cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלום למר
קריירה מוזיקלית
משמש כחזן במהלך החגים בקהילה אהבת תורה, בית כנסת אורתודוקסי מודרני באנגלווד, ניו ג'רזי.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו - "שולם".
הוא היהודי החסידי הראשון שחתם עם חברת תקליטים גדולה, לאחר שחתם בקבוצת המוזיקה יוניברסל תחת חותמת של דקה גולד המוזיקה הקלאסית. למר מתייעץ עם צוות רבנים יועצים; חוזהו קובע כי הוא יכול לסרב להופעה מכל סיבה שהיא.
בנובמבר 2019 הוציא למר את האלבום השני שלו: The Perfect Dream, שהופק על ידי ג'ון כהן ומלווה בתזמורת הפילהרמונית המלכותית של לונדון. באלבום שירים באנגלית, בעברית וביידיש, כולל השיר הישראלי "ירושלים של זהב" ו"הביא אותו הביתה" מעלובי החיים. שירים אחרים הם "כשאתה מאמין" מתוך נסיך מצרים, "You'll Never Walk Alone" של רוג'רס והאמרשטיין ו"אבינו מלכנו" של מקס ינובסקי. רצועת הכותרת של האלבום, "החלום המושלם", היא שיר מקורי שנכתב עבור למר מאת דון בלאק.
ב-2019 זכה בפרס "כוכב יהודי אורתודוקסי" בטקס "Jew in the City - All Stars Awards".
בערב התרמה לארגון "איחוד הצלה" שנערך במיאמי בדצמבר 2022 ביצע בדואט עם זמר הטנור האיטלקי אנדראה בוצ'לי את שירו של בוצ'לי "Fall On Me".
חיים אישיים
למר מתגורר בצפון ניו ג'רזי, לאחר שעבר לשם מברוקלין עם משפחתו בשנת 2017. נשוי ואב לשלושה.
Seaside
Seaside (בעברית: שְׂפַת הַיָּם) הוא שיר של הפזמונאית האמריקאית דיאן וורן, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, הזמרת הספרדייה סופיה רייס ולהקת הפופ רוק המקסיקנית רייק. השיר יצא לאור ב-27 באוגוסט 2021, על ידי חברת התקליטים דינמיק רקורדס, כסינגל השני מתוך, Diane Warren: The Cave Sessions, Vol. 1.
את השיר הוציאה וורן לאחר שהוציאה את הסינגל המוביל מאלבום הבכורה שלה, "She’s Fire".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על דיאן וורן ידי והופק על ידי תום ברידג'ס, רומן בלזה, האיש הנעלם וצ'ארלי גררו. הבית הראשון ב-"Seaside" כמו גם פרה-הפזמון, הפזמון עצמו ופוסט-הפזמון מבוצעים על ידי ריטה אורה לבד. בהמשך, מצטרפת לשירה רייס שמבצעת את הבית השני. לבסוף, מבצעת להקת רייק את הבית השלישי בשיר.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון התייחסו לשיר גם כן. באתרים כדוגמת טיימס אוף אינדיה, בילבורד, ו-PageSix סקרו את השיר גם כן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-27 באוגוסט 2021, ביום יציאתו של "Seaside" כסינגל. הוא מתחיל כאשר ניתן לראות תמונה לא ברורה ולאחר מכן, את אורה עם משקפי שמש. בהמשך לכך, ניתן לראותה על שפת הים, תוך שרייס מצטרפת אליה והשתיים פוצחות בריקוד משותף. בסוף הקליפ, כולם (כולל וורן) עורכים מסיבה.
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-10 מיליון צפיות.
ימואל
ימואל (נקרא גם נמואל ) הוא דמות מקראית, בנו הבכור של שמעון ונכדם של יעקב ושל לאה. לימואל היו חמישה אחים: ימין, אהד, יכין, צחר ושאול. למשפחתו של ימואל קראו משפחת הנמואלי על שם שמו "נמואל".
שמו
בפירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י' מוזכר כי מקור השם הוא כי ה' מל אותו.
יש חוקרים הסוברים שהשם ימואל מורה על אלוהות הים, כמו השם האוגריתי ים-אל.
יש חוקרים הסוברים שהשם המינאי מואל מגיע מהשם ימואל, אך לא ידוע מה פירוש השם הזה.
וולטר פולגר בראון
וולטר פולגר בראון (באנגלית: Walter Folger Brown; 31 במאי 1969 – 26 בינואר 1961) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1929–1933 בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
ביוגרפיה
וולטר פולגר בראון נולד במסילון, אוהיו ללאווינה (לבית פולגר) וג'יימס מרשל בראון.
ב-1929 הוא מונה על ידי הנשיא הרברט הובר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של הובר ב-1933. בתקופת כהונתו בתפקיד חוקק חוק דואר האוויר של 1930, חוק זה והסמכויות שהוא הקנה למנהל הכללי של הדואר בקביעת התעריפים ותנאי ההתקשרות עם המובילים, הוביל לחקירה של הקונגרס של ארצות הברית שנערכה לאחר תום כהונתו של בראון בתפקיד במסגרת מה שנודע כ"שערוריית דואר האוויר".
בשנים 1940 ו-1944 שימש בראון כנציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. הוא שימש כנשיא החברה ההומאנית של טולידו בשנים 1911–1961.
וולטר פולגר בראון נפטר בגיל 91 בטולידו ב-26 בינואר 1961. הוא נטמן לצד רעייתו קתרין האפר בבית הקברות וודלואן שבטולידו.
חמזה שיבלי
חמזה שיבלי (בערבית: حمزة شبلي, בתעתיק מדויק: חמזה שבלי; נולד ב-19 באוגוסט 2004) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר במכבי חיפה    מליגת העל הישראלית ובנבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 20.
מכבי חיפה
שיבלי נולד בשבלי - אום אל-גנם, למשפחה ערבית-מוסלמית. ב-2014 החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי חיפה. ב-30 בנובמבר 2022 חתם על חוזה לשנתיים במועדון. את עונת 2022/23 סיים חמזה עם 8 שערי ליגה והיה שותף לזכייה של מכבי חיפה באליפות ליגת העל לנוער.
קריירה בינלאומית
שיבלי החל לשחק בנבחרת ישראל עד גיל 19 בשנת 2023.
נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023. במסגרת שלב רבע הגמר, בתאריך ה-3 ביוני 2023, הבקיע את שער השוויון השני במשחק מול נבחרת ברזיל, שבסיומו ניצחה נבחרת ישראל בתוצאה 2-3. שיבלי הוסיף בישול אחד נוסף בניצחון הנבחרת 3-1, במשחק על המקום השלישי מול נבחרת קוריאה הדרומית.
תארים
מכבי חיפה
הקרמיקה הכחולה של דלפט
הקרמיקה הכחולה של דלפט היא שם כולל למוצרי קרמיקה שונים המתאפיינים בעיטורים בצבע כחול על רקע לבן. השם משמש גם למוצרים שנוצרו מחוץ לדלפט, משום שזהו שם גנרי, בעל שורשים היסטוריים. במאה ה-17 פעלו סדנאות קרמיקה בערים שונות בהולנד, אך כשהסדנאות ברוב הערים נסגרו, בדלפט המשיכו חלק גדול בעבודתן, וזו הסיבה שדווקא שם זה שרד.
היסטוריה
סביב שנת 1500, מספר קדרים איטלקים, מומחים בעבודות מיוליקה, העבירו את סדנאותיהם לעיר אנטוורפן. בעיר היה נמל חשוב והיא החלה להתפתח גם כמרכז תרבותי ואומנותי. על אף שבאותה התקופה רוב עבודות המיוליקה התרכזו בתחום הכלים, אומני אמטוורפן התחילו לייצר גם אריחים לריצוף ולחיפוי קירות. האריחים הפכו מיד לפריט מבוקש לקישוט בתי עשירים, ארמונות ומנזרים בפלנדריה, בצרפת ובאנגליה. רצף ההצלחות נקטע בשנת 1585, עם כיבוש העיר אנטוורפן והעברתה לשלטון ההבסבורג י של פיליפה השני, מלך ספרד, אנטוורפן איבדה את מעמדה ואומני קרמיקה רבים העבירו את סדנאותיהם לערים אחרות, וביניהן לעיר דלפט. זו התפתחה בצעדים מהירים, והחל משנת 1581 דלפט הייתה למעשה הבירה של הרפובליקה ההולנדית העצמאית ומקום מושבו של הנסיך לבית אורנג'. בדלפט היה גם נמל הבית של חברת הודו המזרחית ההולנדית. זו ייבאה כמויות גדולות של סחורות מאסיה וביניהם גם מוצרי. בתקופת שושלת מינג, חרסינה זו הייתה מצוירת ביד, בצבעי כחול על הרקע הלבן. הרקע התקבל ללא התערבות של האומן, אחרי תהליך השריפה, תודות לסוג החימר הסיני, שהיה עשיר בקאוליניט. המעטרים של הכלים הסיניים ציירו בעיקר נופים ואלמנטים מהתרבות הסינית. כדי להתחרות בכלים הסיניים, האמנים ההולנדיים אימצו את השילוב של כחול ולבן. מאחר שבאירופה לא היה קיים חימר זהה לזה הסיני, המוצרים לא התקבלו בצבע לבן בצאתם מהתנור. הרקע הלבן התקבל על ידי צביעת כל הפריט בתחמוצת בדיל. במשך הזמן האמנים ההולנדיים הוסיפו לציוריהם גם מבחר עיטורים בנושאים הולנדיים אופייניים כגון חיות, בעלי מקצוע, משחקי ילדים, חיילים, כלי שיט וסצנות מהתנ"ך. בשנת 1644 נפלה שושלת מינג ובסין פרצה מלחמת אזרחים, אשר עצרה את יצוא מוצרי החרסינה לאירופה. מצב זה פתח את השוק בפני אומני הקרמיקה ההולנדיים.
במקביל לעיסוק באמנות הקרמיקה, דלפט נטלה חלק בהתארגנות לקראת מתקפה ספרדית אפשרית. בתור אומה צעירה אשר התמודדה כמעט מאה שנה כנגד השלטון הספרדי, כל עיר הולנדית חויבה להחזיק כמות אבק שריפה אשר תספיק למצור ארוך. לכן בדלפט היו מאוחסנים 30 טון אבק שריפה, בתוך מנזר נטוש. ב-12 באוקטובר שנת 1654, בשעה 11 בבוקר, אחד משומרי העיר נכנס לבדוק את המחסן. ניצוץ הצית את אבק השריפה וגרם לפיצוץ הרסני, אשר מחק חלק גדול מבתי העיר. לאחר ההתאוששות מהאבל הכבד, העיר החלה בהתארגנות מחודשת. בתי בירה רבים, ששכנו בקרבת מחסן אבק השריפה, נהרסו ולא שבו לפעול. כך התפנה שטח לסדנאות הקרמיקה, אשר התרחבו בעקבות הביקוש מכל רחבי הולנד. חלק מהסדנאות אפילו אימצו את שם מבשלת הבירה אשר עמדה באותו המקום, לפני הפיצוץ, כמו The Three Bells, The Double Tankard. בסוף המאה ה-17 דלפט הפכה ליצרן העיקרי של מוצרי קדרות בהולנד. ב -1670 רבע מתושבי העיר הועסקו בבתי היוצר לקרמיקה, על חשבון תעשיית הבירה. לפי המקורות מאותם ימים, מ-100 מבשלות בירה בתקופת השיא, נותרו 15. לעומת זאת, פעלו 28 בתי יוצר לקדרות, ולחלק גדול מהן היו שני תנורים, עובדה המעידה על היקף הייצור. בסביבות שנת 1700 היו יותר מ-30 סדנאות קרמיקה וכל אחת העסיקה 15–60 עובדים.
הקדרות של העיר דלפט ירדה מגדולתה אחרי שנת 1708, כאשר בסקסוניה הומצא שילוב חומרים לייצור חרסינה דומה לזו הסינית. הקרמיקה של דלפט, אשר נזקקה לגלזורה הלבנה, היקרה, לא עמדה בתחרות ורוב סדנאות הקרמיקה נסגרו. נותר מפעל אחד בלבד, הפועל עד היום ושמו Royal Delftware Factory. במפעל זה מעטרים חלק מהכלים באופן ידני, בשיטות העתיקות, אך החימר הוא תערובת עדכנית של מרכיבים המיובאים מאנגליה, נורווגיה, צ'כיה וצרפת. המוצרים עוברים שרפה ראשונה בטמפרטורה של 1160 מעלות צלזיוס ושריפה שנייה ב 1200 מעלות.
תהליך העבודה המסורתי
במאה ה-17, תערובת חימר מפלנדריה, גרמניה ודלפט עורבבו היטב, נוקו, סוננו וסופקו לבתי היוצר. שם החימר עבר דריכה נמרצת ברגליהם היחפות של העובדים הייעודיים ונמסר לקדרים, אשר יצרו את הצורה של כלפריט בנפרד, באמצעות אובניים המופעלות ברגל. הכלים נטבלו באמבט של גלזורה נוזלית של בדיל, אשר סתמה את נקבוביות החימר. לאחר שלב קצר של יבוש באוויר, הכלים עברו לידי הציירים. הציורים לא בוצעו ביד חופשית, אלא באמצעות שבלונות מחוררות, עליהן עברו עם אבקת פחם, לסימון קווי המתאר של הציור. הציור עצמו בוצע בתחמוצת קובלט שחורה. הכלים המעוטרים כוסו בגלזורה על בסיס עופרת. בשלב זה, הכלים הוכנסו לתנור, אשר חומם, פעל וקורר פעם בשבוע. בשריפה עצמה גלזורת הבסיס הפכה ללבנה, תחמוצת הקובלט קיבלה צבע כחול, אבקת הפחם התאדתה וגלזורת העופרת הפכה לשקופה. כך התקבלו מוצרי הקרמיקה הכחולה של דלפט.
הרולד יוז
הרולד אוורט יוז (באנגלית: Harold Everett Hughes; 10 בפברואר 1922 – 23 באוקטובר 1996) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, שכיהן כמושל איווה ה-36 בשנים 1963–1969, ולאחר מכן ועד 1975 כסנאטור מטעמה. בתחילת דרכו הפוליטית היה יוז רפובליקני, אך ב-1962 הוא היה לדמוקרט.
ראשית חייו
הרולד יוז נולד באידה גרוב שבאיווה. ב-1941 הוא נשא לאישה את אווה מרסר. ב-1942 נהרג אחיו ג'סי בתאונת דרכים בגיל 23. ליוז ולרעייתו נולדה באותה שנה בת, וזמן קצר לאחר מכן הוא גויס. הוא שירת בצבא ארצות הברית, לחם במערכה בצפון אפריקה. הוא נשפט בבית דין צבאי על תקיפת קצין, ותוצאת המשפט הייתה שהוא נשלח ב-1943 להילחם בסיציליה. הוא חלה אז וחייל אחר החליף את מקומו בנחתת שהתפוצצה. בפיצוץ נהרגו מחליפו של יוז ורבים אחרים.
העניין של יוז בפוליטיקה נקשר למעורבותו בענף המשאיות. הוא היה למנהל של חברת משאיות מקומית והחל לארגן נהגי משאיות עצמאיים. יוז ייסד את המשרד לשיפור ענף המשאיות של איווה ובסופו של דבר נבחר למועצת המסחר המדינתית, שבה הוא שירת בשנים 1958–1962, כולל תקופה כיושב הראש שלה.
ב-1952, לאחר שנים בהם הוא היה מכור לאלכוהול, ניסה יוז להתאבד. בספר שהוא כתב שנים לאחר מכן הוא תיאר כיצד הוא נכנס לאמבטיה (מתוך כוונה להקל על ניקוי הדם) כשבידו רובה, והיה מוכן כבר ללחוץ על ההדק, כאשר הוא החל לבכות ולבקש את עזרת האל. הוא חווה חוויה רוחנית ששינתה את מהלך חייו. הוא החל להשתתף בתפילות וללמוד את התנ"ך בשקידה, ואף שקל קריירה ככומר. הוא גם תמך באלכוהוליסטים אנונימיים, וב-1955 פתח קבוצה של הארגון באידה גרוב.
בחירתו
הזיקה הפוליטית של יוז מנעוריו הייתה למפלגה הרפובליקנית, אך הוא שוכנע לשנות את זיקתו הפוליטית. שירותו במועצת המסחר המדינתית הוביל אותו לקשרים עם מועצות סחר בין-מדינתיות ולקשרים בפוליטיקה הלאומית. ב-1962 הוא התמודד בבחירות על משרת מושל איווה כמועמד המפלגה הדמוקרטית והביס את המושל המכהן, הרפובליקני נורמן ארבי.
כהונתו
יוז כיהן כמושל בשנים 1963–1969. במהלך תקופה זו הוא המשיך המשיך להושיט יד לעזרה, כנוצרי וכאלכוהוליסט בתהליך גמילה, לאנשים שעדיין סבלו מנגע זה. הוא הקים תוכנית טיפולית במדינה והיה דובר משפיע של השקפות נאורות יותר על מקומם של המשקאות החריפים בחברה. התוכנית החדשה נראתה כחלופה לבתי החולים לחולי נפש של המדינה. יוז כתב שהמטרה הייתה להגיע לאלכוהוליסטים "לפני שאלו יגיעו לתחתית".
כמתנגד לעונש המוות, פנה יוז לנשיא קנדי, כדי שזה ימתיק את עונש המוות שהוטל על ויקטור פגר, שהורשע ברצח על ידי בית משפט פדרלי. הנשיא קנדי היה היחיד שבסמכותו היה להמתיק את העונש, אך הוא סבר שהפשע שביצע פגר היה כה אכזרי ודחה את הבקשה.
בינתיים, המשיכה הקריירה הפוליטית של יוז לצבור כוח. בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1964 הוא נשא נאום תמיכה במועמדותו לנשיאות של לינדון ג'ונסון, צעד שבסופו של דבר הוא התחרט עליו, וזכה להכרה ארצית כמושל ליברלי וכן כדמות לאומית מבטיחה במפלגה הדמוקרטית. השתתפות במשלחות סחר מעבר לים, ומסע לווייטנאם עם מושלים נוספים, גרמו לו לרכוש ניסיון בתחום מדיניות החוץ.
במסע הבחירות שלו לכהונה שנייה ב-1964, העיר יריבו איוון הלטמן את תשומת לב הציבור לעובדה שב-1954 שב יוז לזמן קצר לאלכוהוליזם. בעימות שנערך בין השניים, האשים הלטמן את יוז בכך שאי ההכרה של יוז בחזרתו לסורו הייתה חוסר יושרה מצידו. יוז השיב, "אני אלכוהוליסט, ואהיה כזה עד יומי האחרון... אך בעזרת האל לא אגע בטיפה של אלכוהול לעולם. כעת, האם נוכל לדבר על סוגיות שקשורות למערכת בחירות זו?". כפי שדיווח העיתון "דה מוין רגיסטר", " תגובת הקהל הייתה מידית וכמעט פה אחד". בהמשך נכתב במאמר מערכת בעיתון, "לדעתנו, כל איש או אישה שניצחו במאבק זה וליקטו בהצלחה את חיו או חייה מחדש, ראויים לשבח, לא לגנאי". במערכת בחירות זו נחל יוז ניצחון סוחף.
ב-1966 חוו הדמוקרטים באיווה, כמו במדינות אחרות, הפסדים, אך יוז שרד. הייתה זו התקופה בה החלה ידידותו עם רוברט קנדי, והיה זה קנדי שעודד אותו להתמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית. השנים הבאות היו קשות, על רקע רצח רוברט קנדי, רצח מרטין לותר קינג, המתיחות על רקע גזעי באיווה, והאכזבה שהלכה וגברה מהמדיניות האמריקאית בווייטנאם וממנהיגותו של הנשיא ג'ונסון.
סנאטור
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1968 נשא יוז נאום בעד מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי כאשר מפגינים אלימים פרצו לרחובות שיקגו. בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה, הביס יוז את מועמד הרפובליקנים, חבר הסנאט המדינתי של איווה, דייוויד סטנלי, בבחירות על מושב המדינה בסנאט של ארצות הברית שהתפנה לאחר פרישתו של הסנאטור ומושל איווה לשעבר בורק היקנלופר. בבחירות ניצח יוז בהפרש של 4,200 קולות בלבד.
מוביל במאבק באלכוהוליזם וההתמכרות לסמים
כסנאטור, שיכנע יוז את יושב ראש הוועדה לעבודה ורווחת הציבור של הסנאט להקים תת-ועדה לאלכוהוליזם ולסמים, שבראשה עמד יוז עצמו. תת-ועדה זו, שהעניקה תשומת לב חסרת תקדים לנושא, קיימה שימועים פומביים ב-23 - 25 ביולי 1969. בפניה העידו מספר אנשים שהשתקמו, כולל השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקיימברידג', מייסד המועצה הלאומית לאלכוהוליזם מרטי מאן, ומייסד אלכוהוליסטים אנונימיים ביל W. באוטוביוגרפיה שלו "האיש מאידה גרוב: סיפורו האישי של סנאטור" (The Man from Ida Grove: A Senator's Personal Story), כתב יוז שהוא ביקש מתריסר אישים ידועים נוספים שהשתקמו להעיד בפומבי, אך כולם דחו את בקשתו. השימועים נחשבו על ידי גורמים מסוימים באלכוהוליסטים אנונימיים כאיום על האנונימיות ועל הפיכחון.
יוז גם דיבר על הצורך בטיפול בהתמכרות לסמים. הוא ציין ש"הטיפול כמעט ולא קיים כי ההתמכרות לא מוכרת כמחלה". השימועים והאירועים שהתרחשו אחריהם שהיו קשורים לאלכוהוליזם ולהתמכרות, לא משכו את תשומת לב התקשורת יתר על המידה, שכן העיתונות התעניינה יותר במלחמת וייטנאם, בעוני, ובסוגיות קריטיות אחרות. החקיקה שיצרה את "המכון הלאומי לשימוש בסמים" עברה רק ב-1974.
החוק המקיף למניעת שימש בסמים והבקרה עליהם של 1970, שנחשב לאבן דרך משמעותית במאמציה של ארצות הברית להתמודד עם האלכוהוליזם, נועד "לסייע למיליוני אלכוהוליסטים להשתקם ולחסוך אלפי קורבנות בכבישים, לצמצם את רמת הפשיעה, לצמצם את הצורך במערכות הרווחה, ולהפחית את הבזבוז הכספי שנובע מהם".
מועמדותו לנשיאות כ"סוס שחור"
בראשית 1970 החל יוז לזכות להכרה בעיתונות כ"מועמד סוס שחור" לקראת הבחירות לנשיאות של 1972. בעל הטור דייוויד ברודר תיאר אותו כ"סוס כהה מאוד, אך הדמוקרט היחידי בסביבה שמעורר את הסוג של התלהבות אישית כפי שעשו בני משפחת קנדי". ב-1971 גינה יוז את האזנות הסתר של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
למשקיפים הוא נראה כמי שיסרב למועמדות, אם כי הוא נראה "מיסטי" מדי עבור העיתונות הוושינגטונית. בעלת הטור מרי מקגורי כתבה עליו: "הוא שונא שיחות חולין, הוא אוהב שיחה רצינית. הוא מדבר על דת, ועל הסמים והאלכוהול. הוא שונא שגוררים אותו כדי שבעלי הון יביטו בו לפני שיפתחו את פנקס ההמחאות. אנשי צוותו צריכים לדרבן אותו כדי להתקשר למנהיגי המפלגה. יוז העדיף פגישה עם ילדים במרכזי הטיפול המקומיים". הממסד הוושינגטוני לא היה מופתע יתר על המידה כאשר יוז פרש מהמרוץ.
לדברי העיתונאי והסופר האנטר ס. תומפסון, טען הסנאטור גארי הארט לאחר הבחירות של 1972 שיוז עשוי היה להיות המועמד הדמוקרטי היחיד שיכול היה להביס את ניקסון.
החלטתו לפרוש
ב-5 בספטמבר 1973 הודיע יוז שלאחר תקופה ארוכה של חשבון נפש, הוא יפרוש מהסנאט כאשר תסתיים תקופת כהונתו. הוא אמר ש"מסיבות דתיות אישיות עמוקות" הוא יחפש "סוג חדש של אתגר והזדמנויות רוחניות", והוא "ימשיך במאמצים בטיפול באלכוהוליזם ובסמים, יפעל למען מטרות חברתיות ולמען שלום עולמי". הוא אמר: "בצדק או שלא בצדק, אני מאמין שבאפשרותי לטלטל יותר אנשים באמצעות גישה רוחנית בצורה יעילה יותר מאשר באמצעות גישה פוליטית".
ב-1974, שנתו המלאה האחרונה בסנאט, הצליח יוז להעביר חקיקה שהרחיבה את החוק המקורי של 1970. הוא הוזמן לטקס החתימה על החוק על ידי הנשיא ניקסון, אך "לא הייתי מסוגל להיות שם, שכן הממשל שלו נאבק בו בכל אחד מקטעי הדרך של החוק". חבר בית הנבחרים הדמוקרטי ג'ון קולבר היה זה שהחליף את יוז במושבו בסנאט.
לאחר פרישתו
לאחר תום כהונתו בסנאט, הקדיש יוז את עצמו לפעילות דתית עבור שני מוסדות שמרכזם היה בוושינגטון וגם ייסד אכסניה דתית במרילנד. בעת כהונתו בסנאט הוא היה פעיל בקבוצות תפילה, והפרקים האחרונים של האוטוביוגרפיה שלו הדגישו את ההיבט הזה בחייו. יוז היה שותף עם עוזרו לשעבר של הנשיא ניקסון, צ'ארלס קולסון, בפעילותו הדתית, ואף גילם את עצמו בסרט הביוגרפי על חייו של קולסון "נולד מחדש" (Born Again) מ-1978 בו כיכב דין ג'ונס בדמותו של קולסון. הוא גם נותר תומך נלהב בטיפול במכורים לסמים.
לאחר פרישתו, שימש יוז כיועץ לסנאט ולוועדת המשפט שלו במשך שנה. לאחר מכן הוא הקים את מוסד הרולד יוז ופתח את מרכז הרולד יוז למאבק באלכוהוליזם. לאחר זמן מה שקל יוז להתמודד שוב על משרת המושל ב-1982, אך בסופו של דבר הוא לא עשה כן. הוא עבר לקהילת פורשים בגלנדייל, אריזונה.
חיים אישיים
יוז ואשתו הראשונה, אווה מרסר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1941, התגרשו ב-1987. שישה שבועות לאחר הגירושים, הוא נשא לאישה את מזכירתו לשעבר, ג'ולי הולם, שאיתה הוא ניהל רומן כבר קודם לכן. הוא עבר לאריזונה, וחי שם עם אשתו השנייה בבית קרקע, בעוד שאשתו הראשונה חיה בדירת חדר באיווה. השניים נקלעו למאבק על מזונות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90. אשתו לשעבר טענה שהוא פגע לחלוטין בקצבאותיה ובביטוח הרפואי שלה, בעוד שיוז עצמו טען שהוא היה מרושש. בסופו של דבר נפסק שיוז הצטרך לשלם 10,000 דולר לאשתו לשעבר, סכום שהיא קיבלה בקלות מתוך עזבונו. בשל הקשיים הפיננסיים שנקלע אליו מרכז הרולד יוז, הוא נותר חייב כ-80,000 דולר לנושים בשנות ה-90. כתוצאה משילוב של ההוצאות הרפואיות ההולכות וגדלות ותשלומי המזונות שהוא הצטווה לשלם, גדלו חובותיו של יוז בשנותיו האחרונות וכשהוא נפטר הוא למעשה היה פושט רגל. אשתו הראשונה, שחיה ברווחה באיווה, הלכה לעולמה ב-2017.
הרולד יוז נפטר בגלנדייל ב-23 באוקטובר 1996. הוא נטמן בבית הקברות של אידה גרוב.
מי מפחד מהזאב הרע? (שיר)
"מי מפחד מהזאב הרע?" (באנגלית: ?Who's Afraid of the Big Bad Wolf) הוא שיר פופולרי שנכתב על ידי פרנק צ'רצ'יל, עם מילים נוספות על ידי אן רונל, שבמקור הופיע בסרט מצויר של חברת וולט דיסני משנת 1933 בשם "שלושה חזירים קטנים", שבו שרים את השיר שני חזירונים, המנגנים על כינור ועל חליל (בדיבובם של מרי מודר ודורותי קומפטון) בעוד מתנהגים ביהירות, ומאמינים שהבתים שבנו לעצמם, מקש וענפים יגנו עליהם מפני הזאב הרע (בדיבובו של בילי בלטשר). שיר הנושא של הסרט הפך ללהיט ענק במהלך שנות ה-30 והוא נשאר אחד משירי דיסני הידועים ביותר, וזכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים. בנוסף, הוא היה ההשראה לשם מחזהו של אדוארד אלבי משנת 1963 - "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
גרסתו של אל אל קול ג'יי
"מי מפחד מהזאב הרע?" (באנגלית: ?Who's Afraid of the Big Bad Wolf) זכה לגרסת כיסוי על ידי הראפר האמריקאי אל אל קול ג'יי באלבום Simply Mad About the Mouse: A Musical Celebration of Imagination של דיסני. הוא שוחרר כסינגל בשנת 1991 על ידי קולומביה רקורדס והופק על ידי ה-DJ אדי פ. ואל אל קול ג'יי. סינגל זה לא זכה להגיע אל מצעד הפזמונים של בילבורד.
המונומנט הלאומי דינוזאור
המונומנט הלאומי דינוזאור (באנגלית: Dinosaur National Monument) הוא אתר טבע מוגן מהסוג מונומנט לאומי של ארצות הברית השוכן למרגלות המורדות הדרומיים מזרחיים של הרי יואינטה, רכס בהרי הרוקי, על הגבול בין המדינות קולורדו ויוטה, במפגש הנהרות גרין וימפה (Yampa River). המונומנט הלאומי משתרע על שטח של 853.26 קילומטרים רבועים, שרובו נמצא בתחומי מחוז מופאט (Moffat County) בקולורדו, אם כי "מחצבת דינוזאור" (40.44139°N, -109.30111°W), שבקרבתה נתגלו המאובנים לראשונה, וסביבה הוקם המונומנט הלאומי בתחילה, שוכנת ביוטה, צפונית לעיירה ג'נסן (Jensen).
המונומנט הלאומי דינוזאור משתרע על אזור מדברי נרחב בצפון-מערב קולורדו ובצפון-מזרח יוטה. האזור הוא טיפוסי ל"מדבר גבוה". חם מאוד בקיץ, הטמפרטורות הממוצעות בקיץ עולות מעל ל-30°C, וקר מאוד בחורף, הטמפרטורות יכולות לצנוח מתחת ל-10°C-. שלג יורד כל חורף, אבל הוא נמס במהירות באקלים היבש של אזורים אלו. כמות המשקעים השנתית נמוכה, סביב 250 מילימטרים בשנה.
היישובים הקרובים ביותר הם ורנל (Vernal) ביוטה ודיינוסור (Dinosaur) בקולורדו. בפארק זה נמצאו מאובנים של דינוזאורים, כולל אלוזאורוס, אבידוזאורוס (גולגולת כמעט שלמה, לסת תחתונה וארבע חוליות הצוואר הראשונות של הממצא מספר DINO 16488 שנמצא בפארק בבסיס פרט מוסאנטושט (Mussentuchit Member) של תצורת הר סידר (Cedar Mountain Formation) ששימש מקור לתיאור המין) וזאורופודים בעלי צוואר וזנב ארוכים. המקום הוכרז כמונומנט לאומי ב-4 באוקטובר 1915.
היסטוריה גאולוגית
שכבות הסלע שבו נמצאו המאובנים הן שכבות של סלעי משקע של אבן חול וקונגלומרט המכונים "תצורת מוריסון" (Morrison Formation). הן נוצרו ממשקעים של סחף על קרקעית נהר קדום. מתור היורה, לפני כ-150 מיליון שנים. הדינוזאורים וחיות קדומות אחרות נסחפו ככל הנראה בשיטפונות ונקברו בקרקעית הנהר.
ערימת המשקעים נקברה, עברה הסתלעות והפכה לסלע מוצק. שכבות הסלע התרוממו בשיפוע עד לזווית הנוכחית שלהן בהשפעת הכוחות בוני ההרים שיצרו גם את הרי יואינטה. הסחיפה המתמשכת מאז חשפה את השכבות לפני השטח ואפשרה לפלאונטולוגים לגלות את המאובנים.
היסטוריה אנושית
תחילת ההתיישבות האנושית במונומנט הלאומי דינוזאור מתוארכת לפני כ-10,000 שנים. הנהרות גרין וימפה היוו מקור מים חיוני באזור הצחיח, ואף שהעדויות לנוכחותם באזור קלושות (ראשי חניתות מאבן) מאמינים החוקרים כי האינדיאנים הקדומים, המכונים פלאו-אינדיאנים, התיישבו באזור. עדויות לנוכחות מאוחרת יותר של אינדיאנים מתרבות פרימונט בקניונים של המונומנט הלאומי דינוזאור בתקופה שבין לפני 1,200 ל-800 שנים מצויות בדמות אמנות סלע של פטרוגליפים וציורי סלע. אחרי האינדיאנים מתרבות פרימונט יישבו את המקום אינדיאנים מעמי השושוני והיוט, שניהם ציידים נוודים, וקהילות שלהם מצויות עדיין באזור. הפטרוגליפים במונומנט הלאומי דינוזאור מעשי ידי האינדיאנים במהלך אלפי השנים האחרונות, אף שהם מפורסמים פחות משכבות המאובנים הם אוצר תרבותי נוסף באתר. חלק נכבד מאתרי הפטרוגליפים אינם מופיעים במפות הרשמיות של האתר בכוונה במטרה להילחם בוונדליזם.
במאה ה-18 חקרו את האזור חוקרי ארצות ספרדיים. מתיישבים מאירופה וממזרח ארצות הברית הגיעו במאה ה-19 והקימו חוות. החוות הקרובות לנהרות ולכן למקור מים איתן שרדו, האחרות ננטשו בתקופות בצורת ורבים משרידיהן מצויים בשטח המונומנט.
מחקרים מדעיים מוקדמים
השכבות המכילות מאובני דינוזאורים נתגלו ב-1909 על ידי הפלאונטולוג ארל דאגלס (Earl Douglass; 1862–1931) שעבד עבור מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע באיסוף מאובנים. בחפירות שערכו במקום דאגלס ואנשי צוותו נתגלו אלפי מאובנים והם נשלחו למוזיאון בפיטסבורג למחקר ולתצוגה. הנשיא וודרו וילסון הכריז על שטח בגודל של 320 דונם סביב מחצבת דינוזאור ביוטה כ"מונומנט הלאומי דינוזאור" ב-1915. גבולות המונומנט הורחבו ב-1938 לשטח של 800 קילומטרים רבועים בקולורדו וביוטה, שכללו את הקניונים המרהיבים של הנהרות גרין וימפה.
מחלוקת סכר פארק אקו
היסטוריונים מעריכים כיום שמחלוקת סכר פארק אקו סימלה את תחילת התקופה שבה היו כמה הצלחות פוליטיות גדולות לתנועה לשימור הסביבה כדוגמת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) וחוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act).
מרכז המבקרים ואולם המחצבה
מרכז המבקרים של המונומנט הלאומי דינוזאור הוקם בשטח המחצבה ביוטה. בסמוך למרכז הוקם אולם התצוגה של המחצבה. בתוך המבנה מוצגים העתקים של שלדי דינוזאורים, וציורים המתארים את החיים בתקופת יורה. הממצא הבולט הוא "קיר הדינוזאורים", סלע תלול המכיל כ-1,500 עצמות של מאובני דינוזאורים. בין השאר יש בקיר שרידים של אלוזאורוס, אפטוזאורוס, קמרזאורוס, דיפלודוקוס וסטגוזאורוס. על מנת שהקהל יוכל לצפות בעצמות המאובנים ואף לגעת בהם נוקה הסלע שעטף אותם.
חמישה קילו סוכר
חמישה קילו סוכר היא קומדיה מוקומנטרית שכתב גור קורן ועלתה בהאנגר תיאטרון גשר בנובמבר 2009.
עלילה
סבו של גור קורן חוזר אליו אחרי מותו, נגלה אליו דרך דמויות שונות בחייו, ומבקש ממנו לשנות פרט היסטורי מסוים בספר על מלחמת העולם השנייה שעומד להתפרסם: סיפור של הברחת חמישה קילו סוכר בזמן מלחמת העולם השנייה ששמו של הסב עומד להיות נפקד ממנו. המשימה שהוא מטיל על גור להיפגש עם נכדו של "חברו" מתקופת המלחמה, כדי לדאוג לך שגם שמו של הסבא יוזכר בספר.
בדרכו להגשמת משאלתו של סבו פוגש גור קורן מגוון דמויות, שבכל אחת מהן צץ סבו לכמה רגעים: קבצן חסר בית, מלצרית בבית קפה, מנהלת בית ספר אליה הוא מגיע לראיון עבודה, תלמידה סוררת, חברו לספסל הלימודים מבית הספר למשחק שהוא היום שחקן מובטל שחובב חשיש, ההילרית אוולין ברדה, זונה בגן מאיר, נהג מונית חובב ספרות גבוהה ובעיקר עם יועד ריבה, נכדו של "החבר" מרצה להיסטוריה, הומוסקסואל, שמעוניין במין ואהבה.
ההפקה
המחזה הועלה לראשונה בהאנגר תיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה ב-17 בנובמבר 2009 וקורן משחק בהצגה את עצמו. באפריל 2012 הוצגה ההצגה בלונדון על ידי שחקנים אנגלים בפסטיבל NEW WRITING בתיאטרון טריסטיאן בייטס.
מוזיקת שלאגר
מוזיקת שלאגר (באופן מילולי: "מוזיקת להיטים") הוא תת-ז'אנר של מוזיקה פופולרית אירופאית, המהווה בדרך כלל ליווי אינסטרומנטלי קליט לקטעים ווקאליים של מוזיקת פופ עם מילים פשוטות, בעלי משמעות של אושר ורגש.
שירים מהתת-ז'אנר הן בדרך כלל בלדות סנטימנטליות עם מנגינה פשוטה וקליטה, לפעמים אפילו עם אלמנטים של מוזיקת פופ קלילה. מילות השיר מתמקדים מבדרך כלל באהבה, מערכות יחסים ורגשות. גרסה נוספת של מוזיקת שלאגר, שבה מילות השיר מתמקדות בנושאים מלנכוליים ואלגיות, נפוצה בעיקר בפינלנד, אם כי נפוצה גם במדינות הנורדיות ובמדינות הסלאביות, וכן בשירי עם מזרח אירופאיים. מבחינה מוזיקלית, ישנם קווי דמיון בין מוזיקת שלאגר למוזיקה קלה.
קיים ייצוג תדיר של תת-ז'אנר זה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
אליסה למונייה
אליסה למונייה (בצרפתית: Élisa Lemonnier; 24 במרץ 1805 – 5 ביוני 1865) הייתה פמיניסטית ואשת חינוך צרפתייה.
ביוגרפיה
מרי-ג'וליין-אליסה גרימייל נולדה בעיירה במחוז טארן למשפחת נוצרים פרוטסטנטים מהאצולה המקומית. אביה נפטר כאשר היא הייתה צעירה והיא גדלה עם אמה וסבתה.
לאחר כ-10 שנים בבורדו, בעלה קיבל מינוי בחברת רכבות בבעלות משפחת רוטשילד ומשפחה עברה לפריז. בפריז הם הצטרפו לתומכי סן-סימון ואליסה למונייה הייתה פעלה בתחום זכויות נשים. ביחד עם מספר פעילות נוספות כמו אז'ן ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin) וסוזן וואלקין היא הצטרפה למאבק לתעסוקה הוגנת לנשים.
לאחר אירועי אביב העמים אליסה למונייה הקימה Société de protection maternelle (ארגון להגנת נשים). תוך זמן קצר היא הבינה שנשים לא יכולים להשיג עבודה הולמת בגלל העדר הכשרה מקצועית. היא הקימה בית ספר ראשון בצרפת להשכלה מקצועית לנשים בשנת 1862. בית הספר הוקם בעזרת אלכסנדר דיומא האב ומשפחת רוטשילד. הלימודים היו בתשלום ומשך הלימודים היה שלוש שנים. לאחר הצלחה של הרעיון תוך זמן קצר הוקם בית ספר שני. בתי ספר של אליסה למונייה זכו להצלחה ובשנת 1878 תערוכה העולמית של פריז זכו למשליית זהב. תוך זמן קצר בתי ספר מסוג זה הוקמו במדינות אירופה נוספות.
אליסה למונייה נפטרה בשנת 1860 לאחר מחלה.
יחסי הודו–מקדוניה הצפונית
היסטוריה
הודו תמכה בהחלטת האספה הכללית של האו"ם להכניס את מקדוניה לאו"ם. היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים בין הודו ורפובליקת מקדוניה כוננו ב-9 בפברואר 1995. רפובליקת מקדוניה מינתה איש עסקים הודי בניו דלהי לשמש כקונסול הכבוד של רפובליקת מקדוניה בשנת 2006. שגרירות רפובליקת מקדוניה בניו דלהי נפתחה ב-7 באוקטובר 2008. השגרירות נרשמה בשם החוקתי של המדינה הרפובליקה של מקדוניה, במקום התייחסותה של האו"ם, "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה". הודו התייחסה רשמית למדינה כאל הרפובליקה של מקדוניה, למרות התנגדות יוון, גם בתקופה שלפני הסכם פרספה, שנחתם ב-2018 והסדיר את הסכסוך היווני-מקדוני ושינה את שם המדינה ל"מקדוניה הצפונית". מקדוניה הצפונית מינתה קונסול כבוד בקולקטה בשנת 2009, ולאחר מכן מינתה את קונסולי הכבוד במומבאי, צ'נאי ובנגלור. הודו מינתה קונסול כבוד ברפובליקה של מקדוניה בשנת 2008. שגרירות הודו בסופיה, בולגריה מוסמכת במשותף לרפובליקה של מקדוניה.
שר החוץ של רפובליקת מקדוניה אנטוניו מילושוסקי ביקר בהודו בינואר 2009, והיה הפקיד הממשלתי הראשון של רפובליקת מקדוניה שביקר במדינה. ראש ממשלת רפובליקת מקדוניה ניקולה גרואבסקי, מלווה בסגן ראש הממשלה ושר האוצר זוראן סטברסקי וכמה שרים נוספים, ביקר בהודו במרץ 2012 והיה לראש הממשלה הראשון של רפובליקת מקדוניה שביקר במדינה. סטברסקי, וכמה שרים אחרים, ביקרו שוב במדינה באוקטובר 2012. גראובסקי, סטברסקי ושרים אחרים ביקרו במדינה שוב בינואר 2015 כדי להשתתף בפסגות גוג'ראט התוססת (Vibrant Gujarat) ו-CII. נשיא האספה הלאומית טראיקו וליאנוסקי הוביל משלחת פרלמנטרית בביקור בהודו במרץ 2013. שר החוץ של מקדוניה הצפונית ניקולה פופוסקי ביקר בניו דלהי ובאגרה בדצמבר 2013. שתי המדינות חתמו על אמנה למניעת כפל מס והסכם על שיתוף פעולה בין האקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של מקדוניה לבין מכון שירות החוץ ההודי במהלך הביקור ב-17 בדצמבר.
מהודו, הביקורים ברמה הגבוהה ביותר בצפון מקדוניה היו ברמת שר המדינה. מזכירת המדינה לענייני חוץ פרנט קאור, ומשלחת עסקים של CII, ביקרו במקדוניה הצפונית בתאריכים 10–11 ביולי 2012; קאור הייתה השר ההודי הראשון שביקר במדינה. קאור נפגשה עם שר החוץ פופוסקי, סגן ראש הממשלה ושר האוצר סטברבסקי, ויו"ר הוועדה למדיניות חוץ מילושוסקי.
אזרחי מקדוניה הצפונית זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכנית והכלכלית ההודית והמועצה ההודית ליחסי תרבות. כמה דיפלומטים ממקדוניה הצפונית השתתפו גם בקורס המקצועי לדיפלומטים זרים (PCFD) המופעל על ידי מכון שירות החוץ.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין הודו למקדוניה הצפונית הסתכם ב-37.12 מיליון דולר בשנים 2019–2020. הודו ייצאה סחורות בשווי 22.61 מיליון דולר למקדוניה הצפונית, וייבאה סחורות בשווי 14.51 מיליון דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו למקדוניה הצפונית הן כימיקלים אורגניים, תרופות, טקסטיל, כלי רכב, זרעי שמן, מוצרי קרמיקה, מלט, ברזל, פלדה ומכונות חשמל. הסחורות העיקריות שמייבאת הודו ממקדוניה הצפונית הן ספינות, סירות ומבנים צפים, דלקים מינרליים, שמנים מינרליים, ברזל ופלדה.
הודו ומקדוניה חתמו על הסכם קידום והגנה על השקעות דו-צדדי ב-17 במרץ 2008.
ארסלור מיטאל רכשה 90% ממניות בלקן פלדה המקדונית בשנת 2004. בספטמבר 2011 הקים סוחר הבדים ויצרן הבגדים ממומבאי Bang Overseas Limited את Bang & Scott DOO, חברת בת בבעלות מלאה של מקדוניה הצפונית. יצרנית מוצרי המתכת ההודית BRG Group חתמה על הסכם עם ממשלת מקדוניה הצפונית ב-12 בינואר 2016 להשקעה של 31 מיליון אירו במדינה. המפעל בפורסלנקה יעסיק 1,000 עובדים וייצר כלי מטבח מפלדה לייצוא. בדצמבר 2016 הודיעה יצרנית הכבלים ההודית לתעשיית הרכב Malhotra Cables כי תשקיע 10 מיליון דולר להקים מפעל ייצור בסקופיה.
יחסי תרבות
נכון לדצמבר 2016, ישנם 10 אזרחים הודים ואנשים ממוצא הודי במקדוניה הצפונית. הם ממלאים תפקידים ניהוליים בכירים ב-ArcelorMittal Steel, או עובדים בתחום ה-IT ובמגזרים אחרים.
ויל בריטן
ויל בריטן (באנגלית: Will Brittain נולד ב-10 באוגוסט 1990) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
בריטן נולד בשריבפורט, לואיזיאנה. הוא למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם למד תיאטרון וריקוד, וסיים תואר ראשון באמנויות.
קריירה
בשנת 2011 שיחק בסרטו הראשון "Big Boy". שנתיים לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט המתח "המורה".
בשנת 2015 שיחק בסרט הפשע "ליילה ואיב" לצד ג'ניפר לופז, אשר יצא לאקרנים ב-30 בינואר 2015, בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
בשנת 2016 הופיע בסרט "כולם רוצים את זה". באותה שנה הופיע בסרט "Transpecos".
בשנת 2017 שיחק בסרט המפלצות "קונג: אי הגולגולת" בתפקיד מרלו הצעיר ובדרמת המתח "The Honor Farm". בשנת 2018 שיחק בארבעה סרטים "Savage Youth", The Long Dumb Road", "Desolate", ובסרט הקצר "Killer Black".
בשנת 2019 שיחק בסרט "Blow the Man Down". שנה לאחר מכן שיחק גם בסרט "תנו לו ללכת".
בשנת 2021 שיחק בתור קירק בסרט האימה "הטיהור לנצח"; הסרט החמישי והאחרון של זיכיון "הטיהור".
חיים אישיים
בריטן נשוי לאישה ושמה ביאנקה. בסוף שנת 2021 פורסם כי השניים מצפים לילדם הראשון.
טקס פרסי אוסקר ה-79
טקס פרסי אוסקר ה-79 (באנגלית: 79th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 2006 נערך בתיאטרון קודאק שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-25 בפברואר 2007. הקומיקאית אלן דג'נרס הנחתה את הטקס בפעם הראשונה שלה.
סרטו של מרטין סקורסזה, "השתולים", זכה בפרס הסרט הטוב ביותר וכן בפרסי הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר. הסרט "נערות החלומות" קיבל את מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס (8), על אף שלא היה מועמד לסרט הטוב ביותר, וזכה בשני פרסי אוסקר.
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד למלחין אניו מוריקונה, ופרס לפעילות הומניטרית למפיקה שרי לנסינג.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
מיכאל יערן
מיכאל (מישה) יערן (נולד ב-7 באוקטובר 1952) הוא מנצח ומעבד מוזיקלי ישראלי. מנצחן של תזמורת צה"ל ושל האורקסטרה של ראשון.
ביוגרפיה
בשנת 2013 פרש לגמלאות, וכשנה לאחר מכן החליף את מר יעקב אלמוג בתפקיד המנצח של האורקסטרה של ראשון.
חיים אישיים
מיכאל מתגורר בעיר ראשון לציון, נשוי לרוזי/ה, אב לשלושה ילדים, וסב לשלושה נכדים.
אורסרי
אורסרים (ברומנית: ursari ובבולגרית: урсари) הוא כינויו בשפה הרומנית של הצוענים הנוודים העוסקים בענף המסורתי של אילוף בעלי חיים, בעיקר דובים, נחשים וקופים בעלי זנב.
המילה ursari (רבים של המילה ursar ביחיד) נגזרה מהמילה הרומנית "Urs", שמשמעותה היא "דוב". "אורסרים" הם אחד הקלאנים או השבטים הצוענים שחיו ועדיין חיים ברומניה. יש להם ניב או שניים מיוחדים של השפה הרומאני אבל לרוב הם דוברי השפה הרומנית ושכחו את שפתם רומאני (צוענית) המקורית. פוגשים אותם גם בבולגריה, סרביה וברפובליקת מולדובה. הם הגיעו בנדודיהם עד לאיטליה ולהולנד ואף לאמריקה. בבולגריה יש גם קבוצות צוענים אחרות העוסקות באילוף דובים - מצ'קארי мечкари - באילוף קופים - מיימונרי.
צוענים מאלפי דובים או מרקידי דובים מוזכרים בהיסטוריה כבר במאה ה-12 באימפריה הביזנטית. ביוונית נקראו ארקודיארס או αρκουδιάρηδες - ארקודיארדס. באיטליה נקראו "אורסאנטס" מהמילה האיטלקית לדוב orso. שם דומה יש גם למאלפי הדובים הצוענים בדרום צרפת. בסלובקיה נקראים ריצ'קארה, באזור איסטנבול בטורקיה - בני רומה האייג'ים.
האורסרים ברומניה התפרנסו מאילוף בעלי החיים והופעה איתם בציבור, בעיקר בירידים. הנשים עסקו בניחוש העתיד, תמורת תשלום. בנסיכויות הרומניות אורסרים חיו במעמד של עבדים עד המחצית השנייה של המאה ה-19, כששוחררו ובחלקם גם התיישבו התיישבות של קבע על הקרקע. גם בהיותם עבדים קיבלו רשות לשמור על אורח חייהם, בתנאי ששילמו לבעלים את המס השנתי.
האורסרים התפרנסו ממה ששילמו הצופים בהצגות בעלי החיים, דובים מרקדים או מצדיעים, ותשלום עבור "דריכת הדוב" (călcătura ursului). באמונה העממית דריכת דוב על גבו של אדם עשויה הייתה לרפא אותו מכל מיני חוליים, אמיתיים או מדומים. הלקוח היה נשכב על בטנו ומאלף הדוב היה מוביל אותו לשבת על גבו או אף לרקוד אליו.
מופע מבוקש במיוחד הייתה היאבקות המאלף עם הדוב, אך לעיתים הדוב היה מצליח לקרוע את השרשרת או החבל בו נקשר ובורח. במצבים כאלה המאלף היה רודף אחר הדוב, קורא לו בשמו ושר לו שירים, שהרגיל אותו אליהם מאז היה גור קטן. המרדף היה מסתיים כשהדוב נעצר ואז המאלף היה מפייס אותו עם קוביית סוכר או שבר של חלת דבש.
הכנסות נוספות היו לאורסרים מממכר שערות דובים ושומנם. עישון בעזרת השערות נחשבו לתרופה נגד עין הרע והשומן נחשב לתרופה נגד שיגרון ומחלות עצמות. האורסרים לא נתנו לדובים שלהם בשר, כי לטענתם הבשר היה משגע אותם והופך אותם לאלימים כלפי בני אדם.
לקריאה נוספת
(אנגוס פרייזר - הצוענים - תרגום מאנגלית) (דנולד קנריק - הלקסיקון ההיסטורי של הצוענים (רומים) - תרגום מאנגלית)
סקאלד
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים.
בית הכנסת אחדות הקודש
בית הכנסת "אחדות הקודש" בבוקרשט (ברומנית: Templul Unirea Sfântă - טמפלול אוניריה ספנטה) הוא בית כנסת בבירת רומניה, בוקרשט, הממוקם ברחוב ממלואר מס. 3, באזור ספנטה וינר, ברובע היהודי לשעבר של העיר. באותו רחוב, ממולאר, שכנו בעבר עוד בתי כנסת ("פראטרנה", "א.ב. זיסו") ומקווה טהרה שנהרסו בשנים 1987-1986 במסגרת תוכנית ה"שיקום של המרכז האזרחי של בוקרשט" שניזומה על ידי הנשיא צ'אושסקו. קהילת בית הכנסת הוקמה בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים בשכונה שנקראה בזמנו "מאחלה של הבויארים פופשט".
החל מ-1978 הבניין, שנבנה לראשונה ב-1852 ונבנה מחדש ב-1913, מאכסן את "המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה ע"ש הרב ד"ר דוד משה רוזן". הוא נמנה החל משנת 2004 עם הבניינים המיועדים לשימור כחלק מהמורשת הלאומית של רומניה.
היסטוריה
במקור, נבנה בית הכנסת מעץ בשנת 1826, במקום אחר בבוקרשט (ברחוב גאבּרובן Gabroveni או שלאר Şelari) והוא נקרא בית הכנסת של בעלי המלאכה (Sinagoga Meseriaşilor) והוא אומץ בשנת 1836 על ידי גילדת החייטים היהודים. הוא נודע באותה תקופה כ"בית הכנסת של הנתינים הרוסים ושל קורפורוציית החייטים" (Havra sudiţilor ruşi şi a Corporaţiei croitorilor). באותה שנה, שנת 1836, אושר אימוץ בית הכנסת על ידי החייטים ("בית-הכנסת דפועלי-צדק של החייטים", לפי שם חברת החייטים "פועלי צדק") בגושפנקה של שני רבנים: רב בשם מויסה (משה) מברלאד והרב של בית הכנסת, דוד הלפרין.
באמצע המאה ה-19 ריחפה על בית הכנסת סכנה של סגירה על ידי השלטונות ואז בשנת 1850 הוחלט להעבירו למקום אחר - בשכונת פופסקו או הבויארים פופשט, על יד אסם המלכות (Jigniţa Domnească). אבן הפינה לבניין החדש של בית הכנסת הונחה באותה שנה, 1850, בתקופת השליט בארבו שטירביי. בית הכנסת, שפעל החל משנת 1852, נבנה מעל בסיס גבוה, ללא קומות, והיו לו ארבעה חלונות הנשקפים אל הרחוב, חצי-מעגליים בקציהם העליון. שם בית הכנסת היה הפעם "בית הכנסת הגדול של החייטים" (Sinagoga mare a croitorilor). מפני שעם הזמן לא יכול היה המשכן להכיל את קהל מתפלליו המתרבים, בשנים 1870–1876 "ועד בית הכנסת" קנה ב-650 "זהובים" את הבתים הסמוכים מבעלם היהודי, יאנקו סין מאייר, על מנת לבנות במקום בית כנסת גדול יותר. מבצע איסוף הכספים התחיל רק בשנת 1896 ובשנת 1903 נוסדה חברת "אחדות הקודש" שנועדה לאסוף תרומות ולארגן מופעי קרקס, הצגות תיאטרון והתרמות לצורך מימון הבנייה מחדש של בית הכנסת. אחרי שנאספו כ-60,000 ליי בשנת 1908 אורגנה תחרות לתכנונו ובנייתו של המשכן, שבה זכו (עם פרס בשווי 200 זהובים) האדריכלים הרמן ב. ינקוביץ' ויוליוס גרינפלד והקבלן איגנאץ ינקוביץ'. ב-21 במאי 1910 נחנכה אבן הפינה של הבית. באותה תקופה רב בית הכנסת היה יצחק איזיק טאובס (1920-1837).
המראה החיצוני
בניין בית הכנסת משתרע על שטח של 305 מטר מרובע. יש לו קומת קרקע ועוד שתי קומות עם גלריות לעזרת נשים ולמקהלה. סגנון הבנייה הוא אקלקטי המערבב יסודות "מוריים" ("התחייה המורית"), רומנסקים וביזנטים ובנוסף יסודות מן האדריכלות הביזנטית האופיינית בוולאכיה (מונטניה).
למרות הממדים יחסית יותר קטנים, לבניין יש דמיון לבית הכנסת קורל של בוקרשט. שניהם מפוארים ותכנונם מוקפד ופונקציונלי. קיימת מגמה להדגשת הגובה, הגבהה קמרונית של הספינה המרכזית והקירות מחוזקים בעמודים מחושקים בפלדה. החזית מקושטת בשכבות של 4 לבנים ולסירוגין באזורים מטוייחים מובלטים, כמו כן עם מסגרות מחומרים דמויי אבן בחלונות וקרניז בעל מוטיבים פרחוניים. החלק המרכזי של החזית הראשית הצפונית מסתיימת בגמלון בעל שני צריחונים מעוטרים במגיני דוד. מהצדדים ישנן דלתות הנפתחות אל המדרגות המובילות לשתי הקומות שנועדו לעזרת נשים ולמקהלה. השער הראשי (הפורטל) בכניסה, מעוטר בקשת תלתנית ומשתלב בתוך גמלון משולש מכוסה בקופרטינה מזכוכית. הקשת של מבנה הכניסה המתפרצת נתמכת בארבעה עמודים קורינתיים. מעל הכניסה מתנשא פאנל עם פתח גדול חתוך בצורת רוזטה, שמגן דוד במרכזה. באמצע הגמלון המרכזי עוצבו שני לוחות הברית.
פנים המבנה
מהכניסה עוברים לאולם הגדול דרך פרוזדור שבתוכו נמצאת כתובת הקדשה למלך קרול הראשון. אולם התפילה הגדול מחולק על ידי שתי שורות עמודים מחושקים בפלדה. הספינה המרכזית היותר גבוהה מסתיימת בקמרון חצי-צילינדרי עם קישוטים מצוירים. ארון הקודש והבימה שוכנים על ציר מרחב מרכזי מעוטר בקשת תלתנית. הקשת של גומחת הארון מעוטרת בשני לוחות הברית ובעוד קשת תלתנית. בחזית הארון עומד נר תמיד.
בשנת 1920 צורף לבית הכנסת אגף נוסף, שכלל בית תפילה קטן לתפילות יומיות ("שיל"), מגורים של אב הבית, ומשנת 1935 אולם האירועים ע"ש סלין שוורץ.
קהילת בית הכנסת ורבניו
בהתאם לתקנון משנת 1926 בית הכנסת נועד "לקיים את פולחן היהדות (דת משה), לתרום ולקיים כל מפעל של סעד, דת ותרבות". כאמור, בהתחלת המאה כיהן בו הרב המשכיל יצחק איזיק טאובס, שנודע כרב אורתודוקסי מודרני. לפי אותה מסורת שרת בבית כנסת זה בין השנים 1935–1940 ו-1946–1963 הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שנודע גם כהיסטוריון של יהדות רומניה. רבנים אחרים ששרתו בבית הכנסת היו דוד הלפרין (בהתחלה, בימי שלטונו של השליט אלכסנדרו גיקה, המחצית הראשונה של המאה ה-19), ד"ר היינריך אלפרין, ד"ר דוד שפרן. בשנים 1958–1961 עד לעלייתו לישראל שרת בבית הכנסת "אחדות הקודש" הרב אפרים גוטמן. באותה תקופה התפללו בבית הכנסת כ-1000 גברים ונשים ועברו לפני התיבה שבו חזנים בעלי שם עולמי.
בימי מלחמת העולם השנייה
אחרי שנפגע ברעידת האדמה משנת 1940 ושופץ, ב-21 בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת מחדש על ידי פרעות המורדים הלגיונרים בבוקרשט. 10 ונדלים חדרו בו ושדדו אותו. למחרת חזרו וניסו להציתו אך לא הצליחו.
אחרי המלחמה
אחרי נפילת המשטר הפאשיסטי-צבאי, שוקם בית הכנסת בשנת 1945. הוא היה פעיל עד שנות ה-1960 כשבעקבות גלי העלייה המחודשים נסגר מפאת קושי לגייס מניין מתפללים. לפי הצעתו של מריוס מירקו, החליט הרב דוד משה רוזן על הפיכת הבניין למוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה. המוזיאון נפתח ב-14 בינואר 1978. בניין בית הכנסת הצליח לשרוד את שנות ה-1980, כשבהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו נהרסו כליל רוב בתי הכנסת בבוקרשט (לצד מספר כנסיות וים ובתים רבים אחרים) במסגרת התוכנית ל"בנייה מחדש של המרכז האזרחי של העיר". בית הכנסת והבתים השכנים בצד השמאלי של הרחוב ממולאר ניצלו, בעוד כל הבניינים בצד הימני הוחלפו בשיכונים רבי-קומות.
המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה
ב-15 בינואר 1978 יזם הרב הראשי דוד משה רוזן (1994-1912) את הקמתו, של המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה כחלק מבניין בית הכנסת. מנהלו הראשון של המוסד היה הפובליציסט מריוס מירקו. השתתפו בארגונו גם הסופר נורמן מנאה ואשתו. בשנת 2000 החל ארגון מחדש של המוזיאון בהדרכתם של ד"ר ליאה בנימין וד"ר הרי קולר, מספר אדריכלים ומהנדס. בקומת הקרקע מוצגת התערוכה המוקדשת להיסטוריה של יהדות רומניה מימי קדם ועד לדיקטטורה של אנטונסקו. התערוכה כוללת אוסף גדול של ספרים כתובים, מודפסים, מאוירים או מתורגמים על ידי יהודים ברומניה; מסמכים, תעודות, חפצים וצילומים, ארכיון חשוב של תולדות יהדות רומניה, כולל מודעות ופרסומים של התנועה הציונית ברומניה, מודעות וחוברות אנטישמיות.
על יד ארון הקודש מוצג אוסף גדול של חפצי פולחן ואמנות דתית יהודית, שנאספו בעיקר על ידי הרב דוד משה רוזן. לרבות כתרי תורה, רימונים, יד, חנוכיות, פמוטות, מנורות וכו', רובם יצירות מן המרחב הרומני, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ופולין. שני חדרים במוזיאון דנים בתקופת השואה: חדר אחד מוקדש לנקודת המבט ההיסטורית, בעוד החדר השני הוא ממוריאל לזכר קרבנות השואה. בפרוזדור שבכניסה נמצאות שלוש מצבות קברים משנות 1906–1909 מבית העלמין שאינו קיים עוד, בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט. הן עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים.
קרוב ליציאה נמצא פאנל המוקדש לדוגמאות מפעילות הפדרציה של הקהילות היהודיות של רומניה לאורך השנים, עם תיעוד על הביקורים ההיסטוריים של מנהיגים יהודים כמו גולדה מאיר, מנחם בגין, משה דיין ואחרים בקהילות רומניה. כמו כן ניתן לראות "מגדל" של עיתונים, שבו מוצגים כ-500 עיתונים וכתבי עת יהודים שהופיעו ברומניה בשפות רומנית, יידיש, עברית, הונגרית, גרמנית ולדינו.
בקומה השנייה מוצגים חפצים ממורשת התיאטראות היהודים ברומניה, מן התיאטרון של אברהם גולדפדן ביאשי (1876) ועד להתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט; כמו כן ניתן לראות אוסף ציורים, יצירות אמנות של יהודים רומנים, שלמרות היקפו המצומצם, כולל תמונות רבות-ערך (יצירות רבות של אמנים אלה מוצגות במוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה);
הקומה שנייה מוקדשת לפולחן ולפעילות הדתית ברומניה, לרבות דגמי בתי כנסת מפיאטרה ניאמץ, קרולי, יאשי, בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט, שנהרס כליל על ידי הלגיונרים הרומנים ב-1941, אוסף של מוצרי טקסטיל ששימשו לפולחן הדתי כולל פורוכות, כיסויים לספרי תורה, שקים למצות וכו'. אפשר לראות תמונות ותעודות על חייהם ופעילותם של רבני רומניה לדורותיהם ואת ארון הקודש המקורי של בית הכנסת משטפנשט שנחרב גם הוא על ידי הלגיונרים. השמירה למוזיאון תוגברה אחרי תקרית בדצמבר 2000 כששני גברים אנטישמים ביצעו בו מעשי ונדליזם בחיפוש אחרי "סבון יהודי". בשנת 2004 ביקרו במוזיאון כ-1896 אורחים, ב-2007 - 2737 (מתוכם 690 מרומניה) בקבוצות ובנפרד.
מקורות מודפסים
(ברוך טרקטין, לוצ'יאן זאב הרשקוביץ' - "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הספר, בוקרשט 2008) (הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה - תרומתם של יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה)
קישורים חיצוניים
Elena Maxim Muzeul de istorie a evreilor din România ,Buletinul Centrului, Muzeului şi Arhivei istorice a evreilor din România (red.Hary Kuller) Bucureşti 2008
אייג'קס (ציור)
אייג'קס (באנגלית: Ajax) הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן האמריקאי ג'ון סטיוארט קרי, שצויר בשנים 1936־7. הציור מתאר פר הרפורד אוכל עשב, כשמעליו שתי ציפורים מסוג פזאי הבקר.
יצירת הציור
הציור נעשה מתוך כוונה להרגיע את האמריקאים לאחר שנות אגן האבק. לפי חברו של קארי רג'ינלד מארש, הציור היה ממש דיוקן עצמי כחיה.
קארי הציג את אייג'קס השור בכמה מיצירותיו, כגון ציור הקיר "קנזס פסטורל". הציור מוצג במוזיאון לאמנות אמריקאית בוושינגטון די. סי., ארצות הברית.
פז מושקוביץ גן-זך
פז מושקוביץ גן-זך (נולדה ב-22 באפריל 1970) היא שחקנית, מאמנת לתקשורת ומנהיגות ויזמית עסקית.
ביוגרפיה
נולדה בשם פזית מושקוביץ, גדלה ומתגוררת עד היום בתל אביב; דור שלישי בעיר מצד שני הוריה, שגדלו בנחלת בנימין. אמה, מרי אור, היא מטפלת הוליסטית, מאסטרית NLP ומאסטרית פנג שווי, מרצה באוניברסיטה הפתוחה ומנחת קבוצות; אביה יעקב מושקוביץ הוא יבואן של תחליפי טבק; אחיה, אורן מושקוביץ-אור, הוא מנהל מוזיקלי, עורך וידאו וצלם. נשואה מאז 2008 למקס גן-זך, מוזיקאי בעל הרכב רוק מתקדם MGMA "ספייס רוק" ומומחה לאבטחת מידע, בנה של הסופרת ורדה גנזך.
בהיותה בת שתים עשרה התגלתה אצלה IgA nephropathy (ברז'ה), מחלת כליות נדירה, איתה היא חיה עד היום. במהלך חייה עברה שלוש השתלות כליה שכשלו. עברה יותר מ-61 ניתוחים ומאז גיל 19 היא מטופלת בדיאליזה 25 וחצי שנים. ההתמודדות הרפואית עם המחלה היוותה את הבסיס וההשראה להצגות והרצאות אותן היא מעבירה מאז שנות השלושים המוקדמות לחייה.
היא למדה בבית הספר להנדסאים ובתיכון חדש בתל אביב. למדה לתואר ראשון בלימודים כלליים ובינתחומיים באוניברסיטת תל אביב ולתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. למדה תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב. ב-1993 ניהלה והייתה בעלת בית טבע בשינקין, תל אביב.
שחר סוויסה (אלבום)
שחר סוויסה הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והראפר הישראלי שחר סוויסה, שיצא בשנת 2006 דרך NMC ושבק מיוזיק.
פז מושקוביץ גן-זך
ביוגרפיה
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בתוכנית "המעגל של דן שילון" באוגוסט 1994.
ב-1994 שיחקה בהצגה "טאג' מהל" ב-JCC, פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית, במסגרת נסיעה לחו"ל לצורך השתלת כליה שלישית. באותה עת למדה משחק בJCC ותולדות המוזיקה הקלאסית באוניברסיטת פיטסבורג בפנסילבניה.
יזמה, ניהלה והייתה, יחד עם אימה מריאור, בעלת חברת ההפקות "פז מושקוביץ אומנות לאירועים" (2009-1999).
ב-2002 כתבה, הפיקה ושיחקה בהצגה "צוחקת את חיי" במסגרת המופע "חמש נשים", אשר יזם איציק ויינגרטן, שהציגה בפסטיבל תיאטרונטו בתיאטרון הבימה.
ב-2004 כתבה, הפיקה ושיחקה ב"ליזליזה", הצגת יחיד טראגית-קומית המבוססת על סיפור חייה. ההצגה הועלתה בתיאטרון הסימטה ומשם הוזמנה לרפרטואר ההצגות בתיאטרון הבימה. מושקוביץ מספרת על ההלם שפקד אותה כשהרופאים שלה הודיעו לה שהכליות שלה פסקו לתפקד ושהיא תיאלץ להיות מחוברת במשך כל חייה למכונת הדיאליזה, על הבריחה מחתונה, על הפרידה מבן הזוג שהיה אמור להיות אבא לילדיה ועל ההחלטה לא לוותר ולהמשיך לחיות ועל הקשר בינה לבין מכונת הדיאליזה, אותה היא מכנה "ליזה". כתיבה: פז מושקוביץ וטל אייזן, בימוי: דור פלס, מוזיקה: ברי סחרוף, תפאורה: פולה מיודובניק, תאורה: קרן גרנק.
בשנים 2005–2008 שימשה כמרצה בקורס "הפקת אירועים" באוניברסיטה הפתוחה. בשנים 2006–2013 הייתה רכזת ומרצה ראשית של הקורס "ייזום ניהול והפקת אירועים" במכללה למנהל, מכללת רופין ואוניברסיטת אריאל. ריכזה עם אמה מרי אור את הקורס "עיצוב אירועים" באוניברסיטת אריאל והרצתה בו.
בשנים 2007–2011 הייתה מאמנת בכירה לתקשורת ומנהיגות בחברת "תות תקשורת ותוצאות", בבעלותו של אלון גל. התמחתה באימון עסקי בארגונים גדולים, עסקים קמעונאיים ואימון אישי לחיים.
כתבה, מפיקה ומשחקת מאז 2013 ב"מחוברת" מופע-הרצאה סטנדאפ בתיאטרון הבימה, היכלי תרבות שונים, בכנסים גדולים ובאירועי חברות בחו"ל. מושקוביץ מספרת את סיפור חייה, כיצד התגברה על קשייה ויצרה מתוכם הצלחה, ומזמינה את הצופים למנף את הקושי שלהם ולהצליח. כתיבה - פז מושקוביץ ורז חזון, עריכה צילום סרטים - אורן מושקוביץ אור, עריכת מוזיקה - מקס גן-זך.
ב-2013 כתבה טור שבועי של "מחוברת" באתר ynet. בטור שיתפה סיפורי חיים, כאשר בתום כל סיפור ישנה תובנה והסתכלות על החיים. הייתה שותפה בשני סטרט-אפים בתחום הרפואה.
במרץ 2017 ראה אור בהוצאת מטר ספרה "מחוברת-צופן ליזה", בעריכת מיכל בכר, אותו כתבה ביחד עם אמה, מרי אור.
קישורים חיצוניים
'''מאמרים של פז מושקוביץ גן-זך, באתר ynet
ג'ו קול (שחקן)
ביוגרפיה
קול נולד בקנזינגטון, לונדון. הוא הבכור מבין חמישה בנים. אחיו פין קול גם הוא שחקן וכיכב לצידו בסדרה "כנופיית ברמינגהאם".
קריירה
בשנת 2017 כיכב קול בתפקיד בילי מור בסרט הדרמה "תפילה לפני עלות השחר"; תפקיד עליו זכה בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.