cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הספר לתיאטרון חזותי
אודות
ב־2007 הועלתה בבית הספר ההצגה מייקל כפרויקט גמר, הצגה אשר זכתה בפרס ראש עיריית ירושלים ופרס קיפוד הזהב.
הדיוויזיה ה-719 (ורמאכט)
דיוויזיית הרגלים ה-719 הייתה דיוויזיה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בתחילת מאי 1941 ובילתה את רוב מלחמת העולם השנייה בהולנד ובאנטוורפן עד פלישת בעלות הברית לנורמנדי. הדיוויזיה לחמה במספר קרבות הגנה עד להשמדתה באפריל 1945.
היסטוריה
הדיוויזיה ה-719 הועברה לפעילות כיבוש בהולנד. עד יולי 1942 הייתה הדיוויזיה חלק מפיקוד הכוחות הגרמנים בהולנד. ביולי 1942 היא הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-88, מפקדת הכוחות הגרמניים בהולנד, קבוצת ארמיות D. הקורפוס ה-88 הועבר תחת פיקוד קבוצת ארמיות B במאי 1944. הדיוויזיה נשארה שם עד ה-7 בספטמבר 1944, אז הועברה לאנטוורפן כחלק מ-הקורפוס ה-88, ארמיית הצנחנים הראשונה, קבוצת ארמיות B. מהלך זה נועד להתכונן להתקדמות בעלות הברית. תוך חודש הועברה הדיוויזיה שוב תחת פיקוד הקורפוס ה-67, הארמייה ה-15, קבוצת ארמיות B בהולנד. היא נלחמה בפורט מרקסם, וונדרכט, ברדה לפני שהועברה לאזור זארפפאלץ בפברואר 1945. בזארפפאלץ, הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס ה-85, הארמייה הראשונה, קבוצת ארמיות G. היא נלחמה ב-Œting בזארלאוטרן ובאזור פפאלץ לפני שהושמדה. ייתכן שהדיוויזיה ה-405 (zbV, גרמנית zur besonderen Verwendung מציינת יחידת מטרה מיוחדת, לעיתים קטנה מאוד), אולי עברה רפורמה כדיוויזיה ה-719. אם כן, יחידה זו הייתה קטנה מדי ולא מאורגנת מכדי שתהיה לה משמעות בתום המלחמה.
השרידים של הדיוויזיה ה-719 נכנעו לצבא ארצות הברית בתחילת מאי 1945 ליד מינסינגן.
רון שני
רון שני (נולד ב-1953) הוא איש היי-טק ופוליטיקאי ישראלי, ששימש כראש המועצה האזורית משגב בשנים 2007-2018.
ביוגרפיה
רון שני נולד ברמת גן, שם למד בתיכון בליך אותו סיים בשנת 1971. בשנים 1972–1975 למד הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. עם סיום לימודיו, חזר לצה"ל. לאחר קורס קצינים והשלמות בבית הספר לחובלים, שירת בחיל הים בתפקידים שונים בשנים 1975–1984. הוא משרת במילואים בחיל הים בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1979–1981 שירת רון בבסיס חיל הים במפרץ שלמה וגר עם משפחתו באופירה. עם פינוי אופירה והחזרת סיני למצרים רון עבר עם משפחתו לחיפה שם גרו עד שנת 1983 בה עברו למצפה אבי"ב במועצה אזורית משגב.
לאחר שחרורו מהצבא התמחה רון בתחום התקשורת בתעשיית ההיי-טק שהייתה אז בראשית דרכה. בשנים 1985–1996 עבד בחברת פיברוניקס שהייתה חלוצה בתחום תקשורת אופטית, בתפקידים שונים בפיתוח ושיווק, עד לתפקיד כסמנכ"ל שיווק.
בשנים 1996–1998, עבד בחברת אלביט בתפקיד סמנכ"ל פיתוח עסקי בתחום התקשורת וההשקעות. בשנים 1998–2000 הצטרף לחברת הסטרט-אפ "פיץ'" שעסקה בתחום מערכות הפעלה לטלוויזיות חכמות בתפקיד דירקטור וסמנכ"ל שיווק ולאחר רכישת החברה על ידי מיקרוסופט עבד עבורה בין השנים 2000–2002.
בשנים 2002–2007 הצטרף רון לחברת הסטרט-אפ אקסטנד בתפקיד סמנכ"ל שיווק וחבר הנהלה ולאחר רכישתה על ידי חברת "ואיו", המשיך לעבוד בה עד לבחירתו לראשות מועצה אזורית משגב.
לשני תואר שני בניהול תעשייתי מהטכניון, אותו קיבל בשנת 1992.
פעילות ציבורית
בשנת 1985 נבחר שני ליו"ר ועד היישוב של מצפה אבי"ב וחזר ונבחר מספר פעמים עד לשנת 2000. מאז הקמתו, צמח היישוב מ-20 משפחות ליישוב בן 180 משפחות.
שני נבחר לנציג מצפה אבי"ב במליאת המועצה האזורית משגב בשנת 1985 וחזר ונבחר מספר פעמים עד לשנת 2001. בשנות כהונתו במליאת המועצה האזורית משגב רון היה חבר במספר ועדות, כולל ועדת הכספים של המועצה ובשנים 1996–2001 היה חבר גם בהנהלת המועצה.
בדצמבר 2007 נבחר שני לראשות המועצה האזורית משגב וחזר ונבחר בשנת 2012. במסגרת תפקידו כראש מועצה הוביל את התוכנית האסטרטגית של משגב "ישוב לדורות" העוסקת באסטרטגיה של היישוב הכפרי-קהילתי והמיושמת כיום במועצה ובישובים.
מאז בחירתו של שני צמחה משגב בקצב שנתי של כ-4% ונכון ליוני 2016 מונה המועצה מעל 28 אלף תושבים, צמיחה של כ-900 תושבים בשנה. משגב מדגישה את החינוך האיכותי, הפעילות הקהילתית, איכות הסביבה ושיתופי פעולה אזוריים כדגלים מרכזיים של המועצה וזוכה בפרסים רבים בתחומים אלו.
בשנת 2010 נבחר שני לתפקיד יו"ר ועדת הכלכלה של מרכז המועצות האזוריות וכחבר הנהלה של המרכז. בתפקידו זה מוביל רון את נושאי הכלכלה במרחב הכפרי והמועצות האזוריות.
לקראת הבחירות ב-2018 הודיע שני שלא יתמודד על כהונה נוספת בתפקיד.
חיים אישיים
שני נשוי, אב לשלושה וסב.
הידרוקסיקרבמיד
הידרוקסיקרבמיד, הידועה גם בשם הידרוקסיאוריאה ובשם המסחרי הידריאה, היא תרופה המשמשת לאנמיה חרמשית, תרומבוציטמיה ראשונית, לוקמיה מיאלואידית כרונית וסרטן צוואר הרחם. באנמיה חרמשית היא מגבירה את ביטוי ההמוגלובין העוברי ומפחיתה את מספר ההתקפים. התרופה ניטלת על ידי בליעה.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות דיכוי מח עצם, חום, אובדן תיאבון, בעיות פסיכיאטריות, קוצר נשימה וכאבי ראש. יש גם חשש מהגברת הסיכון לסרטן בשלב מאוחר יותר. שימוש במהלך ההיריון בדרך כלל מזיק לתינוק. הידרוקסיקרבמיד היא כימותרפיה ודרך פעולתה המשוערת היא חסימת יצירת DNA.
הידרוקסיקרבמיד אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1967. התרופה נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי וזמינה כתרופה גנרית.
שימושים רפואיים
הידרוקסיקרבמיד משמשת בהתוויות הבאות:
תופעות לוואי
תופעות הלוואי המדווחות הן: תגובות נוירולוגיות (כגון כאב ראש, סחרחורת, נמנום, חוסר התמצאות, הזיות ועוויתות), בחילות, הקאות, שלשולים, עצירות, רירית, אנורקסיה, סטומטיטיס, דיכוי מח עצם (רעילות מגבילת מינון; עלולה להימשך 7–21 ימים עד להתאוששות אחרי שהתרופה הופסקה), אנמיה מגלובלסטית, מיעוט טסיות, דימום, שטפי דם, כיב במערכת העיכול וניקוב, דיכוי חיסוני, מיעוט תאים לבנים בדם, התקרחות (נשירת שיער), פריחות בעור (למשל, פריחה maculopapular), אריתמה, גרד, שלפוחיות או גירוי של העור והריריות, בצקת ריאות, הפרעות ברמות אנזימי כבד, קריאטינין ואוריאה בדם.
בשל השפעתה השלילית על מח העצם, מעקב קבוע אחר ספירת הדם המלאה הוא חיוני, כמו גם תגובה מוקדמת לזיהומים אפשריים. בנוסף, תפקוד הכליות, חומצת שתן ואלקטרוליטים, כמו גם אנזימי כבד, נבדקים בדרך כלל. יתר על כן ובגלל כך, קיימת התוויית נגד לשימוש בו באנשים עם לויקופניה, טרומבוציטופניה או אנמיה חמורה.
הידרוקסיקרבמיד שימשה בעיקר לטיפול במחלות מיאלופרוליפרטיביות, שיש להן סיכון מובנה להפוך ללוקמיה מיאלואידית חריפה. קיים חשש ותיק כי הידרוקסיבמיד עצמה נושאת סיכון ללוקמיה, מה שהיווה מחסום לשימוש הרחב יותר בחולים עם אנמיה חרמשית.
מנגנון פעולה
הידרוקסיקרבמיד מקטינה את הייצור של דה-אוקסי-נוקלאוטידים באמצעות עיכוב של האנזים ריבונוקלאוטיד רדוקז על ידי ספיחת רדיקלים חופשיים של טירוסיל - המעורבים בחיזור דיפוספטים של נוקלאוזיד (NDPs).
בטיפול באנמיה חרמשית, הידרוקסיקרביד מעלה את ריכוז ההמוגלובין העוברי. מנגנון הפעולה המדויק עדיין לא ברור, אך נראה כי הידרוקסיקרביד מגביר את רמות תחמוצת החנקן, וגורם להפעלת גואניליל ציקלאז מסיס וכתוצאה מכך לעלייה ב-GMP הציקלי, להפעלה של ביטוי גן גמא גלובין ולבניית שרשרת גמא הנחוצה להמוגלובין עוברי (HbF) אשר אינו מתפלמר. לכן נמנע עוות תאי דם אדומים על ידי ההמוגלובין עם המוטציה (HbS), האחראי למחלת תאי החרמש. תאים אדומים בוגרים המכילים יותר מ-1% HbF נקראים תאי F. תאים אלה הם צאצאים של מאגר קטן של מבשרי אריתרואידים לא בשלים (BFU-e) השומרים על היכולת לייצר HbF. הידרוקסיקרבמיד גם מדכאת את הייצור של גרנולוציטים במח העצם, כך שיש לו השפעה מדכאת חיסון, במיוחד באתרי כלי דם שבהם תאי חרמש חסמו את זרימת הדם.
כימיה
הידרוקסיאוריאה הוכנה בדרכים רבות ושונות מאז הסינתזה הראשונית שלה בשנת 1869. כימאי התרופות דרסלר וסטיין יצרו הידרוקסיאוריאה מהידרוקסילאמין, חומצה הידרוכלורית ואשלגן ציאניד כתרגול טכני בכימיה אורגנית, כחלק מסדרת ניסויים המייצרים נגזרות של אוריאה. רק אחרי יותר מחמישים שנה נבדקה הידרוקסיאוריאה במחקר על רעילות של מטבוליטים של חלבונים. בשל תכונותיה הכימיות, הידרוקסיאוריאה נחקרה כחומר נגד-התחרמשות.
פרמקולוגיה
הידרוקסיאוריאה היא אנטי-מטבוליט, של אוריאה בעלת מונו-הידרוקסיל-מוחלף (הידרוקסיקרבמט). בדומה לתרופות נוגדות מטבוליטים אחרות נגד סרטן, היא פועלת על ידי שיבוש תהליך שכפול ה-DNA של תאי סרטן המתחלקים בגוף. הידרוקסיאוריאה מעכבת באופן סלקטיבי ריבונוקלאוזיד-דיפוספט-רדוקטז, אנזים הנדרש להמרת ריבונקלאוזיד דיפוספטים לדאוקסיריבונוקלאוזיד דיפוספטים, ובכך מונע מהתאים לעזוב את שלב G1/S של מחזור התא. הידרוקסיאוריאה גם יוצרת רגישות לקרינה על ידי שמירת התאים בשלב G1 הרגיש לקרינה ועל ידי הפרעה לתיקון ה-DNA.
מחקר ביוכימי בחן את תפקידה כמעכבת שכפול DNA באמצעות דלדול של מאגר הדאוקסיריבונוקלאוטידים בתא והחוקרים הציעו כי השכפול נעצר באמצעות מנגנון המזהה ירידה מערך סף של רמת דאוקסיריבונוקלאוטידים. הידוקסיאוריאה גם גורמת לשבירת גדיל כפול של DNA ליד מזלגות שכפול (ראה תיקון DNA). תיקון של DNA שניזוק על ידי כימיקלים או הקרנה מעוכב גם הוא על ידי הידרוקסיאוריאה, מה שמציע סינרגיה פוטנציאלית בין הידרוקסיאוריאה לבין קרינה או חומרי אלקילציה.
להידרוקסיאוריאה יש יישומים פרמקולוגיים מחקריים רבים, לפי מערכת הסיווג של נושאים רפואיים במאמרים (MeSH):
שמות מותג
שמות המותג כוללים: Hydrea, Litalir, Droxia ו-Siklos.
תמרה מסל
תמרה מסל (ילידת 1965) היא אמנית ישראלית, שהצילום הוא המדיום המרכזי בעבודתה.
ביוגרפיה
מתגוררת ברמת-גן.
עבודותיה
העבודות של מסל עוסקות בעיקרן ביחסים עם מדיום הצילום ובניסיון למתוח את גבולות הצילום ולאתגר אותו. מסל עוסקת גם ביחסים עם האובייקט, בפני השטח שלו ובאופן שבו הוא מופיע בצילום. עבודותיה חושפות את הפער בין האובייקט הנייטרלי והטבעי כפי שהוא נתפס בעדשת המצלמה, אל מול האופן בו החברה תופסת אותו. מבחינה אסתטית עבודותיה של מסל מינימליסטיות ואף נזיריות. בעבודותיה מסל בוחנת אובייקטים שונים ומגוונים אל מול עדשת המצלמה: מכוס חלב שנשפך, כלי חשמל במרחב הביתי, נעלי זהב, ועד הגוף המפורק. כמו כן, מסל עוסקת בעבודותיה בנושאים של פמיניזם ומגדר.
תערוכת היחיד הראשונה של מסל הוצגה בקיץ 1994, כשנה לאחר סיום לימודיה, בגלריה בברוכוב בתל אביב. בתערוכה שאצרה אילנה טננבאום הציגה מסל מספר עבודות שבהם הופיע דימוי של ספר לצד נוכחות של גוף נשי מקוטע. בצילום "תחתונים" (1993) נחתך הגוף מקו המותן ועד הירכיים, כשהצילום מספק לצופה הצצה אל קו המפשעה של המצולמת. גם בצילום "חצאית" (1994) שכמו מפתה להציץ ולשלוח מבט אל מתחת לבגד, נוכח אותו מבט ארוטי. בצילומים של מסל הגוף מפורק ומוצג כאובייקט, מסל אף סיפרה כי מה שעניין אותה הוא "להשתמש בגוף כמו כלי, כמו חפץ" ושהיא מתייחסת לגוף באותו אופן שהיא מתייחסת לצלחות מרק. בנוסף, צילומיה של מסל עוסקים גם במעשה הצילום עצמו, ובפוטנציאל שלו לחשוף את הפער בין הנוכחות הפיזית של האובייקט המצולם, ובין האופן שבו הוא נתפס בחברה.
בשנת 2011 הציגה מסל את התערוכה "מופע" במוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה חיפה. בתערוכה, באוצרותה של נעמה חייקין, הוצגה מניפה רחבה של עבודות: מצילומים מוקדמים יותר של מסל משנות ה-90 ועד עבודות מאוחרות יותר. בתערוכה הוצגו מספר סדרות שמאפיינות את העיסוק המורכב של מסל בצילום: לדוגמה סדרה של פוטוגרמות שבהן האובייקט שמונח על נייר הצילום מייצר את הדימוי, סדרת כלי כסף שכוללת צילומים של אובייקטים כסופים, כמו שני כדים וכן צמד צילומים של פמוטים בשני מצבים – ריקים ועם נרות דולקים, סדרה בשם "תנועה" שכוללת צילומים המציגים מרחב נשי עם חפצים של תינוק וכלי מטבח בפעולה, כשבתוך הצילום מתרחשת הכפלה שמייצרת תנועה. סדרה נוספת שהוצגה בתערוכה היא הסדרה "אובייקט" שכוללת בין היתר צילומים מוקדמים של צלחות מרק בשני מצבים- ריק ומלא, צילום של הגוף הנחתך כאובייקט ("תחתונים", "חצאית" ו"גרביים"), וכן צילום מאוחר של טוסטר אובן. בסדרות אלה מסל מאתגרת הן את היבטיו החומריים של הצילום, והן שאלות פילוסופיות הנוגעות למדיום כמו תנועה ופני שטח.
אורן ליבוביץ'
אורן ליבוביץ' (נולד ב-1982 בגבעת עדה) הוא עיתונאי ופעיל חברתי למען לגליזציה של קנאביס והקלה בתנאים לקבלת קנאביס רפואי. כיהן כיושב ראש מפלגת עלה ירוק ומייסד המגזין המקוון "קנאביס" והעורך הראשי שלו וכן יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי "קנאטיב".
ביוגרפיה
ליבוביץ' החל בפעילות למען לגליזציה לאחר שקיבל רישיון לשימוש בקנאביס רפואי בעקבות תאונת דרכים כחצי שנה לאחר שחבר שלו נשלח לשלושה חודשי מאסר בשל החזקה של חשיש בכמות של שימוש עצמי.
המגזין קנאביס נוסד באופן רשמי בשנת 2010. קדמו לו מספר אתרי אינטרנט קטנים יותר שהוקמו על ידי חברי הקבוצה אשר עסקו ביוזמות ופעילות ציבורית להסדרת שוק הקנאביס בישראל. הוא צמח במקביל למחאה החברתית של קיץ 2011 ולאחר שניסיונם של חברי הקבוצה להעלות את הנושא על סדר היום במסגרת המחאה לא צלח. האתר מהווה את מקור המידע המרכזי של קהילת צרכני ותומכי הקנאביס בישראל והכותבים בו עושים זאת בהתנדבות וללא כוונת רווח.
אורן ליבוביץ' הנחה בעבר פינה בתוכנית הטלוויזיה "שאיפות גדולות" ששודרה בערוץ 8 בשנים 2013–2014 בהנחיית אברי גלעד ועסקה בנושא הקנאביס הרפואי בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 התמודד במסגרת הרשימה עלה ירוק - הרשימה הליברלית, איחוד של מפלגת עלה ירוק והתנועה הליברלית החדשה במקום החמישי אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה והאיחוד בין הקבוצות התפרק.
ב-18 בדצמבר 2014 פרש זמנית אורן מתפקידו כעורך קנאביס ומונה לתפקיד יו"ר מפלגת עלה ירוק לקראת בחירות 2015 אשר זכתה בהנהגתו בבחירות 2015 למספר המצביעים הגדול ביותר בתולדותיה (מעל ל-47 אלף קולות - למעלה ממנדט), אך שוב לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת.
בתחילת דצמבר 2016 הצטרף אורן יחד עם מגזין קנאביס לפרויקט "שבוע הקנאביס" של "החזית" בראשות "הצינור" ויחד עם גיא לרר, גדי וילצ'רסקי ודמויות וארגונים נוספים.
בדצמבר 2016, נחקר במשטרה ונשלח למעצר בית בן חמישה ימים בעקבות מעורבותו במיצג "ארדלנה". במסגרת המיצג פורסם ברשתות החברתיות כי ספינה עם קנאביס בדרכה לישראל. בהמשך התברר שהספינה הכילה צמחי מרפא חוקיים, ולא קנאביס.
בחודש מאי 2017 התמנה ליבוביץ' לתפקיד יו"ר הוועד המנהל של קואופרטיב מטופלי הקנאביס הרפואי החדש "קנאטיב".
Rerum novarum
Rerum novarum (השם שניתן לה מן האינציפיט, שבתרגום מלטינית פירושו "של הדברים החדשים") היא אנציקליקה שנופקה על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר ב-15 במאי 1891; היא פורסמה כמכתב פתוח לכמורה הגבוהה של הכנסייה הקתולית ועסקה בתנאי החיים של מעמד העובדים בזמנו.
Rerum novarum נחשבת לטקסט מכונן במשנה החברתית הקתולית המודרנית; רוב העמדות המבוטאות בה זכו להרחבה ולהשלמה באנציקליקות מאוחרות יותר, במיוחד ב-Quadragesimo anno של פיוס האחד עשר (1931), Mater et magistra של יוחנן העשרים ושלושה (1961) ו-Centesimus annus של יוחנן פאולוס השני (1991).
מחבר האנציקליקה ומקורות ההשפעה עליו
הטיוטה והגרסה הראשונה של Rerum novarum נכתבו על ידי תומאסו מריה זיליארה, שהיה חשמן ופרופסור בדימוס (בשנים 1879-1870) במכללת תומאס הקדוש (לימים, האוניברסיטה האפיפיורית של תומאס אקווינס הקדוש; משנת 1879 כיהן כנשיא משותף של האקדמיה האפיפיורית של תומאס אקווינס הקדוש, שנוסדה באותה שנה.
משנת 1873, שבה החל למלא את תפקיד הרקטור במכללת תומאס הקדוש, זיליארה נודע כמלומד שנמנה עם מובילי החייאת התומיזם – משנתו הפילוסופית של תומאס אקווינס; הוא השפיע רבות גם על תוכן האנציקליקה Aeterni patris ; היא פורסמה ב-1879 על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר ועסקה בהחזרתה של שיטת המחקר וההוראה הסכולסטית (ששימש את אקווינס) למוסדות החינוך של הכנסייה הקתולית.
בתור סכולסטיקן, זיליארה התנגד לתנועה המסורתית בת-זמנו בכנסייה הקתולית. (המסורתיים קידמו את התפיסה, שכל האמיתות נגלו לאנושות במעמדים של התגלות האל ומועברות מאז מדור לדור – בלי שלתבונה האנושית יהיה תפקיד בהגעה אליהן).
תוכנה של Rerum novarum הושפע מרעיונותיהם החברתיים של הבישוף הגרמני (הבישוף של מיינץ) וילהלם פון קטלר והחשמן האנגלי הנרי אדוארד מנינג.
פון קטלר תמך בזכותם של העובדים להתאגד ובהקמת מפעלים קואופרטיביים בניהולם של פועלים; הוא אף התכתב עם המנהיג הסוציאליסט הגרמני-יהודי פרדיננד לסל, שחלק איתו את רעיון הקואופרציה היצרנית.
מנינג, ששאף אף הוא לקידום הצדק החברתי, החל להשפיע על עיצוב הדוקטרינה החברתית המודרנית של הכנסייה הקתולית עוד בימי כהונתו של פיוס התשיעי כאפיפיור; החשמן היה מקורב אישית למנהיג הכנסייה.
ב-1889, שנתיים לפני פרסומה של Rerum novarum, מנינג תיווך בין פועלי נמל לונדון השובתים למעסיקיהם; הוא סייע לפועלים להעלות את שכרם והעניק הכשר ציבורי להתאגדותם, שהיוותה ציון דרך בהתארגנותם של עובדים בלתי-מקצועיים להגנה על זכויותיהם.
הרקע והמסרים
בתגובתו, האפיפיור הדגיש, שתפקיד המדינה הוא קידום הצדק החברתי באמצעות הגנה על זכויות אזרחיה, ואילו הכנסייה מחויבת להתבטא בסוגיות חברתיות על מנת ללמד את העקרונות לחברה מתוקנת ולהבטיח שלום ושיתוף פעולה בין המעמדות; בטיעונים אלה, לאו השלושה-עשר ניסה להציע פתרון לסכסוך החברתי (במקום להסלים אותו למלחמת מעמדות); פתרון זה נועד גם לאפשר לעובדים הנאבקים על זכויותיהם להישאר תחת מרותה הרוחנית של הכנסייה.
ב-Rerum novarum האפיפיור חזר על העמדה הכנסייתית המסורתית בנוגע לצידוק הקניין הפרטי, חובותיהם של בעלי הרכוש כלפי החברה והיחסים הראויים בין המעסיקים לעובדים; יחד עם זאת, הוא הסביר בפירוט, כיצד יש לדעתו ליישם את הדוקטרינה החברתית העתיקה בתנאי החיים המודרניים.
לאו השלושה-עשר מתייחס לקניין הפרטי כאחת מהזכויות הטבעיות של האדם, שהגנתה חיונית גם לכל חברה בת-קיימא; מצד שני, באחת מהפסקאות המוכרות ביותר של האנציקליקה, הוא מחייב להגביל מתוך שיקולים מוסריים את פעילותם החופשית של כוחות השוק בכלכלה הקפיטליסטית:
Rerum novarum ראויה לציון כמסמך המתאר בבהירות את מצב העניים העירוניים במאה ה-19, ומאשים בסבלם את המחסור במגבלות על רדיפת הממון בכלכלה הקפיטליסטית דאז.
חובות וזכויות ביחסי העובדים ובעלי ההון
כמסגרת להרמוניה בין המעמדות החברתיים, האפיפיור הציע לבנות ביניהם מערכת יחסים המבוססת על מחויבות הדדית, ובה מילוי חובות מבטיח לכל צד גם שמירה על זכויותיו; לדוגמה, לעובדים יש זכות לשכר הוגן (בתמורה לעבודתם) ולתנאי עבודה סבירים, אך הם מחויבים לבצע את עבודתם כנדרש על ידי מעסיקם; המעסיק חייב לכבד את הזכויות של עובדיו, אך מצד שני יש לו זכות לתבוע מהם לעמוד בדרישות תפקידם במסגרת העבודה.
החובות הבסיסיות של העובדים כלפי בעלי ההון שמעסיקים אותם, הם כדלקמן:
לאו השלושה-עשר חשב, שזהו תפקידה של הכנסייה לעורר את מצפונם של בעלי ההון והעובדים – בעוד האמצעי לכך הוא להזכיר להם את מחויבויותיהם החברתיות ואת זכויות הזולת שעליהם לכבד.
יחד עם זאת, לדעת האפיפיור, המדינה היא שאחראית בפועל על הגנת זכויות העובדים ושמירת השלום החברתי; ביחסי העובדים ובעלי ההון, עליה להפעיל את אמצעי אכיפת הסדר רק כדי למנוע תקיפות נגד גוף והשחתת רכוש; אל לה להתערב באופן חד-צדדי לטובת בעלי ההון ולדכא את העובדים המנסים להתאגד למען דרישה משותפת לשיפור תנאי העסקתם.
העקרונות
ב-Rerum novarum מוזכרים מספר עקרונות יסוד, שיישומם נועד לקדם סדר חברתי צודק.
כבוד האדם
בסעיף 20 של האנציקליקה, לאו השלושה-עשר מציין, ש"לפי ההיגיון הטבעי והפילוסופיה הנוצרית, העבודה למען רווח [פרנסה] ראויה לשבח, ולא מבישה, בעבור האדם, מאחר שהיא מאפשרת לו להתקיים בכבוד". האפיפיור גם מזכיר, שהעובד, ככל אדם, ראוי לכבוד, כי בהתאם להשקפת העולם הדתית, אף הוא נברא בצלם אלוהים וניחן ברצון חופשי ובנפש אלמותית. ההנחיות לשמירת כבוד האדם במקום עבודתו הן כדלקמן:
שכר הוגן מוגדר ב-Rerum novarum כשכר המספיק לפחות לקיומו של העובד, אך לאו השלושה-עשר המליץ לשלם לו יותר מזה: סכום שיספיק לפרנסתם של העובד, אשתו וילדיו, וגם יאפשר לו לחסוך מעט כל פעם למען שיפור תנאי החיים שלו בעתיד. האפיפיור ציין בנפרד את העבודות במכרות ובאוויר הפתוח בעונות שנה מסוימות, כמסוכנות לבריאות ומחייבות הגנה נוספת למי שמבצעים אותן. בנוסף, הוא גינה את העסקת הילדים כהפרעה לחינוכם ולהתפתחותם.
טובת הכלל
אף על פי שלאו השלושה-עשר לא המליץ על שיטת משטר כזו או אחרת, הוא הציג מספר עקרונות חברתיים, שאמורים להנחות את המדינה תחת ממשל טוב. העיקרון העליון לדעתו היא טובת הכלל, שצריכה להיות המטרה הסופית של המדינה.
לאו השלושה-עשר התנגד לפגיעה בזכות לקניין פרטי, אף של העשירים, שכן לדעתו להכריח אדם לחלוק מהונו או מרכושו יהיה שקול לגנבה. הוא חשב שלבעלי הון יש אף זכות לתחזק רמת חיים ההולמת את מעמדם החברתי, אך אחרי שגם צורך זה יענה, עליהם להפריש משארית הכנסתם לצדקה; זה אמנם לא החוק, אבל מי שבורך בעושר חומרי, חובתו המוסרית היא להיטיב באמצעותו עם רבים ככל האפשר; זו גם דרכו לתרום לטובת הכלל מעבר לפעילותו הכלכלית החיונית השוטפת, שמניבה לו עודף הכנסה.
זכויות המשפחה
בסעיף 13 של האנציקליקה, לאו השלושה-עשר תיאר את המשפחה כמוסד שקודם בזמן למדינה ואחראי על קיבוץ בני האדם לקהילות, שמהן מורכבת החברה; התגבשות המשפחות לקהילה תלויה מצידה בהגנת חירותן וטובתן במסגרת החברתית הנרחבת יותר; זה הופך את המשפחה לנדבך יסודי של החברה, לתנאי לקיומה, ומקנה לה סמכות בלעדית בקבלת ההחלטות שנוגעות לטובתה; סמכות זו אינה ניתנת להפקעה אלא במקרי חוסר תפקוד או נזקקות קיצונית; גם אז, ההתערבות מצד הקהילה או המדינה צריכה להיות מוגבלת לשיקום המשפחה הנעזרת (לפי סעיף 14).
מופידה טלאטלי
ביוגרפיה
טלאטלי נולדה בסידי בו-סעיד, כפר אמנים במטרופולין תוניס, עיר הבירה של תוניסיה, בשנת 1947. היא גילתה את עולם הקולנוע בזכות המורה שלה לפילוסופיה, ובזכות הגילוי היא עברה בשנת 1965 לפריז, שם למדה עריכה ותסריטאות במכון ללימודי סרטים מתקדמים. בשנת 1972 היא חזרה לתוניסיה והחלה לערוך סרטים, כאשר ביניהם נמצאים הסרטים "Sama" משנת 1988 שבוים על ידי נג'יה בן מברוק ו-"Halfaouine Child of the Terraces" משנת 1990 שבוים על ידי פריד בוגדיר.
בשנת 1994 הוקרן סרט הבכורה שלה, "שתיקות הארמון", אותו ביימה, כתבה וערכה, בהשראת החוויות המאתגרות שעברה אמה כערביה. הסרט זכה לביקורות משובחות ובמספר פרסים, ביניהם פרס מצלמת הזהב מפסטיבל הקולנוע בקאן, תנית הזהב מפסטיבל הסרטים קרתגו וגביע סאת'רלנד ממכון הסרטים הבריטי. בהמשך, בספטמבר 2012, נחשב על ידי במאי ומבקר הקולנוע מארק קאזינס כאחד הסרטים הטובים ביותר מאפריקה.
דפוס גוטנברג
דפוס גוטנברג הוא שיטת דפוס שפותחה על ידי יוהאן גוטנברג החל משנות ה-30 של המאה ה-15, בעזרתה הדפיס את תנ"ך גוטנברג, בין 1452 ל-1454. לפני שיוהאן גוטנברג פיתח את השיטה שלו, הדפוס הומצא והיה בשימוש במזרח אסיה, ובפרט בסין, קוריאה ויפן. הדפוס הסיני והיפני נעשה באמצעות גילוף עץ, כשכל גלופה מכילה דף שלם. ידועים גם כמה ספרים שהודפסו בעזרת סידור גופנים נפרדים עבור כל אות בסין (המצאה שלעיתים מיוחסת לגוטנברג) בעזרת גופנים מקרמיקה, ובקוריאה גופנים יצוקים מברזל.
מופידה טלאטלי
ביוגרפיה
בשנת 2000 הוקרן סרטה השני, "עונת הגברים", בפסטיבל הקולנוע בקאן. שנה לאחר מכן, בשנת 2001, היא ישבה כשופטת בפסטיבל הקולנוע בקאן, כאשר היא הבמאית השנייה ממגרב שהייתה במעמד זה, לאחר בוגדיר שהיה שם עשור לפני. באותה שנה היא גם הייתה יושבת הראש בתחרות פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה. בשנת 2004 הוקרן לראשונה סרטה השלישי והאחרון, "Nadia et Sarra", אשר כיכבה בו היאם עבאס בתפקיד הראשי לצד דורה זרוק.
דפוס גוטנברג
במרוצת השנים נשמעו טענות שחלקים בהמצאה הומצאו למעשה לפני כן באירופה (ובפרט, בהולנד ואיטליה) על ידי ממציאים שונים. לא ידועים פרטים מדויקים על ההמצאות הללו, ולא ידועים ספרים או דברי דפוס אחרים שהודפסו בעזרתן. העדויות עליהן מבוססות בדרך כלל על מסמכים שונים, ובפרט תביעות משפטיות. היסטוריונים של הדפוס מייחסים כיום את ההמצאה לגוטנברג עצמו.
מופידה טלאטלי
ביוגרפיה
ב-7 בפברואר 2021, בגיל 73, טלאטלי נפטרה ממחלת נגיף הקורונה, כאשר היא הותירה אחריה בעל, שני ילדים וחמישה נכדים.
דפוס גוטנברג
בתקופתו של גוטנברג הנייר, שהומצא גם הוא בסין, כבר הגיע לאירופה, והחל להחליף בהדרגה את הקלף לכתיבת מכתבים ומסמכים, אך ספרים עדיין נכתבו בדרך כלל על קלף, ותמיד על ידי "כתבן" או "סופר", שהתמחה בכתיבה תמה, או, בכתבים עבריים, בכתיבת סת"ם. מפעלי העתקת ספרים התקיימו במנזרים והיו בשליטת הכנסייה. מחוץ להם היו כתבנים ספורים, שעבדו בשירות מלכים ואנשי אצולה בכתיבת ספרים, כשרוב הכתבנים האחרים עסקו בכתיבת מסמכים, כמו מכתבים, חוזים, פסקי דין, צווי מלכות וכן הלאה. כתיבת ספר כזה, שנכתב בקולמוס על קלף ונקרא קודקס, ארכה זמן רב. כתיבת ספר תנ"ך ארכה כחמש שנים, ובאמת מידה זו, מייצג התנ"ך של גוטנברג, שהודפס בכ-180 עותקים, 900 שנות אדם.
התהליך שפיתח גוטנברג מבוסס על סידור אותיות מתכת יצוקות, והדפסה איתן על נייר בעזרת מכבש דפוס. התהליך חולל את מה שכונה מהפכת הדפוס, שנחשבת כמסמנת את תחילת תקופת הרנסאנס. ההמצאה התפשטה במהירות חסרת תקדים לעומת שכלולים טכנולוגיים קודמים. לפי הערכות, בין השנים 1400 ל-1450 "הודפסו" באירופה כ-20,000 ספרים (כלומר הועתקו מכתב יד או מספר קיים). בחמישים השנים הבאות הודפסו כ-9,000,000 ספרים, מהם שרדו עד ימינו מעל חצי מיליון עותקים של כ-30,000 עבודות שונות , ועד סוף המאה היו באירופה ובאנגליה לא פחות מ-250 ערים שבהן היה בית דפוס, ברבות מהן יותר מאחד. הדפוס פתח תהליך של התפשטות האוריינות, וכיום נדיר למצוא אדם מבוגר שאינו יודע קרוא וכתוב, בעוד לפניו אוריינות הייתה נחלת המעמדות הגבוהים והכמורה, והייתה נדירה בקרב העם הפשוט.
תיאור
הדפוס בשיטת גוטנברג עושה שימוש באותיות מתכת יצוקות. השלב הראשון בתהליך הוא הכנת האותיות עצמן. השלב הבא הוא סידורן למילים, משפטים, ופסקאות. בשלב הבא יש לבצע הגהה, ולאחריה עימוד - בשלב זה ממקמים את הטקסט בעמוד, ומוסיפים כותרות, מספרי עמודים, מסגרות ואיורים, ומהדקים את מה שמכונה "החומר" במסגרת ייעודית, שמהווה את העמוד המוכן להדפסה.
מכבש הדפוס מבצע את ההדפסה עצמה, על ידי הידוק גיליון נייר אל פני העמוד, שנמשח לפני כן בדיו. אחרי הדפסת מספר העותקים הדרוש, המסגרת מפורקת, ואותיות המתכת ממוינות בחזרה למגירת הסדר לסידור העמודים הבאים. העמודים המודפסים חוזרים לתהליך להדפסת צידו השני של הדף, וכששני הצדדים מודפסים, להמשך העיבוד - קיפול, חיתוך וכריכה. שלבי התהליך עד סיום ההדפסה מפורטים בסעיפים הבאים.
דפוס הבלט התפתח והופיעו שיטות שהתרחקו יותר ויותר מדפוס גוטנברג, וביתר שאת מתחילת המהפכה התעשייתית, אך כמה מהשיטות שפיתח, כמו תהליך הכנת אמהות הדפוס, הנתך ליציקת האותיות, והדיו להדפסה, שמרו על התהליך המקורי, בשינויים קלים.
הכנת האותיות
תהליך היציקה שפיתח גוטנברג המשיך לשמש בשינויים ושכלולים קלים עד ערב המהפכה התעשייתית, עם מיכון החריטה והיציקה. עם זאת חל שינוי משמעותי בהפרדה בין בית הדפוס לבית היציקה: בתי הדפוס הראשונים יצקו את אותיות המתכת כל אחד לעצמו, אך במהרה התפתח שוק שאפשר להשאיר את היציקה לבתי הדפוס הגדולים ול"בתי יציקת אותיות" שהתמחו בכך, מהם רכשו בתי דפוס אחרים את האותיות. הדבר אפשר קיומם של בתי דפוס קטנים, שיכלו להסתפק בשלבי התהליך הפשוטים יותר, בהם מספר קטן של עובדים ביצע את כל שלבי התהליך.
התהליך מתחיל ביצירת "אב דפוס": בקצה מוט ברזל שלא עבר חישול או חיסום, ולכן הוא רך ונוח לעיבוד יותר מברזל מחוסם מעצבים על ידי שיוף בפצירה את צורת פני האות, כתבליט. לאחר מכן מעבירים את המוט הליך של חיסום, על ידי טיפול תרמי - חימום בכור עד לטמפרטורה גבוהה, ואז טבילה במים לקירור מהיר, תהליך שמקשה את האות החרוטה בו ומתאים את אב הדפוס לתפקידו: הטבעת אם הדפוס.
אם הדפוס שמכונה גם "מטריצה" עשויה מפליז. זו מתכת רכה יותר מפלדה, אך עדיין קשה מספיק, ובעיקר - בעלת טמפרטורת התכה גבוהה יחסית, מה שמאפשר שימוש בה ליציקת האותיות עצמן.
אב הדפוס מונח בדיוק במקום המתאים על פני המטריצה, ובהקשת פטיש מטביע בה את צורת האות, שמופיעה בצורה שקועה. ניתן ליצור מספר מטריצות, כדי להאיץ את התהליך ולאפשר למספר עובדים לצקת את אותה אות, וכדי לסחור עם בתי דפוס או בתי יציקה אחרים, ובכך להעשיר את מגוון הגופנים שביכולתם להציע.
גוטנברג פיתח תבנית מיועדת ליציקה, שהמשיכה להתפתח לאורך השנים, אך גם בסוף המאה ה-18 ניתן לזהות בה בקלות את התבנית של גוטנברג. התבנית מורכבת משני חלקים, ואם הדפוס מתאימה לתוכה, ומהווה בכך את "רצפת" התבנית. רוחב התבנית נקבע על ידי המטריצה, כך שלכל אות יצוקה רוחב מתאים: האות יו"ד צרה יתר מהאות תי"ו, וכיוצא בזה שאר האותיות. לעומת זאת, הגובה זהה בדיוק עבור כל האותיות, תכונה חיונית לדפוס: אות גבוהה יותר תיצור שקע בנייר, או אפילו תנקב אותו, ואות נמוכה יותר לא תדפיס כיאות.
גוטנברג היה צורף, ומשפחתו ניהלה את מטבעת העיר. במאה ה-15 מקצוע ה מטלורגיה טרם התבסס, וגוטנברג היה כנראה אחד המטלורגים המוכשרים בדורו. נתך הדפוס שפיתח, עופרת, אנטימון ובדיל המשיך לשמש ליציקת אותיות דפוס עד תום עידן דפוס הבלט.
התבנית שפיתח שימשה בכ-350 השנים הבאות, עד המהפכה התעשייתית, בה החל מיכון התהליך.
סדר
כל תיבה מחזיקה גופן מסוים בגודל מסוים. בבית דפוס שנדרש להדפיס במספר צורות אות, ובמספר גדלים מחזיק תיבה או מספר תיבות עבור כל אחד מהגופנים והגדלים השונים. ארונות או תיקיות אחסון לתיבות מחזיקות אותן כמגרות, שמחליקות החוצה לשימוש, ופנימה לאחסון. ארון כזה מחזיק כתריסר תיבות סדר, ובבית דפוס אפייני מספר ארונות, שמחזיקים כמה עשרות או מאות תיבות.
הסדר ניצב לפני התיבה, אך שלא כמו החזן, הוא אוחז בידו השמאלית מקל סדרים, וימינו אצה רצה ומביאה אותיות מתאיהן המתאימים. כל אות מונחת במקל במקום ובמיצוב הנכון, בעזרת בוהן שמאלו שמגששת את החריץ ומנחה אותה למקומה. כאשר השורה מתמלאת, כלומר אין במקל די מקום למילה הבאה, הסדר "מרווח" אותה, באופן שתמלא את כל רוחב הטור או העמוד, ומעשית, את כל רוחב המקל, שמכוון לרוחב הזה. לשם כך, מורחבים הרווחים שהונחו בשעת הסידור, על ידי הוספת כפיסי רווח דקים, או החלפתם ברווחים רחבים יותר.
פעולת הסידור מתבצעת בדומה לכתיבה עיוורת במכונת כתיבה: עיני הסדר קוראות את כתב היד אותו מדפיסים. לצורך היישור על הסדר להסיר עיניו מן הכתב, ולהתבונן במקל הסדרים שבידו, ותוך כך גם לאתר ולתקן טעויות. לטעויות מספר מקורות: אות שהונחה הפוך, אות שהובאה מהתא הלא נכון, ובמקרים רבים, אות שהייתה בתא לא נכון.
מקל הסדרים מכיל מספר שורות, בדרך כלל ארבע או חמש בגודל כתב רגיל ובשורות קצרות. כשהמקל "מתמלא", או כשמשקלו עולה, הסדר נוטל את השורות שסודרו ומניחן במגש הסדר.
לפני העימוד, יש לבצע הגהה: לצורך זה משתמשים ב:הליך מקוצר" של הדפוס עצמו: מושחים את האותיות המסודרות בדיו, מניחים עליו גיליון נייר, עליו מפעילים לחץ מלמעלה, ו"מקלפים" אותו חזרה. הגיליון שהודפס בדרך זו לא עומד באיכות המוצר הסופי, אך הוא טוב דיו למטרה אליה נועד: הסדר עצמו, או מגיה מקצועי, ופעמים רבות הסופר שכתב את הטקסט המודפס עוברים על ההגהות, מוצאים ומתקנים טעויות. הסדר שב אל המגש ומבצע את התיקונים - הסרת אות יתרה, הפיכת אות הפוכה, הוספת אות חסרה או החלפת אות שגויה, ולפעמים גם שגיאה בכתב היד עצמו. אחרי התיקונים הללו יש גם לבדוק את הריווח, ולהחזיר את כל השורות לרוחב שווה, על ידי הוספת או הסרת כפיסי רווח דקים.
פעולת הסידור אטית ומייגעת. סדר טוב מסדר בערך 700 "אמ" בשעה, כעשרים שורות בספר, או בערך עמוד אחד ביום, או קצת פחות מטור אחד בעיתון.
לסדר תפקיד נוסף: כאשר מסיימים להדפיס עמוד מסוים, המסגרת מפורקת, ויש למיין את ה"חומר" חזרה, לשימוש חוזר. את גוף הטקסט עצמו יש למיין חזרה למגרת הסדר. כל טעות בפעולה הזו, כלומר הנחת אות במגרה לא נכונה, תביא בהכרח לטעות סידור בעתיד.
בתי דפוס גדולים, ובפרט עיתונים, החזיקו מחלקות סדר ובהן עשרות רבות של סדרים. בסוף המאה ה-19 נערכו "תחרויות סידור", בהן אלופי הסדרים התחרו במהירות ובדיוק הסידור, בדומה לתחרויות כתיבה במכונה שהיו נפוצות חמישים או שבעים שנה מאוחר יותר. אלופי הסדרים הפגינו קצב סידור של 2,000 אמ בשעה ואף יותר - סדר שיכול לעבוד בקצב כזה יום שלם, יספיק לסדר ארבעה או חמישה עמודים ביום. להשוואה, כתבן מיומן במכונת כתיבה מקליד כמות טקסט כזו בשעה.
כדי להדפיס עיתון יומי בן ארבעה עמודים שחציים פרסומות, עם שמונה טורים בעמוד, יש להעסיק כ-30 או 40 סדרים.
מקצוע הסדר ואופן פעולתו כמעט לא השתנה מאז ימי גוטנברג עד העשורים האחרונים של המאה ה-19, עם מהפכת ה"מתכת החמה", אותה הובילו מכונות לינוטייפ ומונוטייפ, שהיו בין ההישגים המפוארים האחרונים של המהפכה התעשייתית, אחרי שזו שכללה את שאר המצאותיו של גוטנברג.
כותרות, איורים ותמונות
יציקת עופרת מתאימה פחות לאותיות גדולות, כאלו המשמשות לכותרות ראשיות, מודעות רחוב, וכן הלאה, ובדפוס גוטנברג נעשה שימוש באותיות עץ חתוכות לצרכים אלו. לעומת טקסט, נחוצות בדרך כלל רק אותיות ספורות, וממילא לא ניתן לצקת אותיות גדולות ממש בטכניקה שפיתח. אלמנטים עיצוביים שאינם טקסט או מסגרות נעשים בעזרת חיתוכי עץ, טכניקה מתאימה ומותאמת לו האיורים שמלווים את ראשי הפרקים במאמר נעשו בטכניקה זו. דברי דפוס רבים לוו באיורים בחיתוך עץ, והתפרסמו ספרים שרובם או כולם איורים. אמנים ידועים רבים עסקו בחיתוכי עץ והדפיסו בעזרתם את עבודתם, ביניהם רמברנדט, אלברכט דירר וג'ון טניאל. אמנים אחרים פיתחו עידון של חיתוך העץ, עיבוד עץ, ובעזרתו יצרו חיתוכים והדפסות קרובים יותר לתמונות ממש.
אחרי המצאת הצילום, פותחה טכניקה בשם גווני אפור, שמאפשרת להדפיס תמונות באיכות מוגבלת בעזרת דפוס הבלט. זה נעשה על ידי שימוש בסריג צפוף, שיוצר מערך נקודות זעירות. גודל הנקודות בכל אזור בתמונה קובע את הבהירות: נקודות קטנות יותר מכסות חלק קטן יותר של הנייר, ואזורים אלו נשארים בהירים, כשבשטחים הכהים הנקודות גדולות יותר, ומכסות חלק גדול יותר של הנייר. התמונה הידועה הראשונה הודפסה בעיתון קנדי ב-1865.
עימוד
הטקסט המסודר, או ה"חומר" מועברים אחרי ההגהה למסגרת הדפוס, יחד עם שאר האלמנטים, כמו כותרות, מספרי עמודים, מסגרות, איורים ותמונות.
לפני ההידוק הסופי, "מיישרים" את פני החומר, על ידי הנחת בול עץ מהוקצע על פני המסגרת, עליו מקישים בפטיש, כך שאף אחת מהאותיות לא תבלוט מעל רעותיה.
פעולת העימוד מורכבת במידה שעיצוב הדף מורכב. דף בספר בדרך כלל לא דורש הרבה יותר מכותרת ומספר עמוד, נמוסף לטקסט המסודר. דף עיתון, המחולק לטורים מופרדים ב"מסגרות", עם מאמרים, כותרות בגדלים שונים, הנחיות כמו (המשך בעמוד 5), איורים, תמונות, ומודעות, דורש פעולת עימוד מורכבת וסבוכה.
הדפסה
ההדפסה נעשית על ידי משיחת פני מסגרת הדפוס, או ליתר דיוק, פני החומר המהודק בה בדיו, והידוק גיליון נייר אליו. האותיות הבולטות מעבירות את הדיו לנייר בדמותן, בעוד הנייר שנמצא מול החללים ביניהן נשאר בלובנו, או בצבעו המקורי אם אינו לבן.
העיקרון פשוט, אך כדי לממשו נדרש גוטנברג לשכלל ולפתח כמעט את כל הפרטים.
תהליך ההדפסה
מסגרת הדפוס מיושרת ונעולה מונחת מחוץ למכבש כשפניה למעלה. בעזרת כריות עור מיוחדות, עליהן פוזר דיו, חובטים במסגרת פעמים רבות, עד שכל האותיות משוחות בדיו בצורה שווה ואחידה. מניחים על פני המסגרת את גיליון הנייר, ומסיעים אותה על מסילותיה אל מתחת למשטח הלחיצה של המכבש (platen). על ידי משיכת המנוף מסובבים את האום, וזו גורמת להנמכת הבורג ומשטח הלחיצה על גב הנייר, והידוקו למסגרת. פעולה זו מעבירה את הדיו מפני האותיות אל הנייר. בדחיפת המנוף מרימים חזרה את המשטח, מסיעים את המסגרת אל מחוץ למכבש., ומסירים ממנה את גיליון הנייר המודפס.
בנוסף למכבש שתואר למעלה, המתקן כולל מסילה, עליה מסיעים את המסגרת אל מתחת למכבש וחזרה החוצה, ומתקן נוסף, עשוי מסגרת עץ קלה, שמסייע להניח את הגיליון על פני מסגרת הדפוס ולהסירו ממנה.
את המכבש מפעילים שני אנשים. יש לכך יתרון מעשי: רצוי שהמדפיס שעוסק בדיו לא יטפל בנייר ולא יכתים אותו. זו היא עבודה פיזית, כששני התפקידים דורשים סוגי מאמץ שונים, והעובדים יכולים להתחלף ביניהם בתפקיד במהלך יום העבודה.
המדפיס שאחראי למשיחת הדיו מכונה "החובט". החובט אוחז בשתי ידיו כריות עור, בעזרת ידיות עץ. הוא מורח דיו על הכריות, וחובט אותן זו בזו, עד שהדיו מפוזר עליהן באופן אחיד ושווה, ואז חובט בעזרתן במסגרת הדפוס שוב ושוב, עד לכיסוי אחיד ושווה של המסגרת בדיו.
המדפיס השני, שמכונה "המושך" מכין במסגרת העץ את גיליון הנייר ו"מקפל" אותה. כשההחובט סיים למשוח את מסגרת הדפוס, המושך מרכין על גביה את הגיליון, ומסיע אותה אל מתחת למכבש. משיכת המנוף מבצעת את ההדפסה, ודחיפתו חזרה מרימה את המכבש ומשחררת את המסגרת, שמוסעת אל מחוץ למכבש. הרמת מסגרת הגיליון תוך הפרדתו ממסגרת הדפוס, והסרת הדף המודפס ממנה מסיימת את התהליך, וחוזר חלילה. מטבלאות מחירים מאמצע המאה ה-16 עולה שהספקם של שני עובדים מיומנים הוא כ-240 הדפסות בשעה, או כ-3,600 גיליונות ביום עבודה של 15 שעות. בדגמים משוכללים יותר שפותחו במאות הבאות ניתן להדפיס כ-500 גיליונות בשעה.
מכבש הדפוס היה החלק הראשון, בו הופיעו שינויים ושכלולים מהותיים. ההמצאה שפתחה את הדרך לשינויים הללו נראית במבט לאחור טריוויאלית: שימוש בגליל למשיחת הדיו, המצאה מראשית המאה ה-19. במאות הבאות הורגלנו לראות גלילי גומי משמשים למטרה זו, אך החומר הזה לא היה קיים אז, והגלילים הראשונים הוכנו בעזרת בישול דבקים שונים. הגליל הזה בישר את השכלולים הבאים - מכונות דפוס שהשתמשו בגליל נוסף במקום במכבש (בדומה לגליל הגומי במכונת כתיבה, שעדיין נושא את השם platen, לזכר הימים שהיה שטוח), ומכונות אחרות שהמשיכו להשתמש במשטח שטוח להדפסה.
צבע וגווני אפור
כבר גוטנברג עשה ניסיונות בהדפסה צבעונית, והבאים אחריו עסקו בה הלכה למעשה, כבר מאמצע המאה ה-15. שלא כמו טכנולוגיות צבע מאוחרות יותר, בדפוס גוטנברג, הדפסת צבע אינה אלא חזרה על מספר הדפסות בצבעים שונים, כאשר כל צבע מודפס על מקטע לבן של הגיליון, שלא הודפס בהדפסה או ההדפסות הקודמות. הדפסה צבעונית ממש, שמאפשרת שימוש בגווני הביניים של הצבעים ו"עירוב צבעים" התאפשרה רק בטכנולוגיה הבאה, ליטוגרפיה, שהתפתחה בהמשך לטכנולוגיית הדפוס המרכזית בימינו, דפוס אופסט.
שימוש בצבע בדפוס גוטנברג בדרך מוגבל למספר צבעים קטן, פעמים רבות רק שניים, ולא נעשה בו שימוש נרחב. טכנולוגיה נוספת
טיפוגרפיה
המצאתו של גוטנברג פתחה את הדרך לאמנות ומקצוע חדשים - עיצוב אותיות מתאימות לדפוס, שנקרא טיפוגרפיה. בתהליך המתואר, השלב הראשון הוא עיצוב האות, ויצירת "אב הדפוס", בעזרתו מייצרים את אמות הדפוס - המטריצות.
בארצות שונות באירופה עוצבו גופנים שונים להדפסה, שמתאימים לצורת הכתיבה המקובלת. רבים מהספרים הראשונים שהודפסו נכתבו בלטינית, שהייתה הלינגואה פרנקה של התקופה. באיטליה, היה נהוג שטקסט בלטינית מודפס באותיות רבועות ("Romans"), וטקסט בשפת הארץ, איטלקית, מודפס בעזרת אותיות מוטות, והשמות romans ו-italics לתיאור אותיות רבועות ומוטות נשאר בשימוש עד היום.
בתחילה, התהליך כולו, ובפרט עיצוב האותיות נעשה בבתי הדפוס עצמם, ובהמשך הופיעו בתי יציקת אותיות, שהתמחו בעיצוב הכתב, וייצור אותיות, ולא עסקו בדפוס בעצמם. במאות השנים ועשרות השפות, עוצבו אלפי גופנים שונים. הראשונים, כמו זה ששימש את גוטנברג, היו מבוססים ברובם על צורת האות המקובלת בכתיבה תמה, אך תוך זמן קצר החלו לעבור אבולוציה, ונוצרו גופנים מתאימים לדפוס, שהתרחקו יותר ויותר מכתב היד' ובתוך כך שיפרו את הקריאות וצופפו את הכתב.
במאה ה-19 השתכלל תהליך הייצור, בעזרת חומרים מתקדמים יותר, ופיתוח שיטות חדשות לעיבוד "אב הדפוס", ביניהן מעבר לפלדה ושימוש בפנטוגרף, שמקל על יצירת פרטים עדינים ומדויקים בפני האות, ומאפשר למשל שימוש בגופנים קטנים ביותר, שעדיין ניתנים לקריאה, ועיצוב גופנים טובים יותר באופן כללי.
התמסדו כללים וחוקים להגנה על קניין רוחני, ובתי היציקה הללו התגלגלו עם השנים לבתי עיצוב, שמרכולתם היא הגופנים השונים. עם מעבר בתי הדפוס לשיטת "עופרת חמה" במאה העשרים, החלו לייצר ולשווק, בנוסף לאותיות עצמן, מטריצות, או אמהות דפוס, ובהמשך את עיצוב האות, שמכונה היום גופן, בשרטוטים מוגדלים, כשתהליך הייצור עצמו מתבצע במקום אחר. שרטוטים כאלו שימשו במעבר לסדר אופטי, ובהמשך לצורתם הנוכחית, מידע ספרתי שמורה למדפסות ולמסכי מחשב איך לצייר כל אות. קבצים דיגיטליים החליפו את העופרת הכבדה והמסורבלת, ובתי היציקה הפכו לבתי עיצוב, ובדרך איבדו את משטחי הטעינה והפריקה בחלקו האחורי של המפעל.
המהפכה התעשייתית ומיכון הדפוס
הערכה מקובלת היא שמכבש הדפוס של גוטנברג שמופעל על ידי צוות מיומן יכול להדפיס כ-250 גיליונות בשעה, או מעל 3,000 גיליונות ביום עבודה של 15 שעות. הדפוס, לא השתנה משמעותית עד תחילת המהפכה התעשייתית, וקל להכיר בבית דפוס מאמצע המאה ה-18 את בית הדפוס של גוטנברג מאמצע המאה ה-15. אבולוציה בדפוס התחוללה כחלק מהמהפכה התעשייתית, כשחלקים שונים בתהליך התפתחו באופן עצמאי.
מכבשי דפוס מברזל שהיו "זיקוק" של מכבש גוטנברג בלי שינוי מהותי בעקרון פעולתו הקלו על העבודה, ובעזרתם ניתן להדפיס כ-500 גיליונות בשעה.
אחד הצעדים הראשונים בדרך למיכון יכול להיראות מפתיע: פותח תוף שמשמש למריחת דיו, שהחליף לראשונה את "החובט", שנדרש לחזור ולמשוח את מסגרת הדפוס בדיו עבור כל גיליון נייר חדש. התוף פתח את הדרך לפיתוחים נוספים, ומיכון גובר והולך.
פותחו מכונות בהן עדיין ניתן לראות את דמותו של מכבש הדפוס, אך נדרש לשם כך יותר ויותר דמיון: בכמה מהן המכבש ניצב במאונך ולא במאוזן, ובאחרות הוחלף משטח הלחיצה בתוף שני, שמתגלגל על גב הגיליון ומהדקו למסגרת, בדומה לאופן בו מערוך מרדד בצק ולאופו בו ברזל מעורגל.
יותר ויותר פעולות מוכנו, ונבנו מכונות בהן הפועל צריך רק להסיר את הגיליון המודפס ולטעון גיליון חדש במקומו, מכונות אחרות שידעו לפרוק את התוצרת ולהניח את הגיליונות המודפסים בערימה, ודרשו הזנה ידנית, ומכונות שמבצעות את כל הפעולות באופן אוטומטי. לא כל המיכון והאוטומציה היו ממונעים - חלקם המשיכו להסתמך על שריריהם של המדפיסים, שנדרשו להפעילן בעזרת דוושות וארכובות. מכונת דפוס נפוצה החל במאה ה-19 היא למעשה מכבש הדפוס של גוטנברג שכוב על צדו, בו מסגרת הסדר ומשטח הלחיצה מאונכים, כשהמסגרת קבועה במקום. משיחת הדיו נעשית בעזרת גלילים, והמכבש נפתח ונסגר בלחיצה. מדפיס יחיד מפעיל אותה: ביד אחת הוא מוציא את הגיליון שהודפס, וביד שנייה מניח גיליון חדש, תוך שהוא מניע את המכונה על ידי דריכה על דוושה. מדפיס כזה יכול לבצע עבודה בקצב כפול ומשולש מזוג פועלים שמפעילים את דפוס גוטנברג, כל עוד הגיליון המודפס קטן מספיק לשימוש במכונה.
טכנולוגיה שפותחה באמצע המאה ה-19 בשם סטראוטיפ, משתמשת בדף שעבר עימוד כעותק מקור, ממנו יוצקים עותקים נוספים. בשיטה זו משתמשים בעיסת נייר, ובהמשך חומרים אחרים, לייצור "נגטיב" או טביעה של העמוד, המכונה flong, שמשמש תבנית ליציקת העתק מנתך עופרת דומה לזה ממנו עשויות האותיות. טמפרטורת ההתכה של הנתך נמוכה בהרבה מטמפרטורת ההצתה של נייר, והטכניקה הזו מאפשרת יצירת עותקים נאמנים. לשיטה זו מספר יתרונות: העותקים פשוטים, קלים, ונוחים יותר לשימוש ממסגרת הדפוס הכבדה והמסורבלת. ניתן ליצור מספר עותקים ולהדפיס מהם על מספר מכונות במקביל, ובכך להכפיל ולשלש את קצב העבודה, ובו בזמן, ה"חומר" משתחרר מיד בתום הכנת העותקים, ולא צריך להמתין לסיום ההדפסה, ובכך משתחררות האותיות למיון ושימוש מחדש, ומשתחרר הציוד של המסגרת עצמה, דבר שמאפשר החזקת מלאי קטן בהרבה בבית הדפוס. העותקים עצמם עשויים מנתך זול, שממוחזר בגמר השימוש, אך מאפשר, בעת הצורך, אחסון לצורך שימוש מחדש, כמו הדפסה נוספת של ספר, גם שנים אחר כך. שימוש במספר סטראוטיפם זהים מאפשר הדפסה של מספר דפים מפעולה אחת של המכבש, על גיליון גדול.
בהדפסת ספרים נעשה שימוש בסטראוטיפ כאשר מדפיסים 16 עמודים של ספר, מסודרים במלבן של 4x4, בעזרת 16 "עותקים סטראוטיפיים" של העמודים השונים, בלי להיזקק ל-16 מסגרות דפוס מלאות "חומר". הגיליון מודפס משני צידיו באופן שקיפולו בצורה הנכונה יוצר "ספרון" בן 16 דפים, או 32 עמודים, שמועבר לחיתוך וכריכה.
טכנולוגיה זו אפשרה גם את שיטת הדפוס הרוטציוני, שהספקיו גדולים בסדרי גודל מהספקי מכבש הדפוס. בדפוס זה מייצרים סטראוטיפים מעוגלים, אותם כורכים על גליל פלדה. הנייר המודפס רציף, והתוף עם הגלופות מסתובב, כשבחלק מהסיבוב הוא נמשח בדיו על ידי גליל אחד, ובחלק אחר מדפיס על הנייר, שגליל גומי שני (גלגולו האחרון של משטח הלחיצה, או ה"פלאטן" של גוטנברג), מהדק אותו אותו אל הסטראוטיפים. כל העיתונים מודפסים בטכנולוגיה זו, אך הסטראוטיפים הוחלפו בטכנולוגיות חדשות יותר, בעיקר דפוס אופסט.
יציקת האותיות שוכללה בשלב מאוחר יותר. פטנטים ומכונות ניסיוניות למיכון היציקה הופיעו החל ב-1822, עם מכונתו של צ'רץ, שמיכנה הן את היציקה והן את הסדר. אך נשארה בגדר המצאה, ולא נכנסה לשימוש. המצאות נוספות הופיעו בשנים הבאות, ולקראת אמצע המאה הופיעו מכונות יציקה מעשיות, שמיכנו במידה רבה את התהליך, והתבנית שהמציא גוטנברג יצאה לגמלאות, אחרי שירות של כ-400 שנים.
פעולת הסדר מוכנה בצורה מעשית רק בסוף המאה ה-19. במהלך המאה נרשמו מאות פטנטים למיכון הסדר, כנראה הראשון בהם היה של צ'רץ, שבנה מכונת סידור שעושה שימוש במקלדת, ומסדרת אותיות שנוצקו במכונת היציקה שלו. המכונות של צ'רץ לא זכו לשימוש ממשי, וכמוהן רובן המכריע של המכונות שהומצאו בשישים השנים הבאות., מאמצע המאה תוכננו יותר ממאה מכונות סדר מסוגים שונים, עליהן נרשמו מאות רבות של פטנטים, חלקם במספר ארצות. כמה מהמכונות הללו נבנו, וחלקן פעלו, אך רק בודדות התאימו לשימוש מעשי. החל ב-1870 הופיעו כמה מכונות שימושיות, מהן נמכרו כמה מאות מכונות שהמשיכו לסדר דפוס שלושים שנים ויותר.
לקראת סוף המאה הופיעו שתי מכונות שתוך זמן קצר החליפו כמעט לגמרי את הסדר הידני, וזמן מה אחר כך את כל מכונות הסדר האחרות, לסידור ספרים ועיתונים. אלו הן לינוטייפ (1886), ומונוטייפ (לקראת 1890). מכונות אלו התפשטו במהירות בבתי דפוס ברחבי העולם, ועוצבו עבורן גופנים בשפות שונות. כך בעברית, אחת הגרסאות הראשונות של גופן פרנק-ריהל הייתה הגרסה ללינוטייפ בראשית המאה העשרים, עובדה שתרמה לכך שעד היום זהו אחד הגופנים בשימוש הנרחב ביותר בעיתונות עברית, וכמוהו גופן נרקיס, שנרכש על ידי החברה ב-1965.
שתי המכונות משלבות את פעולת היציקה עם פעולת הסידור, ויוצקות אותיות עופרת חדשות, מסודרות בשורות (שורות יצוקות שלמות בלינוטייפ) מוכנות להדפסה. בתום ההדפסה הן מותכות לשימוש חוזר. עם המכונות מכרו החברות את המטריצות שמשמשות ליציקה, ובכך גם מיצבו עצמן בראש ענף עיצוב הגופנים לדפוס.
עד תום עידן דפוס הבלט כמעט כל הטקסט לדפוס סודר במכונות אלו, וסדר ידני שרד בדרך כלל בבתי דפוס קטנים, שהמשיכו לסדר ולהדפיס בשיטות הישנות עבודות "קצרות" במספר עותקים מוגבל, כמו כרטיסי ביקור, נייר מכתבים רשמי, הזמנות לחתונה, מודעות רחוב שונות, כמו מודעות אבל ופשקווילים, ובאופן כללי עבודות שהסדר המכני לא מתאים להן.
במאה ה-21 חלה תחייה של דפוס הבלט, בבחינת רטרו בממדים צנועים, וניתן למצוא בתי דפוס שחזרו לעופרת, הן לסדנאות חובבים והן לעבודות מיוחדות, כמו כרטיסי ביקור והזמנות מעוצבות לחתונות, חגים, וימי הולדת, בשירות צרכנים שמעוניינים בעיצוב בו האותיות מוטבעות בנייר עבה. בבתי דפוס אלו הסדר הידני שולט, ורק מיעוט זעיר מהם עדיין מפעיל מכונות "מתכת חמה", ששלטו בתחום שליטה מוחלטת במחצית הראשונה של המאה ה-20. את המכונות הללו, כמו את מכבש הדפוס של גוטנברג וטכנולוגיות דפוס דומות עדיין ניתן לראות בפעולה במוזאונים של הדפוס.
הערות שוליים
Gutenberg's printing press
קינגסלי טאפט
קינגסלי ארטר טאפט (בשם מלא באנגלית: Kingsley Arter Taft; 19 ביולי 1903 – 28 במרץ 1970) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, בן למשפחת טאפט. כיהן כשופט וכנשיא וייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה
טאפט נולד בקליבלנד שבאוהיו ל ולמרי אליס (ארטר) טאפט. הוא סיים את לימודיו התיכוניים וקיבל תואר ראשון מ. קינגסלי היה חבר באחווה. ב-1928 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, וטאפט החל לעסוק בעריכת דין באוהיו. קינגסלי התקדם עד שהפך לשותף במשרד עורכי הדין שנקרא בהמשך "ארטר והאדן".
טאפט כיהן בבית הנבחרים של אוהיו מ-1933 ל-1934 וב-1940. באותה שנה נבחר למועצת החינוך של שייקר הייטס, ובשנתו האחרונה שם (1942) כיהן כנשיא המועצה. טאפט שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובסיום שירותו הצבאי הגיע לדרגת מייג'ור.
ב-1946 הסנאטור מטעם אוהיו הרולד בארטון התפטר על מנת להפוך לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. תפקידו של בארטון בסנאט התפנה, ובבחירות מיוחדות ניצח טאפט את מועמד המפלגה הדמוקרטית הנרי וובר, ונבחר לסנאט. טאפט כיהן בשארית תקופתו של בראטון, וכהונתו בסנאט הסתיימה בינואר 1947, לאחר שבחר שלא להתמודד לכהונה נוספת. בסנאט כיהן יחד עם בן משפחה רחוק שלו, רוברט טאפט.
ב-1948 נבחר לכהן כשופט ב, והביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית. ב-1954 נבחר מחדש לתפקיד ללא מתנגדים. ב-1960 גבר על ג'וזף אליסון, ונבחר לקדנציה שלישית, אך ב-1962 החליט טאפט להתמודד על תפקיד נשיא בית המשפט. הוא גבר על הנשיא המכהן בן ה-74, שהתמודד לכהונה שישית. ויגנדט הפסיד לטאפט בהפרש של פחות מ-1,600 קולות מתוך 2.6 מיליון קולות, וטאפט נבחר לכהן כנשיא בית המשפט העליון של אוהיו. ב-1968 הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון סי דאפי ונבחר לתפקיד מחדש, אך ב-1970 נפטר בעודו מכהן בתפקיד.
חיים אישיים
טאפט הכיר את אשתו, לואיז דאקין בעת לימודיו באמרסט קולג'. הם נישאו ב-14 בספטמבר 1927, ונולדו להם ארבעה בנים.
טאפט נקבר בקליבלנד, עיר הולדתו.
דני כהן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קוקו (תסרוקת)
קוקו או זנב סוס היא תסרוקת שבה כל או רוב השיער על הראש נמשך מכיוון הפנים, העורף והצדדים אל הראש, נאסף ומהודק בחלק האחורי של הראש (בדרך כלל על ידי גומייה המיועדת לכך) ונותר תלוי בחופשיות מנקודה זו. התסרוקת קרויה גם "זנב סוס", בזכות הדמיון שלה לזנב של סוס ובמקביל לשמה בשפות אחרות.
על פי רוב השיער נאסף עם, המכונה לעיתים קוקייה על שם התסרוקת. כמו כן, השיער יכול להיאסף גם על ידי סיכה, סרט בד וכלים דומים. בתרבויות שונות, בימי קדם, לעיתים נעשה הדבר בעזרת חוט או מעין קליפסים ממתכת.
סוגי קוקו
קוקו נאסף בדרך כלל מאמצע החלק האחורי של הראש, או מבסיס הצוואר. בהתאם לסוגו, הוא יכול גם להיאסף בצד הראש, מעבר לאוזן, או בחלקו העליון של הראש.
קוקו לגברים
בשנות ה-80 המאוחרות, קוקו קצר נתפס כמראה אופנתי לגברים שרצו להתבלט, אבל לשמור על שערם שטוח ופונקציונלי (בדומה לתסרוקת מאלט). הקוקו של סטיבן סיגל בסרט "סימן קטלני", הוא דוגמה לקוקו כזה.
במחצית השנייה של המאה ה-18, רוב הגברים באירופה אספו את שיערם הארוך בצורה שהיינו מכנים כיום קוקו, אך לעיתים קרובות השיער נאסף לתוך שקית משי ולא נתלה באופן חופשי. באותו זמן, תסרוקת זו הייתה ידועה בדרך כלל על ידי המילה הצרפתית "Queue" (זנב). תספורת זו הייתה חובה לגברים בכל צבאות אירופה עד המאה ה-19, אחרי שרוב האזרחים כבר הפסיקו לאסוף את שיערם בצורה זו. הצבא הבריטי היה הראשון שוויתר על חובה זו, ועד סוף מלחמות נפוליאון בכל הצבאות השתנו התקנות ונקבעה חובה שהשיער יהיה קצר.
"Queue" הייתה גם מילה ששמשה כדי להתייחס לצמה באורך המותניים, שהשליטים מבני מאנצ'ו חייבו את הסינים ההאנים לאסוף את שיערם כך בזמן שושלת צ'ינג בסין.
השלכות בריאותיות
לעיתים, בעלי קוקו הדוק חווים "נשירה מחמת מתיחה", סוג של נשירת שיער ממשיכה חזקה והדוקה של השיער (Traction alopecia). לפעמים קוקו הדוק עלול לגרום לכאב ראש.
מחקרים מדעיים
מדענים בבריטניה גיבשו מודל מתמטי שחוזה את הצורה של קוקו בהינתן אורך עקום אקראי על פי מדגם של שערות בודדות. המשוואה לצורת הקוקו מספקת הבנה של האופן שבו קוקו נוצר על ידי לחץ חיצוני הנובע מיחסי הגומלין בין המרכיבים של השערות.
בשנת 2012 הוענק פרס איג נובל בפיזיקה לשלישיית מדענים מארצות הברית ומבריטניה, אשר חישבו את יחסי הכוחות הפועלים על הקוקו האנושי.
הכוח הגרעיני
הכוח הגרעיני (Nuclear force) או הכוח החזק השיורי (residual strong force) הוא הכוח המחבר בין נוקליאונים – פרוטונים ונייטרונים – ליצירת גרעין האטום.
בתוך הנוקליאונים עצמם, פועל הכוח החזק, שהוא הכוח המחבר בין קוארקים ליצירת האדרונים. מרבית האנרגיה של הכוח החזק מתרכזת בתוך הקוטר של ההאדרון. במקרה של נוקליאונים, קוטר זה הוא כ-10-15 מטר. עם זאת, טווח הפעולה של הכוח החזק אינו מוגבל לתוך הנוקליאון. מעט מהכוח החזק גולש אל מחוץ לנוקליאון והאנרגיה שלו הופכת לחלקיקים וירטואליים, זוגות קוארק-אנטיקוארק המהווים את הבוזונים הנושאים את הכוח הגרעיני. על כן, הכוח הגרעיני אינו כוח יסוד, אלא שייר (residuum) של הכוח החזק, היסודי.