתתפה מטעם מפא"י כצירה בקונגרסים הציונים בשנים 1935, 1937, 1939, 1946. עבדה במשרד לסטטיסטיקה של ההסתדרות הציונית, במועצת פועלי תל אביב, בוועד המפקח של קופת חולים ובמחלקת הפועלות בבית הדין העליון של ההסתדרות.
בקיץ 1931 החלה לכהן כמזכירת מועצת הפועלות. באותה תקופה, חברות המזכירות המכהנת, עדה פישמן-מיימון ורחל כצנלסון, חיפשו מחליפה שתמלא את מקומן במהלך נסיעתן לשווייץ כצירות בקונגרס הציוני שעמד להתקיים ביוני 1931. כצנלסון הכירה אותה והטילה עליה את המשימה. תחילה, נפגעה מהבקשה, אולי משום שחשה כי זהו תפקיד שלא מממש את מלוא יכולותיה, אך לאחר מכן נאותה לעשות זאת.
כיהנה כמזכירה וכפעילה במועצת הפועלות במשך 43 שנים, בין 1931 ל-1974. ניכר כי מידת התגייסותה לתפקידים הציבוריים שמילאה הייתה רבה. מכתב תודה ששלחה לחבריה לאחר חגיגת יום הולדתה ה-75 מלמד על מידת נאמנותה לעשייתה הציבורית. היא הודתה על האיחולים, ציינה את הדרך הארוכה שעברו יחד הן בחיים הציבוריים והן בחיים הפרטיים וחתמה כך: "מי ייתן ותהיה בנו - בוותיקים - עוד יכולת להמשיך ולתרום את חלקנו, ולצעירים הממשיכים לזכות בהישגי הדורות אשר השקיעו ממיטב אונם ויכולתם למפעל תקומת הארץ".
הקמת בית החלוצות
כעשר שנים אחרי הקמתם של בתי החלוצות הראשונים בארץ, שהיוו מעון לעולות חדשות חסרות אמצעים, על ידי ליגת נשים בניו יורק, ארגון נשים ציוניות שהתאגדו כדי לסייע למפעל ההתיישבות בארץ, וביוזמתה של רחל ינאית בן-צבי, פעלה להקמת בית חלוצות בירושלים. בשנת 1927 העלתה רחל ינאית בפני חברות הליגה את הרעיון של הקמת בתים, שבהם ימצאו עולות בודדות מחסה וקורת-גג. שנים אחדות אחר-כך, בראשית שנות השלושים, יזמה "ליגת נשים למען ארץ ישראל" באמריקה את הקמתם של בתי חלוצות, שנועדו לתת לחלוצה העולה מחסה בחודשים הראשונים לשהותה בארץ. הבעיה העיקרית היה תחום המגורים, כיוון שבימי המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה האמירו מחירי הדירות ונוצרה ספסרות בדירות בדמי מפתח, התקשו החלוצות למצוא דירה חלופית, נשארו בבתי החלוצות וחסמו את האפשרות לקלוט דיירות חדשות. ערב מלחמת העולם השנייה ובראשיתה גברה המצוקה ועמה הצורך להקצות חדרי מגורים נוספים לעולות שהיו מעתה גם פליטות. באוקטובר 1938 פנתה אידלסון, אז מזכירת מועצת הפועלות, לחברות ליגת נשים בניו-יורק והציעה להן ליטול על עצמן את משימת הקמתו של בית חלוצות בירושלים, בנימוק כי מיזם זה יחזק את השפעתן ויסמל את הרחבת פעילותן בארץ. ליגת נשים בניו-יורק נענתה ולקחה תחת חסותה את הקמת בניין בית החלוצות ברחביה באמצעות עסקת חליפין.
בדצמבר 1939 הוכרזה תחרות אדריכלים לתכנון הבית. התוכנית שהתקבלה הייתה תוכניתם המשותפת של האדריכלית ג'ניה אוורבוך-אלפרין ושותפה המהנדס זלמן ברון. אידלסון ראתה חשיבות רבה בפתרונות שהוצעו במסגרת התוכנית, תוך התחשבות בסביבה החברתית התרבותית בה עתיד להיבנות הבית: "רחביה השכונה האריסטוקרטית ביותר בעיר שבה מרוכזים כל מוסדות הסוכנות היהודית, הועד הלאומי, קרן קימת וקרן היסוד". כמובן כן ציינה כי "הסגנון הוא ירושלמי ותואם לסגנון הבנייה של המוסדות הלאומיים [...] התוכנית כולה חיננית, מושכת את העין והגיונית". ממכתבה עולה שלבניין ניתנה משמעות מעבר לתפקידו כבית לחלוצות, וכי מקומו בירושלים וקרבתו למוסדות הלאומיים העמידה אותו כחלק ממוסדות הבירה שבדרך, בתוכנו ובצורתו. היא ביקשה אישור להנחת אבן הפינה, גם ללא נוכחות החברות מאמריקה, שקרוב לוודאי לא תוכלנה להגיע עקב המלחמה העולמית.
מאבקה לשוויון של נשים
בזמן מלחמת העולם השנייה פעלה לפתיחת חיל העזר לנשים במסגרת הצבא הבריטי (ATS) בפני מתנדבות יהודיות מארץ ישראל. כ-3,500 מתנדבות נענו לכך. ב-7 בפברואר 1951 פנתה לראש ממשלה דוד בן-גוריון, בבקשה להוספת שם האם בפנקס האזרח ובפנקס הזהות. היא תיקפה בקשה זו, בטענה כי היעדר אזכור של האם אינו מתיישב עם הכרזת ראש הממשלה ביום הכרזת המדינה, על שוויון האישה.
בהרצאה בנושא מעמד האישה בישראל שהתקיימה בסמוך לחג העצמאות ה-20 למדינה, הציגה נושאים בוערים ביניהם מעמד האישה במשפחה, המעמד המשפטי של נשים בישראל, מעמד הנשים בעבודה הן כשכירות והן כעקרות בית ומעמדה הכללי של האישה בישראל, בחיי הציבור והחברה. היא הדגישה כי ישנה סתירה חמורה בין מעמדה המשפטי והאזרחי של האישה לבין האפליה כלפיה בבתי הדין הרבניים, לפי חוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים. בין היתר אמרה:
ב-1948 הייתה שותפה לפנייה של מספר ארגוני נשים לראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, בדבר מעורבותן של ארגונים אלה בתפקידים מדיניים וציבוריים. במכתב לראש הממשלה ציינה שמנימוקי הנשים אמורה להתחוור מסקנה הגיונית: משום שהנשים נכונות לכל מאמץ, "לשאת בעול המלחמה ולקרב את יום הניצחון", מחאתן צודקת "נוכח חלקן הזעום של נשים במסגרת שנועדה לכוון את חיינו המדיניים והציבוריים". בהיעדר "נשים בממשלה, מספרן הקטן במועצת המדינה, העדרן מתפקידים אחראיים במשרדי הממשלה ובמחלקותיה השונות" ראו "פגם רציני", שניזוקו לא פחות מפגיעה "ביסודות המדינה". בזמן ישיבת מועצת הפועלות ציינה כי בשלב זה לא צלחו מאמצי השכנוע למנות נשים למוסדות המדינה במידה ההולמת את חלקן בעשייה ואת מספרן בהסתדרות העובדים הכללית ובמדינה.
כהונתה כחברת כנסת
עם קום המדינה הייתה חברה במועצת המדינה הזמנית ובמסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת הסמל והדגל של המדינה עם הקמתה. בכנסת השלישית, בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית כיהנה בסגנית יו"ר הכנסת של היו"רים יוסף שפרינצק, נחום ניר וקדיש לוז.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י בין השנים 1949 עד 1965. בשנים 1961-1955 כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת. הייתה חברה בוועדות שונות בכנסת, והייתה האישה הראשונה שהייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון. שימשה חברה בוועדה לחוקת מעבר, הוועדה לחוקה, חוק ומשפט, וועדת העבודה. במהלך הכנסת השלישית, כיהנה כיו"ר ועדה משותפת לבירור התערבות המשטרה בסכסוך במחסני הסוכנות היהודית ברמלה.
כיהנה כחברת כנסת מהכנסת הראשונה עד החמישית. באותן כנסות כיהן גם בעלה לשעבר ישראל בר-יהודה, כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומטעם אחדות העבודה.
פעילות בנושא מעמד האישה
בשונה ממהגרות אחרות, קשריו המבוססים של בן זוגה דאז, ישראל בר יהודה, בממסד ההסתדרות הקלו על קליטתה בארץ. במהלך כהונתה כחברת כנסת עסקה רבות בנושא מעמד האישה. לקחה חלק פעיל בדיונים על חוקים בנושא, כדוגמת חקיקה חוק שכר שווה לעבודה שווה לעובדת ולעובד יחד עם חברות הכנסת רות הקטין, אמה תלמי וטובה סנהדראי, היוזמה להפרדת ניכוי מס הכנסה בין בני זוג והרחבתו לבני זוג בהתיישבות העובדת, התנגדותה לפטור נשים דתיות משירות צבאי וביטול חוק השירות הלאומי, קריאה להקמת מוסד לנישואי לגיטין אזרחיים, קידום זכויות סוציאליות לנשים, ביטוח לאומי לעקרות הבית ועוד. במקביל המשיכה לעמוד בראש מועצת הפועלות. ב-1966 נבחרה לתפקיד יו"ר מחלקת החברות במפא"י.
ראתה באישה אזרחית שווה לאזרח, ופועלת שווה לפועל. לאורך כל ימי עבודתה כמזכירת מועצת הפועלות, ראתה לפניה דרך אחת לקידום מעמד האישה: לימוד מקצוע, ייצוג ציבורי והכנת דור ממשיכות. בתקופת כהונתה כחברת כנסת לא התקיים כל דיון ציבורי בדבר סוגיית אלימות נגד נשים בתוך המשפחה, שכן נושא זה נתפס כעניין שהצינעה יפה לו. להתעלמות זו היו שותפות המשטרה, מערכת המשפט וכן המערכת הרפואית והסיעודית. סוגיה זו הועלתה בכנסת בפעם הראשונה על ידה בשנת 1962, כאשר הפנתה שאילתא בנושא לשר המשטרה בכור-שלום שטרית, אך נכשלה להכניס נושא זה לדיון הציבורי.
בערוב ימיה
גם לאחר פרישתה ממועצת הפועלות בשנת 1974 שמרה על קשר עם התנועה ופועלה. בתקופת חייה האחרונה, מצאה פנאי להעלות על הכתב פרקים מחייה. סייעה לה בכך בתה, רבקה.
חיים אישיים
נפטרה ב-5 בדצמבר 1975 בבית החולים בילינסון בפתח תקווה ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. במותה נחתם עידן המייסדות הוותיקות בתנועת הפועלות.
הנצחה
על שמה רחובות בערים אשדוד, ראשון לציון, באר שבע, הרצליה, מזכרת בתיה וקריית חיים.
ג'ון קרסון (שחקן)
ג'ון קרסון (באנגלית: John Carson; 28 בפברואר 1927 – 5 בנובמבר 2016) היה שחקן אנגלי המוכר מהופעותיו בקולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
קרסון נולד בעיר קולומבו שבציילון. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1947, והוא פילס את דרכו כשהופיע בסרטים בריטים שנעשו בתקציב נמוך כמו "Seven Keys" (מ-1961); "Smokescreen" (מ-1964) ו-"Master Spy". מראהו הקודר וקולו המרושע (היו שהשוו אותו לשחקן ג'יימס מייסון) הוביל אותו לככב בסרטי אימה בהם "Night Caller" ו-"The Plague of the Zombies" (מ-1965); "The Man Who Haunted Himself" (מ-1970); ב-"Taste the Blood of Dracula" (מ-1970) והסרט "Captain Kronos – Vampire Hunter".
בנוסף להופעותיו בסרטי אימה ידוע קרסון מתפקידיו בסדרות הרפתקאות משנות השישים של המאה העשרים כגון "הרפתקאות רובין הוד", "הגומלים", "המלאך",, "הברון", "איש במזוודה", "The Champions" ו-"Department S".
פינקי
פינקי (באנגלית: Pinky) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1949 בבימויו של איליה קאזאן, עם ג'ין קריין, את'ל ווטרס ואתל ברימור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן Quality של הסופרת סיד ריקטס סאמנר מ-1946.
הסרט עוסק בבעיית הגזענות נגד השחורים בארצות הברית ובעיקר בכאלה שעורם לבנבן אבל הם ממוצא שחור. הם חיים בדילמה כל חייהם, האם עליהם לשקר לעצמם ולחיות בנוח כלבנים בחברה לבנה או לחיות בחברת בני גזעם עם מצפון שקט אבל עם חיים קשים, רצופי התנכלויות ועלבון מהלבנים.
ג'ון קרסון (שחקן)
ביוגרפיה
בטלוויזיה שיחק קרסון באופרת הסבון "Emergency – Ward 10", בעיבוד לרומן "אייבנהו", בעיבוד ל"וילהלם טל", בתוכנית "תיאטרון הכורסה", בסדרה "המפקח מגרה", באנתולוגיה "Out of the Unknown", במיני-סדרה "אמה" בתפקיד מר נייטלי, בסדרה "Dixon of Dock Green", בסדרה המשפטית "Crown Court", בסדרה "Secret Army", בסדרה "הגומלים החדשים", ב"המקצוענים", "Tales of the Unexpected", בסדרה "Hammer House of Horror", בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" (בסיפור "Snakedance"); ב-"Shaka Zulu" ובסדרה "פוארו". כמו כן היה קרסון קריין בפרסומות לטלוויזיה.
פינקי
תקציר העלילה
פטרישה "פינקי" ג'ונסון (ג'ין קריין) חוזרת לביתה בדרום כדי לפגוש את סבתה דייסי (את'ל ווטרס) שגידלה אותה ותמכה בה בלימודי הסיעוד בבוסטון. פינקי היא ממוצא שחור אבל עורה לבן. בבוסטון התנהגה כלבנה והתאהבה ברופא ד"ר תומאס אדמס (ויליאם לונדיגן) שלא ידע על מוצאה.
ג'ון קרסון (שחקן)
חיים אישיים
בת זוגו של קרסון הייתה לואנשיה פלמר. הוא נפטר בקייפטאון שבדרום אפריקה ב-5 בנובמבר 2016 בגיל 89.
פינקי
תקציר העלילה
דייסי היא אישה קשת יום העובדת ככובסת מבוקר עד ערב ומביאה את הכבסים הנקיים לבתים. היא מקבלת בשמחה את פינקי ורוצה שתישאר בקהילת השחורים. פינקי חווה את הגזענות המקומית. כאשר היא מעורבת בסכסוך עם אדם החייב כסף לסבתה השוטרים מתייחסים אליה כלבנה אבל כשמסתבר להם שהיא שחורה הם עוצרים אותה. כאשר היא מטיילת בלילה היא מותקפת על ידי שני לבנים שמגלים שהיא שחורה וברגע האחרון היא מצליחה להימלט. היא מחליטה לארוז ולחזור לבוסטון.
מיס אם מתייחסת בתחילה לפינקי כמשרתת שחורה אבל פינקי מבהירה לה שהיא כאן כאחות מוסמכת ולא כמשרתת היא משנה את דעתה ובמשך השמן הן מתיידדות. תומאס מגיע למקום ופינקי מגלה לו את מוצאה אך הוא ממשיך לאהוב אותה.
מיס אם עומדת למות וכותבת צוואה בה היא מורשה את הבית והשטח סביבו לפינקי. למיס אם יש קרובה בשם מלבה וולי (אוולין ורדן) שתובעת לבטל את הצוואה וטוענת שפינקי סיממה את מיס אם כדי שתוריש לה את רכושה. פינקי לא מוותרת וניגשת למשפט אף על פי שחברי הקהילה השחורה מבקשים ממנה לוותר כדי לא לעורר בעיות גזעניות בעיירה.
השופט פוסק לטובת פינקי. תומאס מגיע ומציע לפינקי למכור את האחוזה, לנסוע לדנוור, להתחתן ולחיות שם כלבנה. היא מסרבת לו בכאב לב ומודיעה כי תפקידה להישאר במקום ולעזור לבני קהילתה השחורים.
פינקי פותחת במקום מרפאה ובית ספר לאחיות של נערות שחורות.
ניצוץ החיים
האלבום זכה להצלחה רבה בישראל כאשר נמכר בלמעלה מ-80 אלף עותקים (פלטינה כפולה).
רקע והפקה
שירי האלבום נכתבו על ידי דוד זיגמן, אבי ביטר ודני שושן, והולחנו על ידי עדי לאון, שושן ויוני רועה. האלבום הופק על ידי אבי גואטה. האלבום כולל בתוכו 11 רצועות, המשלבות בתוכן לחנים טורקיים, יוונים וערביים.
מתוך האלבום הצליחו השירים "שלום חבר" אותו ביצעה חדד ביחד עם מייק שריף, "הנסיך שלי", "כנגד הזמן", "בוא", ו"ניצוץ החיים", שהיה בסגנון קלאסי בנגינת פסנתר, אף על פי שנכתב על פי לחן טורקי.
Someone You Loved
Someone You Loved הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הסקוטי לואיס קפלדי, מתוך מיני-אלבום של קפלדי, Breach. השיר יצא לאור ב-8 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים יוניברסל ורטיגו רקורדס, כסינגל השלישי מתוך המיני-אלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לואיס קפלדי, סמואל רומס, תומאס ברנס, פטר קליהר ובנג’מין קוהן, השיר בסגנון פופ.
קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, הועלה לערוץ היוטיוב של לואיס קפלדי ב-29 באוגוסט 2019, בקליפ ניתן לראות את קפלדי מסתובב בעיר גדולה, תוך כדי שהוא מבצע את השיר.
יאמה T70
יאמה T70 (באנגלית: Yema T70) הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית כלי הרכב הסינית Yema Auto (שם רשמי: Sichuan Yema Automobile Co., Ltd) אשר מיוצר משנת 2015 בסין.
דוד שטורל
דוד שטורל (בגרמנית: David Storl; נולד ב-27 ביולי 1990) הוא אתלט גרמני, פעמיים ברציפות אלוף העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012, ציריך 2014 ואמסטרדם 2016) וסגן האלוף האולימפי (לונדון 2012) בהדיפת כדור ברזל.
ביוגרפיה
שטורל נולד ברוכליץ, סקסוניה, צפונית מערבית לקמניץ.
אלוף העולם לנוער
באליפות העולם באתלטיקה לנערים שנערכה באוסטרבה, צ'כיה בשנת 2007 זכה שטורל במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (5 ק"ג) בתוצאה של 21.40 מטר. באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבידגושץ', פולין בשנת 2008 הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בתוצאה של 21.08 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים שטורל במקום 28 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.19 מטר, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 20.40 מטר ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום חמישי בתוצאה של 20.57 מטר.
אלוף העולם
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שנערכה באוסטרבה ב-14 ביולי 2011 זכה שטורל במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא תחרות חדש של 20.45 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית, ב-2 בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 21.78 מטר, לפני דילן ארמסטרונג מקנדה (21.64 מטר) ואנדריי מיחנביץ' מבלארוס (21.40 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 זכה שטורל במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 21.88 מטר, אחרי ריאן וייטינג מארצות הברית (22.00 מטר) ולפני תומאש מאייבסקי מפולין (21.72 מטר).
אלוף אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביוני אותה שנה זכה שטורל במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.58 מטר, לפני רוטגר סמית מהולנד (20.55 מטר) ואסמיר קולשינאק סרביה (20.36 מטר).
מדליית כסף אולימפי
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה שטרול במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.73 מטר, לפני ראיין וייטינג מארצות הברית (21.57 מטר) ודילן ארמסטרונג מקנדה (21.34 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכה שטרול בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.41 מטר, לפני בורחה ויואס מספרד (20.86 מטר) ותומאש מייבסקי (20.83 מטר). באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג במרץ 2015 זכה במדליית נוספת בתוצאה של 21.23 מטר.
המצאות בישראל
בישראל צמחה והתפתחה פעילות מדע ומחקר מפותחת. כמה וכמה המצאות, תגליות מדעיות ופיתוחים טכנולוגיים שמקורם בישראל זכו לתהודה עולמית.
Don't You Worry
Don't You Worry (בעברית: אל תדאג/י) הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית בלאק אייד פיז, ביחד עם הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה והדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה. השיר יצא לאור ב-17 ביוני 2022, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס ו-BEP מיוזיק, כסינגל מתוך האלבום Elevation.
השיר הגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דייוויד גטה, ג'וני גולדשטיין, ויליאם אדמס, שאקירה מבאראק, מיקל קוקס וטוביאס פרדריקסן והופק על ידי דייוויד גטה, ויל.איי.אם, ג'וני גולדשטיין, מיקל קוקס וטוביאס פרדריקסן. לאחר יציאתו של "Girl like Me" בשנת 2020, הוחלט כי בלאק אייד פיז תוציא עם שאקירה שיר נוסף, בו ישתתף גם הדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-7 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי שצולם עבור "Don't You Worry" ופורסם בערוץ ביוטיוב של בלאק אייד פיז, מציג את חברי הלהקה כשהם מבצעים את הבתים שלהם. במהלך הקליפ, הם מגלמים חייזרים שמגיעים לכוכב הבית של שאקירה, שם היא מקבלת אותם בברכה. לקראת סוף הקליפ, המפגש ביניהם מסתיים והחללית שבה למקומה.
נכון ליוני 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-28 מיליון צפיות.
היירספריי לייב!
היירספריי לייב! (באנגלית: !Hairspray Live) הוא עיבוד מוזיקלי בשידור חי של המחזמר מברודוויי משנת 2002 "היירספריי", המבוסס על סרט באותו השם משנת 1988. המופע שודר בשידור חי ברשת הטלוויזיה NBC ב-7 בדצמבר 2016. קרייג זדן וניל מירון הם המפיקים של הפרויקט. את השידור החי הינחה השחקן והזמר דארן כריס.
העלילה מתרחשת בבולטימור בשנות ה-60 המוקדמות, בה חלומה של טרייסי טורנבלד הוא לרקוד בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית The Corny Collins Show. החלום שלה הופך למציאות כאשר היא מתקבלת לתוכנית, והופכת לסלבריטיאית בן לילה. אמה של טרייסי, עדנה טורנבלד, מעודדת אותה, יחד עם חברותיה, לקדם אינטגרציה גזעית בתוכנית הטלוויזיה, המציגה לבנים בלבד.
במהלך 2020 בעקבות מגפת הקורונה, המחזמר הועלה לצפייה חינמית למשך 48 שעות ברחבי העולם, כחלק מהפרויקט The Shows Must Go On לגיוס תרומות בעקבות השבתת התיאטראות ברחבי העולם. עם זאת, המחזמר לא הוזרם לארצות הברית, אמריקה הלטינית ואסיה עקב זכויות יוצרים.
הפקה
התוכנית שודרה בארצות הברית ברשת NBC ב-7 בדצמבר 2016 בשידור חי. באותו הלילה, התוכנית שודרה גם בקנדה, ברשת City. באוסטרליה התוכנית שודרה ב-10 בדצמבר 2016 באמצעות SBS.
קני ליאון ואלכס רודזינסקי מביימים יחד, עם כוריאוגרפיה מאת ג'רי מיטשל. הארווי פירסטיין עיבד את התסריט לטלוויזיה. רוברט גרינבלט, יו"ר NBC בידור, אמר: "בהתאם לרצון שלנו להביא את המיטב ביותר של ברודוויי לשידור חי, קיבצנו את נבחרת החלומות של ברודוויי של זוכי פרס הטוני עבור Hairspray Live". עוד אמר גרינבלט כי המחזמר יצולם באולפני יוניברסל שבהוליווד: "חלק ניכר מהמופע מצולם בצילומי חוץ, דבר אשר לא עשינו בעבר ... השמש תתחיל לשקוע בדיוק בזמן שאנחנו מתחילים את השיר Good Morning Baltimore". כמו כן, גרינבלט אמר שהשידור יכלול קהל חי, המגלם אנשים מבולטימור וכן כחלק מקהל הצופים של "The Corny Collins Show".
השחקן והזמר דארן כריס ליווה את השידור בחי הן בטלוויזיה והן בעמוד פייסבוק מיוחד.
ליהוק
בנובמבר 2016 פורסם כי ריקי לייק ומריסה ג'ארט וינוקור ייקחו חלק במופע, ללא פרטים נוספים. ג'רי מיטשל ציין: "אנחנו לא רוצים להפתיע אותך?" ב-16 בנובמבר 2016 וינוקור חשפה כי השתיים יעבדו "בבוטיק לבגדים שעבר אינטגרציה גזעית המנוהל על ידי דמותו של שון הייז".
מוזיקה
שני שירים שנכתבו במיוחד עבור הסרט משנת 2007 יכללו ב-Hairspray Live, והם: "Ladies’ Choice" ו-"Come So Far (Got So Far to Go)". השיר "The Big Dollhouse", שנכלל בהפקה התיאטרלית המקורית לא יופיע בגרסה הטלוויזיונית.
Sorry (שיר של מדונה)
Sorry ׂ(בעברית: סליחה) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית מדונה. השיר יצא לאור ב-26 בפברואר 2006, כסינגל השני מאלבום האולפן העשירי של מדונה, Confessions on a Dance Floor. השיר הופיע בנוסף באלבום האוסף של מדונה Celebration. בשיר אומרת מדונה את המילה "סליחה" בעשר שפות שונות, בהן עברית. קליפ השיר הוא המשך לקליפ של השיר Hung Up.
עונת 1990 בגביע ליברטדורס
עונת 1990 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-31 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-25 בפברואר 1990 ותחרות הסתיימה ב-10 באוקטובר 1990. בתחרות השתתפו 19 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון למעט קולומביה. הסיבה לכך הייתה באיומים על השופטים על ידי ברוני הסמים. רק אתלטיקו נסיונל קיבלה אישור להשתתף וגם זה ללא אישור לשחק במגרשים הקולומביאנים.
התחרות הסתיימה בניצחון של קלוב אולימפיה בפעם השנייה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 19 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שלוש קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. החל משלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.
אם מספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי חוק שער חוץ, במידה וזה לא איפשר הכרעה הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין.
מריה סבינובה
מריה סבינובה (ברוסית: Мария Сергеевна Савинова; נולדה ב-13 באוגוסט 1985) היא אתלטית רוסיה. היא אלופה אולימפית (לונדון 2012) אלופת עולם (טגו 2011) ואלופת אירופה (ברצלונה 2010) בריצת 800 מטר.
בשנת 2017, נמצאה סבינובה חיובית באימרוץ (השתמשה בסטרואיד אנאבולי אוקסנדרולון) והושעתה מהשתתפות בתחרויות לארבע שנים וכל התוצאות שלה והישגיה (2010 - 2013) נפסלו ונמחקו.
ביוגרפיה
סבינובה נולדה בעיר צ'ליאבינסק.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 2009 זכתה סבינובה במדליית הזהב בריצת 800 מטר עם תוצאה של 1:58.11 דקות, לפני בת ארצה אוסקנה זברוז'ק (1:59.20 דקות) והאיטלקית אליסה קוסמה (2:00.23 דקות) ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה אותה שנה היא סיימה במקום חמישי עם תוצאה של 1:58.68 דקות.
אלופת העולם באולם ואלופת אירופה
בחודש מרץ 2010 השתתפה סבינובה באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר וזכתה במדליית הזהב בריצת 800 מטר עם תוצאה של 1:58.26 דקות, לפני ג'ניפר מדוז הבריטית (1:58.43 דקות) ואלייזה ג'ונסון האמריקאית (1:59.60 דקות). בהמשך השנה השתתפה באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברצלונה, ספרד וזכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 1:58.22 דקות, לפני איבון האק ההולנדית (1:58.85 דקות) וג'ניפר מדוז (1:59.39 דקות).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה סבינובה במדליית הזהב בריצת 800 מטר כשקבעה את שיאה האישי בתוצאה על 1:55.87 דקות, לפני קסטר סמניה הדרום אפריקאית (1:56.35 דקות) וג'נט ג'פקוסגאי הקנייתית (1:57.42 דקות).
אלופה אולימפית
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה סבינובה במדליית כסף בתוצאה של 1:57.80 דקות, אחרי יוניק ג'פקוץ' סום מקניה (1:57.38 דקות) ולפני ברנדה מרטינז מארצות הברית (1:57.91 דקות).
רובה פילים
היסטוריה
לאחר גילוי יבשת אפריקה על ידי האירופאים בסביבות 1700, החל תהליך מואץ של קולוניאליזם מצד המעצמות האירופאיות להשתלטות על שטחים באפריקה לצורך אוצרותיה. תהליך זה היה בשיאו במהלך המאה ה-19 ומלבד מתיישבים וחיילים אירופאים, היבשת החלה להתמלאה בהרפתקנים וציידים ששו לגלות את עולם החי הלא מוכר שבו. הציידים נתקלו מהר מאוד בפיליים שאיתם היה קושי להתמודד עם כלי הנשק באותה תקופה. בהתאם לכך החלו לפתח רובים שיוכלו להתמודד עם בעלי החיים הגדולים. הצורך ברובים הללו היה בתחילה בתור אמצעי להגנה עצמית מחיות הטרף במהלך שוטטות בסוואנות וביערות, לאחר מכן לצורך ציד בעלי חיים למזון, ומאוחר יותר לצורך ספורט הציד. הרובים הראשונים היו מעוצבים עם לוע טעינה פשוט שדרכו היו מכניסים כדור עופרת והיו יעילים לציד עופות. בשל חוסר היעילות שלהם עבור ציד בעלי חיים גדולים (כ-35 יריות נצרכו על מנת לצוד פיל גדול) נכנסו עד מהרה לשימוש רובים בעלי קוטר גדול וללא חריצי סליל בקדח הקנה (רובה shotgun) כדי שיוכלו להכיל קליעים גדולים עם כמות רבה יותר של אבק שרפה. בהתאם לכך, מד קוטר הקנה (gauge) באותה תקופה הגיע ל-10, 8, 6, 4 ואפילו 2 קדח. הקליעים היו כדורים עגולי עופרת או שבלולים-חרוטים קצרים שצופו לפעמים באנטימון כדי להגביר את הקשיחות שלהם.
הרובים הגדולים והכבדים הללו היו הראשונים שכונו רובי הפיל בעידן האבקה השחורה (1890-1850), אם כי השימוש בהם היה גם לציד שאר בעלי חיים מסוכנים וגדולים בעלי עור עבה כמו קרנף, היפופוטם, תאו אפריקני או כאלו מחמשת הגדולים. בשל מגבלות המהירות של האבקה השחורה (460 מטר לשנייה), הדרך היחידה להגדיל את החדירה הייתה לייצר רובה גדול שיוכל לקבל לתוכו כמות גדולה יותר של אבק שרפה. הרובים הנישאים הגדולים שהיו בשימוש נפוץ באותה תקופה כללו קוטר קנה של 4 קדח שהוטען בשבלול של 2,000 גרגירי אבק שרפה (130 גרם) והפיק ירייה במהירות של 430 מטר לשנייה. למרות הכוח העצום שלהם, השבלולים הקצרים בעלי מהירות נמוכה עדיין סבלו מבעיית חדירה שאפיינה רובים רבים בתקופה הזאת, ובמיוחד על מנת לחדור לדבר הקשה מכל: מסת העצם של קופסת מוח הפיל באמצעות ירייה חזיתית. בשל כך, חלק מציד בעלי החיים המסוכנים במאה ה-19 כלל מבחן יכולת של הרובה, ולמידת אמנות ההתחמקות כדי להרוויח מספיק זמן לטעינת הרובה מחדש בעת פספוס הירייה הראשונה. רק לאחר התפתחות הקליע והמצאת אבק שרפה נטול עשן ציד בעלי חיים אלו הגיע ל-100% הצלחה.
תחמושת אקספרס ניטרו
כדורי "האקספרס ניטרו" שנקראו על שם מהירותם והרכב אבק השריפה נטול העשן שלהם שכלל ניטרוגליצרין, היו הראשונים להיכלל בתחמושת החדשה של רובי הפילים. עם קליעי מתכת קטנים בגודל 400–620 מ"מ המגיעים למהירות לוע של 610 מטר לשנייה, הדיוק ויכולת החדירה השתפרה לאין ערוך מתחמושת האב - אבק השריפה השחור. בתוך מספר שנים, תחמושת כבדה מאבק שרפה שחור של העידן הקודם נעלמה במידה רבה מארסנל התחמושת לציד בעלי חיים. שיא התחמושת של ציד הספארי במאה ה-20 שכונה "עידן הניטרו" כלל קליעים כדוגמת .577 ניטרו אקספרס, .375 H&H מגנום, .416 ריג'בי, .404 ג'פרי, .505 גיבס, .450 ניטרו אקספרס, .470 ניטרו אקספרס, ורבים אחרים. התחמושת הכבדה הזאת שימשה רובים המפיקים ירייה בודדת, רובים בריחיים, ורובה כפול, והשימוש בה ירד בהדרגה עד אמצע המאה ה-20 בעקבות הפסקת ציד הפילים לצורך השנהב. לאחר מכן התחמושת החלה להיות בשימוש דווקא על ידי פקחי ציד, ולעיתים כנשק גיבוי אצל ציידים מקצועיים שמנחים ציידים חובבנים הבאים לצוד באפריקה.
תחמושת מודרנית
שוק הנשק האמריקאי יצר כמה סוגי כדורים חזקים עבור ציד בעלי חיים גדולים, כגון .458 מגנום וינצ'סטר, .378 מגנום וות'רבי ו.460 מגנום וות'רבי, ורבים מהם היו כדורי חתול בר - סוג כדור המאפשר החלפה של התחמושת שלו לכזאת המתאימה לקליבר שונה. בעקבות כך, מרבית תחמושת הניטרו הישנה דעכה כמעט לאלמוניות עד לתחייה מחודשת בציד ספארי בעשור 1970–1980. דבר זה הניע לפריחה מחודשת בהתפתחות תחמושת רובי הפילים ונוצרו קליברים חדשים כמו .416 מגנום וות'רבי ו-.416 רמינגטון מגנום.
בין 1980 ל-1990, פיתוח הקליבר .700 אקספרס ניטרו והתחלת השימוש בפליז חיזקו עוד יותר את עוצמת התחמושת של רובי הפילים כדוגמת .585 ניאטי על ידי רוס סייפריד, .577 טירנוזאור על ידי קולונל ארט אלפין, וכדור חתול הבר .585 גהרינגר שנוצר על ידי קרל גהרינגר. הקליבר .600 אוורקיל שנוצר על ידי רוב גארניק מייצג נכון להיום את עוצמת הירי הגדולה ביותר בציד הסטנדרטי. קליברים של חתולי בר אחרים המבוססים על קליבר .50 BMG שמשמש מקלעים כבדים ורובים נגד ציוד (דוגמת הבארט M82A1) הם הרבה יותר חזקים מהקליברים הנזכרים, אולם הם לא נחשבים לישימים בציד כלל בשל המשקל הגבוה של הנשק שעולה על 11 ק"ג.
תכונות
בין אם סוג הרובה הוא רובה כפול, רובה בודדות או רובה בריחי, העיקרון של רובה הפילים זהה: חזק מספיק כדי לספק עוצמת ירייה שתעצור את החיה כדי למנוע פגיעה של הצייד בעת הטעינה. הרובה דורש לא רק כוח קיצוני השווה בעוצמתו לכוח של קליבר 0.50 BMG (תחמושת של M2 בראונינג) או קליבר 20 מ"מ (תחמושת של M61 וולקן), אלא גם עמידות לתקופה ארוכה, אפשרות לירייה מכל עמדה או זווית אפשרית, ואיזון מספיק כדי לעקוב אחר חיות שנעות במהירות. בעיקרו של דבר רובה הפילים הוא לא יותר מאשר רובה ציד גדול עם אותם פונקציות של רובה ציד רגיל.
שימוש במלחמה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הן הבריטים והן הגרמנים השתמשו ברובי פילים שהגיעו מהמושבות באפריקה בניסיון לשבור את הקיפאון בתעלות. הבריטים השתמשו ברובי הפילים כאמצעי להתמודדות עם הטקטיקה הגרמנית שבה הצלפים מתקדמים לעבר קווי בעלות הברית בחיפוי של מטריית פלדה עבה של כדורים. אף על פי שגם הנק"ל הרגיל היה יעיל נגד המטרייה, רובי הפיל היו קטלניים יותר ובעלי יכולת חדירה גבוהה. הגרמנים במקביל פיתחו רובה פילים במיוחד נגד טנקים ביצור המוני (מדגם TUF גאוור מאוזר 1918), ובעזרתו הם היו מוציאים משימוש טנקים בריטים בעלי מיגון קל על ידי חדירה של הכדורים לתוכם.
במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה בשנת 1941, האיטלקים נלחמו נגד הבריטים בניסיון לכבוש מהם את סומליה הבריטית, ולמרות הצלחות בתחילת המערכה בסופו של דבר הבריטים דחקו את האיטלקים לתוך אתיופיה ולבסוף הביסו אותם באמבה אלגי. המפקד האיטלקי - הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה, נתן לחייליו רובי פילים מהאוסף האישי שלו כדי לסייע להם לחדור את השריון של המשוריינים הבריטים, וזאת בשל המחסור האיטלקי באמצעי לחימה נגד טנקים.
ליאת תמרי
ליאת תמרי (נולדה ב-18 במרץ 1976) היא שחקנית ישראלית.
קורות חייה
ליאת תמרי נולדה בתל אביב, בהיותה בת שמונה עברה לרמת השרון. הוריה, עליזה ומשה תמרי, גדלו בתל אביב. אביה יליד ישראל ואמה עלתה לישראל בגיל שנתיים, יש לה אחות צעירה ממנה, שרון תמרי, שעוסקת באופנה. ב18 לדצמבר 2014 נולדה ביתה אביגיל מטלון-תמרי ששיחקה בהצגה "מיתולוגיה מקושקשת" לצד שחקנים נהדרים אחרים. ליאת תמרי למדה משחק במגמת תיאטרון בתיכון אלון ברמת השרון, באותה תקופה שיחקה בהצגה "בטון רגוע" שהופיעה בפסטיבל עכו. בצה"ל שירתה כפקידת מבצעים בחיל האוויר. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במגמת תסריטאות.
היא שיחקה במיני-סדרת הטלוויזיה של גור בנטביץ' "בסימן ונוס". תמרי גילמה את דמותה של אתי נבו, אחותה של שירי נבו (טינקרבל), נרצחת בפרשיית רצח. תמרי שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של יובל שפרמן "תעשה לי ילד". היא גילמה את דמותה של אסנת, עיתונאית אבודה שפוגשת את רם (גל תורן), סולן בלהקת רוק. אסנת עוזבת את עבודתה בעיתונות הופכת למנהלת הלהקה שעובדת על אלבום הבכורה שלה ונסחפת לתוך מערכת יחסית סוערת והרסנית.
תמרי שיחקה בסדרת הטלוויזיה של עופר ויצמן ואורן שקדי "גירושים נפלאים". היא גילמה את דמותה של עדי ארטיג'יאני, שותפה במשרד לעריכת דין המתמחה בגירושים.
ליאת תמרי שיחקה בסרט הסטודנטים של מיה דרייפוס "שעווה זה כואב". היא גילמה את דמותה של תמי בת ה-18, שעושה שמרטפות על אחותה הקטנה זהר (זהר לוטרינגר) בזמן חופשת הפסח, כשאימן רינה (עירית גדרון) יוצאת מהבית. תמי היא בעל נטיות אובדניות, אבל בסרט היא בתקופה טובה. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים וזכה בפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל וינה.
היא הייתה עורכת תוכן משנה בערוץ הילדים. כתבה דיאלוגים לסדרות הטלוויזיה "בובות" "האלופה 3", "חשופים", "ילדי ראש הממשלה",
היא הייתה מלהקת, בין השאר לסדרת הטלוויזיה "האקס המיתולוגי". לאחרונה הייתה מלהקת ויועצת תסריט לסרטו של גור בנטביץ' "לרדת מהעץ" (2013).
שיחקה בעונה הרביעית של הבורר (2013) בתפקיד לירון, פסיכיאטרית בבית משוגעים.
תמרי למדה משחק אצל ערן פסח ולמדה קורס משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס.
תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע
תפקידים בטלוויזיה
תפקידים בקולנוע (חלקי)
ג'קסון הייז
ג'קסון ריד הייז (באנגלית: Jaxson Reed Hayes; נולד ב-23 במאי 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
קריירת תיכונים ומכללות
הייז נולד בעיר נורמן שבאוקלהומה, ובגיל 3 עבר עם משפחתו לסינסינטי, אוהיו. אביו, ג'ונתן הייז, שיחק בליגת ה-NFL בין השנים 1985–1996, בעמדת הטייט אנד. בשנת 2018 זכה הייז עם קבוצת הכדורסל של "תיכון מולר" באליפות התיכונים של אוהיו.
בקיץ 2018 החל ללמוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 10.0 נקודות (ב-72.8% מהשדה), 5.0 ריבאונדים ו-2.2 חסימות למשחק. בסיום אותה עונה זכה בתואר הרוקי המצטיין של מחוז ה-Big 12, וכן נבחר לחמישייה השנייה של העונה ולחמישיית ההגנה הראשונה של העונה במחוז. באפריל 2019 הודיע על כוונתו לעזוב את האוניברסיטה כבר לאחר עונה אחת, ולהעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירה ב-NBA
בדראפט ה-NBA 2019 נלקח הייז בבחירה השמינית על ידי אטלנטה הוקס, ומיד הועבר בטרייד לניו אורלינס פליקנס, יחד עם ניקיל אלכסנדר-ווקר (הבחירה ה-17) ומרכוס לוסדה סילבה (הבחירה ה-35), בתמורה לדיאנדרה האנטר (הבחירה הרביעית), ג'ורדן בון (הבחירה ה-57) וסולומון היל. במשחקו הראשון ב-NBA, ב-18 באוקטובר 2019, קלע 19 נקודות (עם 9 מ-11 מהשדה) בהפסד קבוצתו מול גולדן סטייט ווריורס. לאורך אותה עונה שימש כמחליפו מהספסל של הסנטר דריק פייבורס, וקלע 7.4 נקודות בממוצע למשחק ב-67.2% קליעה מהשדה.
ב-6 ביולי 2023 חתם הייז על חוזה מינימום לשנתיים בלוס אנג'לס לייקרס שהשנה השנייה היא אופציית שחקן.
אלאגבאלוס
הוא שימש מילדות ככוהן העליון לאל השמש. בשנת 218, בגיל 14 בלבד, הועלה לכס השלטון על ידי סבתו יוליה מאיסה ואמו יוליה סואימיאס כחלק ממהלך להחזרת השלטון לידי השושלת הסוורית. אלאגבאלוס הועלה לתפקידו על מנת שישמש כשליט-בובה, דמות ציבורית של שליט עבור סבתו ואמו שתכננו להחזיק הלכה למעשה במושכות השלטון. אלאגבאלוס ישב על כיסא השלטון במשך 4 שנים בלבד. תקופה קצרה זאת הייתה סוערת במיוחד. הוא פעל מיידית עם כניסתו לרומא לקדם את פולחן אל השמש אלגבאל ושם אותו בראש הפנתיאון הרומאי, הוריד את האל יופיטר ממרום מעמדו כאל החשוב והעיקרי – מהלך חסר תקדים שלווה בנישואים שערורייתיים לבתולה וסטלית. במהלך שלטונו הוא ניהל חיי הוללות שכללו נישואים וגירושים ממספר נשים לצד נישואים לגבר. הוא התמקד בקידום הרפורמה הדתית בראשותו והותיר את השלטון באימפריה בידי אמו וסבתו. בשנת 222 נרצחו אלאגבאלוס ואמו על ידי חיילים מהמשמר הפרטוריאני ושרביט השלטון הועבר על ידי השליטות האמיתיות לידי בן-דודתו אלכסנדר סוורוס.
המידע על חייו ותקופת שלטונו הקצרה נלקח בעיקר מכתבי היסטוריונים רומאיים בני זמנו. היסטוריונים אלה, שכתביהם מכילים מידע חלקי ולעיתים סותר, מגלים יחס עוין ביותר כלפי הקיסר הצעיר ומתארים אותו כדוגמה לשליט הרע, אדם חלש וחסר מידות מוסריות, שנכנע לדחפים המיניים שלו. תיאורים אלה השפיעו על הדרך בה כתבו על אלאגבאלוס היסטוריונים של העת החדשה שדבקו בכתבי ההיסטוריונים הרומאיים ומציירים תמונה קיצונית של שליט יוצא דופן גם בקרב רשימת השליטים העריצים המטורפים ושלוחי הרסן של האימפריה הרומית. למרות המוניטין המפלצתי ואולי בזכותו העניין באלאגבאלוס לא פסק. נכתבו עליו ספרים ומאמרים, שירים ומחזות, נוצרו סרטים וספרי קומיקס והם מציירים את אלאגבאלוס בדרכים שונות: עריץ מטורף, אנרכיסט מסור, ודמות המאששת את מקומם של להטב"ים כדמויות בעלות משקל בהיסטוריה.
ילדותו
המקורות הרומאיים בני התקופה משתמשים בשם "אלאגבלוס" או"הליוגבלוס" אך ורק בהקשר לאל השמש של אמסה ומשתמשים בשם "סקסטוס ואריוס אוויטוס בסיאנוס" ולאחר מכן בשמו המלכותי "מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס". החלפת השם אלאגבלוס כשמו של הקיסר לאורך תקופת חייו החלה באמצע המאה הרביעית ומאז כל המקורות ההיסטוריים, המחקרים והספרות מתייחסים אליו בשם אלאגבלוס.
כוהן גדול לאל השמש
באפריל 217 נרצח קרקלה בידי חייל שנשלח מטעם מקרינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני. במשך מספר ימים נותרה האימפריה הרומית ללא שליט, וב-11 באפריל הכריז מקרינוס על עצמו, בתמיכת הצבא הרומי, בתואר אוגוסטוס ולקח לעצמו את כל התארים והסמכויות של השלטון. אף על פי שחוסר שביעות הרצון ממקרינוס הלכה והתגברה במוקדי הכוח של האימפריה הרומית, הנסיבות שהביאו לנפילתו התפתחו ממקורות הקשורים לשלטון הקודם ולכשלונו של מקרינוס מלבסס את שלטונו בהחלטיות חסרת מעצורים, שהייתה מחויבת עבור שליט חפץ חיים באימפריה הרומית. לאחר תפיסת השלטון מקרינוס שלח את דודתו של קרקלה, יוליה מאיסה, ביחד עם בנותיה יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס ובנה סקסטוס ואריוס בסיאנוס, לגלות באמסה. ליוליה מאיסה הייתה גישה חופשית למקורות העושר של משפחתה ולמקורות הכוח בעיר ובפרובינציה, גורמים שאפשרו לה לחתור תחת מקרינוס.
סקסטוס ואריוס בסיאנוס הפך לכוהן ראשי לאל השמש הפיניקי אל-גבל ובגין עובדה זאת זכה מאוחר יותר לכינוי אלאגבאלוס. דרשותיו הסוחפות הביאו קהל רב למקדשים, ובמיוחד לוחמים של הלגיון השלישי גאליקה. פולחן אל השמש נערך סביב אבן שחורה בצורת חרוט שהייתה ההתגשמות הארצית של האל ולפניה נערך פולחן, ששורשיו בתקופות הקדומות ביותר והיה בעל אופי של אורגיות פולחניות. פולחן זה כלל העלאת קורבנות ואולי גם טקסי סירוס וריקודים שהביאו את המשתתפים לכלל אקסטזה. במהלך הטקסים לבש סקסטוס ואריוס בסיאנוס שמלות מפוארות וניצח על הטקסים. מנהגי פולחן זה שהיו בעל אופי מיני מודגש ומנהגים זרים לפולחן הרומאי היו ככל הנראה בסיס לשמועות, ומאוחר יותר למוניטין שיצאו להפקרותו המינית של מי שעתיד להיות הקיסר אלאגבאלוס.
הדחת מקרינוס
המקורות הרומאיים מוסרים גרסאות עם שינויים מהותיים לגבי השתלשלות האירועים שהביאה את אלאגבאלוס לכיסא השלטון. על פי כתבי הרודיאנוס, יוליה מאיסה ניצלה את הפופולריות של סקסטוס ואריוס בסיאנוס בקרב חיילי הלגיון השלישי גאליקה ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון. היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה אלאגבאלוס לשלטון. היא הפיצה את השמועה שסקסטוס ואריוס בסיאנוס הוא ממזרו של קרקלה ממערכת יחסים עם בתה יוליה סואימיאס. כתוצאה מכך, הוא היה היורש הזכר האחרון לשושלת בית סוורוס. שמועה נוספת שסייעה לרכוש את אהדת הלגיון הצביעה על עושרה המופלג של המשפחה ועל נכונותה לתגמל ביד רחבה את התומכים בה. חיילי הלגיון הזמינו את הנשים ואת סקסטוס ואריוס בסיאנוס למחנה הלגיון, הלבישו את הילד בבגדי ארגמן והכריזו עליו כקיסר ושליט האימפריה הרומית.
קסיוס דיו מוסר תיאור שונה על נסיבות פריצת המרד. לפי כתביו גבר צעיר בשם גאניס, שאינו מוזכר במקורות האחרים ומתואר כמאהב של יוליה סואימיאס. אדם זה גם שימש כדמות אב לסקסטוס ואריוס בסיאנוס היתום, והיה כלי להפצת השמועה לפיה אלאגבאלוס היה בנו של קרקלה. לאחר שהשמועה נפוצה הכניס גראניס את אלגבאלוס למחנה הלגיון השלישי ביום 16 במאי 218 ושכנע את חיילי הלגיון להמליך את סקסטוס ואריוס בסיאנוס ולמרוד במקרינוס. מחקרים מודרניים מטילים ספק במהימנות גרסה זו, המוציאה מהתמונה את יוליה מאיסה, שהייתה דמות חזקה ושלטה ביד רמה בגורל המשפחה, בנותיה ונכדיה. לא סביר להניח שמהלך משמעותי שיעלה אותה לשלטון נעשה ללא ידיעתה המפורשת.
אוגוסטוס של האימפריה הרומית
עם כניסתו לאנטיוכיה ולאחר תשלום סכום נכבד לחיילים שתמכו בו, שלח סקסטוס ואריוס בסיאנוס הודעה לסנאט ברומא. בהודעה זאת הכריז על עצמו אוגוסטוס וביסס את חוקיות המהלך על סמך היותו בנו של אנטונינוס (קרקלה) ונכדו של ספטימיוס סוורוס. הוא נטל לעצמו את השם "מרקוס אורליוס אנטונינוס אוגוסטוס", שהיה שמו המלכותי של קרקרלה, וזאת בניגוד לחוק ולמסורת הרומאית לפיהם הסנאט היה הגוף היחיד בעל הסמכות להעניק את שרביט השלטון והתארים לשליט המיועד. מהלך זה העמיד את הסנאט בפני עובדה מוגמרת. הצמדת התואר "אוגוסטוס" לשמו הרשמי של הקיסר הייתה נוהג רשמי שהחל עם התבססות משטר הפרינקיפט. התואר עצמו היה חסר סמכויות ממשיות והיה תואר כבוד, שהוצמד לשמו של השליט של האימפריה הרומית, על מנת להבדיל בין האוגוסטוס ל"שותפים לשלטון". שותפו לשלטון של האוגוסטוס היה בדרך כלל בנו, שנשא את התואר "קיסר" כסימן להיותו יורש עצר שחולק מידה מסוימת של השלטון עם האוגוסטוס. במקרים של שליטים שתפסו את השלטון בכוח או ללא קשר לשושלת המלוכה, כמו במקרה של אלאגבאלוס, שימש התואר כחותמת של לגיטימיות על סמך הקשר של השליט החדש עם אוגוסטוס קיסר.
אלאגבאלוס ונשות המשפחה נשארו באנטיוכיה ולאחר מכן בניקומדיה במשך שנה על מנת לבסס את השלטון. תחילה היה עליהם להתמודד עם מספר טוענים לכתר. אלאגבאלוס התמקד בפולחן של אל השמש בעוד אמו וסבתו אחזו הלכה למעשה במושכות השלטון. בסדרת טיהורים הוציאו להורג כל מי שיכול היה להיות איום על השלטון, כגון מפקד הלגיון השלישי וגראניס – שניהם תחת האשמה שניסו לחתור תחת אלאגבלוס, וייתכן שמהלכים אלה נעשו מיוזמתן של אמו וסבתו כחלק ממאבקי כוח בחצר על השאלה מי יחזיק במושכות השלטון. בסדרת טיהורים נוספת הוצאו להורג מושלים של פרובינקיות מנאמני מקרינוס ובהם מושל מצרים, פאנוניה, סוריה וערביה. מושלי הפרובינקיות המערביות לא נכללו בטיהורים, ככל הנראה מאחר שהיו מרוחקים ולא מעורבים במאבקים על כס השלטון. רשימת המוצאים להורג הלכה והתארכה ובהמשך כללה אצילים וסנטורים שהואשמו בהתנגדות לאוגוסטוס החדש. אחרים הואשמו בהתנגדות למדיניות שהתווה השליט החדש, אך לפי קסיוס דיו הם הוצאו להורג כי אלאגבאלוס חשק בנשותיהם. במקביל מונה פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מפקד הלגיון השני פרטיקה, למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ולמושל העיר רומא, אך לפי קסיוס דיו הוא היה כלי-שרת ובובה בידי השליטים האמיתיים – נשות משפחת הקיסר.
גם גראניס, מתומכיו הנלהבים של אלאגבאלוס, מצא את מותו מהר מהצפוי במהלך ויכוח עם הקיסר הצעיר. על פי ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה, ניסה גראניס לשכנע את אלאגבאלוס למתן את דרכיו, דהיינו להתלבש בבואו לרומא בבגדים כנהוג ברומא ולא בשמלות הכהונה אותן לבש בפומבי, ולמתן את הלהט הדתי שבפולחן אל השמש. אלאגבאלוס לא קיבל את ההתערבות ברוח טובה והרגו, או שהביא להוצאתו להורג.
כניסה לרומא וביסוס השלטון
לאחר שהות בניקומדיה במהלך 218–219 והתבססות במזרח האימפריה יצאה המשפחה השלטת אל רומא, ככל הנראה בלווית האבן השחורה שסימלה את האל אלאגבל, לתבוע את כס השלטון להלכה ואת מושכות השלטון למעשה. בכתבי קסיוס דיו בלבד מוזכרת אפיזודה לפיה על פי דרישת אלאגבלוס נתלתה בסנאט מעל הפסל של אלת הניצחון תמונה ענקית של אלאגבלוס, לבוש בשמלה טקסית בעת ביצוע פולחן לאל אלאגבל, לכאורה על מנת להרגיל את הרומאים לקוד הלבוש והמנהגים השונים. עם זאת היה בכך מן התחבולה, מאחר שעל פי המנהג כל ישיבה של הסנאט החלה במעשה פולחן ובו הסנטורים הציעו מנחות לאלת הניצחון. עם הצבת תמונתו של אלאגבאלוס הוצעו המנחות הלכה למעשה גם לשליט ולאל החדש.
הפמליה הגיעה לרומא בקיץ של 219. בתאריך לא ידוע אך בסמוך לכניסת אלאגבאלוס לרומא הוא התחתן עם בת למשפחת אצולה רומאית, יוליה קורנליה פאולה, ככל הנראה מתוך רצון להכניס את האוגוסטוס הצעיר, שהיה נטע זר ברומא, אל תוך מערכות השלטון האזרחיות של האימפריה. הנישואים עלו על שרטון במהירות. אלאגבלוס גירש את אשתו בטענה שיש בגופה פגם. ככל הנראה הסיבה האמיתית לגירושים הייתה רצונו לשאת לאשה כוהנת של האלה וסטה כחלק מרפורמות דתיות. המאמץ לצבור נקודות זכות ולזכות בלגיטימציה בא לידי ביטוי במטבעות שעליהן הובטחה אספקת מזון סדירה להמוני העם וביטחון המבוסס על החוק לאליטות.
תקופת שלטונו
המחקרים העוסקים בשלטון השושלת הסוורית בכלל ושלטון אלאגבלוס בפרט דנים בשאלה מי החזיק במושכות השלטון ומה היה חלקו של אלאגבאלוס בניהול ושליטה באימפריה. כל המחקרים מצביעים על כך כי אמו של אלאגבלוס, יוליה סואימיאס ובמידה רבה יותר סבתו, יוליה מאיסה, היו המתכננות והמוציאות לפועל מאחרי המלכתו של אלאגבאלוס ולמעשה שליטות האימפריה לכל דבר ועניין, תוך שהן משתמשות בילד אלאגבאלוס ככלי שרת ושליט-בובה. בעוד אלאגבלוס עסוק ככוהן לאל השמש וממלא את זמנו בפולחן, שלטו אימו וסבתו באימפריה ועשו זאת באופן כמעט פומבי. בכתובות המוקדשות לאלאגבאלוס שתי הנשים מופיעות ושמן מעוטר בתארים המסמלים שלטון וכוח.