cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפות קרן קיימת לישראל
מפת ישראל שעל גבי "הקופסה הכחולה"
עדות חשובה להשערה כי לא הייתה מיקריות בציורי המפות של הקופסה הכחולה, אפשר לראות בידיעה שהופיעה בשנת 1947, בביטאון "קרננו", שדיווח כי הופיע דגם חדש קופסה כחולה וכך נאמר: "...מפת א"י המצוירת עליה מביאה כבר את הכתמים הצפופים יותר [הדגשה במקור] של אדמות הקהק"ל ושל אדמה יהודית בא"י, והיא ממחישה בבהירות הן את ההתקדמות שהושגה והן שטחי הריק והשממה שעוד מצווים אנו לגאול כדי לתת קרקע תחת רגלינו.."
לא כולם היו שבעי רצון עם העיצוב של מפת ארץ ישראל על הקופסה הכחולה, וכאשר הפצת הקופסה הכחולה בעיצוב החדש התרחב, והיא הגיעה לאוסטריה, עורר העיטור תגובה שלילית, ולכן היא כתבה הלשכה הארצית בווינה ללשכה בירושלים: "האגף הריביזיוניסטי מצא פגם [ובכתב יד, בעברית נכתב: מפת א"י על הקופסה] - עבר הירדן לא נראית על הקופסאות, האם מכך צריך להסיק שהקרן הקיימת ויתרה על עבר הירדן?" תגובת הלשכה הראשית הייתה:
"אנו רואים בטענת הציונים הריביזיוניסטים, שנמסרה במכתבכם, אחת התואנות מחוסרות היסוד כלפי קרננו שאנו שומעים מהם לעיתים תכופות. אולם מי בר-דעת ובר-אחריות שיתיחס ברצינות לטענה שהקהק"ל מותרת על עבר הירדן. גם במפת הקופסה יוכל כל מי שאינו מחפש מומים לראות את עבר הירדן בכל הקרקע שמשמאל לירדן הנמשך גם על צלע הקופסה. אגב, בקופסאות שהוכנו בא"י גדול השטח הזה עוד יותר גם על הצלע הקדמי של הקופסה".
אפשר לומר, כי תשובת הלשכה הראשית ללשכה הארצית בווינה, מאשרת כי לא הייתה מקריות בעיצוב המפה שעל הקופסה הכחולה - מפה ללא גבולות המשתרעת גם על שטחי עבר הירדן מזרחה (על "צלע הקופסה"). זהו איפוא, ייצוג גרפי של הצהרה פוליטית שנאמרה על ידי הקק"ל והעומדים בראשה שאותה העת. כפי שהסברה הפוליטית מצאה את גלגולה והופיעה במפות המדעיות, כן היא פורסמה מעל גבי הסמל החשוב ביותר של הקק"ל - הקופסה הכחולה. הנגדת הצבעים (כחול חזק לעומת לבן), וקו הירדן המודגש במרכז השטח הלבן, היו לפיכך אמצעי קרטוגרפי קל ונוח לקליטת העין, ולהעברת המסר הפוליטי.
הערכה של מפות הקק"ל
אנשי מחלקת התעמולה של הקק"ל ידעו לנצל את המדיום המפתי בצורה מתוחכמת מאוד להעברת מסריהם, ויישמו את שפיתחו עושי המפות במרכז אירופה בתקופה זו. הם ידעו לנצל את הטכניקה הכרטוגרפית המדעית, ולרתום אותה לפעילות ההסברה הציוניים. הם ידעו לנצל עד תום את טכניקות ההסמלה, וההפשטה של המפה כמודל של המציאות. בעיצוב המודל של "מפת ארץ ישראל", הם ערבבו בין המציאות של תקופתם, ובין שאיפותיהם הפוליטיות. ועל כגון אלה, נזכיר את הערתו של מונמונייר (Monmonier 1991) כי בתהליך בניית המודל המפתי, חייבים להשתמש "בשקרים לבנים" לצורך ייצוג המציאות, ולפיכך ניתן גם להחדיר למפה פרטים אחרים על מנת להשפיע על תפיסת המציאות ופרשנותה על ידי המשתמשים במפות.
עיצוב "המציאות" המשתקפת במפות הקק"ל לא הייתה רק עבודתו היצירתית של גרפיקאי מסוים, אלא מדיניות ברורה של אנשי המקצוע והנהגתה הפוליטית. בהשפעתם, תכנונם והנחייתם נוצרו כמה מהייצוגים המפורסמים ביותר של "מפת ארץ ישראל“ - מפת הקיר של אברהם יעקב ברוור, והמפה על "הקופסה הכחולה", וכן המפות שהופיעו על בולי הקק"ל במהלך השנים, ליוו התלמידים בכיתותיהם במערכת החינוך העברית בארץ ובתפוצות לא רק בתקופות היישוב אלא גם שנים רבות לאחר הקמת מדינת ישראל. בכך הפכו מפות אלה למודלים מוכרים ומקובלים של המציאות הנקראת "ארץ ישראל".
PP-2000
PP-2000 (רוסית: ПП-2000) הוא תת מקלע רוסי תוצרת KBP.
הנשק נועד ללחימה מטווח קרוב, בעיקר בשטחים בנויים. הנשק מיועד למשרד הפנים הרוסי. מ-2008 היה לאחד מ שני תתי המקלע העיקריים של משרד הפנים הרוסי יחד עם ה-PP-19 Bizon.
מסוף 2000
המסוף נקרא גם "מסוף סבידור" או "מסוף ארלוזורוב" והוא מסוף האוטובוסים השני בגודלו בתל אביב אחרי התחנה המרכזית החדשה של תל אביב. יחד עם תחנת הרכבת שלידו זהו מסוף תחבורה ציבורית המתפקד כמרכז תחבורתי נוח ויעיל הממוקם בנקודה אסטרטגית מבחינה תחבורתית: בצמוד לנתיבי איילון ודרך נמיר וסמוך לציר ז'בוטינסקי, שהוא אחד מצירי התחבורה החשובים בגוש דן, ורחוב ארלוזורוב בתל אביב המהווה ציר תחבורה חשוב נוסף המקשר את המסוף עם צפון-מרכז העיר.
היסטוריה
תכנון המסוף אושר בפברואר 1961 כתחנה מרכזית נוספת לתל אביב, בנוסף ל. על פי התכנון שהוצג באותה עת היה אומר להיבנות על שטח של 110 דונם מרכז תחבורה ארצי עם מרכז מסחרי, סניפי בנקים, ושטחים למשרדים של חברות נסיעה ותעופה. אולם לאחר שהוחלט על הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב הפרויקט הוקפא.
בקיץ 1990 אישר משרד התחבורה לקואופרטיב "אגד" להפעיל מהמסוף שני קווי אוטובוס ישירים, אחד לירושלים (קו 480) ושני לבאר שבע (קו 380). המסוף בשלב זה היה למעשה רק תחנת אוטובוס בסמוך לכניסה לתחנת הרכבת. בפברואר 1991 נוסף גם קו ישיר לחיפה (קו 980). במשך השנים נוספו עוד קווים והוקמו עוד תחנות אוטובוסים, אך למעט סככות אלו לא הוקמו במקום שום מתקנים לטובת ציבור הנוסעים, דוגמת שירותים ומזנונים. בנוסף פעל במקום מסוף טרום-טיסה של רשות שדות התעופה. השירות הופעל אחר כך על ידי חברת "אל על" ובוטל בסוף שנת 2006.
בשנות ה-2000 שיפצה חברת נתיבי איילון את המסוף מספר פעמים וחברות תחבורה ציבורית נוספות, שזכו במכרזי משרד התחבורה להפעלת קווי התחבורה הציבורית החלו לפעול במקום. שטח המסוף הורחב והוצבו במקום מספר מבנים יבילים. בסמוך למסוף נסלל חניון "חנה וסע".
בשנת 2005 פרסמה עיריית תל אביב מכרז לתכנון חדש של האזור כמרכז עסקים. במכרז זכה משרד אדריכלים מנספלד-קהת, ביולי 2006. התוכנית אושרה בנובמבר 2016 בשטח של 400 דונם, כולל קירוי חלק משטח נתיבי אילון, בניית מאות דירות, אלפי מטרים של משרדים ומסחר, ומרכז תחבורה.
בשנת 2015 החלו בסמוך ל"מסוף 2000" העבודות להקמת תחנת ארלוזורוב, תחנת רכבת קלה תת-קרקעית כחלק מהקו האדום של הדנקל. התחנה נפתחה באוגוסט 2023.
בספטמבר 2016 החלו עבודות לשדרוג המסוף שהסתיימו בנובמבר 2017. במסגרת השדרוג הורחב המסוף על חשבון חניון "חנה וסע". הרציפים שודרגו משמעותית, שטח המרחב הציבורי של הולכי הרגל גדל וגם בוצעו שינויים באזורים התפעוליים.
בשנת 2020 החלו העבודות להקמת תחנת רכבת קלה מסוף ארלוזורוב בפני השטח, אשר תהיה תחנת קצה בקו הסגול של הדנקל ותמוקם בצמוד לתחנת הרכבת סבידור מרכז.
קווים עירוניים
המסוף משמש כתחנת מוצא למספר קווים עירוניים בתל אביב ובנוסף ישנם קווי אוטובוס רבים בעוברים בקרבת המסוף ברח' על פרשת דרכים ודרך בגין, מרבית הקווים העירוניים מופעלים על ידי דן, כאשר את הקווים לבקעת אונו מפעילה קווים ואת הקווים לאזור ראשון לציון מפעילה אגד.
קווים בינעירוניים
בנוסף לשירות העירוני במסוף, המסוף משמש כתחנת מוצא למספר רב מאוד של קווים בינעירוניים. רובים יוצאים ממתחם הרציפים הקרוב לכניסה לתחנת הרכבת תל אביב מרכז
קווים בדרך נמיר/על פרשת דרכים - חלוקה לפי אזורי פעילות
מקרא סימנים
סלאח ג'דיד
סלאח ג'דיד (בערבית: صلاح جديد; 1926 – 19 באוגוסט 1993) היה מצביא ופוליטיקאי עלווי-סורי, ממנהיגי מהפכת הבעת' ב-1963 שלאחריה מונה לראש המטה הכללי של הצבא הסורי ה-12. ג'דיד היה שליט סוריה בפועל לאחר מהפכת העלווים בשנת 1966, עד מהפכת התיקונים של חאפז אל-אסד ב-1970.
ראשית חיים
ג'דיד נולד בשנת 1926 בכפר דויר בעבדה, ליד עיר החוף ג'בלה, למשפחה עלאוית משבט חדדין. עם זאת, ישנו דו"ח נוסף המציין את שנת הולדתו כ-1924. הוא למד באקדמיה הצבאית חומס, והצטרף לצבא הסורי ב-1946. ג'דיד היה במקור חבר במפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, אך מאוחר יותר הפך לחבר במפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית, בראשות מישל אפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר. ג'דיד שינה נאמנות שוב בשנות ה-50, כאשר הפך לחבר בתנועת הלאומיים הערבים, מפלגה אשר תמכה באמונותיו האידאולוגיות של גמאל עבד אל-נאצר. ג'דיד תמך ברפובליקה הערבית המאוחדת, רפובליקה מאוחדת הכללה את הרפובליקה הסורית השנייה ואת רפובליקת מצרים. האיחוד נוצר כצעד הראשון לקראת הקמת אומה כלל-ערבית אחת.
בתקופת הרפובליקה המאוחדת, ג'דיד הוצב בקהיר, שם הקים את הוועדה הצבאית לצד תומכי מפלגת בעת' אחרים בשנת 1959. המטרה העיקרית של הוועדה הצבאית הייתה להגן על קיומה של הרפובליקה הערבית המאוחדת. פרט לג'דיד חברי הוועדה הצבאית כללה את חאפז אל-אסד, עבד אל-כרים אל-ג'ונדי ומוחמד עמראן. הוועדה הצבאית ניסתה להציל את תנועת הבעת' הסורית מהשמדה. הרפובליקה הערבית המאוחדת התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961. נזאים אל-קודסי, שהוביל את הממשלה הראשונה של סוריה לאחר פרישתה מהרפובליקה הערבית המאוחדת, רדף את ג'דיד בשל נאמנתו הנאצרית, והוא נאלץ לפרוש מצבא סוריה.
הפיכת הבעת' בסוריה
ב-8 במרץ 1963 התרחשה הפיכה שלטונית בסוריה אשר הובילה להדחתו של הנשיא, נאזים אל קודסי, ולהתחלת שלטון מפלגת הבעת' שנתמכה על ידי מצרים. ג'דיד היה ממנהיגי ההפיכה יחד עם בכירי בעת' נוספים. באותה שנה מונה ג'דיד לרמטכ"ל הכוחות המזוינים של סוריה.
מהפכת הנאו-בעת'
ג'דיד עלה לשלטון בסוריה לאחר שהוביל את מהפכת הנאו-בעת', מהפכה פנים-מפלגתית במפלגת הבעת' בסוריה, בה הפלג השמאלני-מרקסיסטי במפלגה, שנקרא נאו-בעת', השתלט בהפיכה אלימה על סוריה על חשבון הפלג הימני של המפלגה. לאחר ההפיכה הוביל ג'דיד שורה של רפורמות קיצוניות, הכוללות הלאמות ומדיניות מרכסיסטית קשוחה כנגד בעלי האדמות המסורתיים. בנוסף ג'דיד ביצע טיהורים נרחבים בתוך צבא סוריה והמנהל האזרחי במדינה, והציב את תומכיו בתפקידי מפתח. לאחר ההפיכה חלו מספר שינויים בשלטון: מונו נשיא וראש ממשלה מהמנהיגות הישנה האליטיסטית, אשר היוו "מנהיגי בובה" בידי הדמויות הצבאיות; והפרלמנט המשיך לפעול ללא סמכויות בפועל, כך שנשמרה חזות של משטר דמוקרטי. בעוד ג'דיד נשאר רחוק מעיני הציבור, כמזכיר השני של מפלגת הבעת', בעלי בריתו מילאו את התפקידים המובילים במדינה ובצבא. רבים מהם היו עלאווים מהצד השמאלי של מפלגת הבעת', מה שהעניק לממשלה אופי עדתי.
מדיניותו של ג'דיד בסוריה ובעולם הערבי
במדיניותו ג'דיד הדגיש את הלאומיות הסורית על חשבון הפאן-ערביות. תחילה פעל להתקרבות כלפי ברית המועצות ומצרים. תחת שלטונו של ג'דיד, סוריה יישרה קו עם הגוש הסובייטי ונקטה במדיניות נוקשה כלפי ישראל ומדינות ערב "ריאקציונריות", במיוחד ערב הסעודית. מ-1967 החל ביצירת הסתה פנימית נרחבת כנגד ישראל, ונטען כנגדו שהדבר נעשה בניסיון להסיט את תשומת לב האזרחים מהבעיות הפנימיות במדינה. מבחינה מקומית, ג'דיד ניסה לעשות שינוי סוציאליסטי של החברה הסורית בקצב מאולץ, ויצר אי שקט וקשיים כלכליים. מתנגדי הממשלה דוכאו בחומרה, בעוד מפלגת הבעת' הפכה לרשות המחוקקת ומפלגות אחרות נאסרו. במלחמת ששת הימים סוריה הוכתה בצורה קשה, כאשר רמת הגולן נכבשה על ידי ישראל. בעקבות זאת, התמיכה הציבורית בממשלתו ירדה בחדות. לאחר המלחמה, סוריה החרימה את ועידת חרטום בה העולם הערבי החליט על מדיניותו כלפי ישראל, והאשימה את שאר העולם הערבי בנקיטת יד רכה מדי כלפי ישראל. מאז סוריה נמצאה בבידוד יחסי בעולם הערבי.
ג'דיד תמך בהתארגנויות של הפליטים הפלסטינים בתוך ארצו, בהם ההתארגנות המשמעותית "א-צאעקה" (מכת-ברק בערבית). הארגון הוקם על ידי מפלגת הבעת' עצמה, ושימש כלי בידי השלטון כנגד מדינת ישראל.
הקונפליקט הפנימי מול אסד
בשנים הראשונות ג'דיד ניהל שלטון יציב, ובלם ניסיון הפיכה של הדרוזים בתוך מפלגת הבעת'. אולם נוצר קונפליקט פנים-עלאוי במפלגה, בין שר ההגנה חאפז אל-אסד לבין ג'דיד, בעיקר בשל התנגדותו של אסד לבידודה של סוריה בתוך העולם הערבי. מבחינה אידאולוגית, ג'דיד הדגיש את הסוציאליזם על חשבון הפאן-ערביות ואף על חשבון הצבא, ואילו אסד טען שיש לחזק את הצבא במיוחד בשל חשיבות המאבק נגד ישראל, וכן טען כי יש לחזק את הקשרים הבין-ערביים על מנת להצליח בעמידה איתנה מול ישראל. אסד החל לנקוט מדיניות סמויה של מינוי נאמנים לתפקידי מפתח בצבא, בהם מינוי מוסטפא טלאס לרמטכ"ל צבא סוריה. אסד מחה על ה"הרפתקנות" של ג'דיד, ודרש נורמליזציה של המצב הפנימי על ידי אימוץ חוקה קבועה, ליברליזציה של הכלכלה ותיקון הקשרים עם קבוצות שאינן בעת'יסטיות.
בעקבות אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התעורר ויכוח בין אסד לג'דיד, כאשר האחרון רצה להיכנס לירדן ולעזור לאש"ף, והצבא אכן נכנס. החלטה זו לא זכתה לתמיכת סיעת הבעת' הימנית של אסד בטענה שאין להתערב בענייניה הפנימיים של מדינה ערבית אחרת, והכוחות נסוגו. כמו כן, אסד מנע את תמיכת חיל האוויר הסורי ואפשר את ניצחון הירדנים כנגד הסורים והפלסטינים. בעקבות זאת, ג'דיד רצה להדיח את אסד מהשלטון, אך בוועידה שכונסה הוא הודח על ידי אסד, שעלה לשלטון במקומו. זו הייתה מהפכת התיקונים.
לאחר ההפיכה, ג'דיד נשלח לכלא באל-מאזה בדמשק, שם ישב עד שנפטר מהתקף לב ב-1993.
טיטאנוצרטופס
טיטאנוצרטופס (שם מדעי: Titanoceratops; "פרצוף מקורנן טיטאני") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ובעל קרניים ממשפחת הצרטופסיים.
מאפיינים
הטיטאנוצרטופס היה צרטופסיד גדול מאוד מתת-משפחת הכסמוזאורים שחי בקרטיקון מ-74.5 מיליון שנה לפני זמננו עד ל-73.7 מיליון שנה לפני זמננו, באזור ניו מקסיקו. זהו הסוג המוקדם ביותר שידוע של בן שבט ה-Triceratopsini (הכולל את הטריצרטופס). הוא ידוע מהולוטייפ (en:Holotype) בעל הציון OMNH 10165 שכולל שלד חלקי וגם גולגולת לא שלמה ולסתות. את ההולוטייפ מצאו מחלק העליון של תצורת פרוטלנד (Fruitland Formation) או מהחלק התחתון של תצורת קירטלנד. הממצא תואר וקיבל את שמו על ידי ניקולס לונגריץ' בשנת 2011 והמין הוא Titanoceratops ouranos. בעבר, מאובנים שלו זוהו כפנטצרטופס.
אורך הגולגולת המלא, מהחרטום ועד קצה העטרה הוא, דבר ההופך אותה לאחת הגולגולות הגדולות ביותר של בעל חיים יבשתי (באותו סדר גודל של אאוטריצרטופס, פנטצרטופס, טורוזאורוס וטריצרטופס). השלד השלם ביותר שנמצא הוא באורך של כ- אך אורכו המרבי של הטיטאנוצרטופס מוערך כ-, דבר ההופך אותו לאחד הצרטופסים הגדולים ביותר (ביחד עם האאוטריצרטופס, הטורוזאורוס והטריצרטופס). עם זאת, הוא כנראה היה קל יותר ושקל קצת פחות: כ-. לשם השוואה, המין טריצרטופס הורידוס שקל 6–12 טונות.
המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית)
המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית) הייתה מפלגה מובילה בעידן הקדם-סובייטי בגאורגיה, שהורכבה מהחברים המנשביקים שהיו חברים במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (РСДРП), והנהיגה את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנים 1918–1921.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-14 בפברואר 1919 היא השיגה רוב של 81.5% מהקולות. במרץ 1921 היא הודחה בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה. המפלגה חוסלה במהלך הדיכוי הסובייטי של מרד אוגוסט בגאורגיה, בשנת 1924.
על פי מילות ההיסטוריון הארמני-אמריקני המודרני, רולנד גריגור סאני, "ההישגים שלהם בבניית האומה הפוליטית הגאורגית היו יוצאים מגדר הרגיל. התמיכה בהם בין כל סוגי הגאורגים הייתה אמיתית. ובכל אופן, התגשמותם, בת החלוף, באפיזודה הקצרה בעצמאות הלאומית. העדות המרשימה ביותר להצלחתם היא בעובדה שלא ניתן היה להוציאם מגאורגיה מלבד שימוש בכוח צבאי עדיף מבחוץ".
החלוץ הצעיר
החלוץ הצעיר הייתה תנועת נוער של "החלוץ" בפולין. תחילתו הייתה בנפות הספר, כגון: וילנה, ביאליסטוק, ווהלין, פולסיה. בשנת 1924 הוקמה הלשכה הראשית של התנועה ליד מרכז "החלוץ" בוורשה.
הגורם להקמת החלוץ הצעיר הייתה התגברות העלייה לארץ ישראל בזמן העלייה הרביעית. סניפי החלוץ החלו להתרוקן והיה צורך לדאוג לכוח עבודה, כדי לקיים את הסניפים. גובשה ההכרה שיש צורך לחנך חלוצים מבין הצעירים שאינם כשרים עדיין לעליה ואשר יכלו להיות בסניפים מספר שנים, כך שניתן יהיה לשקוד על התפתחותם והכשרתם הרוחנית.
תנועת "השומר הצעיר" הייתה מועמדת להיות תנועת הנוער של החלוץ, אך אי הסכמה אידאולוגית בין ראשי תנועת "השומר הצעיר" להנהגת החלוץ מנעו זאת. "השומר הצעיר" לא הטיל על חבריו חובת הגשמה. למנהיגי החלוץ הצעיר לא הספיקה הצופיות הקלאסית והחינוך הפוליטי הקלאסי כפי שהתפתחו באירופה במפלגות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות, הם שאפו לראות את בוגריהם מגיעים לארץ ישראל ומתנסים בחיי קיבוץ והגשמה.
המניעים האידיאיים חזקו את הזיקה של אבות "החלוץ הצעיר" לתנועת הפועלים הארצישראלית, ובייחוד ל"קיבוץ המאוחד". עם הקמתו של "הקיבוץ המאוחד" בשנת 1927 התחזקו הקשרים בין שליחיו והחלוץ הפולני. יצחק טבנקין וחבריו הטביעו את חותמם על החלוץ הצעיר. במצע האידאולוגי של התנועה נקבע כי "נשואות עינינו לתנועת שחרור הלאומי והסוציאלי בארץ ישראל". עיקרי התנועה, כפי שנקבעו במחנות, בסמינרים, בימי עיון ובוועידות, היו:
במהלך שנות קיומה בשנים 1924–1939 הקיפה התנועה כעשרת אלפים חברים. בשנת 1938 התאחדה התנועה עם "פרייהייט" - תנועת הנוער של "פועלי ציון", ליצירת התנועה המאוחדת "דרור" שבה אוגדו 20,000 חברים.
כמאה אלף חברי החלוץ הצעיר עלו לארץ ישראל במהלך שנות פעילותה עד מלחמת העולם השנייה. במהלך השואה היו חבריה הגורם המרכזי במרד הגטאות שבפולין.
תנועת החלוץ הצעיר התקיימה גם בקהילה היהודית בעדן, תימן. דגל התנועה שמור בבית הקהילה שבתל אביב.
ליפצק
ליפצק (ברוסית: Липецк) היא עיר בחלקה האירופי של רוסיה המהווה מרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז בעל שם זהה.
היסטוריה
ליפצק נזכרת לראשונה בכרוניקות מהמאה ה-13. פירוש שם העיר הוא "עיר לינדן" עם קשר שמי לעיר לייפציג. בשנת 1284 הוחרבה העיר על ידי המונגולים.
יסודה של העיר המודרנית מתוארך לשנת 1703, כאשר פיוטר הגדול הורה לבנות מפעל ברזל יצוק בליפצק בקרבת מרבצי עפרות הברזל לצורך ייצור פגזי ארטילריה. היא הפכה לאחת העיירות העיקריות של מחוז טמבוב.
הכפר מחוז רומנובסקי, שצמח לאחר בניית המפעלים, שונה בשנת 1709 ליישוב Lipskie Zavody (Lipskiye zheleznye zavody) והפך לחלק ממחוז סוקולסקי. הארמון הנוסע של פיטר הראשון ומספר כנסיות אותרו כאן. ההתרחבות המהירה של הייצור (הקמת המפעל התחתון) הביאה לצורך בבניית בריכה ייחודית וגדולה ברוסיה הצארית. מפעלים שבבעלות המדינה סיפקו לצי הצבאי, (שנועד להגן על גבולות הדרום) מתכת, תותחים, אקדחים, פצצות. בתקופת שלום, מפעלים ייצרו דוודים, ברזל יצוק, מחבתות.
בתחילה היו ביישובים פרטיים ותנורי פיצוץ, אולם הם לא היו מסוגלים לעמוד בתחרות. בנוסף למפעלים לייצור ברזל, היו כאן בד, עור, גרביים, מפעלי כובעים, צביעה, סדנאות צמרות, גידול כבשים. ליפצק הייתה מרכז הייצור והלוגיסטיקה של מתחם מטלורגי שלם, שכלל את עוגן קוזמינסקי ויציקת ברזל בורינסקי ובהמשך מפעל העיבוד נובופטרובסקי. המיוחס בשנת 1713 למפעל הברזל של ליפסקי בעיר - רומנוב, סוקולסק, בלוקולודסק (והמחוזות המקבילים) - התקיים זמן מה בפרובינציה מחוץ לחטיבה המחוזית.
בשנת 1745 הועברו המפעלים מהאוצר "לשיקום" לרשותו של הנסיך רפנין, ומצב העניינים ביישוב השתנה. קודם כל, מצב העובדים החמיר, שכרם צנח פי 2 והחלה תסיסה. התעללויות הובילו להקמת הנהלת עובדים למשך שנה בשנת 1762. חקירה על מצב העניינים של יקטרינה השנייה ופרוץ המלחמה בין הרוסים לעות'מאנים החזירה את המפעלים לאוצר. למלחמה יש השפעה דו-משמעית: היא מובילה לעלייה ונפילה בו זמנית של היישוב.
ב-16 בספטמבר 1779, על פי צו של יקטרינה השנייה, קיבל היישוב ליפסקי זאבודי רשמית מעמד של עיירת מחוז של נפת טמבוב (משנת 1796 – מחוז טמבוב) בשם ליפצק. הוא כולל את היישוב לשעבר ליפסקי זבודי ודיקינסקאיה. מחוז סוקולסקי מבוטל. באותה תקופה חיו כאן כ־6,000 איש.
ב-16 באוגוסט 1781 ליפצק קיבלה את הסמל שלה. מתחת לזרוע הפרובינציאלית של טמבוב (כוורת ושלוש דבורי זהב) יש עץ טילון מתפשט על רקע זהוב, המשקף את שם העיר. בשנת 1789 אושרה לעיר תוכנית האב הראשונה שלה.
בשנת 1789 הופיע בעיר המוסד החינוכי הראשון – בית הספר הציבורי הקטן. בשנים 1791–1803 נבנה המקדש הגבוה בעיר, שהוא עדיין דומיננטי אדריכלי והוא היה קתדרלת המולד של ישו.
מרכז תעשייתי סובייטי ב־6 בינואר 1954, במהלך צמצום מספר היחידות האדמיניסטרטיביות במרכז רוסיה, נוצרו ליפצק וארבעה אזורים נוספים, והעיר קיבלה מעמד של מרכז אזורי. הניסוי התברר כמוצלח, ובניגוד לאזורי קמנסק, ארזמה ובלשוב, האזור עדיין קיים, לאחר שהפך לתורם של התקציב הפדרלי בשנת 2015.
המעמד המינהלי מעניק לעיר סבב פיתוח חזק. מוסדות אזוריים רבים מתחילים להיבנות, כבישים עוברים אספלט, ומתבצעת תוכנית רחבת היקף של גינון ותאורת רחוב. באתר המשתלה של צמחי הפירות והיער בביקנוב נפתח פארק קומסומולסק. בשנת 1955 הופעלה מרכזיית טלפון אוטומטית לעשרת אלפים מנויים, נפתח בניין חדש של בית החולים האזורי, ומוסדות עירוניים רבים אחרים עברו לבניינים חדשים. בשנת 1956 המוזיאון האזורי (לשעבר נרודני) קיבל את המעמד האזורי, בניית גשר פטרובסקי (באותה תקופה – גשר מס' 1) החלה, קו התעופה האוויר הנוסעים הראשון ליפצק – מוסקבה הושק, האוניברסיטה הטכנית הראשונה הופיעה – סגל הערב של המכון המכני טולה, מפעל לתיקון רכב (מאז 1963 – מפעל מכני ליפצק), מפעל של מוצרי בטון מזוין. בשנת 1959 נוסד מפעל המלט ליפצק. בשנת 1963 נפתחה היציקה הגדולה ביותר – "צנטרוליט" ובשנת 1964 – מפעל דשן חנקן.
העיר המורחבת קיבלה עד מהרה מחוזות מנהליים משלה. בשנת 1965 הוקמו הגדה השמאלית ורובע הגדה הימנית. בשנת 1966 נפתח לראשונה חיבור רכבת ישיר עם מוסקבה, בניין לשדה התעופה ליפצק עם 100 מושבים והוקם מפעל למוצרי גומי ופלסטיק. בשנת 1968 התרחשה טרגדיה: במהלך טיסת אימונים של ה-Yak-28 החל המטוס ליפול עקב מנוע בוער. במחיר חייהם הצליחו הטייסים לקחת את המטוס הנופל מאזורי מגורים. בשנים 1968–1969 הוקדש לזכרם ההרכב הנפתח של כיכר האוויאטורים ואנדרטת "המטוס".
בתחילת שנות השבעים, כמה רשתות ייצור ולוגיסטיקה מקומיות התגבשו בעיר: מפעלי כרייה (כריית גיר), מיצוי חול לצמח סיליקט, מיצוי כבול – עיבוד חומרי גלם לחומרים מוגמרים (ייצור של בלוקים מבטון, לבני סיד-חול, מלט, ברזל יצוק, יריעות מגולגלות) – בניית מכונות – ייצור מכונות וחלקים למכונות (מנועים מתנעים, טרקטורים)
ב-1972 הטרוליבוס הראשון הושק וגשר אוקטיברסקי נפתח להפעלה (בזמן הפתיחה – גשר מס' 2, המחבר בין האזורים הדרום-מערביים של הגדה הימנית ליישוב LTZ), הוקם בעיר אזור סובייצקי על בסיס גשר פרובוברז'ני.
ב-1973 המכון הפוליטכני ליפצק מאורגן, תנועה אווירית נפתחת עם בלגורוד, וורונז', גובקין, קורסק, מוסקבה, אורל, פנזה, ריאזאן וסראטוב. ב-1974 TsUM, הגדול ביותר באזור כדור הארץ השחור, נפתח, פארק הניצחון הוצב (לימים אחד הפופולריים בעיר), השלב הראשון בכביש הטבעת הוזמן, ארמון הספורט זבזדני פתח את שעריו.
ב-1978 גשר סוקולסקי נפתח לכביש הטבעת, בצומת שדרת פובי והדרך לטרקטורני, נחשפה אנדרטה לטנקיסטים, דומיננטית אדריכלית של האזור.
בשנים 1984–1985 החלה תנופת בנייה חדשה עם הקמתם של זירת המסלול והשדה יוביליני נבנתה, רבי קומות (פיתוח מוקדם יחסית הוא בן 10 קומות ומעלה) הרכבים אדריכליים הופיעו בשדרת פובידי, כיכר הניצחון, רחוב קוסמונבטוב (מהרובע המיקרו 9), פרויקט ייחודי לתכנון העיר, לשדרה ולמתקנים חברתיים ותרבותיים בכל בניין), הוקם מחוז אוקטיברסקי (מברית המועצות) מבטיח. בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90 נמשכה תנופת הבנייה לגובה, אך פרויקטים רבים הושלמו בשנות ה-90 באיחור: שני בניינים רבי קומות בגובה עשרים קומות, בניין תחנה חדש ובית קולנוע "אוקטובר", תחנת אוטובוס, הבניין הראשי של השוק המרכזי, מתחם בניינים רבי קומות נבנו בראשית רחוב דובאטור.
עם קריסת ברית המועצות בראשית שנות התשעים, מפעלים תעשייתיים רבים בעיר נקלעים למצב קשה, ואי תשלום השכר הופך לנרחב. אף על פי כן, התפתחות העיר נמשכה: בשנת 1993 המפעל לייצור מקררים "שטינול" החל לעבוד, ובשנת 1996 נפתחה בעיר האנדרטה השנייה לפיטר הגדול, שהפכה לנקודת ציון חשובה של מרכז העיר.
גאוגרפיה
תחילתה של ליפצק המודרנית היה הכפר הקטן מאליה סטודנקי ליפצקי, שנודע במאה ה-17 וממוקם בסמוך לנהר וורונז' באזור הפארק התחתון הנוכחי וגורודיששה. בתחילת המאה ה-18, בצו פיטר הגדול, הופיעו כאן צמחים מטלורגיים שהולידו את הכפר ליפצק צמחי ברזל (במקורות שונים יש גרסה של צמחי ברזל ליפצק). מאוחר יותר נבנו בכפר מפעלים אחרים. עם הזמן, כאשר נבנו והתפתחו צמחים ומפעלים, התרחב היישוב, וכבש שטחים ליד נהר וורונז', בגבעת הקתדרלה ובשני צידי יומן הקמני. עם התפתחות התעשייה, המרכז הכלכלי של המחוז עובר בהדרגה לליפצק. ב־16 בספטמבר 1779, על פי צו הקיסרית קתרין השנייה, הפך הכפר ליפצק צמחי ברזל לעיר ליפצק, מחוז טמבוב. בשנת 1788 נערכה עבורה התוכנית הכללית הראשונה. תוכנית זו התעלמה לחלוטין מהבניינים ומהשטח הקיימים. במקום רשת הרחובות המבלבלת, תוכננה רשת חדשה של בלוקים מלבניים בגודל אחיד משני צידי יומן האבן. הכיכר המרכזית היחידה בעיר הייתה אמורה להיות ממוקמת בצומת הרחובות הנוכחיים בוורושילוב והסובייטים. אם משווים את התוכנית של ליפצק בסוף המאה ה-18 עם המפה הנוכחית של החלק המרכזי של העיר, אפשר למצוא רק את הרחובות שכיום נקראו על שם סלטיקוב-שכדרין וקרל מארקס, כמו גם את התוואי של העליון סכר בריכה (כיום הקטע הראשוני של מעבר פטרובסקי). כל שאר הרחובות שהיו באותה תקופה חוסלו במהלך המאה ה-19.
תוכנית האב מעולם לא החלה להיות מיושמת מכיוון שלא הייתה שום אפשרות כלכלית לכך. מסיבות שונות, בשנת 1786 הפסיקו מפעלי המטלורגיה את עבודתם, ובשנת 1795 הם נסגרו. ב-25 באפריל 1805 נפתח אתר נופש בשם מינרלנייה וודי. מושל טמבוב, יחד עם מנהל אתר הנופש, IN נובוסילצב, הונחה להפוך את העיירה הפרובינציאלית והבנויה באקראי לעיר עץ וקש למתחרה באתרי הנופש האופנתיים במערב. לצורך כך פותחה תוכנית כללית חדשה לליפצק, שאושרה על ידי הקיסר אלכסנדר הראשון ב-19 ביולי 1805.
התוכנית הכללית החדשה, כמו גם הקודמת בשנת 1788, קבעה הגדלה של שטחה של העיר ותפרק אותה לרבעים מלבניים. התוכנית קבעה שני ריבועים עיקריים: הראשונה – המרכזית, על הגדה השמאלית של ליפובקה, סובורנאיה (כיום לנינה), השנייה - לירידים ובזארות, על הגדה הימנית של ליפובקה, כיום קומונלנאיה. העיר הייתה מוקפת מבצר וחפיר, משם הובילו ארבעה שערים לורונז', אוסמן, לבדיאן וטמבוב.
זיעה
הזיעה מורכבת בעיקר ממים, נתרן כלורי (מלח) ושתנן (אוריאה). בנוסף, זיעה מכילה כמויות קטנות של כימיקלים מפיצי ריח – 2-מתילפנול ו-4-מתילפנול.
בבני אדם, הזעה היא לרוב אמצעי לצינון הגוף והיא חלק מהמערך ההומאוסטטי (שבו גוף חי שומר על יציבותו הפנימית כשהוא מתבדל מהסביבה החיצונית למרות השפעות חיצוניות). התאיידות נוזל הזיעה מפני העור גורמת לקירור מאחר שזה הוא תהליך אנדותרמי (האנרגיה הנצרכת תסופק בצורת חום הנקלט בכלי התגובה ובשל כך תרד הטמפרטורה בסביבת התגובה). בשל כך, עלייה בחום הגוף, למשל כתוצאה מפעילות גופנית, גורמת להזעה. התקררות הגוף, מצד שני, מפחיתה את ההזעה. גורמים נוספים להזעה הם כאב, בחילה, לחץ נפשי, עצבנות, מתח ואף תרופות מסוימות. בעלי חיים כמו כלבים שלהם מעט בלוטות זיעה, מקררים את הגוף גם באמצעות הלחתה.
מחקר
צ'ארלס בלגדן היה הראשון לזהות את תפקידיה של הזיעה בוויסות חום הגוף בבני אדם במהלך ניסויים שערך על יכולת עמידתו של גוף האדם בטמפרטורות גבוהות. בדו"ח שהגיש בשנת 1775 לחברה המלכותית, הוא תיאר כיצד בני אדם מקררים את גופם על ידי הזעה, בעוד כלבים משתמשים בהלחתה. בשנת 1833 גילה יאן אוונגליסטה פורקינייה את בלוטות הזיעה. בשנת 1875 גילה פרידרין גולץ שעירור חשמלי של עצב השת בחתולים גורם להזעה בכפות הרגליים האחוריות. בשנת 1876 גילו לוקסינגר ואוסטרומוב, באופן בלתי תלוי, שהזיעה אינה תלויה בכמות הדם הזורם באיברים אלא הוא נשלט על ידי מערכת העצבים. הם הראו שחיות הזיעו בתגובה לעירור עצבי גם לאחר קטיעת הרגל. בעקבות גילויים אלו התעוררה התעניינות רבה בתחום ותך שנתיים פורסמו כ-30 מאמרים על הזיעה. בין השאר נמצא שפילוקרפין שמוזרק לדם מעורר הזעה מוגברת ושאטרופין מפחית את ההזעה. בשנים שלאחר מכן מצאו החוקרים שלבני האדם יש בלוטות זיעה אקריניות ואפוקריניות, שזיעה מבלוטות אקריניות נובע מחום, התרגשות ועירור של חושי הטעם ושעירור בלוטות הזיעה האקריניות נעשה על ידי מערכת העצבים הסימפתטית.
בלוטות הזיעה
בבני אדם קיימים שני סוגים של בלוטות זיעה, הנבדלות ביניהן בהרכב הזיעה ובתכליתה:
הזעת יתר
בדרך כלל, להזעת יתר ישנם שני גורמים עיקריים:
הגורם הביולוגי
על אף שההזעה היא תהליך טבעי הנחוץ לגוף, הזעה עודפת או היפרהידרוסיס היא תופעה רפואית מוכרת. כאשר הזעת היתר היא כללית (בשטחי גוף נרחבים) היא יכולה להוות תסמין למחלות כדוגמת שחפת, סרטן או פעילות יתר של בלוטת התריס. גם עודף משקל הוא גורם שכיח להזעת יתר. בנוסף, הזעה מוגברת מופיעה גם אצל נשים בגיל המעבר, בנפגעי שבץ מוחי ובחולי פרקינסון. הזעת יתר יכולה להתרחש גם כתוצאה מנטילת תרופות שונות, כגון אינסולין, תרופות נוגדות הקאה וטיפות עיניים. צריכת אלכוהול נקשרת גם היא להזעת יתר. הזעת יתר ממוקדת, באיברים כמו בתי השחי, כפות ידיים ורגליים ובפנים אינה קשורה בדרך כלל למצבי מחלה. נמצא גורם גנטי שמעורב בסוג זה של הזעה.
טיפולים אפשריים
קיימים טיפולים אחדים לדרגות שונות של הזעת יתר:
אבי לוי (קצין)
אבי לוי הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שימש בעבר מפקד גדוד רותם, ומפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר לוי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה, ולאחר מכן כמפקד גדוד רותם והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון ובעת מהומות מנהרת הכותל ברצועת עזה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד חטיבת גבעתי. במהלך האינתיפאדה השנייה שימש כמפקד חטיבת הנגב ובמקביל כמפקד בסיס האימונים של פיקוד הדרום, והוביל את החטיבה במבצע חומת מגן. החטיבה בפיקודו איתרה כמויות גדולות של אמל”ח, ביצעה מעצרים של מבוקשים ולחמה נגד מחבלים פלסטינים, בהמשך כיהן כסגן מפקד אוגדת עזה, לאחר מכן פיקד על החטיבה הצפונית ברצועת עזה, והוביל אותה בלחימה ברצועת עזה בסדרת המבצעים "מגן קדמי" ובמבצע ימי תשובה.
אוטומר דומריך
אוטומר דומריך (בגרמנית: Ottomar Domrich; 22 באפריל 1819 - אולדיסלבן - 1 באפריל 1907 מיינינגן) היה רופא גרמני. הוא כיהן כפרוספור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת יינה ונבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה דומריך נמנה עם מבשרי הרפואה הפסיכוסומטית ונודע, בין היתר, בתיאורו את התקפי החרדה החריפים הידועים כיום כהתקפי פאניקה (1849).
ביוגרפיה
אוטומר דומריך נולד בשנת 1819 באולדיסלבן על יד לנדגרפרודה, סקסוניה-ויימאר. בשנת 1837 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטאות ינה ווירצבורג. הוא סיים אותם בינה בשנת 1842 עם עבודת תואר על היצרויות הוושט. בשנים הבאות עבר דומריך כרופא בסנטוריום המאוחד בינה ובשנת 1845 הוסמך באוניברסיטת ינה כמרצה בכיר (Privatdozent) בתחום המחלות הנפשיות, האנתרופולוגיה הנפשית, הפתולוגיה הכללית והפיזיולוגיה. בשנת 1846 התמנה למנהל המכון לפיזיולוגיה ביינה. אחר כך ב-1848 התמנה כפרופסור שלא מן המניין וב-1854 כפרופסור מן המניין. בשנת 1856 נקרא דומריך למיינינגן, בדרום תורינגיה כדי לשמש כמנהל בית החולים "גאורג" וכרופא אישי של דוכס סקסוניה-מיינינגן. הוא מילא גם תפקידים של יועץ רפואי ויועץ החצר וחבר במועצה הרפואית של הדוכסות. בשנת 1866 הועלה לדרגת יועץ רפואי ראשי וב-1883 למעמד המכובד של יועץ חשאי. בשנים 1851-1849 העה דומריך אחד מעורכי השנתונים של ינה לפיזיולוגיה ולרפואה. ב-1 בנובמבר 1848 נבחר לאקדמיה לאופולדינה, לפי המסורת תחת "הכינוי האקדמי" "אברהרד שמידט".
דומריך נפטר במיינינגן בשנת 1907 בגיל 87.
חיים פרטיים
החל מ-19 בספטמבר 1859 היה נשוי דומריך למריה הלנה לבית פון האזה (ילידת 1852), בת של התאולוג קרל פון האזה.
כתבים
(עבודת התואר ברפואה על ההיצרויות הוושט) (המצבים הנפשיים, תיווכם האורגני והשפעתם על היווצרות מחלות גופניות)
קישורים חיצוניים
Pagel: Biographisches Lexikon hervorragender Ärzte des neunzehnten Jahrhunderts. Berlin, Wien 1901, עמ'. 409-410.
אלפרד ז'ארי
קורות חייו
אלפרד ז'ארי, שהיה ממוצא ברטוני מצד אמו, נולד למשפחת סוחרים בעיר לאוואל (כיום במחוז מאיין שבחבל פיי דה לה לואר בצפון מערב צרפת). הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון בעיר רן (שבחבל ברטאן), וכבר בגיל שלוש עשרה החל לכתוב קומדיות בחרוזים ובפרוזה. בגיל חמש עשרה כתב מחזה שדמותו המרכזית הייתה זו של אבר, המורה לפיזיקה בבית ספר התיכון של רן, שגילם בעיני התלמידים את מה שמגוחך בעולם. מחזה זה הפך אחר כך למחזהו המפורסם ביותר של אלפרד ז'ארי "המלך אובו".
כשהיה בן שבע עשרה, קיבל תעודת בגרות ועבר להתגורר בפריז, שם התכונן לבחינות הכניסה לאקול נורמל סופרייר. הוא לא התקבל ללמוד שם, אבל בין 1891 ו-1892 היה תלמידו של אנרי ברגסון בבית הספר התיכון 'אנרי הרביעי' שבעיר. הוא זכה לתשומת לב בשל הפואמות שכתב, ואוסף של יצירותיו פורסם ב-1893. באותה שנה מתו שני הוריו והשאירו לו ירושה קטנה שאותה בזבז במהרה. ב־1894 גויס לצבא אך שוחרר מסיבות רפואיות, התנסות שבאה על ביטויה בנובלה "ימים ולילות" (1897).
הוא שב לפריז והקדיש את זמנו לכתיבה ולבילוי בחברת ידידיו שהעריכו את שנינותו הרבה. בין 1894 ו-1895 הוציא לאור יחד עם רמי דה גורמון רבעון לאמנות שבו הופיעו ציורים עתיקים וחדשים לצד מאמרים בענייני אמנות ופילוסופיה. בתקופה זו תנועת הסימבוליזם הייתה במלוא תנופתה, ובהשפעתה כתב את המחזה "קיסר אנטיכריסט" (1895).
ז'ארי פגש באלפרד וואלט, שהיה עורך כתב העת "מרקור דה פראנס", ובאשתו ראשילד והציג בביתם את המחזה "המלך אובו" (Ubu Roi). ב-10 בדצמבר 1896 הוצג המחזה בתיאטרון דה ל'אוור בפריז, בבימויו של אורליאן לינייה-פו, ועורר ויכוחים נלהבים בין תומכים לבין מתנגדים. המלך אובו משמש כדימוי של האדם המודרני על כל תכונותיו השליליות, ובעיקר של הבורגני בן תקופתו של ז'ארי: שמן, גס, מכוער, זולל וסובא, טיפש, אכזר ופחדן. תומכיו של ז'ארי היו בעיקר המחברים והאמנים הצעירים בפריז שראו בו את גיבורם. לעומת זאת, החוגים השמרניים התייחסו אליו ואל מחזותיו בשאט נפש.
אלפרד ז'ארי, שהיה בן עשרים ושלוש בלבד, התפרסם בציבור והמשיך להציג את מחזותיו בעיר. אך בשנותיו האחרונות הזדהה בהתנהגותו עם המלך אובו על מנת להדגיש את המגוחך שבחיים המודרניים. הוא התגורר בבקתה סמוך לנהר, כאשר ברשותו אופניים, אקדח ושיכר, וקרא בעיקר את רבלה. ההומור אפשר לו לחיות באופן חופשי לחלוטין כאשר הוא משחק את תפקיד המלך אובו לא רק במחזה אלא גם בחייו. הוא הזניח את בריאותו והתמכר לשתייה.
גיום אפולינר, מקס ז'אקוב וסופרים אחרים ביקרו אותו בבקתתו. סחוט, רצוץ, חולה ונרדף על ידי נושיו, אלפרד ז'ארי נכנע לבסוף למחלת השחפת בה חלה קודם לכן. מחלתו החמירה בגלל צריכת אלכוהול וסמים, והוא מת בפריז ב-1907 כתוצאה מסיבוכים של המחלה. אחרי מותו, פבלו פיקאסו, שהוקסם מדמותו, רכש לעצמו אקדח וחגר אותו בצאתו לבלות בפריז, רכש רבים מכתבי ידו ושרטט את דיוקנו.
במשך חייו הקצרים הספיק אלפרד ז'ארי לכתוב יותר משלושים יצירות ובהם מחזות, נובלות ושירים. הוא תרם גם לכתבי עת רבים ובהם ל"מרקור דה פראנס". יצירתו מציגה בצורת סאטירה חריפה את המגוחך שבטבע האדם. אלפרד ז'ארי נחשב לאחד ממבשרי הסוריאליזם ותיאטרון האבסורד.
גרי בילו
גרי (גרשון) בילו (בלוצרקובסקי) (1944 – 13 בדצמבר 2011) היה איש תיאטרון ישראלי. כיהן כמנהל בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי".
ביוגרפיה
בשנת 1970 שב ארצה והחל לנהל אדמיניסטרטיבית את התיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת.
משנת 1981 ועד 2009 ניהל את בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן (למעט 1994, בה ניהלה את בית הספר הבמאית אתי רזניק). בשנת 1982 יסד את ההוצאה לאור של המחזות, שליד "בית צבי". בשנת 1984 הקים את תיאטרון הספרייה, הפועל לצד "בית צבי" ומעלה הפקות בהן משתתפים לרוב בוגרי בית הספר.
בשנת 1994 עזב את בית צבי וניהל במשך למעלה משנה את התיאטרון הלאומי הבימה. בשנת 1995 חזר לנהל את בית צבי עד שנת 2009 בה פרש, ובמקומו מונה מיכה לבינסון לנהל את "בית צבי". באפריל 2006 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים, על שם מאיר מרגלית.
בתפקידיו השונים טיפח בילו רבים מאנשי התיאטרון בישראל, במאים ושחקנים: ציפי פינס, חנן שניר, עמית גזית, יורם פאלק, נינה מיכואלס, ניקול קאסל, אתי רזניק, גדי רול, אופירה הניג, רפי ניב, עידו ריקלין, ריטה, דורון תבורי, רבקה נוימן, נתן דטנר, טטיאנה קנליס אולייר, ג'וליאנו מר, עידית טפרסון, אלון אופיר, שרון אלכסנדר, יעקב כהן, יגאל שדה, ליאור אשכנזי, יורם חטב, מיה דגן, דפנה רכטר, אוהד שחר, ענת וקסמן, אמיתי יעיש, אסף פריינטא, מיכל ינאי, אלון דהן, יותם זילברמן, דוד קיגלר, דודו ניב, אורי רביץ, נתי רביץ, יעל פרל, סנדרה שונוולד, קטיה זימבריס, גיל פרנק, שרה פון-שוורצה, נבו קמחי, חגית דסברג, ניר לוי, חני פירסטנברג, יונית טובי, איתי טיראן, נמרוד ברגמן.
בדצמבר 2011, נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן. בילו ביקש שגופתו תישרף. ב-21 בדצמבר 2012, במלאת שנה למותו, נקרא האולם הראשי בבית צבי על שמו והוסר הלוט מעל פסלו.
אישומים בהטרדה מינית, מעשים מגונים ואונס
בינואר 1998 נעצר בילו בחשד להטרדה מינית וביצוע מעשים מגונים תוך ניצול מעמדו בחמישה מתלמידיו, שהתלוננו נגדו במשטרה. הוא שוחרר בערבות למעצר בית של יומיים וביולי של אותה השנה סגרה משטרת רמת גן את התיק. ב-2006 הוגש נגדו כתב אישום על מקרים אחרים, בגין מעשים מגונים בשניים מתלמידיו והטרדה מינית של אחד מהם. במרץ 2009 זיכה אותו בית משפט השלום בתל אביב מכל האישומים.
מיד עם זיכוי של בילו, במרץ 2009, חשף יובל אברמוביץ' בכתבה שהתפרסמה בעיתון ב"מעריב", את קשר שתיקה שהתחולל בין כותלי בית הספר בית צבי בנוגע להתנהגותו הנוקשה של בילו, שכללה עלבונות ומערכות יחסים שחורגת מהמקובל עם חלק מהתלמידים. בכתבת המשך שבוע אחר נחשפו האשמות של תלמידים נוספים. עם זאת, כבר בשנות השבעים, המקומון הבאר-שבעי, "ידיעות באר-שבע", פרסם לראשונה סדרה בת ארבע כתבות נרחבות, על התניית קידום גברים, בתיאטרון באר שבע, במתן הטבות מיניות, לבילו.
בשנת 2017, העלה השחקן עמית גור מחזמר על האונס שעבר בימי לימודיו בבית צבי, וחשף שהאירוע התרחש בעת שתלמידי בית צבי נסעו עם בילו לצפות בהצגות בלונדון. בסוף אותה שנה חשף גם הבמאי והשחקן רפי ניב שגרי בילו הטריד אותו מינית.
פט טילמן
ביוגרפיה
טילמן נבחר במקום ה-226 בדראפט ה-NFL של שנת 1998 ושיחק במשך ארבע עונות בקבוצת האריזונה קרדינלס. בתום עונת 2002 ובעקבות פיגועי 11 בספטמבר החליט להתגייס לשירות צבאי ודחה חוזה בסך 3.6 מיליון דולר ב-NFL. יחד עם אחיו שירת בריינג'רס והשתתף במלחמת עיראק. באפריל 2004 נהרג באפגניסטן.
הוא שחקן הפוטבול המקצועני הראשון שמת בקרב מאז מותו של בוב קלסו מקבוצת הבאפלו בילס, במלחמת וייטנאם בשנת 1970. לאחר מותו, קודם טילמן בדרגה לרב-טוראי, והוענקו לו עיטורי "כוכב הכסף" ו"לב הארגמן".
השירות הצבאי שלו ומותו כתוצאה מכך, משכו תשומת לב רבה מצד התקשורת. תחילה דווח כי טילמן מת מאש אויב, אך לאחר כחודש, ב-28 במאי 2004, הודיע הפנטגון למשפחתו של טילמן כי הוא מת בתקרית של "אש כוחותינו"; המשפחה ומבקרים של הממשל טענו כי משרד ההגנה האמריקאי עיכב את הגילוי על נסיבות המוות עד שיעברו שבועות מטקס הקבורה שלו מתוך כוונה להגן על הדימוי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. פטריק טילמן האב, עורך דין מסן חוזה, שעבר על הצהרות רבות של עדים ומסמכי חקירה שסופקו על ידי הצבא בעניין מות בנו, אמר לוושינגטון פוסט: "כל האנשים בעמדות סמכות יצאו מגדרם כדי להכתיב זאת. הם התערבו במכוון בחקירה; הם הסוו את הדברים".
בשבוע שקדם לדו"ח מ-27 ביולי 2007 השיגה סוכנות הידיעות "אסושיאייטד פרס" מסמכים צבאיים באמצעות חוק חופש המידע, וגילתה כי "בודקים רפואיים של הצבא חשדו בירי מטווח קצר בשל שלושה חורי כדורים במצחו של טילמן, וניסו ללא הצלחה לגרום לרשויות לחקור האם מותו של שחקן ה-NFL לשעבר היה תוצאה של פשע". הרופאים שביצעו את הניתוח לאחר המוות של טילמן אמרו כי בהתבסס על המאפיינים של פצעי הכניסה, נראה כי הוא נורה על ידי רובה M16 מטווח של פחות מ-10 יארד (כתשעה מטרים).
חטיבה 189
חטיבה 189 (נודעה גם כחטיבה 106), המכונה גם "עוצבת כוכב האש", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-1992.
היסטוריה
החטיבה הוקמה בשנת 1977 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, אשר התבססה על טנקי שוט קל, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים, והיא קיבלה את השם "חטיבה 106". בשנת 1981 שונה שמה ל"חטיבה 189".
בשנת 1992 פורקה החטיבה, והיא אוחדה עם חטיבה 844, אשר התקיימה עד לשנת 2004 עת אוחדה עם חטיבה 460.
1997 בספורט
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה בפריז שבצרפת. יפן זכתה ב-4 מדליות זהב (10 בסה"כ),צרפת זכתה ב-4 מדליות זהב (9 בסה"כ), קוריאה הדרומית ב-3 מדליות זהב (6 בסה"כ).
החלקה על הקרח
הזוכים באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בלוזאן, שבשווייץ:
בננה ספליט
בננה ספליט (באנגלית: Banana split - "בננה חצויה") הוא קינוח עשוי גלידה המוגשת על בננה.
1997 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת שוודיה זכתה בגביע לאחר ניצחון 0-5 על נבחרת ארצות הברית.
בננה ספליט
קינוח זה מוגש בדרך כלל בכלי מוארך המכונה "סירה" ומורכב מבננה החצוייה לאורכה, בין החצאים מונחים כדורי גלידה בטעמים שוקולד, וניל ותות שדה. נהוג להוסיף רוטב אננס על גלידת הווניל, רוטב שוקולד על גלידת השוקולד, ורוטב תות על גלידת התות, וכן לקשט בבוטנים קצוצים, קצפת ועליה דובדבנים מסוכרים.
1997 בספורט
אליפות אירופה
נבחרת סרביה ומונטנגרו זוכה באליפות.
אליפות אמריקה בכדורסל
ארצות הברית זכתה באליפות לאחר ניצחון על פוארטו ריקו  89-95.
בננה ספליט
טעמי הגלידה עשויים להשתנות בהתאם למסורת מקומית: כך למשל בדרום אמריקה לעיתים מחליפים את גלידת הווניל בגלידה בטעם ריבת חלב, ובאוסטרליה מחליפים את כל שלושת הטעמים בזיגוג קרמל ואבקת סוכר.
1997 בספורט
שחייה
אוסטרליה זכתה בתחרות לאחר שזכתה במרב מדליות הזהב (9) ובמרב המדליות בסך הכל (17). גרמניה זכתה בתחרות לאחר שזכתה במרב מדליות הזהב (8) ובמרב המדליות בסך הכל (19).
בננה ספליט
הבננה ספליט הומצא בשנת 1904 על ידי דייוויד אוונס סטריקלר (David Evans Strickler), רוקח מפנסילבניה. את הגלידה הוא מכר באופן קבוע בבית המרקחת שלו, שבתחילת המאה ה-20 היה מוכר מגוון דברי מתיקה בנוסף לתרופות. גרסאות דומות של הקינוח הומצאו במקומות שונים בארצות הברית, אך אגודת קמעונאי הגלידה הלאומית בארצות הברית (National Ice Cream Retailers Association) קבעה רשמית כי המקור המוקדם ביותר הוא של סטריקלר. הקינוח הפך לפופולרי ביותר לאחר שאומץ על ידי רשת וולגרינס בשיקגו.
במשך שנים ארוכות שודרה בהולנד תוכנית מתיחות ופספוסים בשם "בננה ספליט" שהוגשה על ידי ראלף ענבר.
הבזק אור
ברפואה, הבזק אור (מוכר גם בשם קרן אור, באנגלית: IPL - Intense pulsed light) הוא טכנולוגיה המשמשת קוסמטיקאים לטיפולי הסרת שיער וחידוש העור ומשמשת ורופאים בטיפולי רפואת עור. הטכנולוגיה מבוססת על מקור אור בספקטרום רחב, בדרך כלל באורך גל של 500–1,200 ננומטר (אור נראה ותת-אדום). מסננים משמשים לצמצום טווח זה לשם התאמתו לכרומופורים ספציפיים.
שימוש קוסמטי
השימוש הקוסמטי בהבזק אור פותח בשנות ה-90. ב-1997 אושר מכשיר בטכנולוגיה זו לשימוש על ידי ה-FDA. זמן קצר לאחר האישור דיווחו רופאים על מספר תופעות לוואי מבורכות כתוצאה משימוש במכשיר, ובהן איבוד שיער והבהרת כתמים באזורים המטופלים. כיום שימושו העיקרי של המכשיר הוא בטיפולים להסרת שיער.
מכשיר הפועל בטכנולוגיה זו שולח הבזקי אור בעוצמה גדולה ובספקטרום רחב. האור עובר דרך העור הבהיר יחסית ופוגע בריכוזי מלנין גבוהים - בהם בסיס השיער (הכהה בהרבה מהעור) וכתמים. בהיחסמו בגופים כהים אלו הופכת אנרגיית האור לאנרגיית חום הממיסה והורסת את התאים. הפולסים הם מהירים והכאב המורגש הוא מינימלי.
הסרת שיער לצמיתות
כאשר קרן האור פוגעת בפיגמנט המלנין הקיים בשיער, הורס החום הנוצר את תאי הפיגמנט ואת שורש השיער.
על מנת להסיר את השיער לצמיתות יש לבצע טיפול בן כ-5 עד 10 מחזורים בהפרשים של כחודש - תלוי באזור המטופל, בגוני העור והשיער ובאיכות המכשיר המשמש לטיפול. אחוזי ההצלחה של הטיפולים נעים בין 70% עד 85% - תלוי בתכונות העור והשיער - וזאת ממספר סיבות: לשיער יש מחזור צמיחה ובזמן הטיפול כשני שלישים מהשיער לא צומח או נמצא בתהליכי צמיחה, ומאחר שלא קיבל עדיין את צבעו הכהה קרן האור לא יכולה להרוס אותו. בנוסף, יכולים לחול שינויים הורמונאליים במקביל לתקופת הטיפול, המביאים ליצירת תאי שיער חדשים. לכן אין לבצע טיפול כשידוע על שינויים הורמונאליים או בזמן נטילת תרופה העלולה ליצור שינויים כאלו.
תופעות לוואי עלולות לכלול תחושה של חום ועקצוצים קלים בזמן הטיפול, וכן תיתכן כוויה קלה, שתעבור בדרך כלל בתוך יומיים.
חידוש העור
הטיפול מתאים כמעט לכל אזור בגוף פרט לאזורים רגישים מאוד כדוגמת תנוכי אזניים ואברי המין. לבעלי עור בהיר יהיה יותר קל להעלים כתמים, אך השיטה מתאימה גם לבעלי עור כהה, עד גוון מסוים. בכתמי פיגמנטציה בהירים (בהרת) אי אפשר בשיטה זו, שכן האור פועל על גוונים כהים ולא על בהירים.
אורך הטיפול הוא כרבע שעה בכל אזור, ובהתאם לגודל הכתם. לאחר הטיפול נוצר גלד (קליפה) באזור שטופל. הגלד יתקלף כשבועיים עד כשבועיים וחצי לאחר מכן, והמשך הטיפול יתאפשר. תופעות הלוואי כוללות רגישות גבוהה מאוד לשמש של העור באזור המטופל, לכל אורך תקופת הטיפול. מומלץ שלא להיחשף לשמש בזמן הטיפול, ולמצער להשתמש בקרם הגנה בעל מקדם הגנה גבוה.
טכנולוגיית הבזק אור לעומת טכנולוגיית הלייזר
יתרונות הלייזר לעומת הבזק אור עוצמת מכשיר הבזק אור נמוכה מזו של הלייזר ואחוזי הצלחת הטיפול הם מעט נמוכים יותר במכשיר הבזק אור לעומת מכשיר הלייזר. מספר הטיפולים בלייזר נמוך משמעותית מטיפולים בהבזק אור (מספר הטיפולים משתנה בין אדם לאדם).
חסרונות הלייזר לעומת הבזק אור יתרונם הבולט של מכשירי הבזק אור הוא טיפול בכהי עור לעומת הלייזר שאינו מסוגל לבצע זאת לרוב - (למעט מכשור חדש שיצא ב-2012 ומתאים לכהי עור ולבעלי שיער בלונדיני). מכשיר הבזק אור עושה זאת על ידי יצירת מספר אורכי גל שונים, תכונה זו מאפשרת לטפל גם בבעלי גוון עור כהה על ידי התאמת אורך הגל על פי הפרשי הגוונים בין העור לשיער. יתרון נוסף הוא בכך שאין צורך בהשגחה רפואית לעומת הצורך בהשגחה רפואית בטיפולי לייזר.
חסרונם המשותף לבעלי שיער בהיר, בלונדיני או ג'ינג'י, שתי השיטות אינן יעילות לרוב משום שאנרגיית האור של שני המכשירים אינה נקלטת ביעילות על ידי גוונים בהירים של שיער, שאינם נבדלים משמעותית מהגוון הכללי של העור. מכשיר לייזר חדש פתר חלקית את הבעיה, המכשיר נותן פתרון לכהי עור ולבלונדינים על ידי הקטנת עוצמת האור והארכת משך זמן הפולס, אך עדיין לא נמצא פתרון לבעלי שיער שקוף (בעלי שיער שיבה או שיער בהיר מאוד.
וולטר ריס
וולטר סטיבן "וולי" ריס (באנגלית: Walter Steven "Wally" Ris; 4 בינואר 1924 – 24 בדצמבר 1989) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי (לונדון 1948) בעל שתי מדליות זהב כולל במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ושיאן עולם.
ביוגרפיה
ריס נולד וגדל בשיקגו, אילינוי, בנם של מהגרים שנמלטו מהמהפכה הבולשביקית ואחד משלושה אחים. הוא בלט בכדורגל, בבייסבול ובשחייה. הוא נבחר לנבחרת הכדורגל באוניברסיטת אילינוי בפברואר 1942 אך מלחמת העולם השנייה קטעה את תוכניותיו. בתקופת המלחמה הוא שירת בצי האמריקאי בימות הגדולות בתפקיד הדרכה, ובתום המלחמה הוא בחר ללמוד ולהתאמן בהדרכתו של דייב ארמברוסטר באוניברסיטת איווה.
אלוף אולימפי
לאחר שפרש משחייה תחרותית התחתן ריס עם חברתו ללימודים וירג'יניה הייזן ונולדו להם 4 ילדים. בשנת 1950 הוא עבד כמנהל וגייס כספים במועדון ספורט באיווה.
בשנת 1960 עבר ריס עם משפחתו למישן וייחו, קליפורניה שם עבד במכירת ציוד ספורט.
במשחקים האולימפיים שנערכו בלוס אנג'לס 1984 היה ריס אחד האחראים בתחרויות השחייה.
בשנת 1989 נפטר ריס מהתקף לב בביתו.
שלמה דגן
שלמה דגן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד צבר והחטיבה הדרומית ברצועת עזה.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר דגן הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה ולאחר מכן כמפקד גדוד צבר, אותו הוביל בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד בא"ח גבעתי. במהלך האינתיפאדה השנייה שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, והוביל אותה בלחימה ברצועה עזה כנגד הטרור הפלסטיני. לאחר שבאוגוסט 2001 חדרו שני מחבלים למוצב מרגנית שברצועת עזה והרגו שלושה חיילים, נרשמה בתיקו של דגן הערה פיקודית. בהמשך שימש כראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כנספח צה"ל ברוסיה.
סאבוויי
Subway משמעו "תת-קרקעי".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זקיפת אגודל
זקיפת אגודל היא מחווה גופנית שבה נזקף האגודל כלפי מעלה בעוד יתר אצבעות כף היד מקופלות לכדי אגרוף. במקומות רבים בעולם משמעותה של המחווה הבעת הסכמה או שביעות רצון.
לצד המחווה הכוללת את הנפת האגודל כלפי מעלה, התפתחה גם מחווה הפוכה, הכוללת את הנפת האגודל כלפי מטה. משמעותה של מחווה זו הפוכה - היא מביעה אי הסכמה או חוסר שביעות רצון.
זקיפת האגודל במשמעותה החיובית היא מחווה מקובלת בעולם המערבי, אך במקומות שונים בעולם לזקיפת האגודל יש משמעויות אחרות. בחלק ממדינות דרום אמריקה ומערב אפריקה, באיראן, בעיראק ובסרדיניה, מדובר במחווה בוטה ששקולה לאצבע משולשת.
זקיפת אגודל היא גם הסמל של סימן ה"Like" הפופולרי ברשת החברתית פייסבוק.
זקיפת האגודל היא גם סימון המקובל בקרב ילדים בישראל כ"ברוגז". כלומר "לא חברים". לעיתים מלווה סימון זה בדיקלום "ברוגז ברוגז לעולם, שולם שולם אף פעם". הסימון ההופכי ל"ברוגז" מכונה "שולם" ומבוצע על ידי זקיפת הזרת. לעיתים מבוצע טקס השלמה על ידי לפיתת זרתות הדדית וניענועם למילות הדיקלום "שולם שולם לעולם, ברוגז ברוגז אף פעם".
טייני טמפה
טייני טמפה (באנגלית: Tinie Tempah; נולד ב-7 בנובמבר 1988) הוא ראפר בריטי.
טמפה נולד בלונדון, בן להורים בני שבט האיגבו מניגריה. שמו המקורי הוא פטריק צ'וקומקה אוקוגו (Patrick Chukwuemeka Okogwu). פירוש השם "צ'וקומקה" הוא "האל עשה עוד" בשפת האיגבו.
ב-4 באוקטובר 2010 ייצא אלבום הבכורה שלו "The Disc-Overy", לאחר שנתיים שעבד עליו. האלבום הופק על ידי חברת ההקלטות פרלופון / DL Records. באלבום משתתפים אמנים שונים, למשל קלי רולנד, אלי גולדינג, לאברינת' (Labrinth) ואריק טרנר.
הסינגל הראשון מאלבומו "Pass Out" הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, והסינגל השני "Frisky" הגיע למקום השני במצעד זה. הסינגל השלישי מתוך האלבום הוא "Written In The Stars", שהגיע גם הוא לראש המצעד הבריטי.
טאפרוור
טאפרוור (באנגלית: Tupperware) היא חברה אמריקאית המייצרת מכלי פלסטיק אשר מוכרת בעיקר בזכות שיטות השיווק הישיר, ל-Tupperware כמעל 400 מדגימות בישראל וכל אחת מוכרת למכריה. השיטה המסורתית למכירת מוצרי Tupperware היא באמצעות חוגי בית, "מסיבות טאפרוור", בהן מתארגנות קבוצות של אנשים המתעניינים במוצרי החברה, ואלה נמכרים בדרך חווייתית ונעימה. את שיטת השיווק הזו פיתחה בראוני וייז.
מסיבת טאפרוור היא אירוע המתקיים בבית פרטי, ובו אנשים המכירים זה את זה מתכנסים כדי לרכוש מוצרים של חברת טאפרוור מנציג החברה. מארגן המסיבה מקבל, כתמורה לארגון המסיבה, מוצרים ייחודיים של חברת טאפרוור, אשר לא ניתן לרכוש בדרך אחרת.
היסטוריה
בשנת 2013, השוק הגדול ביותר של טאפרוור היה אינדונזיה עם מכירות בשנת 2013 של יותר מ-200 מיליון דולר ו-250,000 אנשי מכירות.
חברת טאפרוור, שמרכזה באורלנדו, פלורידה, מבטיחה אחריות לכל החיים על מוצריה. הקו השיווקי של חברת טאפרוור מתבסס על מיתוג מוצריה כיקרים אך איכותיים.
סנדרה פרקוביץ'
סנדרה פרקוביץ' (בקרואטית: Sandra Perković; נולדה ב-21 ביוני 1990) היא אתלטית קרואטית, היא פעמיים ברציפות האלופה האולימפית (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת העולם (מוסקבה 2013 ולונדון 2017) ו-6 פעמים ברציפות אלופת אירופה (ברצלונה 2010, הלסינקי 2012, ציריך 2014, אמסטרדם 2016 וברלין 2018, מינכן 2022) בזריקת דיסקוס.
ביוגרפיה
פרקוביץ' נולדה וגדלה בזגרב. משנת 2004 היא מתאמנת בהדרכתו של איוון איוונצ'יץ'. בתחילת 2009 היא סבלה מדלקת התוספתן (אפנדציטיס) שלא אובחנה על ידי הרופאים ולאחר שלושה ימים שבהם היא לא נותחה התוספתן התפוצץ. כתוצאה מהסיבוך היא לקתה באלח דם (ספסיס) וניזקקה לשני ניתוחי חירום ולהחלמה ארוכה. היא איבדה 15 ק"ג ממשקל גופה. למרות זאת, כעבוד 3 חודשים, באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה נובי סאד סרביה, היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא קרואטיה חדש של 62.44 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברלין גרמניה היא סיימה במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.77 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 62.16 מטר ועלתה מהמקום השישי. בסוף השנה היא שיפרה את שיאה הלאומי והעמידה אותו על 62.79 מטר.
2010
באליפות קרואטיה שנערכה במרץ 2010 קבעה פרקוביץ' בזריקת דיסקוס שיא לאומי חדש ותוצאת השנה בעולם של 66.85 מטר.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי אותה שנה זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.67 מטר, אותה קבעה בזריקה השישית והאחרונה, לפני ניקולטה גרסו מרומניה (63.48 מטר) ויוהאנה ויסנייבסקה מפולין (62.37 מטר) ובכך הייתה לזורקת הדיסקוס הצעירה ביותר שזכתה באליפות אירופה. בשלב המוקדמות היא התקשתה ודורגה רק במקום עשירי בתוצאה של 57.70 מטר (12 הראשונות עולות לגמר).
במסגרת ליגת היהלום שנערכה בבריסל בלגיה בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא לאומי חדש של 66.93 מטר וסיימה את עונת ליגת היהלום הראשונה שבה השתתפה במקום השני אחרי ירליס בריוס מקובה.
2011
באליפות קרואטיה שנערכה במרץ 2011 קבעה פרקוביץ' בזריקת דיסקוס שיא לאומי חדש של 67.96 מטר.
השעיה בשל אמרוץ
ביוני אותה שנה נכשלה פרקוביץ' בשתי בדיקות דם לברור שימוש בסמים. היא לא הכחישה את הממצאים ולטענתה היא השתמשה במשקה אנרגיה ידוע מתוצרת ארצות הברית שמכיל את החומרים האסורים, ללא ידיעתה. איגוד האתלטיקה של קרואטיה השעה אותה מתחרויות ל-6 חודשים וקיבל אישור של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) ושלל ממנה את השיא הלאומי שלה, שנקבע ביוני (69.99 מטר), למרות שניבדקה מיד לאחר מכן ונימצאה שלילית. שיא זה היה התוצאה הטובה ביותר בעולם ב-12 השנים האחרונות. ההשעיה מנעה ממנה להשתתף באליפות העולם.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא קרואטיה חדש של 69.11 מטר, לפני דריה פישצ'לינקובה מרוסיה (67.56 מטר) ולי יאנפנג מסין (67.22 מטר). באוגוסט 2015 נשללה מדליית הכסף מפישצ'לינקובה לאחר שנכשלה בבדיקת סמים. מדליית הכסף העוברה ללי יאנפנג ומדליית הארד ניתנה ליארליס באריוס מקובה (66.38 מטר).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה במוסקבה רוסיה בשנת 2013 זכתה פרקוביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.99 מטר, לפני מלינה רוברט-מישון מצרפת (66.28 מטר) ויארליס באריוס מקובה (64.96 מטר).