cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן ז'יז'קה
המלחמה באוטרקוויסטים ומוות
בסוף 1422 ובראשית 1423, בהיעדר אויב חיצוני, צפו המתחים הפנימיים בין הפלגים ההוסיטיים השונים. ז'יז'קה נקלע למחלוקת עם הבישוף הטבוריטי מיקולאש, שראה בו אדם קנאי מדי. הוא עזב את טאבור ונסע למזרח בוהמיה, שם חבר לזרם האורביטי (על שם הר חורב) בהנהגת איש הדת אמברוז' מהראדץ. האיחוד החדש, שנקרא בתחילה 'איחוד טאבור זוטא' כדי להבדילו מהסיעה הטבוריטית העיקרית, הוכרז ב-8 במרץ 1423. רבים מחייליו הלכו בעקבותיו. הם שימשו בסיס לצבא חדש, עמו יצא ז'יז'קה להמשיך בחיסול הכיסים הקתוליים בבוהמיה. בסוף אפריל ריסק ז'יז'קה את כוחותיו של צ'נק מוארטנברג, הוסיטי לשעבר שנעשה לתומך בזיגמונד.
נקודת מודי (אנטארקטיקה)
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 289
יאן ז'יז'קה
המלחמה באוטרקוויסטים ומוות
בעת שצר על העיר פרז'יביסלאב לקה ז'יז'קה במחלת הדבר שגרמה למותו ב-11 באוקטובר. מקום פטירתו נקרא היום "שדה ז'יז'קה". לפי פיוס השני, שחיבר היסטוריה של בוהמיה, המצביא הגוסס הורה לאנשיו לפשוט את העור מגווייתו ולהכין ממנו יריעה לתוף מלחמה. הגוף הצבאי שעמד בראשו שינה את שמו ל"איחוד היתומים" לאחר מותו. אנדרטאות לז'יז'קה פרושות בכל רחבי הרפובליקה הצ'כית.
HD 76728
HD 76728 (ידוע גם בשם c בשדרית) הוא ענק כחול אשר נמצא בקבוצת הכוכבים שדרית במרחק של כ-312 שנות אור (96 פארסק) ממערכת השמש ועם בהירות נראית מדרגה 3.84. סיווגו הספקטרלי של הכוכב הוא B8-9 השקול לטמפרטורה של כ-12,000 קלווין. רדיוסו של הכוכב גדול פי 5 מרדיוס השמש ועוצמת הארתו באור נראה היא יותר מפי 200 מעוצמת ההארה של השמש, אך חלק ניכר מקרינתו היא בתחום העל-סגול.
היטורי
היטוֹרי (ביפנית: ひとりにしてくれ - לבד), קיצור של "היטורי ני שיטה קורה"-"עזבו אותי לבד", היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי ומקורה ביפן. היטורי הופיע לראשונה ב Puzzle Communication Nikoli בגיליון מספר 29 (מרץ 1990).
חוקים
המשחק מתבצע על טבלה של תאים, ובכל תא נמצא מספר. המטרה היא לשלול מספרים על ידי מילוי התאים, כך שהתאים שהושארו לא יכילו מספרים שמופיעים יותר מפעם אחת בכל שורה או טור נתונים. תאים שמולאו לא יכולים להיות סמוכים במאונך או במאוזן, אף על פי שהם יכולים להיות סמוכים באלכסון. התאים שלא מולאו חייבים כולם להיות מחוברים לרצף תאים אחד, אסור שתאים מלאים "יסגרו" על תא או תאים לא מלאים ויבודדו אותם מהשאר (נגיעה בקדקודי התא איננה נחשבת לצורך הרצף).
טמאש פהרי
טמאש פהרי (במקור וייס, בהונגרית: Fehéri Tamás; בודפשט, 30 באוקטובר 1927 – בודפשט, 24 במרץ 2002) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, צלם קולנוע, פרופסור באוניברסיטה. פהרי זכה בפרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה) וכן בפרסים רבים נוספים.
ביוגרפיה
טמאש וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוכן לאיוש פהרי (לוי וייס עד 1934) ושל אתלקה מרקוביץ'. בין השנים 1947 לבין 1949 עבד ב-Mafirt שמ-2022 שמו כיום NFI Stúdió ולאחר מכן עבד ב-Mokép (חברה בבעלות ממשלתית, שהייתה חברת הפצת הסרטים היחידה בהונגריה עד 1987), שם עסק בניהול רשת הקולנוע הלאומית. בין השנים 1949-1951 היה מתמחה באולפן הסרטים, במעבדת הסרטים ובחברת הדיבוב. בין 1949 לבין 1953, הוא היה סטודנט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בין השנים 1951 לבין 1952 הוא היה עוזר צלם במפעל החדשות והסרטים התיעודיים ובאולפן הקולנוע התיעודי (היום Fórum Filmstúdió). בין 1952 לבין 1957 עבד כצלם קולנוע. במקביל בין 1954 לבין 1956, הוא היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ולאחר מכן פרופסור. מ-1957 היה במאי קולנוע. הוא היה מנהל סטודיו מ-1987. ב-1991 הפך ליו"ר חבר הנאמנים של "קרן הקולנוע פורום".
פעילותו
הוא עשה יותר מאלף פרטי דיווח כעובד ב"יומן החדשות ההונגרי" (Magyar Filmhíradó) וכבמאי-צלם צילם סרטי מסע, דיווחים וסרטים דוקומנטריים. הוא עבד בקביעות גם עבור הטלוויזיה ההונגרית.
חייו הפרטיים
ב-1949 הוא נשא את מריה אנטל. נולדו להם שני בנים, ג'רג' (1953) וגאבור (1965).
רינה שחם
רינה שחם (20 בפברואר 1930 - 22 ביולי 2004) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול מודרני. פעלה ויצרה בישראל במשך 53 שנה, עד יום מותה ממש.
שחם נחשבה למי שהביאה לישראל עם עלייתה ארצה מארצות הברית ב-1951 את המחול האמריקאי ובפרט את שיטת מרתה גרהם למחול מודרני, לכוריאוגרפיה ולהוראת המחול. במשך הזמן התרחקה במידה מסוימת ממקורותיה וגיבשה סגנון אינדיבידואלי ואישי, ולכן היא נחשבת גם לאחת מהמייסדות הבולטות והחשובות של המחול המודרני העצמאי בישראל.
ילדות ונעורים בארצות הברית
רינה שחם נולדה בשם רוזלינד גולוגורסקי (Rosalind Gologorsky) בניו יורק ב-1930, בת שלישית להוריה, מהגרים יהודים מאודסה. המשפחה ידעה קשיי קיום, וכשהייתה בת 10 עזבה המשפחה בעקבות הפרנסה ללוס אנג'לס, שם גילתה רוזי הצעירה ניצנים ראשונים של עניין במה שיהפוך להיות מרכז חייה - המחול.
יום אחד נקלעה למרכז קהילתי יהודי חדש בשכונה, וקולות תיפוף עזים משכו את תשומת לבה היישר לכיתת המחול של מורתה הראשונה, הילדה הופי.
בהיות רינה בת 15 בלבד, נפטרו בפתאומיות שני הוריה והיא עברה להתגורר בבית אחותה הבכורה בברקלי שליד סן פרנסיסקו, שם סיימה את התיכון. בתקופה זו קיבלה מלגה בסן פרנסיסקו ב- Welland Lanthrop Dance School והשתתפה בהופעות שהועלו על ידי בית ספר זה. בתום התיכון חזרה ללוס אנג'לס.
ההפקה הבימתית הראשונה שבה השתתפה בלוס אנג'לס הייתה "גטו ורשה", מחול שהועלה על ידי הילדה הופי לצלילי מוזיקה מקורית של המחבר סרגיי הוביי והווה רמז לעתידה המקצועי של רינה: עבודה עם עומק ומחשבה והתמסרות טוטאלית. זמן קצר לאחר מכן עברה רינה לעבוד אצל בנימין צמח (Benjamin Zemach) – כוריאוגרף יהודי מקומי בלוס אנג'לס שאצלו למדה והופיעה בהצגות התיאטרון האידי שלו.
בגיל 18 הכירה רינה בקן השומר הצעיר, בו הייתה חברה ופעילה, סופר ישראלי צעיר, דוד שחם (בנו של הסופר אליעזר שטיינמן), שהיה בשליחות מטעם תנועת השומר הצעיר, שמטרתה לעודד ולארגן עלייה של נוער יהודי ארצה. השניים נישאו בנובמבר 1948. מנישואים אלה נולדו שתי בנות - מילת ודלית. השניים נפרדו בסוף שנות ה-70.
בדרכם ארצה התעכבו כשנה וחצי בניו יורק, שם השתלמה רינה בסגנונות מחול מודרני אמריקאי ששלטו אז ושאותם הביאה ארצה עם עלייתה. כשנה הייתה מתלמדת במלגה בלהקתה של מרתה גרהם. מרתה גרהם הכירה בכישרונה, טיפחה אותה באופן אישי וייעדה אותה לגדולות. רינה התקבלה ללהקתה והחלה להשתתף בחזרות למחול המונומנטלי "אביב בהרי האפלצ'ים" (Appalachian Spring), אולם עזבה בדרכה ארצה לפני תחילת ההופעות. במקביל, למדה רינה אצל הכוריאוגרף מרס קנינגהם וכמו כן השתלמה במוזיקה וכוריאוגרפיה אצל המוזיקאי לואיס הורסט - מנהלן המוזיקלי של מרתה גרהם ושל רות סנט דניס, אשר עליו דיברה תמיד בהערכה עצומה כמי שהשפיע במיוחד עליה ועל יצירתה. התקופה בניו יורק הייתה תקופה מעצבת מבחינת סגנונה של רינה כרקדנית וככוריאוגרפית.
לפני העלייה ארצה, התעכבו רינה ודוד מספר חודשים בפריז. שם התחילה ידידות ארוכת ימים עם אמנים שונים, ובהם הפנטומימאי מרסל מרסו שאיתו עבדה פרק זמן קצר ואשר הזמין אותה להופיע בלהקתו. דבר זה לא יצא לפועל בגלל רצונה להתמקד במחול ובגלל העלייה ארצה.
אבני דרך בעבודתה ויצירתה בישראל
בשנת 1951 הגיעו בני הזוג שחם לישראל ומייד החלה רינה להשתלב בסצנת המחול המקומית. לאחר תקופה קצרה בקיבוץ בית אלפא התיישב הזוג הצעיר בתל אביב. רינה יצרה קשר עם כוהנת המחול דאז גרטרוד קראוס והצטרפה ללהקתה - "תיאטרון הבלט הישראלי".
כבר בשנת 1951 נחשף הקהל בישראל לכשרונה המיוחד של רינה שחם כאשר נבחרה לרקוד כסולנית ביצירה "אש בהרים", שהועלתה על ידי תיאטרון הבלט הישראלי. הכוריאוגרף היה טאלי ביטי, יוצר אפרו-אמריקאי שהוזמן במיוחד ארצה לצורך הכוריאוגרפיה. העיתונים מלאו בשבחה של רינה והיא כונתה "אש המחול".
ב-1952 הוזמנה רינה לככב בתפקיד הנסיכה, כסולנית בהצגה "מעשה בחייל" בתיאטרון הבימה לצלילי מוזיקה של איגור סטרווינסקי. גם כאן זכתה לשבחים רבים.
ב-1954 העלתה רינה שחם ערב סולו ראשון שבמרכזו יצירתה "המים המאררים". יצירה זו מבוססת על תוכן תנ"כי, ומציגה את השפלתה של אישה הנחשדת בבגידה בבעלה. המבקרים שיבחו את כשרונה הדרמטי, את שליטתה הטכנית המוחלטת ואת טעמה האמנותי בהרכב התוכנית ובחירת המוזיקה. כאן כבר כונתה "אחת הרקדניות המבטיחות בארץ". בעקבות הצלחה זו, החלה רינה שחם ליצור מחולות קבוצתיים בהרכבים שונים.
ב-1954 חברה רינה שחם לכוריאוגרפיות רינה גלוק ונעמי אלסקובסקי ויחד הקימו וניהלו את "בימת מחול", להקה שהופיעה כשנתיים והעלתה יצירות של שלוש האמניות.
בתחילת שנות ה-60, נולדו ידידות ושיתוף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפית האמריקאית היהודייה אנה סוקולוב שפעלה גם בישראל והקימה בין היתר את "התיאטרון הלירי", להקה, שחבריה תוגמלו, לראשונה בארץ, במשכורות צנועות. רינה רקדה ב"פואמה של התעלות" (שהועלתה על ידי אנה סוקולוב במסגרת, "בימת מחול" ב-1959), וכן במספר הפקות של התיאטרון הלירי כסולנית ("מעשה בחייל" 1962) וכרקדנית אורחת ("השאלה", "אודה" 1964) ופרשה על מנת להתמקד ביצירה עצמאית.
בשנת 1963 ייסדה רינה את להקתה, "הלהקה הקאמרית למחול מודרני", ובה רקדנים ורקדניות שהתחלפו אך המסגרת נשארה. להקה זו התקיימה במשך יותר מ-40 שנה, יותר מכל להקה אחרת בתקופה מקבילה, להוציא אולי להקות בעלות מקור מימון קבוע.
עבודותיה התאפיינו בעומק אינטלקטואלי, אקספרסיביות ורגש, מוזיקליות רבה ולעיתים גם הומור.
רינה שאבה את הרעיונות ליצירותיה מכל תחומי החיים: מיחסים בין בני אדם (" אכזבה קלה" – 1954, "אדם ונופים" – 1955), מחוויות אישיות ("חזיונות" – 1965, "כנמר הפוך" – 1980), מהטבע והסביבה ("קונצ'רטו" – 1965, "היום הוא יום ההולדת של השמש" – 1986), מאקטואליה ("אזעקות ושתיקות" – 1976, "סבך" - 1983), מהשואה ("מסכי עשן" – 1988), מהספרות והשירה וגם מהתנ"ך ("המים המאררים" – 1954,"ביד אשה נתתו" -שמשון ודלילה -1957).
בהיותה אינטלקטואלית רב תחומית, נהגה לשלב ביצירותיה קטעי ספרות ושירה של יוצרים בעברית ובאנגלית. היא הופיעה במשך כמה שנים יחד עם השחקן פנחס קורן בתוכנית מחול ופיוט "אותיות גדולות" במסגרת "אמנות לעם".
היא שילבה בעבודותיה מוזיקה מז'אנרים שונים. היא ראתה חשיבות בשילוב מוזיקה ישראלית מקורית וכך שיתפה פעולה עם מוזיקאים ישראלים, שחלקם כתבו יצירות במיוחד לעבודותיה: פאול בן-חיים, גארי ברתיני, נעם שריף, בן-ציון אורגד, יחזקאל בראון, דון גודמן. יצירותיה שילבו גם ביצוע "לייב על הבמה" של מוזיקאים.
מאחר שלהקת המחול של רינה שחם לא נהנתה ממקור מימון קבוע, נאלצה רינה שחם להסתמך ולהסתפק בתקציבים, מענקים ומלגות, בסכומים לא מספיקים, שהוענקו לה אד הוק, על ידי גורמים שונים וביניהם המועצה לתרבות במשרד החינוך, הקרן לתרבות אמריקה ישראל ועוד. מציאות זאת אילצה את הלהקה להפיק מופעים רק אחת לכמה שנים, כאשר ההופעות בוצעו לעיתים בתנאים קשים ובלתי הולמים, והרקדנים כמעט ולא תוגמלו על עבודתם ועל הופעותיהם. רק עקשנותה של רינה שחם, דבקותה במטרה ואמונתה השלמה בדרכה האמנותית, איפשרו את המשך פעילתה של הלהקה במשך עשרות שנים.
רינה שחם שיתפה פעולה גם עם כוריאוגרפים אחרים והעלתה ערבים משותפים עם היוצרות חסיה לוי-אגרון, רוני סגל, עופרה בן צבי סרוסי ועוד.
ב-1976 חברה רינה שחם שוב לרינה גלוק וביחד יזמו ויסדו את להקת "בת שבע 2", במטרה לגבש עתודת רקדנים מקצועיים שישתלבו בהמשך בלהקת האם – "בת שבע". השתיים שימשו כמנהלות אמנותיות של "בת שבע 2" במשותף במשך 4 שנים. רינה שחם יצרה מספר כוריאוגרפיות עבור להקה זו.
במישור ההוראה - דורות של רקדנים זוכרים את רינה שחם כמי שעיצבה את תחילת דרכם, והעניקה להם את אהבת המחול, המוזיקה והשירה והייתה מנטורית לחיים עבור רבים מהם. היא הקימה וניהלה במשך למעלה מ-40 שנה סטודיו למחול מודרני בתל אביב, לימדה שנים רבות בחטיבת הבינים "רעות" בחיפה וניהלה את המגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה במשך 10 שנים (1989–1999). היא חינכה דורות של שחקנים, בשנים ארוכות של הוראה לתלמידי משחק ודרמה באוניברסיטת תל אביב (13 שנה) ובסמינר הקיבוצים (10 שנים). במסגרות אלה יצרה רינה כוריאוגרפיות וקטעי תנועה שהועלו על ידי התלמידים.
הינדוסטן מוטורס
הינדוסטן מוטורס (באנגלית:Hindustan Motors) היא חברה הודית לייצור כלי רכב. תקופה ארוכה זו הייתה החברה הגדולה לייצור מכוניות בהודו. אף על פי שהחברה הייתה פרטית לאורך כל תקופת קיומה היא הייתה תלויה בתמיכה ממשלתית. עד לשנות ה-80 כאשר הוסרו מגבלות על התחרות, החברה הייתה יצרן מכוניות מוביל בהודו.
רינה שחם
אבני דרך בעבודתה ויצירתה בישראל
רינה שחם הוזמנה לתת שיעורים וקורסים במסגרת כיתות אמן לרקדנים (Master Classes), בין היתר ב-University of Southern California (לוס אנג'לס, קליפורניה 1976) וב-Mills College (אוקלנד, קליפורניה 1976). בשנת 1977 הוזמנה שחם לכהן כמורה אורחת בבית ספר למחול בקלן, גרמניה, ה – Tanz-Forum Koln.
באמצע שנות ה – 90 הוענק לרינה שחם פרס מעיריית תל אביב בגין מפעל חיים בתחום המחול והכוריאוגרפיה.
הינדוסטן מוטורס
היסטוריה
החברה הוקמה עוד לפני קבלת עצמאות של הודו. בשנת 1942 משפחת בירלה ביחד עם חברת מוריס הבריטית החלו בהרכבת מכוניות. בשנת 1948 הוקם מפעל בעיר אוטארפרה בבנגל המערבית והחל ייצור מכוניות מדגם Hindustan Ambassador. גם בשנות ה-90 מכונית זו הייתה בין הנמכרות ביותר בהודו. היצור שלה הופסק רק שנת 2014. בנוסף לדגם זה היה מיוצר דגם Hindustan 10 גם הוא מבוסס על תכנון של "מוריס".
רינה שחם
אבני דרך בעבודתה ויצירתה בישראל
ב-1 במאי 2015 נערך בספריית "בית אריאלה" בתל אביב אירוע בשם "ציפור האש" – מחווה לרקדנית וליוצרת רינה שחם, במלאת 10 שנים לפטירתה. המחווה נערך ביוזמה ובחסות הארכיון הישראלי למחול בבית אריאלה, שם מרוכז עיזבונה המקצועי של רינה שחם. העורכות והמנחות היו מילת שחם יקיר ודלית (שחם) גילברג, בנותיה של רינה שחם.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה של רינה שחם ברחוב יעקב דה האז 14 בתל אביב.
הינדוסטן מוטורס
היסטוריה
בשנת 1959 החברה החלה לייצר טרקטורים וציוד הנדסי נוסף. הדגמים היו מבוססים על דגמים של חברה צ'כית. בשנת 1967 הוקמה חברה נפרדת. בשנת 1999 היא נמכרה לחברה ממשלתית לייצור טרקטורים.
רינה שחם
כוריאוגרפיה לתיאטרון
שחם הוזמנה לחבר כוריאוגרפיה ותנועה בכמה וכמה הפקות תיאטרון:
הינדוסטן מוטורס
היסטוריה
בשנת 1982 החל שיתוף פעולה עם איסוזו, במסגרת זה החל ייצור משאיות.
רינה שחם
כוריאוגרפיה לתיאטרון
שחם לימדה 13 שנה כמורה למחול בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והייתה מורה מוערכת ואהובה. במסגרת זו, יצרה כוריאוגרפיות במחזות שונים שהועלו על ידי תלמידי החוג ובין היתר:
הינדוסטן מוטורס
היסטוריה
בשנת 1998 בעקבות חתימת הסכם שיתוף פעולה עם מיצובישי הוקם מפעל חדש והחל לייצר מספר דגמים של מכוניות מיצובישי.
רינה שחם
כוריאוגרפיה לתלמידים
רינה שחם יצרה עבור תלמידיה במגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה, עבודות שהועלו במסגרת בית-ספרית, ובין היתר: "מראות ועשן" (1990), "ללא מוצא (אנה פרנק)" ו"דיוקנאות" (1991), "אנשים ומקומות" (1992), "שיר" (1993), "שמח בנעוריך איש צעיר" (1994), "מחשבות ושתיקות" (1995), "מלחמה ושלום אפשרי", "מסע למקומות בלתי ידועים" (1996) ועוד.
אלמנט מים
אלמנט מים הוא מרכיב בעיצוב גנים לאורך ההיסטוריה בעולם כולו. למים משמעויות רבות בתרבויות העולם, החל ביצירת חיים, שפע, ברכה, טוהר וכלה בכוח טבע הרסני.
השימוש במים בעיצוב הגן ובאדריכלות נוף משתנה, בהתאם לתפקיד המים ותכונותיהם במקום הספציפי. אדריכלי הנוף מתאימים את אופי ועיצוב אלמנט המים לרוח המקום (Genius loci), למשמעותם בו או למשמעות אותה המתכנן מעוניין לייצר ולקשר בין המים לבין האדמה והטבע.
אלמנטי מים באדריכלות הנוף בישראל
על אף שמים הם מצרך יקר בישראל, השימוש במופעי המים באדריכלות הנוף בישראל נפוץ יחסית בימינו. ניתן לראות שימוש באלמנטים של מים באדריכלות הנוף הישראלית כבר בראשוני השטחים הציבוריים הפתוחים שעוצבו בתל אביב – ביניהם הבריכה בשדרות רוטשילד שקיימת במקום עד היום וכיכר צינה דיזנגוף שעברה שינויים רבים אך תמיד נשארה במרכזה המזרקה.
רחבת הבימה - בריכת השתקפות
מתחם הבימה, שבתל אביב קיים עוד משנות ה-40 של המאה הקודמת, במהלך השנים עבר שינויים רבים. בשנת 2007, מבנה התיאטרון עבר שיפוץ וכך גם הכיכר הצמודה לו, בעקבות ההחלטה לבנות מתחת לכיכר חניון תת-קרקעי. הכיכר תוכננה ועוצבה על ידי הפסל דני קרוון ואדריכלית הנוף ליטל סמוק.
אתר הנצחה בקיבוץ דפנה – בריכת נוי וזיכרון
אתר ההנצחה לנופלים בני קיבוץ דפנה, בכל מלחמות ישראל, הוקם בשנת 1981 ותוכנן על ידי אדריכל הנוף חיים כהנוביץ', והפסל יצחק שמואלי. אתר ההנצחה כולל רחבה עגולה הצמודה לקיר עליו שמות הנופלים, שמוקפת בבריכת מים, בתוך הבריכה שמשקפת את העצים והגן שסביב, עובר שביל אבני מדרך יצוקות מבטון. הבריכה משרה על המבקר באתר תחושת רוגע ושקט ומדגישה את הרחבה שבמרכזה. הצורה העגולה של הבריכה מנתקת את האתר תחושתית מהסביבה ומאפשרת התייחדות עם זכר הנופלים בתוך הגן. אפשרות ההליכה על אבני המדרך מעל המים מייצרת חוויית מעבר בין הסביבה היומיומית למרחב שמיועד לזיכרון.
כיכר קרייטמן – תעלת מים המדמה נחל
הכיכר שנמצאת בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון שבבאר שבע, תוכננה על ידי אדריכלי הנוף שלמה אהרונסון, לאונרדו גורביץ' ותמר קורן. ביצועה הסתיים בשנת 1994. זו הכיכר המרכזית בקמפוס, היא מוקפת במתחם קבלת הפנים של האוניברסיטה, ואזורים המיועדים לשהייה ומפגש ונחצית על ידי נתיבי תנועת הולכי רגל מרכזיים. מטרת המתכננים הייתה ליצור קשר בין הטבע - קווים רכים וזורמים, לבין עולם ההשכלה והקוגניציה – קווים אורתוגונליים וקשים. בלב הכיכר עובר אלמנט מים ייחודי – תעלת מים מתפתלת המייצגת נחל בוואדי מדברי פראי. נחל זה מעוצב באופן מוקפד ומוסיף עניין ורוח חיים לרחבה המבונה, תוך השתלבות בנוף המדברי הטבעי.
רונגאנו ניוני
רונאגנו ניוני (באנגלית: Rungano Nyoni) היא במאית ותסריטאית זמביאנית-וולשית.
ביוגרפיה
ניוני נולדה בזמביה, והיגרה עם משפחתה לוויילס בגיל תשע. היא בוגרת האוניברסיטה לאמנויות בלונדון.
בתחילת הקריירה הקולנועית שלה, ביימה ניוני מספר סרטים קצרים (The List, Mwansa the Great, Kuuntele), עבורם זכתה בפרסים ולשבחים מן הביקורת. הסרט הקצר הראשון שלה, The List, זכה בפרס BAFTA הוולשי לסרט הקצר הטוב ביותר. Kuuntele ( הקשיבי ) זכה בפרס לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי פסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2015. סרטה העלילתי הראשון באורך מלא, אני לא מכשפה, אותו ניוני כתבה וגם ביימה, נבחר להקרנה באירוע "שבועיים של במאים" של פסטיבל קאן 2017. עבור סרט זה היא זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר בסרט ביכורים בפרסי הקולנוע הבריטי העצמאי 2017. היא זכתה עבורו גם בפרס BAFTA (האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה) לסרט הביכורים המצטיין ב-2018. הסרט זכה גם לשבחים בהקרנות בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים נוספים.
ג'וניור הויילט
ג'וניור וויין הויילט (באנגלית: David Wayne Hoilett; נולד ב-5 ביוני 1990) הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת החלוץ ברדינג.
קריירת מועדונים
הויילט נולד בקנדה להורים ממוצא ג'מייקני. הויילט התחיל לשחק בקבוצת הנערים של ברמפטון, עיר הולדתו. כאשר קבוצתו הגיע למשחק בוויילס, זכה לחשיפה והתעניינות מצד מנצ'סטר יונייטד אותה דחה לטובת בלקברן רוברס. בגיל 16 חתם על חוזה בקבוצה הבוגרת, אך לא הצליח להשיג אישור עבודה והושאל לפאדרבורן 07 מהבונדסליגה. ב-3 בפברואר 2008 ערך אתה הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2-3 נגד קיקרס אופנבאך. ב-18 במאי 2008 הבקיע את שערו היחיד במועדון במשחק הליגה נגד בורוסיה מנשנגלדבך. שנה לאחר מכן, הושאל לזנקט פאולי מהבונדסליגה השנייה עד לסיום העונה.
בינואר הגישה בלקברן בקשה חוזרת לקבלת היתר עבודה עבור הויילט, שאושרה בקיץ של אותה שנה. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בהפסד 2-0 למנצ'סטר סיטי. במשחק לאחר מכן, פתח לראשונה בהרכב והבקיע אתת שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד גילינגהאם. ב-2 בדצמבר 2009 גרם לפנדל אותו כבש בני מקארת'י חברו לקבוצה במסגרת גביע הליגה האנגלי נגד צ'לסי. המשחק נגמר בתיקו 3-3, ובתום דו-קרב בעיטות עונשין, ניצחה בלקברן ועלתה לחצי הגמר כאשר הויילט הבקיע את הפנדל האחרון. ב-25 בפברואר 2010 החליט להאריך את חוזהו במועדון בשנתיים נוספות. בעונת רשם את מספר הכדרורים למשחק הגבוה ביותר בפרמייר ליג.
ב-6 באוקטובר 2016 חתם בקארדיף סיטי. בעונת, רשם את עונת השיא שלו בקריירה בה כבש 9 שערי ליגה ו-2 שערים נוספים בגביע ובסיומה חתם על חוזה לשלוש שנים נוספות במועדון.
ב-19 באוגוסט 2021 הויילט חתם ברדינג עד לסיום העונה. השער הראשון שלו במועדון הגיע באצטדיון קרדיף סיטי ב-2 באוקטובר, השער היחיד בניצחון על קבוצתו לשעבר.
קריירה בינלאומית
כשהיה בן 11, שימש כקפטן נבחרת קנדה לילדים בגביע דנונה שנערך בצרפת. היה זכאי לייצג גם את ג'מייקה בזכות מוצאו של אביו. בפברואר דחה זימון לסגל נבחרת קנדה, עקב רצונו להתמקד בקריירת המשחק שלו. בינואר דחה הצעה לייצג את ג'מייקה, כיוון ששאף לייצג את אנגליה.
נכלל בסגל נבחרת קנדה לטורניר מונדיאל 2022.
אוכלי חרקים (ביולוגיה)
אוכלי חרקים (באנגלית: Insectivore) הם בעלי חיים או צמחים אוכלי בשר הניזונים מאכילת חרקים ויצורים קטנים דומים, באופן בלעדי או בתוך מגוון מזונות. חלק מאוכלי החרקים מתמחים בעיקר בנמלים.
ראשוני אוכלי החרקים היו בעלי ארבע רגליים קדומים שהיו אוכלי דגים ואז החלו לאכול חרקים שהיו נפוצים סביבם ושיניהם החדות יכלו לאכול גם את שלדם החיצוני של החרקים. החרקים נפוצים מאוד ובעלי גוף רך מאוד אף על פי שיש להם שלד חיצוני והם בדרך כלל לא משביעים.
ציד חרקים יכול להתבצע ביום ובלילה, בשמיים ועל הקרקע ואפילו במים.
בעלי חיים אוכלי חרקים
הגדול באוכלי החרקים הוא דב שפתני. מגוון אוכלי החרקים כולל יונקים רבים - הרבה מיני פרימטים בעיקר הקטנים, דב נמלים, ארמדיליים, חדפי פיל, כמה מכרסמים, עטלפים, קיפודניים, צבועון הרעמה והפנגולין, כמעט כל העופות ביניהם בולטים הנקר, החטפית והסיס. חלקם חוטפים את החרקים בצלילה וחטיפה, זוחלים רבים כמו הזיקית, כל הדוחיים, כמה דגים כמו הצלף, חסרי החוליות בהמוניהם אוכלים חרקים ביניהם העכביש, העקרב, גמל שלמה, צרעה, נמלה ושפירית.
צמחים אוכלי חרקים
צמחים אוכלי חרקים הם צמחים שחלק מהתזונה שלהם כוללת חרקים ואף יצורים חד-תאיים. התבססות על מזון זה משתנה בין מיני צמחים שונים באופן משמעותי, במינים מסוימים תזונה זו עשויה לכלול חלק קטן הקלורית שלהם ואילו לאחרים מדובר במקור חיוני של חומרים מזינים.
עם זאת, ככלל, מזון חי, ככל שיהיה בעל ערך כמקור של מינרלים קריטיים מסוימים שהצמח צורך, אינו מקור האנרגיה העיקרי, שבדרך כלל נובע בעיקר מפוטוסינתזה.
הוגו השלישי, מלך קפריסין
הוגו השלישי מלך קפריסין (בצרפתית: Hugues III de Chypre; 1235 - 24 במרץ 1284), המכונה "הגדול", היה מלך ממלכת קפריסין הצלבנית משנת 1267 ומלך ממלכת ירושלים משנת 1268 תחת השם הוגו הראשון מלך ירושלים.
הוא נולד לאיזבל דה ליזיניאן ולאנרי מפואטייה-אנטיוכיה בשנת 1235 ושינה את שמו מהוגו מפואטייה להוגו דה ליזיניאן עם מות אביו בשנת 1276.
מלך קפריסין
משנת 1261 הוא שימש כעוצר להוגו השני, מלך קפריסין, ועם מות אמו הפך לעוצר בממלכת ירושלים בעוד השלטון בממלכה הירושלמית נותר בידי מועצת אצילים בשליטת משפחת איבלין. עם מותו של הוגו השני בשנת 1267 עבר הכתר להוגו דה ליזיניאן, והוא הוכתר ב-24 בדצמבר 1267 כהוגו השלישי.
מלך ירושלים
עם מותו של אנרי הראשון מלך קפריסין - ששימש כמחזיק כתר פיקטיבי עבור מלך פיקטיבי שמינה עוצר בן משפחת איבלין לשלוט בירושלים, עלה לכיסא המלוכה הקטין הוגו השני, מלך קפריסין ואת השלטון באי ניהלה למעשה הנסיכה פלזאנס מקפריסין, בעוד ממלכת ירושלים ממשיכה להיות בשליטת מועצת האצילים המקומית בשליטת משפחת איבלין. על התקופה האחרונה לקיום המדינה אמר יהושע פראוור כי "אינה אלא גסיסה ממושכת וחסרת תוחלת". בשנת 1261 מתה פלזאנס והחזקה על כתר ירושלים עברה לאיזבלה דה ליזיניאן ועם מותה בשנת 1264 החזיק בתואר הריק בנה של פלזאנס הוגו השני, מלך קפריסין עד למותו בשנת 1267. בשנת 1268 נהרג קונרדין ושושלת המלכים הפיקטיביים של ירושלים נעלמה. בכל תקופה זו שלטו בארץ אצילי מפלגת הברונים המקומיים בתהליך ששלל ממלכת ירושלים שלטון מרכזי ואיפשר אנרכיה מוחלטת בחסות החוק. הצדדים הניצים על הכתר עצמו החזיקו בתואר שהוגדר על ידי היסטוריון של התקופה "שאין בידו כוח ולא פיקוד ואין הוא אלא צל".
הוגו השלישי ניצל את ההזדמנות ההיסטורית ואיחד את כתר ממלכת ירושלים עם כתר קפריסין. ביום 24 בספטמבר 1269 נערכה הכתרתו של הוגו השלישי כמלך ירושלים בקתדרלה של העיר צור, על מנת לבסס את מעמדו בממלכת ירושלים חיתן הוגו את אחותו מרגריטה מאנטיוכיה לז'אן ממונפורט שהיה חלק ממפלגת האצילים המקומית. באותה שנה נפלה אנטיוכיה בידי ביברס ובא הקץ על נסיכות אנטיוכיה הצלבנית במרחץ דמים איום, והוגו השלישי הגיע להסכם עם ביברס על שביתת נשק עבור העיר עכו. שנה לאחר מכן הופיעה דמות חדשה בפוליטיקה של ממלכת ירושלים ומסעי הצלב שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שבתור מחריב בית המלכות של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ראה עצמו כטוען לכתר ממלכת ירושלים.
בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר הצלבני האדיר של קראק דה שבלייה - הגדול במזרח התיכון. באפריל ובחודש יוני כבש את המבצר הטבטוני מונפורט והותיר את ממלכת ירושלים עם מספר מבצרים על חוף הים והעיר עכו. כך אחזה בצלבנים רוח של יאוש, המסדרים הצבאיים שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה נמנעו מיוזמה צבאית, ובעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים העדיפו הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת ולקבל הסכם כניעה המוצע להם. כך נחתמים הסכמים של שביתות נשק שאין למוסלמים כל כוונה לקיימם ואין לנוצרים כל יכולת לאכפם. יוצא דופן היה ההסכם שנחתם באפריל 1272 בקיסריה בין ביברס והוגו השלישי מלך ירושלים למשך 10 שנים שבדרך פלא אכן כובד ונתן לממלכת ירושלים תקופת חסד של שקט יחסי.
ב-1 במאי 1274 כינס האפיפיור גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה). הוא קיבל הבטחה מקיסר האימפריה הביזנטית כי יעשה ככל שביכולתו לסייע להצלחת משימה זו. ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל מאנז'ו, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב. כחלק מההכנות למסע הצלב מכרה מריה מאנטיוכיה את זכויותיה לשארל הראשון מאנז'ו תמורת 4000 ליברות של טור ושארל קיבל בברכת האפיפיור את התואר מלך ירושלים - אף על פי שתואר זה כבר היה בידי הוגו השלישי מקפריסין שניסה לשנות את רוע הגזירה - ללא הצלחה. בשנת 1276 מת גריגוריוס העשירי ועימו התפוגגה תוכנית מסע הצלב והתקווה האחרונה להצלת ממלכת ירושלים. באותה שנה, בסערה של רוחות ותככים עזב הוגו השלישי את עכו מינה בה עוצר ממשפחת איבלין וכתב איגרות לאפיפיור ולמלכי אירופה בהן הוא מתלונן על האנרכיה השוררת בעכו ומבקש את עזרתם בהצלת ממלכת ירושלים.
תקופת שלטונו של שארל מאנז'ו
בקיץ 1277 הגיע לעכו נציב מטעם שארל מאנז'ו ותפס את השלטון בעיר ובממלכת ירושלים. שנה לאחר מכן הופיע הוגו השלישי וניסה שוב לתפוס את מושכות השלטון בנחיתה בעכו עם צבא קפריסאי. בתחילה הצליח המלך הקפריסאי להטות לצידו את אצילי העיר ואת אנשי הקומונה הימית של פיזה אך המסדרים הצבאיים עמדו מהצד, ובחלוף ארבעה חודשים הודיעו לו אצילי קפריסין כי פקעה חובתם הפיאודלית לשרת את הוגו מחוץ לתחומי האי. הוגו חזר לקפריסין והכריז מלחמה על נכסי מסדר הטמפלרים, במאבק שנמשך 3 שנים נמחקו כל נכסי המסדר בקפריסין.
מותו של הוגו השלישי
שארל שלט בעריצות בנאפולי ובסיציליה. הוא הציב בהן חיילים, נזירים וכמרים, אצילים ובירוקראטים צרפתים והטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית. זה היה הרקע להתקוממות נגד הצרפתים בסיציליה שהחלה בפלרמו ב-29 במרץ 1282 ונודעה בשם "ערבית סיציליאנית". בהתקוממות זו נרצחו צרפתים רבים בסיציליה. שארל קיבץ את כוחותיו בקלבריה, נחת במסינה והטיל עליה מצור אך ללא הצלחה. הסיציליאנים קראו לפדרו השלישי לקחת לידיו את השלטון בממלכת סיציליה. ב-30 באוגוסט 1282 פדרו השלישי נחת בסיציליה עם צבאו וכעבור חמישה ימים הוכרז למלך סיציליה. שארל נאלץ לסגת לקלבריה ואיטליה נסחפה למלחמת כל בכל שבסופה התפצלה איטליה ומעמדו של שארל מאנז'ו התרופף בארץ הקודש ונציגו בארץ נקרא לשוב לאיטליה. את מושכות השלטון תפס אד פואלשיין סינישאל ממלכת ירושלים - מינוי של שארל מאנז'ו.
הוגו השלישי החליט לנצל את המצב החדש ובאוגוסט 1283 נחת הוגו השלישי בביירות עם צבא קפריסאי וצעד לכוון צור. בדרכו לעיר נפגש הוגו עם חברי הקהילה היהודית של צור שיצאו לקראתו עם ספר תורה. הוא לא הגיע לעכו ונפטר ביום 24 במרץ 1284.
משה אבלס
משה אָבֶּלֶס (Abeles; נולד ב-7 באוקטובר 1936) הוא חוקר מוח ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
אבלס נולד בשנת 1936 בתל אביב. אביו, ד"ר ולטר אבלס (1903–1985), היה רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה. אמו, צציליה לבית נֶחַמקיס, עיצבה בגדים ולימדה בהתנדבות בקורסי תפירה לנשים ונערות במצוקה בירושלים.
בשנת 1947 עבר עם הוריו לירושלים, ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. לאחר שירות בנח"ל המוצנח, החל בשנת 1956 את לימודיו בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנים הראשונות ללימודיו התבלט במקצועות המתמטיקה, הפיזיקה והכימיה, והתעניין בפיזיולוגיה. בתום ארבע שנות לימודי רפואה החליט להתמסר למחקר.
התקבל כתלמיד במחלקה לפיזיולוגיה בהדרכתו של פרופ' יונתן מאגנס, שהדריכו בעבודת המוסמך (אותה סיים בשנת 1960) ובדוקטורט (אותו סיים בשנת 1966). התוצאה הייתה שלושה מאמרים שעסקו בארגון גלי המוח וכיצד גירויים חשמליים באזורי מוח שונים משפיעים על ארגון זה. עבודה זו זיכתה אותו בפרס ע"ש א' בק מטעם בית הספר לרפואה.
אחרי התמחות בהנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, נסללה דרכו של אבלס באקדמיה, והוא הגיע לדרגת פרופסור מן המניין בנוירופיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות בשווייץ ובארצות הברית.
בשנים 1974–1977 היה ראש המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנים 1977–1980 ובשנים 1984–1994 היה מנהל המרכז הישראלי לפסיכוביולוגיה, בשנים 1992–1999 היה מנהל המרכז הבין-תחומי לחישוביות עצבית, ובשנים 1996–1999 היה ראש המדור למדעי החיים בקרן הלאומית למדע. בשנת 2003 הקים את המרכז הרב-תחומי לחקר המוח על-שם גונדה (גולדשמידט) באוניברסיטת בר-אילן וניהל אותו עד לסוף 2011.
פרסים
זכה בפרסים רבים:
ב-1986 קיבל חברות כבוד באגודת המדענים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
משפחתו
משה אבלס נשוי לגבי, אמנית, להם שתי בנות.
אבלס הוא אחיינם של ד"ר מיכאל לנדאו (משפטן ואיש מנהל ישראלי יליד רומניה, חבר בית הנבחרים הרומני, פעיל ציוני, מקים כופר היישוב ומייסד מפעל הפיס) ושל ד"ר שמואל שטרן-כוכבי (ממנהיגי ציוני רומניה) ודודנם של פרופ' יעקב לנדאו (מזרחן, חתן פרס ישראל למזרחנות) ומשה כוכבי (ארכאולוג).
ויליאם הולווי
ויליאם ג'דסון הולווי (באנגלית: William Judson Holloway; ) היה מנהל בית ספר, עורך דין ופוליטיקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אוקלהומה, ובעקבות הדחתו של הנרי ג'ונסטון היה למושל אוקלהומה השמיני.
קודם לכהונתו בתפקידים אלו, היה הולווי מורה בבית ספר בעיר הוגו, חבר הסנאט של אוקלהומה, והנשיא הזמני של הסנאט. כמושל הוא הוביל רפורמה בחוקי הבחירות של אוקלהומה וטיפל בבעיות במערכת התחבורה המדינתית.
ראשית חייו
ויליאם הולווי נולד בעיר ארקדלפיה שבארקנסו. אביו, שהיה כומר בפטיסטי, שלח אותו ללמוד בקולג' בקולג' הבפטיסטי ואשיטה (כיום האוניברסיטה הבפטיסטית ואשיטה). לאחר שסיים את לימודיו ב-1910 עבר הולווי לאילינוי כדי ללמוד באוניברסיטת שיקגו. לאחר שסיים את מסכת לימודיו, עבר הולווי עם משפחתו לעיר הוגו שבאוקלהומה, שם הוא היה למנהל בית הספר התיכון המקומי.
בתקופת מגוריו בהוגו, החל הולווי ללמוד משפטים. ב-1914 הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשפטים קמברלנד, קיבל תואר במשפטים, ושב להוגו כדי לעסוק בעריכת דין. ב-1916 נבחר הולווי כפרקליט מחוז צ'וקטאו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1917 נשא הולווי לאישה את אמי ארנולד, גם היא מורה מהוגו. במלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לשרת בבית הספר לקצינים, אך המלחמה הסתיימה לפני ששירותו החל. ב-1920 הוא נבחר לסנאט של אוקלהומה כנציג מחוזות צ'וקטאו, מק'קורטיין ופושמאטאה. ב-1925 בחרו בו חברי הסנאט כנשיא הזמני של הסנאט.
שנתיים לאחר תקופת כהונתו השנייה בסנאט של אוקלהומה, הוא התמודד בבחירות על משרת סגן מושל אוקלהומה. באותה עת הייתה משרת סגן המושל פנויה לאחר שסגן המושל הקודם, מרטין טראפ, החליף את המושל ג'ק וולטון לאחר שזה האחרון הודח מכהונתו. שש שנות ניסיונו בסנאט המדינתי, והמוניטין שלו כאיש מערכת החינוך, הנחילו לו את הניצחון בבחירות לאחר שקיבל 55.7 אחוזים מקולות הבוחרים. ב-10 בינואר 1927 הושבע הולווי כסגן המושל הרביעי של אוקלהומה.
מושל אוקלהומה
ב-1929 החל בית המחוקקים של אוקלהומה בהליך הדחה נגד המושל הנרי ג'ונסטון. החל מ-21 בינואר היה הולווי למושל בפועל. ב-20 במרץ, כאשר הודח ג'ונסטון באופן רשמי, הפך הולווי ממושל בפועל למושל השמיני של אוקלהומה. כמו מרטין טראפ לפניו, היה הולווי לסגן המושל השני של אוקלהומה שהיה למושל בעקבות הדחת קודמו. כשתקופת ממשלו החלה בעיצומה של אווירות חוסר אמון, פעל הולווי להרגעת הרוחות ולהשבת האמון בממשלת המדינה. בעקבותיהם של קודמיו הפרוגרסיבים, הוא העביר חוקים להגדרה מחדש של מגבלות עבודת הילדים, וחוק חדש לשיפור תנאי הבריאות והבטיחות של עובדי ענף הכרייה.
בשל עליית מספרם של כלי הרכב על כבישי אוקלהומה, עלו סוגיות הקשורות לבטיחות הציבור. בתגובה, הולווי קבע מגבלת מהירות נסיעה של 45 מייל לשעה (72 קמ"ש) בכל רחבי המדינה. הוא גם הקטין את מספר חברי נציבות הכבישים של אוקלהומה, שהוקמה על ידי טראפ, מחמישה לשלושה.
סוגיה שהייתה בעדיפות גבוהה עבור הולווי, הייתה שאלת הגבול המערבי של אוקלהומה. ב-16 במאי 1929 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד. ב-5 ביולי התפזר בית המחוקקים לאחר שקיבל החלטה לרכוש גשרי אגרה לאורך הגבול. הרפורמה החשובה ביותר של הולווי הייתה כאשר ממשלו שינה את חוקי הבחירות של אוקלהומה. הוא הנהיג את סבב ההצבעה הסופי בבחירות המקדימות של המפלגות בפעם הראשונה. תנאי זה חייב את המועמדים להשיג רוב ברור במפלגתם כדי להתמודד מטעמה.
ב-1930 נבחר במקומו של הולווי ויליאם מארי. ב-12 בינואר 1931 סיים הולווי את כהונתו, ומארי הושבע כמושל אוקלהומה התשיעי.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר הולווי לאוקלהומה סיטי, שם הוא עסק בעריכת דין עד ליומו האחרון.
ויליאם הולווי נפטר באוקלהומה סיטי ב-28 בינואר 1970, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
רעידת האדמה בכרייסטצ'רץ' (2011)
רעידת האדמה בקנטרברי הייתה רעידת אדמה בעוצמה של 6.3 בסולם מגניטודה לפי מומנט שפגעה באי הדרומי של ניו זילנד. רעידת האדמה התרחשה ביום שני, 21 בפברואר 2011, בשעה 12:51. מוקדה היה בעומק של כ-5 ק"מ באזור קנטרברי. הזעזוע גרם למותם של 181 בני אדם (מתוכם 5 אנשים לא זוהו והם הוכרזו כמתים) ולנזק עצום בקרייסטצ'רץ', העיר השנייה בגודלה בניו זילנד.
זו הרעידה העוקבת הגדולה ביותר לאחר רעידת האדמה הקודמת בספטמבר 2010, אף שרעידה זו נחשבת לרעידת אדמה בפני עצמה. עוצמתה הייתה פחותה מזו שהתרחשה בספטמבר, אך היא גרמה נזק רב יותר כיוון שהייתה קרובה יותר לקרייסטצ'רץ', התרחשה בשעות הצהריים שבהן אנשים בחוץ לעומת שעות הבוקר ברעידה הקודמת, ואף מכיוון שיסודות הבניינים נחלשו בעקבות הרעידות הקודמות. בסולם מרקאלי, עוצמתה של הרעידה הייתה VIII.
רעידת האדמה לוותה ברעשי משנה, שעוצמתם עלתה על 4.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט. ב-13 ביוני 2011 התרחשו שני רעשי משנה חזקים בעוצמות של 5.7 ו-6.3 בסולם מגניטודה.
נפגעים, הרס ותוצאות אחרות
שני אוטובוסים ומספר מכוניות נמחצו תחת מפולות מהריסות. מבנים רבים בעיר, ובהם מגדל קתדרלת קרייסטצ'רץ' קרסו. בית חב"ד המקומי קרס, אך לא שהו בו אנשים רבים בזמן הרעידה, ואלו ששהו בו, הצליחו לצאת בשלום.
בהרוגים גם שלושה ישראלים. ביולי 2011 פורסמה בניו זילנד טענה שאחד ההרוגים, עופר מזרחי, וחבריו שחזרו לישראל, היו סוכנים של "המוסד". טענה זו הוכחשה על ידי ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, ושגרירות ישראל בניו זילנד.
רבים מהנזקים נגרמו בשל התנזלות קרקע והצפות. התהליך מתרחש כאשר לתוך החלל שבין הגרגרים מחלחלים מים, המפרידים בין הגרגרים וגורמים להחלשת אחיזתם זה בזה, מה שגורם לקרקע להתנהג כנוזל ולהפסיק לתמוך במבנים כבדים.
בנק ג'יי פי מורגן צ'ייס העריך כי רעידת האדמה תביא לתביעות בסך 12 מיליארד דולר לחברת הביטוח, בגין הנזק שנגרם.
סיוע בינלאומי
ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, אמר כי כל צוותי החיפוש נשלחו לכיוון קרייסטצ'רץ'. ממשלת אוסטרליה הציעה לעזור, ושלחה לניו זילנד מטוס C-130, ובו צוות חיפוש בן 70 איש וכן תכננה לשלוח סיוע נוסף. גם ארצות הברית ויפן הציעו להגיש עזרה.
אורן לונג
אורן את'לבירט לונג (באנגלית: Oren Ethelbirt Long; 4 במרץ 1889 – 6 במאי 1965) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הטריטוריאלי העשירי של הוואי בשנים 1951–1953. לונג, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, מונה למושל הטריטוריה לאחר תקופת כהונתו של אינגרם סטיינבק. לאחר שהוואי הצטרפה אל ארצות הברית באורח רשמי כמדינה הוא כיהן כאחד משני נציגיה הראשונים של הוואי בסנאט של ארצות הברית, לצד היירם פונג. לונג היה הסנאטור היחיד מהוואי שאינו ממוצא אסייתי עד למינויו של בריאן שץ לסנאט ב-2012.
ביוגרפיה
לונג נולד באלטונה (Altoona) שבקנזס ולמד באוניברסיטת ג'ונסון השוכנת בנוקסוויל שבטנסי. לאחר מכן הוסיף ללמוד באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. אל הוואי הגיע לראשונה בשנת 1917 כעובד סוציאלי בהילו. לאחר מכן מילא שורה של תפקידי חינוך והוראה שונים במערכת בתי הספר הציבוריים של הוואי, ולבסוף שימש כמפקח חינוכי מ-1933 עד 1946. במהלך 1951 מונה למושל טריטוריית הוואי בידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן, ומילא תפקיד זה עד שלהי פברואר 1953. לונג שירת גם כחבר בסנאט הטריטוריאלי של הוואי בין השנים 1956–1959.
ב-28 ביולי 1959 נבחר לונג לאחד משני מושביה של מדינת הוואי – שזה עתה נוסדה – בסנאט של ארצות הברית, והושבע לתפקידו ב-21 באוגוסט 1959. הסנאטור האחר שנבחר היה היירם פונג, איש המפלגה הרפובליקנית. לונג בחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת בת שש שנים בבחירות 1962, והוחלף על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דניאל אינווי ב-1953. במשך כל כהונתו לונג היה הסנאטור הבכיר של הוואי, על אף שנכנס לתפקידו באותו היום בו הושבע עמיתו היירם פונג. לונג זכה ליתרון מבחינת ותק בשל היותו מושל לשעבר.
לונג התארח בתוכנית הטלוויזיה "?What's My Line" של CBS זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד. אחד מחברי הפאנל בתוכנית, בנט קרף, זיהה אותו מיד ופסל עצמו מהשתתפות בסיבוב. לאחר שלושה סבבי "חקירה", יתר חברי הפאנל ניחשו את זהותו של לונג בהצלחה וחשפו אותו.
במאי 1965 נפטר לונג לאחר שסבל מהתקף ברונכיטיס אסמטי בהונולולו, הוואי ונקבר בבית העלמין באוהאו (Oahu Cemetery).
CMC זינגר
בטאיוואן דגם "CMC זינגר" מיוצר על ידי China Motor Corporation (בסינית : "中華汽車工業股份有限公司") משנת 2005. הדגם משווק מ-24 בדצמבר 2005.
בסין דגם "CMC זינגר" מיוצר על ידי יצרנית הרכב הסינית Soueast (שם מלא : "South East (Fujian) Motor Co., Ltd") משנת 2007. יצרנית הרכב הסינית "Soueast" במיזם משותף של "China Motor Corporation" (25%), "Fujian Motors Group"  (50%) ו-מיצובישי מוטורס (25%)
בפיליפינים דגם "CMC זינגר" יוצר ביו השנים 2014 - 2007 על ידי מיצובישי מוטורס הפיליפינים.
דגמים שיוצרו תחת השם "מיצובישי זינגר"
(יוצר עד שנת 2015)
ג'סטין ביבר: העולם שלנו
רקע ותקציר
הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר לא הופיע במשך שלוש שנים, לאחר שסבב ההופעות המתוכנן "changes tour", בוטל עקב התפרצות מגפת הקורונה ברחבי העולם.
הסרט מתעסק בחייו האישיים של זמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר, ועוקב אחריו במהלך הכנותיו להופעה בסילבסטר, 31 בדצמבר 2020, על גג בית המלון בוורלי הילטון. עקב הגבלות הריחוק החברתי במגפת הקורונה, השתתפו בקונצרט רק 240 אנשים, תוך שהוא מועבר בשידור חי ברחבי העולם. הסרט מתאר גם את ההכנות הטכניות לקראת המופע.
הזמר ג'סטין ביבר הרחיב לגבי מטרת הסרט התיעודי:
הפקה ויצירה
הסרט בוים בידי מייקל ד. רטנר, והופק על ידי חברת OBB Media , תוך שמשולבים בו גם קטעי וידאו שצילמו ג'סטין ביבר יחד עם אשתו היילי. עקב התפשטות המגפה, כל המעורבים בהפקה נדרשו לבצע בדיקת קורונה. רטנר התבטא כי ההפקה התמקדה בנושאי מנהיגות ונאמנות, וכי הוא רצה להראות את העובדה שביבר עובד עם אותם אנשים במשך שנים ארוכות, וכן שאף ללכוד את עבודת הצוות ואת המסירות הכרוכה בהשגת הביצועים של הזמר.
פרסום
ב-7 בספטמבר 2021, ביבר פרסם טיזר לסרט בחשבון האינסטגרם שלו, עם קטע שלו שר את "All Around Me" מתוך אלבומו, Changes.
ב-7 בספטמבר 2021, אולפני אמזון הודיעו כי הסרט ישוחרר ביותר מ-240 מדינות ב-Prime Video ב-8 באוקטובר 2021.
ביקורת
ריצ'רד רופר משיקגו סאן טיימס כתב כי זהו סרט מלוטש ומצולם היטב, וכי יהווה חווית צפייה מהנה למעריצים. כריס אזופרדי מהניו יורק טיימס וריאן לאטנציו מ-IndieWire כתבו כי זה סרט המיועד למעריצים הגדולים ביותר.
סדנת ההדפס ירושלים
"סדנת ההדפס ירושלים" היא סדנת הדפס וגלריה לאמנות הפועלת בירושלים מאז שנת 1974.
היסטוריה
סדנת ההדפס נוסדה בירושלים בשנת 1974 בידי אריק קילמניק. בתחילה שכנה במבנה ברחוב רבי עקיבא. בשנת 1977 עברה הסדנה למבנה עות'מאני ברחוב הנביאים. הסדנה קמה במטרה להוות בית לאמנים ולעשייה אמנותית בטכניקות הדפס מסורתיות וכהמשך ישיר למסורת של ההדפס האמנותי העברי בראשית המאה ה-20. האמן הראשון שעבד בסדנה היה רוברט ראושנברג, שיצר בה סדרת עבודות בטכניקת התלחיץ בעת ביקורו בישראל בשנת 1974. בשנת 1984 זכתה הסדנה בפרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית מטעם מוזיאון תל אביב, על תרומתה לאמנות ההדפס בישראל.
מדי שנה מוזמנים כ-20 אמנים לסדנה ליצור הדפסים בטכניקות שונות כגון דפוס משי, תחריט, תצריב ועוד. הסדנה ממנת את תהליך היצירה ומאפשרת אותו בעזרת צוות הדפסים של הסדנה. במהלך השנים פותחו בסדנה מגוון טכניקות הדפס חדשניות, כגון "בסיס לבן אלבה טינטה" (או "אלבה טינטה ירושלים").
על האמנים שהוזמנו לעבוד במקום נמנים יוצרים כמשה גרשוני, יגאל תומרקין, מנשה קדישמן, אברהם אופק, אסף בן צבי, אלכס קרמר, דב הלר, אלימה,הילה לולו לין, רענן לוי ורבים נוספים. צוות הסדנה כולל דפסים-אמנים המתמחים בטכניקות שונות. בין הדפסים גם אמנים ידועי שם כגון שרון פוליאקין, לארי אברמסון ואחרים ששימשו כדפסים-אמנים בסדנה. בנוסף, הסדנה מקיימת קורסים ללימוד טכניקות ההדפס השונות וכן מפעילה שתי גלריות המתמקדות בתחום ההדפס. ארכיון הסדנה מכיל אוסף גדול של הדפסים מקוריים של אמנים ישראלים ובינלאומיים. על היצירות שהודפסו בסדנה נמנים 43 ספרי אמן במהדורות מוגבלות. הראשון שבהם היה ספר האמן "יג' תחריטים לשירי ח. נ. ביאליק" שיצר משה גרשוני בשנת 1988.
אחד מן המכבשים של הסדנה הוא מכבש בן כ-200 שנה תוצרת "Amos Dell'Orto in monza". מכבש זה ששימש את יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן ויואל משה סלומון בהדפסת העיתון "הלבנון" והוא הובא לסדנה בשנת 1985. מכבש עתיק נוסף הוא מתוצרת "Hughes and Kimber", המתוארך לשנת 1810 שהובא לבצלאל בידי יעקב איזנברג בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
פעילות הסדנה הוצגה במספר תערוכות מוזיאליות בעבר. בין היתר בתערוכות "חותם הדפס: עשרים שנה לסדנת ההדפס, ירושלים" (1994) במוזיאון ישראל, ו-"זמן הדפס" (2014) בהמוזיאון הפתוח תפן ועוד. בשנת 2015 הוציאה הסדנה את הספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל", המציג את התפתחות המדיום בישראל וכן את פעילותן של סדנאות ההדפס השונות הפועלות בישראל.
תערוכות עיקריות
במהלך פעילותה הוצגו בסדנה עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, מרביתן מיצירות שנעשו בסדנה. בין התערוכות העיקריות שהוצגו בסדנת ההדפס ירושלים: "חפצים" (1996) תערוכה בהשתתפות ליליאן קלאפיש (הדפסים ) וארווין שנקלבך (צילומים); "שרון פוליאקין: מעלות השחר ועד נץ החמה" (2002); "מילים רצות" (2002) - תערוכה קבוצתית בנושא טקסט בהדפס של אמנים כמיכאל סגן כהן, יגאל תומרקין, משה גרשוני ואחרים; "לארי אברמסון: שושנת יריחו" (2004); "אורלנדו" (2005) תערוכה קבוצתית בהשתתפות אמנים כדייוויד אייזקס, דגנית ברסט, שרון פוליאקין, אנג'לה קליין ואחרים; "שיטוטים בחלל ההדפסי" (2007) תערוכה קבוצתית בשיתוף אמנים כאתי אברג'יל, נלי אגסי, הילה לולו לין, חנא פרח ואחרים; "להדפיס צבע" (2010) - תערוכה קבוצתית בנושא צבע בהדפס בשיתוף אמנים כאלימה, מיכאל ארגוב, אסף בן צבי, דוד בן-שאול ואחרים; "הצפה" (2011) - תערוכה קבוצתית בנושא "סבך" ודימוי בהדפס; "נקודת שקט" (2011) - תערוכה קבוצתית בנושא הפשטה ופיגורטיביות בהדפס; "דפוסי התנהגות" (2013) - תערוכה קבוצתית שסיכמה פרויקט עם אמנים צעירים; "ההדפס והשיר" (2013) - תערוכה קבוצתית של ספרי אמן בעקבות שירי משוררים; "אריק קילמניק: איתקה" (2015) - תערוכת היחיד של אריק קילמניק, מייסד ומנהל סדנת ההדפס ירושלים; "משה גרשוני: ימי חיינו" (2015) - רטרוספקטיבה של עבודות הצייר בתחום ההדפס; פמלה לוי: חיתוכי עץ (2023); רענן לוי: תצריבים (2023).
טורניושנמטי
טורניושנמטי (בהונגרית: Tornyosnémeti) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טורניושנמטי קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-655 תושבים בשנת 1990 עד 465 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
בטורניושנמטי חיו מעט יהודים.
סרט סלאשר
סלאשר הם תת-סוגה של סרטי אימה, המדבר על סדרת רציחות שנעשות על ידי אדם אלים המעורער נפשית, שמטריד ורוצח סדרה של אנשים שאיתם יש לו קשר אישי או פסיכולוגי. השנים 1978–1984 נחשבות לתור הזהב של סרטי הסלאשר, עם סדרות סרטי "המנסרים מטקסס" (1974), "ליל המסכות" (1978), "יום שישי ה-13" (1980) ו-"סיוט ברחוב אלם" (1984).
הרציחות בנויות סביב הטרדה מעקב והפחדה של הקורבן על ידי שימוש בפעולות מוזרות אשר נראות כמו פעולות על-טבעיות, לפני הרצח.
בדרך כלל הרוצח נהנה מן הרציחות, וכל רצח מסב לו עונג, כיוון שברוב המקרים הקורבן היא נערה צעירה ויפה - לעיתים נראה שהרוצח גם ממלא איזה סיפוק מיני.
הצדק (קלף טארוט)
הצדק הוא קלף מספר 8 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט (בחלק מהחפיסות מספרו הוא 11).
משמעות הקלף
בהיבט מעשי, מתאר הקלף פעמים רבות עניינים של צדק ומשפט, ואפילו גירושין. קלף זה הוא קלף של יציאת הצדק לאור ושל נקיטת החלטות ממקום שקול והגיוני לאחר לקיחה בחשבון של כל הפרמטרים.
קלף הצדק מסמל מחויבות ואחריות לחיים, להחלטות ולמעשים של האדם. כמו כן, מייצג הקלף הגינות ויושר.
באסטרולוגיה, יש המקשרים את קלף הצדק עם כוכב הלכת נוגה ועם מזל מאזניים.
המשט לעזה (2010)
במשט השתתפו 6 אוניות שיצאו מחופי טורקיה ועליהן מאות נוסעים פרו-פלסטיניים, חברי ארגונים אסלאמיים, כגון IHH (שהיה ממארגני המשט), פוליטיקאים ומספר עיתונאים. לדברי דובר צה"ל, השתתפו במשט גם 40 שכירי חרב שהצטרפו למשט במטרה ליצור עימות אלים. ישראל סירבה לאפשר את פריקת האוניות בנמל עזה, ובמקום זאת הציעה למארגני המשט להעביר את הציוד שבאוניות לידי ישראל, וממנה, לאחר בדיקה, לעזה על ידי אנשי האו"ם והצלב האדום. משתתפי המשט סירבו והמשיכו לשוט לכיוון הרצועה.
בעקבות זאת עלו לוחמי שייטת 13 על הספינות, והשתלטו עליהן מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל. בחמש מהאוניות ההשתלטות נתקלה בהתנגדות פסיבית והיו בהן מעט נפגעים, אך במהלך ההשתלטות על האונייה הגדולה ביותר, "מאווי מרמרה" (מכונה בקצרה "מרמרה"), התרחש עימות אלים. חלק מהנוסעים תקפו את החיילים באלות, מוטות ברזל, סכינים, ולטענת צה"ל גם רימוני הלם, בקבוקי תבערה, וירי מאקדחים שנחטפו מהחיילים. נוסעים אף חטפו חלק מהחיילים. החיילים פתחו באש לעבר התוקפים, הרגו 9 מנוסעי האונייה ופצעו 20. 10 מחיילי צה"ל נפצעו, בהם שניים שנפצעו קשה. רוב ההרוגים והפצועים זוהו עם ארגון IHH או עם ארגונים אסלאמיים טורקיים.
הפעולה תועדה על ידי כלי תקשורת ישראליים וזרים שנכחו על ספינות המשט. למעט מקרים בודדים, כל החומרים שצולמו על ידי הפעילים על הספינות הוחרמו על ידי צה"ל ולא יצאו לציבור. יחידת דובר צה"ל תיעדה אף היא את ההתרחשויות ופרסמה מספר סרטוני וידאו בעיתונות ובאתר יוטיוב.
הציוד שהיה על הספינות נפרק מהאוניות בנמל אשדוד, אך כאשר צה"ל החל בהעברתו לרצועה סירב החמאס לקבלו.
בשל הפעולה ותוצאותיה החלה סערה תקשורתית בישראל ובעולם, שהעלתה לדיון את הסגר על עזה ופעולות ישראל. בזירה הדיפלומטית ספגה ישראל גינויים ממדינות רבות וכן במועצת הביטחון של האו"ם, ושגריריה זומנו לשיחות או גורשו. בייחוד הורעו היחסים בין ישראל לטורקיה, שרוב נוסעי המשט היו אזרחיה. בעקבות הסערה הציבורית הוקמו כמה ועדות חקירה ישראליות ובינלאומיות לבדיקת אירועי המשט.
ועדת טירקל לבדיקת אירועי המשט, שבין חבריה היו שני משקיפים זרים, קבעה שבעת ההשתלטות על "מרמרה" חיילי השייטת פעלו באופן סביר, ישראל פעלה בהתאם לחוק הבינלאומי, פעילי IHH הם שאשמים באלימות הקשה, והטלת הסגר הימי על רצועת עזה נעשתה בהתאם לדין הבינלאומי ולהנחיות אמנת סן רמו הנוגעות להטלת מצור ימי.
בתחילת 2013, בסיועו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, התנצלה ישראל בפני טורקיה במהלך שיחה טלפונית שניהל ראש הממשלה בנימין נתניהו עם עמיתו הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן, בה הוא הבהיר שהתוצאות הטרגיות של המשט לא היו מכוונות, הביע בשם ישראל צער על פגיעה ואובדן חיי אדם, והתנצלות על כל טעות שיכלה להוביל לאובדן חיי אדם. ביוני 2016 הכריזו ישראל וטורקיה על הסכם פיוס ביניהן, במסגרתו תשלם ישראל פיצוי של כ-20 מיליון דולר לנוסעי המרמרה.
הסגר על רצועת עזה
הסגר על רצועת עזה הוטל ביוני 2007 על ידי ישראל ומצרים בתגובה להשתלטות החמאס המוגדר כארגון טרור על רצועת עזה. בעקבות הסגר, מעבר הסחורות במעברים בין הרצועה למצרים וישראל הושם תחת פיקוח הדוק ורק סחורות מאושרות בכמויות מוגדרות הורשו לעבור לרצועה - בעיקר סיוע הומניטרי ובפרט מזון, דלק וציוד רפואי. על הסגר נמתחה ביקורת רבה ברחבי העולם ונטען שאיננו חוקי ושעל אף מעבר האספקה ההומניטרית לרצועה - נוצר בה משבר הומניטרי. ישראל דחתה טענה זאת ואמרה כי המצב בעזה טוב ומתאפשרת העברת סחורות וציוד הומניטרי.
ארגון IHH
ארגון IHH הטורקי חבר לתנועת Free Gaza ופעילים פרו-פלסטיניים שונים בארגון המשט. אלו אספו מימון והכינו שש אוניות ועליהן ציוד ואספקה והצהירו כי ישוטו עמן לעזה.
ישראל הוציאה בעבר את ארגון IHH אל מחוץ לחוק לאחר שהתברר כי זה מעביר כספים לארגון החמאס. במחקר אירופאי על הארגון נטען כי זה נחשד על ידי טורקיה בקשרים עם כוחות מוסלמים באפגניסטן, בצ'צ'ניה ובבוסניה, ובפשיטה על משרדיו באיסטנבול נמצאו כלי נשק וחומרי חבלה. משרד החוץ של ישראל האשים את הארגון גם בקשרים לאל-קאעידה והג'יהאד העולמי, וגם נציג האיחוד האירופי בארצות הברית למאבק במימון טרור, ז'אן לואי בורגייר, העיר על קשרים בין הארגון לאל-קאעידה ואף קבע כי מדובר בארגון טרור וחלק מרשת טרור עולמית.
מיאזאקי
מיאזאקי (ביפנית: 宮崎市) היא עיר הבירה של מחוז מיאזאקי שעל האי קיושו שביפן.
המשט לעזה (2010)
מטרות המשט
על פי עדויות מארגניו ומשתתפיו, למשט היו שלוש מטרות:
מיאזאקי
העיר ממוקמת על חופו של האי, נחצית על ידי מספר נהרות ושוכנת בקרבתם של מספר הרים מוריקים. היא נחשבת למקום נופש מועדף על ידי תיירים יפנים. בעיר שוכן שדה התעופה מיאזאקי ונמל.
המשט לעזה (2010)
מטרות המשט
בנאום שנשא מנהיג ה-IHH, בולנט ילדרים, כחודשיים לפני המשט הוא תיאר את הסכסוך בין ישראל לחמאס כחלק מ"מתקפה" בה נתונים אסלאמים ברחבי העולם. הוא הציג את מטרת המשט בהסרת המצור מעל עזה ובבידודה של ישראל בעולם, והביא שלושה תרחישים אפשריים לגבי אופן התנהלות המשט. לדבריו, כל צורה בה תגיב ישראל תוביל להצלחת יעדי המשט. "ברגע שאנחנו מתניעים את המשט, אנחנו מנצחים".
בהודעה שפרסם ראש מנהלת התיאום והקישור בעזה ב-26 במאי נאמר, כי זו פעולה פרובוקטיבית. עוד נאמר בהודעה כי קיימת אספקה קבועה של ציוד לרצועת עזה והתושבים שם נמצאים במצב הומניטרי טוב.
המשט
על פי התכנון המקורי, במשט היו אמורות להיכלל 9 אוניות ממדינות שונות, בהן יוון, שוודיה ואירלנד. בפועל 3 מהאוניות לא יצאו לדרך, ובכיר צה"ל מסר כי בוצעו בהן "פעולות אפורות". האוניות הראשונות התכנסו בטורקיה ויצאו משם לכיוון קפריסין ב-22 במאי 2010, שם תכננו לפגוש באוניות נוספות ולהפליג אל עבר רצועת עזה. יציאת המשט מטורקיה לוותה במפגן הזדהות בהשתתפות אלפי משתתפים, בה נכחו פוליטיקאים בכירים מטורקיה, השייח' ראאד סלאח ואישים נוספים. על פי המרכז למורשת המודיעין בעצרת נטלו חלק גם אישים המזוהים עם האחים המוסלמים.