cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה של ונציה
המאות ה-17 וה-18: שקיעה
באביב 1796 התקיפו חיילות נפוליאון בונפרטה את פיימונטה ובמשך כחצי שנה כבשו את כל האזורים בצפון איטליה שהיו נחלתה של ונציה. ונציה וג'נובה לא הצטרפו לברית הערים האיטלקיות שהתנגדה לנפוליאון, ושתי הערים נותרו נייטרליות. ב-15 באפריל 1797 הודיע נפולאון על אולטימטום לפיו על ונציה להיכנע. ונציה סירבה מבלי לדעת שקיים נספח סודי להסכם לובן, אשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, בו הבטיח נפוליאון שוונציה והשטחים שבשליטתה בדלמטיה ואיסטריה יועברו לשליטת אוסטריה. ב-25 באפריל 1797 נחת הצי הצרפתי בחופי הלידו. הוונציאנים תקפו בתותחיהם את הצי, ואף הטביעו את אחת הספינות, אולם הצי הוונציאני אשר כלל באותה עת 4 ספינות מלחמה ו-7 ספינות משמר לא יכול היה לעמוד בפני הצי הצרפתי. ב-12 במאי הודיע הדוג'ה לודוויקו מאנין על כניעה, ועזב את ארמון הדוג'ה יומיים לאחר מכן. ב-16 במאי 1797 נכנסו החיילים הצרפתיים לכיכר סן מרקו, והסכם הכניעה נחתם, במסגרתו איבדה ונציה את עצמאותה, הסכימה לשלטון צרפת והפכה לחלק מממלכת לומברדיה-ונציה שהייתה בשלטון אוסטרי.
מבנה השלטון
עד 1172 פעל הדוג'ה כשליט אוטוקרטי. כישלונו הצבאי של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני הוביל לרציחתו בידי המון העם הזועם ולרפורמה חוקתית. בשנת 1297 הוביל הדוג'ה פייטרו גראדניגו רפורמה נוספת, שנועדה להפוך את השלטון מעממי לאריסטוקרטי.
אספת האזרחים (Concio) הייתה גוף בו נכללו כל אזרחי הרפובליקה ומתוכו נבחר הדוג'ה בין השנים 742 ל-1423. החל מ-1179 בחרו נציגים מתוך האספה ארבעים חברים אחרים כאלקטורים שיבחרו את הדוג'ה.
המועצה הגדולה (Maggior Consiglio) הייתה הגוף השלטוני הרחב ביותר. היא כללה 480 חברים מבתי האב החשובים של הרפובליקה ("משפחות הריאלטו", על שם האזור במרכז העיר בו היו ממוקמים ארמונותיהם). למועצה לא היו סמכויות עצמאיות, אך כל החלטה של הדוג'ה הייתה חייבת לקבל את הסכמת חבריה. משנת 1297 הפכה החברות במועצה פריווילגיה שהוענקה כתואר אצולה שעבר בירושה, כלומר שלמועצה יכולים להיבחר רק צאצאים של מי שכיהנו בה בעבר. בכך נוצרה מערכת שושלתית והתבססה אליטה שלטונית שהגבילה מאוד את הכניסה למוסדות ההשפעה. על מנת לרענן את שורות חברי המועצה הוגרלו ביום סנטה ברברה (17 בדצמבר) של שנת 1319 באקראי שלושים צעירים בני עשרים ומעלה לחברות במועצה. אולם מאז נותר זה מועדון סגור. בשנת 1646 נפתחה למשפחות סוחרים עשירות אפשרות לרכוש תואר אצולה עבור מאה אלף דוקט.
המועצה הקטנה (Minor Consiglio) או מועצת ששת היועצים לדוכס (sei consiglieri ducali) נוסדה ב-1175 וכללה שישה יועצים, אחד מכל רובע של ונציה. אורך הכהונה במועצה היה שמונה חודשים, היא יכלה להתחדש פעמיים או שלוש ולא ניתן היה לבחור נציג שכיהן כבר, אלא לאחר תקופת צינון של שנתיים. הדוג'ה יכול היה להתייעץ עם חברי המועצה, אך רק בנוכחותם של ארבעה חברים לפחות. החבר הבכיר ביותר במועצה (הקונסיליירי) כיהן כסגן הדוג'ה ומילא את מקומו בהיעדרו או נבצרותו.
הארבעים (Quarantia), "מועצת הארבעים" (Consiglio dei Quaranta) או "בית המשפט העליון של הארבעים" (Supremo Tribunale della Quarantia) היה מוסד שנוצר ב-1179 כאספה של ארבעים אלקטורים (בוחרים) שנועדו לבחירת הדוג'ה. הם-עצמם נבחרו על ידי נציגי אספת האזרחים. לאחר שביצעו את משימתם ובחרו בדוג'ה, נותרו הארבעים כרשות שופטת, ובפרט כבית משפט עליון. נוסף על כך כיהנו הארבעים כרשות מחוקקת, בסמכות שהואצלה עליהם על ידי המועצה הגדולה (שהארבעים היו גם חבריה מתוקף תפקידם). לאחר הרפורמה של 1297 נוסף למועצה תפקיד של אישור מינויים למועצה הגדולה אך סמכויות החקיקה שלה הועברו לסנאט. ב-1380, עם יצירת מועצות הזקנים (מועצות החכמים), ניטלו ממנה גם רוב סמכויות השיפוט. עם זאת, הארבעים נותרו אחראים על המטבעה, על הכנה ובקרה כלכלית על תוכניות ממשלתיות (שהוצעו או אושרו על ידי המועצה הגדולה) וכיהנו כרמה הגבוה ביותר בהיררכיה של בתי המשפט. כל חבר נבחר לשנה מבין חברי המועצה הגדולה והיה יכול להיבחר לשנה נוספת. במקרה של היעדרות או נבצרות יכלו חברי המועצה למנות ממלא מקום, כך שמספר החברים עמד על ארבעים בכל עת. מועצת הארבעים הייתה יכולה להציע הענקת תוארי אצולה ונציאניים לאזרחים או לזרים.
מועצת העשרה (Consiglio dei Dieci) או "העשרה" (Dei Dieci) נוסדה ב-1310, כתגובה למרד נגד הדוג'ה פייטרו גראדניגו. לאחר הכשלת המרד כינסה המועצה לידיה סמכויות חירום שהיו אמורות להיות זמניות, אך היוותה מאז למעשה את הגוף המנהל של הרפובליקה. המועצה הורכבה מעשרה חברים שנבחרו לתקופה של שנה על ידי חברי המועצה הגדולה. למעשה כללה המועצה 20 חברים, יחד עם הדוג'ה וחברי הסניוריה. בהחלטות מסוימות ניתן היה לזמן סנטורים נוספים (שיצרו את ה-zonta), אך היה זה צעד חריג, בפרט לאחר 1583. נאסר על בחירה מחודשת של חבר מכהן לכהונה נוספת, כן נאסר שיהיו במועצה שני חברים מאותה משפחה. מבין החברים נבחרו שלושה שכיהנו כיושבי-ראש (Capi). שלישיית יושבי הראש נבחרה לכהונה של חודש, במסגרתה הייתה נתונה במעצר בית בארמון הדוג'ה, על מנת למנוע שחיתות, שוחד ולחצים אחרים. מטרתה המוצהרת של המועצה עם כינונה הייתה שמירה על ביטחון המדינה והסדר הציבורי ובפרט שמירה על השלטון מפני מרידות, הפיכות ושחיתות. מנעד עיסוקיה, שלא היה מוגבל, התרחב כך שעד 1457 עסקה המועצה למעשה בכל עניין שלטוני ברפובליקה. בפרט עסקה המועצה בכל ענייניה הצבאיים של הרפובליקה, בנושאי מודיעין ואכיפת חוק. במאה ה-16 נקשרה ל"עשרה" הילה של ראשי רשת ריגול פנימי וחיצוני ענפה. ב-1539 ייסדה המועצה מוסד לחקירות ומשפט (inquisitore) שכלל שלושה חברי מועצה שהיו ממונים על חקירה, משפט והענשה של חשודים בבגידה במדינה או איום על ביטחונה. סמכותם של שלושת החברים לעניין זה הייתה כמעט בלתי מוגבלת. מן המאה ה-17 ואילך, בד בבד עם שקיעתה של ונציה, התרופפה גם שליטתה של מועצת העשרה והיא החלה להיות נגועה בעצמה בשחיתות ונפוטיזם.
הסנאט (Senato) או, באופן רשמי מועצת המוזמנים (Consiglio dei Pregadi) היה הרשות המחוקקת הראשית של הרפובליקה. הסנאט כלל שישים חברים שנבחרו על ידי המועצה הגדולה על מנת לדון בנושאי מסחר, מיסוי, יחסי חוץ וביטחון. במאה ה-15 נוספו לדיונים מסוימים עד שישים חברים נוספים (zonta) ולישיבות הסנאט המורחבות יכלו להצטרף גם "הארבעים". שגרירים ומפקדי צבא בכירים היו סנטורים כפועל יוצא של משרתם (ex officio) מיום מינויים ועד שנה לאחר סיומה. הקוורום (מספר המשתתפים המינימלי להצבעה כשרה) היה 70 סנטורים. תקופת הכהונה הבסיסית של סנטור הייתה שנה אחת, אך ניתן היה לשוב ולהיבחר ובאופן טיפוסי כיהנו הסנטורים זמן רב בתפקידם, כך שהיוו את הגוף היציב וביותר ובעל הניסיון העשיר ביותר בין גופי מערכת השלטון.
מועצות החכמים (הזקנים) היו גופי ייעוץ שחבריהם נבחרו לכהונה של שישה חודשים מבין חברי הסנאט ולא יכלו להיבחר שנית אלא לאחר תקופת צינון. תקופות הכהונה החלו בראשית כל רבעון (אוקטובר, ינואר, אפריל ויולי), כך שהייתה חפיפה בין תקופות הכהונה של החברים. המועצות נוצרו ב-1380 על מנת לייעץ, לפקח, לבקר ולהכווין את גופי הממשל האחרים.
הסניוריה (Serenissima Signoria) שנקראה עד 1423 בשם "הקומונה" (Commune Veneciarum) הייתה הגוף הממשלי העליון של הרפובליקה והורכבה מן האישים הבאים: הדוג'ה, המועצה הקטנה ושלושת ראשי מועצת הארבעים. הסניוריה הייתה הגוף המנהל הראשי של הרפובליקה, ויכלה לפעול גם ללא הדוג'ה עצמו. ההצהרה במותו של דוג'ה הייתה "זהו מותו של הדוג'ה, אבל לא של הסניוריה" (se l'è morto el Doge, non l'è morta la Signoria).
הגוף המלא או הקולגיו (Pien Collegio) היה הרשות המבצעת של הרפובליקה וכלל את חברי הסניוריה ונציגים מכל אחד מגופי מועצות החכמים. הגוף התכנס מדי יום בראשות הדוג'ה או סגנו (בהיעדרו). סדר היום שלו נקבע על ידי חכמי המועצה. בפני הגוף הובאו דיווחים בשלל נושאים, הוא קיבל משלחות שונות והכין הצעות לדיון בסנאט (או, בנושאים רגישים של ביטחון המדינה, לדיון על ידי העשרה).
נציב סן-מרקו (Procuratore di San Marco) היה המינוי-לכל-החיים השני בחשיבותו אחרי הדוג'ה ואות הכבוד הגבוה ביותר שהעניקה הנהגת העיר לאחד מאזרחיה. לרוב היה מדובר באדם יחיד שמונה על ידי הדוג'ה, אך בין השנים 1231 ל-1442 מילאה את המשרה מועצה של תשעה, שמונו על ידי המועצה הגודלה. גרעין התפקיד היה ניהולה של בזיליקת סן מרקו, אולם החל מ-1269 כלל התפקיד גם הגנה על יתומים וחולי נפש והוצאה לפועל של צוואות. ארמון הנציבות (ששימש הן למשרדים והן לדירות שרד) הוא אחד מהמבנים המקיפים את כיכר סן מרקו.
באופן כללי, מן המאה ה-15 ואילך, המועצה הגדולה, המועצה הקטנה, הסנאט ומועצת הארבעים נקראו יחדיו ה-Commune Veneciarum, מונח שהתייחס לממשל הוונציאני כולו.
הערות שוליים
עד 1490 עלתה אוכלוסיית ונציה ל-180,000 נפש.
ב-1094 הסתיימה בניית בזיליקת סן מרקו - הקתדרלה הגדולה של ונציה.
1177 נחתם הסכם השלום של ונציה, שסיים את המלחמה עם פרדריק ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
1207–1220 - מועצת הארבעים
1256–1258 - מלחמה עם ג'נובה על השלטון בעכו
1261 - הקיסר הביזנטיני מיכאל פאלאיולוגוס ה-8 כובש בחזרה את קונסטנטינופול מהאימפריה הלטינית.
1268 - הדוג'ה לורנצו טייפולו הוא הראשון שנבחר בנוהל החדש.
1291 - המועצה הגדולה אוסרת הפעלת כבשני זכוכית בעיר ונציה
1294–1299 - המלחמה השנייה עם ג'נובה
1297 - סגירת המועצה הגדולה
1307–1350 - אומני משי מגיעים לוונציה מלוקה
1308 - מלחמה עם פרארה
1310 - קנוניית בג'מונטה טייפולו-מרקו קואריני מובילה להקמת מועצת העשרה.
1317 - ונציה מתחילה לסחור עם מערב הים התיכון והים הצפוני
1322 - האפיפיור אוסר על ונציה לסחור עם מצרים
1324 - פרויקט הגנת הלגונה והטית מי נהר ברנטה
1324 - הגדלת הארסנאלה
1336–1339 - ברית בין ונציה, פדובה ופירנצה במלחמה נגד ורונה
1348–1349 - המוות השחור
1355 - הוצאה להורג של הדוג'ה מארינו פאליירו
1355 - מועצת העשרה מוקמת כגוף קבוע
1386–1402 - שליטת ונציה מתרחבת לכמה מנכסיה ביוון - קורפו, מפרץ קורינתוס, ארגוס ואתונה.
1396 - ונציה משתלטת מחדש על שקודרה, בדלמטיה (היום באלבניה)
1404–1405 - ונציה משתלטת על ויצ'נצה ועל ורונה (1402???), פדובה (1405).
1412 - מוקם ערוץ ספנות לסחר עם פרובאנס וקטלוניה.
1420 - ונציה משתלטת על פריולי.
1420 - מוגדרים savi di terra ferma
1425–1428 - מלחמה עם מילאנו 1431–1433 - מלחמה עם מילאנו 1436–1441 - מלחמה עם מילאנו
1439 - הטורקים כובשים את סרביה
1444 - הטורקים מביסים את הנוצרים ואת הצי הוונציאני בווארנה
1446 - מלחמה עם מילאנו
1454–1452 - מלחמה עם מילאנו, מסתיימת בהסכם השלום של לודי
1457 - הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי מתפוטר
1470 - הטורקים כובשים את נגרופונטה
1481–1484 - מלחמה עם פרארה, מסתיימת בהסכם השלום של באניולו
1489 - קטרינה קורנרו, מלכת כרתים, נאלצת להעביר את השליטה באי לוונציה
1498–1499 - בנקים בוונציה קורסים
1501 - עם מות הדוג'ה אגוסטינו בארבאריגו, נוסדת אינקוויזיציה בוונציה.
1516 - נוסד הגטו היהודי בוונציה
1517 - הטורקים כובשים את מצרים ואת סוריה
1522 - הטורקים כובשים את רודוס
1571 - התקדמות הטורקים נבלמת בקרב לפנטו.
1571 - קפריסין עוברת לידי הטורקים
1669 - קאנדיה (כיום הרקליון, בירת כרתים) נופלת בידי הטורקים
1797 - נפוליאון בונפרטה כובש את ונציה, נפילת הרפובליקה. -->
היימן ריקובר
היימן ג'ורג' ריקובר (באנגלית: Hyman George Rickover; 27 בינואר 1900 – 8 ביולי 1986) היה אדמירל יהודי אמריקאי, שהמיר את דתו לנצרות ו"אבי הצי הגרעיני" של ארצות הברית. עד יולי 2007 נבנו עבור הצי האמריקני 200 צוללות גרעיניות ו-23 נושאות מטוסים וסיירות גרעיניות, אם כי מרביתן אינן עוד בשירות פעיל ואחרות נמצאות בבנייה. בשל אישיותו המיוחדת, קשריו הפוליטיים, התפקידים אותם מילא ועומק ידיעותיו בהנעה ימית גרעינית, הוא שירת 63 שנים רצופות בשירות פעיל, יותר מכל איש צבא אחר בתולדות ארצות הברית.
מלבד עיטוריו הרבים מעת שירותו הצבאי, זכה גם בעיטורי הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר של ארצות הברית, פעמיים במדליית הזהב של הקונגרס ובמדליית החירות הנשיאותית.
ילדותו
היימן ריקובר נולד למשפחה יהודית ממקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki) שבפולין, אז תחת שלטון רוסיה. מוצא השם "ריקובר" הוא מריקי (Ryki), כפר ואחוזה סמוך לוורשה. כל בני הקהילה היהודית של ריקי, כמו גם יהודי מקוב מזובייצקי, נרצחו או נספו בשואה.
הוריו היו אברהם ריקובר ורחל ריקובר לבית אונגר. שמו המקורי היה חיים גדליה; היימן הוא הצורה הלועזית של השם העברי "חיים".
ב-1905 היגר ריקובר לארצות הברית עם אימו ואחותו, שנמלטו מאימת הפוגרומים שנעשו ביהודים. הם הצטרפו לאביו שהיגר לפניהם כדי להתבסס כלכלית. המשפחה התגוררה תחילה ב-East Side של מנהטן, ושנתיים אחר כך עברה אל לונדייל (Lawndale), פרבר של שיקגו, בו המשיך אביו את עבודתו כחייט. כבר בהיותו בן תשע החל ריקובר לעבוד כדי לסייע למשפחתו, ומאוחר יותר סיפר כי ילדותו הייתה תקופה של "עבודה קשה, משמעת והינזרות מודעת מבילויים".
בעודו חובש את ספסלי בית הספר התיכון ג'ון מרשל (John Marshall) בשיקגו, בו סיים את לימודיו ב-1918 בהצטיינות, עבד ריקובר במשרה מלאה במסירת מברקים בחברת וסטרן יוניון, ותוך כדי עבודתו התוודע אל אדולף ג' סבת (Adolph J. Sabath), חבר הקונגרס האמריקאי. סבת, כמו ריקובר, היה יהודי וגם מהגר (מצ'כיה). הוא המליץ (בהתערבות ידיד משפחה) על מועמדותו של ריקובר ללימודים באקדמיה הימית של ארצות הברית. אף שהיה רק השלישי ברשימת המומלצים ללימודים הנכספים באקדמיה, הצליח האדמירל לעתיד לעבור את בחינת הכניסה ולהתקבל.
ראשית דרכו בצי עד מלחמת העולם השנייה
ריקובר סיים את לימודיו ב-1922 במקום ה-107 מבין 540 בני מחזורו וקיבל דרגת סגן-משנה (ensign). בעודו ממתין להצבתו באנייתו הראשונה הוענקה לו מלגת לימודים לשנה אחת באוניברסיטת שיקגו. עם השלמת לימודיו בהיסטוריה ופסיכולוגיה התייצב במשחתת החדשה "לה ואלט" (USS La Vallette). בתוך זמן קצר הרשים כל כך את מפקד האנייה, עד כי הוא מינה אותו לקצין מכונות אף על פי שלא היו לו הדרגה והוותק הדרושים, והוא נהייה לקצין המכונות הצעיר ביותר בשייטת עוד לפני שחלפה שנה מסיום לימודיו באקדמיה הימית.
לאחר שירות באניית המערכה "נבאדה" (USS Nevada) נשלח ללימודי תואר שני בהנדסת חשמל בבית הספר ללימודי מוסמכים של הצי ובאוניברסיטת קולומביה. בקולומביה פגש את אשתו לעתיד, רות ד' מסטרס (Ruth D. Masters), נוצרייה ובוגרת החוג למשפט בינלאומי. הם נישאו ב-1931, עם שובה מלימודי הדוקטורט שלה בסורבון שבפריז. זמן קצר לאחר נישואיהם כתב ריקובר להוריו על החלטתו להפוך לנוצרי אפיסקופלי, וכזה נותר עד יומו האחרון.
ריקובר, שהעדיף את החיים בכלי שיט קטן וידע כי קצינים צעירים בצי הצוללות מתקדמים מהר מאחרים בסולם הדרגות, נסע אל מפקדת הצי בוושינגטון והתנדב לשירות בצוללות. בקשתו סורבה בשל גילו - 29. רצה הגורל, ובעודו עוזב את הבניין נתקל במפקדו לשעבר מן ה"נבאדה", אשר סייע לו להשיג את מבוקשו. מ-1929 עד 1933 שירת ריקובר בצוללות USS S-9 ו- USS S-48.
במהלך שנת 1933, כאשר שירת במשרד המפקח על הרכש (Inspector of Naval Material) של הצי בפילדלפיה שבפנסילבניה, תרגם ריקובר את הספר Das Unterseeboot ("הצוללת") של הרמן באואר, האדמירל הגרמני ממלחמת העולם הראשונה. תרגומו של ריקובר הפך לספר הלימוד היסודי בצי הצוללות של ארצות הברית.
ביוני 1937 קיבל ריקובר פיקוד על שולת המוקשים USS Finch. מאוחר באותה שנה הוסמך לקצין הנדסה מומחה של צוללות (Sumbarine Engineering Duty Officer), מקצוע בו שירת כל הקריירה שלו.
על שירותו כראש ענף חשמל במספן אניות (Bureau of Ships) במלחמת העולם השנייה הוענק לו אות לגיון ההצטיינות. במהלך המלחמה, כפי שסופר בכתבה מ-1954, "היימן ריקובר חד-הלשון דרבן את אנשיו עד אפיסת כוחות, חצה קווים אדומים ושיגע קבלנים. הוא הוסיף לקנות לו אויבים, אך עם סיום המלחמה זכה בדרגת קפטן ובמוניטין כאיש "היודע לבצע דברים".
הוועדה לכורים גרעיניים ואנרגיה אטומית
ב-1946 החלו במעבדת קלינטון (כיום Oak Ridge National Laboratory) שבפרויקט מנהטן לפתח תחנת כוח גרעינית. הצי האמריקני החליט לשלוח שמונה אנשים לפרויקט זה, ובהם שלושה אזרחים, קצין בכיר ועוד ארבעה קצינים זוטרים. בהעריכו את הפוטנציאל הגלום באנרגיה גרעינית לצי המלחמתי, הגיש ריקובר את מועמדותו. הוא לא נבחר בתחילה, אך בהתערבות מפקדו מימי המלחמה, אדמירל ארל מילס (Earle Mills), שהתמנה אותה שנה לראש מספן אניות של הצי, נשלח בסופו של דבר לאוק רידג' כסגן מנהל הפרויקט כולו, תפקיד שהעניק לו גישה לכל המתקנים, הפרויקטים והדוחות. בהשפעת הפיזיקאים רוס גאן, פיליפ אייבלסון ואחרים בפרויקט מנהטן נעשה הוא חסיד נלהב של רעיון ההנעה הגרעינית של כלי שיט ובמיוחד של כלי שיט מלחמתיים.
בפברואר 1949 הוצב במחלקת פיתוח כורים בוועדה לאנרגיה אטומית ואחר כך התמנה לראש ענף כורים גרעיניים ימיים במספן אניות של הצי, כפוף ישירות למילס. כפל תפקידים זה אפשר לו לעמוד בראש צוות פיתוח הצוללת הראשונה בעולם בעלת הנעה גרעינית, "נאוטילוס" (USS Nautilus, SSN-571), שהושקה והוכנסה לשירות פעיל ב-1954, ובה בעת לפקח על פיתוח תחנת הכוח הגרעינית האזרחית הראשונה בארצות הברית, בשיפינגפורט שבפנסילבניה.
ההחלטה לבחור בריקובר לעמוד בראש תוכנית הפיתוח של צוללת גרעינית נתקבלה על ידי אדמירל מילס. לדברי לוטננט-גנרל לסלי גרובס, ראש פרויקט מנהטן, חיפש מילס לתפקיד איש בעל נחישות רבה, ואף שידע כי "לא קל להסתדר אתו" וכי "הוא אינו אהוד", ריקובר היה לדעתו האדם שהצי המלחמתי יכול לסמוך עליו, "אין זה משנה אלו מכשולים יעמדו בפניו כל עוד הוא משוכנע ביכולות הגלומות בצוללת גרעינית.".
ריקובר לא אכזב. הדמיון, המרץ, היצירתיות והמומחיות המקצועית שהפגינו ריקובר ואנשיו במהלך אותו חלון זמן הולידו כור גרעיני אמין ביותר, הניתן להתקנה בצוללת שרוחב גופה אינו עולה על 8.5 מטרים. אלה היו ההישגים הטכניים המשמעותיים של ריקובר וצוותו:
ב-1958 הועלה ריקובר לדרגת סגן-אדמירל והוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, הראשונה מן השתיים שיקבל בימי חייו. בשלושים השנים הבאות פיקח ריקובר מקרוב על כלי השיט, הטכנולוגיה וכוח האדם של הצי הגרעיני, תוך שהוא מראיין ואחר כך מקבל או פוסל כל קצין המיועד לשירות בכלי שיט גרעיני. העובדה כי מעולם לא ארעה תאונה גרעינית בצי האמריקני נזקפת לסטנדרטים המחמירים שקבע ולדגש ששם על יושרה אישית. הוא אף קבע לו לעיקרון להשתתף בהפלגת הניסוי של כמעט כל צוללת גרעינית לאחר השלמת בנייתה; בעצם נוכחותו טבע את חותם ישרתו האישית כי כלי השיט מוכן לתלאות האוקיינוסים והבטיח כי המבחנים יתנהלו כיאות.
כאחראי על הכורים הגרעיניים הימיים הקדיש ריקובר תשומת לב רבה יותר לבטיחות הכורים מאשר לאימונים בלוחמת צוללות. יש הסבורים, כי משום שהתמקד רק באופן הפעלת הכור וקיים קשר ישיר עם כל אחד ממפקדי הצוללות הגרעיניות, נפגעו יכולות הלחימה של מפקדי הצוללות הללו. ברם, טענה מעין זו אינה מתיישבת עם הישגיו של כוח הצוללות האמריקני הן בתחום המבצעי הן בתחום הבטיחותי בהשוואה ליריבו מן המלחמה הקרה – כוח הצוללות של הצי הסובייטי.
אויגן, ארכידוכס אוסטריה
אויגן, ארכידוכס אוסטריה (21 במאי 1863 – 30 בדצמבר 1954), היה מפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
אויגן נולד ליד ברנו במוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג. בשנים 1883–1885 למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בוינר נוישטאדט. לאחר מכן הצטרף למטה הכללי והתקדם בהדרגה בדרגות ובתפקידים. ב-1896 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, וב-1900 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 באינסברוק. ב-1901 הפך הקורפוס שבפיקודו בו זמנית גם פיקוד ההגנה בטירול. בשנת 1906 המליץ אויגן על קונרד פון הצנדורף לתפקיד ראש המטה הכללי, ובשנת 1909 מונה אויגן למפקח הצבא ולמפקד הכללי של הכוחות בטירול. בשנת 1911 פרש אויגן מהצבא עקב בעיות בריאות.
בנוסף שימש אויגן בין השנים 1894–1923 גם כראש המסדר הטבטוני בווינה.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר אויגן לשירות פעיל, ובדצמבר 1914 נשלח לפקד על הארמייה החמישית שכללה את כל כוחות הצבא בבלקן, כשלצידו מונה לראש המטה אלפרד קראוס. ב-22 במאי 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ויומיים לאחר מכן הוא התמנה למפקד החזית הדרום-מערבית נגד איטליה. במהלך המתקפה האוסטרו-הונגרית הגדולה ביוני 1916 (קרב אסיאגו) הוא פיקד על הארמיות השלישית וה-11. בתחילה הצליחה המתקפה, אך האיטלקים פתחו במתקפת נגד והוא נאלץ לסגת לקו החזית הקודם.
ב-23 בנובמבר 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. הוא השתתף בקרב קפורטו אך ב-18 בדצמבר 1917 פיטר אותו קרל הראשון, קיסר אוסטריה שהיה המפקד העליון של הצבא.
אחרית ימיו ומותו
לאחר המלחמה התיישב בלוצרן בשווייץ. ב-1934 התיישב בווינה והמשיך בתפקידו כראש המסדר הטבטוני עד שהמסדר פוזר על ידי הנאצים. לאחר האנשלוס התיישב בבית שניתן לו בהתערבות הרמן גרינג, ובו גר בשנות מלחמת העולם השנייה. ב-1945 ברח לטירול שם קיבל בית לגור בו מכוח הכיבוש הצרפתי.
אויגן נפטר במראנו, בדרום טירול, ב-30 בדצמבר 1954 בגיל 91 ונקבר באינסברוק.
שרפת ספרים
שרפת ספרים היא צעד טקסי שבו בני אדם שורפים במכוון ספרים מסוימים, כאות לסלידה גמורה מספרים אלה ומהתרבות שהם מייצגים. פעולה זו עשויה לנבוע ממניעים דתיים או פוליטיים, ונחשבת כצעד קיצוני ביותר כנגד התרבות וכנגד הקבוצה שאת ספריה שורפים.
לעיתים מושמדים ספרים גם בסתר, צעד שמביא להיעלמותם, אך לא מתקיימת בו ההתרסה שבשרפה פומבית. עם התפתחות הטכנולוגיה מופנה לעיתים צעד דומה כלפי אמצעים אחרים להפצת מידע, כגון תקליטים וקלטות וידאו.
מקרים מסוימים של שרפת ספרים זכורים במיוחד לרעה בתודעתם של עמים, בין אם עקב היעלמותם הגמורה של הספרים שנשרפו, ובין אם משום ששרפת הספרים מסמלת את תמציתו של השלטון העריץ שהביא לביצוע אקט השרפה.
העת העתיקה
מקרים ידועים של שרפת ספרים בעת העתיקה הם שרפת הספרים וקבורת המלומדים הקונפיציאנים בסין במאה ה-3 לפנה"ס בתקופת שושלת צ'ין, וחורבנה של הספרייה של אלכסנדריה.
מדורת ההבלים
מדורת ההבלים של הנזיר הדומינקני ג'ירולמו סבונרולה, אשר הובערה ב-7 בפברואר 1497. סבונרולה ואנשיו אספו מדלת לדלת מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים, עבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו) ואף יצירות אומנות. הכל הובער במרכז העיר פירנצה. עם זאת, אופן פעולה זה לא הומצא בידי סובנרולה, ובאותה מאה הבעיר גם ברנרדינו מסיינה מדורה דומה.
שרפת התלמוד
בימי הביניים נטען באירופה שבתלמוד מופיעים דברים בגנות הנצרות, דבר שהוביל לשרפה של ספרי התלמוד.
במשפט פריז מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשרפה. ניסיונותיהם של היהודים למנוע את ביצוע גזר הדין נכשלו וכל ספרי התלמוד הוחרמו. בשנת 1242 שרפו הצרפתים בפריז את כל ספרי התלמוד במשך כשתי יממות.
שרפה נוספת של ספרי תלמוד ארעה בשנים 1553–1554 ברומא, ובעקבותיה גם בוונציה ובערים אחרות באיטליה. כמו כן נשרפו ספרים עבריים רבים כגון ספרי הרמב"ם פרט לספרי התלמוד.
שרפת ספריו של מרטין לותר
בשנת 1521, ב"צו מוורמס", הורה הקיסר הקתולי קרל החמישי על שרפת ספריו של מרטין לותר:
העת החדשה
באמצע המאה ה-18 הצטווה התליין המלכותי בצרפת לשרוף את ספרו הפילוסופי של דני דידרו "מחשבות על הבנת הטבע".
בסוף המאה ה-18 הייתה קהילת וילנה, תחת הנהגתו של הגר"א, מרכזה של ההתנגדות לחסידות. הגר"א קבע שמצווה לגרש את החסידים מהקהילות, ועד הקהילה הגביל את הסחר עמם ובית הדין של הקהילה הורה לשרוף את כתביהם וחייב את מנהיגיהם להתוודות בפני ארון הקודש.
בתחילת המאה ה-19 הוטל איסור בקז'ימייז' על התרגום הגרמני של התורה, אותו הביא הסוחר היהודי אברהם גומפלוביץ', אביו של המדען לודוויג גומפלוביץ' ליישוב, והספר נשרף בשרפה פומבית.
בתקופה זו (תחילת המאה ה-19) היה גתה עד לשרפת ספרים. הוא כתב:
ב-1817 יזמו ארגוני סטודנטים גרמניים עצרת המונית בהר וארטבורג שבגרמניה לציון 300 שנה להופעתו של מרטין לותר. העצרת לוותה בתביעה לאיחוד גרמניה תוך הבעת עוינות כלפי זרים - צרפתים, רוסים, אך גם יהודים. בעצרת העלו הסטודנטים באש ספרים וחיבורים של סופרים שלא מצאו חן בעיניהם.
כשהצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נשרפו ספרים גרמניים במדורת ענק במתחם ציבורי.
בשנת 1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם בהמשכים פרקים מספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס". משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה. על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן: "זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים".
אירוע בולט במאה העשרים הוא שרפת ספרים פומבית שנערכה ב-10 במאי 1933 בכיכר האופרה (Opernplatz, מאז נפילת גרמניה הנאצית כיכר בבל) בברלין שבגרמניה הנאצית. אנשי אס אה ועימם סטודנטים, שרפו כ-20,000 ספרים של סופרים ממוצא יהודי וכאלו שנאסרו לקריאה על ידי המשטר הנאצי. במהלך מלחמת העולם השנייה קיימו הנאצים עשרות טקסים שבהם נשרפו מאות אלפי ספרים שאותם בזזו מספריות ואוספים פרטיים רבים.
ב-1956 נשרפו כתביו של וילהלם רייך בידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי.
במהלך המהפכה התרבותית בסין של מאו, נשרפו ספרים רבים - בעיקר ספרי דת בודהיסטיים ואסלאמיים - כחלק ממאמץ רחב יותר להשמיד כל שריד הקשור לתרבות הסינית העתיקה.
ב-1972 שרפו רשויות העיר סאן חאווייר באורוגוואי את הספרייה על שם מקסים גורקי של כת "ישראל החדשה", כת נוצרית שחבריה היגרו מרוסיה.
ב-2 בדצמבר 1988 נשרף הספר פסוקי השטן בבולטון, אנגליה, כחלק ממצעד של כ־7,000 מוסלמים, במחאה על אופן הצגתו של הנביא מוחמד. הספר נשרף בצורה טקסית בברדפורד שבאנגליה ב-14 בינואר 1989.
מספר קבוצות נוצריות בארצות הברית הכריזו כי ספרי הארי פוטר פועלים לקידום סגידה לשטן ולכישוף, ולפיכך הוקיעו אותם ואף שרפו אותם בפומבי.
בשנת 2002 הכריזו רבנים חרדים בארצות הברית כי יש להחרים את ספרו של הרב נתן קמנצקי, גידולו של גדול, הדן ברבנים בדרך בלתי מחמיאה, לטענתם. עותקים של הספר נשרפו בישיבת לייקווד.
בשנת 2022 שרפו בבני ברק חרדים את ספריו של חיים ולדר בעקבות פרסום עדויות לפיהן ניצל מינית נשים, נערות ונערים.
התייחסות ספרותית
ביטוי ספרותי לחברה השורפת ספרים ניתן בספרו של ריי ברדבורי (שהפך גם לסרט קולנוע) "פרנהייט 451".
עלילתו של הסרט הישראלי "ברוריה" סובבת סביב שרפתו של ספר שהוחרם על ידי הקהילה החרדית.
ואדי שיבן
ואדי שיבן הוא ואדי באזור המועצה האזורית מטה בנימין, המתחיל דרומית לביתין, ומסתיים צפונית לכוכב יעקב. בתחתית הוואדי קיים נחל המתחבר בדרומו לוואדי אל-עין. מבנה הוואדי הוא של קו זרימה מרכזי, שאליו מתנקזים 3 ערוצים נוספים ממערב. הנחל בצפונו מתחיל בגובה של כ-820 מטר מעל פני הים, ומסתיים בדרומו בגובה של כ-650 מטר מעל פני הים. אורך הוואדי כ-4.2 ק"מ, מבלי לכלול את ערוצי הנחל המשתלבים בו.
ניתן להגיע לוואדי בדרך עמק פסגות.
תוואי הוואדי
הנחל מתחיל בסמוך לנביעת "עין אל קסעה", בין ביתין לאל בירה, ומשם ממשיך מזרחה כ-700 מטרים עד סמוך לעין שיבן - נביעת מים הנקראת גם עין תות. בנקודה זו הנחל פונה דרומה ועובר ממזרח לארבעה הרים, עד שמתחבר אל ואדי אל עין מצפון לכוכב יעקב, בנקודת התפר של היישוב המקורי, עם השכונה תל ציון. ההר הראשון נקרא ג'בל קרטיס, ומיד לאחריו בתחילת ההר השני שוכן קבר של שייח' ערבי, שעל שם הכינוי שלו נקרא הנחל. בין ההר השני לשלישי מתחבר ממערב ואדי א תינה. בראש ההר השלישי שוכן היישוב פסגות.
דקס אלמונט
דקס אלמונט (בהולנדית: Dex Elmont; נולד ב-10 בינואר 1984) הוא ג'ודוקא הולנדי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
אלמונט מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות כסף (2010 ו-2011) ומדליית ארד (2013). באליפויות אירופה הוא זכה בשלוש מדליות. מדליית זהב (2014), מדליית כסף (2009) ומדליית ארד (2012).
אלמונט התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים. בבייג'ינג 2008 הוא הודח בשלב שמינית הגמר לאחר ניצחון והפסד, בלונדון 2012 הוא סיים במקום החמישי לאחר הפסד בקרב על מדליית הארד ובריו דה ז'ניירו 2016 הוא הודח שוב בשלב שמינית הגמר.
פטר וייר
ראשית חייו
וייר נולד ב-30 בספטמבר 1879 בבאד דיבן, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. בשנת 1898 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ארטילריית הרגלים ה-3 (גנרלפלדצוגמייסטר - ברנדנבורג). וייר לחם עם ברגימנט במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף עוטר על פעולותיו בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף וייר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בתחילת נובמבר 1927 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ובמרץ 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט. באוקטובר 1930 עבר למטה אזור האימונים הצבאי ייטרבוג, ובסוף מרץ 1933 הוא פרש בדרגת גנרל מיור, ומכאן ואילך עבד כמנהל הכשרה בארטילריה.
באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-14 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
וייר לחם עם הדיוויזיה בפיקודו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת. ביוני 1940 הוא מונה לתקופה קצרה למפקד הקורפוס ה-28, ובאוקטובר 1940 הוא מונה למפקד מחוז צבאי X, שבסיסו בהמבורג. ב-1 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ובמאי 1941 הוא מונה למפקד מחוז צבאי I, שבסיסו בקניגסברג. בסוף ינואר 1943 הוא הועבר לעתודת המילואים ובסוף מרץ 1943 פרש משירות פעיל והוענק לו עיטור הצלב הגרמני בכסף.
לאחר המלחמה הוא נפל בשבי הסובייטי, וב-4 ביוני 1947 הוא מת בפרנקפורט על האודר במהלך שהותו בשבי.
נוית בראל
נוית בראל (נולדה ב-1977 באשקלון) היא משוררת, עורכת, מתרגמת וחוקרת ספרות ישראלית. עורכת את סדרת הספרים "הדשא הגדול" בהוצאת פרדס ואת סדרת הספרים "היום קצר" בהוצאת ידיעות אחרונות, עורכת את כתב העת הספרותי "הליקון" ועורכת ראשית של הוצאת הספרים "הליקון".
ביוגרפיה
בעלת תואר דוקטור מבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
הוסמכה על ידי החוג לתורת הספרות באוניברסיטת ת"א בהצטיינות יתרה. את עבודת התזה כתבה בהנחיית ד"ר תמר יעקבי בנושא "הרטוריקה של הציטוט: דמויות מקראיות בשירה עברית מודרנית כמקרה מבחן". את עבודת הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופ׳ מיכאל גלוזמן בנושא הפואטיקה של דליה רביקוביץ'.
במקביל ללימודי הדוקטורט ניהלה את תחום הספרים העבריים של הוצאת ידיעות ספרים במשך כשמונה שנים, במהלכן עבדה עם עשרות סופרים, משוררים ואנשי הגות מן השורה הראשונה וטיפחה כותבות וכותבים צעירים, שזכו בפרסים ובהכרה. ערכה את "ספר קישוני", חמישים הסיפורים הקצרים הטובים ביותר מאת אפרים קישון במלאת עשור למותו וערכה מהדורה מחודשת לסיפור מאחורי הגדר מאת חיים נחמן ביאליק. מ-2020 משמשת עורכת כתב העת ועורכת ראשית של הוצאת הספרים "הליקון".
שירים, מאמרים, רצנזיות ותרגומים של בראל פורסמו בעיתונים ובמגוון כתבי עת, ביניהם עיתון 77, דקה, מעין, אורות, שבו, גג, אפיריון, בינתיים, הכיוון מזרח, כתובת, מאזנים והליקון. בשנים האחרונות מפרסמת משיריה וממסותיה כמעט רק בכתב העת הו! בעריכת דורי מנור.
ב-2005 הוציאה את ספר שיריה הראשון, "רֹשֶם" בהוצאת גוונים. "זו שירה המשרטטת מציאות קיומית אפופת מתיחות בין זיכרון לשכחה. תהליך הכתיבה רומז להתכנסות פנימה ולעתיד מצמצם", נכתב עליו בלקסיקון הקשרים לסופרים ישראליים.
ב-2011 הוציאה ספר שירים נוסף, "ממש". על ספרה זה זכתה בפרס רמת גן לספרות ליצירת ביכורים, אך ויתרה עליו כשהתברר שמדובר בספרה השני. ב-2016 פרסמה את קובץ השירים "מחדש" בהוצאת עם עובד. "רוב שירי הספר הם שירי אהבה", אומרת בראל, "החלטתי באופן שקול, ואחרי שבספרי הקודם הפניתי את המבט החוצה, להפנות את המבט אל תוך קירות הבית".
היא הייתה חברה בקבוצת המשוררים גרילה תרבות, והייתה אחת הכותבות המרכזיות בכתב העת מטעם שערך יצחק לאור. שיריה תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לרומנית, לערבית ולספרדית. השתתפה באנתולוגיות שירה רבות, בהן "אדומה", "מלכה עירומה", "לצאת", ו"השירים הכי יפים בעברית". לימדה ספרות באוניברסיטת תל אביב, במכללת עלמא ובאוניברסיטה הפתוחה. השתתפה בפסטיבלי שירה רבים, ביניהם "פסטיבל מטולה", "פסטיבל מטר על מטר", "פסטיבל שדה בוקר", "פסטיבל תל אביב לשירה", "פסטיבל שער הבינלאומי לשירה מבית הליקון" ו"פסטיבל מייד אין ג'רוזלם של 'בית אבי חי'".
בערך על שמה בלקסיקון הקשרים לסופרים ישראליים, נכתב על אודותיה: "שירתה מאופיינת בנימה לירית, המתבררת כמעטה המכסה על תכנים נוקבים של מחאה פוליטית וחברתית נגד האלימות המשתוללת מכורח מעשה הכיבוש. היא מכוונת הן למדיניות מקבלי ההחלטות והן לאזרחים, שעבורם הצידוק למעשה המלחמה עשוי להתמצות בקורת הרוח שבמתיקות הנקמה. זהו קול שירי שאינו מסתפק בהצגת העוול ובביטוי רגשות הזדהות וחמלה כלפי המקופחים, אלא מתחייב לפעולה של התנגדות."
סאמר חאג' יחיא
סאמר חאג'-יחיא (בערבית: سامر حاج يحيى; נולד ב-28 בספטמבר 1969) הוא עורך דין, רואה חשבון ודוקטור לכלכלה ערבי-ישראלי, יושב ראש הדירקטוריון של בנק לאומי. הוא יו"ר הדירקטוריון הראשון ממוצא ערבי במערכת הבנקאית הישראלית.
ביוגרפיה
חאג' יחיא נולד בטייבה, למשפחה ערבית-מוסלמית. בן לדוקטור לסוציולוגיה מוחמד חאג'-יחיא, שעסק בקרימינולוגיה.
בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה (1991, בהצטיינות), תואר שני בכלכלה (1994, בהצטיינות), תואר ראשון במשפטים (1998) ותואר שני (נוסף) במנהל עסקים עם התמחות בפיננסים ובנקאות (1998, בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1994–1998 היה חוקר כלכלי במכון פאלק למחקרים כלכליים בירושלים. בהמשך, בין השנים 1998–1999, התמחה בעריכת דין במשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות' והוסמך כעורך דין. ב-1999 למד לימודי המשך בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב, וב-1999–2000 השלים גם התמחות בראיית חשבון, כמנהל בכיר במשרד דלויט.
לאחר מכן החל בלימודי דוקטורט במאקרו כלכלה ב-MIT, אותו השלים בשנת 2004 על עבודה שכותרתה "Essays in financial economics : terror, consumption, and investment, currency options and liquidity premium, and purchasing power parity".
לאחר השלמת הדוקטורט, כיהן בין השנים 2004 ל-2006 כיועץ כלכלי, אסטרטגי ופיננסי ב-Analysis Group שבבוסטון, ארצות הברית; בהמשך, בין 2006 ל-2012 כיהן כסגן נשיא להנדסה וחדשנות פיננסית ב-Fidelity Investments. בין השנים 2012 ל-2013 כיהן כאסטרטג מסחר ראשי ב-GMO.
ב-2014 חזר לישראל והחל לכהן כדירקטור בבנק לאומי לישראל.היה יו"ר ועדת הביקורת של מרכז רפואי הדסה בירושלים וחבר במליאת המועצה להשכלה גבוהה. הוא מנכ"ל ויושב ראש של חברת ס.ה. עדן ניהול וייעוץ עסקי בינלאומי בע"מ, שהוקמה ב-2015, חברה פרטית בבעלותו המלאה למתן שירותי ניהול וייעוץ עסקי בינלאומי.
ביוני 2017 מונה לדירקטור חיצוני בחברת שטראוס גרופ. בדצמבר 2018 מונה לדירקטור בחברת ביג מרכזי קניות.
ביוני 2019 נבחר ליושב ראש הדירקטוריון של הבנק, והחל לכהן בתפקיד זה ב-22 ביולי 2019. הוא צפוי לפרוש מתפקיד זה באוקטובר 2023, במלאת תשע שנים לכהונתו כדירקטור בבנק.
שימש מרצה בקורסים בתחומי כלכלה, פיננסים ויזמות באוניברסיטת הרווארד, ב-MIT, המכללה האקדמית תל אביב-יפו, האוניברסיטה העברית, המכללה למינהל, האוניברסיטה הפתוחה ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
פעיל בעמותת קו משווה לעידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים ובמיזם קולקטיב אימפקט.
חיים אישיים
חאג' יחיא נשוי לעדן, מורה, ואב לארבעה. התגוררו בטייבה, ועברו לכפר שמריהו.
דוד קרצמר
דוד קרֶצמֶר (נולד ב-4 בנובמבר 1943 ביוהנסבורג, איחוד דרום אפריקה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה למשפט בינלאומי ומשפט חוקתי ובמיוחד לזכויות אדם. הוא ממייסדי "בצלם" ויו"ר הנהלתה לשעבר וחבר המועצה הציבורית שלה, ממייסדי "האגודה לזכויות האזרח" ויו"ר הנהלתה לשעבר, וכן ממקימי מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
קרצמר נולד בשנת 1943 בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה. בשנת 1963 עלה לישראל.
קריירה אקדמית
קרצמר השלים את לימודי התואר הראשון (1967) והשני (1972) במשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת יורק שבקנדה. הוא התמחה אצל השופט צבי ברנזון בבית המשפט העליון וכן במשרד עו"ד יגאל ארנון, ובשנת 1968 קיבל רישיון עורך דין.
קרצמר החל ללמד כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ב-1969. לאחר לימודי הדוקטורט הוא התמנה כמרצה בפקולטה זו, וקיבל את קתדרת לואי מרשל באיכות הסביבה. הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1978. מ-1981 עד 1984 הוא כיהן כסגן דיקן לענייני סטודנטים בפקולטה למשפטים. ב-1984 הוא מונה לפרופסור חבר, וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין. כיום הוא פרופסור אמריטוס. הוא קיבל מינוי גם בבית הספר למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה והחזיק בקתדרת ברוס ויין למשפט בין לאומי עד 2006.
במהלך השנים כיהן קרצמר כמרצה אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה, טוליין, קולומביה, MIT, בבית הספר ללימודי משפט מתקדמים בלונדון, מכון מקס פלנק למשפט משווה וזר בהיידלברג, ואוניברסיטת אלסטר בצפון אירלנד. כיום הוא חבר סגל במכללת ספיר.
ב-1993 הקים קרצמר את מרכז מינרבה לזכויות אדם המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאוניברסיטת תל אביב ובשנים 1997–2000 כיהן כמנהל האקדמי הראשון שלו. ב-2010 הקים מרכז מינרבה לזכויות אדם בירושלים מלגת מחקר בדיני זכויות אדם לזכר אשתו המנוחה של קרצמר.
תחומי העיסוק של קרצמר הם דיני זכויות אדם, משפט חוקתי ומשפט הומניטרי, וכן ביקורת שיפוטית. הוא לימד דיני נזיקין, חוזים, משפט חוקתי ומנהלי, דיני זכויות אדם במשפט הבין לאומי ומשפט הומניטרי.
קרצמר פרסם ספרים ומאמרים אודות מידת ההגנה שמספק בית המשפט העליון לזכויות אדם, על מעמדם המשפטי של ערביי ישראל, על חופש הביטוי וביטויים גזעניים, על זכות ההפגנה, על ביקורת שיפוטית ועל מושג כבוד האדם בשיח זכויות האדם, על תחולת אמנת ז'נבה בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים ועל נושאים נוספים.
פעילות חברה אזרחית
קרצמר נמנה עם מקימי "האגודה לזכויות האזרח" ב-1972 וכיהן כיו"ר ההנהלה וחבר מועצת המנהלים שלה. קרצמר היה בין מקימי "בצלם" ובעבר כיהן כיו"ר הארגון. כיום הוא חבר במועצה הציבורית של הארגון.
קרצמר חבר בשורה של גופים בינלאומיים העוסקים בזכויות אדם. בין היתר היה בשנים 1995–2002 חבר בוועדת המומחים המפקחת על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, וכיהן כסגן היו"ר של הוועדה בשנים 2001–2002.
קרצמר הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
התזמורת הסימפונית של המבורג
התזמורת הסימפונית של המבורג (בגרמנית: Hamburger Symphoniker) היא תזמורת סימפונית גרמנית השוכנת דרך קבע בהמבורג, והיא אחת משלוש התזמורות הגדולות ביותר בעיר. תזמורת המבורג מקיימת את הופעותיה ב-Laeiszhalle, "אולם המוזיקה של המבורג".
תולדות התזמורת
תזמורת המבורג נוסדה בשנת 1957. מנצחה הראשי הראשון היה רוברט הגר. בין המנצחים הבאים היו קרלוס קלמר ומיגל גומס-מרטינס. אישטוון קרטס היה מן המנצחים האורחים הראשיים.
בעונת 2004-05 התמנה אנדריי בורייקו למנצח הראשי של התזמורת. בנובמבר 2007 הודיעה התזמורת על פרישתו הפתאומית של בורייקו ממשרתו ובמקביל, על מינויו של ג'פרי טייט למנצח הראשי הבא באביב 2008.. טייט שימש כמנצח ראשי עד מותו בשנת 2017 מהתקף לב.
התזמורת עבדה עם מנצחים שונים, ביניהם צ'ארלס מקקראס, כריסטיאן תילמן, פטר רוציקה, הורסט שטיין, רלף וייקרט וסבסטיאן וייגלה. כמה מטובי הסולנים בעולם, כמו כריסטיאן טצלאף, אליזבת לאונסקאיה, פרנק פטר צימרמן, אדיטה גוברובה, פלאסידו דומינגו וגרייס באמברי, הופיעו עם התזמורת במהלך השנים.
התזמורת הוציאה הקלטות בחברות ההקלטה דרבינגהאוס וגרים, אדל קלאסיקס ודויטשה גרמופון.
בפברואר 2018 הודיעה התזמורת על מינויו של המנצח הצרפתי סילבן קמברלינג כמנהלה המוזיקלי החדש.
מערכת אורתונורמלית שלמה
במתמטיקה, מערכת אורתונורמלית שלמה במרחב מכפלה פנימית (ובפרט במרחב הילברט) היא קבוצה של וקטורים שקבוצת האיברים הנפרשים על ידה היא צפופה במרחב, ושאיבריה הם אורתוגונליים זה לזה, כלומר מכפלתם הפנימית היא 0, והם מנורמלים, כלומר כל אחד הוא בעל נורמה 1 (וקטורים כאלה נקראים "וקטורי יחידה").
לעיתים גם קוראים למערכת אורתונורמלית שלמה בסיס אורתונורמלי. במרחבים וקטוריים מממד סופי, מערכת אורתונורמלית שלמה מהווה בסיס למרחב, שאבריו הם וקטורים אורתנורמלים. ברם, במרחבים שאינם מממד סופי, מערכת אורתונורמלית שלמה אינה בסיס במובן הרגיל של בסיס באלגברה ליניארית. זאת מכיוון שלא ניתן להציג כל איבר במרחב בתור צירוף ליניארי סופי של איברים מתוך המערכת האורתונורמלית, אלא רק להתקרב אליו כרצוננו (זהו פירושה של צפיפות קבוצת האיברים הנפרשים על ידי המערכת האורתונורמלית). נהוג לכנות בסיסים במובן הרגיל של האלגברה הליניארית בשם בסיס המל, אך הם שימושיים הרבה פחות מאשר מערכות אורתונורמליות שלמות במרחבים מממד אינסופי.
הגדרות
הערה: את שני התנאים שלעיל ניתן לסמן בקצרה בעזרת הדלתא של קרונקר:.
תנאי זה שקול לכך שהאיבר היחיד שיהיה ניצב לכל אברי המערכת האורתונורמלית הוא 0, שכן אם איבר אחר ניצב למערכת ניתן לנרמל אותו ולהוסיף אותו אליה, ובכך לקבל מערכת גדולה יותר.
אי-שוויון בסל
יהי \ H מרחב הילברט כלשהו. תהי מערכת אורתונורמלית ב-\ H, תהי קבוצה חלקית סופית של, אזי לכל x\in H מתקיים
מסקנה מאי שוויון בסל: יהי \ H מרחב הילברט כלשהו. תהי מערכת אורתונורמלית ב-\ H, אזי לכל x\in H יש לכל היותר מספר בן מנייה של מקדמי פורייה שאינם מתאפסים.
מערכת אורתונורמלית שלמה
יהי \ H מרחב הילברט כלשהו. מערכת אורתונורמלית שלמה ב-\ H מקיימת את התכונות הבאות:
שלוש תכונות אלו הן שקולות להיות המערכת האורתונורמלית שלמה. כלומר, די שתתקיים אחת מהתכונות כדי שיתקיימו כל היתר, והמערכת תהיה שלמה.
תכונה חשובה נוספת שמאפיינת מערכות אורתונורמליות שלמות ומזדהה עם תכונה שמקיימים בסיסים במרחב מממד סופי היא שעבור כל מרחב הילברט, עוצמת כל שתי מערכות אורתונורמליות שלמות השייכות לאותו המרחב זהה, ואף יותר מכך: אם בשני מרחבי הילברט שונים קיימות מערכות אורתונורמליות מאותה עוצמה, המרחבים איזומטריים. מכך נובע שקיים מרחב הילברט יחיד עד כדי איזומטריה לכל עוצמה אפשרית של מערכת אורתונורמלית.
תכונה זו מאפשרת לדבר על הממד של מרחב הילברט בתור עוצמת המערכת האורתונורמלית השלמה שנמצאת בו, וממה שראינו נובע שכל שני מרחבי הילברט מאותו ממד איזומטריים.
בעזרת הלמה של צורן ניתן להראות קיום מערכת אורתונורמלית שלמה בכל מרחב הילברט.
שון דניאל
שון דניאל (נולד ב-4 במאי 1989) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
ביוגרפיה
דניאל החל את דרכו בקבוצת הילדים והנערים של הפועל חולון ולאחר מכן שיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. בתיכון למד בגימנסיה הריאלית. בעונת 2006/7 זכה באליפות בתי הספר לתיכונים לאחר ניצחון בגמר על היובל הרצליה.
את הקריירה הבוגרת שלו החל בהפועל יקנעם/מגידו מהליגה הלאומית ולאחר 13 משחקים עבר לעירוני רמת גן מליגת העל, אותה עזב ב-2 בינואר 2010 וחתם בקבוצת הפועל חולון. בעונת מונה לקפטן הקבוצה. בראשית 2013 החליטה פיב"א להשעותו לשישה חודשים עקב נטילת כדורי ריטלין. דניאל ציין כי השתמש בכדורים לצורך לימודיו, ואף יידע בכך את פיב"א, אך ההחלטה התקבלה מאחר שמדובר בחומר אסור לשימוש לפי כללי פיב"א. בתחילת עונת 2013/14 שיחק במכבי אשדוד על בסיס חוזה חודשי ועזב לאחר המחזור השישי. בעונת 2013/14 הצטרף לעירוני רמת-גן. במהלך אותה עונה תקף דניאל אוהד של אליצור אשקלון במהלך מהומה באולם
בעונת 2014/15 חתם בהפועל חולון.
דניאל שיחק בנבחרת הקדטים של ישראל בשנים 2004 ו-2005 ואף היה למלך הסלים באליפות אירופה לנבחרות קדטים 2005. בשנים 2006 ו-2007 שיחק בנבחרת הנוער ובין 2008 ל-2009 שיחק בנבחרת העתודה.
ביולי 2017 חתם בהוד השרון מהליגה הלאומית.
ב-27 בנובמבר 2017 חתם באליצור יבנה.
בגיל 31 פרש מכדורסל.
משה זכאי
משה זכאי (Moshe Zakai, 22 בדצמבר 1926 – 27 בנובמבר 2015) היה פרופסור מחקר אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, זוכה פרס רוטשילד בהנדסה לשנת 1994 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993.
ביוגרפיה
משה זכאי נולד בסוקולקה שבפולין, לרחל (לבית סטבורובסקי) וחיים-אליעזר זקהיים (איש העלייה השנייה, חבר ב-קבוצת אחווה ששירת בגדודים העבריים, חזר לפולין ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל בשנית), נכד לשולמית (סולקה) והרב שמואל סטבורובסקי. ב־1936 עלה עם אימו לארץ ישראל והמשפחה התאחדה, והתגוררו בחיפה. למד בגימנסיה ביאליק שבחיפה. בעודו תלמיד הצטרף לארגון ההגנה ועם סיום לימודי התיכון שרת במשטרת היישובים העבריים. במלחמת העצמאות שרת בחיל הקשר. סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון בשנת 1951. בין השנים 1952–1954 עבד כמהנדס מחקר ברשות לפיתוח אמצעי לחימה, ולאחר מכן התמנה לראש מדור פתוח מערכות מכ"ם. ב־1956 החל לימודי דוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אותו קיבל ב־1958. בתום לימודי הדוקטורט שב ל-ישראל ועמד בשנים 1958–1963 בראש קבוצת התקשורת ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. בשנים 1963–1964 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1965 מונה לפרופסור חבר בטכניון, ב־1969 מונה לפרופסור מן המניין. ב־1970 הופקד על הקתדרה לקומוניקציה על שם ויליאם פונדילר. ב־1985 מונה לפרופסור מחקר בטכניון. בשנים 1970–1973 כיהן כדיקן הפקולטה להנדסת חשמל, בשנים 1976–1978 שימש כמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים. ב־1998 יצא לגמלאות כפרופסור מחקר אמריטוס.
משה זכאי היה נשוי לשולמית (מיתה) לבית בריסקמן במשך 63 שנים, ולהם שלושה ילדים. אשתו שולמית סיימה תואר שני של אינג'ינר בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון, ב־1956. בן דודו היה הכירורג פרופ' מנדל סטבורובסקי.
כללי
זכאי עסק בעיקר בתורה של תהליכים אקראיים ויישומיהם במערכות הנדסיות כגון התגברות על "רעש" במערכות קשר, מכ"ם ובקרה. התהליכים האקראיים הבסיסיים המייצגים את הרעש במערכות כאלה הם תהליכים המשתנים עם הזמן באופן מהיר ביותר והם ידועים כ"רעש לבן" או "תהליך וינר" כאשר הרעש הלבן הוא מעין נגזרת של תהליך וינר. בגלל "העצבנות" (השינויים המהירים) של תהליכים אלה, החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי הקלסי אינו תופס עבור תהליכים אלה. בשנות הארבעים פיתח איטו תורת "אנליזה אקראית" (תחשיב איטו ) המתייחסת לתהליכי הרעש המהירים עם חוקים מתאימים.
הקשר בין אנליזה אקראית ואנליזה קלאסית
בשנות החמישים התברר שאם פונקציה קלאסית (פונקציה חלקה) הולכת ומתקרבת (מתכנסת) לפונקציה מסוג התנועה הבראונית ואם פונקציות חלקות כאלה מהוות כניסה למערכת פיזיקלית, התוצאות של האנליזה הקלאסית אינן מתכנסות לתוצאות לפי חישוב איטו עבור התגובה של אותה מערכת. במספר מחקרים שכתב זכאי עם וונג, הם מבהירים את הקשר בין שתי הגישות ועל כן איפשרו לפתור בעיות הנדסיות בעזרת התחשיב של איטו. תוצאות אלה אפשרו את השימוש של תחשיב איטו לבעיות בפיזיקה ובהנדסה.
משוואת זכאי
בעיית סינון (הפרדת האות מהרעש) של משפחה רחבה של מערכות דינמיות ליניאריות ידועה כמסנן קלמן.
בהמשך לזה עלתה בעיה דומה של מציאת המסנן האופטימלי עבור מערכות לא־ליניאריות. התוצאות שהיו ידועות עבור מקרה זה היו מסובכות ביותר. בסביבות 1967 פיתח זכאי משוואה הרבה יותר פשוטה עבור המסנן האופטימלי הידועה כ"משוואת זכאי". תוצאה זו מהווה נקודת מפנה למספר רב של מחקרים בשטח זה.
הרחבות של תחשיב איטו לתהליכים עם פרמטר דו-ממדי (במקום פרמטר של זמן)
הרעש הלבן והתנועה הבראונית (תהליך וינר) הם פונקציות של הזמן, דהיינו של פרמטר חד־ממדי. לצורך טיפול בבעיות אקראיות המתייחסות לשטחים מחוספסים יש צורך להרחיב את תחשיב איטו לתהליכים אקראיים עם פרמטר דו־ממדי, כאשר ה"סדין הבראוני" הוא ההרחבה של תהליך וינר. במספר עבודות משותפות עם וונג הרחיב זכאי את המושג של אינטגרל איטו למערכות דו־ממדיות; בין היתר הם הוכיחו שכל משתנה אקראי שהוא פונקציונל של הסדין הבראוני ניתן לייצוג כאינטגרל איטו מורחב של פונקציה אקראית נאותה.
תחשיב מליאוון ויישומו לבעיות הנדסיות
בנוסף לאנליזה הסטוכסטית של איטו, פיתח מליאוון בשנות ה־70 "חשבון וריאציות סטוכסטי" הידוע בשם "תחשיב מליאוון". התברר שבמסגרת התחשיב הזה אפשר להגדיר אינטגרל סטוכסטי שיכיל את האינטגרל של איטו. העבודות של זכאי עם אוסטונל, ניוארט, זיתוני קידמו את ההבנה ואת השימושיות של תחשיב מליאוון.
המונוגרפיה של זכאי ושל אוסטונל שראתה אור בהוצאת שפרינגר בשנת 1999, (Transformation of Measure on Wiener Space) עוסקת בשימוש של תחשיב מליאוון לקבלת קשרים בין מידת וינר (תנועה בראונית) לבין מידות הסתברות אחרות שהן במובן מסוים "דומות" למידת וינר. בשנות האלפיים עסק בהרחבת תחשיב מליאוון להעתקות שומרות מידה (סבוב של התנועה הבראונית). כמו כן, עם אוסטונל, עסק בהכללה למרחבים כלליים קשרים ותוצאות בתורת האינפורמציה שהיו ידועים עבור מרחבים פשוטים יותר.
מלחמת יום הכיפורים והתשובה ל־SA-6 (פיתוח הנדסי מתקדם)
במלחמת ששת הימים היו מטוסי חיל האוויר רגילים לחדור בגובה נמוך וכך להתחמק מטילי ה־SA-2 וה־SA-3. אולם במלחמת יום הכיפורים אש נ"מ מרוכזת מנעה את הטיסה בגובה נמוך, אילצה את המטוסים להגביה והמטוסים נחשפו למגוון טילי קרקע-אוויר, ביניהם ה־SA-6, שהפיל עשרות מטוסים, בלי שהיה לחיל האוויר פתרון.
פענוח מנגנון פעולת ה־SA-6 נעשה בשלבים: ב־8–9 באוקטובר נתגלו שרידים מעוכים שלו ברמת הגולן ואחרי כן ראש ביות שרוף שלו. תוך כמה ימים ריכז אדם ליבנה צוות של הרשות לפיתוח אמצעי לחימה אשר בראשו עמדו הפרופסורים משה זכאי ויעקב זיו להבנת שיטת הפעולה של הטיל וב־18 באוקטובר הגיש דו"ח פענוח ראשוני של כל הטיל. יום לפני הפסקת האש, ב־24 באוקטובר, נמצא ראש ביות שלם של הטיל בחווה הסינית. ההגנה נגד הטיל יושמה בפיתוח ה"קורמורן", מתקן חסימה שהוצב על מסוק מדגם יסעור. הפיתוח ארך כחודש ובחודש דצמבר נערך ניסוי מבצעי עם ראש הביות השלם שנתפש שלל. המסוק טס לעברו, ראש הביות איבד את הנעילה ונפל. כבר באביב 1974 סיפקה רפא"ל מספר מערכות "קורמורן" לחיל האוויר.
משחק הדם במים
משחק הדם במים (בהונגרית: Melbourne-i vérfürdő – מרחץ הדמים של מלבורן) היה משחק כדורמים שהתקיים ב-6 בדצמבר 1956 בין נבחרת הונגריה לנבחרת ברית המועצות באולימפיאדת מלבורן ונחשב למשחק המפורסם ביותר בהיסטוריה של משחק הכדורמים. המשחק התנהל על רקע המרד ההונגרי ונבחרת הונגריה הביסה את נבחרת ברית המועצות 0:4. הכינוי "משחק הדם במים" נטבע על ידי התקשורת לאחר שהשחקן ההונגרי ארווין זאדור יצא מבריכת השחייה לקראת סוף המשחק כשדם זורם מחתך שמתחת לעינו הימנית.
רקע
הפגנה קטנה של סטודנטים שנערכה ב-23 באוקטובר 1956 הסלימה למרד כולל כנגד משטר הבובות הסובייטי בבודפשט. למשך מספר ימים נראה היה כאילו תוכל הונגריה להשתחרר מחיבוק הדוב הרוסי. אך ב-1 בנובמבר החלו ראשוני הטנקים הסובייטיים להתגלגל לתוך הונגריה ומה-4 בנובמבר ועד ה-10 בנובמבר עסקו הכוחות הסובייטיים בדיכוי המרד באמצעות אסטרטגיה של כוחות משולבים שכללו תקיפות אוויר, הפגזות ארטילריות ומבצעים מתואמים של חי"ר ושריון.
בזמן המרד שהתה נבחרת הכדורמים של הונגריה במחנה אימון בהרים בקרבת בודפשט. חבריה היו מסוגלים לשמוע את קולות הירי ולראות את העשן המיתמר. ההונגרים התאמנו כדי להגן על תוארם כאלופי האולימפיאדה הקודמת. כיוון שנותרו פחות משבועיים למשחקים האולימפיים במלבורן שבאוסטרליה הועברו השחקנים מיד למחנה מעבר לגבול בצ'כוסלובקיה על מנת למנוע מהם להסתבך במרד. השחקנים למדו לראשונה על ההיקף האמיתי של המרד רק כשהגיעו לאוסטרליה ודרשו לקבל מידע על קורות חבריהם ובני משפחתם.