cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאדוני באהבה
השפעה
סרטים נוספים שנוצרו בז'אנר זה הם "Why Shoot the Teacher?", "אדוני המנהל", "Stand and Deliver" ("לסניור באהבה"), "Lean on Me", "חדר מורים", "ללכת שבי אחריו", "סיכון מחושב", "סימפוניית החיים", "Music of the Heart" ("לנגן מהלב"), "רוקדים", "Freedom Writers", "תיכון בראש טוב", "מורה לחיים" ו"הנזירות בלוז 2" (בה הנזירה הופכת כיתת מופרעים למקהלת מוזיקת נשמה).
אייניקייט
עם כותבי העיתון נמנו דוד ברגלסון, לייב קוויטקו, איציק פפר, שמואל הלקין, מיכאיל שמבדל, אהרן קושנירוב, מרים אייזנשטדט (בין היתר פרסמה רשימת 135 יהודים גיבורי ברית המועצות) ואחרים. בין היתר תיאר העיתון את חיי היהודים בארץ ישראל ואת מלחמת העצמאות.
ביטאון אמריקאי בעל שם זהה
אין לטעות בין כתב העת הסובייטי, לבין ביטאון 'אייניקייט' אחר - שיצא לאור בניו יורק, בשנים 1943–1947, מטעמה של אגודת הסופרים והאמנים ביידיש באמריקה.
ברדפורד דילמן
ברדפורד דילמן (באנגלית: Bradford Dillman; 14 באפריל 1930 – 16 בינואר 2018) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קורות חיים
דילמן נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת ייל. בשנים 1951–1953 שירת כקצין בחיל הנחתים והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
לאחר שחרורו למד משחק באולפן השחקנים. הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בהצגה מסע ארוך אל תוך הלילה של יוג'ין או'ניל עליה זכה בפרס התיאטרון לשחקנים מתחילים ב-1956.
הצלחתו בתיאטרון הביאה את חברת פוקס המאה ה-20 להחתים אותו על חוזה. הסרט הראשון שלו היה "חיוך מסוים" ב-1958 ולאחר מכן הופיע בסרטים רבים שהמפורסם ביניהם הוא כפייה לפי ספרו של מאיר לוין ביחד עם דין סטוקוול ואורסון ולס. שלושתם זכו בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1959.
הוא השתתף גם בסדרות טלוויזיה רבות כמו: איירונסייד, משימה בלתי אפשרית, קולומבו, המופע של מרי טיילר מור ועוד.
אוריה היפ (דמות)
אוריה היפ (באנגלית: Uriah Heep) הוא דמות הנבל בספר דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס. דמותו מאופיינת בחוסר כנות, צביעות, ענווה מעושה, אובססיביות וחוסר יושר. נוסף על כך, גם דמותו החיצונית מתוארת כאדם נתעב, הוא רזה מאוד, שיערו שמנוני, ידיו מדומות לדגים מתים ותנועותיו דוחות. הלהקה הבריטית אוריה היפ קרויה על שם הדמות.
דמותו ברומן
הפעם הראשונה בה נפגש המספר - דייוויד קופרפילד - עם היפ היא כאשר קופרפילד בן ה-15 בא לקנטרברי לגור עם מר ויקפילד. היפ עבד באותה עת כלבלר במשרד עורכי הדין של ויקפילד. הוא חוזר ומתרפס בפני קופרפילד באומרו "אני כה צנוע" ("I'm ever so humble, I am"), ביטוי השב וחוזר בפיו באובססיביות.
במהלך מסלולי חייהם, הנמשכים במסלולים מקבילים, שבים קופרפילד והיפ ונפגשים. היפ מנסה להצטייר כידידו של קופרפילד ומעריצו וטוען כי קופרפילד הצעיר היה זה, שבשיחת אקראי, נטע בראשו של היפ את הרעיון להיכנס כשותף במשרדו של ויקפילד. בהזדמנות אחרות, טוען היפ באוזניו של קופרפילד שתמיד התחנך לצניעות. הוריו הטיפו לו להרכין את ראשו בפני "הטובים יותר ממנו", כלומר בני מעמד האצולה והג'נטלמנים עד שהדבר היה לו לזרא והוא החליט להתקדם ממעמדו ה"כה צנוע" ולטפס בסולם החברתי.
היפ מנצל את הרגלי השתיינות של ויקפילד ומשתלט על משרדו ועל ביתו. בפרט, הוא מקווה לשאת לאשה את אגנס, בתו של מר ויקפילד וידידתו הטובה של קופרפילד. בנקודה זו הופך היפ לאויבו המר של קופרפילד.
עצומת בלקסטון
עצומת בלקסטון או תזכיר בלקסטון (באנגלית: Blackstone Memorial) היא עצומה שחוברה על ידי הכומר ויליאם יוג'ין בלקסטון והוגשה לנשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון ב-5 במרץ 1891, הקוראת להשבת ארץ ישראל לעם היהודי ולסיוע פעיל של ארצות הברית בכך. על העצומה חתמו 431 אמריקנים בעלי עמדה: ראשי ערים, מושלים, חברי קונגרס, אנשי דת בכירים, שופטים, עיתונאים, עורכים ומוציאים לאור של עיתונים חשובים ואנשי עסקים חשובים.
רקע
הכומר בלקסטון השתייך לכנסייה הפרסביטריאנית והיה בעל השקפת עולם משיחית-מילינאריסטית. הוא חיבר ספרים בנושא ביאתו השנייה של ישו ולפי חישוביו עמד העולם בסופו של העידן האחרון לפני בוא ממלכת אלף השנים (ימות המשיח). לפי תפיסתו, מרכיב חשוב בהבאת העידן לקצהו הוא שובם של היהודים לארצם.
בשנים 1888–1889 סייר בלקסטון בארץ ישראל יחד עם בתו, פלורה. הוא התרשם שהארץ שוממה ובמקביל התרשם ממושבות העלייה הראשונה שהחלו להתפתח. הוא ראה בכך אישוש לתפיסתו ולחישוביו לפיו הגיע הרגע להשבת העם היהודי לארצו.
העצומה הראשונה
עם שובו כינס בנובמבר 1890 ועידה בין-דתית לחשיבה על עתיד העם היהודי. בפרט עסקה הוועידה בגורלם המר של יהודי רוסיה שסבלו מפוגרומים (שכונו "הסופות בנגב").
לאחר הוועידה כתב בלקסטון נוסח עצומה שתפקידה לעורר את ממשל ארצות הברית לפעולה אקטיבית על מנת להחזיר את היהודים לארץ ישראל, מתוך טיעונים של יחסים בינלאומיים ולא בלשון דתית או משיחית. בפרט נזהר בניסוחיו שלא להאשים או להעליב את האימפריה הרוסית או את האימפריה העות'מאנית ולא למתוח עליהן ביקורת.
בלקסטון החתים אישית אישי ציבור בשיקגו, פילדלפיה, בלטימור, ניו יורק ובוסטון. בין החותמים נמנו עורכי העיתונים הניו יורק טיימס, שיקגו טריביון, הבוסטון גלוב והוושינגטון פוסט, ויליאם מקינלי (העתיד להיות נשיא ארצות הברית), נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, מלוויל פולר, ראשי הערים ניו יורק, שיקגו ופילדלפיה, יו"ר ועדת החוץ של הסנאט, אנשי העסקים ג'יי. פי. מורגן, ג'ון רוקפלר וסיירוס מקורמיק ואף קתולי אחד - הקרדינל ג'יימס גיבונס (רובם ככולם של החותמים היו פרוטסטנטים).
העצומה הועברה לנשיא, שמסר אותה למחלקת המדינה. העותק המקורי של העצומה אבד. השפעתה לגבי המדיניות האמריקאית הייתה זעומה. עם זאת בקרב הציבור היהודי עוררה העצומה ויכוח ער. העצומה התפרסמה חמש שנים לפני שבנימין זאב הרצל פרסם את "מדינת היהודים", אך בארצות הברית התקיימו אגודות חובבי ציון קדם-הרצליוניות שקידמו את היוזמה בברכה. מנגד, סברו רבים, בעיקר רפורמים ששאיפות לאומיות מעין אלה עלולות דווקא לסכן את היהודים בארצות מושבם ולעורר גלי אנטישמיות.
מי שעיין בכתביו הנוצריים-משיחיים של בלקסטון לא יכל להתעלם מהצהרתו שמטרת השיבה של היהודים לארץ ישראל היא לקדמם לקראת אמונה בישו לאחר מלחמת גוג ומגוג. אולם אף-על-פי שהציונים הבינו את מטרתו ומניעיו הדתיים של בלקסטון, הסכימו לשיתוף פעולה עם דרכו, לפחות בשלב התחלתי זה. עורך העיתון העברי היחיד שראה אור בארצות הברית באותה עת, "הפסגה", ביטא עמדה מעשית זו בדברים: "אבל גם אחר כי נדע אשר מטרה דתית להם, מטרה השונה ממטרתנו כרחוק מזרח ממערב, בכל זאת הננו תופשים את ידם אשר הושיטו לנו מהדבר הגדול הזה."
עותק של העצומה שמור ומוצג לציבור בספרייה הלאומית בירושלים.
העצומה השנייה
ב-6 במרץ 1916 כתב נתן שטראוס מכתב לבלקסטון, לפי בקשתו של לואי ברנדייס. שטראוס הילל את אומץ הלב וחוכמתו של בלקסטון וכינה אותו "אבי הציונות", כן ציין את השפעת רעיונותיו של בלקסטון על ברנדייס. בהמשך ביקשו ברנדייס ושטראוס מבלקסטון בן ה-75 לשוב ולהעביר את העצומה לנשיא, וודרו וילסון, על מנת שיפעל לעידוד בריטניה ולסייע במאמצים שהובילו בסופו של דבר להצהרת בלפור.
בלקסטון הסכים. וילסון, שהיה אדם דתי ופרסביטריאני כיבד מאוד את הכומר, קיבל לידיו עותק מהעצומה וגיבה את ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' למען קידום הרעיון הציוני.
קודרינגטון
קודרינגטון (באנגלית: Codrington) היא העיירה הראשית באי ברבודה שבאנטיגואה וברבודה, השוכנת בים הקריבי.
העיירה הוקמה בשנת 1685 על ידי המושל הקולוניאלי וסוחר העבדים הבריטי כריסטופר קודרינגטון ומשפחתו. על מנת לשלוט באי, בנתה משפחת קודרינגטון טירה במרכז היישוב העיקרי. הטירה חרבה ברעידת אדמה בשנת 1843, שרידים ממנה נותרו עד היום.
בשנת 1741 התחולל בעיירה מרד עבדים גדול, בעקבות אכזריותו של המושל תומאס ביצ'ס.
על פי מפקד האוכלוסין שהתקיים בשנת 1904, התגוררו בעיירה כ-700 תושבים, ובמפקד שהתקיים ב-1991, התגוררו בה 1,252 תושבים.
דרומית לעיירה נמצא שדה התעופה ברבודה-קודרינגטון. בשדה אין טרמינל נוסעים, ובו מסלול טיסה שאורכו 500 מטרים.
הדס פל ירדן
הדס פל ירדן היא זמרת, מוזיקולוגית, מרצה, פייטנית וחזנית ישראלית. היא שרה בעיקר בלאדינו, בטורקית וכן פיוטים ספרדיים.
ביוגרפיה
הדס פל ירדן שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הדרום. לאחר שחרורה מצה"ל השתתפה בסדרה "עניין של זמן". לאחר מכן למדה לתואר ראשון במוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 1999 ועד 2008 התגוררה בטורקיה, שם למדה לימודי דוקטורט באתנומוזיקולוגיה. דוקטורנטית באנתומוזיקולוגיה מטעם האוניברסיטה הטכנית של איסטנבול.
בשנת 2003 יצא אלבום הלאדינו "יהודיג'ה" בביצועה ובניהולה בליווי אנסמבל "סאז אנדלרי" בהוצאת חברת "קלן". בשנת 2009 חזרה לישראל, והעלתה את המופע "בדרך לאיסטנבול".
השתתפה במספר פרויקטים בינלאומיים, בין היתר עם המלחין ונגן הכינור ג'יהט אשקין, והשתתפה באלבומו. כן שיתפה פעולה עם המלחין קמרן אינג'ה והשתתפה באלבומו Hammers and Whistlers / Istathenople / Strange Stone שיצא בשנת 2010 בהוצאת Naxos.
בשנת 2017 חברה לתזמורת האנדלוסית הישראלית בהופעתה בפני מלך ספרד. משמשת חזנית ופייטנית בקהילת ציון הקונסרבטיבית בירושלים. כמו כן מרצה במרכז למוזיקה מן המזרח ובמכללת ספיר בפרויקט "כולנא".
נבחרת קוסטה ריקה בכדורסל
נבחרת הגברים של קוסטה ריקה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של קוסטה ריקה. הדירוג הנוכחי של נבחרת קוסטה ריקה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, נבחרת קוסטה ריקה לא דורגה ברשימת הדירוג של פיב"א לגברים, נכון ל-21 באוגוסט 2016.
פסיון אדום-גב
פסיון אדום-גב (שם מדעי: Lophura) הוא סוג של עוף קרקע דמויי תרנגול ממשפחת הפסיוניים החיים ביערות דרום-מזרח אסיה.
פסיונים אלה חיים על הקרקע ביערות דרום מזרח אסיה והם בעלי ראשים מקושטים באדום או כחול בוהק. לזכרי הפיסיונים זנבות ארוכים מאוד היכולים להפרש כדי להרשים את הנקבות. הרגליים שלהם ארוכות ואצל חלקם הכנפיים לבנות או כחולות ואף ירוקות. הנקבות לעומתם אפורות ומוסוות אך עיניהם אדומות.
אורכם הממוצע של פסיונים אלה 18-55 ס"מ. הם משוטטים ביער וניזונים מפירות, זרעים ומתולעים וחרקים שונים.
יוניס פיגרדו
יוניס פיגרדו (נולדה בשנת 1947 ברסיפה, ברזיל) היא אדריכלית וציירת ישראלית, שעבודותיה הוצגו במסגרת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד ונכללו באוספים, בישראל ובמדינות שונות בעולם.
ביוגרפיה
בין השנים 1966–1969 למדה לימודי רישום, ציור ופיסול במסגרת לימודי ארכיטקטורה ב-UFPE) Universidade Federal de Pernambuco).
בשנת 1971 קיבלה תואר לאדריכלות ב-UFPE.
משנת 1971 עובדת וגרה בישראל. בשנת 1971 עבדה אצל אדריכל דוד רזניק בירושלים. בשנת 1973 עבדה בעיריית ירושלים, במחלקת תכנון העיר.
ב-1974 עבדה אצל אדריכל הנוף שלמה אהרונסון בעין כרם. שנה אחר כך, פתחה משרד לאדריכלות, בנוי ערים ותכנון סביבתי, בשיתוף עם האדריכל פטר בוגוד. במשרד זה הם עוסקים בעיקר בשילוב בין שימור ושחזור המורשת האדריכלית ובין הבניה חדשה של זמננו. מתוך מטרה לכבד את השכבות ההיסטוריה והתרבויות שהשאירו את תכלית חזונם כחותם על אבני המקום, בשילוב של מחשבה חדשה עם הטכנולוגיה המודרנית.
בשנים 1998–2002 למדה לימודי ציור אצל הצייר מיכאל קובנר בירושלים. בתקופה זאת החלה להציג בתערוכות ציור, לפי בחירת נושא.
פרסים והוקרה
פיקרדו זכתה, כאדריכלית וכציירת בפרסים ותעודות הורה רבות.
מבני דת
פיגרדו עסקה בבנייה ושחזורים של מבני דת שונים ברחבי הארץ, ביניהם: שיחזור ותוספות בנייה של המנזר המרוניטי בעיר העתיקה בירושלים, בניית אגף חדש למנזר הנוצרי בבית לחם, תכנון אגף הנזירות, בית ההארחה והתפילה במנזר האחיות הבנדיקטיניות הצרפתי באבו גוש, בנית אגף חדש לאחיות הקונטמפלטיביות בעין כרם. בית תפילה והגדלת בתי ההארחה במושב נס עמים, פיתוח הגן התלוי של המנזר הלותרני בעיר העתיקה. שיפוץ החלק האשכנזי בקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה, שחזור מבנה עתיק ובניה קומה חדשה להוסטל הצליינים הרוסי בטיילת בטבריה, ואחרים.
פיתוח השטח ונוף
בשנים 1976--1978 עסקה בבניית אמפיתיאטרון של 1,500 מקומות בקמפוס הטכניון, בצמוד לפקולטה לארכיטקטורה, בחיפה. בשנים 1990–2005 עסקה בתכנון המחלקה הבינלאומית של היריד השנתי חוצות היוצר בירושלים. בנוסף הייתה שותפה בפיתוח ונוף לדירות בבית שמש, לעיצוב הטיילת בחזית הים המבקרת את ת-0אביב לנמל יפו, ובשיקום חזיתות ברחובות מרכז העיר ירושלים- אגריפס, עליאש, רח' קינג ג'ורג', ורחובות השלשלת, דוד ורח' הנוצרים בעיר העתיקה.
תערוכות יחיד
פיגרדו מציגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה. בין תערוכות היחיד המשמעותיות ביותר עבורה: חוץ מישראל, הציגה בתערוכות בברזיל, לונדון וניו יורק. הציורים שלה נמצאים באוספים שונים בארצות הברית ישראל, אנגליה, בלגיה, ברזיל.
תערוכות במסגרת יד לבנים
במסגרת יד לבנים ערכה פיגרדו מספר תערוכות וביניהן: "זיכרוננו" בבית חיל האוויר בהרצליה לרגל 60 שנה למדינת ישראל (2008), "40 פעימות לב", תערוכה המוקדשת לזכרם של חללי מלחמת יום הכיפורים (2013), "יצירות מאירות" (2019) תערוכה ביום הזיכרון, בבית יד לבנים, חיפה
הציור "עץ עצמות" קיבל פרס לציור על ידי ארגון יד לבנים.
כתיבה ואיורים וספרי ילדים
הופיעה בבלוג של "HELVETIA EDITIONS" עם הקרוניקה "קשרים ועידן הדיגיטלי" והשתתפה בתחרות ספרותית עם הפואמה " הנמל ומיגדלי-אור".
עונת 1968 בגביע ליברטדורס
עונת 1968 בגביע ליברטדורס הייתה העונה התשיעית של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-27 בינואר 1968 ותחרות הסתיימה ב-16 במאי 1968. בתחרות השתתפו 21 קבוצות, מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של אסטודיאנטס לה פלאטה בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-3 בתים. מנצחי הבתים ומנצחת של העונה הקודמת נפגשו בסדרת משחקי חצי הגמר והגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
סדרת הגמר
בהתאם לתקנון היה צורך במשחק נוסף.
הספנתעיר
הַסְפֶּנְתָּעִיר הייתה להקה ישראלית, שניגנה מוזיקת רוק מתקדם. שמה לקוח משירו של ביאליק, קן ציפור. הלהקה הייתה מהיחידות בישראל שניגנה מוזיקה פסיכדלית תוך נאמנות למאפיינים של הסוגה, וזכו בשל כך להכרה רבה בישראל של שנות התשעים.
היסטוריה
להקת רוק. נוסדה ב-1989 ע״י שגיא שובל, גיטרה ושירה, ומשה בן-יוחנה, בס ושירה. אליהם הצטרף מירון ספוז׳ניקוב (אשד) ,גיטרה, ומאוחר יותר אורן לוין (תופים). הלהקה הושפעה מרוק, בעיקר אלמנטים של רוק מתקדם שבא לידי ביטוי בסצנת קנטרברי וג'אז. הלהקה החלה מנגינת גרסאות כיסוי ללהקות מחו"ל אך עברה תוך כשנה לכתיבה מקורית. את המילים כתב שגיא שובל ואת הלחנים כתבו חברי הלהקה במשותף.
ב-1994 לאחר הקלטת האלבום, התגייסו שניים מחברי הלהקה לצבא בעוד שובל ומירון החלו בהקלטות נוספות של שני סינגלים נוספים, "אבטקוס" ,ו"שיר ערש". להקלטות האלו הצטרפו ארבעה זמרי אופרה, ביניהם חן רייס. הלהקה שבה והתאחדה ב-1996 להופעה במועדון הבארבי. בסוף סיבוב ההופעות שקם מההופעה הזאת, הלהקה שלא הצליחה לשחזר את ההצלחה הראשונית התפרקה שגיא ומשה בן-יוחנה המשיכו לכתוב, להלחין, להקליט ולנגן יחד ולחוד עד למותו הטרגי של שגיא שובל בשנת 2009.
חברי הלהקה
בשירים רבים חברי הלהקה ניגנו על כלים נוספים.
מוריס קרנו
מוריס קרנו (באנגלית, Maurice Karnaugh; 4 באוקטובר 1924 – 8 בנובמבר 2022) היה פיזיקאי וממציא אמריקאי שהתפרסם בזכות מפת קרנו הנמצאות בשימוש באלגברה בוליאנית.
חייו
קרנו נולד בניו-יורק. למד מתמטיקה ופיזיקה בקולג' העיר ניו-יורק (1944–1948) ועבר לאוניברסיטת ייל לשם השלמת לימודיו אשר כללו תואר ראשון (1949), תואר שני (1950) ודוקטורט (1952). קרנו עבד במעבדות בל (1952–1966), ובמהלך עבודתו פיתח את מפת קרנו (1954) ופטנטים לקידוד PCM. מאוחר יותר הוא עבר לעבוד בחברת IBM.
קרנו הלך לעולמו ב-8 בנובמבר 2022.
סמינר עטרת רחל
סמינר עטרת רחל או סמינר אורט עטרת רחל בבני ברק, הוא תיכון חרדי ומכללת המשך במגמות עיצוב מדיה ואדריכלות. הסמינר החל כסמינר בית יעקב ייעודי לבנות ספרדיות, הנכלל במוסדות "ישיבת כיסא רחמים".
היסטוריה
הסמינר נפתח במבנה יביל, עם ארבע תלמידות. במשך השנים הוא התרחב, ובשנת ה'תשע"א השתכן במבנה חדש ברחוב אהרונוביץ 33 בעיר, שנבנה בידי עיריית בני ברק בסיוע מפעל הפיס. נכון לשנת 2023, הסמינר הוא חלק מרשת אורט.
בסמינר לימודים תיכוניים, ושנתיים משלימות לאחר שנות התיכון (כיתות י"ג-י"ד) בהן משולבות מגמות להכשרה מקצועית.
שיקגו PD
שיקגו PD (באנגלית: Chicago P.D.) היא סדרת דרמה-פעולה אמריקאית שנוצרה על ידי דיק וולף ומאט אולמסטד, המשמשים בה גם כמפיקים בפועל, והיא השנייה בזיכיון שיקגו. עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ברשת NBC ב-8 בינואר 2014. עלילת הסדרה עוקבת אחר שוטרי המקוף ואנשי יחידת המודיעין של מחוז 21 במשטרת העיר שיקגו, אשר מפטרלים במחוז ומפענחים פשעי רחוב, הכוללים פשע מאורגן, סחר בסמים ומקרי רצח.
הסדרה חודשה לעונה חמישית שעלתה ב-27 בספטמבר 2017. ב-9 במאי 2018 חודשה הסדרה לעונה שישית, אשר עלתה לשידור ב-26 בספטמבר של אותה שנה. ב-26 בפברואר 2019 הודיעה NBC על עונה שביעית לסדרה, שעלתה לשידור ב-25 בספטמבר אותה שנה.
רשת NBC שידרה גם את עונות 8-9 ובנוסף הודיעה על חידוש הסדרה לעונה 10 ב-21 בספטמבר 2022.
אנשי היחידה הוצגו לראשונה בפרק פיילוט בסוף עונתה הראשונה של סדרת האם, "שיקגו FIRE".
ג'רלד ברוקהרסט
ג'רלד ברוקהרסט (באנגלית: Gerald Brockhurst; 31 באוקטובר 1890 – 4 במאי 1978) היה צייר ותחריט אנגלי.
במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים הוא נודע כצייר פורטרטים, וצייר דמויות מפורסמות כמו מרלן דיטריך והדוכסית מווינדזור. ידוע בעיקר בזכות הדפסים קטנים חרוטים של נשים יפות ואידיאליזציה שלהן - רבות מהן דוגמנו על ידי אשתו הראשונה והשנייה.
ביוגרפיה
נולד ברובע אדגבסטון בבירמינגהאם ב-31 באוקטובר 1890, בנו של סוחר פחם בשם ארתור ברוקהרסט, עד מהרה הראה כישורי רישום מוקדמים ונכנס לבית הספר לאמנות בברמינגהאם בגיל שתים עשרה. הוא היה תלמיד בבית הספר המלכותי של האקדמיה בשנת 1907, וזכה במדליית הזהב ובמלגת נסיעה בשנת 1913, מה שאיפשר לו לבקר גם בצרפת וגם באיטליה.
נסיעה זו הובילה אותו ללמידה מקרוב של אמנים מהמאה ה-15 כמו פיירו דלה פרנצ'סקה, בוטיצ'לי ולאונרדו דה וינצ'י, שלעבודתם הייתה השפעה מתמדת עליו. בשנת 1914 הוא התחתן לראשונה עם אשה צרפתייה, אנאיס פולין, ששימשה מודל לרוב תחריטי הנשים הצעירות המוקדמים שלו (במיוחד משנת 1920 עד 1934).
בין השנים 1915–1919 גרו ברוקהרסט ואשתו אנייס באירלנד, שם היו מיודדים עם האמן אוגוסטוס ג'ון וחבורתו.
אף שניסה את כוחו בתחריט בשנת 1914, רק בשנת 1920 החל את דרכו כחרט ברצינות, ובסופו של דבר זכה להצלחה גם בתור יוצר דפוס וגם כצייר דיוקנאות. ברוקהרסט ערך את תערוכתו החשובה הראשונה בשנת 1919, בלונדון, ולאחר שהתקבלה היטב חזר להתגורר בעיר.
בשנת 1921 הוא היה אחד החברים הראשונים בחברה לאמנות גרפית שהוקמה באותה העת, והציג איתם. לאורך שנות השלושים המשיך בקריירה מצליחה כאמן פורטרטים. עם לקוחות בולטים ובהם כוכבי קולנוע מרל אוברון ומרלן דיטריך, כמו גם הדוכסית מווינדזור, שבעלה הזמין את דיוקנה.
בשנת 1937 נבחר ברוקהרסט לאקדמיה המלכותית והצליח לקבל מחיר של 1,000 גינאות עבור דיוקן. באותה שנה התפרסמו פרטים על יחסיו עם הדוגמנית הצעירה קתלין וודוורד, שאותה כינה את שם דורטי, לאחר שהיא נתנה ראיון ל"סנדיי אקספרס". נישואיו של ברוקהרסט התערערו בעבר, כאשר בשנת 1922 אשתו גילתה את הניאוף שלו עם מרגריט אחותה. היחסים עם קתלין וודוורד הביאו פגעו קשה בנישואיו. באוגוסט 1939 ברוקהרסט ודורטי עברו לארצות הברית, ולבסוף הוא התגרש מאשתו הראשונה בשנת 1940.
בניו יורק, ברוקהרסט התפרסם והתעשר בעזרת סדרת דיוקנאות של אנשים מפורסמים, אך תפוקת הדפוס שלו פחתה, במיוחד התחריטים שלו. הוא הפיק כמה ליטוגרפיות בסוף הקריירה שלו (בסביבות 1945). בשנת 1951 הוא נבחר כחבר לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
ברוקהרסט ודורטי התיישבו בפרנקלין לייקס, ניו ג'רזי.
ברוקהרסט נפטר שם ב-4 במאי 1978.
אדם הלוז'ק
אדם הלוז'ק (בצ'כית: Adam Hložek; נולד ב-25 ביולי 2002) הוא כדורגלן צ'כי, המשחק בעמדת החלוץ בבאייר לברקוזן ובנבחרת צ'כיה.
קריירה
הלוז'ק שיחק בילדותו במועדון של עיר ילדותו איבנצ'יצה וכן במועדון הנוער של זברויובקה ברנו. ב-2014 עבר למועדון הנוער של ספרטה פראג.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת רשם בנובמבר 2018 מול קרבינה. במרץ 2019 כבש את שערו הראשון בליגה בניצחון 0–3 על ויקטוריה פלזן. את עונת 2018/2019 סיים עם שלושה כיבושים בליגה ואחד בגביע. בעונת 2019/2020 היה לשחקן הרכב פותח בקבוצה, הוא כבש שבע פעמים ב-34 הופעות ליגה וכן שער אחד בגביע בו זכתה הקבוצה ואחד בליגה האירופית בהפסד 1–2 לטרבזונספור. את עונת 2020/2021 וסיים כמלך השערים של הליגה עם 15 שערים ב-19 הופעות.
ב-2 ביוני 2022 חתם בבאיר לברקוזן.
הלוז'ק היה חבר בסגל נבחרת צ'כיה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2019, לאחר שכבש שלושה שערים במוקדמות לאליפות. במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2021 כבש שלושה שערים במוקדמות. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת עשה בספטמבר 2020 במשחק מול סלובקיה במסגרת ליגת האומות.
פריסאטיס
ביוגרפיה
פריסאטיס הייתה בתם של ארתחששתא הראשון ואנדיה, מבבל, ואחותו למחצה של דריווש השני. היה לשניהם אותו אב, אבל אמו של דרוויש לא הייתה אשתו החוקית של ארתחששתא הראשון. פריסאטיס התחתנה עם דרוויש וסייעה לו להגיע לשלטון באמצעות חוכמתה והבנתה של הפוליטיקה בחצר המלוכה. פריסאטיס הייתה אשתו הרשמית היחידה של דריווש השני, דבר שהיה נדיר בחצר המלוכה. היו להם 13 ילדים, מתוכם ארבעה שרדו והגיעו לבגרות: ארתחששתא השני, כורש הצעיר, אוסטאנס, ואוקסאתרס ובת בשם אמסטריס.
משמעות השם "פורושאת" היא ככל הנראה "מלאת שמחה / אושר".
השפעתה של פריסאטיס על חצר המלוכה
לפריסאטיס היה מעמד בחצר המלוכה והייתה לה רשת של מודיעים, איתם יכלה לעקוב ולאתר התנגדות לשלטון. קטסיאס (שפלוטרכוס מספר כי היה הרופא האישי שלה) מספר כיצד היא הצליחה לארגן לתפיסתם והוצאתם להורג של רבים שאיימו על יציבות השלטון. מתיעוד של אותה תקופה על מיסים ובכתביהם של פלוטרכוס וקטסיאס, מסופר כי הייתה בעלת רכוש ניכר והיו אף כפרים שלמים שעמדו לרשותה (דבר שהיה חריג לאותה תקופה), בסוריה, בבל ומדי. תיעוד המיסים שהיו שייכים מהאדמות שלה, כולל אף את שם המשרת שניהל עבורה את האדמות - Ea bullissu. התיעוד מעיד לראשונה על אציל מחצר המלוכה בפרס שהיו לו אדמות באזור בבל. שמה מצוין בתיעוד המיסים גם ללא קישור לבעל או אח, דבר המעיד על מעמדה הרם והעובדה שהשם שלה לבדו מספיק לזיהוי.
מרידת כורש הצעיר
פריסאטיס התאמצה מאוד שכורש הצעיר, היה הבן המועדף עליה, יזכה בכתר, אולם ללא הועל וארסקס הבכור הוכתר בשם "ארתחששתא השני". כורש הואשם בניסיון לרצוח את המלך החדש בזמן טקס ההכתרה, אולם פריסאטיס השפיעה על ארתחששתא לבטל את האישום, וכורש הוחזר לתפקידו הקודם כסטרפ סרדיס. עם זאת, כורש אסף לעצמו צבא של שכירי חרב יוונים, תחת פיקודו של קליארכוס (לשעבר מושל ביזנטיון מטעם ספרטה), והללו התאמנו בסרדיס בעוד כורש מחכה להזדמנות הנכונה להכות. כורש ניצל את הכפרים והרכוש של אמו בשביל בסיס הערכות נאמניו של ארתחששתא הזהירו אותו מפני כורש, אולם אמו הגנה עליו והרגיעה את חשדותיו. כשכורש יצא לקרב קונקסה, מול צבאו של ארתחששתא, הוא נפצע ונהרג. פריסאטיס דאגה שאף על פי שהוא מרד במלך, הוא יקבל את כל הכבוד הנדרש בזמן קבורתו, והתנכלה ודאגה להוציא להורג באכזריות את הסריס שהתפאר בכך שהוא זה שהרג והתעלל בגופת כורש הצעיר.
יריבות עם סתאתירה
לאורך השנים מסופר על יריבות עמוקה בין סתאתירה, אשתו של ארתחששתא השני ופריסאטיס. עקב מרד שהתחיל במשפחתה של סתאתירה, פריסאטיס ציוותה להרוג את כל ילדיו של הינדרנס מלבד סתאתירה, לבקשתו של ארתחששתא השני. ארתחששתא השני הפך לשליט בשנת 404 לפנה"ס לאחר מותו של אביו. אף על פי שהיו לו מספר פילגשים, ככל הנראה רק סתאתירה הייתה אשתו החוקית. המלכה האם פריסאטיס וסתאתירה ניסו להשפיעה על הפוליטיקה השלטונית ועל המלך, והפכו ליריבות. סתאתירה תמכה בבעלה במהלך הסכסוך שלו עם אחיו כורש הצעיר ולא הסתירה את הביקורת שלה על פריסאטיס.
לבסוף פריסאטיס רצחה או הביאה לרציחתה של סתאתירה. לפי המקורות הקלאסיים יש מספר סיבות למעשה. לפי גרסה אחת פריסאטיס רצתה להציל את חייו של מפקד ספרטה קליארכוס ואת חבריו-גנרלים, שנלקחו בשבי על ידי טיספרנס, אבל סתאתירה הצליחה לשכנע את בעלה להוציא להורג את האסירים. לכן, פריסאטיס הרעילה את סתאתירה. פלוטרכוס, בביוגרפיה של ארתחשסתא השני, לא מאמין לסיפור הזה. על פי מסורת אחרת, פריסאטיס רצחה אותה כי היא הבינה שבעלה של סתאתירה אוהב אותה ומקשיב רק לה. לפי פלוטרכוס, פריסאטיס ביצעה את ההתנקשות בעזרת המשרתת והיועצת הנאמנה שלה, גיגיס. במהלך הארוחה, היא פרסה ציפור עם סכין מורעלת שרק חצי ממנה הייתה עם הרעל, ורק החלק של סתאתירה היה מורעל, כאשר הן ישבו לסעוד ביחד. כתוצאה מכך מתה סתאתירה בייסורים רבים. המלך חשד שמדובר ברעל וניסה לתפוס את המשרתת כדי לגלות את האמת. לאחר זמן הוא הצליח ודן אותה למוות אכזרי. פריסאטיס עצמה לא נענשה ורק הוגלתה לבבל, לפי בקשתה.
עם זאת, פריסאטיס לא שהתה בבבל זמן רב והמשיכה לייעץ למלך. היא יעצה לו לשאת את בנותיו, אטוסה ואמסטריס, דבר שהיה לא פופולרי ומנוגד לנוהג באותה תקופה. ייתכן שעשתה זאת כדי לשמור על כוחה כיועצת למלך לאור אי הפופולריות של הנישואין שלו, וחוסר הניסיון של בנותיו.
פלאפל הזקנים
פלאפל הזקנים (בערבית: فلافل نجلاﺀ, פלאפל נג'לה) היא פלאפליה פופולרית ותיקה הממוקמת בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה ברחוב הוואדי ונחשבת לאחת מחנויות הפלאפל הטובות בישראל. המסעדה מופיעה במשך שנים ברשימות עשר הפלאפליות הטובות ביותר בישראל. שמה של המסעדה ניתן לה על שם שני מייסדיה.
היסטוריה
המסעדה נוסדה ב-1950 על ידי זוג אנשים מבוגרים תושבי הואדי, ג'ורג' ונג'לה עפארה, והיא התמקדה במכירת מנה בסיסית של פלאפל שכללה פיתה עם סלט ירקות, מלפפון חמוץ וסלט כרוב. על המסעדה לא הונח מעולם שלט עם שם החנות. התושבים הערבים קראו למקום "נג'לה" על שם האישה. היהודים שקנו בה נהגו להגיד "נלך לזקנים", ושם זה נדבק למקום. הזוג השתמש במתכון סודי לייצור הפלאפל, ונהג לכבד כל קונה בכדור פלאפל חם עם טחינה.
בעת פתיחתה הייתה המסעדה קטנה מאוד, למעשה דוכן שיש בכוך, בעלי המסעדה גרו בקרבת המקום בסמטה צמודה. העיסה הוכנה בביתם והטיגון נעשה במסעדה, שירות איטי הביא להשתרכות תור ארוך ברחוב, והיא נסגרה מדי יום בשעה 13:00 או כאשר נגמרה העיסה (המוקדם מביניהם). פרסומה של המסעדה הביא אליה לקוחות שהגיעו במיוחד מהמרכז ומהגליל. בשנת 1984 החליטו הבעלים לפרוש ומכרו את הדוכן לבעליה הנוכחי עפיף סבית שהיה לקוח שלהם. הוא רכש מהם גם את המתכון הסודי. סבית קיבע את שם המקום כששם בחזית המסעדה שלט "פלאפל הזקנים" בנוסף לשם "נג'לה".
סבית הרחיב את המסעדה, בנה מטבח שבו הוא מכין את העיסה והרחיב את שעות הפתיחה של החנות עד שעות הערב, הוא המשיך את המסורת של קודמיו ומקבל פני כל קונה בכדור פלאפל עם טחינה. בנוסף הרחיב קצת את המגוון והוסיף גם קובה בורגול במילוי בשר וצנוברים. הדוכן נמצא בתוך המסעדה, לרשות המעדיפים לאכול במקום עומדים כיסאות בר גבוהים ודלפק צר הצמוד לקיר.
בתחילת שנות ה-2000 הוקם סניף בשם "סביח ופלאפל הזקנים" ברחוב מוריה (ליד הכניסה לכרמליה) ופעל בשם זה כמה שנים. העסק עדיין קיים אבל כבר אינו סניף של פלאפל הזקנים.
גטצ'ינה (נפה)
נפת גָּטְצִ'ינָה הוא מחוז משנה בחלק המרכזי של מחוז לנינגרד. המרכז האדמיניסטרטיבי הוא העיר גטצ'ינה, ומכאן שמה של הנפה.
היסטוריה
הנפה הוקמה בספטמבר 1927, במקום חבל גטצ'ינה, שנוצר בנובמבר 1922 ושמו שונה בשנת 1923 למחוז טרוצקי (פטרוגרד לשעבר).
מלחמת העולם השנייה
תושבי האזור למדו על תחילתה של המלחמה הפטריוטית הגדולה לאחר השעה 12 בצהריים ב-22 ביוני 1941. כבר באותו יום החלו המתנדבים הראשונים להגיע לשני משרדי הגיוס הצבאיים שהיו באזור. ב-28 ביוני הוחלט על גיוס האוכלוסייה לעבוד על הקמת אזור מבוצר כהגנה מפלישה.
ההפצצות הראשונות של התעופה הגרמנית בשטח הנפה בוצעו ב-5 ביולי. ב-15 באוגוסט החל פינוי הרכוש החקלאי לאזור וולוגדה, למחרת הועלתה הכוננות האזורית והמתקפה הגרמנית באזור החלה מדרום וממערב. בסוף אוגוסט קרבות כבר התנהלו בסביבתה הקרובה של מרכז האזור - העיר גטצ'ינה. בתחילת ספטמבר נכבשו יישובים גדולים עם תחנות רכבת - סיברסקי וויריצה. ב-13 בספטמבר נכבשה גטצ'ינה, וב-15 בספטמבר נכבשה הנפה לחלוטין על ידי חיילים גרמנים המורכבים מארמייה ה-18 וארמיית הטנקים הרביעית. המטה של מפקד ארמייה 18, הגנרל גאורג לינדמן היה ממוקם בכפר סיברסקי.
במהלך הכיבוש שטחו של האזור היה תחת ממשל צבאי. תוכנן לכלול אותו יחד עם שטחים כבושים אחרים של רייכסקומיסריאט מוסקוביה. רשת מחנות ריכוז נוצרה בשטח הנפה, המרכזי שבהם היה מחנה "דולאג-154", שהיה ממוקם בגטצ'ינה (שנקראה אז קרסנוגווארדייסק). ב-21 בספטמבר 1943 הוציאו הרשויות הגרמניות צו לפנות את האוכלוסייה הכפרית אל גרמניה, אוסטריה והמדינות הבלטיות.
שחרור האזור החל ב-20 בינואר 1944. שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 בינואר, על פי צו ממשלת ברית המועצות שונה שם העיר קרסנוגווארדייסק לגטצ'ינה, ונפץ קרסנוגווארדייסקי הפכה לנפת גטצ'ינה. גטצ'ינה שוחררה לאחר שלושה ימים של לחימה עזה ב-26 בינואר, והיישובים האחרונים באזור שוחררו ב-3 בפברואר.
לאחר המלחמה
מיד לאחר השחרור החל האזור להתאושש - חוות קולקטיביות החלו לעבוד, בתי הספר נפתחו והפיתוח גדל.
לאחר המלחמה בוצע שיקום מאסיבי של האזור כולו, שנמשך עד התפרקות ברית המועצות.
מ-1996 עד 2001, ראש הנפה היה אנטולי לדובסקיך ובשנים 2001–2005 - אלכסנדר סודאילנן.
תחבורה
מוקד התחבורה העיקרי של האזור הוא העיר גטצ'ינה.
שדה התעופה סיבוריצי ממוקם בכפר ניקולסקוי ומועדון התעופה ROSTO פועל בתחומו. יש שדה תעופה צבאי סגור בסיברסקי.
נמל התעופה הבינלאומי פולקובו ממוקם במרחק 18 ק"מ מהגבול הצפוני של הנפה.
הסעות הנוסעים באוטובוסים מתבצעות בעיקר על ידי החברות הבאות: Trans-Balt, Piteravto Gatchinamarshrutavto ועוד. המותגים העיקריים של האוטובוסים הם PAZ, GolAZ ו-LiAZ. מפעילת התחבורה הציבורית היא חברת "שירות לארגון הסעות אוטובוסים לנוסעים" (Служба организации пассажирских автобусных перевозок).
כלכלה
התעשייה והחקלאות מפותחים מאוד בנפה, כאשר מרכזי התעשייה העיקריים הם הערים - גטצ'ינה וקומונאר (המהווה מרכז תעשיית הנייר).
בגטצ'ינה פועלים מפעלים תעשייתיים מגוונים. מפעלים גדולים להנדסת מכונות כמו "מפעל קריסו", "מפעל בורבסטניק", "אלקטרוניסטנדרט" ו"מפעל גטצ'ינה לייצור ציוד ניסיוני". בנוסף פועלים בה חברות לייצור רהיטים, ציוד קמפינג, קרניז ופירוטכניקה. תעשיית המזון מיוצגת על ידי חברות כגון Galaktika, Bodegas Valdepablo-Neva ועוד.
בשנת 2007 נשלחו סחורות בייצור עצמי בשווי של יותר מ-27 מיליארד רובל, כלומר 22.5% יותר מאשר בשנת 2006.
תיירות
מרכז התיירות הראשי של האזור הוא העיר גטצ'ינה.
אטרקציות תיירותיות
בכפר רוז'דסטוונו יש אחוזת מוזיאון של ולדימיר נבוקוב בשם "רוז'דסטוונו", ובכפר סיברסקי ממוקם מוזיאון היסטורי.
יש 7 סוכנויות נסיעות, מספר מלונות בגטצ'ינה ומלון בנובי סבט לתיירים.
בשנת 1990, מספר מונומנטים היסטוריים ותרבותיים של הנפה נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ובנפה יש 26 אחוזות היסטוריות מהמאה ה-19.
ישנם גם מוזיאונים הקשורים לאלכסנדר פושקין בכפר וירה, בכפר קוברינו ואחוזת "סווידה" ששימשה את אברם גניבל.
שלטון מקומי
הגוף המבצע של השלטון העצמי המקומי הוא הממשלה. ראש ממשלת הנפה מתמנה על ידי מועצת הצירים מבין מועמדים שנבחרו על ידי ועדה מיוחדת, שחבריה ממונים על ידי מועצת צירי המחוז באישור מושל מחוז לנינגרד.
חינוך ומדע
בעיר הגדולה בנפה, גטצ'ינה, ממוקם המכון לפיזיקה גרעינית של פטרבורג על שם ב.פ. קונסטנטינוב. ובעיר בלוגורקה ממוקם מכון המחקר הצפון-מערבי להורטיקולטורה.
מרקז (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששמם מרקז (Marquez):
אחר:
ראו גם
}}
תיאטרון הבית הלבן
תיאטרון הבית הלבן הוא בית קולנוע קטן הממוקם באגף המזרחי של הבית הלבן, משכנו של נשיא ארצות הברית ומשמש את הנשיא וכן את משפחתו כבית קולנוע פרטי. במקור מבנה שנועד במיוחד להקרנת סרטים בבית הלבן לא היה קיים והוא נבנה על חשבון חדר ארונות בשיפוץ שנערך ביוזמתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1942, במקום יש כ-42 מושבים. באופן מסורתי, אולפנים אמריקאים שמרו את סרטיהם למקרה והבית הלבן ירצה עותק שלהם, הקרנת סרט בתיאטרון הבית הלבן נחשבת בעלת ערך רב ואף נעשה בה שימוש לצורך שיווק הסרט.
ג'ימי קרטר היה הנשיא שצפה בהכי הרבה סרטים בבית הלבן, קרטר צפה ב-480 סרטים בבית הקולנוע, הראשון היה המותחן הפוליטי, כל אנשי הנשיא, הסרט הראשון שראה הנשיא הדמוקרטי, ביל קלינטון בבית הקולנוע היה סרט הדרמה, השמן של לורנצו והסרט האחרון שראה היה שוקולד , מלבד זאת בינואר 2017 פורסם כי הסרט הראשון שהוקרן לאחר שדונלד טראמפ נבחר לנשיאות ארצות הברית היה מוצאים את דורי.
מפעיל בית הקולנוע הוא הסדרן הראשי של הבית הלבן.
יחסי סרביה–קוריאה הדרומית
יחסי סרביה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין קוריאה הדרומית וסרביה. שתי המדינות כוננו יחסים דו-צדדיים בשנת 1982.
כינון יחסים דיפלומטיים
דרום קוריאה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-27 בדצמבר 1982. שתי המדינות פתחו שגרירויות תושבים בפברואר 1990. שר החוץ הקוריאני צ'ו הו-ג'ונג ביקר ביוגוסלביה במרץ 1990. נשיא יוגוסלביה בוריסב יוביץ' ביקר בדרום קוריאה וחתם בנובמבר באותה שנה על הסכם תחבורה אווירית.
נתק דיפלומטי
בזמן שמלחמות יוגוסלביה השתוללו, שגרירות דרום קוריאה נסוגה מסרביה בינואר 1993. לאחר מכן הם קיימו קשרים דיפלומטיים חלשים עד יוני 1998. דרום קוריאה פרשה לחלוטין מסרביה ביוני 1998 ושגרירות קוריאה הדרומית ברומניה החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות בסרביה. סרביה נסוגה גם מדרום קוריאה במרץ 1999 ושגרירות סרביה ביפן החזיקה בתפקיד נוסף של שגרירות לדרום קוריאה.
חידוש היחסים הדיפלומטיים
דרום קוריאה פתחה מחדש את השגרירות בסרביה ב-4 במרץ 2002. סרביה פתחה מחדש את השגרירות בדרום קוריאה במרץ 2004. באותה שנה, KOTRA פתחה את בניין הסחר בבלגרד. משרד המסחר והתעשייה הסרבי ואיגוד הסחר הבינלאומי בקוריאה (KITA) סיכמו את הסכם שיתוף הפעולה באוקטובר 2005. דרום קוריאה וסרביה סיכמו על שיתוף פעולה ב-16 במאי 2006.
מבצע דרייפוס
מבצע דרייפוס היה מבצע צבאי של שייטת הצוללות של חיל הים הישראלי במלחמת לבנון הראשונה, שמטרתו הייתה לאתר ולזהות ספינות אויב באמצעות צוללות. ביוני 1982, במהלך המבצע, פגעה צוללת של חיל הים בספינה אזרחית שעליה פליטים, בשל חשד שמדובר במחבלים. בתקרית נהרגו 25 בני אדם.
התקרית נאסרה לפרסום עד לשנת 2018 שאז התיר בג"ץ לפרסם את פרטיה.
רקע
במהלך המלחמה הטיל חיל הים הסגר ימי על לבנון. בתחילה לא הייתה שום תנועה ימית של ספינות ששימשו את המחבלים. עם ההכרזה על הפסקת האש החלה תנועת אניות שהפליגו לאירופה, ועליהן פליטי מלחמה - נשים, גברים, ילדים, עובדים זרים, ועוד. מאוחר יותר עזבו מפקדות אש"ף לתוניס.
בהסגר השתתפה גם צוללת מסדרת גל - השם שניתן בחיל הים הישראלי לסדרת צוללות מדגם 540 של חברת ויקרס (Vickers) הבריטית. שלוש צוללות מדגם זה, אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב, שירתו בחיל הים הישראלי משנות השבעים עד לסוף שנות התשעים.
ירי הטורפדו על אניית סוחר
בצהרי 15 יוני 1982, לאחר הכרזה על הפסקת אש, זיהה צוות הצוללת מסדרת גל, ארבע ספינות שיצאו מטריפולי. על כמה מהן היו סימנים שהעידו שייתכן ומדובר בספינות מחבלים שברחו מלבנון. בהתאם לפקודת המבצע, דיווח צוות הצוללת על כך למפקדת חיל הים ולספינות טילים שסיירו בסביבה, כדי שאלה יזהו אותן. הספינות זוהו והמשיכו בדרכן.
יום למחרת זיהתה הצוללת שוב כמה ספינות אזרחיות. מפקד הצוללת עקב אחרי אחת הספינות, ראה סירות מכוסות על הסיפון והעריך שמדובר בספינת מחבלים, בעוד סגנו הביע בכך ספק. מפקד הצוללת, סגנו ועוד קצינים צפו בספינה בפריסקופ. הצוללת שיגרה טורפדו לעבר האנייה שפגע בירכתיה. האנייה החלה לבעור ונוסעים קפצו למים הבוערים. הספינה שטובעה שידרה קריאות מצוקה SOS שנקלטו במטה חיל הים, בספינות הטילים ובצוללת. האירוע התרחש קרוב לנמל טריפולי בטווח תותחי המחבלים מהחוף. מטה הים הורה לא להתקרב.
צוות הצוללת צפה בנעשה ומפקדה הסיק שלא ניתן לסייע והתרחק מהשטח. מאוחר יותר התברר כי על סיפון הספינה היו גם פליטים ועובדים זרים, שמטרתם הייתה לברוח מאזורי הקרבות בלבנון.
תחקיר האירוע
כ-10 שנים לאחר האירוע בוצע תחקיר של האירוע בחיל הים לאחר שמפקד שייטת הצוללות שקודם בתפקיד פנה למפקד חיל הים. פרטי התחקיר חסויים.
מפקד הצוללת סיפר כי על הספינה היו בין שלושים לארבעים גברים לבושים בבגדים זהים, שנראים כצבאיים. "ראיתי את האונייה לכל אורכה, ראיתי שאין נשים וילדים. זה הקשה על הירי בטורפדו אבל היה חשוב לבצע זאת". מנגד, סגן מפקד הצוללת העיד בתחקיר של חיל הים: "האווירה בצוללת הייתה של רצון עז לתקוף וירי בכל מחיר. אני סברתי שאין לירות כי הזיהוי לא ודאי״.
מפקד הצוללת העיד בתחקיר כי גם לאחר הירי ושידור אותות המצוקה הוא לא זיהה עליה נשים וילדים, אלא רק אנשים לבושים בלבוש זהה. "המשכתי לעקוב אחרי הספינה במשך שעתיים, עד לחשכה מוחלטת".
בסיומו של התחקיר סיכם מפקד החיל, האלוף עמי אילון: "המסקנה שמפקד הצוללת פעל בהתאם להנחיות מתחזקת לאור התנהלותו ביום שקדם לתקרית, כאשר החליט שלא לירות לעבר אונייה שהתקרבה מתוך חשש לפגיעה בחפים מפשע, זאת אף על פי שלתפיסתו הנוסעים שבספינה היו מחבלים. מדובר היה בהפעלת שיקול דעת מוטעה בזמן המבצע".
"זה לא פשע מלחמה ולא בוצעו עבירות. אין מקום לחקירה פלילית". סיכמו בחיל הים את האירוע. "נמנעה פעילות של מחבלים מהנמל של טריפולי".
חשיפה תקשורתית
רק כ-35 שנה לאחר מכן, ב-22 בנובמבר 2018, נחשפו פרטי האירוע על ידי אור הלר, הכתב הצבאי של חדשות עשר. החשיפה אושרה בעקבות עתירה של עמותת הצלחה וערוץ עשר לבג"ץ, אשר התיר את הפרסום. אל"ם בדימוס מייק אלדר, מפקד שייטת הנחתות של חיל הים, ניסה לפרסם את פרטי האירוע במשך כ-25 שנה. לפי דיווחים עיתונאיים לבנוניים, הגילוי הישראלי התקבל בהפתעה בלבנון. זאת מפני שנסיבות טביעת הספינה "עבד א-רחמן" (״טרנזיט״) לא היו ידועות, ושיערו כי טבעה עקב תקלה טכנית, פיצוץ במנוע או מטען חבלה.
ב-28 בנובמבר 2018, כתב רן אדליסט מאמר במעריב תחת הכותרת: "הדבר הנכון בנוגע ל"מבצע דרייפוס" הוא להודות באחריות ולשלם פיצויים".
מריה גרייפ
מריה גרייפ (בשוודית: Maria Gripe; 25 ביולי 1923 - 5 באפריל 2007) הייתה סופרת ילדים ומדע בדיוני שוודית, הידועה בעיקר בשל כתיבת טרילוגיית הספרים על "הוגו וג'וספין", והספר "ילדי נפח הזכוכית". סגנון הכתיבה שלה שילב אלמנטים מציאותיים לצד מיסטיים וקסומים. בשנת 1974 היא קיבלה את פרס אנדרסן.
ביוגרפיה
גרייפ נולדה כמאיג'ה סטינה וולטר (בשוודית: Maja Stina Walter) ב-25 ביולי 1923, בווקסהולם, שוודיה. אביה היה קפטן בצבא השוודי (דרגה המקבילה לדרגת סרן בצה"ל). כבר בילדותה כתבה ספרים וסיפורים. כאשר הייתה בת שש היא ומשפחתה עברו לעיר אורברו, אחרי כמה שנים עברו שוב, הפעם לסטוקהולם, שם סיימה בית ספר תיכון. לאחר מכן, למדה פילוסופיה והיסטוריה של הדתות באוניברסיטת סטוקהולם.
קריירה
גרייפ הייתה סופרת ילדים, בעיקר מסוגת הפנטזיה. כתיבתה התאפיינה בטשטוש הגבול בין המציאות לעולם הקסם והמיתולוגי. ספרה הראשון פורסם ב-1954, כאשר הייתה בת 31, והוא נשא את השם "בעיר הקטנה שלנו" (שוודית: I vår lilla stad).
במהלך חייה כתבה 38 ספרים, שתורגמו ל-30 שפות, הרבה מספריה עובדו לתסכיתי רדיו, שניים הופקו כסדרות בטלוויזיה, וארבעה הופקו לסרטים באורך מלא:
כמו כן רבים מספריה תורגמו לאנגלית: [ צד ימין, בשוודית, בסוגריים באנגלית, ומצד שמאל תרגום לעברית:
פרסים
גרייפ זכתה בכמות רבה של פרסים על ספריה, כ-15 פרסים, כולל חלק מהפרסים הנחשבים ביותר בתחום הספרות:
גל השרפות בישראל (2016)
מ-22 ועד 27 בנובמבר 2016 אירע גל שרפות בישראל שבמהלכו טיפלה הרשות הארצית לכבאות והצלה ביותר מ־1,700 שרפות בשטחים פתוחים ובנויים באזורים שונים ברחבי ישראל. שריפות גדולות במיוחד דלקו בחיפה – שבה היו כמה מוקדי בעירה בתוך העיר – בזכרון יעקב, בגוש טלמונים, בהרי ירושלים ומקומות נוספים. מדו"ח מבקר המדינה על ההיערכות לשריפות, הפיצויים שניתנו בגינן, והעלויות למשק עולה כי השריפות כילו שטחים בגודל של כ-41 קמ"ר, וכתוצאה מהן נפגעו כ־1,900 דירות – מהן כ-580 נפסלו למגורים – וניזוקו 123 כלי רכב.
טפסר רן שלף, ראש מחלקת חקירות ברשות לכבאות והצלה, קבע בריאיון, שרוב השריפות המשמעותיות נגרם מהצתות מכוונות בידי ערבים. תנאים של מזג אוויר יבש בעקבות רוחות מזרחיות בימי השריפות, הובילו להתפשטות השריפות ואובדן שליטה עליהן. שרפות חורש פרצו גם מחוץ לתחומי ישראל: בירדן, בסוריה וברשות הפלסטינית. על פי מידע שהתקבל ממשטרת ישראל ומנציבות כיבוי האש קבעה רשות המיסים כי חלק מן ההצתות בוצע על רקע לאומני.
רקע אקלימי
סתיו 2016 התאפיין ביובש ניכר והעדר משקעים. בשליש השלישי של נובמבר החלו להתפתח תנאי מזג אוויר קיצוניים: רוחות מזרחיות ערות וכן יובש ניכר, מזג אוויר המקל על בעירה התחלתית ומסייע להתפשטותה במהירות לאחר מכן. תנאים אלו נמשכו מספר ימים והיו חריגים במשכם הארוך. הטמפרטורה הייתה נמוכה מהרגיל בימים אלו. בבוקר 26 בנובמבר נרשמה טמפרטורה של 1.6 מעלות צלזיוס בבית דגן - הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בישראל בחודש נובמבר מאז החלו המדידות.
אירועים מרכזיים
המוקד המרכזי ב-22 בנובמבר היה בזכרון יעקב, שם נשרפו שטחים רבים וכן רכוש. קודם לכן פרצה שרפה ביער לטרון, שהביאה לפינוי תושבי נווה שלום. שריפות פרצו גם במקומות נוספים.
ב-23 בנובמבר התחילו שריפות ביישובים בצפון ובמקומות נוספים. שריפות או הצתות שפרצו בסמוך ליישובים נטף, טלמון ודולב, הביאו לפינוי תושבים מבתיהם. ביום זה ביקש ראש הממשלה בנימין נתניהו עזרה בכיבוי ממדינות שונות בעולם, ונשלחו מטוסי כיבוי.
ב-24 בנובמבר בשעות הבוקר החלה שרפת ענק בחיפה, כתוצאה מהצתות ב-4 מוקדים. שריפות פרצו בהרי ירושלים, באזור המרכז ובדרום. בחיפה פונו 13 שכונות: דניה, רמות ספיר, רמת חן, רמת אלמוגי, רמת בן-גוריון, אחוזה, מרכז חורב, רוממה, רמת אשכול, בגין, רמת גולדה, הוד הכרמל ונאות פרס, הטכניון ואוניברסיטת חיפה, ועלו באש מבנים רבים. לקראת ערב פונו בתי הסוהר כרמל, דמון וכלא 6. בסך הכל פונו כ-85 אלף איש מבתיהם ולמחרת בשעות הצהריים הורשו כל התושבים לחזור לבתיהם. למעלה מ-160 איש נפגעו משאיפת עשן. מעל 600 בתים ניזוקו בשרפה זו. כן התחוללה באותו יום שרפה בין הכפרים נחף וסאג'ור וביער רמות מנשה. ביום זה הזמין ראש הממשלה בנימין נתניהו מטוס מסוג בואינג 747 גלובל סופרטנקר מארצות הברית, ושני מטוסי כיבוי גדולים נוספים מרוסיה.
בין הגורמים האזרחיים שנערכו לסיוע, הודיעה התנועה האסלאמית על הקמת חדר מצב לשעת חירום ומסרה על נכונתה לסייע ולקלוט משפחות המפונים מאירועי השריפות בכל רחבי המדינה ובכל היישובים הערבים. עבור כל אזרחי המדינה, מוסלמים, נוצרים ויהודים. שריפות פרצו גם באזור חברון, שכם, מזרח ירושלים, רמאללה, טולכרם וג'נין, גורמים ברשות הפלסטינית הפנו אצבע מאשימה למתנחלים כמי שהציתו אותן.
בלילה שבתחילת 25 בנובמבר פרצה שרפה גדולה סמוך ליישובים שורש ובית מאיר שבהרי יהודה. תושבי בית מאיר פונו מבתיהם, ובתים אחדים ביישוב ניזוקו. בצהריים פרצו שריפות גדולות ליד נטף ומעלה החמישה ככל הנראה כתוצאה מהשלכת בקבוק תבערה על ידי פלסטינים מהכפר הסמוך. ביום זה הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו במסיבת עיתונאים כי ביקש 20 מטוסי כיבוי נוספים שיגיעו עוד באותה יממה. בסוף אותו יום בשעות הערב נחת מטוס סופרטנקר בנתב"ג ולמחרת פעל בהרי יהודה. בערב התחדשה השרפה בדולב לאחר שכובתה יומיים קודם לכן. בסוף אותו יום הציתו מחבלים פלסטינים שרפה גדולה סביב היישוב חלמיש (נווה צוף), והוא פונה מיושביו. היישוב ניזוק באורח קשה מאוד: כ-40 בתים ביישוב עלו באש, מהם לפחות 15 נשרפו כליל.
ב-26 בנובמבר אירעו מספר שריפות ברחבי הארץ וכן התמשכה השרפה בחלמיש.
ב-27 בנובמבר פרצה שרפה בזכרון יעקב ליד "רמי לוי". בנוסף הייתה שרפה גדולה ליד חדרה שכובתה כעבור שלוש שעות. כמו כן, נעצרו 6 ערבים-ישראלים אחרי שנחשדו בהצתת חורשה סמוך לצומת יאסיף, מטוס כיבוי הוזנק לאוויר וכיבה את השרפה בטרם התפשטה.
חקירת גורמי השריפות
במקרים רבים עלו חשדות כי מקור השרפה בהצתה על רקע לאומני. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, והשרים גלעד ארדן, נפתלי בנט ואיילת שקד קבעו כי ההצתות הן מעשה טרור. השר ארדן הוסיף כי הגורמים המקצועיים בכיבוי האש חושדים כי 60% מהשרפות מקורן בהצתות. לנוכח זאת הורה המפכ"ל להקים צוות מיוחד כדי לחקור כל שרפה כחשד להצתה. בפעילות משותפת של השב"כ, משטרת ישראל וצה"ל נעצרו כ-37 חשודים, מתוכם 19 פלסטינים וכ-18 ערבים-ישראלים בחשד להצתה ועוד חמישה בני אדם נוספים נעצרו בחשד להסתה להצתה. חלק מהחשודים נעצרו תוך כדי שהציתו או שהיו בדרכם להצית ושניים מהם הודו בהצתה בחקירתם. כתבי אישום הוגשו נגד חשודים אחדים בגין הצתה אך לא על רקע לאומני. ב-10 בינואר 2017 שחרר בית המשפט העליון את עלי מחאג'נה, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום. בפברואר 2017 הוגש נגד 3 פלסטינים כתב אישום שבו הואשמו בהצתת השרפה בנווה צוף. לשלושה עבר ביטחוני, אולם בכתב האישום לא מיוחסים להם מניעים לאומניים.
סלנג מיני
סלנג מיני או ביטוי מיני (באנגלית: Sexual slang) הוא מכלול של מונחים וביטויים לשוניים שמתייחסים לאיברי המין לתהליכים ולפעילויות מיניות. בדרך כלל, סלנג מיני הוא חלק מהמשלב הדיבורי, מאשר חלק מהשפה התקנית או הרפואית, וחלקם אפילו עשויים להיחשב כגסים.
גל השרפות בישראל (2016)
חקירת גורמי השריפות
ביחס לשרפה בבית מאיר נבדק חשד שהיא נגרמה מפצצות תאורה שירתה המשטרה במהלך מרדף אחר חוליית גנבים שנחשדו כמציתים.
מתקן שתמונתו הופצה ברשתות החברתיות והוצג בתור אמצעי הצתה ביער הזורע התברר מאוחר יותר כמחסה שנבנה על ידי ילדים.
סלנג מיני
שימוש פיאורטיבי
יש המשתמשים בכינויי גנאי בשביל להתייחס לבני מיעוט מיני נתון, כמו מגדר או נטייה מינית באופן מבזה או מקטין. כינויים אלו משמשים כעלבונות על ידי אנשים שאינם מעוניינים להיות קשורים לקבוצה שמזלזלת בהם. לדוגמה, המונח קוויר יכול לשמש כעלבון על ידי מי שמבקש להפליל להט"בים, אם כי המילה עברה חידוש, כך שניתן יהיה להשתמש בה באופן חיובי בתוך אותה קהילה. מונחים שנחשבים כהשמצות נקבעים על ידי מערך הערכים של החברה או התת-תרבות, במיוחד בהטיות המיניות שלה. לדוגמה, מילים כגון זונה או שרמוטה משמשים בדרך כלל להתייחס להפקרות מינית המיוחסת דווקא לנשים.
גל השרפות בישראל (2016)
כוחות הביטחון וההצלה
לוחמי האש של הרשות הארצית לכבאות והצלה נדרשו למאמץ מוגבר לשם כיבוי השריפות. בסך הכל הגיע מספר הכבאים ל-1616. בנוסף גויסו כ-450 חיילי סדיר ומילואים של פיקוד העורף להשתתפות בכיבוי השריפות ולסיוע אזרחי. בשיא האירועים פעלו בכל הארץ 375 כלי רכב. במהלך האירועים פרסמה הרשות צו האוסר על הדלקת אש בשטחים פתוחים בכל רחבי ישראל שמצפון לכביש 25 (כביש נחל עוז-צומת הערבה).
סלנג מיני
שימוש פיאורטיבי
ההשמצות המיניות היו נפוצות בתרבויות ובתקופות היסטוריות רבות. ההשמצות הנפוצות ביותר היו אלו שהופנו נגד גברים הומוסקסואליים פסיביים (אריסטופאנס נהנה במיוחד משימוש בהשמצות כאלו), או בהיותו א-פמי. לדוגמה, בשבועה הצבאית החתית, איימו על גברים ששינוי את מגדרם לנשים (הבטחה לסירוס ממשי או לנקמה אלוהית ב-"בוגדים").
סלנג מיני והומור
בז'רגון הפופולרי של תרבויות רבות, השימוש בסלנג מיני הוא סוג של הומור או לשון נקייה אשר, לעיתים קרובות, יוצר מחלוקת בנוגע לשימושו הציבורי. הומור מיני נתפס בחוגים רבים כגס ולא מתוחכם, כמו כן מעליב כלפי הנושא שהוא מתאר. סלנגים מיניים נמצאו פעמים רבות בספרות ובקומדיה. דוגמה קלאסית לכך היא כתבי שייקספיר. הפופולריות של קומיקאים עכשוויים שמתמכרים להומור מיני, מג'ורג' קרלין ועד לאנדרו דייס קליי, משקפת את המשיכה של צורת דיבור זו. לעיתים קרובות, סלנגים מיניים נתפסים כצורה של טאבו, שבו חלק ניכר מהערעור טמון בערך ההלם של היכולת לדבר במילים "אסורות" בציבור.
גל השרפות בישראל (2016)
כוחות הביטחון וההצלה
מגן דוד אדום פינה מאושפזים מהמרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה. מרכז רפואי כרמל, השוכן בסמוך למוקדי שרפה בחיפה נערך בצוותים מתוגברים לטיפול בנפגעי השרפה בעיר.
כ-20,000 שוטרי משטרת ישראל, ובנוסף להם מתנדבים ולוחמי משמר הגבול, פעלו במוקדים השונים של השריפות. כמו כן, נערכו למניעת ביזה באזורי מגורים שנפגעו בשריפות. חוקרי המשטרה, יחד עם חוקרי השב"כ, פעלו לאיתור חשודים בהצתת שריפות ולאיתור חשודים בהסתה להצתה.
חיל האוויר הישראלי הפעיל מטוסי תצפית מאוישים מדגם צופית וכטב"מים מסוגים שונים לשם איתור מוקדי שריפות יער ומציתי שריפות. מטוסי הכיבוי הזרים שהגיעו לישראל פעלו מבסיס חצור של החיל.
תשתיות
חברת החשמל הכריזה על מצב חירום ועובדי החברה פעלו לניתוק זרם החשמל באזורי השריפות ולהחזרתו עם חלוף הסכנה, תוך ניתוק נקודתי של הבתים שעלו באש. בהמשך פעלו לתיקון נזקי תשתיות החשמל.
תנועת הרכבות הופסקה מספר פעמים בין בנימינה לחדרה בעקבות שריפות בקרבת המסילה.
במהלך השרפה בכרמל, שדה התעופה בחיפה נסגר לפעילות אזרחית, על מנת לאפשר טיסות כיבוי. מנהרות הכרמל נפתחו לנסיעה ללא תשלום למספר שעות ושימשו כציר פינוי.
פיצויים
רשות המסים בישראל פרסמה רשימה של יישובים שהשריפות בהם הן הצתות מכוונות שעולה בהן חשד סביר כי מקורן בפעולות איבה. מי שניזוקו מהשריפות ביישובים אלה יקבלו פיצוי מרשות המיסים, ואלה מהם המבוטחים בביטוח רכוש אינם זכאים לפיצוי מחברת הביטוח (משום שפוליסת רכוש אינה מכסה נזקי מלחמה), אך חברות הביטוח נענו לבקשת האוצר להשלים את הפיצוי למבוטחים אלה (כאשר סכום ביטוח התכולה גדול מהפיצוי הממשלתי).
המדינה הודיעה על הענקת סיוע כספי ראשוני שיועבר באמצעות העיריות על סך 2,500, לכל אדם שלא יכול לחזור לביתו בעקבות השריפות. כחודשיים וחצי לאחר גל השריפות הודיע מנהל רשות המיסים, משה אשר, על השלמת הטיפול ב-70% מהתביעות לפיצוי.
עד דצמבר 2017 הסתיים הטיפול ב–99% מ–2,762 תביעות שהוגשו לרשות המיסים, ושולמו פיצויים בסך כולל של 227 מיליון ש"ח.
גורמים נוספים
אתר פייסבוק הפעיל, לראשונה בישראל, את כלי 'בדיקת הבטיחות' (Safety Check) בחיפה בעקבות פינוי של עשרות אלפי תושבי העיר ב-24 בנובמבר, המאפשרת למשתמשי האתר להודיע שהם בריאים ושלמים.
סיוע זר
בשל ריבוי מוקדי השרפה ברחבי ישראל, פנתה ישראל למדינות שכנות לקבלת סיוע, בין השאר על בסיס הסכמי שיתוף פעולה קיימים. סיוע בדמות השאלת מטוסי ומסוקי כיבוי התקבל מאיטליה שפנתה מיוזמתה להציע עזרה, טורקיה, יוון, קפריסין מדינות אלו הקדימו להגיע ולסייע, קרואטיה, הממלכה המאוחדת ורוסיה ששלחה מטוסי כיבוי גדולים. ישראל גם הזמינה מטוס מסוג גלובל סופרטנקר, דגם מטוס כיבוי הגדול ביותר בעולם מארצות הברית, וזה הגיע ב-25 בנובמבר בערב אך כמעט ולא נעשה בו שימוש. סך הכל פעלו כ-325 אזרחים זרים שהגיעו לארץ בעקבות פניית ישראל ו-22 כלים אוויריים כסיוע זר. לאורך גל השריפות שוגרו מטוסי הכיבוי הזרים והישראלים ל-676 גיחות, המסתכמות בכ-564 שעות טיסה, במסגרתן הוטלו למעלה מ-1,620,000 ליטר נוזלים, קצף ומעכבי בעירה מעל מוקדי האש השונים ובסמוך לצירי התנועה.
הגורמים שסייעו:
מדינות נוספות הציעו סיוע אך ישראל הודיעה להן באותו שלב שהוא כבר אינו נחוץ ובהן:
,, , , , , , , ו.
טופולצ'אני
טופולצ'אני היא עיירה במחוז ניטרה שבסלובקיה, בה שכנה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה.
תולדות העיירה
יש שסברו כי מקור שמה של העיירה הוא במילה הסלובקית "טופול", שמשמעותה "עץ צפצפה". אחרים סבורים כי מקור השם במילה סלובקית קדומה יותר, שמשמעותה "מעיינות חמים".
העיירה נוסדה במאה ה-9 לספירה, והייתה למרכז השווקים האזורי, בשל מיקומה בעמק רחב, בסמוך לנהר ניטרה.
במאה ה-13 נבנתה טירת טופולצ'אני, במרחק של כ-18 ק"מ צפונית-מערבית לעיירה, והיא שימשה את הרוזן ההונגרי מאתה צ'אק.
בשנת 1444 הכה בעיירה רעש אדמה חזק, ובמאות ה-16 וה-17 פקדו אותה מספר שריפות.
בשנים 1599 ו-1643 סבלה העיירה מפשיטות של גייסות האימפריה העות'מאנית, כיוון ששכנה כ-60 ק"מ בלבד צפונית לגבול שבין האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג באותה עת.
בעיירה נולד ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו.
יהודי טופולצ'אני
נראה כי יהודים החלו להתיישב בעיירה במאה ה-16, ובתעודה משנת 1649 נזכרים יהודים ממוראביה המתגוררים בעיירה. בשנת 1727 הוצא צו מלכותי לגירוש היהודים מהעיירה, אך הוא לא הוצא לפועל על ידי האציל ההונגרי ששלט באזור. באמצע המאה ה-18 הוקם בעיירה בית עלמין, ובשנת 1810 הוקמה בה ישיבה, אשר קיימה קשרים הדוקים עם קהילת ברטיסלאבה. בישיבה זו נודעו במיוחד הרב אשר רוטה והרב אברהם אולמן, אשר היה מקורבו של החת"ם סופר. כמו כן, פעל בעיירה בית כנסת בשם "שומרי תורה".