cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אבוטבול
משחק
ב-2004 גילם את "בן-ברוך" לצד שולי רנד בסרט "האושפיזין" שכתב רנד. ב-2011 השתתף לצד יורם טולדנו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" בבימויו של עודד דוידוף, שם גילם את הרב כנען.
מוזיקה
ב-1995 הקליט תחת השם אבי קידר אלבום בשם "מרים את המופע", אך עקב התקרבותו לדת גנז אותו. בהקלטת האלבום השתתפו חברי להקת איזבו (בגרסתה המקורית: רן שם טוב, תמיר מוסקט, ניר גרף), רונית שחר, המפיק המעבד היה תמיר מוסקט ולואי להב ערך דיגיטלית את האלבום.
ב-2001 הקים ביחד עם גדי פוגטש את ההרכב בית הקדושה, במסגרתו הקליט אלבום שנשא את שם זה.
בשנת 2005 הקליט אבוטבול את האלבום "כוכבי אור" עם הגיטריסט דני ממן, והמפיק והטכנאי עמית גולן. אלבום זה נכנס לפנתאון של המוזיקה היהודית מקורית ופרץ דרך בתחומו.
בשנת 2006 הוציא את אלבומו השלישי 'האר לי משם', המבוסס ברובו על אלמנטים אלקטרוניים, אותו עיבד דוד קצב יחד עם מוזיקאים נוספים כדני ממן, נחמן הלביץ, גדי פוגטש ועוד. באלבום זה התארח אהוד בנאי בשיר 'ידיד נפש'.
בשלהי שנת תשע"ג, הוציא גדי פוגטש דיסק נוסף של אברהם אבוטבול, בשם "בית הקדושה II" מחומרים שנוצרו לאחר יציאת האלבום "בית הקדושה".
בספטמבר 2018 הוציא שולי רנד שיר פרידה מאבוטבול באלבומו "רצוא ושוב".
מוזיאון הבנייה הלאומי
מוזיאון הבנייה הלאומי (באנגלית: National Building Museum) הוא מוזיאון בוושינגטון הבירה, ארצות הברית המוקדש לאדריכלות, אדריכלות נוף, עיצוב עירוני, הנדסה אזרחית, הנדסת מבנים, בנייה, ותכנון עירוני. המוזיאון נוסד על ידי הקונגרס האמריקאי בשנת 1980, בבניין עתיק בסגנון אר דקו בסמוך אל אנדרטת השוטרים הלאומית.
המוזיאון מארח תערוכות מתחלפות בגלריית האולם המרכזי של הבניין. מבקרים מכל רחבי העולם מגיעים לתערוכות, תוכניות ציבוריות, פסטיבלים, וסיורים משפחתיים המתקיימים במוזיאון. בנוסף ישנן במוזיאון גם סדנאות שונות הכוללות גם פעילויות לילדים.
ברנאר קושנר
ברנאר קושנר (בצרפתית: Bernard Kouchner; נולד ב-1 בנובמבר 1939) הוא פוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי, סוציאליסט, דיפלומט ורופא, ממקימי ארגון "רופאים ללא גבולות". בשנת 2007 מונה על ידי ניקולא סרקוזי לשר החוץ של צרפת. כיהן בתפקידו זה בממשלתו הראשונה של פרנסואה פיון עד 14 בנובמבר 2010 מועד בו הוחלף על ידי מישל אליו-מארי.
קורות חיים
קושנר נולד באביניון שבדרום צרפת, לאב יהודי אשכנזי ולאם צרפתייה נוצרית פרוטסטנטית. סבו וסבתו נספו באושוויץ, לשם נשלחו בעת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה. הוא החל את דרכו הפוליטית במפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ועבד כרופא בצלב האדום בניגריה בשנת 1968 בתקופת מלחמת האזרחים. תחום התמחותו הרפואי הוא גסטרואנטרולוגיה.
בין השנים 1992–1993 היה קושנר שר הבריאות של צרפת. הוא היה חבר הפרלמנט האירופי בשנים 1994–1997, שר הבריאות פעם נוספת בין 1997 ל-1999. בין 1999 ל-2001 היה נציג האו"ם בקוסובו, והיה שר הבריאות של צרפת בפועל, מ-2001 עד 2002. בשנת 2005 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
עמדותיו הפוליטיות של קושנר מצויות בצד השמאלי של המפה הפוליטית, ועל פי רוב מנוגדות לאלה של סרקוזי השמרן. הוא נודע כלוחם של צדק חברתי וזכויות אדם, תחומים שאינם נחשבים כחזקים בתדמיתו הציבורית של סרקוזי. הוא גם הרבה לבקר את סרקוזי לפני הבחירות ותמך באופן גלוי ביריבתו הסוציאליסטית סגולן רויאל במירוץ לנשיאות, ועל כן בחירתו של סרקוזי בו לתפקיד שר החוץ נחשבת מקורית ומפתיעה. עם זאת, הם רואים עין בעין במספר נושאים, הבולט בהם הוא מדיניות פרו-אמריקנית וחיזוק הקשר בין צרפת וארצות הברית.
תמלילן (תוכנה)
תמלילן (בגרסה האנגלית: Microsoft Write ובגרסת הווינדוס: Windows Write) הוא תוכנת מעבד תמלילים פשוטה מבית מיקרוסופט, אשר נכללה בגרסאות 1.0 עד של ווינדוס. מעבד תמלילים זה היה פשוט ביותר, שנעדר אפשרויות עיצוב מורכבות (דוגמת טבלאות, הערות שוליים או טורי טקסט). הסיומת של קובצי תמלילן הייתה WRI.
החל מגרסת חלונות 95 הוחלף ׳תמלילן׳ במעבד תמלילים מתקדם יותר, בשם כתבן.
גרסאות למחשבי מקינטוש ואטארי ST יצאו בשנים 1987 ו-1988 בהתאמה.
תמלילן נעדר ממערכות ההפעלה החדשות של מיקרוסופט.
רעים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ישעיהו גזית
ישעיהו (שייע) גזית (שוורצמן) (9 בדצמבר 1925 - 15 בפברואר 2005) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.
חייו
גזית נולד בשייח' אבריק, לבלה ואליעזר שוורצמן. בעקבות מאורעות תרפ"ט עברה משפחתו לחיפה בה הקים אביו חברה למוניות. גזית למד בבסמ"ת ובמקביל עבד בבית יציקה ובמוסך. כנער הצטרף לקלוב התעופה לישראל ועסק בדאייה. ב-1946 עבר קורס טיסה בחברת אווירון בשדה התעופה רמלה. בתחילת 1947 הוא התגייס יחד עם טיבי בן-שחר ומאיר רוף לשירות האוויר של ארגון ההגנה ושירת כטייס בטייסת א. באפריל 1948 נשלח במסגרת קבוצה של 11 טייסים לקורס טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה, מתוכם נבחרו ארבעה: גזית, דני שפירא, מוטי הוד וטיבי בן-שחר לעבור הסמכה להטסת ספיטפייר. בשובם לישראל עברו קורס טיס מתקדם בבסיס סירקין (שכונה לימים "קורס מינוס 2") ובמרץ 1949 זכו הארבעה לכנפי הטיס הראשונות של חיל האוויר כשגזית הוא הראשון בהם, וכן דרגות פקד אוויר (המקבילות לסגן משנה). לאחר הקורס נותר להדריך בבית הספר לטיסה ופיקד על טייסת "ראשוני" (טייסת 138).
ביולי 1951 מונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמת דוד (והיה למעשה סגן מפקד הבסיס), ובספטמבר 1951 מונה למפקד טייסת 105, טייסת קא"ם (קורס אימון מבצעי). הוא עשה הסבה להטסת מטוסי מוסקיטו, ובאוקטובר 1952 מונה במקביל להיותו סגן מפקד הבסיס גם למפקד טייסת 109. בפברואר 1953 עבר למטה חיל האוויר, ולאחר מכן חזר לפקד על טייסת 109. בתקופתו הוקם גף הצילום של הטייסת, והיא השתתפה בגיחות צילום ומיפוי רבות בסיני. הוא שירת במטה החיל בענף המבצעים מדור ב' (תכנון), שעסק בהכנות לקראת מבצע קדש ומבצע שחרית (הבאת המיסטרים מצרפת לישראל) והיה אחראי על מבצע אביבה (הבאת 23 מטוסי דקוטה מצרפת לישראל).
ב-1957 מונה על ידי דן טולקובסקי למדריך ראשי בבית הספר לטיסה, גזית שהיה מעוניין לקבל פיקוד על טייסת מטוסי הווטור החדשים, החליט לפרוש משירות הקבע עד שטולקובסקי שכנעו להישאר כמפקד בית הספר. הוא שירת בתפקיד עד פברואר 1960. בתחילת כהונתו מנה קורס הטיס 17 חניכים בלבד (מהם סיים רק אחד), גזית פעל להעלות את הביקוש לקורס בקרב תלמידי התיכון וקורס הטיס של 1958 נפתח עם 80 חניכים מהם סיימו 25, המספר הגדול ביותר עד אז בחיל האוויר. בתפקידו הבא שימש יועץ צבאי באתיופיה, מונה לראש להק ההדרכה (אוויר 5) במטה חיל האוויר וסייע בהקמת חיל האוויר של אוגנדה. במאי 1965 מונה למפקד בסיס תל נוף ושירת בתפקיד עד מאי 1967. לאחר שלא קודם לתפקיד סגן מפקד חיל האוויר, נשלח לצרפת ושימש סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון.
אחרי שחרורו עבד כקברניט בחברת ארקיע עד פרישתו ב-1990. בתקופה זו הקים את חברת התעופה הלאומית של סווזילנד.
חיים אישיים
היה נשוי לזהבה ילידת 1927 שהייתה לוחמת בהגנה וקצינה בחטיבת קרייתי, ממנה התאלמן ב-1994, ואב לשני בנים, אהוד ורן.
תולדות תנאים ואמוראים
הספר חובר על ידי הרב והחוקר אהרן הימן, והודפס בלונדון בשנת ה'תר"ע (1910). בספר כלולים תולדות התנאים והאמוראים, המלכים וגדולי אומות העולם, ואף הנשים המוזכרות בתלמוד הבבלי והירושלמי, תוספתא, מכילתא ספרא ספרי מסכתות קטנות, מדרש רבה, מדרש תנחומא וכל מפרשיהם, הזוהר, זוהר חדש ילקוט שמעוני, וספרי הקדמונים.
החכמים המוזכרים בספר הם החכמים שחיו בין התקופה של שמעון הצדיק משיירי אנשי כנסת הגדולה עד אחרוני הסבוראים, וכולל את קורות ימי חייהם הפרטיים, משפחתם ובני ביתם, רבותיהם, תלמידיהם, תקנותיהם והלכותיהם.
Staying Up
Staying Up הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הנורווגי, מטומה, ולהקת הפופ רוק הבריטית, The Vamps. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים פרלופון ו-FFRR רקורדס, ב-31 באוגוסט 2017. השיר נכתב על ידי נואל סלמון, ניית'ן קרוס, בן פרסטון, בוליסונגס, The Vamps ומטומה, והופק על ידי מטומה.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-38 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-6 מיליון פעמים ביוטיוב.
דמיאן דאף
דמיאן אנתוני דאף (באנגלית: Damien Anthony Duff; נולד ב-2 במרץ 1979 בדבלין, אירלנד) הוא כדורגלן עבר אירי שיחק בעמדת הקשר. לדאף מאה הופעות במדי נבחרת אירלנד וכיום מאמן את קבוצת שלבורן מליגת העל האירית.
קריירה
דאף הצטרף לצ'לסי מבלקברן תמורת 17 מיליון לירות שטרלינג. בשנת 2006 חתם דאף בניוקאסל. במחזור האחרון של העונה, כשנזדקקה לתוצאת תיקו על-מנת להבטיח את השארותה בליגה, הפסידה ניוקאסל 1-0 לאסטון וילה משער עצמי שכבש דאף. על אף שניתן היה לצפות מדאף, שהוריד את ניוקאסל ליגה במו רגליו, להישאר בקבוצה ולסייע לה במאבקי העלייה בליגת המשנה, העדיף דאף לנטוש את "הספינה הטובעת" ובקיץ 2009 עבר לפולהאם, שאיתה הגיע באותה עונה לגמר הליגה האירופית. דאף נשאר במועדון עד עונת שבה מיעט לשחק, בעיקר בשל פציעה שממנה סבל, ובתום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
דאף הספיק לשחק עונה אחת בלליגת העל האוסטרלית במדי מלבורן סיטי לפני ששב למולדתו והצטרף לשורות שמרוק רוברס. ב-21 בדצמבר 2015 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
חייו האישיים
ביוני 2010 נישא דף לאליין וכעבור שנה נולד בנם הראשון.
סוחוי Su-24
סוחוי Su-24 (ברוסית: Су-24, קוד דיווח נאט"ו: פנסר, באנגלית: "Fencer") הוא מטוס תקיפה על-קולי לכל מזג אוויר, שפותח בברית המועצות על ידי משרד המהנדסים סוחוי. למטוס כנף בעלת משיכה משתנה, והיה לראשון המטוסים הסובייטיים הכולל מערכות ניווט ותקיפה דיגיטליות.
היסטוריה
לאחר פיתוחו של הסוחוי-7 בשנת 1961 דרש חיל האוויר הסובייטי פיתוחו של מטוס שיהיה מסוגל לפעול בכל מזג אוויר, תוך תקיפת יעדים מדויקת. בדיקות ראשוניות הראו כי מבנה הסוחוי-7 אינו גדול דיו כדי להכיל את כל האוויוניקה הנדרשת לעמוד במטלה, ובשל כך החלו בתכנון מחודש של מערכת האוויוניקה. במשך הזמן הוסיף הצבא הסובייטי דרישות נוספות: המראה ונחיתה קצרים ויכולת טיסה במהירות על-קולית בגבהים נמוכים.
הדגם הראשון הוטס לראשונה ב-2 ביולי 1967, בידי ולדימיר איליושין. המטוס נכנס לשירות באופן רשמי ב-4 בפברואר 1975.
ב-23 בספטמבר 2014 יירט מערך ההגנה האווירית של ישראל מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הסורי שחדר לשטח ישראל באזור רמת הגולן, באמצעות טיל MIM-104 פטריוט. הייתה זו הפלת מטוס אויב הראשונה בעולם באמצעות טיל פטריוט.
ב-24 בנובמבר 2015 הפיל חיל האוויר הטורקי מטוס סוחוי Su-24 רוסי שחדר לשטח טורקיה. אחד הטייסים שהפליט נהרג מאש המורדים, וגופתו נשבתה. הטייס השני חולץ בפעולת קומנדו רוסית וסורית.
ב-24 ביולי 2018 חדר מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הסורי למרחב האווירי של ישראל באזור רמת הגולן והופל על ידי זוג טילי MIM-104 פטריוט ששיגר צה"ל. המטוס נפל בשטח סורי באזור הדרומי של הגבול ברמת הגולן.
שיפורים
במשך השנים עברו מטוסים רבים שיפורים שונים: הותקנה מערכת הניווט "GLONASS" (המקבילה הרוסית ל-GPS), ומערכת תצוגה עילית בתא הטייס, וכמו כן המטוס הותאם לשיגור טילי וימפל R-73.
ניסים אליאס בנימין עזרא
ניסים אליאס בנימין עזרא (1883–1936) אשר נודע גם בכינוי N.E.B. Ezra, היה מוציא לאור יהודי ממוצא עיראקי אשר התבסס בשאנגחאי. ייסד את "האגודה הציונית של שאנגחאי", ואת העיתון "מבשר ישראל". עזרא שימש כעורך של העיתון במשך יותר מ-30 שנה עד מותו.
קורות חיים
עזרא נולד בשנת 1883, מוצא משפחתו היה מהעיר בגדאד שבעיראק. המשפחה עקרה להודו הבריטית, ועזרא נולד בעיר לאהור (כיום בפקיסטן). מאוחר יותר עקר לעיר שאנגחאי שבסין. הקהילה היהודית בשאנגחאי נוסדה בשנת 1844. לאחר מלחמת האופיום הראשונה וחתימת חוזה נאנקינג, הסכמי הכניעה הסינית התירו למעצמות אירופה לפתוח בשאנגחאי תחנות סחר אקס-טריטוריאליות שיפוטית, ולמעשה אוטונומיה מערבית. אוטונומיה זו משכה סוחרים ותעשיינים. עם הבריטים הגיעו תעשיינים יהודים רבים ממוצא עיראקי ובראשם משפחות עשירות כגון ששון, כדורי, חרדון ואחרות ואיתם יהודים ספרדים שהגיעו מסוריה, עיראק והודו (בדומה לקהילות בהונג קונג ויאנגון).
בשאנגחאי, ייסד עזרא בשנת 1903, את "האגודה הציונית של שאנגחאי". שנה לאחר מכן, הקים עזרא את עיתון "מבשר ישראל", בשפה האנגלית, שהיה הביטאון הרשמי של האגודה. עזרא שימש כעורך הראשי של העיתון במשך שלושים שנה, ותחת הנהגתו הפך העיתון לאחד מהעיתונים היהודיים המתוחכמים ביותר במזרח הרחוק. הוא הופץ אף בארצות הברית, שם ייצב את מעמדו כקול הסמכותי ביותר של יהודי מזרח אסיה. אחייניו של עזרא האחים סרגון (בנימין, יוסף ודוד), שחיו בבומביי שבהודו, קיבלו השראה רבה ממבשר ישראל, ובהשראתו הוציאו לאור בשנת 1930 את ה-"Jewish Tribune", שהפך לעיתון היהודי המוביל בהודו.
עזרא שימש גם כמנהיג של "האגודה הציונית של שאנגחאי", האגודה זכתה לתמיכה כספית נלהבת מאיל ההון היהודי אליעזר כדורי. אולם מרבית יהודי הקהילה בשאנגחאי לא התעניינו בציונות והארגון כלל בשיאו רק 100 חברים. עם זאת הארגון זכה לתמיכה מצד פעילים סינים בולטים כגון סון יאט-סן. זה האחרון שלח מכתב לעזרא בשנת 1920 בו הוא כותב: "כל אוהבי הדמוקרטיה לא יכולים לעזור, אבל תומכים בלב שלם ומברכים בהתלהבות את התנועה לשחזר את האומה הנפלאה והיסטורית שלך, שתרמה כל כך הרבה לציוויליזציה של העולם ושראויה בצדק למקום של כבוד במשפחת העמים."
עזרא נפטר בשאנגחאי בשנת 1936.
יותר מדי חריגים
יותר מדי חריגים הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש בו מבוצעת הכללה מדויקת, שכוללת יותר מדי סייגים המסלקים כל כך הרבה מקרים כיוצאים מן הכלל, עד שבכלל עצמו כבר לא נותר תוכן של ממש או שהוא פחות מרשים מכפי שההצהרה הראשונית מרמזת.
הכללה נמהרת ושגויה יכולה להפוך להכללה תקינה באמצעות הוספת סייגים לכל המקרים שאינם מקיימים את טענת ההכללה. אך, אם הסייגים רבים מדי הם גורמים לכשל היקש זה.
רצח מדרגה ראשונה (סרט)
רצח מדרגה ראשונה (באנגלית: Murder In The First) הוא סרט קולנוע אמריקאית מסוגת דרמת מתח משנת 1995 בבימויו של מארק רוקו המבוססת על פרשה שהתרחשה בארצות הברית של שנות הארבעים אשר במהלכה הועמד לדין הנרי יאנג, אסיר בכלא אלקטרז, באשמת רצח מדרגה ראשונה.
עלילה
בהיותו בן 17, יתום מהוריו ואחראי על אחותו הקטנה רוזטה, הנרי יאנג גונב חמישה דולרים מהמכולת השכונתית, אשר משמשת גם כמשרד דואר. הוא מואשם בפשע פדרלי ונשלח לרצות עונש מאסר במתקן הענישה לוונוורת' בקנזס. מאוחר יותר הוא מועבר לכלא אלקטרז, שם הוא משתתף בניסיון בריחה עם עוד שלושה אסירים אחרים.
ניסיון הבריחה נכשל, משום שאחד הבורחים, רופוס מקיין, למעשה "מכר" את שאר האסירים לסוהרי הכלא וכך זכה לתנאים טובים יותר. במהלך הבריחה, שניים מהאסירים נהרגים, מה שמותיר את יאנג ומקיין בחיים, ובכלא. כאמור, מקיין זוכה ליחס טוב יותר ותנאים משופרים, בעוד יאנג נשלח לתא הבידוד למשך תקופה בלתי מוגדרת, אשר לבסוף נמשכת שלוש שנים וחודשיים. מאוחר יותר, במשפט, יצוין כי השהות המקסימלית המותרת לאסיר בתא הבידוד לא תעלה על 19 ימים.
במהלך תקופת בידודו של יאנג, הוא עובר מסכת התעללויות, פיזיות ונפשיות, מצד סוהרי בית הכלא ובראשם מנהלו, מילטון גלן (גארי אולדמן). הוא שורד בחיים את שלוש השנים הללו, ומוחזר לתא רגיל. במהלך ארוחת הצהריים הראשונה של יאנג מחוץ לתא הבידוד, לוחש לו אחד האסירים כי רופוס מקיין, היושב קרוב אליו, הוא האשם בסבלו. מתוך דחף וטירוף רגעי, יאנג רוצח את מקיין בעזרת כף, מה שגורם להעמדתו למשפט.
עורך הדין שמקבל את הטיפול בתיקו של הנרי יאנג, הוא ג'יימס סטמפהיל (כריסטיאן סלייטר) הצעיר והבלתי מנוסה בעליל. התיק מועבר לידיו של סטמפהיל מפאת סיכוייו האפסיים לזכות, שהרי כ-200 עדים ראו את מעשה הרצח שביצע יאנג. כאשר הוא מגלה את העובדות שמתחת לפני השטח ומבין את מצבו של יאנג, יוצא סטמפהיל כנגד כל הסיכויים למלחמה על שמו של הנרי יאנג, וחושף שחיתות בצמרת המשטרה, מנהלת בתי הסוהר ומשרד התובע הכללי. הוא הופך את משפטו של יאנג מזניח למתוקשר, וחושף לעיניה של אמריקה את פרצופם האמיתי של אוכפי החוק הנחשבים ביותר אז, ובראשם בית הסוהר עטור השבחים - אלקטרז. סטמפהיל מצליח להוריד את האישום מרצח מדרגה ראשונה להריגה ללא כוונת זדון, ואת העונש ממוות למאסר של שלוש שנים. למרות ההקלה הרבה בעונשו, הנרי יאנג בוחר להתאבד בתאו, לאחר שיצא מנצח, וכך סוגר את המעגל האומלל של חייו. בעקבות המשפט והגילויים המסעירים בנוגע לפשעים שבוצעו כנגד האסירים בכלא אלקטרז, מורשע מנהל הכלא, מילטון גלן, ובית הכלא נסגר ואינו מורשה עוד לשמש כמתקן ענישה.
הפקת הסרט
על מנת ליצור אווירה אותנטית ולשדר אמינות לצופים, שלושת השחקנים הראשיים, בייקון, סלייטר ואולדמן, בילו תקופת זמן מסוימת בבתי כלא כאסירים. בייקון אף הוריד ממשקלו כ-10 קילוגרמים על מנת לגלם את דמותו של הנרי יאנג.
קשר היסטורי
הסרט מסתיים, כאמור, בחזרתו של הנרי יאנג הפיקטיבי לצינוק הכלא ומותו שם, בסוף שנות הארבעים, אך במציאות, אז הצינוקים כבר היו סגורים ובלתי חוקיים. הנרי יאנג האמיתי מעולם לא הורשע על גנבת חמישה דולרים. הוא היה שודד בנק שלקח בן ערובה לפחות פעם אחת, והוא אף ביצע רצח בשנת 1933. לפני שנכלא באלקטרז בשנת 1936, יאנג ריצה עונשי מאסר בבתי כלא פדרליים במונטנה ובוושינגטון.
יאנג נשאר בכלא אלקטרז במשך 12 שנים, עד שהועבר ב-1948 למרכז לטיפול רפואי בפושעים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי. כאשר סיים את ריצוי עונשו בכלא הפדרלי ב-1954, הוא הועבר למתקן ענישה מדיני בוושינגטון, שם ריצה מאסר עולם בגין הרצח שביצע בשנת 1933. כמו כן הרצח של רופוס מקיין עליו מדבר הסרט, לא בוצע באמצעות כף, אלא באמצעות שני סכינים שהוכנו מבעוד מועד בכלא.
בשנת 1972 הנרי יאנג השתחרר מהכלא בעזרת חנינה, קורותיו לא ידועים מאז.
ספרטה פראג
ספרטה פראג (בצ'כית: AC Sparta Praha) היא קבוצת כדורגל צ'כית מהעיר פראג, המשחקת בליגת העל הצ'כית.
ספרטה פראג היא מהבכירות בליגה הצ'כית. זכתה ב-33 אליפויות, מתוכן 21 אליפויות בליגת העל הצ'כוסלובקית ו-12 אליפויות בצ'כיה. בנוסף זכתה ב-12 גביעי צ'כוסלובקיה וב-7 גביעי צ'כיה.
במהלך הניסיון הכושל להשתחרר מהמשטר הקומוניסטי באביב של פראג השתתפו חלק משחקני ספרטה פראג בהפגנות. חלקם נעצרו ונכלאו או אף נורו למוות.
בעונת 1972/1973 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. בעונת 2003/2004 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית הגמר בליגת האלופות. בשנת 2014 הקבוצה זכתה בדאבל.
הפועל אשדוד
אגודת ספורט אשדוד (ידועה בשם הפועל ״אדומים״ אשדוד) הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר אשדוד, שבגלגולו הראשון היה קיים עד לשנת 1999 ושיחק שנים רבות בליגה הארצית, בעת היותה הליגה השנייה, אך מעולם לא העפיל לליגה הבכירה. המועדון סיים את דרכו בעקבות איחוד הקבוצה עם מכבי עירוני אשדוד והקמת קבוצה מאוחדת אחת בעיר ששמה מועדון ספורט אשדוד. בשנת 2015 הוקם המועדון מחדש.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1957 והשתתפה בטורנירים ובליגות לא מוסדרות עד שנת 1959. בתחילת עונת 1959/1960 נרשמה הקבוצה לליגה ג' ובשנתיים הראשונות אירחה במגרש של מושב שדה עוזיהו. מעונת 1961/1962 משחקיה הביתיים החלו להתקיים ב"מגרש המעברה" באשדוד. את עונה זו סיימה הקבוצה במקום השני והשתתפה בפלייאוף המבחן לעלייה לליגה ב', אך כשלה מול קבוצות מהמחוזות המקבילים: הפועל דימונה, הפועל בית שמש והררי תל אביב.
בעונת הובסה הקבוצה 1–10 על ידי מכבי יפו במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע המדינה. בסיום עונת, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ג' (מחוז דרום) ועלתה לשלב המבחנים מול הפועל דימונה. אך הדימונאים לא הופיעו להתמודדות במגרש ברחובות, ונקבע כי הפועל אשדוד תעפיל לראשונה בתולדותיה לליגה ב'.
בסיום עונת נפסלה העפלתה של הקבוצה לליגה א' על ידי ההתאחדות לכדורגל, עקב חשד להטיית משחק ובמקומה עלתה הפועל בית שמש מהמקום השלישי. בסיום עונת העפילה לראשונה לליגה א'.
בעונת 1975/1976 נפגשו באצטדיון הי"א קבוצות הפועל אשדוד ובית"ר אשדוד פעמיים לדרבי בליגה השנייה, בתום העונה העפילה לליגה הארצית.
הקבוצה שיחקה מספר עונות בליגה הארצית ובסיום עונת 1978/1979 נשרה לליגה א' מהמקום האחרון. בעונת 1982/1983 חזרה הקבוצה להשתתף בדרבי של אשדוד, והפעם מול מכבי עירוני אשדוד. בסיום העונה נשרה לליגה ב' מהמקום הלפני אחרון.
בסיום עונת 1986/1987 העפילה הקבוצה לליגה א' לאחר ארבע שנים של היעדרות. בסיום עונת 1988/1989 הייתה הקבוצה על סף העפלה לליגה הארצית אך לבסוף סיימה במקום השני בלבד והפסידה את העלייה להפועל ראשון לציון. שנה מאוחר יותר סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה א' והעפילה לליגה הארצית אחרי היעדרות בת 11 שנים.
הפועל אשדוד שיחקה בליגה הארצית במשך תשע שנים רצופות, ברובן השתתפה במאבקי התחתית, למעט פעמיים בהן נאבקה הקבוצה על העלייה לליגה הבכירה, בשנת 1995 ובשנת 1998, אך לא הצליחה בכך.
בקיץ 1999 התאחדה הקבוצה עם מכבי עירוני אשדוד לקבוצה אחת, ששמה מועדון ספורט אשדוד.
משפט היינה-בורל
משפט היינה-בורל הוא משפט יסודי באנליזה מתמטית, הקובע שקבוצה בישר הממשי היא קומפקטית אם ורק אם היא סגורה וחסומה. המשפט חל באותה מידה על קבוצות של וקטורים, כלומר תת-קבוצות של המרחבים האוקלידיים.
הפועל אשדוד
היסטוריה
בקיץ 2001, כשנתיים לאחר האיחוד, הקימו מספר יוצאי הפועל אשדוד קבוצה חדשה בשם "הפועל נמל אשדוד" ורשמו אותה בליגה ג'. הסיבה העיקרית לכך הייתה חוסר שביעות רצונם של אנשים אלו מהיעלמות השם "הפועל אשדוד" ומאיחוד קבוצות הכדורגל היריבות באשדוד. בעונתה הראשונה הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה ב', ובשתי עונתיה בליגה ב' סיימה במקום הרביעי, אך בתום העונה השנייה התפרקה עקב מחסור בתקציב.
הקמה מחדש
באפריל 2015 הוקמה קבוצת "האדומים של אשדוד 1957", כקבוצת אוהדי הפועל אשדוד המקורית, להבדיל מקבוצה נוספת הנושאת את השם "הפועל בני אשדוד" בבעלותו של יעקב שטרית אשר מחזיק בשם "הפועל אשדוד". לאחר כחודשיים מההקמה הוחתם המאמן מוריס ז'אנו. בעבר נעשו מספר ניסיונות לאחד בין שני המועדונים, אך הדבר לא יצא לפועל, עקב אי הסכמה בין הצדדים.
משפט היינה-בורל
המשפט קשור לשני משפטים חשובים אחרים - משפט בולצאנו-ויירשטראס והלמה של קנטור - ואפשר להסיק אותם בקלות יחסית זה מזה.
הפועל אשדוד
הקמה מחדש
ב-29 במרץ 2017 הודיעה העמותה על הצלחתה, לאחר מאבקים משפטיים, לרשום את הקבוצה תחת אגודת הפועל והורשתה להשתמש בסמל הפטיש והמגל בסמלה. למרות זאת, רשומה בהתאחדות לכדורגל כ"אגודת ספורט אשדוד".
ב-22 באפריל 2017 העפילה "הפועל אדומים אשדוד" לליגה ב' לאחר ניצחון 1–6 נגד מכבי קריית עקרון במחזור הנעילה של העונה. לקראת עונת חתמו בקבוצה שחקנים עם עבר בליגת העל כגון: דוד רביבו, רחמים צ'קול ויאיר אזולאי ובסיום העונה העפילה לליגה א', לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה ב', ללא הפסד במשך כל העונה.
משפט היינה-בורל
רקע כללי
הקומפקטיות היא תכונה מרכזית בטופולוגיה, והיא קשורה לתכונות חשובות רבות אחרות. משפט היינה-בורל קובע, כאמור, שבמרחבים האוקלידיים אפשר לאפיין אותה באמצעות שתי דרישות פשוטות יחסית: שהקבוצה המדוברת תהיה סגורה וחסומה. כיוון אחד של האפיון הזה נכון בכל מרחב מטרי: כל קבוצה קומפקטית היא תמיד סגורה וחסומה. ההפך אינו נכון.
אפיון אחר, כללי יותר, קובע ש(בכל מרחב מטרי), קבוצה היא קומפקטית אם ורק אם היא שלמה וחסומה כליל. הדרישה השנייה, שהקבוצה תהיה חסומה כליל, חזקה יותר מכך שהקבוצה תהיה חסומה סתם, אלא שקבוצה חסומה המוכלת בקבוצה קומפקטית היא גם חסומה כליל. בנוסף לזה, אם המרחב עצמו שלם, אז כל קבוצה סגורה היא שלמה, ולכן במרחבים שלמים קבוצה היא קומפקטית אם ורק אם היא סגורה וחסומה כליל. אפיונים אלה מכלילים את משפט היינה-בורל.
הפועל אשדוד
הקמה מחדש
בגביע המדינה 2019/2020 הצליחה הקבוצה לעלות לסיבוב ז', שם הוגרלה נגד הפועל עכו וניצחה 0–2 ועלתה לראשונה לסיבוב ח'. הקבוצה העפילה גם לשלב שמינית הגמר אך הפסידה 2–4 להפועל רעננה והודחה.
ב-16 בדצמבר 2019 פוטר מאמן הקבוצה, חיים לוי בטענה כי "שביעות הרצון מהיכולת הלא טובה או מרשימה של הקבוצה מאז פתיחת העונה וכן תוצאות נמוכות יחסית וניצחונות "קטנים" " כאשר במקומו מונה יובל נעים כמאמן הקבוצה.
ב-30 באפריל 2021 ניצחה הקבוצה במשחקה נגד מכבי יפו עם שער בדקה ה-96 של שחקן הקבוצה אוהד אדלשטיין. בכך הבטיחה את עלייתה לליגה הלאומית בסיום העונה 6 שנים לאחר שהוקמה מחדש ו-22 שנים לאחר ששיחקה לאחרונה, בגילגולה הקודם, בליגת המשנה. בעונת 2021/2022 מונה המאמן רוני אוואט והתפטר בדצמבר ועוזר המאמן עידן שריקי ויאיר אזולאי מונו למאמני הקבוצה. ב-1 בפברואר 2022 מונה לקבוצה נאמנת עורכת הדין ליזה חדש בעקבות מצבה הכלכלי. במרץ 2022 עלתה הקבוצה לפלייאוף העליון.
לקראת עונת 2022/2023 התאחדה הקבוצה עם בית"ר אשדוד, לאחר שהוענשה הקבוצה בהפחתת 12 נקודות בעונה הבאה בשל זיוף צ'ק . ב-10 ביולי 2022 מונה חיים לוי בשנית למאמן הקבוצה. ב-26 ביולי פוטר מתפקידו. ב-10 במרץ 2023, אחרי שהפסידה 2-0 לעירוני טבריה, נקבעה ירידת הקבוצה חזרה לליגה א'.
סגל שחקנים
(קפטן)
דידי לוקאלי
דידי לוקאלי היא תוכנית רדיו סאטירית יומית בהנחייתו של דידי הררי, המשודרת ברדיו 103FM (רדיו ללא הפסקה) ובסינדיקציה בתחנות רדיו אזוריות נוספות. התוכנית משודרת מאז 1995 (למעשה מהווה המשך לתוכנית "חולה רדיו" שעלתה לשידור ב-1991 ברשת ג') וזוכה לפופולריות רבה. בקיץ התוכנית משנה את שמה ונקראת "דידי בביקיני".
סטנדאפיסטים רבים התארחו בתוכנית וגילמו בה דמויות שונות. בין הדמויות: הרון הרון מעג'ור וקיקה המתווך (רון שלום), נושי ורובי הילד (תמיר בוסקילה), מלול (צחי חזן), שמוליק זרעא (גיל קפטן), סוזי בוהדנה-הרוש (רן לוי), מאטוקו ואורטל (עידן וטיראן), הילדה מאיה (מירב הרמל), צוגה (ישראל קטורזה), מנשה פינקלשטיין (שי יהושוע-לוי), עזית פוקוס וחיה ברושור (ניקי גולדשטיין), סולטאנה (נדב אבקסיס), ויקטור לאטמה (אורן סגל) ורבות נוספות.
בתחילת כל תוכנית, מקריאים הררי וצוותו את כותרות העיתונים היומיים בצורה הומוריסטית. בהמשך, כוללת התוכנית קטעי הומור בהשתתפותו של הררי וסטנדאפיסטים אורחים, שעשועונים נושאי פרסים בהשתתפות מאזינים (בחלקם בשיתוף עם חברות מסחריות) ושירים.
התוכנית שברה שיא מדרוג ברדיו האזורי בישראל. נכון להיום, היא משודרת בסינדיקציה עם חמש תחנות שונות, ובהן רדיו קול רגע, רדיו קול הים האדום, רדיו דרום ורדיו אמצע הדרך, כל זאת בנוסף לרדיו ללא הפסקה, משם משודרת התוכנית. באזור הצפון שודרה התוכנית בעבר ברדיו חיפה וכיום ברדיו צפון (תחנת הבת של "רדיו ללא הפסקה" באזור זה).
בשנת 2014 זכה הררי בפרס שדר הרדיו המצטיין על התוכנית במסגרת פרסי הרדיו לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
ריכרד דדקינד
יוליוס וילהלם ריכרד דֶדֶקינד (בגרמנית: Julius Wilhelm Richard Dedekind; 6 באוקטובר 1831 – 12 בפברואר 1916) היה מתמטיקאי גרמני, מממשיכיו הבולטים של ארנסט קומר.
ביוגרפיה
דדקינד נולד בבראונשווייג, והיה הצעיר מבין ארבעת ילדיו של יוליוס לוין אולריך דדקינד. דדקינד מעולם לא השתמש בשני שמותיו הראשונים, וחי עם אחותו הרווקה יוליה עד מותה ב-1914. הוא לא נישא מעולם.
בשנת 1848 החל דדקינד בלימודיו בקולג' המלכותי בבראונשווייג. בשנת 1850, מצויד בבסיס מתמטי חזק, החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן. באוניברסיטה זו לימד גאוס, וממנו למד דדקינד על תורת המספרים. בין מוריו החשובים של דדקינד היה גם מוריץ אברהם שטרן שכתב באותו זמן עבודות רבות בתורת המספרים. דדקינד הגיש עבודת דוקטור קצרה בהנחייתו של גאוס שנקראה "Über die Theorie der Eulerschen Integrale" ("על התאוריה של שלמים אוילריאניים"), אך בעבודה זו לא ניכר הכישרון שייחד את דדקינד בעבודותיו המאוחרות. למרות זאת הכיר גאוס בכישוריו - דדקינד השלים דוקטורט ב-1852 והיה לתלמידו האחרון של גאוס.
לאחר שהות של שנתיים בברלין, קיבל דדקינד ב-1854 משרת הוראה (באותו זמן בו החל רימן) בגטינגן, שם לימד תורת ההסתברות וגאומטריה. הוא עבד בשיתוף עם דיריכלה והם היו לידידים קרובים. דדקינד היה הראשון להרצות על תורת גלואה ואחד הראשונים להבין את המשמעות היסודית של מונח החבורה באלגברה ובאריתמטיקה. תרומתו החשובה ביותר לתורת המספרים הייתה ההכרה בחשיבותם של חוגי המספרים השלמים של שדות מספרים, הקרויים על שמו חוגי דדקינד.
ב-1858 עבר דדקינד לציריך, ללמד בפוליטכניקום. בזמן זה הגדיר את חתכי דדקינד, רעיון חדש לייצוג מספרים ממשיים כחלקים מהמספרים הרציונליים: מספר ממשי הוא חתך המפריד את כל המספרים הרציונליים לשתי מחלקות (קבוצות), עליונה ותחתונה. לדוגמה, שורש המספר 2 הוא חתך שבמחלקתו התחתונה כל המספרים השליליים והמספרים שהריבוע שלהם קטן מ-2, ובמחלקתו העליונה כל המספרים החיוביים שהריבוע שלהם גדול מ-2. חתכי דדקינד מהווים היום אחת ההגדרות הסטנדרטיות למספר ממשי.
לאחר שהקולג' המלכותי שבו החל את דרכו שודרג לבית ספר גבוה טכני, החל דדקינד ללמד בו ב-1862 ונותר שם במשך חמישים שנות חייו הנותרות והפוריות.
שנה לאחר מכן פרסם את הרצאותיו של דיריכלה על תורת המספרים ב-"Vorlesungen über Zahlentheorie" ("הרצאות על תורת המספרים"). ב-1872 פרסם את עבודתו המקיפה על הגדרת המספרים האי-רציונליים במונחי חתכי דדקינד ב "Stetigkeit und irrationale Zahlen" ("הרצף ומספרים אי רציונליים"). ב-1874 הוא נפגש עם גאורג קנטור באינטרלאקן שבשווייץ, והיה לאחד המתמטיקאים הראשונים להכיר בחשיבות עבודתו של קנטור על קבוצות אינסופיות. עזרתו הייתה חבל הצלה לקנטור כנגד התנגדויותיו של קרונקר לאינסופיות בתורת המספרים. הוא נתן את ההגדרה המדויקת הראשונה לקבוצה אינסופית, שלפיה קבוצה היא אינסופית אם היא "דומה לחלק כלשהו של עצמה". כלומר ניתן להוכיח כי הקבוצה \mathbb{N} של המספרים הטבעיים "דומה" לחלק של עצמה, למשל המספרים הזוגיים עומדים בהתאמה לכל המספרים הטבעיים, על ידי ההתאמה.
ורנר אולק
ורנר אולק (בגרמנית: Werner Olk, נולד ב-18 בינואר 1938 באוסטרודה אין אוסטפרויסן שבגרמניה, כיום אוסטרודה שבפולין) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני, ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת המגן, ושימש קפטן הקבוצה בין השנים 1965 - 1970.
קריירת מועדונים ונבחרת
אולק החל את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת ארמיניה האנובר בשנת 1956, וכעבור ארבע שנים חתם בבאיירן מינכן. אולק שיחק במשך כל שנות ה-60 בבאיירן מינכן, וזכה עמה בשלושה גביעים מקומיים, אליפות אחת, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס בגמר. אולק צבר 266 הופעות במדי באיירן מינכן וכבש ארבעה שערים. בשנת 1970 עבר לשחק באראו מליגת העל השווייצרית, בה הפך למאמן-שחקן, וסיים שם את קריירת המשחק הפעיל שלו בשנת 1973.
לאולק הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה, במוקדמות מונדיאל 1962.
קריירת אימון
אולק כאמור אימן את אראו השווייצרית, ולאחר מכן אימן במשך כשני עשורים בקבוצות רבות, כפרוסן מונסטר, אאוגסבורג, איינטרכט בראונשווייג, דרמשטאדט 98, פרייבורג, קרלסרוהה, וסנט גאלן. בשנת 1990 מונה אולק למאמן נבחרת מרוקו, אותה אימן בגביע אפריקה לאומות 1992 אשר נערך בסנגל, ובטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. בשנת 1995 מונה למאמן א-זמאלכ מליגת העל המצרית, שם אימן שנתיים, ולאחריהן פרש מאימון.
תארים
עם באיירן מינכן:
קארדיף
קארדיף (באנגלית: Cardiff, ; בוולשית: Caerdydd; קירדיד') היא עיר הבירה של ויילס, אחת מארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת. היא ממוקמת בדרום ויילס על חוף ימה של ויילס, באזור בו מתחבר הנהר טף עם תעלת בריסטול.
נכון ל-2017 מונה העיר 364,248 תושבים, העיר הגדולה ביותר בוויילס ומקום 16 בממלכה המאוחדת, אזור המטרופולין של קארדיף כולל יישובים סביב העיר ומונה 1,097,000 תושבים סך הכל. קארדיף הוכרזה כעיר בשנת 1905 וכבירת ויילס בשנת 1955. בעבר הייתה חלק ממחוז גלמורגן, ובין השנים 1974–1996 סאות' גלמורגן. החל משנת 1996 העיר מהווה מחוז עירוני.
היסטוריה
עד לתחילת המאה ה-19 הייתה קארדיף יישוב קטן יחסית, אך היא התפתחה במהירות בגלל תעשיית הפחם בשטחי ויילס מסביבה. פחם ממכרות ויילס הובא לקארדיף בתחילה בסירות שהפליגו במורד הנהר טף ולאחר מכן ברכבת. הפחם הובא לנמל של קארדיף ומשם יוצא ליעדים רבים. בעקבות הפחם הוקמה בקארדיף בורסת מסחר בפחם והתפתחה תעשיית ברזל ופלדה. בהמשך התפתחו מפעלי תעשייה בענפים נוספים, בין השאר הנדסה, כימיקלים וחלקי מכוניות. הנמל של קארדיף היה לאחד הנמלים השוקקים ביותר ונמל הפחם החשוב בעולם.
בשנות השמונים של המאה ה-20 נסגרו רבים ממכרות הפחם של ויילס וקארדיף ירדה מגדולתה בתעשיית הפחם. הנמל שהוזנח במשך מספר שנים עבר להוות מרכז לבילויים, אומנים וחיי לילה. על מוצא הנהר אל הים נבנה החל ב-1994 סכר שמפריד בין המים המתוקים למי הים המלוחים, דבר שתרם להתפתחות העיר.
אתרי התיירות של קארדיף כוללים מצודה נורמנית משוחזרת, מרכז עירוני מטופח שבו נמצאים בנייני הפרלמנט הוולשי, בית העירייה, בתי המשפט, האוניברסיטה והמוזיאון הלאומי של ויילס. בנמל המחודש נמצא גם מרכז מבקרים המוקדש לסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו". העיר העתיקה של קארדיף נפגעה קשה במסגרת הפצצות הבליץ של גרמניה במלחמת העולם השנייה, שיקומה לאחר המלחמה היה מודרני.
בשנים 1972–1996 העיר הייתה חלק ממחוז שמור סאות' גלמורגן.
יהדות קארדיף
בקארדיף נמצאת קהילה יהודית מאז 1840. רבה הראשון של הקהילה היה הרב אשר גרוניס שהוזמן לקארדיף בשנת 1921 וכיהן בתפקידו עד פטירתו ביולי 1937. בשנת 1968 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ־3,500 יהודים שלהם היו שני בתי כנסת אורתודוקסים וקהילה רפורמית אחת.
ערים תאומות
הערים התאומות של קארדיף הן:
מילנה יסנסקה
ראשית חייה
יש הסוברים כי משפחת יסנסקי היא מצאצאי יאן יסניוס, פרופסור לרפואה באוניברסיטת קארל בפראג שהיה אחד מ-27 מורדים פרוטסטנטים שהוצאו להורג ב-1621 כעונש על מעשיהם נגד הקיסר פרדיננד השני מבית הבסבורג. לסברה זו, לא נמצאו תימוכין עד היום. מילנה יסנסקה נולדה בפראג למשפחה קתולית שמרנית ומבוססת. אביה יאן יסנסקי היה כירורג לרפואת שיניים ופרופסור באוניברסיטת קארל. כשהייתה בת 3, נולד אחיה שנפטר זמן קצר לאחר לידתו. אמה מילנה הייזלרובה נפטרה כשהייתה בת 16, והותירה אותה לבד עם אביה הנוקשה שהטיל את מוראו עליה. מאז מות אמה, היא נאלצה להתמודד עם דעותיו השמרניות והאנטישמיות, שהיו מנוגדות לאופיה המרדני, לחשיבתה העצמאית ולערכי המוסר שסיגלה לעצמה עוד בימי נעוריה.
יסנסקה למדה ב"מינרווה", גימנסיה יוקרתית לנערות שהקימה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם התוודעה לראשונה לרעיונות פמיניסטיים וליברליים. בתקופה זו היא עשתה כרצונה. היא גנבה גלולות וקוקאין מהקליניקה של אביה ועשתה בכספו ככל העולה על רוחה. לאחר סיום לימודיה, היא נרשמה ללימודי רפואה בפראג, אך נטשה אותם לאחר שני סמסטרים בלבד.
נישואין ראשונים
בגיל 20 התאהבה יסנסקה בארנסט פולק, אינטלקטואל יהודי שהיה מבוגר ממנה ב-10 שנים. הוא התפרנס למחייתו כמתרגם בבנק, אך את עיקר זמנו השקיע בישיבה בבתי הקפה של פראג עם אנשי רוח, עמם שוחח על אמנות, ספרות ופוליטיקה. יסנסקה הצטרפה לבילויים בבתי הקפה, שם הציג בפניה ארנסט את חבריו, ביניהם פרנץ קפקא, מקס ברוד ופרנץ ורפל.
שנים רבות מאוחר יותר, העידה בתה יאנה צ'רנה, כי בראשית היכרותם, טרם נישואיהם, הרתה אמה לארנסט פולק אך בעקבות החלטתה שלא לשמור על הריונה, היא ביצעה הפלה. לאחר שנודע לאביה, כי בתו מתעתדת להינשא ליהודי, ולאחר שלא הצליח לשכנעה לעזוב אותו, הוא אשפז אותה בבית חולים לחולי נפש, שם שהתה מחודש יוני 1917 עד חודש מרץ 1918. לאחר שחרורה מבית החולים, היא נישאה לפולק. כתוצאה מהנישואין הללו, ניתק אביה של יסנסקה את קשריו עימה ואת תמיכתו הכספית בה.
החיים בווינה
מיד לאחר הנישואין, עבר הזוג להתגורר בווינה. החיים בעיר הזרה, ללא אנשים מוכרים וחוסר שליטתה של מילנה בשפה הגרמנית הקשו על הסתגלותה למקום החדש. אך המשבר העיקרי שפקד את מילנה, היה בעת שגילתה, כי זמן קצר לאחר המעבר לווינה, החל בעלה להתרועע עם נשים אחרות. בנוסף לקשיים הללו, סבלו מילנה ופולק גם מקשיי פרנסה, שנבעו מהמשבר הכלכלי העמוק שפקד את אוסטריה בעקבות התפוררותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. משכורתו של פולק נשחקה וכיוון שלא היה בה די כדי לכלכל את שניהם, נאלצה מילנה להשלים את הכנסת המשפחה. היא החלה לעבוד כמורה לצ'כית ובמקביל מצאה עבודה נוספת ככתבת לענייני אופנה וינאית עבור עיתון מפראג.
קשריה עם קפקא
לקראת סוף שנת 1919, לכד את תשומת לבה של מילנה, סיפור קצר שהתפרסם - 'Der Heizer' - 'המסיק' - פרי עטו של פרנץ קפקא. במכתב ששלחה לו, היא ביקשה את רשותו לתרגם את הסיפור לשפה הצ'כית. קפקא שלח מכתב תשובה למילנה בו הוא מביע את הסכמתו לבקשתה. באותו מכתב הוא הזכיר גם את המפגש בבית הקפה בפראג, שם ראה אותה לראשונה עם ארנסט פולק: "אני לא זוכר שום דבר מיוחד אודותייך, אבל אני זוכר את הדרך בה הִתְנוֹעעת בין שולחנות בית הקפה". בתחילת שנת 1920 שלחה מילנה לקפקא את הסיפור שתרגמה, שהיה הראשון מבין יצירותיו שתורגמו לשפה זרה. כך החלה להירקם ביניהם פרשת אהבה שהתנהלה ברובה על דפי המכתבים שכתבו האחד לשנייה עד שנת 1923. קפקא העיד כי מכתביה של מילנה "היו הדבר היפה ביותר שקרה בחיי", אם כי בהמשך, מכתבים אלה גרמו לו ייסורים קשים. מילנה האמינה, כי נוכחותה בקרבת קפקא, תוכל לרפא אותו ממחלותיו, והיא נסתה ככל יכולתה לשכנעו לפגוש בה. במהלך ההתכתבות, נפגשו מילנה וקפקא פעמיים בלבד. המפגש הראשון נערך בווינה במשך 4 ימים ומאוחר יותר הם נפגשו יום אחד, בעיר גמינד השוכנת בגבול שבין צ'כיה ואוסטריה.
מתוך הביוגרפיה מילנה שכתבה מרגרט בובר נוימן על מילנה יסנסקה, עולה כי הייתה זו מערכת יחסים מלאת תשוקה, שאת עיקר פרטיה, ניתן ללמוד בעיקר ממכתביו של קפקא למילנה, שכן המכתבים ששלחה מילנה לקפקא, לא נמצאו עד עצם היום הזה.
מכתביו פורסמו בספר "מכתבים אל מילנה", שיצא לאור לראשונה ב-1952, בגרמנית.
ציטוטים ממכתבי קפקא למילנה
"אני רואה אותך בבהירות רבה יותר, את תנועות גופך, ידייך כה מהירות, כה נחושות. זוהי כמעט פגישה, אך כאשר אני מנסה לשאת את עיניי אל פנייך, מה שבוקע אל זרם המכתב...הוא אש, ואינני רואה דבר אלא אש".
'''"האהבה שלי כלפייך היא כאהבתי את כל העולם... צודקת את באמירתך, כי אנחנו ישות אחת וכי אין בה כדי לייסר אותי. נהפוך הוא, משמעותה עבורי היא שמחה... או שהעולם קטן מאוד, או שאנו גדולים מדי כדי למלא אותו באופן מושלם". '''
לאחר מספר חודשים של התכתבות, קפקא ומילנה תכננו להיפגש בווינה. קפקא שהיה חרד מפגישה שכזו, חיפש סיבות שונות לבטל אותה או לדחותה. באחד ממכתביו הוא כתב לה כי פער הגילאים ביניהם גדול מדי, במכתב אחר הוא ציין כי המתח והעצבנות שהוא חש, קשים מנשוא עבורו.
'''"הייתי מאורס פעמיים (3 פעמים אם תרצי, כי פעמיים הייתי מאורס לאותה אשה), זו הסיבה שנפרדתי 3 פעמים מנישואין...יחסי עם האשה הראשונה הסתיימו לחלוטין...עם השנייה אין סיכוי לנישואין..." "נישואין, הקמת משפחה, קבלת הילדים שיגיעו, התמיכה בהם בעולם לא בטוח, הדרכתם במקצת... אני בטוח שרק אדם משכמו ומעלה, יכול להצליח לבצע זאת".'''
בסופו של דבר, השלים קפקא עם רעיון הפגישה:
לאחר הפגישה בווינה, מילנה וקפקא המשיכו להתכתב והעלו במכתביהם את החששות מפני עתיד משותף. הטון הלוהט שאפיין את המכתבים הראשונים, החל להשתנות בהדרגה וקיבל מפנה עם ההחמרה במחלתו של קפקא ועם ההפנמה של שניהם, כי אין די באהבתם כדי לגרום להם לחיות יחדיו. באחד ממכתביו של קפקא שנשלחו בשנת 1921, הוא תיאר חלום שחלם אודות מילנה, המשקף את החרדות מפני האש שמכלה אותו.
"אתמול בלילה חלמתי עלייך. את פרטי האירוע אינני זוכר במדויק, כל מה שידוע לי הוא שהתמזגנו זה בזו. אני הייתי את, את היית אני. בסופו של דבר עלית באש. ביודעי כי הדרך היעילה ביותר לכיבוי אש היא באמצעות בגדים, נטלתי מעיל ישן וחבטתי בך. אבל שוב החלו שינויי הצורה ואלה הרחיקו לכת כל כך עד שכבר לא היית שם, ובמקום, היה זה אני שעלה באש והיה זה אני שעדיין חבט את מעילו בלהבות. אבל החבטות לא הועילו, דבר שרק אישש את הפחד הישן שלי שפעילות מעין זו אינה יעילה כלל ללוחמה באש. בינתיים הגיעו מכבי האש ובאיזשהו אופן ניצלת. אבל היית שונה מדמותך הקודמת, היית דמות רפאים מצוירת בגיר לבן אל מול החשכה ואז נפלת בזרועותיי חסרת חיים, או אולי התעלפת מאושר על כי ניצלת. אבל גם כאן מעורבת אי בהירות שקשורה בשינויי הצורה, אולי היה זה אני שנפל לזרועותיו של מישהו".
מילנה כתבה לקפקא, כי אין בכוחה לעזוב את בעלה. על כך השיב קפקא:
"זה היה מרומז כמעט בכל מכתבייך... זה היה בתוך עינייך"
"לעולם לא נוכל לחיות יחדיו באותה דירה, גוף לצד גוף, ליד אותו שולחן. לעולם לא. אפילו לא באותה עיר".
מילנה הציעה לקפקא להיפגש פעם נוספת, אך לא היה בכוחו לשאת יותר את הייסורים שנגרמו לו כתוצאה מהקשר.
"אי אפשר לעמוד בפני קולך החזק. קולך דורש ממני שתיקה...המכתבים הללו הם לא יותר מאשר ייסורים שנוצרו מייסורים חשוכי מרפא..."
היה זה קפקא שסיים למעשה את הקשר עם מילנה. במכתבו האחרון באותה תקופה, הוא ביקש ממנה לחדול מכתיבת מכתבים ומשלוחם אליו:
"אל תכתבי והימנעי מפגישה עימי. רק מלאי את בקשתי בשתיקה. זו הדרך היחידה עבורי להמשיך להתקיים באופן כלשהו..."
בשנת 1922, הפקיד קפקא את כל יומניו בידי מילנה ושנה לפני מותו הוא שלח לה מכתב נוסף בו דיווח לה במרומז על הכרותו עם דורה דיאמנט – האשה שהייתה עמו וסעדה אותו בחוליו עד לרגעיו האחרונים.
לאחר שקפקא נפטר משחפת בגרון בשנת 1924, פרסמה מילנה בשבועון 'נרודני ליסטי', הספד שכתבה:
חזרה לפראג
רק לאחר מותו של קפקא, אזרה מילנה כוחות והתגרשה מבעלה. היא עזבה את וינה וחזרה להתגורר בעיר הולדתה. בפראג החלה מילנה לבסס את הקריירה שלה כעיתונאית, כעורכת וכמתרגמת. היא כתבה עבור מספר עיתונים ומגאזינים וערכה ותרגמה ספרי ילדים. כמו כן היא תרגמה שני סיפורים קצרים שכתב קפקא, טקסטים של הרמן ברוך, פרנץ וורפל, אפטון סינקלר ואחרים. חלק מהמאמרים שכתבה באותה תקופה, התפרסמו בשני אוספים נפרדים על ידי בית ההוצאה לאור 'טופיק' בפראג.
בשנת 1927, נישאה מילנה לארכיטקט ירומיר קרייצר (Jaromír Krejcar), מהפכן צ'כי ושנה לאחר מכן נולדה בתם יאנה. נישואין אלה הסתיימו בשנת 1934, כאשר נתנה את הסכמתה לגירושין ואפשרה לבעלה לשאת אשה לטבית אותה פגש בביקור שערך בברית המועצות.
בשנת 1930, החלה מילנה לאמץ את הרעיונות הקומוניסטיים שרווחו באותה תקופה בקרב רבים מהאינטלקטואלים הצ'כים. היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית וכתבה מאמרים ל'סביט פראצה' - כתב העת של המפלגה. בשנת 1936, נטשה מילנה את המפלגה הקומוניסטית בעקבות הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו. בין השנים 1938–1939, ערכה מילנה את המגזין היוקרתי לענייני פוליטה ותרבות 'פריטומנוסט' שנוסד ויצא לאור על ידי הפרשן הפוליטי הדמוקרט פרדיננד פרוטקה. במגזין זה היא כתבה מאמרים על עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, על האנשלוס - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי ועל ההשלכות שעלולות להשפיע על צ'כוסלובקיה כתוצאה מהמהלכים הללו.
פעילותה בתנועת ההתנגדות הצ'כית
בספטמבר 1938, נחתם הסכם מינכן על ידי מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה. הסכם זה העניק להיטלר את הלגיטימציה לספח את חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה, שהיה מיושב ברובו על ידי תושבים ממוצא אתני גרמני, לבעלות הרייך הגרמני, בתנאי שלא יפתח במלחמה באירופה. בעקבות הסיפוח, הגיעו לפראג פליטים רבים, שרובם היו יהודים. חצי שנה לאחר סיפוח חבל הסודטים הפר היטלר את הסכם מינכן וכבש את בוהמיה ומוראביה.
מילנה וזדטביץ החליטו לנצל את נתיב הבריחה לצרכיהם. דירתה של מילנה ברחוב קורמסקה מספר 6, החלה לשמש כמקום מסתור עבור הפליטים, עד שנמצאה ההזדמנות הנאותה להעבירם בבטחה אל מעבר לגבול. בזמן שהותם במקום, דאגה מילנה לכל מחסורם וסיפקה להם מסמכים מזויפים שישמשו אותם בהמשך דרכם. כשהעיתוי לעזיבה, היה בטוח, נטל זדקביץ את מכוניתו הדו-מושבית והסיע בה את הפליטים לגבול. בין האנשים שנצלו הודות לתושייתם של יסנסקה וזדקביץ, היה העיתונאי הקומוניסטי היהודי, אויגן קלינגר שהצליח לאחר חצייתו את הגבול, להגיע ללונדון ולשרוד שם את המלחמה. עוד בהיותו בפראג, ניסה קלינגר לשכנע את יסנסקה להימלט מארצה, אך היא סרבה בכל תוקף מתוך אמונה שהסכנה בה היא נמצאת קטנה לאין ערוך מהסכנה המרחפת מעל ראשם של ידידיה היהודים. התעקשותה של מילנה להמשיך בפעולות ההצלה, הייתה בסופו של דבר בעוכריה.
6 חודשים לאחר כיבוש השטחים הצ'כיים, ב-1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה וגרמניה פלשה לפולין. כתוצאה מכך, נחסמו כל דרכי המילוט ולא ניתן היה להבריח פליטים נוספים לפולין.
אחריתה בראוונסבריק
חודש לאחר כיבוש פולין, ב-11 בנובמבר 1939, הוזמנו מילנה וזדביץ לארוחת צהריים בביתם של משפחת מאייר. מילנה לא הופיעה לארוחה זו. באותו יום היא נלקחה מביתה על ידי הגסטפו ולאחר ששהתה בבתי סוהר שונים, היא נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
הגסטפו מצא בביתה של מילנה 3 מכתבים שכתב לה זדביץ, בהם הוא הזכיר את כוונתו להגר לאנגליה. מכתבים אלה הובילו למאסרו ב-27 במרץ 1940. לפי עדותו של זדביץ, הגסטאפו לא ידע כלל על פעילותם המשותפת שלו ושל מילנה בהברחת פליטים מעבר לגבול, לפיכך הוא נחקר בעיקר אודות מילנה. במהלך חקירותיו, הצליח זדביץ לזייף מחלת נפש ושוחרר מכלאו ללא משפט לאחר 15 חודשים.
תנאי החיים ששררו בראוונסבריק היו קשים מנשוא. הצפיפות הרבה, המזון המצומצם והעבודות הקשות שהוטלו על האסירות, גרמו להתפרצות של מגפות ולמותן של אלפי אסירות. התנאים הללו הובילו להידרדרות במצב בריאותה של מילנה והיא נפטרה בשנת 1944, שלושה שבועות לפני פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשנת 1963 קיימה מרגרט בובר נוימן את הבטחתה, וספרה "Kafkas Freundin Milena" ("ידידתו של קפקא, מילנה"), יצא לאור ותורגם לשפות רבות, בהן עברית.
עבודותיה
אסופת כתבים ומאמרים של מילנה יסנסקה שהתפרסמו בחייה
אסופת כתבים, מאמרים, והתכתבויות של מילנה שפורסמו אחרי מותה
בוז'ולה נובו
בוז'ולה נובו (בצרפתית: Beaujolais nouveau) הוא יין אדום מענבי גאמיי שמיוצר באזור בוז'ולה, חלק מאזור היין של בורגון בצרפת. זהו היין הצרפתי הצעיר הפופולרי ביותר, הוא מותסס רק שבועות ספורים לפני שהוא נמכר ביום חמישי השלישי של חודש נובמבר. "יום בוז'ולה נובו" זוכה לפרסום רב, כשמתקיימת תחרות להשיג את הבקבוקים הראשונים בשווקים השונים ברחבי תבל.
סגנון
בוז'ולה נובו הוא יין סגול-ורוד קליל במיוחד, אפילו לפי אמות המידה של אזור בוז'ולה. בגלל שיטת ייצורו הוא דל בטאנין, וטעמו הוא פירותי אסטר כשל בננה, תאנה וסוכריות גומי. היין מומלץ לשתייה מקורר מעט בטמפרטורה של 13 מעלות.
בוז'ולה נובו נועד לשתייה מיידית ובאופן כללי אין לשמור אותו מעל שנה. מבקרי יין רבים מציינים את הבוז'ולה נובו כפשוט או בוסרי. מבקרת היין האמריקאית קארן מקניל השוותה את שתיית הבוז'ולה נובו לאכילת עוגיות שוקו-צ'יפס.
היסטוריה
כמה מחברי האיגוד הבין-מקצועי של יין בוז'ולה, והבולט שבהם הנגוסיאן (סוחר יין) ז'ורז' דיבף, הבחינו בפוטנציאל השיווק של הבוז'ולה נובו. לא רק שזו הייתה הדרך למכור כמות גדולה של יין רגיל ברווח טוב, אלא שמכירת היין בתוך שבועות ספורים מזמן הבציר הייתה מצוינת לתזרים המזומנים. מכאן נולד הרעיון שבפריז ישיקו את הבקבוקים הראשונים של הבציר החדש. המעשה יצר סיקור תקשורתי נרחב, ובשנות השבעים נהפך לאירוע לאומי. אירוע ההשקה התפשט לארצות השכנות באירופה בשנות השמונים, אחר-כך הגיע לצפון אמריקה ובשנות התשעים הגיע לאסיה. ב-1985, שונה התאריך ליום חמישי השלישי בכל חודש נובמבר על-מנת לנצל את היתרונות של השיווק בסוף-השבוע שאחרי-כן.
"יום הבוז'ולה" מלווה באירועים ציבוריים ובפרסום נרחב. הסיסמה המסורתית, אפילו בארצות דוברות אנגלית, הייתה “Le Beaujolais nouveau est arrivé!” (מילולית: "הבוז'ולה החדש הגיע !"), אולם ב-2005 שונתה הסיסמה ל "It's Beaujolais Nouveau Time!" (זה הזמן של בוז'ולה נובו !). בארצות הברית קידמו אותו כמשקה לחג ההודיה, שמגיע שבוע אחרי שהיין מופץ.
דיבף נותר היצרן הגדול ביותר של בוז'ולה נובו, שלא כמו תוויות "הפרחים" שמאפיינות את יינותיו האחרים, הנובו שלו מציג תרשים אבסטרקטי צבעוני שמשתנה מדי שנה. דובף מייצר עניבות משי שמלווים את הציור האבסטרקטי של התווית, ומפיץ אותם באמצעות הסיטונאים והמפיצים המובחרים שלו.
יינות דומים
ההצלחה המסחרית של בוז'ולה נובו הובילה לייצורם של יינות צעירים המתאימים לשתייה מיידית בחלקים אחרים של צרפת, כגון האפלאסיון גאיאק ליד טולוז. יינות אלה מופצים בדרך-כלל ביום חמישי השלישי בחודש נובמבר, בדיוק כמו מקביליהם בבוז'ולה. פרקטיקה זו התפשטה לארצות יצרניות יין אחרות כמו "וינו נובלו" באיטליה (Vino Novello), "וינו נואבו" בספרד ("vino nuevo") ו"נובו ויין" בארצות הברית (nouveau wine).
בצ'כיה ידוע מאוד יום סנט מרטין. היין הצעיר הזה נפתח באופן מסורתי ב-11 בנובמבר בשעה 11.00 בבוקר. הוא נעשה רק מזני ענבים מסוימים (Müller Thurgau, Saint Laurent, Blue Portugal וכולי) ויכול להיות אדום, לבן או רוזה.
בארצות הברית היו מספר יצרנים של יינות בסגנון נובו, שמשתמשים בענבים שונים, בהם גאמיי, זינפנדל ואפילו ריזלינג. כרמי ברינג'ר היה היצרן הגדול ביותר של יינות נובו מקליפורניה, ושיווק גם בקבוקים של שלושה ליטרים; הוא הפסיק את ייצור הנובו בראשית שנות האלפיים. ברחבי ארצות הברית, יקבים מקומיים ואזוריים רבים מפיצים יינות נובו סמוך ליום חמישי השלישי בנובמבר על-מנת לקחת חלק בחגיגות הנובו.
יינות דומים בישראל
יקב משק אופיר (יקב יפתחאל מאלון הגליל) מייצר יין צעיר. היין משווק מספר שבועות לאחר הבציר, ועשוי מענבי סנג'ובזה. היין מאופיין בחמיצות מרעננת ובאף תות שדה שמאפיין היטב את הזן. היין מיועד לצריכה מיידית משחרורו. ביקב חוגגים את חגיגות הבוז'ולה כל שנה באירוע לכל המשפחה.
הינה ג'ילאני
הינה ג'ילני (באורדו: حنا جیلانی) (נולדה ב-1953) היא עורכת דין בבית המשפט העליון של פקיסטן ופעילה למען זכויות אדם מלאהור שבפנג'ב, בפקיסטן.
קריירה
ג'ילני החלה לעבוד כעורכת דין בשנת 1979, כאשר פקיסטן הייתה תחת משטר צבאי.
ג'ילני זכתה להכרה בינלאומית בשל מומחיותה בחקירות בנושאי זכויות אדם. בפברואר 1980, עם אחותה עאסמה ג'האנגיר היא ייסדה את משרד עורכות הדין הראשון לסיוע משפטי בפקיסטן, AGHS Legal Aid Cell (ALAC) בלאהור. בתחילה פעילות המשרד הוגבלה למתן סיוע משפטי לנשים, אך בהדרגה הפעילות התרחבה גם לתחומי העלאת מודעות משפטית, חינוך, הגנה מפני ניצול, מחקר משפטי, ייעוץ, ומתן סיוע משפטי. ג'ילני היא גם אחד ממייסדי הוועדה לזכויות אדם של פקיסטן ואחת המייסדות של פורום פעולת נשים (WAF) (קבוצה שקמה ב-1980 כדי להתנגד לחקיקה מפלה נגד נשים) והיא גם ייסדה את מרכז הסיוע המשפטי הראשון בפקיסטן ב-1986. בנוסף למתן שירותי פרו בונו לסיוע משפטי, היא גם סייעה בהקמת מקלט לנשים שנמלטו מאלימות והתעללות, בשם "דסטאק" ב-1991. בנוסף לניהול המקלט, עמותת דסטאק גם מארגנת סדנאות להעלאת מודעות לזכויות אדם והגנה על נשים.
כעורכת דין ופעילה חברתית אזרחית בתנועה למען השלום, זכויות האדם וזכויות הנשים בפקיסטן בשלושת העשורים האחרונים, ג'ילני מתמחה בליטיגציית זכויות האדם, במיוחד במקרים הקשורים לזכויות האדם של נשים, ילדים, מיעוטים, ניצול ילדים בתעסוקה ועבודה בכפייה, אסירים פוליטיים וסוגיות דומות אחרות. היא ניהלה מספר תיקים אשר הפכו לציוני דרך בהגדרת הסטנדרטים לזכויות אדם בפקיסטן. המאבק שלה למען זכויות של ילדים, במיוחד הגנה על ילדים המועסקים בעבודה מסוכנת, הוביל לחקיקתו של חוק המסדיר את העסקתם של ילדים ב-1991.
ג'ילני גם מקושרת למועצת האו"ם לזכויות האדם, מרכז קרטר, ועצרת הנשים באו"ם. משנת 2000 ועד 2008, היא הייתה הנציגה המיוחדת מטעם המזכיר הכללי של האו"ם בנושא מגיני זכויות אדם. בשנת 2006, היא מונתה לוועדת חקירה בינלאומית של האו"ם לאיסוף מידע על דארפור, שבסודאן. היא גם חברה במועצת המשפטנים בנושא טרור, לוחמה בטרור וזכויות אדם. ב-2009, היא מונתה לוועדת גולדסטון לחקר פעולות ישראל בעזה. היא תומכת של היוזמה להגנה משפטית בתקשורת.
בשנת 2000, אמנסטי אינטרנשיונל העניק לג'ילני את פרס ג'ינטה סייגן בהכרה על עבודתה למען זכויות נשים בפקיסטן. ב-2008 היא קיבלה את פרס העורך להישג יוצא דופן של The Lawyer.
ב-11 ביולי 2013, היא הצטרפה לארגון "The Elders", קבוצה של מדינאים, פעילי שלום ופעילי זכויות אדם, אשר נאספה יחדיו על ידי נלסון מנדלה. היא מונתה כחברת מועצת המנהלים של השירות הבינלאומי לזכויות האדם בחודש מאי 2013. ב-2017, היא שמשה כיו"ר-שותפה (לצד טריה הלונן) של ארגון הבריאות העולמי/משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, קבוצת עבודה בנושאי בריאות וזכויות אדם של נשים, ילדים ומתבגרים.
נאומים והרצאות
ב-17 בספטמבר 2009, ג'ילני העבירה את הרצאת האל ווטן לשנת 2009 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס. ב-25 בנובמבר, היא הוזמנה לשמש כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מקגיל, במרכז מקגיל לזכויות אדם ופלורליזם משפטי, בנושא "The Promise of International Law for Civilian Victims of War: The Goldstone Report" (הבטחת החוק הבינלאומי לקורבנות אזרחיים של מלחמה: דו"ח גולדסטון"). ב-27 בנובמבר 2009 ג'ילני הוזמנה להרצות בפורום הליפקס הבינלאומי לביטחון, בקנדה, בנושא "Law vs. Power: Who Rules? Who Makes the Rules?" ("חוק נגד כוח: מי שולט? מי קובע את החוקים?").
ב-2014, ג'ילני הייתה הדוברת המרכזית באירוע הפתיחה של הכנס "חזון חדש לפקיסטן: הכלכלה הפוליטית של שינוי חברתי".
איומים
בתגובה לעבודתן למען נשים, ג'ילני וג'האנגיר נעצרו, קיבלו איומי מוות, וספגו תעמולה עוינת בתקשורת, הפחדות, והתקפות וניסיונות רצח, וכך גם משפחותיהן. ב-1999, אחרי שניהלה את התיק המשפטי של סאמיה סרוואר, אישה צעירה שרצתה להתגרש מבעלה המתעלל, ג'ילני וג'האנגיר, שוב ספגו גם איומים על חייהן. אמה של סאמיה הגיעה עם גבר חמוש למשרד שלה, באמתלה שהיא מבקשת להתפייס עם בתה. היורה הרג את סאמיה, וגם ירה לעבר ג'ילני, אך היא הצליחה להימלט. בפעם אחרת, גברים חמושים נכנסו לביתה ואיימו על בני משפחתה. היא עצמה לא הייתה בבית. הלחץ עליה להגר בשל האיומים המופעלים עליה גבר, אך היא סירבה, וממשיכה לחיות ולעבוד בלאהור.