cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכיבוש היפני בנאורו
הסדר החדש
חרף העובדה שהשלטון היפני היה נוקשה לעומת האוסטרלים, הוא היה פחות אכזרי בהשוואה לאזורי כיבוש אחרים שנשלטו בידי היפנים. היפנים ניסו לפתות את הבני נאורו בתעמולה, חינוך ובידור. הם פתחו בית ספר יפני, ורבים מהבני נאורו למדו יפנית בשנים אלו, וכן שכרו רקדניות מקומיות למסיבות שערכו, מה שיצר אפיק הכנסה נוסף עבור התושבים. היפנים בחרו גם לא להתערב בפעילות אנשי הדת האירופאים, שהייתה להם השפעה רבה באוכלוסייה. עם זאת, הם כן פעלו ביד קשה כלפי הסינים, שהיו בתחתית הפירמידה הגזעית שלהם. הם הופלו והוכו לעיתים קרובות יותר ובאכזריות רבה יותר לעומת יתר התושבים.
פיתוח צבאי
משימתם הראשונה של היפנים הייתה לבנות הגנה לאי. לשם כך, הם מיקמו תותחים בקוטר 152 מ"מ בחופי האי והציבו מקלעי נ"מ בקוטר 12.7 מ"מ. בנוסף, היפנים בנו עמדות פילבוקס בחופים, בנוקרים ובית חולים תת-קרקעי. עם זאת, הפרויקט המרכזי שביצעו היפנים היה בניית מנחת מטוסים (שהפך אחרי המלחמה לנמל התעופה הבינלאומי של נאורו). לשם בנייתו הובאו לאי 1,500 פועלים יפנים וקוריאנים וכן ניצלו מקומיים, גילברטים וסינים בעבודות כפייה. הקמת המנחת על רצועת החוף הצרה הביאה לגירושם של תושבים רבים ממחוזות בואה ויירן, שם היו מיטב האדמות באי. העבודות הסתיימו בינואר 1943, והחלו עבודות על מנחתים באנאבר ובמננג, אך הן לא הושלמו.
מטרה מרכזית בפלישה היפנית לאי הייתה השתלטות על מאגרי הפוספט הגדולים שבו. מספר ימים אחרי הפלישה, הובאו לאי 72 עובדים מחברת פיתוח הים הדרומי (Nan'yō Kōhatsu kabushiki gaisha) כדי להעריך את הנזק שנגרם למתקני הכרייה בפעולות החבלה האוסטרליות. הם הצליחו להחזיר לפעילות חלקי מכונות והביאו פועלים סינים לכרייה, אך ביוני 1943 עובדי החברה עזבו לאחר חיכוכים עם הצבא. לאורך כל תקופת השלטון היפני, לא תועדו משלוחי פוספט שעזבו את האי.
בגלל המרחק בין נאורו לקווג'לין, ב-15 בפברואר 1943, איי גילברט, נאורו ובנבה הועברו מידי שליטת הבסיס השישי שבסיסו בקווג'לין לידי הבסיס השלישי המיוחד החדש שבסיסו היה בבתיו. עקב הוצאת האיים מפיקודו, ב-2 במאי 1943 ביצע האדמירל היפני קיסוק מאטסו חרקירי. לאחר מכן, נאורו שימשה רק כתחנה בשרשרת ההגנה היפנית באזור.
ההתקפה האמריקאית
ההתקפה היפנית בנאורו התרחשה במקביל לסיומה של ההתקפה היפנית הכללית באוקיינוס השקט. לאחר שיפן נבלמה בקרב ים האלמוגים והפסידה בקרב מפרץ מילן ובמידוויי, היא נאלצה להיכנס למגננה. ב-1943, בשעה שהאמריקאים הוסיפו לתקוף באיי מרשל וגילברט, חיל המצב בנאורו הוסיף לשפר את הביצורים שלו, מבלי שהיפנים היו מודעים להחלטה האמריקאית לוותר על כיבוש האי ולעקוף אותו. ההיסטוריון סמואל מוריסון אמר כי "זה נראה לא חכם להותיר אי עם שדה תעופה ובמרחק של 380 מייל מטאראווה בידי האויב. אבל ככל שחקרו את נאורו, כך פחות אהבו את הרעיון לתקוף אותה. נאורו היא אי ללא נמל או לגונה, בצורה של כובע עם שוליים צרים שם נבנה המנחת, וכתר בו הרכיב ארטילריה להגנת החופים. החלק הפנימי ההררי היה מלא מערות בהן כרו את הפוספט, בדיוק מסוג השטחים שבהם היפנים אהבו לפעולות ההגנה"
למרות שלא היה קרב על כיבוש האי, נאורו הופצצה מהאוויר מדי פעם, וספינות בעלות הברית מנעו את ההגעה של אספקה לאי.
רצח האזרחים האוסטרלים
ב-25 במרץ 1943, 15 מפציצים אמריקאים הפציצו את המנחת היפני באי, וגרמו להריסתם של שמונה מפציצים ושבעה מטוסי קרב יפנים. זמן קצר אחרי הגיחה האמריקאית, האזרחים האוסטרלים באי נרצחו בידי היפנים.
במאי 1946, בבית דין צבאי אוסטרלי נשפט על כך לויטננט הירומי נקאיימה, ונגזר עליו עונש מוות. הוא הוצא להורג ב-10 באוגוסט אותה שנה.
תנועות עממיות
היפנים הציבו בנאורו חיל מצב גדול ביחס לאוכלוסייה. ביוני 1943 היו באי 5,187 תושבים, 2,000 יותר לעומת 1940. 1,388 היו אנשי צבא ו-1,500 היו פועלים יפנים וקוריאנים שהובאו לאי. 1,848 הבני נאורו היו למיעוט באוכלוסייה, ובסוף יוני, הובאו לאי עוד 1,000 חיילים.
ב-29 ביוני 1943, 600 בני נאורו ושבעה סינים הועלו על ספינה יפנית ועזבו את האי. למחרת הספינה הפליגה ובליווי של ספינת צי קטנה הגיעה לטרוק, 1,600 ק"מ צפון-מערבית באיי קרוליין.
לאחר העזיבה, ביצעו היפנים את פשע המלחמה החמור ביותר בנאורו, כשטבחו ב-39 מצורעים שחיו במושבה שנבנתה עבורם על ידי האוסטרלים במננג. לפני הכיבוש היפני, המצורעים היו יכולים לקבל ביקורים ממשפחותיהם ואף לחיות עם ילדיהם. הכובשים שחששו מהדבקה, בודדו אותם לחלוטין אחרי הכיבוש, ומשפחותיהם היו בין העוזבים את האי. ב-11 ביולי 1943, הועלו 39 המצורעים על סירת דייגים שנגררה לים על ידי סירה יפנית. לאחר שהיו מחוץ לטווח הראייה של האי, חבל הגרירה נחתך והסירה היפנית החלה לירות על סירת הדיג בתותחים וברובים, עד שהתהפכה וטבעה. הירומי נקאיימה, שהורה לבצע את הטבח, סיפר מאוחר יותר למפקד החדש, קפטן סוודה כי המצורעים אבדו בטייפון.
ב-11 בספטמבר הסירה שהייתה אמורה לשמש לגירוש יתר התושבים הוטבעה בידי צוללת אמריקאית. הדבר סיכל את התוכנית היפנית להותיר באי רק מעטים ללא זכויות.
בידוד
המצב אילץ את התושבים לחפש חלופות למוצרים המיובאים. המחסור החמור ביותר הורגש באורז, שהיה פריט המזון הבסיסי תחת הכיבוש היפני. שיטה אחת לספק את הצרכים של האי הייתה גידול צמחי מאכל ועיבוד כל שטח פנוי, כך גידולי חציל, דלעת, תירס ובטטה הפכו לנפוצים. לאחר מכן הוחלט להקים גם מטעי דלעת תוך שימוש בדשן טבעי שנאסף מהאוכלוסייה על ידי פועלים סינים. השיטה התבררה כיעילה במזג האוויר הטרופי, אך גרמה להתפשטות דיזנטריה ומספר בני אדם נפטרו. נחילי זבובים הופיעו סביב המטעים והריח היה בלתי נסבל. מקור מזון אחר היה יין דקל, שהיה תוסף תזונה שהפך למזון עיקרי לעיתים. כל העצים ששימשו לייצור היין חולקו לפי מפתח של שלושה ליפני, שניים למקומי ואחד לסיני, עד שלא היו יכולים עוד לגדל קוקוסים. לאחר שנודע שפרי עץ הגומי ראוי למאכל, אסרו היפנים על איסופו ואכלו אותו בעצמם.
כמו כן, חלה עלייה בציד, בדיג, בקציר ובשיטות מסורתיות שיצאו משימוש קודם לכן. גברים היו עולים לצוד ציפורים בעוד נשים אספו מזון מהים בשוניות, וכולם דגו. במקרה אחר, יוצר חוט מסיבי עץ הקוקוס ששימש לבנייה במקום מסמרים.
1945: סיום המלחמה
הגולים מנאורו הועברו ללגונת טרוק, שם נאלצו לעבוד עבור היפנים והתמודדו עם מחסור במזון בשעה שהלגונה הפכה לנצורה. הילידים שם סירבו לחלוק במשאבים עם הגולים והם קיבלו יחס קשה יותר מאשר בנאורו. רבים מהם הוכו ונשים רבות הותקפו מינית. בנוסף, כולם נאלצו לעבוד שעות ארוכות בחפירת עמדות הגנה וגידול מזון עבור היפנים.
גם אחרי הודעת הכניעה היפנית ב-15 באוגוסט, לגולים לא הייתה ברירה אלא להמשיך לעבוד עבור היפנים במשך מספר שבועות נוספים, והייתה תחושה שהם כמעט נשכחו בידי בעלות הברית. בני נאורו המשיכו למות ממחלות שונות ומרעב, ובמהלך 1945 כ-200 מתו בטרוק.
בינואר 1946 הושבו 800 מתוך 1,200 מהמגורשים בחזרה לנאורו.
הכניעה היפנית
עם סיום המלחמה הייתה אי בהירות בנוגע לגורם שיקבל את הכניעה באיים. מצד אחד הם היו תחת פיקוד אאמריקאי ותוכנן שאמריקאים ישחררו אותם, ומצד שני ניו זילנד ואוסטרליה הדגישו את חשיבות האיים לכלכלתם ואת הצורך לחדש את כריית הפוספט בהקדם. סוכם שהצי האוסטרלי יקבל את הכניעה, כשהנציג הבכיר יחתום בשם הממלכה המאוחדת ובשם הפיקוד האמריקאי.
ב-8 בספטמבר הפילו מטוסים אוסטרלים עלונים מעל האי שבישרו על הגעת שלוש סירות עם צוותי פיקוח על הכניעה. ב-13 בספטמבר הגיעו שתי פריגטות וקורבטה אוסטרליות לאי, ועליהן נציגים כמו ויליאם בוט, מנהל היחידה המקומית של ועדת הפוספט הבריטית (BPC) ותומאס קיוד, ראש משטרת נאורו. כמו כן שבו חמישה בני נאורו שהעבירו את המלחמה באוסטרליה. עם ההתקרבות לאי התגלה ההרס שבו בבירור. טקס הכניעה נערך ב-14:00 אותו יום, כשקפטן סוודה חתם על מסמך הכניעה ומייד לאחר מכן עזב והותיר את הקצינים שבפיקודו על הספינה כדי שייחקרו. למחרת נחתו באי 500 חיילים אוסטרלים, שהתקבלו בהתלהבות, שעה שהיפנים רותקו למגוריהם. באותו יום הונף דגל בריטניה בנאורו בפעם הראשונה מזה שלוש שנים. נציגי נציבות הפוספט בדקו ומצאו כי מתקן כריית הפוספט נהרס לחלוטין, וכן נמצא שבריאות התושבים טובה ממה שציפו לו בהתאם לעדויות שני יפנים שברחו מהאי ביוני 1945. בין ה-1 ל-3 באוקטובר נלקחו 3,745 היפנים והקוריאנים מהאי לכיוון האי בוגנוויל שבפפואה גינאה החדשה. במהלך מסעם הציקו המקומיים לכובשים לשעבר והם הותקפו באלימות בידי הסינים. האוסטרלים עשו מאמץ לחצוץ בין הצדדים.
אחרית דבר
לאורך כל המלחמה לא התרחש קרב על האי, והיפנים שיגרו ממנו מספר קטן של גיחות. על אף זאת, האי שימש בתפקיד מרכזי בקרבות על מרכז האוקיינוס השקט. מצד אחד האי היה מוגן מדי בשביל שיהיה ניתן לפלוש אליו, ועם זאת מיקומו האסטרטגי לא התיר להתעלם ממנו, מה שגרם לאמריקאים להשקיע מאמץ רב כדי למנוע מהאי להוות איום משמעותי, ומבחינה זו, היפנים הצליחו במשימתם באי. עם זאת, הם שילמו מחיר של 300 הרוגים מתת-תזונה, מחלות והתקפות אויב.
אחרי המלחמה, ועדת הפוספט הבריטית פעלה במהירות. מפעלים חדשים נבנו ועובדים הובאו לאי, והוא שב להפיק פוספט ביולי 1946.
עבור בני נאורו, המלחמה הייתה בעלת השפעה מכריעה על החברה. היעדר ההגנה האוסטרלית, ההפצצות האמריקאיות הממושכות, השלטון הנוקשה של היפנים והאפליה שסבלו ממנה בלגונת טרוק הניחו את היסודות להגדרה העצמית שלהם. ההיסטוריונית ננסי ג'יי. פולוק כתבה כי:
.
מהומות אל-קטיף
מהומות אל-קטיף התרחשו בסוף שנת 1979 בקטיף שבערב הסעודית על ידי גורמי אופוזיציה סעודים (בעיקר שיעיים) כנגד השלטון הסוני.
רקע
מאז סיפוח אזור אל-קטיף לשלטונו של אבן סעוד בשנת 1913 השיעים טענו לדיכוי. בניגוד לרוב הממלכה, בשטח זה השיעים מהווים את רוב האוכלוסייה. שטח קטיף נחשב לקריטי עבור השלטונות, בשל מאגרי הנפט הרבים שיש בו. למרות הנפט הרב, האזור והתשתיות בו הוזנחו במשך שנים רבות. העובדים השיעיים בחברת עראמקו השתכרו פחות מן העובדים הסוניים, מה שעורר מירמור רב כנגד השלטון.
ב-11 בנובמבר נחתו מספר מטוסים אמריקאים באחד משדות התעופה במחוז, ומולם התקיימה אחת ההפגנות הגדולות בתולדות סעודיה.
מהלך המרד
ב-25 בנובמבר יצאו אלפי שיעים לציין את העשוראא. כשלושה ימים לאחר מכן החלו להתקיים הפגנות המוניות בסמוך לדמאם. ההפגנות הפכו עד מהרה לעימותים אלימים עם המשמר הלאומי של השלטון. חלק מן המפגינים החלו ליידות אבנים בשוטרים שהשיבו באש, ובכך להרוגים הראשונים של ההתקוממות.
המחאה דעכה לאחר כמספר ימים, בתחילת דצמבר. במהלך המהומות נהרגו לפחות כעשרים איש, מאות נפצעו ואלפים נעצרו.
לאחר המרד
לאחר המהומות הממשל השקיע מאות מיליוני ריאלים סעודיים בפיתוח האזור.
קרל ארנדט
קרל הרמן ארנדט (בגרמנית: Karl Hermann Arndt; 10 במרץ 1892 – 30 בדצמבר 1981) היה גנרל בוורמאכט אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
ארנדט נולד ב-10 במרץ 1892 בגרוסקאואר. מאפריל 1908 למד ארנדט בוולאו, ובהמשך למד בבית הספר לקצינים בפוטסדאם. ב-1 באוקטובר 1911 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-46 ("גרף קירכבאך" - שלזיה התחתית ה-1). עם הרגימנט השתתף במלחמת העולם הראשונה, בה נפצע מספר פעמים. על הישגיו הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ואות הפציעה בכסף. ב-18 בספטמבר 1918 הוא נלקח בשבי על ידי הבריטים בחזית המערבית, ממנו שוחרר ארנדט ב-20 במרץ 1919, לאחר תום המלחמה.
לאחר חזרתו הביתה, הצטרף ארנדט לרגימנט פולקסווהר ה-5 כקצין פלוגה באוגוסט 1919, שם הועסק כסגן מפקד פלוגה מדצמבר 1919 ועד שהועבר לרייכסווהר. ב-15 בפברואר 1920 הוא הועבר לרגימנט הרובאים ה-105 של הרייכסווהר ושלושה חודשים לאחר מכן לרגימנט הרובאים ה-9. ב-1 באוקטובר 1920 הועבר לרגימנט הרגלים ה-8. לאחר קידומו להאופטמן ב-1 בנובמבר 1928, הוא מונה למפקד הפלוגה ה-3 בפרנקפורט על האודר ב-1 בפברואר 1929.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה, ארנדט פיקד על הגדוד ה-2, רגימנט הרגלים ה-68 של הדיוויזיה ה-32. ב-15 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-511 וב-20 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. בחזית המזרחית זכה ארנדט בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-23 בינואר 1942. ב-10 בינואר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-293, וב-ב-10 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל-מיור. לאחר הפסדים כבדים באומן, הדיוויזיה שלו פורקה בנובמבר 1943 והשרידים הועברו לדיוויזיה ה-359. ב-8 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט וב-20 בנובמבר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-359. ב-2 ביולי 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.ב-17 בינואר 1945 מונה בנוסף לסגן מפקד הקורפוס ה-59 וכיהן בתפקיד זה עד ה-24 באפריל 1945. במהלך תקופה זו, הוענק לארנדט תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-1 בפברואר 1945. בימיה האחרונים של המלחמה הוא מונה ב-25 באפריל 1945 למפקד קורפוס הפאנצר ה-39, וב-8 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לצבא ארצות הברית עם כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה
ארנדט שוחרר מהשבי ב-5 ביולי 1947. לאחר שחרורו הוא התגורר בלאנגנהולטהאוזן על למותו ב-30 בדצמבר 1981.
תסמונת VACTERL
וקטר (VACTERL) היא מצב רפואי, קבוצת תסמינים מוכרת של מומים מולדים הנוטים להתרחש במקביל. דפוס זה הוא קשר מוכר, בניגוד לתסמונת, מכיוון שאין סיבה פתוגנטית ידועה שיש ביכולתה להסביר את השכיחות המקובצת. עם זאת, מקובל לכנותה בלשון הדיבור גם תסמונת וקטר (VACTERL syndrome).
מאחר שקבוצת תסמינים זו אינה תסמונת אחת, השוני עשוי להיות רב, וכל ילד עם מצב זה יכול להיות ייחודי. כיום מצב זה מטופל לאחר הלידה עם נושאים שניגשים אליהם אחד בכל פעם. חלק מהתינוקות נולדים עם תסמינים שלא ניתן לטפל בהם והם אינם שורדים. כמו כן, ניתן לקשר את תסמיני VACTERL למצבים דומים אחרים, כגון Klippel Feil, ותסמונת גולדנהר, כולל הצלבות של מצבים.
לא זוהתה בעיה גנטית או כרומוזום ספציפית עם קשר ל-VACTERL. ניתן לראות בקבוצת תסמיני VACTERL כמה מאפיינים כרומוזומליים הקיימים בתסמונת אדוארדס ונראים לעיתים קרובות יותר אצל תינוקות לאימהות סוכרתיות. לעומת זאת, תסמיני VACTERL נגרמים ככל הנראה ממספר גורמים.
תסמיני VACTERL מתייחסים באופן ספציפי לחריגות במבנים שמקורם במזודרם העוברי.
סימנים וסימפטומים
התכונות הבאות נצפו עם שיוך VACTERL:
VACTERL מוגדר בדרך כלל על ידי נוכחותם של לפחות שלושה מהמומים המולדים לעיל.
עמוד השדרה
אנומליות בחוליות, או פגמים בעמוד השדרה, מורכבים בדרך כלל מחוליות קטנות (היפופלסטיות) או חוליות חצי שבהן נוצר רק מחצית אחת של העצם. לכ-80 אחוז מהחולים ב-VACTERL יהיו אנומליות בחוליות. הדבר גורם לקשיים בשלב מוקדם של החיים אלה גורמים לקשיים, ונוכחותם של פגמים אלה בצילום חזה עשויה להתריע בפני הרופא על פגמים אחרים הקשורים ל-VACTERL. מאוחר יותר בחיים הפרעות אלו בעמוד השדרה עלולות להתפתח לעקמת, או עקמומיות של עמוד השדרה.
פגמים אנאליים
איטמות פי הטבעת או פי הטבעת שאין בו נקב, מופיעה בכ-55 עד 90 אחוז מהחולים עם VACTERL. אנומליות אלו מתגלות בדרך כלל בלידה. לעיתים קרובות הדבר מחייב ניתוח בתקופה הראשונה של החיים. לפעמים ידרשו מספר ניתוחים לתינורת, לצורך שחזור מלא של המעי והתעלה האנאלית.
מומים בלב
עד 75 אחוז מהחולים עם VACTERL דווחו על מחלת לב מולדת. מומי הלב הנפוצים ביותר שנראו ב-VACTERL הם פגם במחיצת חדרי הלב (VSD), מומים במחיצת פרוזדורים וטטרלוגיה על שם פאלוט. פגמים פחות נפוצים הם Persistent truncus arteriosus ו היפוך יציאת כלי הדם הגדולים של הלב.
קנה הנשימה והוושט
אטרזיה של הוושט (Oesophageal atresia) עם פיסטולה טרכאוסופאגאלית (tracheoesophageal fistula) מופיעה בכ-70 אחוז מהחולים ב-VACTERL, אם כי זה יכול להופיע לעיתים קרובות כפגם מבודד. 15 עד 33 אחוז מהלוקים בקני המשימה והוושט עשויים לסבול גם ממחלת לב מולדת. לתינוקות אלו יש בדרך כלל מומי לב לא פשוטים, כמו פגם במחיצה הבין-חדרית.
כליות
מומים בכליות נראים בכ-50 אחוז מהחולים עם VACTERL. בנוסף, עד 35 אחוז מהחולים עם VACTERL הם בעלי עורק טבורי יחיד (single umbilical artery; בדרך כלל ישנם שני עורקים ווריד אחד) אשר לרוב קשור לבעיות אורולוגיות נוספות. הפרעות בכליות אצל חולי VACTERL יכולות להיות חמורות, עם דפורמציה של אחת הכליות או שתיהן (incomplete formation of one or both kidneys) או הפרעות אורולוגיות כגון חסימת יציאת שתן מהכליות או ריפלוקס (חזרה) של שתן לתוך הכליות משלפוחית השתן. בעיות אלו עלולות לגרום לאי-ספיקת כליות בשלב מוקדם בחיים, והן עשויות לחייב השתלת כליה. עם זאת, חלק מתופעות אלה ניתנות לתיקון בניתוח לפני שייגרם נזק כלשהו.
גפיים
פגמים בגפיים מתרחשים אצל עד 70 אחוז מהתינוקות עם VACTERL וכוללים מחסור באגודל (hypoplastic thumb), חלקי גפיים נוספים (פולידקטיליה), חלקי גפיים מחוברים (סינדקטיליה) ומומים באמה כגון אפלאסיה רדיאלית (radial aplasia). תינוקות עם מומים בגפיים משני הצדדים נוטים לסבול מפגמים בכליות או אורולוגיים משני הצדדים, בעוד שתינוקות עם מומים בגפיים רק בצד אחד של הגוף נוטים לסבול מבעיות כליות באותו צד.
הרחבה
תכונות משניות לרכיבי VACTERL שכיחות מספיק כדי להיחשב כהרחבה של VACTERL. אלה כוללים: עורק טבורי בודד (single umbilical artery), איברי מין לא מובהקים, פגמים בדופן הבטן (abdominal wall defects), בקע סרעפתי (diaphragmatic hernia), דיסמורפיה במעיים ובדרכי הנשימה, וליקויי רצף כמיעוט מי שפיר. oligohydramnios גם מומים לבביים נכללים בקטגוריה זו.
גדילה
תינוקות רבים עם VACTERL נולדים קטנים ומתקשים בעלייה במשקל. אחרים עם חלק קטן מהרכיבים, לעומת זאת, לעומת זאת, עשויים להתפתח באופן תקין עם אינטליגנציה תקינה.
פתולוגיה
חולים עם תפקוד לא תקין של הלב והכליות עלולים להיות בסיכון גבוה יותר לתסמונת המוליטית-אורמית.
אפידמיולוגיה
השכיחות של VACTERL מוערכת בכ-1 ל-10,000 עד 1 ל-40,000 תינוקות שנולדו בחיים.
היסטוריה
ראשי התיבות הראשוניים VATER תוארו לראשונה על ידי לינדה קואן, רופאה בחדר מיון, ודייוויד סמית', שנחשב לאבי ענף הטרטולוגיה ב-1972, כדי להגדיר התרחשות משולבת לא אקראית של הפגמים הרשומים. שנים מאוחר יותר, מחקר גילה כי הפרעות לב וכליות היו שכיחות גם הן בקשר, וראשי התיבות שונו ל-VACTERL. לא זוהתה סיבה אחת המקשרת את כל התנאים הללו יחד. לכן, VACTERL הוא למעשה צירוף תסמינים ולא "תסמונת". עם זאת, באופן שאינו אקדמי יש המכנים אותה כתסמונת.
הדיוויזיה ה-208 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-208 (בגרמנית: 208. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה. כמו רוב דיוויזיות הרגלים הגרמניות, עיקר חייליה היו חיל רגלים נייד שנתמכו על ידי ארטילריה רתומה לסוסים.
לודוויג קלגס
פרידריך קונרד אדוארד וילהלם לודוויג קלגס (בגרמנית: Friedrich Konrad Eduard Wilhelm Ludwig Klages ; 10 בדצמבר 1872 - 29 ביולי 1956) היה פילוסוף, פסיכולוג, גרפולוג, משורר, סופר ומרצה גרמני. קלגס היה מועמד פעמיים לפרס נובל לספרות, ונחשב לאחד מהוגי הדעות הגרמנים החשובים של המאה ה-20. דעותיו האנטישמיות ויחסו למפלגה הנאצית נותרו שנויים במחלוקת. הגותו של קלגס השפיעה באופן גורף על ההתפתחויות הגרמניות בפילוסופיה, בפסיכולוגיה, בפסיכיאטריה, בספרות ודיסציפלינות שונות אחרות.
קלגס היה דמות מרכזית הן ב"פסיכולוגיה קרקטרולוגית" והן באסכולת "פילוסופיית החיים" (Lebensphilosophie). מרכיבים בולטים בפילוסופיה שלו כוללים את הניגוד בין ה"נשמה" (Seele) לבין ה"רוח" (Geist; Mind); המציאות כיצירה וכפרשנות מתמשכת של תמונות חושיות; אתיקה ביו-צנטרית ולא אנתרופוצנטרית, כתגובה לסוגיות אקולוגיות מודרניות ולמיליטריזם; התייחסות לארוטיקה בביקורת הן על הפטריארכיה הנוצרית והן על רעיון המיניות בכלל; תיאוריה של פסיכולוגיה המתמקדת בהבעה, כולל גרפולוגיה;  ומדע לניתוח ה"אופי" שמטרתו ליישב את מודל הנפש הפרוידאני עם הפער שיצר בין יצורים חיים.
מונח בולט בהגותו של קלגס הוא לוגוצנטריזם, אותו טבע מתוך התנגדות למרכזיות במסורת המערבית של הנטייה לראות במילים ובשפה ביטוי יסודי של מציאות חיצונית. מונח זה השפיע על ז'אק דרידה והפך משמעותי בדקונסטרוקציה. קלגס נתפס באופן דומה כמקור לתיאוריה ביקורתית, אקולוגיה עמוקה, פנומנולוגיה ואקזיסטנציאליזם.
ביוגרפיה
קלגס נולד ב-10 בדצמבר 1872 בהאנובר, גרמניה, בנם של פרידריך פרדיננד לואי קלגס, איש עסקים וקצין לשעבר, ואשתו מארי הלנה לבית קולסטר. בשנת 1878 נולדה אחותו הלן קלגס והשניים חלקו קשר חזק לאורך כל חייהם. בשנת 1882, כאשר קלגס היה בן תשע, נפטרה אמו מדלקת ריאות. דודתו, אידה קולסטר, עברה לגור עם המשפחה כדי לעזור לגדל את הילדים, בהתאם לדרישותיה של אמו הגוססת השכלתו המוקדמת של קלגס הייתה מסורתית וכללה עיסוק בלימודים קלאסיים ובמדעי הרוח. בעקבות זאת קלגס פיתח עניין רב בכתיבת פרוזה ושירה בעת העתיקה היוונית והגרמאנית. יחסיו עם אביו הקפדן היו מתוחים, אך חרף התגדותו של לאביו קלגס המשיך בכתיבת שירה.
בילדותו קלגס פיתח ידידות ילדות אינטנסיבית עם חברו לכיתה תיאודור לסינג, שאיתו חלק תחומי עניין נלהבים רבים. קלגס נלחם כדי לשמור על ידידותם למרות האנטישמיות של אביו. לדברי לסינג, אביו של קלגס לא ראה בעין יפה את החברות של בנו עם "יהודון". בשנת 1891 השלים קלגס את לימודיו והמשיך לאוניברסיטת לייפציג, שם החל את לימודיו בפיזיקה ובכימיה. אביו הורה לו להמשיך בקריירה בכימיה תעשייתית. הוא לקח שני סמסטרים בלייפציג, בשנים 1891–1892, ולאחר מכן סמסטר אחד ב-Technische Hochschule Hannover (כיום אוניברסיטת הנובר), במהלך 1892–1893.
קלגס עבר למינכן ב-1893, והמשיך את התואר הראשון שלו באוניברסיטת מינכן. באותה שנה הצטרף Chemisches Institut, מעבדה שנוסדה באוניברסיטה על ידי אדולף פון באייר בשנת 1975. לצד לימודיו, הוא עסק בסצנה התרבותית בשוואבינג, המחוז הבוהמי של מינכן.
בשנת 1894 פגש קלגס את המשורר והפסל הנס בוסה, אשר ייסד לאחרונה את ה- Institut für wissenschaftliche Graphologie (המכון לגרפולוגיה מדעית). ניתוח כתב יד, או גרפולוגיה, היה באותה תקופה דיסציפלינה מכובדת; בוסה התבקש מדי פעם לתת עדות מומחה בתיקי משפט, והתשוקה שלו לנושא משכה אליו את קלגס. אישים נוספים שנכנסו לחיי קלאגס בזמן זה כוללים את הפסיכיאטר גאורג מאייר, המשורר שטפן גאורגה, הקלאסיקאי אלפרד שולר והסופר פרנציסקה זו רונטלו.
בשנת 1896 הקימו קלגס, מאייר ובוסה מוסד גרפולוגי חדש, ה- Deutsche Graphologische Gesellschaft (החברה הגרפולוגית הגרמנית).
חברותו המוקדמת של קלגס עם תיאודור לסינג הגיעה לקיצה ב-1899. שניהם יכתבו מאוחר יותר על עומק מערכת היחסים שלהם והשפעתם זה על זה - אם כי היבטים רבים, כמו ההשפעה הגזעית על החברות ביניהם, נותרו לא ברורים.
בשנת 1900 קיבל קלגס את הדוקטורט שלו בכימיה מאוניברסיטת מינכן ; מכיוון שהכימיה עברה שבע שנים קודם לכן מהפקולטה לרפואה, קלגס קיבל את ההסמכה שלו כדוקטורט לפילוסופיה (PhD) ולא כדוקטורט רפואי (MD). קלאג' פרסם את עבודת הגמר שלו "Tempt at a Synthesis of Menthone" בשנת 1901.
בשנת 1914 עם פרוץ המלחמה עבר קלגס לשווייץ והתפרנס מכתיבתו ומהרצאותיו.
לאחר המלחמה הוא זכה לכבוד על ידי הממשלה החדשה, במיוחד ביום הולדתו ה-80 ב-1952.
הגותו
כפילוסוף, קלגס לקח את הנחות היסוד הניטשיאניות של פילוסופית החיים למסקנות קיצוניות ביותר. הגותו של קלגס נתפסת לעיתים קרובות כמקשרת בין פרידריך ניטשה וחלק ניכר מהפילוסופיה הקונטיננטלית העכשווית. יורגן הברמאס, מתאר את הפילוסופיה שלו כ"אנטי-רוח" (geistfeindlichen). בהקשר זה, קלגס נתפס גם כדמות חלוצית של ביקורת נגד התפיסה ההגליאנית של הרוח (Geist; Mind) כמזיקה ל"חיוב החיים" במובן הניטשאני. הרוח ייצג את כוחות הרציונליזציה המודרנית, התעשייתית והאינטלקטואלית, בעוד שהנשמה ייצג את האפשרות להתגבר על אינטלקטואליות מנוכרת לטובת שורשיות ארצית חדשה. בהקשר זה גם טבע את המונח לוגוצנטריות בשנות ה-20, שחודש על ידי ז. הברמאס טוען שאין להשאיר את ההתפתחויות של קלגס בתחומי האנתרופולוגיה והפילוסופיה של השפה מאחורי מטאפיזיקה אניגמטית ואפוקליפטית, ואפיין את מחשבתו של קלגס בהקשר זה כמקדימה את זמנה.
עם זאת, הבחנתו בין רוח לבין נשמה נקשרה גם בתפיסותיו האנטישמיות:
השפעה
השפעת קלאגס הייתה נרחבת ובין מעריציו הגדולים היו בני דורו כמו הפילוסופים היהודים ולטר בנימין וארנסט קסירר, הפילולוג ולטר פ. אוטו והסופר הרמן הסה.
דת והשקפות פוליטיות
קלגס, כמו פרידריך ניטשה, היה ביקורתי כלפי הנצרות, כמו גם למה ששניהם ראו כשורשיה ביהדות. ניתן לראות בכמה מהצהרותיו המוקדמות על היהדות בהקשר זה רק התקפות מצועפות על הנצרות, השואבות קווי דמיון נוספים לניטשה ולוולטר.
לפי פול סי בישופ, במישור אחד, ניתן לראות בקלאגס קריאה לחזרה לפוליתאיזם או לפנתיאיזם, מכיוון שיש זיקה משמעותית בין השקפתו לבין הקוסמוגוניה של היוונים הקדמונים, שראו כל חלק בנפרד בהעולם במונחים פנתאיסטיים ופגאניים. עם זאת, הוא מסיק שדעותיו הדתיות של קלגס בהקשר זה חייבות להישאר שאלה פתוחה. חוקרים אחרים כמו ג'וזפסון-סטורם מתייחסים לקלאגס כנאו-פגאני.
קלגס זוהה במידה רבה כא-פוליטי, וכאקולוגיסט עמוק בעמדתו הביו-אתית, פמיניסט בדחייתו של הפטריארכיה הנוצרית, וכפציפיזם בעמדתו האנטי-מלחמתית הנחרצת על המעורבות הגרמנית במלחמות העולם הראשונה והשנייה. למרות התנגדותו למיליטריזם הפשיסטי, בין ההאשמות הנפוצות ביותר נגד קלגס היא התפיסה שהוא אהד את הנאציזם. נעשו ניסיונות להדיח את קלאגס בנימוקים אלה בשל הכללתו של התבטאויות אנטישמיות, בעודו תחת שלטונו של גרמניה הנאצית. בהקדמה לספרו של אלפרד שולר משנת 1940 של העיזבון המקצועי של קלגס הוא הוצב בין הוגי המהפכה השמרנית. אולם קלגס, כפי שקובע בישופ, "לא היה הוגה דעות אנטישמי מיסודו, לא פילוסוף ימני, ולא נאצי". עם זאת חוקרים כמו ניצן ליבוביץ, סטאות' וטרנר רואים בקלאגס אנטישמי. כמו כן, ההיסטוריון ג'וזפסון-סטורם קובע כי "כיהודי אמריקאי שאיבד משפחה מורחבת בשואה, אני אישית מוצא את [האנטישמיות] החלק המגעיל והנתעב ביותר ביצירתו של קלגס". בישופ מציין עוד שניתן לייחס דעות כאלה על קלגס לפרשנויות של ההוגים המרקסיסטים היהודים ארנסט בלוך וג'רג' לוקאץ', ולאחר מכן אומץ על ידי הימין החדש האירופי. בהתייחס לסוגיית האנטישמיות, כתב קלגס:
ביבליוגרפיה
קלגס כתב 14 ספרים ו-60 מאמרים בין 1910 ל-1948, והיה שותף לעריכת כתבי העת Berichte (1897–1898) ו-Graphologische Monatshefte עד 1908.
פולארסאן מכוניות
סולארסאון מכוניות (בסינית: 中顺汽车有限公司, באנגלית: Polarsun Automobile) הייתה יצרנית רכב, שבסיסה בסין שפעלה בשנים 2003-2018 בעיר שניאנג.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2003 על בסיס חברות אחרות שפעלה בעיר שניאנג.
בשנת 2003 הוקמו מרכזי פיתוח שדטרויט ולוס אנג'לס.
ייצור מכוניות החל בשנת 2005. זה היה מיניוואן Polarsun Century שהיה מבוסס על מכונית Toyota HiAce. הייצור הופסק בשנת 2009. בהמשך החל ייצור מיניוואן ל-7 מושבים מבוסס על Mitsubishi Space Gear ול-5 אנשים על בסיס Mazda Premacy. כמו כן החל ייצור של קרוסאובר מבוסס על Ford Escape.
בשנת 2006 המפעל היה יכול לייצר 100 אלף מכוניות בשנה והיה מתוכנן תוך 5 שנים להגיע ל-150 אלף מכוניות ובהמשך עד 400 אלף בשנה. בתוך סין נפתחו 200 מרכזי מכירות וכ-300 מרכזי שרות. בשנת 2006 בוצע משלוח לאנגולה של מכוניות מותאמות לפעילות משטרה. החברה תכננה להרחיב את פעילותה מחוץ לגבולות סין. לצורך כך הוקם מרכז לוגיסטי ברוטרדם שהיה אמור לרכז את הפעילות באירופה.
במהלך שנת 2013 ייצור הופסק עקב רמת מכירות נמוכה.
בשנת 2018 מניות החברה נמכרו לחברה WM Motors שהחלה לייצר מכוניות חשמליות.
יוכבד טראוב
יוכבד טְרַאוּבּ (לוריא) (1904 – ז' באב תשכ"ד, 16 ביולי 1964) הייתה זמרת מצו-סופרן עממית ישראלית, שפעלה מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד המחצית הראשונה של שנות ה-50. גיסתם של הסופרים שמואל ניגר וזליג קלמנוביץ.
קורות חיים
בשנת 1921 עזבה את רוסיה של מלחמת האזרחים ועברה לקובנה, בירתה ("הבירה הזמנית") של ליטא העצמאית. שם הייתה הרוח החיה במסיבות שהיו נערכות בבית אחותה הגדולה רבקה (ריבֶלֶה) ובעלה, איש הרוח, הבלשן, חוקר הספרות וההיסטוריון חוקר היידיש זליג קלמנוביץ. המשורר היידי דוד הופשטיין ייחד לה באותה תקופה שיר. בקובנה נישאה ב-1924 לוריא לזלמן טראוב (1896–1965), עיתונאי ופעיל ציוני, מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא". בקיץ 1925 נולדה בנם היחיד, ארי.
את לימודי המוזיקה החלה בקובנה, שם למדה פיתוח קול, ובמחצית השנייה של שנות ה-20 עברה לברלין בירת גרמניה, שם הוסיפה להשתלם בזִמרה. בברלין הופיעה בקונצרטים, בין היתר עם מרדכי רוט. עם הכשרתה הועשר הרפרטואר שלה בשירים וארִיות מהמוזיקה האירופית, אולם בהופעותיה העדיפה לבצע שירים ביידיש ובעברית. לאחר ששבה לקובנה, החלה בשנת 1929 לבצע שירים עבריים ברדיו בליטא ובלטביה והִרבתה להופיע בתוכניות של שירים אלה בנשפים וקונצרטים שארגנו מוסדות הציונות העובדת בליטא. בשנת 1933 הקליטה תוכנית שירים בקולומביה רקורדס בלונדון.
עם עלייתה ארצה החלה טראוב להופיע כזמרת עממית בקונצרטים שבהם ביצעה שירי עם ביידיש (על פי רוב בתרגום עברי) ושירים עבריים מהזמר הארצישראלי. לאחר זכייתה בתחרות שירה בתל אביב בשנת 1938, החלה להופיע בזמרה גם ברדיו, ב"קול ירושלים" של שירות השידור המנדטורי, ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל". לאורך שנות ה-30, ה-40, ובמידה פחותה בה-50, הרבתה להופיע (בעיקר בחיפה והקריות) בקונצרטים ובאירועי תרבות ומסיבות (בהם נשפי המכון למוזיקה, נשפים של ועדת התרבות שליד מועצת פועלי חיפה, ערבי אגודת "ידע-עם" בחיפה ואירועי אגודת האמנים והמורים למוזיקה, שבה הייתה חברה), בעיקר בשירי עם ממזרח אירופה בתרגום עברי ובשירים ארצישראליים (לעיתים הוסיפה גם שירים קלאסיים), פעמים רבות לצד זמרים עממיים נוספים כמו אריה פרידמן-לבוב ואהרן גולדשמיט.
1943/1944 בליגה ב'
עונת 1943/1944 בליגה ב הייתה עונת כדורגל של ליגה ב' בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
יוכבד טראוב
קורות חיים
לדברי מבקר המוזיקה של "דבר", משה גורלי, טראוב הייתה "ידועה כמסבירה [=פרשנית] טובה של שירים עממיים". היא תוארה כאישה חיונית, מלאת שמחת-חיים ומוזיקה, שכבשה את קהל מאזיניה בקולה החם, בהיגויהּ הברור ובזמרתה הלבבית. ביצועיה זכו לביקורות חיוביות בעיתונות התקופה. על קונצרט של שירה עממית ושירים ארצישראליים שערכה ב-23 באפריל 1944 באולם מוזיאון תל אביב נכתב בעיתון "דבר" כי "חובבי שירה עממית נהנו יפה משירתה של יוכבד טראוב... התכנית היתה מגוונת. לבושם העברי של כמה משירי העם הנודעים לא גרע מחינם הקדמון, והמזמרת [=הזמרת] זכתה לתשואות חמות על ביצועם הנאה". עמיתהּ הזמר אריה פרידמן-לבוב כתב: על הופעתה בראשית חודש יוני אותה שנה בערב שירי עם תחת הכותרת "ששון ויגון בשיר היהודי", שנערך באולם 'ביתנו' בחיפה, נכתב בעיתון "דבר" כי "יוכבד טראוב בחרה משפע השירים את אלה הקרובים ללבה והיא הצליחה לקרב אותם ללִבּוֹת הקהל... השכילה להתאים את יכלתה הרבה את האופי של השיר העממי".
1943/1944 בליגה ב'
הליגה הייתה הליגה המשנית שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
יוכבד טראוב
קורות חיים
יוכבד טראוב נפטרה ביולי 1964 בבית החולים כרמל לאחר מחלה ממושכת, בגיל 60. נקברה בחיפה. הותירה את בעלה ואת בנה וכלתה.
1943/1944 בליגה ב'
בליגה היו 7 קבוצות בתחילה, ולאחר הרחבתה 14 קבוצות.
הליגה שוחקה לסירוגין החל מה-30 באוקטובר 1943 ועד לחופשת הקיץ, ה-24 ביוני 1944.
יוכבד טראוב
קורות חיים
בחודש יולי 1965, במלאת שנה למותה, נערך בחיפה ערב פולקלור לזכרה בהשתתפות קהל רב, ומועצת פועלי חיפה הוציאה עלון מיוחד לזכרה.
1943/1944 בליגה ב'
בתחילה 7 קבוצות פתחו את העונה בליגה, אך מהר מאוד הצטרפו עוד ועוד קבוצות לליגה, כולל קבוצות מילואים של הליגה העליונה באותה העונה, הליגה הארצית.
יוכבד טראוב
משפחתה
בעלה של יוכבד טראוב, זלמן טראוב (1896–1965), היה עיתונאי ועסקן ציבור. בליטא היה מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא", ולאחר שנוסד בקיץ 1934 בקובנה היומון של תנועת ארץ ישראל העובדת, "דאָס וואָרט" ('דבר'), עבר אליו. בארץ היה מנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה במשך 25 שנה, עד פרישתו, ופעיל ציבור, חבר הנהלת קופת המלווה בחיפה, חבר מליאת המוסד לביקורת המוסדות המשקיים של ההסתדרות. בליטא היה פעיל צעירי ציון – התאחדות, ולאחר האיחוד ב-1930, פעיל מפא"י.
1943/1944 בליגה ב'
אף קבוצה לא הצליחה להשלים את כל משחקיה בליגה, והליגה מעולם לא הושלמה.
יוכבד טראוב
משפחתה
בנם היחיד, ארי אבנר (1925–2012), היה מראשוני השידור העברי בתחנת "קול ירושלים", דיפלומט בשנותיה הראשונות של המדינה, ממקימי מפלגת רפ"י של דוד בן-גוריון, כותב הנאומים של ראש הממשלה לוי אשכול, יועץ מדיני בשגרירות בלונדון, ממקימי הטלוויזיה הישראלית ורשות השידור, בהן שימש ככתב, עורך ומגיש חדשות, ממקימי מחלקת החדשות של "קול ישראל" וממובילי דרכה, יועץ בכיר למנהלי רשות השידור, מתרגם (בין היתר תרגם לעברית סונטות של שייקספיר), עורך ומבקר ספרות, מרצה לעריכה לשונית באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר הנהלת האקדמיה ללשון העברית. היה נשוי לעדינה אבנר לבית ספיר ואב לבן, מאמן השחייה ברי אבנר.
אחותה של טראוב, רבקה (ריבֶלֶה) קלמנוביץ (1897/8–1943?), אשתו של חוקר הספרות היהודית זליג קלמנוביץ (1885–1944), עברה בשנת 1929 איתו ועם בנם לווילנה, שם היה בעלה מראשי ייווא. בני הזוג נספו בשואה. בנם היחיד, שלום לוריא (1920–2011), שעלה ארצה ב-1938 היה חבר קיבוץ מרחביה, חוקר ספרות יידיש ועברית, מרצה באוניברסיטת חיפה, עורך ומתרגם.
אחותה בַּסיֶה (באסיע, בתיה) (בֶּסי) טשארני-ניגֶר (ניגער) (Bessie Charney; 1889–1975) נישאה למבקר הספרות היידי שמואל ניגר (1883–1955). בסתיו 1919 היגרה לארצות הברית עם בעלה, שהיה שם לחבר מערכת היומון היידי "דער טאָג" ('היום') עד מותו. הזוג היו הורים לשניים: אליזבת שוּבּ (Elizabeth Shub; 1915–2004), סופרת ועורכת ספרי ילדים ומתרגמת סיפורי ילדים מיידיש (גרושהּ, בוריס שוב, היה בנו של עיתונאי ה"פֿאָרווערטס" דוד שוב); וד"ר ויליאם טשארני (1918–1995), מיקרוביולוג במכון המחקר של חברת התרופות Schering-Plough, שעבודתו הביאה לפיתוחם של הקורטיקוסטרואידים הסינתטיים המצליחים פרדניזון ופרדניזולון (אשתו שולמית הייתה בתו של יצחק נחמן שטיינברג, המשפטן והפוליטיקאי הסובייטי שבהמשך היה ממנהיגי התנועה הטריטוריאליסטית, ואחותו של מבקר וחוקר תולדות האמנות ליאו שטיינברג). גיסה ברוך טשארני ולאדק (1886–1935) היה תועמלן ותאורטיקן סוציאליסט, עורך בכיר בעיתון "פֿאָרווערטס" והנשיא המייסד של ועד העובדים היהודי; וגיסה דניאל טשארני (1888–1958) היה משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות יידי.
אחות נוספת, ליוסיה (Liusia), הייתה שחקנית, ששיחקה במשך זמן-מה בתיאטרון של בירוביג'ן, ואשתו של השחקן יוסף גוּרֶביץ.
The Elder Scrolls V: Skyrim
The Elder Scrolls V: Skyrim (בעברית: מגילות הזקנים: סקיירים) הוא משחק וידאו מסוג משחק תפקידים ופעולה בסגנון עולם פתוח, אשר פותח על ידי חברת Bethesda Game Studios. זהו המשחק החמישי בסדרת The Elder Scrolls. המשחק יצא לאור ב-11 בנובמבר 2011 למחשב האישי (Microsoft Windows), לפלייסטיישן 3, ול-Xbox 360.
העלילה של המשחק סובבת סביב המאבק באָלְדוּאִין (Alduin), אל-דרקון שנובא להחריב את העולם, על מנת להכין את המקום לעולם הבא. המשחק מתרחש כ-200 שנים אחרי עלילתו של המשחק הקודם, The Elder Scrolls IV: Oblivion, באזור המחוז הדמיוני סְקַיְירִים (Skyrim) שנמצא בצפון היבשת הדמיונית טַמְרִיאֵל (Tamriel). כיוון שהמשחק דוגל בגישת "עולם פתוח", השחקן יכול לחקור את הארץ ואף להתעלם מקו העלילה הראשי וקווי העלילה המשניים. המשחק זכה לביקורות משבחות והצלחה מסחרית גדולה, בהפצה של 7 מיליון עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
בתערוכת e3 2016 הכריזה החברה על גרסה מחודשת של המשחק ל-PlayStation 4 ול-Xbox One. גרסה זו יצאה לחנויות ב 28 באוקטובר 2016. בנובמבר 2017 יצאה גרסה גם לנינטנדו סוויץ'.
תחילת המשחק
בתחילת המשחק הדמות שלך תתעורר קשורה בעגלת אסירים, תוך כדי שהינך מובל יחד עם כמה אסירים אחרים לעיירה Helgen שם עומדים להוציא אתכם להורג בידי האימפריה. לאחר שהגעתם לעיירה ירדתם מהעגלה ,החיילים אשר מפקחים על ההוצאה להורג מגלים שאתם לא ברשימה. ואז תצטרכו ליצור את דמותכם.
נורדים יהיו חזקים יותר כלוחמים, אך אלפים יהיו חזקים יותר כקוסמים
תינתן לכם גם האפשרות לשנות לדמות עם מבנה הפנים, השיער, צבע העור וכו'...
לאחר מכן החיילים יחליטו להוציא אתכם להורג בכל זאת, אך רגע אחד לפני שעורפים את ראשכם מגיע דרקון, הדרקון מעורר בהלה מאחר שאז דרקונים היו רק אגדה. החיילים כמובן עוזבים את ההוצאה להורג כדי לנסות להביס את הדרקון, בזמן הזה אתם בורחים יחד עם חייל מהאיפריה או אסיר (תלוי בבחירתך) למקום מבטחים אל תוך מגדל שמתוכו עוברים למערה בה תוכלו להשיג כמה בגדים, נשקים פריטים, שיקויים וציוד בסיסי, לאחר שתילחמו בכמה מהיצורים במערה תצאו החוצה
שם החייל האימפראלי או האסיר יציע לכם ללכת איתו לעיירה הקרובה, משם ההרפתקה שלכם מתחילה והעולם פתוח בפניכם.
משחקיות
המשחקיות הפתוחה, ללא עלילה ליניארית מאפיינת את המשחק כיאה לסדרת The Elder Scrolls. השחקן יכול לחקור את העולם של סקיירים ברגל או על סוס, ולנסוע במהירות לערים, מערות ומקומות בהם כבר ביקר. משימות (Quests) ניתנות לשחקן על ידי דמויות בעולם, וניתן לשלב כמה קווי עלילה במקביל ולשנותם באופן דינאמי לפי מטרות השחקן ומיקומו. בנוסף לכך, דמויות במשחק יכולות להתלוות לשחקן ולהילחם עמו, או לסחור עמו. השחקן יכול להצטרף לקבוצות וגילדות בעולם, כמו ה-Dark Brotherhood,The Companions,Thieves Guild,College Of Winterhold. לכל קבוצה כזאת יש מפקדה, משימות ועלילה שניתן לפתח במקביל. כמו כן, במשחק המון משימות צד שלא קשורות לקווי עלילה המאפשרות לשחקן להילחם באויבים מיוחדים, לקבל ציוד קטלני ולפגוש יצורים מוזרים ועתיקים עם סיפורים מעניינים.
בעולם של סקיירים קיימות גם חיות בר שניתן למצוא בדרכים, מפלצות ועכבישי ענק במערות ואף ענקים. בנוסף לכך קיימים דרקונים, אשר מהווים חלק משמעותי במשחקיות ובעלילה. במשחק יש מספר רב של ערים המחולקות ל - 2 קבוצות: ערי האימפריה וערי המורדים (stormcloaks). למעשה בתחילת המשחק השחקן צריך לבחור צד (ניתן לשינוי מאוחר יותר), איתו יילחם נגד הצד השני במלחמת האזרחים על סקיירים.
קידום הדמות
פיתוח יכולות הדמות הוא מרכיב מרכזי ב-Skyrim. בתחילת המשחק השחקן בוחר את גזע הדמות מתוך מספר גזעים הכוללים דמויי אדם, דמויי לטאה (argonian) וחתול (khajiit), אלפים אפלים, אלפים רגילים, אורקים ועוד. לכל אחד מגזעים אלו יכולות טבעיות (למעט אורקים) ומראה חיצוני שונה. אחת המטרות המרכזיות של השחקן היא לשפר את יכולותיה של הדמות ב-18 מיומנויות, המחולקות בצורה שווה בין שלושה תחומים: קסם, לחימה והתגנבות. אימון יכולת מסוימת עד לרמת הניסיון הדרושה תוביל לעליה ברמה. כאשר השחקן עולה רמה, הוא מקבל נקודות אותן ניתן להמיר להטבות (perks) ביכולות אותן אימן, לדוגמה: להתגנב בקלות יותר, לזמן 2 יצורים במקום אחד, או לזוז מהר יותר עם שריון כבד. ההטבות עוזרות משמעותית לשחקן ומשפיעות על החופש והשילוב במשחק, לדוגמה: בעזרת הטבה המאפשרת להשתמש בכישופים בלי שאף אחד יישמע וישים לב, אפשר לשלב אלמנטים של קסם עם דמות הגנב או המתנקש. חופש הבחירה, וצורת המשחק בסקיירים הנתונה לבחירת השחקן היא גדולה ומשמעותית מאוד במשחק: הוא יכול לפעול כפיי שיירצה, מתי שירצה. במשחק מגוון עצום של נשקים מסוגים שונים אשר אפשר לשפר ולכשף (להוסיף יכולת לשתק אויב, לשאוב את החיים שלו, לגנוב את נשמתו ועוד). בין הנשקים: חץ וקשת, גרזן, חרב ליד אחת, חרב לשתי ידיים, פטיש מלחמה ועוד.
דרקונים
ניתן לפגוש במגוון דרקונים בעולם של סקיירים. הם נוצרים באופן אקראי ויכולים להתקיף עיירות ולעוף באזורים בעולם. בתחילת המשחק מגלה השחקן כי הדמות אותו הוא מגלם היא ה-Dragonborn ("מולד הדרקון"), תכונה אשר מעניקה לדמות את האפשרות להשתמש בכשפים חזקים הנקראים "צעקות דרקון". כל צעקה כזאת מכילה 3 מילים, ועוצמתה משתנה לפי מספר המילים שנשמעות. 20 צעקות שונות יכולות להתגלות במשחק על קירות המבוכים והמקדשים, וניתן לפתוח אותם על ידי שימוש בנשמת דרקון שנלקחה ממנו בזמן שנהרג. בין הצעקות: עצירת הזמן, נשימת אש, יצירת סופה, הגברת מהירות התקיפה ועוד.
בניגוד לשם היצור, ה״דרקונים״ ב־skyrim הם למעשה ויברנים. Bethesda למעשה קראו ליצורים הללו דרקונים כדי לחסוך במאמצים תוך תהליך יצירת האנימציה של דרקון.
ביקורות
The Elder Scrolls V: Skyrim קיבל תשבחות וביקורות חיוביות רבות. אתרים המסכמים ביקורות כגון Metacritic נתנו למשחק ציון 96/100 לגרסת ה-Xbox 360, ציון 94/100 לגרסת ה-PC, ו-92/100 לגרסת הפלייסטיישן.
IGN כתבו בביקורתם:. ב-Gamespot נטען כי:. המשחק זכה לתואר משחק המחשב של השנה ומשחק התפקידים של השנה בשני המגזינים הללו.
הרכבת התחתית של מונטריאול
הרכבת התחתית של מונטריאול (נודעת גם בשם המטרו של מונטריאול, בצרפתית: Métro de Montréal) היא מערכת רכבות תחתיות עירוניות המשמשת כאמצעי התחבורה המרכזי של העיר מונטריאול. בניית המערכת החלה ב-1962 והיא נחנכה באופן רשמי באוקטובר 1966. בעת פתיחתה כללה המערכת שני קווי רכבת תחתית עם 24 תחנות, ומאז הורחבה וכיום (2017) היא מורכבת מארבעה קווים עם 68 תחנות באורך מצטבר של 69.2 ק"מ, המכסים את רוב האי מונטריאול והפרברים.
הרכבת התחתית של מונטריאול היא מערכת הרכבות התחתיות העמוסה ביותר בקנדה והשלישית העמוסה ביותר בצפון אמריקה על פי מספר נסיעות ליום (אחרי מערכות הרכבת של ניו יורק ומקסיקו סיטי) - בממוצע היא משרתת ל-1,245,700 נסיעות מדי יום.
קווי הרכבת התחתית
הרכבת התחתית של מונטריאול מורכבת מארבעה קווים שמסומלים בצבעים שונים. הקו הקצר ביותר הוא קו 4 (הקו הצהוב) שנבנה עבור אקספו 67' וכולל שלוש תחנות בלבד. שני קווי רכבת, הכתום והצהוב עוזבים את האי של מונטריאול ומחברים את העיר ללאוואל וללונגוויל בהתאמה.
עמירה שחר
עמירה שחר (נולדה ב-26 בדצמבר 1947) היא מזרחנית והיסטוריונית ישראלית, העוסקת בתולדות צה"ל ומשרד הביטחון.
ביוגרפיה
שחר נולדה בתל אביב בשנת 1947. שירתה בצה"ל ביחידה 8200. לאחר מכן עבדה בתפקידים ביטחוניים שונים בשירות המדינה. במקביל רכשה את השכלתה האקדמית בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון ולערבית באוניברסיטת תל אביב.
כיום עוסקת שחר בהיסטוריה של טנק המרכבה, וכן בחקר הכוחות הלבנוניים והנוצרים בלבנון.
גריגורי דובריגין
גריגורי אדוארדוביץ' דובריגין (ברוסית: Григо́рий Эдуа́рдович Добры́гин; נולד ב-17 בפברואר 1986) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, במאי ומפיק. דובריגין, רקדן בלט בהכשרתו, עשה את תפקיד הפריצה שלו כגיבור העל הרוסי הראשון בסרט ברק שחור משנת 2009. אחרי שכיכב בסרט "How I Ended This Summer" שזכה לשבחי המבקרים (2010), ערך את הופעת הבכורה בסרט מערבי בשנת 2014 כשהופיע בסרטים "איש מבוקש מאוד" ו"הים שחור". מכונה בשם "ג'יימס פרנקו הרוסי" בגלל הרבגוניות שלו.
ידוע כבן להורים פרוטסטנטים וחבר הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
ראשית חייו וחינוך
דובריגין נולד בויליוצ'ינסק, מחוז קמצ'טקה, רוסיה, ברית המועצות (כיום חבל קמצ'טקה, ברוסיה) בבסיס הצוללות הגרעינית ריאבצ'י בפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, בחצי האי קמצ'טקה במזרח הרחוק הרוסי. אביו היה קברניט צוללת של הצי הסובייטי ואמו הייתה רקדנית בלט מקצועית ממוסקבה, שילוב שדבריגין כינה שידוך "אידיאלי סופר-סובייטי".
לאחר שאביו התקרב לכנסייה האדווניסטית של יום השביעי והפך למטיף, דובריגין פרש מהאקדמיה בגיל 17, שנה לפני סיום הלימודים. הוא עזב את מוסקבה ונרשם לאוניברסיטת האדווניסטית של זאקוסקי בעיירה זאוקסקי בטולה. ההחלטה להיכנס לסמינר נבעה מהאמונות שלו עצמו כמו גם מההשפעה של הוריו. הוא שיחק כדורגל מקורה תחרותי בנבחרת הסמינר ונסע לטורנירים בבריטניה ובגרמניה.
אחרי שנתיים בזאוקסקי, דוברגין חזר למוסקבה ללמוד משחק בבית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה. לא ברור אם גורש או עזב מבחירתו שלו, אך בשנה הבאה נרשם לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (GITIS) ללמוד בימוי. דוברגין כינה את השנה הראשונה שלו ב- GITI "הגרועה ביותר בחיי", כשחי בפחד שיגורש. הוא אמר שאף על פי שהמכון היה קפדני, לימודיו עם הבמאי אולג קודרישוב היו נקודת מפנה בחייו. הוא סיים את לימודיו בשנת 2010.
קריירת משחק
בעודו סטודנט, דובריגין לוהק לתפקיד דימה מאיקוב בסרט ברק שחור של המפיק טימור בקממבטוב (2009), סרט גיבורי העל שובר הקופות הראשון בשפה הרוסית.
דוברגין זכה להכרה עולמית לאחר שהבמאי אלכסיי פופוגרבסקי הבחין בו בהצגת תיאטרון ובסופו של דבר ליהק אותו לסרט "How I Ended This Summer (2010). דובריגין וסרגיי פוסקפליס, השחקן היחיד הנוסף על המסך, חלקו את פרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-60 בברלין על תפקידיהם בסרט, שצולם במשך שלושה חודשים בתחנה מטאורולוגית באי ארקטי בחצי האי הצ'וקצ'י. דוברגין זכה גם בפרס השחקן הטוב ביותר מטעם הגילדה הרוסית של מבקרי הקולנוע. בעקבות הצלחתו; התקשורת כינתה אותו "הסטודנט המפורסם ביותר ברוסיה."
סרטו הראשון של דובריגין בשפה האנגלית היה "איש מבוקש מאוד" (2014), עיבוד לרומן של ג'ון לה קארה. דובריגין גילם את עיסא קרפוב, חצי רוסי, חצי צ'צ'ני מוסלמי אשר נמלט אל המבורג, שם הוא מותג כטרוריסט על ידי ה-CIA והשירות החשאי הגרמני. דובריגין כיכב יחד עם רייצ'ל מקאדמס, וילם דפו ופיליפ סימור הופמן המנוח, בכמה מהסצינות האחרונות של הופמן. הוא שיתף פעולה עם ג'וד לאו בסרט הים השחור משנת 2014, מותחן צוללות בבימויו של קווין מקדונלד. כדי להתכונן לתפקיד ביקר דובריגין בבסיסי צוללות בסבסטופול שבקרים. הוא אמר למגזין "ראיון" כי הוא "באופן חוקי למחצה" סייר באתרים אוקראינים ורוסיים בשטח השנוי במחלוקת.
מקדונלד שיבח את גישתו של דובריגין לתפקיד, ואמר, "לא הרבה שחקנים רוסים, או שחקנים, למעשה, הם בעלי הרגישות או המודעות שלו. יש לו גישה מערבית מאוד, יותר שיטתי לגביו, בשל הרצון למילה ניואנסית יותר. הוא רצה לאכלס את הדמות, בעוד נראה שהדרך הרוסית מבוססת הרבה יותר על מלאכתיות במנטליות שלה."
הוא גם כיכב בעיבוד אחר של ג'ון לה קארה, Our Kind of Traitor (2015), לצד יואן מקגרגור וסטלאן סקארסגארד ובסרט Grain מאת הבמאי הטורקי סמיה קפלאנוגלו. דובריגין גילם את הדוכס הגדול אנדריי ולדימירוביץ' בסרט הביוגרפי הרוסי של הבמאי אלכסיי אוצ'יטל על חייה של הבלרינה מטילדה קשסינסקאיה (מטילדה).
בשנת 2015 כיכב דובריגין בפרסומת של אדידס בבימויו של פארל ויליאמס, #OriginalSuperstar, יחד עם פושה טי, המעצב היפני Yoon, VJ / המעצב VJ Mian, והמאייר המקסיקני סמית'.
בימוי והפקה
דובריגין היה מפיק הסרט האחיות האהובות (2014), שהיה מועמד מטעם גרמניה לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה.
את סרט הביכורים שלו כבמאי עשה עם הסרט הקומי הקצר "בגידה" (Измена), שהוקרן בפסטיבל הסרטים Kinotavr בשנת 2013. הוא גם כתב וביים קטע קצר, Verpaskungen, שזכה בשני פרסים בפסטיבל Kinotavr לשנת 2014.
בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי תיאטרון בתיאטרון מייאקובסקי.
בשנת 2016, ביים דבריגין קטע קצר, Mind the Gap, ובו מככב וילם דפו (אותו הכיר מהסרט "איש מבוקש מאוד"). הסרט הקצר נמכר בלמעלה מ-100,000$ לצדקה לילדים.
בלט
דובריגין הצהיר על כוונתו לחזור לעולם הריקודים באמצעות פרויקט קולנוע. הוא אמר ל"גרדיאן" באוקטובר 2014, "חמש שנים אחרי שהפסקתי לרקוד חשבתי לחזור. עכשיו עברו 10 שנים, אז זה יהיה ניסוי תיעודי עבורי: אני הולך להיכנס עמוק לבלט, להכין את גופי ואז לטייל בעולם עם מאמן מקצועי, כוריאוגרף בינלאומי ומצלמה." במרץ 2015, הוא אמר למגזין Interview, "אני באמת רוצה לחזור לבמה הגדולה ולרקוד משהו. לא סיימתי את השנה האחרונה שלי באקדמיה - לא הייתי משועבד לתיאטרון וזה היה מה שפעם היה משמעות החיים: לרקוד."
חיים אישיים
דוברגין הוא אדוונטיסט דתי אדוק; לדבריו, חוזי הסרט שלו קובעים שהוא לא ישתה אלכוהול, לא יעשן, או יהיה בסצנת סקס גרפית בקולנוע, וגם לא יעבוד בשבתות. הוא סירב להופיע בסצנת אהבה עם רייצ'ל מקאדמס בסרט "אדם מבוקש מאוד" שלא נכלל בתסריט המקורי, אך הוא הצהיר שזה מפני שזה היה מאוד לא אופייני לתפקיד שהוא מילא. דובריגין אמר כי הוריו אדוקים ביותר ואינם צופים בטלוויזיה או בסרטים, אף על פי שהביא את אביו, קפטן הצוללת לשעבר, לבכורה במוסקבה של הסרט הים השחור. דובריגין נמצא בזוגיות עם הזמרת מוסיה טוטיבאדזה, בתו של הצייר הגאורגי קונסטנטין טוטיבאדזה.
What a Man Gotta Do
רקע
הלהקה הכריזה על שם השיר ותאריך צאתו ב-13 בינואר 2020 באמצעות הרשתות החברתיות. הם קידמו את השיר למחרת באמצעות כרטיס גירוד בספוטיפיי.
היצירה מוגדרת בסולם של מי מז'ור בפעימה מתונה של 4/4. הטווח הקולי של האחים משתרע על פני שתי אוקטבות שלמות מ-E3 ל-E5.
ביקורת
השיר תואר על ידי פגי סירוטה מבילבורד כשיר "קליט, [גורם ל]הקשה באצבעות" בליווי "קליפ ממיס לבבות לא פחות".
וידאו קליפ
לאחר מספר ימים של טיזרים, הלהקה הוציאה את השיר לצד וידאו קליפ בו הם משחזרים שלושה סרטים ידועים משנות השמונים. בהשקת הגרסה החזותית ביום שישי, 17 בינואר 2020, רמזים על נושאי הקליפ נחשפו באמצעות כרזות של סרטי רטרו המשקפות את סרטי הקלאסיקה בסוף שנות השבעים והשמונים. את הקליפ ביים ג'וזף קאהן.
תקציר
בקליפ מככבים ניק ג'ונאס ופריאנקה צ'ופרה משחזרים את סצנת הריקודים בסלון בחצי-עירום משעשועים מסוכנים, ג'ו ג'ונאס וסופי טרנר מגלמים את דני וסנדי, ולאחר מכן את צ'ה-צ'ה בריקוד בבית הספר מגריז, וקווין ג'ונאס אוחז בארגז מחוץ לחלון השינה של אשתו דניאל במחווה לסצנה מתוך אמרי לי כן. הקליפ כולל גם הופעת קמע של השחקן מת'יו מודין ממטאל ג'אקט.
Vegas Ride
קליפ אלטרנטיבי לשיר פורסם ב-21 בינואר 2020, בו האחים רוכבים בלאס וגאס ומסתכלים על האטרקציות.
הופעות חיות
ב-25 בינואר 2020 ביצעה הלהקה את השיר בשידור חי לראשונה בהוליווד פלדיום במהלך ה-Citi Sound Vault. הם ביצעו את השיר בשידור חי במהלך טקס פרסי גראמי ה-62, כמו גם את השיר "Five More Minutes" שטרם פורסם. הם ביצעו את השיר בשידור חי במהלך המופע הראשון של הלג האירופאי של סיבוב ההופעות Happiness Begins Tour. ב-7 בפברואר 2020 הם ביצעו את השיר בתוכנית The One Show של ה-BBC. ב-12 בפברואר 2020, ביצעו את השיר בשידור חי בלייט לייט שואו עם ג'יימס קורדן. האחים ג'ונאס ביצעו את השיר לצד "X" (ללא קרול ג'י) ו-"Sucker" כסשנים "ביתיים" אקסקלוסיביים שהקוקלטו במיוחד עבור פרויקט "Big Weekend" של רדיו 1.
יום השפה הרוסית
יום השפה הרוסית חל ב-6 ביוני. ביום זה חל יום הולדתו של אלכסנדר פושקין, משורר מודרני שנחשב בידי רבים כאבי הספרות הרוסית המודרנית.
יום שפה הרוסית הוא אחד מהימים שנקבעו על ידי החלטת האו"ם מטעם אונסק"ו. יום השפה הרוסית הוא אחד מהימים הרשמיים של האו"ם לציון שש השפות הרשמיות של האו"ם: אנגלית, ערבית, ספרדית, סינית, רוסית וצרפתית. כמו כן נקבע על ידי אונסק"ו יום לציון השפות הילידיות, יום שפת האם ויום השפות. מטרה נוספת היא להעלות מודעות להיסטוריה ולתרבות ולפיתוח של אחת כל משש השפות הרשמיות של האו"ם בקרב אנשי הארגון. אחת הדרכים לחגוג את יום זה היא להיחשף ל:שיר רוסי, ספר, יצירות מוזיקליות, ספרותיות, תחרותיות, תערוכות, הרצאות, מופעים שונים ומופעים של אנשי תרבות ברוסית של אומנים שונים - ולמצוא את היופי בהן.
מנחם מנדל אוירבך
הרב מנחם מנדל אוירבך (ה'ש"ף, 1620 - כ' בתמוז ה'תמ"ט, 8 ביולי 1689) היה רב ודיין בווינה מחבר ספר עטרת זקנים על שולחן ערוך.
ביוגרפיה
חיבר את הספר "עטרת זקנים", תוספת דינים והגהות על כל ארבעת חלקי "שולחן ערוך" הלקוחים מתוך ספרי הראשונים והאחרונים. החיבור המודפס הוא רק לקט ממה שכתב המחבר, במרבית המהדורות הגדולות נדפס מחיבורו חלק אורח חיים בלבד.
נפטר בכ' בתמוז ה'תמ"ט, 1689.
בנו רבי משה נשא את בתו של רבי שאול בן רבי העשיל.
אח"י נצחון (סער 4)
' ' היא ספינת טילים מדגם סער 4 - "נדרן". הספינה פעלה בשירות חיל הים הישראלי במסגרת שייטת ספינות הטילים משנת 1978 ועד 2014.
הספינה נקראה על שם "לניצחון" - אוניית מעפילים שהפליגה מאיטליה ב-8 במאי 1948 והגיעה לתל אביב ב-17 במאי 1948 כשעל סיפונה 189 מעפילים. אח"י ניצחון הייתה הספינה היחידה בחיל הים הישראלי שנקראה בשם זה, עד שבאוגוסט 2021 היצטרפה אח"י ניצחון (סער 6) שנבנתה בסדרה סער 6 בגרמניה.
הספינה נבנתה במספנות ישראל לפי תכנון של חיל הים בהסתמך על הניסיון שנצבר מהפעלת הסטי"לים מסדרת סער 4 'תכלית'. הספינה פעלה בזירה הימית במלחמת לבנון הראשונה ובהשנייה. במהלך שירותה השתתפה במבצעים רבים בתחום הביטחון השוטף, לרבות בלכידת כלי שיט עוינים.
בין השנים 1995–1999, נוספו לספינה טורפדו נגד צוללות והיא צוידה בסונר נגרר בירכתיים במקום תותח אוטו מלרה 76 מ"מ. מאז דגם זה נקרא "סער 4 נצ"ל".
מפקדי הספינה
כל המפקדים היו בדרגת רב-סרן.
גשר האחדות
גשר האחדות או גשר האר"י הוא גשר בנתניה מעל כביש 2 ומסילת רכבת המחבר בין מערב העיר ומזרחה.
היסטוריה
הגשר הוקם ב-2 בספטמבר 2002 באורך של כ-800 מטר בסכום של כ-35 מיליון שקל.
ליד הגשר הוקם גם מרכז מסחרי קטן ובו תחנת דלק, סופר-פארם סניף הבינלאומי, ויילו.
ב-20 בפברואר 2012, אישרה עיריית נתניה שגשר האחדות יתחבר לכביש 2. בדצמבר 2016 החלה עבודה על ההרחבה, אשר צפויה להסתיים בסביבות יולי 2018 וייעלה כ-40 מיליון שקל.
ב-14 בנובמבר 2018, נפתחה לתנועה הרמפה המזרחית מכביש החוף לכיוון צפון לתוך נתניה
ביולי 2019 החלו עבודות להקמת הרמפה המערבית בעלות של 37 מיליון ש"ח. באוגוסט 2021 הרמפה המערבית נפתחה לתנועה לכביש החוף לכיוון דרום.
ריצ'רד ברטרם
ריצ'רד הווארד "דיק" ברטרם (באנגלית: Richard Howard "Dick" Bertram; 4 בפברואר 1916 - 28 באפריל 2000) היה אלוף מרוצי סירות מנוע ויאכטות מרוצים, יצרן סירות מוביל, וברוקר.