cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ימחד
יריבות עם אשור והרחבת הממלכה
את ירים-לים הראשון ירש בנו חמורבי הראשון, תקופת מלכותו הייתה שקטה ושלווה, כשימחד הצליחה לשמור על מערכת יחסים טובים עם רוב שכנותיה. כנראה שבתקופתו הפכה כרכמיש למדינה לקוחה של ימחד. הוא הצליח לכפות על כרכמיש לשלוח כוחות לסייע לחמורבי מלך בבל במאבקו בדרום מסופוטמיה כנגד לרסה ועילם. הברית של ימחד עם חמורבי מבבל פסקה, לאחר שחמורבי כבש את מארי והרס אותה בשנת 1759 לפנה"ס. בבל לא תקפה את ימחד. קו חבור-אמר, שהיה קו הגבול בין מארי וימחד, לא נחצה. הם נשארו במערכת יחסים של שלום בשנים שלאחר מכן. את חמורבי הראשון ירש בנו, אבא-אן הראשון, שגם תקופתו התאפיינה כתקופה שלווה. הוא שמר על מערכת יחסים טובה עם שמשו-אילונה, בנו ויורשו של חמורבי. בתקופת שלטונו מרד בו זיתרדו מושל אירידו, עיר ששכנה בין חרן וכרכמיש, שהמריד ערי מדינה נוספות במסופוטמיה העליונה. ירים-לים, שהיה אחיו של אבא-אן, היה המושל של האזור, שאירידו הייתה בה העיר הראשית. בעקבות כך נהרסה אירידו, וירים-לים פוצה על ידי קבלת המלוכה על אללח', ונוצר ענף נפרד של שושלת בית ימחד.
שטחם הכולל של הטריטוריות שהיו תחת השפעת ימחד במחצית המאה ה-18 לפנה"ס מוערך בכ-43,000 קמ"ר. את הטריטוריות אפשר לחלק לשלוש קבוצות: הקבוצה הראשונה כללה את האזור הקרוב לחלב, שנשלט בשליטה ישירה על ידי מלכי ימחד, עם מובלעות בפריפריה. שטח זה היה מוקף במעגל של מדינות וסאליות, שברובן נשלטו על ידי מלכים ומושלים שהיו קשורים לבית המלוכה של ימחד. מספרן וגבולן השתנה במשך הזמן, אבל בתקופה המאוחרת יותר של ממלכת יחמד, אפשר לכלול בהן את אללח', אמר, טובה, אבלה ועוד. במעגל החיצוני היו ערי מדינה לקוחות עצמאיות, שהוכרחו או בחרו ליהנות מהגנתה ומנהיגותה של ימחד, ולנהל את התקשורת הדיפלומטית שלהן דרכה. לקבוצה זאת אפשר לשייך את כרכמיש, אורשו, חשום, אוגרית ועוד. דוגמה להתנהלות זאת אפשר לראות במכתב ששלח חמורבי הראשון לזמרי-לים בו, הוא כותב:.
ירידה בכוחה של ימחד וסופה
עליית הממלכה החתית הקדומה באנטוליה היוותה איום גדול על ממלכת יחמד. ירים-לים השלישי ויורשו חמורבי השני, שמלכו במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס, הצליחו לעמוד כנגד כוחה העולה של הממלכה החתית וכוחו העולה של חתושיליש הראשון באמצעות שורת בריתות שכרתו עם נסיכויות חוריות. חתושיליש הראשון בחר לא לתקוף ישירות את חלב. הוא יצא למסע מלחמה כנגד סוריה, ובחר קודם לתקוף את הממלכות הואסליות שלה ובנות בריתה. בשנתו השנייה הוא כבש את אללח'. אירוע זה ניתן לזיהוי בשכבת החורבן בסוף שכבה VII בתל עטשאנה, האתר הארכאולוגי של אללח'. לאחר תקופה שבה נלחם במערב אנטוליה, חזר בשנתו החמישית מזרחה, ותקף את העיר החורית אוּרשוּ, שהייתה עיר מרכזית באזור ושכנה צפונית-מזרחית לחלב. הוא הצליח לכבוש אותה, למרות התמיכה הצבאית שניתנה לחורים על ידי כרכמיש וחלב. לאחר מכן תקף חתושיליש הראשון את חַשוּם, עיר חשובה ששכנה כנראה על גדות נהר הפרת מצפון לכרכמיש. הוא נלחם בקרב בהר אָטָלוּר בכוח משותף של ימחד וחַשוּם, ניצח אותו והרס את העיר. לאחר מכן כבש את חַחוּם ושורה של ערי מדינה חוריות נוספות. חלב וממלכת ימחד כמעט ולא מוזכרות בדיווחיו של חתושיליש הראשון. החתיתולוג טרבור ברייס הניח שחתושיליש עשה מספר ניסיונות לשים מצור על חלב, אבל העיר הייתה מוקפת בחומות מסיביות עם מאגרי מזון גדולים. כל זה יכול היה להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושיליש. ברייס העלה את ההשערה שחתושיליש נפצע בניסיון האחרון שלו לכבוש את העיר, פציעה שהביאה למותו בשנת 1620 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של חמורבי השני. השערה זאת מתבססת על טקסט חתי מאוחר יותר האומר: . אף על פי שחלב לא נכבשה, מסע המלחמה של חתושיליש הראשון החליש את ימחד. מלכה הפסיק להיקרא בכתובות "המלך הגדול".
כיבושה של חשום (ששמה אצל החתים חַשֻוַה) מתואר באנלים של חתושיליש הראשון, בו הוא מתייחס לסיוע שניתן על ידי ממלכת ימחד:
את חתושליש הראשון ירש נכדו, מורשיליש הראשון. הוא תקף את חלב וכבש אותה בשנת 1600 לפנה"ס. לאחר הכיבוש, הגלה חלק מתושביה והעביר את רכושה לעיר חתושש. ממלכת ימחד הפסיקה להיות כוח משמעותי באזור. לאחר כיבוש חלב, פנה מורשיליש לבבל. הוא כבש אותה, אבל נרצח בדרכו חזרה לבירתו חתושש. הכיבושים של חתושיליש הראשון ומורשיליש הראשון שינו את המפה הגאופוליטית במסופוטמיה וסוריה: הממלכות האמוריות הגדולות נפלו, ואת מקומן תפסו הכשים בבבל והחורים בצפון מסופוטמיה.
רצח מורשיליש הראשון הביא לתקופה של אנרכיה בממלכה החתית. מלכי חלב ניצלו מצב זה, בנו אותה מחדש והרחיבו את הממלכה, תוך שהם כובשים בחזרה את אללח' ומרחיבים את עצמם למוּכִּיש (אזור אללח' Mukis) וניי. ימחד נשלטה לאחר מכן על ידי מספר מלכים, שידועים בעיקר בשמם. הראשון היה סרה-אן, שייתכן והיה בנו של ירים-לים השלישי. המלך האחרון בשושלת היה אלם-אלימה. הוא נהרג במהלך כיבוש חלב על ידי מלך מיתני בַּרַתַרְנָה, שבאותה עת התחילה להתחזק ולהתפשט. הוא כבש אותה בשנת 1525 לפנה"ס. אדרימי, בנו של אלם-אלימה, ברח יחד עם אחיו לאמר, עיר מגוריה של אמו. לאחר שרב עם אחיו, ברח לכנען. במשך שבע שנים הנהיג חבורה של אנשי חבירו ובשנת 1518 לפנה"ס כבש את אללח' ומלך בה. שבע שנים לאחר מכן, הוא עשה הסכם שלום עם מיתני. הוא הוכר כמלך ואסל שלה והורשה לשלוט על המחוזות המערביים של ממלכת יחמד לשעבר, שכללו גם את חלב, אבל מגורי השושלת נשארו באללח' והוא נאלץ לוותר על התואר "מלך חלב". בנוסף, לא נעשה יותר שימוש בשם ימחד.
מלכי ימחד
תאריכי תקופת מלכותם של מלכי ימחד, מוערכים על בסיס הכרונולוגיה התיכונה.
אנשים ותרבות
ימחד הייתה מיושבת על ידי אמורים שדיברו אמורית. התרבות של הממלכה הייתה בעיקרה תרבות האופיינית לתקופת הברונזה הסורית, והיו בה השפעות מעטות של תרבות מצרים העתיקה ותרבויות אגאיות. התרבות השפיעה על הארכיטקטורה ועל תפקידי המקדשים, שהיו בעיקר פולחניים. הסמכות הפוליטית הייתה נתונה לבית המלוכה, וזאת בניגוד לתפקיד הפוליטי שמלאו המקדשים במסופוטמיה.
המידע על הארכיטקטורה של הממלכה מקורו באתר הארכאולוגי של אללח', שנשלטה על ידי מלכים משושלת ימחד. העיר חלב עצמה לא נחפרה. האמורים נהגו לבנות מבני ארמונות גדולים, שהיה בהם דמיון לארמונות של התקופה הבבלית הקדומה. הם כללו חצר מרכזית גדולה, חדרי כס, רצפות אריחים, מערכות ניקוז וקירות מטויחים. באללח' נשארו עדויות של ציורי פרסקאות על הקירות, שנעשו על ידי אמנים אגאיים.
החותמות של מלכי ימחד מראות על איקונוגרפיה סורית ייחודית. בחותמות נעשה שימוש בפנתאון האלים הסורים. ההשפעה המצרית באה לידי ביטוי רק בשימוש בסמל של הענח', ששימש כתחליף לכוס שהחזיק האל בטקסים.
לאחר נפילת האימפריה האכדית במאה ה-22 לפנה"ס, החלו החורים ליישב את האזורים סביב חלב, ובסוף המאה ה-18 לפנה"ס הם כבר היוו מרכיב משמעותי באוכלוסיית העיר. התרבות שלהם באה לידי ביטוי בפסטיבלים שונים בעיר, שנשאו שמות חוריים.
דת
אוכלוסיית ימחד האמורית סגדה לאלים האמורים, בעיקר לאלים שהיו מקובלים באזורי צפון מערב סוריה. האלים החשובים ביותר היו האל דגן, שנחשב אבי האלים ומרכזו היה בתרקה, והאל הדד, שהיה האל החשוב ביותר וראש פנתאון האלים. הממלכה הייתה ידועה בשם "ארץ הדד", שהיה ידוע כאל הסערה של חלב כבר באמצע האלף השלישי לפנה"ס. המקדש הראשי שלו שכן על גבעה במרכז העיר (היום במצודת חלב) והיה בשימוש מהמאה ה-24 לפנה"ס ולפחות עד המאה ה-9 לפנה"ס.
אחד הכינויים של מלכי ימחד היה "אהוב הדד". הדד היה האל הפטרון של העיר, וכל ההסכמים והבריתות נשאו את שמו ששימש גם לאיום על מלכות אחרות ולהכרזת מלחמות. כשההשפעה החורית גדלה, נכנסו מספר אלים חוריים לפנתאון האלים של הממלכה. בטקסט שנמצא באללח', המלך אבא-אן הראשון מציין שקיבל תמיכה מהאלה החורית חֶבַּת. היא הייתה האלה האם של החורים ובת זוגו של האל תֶשוּבּ, אבל בלוח של אבא-אן היא מופיעה כבת זוג של הדד. בשלב מאוחר יותר החורים החלו לזהות את תשוב עם הדד והוא הפך להיות תשוב, אל הסערה של חלב.
מקדש הדד
מקדש אל הסערה הדד, ששכן בליבה של העיר חלב, היה לאורך שנות ההיסטוריה אחד הגורמים לחשיבותה של העיר. העיר חלב לא נחפרה ומקומו המדויק של המקדש לא היה ידוע. בשנת 1996 החלה חפירה ארכאולוגית במצודת חלב, מצודה מסיבית המתנשאת לגובה של 150 מטר, מעל העיר העתיקה של חלב. החפירה התנהלה על ידי משלחת ארכאולוגית משותפת גרמנית-סורית בניהולו של הארכאולוג הגרמני קיי קוהלמאייר (Kay Kohlmeyer). אחת המטרות הייתה לחפש את מקדש הדד. החופרים הבחינו בבור אשפה שנמצא בין הריסות הארמונות מהתקופה העות'מאנית ומאחורי חומות מהתקופה הצלבנית. הבור נחפר במשך 10 שנים. מתחת לשכבות מהתקופה הביזנטית והתקופה העות'מאנית, נמצא המקדש הקדום לאל הדד, שהיה בשימוש לפחות עד המאה ה-9 לפנה"ס. במסגרת החפירות התגלו תעלות שנחפרו בתקופה ההלניסטית, במאה ה-3 לפנה"ס, כנראה במטרה למצוא חפצי ערך. בסופו של דבר הם השאירו את הממצאים במקום. החוקרים העלו השערה, שאולי לא נגעו בממצאים מתוך יראת כבוד או מחשש לפגיעה במקום קדוש. לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הצרפתי על סוריה, הפכה מצודת חלב להיות בסיס מרכזי של המנדט הצרפתי. אחד החוקרים הצרפתים הבחין בשנות ה-20 של המאה ה-20 בלוח אבן מעוטר בתבליט חתי, שנעשה בו שימוש משני במבנה מתקופת ימי הביניים. ארכאולוגים צרפתיים החלו לחפור בתוך מבנה אחסון שהיה מלא באשפה, במטרה למצוא את המבנה. הם הגיעו קרוב מאוד למקדש, אבל נטשו אותו חצי מטר מהתבליט המגולף הראשון שנמצא בחפירה הנוכחית.
קוקסינל
קוֹקסינל (בצרפתית: Coccinelle; 23 באוגוסט 1931 – 9 באוקטובר 2006) הוא שם הבימה של ז'אקלין שארלוט דיפרנואה, אמנית צרפתייה טרנסקסואלית. Coccinelle בצרפתית הוא השם של "פרת משה רבנו" ושל המכונית "חיפושית".
ימחד
מקדש הדד
השריד הראשון שהעיד על קיומו של המקדש היה תבליט שנמצא בשנת 1997, בעונה השנייה של החפירה. הממצאים שנמצאו באתר, עיקרם הם מהמקדש מהמאה ה-9 לפנה"ס, כשחלב הייתה ממלכה נאו חתית קטנה. הממצאים באתר הראו שהמבנה נבנה בתקופת הברונזה התיכונה, בתחילת האלף השני לפנה"ס. הוא נהרס ונשרף, כנראה במתקפה של האימפריה החתית שהרסה את חלב. המבנה נבנה מחדש בתקופת הברונזה המאוחרת המאות ה-14–13 לפנה"ס. מתקופה זאת נמצאו תבליטים ואורטוסטאטים (אבני ריבוד). המבנה עבר שינויים נוספים במאה ה-11 לפנה"ס. קיומו של המקדש בחלב לאורך שנים, מהווה הוכחה שלמרות הירידה במעמד של חלב, היא המשיכה להיות מרכז דתי חשוב.
בין הממצאים באתר היה תבליט המשויך לשלבו האחרון של המקדש, המעוטר בכתובת "אנכי תאיתה הגיבור, המלך הפלשתיני" (Palastini), וכתובת נוספת "תאיתה הכובש של כרכמיש". תאיתה שיקם את המקדש ועיטר אותו בכתובות המהללות את הישגיו.
קוקסינל
ביוגרפיה
ב-1958 עברה ניתוח להתאמה מגדרית במרוקו והייתה לצרפתייה הראשונה שעברה ניתוח זה. הדבר קידם מאוד את קריירת הבמה שלה. ב-1963 החלה להופיע בפריז במועדון "אולימפיה" המפורסם, שבו הופיעו, מאז נפתח בסוף המאה ה-19, גדולי הזמר הצרפתי ואמנים בינלאומיים מהשורה הראשונה. בשנת 1964 הגיעה לשני סיבובי הופעות בישראל במספר מועדונים ביפו, תל אביב וחיפה, ביניהם מועדון הלילה "כליף" ביפו, וקולנוע ארמון בחיפה, והייתה הטרנסקסואלית המפורסמת ביותר שהופיעה עד אז בישראל. הופעותיה של קוקסינל היוו השראה לראשונות הנשים הטרנסג'נדריות בישראל, בהן גילה גולדשטיין וננסי שניידר.
משנת 1970 החלה מופיעה ברחבי העולם. בין 1978 ל-1987 גרה בגרמניה. לאחר מכן חזרה לפריז ופרסמה שם אוטוביוגרפיה. ב-1990 עמדה להעלות מופע על חייה, אך פריצת מלחמת המפרץ גרמה לקשיים כספיים והמופע בוטל. בין 1994 ל-2000 הופיעה במרסיי ולאחר מכן פרשה מהבמה.
ימחד
מקדש הדד
החלקים שנמצאו מהמקדש של תקופת ימחד כוללים חדר כניסה בגודל 26.75 על 10.17 מטר, וגובהו היה לפחות 4.6 מטר. עובי הקיר הצפוני היה 10 מטר. הוא השתמר לגובה של 4.5 מטר: 1.5 מטר בבסיס בנוי מלוחות אבן גיר, ומעליו 3 מטרים של לבני בוץ. במרכז הקיר הצפוני נמצאה גומחת פולחן בעומק של 7.8 על 4.4 מטר. הגומחה מיושרת בצירה עם הכניסה שנמצאת בקיר הדרומי. הנחת החופרים היא שבגלל גודל המבנה, הגג היה מכוסה בעצי ארז. שרידים בוטניים שנמצאו אישרו השערה זו. בנוסף נעשה שימוש בעץ אלון. נמצאו רמזים למדרגות עץ שאולי מצביעות על קומה שנייה במבנה, וגובה רב יותר. רוחב פתח הכניסה הוא 3.8 מטר. משני צידי הפתח נמצאו שתי אבני ציר גדולות, שמאפיינות פתח עם דלת דו-כנפית. בהמשך לפתח ניצבו בעבר בשני צידי המעבר, פסלים גדולים. 4 מטר מפתח הכניסה הגדול נמצא חדר נוסף בגודל 8.55 מטר על 6.55 מטר, עם פתח המוביל מחוץ למקדש. לפני האורטוסטאטים נמצאה רצפת אבן שהייתה מכוסה באפר וחומר. להשערת החופרים מדובר במסדרון. החופרים מתארכים את המסדרון לתקופה מאוחרת יותר. החזית הפנימית של הקיר הצפוני כוסתה באורטוסטאטים לא מעוטרים בגובה 1.2 מטר, עיצוב האופייני לאדריכלות של תקופת הברונזה התיכונה, שנמצאה גם באבלה. בצד מערב נמצא שער ברוחב 2.13 מטר, שנפתח לתוך חדר שנחתך על ידי מרתף מתקופת ימי הביניים ונהרס. בחדר הסמוך לכניסה, מהצד המזרחי, נמצאו יסודות של המקדש המשויך לתקופת הברונזה הקדומה. בשכבה גבוהה יותר בחדר נמצאו סימני שרפה, שהחוקרים משייכים אותם להרס שנעשה על ידי החתים. למקדש זה קדם מקדש מהאלף השלישי לפנה"ס המופיע בארכיון אבלה, אבל הוא נבנה ישירות על הסלע הטבעי, ובשרידיו נעשה שימוש חוזר במבנה המאוחר יותר.
כלכלה
מיקומה של ממלכת ימחד היווה מרכיב חשוב בכלכלתה והפך אותה למרכז כלכלי. כלכלתה הייתה מבוססת על דרכי מסחר שעברו בתחומה בין מישורי איראן של היום ומסופוטמיה במזרח, לאנטוליה וקפריסין במערב. העיר אמר, שהייתה בתחום השפעתה, שימשה כנמל מרכזי על נהר הפרת ואללח' עם קרבתה לים התיכון, במערב. לימחד היו 500 ספינות ששטו על פני נהר פרת.
קוקסינל
ביוגרפיה
ב-9 באוקטובר 2006 נפטרה במרסיי משבץ מוחי.
ימחד
כלכלה
ירים-לים הראשון כרת בריתות עם בבל ומארי, שאפשרו לשמור על דרכי המסחר שעברו בתחום שלטונם, והייתה לכך השפעה חיובית על כלכלת ימחד. אמר משכה סוחרים בבליים שחיו בעיר. נוכחותם באה לידי ביטוי בטקסטים שנמצאו בעיר ששימרו שרידים של בבלית.
השוק של ימחד הפך למרכז סחר בנחושת שיובאה כנראה מאנטוליה וקפריסין. פלישת חמורבי מלך בבל למארי, פגעה בסחר בין בבל לימחד כי ההגנה של מארי על השיירות נעלמה. היעדר ההגנה הביא את המלך הבבלי שמשו-אילונה לבניית מעוזים רבים בעמק הנהר העליון. הוא הקים מושבות של שכירי חרב כדי להגן על אזור הפרת המרכזי. מושבות אלו הפכו בהמשך לחצי עצמאיות וניהלו מלחמות נגד המלך הבבלי עמי-צדוקה, שחי במאה ה-17 לפנה"ס. מלחמות אלה הביאו להפסקה זמנית בסחר.
קוקסינל
ביוגרפיה
בדצמבר 2016 החליטה עיריית פריז לקרוא על שמה טיילת הסמוכה למועדון "מאדאם ארתור", שבו החלה את הקריירה שלה.
בתרבות
בסלנג הישראלי מכונים גברים נשיים, הומוסקסואלים, טראנסג'נדרים ונשים טרנסקסואליות בשם הפוגעני או קללה "קוקסינל" או "קוקסינלית". זאת, על-פי שם הבמה של ז'אקלין שארלוט דיפרנואה. הכינוי נפוץ גם בתעשיית המין והפורנוגרפיה כלפי נשים טרנסג'נדריות או טרנסקסואליות, כינוי אשר דומה למדי למקבילה האנגלית שלו: Shemale (מיזוג של "היא" ו "זכר"). כינוי זה (וגם המקבילה האנגלית שלו) אינו נחשב יותר כתקין פוליטית.
בנובמבר 2016 חסמה פייסבוק מאות משתמשים שכתבו אי-פעם בסטטוס את המילה "קוקסינל". בתגובה התארגנו עשרות כותבים, יוצרי תוכן, עיתונאים ואושיות פייסבוק, ופתחו בקמפיין מחאה נגד פייסבוק, שכלל מכתב פתוח לעדי סופר תאני (מנכ"ל פייסבוק ישראל), ובו דרשו מפייסבוק להפסיק בחסימות השרירותיות ולהציג באופן בהיר ומפורש את כללי הקהילה, כדי שיידעו מה מותר לכתוב ומה לא.
גאיוס יוליוס קיוויליס
גַאיוּס יוּלְיוּס קִיווילִיס (בלטינית: Gaius Julius Civilis) היה מנהיג המרד הבטאווי נגד הרומאים בשנת 69 לספירה. שמו מעיד על כך שהוא (או אחד מאבותיו הזכרים) נעשה לאזרח רומי (ולכן, השבט הפך לווסאל של רומא) על ידי אוגוסטוס קיסר או קליגולה.
רקע
יוליוס קיוויליס (מילולית: "יוליוס האזרח", בבירור שם רומאי שאומץ עם קבלת אזרחות רומית, לא שמו המקורי) היה אציל משבט ה והפרפקט של קוהורטה של בטאווים. חייל ותיק ששירת 25 שנים בצבא הרומי, הוא התבלט בשירות בבריטניה, שם הוא ושמונה קוהורטות בטאוויות מילאו תפקיד מכריע הן ב בשנת 43 לספירה והן בהכנעה של דרום בריטניה לאחר מכן.
עם זאת, בהגיע שנת 69, נוצר קרע בין קיוויליס, הגדודים של הבטאווים והבטאווים לממשל הרומאי. לאחר נסיגת הגדודים הבטאוויים מבריטניה לאיטליה בשנת 66, נעצרו קיוויליס ואחיו (גם הוא פרפקט) על ידי מושל הפרובינקיה הרומית גרמאניה אינפריור בהאשמה מפוברקת של המרדה. המושל הורה על הוצאתו להורג של אחיו, ואילו קיוויליס, שכאזרח רומי הייתה לו הזכות לערער לקיסר, נשלח לרומא בשלשלאות לשיפוט על ידי נירון קיסר. הוא שוחרר על ידי מי שהפיל את שלטונו של נירון ויורשו בתפקיד, גלבה. אך האחרון גם פירק את יחידת שומרי הראש הקיסרית בשל נאמנותם לנירון. זה הרגיז כמה מאות חיילי בטאווים, ולמעשה את כל האומה הבטאווית שראו בכך עלבון חמור. במקביל, קרסו היחסים בין הקוהורטות הבטאוויות לבין הלגיון שאליו היו קשורים מאז הפלישה לבריטניה 25 שנים קודם לכן (הלגיון הארבעה עשר גמינה). שנאתם ההדדית פרצה בקרבות גלויים לפחות בשתי הזדמנויות.
בנקודת זמן זו, הייתה האימפריה הרומית מזועזעת בעקבות מלחמת האזרחים הגדולה הראשונה שלה מאז קרב אקטיום בדיוק מאה שנה קודם לכן: שנת ארבעת הקיסרים (69–70 לספירה). מושל גרמאניה אינפריור, שהורה לגייס חיילים נוספים, עורר את זעמם של הבטאווים בניסיונו לגייס לצבא הרומי יותר בטאווים מהמקסימום שנקבע בהסכם ביניהם. האכזריות והשחיתות של גורמי הגיוס הרומאים (כולל מקרים של תקיפה מינית של צעירים בטאווים) גרמו לכעס רב במולדת הבטאווים שהתפרץ כמרד.
קיוויליס הוביל כעת את עמו במרד גלוי. בתחילה, הוא טען שהוא תומך בניסיון להתמנות לקיסר של אספסיאנוס, המצביא שפיקד על הלגיונות בפרובינקיה סוריה, שקיוויליס כנראה התיידד עימו כששניהם היו מעורבים בפלישה הרומית לבריטניה 25 שנה קודם לכן (אספסיאנוס היה אז מפקד הלגיון השני אוגוסטה). אבל המרד הפך במהרה למטרה לעצמאות. לבטאווים הצטרפו מיד כמה שבטים גרמניים שכנים.
המרד
כוחות המצב הרומאים ליד הריין הובסו, ועשרים וארבע ספינות נתפסו. שני לגיונות בפיקודו של מומיוס לופרקוס הובסו בקסטרה וטרה (ליד של ימינו) ונכנעו. שמונה קוהורטות של בטאווים הצטרפו לבני ארצם, והחיילים שנשלחו על ידי אספסיאנוס לעזרת וטרה הצטרפו אליהם.
התוצאה של ההצטרפות הללו לכוחותיו של קיוויליס הייתה מרד בגאליה. נרצח על ידי חייליו (70 לספירה), וכל הכוחות הרומיים שוכנעו על ידי שני מפקדים של חילות העזר הגאליים - יוליוס קלאסיקוס ויוליוס טוטור - למרוד ברומא ולהצטרף לקיוויליס. גאליה כולה הכריזה אפוא על עצמה כעצמאית, והחלה בחינה של ביסוסה מחדש של ממלכת גאליה. הנביאה ולדה ניבאה את הצלחתו המלאה של קיווליס ואת נפילת האימפריה הרומית. אבל מחלוקות פרצו בין השבטים השונים והפכו את שיתוף הפעולה לבלתי אפשרי; אספסיאנוס, לאחר שסיים בהצלחה את מלחמת האזרחים, קרא לקיווליס להניח את נשקו, ולאחר שהאחרון התעלם מקריאתו החליט לנקוט בצעדים חריפים לדיכוי המרד.
תבוסה וכניעה
הגעתו של עם כוח חזק הכניעה את הגאלים ואת הכוחות המורדים; קיוויליס הובס באוגוסטה טרווררום (טריר) ובקסטרה וטרה, ונאלץ לסגת לאי הבטאווים. לבסוף הגיע להסכם עם קריאליס לפיו בני ארצו השיגו יתרונות מסוימים, וחידשו יחסים ידידותיים עם רומא. מזמן זה, קיוויליס נעלם מדפי ההיסטוריה.
ויקיפדיה בערבית מצרית
ויקיפדיה בערבית מצרית (בערבית מצרית: ويكيبيديا مصرى) היא הגרסה של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה בשפה הערבית המצרית, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו הושקה באופן רשמי ב-24 בנובמבר 2008 והיא משמשת בעיקר כחלופה לוויקיפדיה הערבית לטובת דוברי הדיאלקט המצרי. ויקיפדיה זו היא אחת משתי מהדורות (יחד עם ויקיפדיה בערבית מרוקאית) הכתובות בדיאלקט של השפה הערבית.
היא הוויקיפדיה העשירית בגודלה, עם ערכים ו- משתמשים פעילים.
לעומת גודלה, ויקיפדיה זו נחשבת ויקיפדיה בעלת עומק קטן מאוד, כאשר העומק (שיטה להארכת טיבה של ויקיפדיה המבוססת על מספר עריכות לערך) שלה נמדד כ-0.3.
מיזם ויקיפדיה בערבית מצרית הועלה לראשונה ב-30 במרץ 2008 והחל להתפתח כפרויקט ב-2 באפריל 2008 בחממת ויקימדיה.
סטודיבייקר אוואנטי
סטודיבייקר אוואנטי (באנגלית: Studebaker Avanti) היא מכונית פאר בתצורת קופה, 2 דלתות, 4 מקומות ישיבה, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב האמריקאית, סטודיבייקר בין השנים 1962–1963.
סך הכול יוצרו 6,060 יחידות.
תאוצת ה-"סטודיבייקר אוואנטי" בין 0-100 קמ"ש - פחות מ-8.0 שניות.
ארצ'יבלד וייוול
פילדמרשל ארצ'יבלד ויוול, רוזן ויוול הראשון (באנגלית: Archibald Wavell; 5 במאי 1883 - 24 במאי 1950) היה מרשל ומפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה, מפרוץ המלחמה בספטמבר 1939 עד יולי 1941. תחת פיקודו הביסו הכוחות הבריטיים את הכוחות האיטלקיים במערכה במזרח אפריקה ובצפון אפריקה, אך הובסו לאחר מכן בידי הכוחות הגרמניים. בהמשך המלחמה, מסוף 1941 עד תחילת 1942, פיקד על הכוחות הבריטיים בבורמה, שנכבשה בידי היפנים, ובהמשך מונה כמפקד הבריטי העליון בדרום מזרח אסיה, כשאז נכבשו מאלאיה וסינגפור, אף הם בידי היפנים.
חייו
ויוול נולד בקולצ'סטר, אך כבן לאיש צבא בילה חלק ניכר מילדותו בהודו. אביו של ויוול הגיע לדרגת מייג'ור ג'נרל, וציפה כי בנו ילך בעקבותיו.
ויוול למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, התגייס בשנת 1900 כקצין בחיל הרגלים, ולחם במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. בשנת 1903 הועבר להודו ולחם בקרבות בעמק בזאר בשנת 1908. בשנת 1911 שימש במשך שנה משקיף צבאי בריטי בצבא רוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב ויוול בתפקיד מטה. לבקשתו הועבר ליחידה קרבית ונפצע בקרב איפר השני בשנת 1915. בפציעה איבד ויוול את עינו. לאחר שהחלים הוצב כקצין קישור לצבא הרוסי בחזית הטורקית. בשנת 1918 הוצב במטהו של הגנרל אדמונד אלנבי בארץ ישראל. על תקופה זו כתב את ספרו "מסעי המלחמה בארץ ישראל".
בין מלחמות העולם שימש ויוול במספר תפקידים, לרבות כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל בתקופת המרד הערבי הגדול, בשנת 1937. ביולי 1939 מונה למפקד פיקוד המזרח התיכון של הצבא הבריטי, ושימש בתפקיד זה עת פרצה מלחמת העולם השנייה.
המערכה במזרח התיכון הייתה שקטה בחודשים הראשונים של המלחמה עד שאיטליה הפאשיסטית הכריזה מלחמה בשנת 1940. הכוחות האיטלקיים בצפון אפריקה היו גדולים בהרבה מהכוחות הבריטיים באזור. עם זאת, ויוול הצליח לא רק להתגונן בפני המתקפות האיטלקיות, אלא גם להביס את האיטלקים ולכבוש את מושבותיהם באתיופיה ובסומליה במסגרת המערכה במזרח אפריקה. עד פברואר 1941, היו הבריטים על סף גירוש הכוחות האיטלקיים האחרונים מלוב, דבר שהיה מסיים את שליטת מדינות הציר על כל יבשת אפריקה.
במקביל, הצטווה ויוול להעביר כוחות לסיוע ליוונים במלחמת איטליה–יוון. מאז חודש אוקטובר 1940 עמד הצבא היווני במלחמה כנגד פלישה איטלקית, וצ'רצ'יל ואנתוני אידן ראו בסיוע ליוונים משום מטרה חשובה לא פחות מההתקדמות בצפון אפריקה. החשש היה כי התערבות גרמנית תביא לנפילת יוון. ויוול הצטווה לעצור את התקדמותו בלוב, ולשלוח חלק ניכר מכוחותיו ליוון. הוא חלק על החלטה זו, אך ביצע את ההוראות. התוצאה הייתה כישלון צבאי. לגרמנים ניתנה שעת כושר לחזק את הכוחות האיטלקיים בצפון אפריקה; הבריטים (שציוד הלחימה שלהם באותה עת היה נחות בהשוואה לציוד הגרמני), לא הצליחו להגן על החלק היבשתי של יוון ונאלצו לסגת תוך שספגו אבדות כבדות. באותה עת, השתלט פלג שתמך במדינות הציר על הממשלה בעיראק, דבר שהוביל למלחמה קצרה בין עיראק לבריטניה.
ויוול הוחלף כמפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון על ידי סר קלוד אוקינלק ביולי 1941. הוא הועבר להודו, שם שירת כמפקד בפועל. כשיפן הכריזה מלחמה על בריטניה בדצמבר 1941, הוא מצא את עצמו שוב כמפקד אזור קרבות שסבל ממחסור בכוחות צבא. ויוול נשלח לבורמה לפקד על הגנתה בפני היפנים, אך משלא קיבל את התגבורות שדרש לצורך הגנתה, התפטר מתפקידו בפברואר 1942. הוא מונה למפקד הכללי של הכוחות האמריקנים-בריטים-הולנדים-אוסטרלים, אך נאלץ לפנות את מפקדתו מאיי ג'אווה בעקבות פירוק כוח זה. במהלך כהונתו בתפקידים אלו כבשו היפנים את בורמה, מלאיה וסינגפור.
בשנת 1947 שב ויוול לבריטניה, ומת בשנת 1950.
15 דקות (ארגון)
15 דקות – ארגון צרכני התחבורה בישראל הוא עמותה רשומה הפועלת בישראל ומקדמת תחבורה ציבורית זמינה ואיכותית, שיפור והוספת קווי שירות ציבוריים, כך שמערכת זאת תהווה חלופה ראויה לשימוש ברכב הפרטי ולעמידה בפקקים.
היסטוריה
ארגון 15 דקות הוקם בשנת 2009 ביוזמה מקומית של שני פעילים ירושלמים, יוסי סעידוב ואהוד עוזיאל, במטרה לשפר את התחבורה הציבורית בשכונת מגוריהם. השניים, כצעד ראשון, יזמו מפגש תושבים בנושא תחבורה, שפורסם בשיטת חבר מביא חבר. למפגש זה הגיעו כ-100 תושבים מכל רחבי העיר, והצלחתו הרבה הניעה פעילות ירושלמית מקומית במגוון נושאים, בהם: מידע בתחנות, איסוף תלונות, פרסום מדריך לתביעות קטנות לנוסעי התחבורה הציבורית וקמפיין עלייה מכל הדלתות. בין ההצלחות נוסד גם קו 15 הפופולרי, קו ישיר לתחנה המרכזית מהקטמונים, אשר אמור להגיע ב-15 דקות בלבד. הקו קרוי על שם העמותה, ששמה "15 דקות" נועד להדגיש את החשיבות של קיצור זמני נסיעה בתחבורה ציבורית, כך שתהווה חלופה לשימוש ברכב הפרטי.
צוות
בעקבות הצלחת הפעילות הירושלמית החלו הפעילים לפעול להפיכת היוזמה לארגון ארצי. גיל יעקב, ששימש עד אז כמנכ"ל "מגמה ירוקה" ופעיל בתחום התחבורה, נקרא לעמוד בראש הארגון ולהוביל מהלך זה. הוא הוביל את תהליך הקמת העמותה, ושימש כמנכ"ל הארגון עד לשנת 2019. יוסי סעידוב המשיך בפעילותו כדובר הארגון. אליהם הצטרפו להקמה ולצוות הקבוע לרה פארן, שמשמשת כרכזת מאבקים ציבוריים וקשרי קהילה ודפנה עורי מסטצ'קין המרכזת את פניות הציבור ופרויקטים מיוחדים. משנת 2013 רשום הארגון כעמותה רשומה (ע"ר). בשנת 2018 נבחרו גיל יעקב ויוסי סעידוב לרשימת 100 האנשים המשפיעים של דה-מרקר לשנה זו. בהסבר לבחירתם נכתב: "כיום, 15 דקות הוא הארגון המשפיע ביותר שפועל בתחום זה, שהשפעתו על איכות חייהם של הישראלים רבה".
בשנת 2019 נבחרה שמרית נוטמן לתפקיד מנכ"ל הארגון. במרץ 2021 הודיעה שמרית גוטמן על כוונתה לסיים את תפקידה, את מקומה צפויה לתפוס לרה פארן שבשנים האחרונה ריכזה את תחום המאבקים הציבוריים ואת נושא קשרי הקהילה של העמותה.
תחומי פעילות
מאז הקמתו ב-2013 הארגון פועל ברמה הפרטנית, המקומית והארצית דרך מאבקים ציבוריים ותקשורתיים ובעזרתם של מתנדבים ואנשי מקצוע הפועלים בהתנדבות.
ברמה הארצית הארגון מקדם נושאי רוחב מול משרד התחבורה, בכנסת ובעזרת התקשורת.
מימון
פעילות העמותה מתבססת על מתנדבים ועל צוות קבוע במשרות חלקיות. מקורות המימון שלה הם קרן סבה, יד הנדיב ותרומות של הציבור. בשנת 2016 התקיים קמפיין גיוס המונים.
הרפיה ניו-גינאית
הרפיה ניו-גינאית (שם מדעי: Harpyopsis novaeguinea) הוא מין יחיד בסוגו ומוכר פחות של העיטים הטרופיים במשפחת הנציים (עופות דורסים). דומה להרפיה הדרום אמריקנית, אך נופל ממנה בהרבה בכוחו ובגודלו. הוא מצוי, כפי ששמו מעיד, בגינאה החדשה ואנדמי לאי זה.
מבחינה גנטית העוף קרוב ביותר לסוג עיט נצי (Spizaetus) ומזכיר במיוחד את העיט הנצי הפיליפיני.
מאפיינים
להרפיה הניו-גינאית ניצוי אפור-חום בכנפיים ובראש, ואילו חלקו התחתון בהיר יותר עד לבן. ציצית הראש קצרה. מוטת כנפיו כמטר אחד. מקורו קצר וחזק, זנבו ארוך מאוד וטפריו מעוקלים וחזקים, כיאה לעיט טרופי. משקלה של ההרפיה הניו-גינאית נע בין 3-5 קילוגרם ואורכה בין 86-104 סנטימטר. הנקבות גדולות מן הזכרים.
העוף חי ביחידות, נצפה בגבהים של 300-600 מטרים מעל הקרקע. לעיתים קרובות נראה נח בין ענפי הצמרת, בתנוחת גוף זקופה וזנבו מוטה כלפי פנים.
תזונת הדורס מורכבת ממיני יונקים בינוניים בגודלם, לעיתים כגודל העוף: חזירים קטנים, וולבים, קנגורו עצים, פוסומים (סוגים שונים של חיות כיס), חולדות, לטאות ועופות. לעיתים רחוקות יתקיף מצמרות העצים, אלא יעדיף לרוץ לעבר טרפו במהירות ואז לשלח את טפריו קדימה ולנעוץ אותם בחוזקה בטרף המופתע (דריסת הטרף). כמו כן יטפס על גזעי עצים ויחפש את טרפו בין נקבי העצים בעזרת טפריו ומקורו.
קולו של העוף מתואר כקול שחרורה של קשת: "בונג" מהדהד. קולות אלו נשמעים בעת הזריחה וכן בשקיעה.
ילידי פפואה עדיין משתמשים בנוצות הזנב והכנפיים לתלבושות ולקישוטי השיער המסורתיים. לא ידוע האם הילידים משיגים את הנוצות באמצעות ציד.
מצב שימורה נקבע כפגיע, בשל אוכלוסייתו הקטנה והפגיעה באזור המחיה. אך מצד שני, בגלל הקושי בנגישות למין והמחקר המועט שנעשה עליו, מהיותו חי ביערות שאינם מיושבים, ניתן להסיק שהמין מתרבה בהצלחה הרחק מעינו של האדם המערבי.
ההרפיה קרוי על שם דמות במיתולוגיה היוונית שחלקה - הראש והגוף - אישה, וחלקה - הכנפיים והציפורניים - עוף דורס.
הרפתקה בפוסידון
הרפתקה בפוסידון (באנגלית: The Poseidon Adventure) הוא סרט הרפתקאות/אסונות מ-1972 בבימויו של רונלד נים. הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה שנכתב על ידי פול גאליקו. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר - על אפקטים ויזואליים ועל שיר הנושא ("הבוקר שאחרי").
בסרט הופיע צוות אנסמבל שכלל את: ג'ין הקמן, ארנסט בורגניין, רד באטנס, קרול לינלי, רודי מקדואל, שלי וינטרס, ג'ק אלברטסון ולסלי נילסן.
הסרט זכה להצלחה מסחרית והיה לסרט הרווחי ביותר לשנת 1973 עם הכנסה של מעל ל-84 מיליון דולר. בסוף 1974 הסרט נמנה, ביחד עם עוד מספר סרטים, כאחד מהסרטים המצליחים ביותר בכל הזמנים וכאחד מסרטי האסונות המוצלחים ביותר. בשנת 1979 יצא סרט המשך, אך הוא נחל כישלון חרוץ בקופות. למרות זאת, לסרט נעשו שתי גרסאות מחודשות - סרט טלוויזיה בשנת 2005, וסרט קולנוע ב-2006, בשם "פוסידון", שהופק בתקציב עתק של 160 מיליון דולר.
תקציר העלילה
אוניית פאר בשם "פוסידון" שטה במסעה האחרון מניו יורק לאתונה, שם היא תפורק. קפיטן הספינה (שמגולם על ידי לסלי נילסן) מודאג בגלל מצבה המכני הירוד, אך בעלי הספינה מחליט להמשיך במסע בכל זאת. במהלך המסע האונייה נקלעת לסערה, שנגרמה בעקבות רעידת אדמה תת-ימית, וגל צונאמי הופך את הסירה ולוכד את הצוות והנוסעים בה. כומר שנמצא באונייה (ג'ין הקמן) מוביל קבוצת שורדים לעבר תחתית הספינה (שכעת נמצאת למעלה), כדי להינצל.
בין הדמויות ישנו זוג יהודי (שלי וינטרס וג'ק אלברטסון) שנוסעים בספינה בדרכם לישראל, כדי לבקר שם את משפחתם.
הפקה
האונייה שבה השתמשו לצילומי הסרט היא אונייה בריטית אמיתית ששמה "קווין מרי" שהיום מתפקדת כמלון צף.
פעלולים רבים בסרט בוצעו על ידי השחקנים ולא על ידי פעלולנים. קטע זכור מהסרט הוא הנפילה של שחקן אל תוך נברשת תאורה ענקית לאחר שהאונייה התהפכה. השחקן נפל אל תוך הנברשת שהייתה עשויה יריעת פלסטיק דמוית זכוכית. קול הזכוכית המתנפצת הוסף בעריכה כדי ליצור את האשליה של נפילה לתוך נברשת הזכוכית.
ז'אן לה רון ד'אלמבר
ז'אן לה רון ד'אלמבר (בצרפתית: Jean le Rond d'Alembert; 16 בנובמבר 1717 – 29 באוקטובר 1783) היה מתמטיקאי, מהנדס, פיזיקאי ופילוסוף צרפתי. הוא היה אחד מהעורכים של "האנציקלופדיה הגדולה" (Encyclopédie), אנציקלופדיה צרפתית שנכתבה במאה ה-18 והייתה אחת מהאנציקלופדיות המודרניות הראשונות. פתרון ד'אלמבר למשוואת הגלים קרוי על שמו, כך גם מבחן המנה של ד'אלמבר להתכנסות טורים, אופרטור הד'אלמברטיאן, כוחות ד'אלמבר ועקרון ד'אלמבר.
ביוגרפיה
ד'אלמבר נולד בפריז כבן מחוץ לנישואין של הסופרת קלודין גרן דה טאנסן (Claudine Guérin de Tencin) וקצין התותחנים לואי-קאמי דטוש (Louis-Camus Destouches). דטוש לא היה בצרפת בעת לידתו של ד'אלמבר, וימים אחדים לאחר שנולד השאירה אותו אמו על מדרגות הכנסייה "סן-ז'אן-לה-רון דה פארי". לפי הנוהג, הוא נקרא על שם הקדוש של הכנסייה שבה נמצא. ד'אלמבר הושם בבית יתומים ואומץ על ידי אשתו של זגג. דטוש מימן בחשאי את לימודיו של ז'אן לה רון, אך לא רצה שאבהותו תוכר באופן רשמי.
ד'אלמבר למד בתחילה בבית ספר פרטי. במותו של דטוש ב-1726, הוא הותיר אחריו קרן שנתנה לד'אלמבר הכנסה של 1,200 ליברות לשנה. בהשפעתה של משפחת דטוש, החל ד'אלמבר ללמוד בגיל 12 בקולג' הז'נסניסטי "ארבע-אומות" (המוסד היה ידוע גם בשם "מאזארן"). שם למד פילוסופיה, משפטים ואמנות, וסיים את לימודיו עם תואר "בוגר" ב-1735. לימים, לעג ד'אלמבר לעקרונות הקרטזיאנים שלמד אצל הז'נסניסטים.
ד'אלמבר התעניין גם ברפואה ובמתמטיקה. ביולי 1739 תרם את תרומתו הראשונה למתמטיקה, כשבמכתב לאקדמיה הצרפתית למדעים הצביע על טעויות שגילה בספר מתמטיקה מאת שארל רנה ריינו. באותה עת נחשב הספר לחיבור תקני, וד'אלמבר עצמו השתמש בו על מנת ללמוד את יסודות המתמטיקה.
ב-1740 פרסם את חיבורו המדעי השני בתחום של מכניקת הזורמים, Mémoire sur la réfraction des corps solides ("על שבירה של גופים מוצקים בנוזל"). בחיבור זה הסביר ד'אלמבר את ההשתברות באופן תאורטי. הוא כתב גם על מה שמוכר כיום כ"פרדוקס ד'אלמבר": שהכוח המופעל על גוף ששקוע בנוזל צמיג שווה לאפס בכל הגוף.
בצד תרומותיו החשובות למתמטיקה ולמדע, התפרסם ד'אלמבר גם בשל טענתו המוטעית כי ההסתברות שמטבע יפול על צדו האחד גדלה ככל שנפל יותר פעמים על הצד השני. בהימורים, האסטרטגיה של הפחתת ההימור ככל שאתה מנצח יותר והגברת ההימור ככל שאתה מפסיד, הקרויה בדרך כלל "כשל המהמר", ידועה גם בשם "שיטת ד'אלמבר".
ד'אלמבר מת בפריז ממחלה בגיל 66. כאתאיסט מושבע, נקבר ללא טקס דתי בקבר אחים לא מסומן.
בצרפת, המשפט היסודי של האלגברה ידוע כ"משפט ד'אלמבר-גאוס".
האנציקלופדיה
ב-1745 הופקד ד'אלמבר על תרגום לצרפתית של העבודה האנגלית "סייקלופדיה" (Cyclopaedia). מתרגום פשוט, התפתחה היצירה לכלל מיזם מקורי חסר תקדים בהיקפו - "ל'אנסיקלופדי" (l'Encyclopédie) - "האנציקלופדיה הגדולה". יחד עם דני דידרו ערך ד'אלמבר את הראשונה באנציקלופדיות תבל, שנכתבה במאה ה-18 בצרפת וביקשה לבטא את רוח עידן האורות (או "הנאורות"). באחד הכרכים ד'אלמבר מתאר את ההיסטוריה של המחשבה האנושית. ד'אלמבר נותר בתפקידו כעורך האנציקלופדיה הגדולה עד התפטרותו הפתאומית (תאריך מדויק אינו ידוע). הוא החליט להתפטר בעקבות המהומה שקמה על הערך "ז'אנבה" שכתב.
יחסי לסוטו–רוסיה
יחסי לסוטו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת לסוטו לבין הפדרציה הרוסית.
תקופת ברית המועצות
ברית המועצות ולסוטו כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1 בפברואר 1980. באותה עת, שגריר ברית המועצות במוזמביק היה אמון על היחסים עם לסוטו. כמה שנים לאחר מכן ב-24 באפריל 1983 מונה יורי ספלב לשגריר הסובייטי הראשון בלסוטו והוא הגיש את כתב ההאמנה שלו למלך לסוטו ב-9 ביוני.
הרקע לכינון היחסים עם הגוש הקומוניסטי היה פשיטה שערכה דרום אפריקה על הבירה מסרו ב-9 בדצמבר 1982. לאחר ביקורים בסין ובמדינות נוספות הודיע ראש ממשלת לסוטו ליובואה ג'ונתן במאי 1983 על כך שסין וברית המועצות יקימו שגרירויות בממלכה. ממשלת דרום אפריקה הגיבה בזעם על ההודעה וציינה את הבטחתו מ-1965 שלא לאפשר הקמת שגרירות קומוניסטית בלסוטו כל עוד יכהן כראש ממשלה.
קשרים דיפלומטיים
לסוטו הכירה בפדרציה הרוסית ב-24 בינואר 1992 כיורשתה של ברית המועצות אחרי התפרקותה של האחרונה. כמה חודשים לאחר מכן, באוגוסט אותה שנה נסגרה שגרירות רוסיה במסרו לצד האמנת שגריר רוסיה בדרום אפריקה כשגריר האמון גם על היחסים עם לסוטו.
קשרים תרבותיים
מראשית היחסים בין המדינות, כמה עשרות אזרחי לסוטו למדו במוסדות רוסיים להשכלה גבוהה. כמה מהם מונו לאחר מכן לתפקידים בכירים בממשל של לסוטו. כמו כן, מאז 1996 רוסיה מחלקת מדי שנה לאזרחי לסוטו שלוש מלגות ללימודי תואר ראשון ומלגה אחת ללימודים לתארים מתקדמים יותר.
גרז'בילה ונצלאוסקאיטה
גרז'בילה ונצלאוסקאיטה (בליטאית: Gražbylė Venclauskaitė; 31 במאי 1912, ריגה – 1 בפברואר 2017, ליטא) הייתה עורכת דין ליטאית וחסידת אומות העולם מליטא.
קורות חיים
אביה של ונצלאוסקאיטה היה עורך דין ואמה - שחקנית. סנדקה היה הפילוסוף והסופר וידונס, מראשי האגודה התאוסופית בליטא. במלחמת העולם הראשונה התגוררה ונצלאוסקאיטה בטולה שברוסיה. בשנת 1930 סיימה את לימודיה בגימנסיה בשאוולי והחלה לימודי משפטים בקובנה. בשנת 1937 הוסמכה בתור עורכת דין. היא הייתה שופטת ומשנת 1941 - נוטריונית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית. משנת 1944 הייתה משפטנית בקובנה, ומשנת 1947 עד פרישתה ב-1981 הייתה משפטנית בשאוולי.
הצלת יהודים
סטניסלבה ונצלאוסקיינה (Stanislava Venclauskienė), אמה של גראז'בילה, הייתה ידועה בשאוולי בזכות העובדה שהיא גידלה בביתה כשמונים יתומים נטושים. בשנות מלחמת העולם השנייה פתחה ונצלאוסקיינה מתפרה בביתה ובה העסיקה כמעט חמישים יהודיות. כך סייעה לפרנסת משפחותיהן, שחיו בגטו שאוולי. זאת עשתה בעזרת בנותיה, גרז'בילה ודנוטה.
בשלביה האחרונים של המלחמה התחוור למסתירות שהמשך ההסתרה מסוכן. גרז'בילה לקחה את חנה אל מחוץ לשאוולי ואימצה אותה כחוק. ביתר תקופת הכיבוש הגרמני שהתה חנה עם גרז'בילה, הרחק משאוולי, עד השחרור.
הכרה
ב-1995 העניק יד ושם לוונצלאוסקאיטה, לאמה ולעוד ארבעה מבני משפחתן את התואר "חסידי אומות העולם". כמו כן קיבלה ונצלאוסקאיטה אזרחות כבוד של שאוולי.
ריצ'רד ברנס
ריצ'רד אלכסנדר ברנס (באנגלית: Richard Alexander Burns; 17 בינואר 1971 - 25 בנובמבר 2005) היה נהג ראלי בריטי שזכה באליפות העולם בראלי בשנת 2001, לאחר שסיים במקום השני באליפות בשנים 1999 ו-2000. ברנס נולד בעיר רדינג שבמחוז ברקשייר באנגליה. הוא גם סייע למיצובישי לזכור בתואר אליפות היצרנים בשנת 1998 ולפיג'ו בשנת 2002. לאורך כל קריירת המרוצים שלו באליפות העולם, ישב לצידו הנווט רוברט ריד. ברנס היה ידוע בסגנון הנהיגה החלק והשיטתי שלו, סגנון שהיה יוצא דופן לנהג צעיר שכזה בדורו.
טרום אליפות העולם בראלי
ב-1990 הוא הצטרף לאתגר פיג'ו וזכה בו לאחר שדייוויד ויליאמס רכש עבורו פיג'ו 205 GTI. הוא זכה לטעימה ראשונה מאליפות העולם כשהשתתף בראלי בריטניה הבינ"ל באותה שנה. בשנת 1991 פגש ברנס את רוברט ריד, האיש שהפך לשותפו למכונית ל-12 השנים הבאות. ב-1992 קנה ויליאמס לברנס סובארו לגאסי מקטגוריה N ובתמיכת פרודרייב זכה באליפות בריטניה. בשנה זו גם עזר ברנס לקולין מקריי עם רשימות הניווט שלו.
בשנת 1993 הוא הצטרף לצוות סובארו לאליפות הראלי הבריטית לצידו של אליסטר מקריי בסובארו לגאסי. הוא ניצח ארבעה מרוצים והפך לאלוף הבריטי הצעיר ביותר אי פעם. בעונה זו הוא גם סיים במקום השביעי בראלי בריטניה. בעקבות הצלחה זו נשאר ברנס עם סובארו להתחרות בעונות של 1994 ו-1995 באליפות הראלי של האסיה-פסיפיק הכוללת את ראלי ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה. התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שלישי בראלי בריטניה ב-1995 אחרי חבריו לקבוצה קרלוס סאינס ואלוף העולם לאותה שנה קולין מקריי.
1996-1998: מיצובישי
ב-1996 הצטרף ברנס לקבוצת ראליארט מיצובישי באליפות העולם והשיג ניצחון בראלי ניו זילנד שהיה באותו הזמן רק חלק מאליפות האסיה-פסיפיק. בשנת 1997 השתתף ברכב הזהה לזה של חברו לקבוצה ואלוף העולם טומי מקינן, מיצובישי לנסר Evo VI בקטגוריה A הבכירה, אך מטעמים שיווקיים מותגה כמיצובישי כריזמה GT. התוצאות של ברנס היו טובות. בחמישה מרוצים מתוך השמונה בהם השתתף הוא סיים במקום הרביעי. יחד עם מקום שני בראלי סאפארי, הוא סיים את העונה במקום השביעי.
ב-1998 השיג ברנס את ניצחון הבכורה באליפות העולם כשהוא מנצח בראלי ספארי שהיה ידוע בתור הראלי הקשה והמאתגר ביותר. את ניצחונו השני הוא השיג במירוץ האחרון לאותה שנה, ראלי בריטניה. זה גם היה המירוץ האחרון של ברנס במיצובישי. הניצחון הושג לאחר פרישה דרמטית של קרלוס סיינז בשלבי הראלי הסופיים. פרישה זו גם העניקה את אליפות העולם השלישית ברציפות לחברו לקבוצה טומי מקינן ואת אליפות היצרנים למיצובישי.
1999-2001: סובארו
ברנס חזר לפרודרייב ולסובארו לעונת 1999, לצידם של יוהא קנקונן וברונו ת'ירי, לאחר שקולין מקריי עזב לפורד. ברנס סיים את העונה במקום השני אחרי טומי מקינן שזכה באליפות בפעם הרביעית ברציפות. הוא גם הוביל את סובארו למקום השני באליפות היצרנים אחרי טויוטה. שנה לאחר מכן הגיע גם כן במקום השני אחרי מרקוס גרונהולם, שותפו לעתיד, שזכה עם פיג'ו באליפות בשנתו הראשונה כנהג במשרה מלאה. עונת 2001 לא נראתה מבטיחה בתחילה. ברנס לא הצליח להשיג נקודות בשני אירועי הפתיחה במונטה קרלו ובשוודיה. מקום רביעי בפורטוגל ומקום שני בארגנטינה וקפריסין, בשניהם אחרי קולין מקריי, שיפרו את המצב. בהמשך גם מקריי והמתמודד השני על האליפות, טומי מקינן, נקלעו לקשיים משל עצמם בעוד ברנס צובר נקודות בעקביות. הוא השיג את הניצחון הבודד של העונה בניו זילנד וסיים שני באוסטרליה כך שהשלושה הגיעו, יחד עם קרלוס סיינז בפורד, לאירוע האחרון בבריטניה כשלכל אחד סיכוי לזכות באליפות. במרוץ, כל השלושה פרשו עד לסוף היום השני כך שסיום של ברנס במקום השלישי, אחרי צמד נהגי הפיג'ו מרקוס גרונהולם והארי רובנפרה, העניק לו את אליפות העולם ואת הכבוד להיות האלוף האנגלי הראשון. לחגיגת ההצלחה השיקה סובארו בבריטניה מהדורה מיוחדת של האימפרזה, ה-RB5. לאחר הזכייה הפך ברנס לגולה מס לאחר שעבר לאנדורה. הוא תכנן להפוך ליזם נדל"ן לאחר פרישתו ממרוצי הראלי.
2002-2003: פז'ו
ברנס הצטרף לפיג'ו לעונת 2002 שהייתה באותה תקופה הקבוצה המובילה. ברנס התקשה לעמוד בביצועים של חבריו לקבוצה מרקוס גרונהולם (בעפר) וז'יל פאניצ'י (באספלט). הוא אמנם ניצח את ראלי ארגנטינה אבל עד מהרה נפסל כאשר ה-206 שלו נמצאה במשקל הנמוך מהתקן. בראלי ניו זילנד הוא הוביל עד היום האחרון בו התהפך עם המכונית ופרש. את העונה הוא סיים במקום החמישי עם חמש פעמים על הפודיום אך ללא ניצחונות. את עונת 2003 הוא הוביל לרוב אורכה עם שבע פעמים על הפודיום. סיום נוסף ללא ניצחונות וסיום במקום הרביעי בדירוג הביאו אותו להחלטה לעזוב את הקבוצה הצרפתית ולחזור לסובארו לעונת 2004 לצידו של פטר סולברג הנורווגי. בחודש נובמבר 2003 לעומת זאת, כשהוא בדרך לראלי בריטניה עם סיכוי לזכות באליפות, חווה ברנס התעלפות תוך כדי נהיגה יחד עם נהגה של פורד, מרקו מרטין. בעקבות זאת הוא פרש מהאירוע ומאוחר יותר אובחן כסובל מאסטרוציטומה, סוג של גידול ממאיר במוח. במהלך שנת 2004 הוא קיבל טיפולים ובעקבותיהם נותח באפריל 2005, ניתוח שתואר כ"מצליח מאוד". עם זאת, התקווה התבדתה מהר כשאובחן שהגידול הוא ממאיר.
מותו
ריצ'רד ברנס מת ביום שישי, 25 בנובמבר 2005, בווסטמינסטר, לונדון בגיל 34, ארבע שנים בדיוק לאחר הזכייה באליפות העולם בראלי. ברנס מת לאחר שהיה בתרדמת במשך כמה ימים כתוצאה מהגידול. הוא הותיר אחריו את אביו אלכס ואת חברתו זואי סקוט.
סובארו קיימה מחווה לברנס ב-2006, כאשר מעל 50 סובארו אימפרזה RB5 עלו על המסלול בקסל קומב. סובארו גם הוציאו בשנת 2007 מהדורה מיוחדת של הסובארו אימפרזה WRX STI, ה-RB320.
הלהקה הסקוטית טראוויס הקדישו את אלבומם The Boy With No Name לברנס.
מגדלי שמירה בריטיים (ראש העין)
מגדלי השמירה הבריטיים בראש העין הם מגדלי שמירה שבנו הבריטים בתקופת המנדט הבריטי על מנת לשמור על מחנה צבאי שהקימו. נכון ל-2015 חלק מהמבנים הבריטים עדיין קיימים בתחומי היישוב ראש העין וביניהם 5 מגדלי שמירה שהוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. חלקם שופצו ויוצבו על מנת למנוע את קריסתם.
היסטוריה של המגדלים
בתקופת המנדט הקימו הבריטים בסיס צבאי גדול ממזרח למסילה המזרחית ולתחנת ראש העין בשם "ראס אל-עין". בסיס תחזוקה זה נתן שירותים לוגיסטיים לשאר הבסיסים הבריטים באזור. על מנת לשמור על המחנה הקימו הבריטים כ-8 מגדלי שמירה בהיקף המחנה. ב-1948, עם הכרזת סיום המנדט, נטש הצבא הבריטי את המחנה וב-1949 התיישבו במקום עולים מתימן שייסדו את ראש העין ואכלסו את המבנים הנטושים. מתוך כל המגדלים שהוקמו 5 שרדו. לגבי 4 מהם נראה שיש ניסיון לשמר אותם. המגדל החמישי נמצא בתחומי מפעל תעשייתי, אינו בר גישה ונראה שאין לגביו פעילות שימור.
מבנה המגדלים
המגדלים מרובעים. גובהם כ-8 מטר (כבניין של 3 קומות) והם בנויים מבטון וחלקם מצופים בלבני סיליקט. המגדלים פתוחים ובראשם מבנה חצי פתוח ששימש לשומרים כשראשו כוסה בפח. ההגעה לראש המגדל נעשתה בעזרת סולמות ברזל שחלקם עדיין קיים.
קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה
קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה (באיטלקית: Carlo Sigismondo Capece; 21 ביוני 1652, רומא – 12 במרץ 1728 בפוליסטנה, קלבריה) היה לבריתן איטלקי.
ביוגרפיה
קאפצ'ה למד פילוסופיה ומשפטים בספרד. בשנות ה-90' של המאה ה-17 מונה למושל טרני ובהמשך למושל קאשה ואסיזי. בין 1703 ל-1714 שימש "מזכיר למכתבים באיטלקית ובלטינית" אצל מריה קז'ימייז'ה, אלמנת מלך פולין יאן סובייסקי, שחיה בגלות ברומא. בשנות עבודתו בארמון המלכה הגולה כתב לבריות לשבע אופרות של דומניקו סקרלטי, שאת נושאיהן לקח מכתבי אאוריפידס, אובידיוס, אריסטו פייר קורניי וראסין, כדי לשוות לדמויותיו הכפריות והמלכותיות את האופי הרצוי לפי דרישות האקדמיה של ארקדיה ואקדמיות אחרות, שנטו לאופרה סריה של המאה ה-18. קאפצ'ה, שהיה חבר באקדמיה של ארקדיה, בשם "מטיסטו אולביאנו" שאימץ לו כמקובל בארקדיה, התאים עצמו לדרישות אלה.
הלברית האחרונה שחיבר, בשנת 1718, הייתה לאופרה "טלמכוס" של אלסנדרו סקרלטי. נוסף ל-13 לבריות אופרה כתב גם 28 קומדיות בפרוזה, שארבע מהן כללו קטעים מושרים, וכן טקסטים לקנטטות, סרנדות ואורטוריות, בהן "התחייה" (La Resurrezione) של הנדל.
דאוגואנג, קיסר סין
דאו-גואנג, קיסר סין (16 בספטמבר 1782 – 26 בפברואר 1850) הוא הקיסר השביעי בשושלת צ'ינג ומבית האייסין גיורו. הוא כיהן בין השנים 1850-1820. תקופתו מסמלת את תחילת נפילת השושלת, והחלשות השלטון הקיסרי בסין. החלשות האימפריה הסינית הומחשה במלחמת האופיום הראשונה, ובמרידות שפרצו בעקבותיה. היסטוריונים כדוגמת ג'ונתן ספנס מתארים את הקיסר בתור, אשר תמך בפקידי ממשל שהציגו
שנותיו הראשונות
הקיסר דאו-גואנג נולד בעיר האסורה, בייג'ינג, בשנת 1782 בשם מיאן-נינג (绵宁). שמו שונה למין-נינג (旻宁) לאחר הכתרתו לקיסר. הסימנית הראשונה בשמו הפרטי שונתה ממיאן (绵) למין (旻) כדי להימנע משימוש בהברה נפוצה בשפה. זהו חידוש בו החל סבו, הקיסר שיאנלונג המכהן, שסבר שאין זה ראוי לשלב סימניות נפוצות בשמו של הקיסר, ולהימנע מסימניות שיש עליהן טאבו במסורת הסינית.
מיאנינג היה בנו השני של הנסיך יונגיאן, בנו ה-15 ויורשו של קיסר שיאנלונג. אף על פי שהיה בנו השני של יונגיאן, הוא היה הראשון בתור אחרי הנסיך יונגיאן לרשת את כס הקיסרות. זאת משום שעל-פי "שיטת הדישו", אמו, היטארה, נחשבה כבת זוגו הראשית של יונגיאן, ואילו אחיו הגדול נולד לפילגש של יונגיאן. מיאנינג הועדף על ידי סבו הקיסר שיאנלונג. לעיתים קרובות הוא ליווה את סבו בטיולי ציד. באחד הטיולים, בגיל תשע, הצליח מיאן-נינג הקטן לצוד איילים. הצלחתו זו גרמה נחת רבה לקיסר המבוגר. 5 שנים לאחר-מכן, בשנת 1796, כאשר מיאן-נינג היה בן 14, ירד מכס המלכות הקיסר הסב. אביו של מיאן-נינג, הנסיך יונג-יאן, הוכתר כקיסר בשם ג'יא-צ'ינג, ועשה את היטארה (אמו של מיאן-נינג) לפילגש הקיסרית שלו. שיאנלונג הקשיש, חי שלוש שנים נוספות בפרישה, נפטר בשנת 1799 בגיל 89, כשמיאן-נינג היה בן 17.
בשנת 1813, כשהיה עדיין נסיך, מילא מין-נינג תפקיד מרכזי בהדיפת הסתערות "שמונת הטריגרמות" על העיר האסורה, והריגתם.
מרד קונגסא בשינג'יאנג
בספטמבר 1820, בגיל 38, ירש מיאנינג את כס המלוכה לאחר שקיסר ג'ינצ'ינג נפטר לפתע מסיבות לא ידועות. הוא הפך לקיסר צ'ינג הראשון שהיה בנו הלגיטימי הבכור לאביו. כיום, הוא ידוע כקיסר דאוגואנג, הוא ירש אימפריה בירידה עם השפעה של מעצמות המערביות הגוברת בגבולות סין. דאוגואנג שלט כבר שש שנים כשהיורש הגולה של החוג'ות, ג'האנגיר חג'ה, תקף את שינג'יאנג מקוקנד במרידות אפאקי חוג'ה. בסוף שנת 1826, ערי צ'ינג לשעבר קשגאר, ירקנד, חותן ויאנג'יסאר נפלו כולם לידי המורדים. לאחר שחבר בגד בו במרץ 1827, נשלח חוג'ה לבייג'ינג במלטה ברזל ובהמשך הוצא להורג, בזמן שהאימפריה של צ'ינג קיבלה את השליטה מחדש בשטחן האבוד.
מלחמת האופיום הראשונה
בתקופת הקיסר דאוגואנג, סין חוותה בעיות משמעותיות הקשורות לאופיום, שהובא לסין על ידי סוחרים בריטים. אופיום החל לטפטף לסין בתקופת שלטונו של קיסר יונגג'נג, אך הוגבל לכ-200 שדות בשנה. בתקופת יונגג'נג עלתה כמות זו ל-1,000 שדות, ל-4,000 שדות בעידן הג'יאקינג ולמעלה מ-30,000 שדות בתקופת דאוגואנג. הקיסר דאוגואנג פרסם צווים אימפריאלים רבים האוסרים על מסחר באופיום בשנות העשרים והשמונים של התשע עשרה. הוא מינה את לין זקסו כמפקח קיסרי ליישום הצווים שביצועם הוביל למלחמת האופיום הראשונה. כאשר נראה היה שסין מפסידה במלחמה לין זקסו הפך שעיר לעזאזל והקיסר דאוגואנג הסיר את סמכותו וגירש אותו לעיר יילי. ההפסד במלחמה חשף את נחיתותה הטכנולוגית והצבאית של סין לעומת המעצמות האירופיות ובעקבותיה נאלצה סין להעביר את הונג קונג לבריטים בחוזה נאנג'ינג באוגוסט 1842.
אנטי-נצרות
בשנת 1811 נוספה לחוקה סעיף גזר דין על אירופים למוות בגין הפצת הקתוליות בחוק הנקרא "איסורים על מכשפים ומכשפים" (禁止 師 巫 邪術) בחוק המשפטי של צ'ינג הגדול. הפרוטסטנטים קיוו שממשלת צ'ינג תבחין באפליה בין פרוטסטנטיות וקתוליות, מכיוון שהחוק הזכיר את האחרונים בשמם, אך לאחר שמיסיונרים פרוטסטנטיים מסרו ספרים נוצריים לסינים בשנת 1835 ו-1836, דרש קיסר דאוגואנג לדעת מי הם "הילידים הבוגדים" שבגואנגג'ואו שסיפקה להם ספרים נוצרים.
מותו ומורשתו
הקיסר דאוגואנג נפטר ב-26 בפברואר 1850 בארמון הקיץ הישן, 8 ק"מ מצפון-מערב לבייג'ינג. הוא היה קיסר צ'ינג האחרון שהלך לעולמו בארמון הזה,לפני שנשרף על ידי חיילים אנגלים וצרפתים במהלך מלחמת האופיום השנייה, עשור אחר כך. דאוגואנג הוחלף על ידי בנו הבכור שנשאר בחיים, יהזו, שלבסוף נקרא קיסר שיאנפנג. הקיסר דאוגואנג לא הצליח להבין את כוונתם או נחישותם של האירופאים, או את הכלכלה הבסיסית של מלחמה בסמים. אף על פי שהאירופאים היו מרוחקים מספר אלפי קילומטרים מארצות מולדתם, הם יכלו להביא כוח אש עדיף בהרבה בכל נקודת עימות לאורך החוף הסיני. ממשלת צ'ינג הייתה תלויה מאוד בהמשך זרם המיסים מדרום סין דרך התעלה הגדולה, שכוח המשלוח הבריטי ניתק בקלות בג'נג'יאנג. לקיסר דאוגואנג הייתה בסופו של דבר הבנה לקויה של הבריטים והמהפכה התעשייתית שעברו בריטניה ומערב אירופה, והעדיף להעלים עין משאר העולם, אם כי ככל הנראה המרחק מסין לאירופה שיחק תפקיד. נאמר כי הקיסר כלל לא ידע היכן נמצאת בריטניה בעולם. שלטונו של 30 שנה הציג את ההתקפה הראשונית של האימפריאליזם המערבי ואת הפלישות הזרות שיעסיקו את סין, בצורה כלשהי, במשך מאה השנים הבאות.
קיסר דאוגואנג נקבר במתחם המאוזוליאום של מו (慕; מואר "געגוע" או "אדמירציה"), המהווה חלק מקברי צ'ינג המערביים, 120 ק"מ דרומית-מערבית לבייג'ינג. קיסר דאוגואנג היה קיסר צ'ינג האחרון שהצליח לבחור יורש בין בניו שכן לממשיכי דרכו היה רק בן אחד שנותר בחיים או לא היו להם צאצאים.
מבוא חורון
היסטוריה
ב-9 מרץ 1969 הוחלט על הקמת קיבוץ של תנועת הנוער "עזרא" בין הכפרים הערביים בית נובא (אשר נהרס על ידי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים), ובית סירא. עד אז ישב הגרעין המייסד כמה קילומטרים מערבה משם, במיקומו הנוכחי של היישוב מבוא מודיעים. ביום העצמאות 1969 נערך מסדר חגיגי של 900 חניכי "עזרא" וטקס עליה לקרקע על חורבות בית נובא בהשתתפות סגן שר החינוך והתרבות הרב קלמן כהנא. בנובמבר 1970 הוכרז על הקמת יישוב הקבע, אך הבנייה בפועל החלה רק במאי 1972. הגרעין המייסד של היישוב הוא גרעין יה"ב. בהמשך נתווספו אליהם גרעיני הנח"ל "מתנחלים" ו"שגב". מתוך חברי גרעין "שגב" התחתנו ונשארו ביישוב למעלה מעשר משפחות, שהיוו את הבסיס ליישוב. ביוני 1974 עלו המתיישבים למקום הנוכחי והשתכנו בבתי קבע שנבנו על ידי משרד השיכון והסוכנות היהודית.
בשנים הראשונות התעכב פיתוח היישוב מסיבות שונות, ביניהם: מחלוקת פוליטית על מיקמו המדויק של יישוב הקבע. הממשלה ביקשה שהוא יוקם בשטח ההפקר ולא על הגבעה בה היה ממוקם היישוב בית נובא. התנועה המיישבת פועלי אגודת ישראל ביקשה להמשיך ולהחזיק גם ביישוב מבוא מודיעים, כך שגרעין המייסדים היה צריך להתפרש על שני היישובים וסבל מקשיי פרנסה ותעסוקה. ב-1974 ננטש היישוב מבוא מודיעים וכל חברי הגרעין התרכזו במבוא חורון שהפך למושב שיתופי. מיקומו הנוכחי של היישוב הוא על תוואי כביש 3, מצפון מערב לשמורת נחל כפירה, ממזרח לגשר הרכבת מעל עמק איילון ומדרום מזרח לעיר מודיעין.
תיאור
מבוא חורון הוא הוותיק ביותר בין יישובי המועצה האזורית מטה בנימין ואחד משני מושבים בלבד בתוך עשרות יישובים קהילתיים. חלק קטן מהחברים עובדים בתוך היישוב ורובם עובדים מחוצה לו. רב היישוב מאז שנותיו הראשונות של המושב ועד שנת 2022 היה הוא הרב יונה דברת. לאחר צאתו לגמלאות נבחר הרב יהודה דנה לרב היישוב, היישוב כיום מונה כ-2,700 תושבים.
ביישוב מתקיימות פעולות חסד רבות ובהן סניף יד שרה להשאלת ציוד רפואי וארגון שיפרה ופועה שמעניק תמיכה לנשים לאחר לידה. מאגר המים מסילת ציון של הקרן הקיימת לישראל ממוקם סמוך ליישוב. מצפון ליישוב שוכנת "גבעת אבני חמשת המלכים".
הסדרה "תאג"ד" צולמה בשטחים הסובבים את המושב.
כלכלה
ב-1989 הוקם ביישוב מפעל המזון "מבושלת", המספקת שירותי הסעדה לשוק המוסדי, ועם לקוחותיה נמנים שירות בתי הסוהר וצה"ל. ביישוב ישנה ישיבה תיכונית בשם "נהורא", בית הספר היסודי "נטעים" (לבנים ובנות בנפרד), וכן פועל בו הוסטל לפגועי נפש בשם "חסדי אנוש". בהוסטל נחנך ב-2018 בית כנסת קטן שמשחזר בית כנסת בעיירה ההולנדית טרבורג.
קפלת קינגס קולג'
קפלת קינגס קולג' (באנגלית: King's College Chapel) היא קפלה השוכנת בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ובנויה בסגנון אנגלי גותי.
בניית הקפלה
מלך אנגליה הנרי ה-6 תכנן בניית אוניברסיטה הדומה לאיטון קולג' (שהקפלה שלו דומה לה מאוד). הקפלה הייתה החלק היחיד שנבנה בתקופתו. הארכיטקט, שהתמנה בשנת 1444, היה רגינלד אלי, אך המלך היה זה שקבע את ממדיה וגודלה של הקפלה. ב-25 ביולי 1446, ביום סנט ג'יימס, הונחה אבן הפינה של הקפלה. ב-1485, בשלהי תקופת שלטונו של ריצ'רד ה-3, למרות מלחמות השושנים, הושלמה בנייתם של חמישה אגפים וגג מעצים. הנרי ה-7 ביקר ב-1506 ושילם לפועלים ולמתכננים סכום כסף נכבד על מנת שהבנייה תימשך גם אחרי מותו. ב-1515, בתקופתו של הנרי השמיני, הושלמה בניית הקפלה למעט החלונות, אשר תוכננו להיות גדולים במיוחד. הקפלה מאופיינת בקמרונות רבים ומהגדולים בעולם ובוויטראז'ים רבים, ונמצא בה הציור הערצת האמגושים של פטר פאול רובנס, שצויר במקור ב-1634 עבור מנזר הנזירות הלבנות בלוון שבבלגיה.