cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוכות
אושפיזין
מנהג קבלי נפוץ הוא הזמנת אורחים סמליים, הנקראים אושפיזין ("אורחים" בארמית), לשבת בסוכה. בכל יום משבעת ימי החג מזמינים אורח אחד, לרוב לפי הסדר הבא: אברהם, יצחק, יעקב, משה, אהרן, יוסף ודוד. כל אורח מסמל את המידות המאפיינות אותו, שנכנסות יחד איתו באותו יום. כהרחבה למנהג זה, נהוג גם להזמין אנשים רבים ושונים ככל האפשר להתארח בסוכה - מכרים וזרים, עניים ועשירים, צדיקים ופושעים.
שמחת בית השואבה
בימי בית המקדש היו נוהגים לנסך מים על המזבח בכל ימי חג הסוכות, כהודאה ובקשה לירידת גשמים. טקס הניסוך המורכב והמפואר, שכלל את שאיבת המים מדי יום ממעיין השילוח והובלתו לבית המקדש, היה מלווה בחגיגה גדולה עם ריקודים וכלים מוזיקליים. בתלמוד מסופר ששמחת בית השואבה הייתה גדולה מאוד, עד כדי כך שנאמר:. בימינו נוהגים לקיים ערבי ניגון וריקוד בלילות של חג הסוכות, כזכר לשמחת בית השואבה המקורית.
הושענות
בימי בית המקדש נהגו לומר בכל ימי חג הסוכות תפילות הנקראות "הושענות" סביב מזבח העולה בעת קיום מצוות ערבה. התפילות נקראו "הושענות" בגלל הביטוי החוזר "הושע נא" שהופיע בהן. בימינו נוהגים לומר פיוטים בבית הכנסת, תוך כדי הקפת הבימה עם ארבעת המינים. הבקשות בפיוטים אלו עוסקות בישועה בכלל ובירידת הגשמים והצלחת התבואה בשנה הקרובה בפרט.
הושענא רבה
ביום האחרון של חול המועד נוהגים להרבות באמירת "הושענות", ועל כן נקרא יום זה "הושענא רבה". מקיימים בו מנהג נוסף לזכר מצוות ערבה במקדש, והוא חיבוט ערבה - הטחת ענפי ערבה בקרקע. יש המסבירים שהושענא רבה הוא היום האחרון בימים הנוראים, שבו ניתן עדיין לתקן את מה שנגזר על האדם בראש השנה ויום כיפור, ולכן מבקש האדם להראות באותו יום את שפלותו ונפשו החבוטה כמו ענפי הערבה מול ריבונו של עולם. מסיבה זו יש הנוהגים להישאר ערים במהלך כל ליל הושענא רבה (הלילה הקודם לשמיני עצרת) ולהקדישו ללימוד תורה (בדומה לליל חג השבועות).
קריאת מגילת קהלת
יש הנוהגים לפי דעת הגר"א לקרוא אותה בציבור על ידי בעל קורא מתוך מגילה כשרה הכתובה על קלף ולברך על קריאתה שתי ברכות: "על מקרא מגילה" ו"שהחיינו". מנהג החסידים שכל אחד קורא את המגילה מתוך מחזור תפילה מודפס ואין מברכים על קריאתה. יש מי שפסק כי על מגילת קהלת אין לברך גם מתוך הקלף.
למנהג זה נתנו מספר טעמים:
ירבעם בן נבט
ב, מסופר על נסיונותיו של ירבעם בן נבט, מלך ישראל, ליצור חיץ ברור וממשי בין ממלכתו, ממלכת ישראל ובין ממלכת יהודה, ולכונן את שלטונו. אחד מצעדיו הבולטים הוא דחייתו של חג הסוכות בחודש, וחגיגתו בט"ו בחשוון, במקום בט"ו בתשרי. אחד ההסברים המוצעים לכך הוא העובדה כי בממלכת ישראל, הצפונית לממלכת יהודה, האקלים קר יותר ולתבואה לוקח זמן רב יותר כדי להבשיל.
גילוי החג בימי נחמיה
מקור חשוב נוסף בתנ"ך לחג הסוכות הוא ב, שם מתואר תהליך התוודעותו של עם ישראל לחוקי התורה, לאחר שובו מגלות בבל ובניית חומות ירושלים. בתיאור בספר נחמיה נזכרים מארבעת המינים רק הלולב וההדס, אך לא האתרוג והערבה. כמו כן נאמר בפרק שהחג לא נחוג באותו האופן מימי יהושע בן נון ועד אותה תקופה (תחילת תקופת בית שני).
חנוכה
בספר מקבים ב' מסופר על קביעת חג החנוכה כי בנוסף לטיהור המקדש, באותם ימים זכו גם לחגוג את חג הסוכות באיחור כהשלמה לחג הסוכות אותו לא זכו היהודים לקיים באותה שנה:
התיישבות בארץ
היו הוגי דעות, כמו המהר"ל מפראג והרב קוק, שראו בסוכה סמל למלכות בית דוד שנמשלת לסוכה על פי הנאמר ב: "בַּיּוֹם הַהוּא אָקִים אֶת סֻכַּת דָּוִיד הַנֹּפֶלֶת, וְגָדַרְתִּי אֶת פִּרְצֵיהֶן וַהֲרִסֹתָיו אָקִים, וּבְנִיתִיהָ כִּימֵי עוֹלָם" ועל פי הנאמר בחז"ל "ראויים כל ישראל לשבת בסוכה אחת". גם הגר"א ראה בזיקה שיש בין מצוות סוכה ומצוות ישיבת ארץ ישראל, על פי הפסוק "ויהי בשלם סוכו, ומעונתו בציון" ואמר שהמשותף להם שבשניהם נכנסים עם כל הגוף.
סוכות אצל השומרונים
השומרונים חוגגים את חג הסוכות במשך שבעה ימים ככתוב בתורה. את הסוכות בונים השומרונים בביתם. בעבר היו השומרונים בונים את הסוכה תחת כיפת השמים, אך בשל מעשים של חילול הסוכה מצד שכניהם הערבים בדרכים כאלו או אחרות, החליטו השומרונים כי עדיף לבנות בתוך הבית.
הסכך בסוכה השומרונית עשוי מפירות "הדר" - שפירושו אצל השומרונים פירות עם הדר ויופי. הם נוהגים לצאת לפני סוכות לפרדסים ולמטעים ובוחרים פירות יפים ומושלמים. במרכז הסכך אתרוג גדול (בימינו בדרך כלל מזן תימני בשל גודלו) והוא מסודר בצורה ייחודית.
מצוות הסוכה אצל השומרונים משולבת עם מצוות ארבעת המינים וכך בסוכה ניתן למצוא את ארבעת המינים, בין השאר - פירות הדורים, ענפי עץ תמר (ראו בתמונה מעל הסכך), ענפי ער אציל ריחניים.
בזמן החג, השומרונים נוהגים להתארח איש אצל רעהו ודלתם פתוחה לכל מאן דבעי.
ביום הראשון של סוכות נערכת תפילה על פסגת הר גריזים ובה משתתפים כל בני הקהילה.
אבי איבגי
אָבִי אִיבְגִי (נולד ב-2 באוקטובר 1978) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בית"ר תל אביב.
קריירה
איבגי החל את קריירת המשחק במחלקת הנוער של הפועל נצרת עילית. את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ערך בקבוצה בעונת בעונת 1997/1998 שיחק בנצרת עלית ואיתה עלה לליגה ארצית. באמצע עונת עבר לקבוצת בני יהודה תל אביב, ששיחקה באותה עונה בליגה הלאומית, ועלה עמה לליגת העל. לאחר שנה וחצי בבני יהודה עבר איבגי להפועל כפר סבא ששיחקה בליגה הלאומית, ובעונתו השנייה בקבוצה עלתה הקבוצה לליגת העל.
בעונת עבר איבגי לקבוצת בית"ר ירושלים, שם שימש שוער שני לאיציק קורנפיין בקבוצה שזכתה באותה עונה באליפות. בעונת  שיחק איבגי בעירוני ראשון לציון . את עונת  העביר איבגי במכבי פתח תקווה, כשוער ביחד עם  אוהד כהן. עונה לאחר מכן שב איבגי לשמש כשוער ראשון בהפועל נצרת עילית ואיתה הגיע לרבע גמר גביע המדינה.
ביוני 2017 חזר איבגי לקנדציה שלישית בהפועל נצרת עילית.
מחוץ לכדורגל
איבגי שיחק כשוער בנבחרת ישראל בכדורגל חופים ואיתה היה שותף בשלוש אליפויות אירופה
בשנת 2007 התמודד בתוכנית כוכב נולד ועלה לשלב התכנית הסדירה של העונה אך החליט לפרוש עקב היעדרות ארוכה של אימונים מקבוצתו.
ב-2007 התלוננו נגדו במשטרה שייע ורונן פייגנבוים על הטרדות מאיימות כלפיהם מה שהוכח בסופו של דבר כמתיחה ולא שום עניין אישי הנושא הסתיים בכך שאיבגי התנצל ותרם מספר שעות להתנדבות בקהילה..
איבגי גרוש משתי נשים. עם אשתו הראשונה הביא שלושה ילדים ועם השנייה ארבעה.
פאול קריגר
פאול קריגר  (בגרמנית: Paul Krüger; 12 באוקטובר 1871 - 7 באוגוסט 1939) היה שחמטאי גרמני.
קריירה
קריגר חי בהמבורג. הישגיו השחמטאיים העיקריים: 1892, מקום שני בתחרות דרזדן; 1898, מקום ראשון בתחרות דנציג; 1899/1900, מקום 2-3 בתחרות ברלין; 1900, מקום 4-5 בתחרות מינכן (מקום ראשון: רודולף סוידרסקי); 1901, מקום 11 בתחרות הארלם (מקום ראשון: אדולף אולנד); 1912, מקום ראשון בתחרות וורוצלאב; 1913, מקום ראשון בתחרות המבורג; ו-1914, מקום 15-16 בתחרות מנהיים (מקום ראשון: אלכסנדר אלכין). אחרי מלחמת העולם הראשונה: 1921, מקום 5-7 בתחרות המבורג (מקום ראשון: ארהרדט פוסט), 1923, מקום שביעי בתחרות פרנקפורט (מקום ראשון: ארנסט גרינפלד); 1927, מקום 6-7 בתחרות ברמן (מקום ראשון: יפים בוגוליובוב ); 1925 ו-1930, מקום ראשון בתחרות זלצופלן; 1931, מקום רביעי בתחרות באד פירמונט (מקום ראשון: יפים בוגוליובוב). קריגר גם היה עורכו במשותף של כתב־העת לענייני שחמט (Deutsche Schachblätter) בשנים 1915-1916 ועורכו בשנים 1925-1929.
טריגווה לי
טריגווה לי (בנורווגית: Trygve Halvdan Lie; 16 ביולי 1896 – 30 בדצמבר 1968) היה פוליטיקאי נורווגי. בין השנים 1946–1952 כיהן כמזכיר הכללי הנבחר הראשון של האומות המאוחדות (לאחר שקודמו, גלאדווין ג'ב, כיהן כמזכ"ל בפועל).
חייו
לי נולד באוסלו (שנקראה אז כריסטיאניה). אביו, מרטין, עזב את המשפחה כדי לעבוד כנגר בארצות הברית, ואמו, הולדה (Hulda), ניהלה פנסיון. לי הצטרף למפלגת העבודה הנורווגית ב-1911, וזמן קצר לאחר שקיבל את התואר שלו במשפטים מאוניברסיטת אוסלו ב-1919 נתמנה למזכיר הארצי של המפלגה. הוא נשא לאישה את ירדיס יריינסן (Hjørdis Jørgensen) ב-1921, ולזוג נולדו שלוש בנות: סיסל, גורי ומטה.
משנת 1922 עבד כיועץ משפטי, ולאחר מכן נבחר לסטורטינג, הפרלמנט של נורווגיה. הוא נתמנה לשר המשפטים כאשר יוהאן ניגורסוול (Johan Nygaardsvold) הקים ממשלה של מפלגת העבודה. מאוחר יותר מונה לשר המסחר והתעשיות ולשר האספקה והתובלה.
לי, שהיה מעריץ של מהפכת אוקטובר ברוסיה, פגש פעם את ולדימיר לנין והרשה ללאון טרוצקי להשתקע בנורווגיה לאחר שזה האחרון הוגלה מברית המועצות. שמועות אמרו שלי נכנע לרצונו של סטלין להחזיק את טרוצקי במעצר בית, אם כי היסטוריונים אינם יכולים לא להוכיח ולא להפריך זאת. מאוחר יותר הורה לי לטרוצקי לעזוב את נורווגיה כאשר זה האחרון הפר את הבטחתו להימנע מפעילות פוליטית.
בשנת 1940, כאשר גרמניה פלשה לנורווגיה, פקד לי על כל הספינות הנורווגיות להפליג לנמלי בעלות הברית. באותה עת שימש כשר החוץ של הממשלה הנורווגית הגולה.
טריגווה לי עמד בראש המשלחת הנורווגית לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו בשנת 1946, והיה בין המובילים בניסוח סעיפי מועצת הביטחון של האו"ם. הוא עמד בראש משלחת נורווגיה לעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1946. ב-1 בפברואר 1946 הוא נבחר למזכיר הכללי הראשון של האו"ם, בעקבות פשרה בין המעצמות, כאשר כמעט ונבחר לנשיא העצרת הכללית הראשונה ברוב זעום. קרדיט רב נזקף לזכותו בכך שהבטיח את האתר הנוכחי של מושב האו"ם מידי ג'ון ד. רוקפלר הצעיר, וקבע שם את המשרדים.
כמזכ"ל האו"ם, לי תמך בעצמאותן של מדינת ישראל ושל אינדונזיה. הוא פעל להסגתם של כוחות ברית המועצות מאיראן ולהשגת הפסקת אש בלחימה בקשמיר. הוא משך אליו אש מצד ברית המועצות כאשר סייע להשיג תמיכה בהגנתה של קוריאה הדרומית, לאחר שפלשו אליה בשנת 1950 ומאוחר יותר פעל לשים קץ לחרם הסובייטי על ישיבות האו"ם, אם כי להתערבותו אין כמעט קשר לחזרתה של ברית המועצות לאו"ם, בסופו של דבר. הוא התנגד לצירופה של ספרד לאו"ם בשל התנגדותו למשטרו של הגנרל פרנקו. בין היתר, הוא פעל להשגת הכרה מצד האו"ם ברפובליקה העממית של סין לאחר שממשלת סין הלאומנית הוגלתה לטאיוואן, כאשר טען כי סין העממית הייתה הממשלה היחידה שיכולה לממש במלואן את התחייבויותיה של מדינה החברה בארגון הבינלאומי.
ביקורת נמתחה עליו בשל כך שלא הצליח לאפשר משא ומתן במצור על ברלין, וכן על כישלונו להביא לסיום מהיר יותר של מלחמת קוריאה. מבקריו טוענים כי הוא היה נתון להשפעת מיעוט נבחר במזכירות האו"ם. כמו כן מתחו עליו ביקורת כאדם שחצן ועקשן.
למרות התנגדותה של ברית המועצות, תקופת כהונתו הוארכה על ידי העצרת הכללית (ביחס של 46 - 5) בשנת 1950. הייתה זו תוצאה של מבוי סתום במועצת הביטחון, שבו ארצות הברית סירבה לקבל מועמד אחר על פני טריגווה לי, ואילו ברית המועצות סירבה להסכים לתקופת כהונה נוספת שלו בשל מעורבותו במלחמת קוריאה. ברית המועצות סירבה להכיר בו כמזכ"ל בקדנציה השנייה שלו, ולאחר שהוא הואשם על ידי הסנטור ג'וזף מקארתי בכך שהעסיק אמריקנים "בלתי נאמנים" (האשמה שאותה הוא ייחס לקבלתם המהירה לעבודה של משרתי ציבור שהיו דרושים לאחר הקמתו של הארגון), לי התפטר ב-10 בנובמבר 1952.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה הנורווגית גם לאחר התפטרותו משירותו באו"ם. הוא היה מושל אוסלו ואקרסהוס, יו"ר הוועדה לאנרגיה, שר הפנים, ושר המסחר. חרף העובדה שמעולם לא זכה לפופולריות מקיר לקיר, הוא היה לשם דבר כפוליטיקאי פרגמטי ונחוש.
טריגווה לי נפטר ב-30 בדצמבר 1968 מהתקף לב. הוא היה בן 72 במותו.
אגדות החורבן
אגדות החורבן הן אגדות שמכונסות בעיקר בתלמוד הבבלי בפרק חמישי של מסכת גיטין, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית בפרק רביעי הלכה ה', במדרש רבה על איכה ובאבות דרבי נתן. האגדות עוסקות בעיקר בחורבן בית המקדש השני (70 לספירה) ומה שקדם לו, בהרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא (135 לספירה), ובסיפורים אישיים קשים. לעיתים מתייחסים במונח 'אגדות החורבן' רק לאגדות שבמסכת גיטין.
אגדות חורבן בית ראשון מסופרות בעיקר בספר ירמיהו, בספר מלכים ובספר דברי הימים ורמזי סיפורים נמצאים במגילת איכה, אך גם במדרשים ובתלמוד מובאים סיפורים על חורבן בית ראשון.
אגדות החורבן הן מן הדברים המותרים בלימוד ביום תשעה באב, אשר בו לומדים רק בעניינים הקשורים לחורבן ואבלות.
הרקע והמיקום בתלמוד
האגדות מובאות בעיקר במסכת גיטין, מדף נ"ה ע"ב עד דף נ"ח ע"א. המשנה במקום עוסקת ב"דין סיקריקון" – התְנאים שלפיהם מותר לקנות קרקעות מגויים שלקחו אותן מבעליהן ככופר נפש, ואין חיוב להחזירן לבעליהן הקודמים. מדובר בתקופה שלאחר המרד הגדול וחורבן בית שני, והתלמוד מספר על מקרי השוד האלו. אגב העיסוק בנושא "דין סיקריקון" הנזכר, התלמוד פותח בדברי האגדה על החורבן:
מכאן, מספר התלמוד את המעשים שהביאו לחורבן ירושלים – המעשה בקמצא ובר קמצא, את המעשה בתרנגול והתרנגולת שהביא לחורבנו של הר המלך, וכן המעשה ביתד העֲגלה שהביא לחורבן העיר ביתר במרד בר כוכבא.
לאחר סיום האגדות, בדף נ"ח ע"א, חוזר התלמוד לעסוק בסוגיית "הלוקח מן הסיקריקון".
מלבד במסכת גיטין, ישנן אגדות נוספות או גרסאות אחרות לאותן אגדות, בתלמוד במסכת סנהדרין בפרק חלק, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית בפרק רביעי הלכה ה', ובמקורות מדרשיים שונים, ובהם: איכה רבה, מדרש תנחומא, ילקוט שמעוני, אבות דרבי נתן ועוד.
קמצא ובר קמצא
הסיפור הראשון שמובא בגמרא הוא המעשה בקמצא ובר קמצא, שבו הוזמן בטעות לסעודה חגיגית שונאו של בעל הסעודה (בר קמצא) במקום אוהבו (קמצא); משהתבררה הטעות, גורש בר קמצא בבושת פנים ולא הועילו לו כל תחנוניו. משראה כך, שחכמים ישבו בסעודה ולא מיחו, העליל לקיסר שמרדו בו היהודים, והוכיח זאת באמצעות יצירת רושם שקרי שהכהנים מסרבים להקריב בבית המקדש קרבן שנשלח בידי הקיסר.
נירון
עקב סיפורו של בר קמצא שלח הקיסר את נירון להילחם בירושלים. כשהגיע נירון לירושלים ירה חץ לארבע רוחות השמים ובכל הפעמים נפל החץ על ירושלים, ונירון הבין שזה רמז משמים שברצון ה' להחריב את ירושלים. נירון ביקש מילד שיגיד לו פסוק אקראי מלימודיו, הילד אמר:, כלומר שאחרי שאדום (כינוי לרומי) יחריבו את בית המקדש, ה' ינקם בהם. נירון אמר שאם כך אינו מסכים להיות שליחו של ה' להחריב את המקדש ואחר כך להיענש על כך, ולכן ערק והתגייר. הגמרא מציינת שמצאצאיו יצא רבי מאיר.
בריוני ירושלים
אחרי שנירון ערק, שלח הקיסר את אספסיאנוס, שערך מצור על ירושלים במשך שלוש שנים. הבריונים ששלטו בעיר רצו להילחם ברומאים ואילו הרבנים התנגדו לכך וחפצו לעשות שלום. באותה תקופה היו בירושלים שלושה עשירים שיכלו לפרנס את העיר למשך עשרים ואחת שנה, אך בשביל לאלץ את הרבנים להסכים למלחמה, שרפו הבריונים את מחסני התבואה. מיד התחיל רעב בירושלים שעלה בנפשות.
ממדי הרעב מתוארים בסיפור על מרתא – אישה עשירה ממשפחת הכהונה בייתוס. מרתא בת בייתוס יושבת בביתה בירושלים ושולחת אחד ממשרתיה לקנות לה סולת בשוק שיכין לה לחם כפי שהיא מכירה. המשרת חוזר אליה ובפיו בשורה שאזלה הסולת, אך ישנו קמח חיטים נקי. היא שולחת אותו שוב. הוא שב ומבשר שאף הקמח הנקי אזל, אך ישנו קמח זול יותר. עד שהוא מגיע לשוק – אף הוא אוזל אך ישנו קמח שעורים. מרתא שולחת אותו שוב, אך גם קמח השעורים אוזל. נואשת למצוא מזון, מרתא יוצאת בעצמה אל השוק למצוא דבר מה לאכול. אך בהליכתה היא דורכת על גללי בהמה. מרוב גועל היא מתה.
רבן יוחנן בן זכאי קרא לאבא סיקרא, ראש הבריונים שהיה גם אחיינו, ושאלו עד מתי יהרגו יהודים ברעב. לבסוף סיכמו השניים כי רבן יוחנן יתנהג כחולה ואבא סיקרא יניח נבלה על מיטתו כדי שיחשבו שמת. כך יוכלו תלמידיו לשאת אותו אל מחוץ לעיר, כביכול כדי לקברו. כשתלמידיו רבי אליעזר ורבי יהושע הגיעו לחומה, ביקשו הבריונים לדקור את רבן יוחנן בן זכאי כדי לוודא שהוא מת. התלמידים טענו שזה יבזה אותם בפני הרומאים. הבריונים הסכימו וביקשו לדחוף אותו כדי לוודא. שוב טענו התלמידים שיהא זה בזיון. כך הוציאו את רבן יוחנן בן זכאי מירושלים.
אספסיאנוס ורבן יוחנן בן זכאי
רבן יוחנן בן זכאי ניגש למחנה רומי וקרא אל אספסיאנוס "שלום המלך!" אספסיאנוס פירש זאת כזלזול ואיים על רבן יוחנן במוות, אך רבן יוחנן הסביר שהוא עתיד להתמנות למלך, כיוון שכתוב בפסוק שבית המקדש ייכבש על ידי מלך. בינתיים הגיע שליח מרומא ובישר שאספסיאנוס מונה לקיסר. באותם רגעים, אספסיאנוס נעל נעל אחת אך לא הצליח לנעול את השנייה, וביקש את עצתו של רבן יוחנן. אמר לו רבן יוחנן ששמועה טובה מרחיבה את העצמות ולכן עליו למצוא אדם שנוא שלמראהו עצמותיו יתכווצו. העצה הועילה ואספסיאנוס התפעל מחכמתו.
לאחר מכן הודיע אספסיאנוס שעכשיו עליו לנסוע לרומא, ואם רוצה ממנו משהו שיבקש כעת. רבן יוחנן ביקש שלא יחריב ויהרוג את יבנה וחכמיה, שלא יהרוג את שושלת הנשיאים של רבן גמליאל ושירפא את רבי צדוק. אספסיאנוס הסכים ובכך המשיכה מסורת התורה אחרי החורבן. חולשתו של רבי צדוק נבעה מצומות במשך ארבעים שנה כדי שלא יחרב הבית. עקב תעניותיו הצטמק גופו עד שכל פעם שאכל היה המאכל בולט בגרונו. הרופאים של רומא ריפאו אותו על ידי השקייתו במים מעורבים בסובין, ואז במים מעורבים בסובין גסים וקמח, ואז במים מעורבים בקמח בלבד, עד שמעיו התרגלו לאכילה.
טיטוס והיתוש
אספסיאנוס שלח את טיטוס להחריב את ירושלים. טיטוס הכניס זונה לקודש הקודשים, פרס ספר תורה ובא עליה, ואז קרע את הפרוכת, ונעשה נס וירד ממנה דם. טיטוס עשה מהפרוכת שק לבזיזת כלי המקדש. בדרכו לרומא, סערה איימה להטביע את ספינתו, ובתגובה התריס טיטוס כי גבורת ה' רק במים. בת קול ענתה לו שיעלה ליבשה וילחם עם יתוש. כשעלה ליבשה, נכנס יתוש למוחו דרך האף, וניקר בו במשך שבע שנים. הגמרא מספרת על נסיונותיו להתמודד עם היתוש,היתוש ניקר במוחו של טיטוס שבעה שנים ובמשך אותו הזמן היתוש ניקר במוחו ובאחד מן הימים עבר טיטוס לעד נפחיה וראו זה פלא היתוש הפסיק לנקר מקול הפטיש ומאותו היום שילם טיטוס לשני נפחים שיעמדו על ידו ויכישו בפטישם למען יפסיק היתוש בניקוריו עבר תקופה והיתוש התרגל לרעש הפשיט שעד עכשיו דומם אותו ככל הנראה הבהילו והיתוש המשיך לנקר ולאחר מכן מסופר בגמרא שמת טיטוס ופתחו את ראשו של טיטוס לאחר מותו וראו את היתוש והוא היה בגודל של יונה טיטוס הותיר צוואה שישרפו את גופתו ויפזרוה בשבעת הימים, כדי שה' לא ימצא אותו להעמידו בדין.
הגמרא מספרת שאונקלוס אחיינו העלהו באוב ושאלו שלוש שאלות: מי חשוב בעולם הבא, האם להתגייר, ובמה נענש בעולם הבא. טיטוס ענה כי ישראל חשובים, קשה לקיים את מצוותיהם ולכן עדיף להתקיים מהם כאויבים, ועונשו שצוואתו מתקיימת שוב ושוב (שורפים אותו ומפזרים את אפרו בשבעת הימים). לאחר מכן העלה אונקלוס את בלעם ושאלו את אותן שאלות. בלעם ענה שישראל חשובים, שלא יתחבר אליהם, ושנידון בשכבת זרע רותחת. לאחר מכן העלה את ישו ושאלו. ישו ענה שישראל חשובים, שידרוש את טובתם כי כל הנוגע בהם כנוגע בבבת עינו של ה', ושנידון בצואה רותחת כי
חורבן הר המלך
התלמוד מספר על מנהג הבאת התרנגולים לחתונה של אנשי טור מלכא (המכונה במקורות אחרים הר המלך), שהיה יישוב גדול מאוד. גדוד רומאים גזל מאנשי המקום תרנגולים, שהיו אמורים לסמן מזל טוב לחתן וכלה, ואנשי טור מלכא הכו את הגדוד. גדוד החיילים שלח להודיע לקיסר כי אנשי המקום מרדו בו. הקיסר בתגובה עלה לעיר יחד עם כוחות גדולים כדי להכניע את המקום, אך הם נעצרו בידי גיבור מקומי בשם "בר דרומא", שהביס את הרומאים. הקיסר הניח את כתרו על הארץ ופנה לאלוהים באמירה: אדון העולם כולו, אם נוח לך, לא תמסור לאותו האדם [אותי], לו ולמלכותו ביד אדם אחד. באותה העת אמר בר דרומא כי אין לו צורך במלחמה בעזרתו של אלוהים. בר דרומא הלך באותה העת לעשות את צרכיו, ובדיוק באותו זמן מכיש אותו נחש והוא נהרג. הקיסר שראה את הנס שנעשה לו מחליט לעזוב את העיר ולשוב לביתו. יהודי העיר שראו זאת החלו לחגוג באכילה ושתייה לאור הנרות. הקיסר שכבר הספיק להרחיק, כשראה את אור הנרות החשיב זאת כזלזול, בעקבות כך הוא שב לעיר, הרג בה והחריבה. בתלמוד מובא שבצבא שהחריב את העיר היו שלוש מאות אלף חיילים נושאי חרבות. כמו כן מובא בתלמוד שטור מלכא היה מקום כה גדול שבזמן שחיילי המלך הרגו בצד אחד של העיר, אנשים מצידה השני של העיר עדיין המשיכו בחגיגות בלא שידעו מה קורה בצדו האחר. המדרש מתאר גם את צדיקותם ורשעותם של אנשי כפר סכניא של מצרים.
חורבן ביתר
הסיפורים על חורבן ירושלים התרחשו במרד הגדול ואילו הסיפורים על חורבן ביתר התרחשו במרד בר כוכבא, אף על פי שהתלמוד כורך את שניהם יחד.
סיפורים שונים
משם עובר התלמוד לסיפורים פרטיים, בעלי אופי מצמרר, על ילדים שהובלו בספינה לצורך זנות וקפצו אל הים – אל המוות, על אשה (מוכרת בפי הציבור כ"חנה") ושבעת בניה שנהרגו בשל סירובם להשתחוות לפסל בצו הקיסר. מעשה זה מסתיים בדבריה של האם אל הבן הצעיר, בזו הלשון:
עוד מסופר על התפילין הרבות שנשארו מהריגת אנשי ביתר, על ילדים שנשבו, על פדיונו של רבי ישמעאל, על שבייתם של בנו ובתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול לעבדים והניסיון לזווגם זה לזה. מסופר גם על צפנת בת פניאל ביתו של הכהן הגדול שהייתה יפה מאוד והתעללו בה.
הנגר ושולייתו
אגדות החורבן במסכת גיטין מסתיימות במעשה על שוליה של נגר שנתן עינו באשת הנגר. כשביקש הנגר ללוות משולייתו כסף, הציע השוליה שהאדון ישלח אליו את אשתו והשוליה ישלח איתה את הכסף. כששאל הנגר לאחר שלושה ימים היכן אשתו, ענה השוליה כי שלח אותה מיד לדרכה אך שמע כי התעללו בה נערים בדרך. בכך ביקש לרמוז לו שזנתה מרצון, ושאין לו לחקור את המעשה כיוון שהנערים מפרסמים מעשיהם ללא בושה. ביקש הנגר את עצתו של השוליה, וזה ייעץ לו לגרש את האשה, והסכים להלוות לו כסף לתשלום כתובתה המרובה. לאחר שגרשה הנגר, נשאה השוליה. כשלא היה יכול הנגר לשלם את חובו, הציע השוליה כי תמורת החוב יבוא לעבוד בביתו כמשרת.
בתו של נקדימון בן גוריון
במסכת כתובות מסופר שרבן יוחנן בן זכאי יצא מירושלים וראה ריבה (נערה) מלקטת שעורים מבין גללי בהמתן של ערבים. כשראתה אותו, כיסתה את שערה וביקשה שיפרנסה. רבן יוחנן בן זכאי שאלה מי היא, אמרה לו: בתו של נקדימון בן גוריון. שאלה רבן יוחנן בן זכאי לאן הלכו ממונם של אביה ושל חמיה. ענתה לו שאביה לא נתן כסף לצדקה, ולכן הפסיד את כל ממונו, וגם את ממונו של חמיה שנשמר איתו. רבן יוחנן בן זכאי בכה ואמר: רבי אלעזר בר צדוק סיפר שראה אותה בעכו מלקטת שעורים מבין גוויות סוסים ואמר עליה: רש"י מפרש:
פירושים על האגדות
המהר"ל מפראג, בספריו "חידושי אגדות" ו"נצח ישראל", מתמקד בפירוש האגדות. לדבריו, חלק מן האגדות לא אירעו במציאות ולא באו אלא לרמוז על פרטים עמוקים בקשר שבין עם ישראל לבין אלוהים וארץ ישראל, והשייכות שלהם לחטאים של אנשי הדור ההוא.
בתרבות
הסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן" מבוסס על אגדות החורבן ועל מקורות נוספים.
AlexNet
AlexNet התחרתה וזכתה בתחרות "אתגר זיהוי חזותי בקנה מידה גדול" של ImageNet ב-30 בספטמבר 2012, המחקר המקורי קבע שהשכבות הרבות הם אלו שסייעו לארכיטקטורה להגיע להישגיה הגבוהים.
בגלל שכבות רבות אלו הארכיטקטורה הייתה גם יקרה מאוד מבחינה חישובית, אבל מכיוון שנעשה שימוש במעבדים גרפיים לצורך הרצה (באנגלית: GPU) הדבר היה אפשרי.
עיצוב המודל
המודל מורכב משמונה שכבות. החמש הראשונות היו שכבות קונבולוציונאליות והשלוש האחרונות היו שכבות מחוברות לחלוטין (באנגלית: fully connected layers) כאשר בין השכבות היו פזורות שכבות max pooling ופונקציות אקטיבציה מסוג ReLU.
השפעה
AlexNet נחשב לאחד מהמחקרים המשפיעים ביותר בראיה ממוחשבת; הוא עודד את השימוש ברשתות עצביות מתפתחות ומעבדים גרפיים בעוד מחקרים רבים.
נכון ל-29 בספטמבר 2021 AlexNet צוטט כ-87,697 פעמים.
רפי בוקאי
רפי בוקאי (5 בינואר 1957 - 9 בדצמבר 2003) היה במאי ומפיק קולנוע ישראלי, משויך לרוב לזרם הביקורתי של שנות השמונים.
ביוגרפיה
רפי בוקאי נולד בשנת 1957 לרחל ויצחק למשפחה בת שלושה ילדים במעוז אביב. אביו עבד בסולל בונה בהקמת העיר קריית גת והמשפחה עברה בילדותו לשם. מכיוון שהוריו נמנו על בעלי בית הקולנוע "היכל העשור" בעיר, נהג בוקאי לצפות בסרטים רבים כבר מגיל צעיר. בנעוריו כבר סייע למקרין ואף נסע לתל אביב כדי להביא משם סרטים. כמו כן אהב לקרוא והיה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר". בשלב מסוים אף החל לנהל את הקולנוע בעצמו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון שירת בגרעין נח"ל ובגיל 19 חלה לראשונה בסרטן. בעקבות מחלתו שוחרר מן השירות הצבאי ולאחר החלמתו החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
סרטו החשוב כבמאי, "אוונטי פופולו" שיצא בשנת 1986 אחרי מספר שנות עבודה, התחיל כפרויקט גמר באוניברסיטה והפך לסרט באורך מלא. הסרט, בכיכובם של סלים דאו וסוהיל חדאד, מציג את ימי סוף מלחמת ששת הימים מנקודת מבטם של שני חיילים מצרים הבורחים מסיני למצרים. הסרט מפרק את המיתוסים של החייל הישראלי הגיבור וההומני והאויב הערבי האכזר ובעצם מחליף בין התפקידים. הסרט זכה בפרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקרנו ונחשב לאחד הסרטים החשובים בזרם הקולנוע הביקורתי של שנות השמונים.
בסוף שנות ה-80 שהה כשנה בניו יורק ובמהלכה כתב את התסריט לסרטו הבא על מרקו פולו. העלילה שילבה את ביקורו הקצר של מרקו פולו בארץ ישראל, בדרכו לסין, עם סיפור שכתב בוקאי על שני צלבנים וארון מתים. בוקאי טרח במשך שלוש שנים להשיג את המימון להפקת הסרט. לצורך ההפקה גויסו כ-3.3 מיליון דולר חלקם בבורסה. בוקאי שימש כבמאי ומפיק (יחד עם שרון שמיר). הייתה זו ההפקה היקרה ביותר בישראל עד אז והיחידה שעברה עריכה ממוחשבת. במקור נקרא הסרט "רצון האלוהים" וכלל 38 שחקנים וכ-2,000 ניצבים. הסרט היה בעיקר דובר אנגלית. בשנת 1996 יצא הסרט בשם "מרקו פולו: הפרק האחרון" למסכים ונחל כישלון כלכלי וביקורתי גם יחד.
בוקאי הפיק את הסרטים "החיים על פי אגפא" ו"אדי קינג". בשנת 1992 ביים את דרמת הטלוויזיה בערוץ הראשון "כל עמי הארץ מתייהדים" לפי תסריט של שמואל הספרי ששיחקו בו חנה אזולאי הספרי, רמי דנון, שלמה תרשיש וענת וקסמן. בנוסף, הוא שימש גם כמרצה לקולנוע בבית ברל ובחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. ב-1998, לרגל חגיגות היובל למדינה, נתבקשו מבקרי הקולנוע בארץ לבחור את חמשת הסרטים הישראלים הטובים בכל הזמנים. שניים מהם, "החיים על פי אגפא" ו"אוונטי פופולו", הם סרטים של רפי בוקאי כמפיק ובמאי.
המיזם האחרון עליו עבד (ולא הושלם) היה כתיבת תסריט לספרה של עדנה מזי"א "התפרצות איקס". במהלך הפקת הסרט "צעד קטן", שאותו הפיק בוקאי ועוסק בנער חולה סרטן, התפרץ הסרטן שוב בגופו של בוקאי.
הסרט "האושפיזין", בבימויו של גידי דר, היה בעת פטירתו של בוקאי בשלבי עריכה. הוא הוצג בבתי הקולנוע בשנת 2004 והוקדש לבוקאי. הסרט "דמיונות" שיצא לאקרנים בשנת 2005, אף הוא הוקדש לבוקאי שהיה שותף להפקתו.
ב-2012 הוצג הסרט התיעודי "רפי בוקאי, אבא שלי", בבימויה של מיקה אדלר, הכולל סצנות דרמטיות בבימוים של הבמאים אסי דיין וגידי דר. את הסצנה האחרונה ביים בנו, גיא, בן ה-10.
תבליט
תבליט הוא פסל שאינו חופשי בחלל אלא צמוד למשטח.
תכונתו העיקרית של התבליט, לעומת הפיסול, היא התאמתו ושעבודו לאדריכלות, כמו בשער הניצחון בפריז, המעוטר בשישה תבליטים. תכונה נוספת של התבליט היא העומק אשר נוצר כתוצאה ממרחק האובייקטים בתבליט מן הרקע. מרחק זה קובע את הצללים הנוצרים אשר יכולים להדגיש חלקים מסוימים בתבליט. אמנם יש שימוש בעיקרון זה גם ביצירת פיסול חופשי, אולם הוא עקרון עבודה חשוב ביצירתם של תבליטים רבים.
מיקולוב
מיקוּלוב (בצ'כית: Mikulov; בגרמנית: Nikolsburg, ביידיש: ניקאָלשבורג, ניקולסבורג) היא עיר בדרום-מערב חבל מוראביה שבמדינת צ'כיה והיא סמוכה לגבול עם אוסטריה תחתית. כיום זוהי עיירה קטנה בת פחות מ-7,500 נפש, אולם בעבר הייתה זו עיר בעלת חשיבות היסטורית ומרכז יהודי גדול.
תבליט
ישנם תבליטים בהם הדימוי 'יוצא' מן הרקע ובולט ממנו. תבליטים אלו נקראים תבליט גבוה. בתבליט שקוע, לעומת זאת, הדימויים נסוגים אל תוך המשטח ושקועים בו. חוסר ההפרדה בין נושא התבליט לבין הרקע שלו מוליד יצירה הנעה בין ניסיון ליצירת נפחיות ותלת-ממדיות לבין שטיחות.
ישנן שיטות שונות ליצירת תבליט, בהן שיטות של החסרת חומר על ידי חריטה, חציבה, ריקוע או קידוח באבן או בעץ או בכל חומר אחר. שיטות אחרות ליצירת תבליט הן שיטות שבהן מוסיפים חומר כגון כיור או פיסול בחרס או בשעווה. שיטות אלו משמשות, על פי רוב, כשלב ביניים ליציקת התבליט במתכות שונות כגון ברונזה. בפיסול המודרני נוהגים להשתמש ביציקת תבליטים גם בטכניקה של יציקה על אובייקט חי (אדם או חפץ דומם אחר).
מיקולוב
היסטוריה
עד לסיום מלחמת העולם השנייה היו רוב תושבי העיר צ'כים דוברי גרמנית. האוכלוסייה היהודית ביישוב מנתה בתחילת המאה ה-19 כ-3,000 נפש, כמחצית מכלל האוכלוסייה, והיא נחשבה כמקום מושבם של רבנים חשובים. אולם תקופת ההשכלה ומתן הזכויות האישיות הביאו לעזיבה הדרגתית של רוב תושביה היהודים של העיירה. בשנת 1938 נותרו בעיירה כ-500 יהודים, שרובם נרצחו בידי גרמניה הנאצית במהלך השואה. בשנים 1945–1946 גורשו מהעיירה כמעט מחצית מהתושבים, במסגרת גירוש הגרמנים בתום מלחמת העולם השנייה.
העיר הייתה מרכז יהודי חשוב ומושב הרב הכולל ששרר על כל קהילות מוראביה. כיהנו בה בין היתר הרבנים המהר"ל, מנחם מנדל קרוכמל, דוד אופנהיים, מרדכי בנט, שמואל שמלקה הורוביץ, ורש"ר הירש.
תבליט
לפי הבלשן יצחק אבינרי, את המילה העברית תבליט חידש הבלשן יצחק אפשטיין.
התבליט באמנות מצרים העתיקה
באמנות שהתפתחה במצרים העתיקה נשמר לתבליטים מקום נכבד בעיטור חלקי מקדשים וקברים. הקומפוזיציה (מיחבר) של התבליטים הורכבה בדרך כלל מרצועות אורך שבהן דמויות, סמני כתב ואובייקטים אחרים החרוטים באבן. תבליטים אלו היו צבועים ותיארו הן את החיים באותה תקופה והן הציגו סיפורי מיתולוגיה מצריים. עבור בוני הקברים, היו לדימויים הכוח להפוך למוחשיים ואמיתיים בעולם הבא. המשטח ובו התבליט היה מלא לגמרי בדימויים ללא חלקים ריקים כיוון שהמצרים האמינו, במה שכינו חוקרים, כ"אימת הריק".
התבליט באמנות הקלאסית
באמנות יוון העתיקה שימש התבליט בעיקר כעיטור למצבות קבורה. הם הציגו בדרך כלל דמות המייצגת את הנפטר, לרוב חיילים. לפעמים נוספה לסצנה דמויות של מתאבלים ובני משפחה הנפרדים מן הנפטר. כמו באמנות היוונית הקלאסית, הדמויות מאופקות ומהורהרות.
מקום נוסף בו היה שימוש נרחב בתבליטים היו המקדשים היוונים. התבליט שימש שם כאלמנט קישוטי מחוץ למבנה ובתוכו. הדוגמה הבולטת לתבליטים כאלה ניתן לראות בשרידי מקדש הפרתנון שהוקדש לאלה אתנה באקרופוליס שבעיר אתונה. במקדש זה נעשה שימוש לעיטור הגמלון (חלק משולש שנוצר כתוצאה משפוע הגג) ולעיטור האפריז, פס קישוטי הנמצא מעל שורות העמודים במקדש היווני. נושאי התבליטים היו האלים השונים וכן מלחמת הקנטאורים ולפיטים אשר סימלה את מאבק יוון בפרסים. תבליטים נוספים ניתן למצוא גם על סרקופגים יוונים. התבליטים, כמו הפיסול החופשי, היו צבועים בצבעים עזים ובכך הם שונים מן התפישה המקובלת כיום של הפיסול היווני.
התבליט באמנות הביזנטית
האמנות הנוצרית המוקדמת והאמנות הביזנטית עשו שימוש בתבליט בסרקופגים ולשם עיטור כנסיות ומבנים אחרים במתכונת האמנות הרומית. שימוש נוסף הוא המשך השימוש בתבליט לשם עיטור כותרות וחלקי אדריכלות אחרים במבני ציבור וכנסיות.
צורתו הכללית של התבליט בתקופה הנוצרית המוקדמת מהווה מקבילה נוצרית לאמנות היהודית והפגנית תוך החלפת דימויים מסוימים לדימויים נוצרים. בסרקופגים נוצרים, לדוגמה, מופיעים סיפורים מן הברית החדשה במקום בו הופיעו בעבר דמויות אלים פגנים. נושאים נוספים המופיעים הם אלגוריות לדמותו של ישו כגון דמות "נושא העגל", דמות שיש לה גם מקבילות בציור בפרסקאות על גבי קירות הקטקומבות ברומא, או לחלופין מונוגרמה המורכבת מאותיות שמו של ישו.
סגנון התבליטים והדימויים הופך במהלך התקופה ליותר ויותר סימבולי. לכן גם אופי פיסול התבליט הוא פחות ריאליסטי ונפחי.
התבליט באמנות הרומנסקית והגותית
לתבליט היה מקום נכבד באדריכלות הרומנסקית האירופית של המאות ה-11 וה-12. התבליט היה משועבד לחלקי אדריכלות דתית כמו כותרות של עמודים, קשתות ושערי כניסה. היסטוריון האמנות מאיר שפירו מצא באמנות התבליט עדות לא רק להיבט הדתי ולתמונת העולם הדתית כי אם גם עדות לתהליך העיור וההשפעה העירונית על המנזרים והכנסיות באירופה. הוא מבסס זאת על הופעה של דמויות חילוניות כגון ליצנים, להטוטנים ואנשי שוליים אחרים בתבליטים. ההיסטוריונית נורית כנען-קדר מוצאת בתבליטים הרומנסקיים עדות להשפעה של האמנות הרומית והביזנטית תוך שינוי במוטיבים. כך לדוגמה, דמותו של אטלס הנושא את השמיים מקבלת משמעות של אדם חוטא הנושא בעול העונש.
התבליט באמנות הרנסאנס
הפיסול האיטלקי בתקופת הרנסאנס שאב הרבה מן הצורות הפיסוליות של האמנות הפגנית של האימפריה הרומית. במקומות בהם נותר מצבור גדול של פיסול כזה, כמו למשל בעיר פיזה, הושפעו האמנים מתיאור גוף האדם, מן העירום ומתנוחות היציבה השונות וביטאו זאת בתבליטים שונים. השפעה זו היא אחת מן מקורות לפיסול הרנסאנסי בכללו. הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי, לדוגמה, נודע בתבליטים הפיסוליים שלו. היצירה החשובה ביותר שלו היא התבליטים שעל דלתות הבפטיסטריום של פירנצה. ביצירה זו, המכונה "שער גן העדן", הושם דגש ביצירת תחושה של פרספקטיבה ועומק הן באמצעים פיסוליים – יצירת חללים שקועים והאצלת ניגודיות של אור-וצל – והן באמצעות שרטוט של נוף פרספקטיבי ברקע התבליט.
תבליט באמנות המודרנית
מעמדו של התבליט כעיטור ארכיטקטוני מתערער בתקופה המודרנית והוא משמש כסוג משני של פיסול. במידה רבה ניתן לייחס מגמה זו לתנועת המודרניזם באדריכלות (שנציגה בולטת שלה היא אדריכלות הבאוהאוס), אשר שללה הוספת קישוטים חיצוניים לארכיטקטורה. כתוצאה מכך הופך התבליט לפיסול מינאטורי או קטן מידה. האמן ז'אן ארפ, לדוגמה, יצר תבליטי עץ צבועים בעלי צורות ביו-מורפיות התלויות על הקיר כמו ציור, מנותקות מכל הקשר ארכיטקטוני. בבניינים רבים מתפקדת האדריכלות גם כתבליט על ידי יצירת דגמים ארכיטקטוניים מופשטים כמו למשל באדריכלות דקונסטרוקטיבית.
ניתוקו של התבליט מן האדריכלות איפשר לאמנים במאה ה-20 ליצור תבליטים גם מחומרים נוספים שלא היו בשימוש קודם. כך לדוגמה יצרו האמנים הקונסטרוקטיביסטים הרוסים תבליטים בעזרת חומרים שקופים כגון פלסטיק, חוטי מתכת וכדומה.
האמן פבלו פיקאסו פיתח וריאציה של התבליט, אסמבלאז' - קולאז' המחבר בין חלקים תלת-ממדיים (חלקי מתכת, עץ וכדומה) לשם יצירה אמנותית. באמנות הישראלית בולטים בשימוש בטכניקה זו האמנים יגאל תומרקין ויעקב דורצ'ין. אמן נוסף אשר השתמש בתבליט הוא הפסל האמריקאי ג'ורג' סיגל (אמן) אשר יצר תבליטים מיציקות אנשים בסגנון אמנות הפופ.
עם האמנים הנוספים שהשתמשו בתבליט בתקופה זו נמנים הפסלים אוגוסט רודן, אנרי מאטיס, ז'אק ליפשיץ, משה ציפר ועוד.
עת לקרוע ועת לתפור
עת לקרוע ועת לתפור (במקור: A time to rend, a time to sew) הוא ספרה השלישי של הסופרת והמתמטיקאית החרדית מלכה שפס, הכותבת תחת שם העט רחל פומרנץ. עלילת הספר עוסקת בקונפליקט של שילוב העולם היהודי והעולם האקדמי והוא מתאר במידה רבה את חוויותיה של הסופרת ביחס לקונפליקט זה. הספר נמכר בלמעלה מעשרת אלפים עותקים באנגלית ובעברית.
עלילה
בטי ולין הן שתי אחיות שגדלות במשפחה אמריקאית-יהודית-חילונית קלאסית. בטי, המונעת בשאיפותיו של אביה המרדים להוכיח את יכולתה כאישה קרייריסטית יחד עם רצונו לראות את ביתו כרופאה הממשיכה את דרכו, פונה ללימודי רפואה מתוך שאיפה להתמחות כמנתחת.
תוך כדי לימודיה בקולג' מתחילה בטי להתקרב ליהדות, בעקבות סטודנט דתי לרפואה בשם מייל טרייגר שהזמין אותה לבוא לבית הלל כדי להיווכח שהאורתודוקסיה לא שבקה חיים. כעת היא נאלצת למצוא את עצמה נאבקת בשתי החזיתות: מעמדה כאישה הנחושה להצליח בלימודיה למרות כל הדעות הקדומות בהם היא נתקלת, אשר ביניהם גם הצהרה מהמראיין של בית הספר לרפואה אליו היא מנסה להתקבל ש"רופאה שהיא גם אמא היא רופאה מסוג ב'" כמו גם רמז מהמרצה שלה לפיזיקה שעליה להיזהר מפני נישואים מוקדמים העלולים לפגוע בקריירה שלה, וזאת בנוסף למאבקה לקבל את זכויותיה כיהודיה אורתודוקסית.
לאחר שלוש שנים של לימודי רפואה מגיעה בטי לביקור בישראל, טיול שתכננה מזה זמן רב. באחת השבתות, תוך כדי חיפושיה אחר בית כנסת בו תוכל להתפלל היא פוגשת אישה בשם גב' סגל, המזמינה אותה לסעודת השבת של הבוקר. גברת סגל מפנה את בטי לרבנית שונהיים המלמדת בסמינר לבעלות תשובה דוברות אנגלית. בטי נענית להצעתה של הרבנית שונהיים והיא מתחילה ללמוד בסמינר.
אווירת הסמינר שבה חברותיה מתארסות בזו אחר זו מחזירה אותה להרהורים אודות נישואין והיא מתחילה לשקול מחדש את נחישותה אודות קדימותה של הקריירה לנישואים ובשיחה עם הרבנית שונהיים היא מפרטת לה את חששותיה אודות האפשרות המטרידה של הרס הקריירה שלה העלול לקרות במידה והיא תתחתן.
לבסוף מוצאת את עצמה בטי יוצאת עם נתן, בחור אינטליגנטי ומרשים, בעל תשובה אמריקאי בעצמו מזה שבע שנים השואף להיות רב. לאחר שהם יוצאים כחודש מציע לה נתן נישואים. אף על פי שבטי מעוניינת לענות בחיוב הרי שהיא חוששת לסכן את לימודי הרפואה שלה משום שהיא טוענת שעלולים להתייחס לנישואיה בשלב זה כאל רשלנות, דבר שעלול לסכן, בשלב מכריע כל כך של הקריירה עליה היא עמלה שנים, את כל שאיפותיה. היא עונה בשלילה וחוזרת כמתוכנן לארצות הברית.
בבית החולים מוצאת את עצמה בטי נאבקת עם עקרונותיה כיהודיה דתייה ובין דרישות הממונים עליה ונקלעת לשיחה עם ד"ר הוכברג השואל אותה בצורה ישירה האם היא תעדיף לפעול על פי מצפונה היהודי או הרפואי בתור רופאה יהודית אורתודוקסית ומצהיר שאין מקום לנקיפות מצפון דתיות כרופאה. הוא מודיע לה שהוא מתכוון לשלוח חוות דעת שליליות לגביה לבתי חולים אליהם מנסה בטי להתקבל.
למרות שבסופו של דבר בטי מתקבלת לבית החולים כרופאה מתמחה לכירורגיה היא מוצאת את עצמה שוקלת מחדש את ייעודה בחיים, כשהיא נזכרת במילותיו של נתן אודות כך שהיא אינה רשאית להקריב את חייה כדי למלאות את שאיפותיו של אביה, והיא מגלה ששאיפותיה להיות מנתחת הלכו ונחלשו והיא מחליטה להתמחות במקום זאת באנדוקרינולוגיה.
לין שכעת היא עורכת דין רודפת צדק נוסעת לישראל ופונה לסמינר לבעלות תשובה בו למדה אחותה בטי מתוך מטרה ללמוד את 'שיטות העבודה' של מנהליו ולגרום לאחותה לנטוש את הדת. אך במקום לחשוף את תרמיותיו של הסמינר לין בעצמה חוזרת בתשובה ונשארת בירושלים לתקופה נוספת והופכת לחרדית בצורה קיצונית אף יותר מבטי.
לין חוזרת הארץ לשנה שלישית בסמינר יוצאת עם מספר בחורים. היא חשה שאישיותה הפמיניסטית והאסרטיבית מאיימת על הבחורים הפוטנציאלים. בסופו של דבר היא נשאת לשמואל, אלמן עם ארבעה ילדים וחרדי מבית, ועובדת כעורכת דין.
סיאט 1500
סיאט 1500 (בספרדית: SEAT 1500) היא מכונית משפחתית גדולה, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט בין השנים 1963–1973.
דגם ה"סיאט 1500" יוצר על בסיס "פיאט 1500L" שיוצר על ידי קונצרן פיאט האיטלקי בין השנים 1961-1968, ברישיון פיאט.
יוצרו 134,766 יחידות.
יאיר אהרוני
יאיר אַהֲרֹֹנִי (5 בספטמבר 1931 – 6 באוגוסט 2020) היה פרופסור למנהל עסקים ומומחה עולמי בתחום מדיניות עסקית. פרופ' אהרני הוא מהמייסדים של תחום מינהל עסקים בישראל, חוקר פורה ופורץ דרך בעל שם עולמי, שמחקריו שינו את דפוסי החשיבה בכמה מתחומי המינהל. הוא הקים את בית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1966, ושימש בו דִּקָאן ראשון. בהמשך הקים את לה"ב - לימודי הכשרה בניהול ואת המכון למחקר עסקים בישראל. פרופ' אהרני כתב תוכניות לימוד וספרי לימוד, וכן היה ממייסדי המסלול האקדמי המכללה למינהל והקים תוכניות רבות להכשרת מנהלים ולמחקר בתחום הניהול. בשנת 2010 הוא זכה בפרס ישראל בתחום מדעי המינהל.
ביוגרפיה
אהרני נולד בזכרון יעקב ושירת בחיל האוויר. תוך כדי שירותו הצבאי, בשנת 1951 החל בלימודי כלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. במהלך לימודיו היה ממייסדי ארגון הסטודנטים הבינלאומי AIESEC בישראל ועמד בראש הסניף הישראלי. לאחר קבלת התואר השני, אותו סיים בהצטיינות וזכה על התזה שלה בפרס מפעל הפיס, עבד בשנים 1956–1958 במכון לפריון העבודה והייצור ושימש ראש מדור תמחיר ומנהל מחלקת הדרכה. בתפקידו לקח חלק בהקמת המרכז הישראלי לניהול והרצה במרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית. כן הוא היה ממייסדי אגודת האקדמאים למדעי החברה והיה המזכיר הראשון של הסתדרות המוסמכים למדעי החברה. בשנים 1958–1961 למד לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד וחקר את תהליך קבלת ההחלטות בהשקעות זרות. בשובו לישראל לימד באוניברסיטה העברית ועסק במחקר במרכז פאלק למחקר כלכלי, בהוראת ניהול והנדסת תעשייה בטכניון ושימש יועץ למכון לפריון העבודה והייצור. בשנת 1965 הקים את המכון הישראלי למחקר פיננסי. בתקופה זו נערכה עבודת הדוקטורט שלו לספר ותורגמה למספר שפות.
אהרני לימד לאורך השנים באוניברסיטאות שונות בעולם ולקח חלק בסמינרים בינלאומיים ראשונים מסוגם בתחום הניהול. תחומי מחקרו התמקדו בניהול בישראל וכללו מחקרים בנושא ריכוזיות בניהול המשק, דימוי המנהל בישראל, יחסי שלטון וחברות עסקיות, ניהול חברות ממשלתיות, ונושאים אחרים. במחקרים נוספים עסק בתחום חברות רב-לאומיות ואסטרטגיה מונהגת. ספריו היוו פריצת דרך בתאוריות הניהול ובשנות השבעים הוזמן אהרני לייעץ לממשלת בוליביה בנושא חברות ממשלתיות. בשנת 1990 הוזמן לייעץ באותו נושא לממשלת אוקראינה.
אהרני זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2007 ובפרס ישראל למדעי המנהל לשנת 2010.
נפטר ב-6 באוגוסט 2020.
תדמור (בית ספר למלונאות)
תדמור - בית הספר המרכזי ללימודי המלונאות על שם אריה אבישר, הוקם ב-1962 כחברה ממשלתית, לשם הכשרת מלונאים מקצועיים בכל התחומים ובכל הרמות. בית הספר שכן במבנה ייעודי בהרצליה פיתוח. בית הספר התיכון חדל לפעול בקיץ 2019, ובית הספר להכשרות מבוגרים נסגר בסביבות מרץ 2020.
היסטוריה
בית הספר הפעיל בעבר לימודי טבחות וכן לימודי ערב וקורסי העשרה בנושאים שונים הקשורים במזון ומשקאות, ניהול אירועים ואירוח. לרשות בית הספר עומדים מתקני הוראה ייחודיים להכשרת עובדים במקצועות התיירות: מטבחים, אולמות הדגמה, מתקני מלון לימודי, מעבדות מחשב וכו'.
מעסיקים פנו דרך קבע לבית הספר במטרה לגייס כוח אדם מקצועי ומיומן. בית הספר סייע ככל יכולתו בשילוב הבוגרים במערך האירוח בארץ. בית הספר היה מקושר לכל בתי המלון בארץ, למסעדות וגורמי אירוח אחרים. בית ספר שיתף פעולה עם אגף הלוגיסטיקה של צה"ל במטרה להטמיע אוכל בריא, טעים ומזין לכלל הצבא. בבית הספר נמצאת גם "ספריית הבישול והאפייה" הגדולה בארץ.
הפרטה
בשנת 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה לקדם את הפרטתו של בית הספר. בפועל הנושא לא קודם, ובשנת 2012 נערכה בדיקה בנושא של מבקר המדינה. במהלך 2016 נעשו צעדים לקדם את הליך ההפרטה, בליווי ועדת הכספים של הכנסת. בנובמבר 2016 נחתם הסכם קיבוצי עם עובדי החברה, באשר לזכויותיהם בתהליך ההפרטה. החברה נכנסה להליך פירוק מרצון, ומונה מפרק - ברי בן-ציון, שאמור היה להכין אותה להעברה לזכיין פרטי.
סגירת בית הספר
ב-2019 הוחלט על סגירת תדמור בשל חובות ואי-יכולת למצוא משקיעים על ידי המפרק. במרץ 2020 הסתיימו הקורסים בבית הספר.
הספרייה הראשית לבישול ואפייה
בבית הספר פעלה הספרייה הגדולה ביותר בארץ שהוקדשה כולה לבישול ואפייה.
מגזוסטרודון
מגזוסטרודון (שם מדעי: Megazostrodon; משמעות השם מיוונית: "חגורת שיניים גדולה", על שם החלקים שסביב הטוחנות שלו) הוא סוג של יצור דמוי יונק נכחד אשר חי בעידן המזוזואיקון והיה מאבותיהם של היונקים המודרניים. הוא נמצא ב-1968 בלסוטו, דרום אפריקה. הוא חי בין סוף הטריאס לתחילת היורה.
מאפיינים
המגזוסטרודון דמה לחדף, באורך 10–12 ס"מ בלבד, והיה בעל מבנה המזכיר מצד אחד יונקים אמיתיים אך היה בעל מספר הבדלים, למשל מבנה שונה של חוליות השדרה וקיומה של בליטה מעל עצם הבריח, שהזכירו את אבותיו הקיינודונטיים. ככל הנראה הוא היה המפותח שבדמויי היונקים.
המגזוסטרודון היה בעל מוח גדול יחסית, חוטם מחודד ושיניים חדות שהותאמו לטריפת חיות קטנות יותר כמו לטאות וחרקים. אזור המוח מראה שחוש הריח שלו היה מפותח מאוד, בדומה לחדפים רגילים. ייתכן שהיה פעיל בלילה כדי להימנע מתחרות וטריפה עם הדינוזאורים וזוחלים נוספים. ככל הנראה היה בעל דם חם, על מנת לפעול בשעות לילה, וייתכן שאף היה מכוסה פרווה.
ויקטור דורוי
ויקטור ז'אן דורוי (בצרפתית: Victor Duruy; 10 בספטמבר 1811 – 25 בנובמבר 1894) היה היסטוריון ומדינאי צרפתי. בתפקידו כשר החינוך של צרפת הוביל ארגון מחדש של ההשכלה הגבוהה במדינה. כן שיפר את מצב החינוך היסודי במדינה אך נכשל במאמציו להפוך את החינוך היסודי לחובה לכל ובמימון ממשלתי מלא.
ביוגרפיה
נולד בפריז לאב פועל. השלים באופן מבריק את לימודיו באקול נורמל סופרייר כתלמידו של ז'ול מישלה. עם סיום לימודיו לקח אותו מישלה כמזכיר במסעותיו ברחבי צרפת וב-1836 החליף את מורו באקול נורמל סופרייר, כשהוא בן 24 בלבד.
זמן לאחר מינויו נאלץ לפרוש מהוראה בשל בריאותו הלקויה, לפרנסתו נאלץ ליצור סדרה של ספרי לימוד והם הביאו לפרסומו. הוא החזיק במשרת חינוך בתיכון אנרי הרביעי במשך כעשרים וחמש שנים והתפרסם כהיסטוריון כשהוציא לאור את הסדרה "Histoire des Romains et des peuples soumis à leur domination" בשני כרכים. בעקבות פרסומו נקרא לסייע לנפוליאון השלישי ביצירת הביוגרפיה שלו לחיי יוליוס קיסר. בהמשך התמנה כשר החינוך של צרפת.
הוא המשיך בפעילות אקדמית וב-1886 נבחר כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
אסי דומב
אסף (אסי) דומב (נולד ב-27 בפברואר 1974) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן.
קריירה ככדורגלן
דומב החל את הקריירה במכבי נתניה, בה שיחק במשך 5 עונות החל מעונת. בקיץ 1996 עבר לבית"ר ירושלים, והיה שותף לזכייתה באליפות באותה עונה. בסיום העונה עבר להפועל תל אביב, בה שיחק במשך עונה, שאחריה חזר לקדנציה נוספת בבית"ר. בין השנים 2000–2006 שיחק במדי הפועל תל אביב, עם הפסקה של עונה בה שיחק במועדון ספורט אשדוד. ב-2002 זכה עם הפועל תל אביב בגביע הטוטו, וכן היה שותף להישג השיא של הקבוצה בגביע אופ"א, עת הגיעה עד רבע הגמר. בעונתו האחרונה במועדון זכה עמה בגביע המדינה.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב בפעם האחרונה שיחק בבני יהודה, ואת עונת החל דומב בהכח עמידר רמת גן אך ב-19 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה ובינואר 2009 חתם ביריבה העירונית הפועל רמת גן וסייע לה להעפיל בתום העונה לליגת העל. בעונתו האחרונה בקריירה רשם 13 הופעות במדי הפועל רמת גן בליגת העל, וב-13 בפברואר 2010 ערך את משחקו האחרון בקריירה, מול מכבי תל אביב.
קריירה כמאמן
בעונת שימש דומב כסקאוט בהפועל תל אביב, אך בתום עונה זו פוטר מתפקידו.
באוקטובר 2011 מונה דומב למאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר סבא. לקראת עונת מונה דומב למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון. בנובמבר 2012, לאחר החלפת הבעלות בקבוצה, סיים דומב את תפקידו במועדון.
ב-1 בינואר 2013 מונה דומב לתפקיד עוזרו של יוסי אבוקסיס, מאמן הפועל תל אביב. לאחר פיטורי אבוקסיס מעט לאחר מכן, המשיך דומב כעוזרו של המאמן החדש, פרדי דוד. בעונה שלאחר מכן המשיך דומב במועדון כעוזרו של רן בן שמעון.
במאי 2014 מונה דומב למאמן הפועל תל אביב, תחת המנג'ר אייל ברקוביץ'. ב-25 בינואר 2015 פוטר דומב מתפקידו.
ב-27 בדצמבר 2018 מונה למאמן הפועל מרמורק מהליגה הלאומית. בסיום העונה סיים את תפקידו.
בתחילת עונת 2019/2020 מונה למאמן הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, אך ב-28 בספטמבר 2019 פוטר מתפקידו לאחר המחזור השישי. ב-2 בדצמבר 2019 חזר לקדנציה שנייה כמאמן הפועל מרמורק.
חיים אישיים
דומב נשוי בשלישית, לליה פלוס עמה התחתן בשנת 2017. אשתו הראשונה הייתה הדוגמנית הילה נחשון, אשתו השנייה הייתה מאיה גיגי, ממנה התגרש בסוף 2013 ולהם בת אחת.
גאורג שנפויגט
גאורג שנפויגט (בפינית: Georg Schnéevoigt; 1872, וויבורג – 1947, מלמה) היה מנצח וצ'לן פיני.
את הקריירה שלו החל בהופעות בצ'לו בכל רחבי אירופה בשנות ה-90' של המאה ה-19. הוא היה צ'לן ראשי בתזמורת הפילהרמונית של הלסינקי משנת 1896 עד 1902. לאחר מכן ניצח על תזמורות רבות, ביניהן תזמורת קאים (כיום הפילהרמונית של מינכן), האגודה הקונצרטנטית של סטוקהולם (כיום התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם) והפילהרמונית של לוס אנג'לס. בשנים 1929 - 1931 ניצח על האופרה הלאומית של לטביה.
שנפויגט היה ידידו הקרוב של המלחין ז'אן סיבליוס והרבה לנצח על יצירותיו התזמורתיות. הוא גילה את כתבי היד ליצירותיו של סיבליוס, "למינקיינן והעלמות" ו"למינקיינן בטואונלה", שנחשבו לאבודים, וביצע את שתיהן בביצוע בכורה. כמו כן הקליט לראשונה את הסימפוניה השישית של סיבליוס.
בפרסום רשמי של תולדות הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1963 מתואר שנפויגט כ"חלוש", "כרסתן", "פלגמטי" ו"מתנהל בכבדות", "משולל כמעט חוש להכוונה בכל הנוגע למשמעת." עוד נכתב, כי היה רגשני כל כך שניצוח על יצירות של סיבליוס היה מביא אותו עד כדי דמעות.
נינה המנט
נינה המנט (באנגלית: Nina Hamnett; 14 בפברואר 1890 – 16 בדצמבר 1956) הייתה אמנית וסופרת וולשית, ומומחית לשירי מלחים, ונודעה כמלכת הבוהמיה.
ראשית חייה
המנט נולדה בעיירת החוף הקטנה טנבי, פמברוקשייר, ויילס. אביה ג'ורג' המנט היה קצין צבא, יליד צ'נאי (לשעבר מדרס), הודו. אמה מרי נולדה בסנט ג'ון, ניופאונדלנד, לברדור. נינה נשלחה לפנימייה פרטית בווסטגייט און סי לפני שעברה בגיל 12 לבית הספר המלכותי לבנות קצינים בצבא בבאת', סומרסט בין השנים 1902–1905.
אביה שוחרר מהצבא והתחיל לעבוד כנהג מונית. את השכלתה היא הייתה צריך לממן על ידי דודותיה ועל ידי הלוואה כנגד הכנסה עתידית. בין 1906 ל-1907 למדה בבית הספר לאמנות בפלהם ולאחר מכן בבית הספר לאמנות בלונדון עד שנת 1910. בשנת 1914 נסעה ללמוד בפריז.
במהלך הלימודים בלונדון היא נפגשה ודגמנה בפני הנרי גאודייה-ברז'סקה, שייצר סדרת פסלי עירום. בתקופה זו היא התיידדה עם אוליביה שייקספיר ועזרא פאונד. היא המשיכה לנהל רומן עם ברז'סקה, ואחר כך עם מודיליאני ורוג'ר פריי.
בלילה הראשון שלה בקהילה הבוהמנית בפריס, היא נסעה לבית הקפה לה רוטונד, שם האיש ליד השולחן הסמוך הציג את עצמו כ"מודיליאני, צייר ויהודי". בנוסף להתיידדות קרובה עם אמדאו מודיליאני, פבלו פיקאסו, וז'אן קוקטו, היא שהתה זמן מה בלה-רוש, שם התגוררו באותה תקופה רבים מבכירי האוונגרד.
במונפרנאס בשנת 1914 היא פגשה גם את בעלה לעתיד, האמן הנורווגי, אדגר דה ברגן, שלימים שינה את שמו לרואלד כריסטיאן כדי להישמע פחות גרמני. היא נשארה נשואה ארבעים שנה אך מערכת היחסים שלה עם בעלה נמשכה שלוש שנים בלבד. בשנת 1916 גורש בעלה כתושב לא רשום.
עבודתה זכתה להערכה טובה על ידי וולטר סיקרט, שניסה לייעץ לה לגבי ציוריה, אך היא לא קיבלה את עצותיו. סיקרט השתמש בה כמודל וגם צייר אותה עם בעלה בשנים 1915–1916 ב"מסיבת התה הקטנה": נינה המנט ורואלד כריסטיאן.
אורח חיים ראוותני
המנט, עם רקע לא שגרתי ואשה ביסקסואלית, רקדה בעירום על שולחן בית קפה במונפרנאס רק בשביל הכיף. היא נהגה לשתות הרבה אלכוהול, הייתה מופקרת מינית ושמרה על מחזרים רבים משני המינים בקהילה האמנותית. היא הפכה לאישיות בוהמית ידועה ברחבי פריז ודגמנה עבור אמנים רבים. המוניטין שלה הגיע במהרה ללונדון, שם היא שהתה זמן מה כדי לייצור או לקשט בדים, בגדים, ציורי קיר, רהיטים ושטיחים בסדנת אומגה, שאורגנו על ידי רוג'ר פריי, ואנסה בל ודאנקן גרנט.
יצירותיה האמנותיות הוצגו באופן נרחב במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל באקדמיה המלכותית בלונדון, כמו גם בסלון ד'אוטון בפריז. אחרי החזרה לאנגליה, לימדה במכון הטכני בווסטמינסטר בין השנים 1917–1918. לאחר שבעלה כריסטיאן עזב, היא חייה עם המלחין א' ג'יי מורן.
מאמצע שנות העשרים ועד סוף מלחמת העולם השנייה, האזור המכונה פיצרוביה היה המרכז האמנותי המרכזי של הבוהמיה בלונדון. המקום קיבל את שמו מטברנת פיצרוי הפופולרית שהיוותה את מרכז האזור. בית הקפה בפיצרוביה היה מקום הבילוי האהוב ביותר של המנט, כמו גם של חברה מעיר הולדתה, אוגוסטוס ג'ון, ואחר כך וולשי אחר, המשורר דילן תומאס.
חייה המאוחרים יותר
בשנת 1932 פרסמה המנט את סיפור חייה הבוהמיים, שהפך לרב מכר בבריטניה ובארצות הברית. איש הבוהמה הידוע לשמצה אליסטר קראולי תבע אותה ואת המו"ל ללא הצלחה בגין הוצאת דיבה בספרה. אף שזכתה בתיק, המצב השפיע עליה עמוקות למשך שארית חייה. האלכוהוליזם פגע עד מהרה בכישרונותיה הרבים ו"מלכת הפיצרוי" הטרגית בילתה חלק ניכר מהעשורים האחרונים לחייה בבר (בדרך כלל זו של בית המרזח פיצרוי), וסיפרה אנקדוטות תמורת משקאות.
עשרים ושלוש שנים לאחר שיצא לאור ספרה הראשון "טורסו הצוחק", הוציאה המנט, במצב בריאותי לקוי, ספר המשך שכותרתו: "האם היא גברת?".
המנט נפטרה בשנת 1956 מסיבוכים לאחר שנפלה מחלון דירתה. הוויכוח הגדול היה האם זה היה ניסיון התאבדות או סתם תאונת שיכורים. מילותיה האחרונות היו "מדוע הם לא נותנים לי למות?".
בשנת 1986 התפרסם הספר "ביוגרפיה, נינה המנט: מלכת בוהמיה", מאת דניס הוקר.
בשנת 2011 הייתה המנט נושא לסרט קצר של הסופר/במאי כריס וורד, "מה נעשה עם המלח השיכור", בכיכובו של סיוהבאן פיי.
בנובמבר 2019 נערכה בקפלה של פיצרוביה תערוכה לזכרה של נינה המנט.
חולצות שחורות
היסטוריה
אחד מתרגילי הכוח הבולטים של הארגון היה המצעד על רומא. ב-24 באוקטובר שנת 1922 התגייסו כ-50 אלף מחברי "החולצות השחורות" להפגנת כוח והתרכזו בצמתים החשובים של רומא, בדרישה מן המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי כי ימנה את מוסוליני לראש הממשלה. לאחר עלייתו לשלטון, החל מוסוליני משלב את אנשי החולצות השחורות בצבא ובכוחות הביטחון.
אנשי החולצות השחורות שאבו השראה - כולל בעיצוב המדים השחורים - מן ה"ארדיטי", יחידות העילית האיטלקיות במלחמת העולם הראשונה.
מורשת
לאנשי החולצות השחורות, לארגונם ולסגנון הדמוי צבא שלהם, הייתה השפעה רבה על תנועות דומות אחרות בעולם. שתי קבוצות בולטות השתמשו במדים שחורים בהשפעת "החולצות השחורות" ואנשי איגוד הפשיסטים הבריטי אף כונו "החולצות השחורות" (Blackshirts). גם גורמים אחרים השתמשו בחולצות שחורות או במדים כמו-צבאיים. במפלגה הנאצית (ומאוחר יותר, בגרמניה הנאצית) השתמשו אנשי אס אה בחולצות חומות, בעוד שאנשי האס אס השתמשו בחולצות שחורות ואף כונו, כמו מקביליהם האיטלקיים, "החולצות השחורות". אחרים שקיבלו השראה מן "החולצות השחורות" האיטלקיות היו ויליאם דדלי פלי ו"הלגיון הכסוף" בארצות הברית; המפלגה הפשיסטית "פעולה מהפכנית מקסיקנית" (חולצות זהובות); תומכי פליניו סלגאדו בברזיל (חולצות ירוקות, כפי שהיו גם למשמר הברזל הרומני); אנשי החולצות הכחולות של הלאומן האירי אוון או'דאפי במדינת אירלנד החופשית. כחול היה גם צבעם של אנשי מפלגת האיחוד הלאומי בקנדה ושל אנשי הפלנחה הספרדית.