cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוגוסט דה מרמון
קריירה מוקדמת
לאורך כל המערכה באיטליה, מרמון הצעיר העניק למפקדו נפוליאון סיפוק מהישגיו בחזית אך גם מהמשמעת והכנות שלו כאשר חיילים רבים היו דוגמה לביזה, שקר וגנבה. בשנת 1798, זמן קצר לאחר נישואיו לבתו של הבנקאי ז'אן-פרדריק פרגו, יצא מרמון עם המשלחת של נפוליאון למסע הכיבוש של מצרים. הוא הבדיל את עצמו מעמיתיו במלטה על ידי תפיסת מעוז ההוספיטלרים – מסדר צבאי נוצרי שפעל עוד מימי מסעות הצלב – ומונה למפקד בריגדת רגלים.
ניהול כספים בעייתי עם הכוחות שבפיקודו הוביל את מרמון למשא ומתן להלוואה ממדינת החסות הצרפתית בהולנד, הרפובליקה הבטאווית, לקח מרמון חלק במערכה האיטלקית השנייה (הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה) כמפקד הארטילריה של חיל המילואים. התנהלותו במהלך קרב מרנגו זיכתה אותו בקידום לדרגת גנרל בספטמבר 1800. בהמשך מרמון קודם במשרות הפיקוד שלו: המפקח הכללי של חיל הארטילריה בשנת 1802, מפקד מחנה אוטרכט, כלומר על צבא הכיבוש הצרפתי ברפובליקה הבטאווית, בשנת 1804. הוא רואה עוול בכך שלא להופיע ברשימת המרשלים שקודמו לדרגה מיד לאחר הכרזת הקיסרות הראשונה. עם זאת, מרמון לא הועלה לדרגה עקב העובדה שמעולם לא פיקד בראש לפני האויב.
המלחמות הנפוליאוניות
עם פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, מרמון הוצב בשנת 1805 בראש קורפוס הרגלים השני של הגרנד ארמה, הוא חצה את נהר הריין ב-12 בספטמבר לתוככי האימפריה הרומית הקדושה, השתתף תחת פיקודו של נפוליאון בקרב אולם ב-21 באוקטובר, כבש את לאובן ב-12 בנובמבר אך לא לקח חלק בהמשך המערכה. לאחר קרב אוסטרליץ, הוא כבש את גראץ בשטיריה, ובהמשך נע מסביב להרי האלפים לחבל פריולי, שם התנהל בחיי מותרות. על כך נפוליאון העלים עין, מכיוון שמינה אותו, ב-7 ביולי 1806, למושל דלמטיה הצרפתית. פעם נוספת, ניהול בזבזני של הכספים המיועדים לצבא גרם לנזיפות קשות על מרמון אשר בכל זאת נותרו ללא השלכות על הקריירה שלו. ב-29 ביוני 1808 הוכר כדוכס רז'וס (הגרסה הצרפתית לשמה של העיר דוברובניק, כיום בקרואטיה) על כך שהוריד את המצור של הצי הרוסי הקיסרי בים האדריאטי מעל העיר.
למחרת הקרב, ב-12 ביולי 1809, הועלה מרמון לדרגת מרשל הקיסרות (Maréchal d'Empire). אולם מינוי חדש זה לא הביא לסיפוק שאיפותיו של מרמון וסיפוק הערכתו העצמית כשנודע לו על הענקת תוארי הנסיכים עבור המרשלים לואי-אלכסנדר ברת'ייה, לואי ניקולא דאבו ואנדרה מסנה במקביל למינויו שלו למרשל. לאחר מינויו למושל הכללי של איליריה שכללה את השטחים שסופחו מידי האימפריה האוסטרית בסוף מלחמת הקואליציה החמישית, מרמון קיבל במאי 1811 את הפיקוד על ארמיית פורטוגל וספרד, במקומו של מסנה, ועבר לשירות במלחמת חצי האי נגד הפורטוגזים, הבריטים והגרילה הספרדית.
הוא החל את המערכה שלו בחצי האי האיברי עם ניצחון צבאי על ידי שחרור העיר סיודאד רודריגו (חבל קסטיליה ולאון) ממצור ב-24 בספטמבר. ניצחון זה היה שאפשר לו לפלוש לפורטוגל שם נתקל בארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון. במהלך קרב סלמנקה ב-22 ביולי 1812 נחלו הכוחות הצרפתים הפסד חריף ומרמון נפצע קשות. זמן קצר לאחר מכן הודח מהפיקוד על ארמיית פורטוגל ועזב את ספרד, ימים ספורים בלבד לפני כניסת הבריטים למדריד. גם הפעם, הנזיפות שנגרמו לו על התנהלותו במהלך המערכה לא שינו את האמון ולא את החסד שהראה לו נפוליאון.
ב-9 בינואר 1813 קיבל מרמון את הפיקוד על חיל המודיעין הראשון של הריין לקראת המערכה על גרמניה נגד הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. מרמון נכח בסדרת הקרבות הגדולים בסקסוניה (קרב ליצן, קרב באוצן וקרב דרזדן), פיקד על האגף השמאלי של הצבא הצרפתי במהלך קרב לייפציג (16–19 באוקטובר) שם נע לחילוץ כוחותיו של מישל נה, כאשר אלו מצאו עצמם עם הגב לקיר בחזית הצפונית של הקרב מול כוחות הקואליציה בפיקודם של גבהרד לברכט פון בליכר וז'אן ברנדוט, שעם לקיחת ההנהגה בפועל על ממלכת שוודיה פנה נגד צרפת. במהלך 17 באוקטובר נפצע מרמון באורח קל בידו השמאלית מקליע פרוסי.
במהלך המערכה על צרפת, בראש הקורפוס השישי של ארמיית שמפיין, הוא נלחם בקרבות בריאן (29 בינואר 1814), לה רותייר (1 בפברואר) ומערכת ששת הימים בקרבות שמפובר (10 בפברואר), ומונטמיריל (11 בפברואר). מרמון מונה בידי נפוליאון, לצד אדולף מורטייה, להדוף את תנועת הצבא הפרוסי בראשות פון בליכר לעבר פריז. הוא הוכה קשות בקרב לאן (9-10 במרץ) על אף מיומנותו הטקטית נגד הכוחות המשולבים של הפרוסים והרוסים. במהלך הקרב על פריז, מאחורי גבו של נפוליאון, החל מרמון במשא ומתן לכניעה צרפתית מול קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג. בסופו של דבר נכנעו המרשלים שהגנו על הבירה הצרפתית בפני כוחות הקואליציה, וזאת נגד הוראותיו של נפוליאון, אשר בהמשך גורש לגלות באי אלבה.
ברסטורציה
עם שובם של הבורבונים בראשות לואי השמונה עשר, מלך צרפת לצרפת החלה תקופת הרסטורציה הצרפתית. מרמון מונה לעמית בבית העמיתים של האספה הלאומית של צרפת. כשנפוליאון שב לצרפת מהגלות, הוכתר מחדש לקיסר הצרפתים ופרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית בשנת 1815, הלך מרמון בעקבות המלך לואי השמונה עשר לגלות בגנט, הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, בלית ברירה, בהתחשב בחששו מפני זעם אפו של נפוליאון על הבגידה שלו. נפוליאון הוריד באופן רשמי של מרמון מדרגת המרשלים של האימפריה, אך לאחר קרב ווטרלו כאשר נפוליאון גורש בפעם השנייה, הפעם לגלות בסנט הלנה, המלך לואי חזר עם מרמון לצרפת. מרמון ישב בחבר המושבעים במשפטו של המרשל מישל נה והצביע בעד הוצאתו להורג בידי כיתת יורים, החלטה שפגעה עוד יותר במוניטין הפגוע שלו על כל מקרה מפעילותו במהלך המלחמות.
בהמשך פעילותו הפוליטית תחת הרסטורציה נשלח מרמון כשגריר אל האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. מאבק גדל בעניין הסמכויות של האספה הלאומית בין תומכי המונרכיה החוקתית לתומכי שארל העשירי, מלך צרפת הוביל לפריצתה של מהפכת יולי 1830 ול"שלושת ימי הפאר" בפריז; כינוי לשלושה ימים בהם מהפכנים נאבקו בתוך הבירה נגד המשמר המלכותי של המלך שארל העשירי. ביום השני, 28 ביולי, הורה שארל העשירי למרשל מרמון לקחת את הפיקוד על המשמר המלכותי ולדכא את 'ההפרעות' העממיות מצידם של המורדים. התוכנית של מרמון עבור המאבק על העיר הייתה שהמשמר המלכותי ויחידות הז'נדרמריה הזמינות של חיל המצב בעיר ישמרו על הכבישים והגשרים החיוניים של העיר ויגנו על מבנים חשובים כמו ארמון הצדק (Palais de Justice), הארמון המלכותי (פָּאלֶה-רוֹיָאל; Palais Royal) ובית עיריית פריז (Hôtel de ville). תוכנית זו לא הייתה שקולה ושאפתנית יתר על המידה לעומת יחסי הכוחות. לא רק שלא היו מספיק חיילים, היה קושי בהסדר ההוראות. בשעה 16:00 קיבל המלך את הקולונל קמירובסקי, אחד מסגניו של מרמון. הקולונל נשא מכתב מטעמו של מרמון עבור המלך שארל:בבוקר היום השלישי למהפכה התארגנו המורדים היטב והתחמשו לקראת יום נוסף של קרבות. בתוך יום אחד הפילו המהפכנים מעל ל-4,000 מחסומים של המשמר המלכותי ברחבי העיר. בסופו של היום השלישי למהפכה השתלטו המהפכנים על פריז ומטעם גורמים מתונים יצא המרקיז דה לה פאייט לרחובות פריז להסדיר שקט ברחובות. לואי פיליפ, דוכס אורליאן וראש בית אורליאן, נבחר מטעמם של המהפכנים לכהן כמונרך החוקתי החדש של ממלכת צרפת לנוכח הדחתו של שארל העשירי מהכתר. שארל, לאחר שכשל במינוי בנו לואי אנטואן, דוכס אנגולם למלך לואי התשעה עשר, יצא לגלות מחוץ לצרפת. לצידו של שארל יצא גם מרמון לגלות.
שנים אחרונות בגלות
במהלך מהפכת יולי 1830 מרמון עצמו התנגד למדיניות חצר המלוכה האוטוקרטית בהנהגת המלך שארל העשירי, אך עדיין ניסה למלא את חובתו עבור הכתר הבורבוני. במהלך יומה האחרון של המהפכה, עקב החשדות שנסובו אודות מרמון, הורה דוכס אנגולם לעצור אותו והציג בפניו את השאלה: "האם תבגוד בנו כפי שבגדת בו [בנפוליאון]?" מרמון לא בגד במלוכה הבורבונית; ביציאת שארל העשירי לגלות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד יצא מרמון אחריו. בהמשך נע מרמון אחרי שארל העשירי לגלות באימפריה האוסטרית. רצונו לחזור לצרפת מעולם לא היה סופק ומרמון הסתובב במרכז ובמזרח אירופה, והתיישב לבסוף בווינה, שם התקבל על ידי ממשלת אוסטריה. מרמון מונה בידי הממשלה האוסטרית למורהו האישי של דוכס רייכשטאט, נפוליאון השני. מרמון נפטר לבסוף בגלות בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה, האימפריה האוסטרית, בגיל 77.
את חלק ניכר מזמנו בשנותיו האחרונות מילא מרמון בכתיבת ספר הזיכרונות (Mémoires) שלו, שהיו בעלי ערך עבור מחקר ההיסטוריה הצבאית של תקופתו, אם כי מספר פעמים מנסה מרמון להגן על עמדתו במסגרת פעילותו במלחמות הנפוליאוניות. במותו של מרמון הועברה גופתו חזרה למקום הולדתו בשאטילון-סור-סן. גופת מרמון הושבה לצרפת זמן קצר לאחר הקמתה של הקיסרות השנייה בראשותו של נפוליאון השלישי, שבנוסף על כך גם העניק למרמון תארים רבים במותו בניסיון להחיות את מורשתו ואת ההכרה העממית בפועלו.
המכון לחקר האינטרנט של אוניברסיטת אוקספורד
המכון לחקר האינטרנט של אוניברסיטת אוקספורד (באנגלית: The Oxford Internet Institute; בראשי תיבות: OII) הוא מכון אקדמי בֵּין־תְּחוּמִי, השייך לאוניברסיטת אוקספורד באנגליה. המכון בוחן את בהשלכות החברתיות של האינטרנט, ומתמקד בעיצוב מחקר ומדיניות אינטרנט. המכון חבר עיקרי בפרויקט האינטרנט העולמי.
המכון נוסד בשנת 2001, על ידי דרק וואיט (Derek Wyatt), אז חבר הפרלמנט הבריטי ואנדרו גרהאם, המנהל של בייליול קולג'. פרופסור ויליאם דאטון, שימש כמנהל הראשון של המכון משנת 2001 עד שנת 2011. כיום מנהלת המכון היא פרופסור ויקטוריה נאש. נושאי המחקר במכון מגוונים ועוסקים בין היתר באינטרנט ובריאות, השפעת האינטרנט על הפוליטיקה, הפוליטיקה של האינטרנט, סייבר סקיוריטי וגאוגרפיה של האינטרנט. המכון עוסק גם במחקר על ויקיפדיה, בין היתר על מלחמות עורכים בוויקיפדיה.
זומבי מפלמארס
זומבי (בפורטוגזית: Zumbi; 1655 – 20 בנובמבר 1695) היה מנהיגו האחרון של הקילומבו של פלמארס, היכן שכיום נמצאת מדינת אלגואס שבברזיל. מקור השם הוא שיבוש השם "nzumbi" בשפה האפריקנית קימבנדו (quimbando), המציין "שד", "רוח" או "שדון".
הקילומבו של פלמארס הייתה רפובליקה של עבדים שנמלטו מנקודות יישוב ומטעים פורטוגליים בברזיל. הקילומבו היה ממוקם בפנים הארץ של באהיה ובשיאו הגיעה אוכלוסייתו, במספר יישובים, לכ-30,000 איש. לוחמי הקילומבו, אשר נאלצו להתגונן בפני התקפות חוזרות ונשנות מצד הכוחות הקולוניאלים הפורטוגליים, היו מיומנים בקפואירה, אמנות לחימה שפותחה בברזיל בידי עבדים אפריקניים במרוצת המאה ה-16.
מוצאו
בן לעבדים אפריקניים נמלטים הידוע בשם זומבי בלבד נולד חופשי בקילומבו של פלמארס בשנת 1655, אמו סבינה הייתה אחותו של מנהיג הקילומבו גנגה זומבה, שניהם ילדיה של נסיכה מהקונגו בשם אקולטון, בתו של מלך קונגו. כאשר היה כבן 6 נתפס בידי פורטוגלים וניתן למיסיונר האב אנטוניו מלו (Melo). לאחר שהוטבל בשם פרנסיסקו למד זומבי את הסקרמנטים, פורטוגזית ולטינית וסייע במיסה היומית. על אף הניסיונות "לתרבת" אותו, נמלט זומבי בשנת 1670 ושב למקום הולדתו. במרוצת השנים הבאות, בשנות העשרים המוקדמות שלו, נודע זומבי בכוחו הפיסי ובערמומיותו בשדה הקרב, וזכה לכבוד כאסטרטג צבאי.
חייו
בשנת 1678 הציע פדרו אלמידה (Almeida), מושל הקפיטניה של פרנמבוקו שנשחק מהעימות המתמשך עם פלמארס, לגנגה זומבה, מנהיג הקילומבו, לסיים את הסכסוך. ההצעה כללה חנינה לכל העבדים הנמלטים בקילומבו והענקת חירותם בתמורה להכפפת הקילומבו לסמכות הפורטוגלית. גנגה זומבה נטה לקבל את ההצעה אולם זומבי לא בטח בפורטוגלים. יתר על כן, הוא סירב לזכות בחירות עבור בני פלמארס, בעוד שאפריקנים אחרים יישארו עבדים. הוא דחה את הצעתו של אלמידה ולאחר שהבטיח להמשיך בהתנגדות לדיכוי הפורטוגלי, הדיח זומבי את גנגה זומבה והפך למנהיגו החדש של הקילומבו של פלמארס.
חמש עשרה שנים לאחר שהפך למנהיג הקילומבו של פלמארס, נמצא הקילומבו תחת התקפה ארטילרית מצד הפורטוגלים, תחת פיקודם של דומינגוס ז'ורז'ה וליו (Velho) וויאירה דה מלו (de Mello). ב-6 בפברואר 1694, לאחר 67 שנים של התנגדות עיקשת, הצליחו הפורטוגלים להרוס את "סרקה דו מקקו" (Cerca do Macaco), היישוב המרכזי של הרפובליקה של הקילומבו של פלמארס. לוחמי הקילומבו לא יכלו להתמודד עם הארטילריה הפורטוגלית, הרפובליקה נפלה וזומבי נפצע. על אף ששרד והצליח להתחמק מהפורטוגלים משך כשנתיים, הוא נבגד ונתפס ב-20 בנובמבר 1695 וראשו נערף בו במקום. ראשו של זומבי הועבר בידי הפורטוגזים לעיר רסיפה, בה הוא הוצג בכיכר המרכזית כהוכחה לשקריות האגדה העממית שהייתה מקובלת בקרב העבדים האפריקאים אודות אלמותיותו. שאריות מהקילומבוס המשיכו להתקיים באזור משך כמאה שנים נוספות.
כיום נחגג ה-20 בנובמבר, בעיקר בריו דה ז'ניירו, כיום של גאווה לאומית. ליום יש משמעות מיוחדת עבור אפרו-ברזילאים, המכבדים את זומבי כגיבור, לוחם חירות וסמל לחירות.
חיים אישיים
זומבי נישא ללוחמת ואמנית הקאפוארה, דאנדרה אשר התאבדה בתאריך 6 בפברואר 1694 לאחר שנתפסה בקרב וסירבה לחזור לחיי עבדות. היו להם 3 ילדים.
Papi
Papi (בעברית: פאפי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז מתוך אלבומה השביעי, ?Love. השיר יצא לאור ב-13 בספטמבר 2011, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום. השיר היה אמור לצאת תחילה כסינגל שיווקי ב-19 באפריל 2011, עם יציאתו של האלבום, אך לבסוף הוחלט כי הוא יהיה הסינגל השלישי והאחרון מתוכו. השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, שציינו כי הוא היה אחד מנקודות השיא של האלבום.
במצעדים השיר זכה להצלחה פחותה מהמצופה ובשיאו הצליח להגיע אל המקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, והשלישי במצעד האיטלקי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רד וואן, איג'יי ג'וניור, ביט גיק, טדי סקיי, דה שף וג'ימי ג'וקר, והופק על ידי רד וואן, ביט גיק, ג'וק וקוק הרל. התוכן הלירי של השיר סובב סביב אהבתה של לופז עבור הגבר שלה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, צולם באוגוסט 2011, במרכז העיר לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא בוים ונוהל על ידי פול האנטר, שבעברה של לופז ביים לה הווידאו קליפים של "If You Had My Love", ו-"Love Don't Cost a Thing". חלק מהקליפ הוצג לראשנה ב-16 בספטמבר 2011, בתוכנית "בוקר טוב אמריקה". הקליפ המלא הועלה לערוץ ה-Vevo של לופז ב-19 בספטמבר באותה שנה. חצי דקה מהקליפ הוקדשה לקידומה של פיאט 500.
תחילה, נראית לופז כשהיא וחברתה מדברות אחת עם השנייה. לאחר מכן חברתה מגישה לה עוגייה בצורת לב. מפיה של חברתה נאמר כי ביס אחד מהעוגייה תגרום לכולם להתאהב בלופז. כשמקבלת לופז את העוגייה, היא נוגסת בחתיכה גדולה וחברתה נבהלת ממה שעתיד לקראת ביום שלמחרת. עם צאת הזריחה נראית לופז כשהיא הולכת ברחובות העיר וכל הגברים בה רודפים אחרים עם מתנות במטרה לכבוש את ליבה. לופז לקראת הסוף מגלה כי היא יכולה לשלוט בהם ומנצלת זאת כדי שירפו ממנה.
מונה הצפיות של הקליפ נכון לנובמבר 2017, עומד על למעלה מ-313 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו ל-7 הנצפה ביותר של לופז.
ג'יגסו (קומיקס)
ג'יגסו (באנגלית: Jigsaw, מסור אנכי ובהקשר הנוכחי פאזל) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס המעניש ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #161 מאוקטובר 1976, ונוצרה על ידי הכותב לן ויין והמאייר רוס אנדרו.
את דמותו של ג'יגסו גילם בסרט הלייב אקשן "המעניש: אזור מלחמה" השחקן דומיניק וסט. את דמותו בסדרת הלייב אקשן "המעניש" מגלם השחקן בן בארנס.
מקור, נגד המעניש
בילי רוסו נזרק מביתו בידי אביו המתעלל בגיל 10, ונעשה בבגרותו למתנקש להשכרה בשירות ראשי העולם התחתון, וזכה לכינוי "היפה" בגלל מראהו הנאה. לאחר מות משפחת קאסל, רוסו הושכר בידי פרנק קוסטה להתנקש בחיי כל האנשים הקשורים לחייו של השורד היחיד, אב המשפחה פרנק קאסל ורוסו מצליח במשימתו. קאסל כמעניש תקף את רוסו במועדון לילה השייך למשפחת הפשע מאגיה, והורג את כל הנוכחים חוץ ממנו כדי שיזהיר את מעסיקיו. הוא זורק את רוסו דרך חלון זכוכית, מה שמשחית ומצלק קשות את פניו. לאחר ניתוח פניו נראו כפאזל (Jigsaw), ומכאן שמו (וכן עקב מנהגו לבתר את גופות קורבנותיו בצורה המזכירה פאזל).
רוסו הפליל את המעניש ברצח, אך התוכנית נכשלה בגלל ספיידרמן ונייטקרולר היות שאחד מקרבנותיו של רוסו היה אחד מחבריו הטובים של נייטקרולר. הוא נלחם בספיידרמן שנית, וסימם את המעניש לכך שייפגע בברוטאליות גם בפושעים הקטנים ביותר. הוא מנסה להרוג את המעניש בכלא ונכשל, וזה מונע ממנו לברוח במהומות. מאוחר יותר, רוסו נראה מחוץ לכלא וכחלק מ"יחידת ההענשה" של ארגון "הנאמנות" הפועלת בסגנון המעניש, וזאת לאחר שעבר שטיפת מוח. הוא יצא מהשליטה והובס כאשר נלחם במעניש.
רוסו החל לשתף פעולה עם הכומר סמואל סמית', כומר בעל כוחות על-טבעיים. סמית' הציע לרפא את פניו של רוסו כדי שיעבוד עבורו, וזה יצא למסע קטל ורצח בהוראותיו. לאחר שסמית' ריפא את פניו, רוסו נהרג בידי המעניש והוקם לתחייה בידי סמית' ואדונו השד בלסקו. בקרב נגד המעניש, פניו הושחתו שוב כאשר המעניש מעך את פניו לתוך צמח אלוורה. הוא החל לרדוף אחר המעניש ובו בעת המשיך לעבוד כרוצח שכיר. כאשר המעניש זייף את מותו, רוסו סבל מהתמוטטות עצבים והתחזה למעניש בקצרה.
העידן המודרני ומוות
לאחר שנעצר על תקיפת ביתו של מאט מורדוק/דרדוויל, הוא נכלא בכלא "הרפסודה", שוחרר בבריחה ההמונית שאלקטרו ארגן ושבר את ידו של ספיידרמן בבריחה. הוא הובס בידי טיגרה לאחר בריחתו, ויצר קשר עם הקינגפין החדש של נבלי-העל, הברדס, כדי לנקום בה. בתמורה הוא הבטיח להצטרף לצבא הפשע החדש של הברדס. הברדס הביס את טיגרה ועינה אותה כבקשתו, והוא הצטרף לצבא הפשע. רוסו השתתף במתקפת הצבא על האוונג'רס החדשים בסנקטום סנטאורום, צלף בג'סיקה ג'ונס, שניצלה בידי ספיידרמן.
רוסו ניסה לנקום שוב במעניש, בכך שניסה להפוך שוטר צעיר לגרסה חדשה של המעניש באמצעות שטיפת מוח. הוא נלחם במעניש בגשר ברוקלין, ונלקח למעצר סוכנות S.H.I.E.L.D לאחר שהמעניש הציל את חייו. הוא נורה למוות בתאו בידי לין מייקלס, אך נראה בחיים ועזר לצבא הפשע בהדיפת גזע הסקרול הפולש. רוסו שיתף פעולה עם שותפו לשעבר של המעניש, סטיוארט קלארק/ג'יגסו השני, והם שכרו את המתנקשת ליידי גורגון להתחזות לאשתו השרופה של המעניש ותמרנו את בנו מחוץ לנישואין של רוסו ושותף נוסף בעברו של המעניש, הנרי, נגד המעניש. לאחר שהנרי בגד בהם, קלארק ניסה להורגו ורוסו הרג את קלארק. הוא עינה את הנרי לזמן קצר ונלחם במעניש, ונהרג כשנפל לתוך להבות הפיצוץ אשר גרם. בילי הופיע בחיים שנים לאחר מכן בהתאספות אדוני-הפשע של ניו יורק.
ויולט ח'ורי
ויולט ח'ורי (1929 - 1987 ) הייתה ראשת המועצה המקומית של כפר יאסיף. היא הייתה האישה היחידה שכיהנה כראשת מועצה ערבית בישראל והאישה הראשונה שנבחרה למועצה מקומית ערבית.
ויולט נולדה לשושלת של כמרים יוונים אורתודוקסים. אביה היה שוטר ואמה מנהלת בית ספר לבנות בחיפה. למדה בתיכון אנגלי מעורב יהודי-ערבי לבנות בחיפה. לאחר מכן למדה עבודה סוציאלית, ועבדה במקצוע, ובמהלך עבודתה הסתובבה בכפרים ערביים בגליל, דבר אשר גרר ביקורת מצד אנשים בכפר יאסיף שחשבו שזה לא ראוי לאישה רווקה. לכן, ב-1952 התארסה דרך שידוך לפאוזי ח'ורי, שהיה גדול ממנה ב-18 שנה, ולאחר מכן התחתנו.
ויולט נכנסה לפוליטיקה מקומית בעקבות בעלה, שהיה חבר מועצה ולאחר מכן גם ראש המועצה. כאשר הוא נבחר לראשות המועצה ניסו להעביר את ויולט לעבוד בכפר ראמה מכיוון שהייתה מועסקת כעובדת סוציאלית על ידי מועצת כפר יאסיף, אך היא סרבה, התפטרה ופתחה חנות בגדים ולאחר מכן את גן הילדים הראשון בכפר יאסיף. בעקבות משבר פוליטי במועצה, פאוזי התפטר וויולט התבקשה על ידי מליאת המועצה להחליף אותו וב-1972 נכנסה לתפקיד. היא מינתה נשים רבות לתפקידים במועצה, בין השאר כדי להתמודד עם הקושי של גברים לעבוד תחתיה. במהלך כהונתה המועצה קבלה מענקים מיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים וכן התהדקו הקשרים עם הקיבוץ השכן, יחיעם. למרות ההישגים שלה היא הודחה מתפקידה לאחר כשנה וחצי. בבחירות ב-1978 רצה במפלגה עצמאית וזכתה במושב אחד והייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצה מקומית ערבית. ויולט ח'ורי כיהנה במועצה כ-14 שנה.
רוברט ראסל בנט
רוברט ראסל בנט (באנגלית: Robert Russell Bennett, 15 ביוני 1894 - 18 באוגוסט 1981) היה מלחין ומעבד אמריקאי, שנודע בעיקר בתזמור מחזות זמר מפורסמים שכתבו לבימות ברודוויי מלחינים אחרים, כמו אירווינג ברלין, ג'ורג' גרשווין, ג'רום קרן, קול פורטר וריצ'רד רוג'רס.
ילדות ונעורים
משפחת בנט עברה לגור בחווה בפרימן, מיזורי, כשבנט היה בן ארבע, כדי להחיש את החלמתו משיתוק ילדים. בשלב זה כבר הפגין את כישרונו למוזיקה ואת שמיעתו יוצאת הדופן בנגינה משמיעה של סיום הסונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן על הקלידים הלבנים של הפסנתר. כנער מתבגר, נהג אביו לזמן אותו לנגן בכל כלי נתון כחבר לשעת הצורך או נגן מחליף בלהקת בנט בפרימן. באוטוביוגרפיה שלו נזכר בנט כיצד ניגן נעימת רגטיים בפסנתר בגיל עשר ושמע מאמו, כי זו מוזיקה שאינה ראויה לנגינה; הלקח שהפיק מכך עשה אותו, כדבריו, ל"סנוב מוזיקלי לכל ימי חייו". אמו הקנתה לו ידע גם במקצועות לימוד אחרים עד שמלאו לו שתים-עשרה, בשל בעיות בריאות, שהיו לו למכשול גם בהמשך, כשרצה להתגייס לצבא.
ראשית הקריירה
אחרי שהשלים את לימודיו, עבר בנט לקנזס סיטי לעבוד כמוזיקאי עצמאי, שהופיע במקומות שונים בעיר ועם התזמורת הסימפונית. במקביל החל את הכשרתו המוזיקלית, לראשונה מחוץ לבית הוריו, אצל המלחין-מנצח הדני ד"ר קרל בוש. בוש לימד אותו קונטרפונקט והרמוניה עד 1916, אז לקח בנט את חסכונותיו ונסע לניו יורק. לאחר זמן מצא עבודה כמעתיק בהוצאת התווים שירמר וכן המשיך להופיע כנגן עצמאי ולטוות רשת קשרים, בעיקר עם מועדון החליל של ניו יורק.
ב-1917 התנדב לצבא. הוא נכסף לשרת כחייל קרבי, אך בשל בעיות הבריאות שהציקו לו בילדותו שיבצו אותו בלשכת הגיוס לשירות מוגבל. הוא ערער על המיון והיה למנהל התזמורת הצבאית מס' 70 של חיל הרגלים במחנה פנסטון בקנזס. הוא ניסה באומץ לשפר את אמות המידה המוזיקליות "המבישות" של היחידה, אבל מאמציו הושמו לאל כשהשפעת הספרדית פשתה בבסיס ועשתה בו שמות ב-1918. כששוחרר מן הצבא כעבור חודשים אחדים, חזר לניו יורק. קשריו עם ויניפרד אדג'רטון מריל, אשת חברה, הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, הובילו לגמולים כספיים ורגשיים גם יחד - היא הייתה אחת המעסיקות הראשונות שלו בעיר והפגישה אותו עם בתה לואיז, שאותה נשא לאישה ב-26 בדצמבר 1919. בתם, ג'ין, נולדה כעבור שנה. בהמשך נסע בנט לפריז ולמד שם אצל נדיה בולאנז'ה בשנים 1926–1929.
מעבד בברודוויי
הקריירה של בנט כמעבד החלה לשגשג בשנת 1919, כשעבד אצל פ. ב. הארמס, הוצאת תווים חשובה לברודוויי ול"סמטת המוזיקה" Tin Pan Alley. בנט, שהתגלה כמעבד מהימן אך יצירתי בגבולות שהציבו לו הנוסחאות המקובלות, הרחיב תוך זמן קצר את תחומי פעילותו כמתזמר ומעבד להפקות ברודוויי, שם עבד בעיקר עם ג'רום קרן.
אף כי בנט עבד עם כמה מן השמות הגדולים של ברודוויי ותעשיית הקולנוע, בהם ג'ורג' גרשווין, קול פורטר וקורט וייל, עבודתו עם ג'רום קרן ועם ריצ'רד רוג'רס בולטת במיוחד הן בכמותה והן באור, שהיא מטילה על הפנים השונים של היחסים בין מעבד למלחין. בנט תיאר את הפילוסופיה שלו עצמו: "העיבוד המושלם הוא זה, שמצליח להיות ה, מתאים' ביותר למלודיה בכל הנקודות." נאמן להשקפתו זו, שמר בעיבודיו המסחריים על פשטות וישירות, תוך תשומת לב קפדנית לאיזון ולגוון.
עם ג'רום קרן
יחסי העבודה של קרן עם בנט ממחישים בבהירות את הנקודה הזו. לדוגמה, בתזמור "ספינת השעשועים", עבד בנט על פי סקיצות מפורטות שהתווה לפניו קרן, ואשר כללו מלודיות, תפקידים גולמיים והרמוניות. הסקיצות המקוריות נראות קרובות להפליא לפרטיטורות הסופיות של בנט; כפי שניסח זאת מלומד אחד, "לבנט לא נשאר הרבה להמציא."
עם ריצ'רד רוג'רס
בנט דיבר פעם על הדברים החשובים ביותר שכל מתזמר צריך ללמוד, אבל דבריו אלה מתאימים בה במידה ליצירתו כמלחין. " הדבר הראשון שאתה לומד, בדרכך להיות למעבד מוזיקה מפורסם, הוא להסתדר בלי שינה. השני (הוא): ללמוד להסתדר בלי אכילה סדירה."
פרופיל מוזיקלי
רבות מיצירותיו המקוריות של בנט נולדו בעקבות הזמנה ישירה; דוגמאות מובהקות למזמינים כאלה הם התערוכה העולמית של ניו יורק (1939), רדיו CBS ("הוליווד") לתזמורת), ואיגוד המלחינים ("מדמואזל" ל"להקת גולדמן"). רבות מן ההזמנות נעשו ביוזמת רוברט אוסטין בודרו, לשעבר חבר ב"להקת גולדמן", ותזמורת הנשפנים האמריקאית שלו. התזמורת שייטה בנהרות ונתיבי מים באמריקה ונתנה השראה לכמה יצירות בנושאי שיט והפלגה, ביניהם "סוויטת נהר אוהיו" ו"סיפור מערב וירג'יניה". בודרו היה מעביר רעיון בסיסי לבנט, שהיה משלים את היצירה החדשה במהירות ונוכח תמיד בביצוע הבכורה. מספר בודרו, "מעולם לא הצענו לו סכומי כסף גדולים תמורת ההזמנות הללו. הוא היה אדם אלגנטי. תמיד התעניין יותר במוזיקה מאשר בדולרים."
בשנים הבאות, התחדשו בעיות הבריאות הקשות של בנט. "הוא לא דיבר על כך הרבה ותמיד גילה שמחת-חיים," אומר בודרו. "הקשר בינינו לא היה עסקי בלבד ולא נסב רק על מוזיקה. היינו ידידים, והוא נהג בי כבבן." בנט לא האט את תפוקתו; הוא כתב יצירות מקוריות לחגיגות המאתיים של אמריקה וקיבל הזמנות מגורמים שונים, ביניהם הזמנה מכנסייה פרסביטריאנית בפלורידה, שעליה ניאות לקבל תשלום צנוע בלבד. ב-1981 נכנע בנט, באצילות שקטה ובכבוד, לסרטן הכבד.
רוברט ראסל בנט זכור כיום בעיקר הודות לעיבודיו הפופולריים, שעמדו בסתירה בולטת כל כך למלחין הרציני, אבל אלה שהכירוהו זוכרים אותו כידיד קרוב ומורה אדיב ונעים הליכות. רוברט שו כתב עליו, "ובה במידה ברי לנו, כי אדיבותו, יושרו, ההומור שלו ותבונתו הם האחראים לכך, שלבנו מתרחב בראותנו את רוברט ראסל בנט כראש וראשון בתחומו."
רוברט ראסל בנט ידוע גם כמי שלימד את מעבד המוזיקה לברודוויי ולאולמות הקונצרטים, ויוליאם דייוויד ברון.
ספרים
ספרו של בנט Instrumentally Speaking יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת בלוויין-מילס, אבל אזל ואין להשיגו כיום. האוטוביוגרפיה שלו, Nor Is Not Moved—A Music Arranger's Story הייתה קרובה לסיומה עם מותו בניו יורק. היא נערכה ויצאה לאור לאחר זמן (1999) בספר The Broadway Sound ISBN 1-58046-022-4.. ג'ורג' פרנץ, שערך ספר זה, כתב גם מחקר ביו-ביבליוגרפי יסודי על המלחין.
עיבודים ותזמורים לברודוויי (מבחר)
בנט ערך גם את התזמורים לגרסה הקולנועית של "ספינת השעשועים" מ-1936, ולגרסה הקולנועית של "אוקלהומה!" משנת 1955. כמה מתזמורי הבימה שלו שימשו בגרסה הקולנועית של "דרום פאסיפיק" ובגרסה הקולנועית של "המלך ואני" משנת 1956.
עיבודים קונצרטנטיים
בשנת 1942 עיבד בנט את "פורגי ובס: תמונה סימפונית", תוך שימוש במלודיות מתוך האופרה של ג'ורג' גרשווין. עיבודיו של בנט התבססו במידה רבה על התזמור המקורי של גרשווין לאופרה.
בנט היה אחראי גם ל"הלכי רוח רבים של חג המולד", מחרוזת באורך 48 דקות של שירי חג המולד משנת 1963, שנערכה במיוחד למקהלה והתזמורת של רוברט שו, שהקליטו אותה באותה שנה וב-1983 הקליט אותה רוברט שו מחדש עם המקהלה הסימפונית של אטלנטה והתזמורת הסימפונית של אטלנטה.
טלוויזיה
בנט תזמר גם את הפרטיטורה להפקה המקורית של "סינדרלה" מאת רוג'רס והמרשטיין בשנת 1957.
ניק היידפלד
ניק לארס היידפלד (באנגלית: Nick Lars Heidfeld, נולד ב-10 במאי 1977) הוא נהג מרוצים גרמני. התחרה במשך 12 עונת בליפות הפורמולה 1, אך מעולם לא ניצח מרוץ. לאחר מכן התחרה במספר קטגוריות שונות וכיום מתחרה באליפות הפורמולה אי.
קריירת מרוצים מוקדמת
היידפלד החל להתחרות בקארטינג בהיותו בן 11. בשנת 1994 החל להתחרות בסבב הפורמולה פורד הגרמני. באותה שנה ניצח שמונה מתוך תשעה המרוצים בעונה וזכה באליפות. בשנת 1995 זכה באליפות גרמניה בפורמולה פורד בקטגוריית 1800 סמ"ק. שנה לאחר מכן עבר להתחרות אליפות הפורמולה 3 הגרמנית וסיים את העונה במקום השלישי. בעונתו השנייה בסבב ניצח בחמישה מרוצים וזכה באליפות. בעונת 1998 עבר להתחרות באליפות הפורמולה 3000 וסיים את העונה במקום השני. במהלך העונה השתתף בנהיגת מבחן עבור קבוצת מקלארן. בעונתו השנייה זכה באליפות. היידפלד היה חלק מקבוצת מרצדס למרוץ 24 השעות של לה מאן, אך הקבוצה נאלצה לפרוש לאחר שהרכב הנהוג בידי מארק ובר התהפך.
פורמולה 1
לקראת עונת 2000 חתם על חוזה בקבוצת פרוסט לצידו של ז'אן אלזי. במהלך העונה נאלץ לפרוש ממרבית המרוצים וסיים את העונה ללא נקודות. בסיום העונה עזב את הקבוצה וחתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת סאובר. במרוץ פתיחת העונה סיים במקום הרביעי וצבר את נקודות האליפות הראשונות בקריירה. בגרנד פרי הברזילאי סיים במקום השלישי והגיע לראשונה לפודיום, הישגו הטוב ביותר במהלך שלוש העונות בקדנציה הראשונה בקבוצה. בסיום עונת 2003 הוחלף הייפלד בג'אנקרלו פיסיקלה ונותר ללא קבוצה לקראת עונת 2004. בסופו של דבר הצליח להרשים את ראשי קבוצת ג'ורדן במהלך מבחני טרום העונה. הקבוצה סבלה לאורך העונה מבעיות כלכליות והרכב בו נהג היה מיושן יחסית. את העונה סים עם 3 נקודות אותן צבר בגרנד פרי במונקו (מקום שביעי) וקנדה (מקום שמיני).
בעונת 2005 עבר לנהוג עבור קבוצת ויליאמס לצידו של מארק ובר. בגרנד פרי של מונקו סיים במקום השני, הישג עליו חזר גם בגרנד פרי הגרמני, בו גם זינק לראשונה מהפול פוזישן. בעקבות פציעה שנגרמה בתאונת אימונים נעדר מהגרנד פרי האיטלקי והבלגי. הוא היה אמור לחזור ולהתחרות בגרנד פרי הברזילאי, אך נפצע על ידי רוכב אופנוע בשעה שרכב על אופניו, פציעה שסיימה עבורו את העונה.
בעונת 2006 עבר לקבוצת סאובר כמחליפו של פליפה מאסה שעבר לקבוצת פרארי. בגרנד פרי הונגריה סיים במקום השלישי, התוצאה הטובה ביותר שהשיגו צמד נהגי הקבוצה במהלך אותה עונה. עונת 2007 הייתה העונה המוצלחת ביותר בקריירת הפורמולה 1. הייפלד צבר נקודות ב-14 מ-17 מרוצים ובסיום העונה דורג במקום החמישי באליפות הנהגים והוחתם לעונה נוספת בקבוצה לצידו של רוברט קוביצה. את עונת 2008 במקום השישי, נקודה אחת פחות מהעונה הקודמת. עונה לאחר מכן התקשה לצבור נקודות. בגרנד פרי המלזי סיים במקום השני, אך המרוץ הופסק בשלב מוקדם בשל הגשם הכבד. בעקבות כך ניתנו רק מחצית מהנקודות לכל משתתף.
בעקבות פרישתה של ב.מ.וו מהאליפות נותר הייפלד ללא קבוצה לקראת עונת 2010. בחודש פברואר חתם כנהג מבחן בקבוצת מרצדס, אך שוחרר לאחר חצי שנה בה לא נהג כלל. לאחר השחרור ממרצדס חתם כנהג הניסוי של חברת פירלי, שנבחרה כספקית הצמיגים הרשמית לקראת העונה הבאה. בחודש ספטמבר חזר שוב לקבוצת סאובר כמחליפו של פדרו דה לה רוסה בחמשת המרוצים האחרונים של העונה. בסיום העונה הודיעה הקבוצה כי בעונה הבאה ינהגו עבורה קאמוי קוביאשי וסרג'יו פרס. הייפלד נותר שוב ללא קבוצה.
קוביצה, נהגה המיועד של קבוצת רנו נפצע במהלך נהיגת ראלי באיטליה והיידפלד נבחר להחליפו. במהלך חודש ספטמבר הוחלף על ידי ברונו סנה. בכך באה לסיום קריירת הפורמולה 1.
מרוצי סיבולת
בפברואר 2012 הצטרף לקבוצת רבליון והתחרה עבורה במספר מרוצים במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת. הוא התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן, מרוץ 12 השעות של סברינג ומרוץ 6 השעות של ספא. בעונת 2013 השתתף בחמישה מרוצים במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת. שנה לאחר מכן השתתף בכל שמונת המרוצים של העונה. הוא סיים את מרוץ 24 השעות של לה מאן במקום הרביעי הכולל והראשון בקטגוריה (LMP1-L).
פורמולה אי
ביוני 2014 הצטרף לעונת הבכורה של אליפות הפורמולה אי. במרוץ הפתיחה של האליפות נאלץ לפרוש לאחר תאונה עם ניקו פרוסט שאירעה בפנייה האחרונה של הסיבוב האחרון במרוץ. בגרנד פרי של מוסקבה סיים במקום השלישי והשיג את הפודיום הראשון שלו באליפות. את העונה סיים במקום ה-12 עם 31 נקודות. בסיום העונה עבר להתחרות עבור קבוצת מהינדרה ההודית. בסיום עונת 2017/18 הודיע על החלטתו לעזוב את האליפות.
פורמולה 1
† Did not finish, but was classified as he had completed more than 90% of the race distance. ‡ Half points awarded as less than 75% of race distance was completed.
לס פרדיננד
לסלי "לס" פרדיננד (באנגלית: Leslie "Les" Ferdinand; נולד ב-8 בדצמבר 1966) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ. פרדיננד הוא העשירי במספר ברשימת כובשי השערים בתולדות הפרמייר ליג עם 149 שערים בסך הכול, והיחיד שכבש במדי שש קבוצות שונות בליגה זו - קווינס פארק ריינג'רס, ניוקאסל יונייטד, טוטנהאם הוטספר, וסטהאם יונייטד, לסטר סיטי ובולטון וונדררס. לאורך הקריירה שלו הוא שיחק גם בנבחרת אנגליה. ב-2005 קיבל פרדיננד את דרגת החבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית.
ראשית הקריירה
במשך העונה וחצי הראשונות שלו בקווינס פארק ריינג'רס, ששיחקה אז בליגה הראשונה, קיבל פרדיננד הופעות משחק מועטות. הוא הושאל לברנטפורד מהליגה השלישית במהלך עונת, ובעונה שלאחר מכן הושאל לבשיקטש הטורקית.
לאחר מכן חזר פרדיננד ל-QPR, והחל מ-1991 הפך לשחקן קבע בהרכב הקבוצה. בעונת, הראשונה בתולדות הפרמייר ליג החדשה, הרשים פרדיננד במידה רבה כשהבקיע 20 שערי ליגה ו-24 שערים בכל המסגרות. פרדיננד שיחק שתי עונות נוספות בקווינס פארק ריינג'רס, וסיים את תקופתו בקבוצה עם 90 שערים ב-183 משחקים בסך הכול. הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בתולדות הקבוצה, וקיבל מאוהדיה את הכינוי "סר לס", שליווה אותו גם בהמשך הקריירה שלו. לאחר עזיבתו של פרדיננד ב-1995, הקבוצה ירדה ביכולתה ואיבדה לבסוף את מקומה בפרמייר ליג.
ניוקאסל יונייטד וטוטנהאם הוטספר
גם בעונת סיים פרדיננד עם ניוקאסל במקום השני בפרמייר ליג, לאחר מאבק מתמשך בין ארבע קבוצות יחד עם מנצ'סטר יונייטד, ארסנל וליברפול, שבסיומו השיגה מנצ'סטר את האליפות. בתקופתו בניוקאסל הוא הבקיע 50 שערים בתוך 84 משחקים בלבד, ויצר שותפות מוצלחת בחוד ההתקפה יחד עם אלן שירר. בשל הצלחתו בניוקאסל הוא זכה להערצה רבה בקרב אוהדי הקבוצה, שהעניקו לו קימת כבוד כאשר נכנס כמחליף במשחק קבלת הפנים לשירר.
ב-1997 פרדיננד עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר, ששילמה תמורתו שישה מיליון ליש"ט. בעונתו הראשונה בטוטנהאם הוא סבל מפציעות קשות שמנעו ממנו לשחק במשך חלקים גדולים מהעונה. אולם לקראת סיום העונה הוא כבש מספר שערים, וסייע לקבוצה להימנע מירידה לליגת המשנה. בשנת 1999 זכה פרדיננד עם טוטנהאם בגביע הפוטבול ליג לאחר ניצחון 0–1 בגמר על לסטר סיטי. עם זאת, הוא המשיך לסבול מפציעות וכבש 12 שערים בלבד במצטבר בשלוש עונותיו הראשונות במועדון.
פרדיננד כבש עשרה שערים בכל המסגרות בעונת, והוסיף 15 שערים בעונה שלאחר מכן. בדצמבר 2001 הוא כבש את השער ה-10,000 בתולדות הפרמייר ליג במשחק שקיימה קבוצתו נגד פולהאם, ועל כך קיבל פרס מיוחד במסגרת חגיגות העשור להקמת הליגה. בסיום עונת הוא העפיל עם טוטנהאם בפעם השנייה לגמר גביע הפוטבול ליג. במהלך משחק הגמר, מול בלקברן רוברס, נעצרו ניסיונות הבקעה רבים שלו על ידי השוער בראד פרידל, דבר שהיווה גורם מכריע בהפסד קבוצתו 1–2.
סיום הקריירה
בינואר 2003 עבר פרדיננד לווסטהאם יונייטד. הוא כבש את שער הבכורה שלו בווסטהאם במשחק מול קבוצתו הקודמת, טוטנהאם, אך עד לסיום העונה כבש שער אחד נוסף בלבד והקבוצה ירדה לליגת המשנה. פרדיננד בחר להישאר בפרמייר ליג ולפיכך הצטרף ללסטר סיטי, שהעפילה זה עתה לליגה הבכירה. על אף שהיה בן 37 באותו זמן, גיל הנחשב למופלג בקרב ספורטאים, הוא הבקיע 14 שערים בעונתו היחידה בלסטר. לאחר שגם לסטר ירדה לאליפות הפוטבול ליג הוא עבר לקבוצת בולטון וונדררס.
הרגע הזכור ביותר מתקופתו של פרדיננד בבולטון הוא השער שכבש בדקה האחרונה של המשחק נגד מנצ'סטר יונייטד, שער שנדמה היה שיבטיח לבולטון את הניצחון במשחק; עם זאת, שער של דויד בליון בתוך תוספת הזמן השווה את התוצאה ל-1-1. פרדיננד פתח בהרכב פעמים מועטות בתקופתו בבולטון, אך תרם לקבוצה מניסיונו כאשר עלה מהספסל. הוא עזב את הקבוצה לאחר חצי עונה בלבד במדיה, ובאמצע עונת לרדינג מליגת המשנה.
בעונת הצטרף פרדיננד לווטפורד ששיחקה גם היא בליגת המשנה, מבלי לחתום על חוזה. הוא לא שותף באף משחק במדי הקבוצה ובסיום העונה הודיע על פרישתו מכדורגל, מספר חודשים לפני הגיעו לגיל 40.
נבחרת לאומית
פרדיננד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של אנגליה בפברואר 1993 נגד נבחרת סן מרינו, והבקיע שער בבעיטת מספריים, שסייע לאנגליה לנצח בתוצאה 5 - 0.
במהלך הקריירה שלו פרדיננד לא זכה להזדמנויות רבות ממאמני נבחרת אנגליה - הוא הופיע במדיה 17 פעמים בלבד והבקיע חמישה שערים. הוא נכלל בסגל לטורניר יורו 1996, שבו העפילה הנבחרת עד לחצי הגמר, אולם לא שותף באף משחק. למעשה, במשך כל שנת 1996 לא שותף פרדיננד במשחקי הנבחרת, על אף שהצטיין רבות באותה תקופה במדי ניוקאסל. הוא נכלל בסגל גם למונדיאל 1998, אך גם בטורניר זה לא שותף כלל על ידי המאמן גלן הודל.
אלחנן סלע
אלחנן סלע (3 בינואר 1924 - 11 ביוני 1999) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 520 במלחמת ששת הימים והיה נספח צבאי בדרום-מזרח אסיה.
חייו
סלע (במקור ארמנד רוטנברג) נולד בברלין שבגרמניה, בנם של לאה ואביגדור (יהודה). בנעוריו נשלח להתגורר עם דודתו בצרפת. במלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא צרפת במטרה להצטרף לצבא צרפת החופשית. יחד עם כמה מעמיתיו ערק מהצבא וברח מצרפת דרך הרי הפירנאים, הוא נתפס על ידי הספרדים ונכלא. מספרד עבר לאנגליה שם הצטרף לצבא צרפת החופשית, עבר קורס צניחה, קורס מ"כים וקורס קצינים. פיקד על מחלקה בקרבות בתוניסיה, צנח עם יחידתו בסיציליה ונלחם בקרבות הרי הווז', הריין עד לשחרור צרפת. הוא מונה למפקד פלוגה בחיל האוויר הצרפתי, נשלח לצפון וייטנאם שם נלחם בכוחות הצבא היפני הקיסרי. על גבורתו במלחמה זכה בעיטורים שונים בהם צלב המלחמה, צלב המערכה (Croix du combattant), צלב ההתנדבות (Croix du combattant volontaire), מדליה קולוניאלית, ואות לגיון הכבוד מצרפת וכוכב הארד מארצות הברית.
ב-1947 עלה לארץ ישראל, הוא הצטרף לכוחות ההגנה וליווה שיירות. במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה בחטיבת כרמלי, היה מדריך בקורס הראשון של מפקדי פלוגות בגייסות השריון ופיקד על יחידת הסיור 17 בחטיבה 7. במלחמת סיני פיקד על גדוד מילואים 19 בחטיבה 27, הגדוד הורכב מפלוגת טנקי AMX-13 ופלוגת חרמ"ש. במלחמה כבש הגדוד את מתחם הג'יראדי ואל עריש והגיע עד גדות תעלת סואץ. שירת כמדריך בבית הספר לפיקוד ומטה.
במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 520 שלחמה בגזרה המצרית. החטיבה נכנסה ללחימה בגזרת חצי האי סיני בבוקר ה-6 ביוני 1967, בציר ההתקדמות של אוגדה 38 כשהיא נלחמת מול כוחות שריון מצרי באזור אבו עגילה ולאחר מכן לחמה גם בג'בל ליבני. ב-7 ביוני השתלטה החטיבה על "מתחם אביריק" כחלק ממתחמי המצרים במזרח סיני. ב-8 ביוני יצאה החטיבה בתנועה מהירה לכיוון מעבר המיתלה, שם הצליחה לשבור את מאמץ ההגנה של האויב ולהגיע עד רדת החשיכה עד לתעלת סואץ. כוח מהחטיבה יצא לסייע לכוחות צנחנים באזור ראס סודר. במהלך המלחמה הודח סלע על ידי מפקד האוגדה, אברהם יפה, והוחלף על ידי סגנו, ג'קי אבן.
ב-1969 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בתאילנד, הפיליפינים, קוריאה הדרומית וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 1973. במלחמת יום הכיפורים שירת כסגן מפקד אוגדה 440. בהמשך שירת כממונה על הכוונת יחידות הביקורת הפנימית ביחידת מבקר מערכת הביטחון.
אלחנן נישא לרות סלע, פסלת וסופרת ילידת חיפה. יחד הביאו לעולם את בנם ערן.
לאחר שסבל ממחלת הסרטן, שם קץ לחייו ב-1999.
הפנתר הוורוד (סרט, 1963)
הפנתר הוורוד (באנגלית: The Pink Panther) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1963 בבימוי של בלייק אדוארדס עם פיטר סלרס, דייוויד ניבן, רוברט וגנר, קלאודיה קרדינלה וקפוסין בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיעה אנימציה קומית של פנתר וורוד. בעקבות הסרט הופקו סרטים נוספים בסדרת הפנתר הוורוד בהם מופיעה דמותו המרושלת של מפקח המשטרה ז'אק קלוזו הרודף ללא הצלחה אחרי יהלום יקר הנקרא "הפנתר הוורוד. את תפקיד קלוזו שיחקו פיטר סלרס, אלן ארקין, רוג'ר מור וסטיב מרטין. כן הופקה סדרת סרטוני אנימציה בטלוויזיה בשם זה.
ברוב הסרטים מופיעה דמות האנימציה של הפנתר הוורוד שנוצרה על ידי פריץ פרילינג וכן נעימת הנושא של הפנתר הוורוד שחוברה על ידי הנרי מנסיני. לסרט הזה הלחין מנסיני את השיר "Meglio stasera" (מוטב הלילה) בקצב הסמבה שהושר על ידי הזמרת פרן ג'פריס  והפך ללהיט.
ב-2010 ניבחר הסרט לשימור בספריית הקונגרס כחלק מארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
תקציר העלילה
הנסיכה דאלה (קלאודיה קרדינלה) מחזיקה ברשותה יהלום יקר בשם "הפנתר הוורוד" שדמות פנתר משתקפת לעיני המתבונן בו. היהלום ניתן לה בילדותה על ידי אביה המהרג'ה בהיותה ילדה. לאחר שאביה הודח היא נאלצה לגלות מארצה ביחד עם היהלום שהשליט החדש דורשים שתחזיר.
היא נמצאת בעיירה קורטינה ד'אמפצו שם נמצא גם מפקח המשטרה ז'אק קלוזו (פיטר סלרס) המנסה ללכוד גנב המכונה "פנטום" העוסק בגנבת תכשיטים יקרים ומשאיר במקום כפפה לבנה עם הסמל P.
ליטון מתחיל לחזר אחרי הנסיכה כדי להיות קרוב ליהלום היקר אך היא מתייחסת אליו בחשדנות. דאלה מארגנת נשף מסכות בווילה של ברומא אליו מוזמנים ליטון ואחיינו וכן המפקח קלוזו שמבריח פנימה שוטרים מחופשים. ליטון וג'ורג' מצליחים לפתוח את הכספת אך היא ריקה. קלוזו ושוטריו רודפים אחריהם ברחובות רומא עד שהם נתפסים.
מתברר שהנסיכה החביאה את היהלום כדי שתוכל לטעון שהוא נגנב, לקבל את דמי הביטוח ולא להחזיר אותו לשליט החדש.
סימון המאוהבת בליטון מבקשת מדאלה שתעזור לו. דאלה מחליטה לעזור לו ולהפליל את קלוזו. עורך הדין שואל את קלוזו שאלות הנוטות להפליל אותו. קלוזו מתבלבל ושולף מכיסו ממחטה אליו קשור היהלום היקר שהוכנס לכיס חולצתו. הוא מתעלף ונעצר מיד וליטון ואחיינו משוחררים. ליטון מרגיע את סימון בכך שהם עומדים לטוס לדרום אמריקה לבצע שם שוד בנוסח הפנטום ואז ישוחרר בעלה.
בינתיים קלוזו מועבר למכונית מעצר כשבדרך מתנפלות עליו נשים המעריצות את ה"פנטום". השוטר מקנא בו ושואל אותו איך ביצע את כל הגנבות שלו. קלוזו מחייך ועונה בחשיבות: "זה לא היה קל."
רב ייבא סבא
רב ייבא סבא היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
חייו
רב ייבא מוזכר כמשמשו של רב, וכמשמשם של תלמידיו.
מסופר, כי רב ברונא ורב חננאל ישבו יחד ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם. כאשר סיימו לאכול החליטו כי הגיעה הזמן לברך ברכת המזון ובכך לסיים את הסעודה, ולאחר מכן ביקשו מרב ייבא ששימשם להביא לפניהם משקה לשתייה ולקינוח הסעודה. רב ייבא הזכיר להם את מאמרו של רב, שאמר שכאשר אדם מחליט לברך ברכת המזון נחשב הדבר כהחלטה לסיים את הסעודה וכהסחת הדעת מאכילת ושתיית המשקים והמאכלים, ואם ברצונם לחזור ולהמשיך את הסעודה שוב עליהם לברך על כל משקה או מאכל בסעודה ברכה ראשונה, שכן מעתה והלאה אין הם נחשבים כמאכלים שאוכלים אותם כחלק מהסעודה שאין צורך לברך לפניהם (כי הם נפטרים בברכת "המוציא").
במקום אחר מובא כי שאל שאלה את רב נחמן, ובמקום אחר מובא כי הוא היה גם תלמידו של רב חסדא.
הוא למד אצל רב הונא ונחשב מגדולי תלמידיו. על כך מסופר כי כאשר רב אויא סבא שאל את רב הונא שאלה הלכתית מסוימת, השיב לו רב הונא: "עורבא פרח". לפי הסבר רש"י, רבה בר רב הונא העביר נושא במתכוון, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו. לפי פירושו של רבינו חננאל, דבריו "עורבא פרח" מכוונים כלפי דבריו של אותו אמורא, שדעתו היא דעתם של ילדים המשחקים בציפורים ועורבים. לאחר שרבה בנו של רב הונא, שאל אותו לפשר הדבר, שהרי רב הונא היה מכבד את רב אויא סבא באופן מיוחד בהצביעו על גדלותו המיוחדת בתורה, הבהיר לו רב הונא כי אי ההגיון אינו בשאלה עצמה, אלא בתזמון שבו היא נשאלה, שכן השאלה הייתה קשה מאוד לעיון, והיא נשאלה בזמן שרב הונא היה עייף וחלש ולא יכול היה להשיב עליה כראוי. סיפור דומה מובא גם במסכת חולין. לפי גרסת הדקדוקי סופרים וכמסקנת הרב אהרון הימן, מדובר בטעות דפוס והמעשה היה עם רב ייבא סבא שהיה מגדולי הדור בדורו של רב הונא.
ישראל הרצברג העלה את האפשרות (כהשערה בלבד) שנקבר במערת רב אדא סבא במירון ליד קבר הרשב"י.
התנא רב ייבא סבא
בספר הזוהר מתואר רב ייבא סבא כסוחר ישמעאלי (טייעא) הנושא סחורה על חמורו ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש. ללא ספק מדובר בחכם אחר, מתקופת התנאים, שבוודאי לא היה תלמידם של רב נחמן ורב חסדא. חכם זה מכונה גם "סבא דמשפטים", על שם מקום הופעתו בזוהר. מכיוון שלפי דעת רוב החוקרים ספר הזוהר נכתב רק בסוף המאה ה-13, וחכם זה מופיע בזוהר בלבד, סבורים החוקרים שהוא דמות דמיונית, חבר בחוג החכמים שסביב רבי שמעון בר יוחאי.
לפי רבי חיים ויטאל נקבר קרוב למירון במקום שנמצא כיום בתוך יער בעש"ט
קונסרבטוריון קריית אונו
קונסרבטוריון קריית אונו (בשמו הרשמי: הקונסרבטוריון ע"ש אהרון אלקלעי בקריית אונו) הוא קונסרבטוריון בקריית אונו. הוא נוסד בשנת 1962 כבית ספר מקצועי למוזיקה, להוראת מקצועות הנגינה ותורת המוזיקה, על ידי מנהלו דאז אהרון אלקלעי.
הקונסרבטוריון
הקונסרבטוריון משמש כבית ספר מוזיקלי רב תרבותי לילדים, בני נוער ומבוגרים. נוסף ללימודי כלי הנגינה, תלמידי הקונסרבטוריון נוטלים חלק פעיל במגוון עשיר של פעילויות מוזיקליות, ביניהן: תזמורות כלי נשיפה, תזמורות כלי קשת, הרכבי כלי מתכת, הרכבי כלי נשיפה מעץ, תזמורת ביג-בנד, הרכבי סקסופונים, הרכבים קאמריים שונים, סדנאות אומן, ימים פתוחים, קונצרטים, שיעורי תאוריה ותורת המוזיקה.
תזמורת הנוער הייצוגית של קונסרבטוריון קריית אונו מונה כ-40 נגנים ובמשך שנים רבות הופיעה באירועים מרכזיים וממלכתיים בישראל ומחוצה לה וזכתה בפרסים רבים בתחרויות בינלאומיות. בין היתר, זכתה להופיע בבית הלבן.
בתום תקופת הלימודים (כיתה י"ב) יכולים התלמידים לגשת לרסיטל בגרות בהיקף של 5 יחידות.
בין בוגרי המוסד נמנים נגנים בתזמורות מקצועיות, סולנים, תזמורת צה"ל ואנשי אקדמיה.
תזמורת הבוגרים, נוסדה ב-1979 על ידי אלקלעי ועל ידי נגנים בוגרי תזמורת הנוער. היא מופיעה מדי שנה בעיר ומחוץ לה וקיימה סיורים בחו"ל (בולגריה, איטליה וגרמניה).
ויקטור יליסייב
ויקטור פטרוביץ' יליסייב (נולד ב-9 ביוני 1950) הוא גנרל, מנצח תזמורת ומורה למוזיקה רוסי. הוא מנהל אנסמבל מקהלת המשמר הלאומי, שבמשך שנים נוצר בלבול בינה לבין מקהלת הצבא האדום הרוסי.
ביוגרפיה
יליסייב נולד בשנת 1950 במוסקבה, רוסיה, לפיוטר וסרפימה יליסייב. הוא סיים את האקדמיה למוזיקה (היום מכון המוזיקה הממלכתי על שם שנקה במוסקבה). לאחר מכן שירת כחייל במשרד הפנים (1969–1971), ומונה למנהל המקהלה ביחידתו לשעבר. בשנת 1976 סיים יליסייב את המכללה למוזיקה על שם גנסין והתמחה בניצוח מקהלה. יליסייב היה חלק ממקהלת משרד הפנים מאז הקמתה בשנת 1973. הוא החל כמנהל מקהלות, והפך למנהל המקהלה הראשי וסגן מנהל בשנת 1977. בשנת 1985 הוא הפך לראש ההרכב ובשנת 1995 גם לראש המרכז התרבותי של משרד הפנים. בשנת 1998 התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הופעות ועבודה
בהנחיית יליסייב הופיע הרכב מקהלת משרד הפנים במדינות שונות, בהן בולגריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה, הונגריה, צפון קוריאה, איטליה, יוון, ברזיל, מקסיקו, שווייץ, איחוד האמירויות, כווית, עומאן, קטר, ספרד, סין, טורקיה וישראל. יליסייב היה בחבר השופטים בתחרות שירי החיילים הבינלאומיים ב-1999 שהתקיימה בסוצ'י.
פרסים
יליסייב הוא בעל תואר אמן העם של רוסיה (1988) ובעל תעודת הכבוד הנשיאותית של רוסיה.
ברמונדי
ברמונדי (שם מדעי: Lates calcarifer) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הלטסיים וקרוב משפחה של הדג נסיכת הנילוס. דג זה חי בטבע במימי האזור האינדו-פסיפי בין דרום-מזרח אסיה עד צפון אוסטרליה במים מתוקים אך יורד גם למי הים. מקור שמו של הדג משפה האבוריג'ינית ופירושו "דג נהר גדול-קשקשים", אם כי השם המקורי ניתן לדגים מהסוג Scleropages ממשפחת גרום לשוניים.
הדג הופץ כדג מאכל מסחרי חשוב ברחבי העולם לבריכות דגים בין השאר: באזורים שונים באוסטרליה, ערב הסעודית, מלזיה, הודו, ישראל, תאילנד, בריטניה, ארצות הברית ופולין.
מאפיינים
דג זה מגיע לגודל 0.6-1.2 מטרים בממוצע, והדג הגדול ביותר שנתפס הגיע לאורך 1.8 מטר ולמשקל 60 קילוגרם. הדג בעל גוף מוארך עם לסת גדולה ומעוקלת המתארכת מעבר לקו העין. הגב מקומר כלפי מעלה ובעל סנפיר גבי קטן ומצויץ וכן סנפיר נוסף דומה בקצה הגב. סנפירי החזה והשת קטנים וגם מצוייצים והזנב דמוי מניפה. צבעו של הדג כסוף-אפור אך בסביבות שונות הוא יימצא בהיר או כהה יותר.
הדג מצוי הן במי הים והן במים מליחים ואף מים מתוקים. המין לא נודד בין נהרות בשגרה. הוא מצוי במי חופים, לגונות, שפכי נהר ונהרות רדודים ומצוי רק במים חמימים. הדגים החיים במימי אגמי צפון אוסטרליה מנותקים מדגי הים ונבדלים מהם מעט גנטית. הדגים הצעירים חיים בים ובבגרותם עולים לנהרות. ההשרצה נערכת במים מליחים ובים.
דג זה הוא טורף גדול הניזון בראשית חייו מזואופלנקטון אך בהמשך ניזון מרכיכות, סרטנים ודגים קטנים יותר, כולל בני אותו מין, אותם הוא חוטף באמצעות פיו המגודל. בדג זה חלה דיכוגמיה (חילופי זוויג) ופרטים זכרים נהפכים לעיתים קרובות לנקבות. דגים החיים בשבי לעיתים ידלגו על שלב זה.
מגפת הקורונה בגמביה
מרץ
גמביה דיווחה על המקרה הראשון של נגיף הקורונה אישה בת 20 שחזרה מבריטניה ב-17 במרץ.
ב-18 במרץ 32 נוסעים שהגיעו מבריטניה נכנסו להסגר בבית מלון בבנג'ול.
ב-26 במרץ דווח על מקרה מוות ראשון במדינה כתוצאה מהנגיף.
השפעה
ב-18 במרץ 2020 סגר הנשיא אדאמה בארו את בתי הספר ואסר כל כינוס במשך 21 יום.
ב-19 במרץ 2020 הודיעה האספה הלאומית כי ישיבותיה יושעו. ועדת האמת, הפיוס והפיצויים שחוקרת את הנשיא לשעבר יחיא ג'אמה הושעתה גם היא. באותו יום הושבתו 13 טיסות ממדינות באירופה, והוטל הסגר חובה לנוסעים המגיעים מ-47 מדינות.
כל משחקי הכדורגל במדינה בוטלו.
נכון לסוף ינואר 2021, ישנם בגמביה 128 מתים, 4,012 מקרי הדבקה מתוכם הבריאו 3,753.
חיי איסמעיל פריק פשה
חיי איסמעיל פריק פשה (ביוונית: Ο βίος του Ισμαήλ Φερίκ Πασά) הוא רומן שכתבה הסופרת והמשוררת היוונייה ראה גלנאקי. בזכות הספר, שראה אור ביוונית בשנת 1989, נחשבת גלנאקי כיום לאחת מגדולות הסופרות ביוון. הרומן תורגם עד כה לאנגלית, בולגרית, גרמנית, הולנדית, עברית, ערבית, צרפתית וטורקית, ובשנת 1994 נכלל ברשימת אונסק"ו של יצירות מופת בספרות ימינו. המשורר רמי סערי תרגם את הרומן לעברית, ותרגומו ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2006.
עלילה
"חיי איסמעיל פריק פשה" הוא לכאורה רומן היסטורי. הוא מתאר את המפגש הגורלי בין נצרות לבין אסלאם באמצעות סיפור חייו של ילד יווני, שנחטף בתקופת האימפריה העות'מאנית מכפרו בכרתים ולימים עלה לגדולה במצרים. באחרית ימיו נשלח היווני שאולץ להתאסלם לדכא מרידה במחוזות הולדתו, והעימות שהוא חווה בתוך תוכו מביא את עלילת הספר אל שיאה. כיוון שמדובר ברומן בדמות שאכן הייתה קיימת, מעניקה כתיבתה של גלנאקי לחיי האיש את כל הסממנים שכתיבה עיתונאית משובחת הייתה יכולה לציין בהתייחסה לחיי הגיבור. אולם כבר בהערה הפותחת את הספר מציינת היוצרת כי אף שבניסיונה לצייר דיוקן היסטורי, הרי אישיותו של אִיסְמַעִיל פֶרִיק פָּשָׁה עשויה, ולמעשה גם אמורה, להיתפש כבדיונית בעיקרה. בהסתייגות זו מורה הסופרת למן ראשית דבריה שאין היא עוסקת במחקר היסטורי אלא ביצירה ספרותית, כלומר בבדיה שהמציאות ההיסטורית משתקפת בה, בשילוב אמת ודמיון היוצר פסיפס של גרסות המתייחסות לבדיקת אירועים ומאורעות, שבחינת אמִתותן אינה אפשרית עוד באורח ודאי. אופן הכתיבה של הסופרת ברומן זה – שימוש בלשון ספרותית גבוהה, שיסודות משפת הפיוט נשזרים בה לא פעם, ובניית עלילה מרתקת ומותחת, שיש בה בבירור התחלה, אמצע וסוף, אך אף-על-פי-כן הנסתר בה רב מן הגלוי – מייחד את יצירתה בכלל: אם כי הדמויות ההיסטוריות שהיא בוחרת להתמקד בתיאורן מאפשרות לה לטפל ביצירותיה בתקופות מן העבר של מולדתה, הרי ספריה מעניקים לקוראיהם הרבה יותר ממה שאפשר להפיק מרומנים היסטוריים בדרך כלל. רגישות הסופרת, עינה הבוחנת ולשונה המגובשת, הנמנעת מקלישאות ומרגשנות, מעצבות את כתיבתה לעילא ולעילא.
אפשר אפוא לקרוא את "חיי איסמעיל פריק פשה" כרומן היסטורי, שהפָּשָׁה, הסופרת והקוראים נלחמים בו יחדיו בארעיות הזמן החולף. אולם בה במידה ניתן לראות ביצירה רומן פסיכולוגי, שעיקרו בחינת אפשרות החיים בזהות כפולה. כפילותה של הזהות אינה חד-משמעית: אף שהפן המהותי בה הוא הזהות הלאומית, יש ביצירה הן מילים ברורות והן רמזים עבים גם לכפילויותיהן של זהויות אחרות באישיות הגיבור: הזהות הדתית, הלשונית והמינית. מבחינה זו מעדיפה הסופרת להציג תהיות ואפשרויות יותר מלתת מענה ברור לכל שאלה העשויה להתעורר בדעת הקוראים. בנוסף על ההיבטים ההיסטורי והפסיכולוגי ברומן ניתן לראות את גולת הכותרת שלו במכלול האהבות שיש בו, מכלול שחיים שלמים אצורים בו: אהבת הורים לילדיהם ואהבת ילדים להוריהם; אהבת אח המתגלמת בדמותו הנכספת של אנדוניס, הכמה אף הוא כל חייו אל אחיו האבוד איסמעיל; הומוסקסואליות הנרמזת בין השיטין ביחסי איסמעיל עם הנסיך אברהים; אהבת אישה, שהקשר בינה לבין אהבת אם וכיבודה איננו פשוט ומובן מאליו; ואהבת המולדת, אהבה רבת-פנים כשלעצמה, שהרי יוון ובכללה כרתים מככבת בתת-ההכרה של איסמעיל גם כאשר מצרים תופסת את מקומה, והאהבה כלפי מצרים עצמה אינה תמיד אהבת מולדת לכל דבר, משום שייצוגה במציאות מתבצע לפרקים בעזרת מיקודה בדמות אנושית אהובה.
לא רק מושאי האהבה, אלא גם אופניה מוצאים בספר את ביטוייהם: מחד גיסא חיבה ורֵעוּת, ומאידך גיסא תאוות בשרים ולפרקים אף מימושה. ביסוד כל האהבות יש יותר משמץ של אהבת העצמי – כך, למשל, בגילוי החותם את אחד המכתבים של הפָּשָׁה לאחיו, האמירה "עכשיו אני יודע שיש לך גוף ושאני יכול לחבק אותך" מורה כי בהדדיות האהבה והכמיהה בין האחים ובאופני ההבעה שלה משתקפת באהבת הזולת אהבת האדם כלפי עצמו. בין מבקרי הרומן היו גם מי שראו בו בראש ובראשונה ספר מתח דווקא, כי העקביות של התפתחות העלילה וחוסר היכולת לדעת מה יעלה בגורל הגיבור בסוף הספר אכן יוצרים בקוראים מתח, סקרנות ועניין. לתחושות אלה תורם מצדו ריבוי הגרסות שהסופרת מעלה: שלוש גרסות ביחס לגורל האם ושלוש גרסות באשר לאופן שגיבור הספר סיים בו את חייו. ריבוי הגרסות ברומן, כמוהו כריבוי הגרסות בהיסטוריה ובחיים עצמם, אינו מערפל ומטשטש את שדה הראייה של הקוראים, אולם הוא מעיד בהחלט על מורכבות האמת ועל רבדיה. הסופרת אינה מייחדת את ריבוי הגרסות לגיבורים הראשיים בלבד; אדרבא, היא רואה בו אפשרות להארכת חייהם של המתים, בבחינת הזרע שהפולקלור, המסורת והספרות שבעל-פה צומחים ממנו.
לנגה
לנגה (Lange) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו ארוך
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פילגש בגבעה
פִילֶגֶשׁ בַּגִּבְעָה הוא סיפור מקראי המופיע בספר שופטים (פרקים י"ט–כ"א) וחותם את הספר. הסיפור עוסק באיש לוי הנקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין, ומתארח אצל אפרתי המתגורר במקום. בלילה מתגודדים בני העיר ודורשים להוציא אליהם את האיש הזר למען ידעוהו. במקום זאת, מוסר לידיהם הלוי את פילגשו והיא נאנסת באכזריות ומתה.