cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רו
ג'רו (Aka-Jeru או Jeru) היא שפה שדוברה באיי אנדמן בהודו והתמזגה לתוך שפה מעורבת המדוברת בפי צאצאי שבטים ילידיים של איי אנדמן שהתאחדו לשבט אחד וחיים בשמורתם באי סטרייט. השפה שייכת לקבוצת שפות האנדמנים הגדולים (Great Andamanese) שדוברו בפי רוב השבטים המקוריים באיי אנדמן (Great Andamanese tribes). שבטים אלה נכחדו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, והשרידים האחרונים התאחדו לשבט אחד הדובר שפה מעורבת המורכבת משפות האנדמנים הגדולים השונות.
אווה אייר
אווה אייר (מנדרינית: 長榮航空 הגייה: צ'אנגרונג האנגקונג, אנגלית: EVA Air) היא חברת תעופה טאיוואנית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי טאויואן המשרת את בירת המדינה טאיפיי.
ובשנת 2019 זכתה במקום השישי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
תולדות החברה
החברה נוסדה במרץ 1989. ובתחילה הייתה אמורה להיקרא "אוורגרין איירוויז", אך בגלל הדמיון לשם של חברת המטענים "אוורגרין אינטרנשיונל" הוחלט שהיא תיקרא אווה אייר.
ג'רו
שפות האנדמנים הגדולים נחשבות, בדרך כלל, כאחת משתי הקבוצות במשפחת השפות האנדמניות הידועות, כשהקבוצה השנייה היא השפות האונגיות, הכוללות את השפות אונג וג'ראווה המדוברות בדרום איי אנדמן. עם זאת, הדמיון בין הקבוצות מבוסס לרוב על מורפולוגיה משותפת, אך אוצר המילים המשותף קטן מאוד. לכן הבלשנים, כגון הבלשן הבולט ג'וזף גרינברג מטילים ספק לגבי קיומה של משפחת שפות אנדמניות המאגדת את כל השפות הילידיות המדוברות באיים אלה. לפיכך יש הרואים בשפת האנדמנים הגדולים הנוכחית כשפה מבודדת, כלומר שפה חסרת קשר גנטי בינה לשפות האחרות המדוברות בעולם.
אווה אייר
תולדות החברה
כמה חודשים לאחר היווסדה, באוקטובר 1989 הזמינה החברה 26 מטוסים מהחברות בואינג ומקדונל דגלאס בסכום כולל של 3.6 מיליארד דולר.
בשנת 1991 החלה החברה את טיסותיה כשהיא משתמשת במטוס בואינג 767-200ER וטסה ליעדים מרכזיים באזור המזרח הרחוק. בשנת 1992 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם בואינג 747-400 ובעקבות קבלתו פתחה החברה קו בין יבשתי ראשון ללוס אנג'לס. כבר בשנת 1994 טסה החברה ל-22 יעדים בכל רחבי העולם. בשנת 1995 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מחברת מקדונל דאגלאס MD-11. בשנת 2000 החלה החברה בחידוש צי המטוסים לטווח ארוך שלה כשהזמינה מטוסים מדגמי בואינג 777 וכן לראשונה מטוסי איירבוס A330.
בשנת 2013 הצטרפה החברה לברית סטאר אלייאנס.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2021:
יעקב עמידרור
ביוגרפיה
הוריו אריה וצלה עמידרור היו אנשי אצ"ל. אביו התגייס לצבא הבריטי ונפל בשבי, ואמו הייתה מפקדת בבית"ר הצעירה ובאצ"ל ואף נאסרה. יעקב גדל בתל אביב ולמד בבית הספר צייטלין. זכה לפרס חינוך חינם מידי ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח, עם ילדים נוספים שנולדו ביום הכרזת המדינה.
קריירה צבאית
עם גיוסו לצה"ל, באוגוסט 1966, התנדב עמידרור לצנחנים, שם שובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר. עמידרור לחם במסגרת הגדוד במלחמת ששת הימים בקרבות ברצועת עזה וברמת הגולן. לאחר המלחמה יצא לקורס קציני חי"ר ובשנת 1969 לאגף המודיעין. במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית המצרית כקצין מודיעין בחפ"ק של עוצבת הפלדה. בהמשך שימש, בין השנים 1986-1983, כראש מחלקת הבקרה באמ"ן, העוסקת בביקורת המחקר ובהצגת דעה נגדית לדעה הראשית. בשנים 1989-1986 שירת כקצין המודיעין של פיקוד הצפון, והיה בין אלו שהגו את נוהל חניבעל.
לאחר מכן, בין השנים 1992-1990, עמד בראש פרויקט טכנולוגי בחיל המודיעין. לאחר מכן שימש כארבע שנים כראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תא"ל. בין השנים 1998-1996, היה מזכיר צבאי לשר הביטחון יצחק מרדכי. לדברי אבי בניהו, הוא לא מונה לראש אמ"ן ב-1998 משום שאמר בריאיון עיתונאי "מבחינתנו, היהודים הדתיים, החילונים הם גויים דוברי עברית". בשנים 1998–2002, בתפקידו האחרון בצה"ל, בדרגת אלוף, כיהן כמפקד המכללות הצבאיות. במינוי זה היה לדתי הראשון בצה"ל (לבד מהרב הצבאי הראשי) שענד דרגת אלוף.
במהלך שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון כללי באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בצה"ל.
עמידרור הוא כותב פעיל בכתב העת בין הקטבים, השייך למרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
פעילות ציבורית
כיהן כסגן נשיא המכללה האקדמית "מכון לנדר", ירושלים, יושב ראש תוכנית ההסברה של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, שימש בהתנדבות כחבר בוועדת משרד הביטחון לתפיסת הביטחון העתידית של ישראל, וראש הצוות הממונה על חיפוש הנעדרים בחזית המצרית. עמד בראש הוועדה לבדיקת פעילות המודיעין במלחמת לבנון השנייה. חבר במועצות מנהלים של תאגידים שונים. בעל טור בעיתון "ישראל היום".
ב-2008 מונה לעמוד בראש ועדה ציבורית שתפקידה לקבוע את רשימת המועמדים בבחירות לכנסת השמונה עשרה של מפלגת הימין החדשה (מאוחר יותר נבחר שמה: הבית היהודי) שהוקמה מאיחודה של המפדל עם מפלגות האיחוד הלאומי. על חוויותיו בתפקידו זה אמר: "אנשים באו אלי לסוכה ופשוט הונו אותי. הם שיקרו לי במצח נחושה. מדובר באנשים שלא באו על סיפוקם הפוליטי ועכשיו, כשבעזה מתחוללת מלחמה, הם החליטו לשרוף את הבית".
במרץ 2011 מונה לראש המטה לביטחון לאומי, במקום עוזי ארד וכיהן בתפקיד עד נובמבר 2013. נכון ל-2020, הוא עמית בכיר ע"ש אן וגרג רוסהנדלר במכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים.
עמדותיו ומחקריו
כראש חטיבת המחקר באמ"ן היה ממתנגדי הסכמי אוסלו, ואף זומן לכנסת להשמיע את הערכות המודיעין שגיבשו באמ"ן. לימים היה מהמתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות.
עמידרור כתב מאמרי פובליציסטיקה ופרשנות, בעיקר בנושאי ביטחון, בעיתון "ישראל היום". עם תחילת מבצע עופרת יצוקה סבר כי אין להסתפק בפעילות מהאוויר, אלא יש להיכנס קרקעית ולכבוש את רצועת עזה. במבצע צוק איתן סבר שיש להיכנס לתוך הרצועה רק בלית ברירה, ואם עושים זאת - יש לכבוש את כולה ולמוטט את החמאס, בניגוד למה שנעשה במבצע 'עופרת יצוקה'. בבחירות לכנסת העשרים ב-2015 התנגד להתערבות של קצינים בכירים בזירה הפוליטית .
בפברואר 2017 פרסם עמידרור את חיבורו "הגישות לפתרון הסכסוך בין ישראל לבין הפלסטינים" באתר של מרכז בגין-סאדאת. במסמך מתנגד עמידרור להקמת מדינה פלסטינית או למהלכים חד-צדדיים, מימין ומשמאל, בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני. לדבריו, לימין אין תשובה ממשית לבעיה הדמוגרפית, ולשמאל אין פתרון מוצלח לסכנה הביטחונית בפתרון שלו. לפיכך, יש לבחור בסיכון הפחות חמור וזה שיאחד מאחריו חלק גדול ככל האפשר של האוכלוסייה וימנע קרע בעם. לכן יש לצמצם את הבנייה ביהודה ושומרון לגושי ההתנחלויות ולגבי יתרת השטח יש להמתין להנהגה פלסטינית אחרת.
ב-2017 פרסם במסגרת מכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים את נייר העמדה "איראן: סקירה רב-ממדית".
חיים אישיים
נשוי לדורית ואב לבן וארבע בנות. מתגורר ברעננה ומנהל אורח חיים דתי.
משפחתו
אחותו, אל"ם אהובה ינאי, שירתה כקצינת פניות הציבור בצה"ל ונשואה לאלוף שלמה ינאי. אחיו הבכור בנימין עמידרור נחשב לאחד המומחים הבכירים בישראל לתאוריה והיסטוריה צבאית.
ההאופטמן מקפניק
הסיפור
וילהלם פויגט, שהיה סנדלר כושל ופושע זוטר, השתחרר מהכלא באוקטובר 1906. חבריו סיפרו לו כי בקופת העיירה קפניק (כיום חלק מברלין) מופקדים 2 מיליון מארקים, והוא החליט לשדוד אותם. פויגט התלבש במדים של האופטמן בצבא הפרוסי (מקביל לסרן) אותם רכש בשוק פשפשים, ו"פקד" על עשרה חיילים שפגש ברחוב בברלין לבוא אחריו ברכבת לקפניק. כשהגיעו לבניין העירייה הורה פויגט לחלק מהחיילים להקיף את הבניין ולשאר להיכנס איתו למשרד ראש העיר, גאורג לאנגרהאנס. פויגט הודיע לראש העיר כי הוא נתון במעצר צבאי ועליו להגיש לו את כל הדוחות הכספיים והמזומנים שבקופת העירייה. בלשים ושוטרים של המשטרה המקומית שהגיעו למקום כדי לברר על מה המהומה, הופנו מיד על ידי פויגט לבצע מטלות שונות כגון הגשת קפה לחיילים וסיוע בשמירה ההיקפית. פויגט החרים מקופת העירייה 3,557 מארק והשאיר קבלה על הסכום אצל ראש העיר. הוא הורה לחיילים להישאר בעמדות השמירה והסתלק מן המקום.
השפעה
כשהתפרסם, הפך סיפור השוד את הגרמנים לבדיחה של אירופה, והביא לאבסורד את חוש המשמעת הגרמני. מאמרי סאטירה ושירים מלגלגים פורסמו בעיתונים, בעיקר בצרפת שעדיין לא סלחה לפרוסיה על ההפסד שהנחילה לצרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
קרל צוקמאייר כתב ב-1931 מחזה בשם "ההאופטמן מקפניק" שזכה להצלחה מרובה בתיאטרון. בגרמניה הנאצית, שבה הציות העיוור לפיהרר היה אחד מאבני היסוד של השלטון, לא ראו בעין יפה את השימוש המלגלג שעשה צוקרמאייר בסיפור השתעבדותם של גרמנים לסמכות שבמדים, ומנעו את הפצת הספר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הופק סרט עלילתי בנושא, בכיכובו של היינץ רוהמאן. שתי גרסאות נוספות הופקו ב-1997 ו-2004.
טווינקי
טווינקי (באנגלית: Twinkie) הוא חטיף המבוסס על עוגת ספוג עם מילוי קרמי שהופץ בארצות הברית על ידי חברת הוסטס, רשת מאפיות אמריקנית שמושבה בדאלאס. החטיף נמכר כשהוא אפוי או מטוגן בשמן עמוק לאחר האפייה.
החטיף זכה לאזכורים רבים בתרבות האמריקנית, בסרטי קולנוע, בטלוויזיה, ובשירים. בין היתר כינה עיתונאי שסיקר את משפט רוצחו של הארווי מילק בשם "הגנת טווינקי" את הטענה לפיה הנאשם, דן וייט, סבל מדיכאון שהתבטא בין היתר במעבר מתזונה בריאה לאכילת מזון מהיר.
בתאריך 23 בנובמבר 2012 הודיעה חברת הוסטס על הליך פירוק. ביוני 2013 פורסם על ידי חברת Metropoulos & Co, אחת משתי החברות שקנו את הזכויות על טווינקי ושאר מותגי החטיפים "הוסטס", כי החל מ-15 ביולי 2013 יוחזר החטיף למדפים.
סמל פולינזיה הצרפתית
סמל פולינזיה הצרפתית הוא סמל עגול הכולל במרכזו סירת קאנו פולינזית מסורתית, הנתמכת על ידי מצופים צידיים. הסירה שטה על רקע של שמש שוקעת לתוך האוקיינוס השקט. הסמל דומה במאפייניו לסמלים נוספים של מדינות באזור זה של האוקיינוס השקט (לדוגמה, סמל קיריבטי).
ג'רג' סאבאד
ג'רג' סאבאד (בהונגרית: Szabad György; ארד, 4 באוגוסט 1924 – בודפשט, 3 ביולי 2015) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס סצ'יני, פרופסור באוניברסיטה, פוליטיקאי, נשיא האספה הלאומית בין השנים 1990–1994, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים. תחום המחקר שלו היה השינוי האזרחי בהונגריה.
קורות חיים
ג'רג' סאבאד נולד במשפחה יהודית ואת בחינות הבגרות בשנת 1942 סיים כבר כשטרנסילבניה הצפונית חזרה שוב לשלטון הונגריה. בקשותיו להתקבל לאוניברסיטה נדחו בשל יהדותו, בגלל חוק הנומרוס קלאוזוס, כך שהוא הפך לשוליית גנן עד 1944. אז נקרא לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא הצליח לברוח ב-15 במרץ 1944. כעבור שנה במרץ 1945 הוא ברח כעבור שבועיים גם מעבודות הכפייה של הצבא האדום שנכנס לאזור. בשנת 1945 התקבל ללימודים למחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת בודפשט (שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד משנת 1951), שם בשנת 1950 סיים כמורה להיסטוריה וכארכיונאי. הוא עבד למחיתו בחקלאות בשנות לימודיו באוניברסיטה ובשנת 1949 הפך למתמחה בארכיון הלאומי ההונגרי ומאוחר יותר הפך לארכיונאי שלו. לאחר סיום לימודיו היה סטודנט לתואר שני באוניברסיטה שלו עד שנת 1954, אז מונה למרצה בכיר במחלקה להיסטוריה הונגרית מודרנית באוניברסיטת אטווש לוראנד. הוא מונה לפרופסור חבר בשנת 1956 וכפרופסור מן המניין בשנת 1970. בשנת 1994 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס.
בשנת 1955 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בהיסטוריה ובשנת 1969 דוקטורט בפילוסופיה. הוא הפך לחבר בוועדת ההיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1982 נבחר לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1998 הפך לחבר מן המניין. בין 1985 לבין 1990 הוא הפך לחבר ויו"ר בוועד המשותף ההיסטורי ההונגרי-פולני.
בנוסף לעבודתו המדעית, לקח על עצמו תפקיד גם בחיים הציבוריים: בשנים 1945–1946 היה חבר במפלגה הקטנה העצמאית, החקלאית והאזרחית (FKgP). במהלך המרד ההונגרי בשנת 1956 נבחר לחבר בוועדה המהפכנית של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת אטווש לוראנד. הוא הוטרד לאחר תבוסת המרד, אך לא ננקטו נגדו הליכים. לאחר מכן חזר לחיים הפוליטיים רק בשנת 1987, כאשר השתתף בישיבת לקיטלק. באותה תקופה הוא הפך לחבר מייסד בפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF). הוא נבחר גם לנשיאות המפלגה בשנת 1989, בה השתתף עד 1994.
בבחירות לפרלמנט ב-1990 זכה במושב ברשימה האזורית של מפלגתו בבודפשט. ב-2 במאי 1990 נבחר לסגן נשיא האספה הלאומית ההונגרית, יחד עם הנשיא בפועל. כעבור שלושה חודשים הוא קיבל לידיו את נשיאות האספה הלאומית בה החזיק עד סוף הקדנציה. בבחירות לפרלמנט בשנת 1994 הוא זכה במושב ברשימה הלאומית של ה-MDF. כשהמפלגה התפצלה בשנת 1996, סאבאד הצטרף למפלגת העם הדמוקרטית ההונגרית (MDNP), שהתפצלה מה-MDF. בשנת 1997 נבחר לאחד מסגני מנהיגי סיעת ה-MDNP, תפקיד אותו מילא עד תום הקדנציה. הוא התמודד בבחירות לפרלמנט ב-1998 אך לא זכה במושב. הוא לא היה פעיל במפלגה משנת 1999 ואז עזב בשנת 2001.
פעילותו המדעית
תחום המחקר שלו היה היסטוריה כלכלית וחברתית הונגרית לפני שנת 1956 ולאחריה חקר את הלאומיות והדמוקרטיה שבאו לידי ביטוי בעידן המהפך האזרחי ההונגרי בשנת 1989. הוא עסק בסוגיות ההיסטוריות של מדינה עצמאית והסכסוכים שבין שלטון החוק על בסיס מערכת שלטון פרלמנטרי ושאיפות של מונרכיה אבסולוטית.
משפחתו
הוא התחתן פעמיים ומאשתו השנייה יש לו בת.
וולסלי 6/99
דגמי וולסלי 6/99 ו-וולסלי 6/110 (באנגלית : Wolseley 6/110, Wolseley 6/99) הם מכוניות סלון מתוצרת Wolseley Motors בבעלות קונצרן הרכב הבריטי British Motor Corporation    אשר יוצרו בין השנים 1959–1968.
דגם "וולסלי 6/99" יוצר בין השנים 1959 - 1961, יוצרו 13,108 יחידות.
דגם "וולסלי 6/110" יוצר בין השנים 1961–1968, יוצרו 24,101 יחידות.
אוטו (מגזין)
מגזין אוטו הוא מגזין הרכב הוותיק ביותר בישראל, המתפרסם אחת לחודש.
היסטוריה
המגזין נוסד בשנת 1986, על ידי רוני אהרונוביץ' אשר אף שימש כעורכו בשנים 1986–1993. מערכת המגזין הייתה בעבר בגבעתיים, וכיום שוכנת בפתח תקווה. אוהד אלגוב הוא העורך הראשי.
עיסוקה העיקרי של מערכת אוטו היא הפצת מידע אודות ענף הרכב על תחומיו השונים - החל מידיעות חדשותיות ועד מתן חוות דעת על כלי רכב חדשים. במהלך השנים קמה קבוצת "אוטו מגזין", שמוציאה לאור את קטלוג אוטו בתחילת כל שנת דגם (בשנים האחרונות - בכל אמצע שנת דגם). בין נובמבר 2001 וינואר 2010 הוציאה הקבוצה לאור גם את מוסף אוטו שטח.
בנובמבר 2021 רכשה חברת "מימון ישיר", העוסקת במתן הלוואות לרכישת רכב, 80% מהמגזין "אוטו" תמורת 20 מיליון ש"ח.
פסגת גודווין (אנטארקטיקה)
פסגת גודווין (באנגלית: Goodwin Peak) היא פסגה ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 6 קילומטרים צפונית מזרחית מהר בולטון.
גובהה של הפסגה 2,770 מטרים מעל פני הים; פסגת גודווין היא ההר ה-468 בגובהו באנטארקטיקה.
הפסגה מצויה ממערב למסת האוורת'.
גילוי ומיפוי הפסגה
רכס ויסקונסין (ובו גם פסגת גודווין) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם אדמונד אי. גודווין (Edmund E. Goodwin), שהיה דובר (Public Affairs Officer) כוח התמיכה הימי של צי ארצות הברית (U.S. Naval Support Force) במסגרת מבצע דיפ פריז לחקר אנטארקטיקה בשנים 1965 ו- 1966.
רג'ינלד בארקלי
לוטננט רג'ינלד אנדיקוט בארקלי השלישי (באנגלית: Reginald Endicott Barclay III), בגילומו של דווייט שולץ, הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע כדמות חוזרת בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא". מאוחר יותר, בכמה מהעונות האחרונות של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", הוא הופיע כדמות אורחת, שם הוא ממלא תפקיד חיוני בהקמתו של קשר קבוע עם ספינת החלל האבודה.
סקירה כללית
שרה היילי, פרופסור באוניברסיטת רוצ'סטר, יצרה את דמותו של רג'ינלד בארקלי בתסריט שכתבה לסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", לפרק "Hollow Pursuits". לדברי היילי, בארקלי הוא התיאור הסאטירי של מעריצי "מסע בין כוכבים", האובססיביים עם דמויות בדיוניות. יש לו מאפיינים רבים הקשורים לסטריאוטיפים שליליים רבים של חנונים. בעודו בעל מיומנויות טכניות ברמה גבוהה מאוד והתלהבות כנה, בארקלי נראה בדרך כלל כמוכה-חרדה, נבוך (בנוכחות מספר רב של אנשים) ומודע מדי לעצמו, בדרכים שעשויות להעיד על תסמונת אספרגר, הפרעת אישיות נמנעת וחרדה חברתית. יש לו עניין אובססיבי בפנטזיה, שנראה שמשמשת אותו לצורך בריחה מאינטראקציה אישית. החרדות של ברקלי נוטות להפוך לפחדים ספציפיים (כמו פחד מלהיות משוגר) והיפוכונדריה. ההתגברות על פחדיו וההימנעות החברתית שלו הפכו למרכזן של עלילות שנפרשות על פני עונות רבות, ובמספר מסדרות "מסע בין כוכבים" השונות.
מסע בין כוכבים: הדור הבא
בארקלי היה דמות מזדמנת ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", כמהנדס, אשר לעיתים קרובות שימש כאתנחתא קומית. התמכרותו להולוגרמות נראתה לראשונה בפרק "Hollow Pursuits", שבו הוא יוצר מראית עין של קציני גשר הפיקוד של האנטרפרייז, שהם עכשיו לגמרי קשובים לכל גחמה של ברקלי. תוך שהם מתנהגים באופן שונה לחלוטין מהתנהגותם של "עמיתיהם" (הדמויות ה"אמיתיות" שעל פיהן נוצרו ההולוגרמות), הם שימוש כדי לחזק את ההערכה העצמית של בארקלי. עם עידוד מהמהנדס הראשי ג'ורדי לה פורג', ברקלי גואל את עצמו ועוזר לחשוף את הסיבה לכשל קריטי רב מערכתי על האנטרפרייז בזמן כדי למנוע את ההרס של הספינה.
בפרק "The Nth Degree", גזע עתיק ממרכז גלקסיית שביל החלב, הסית'ריאנים, משתלט על מוחו של ברקלי, ומגדיל את האינטליגנציה שלו בקצב מהיר. תחת השפעה זו, ברקלי תופס פיקוד על האנטרפרייז-D ומביא את הספינה לעימות עם הסית'ריאנים, אשר מסבירים לפיקארד שהם בסך הכל רוצים חילופי מידע עם הפדרציה. לאחר חילופי הדברים, הסית'ריאנים מחזירים את האנטרפרייז לחלל הפדרציה, משאירים את ברקלי עם הזיכרון שלו אודות האינטראקציה ויכולות משופרות במשחק השחמט. בפרק זה אף רואים את ברקלי מנסה את מזלו במשחק, כשהוא מבצע את התפקיד הראשי בהפקתה של ד"ר קראשר של "סיראנו דה ברז'ראק". בעוד שהביצועים שלו בתחילה לא היו טובים, לאחר השיפורים שעברו על מוחו - הביצועים המשופרים שלו השאירו את הצופים מרותקים, והרשימו מאוד את ד"ר קראשר.
בפרק "Realm of Fear", ברקלי מתמודד עם הפוביה שלו מטרנספורטרים, כאשר הוא משובץ לצוות חוליית נחיתה שנדרשת להשתמש בהם. למרות שהוא מסוגל להרשות לעצמו להיות משוגר, הוא מאמין שהוא רואה יצורים גדולים דמויי-תולעת במהלך תהליך השיגור. כאשר לא נמצאת כל עדות לבעיה, ברקלי מאמין שהוא משתגע. עם זאת, מאוחר יותר הוא מגלה כי אלו הם למעשה ניצולי אדם הלכודים בתוך אלומת טרנספורטר. בעזרתו של ברקלי, האנשים האלה מחולצים בהצלחה.
בפרק "Ship in a Bottle", ברקלי, שלא במתכוון, משיב לחיים הולוגרמת-סימולציה בעלת תודעה של אויבו המושבע של שרלוק הולמס, פרופסור ג'יימס מוריארטי (אשר הופיע בעבר, בפרק "Elementary, Dear Data") בעת ביצוע עבודת תחזוקה להולודק. כתוצאה מכך, פיקארד, דאטה ובארקלי נלכדו בתוך סימולציה של האנטרפרייז שנוצרה על ידי מוריארטי, אשר באמצעות מניפולציות מאלץ אותם לחקור ולמצוא דרך בה יוכלו הולו-סימולציות להפוך ל"אמיתיות" מחוץ להולודק. כאשר התחבולה מתגלה, מוריארטי מולך שולל ונכנס אל תוך סימולציה בתוך הסימולציה, ומאוחסן במחשב שבו הוא ממשיך להתקיים, תחת המחשבה שהצליח להשתחרר מההולודק.
בפרק "Genesis", לתאי ה-T של ברקלי יש תגובה מוזרה לטיפול רפואי שהוא מקבל, שגורמת ליצירת וירוס אווירי אשר גורם לברקלי לעבור תהליך ההפוך לאבולוציה, שגורם לגופו להשתנות לזה של צורה קדומה של עכביש, כאשר הקורבנות האחרים של המחלה חוזרים אף הם, לצורות אבולוציוניות קדומות שונות שלהם, לאחר שמספר רק של אינטרונים רדומים בגופו הפכו לפעילים בטעות. עם ההתאוששות, המחלה נקראת על שמו, שכן הוא היה ראשון שנדבק בה: תסמונת ברקלי.
מסע בין כוכבים: המפגש
במהלך האירועים המתוארים בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש", ברקלי נותר תחת פיקודו של קפטן פיקארד לאחר חורבנה של האנטרפרייז-D בסופו של הסרט הקודם. כאשר האנטרפרייז-E נוסעת אחורה בזמן אל 2063, סגן ברקלי מגשים את אחד מחלומותיו: ללחוץ את ידו ולשוחח עם זפרם קוקרן.
מסע בין כוכבים: וויאג'ר
ברקלי מופיע כדמות אורחת ב-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר". ההופעה הראשונה שלו היא בעונה 2 פרק 3, "Projections", אם כי זה כדמות הולוגרפית. בפרק זה, נטען כי ברקלי עבד עם ד"ר לואיס צימרמן על פיתוח תוכנית הרופא EMH, למרות שהופעתו של ברקלי היא תוצאה של התמוטטות הולוגרפית, ייתכן כי מידע זה שגוי.
במהלך עבודתו הפרויקט "Pathfinder" של צי הכוכבים, ברקלי הופך אובססיבי בנוגע לצוות האבוד של ספינת החלל וויאג'ר, התקוע ברביע דלתא מזה למעלה מחמש שנים. הוא שוב יוצר סימולקרה על ההולודק, הפעם של אנשי הצוות של וויאג'ר, אך על סמך העובדות העומדות לרשותו בלבד, אודות האישיויות האמיתיות שלהם. בעזרתן של הולוגרמות אלו, ושל דיאנה טרוי - שאיתה הוא פיתח ידידות קרובה - הוא ממציא שיטה להשתמש במיקרו-חור תולעת על מנת ליצור תקשורת דו-כיוונית עם וויאג'ר. בתחילה, נדחית הצעתו של ברקלי, אך הוא מפר את הפקודות הניתנות לו, פורץ אל תוך המעבדה ומצליח ליצור קשר. בתקרית זו, ברקלי מתמודד עם נסיגה בהתמודדות שלו עם התמכרותו להולודק; כפי שהוא מגלה לדיאנה, הוא איבד את "משפחתו" לאחר שעזב את האנטרפרייז, ולא ידע איך להתמודד אלא עם אנשים מזויפים.
בעתיד אלטרנטיבי, המוצג בפרק סיום הסדרה של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" - "Endgame", נראה בארקלי המבוגר מלמד באקדמיה של צי הכוכבים, והוא בדרגת קומנדר. באותו הזמן, בארקלי כבר הספיק להתגבר על הרגליו האישיותיים השליליים, והוא הרבה יותר בטוח בעצמו.
בתרבות הפופולרית
בסרט הקולנוע משנת 2010 "צוות לעניין" קיימת התייחסות אל רג'ינלד ברקלי כחבר צוות שחקנים בדיוני של סרט מזויף, שנוצר על ידי הצוות, כחלק מאחת מהתוכניות שלהם. זוהי בדיחה פנימית המיועדת אל דווייט שולץ, ששיחק את דמותו של "מרדוק" בסדרת הטלוויזיה המקורית "צוות לעניין", ועשה הופעת אורח בסצנה.
אפקט הזרקור
אפקט הזרקור (באנגלית: Spotlight effect) היא הנטייה של האדם להאמין שאנשים אחרים שמים לב להופעתו והתנהגותו, יותר מכפי שקורה בפועל. האדם נוטה לראות עצמו במרכז הבמה, ולכן גם מפריז בהערכת תשומת הלב של אנשים אחריו אליו. המונח נטבע לראשונה על ידי הפסיכולוג תומאס גילוביץ'.
הסיבה לאפקט הזרקור היא הנטייה לשכוח שלמרות שהאדם הוא מרכז העולם של עצמו, הוא אינו המרכז של כל אחד אחר. לכן, הרבה אנשים לוקים בהערכה לא מדויקת של כמה אחרים שמים לב אליהם. נטייה זו בולטת במיוחד כאשר עושים משהו לא טיפוסי. למשל, במחקר המקורי של גילוביץ' ואח' ביקשו מהסטודנטים להיכנס לכיתה כשהם לובשים חולצה עם הדפס מביך. הסטודנטים חשו מבוכה רבה שביצעו זאת ושיערו כי מחצית מחבריהם לכיתה יבחינו בחולצה, אך בפועל רק 23% הבחינו בה. מחקר זה הוא אחד ממחקרים רבים שמראים כי אין הלימה בין מה שאנשים חשים לבין מה שקורה בפועל.
אפקט הזרקור קשור לכמה תופעות חברתיות ופסיכולוגיות. בין אלה ניתן למצוא את התופעה המכונה הטיית העיגון, אפקט הקונצנזוס השגוי, אשליית השקיפות, ואפקט ההתייחסות העצמית.
פטריק סופו
ביוגרפיה
סופו שיחק בצרפת, באנגליה, בספרד ובאיחוד האמירויות הערביות לפני שהצטרף לקבוצת אוד גרינלנד הנורווגית בסוף שנת 2005 ותרם לה רבות במאבקה נגד הירידה. בפברואר 2006 הגיע סופו לישראל ועבר לקבוצת מכבי פתח תקווה. לאחר עונה אחת עבר למ.ס. אשדוד ושוחרר בפגרת החורף. לאחר מכן שיחק גם בליגות הנמוכות בספרד ואנגליה.
סופו ידוע בבעיות המשמעת שלו. בעת ששיחק בנאנט הצרפתית, הורחק לשישה חודשים לאחר שתקף מילולית את שופט המשחק. מאוחר יותר, ב-18 במרץ 2002 עת שיחק בשפילד יונייטד, השתתף סופו בקטטה המונית במהלך משחקה של קבוצתו נגד וסט ברומיץ', המכונה "קרב בראמל ליין". במהלך המשחק הורחקו שלושה משחקני שפילד, כולל סופו שנגח בשחקן יריב. בעקבות האירוע הושאל לקבוצת נומנסיה מהליגה הספרדית השנייה.
אלכסנדר מסקוטלנד
אלכסנדר מסקוטלנד (באנגלית: Alexander of Scotland; 21 בינואר 1264 – 17 בינואר 1284) היה יורש העצר של סקוטלנד ובנם של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד ורעייתו מרגרט מאנגליה בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד בג'דבורג ונשא לאישה את מרגרט מפלנדרס, בתם של גי מדמפייר, רוזן פלנדרס. הנישואים נערכו ב-14 בנובמבר 1282 ברוקסבורג. לבני הזוג לא נולדו ילדים, בשל מותו של אלכסנדר בשנת 1284 בעת היותו במנזר לינדורס. אלכסנדר נקבר במנזר דנפרמליין - מקום הקבורה המסורתי של בית המלוכה הסקוטי. מרגרט מפלנדרס נפטרה בשנת 1331.
מותו של אלכסנדר החל משבר ירושה בסקוטלנד. אחיו הצעיר, דייוויד מסקוטלנד נפטר בשנת 1281, ולמלך אלכסנדר השלישי לא היו בנים נוספים. בעקבות מותו, כינס המלך את הפרלמנט הסקוטי על מנת שיכריזו כי מרגרט, העלמה מסקוטלנד, נכדתו של המלך, ובתה של מרגרט מסקוטלנד, שהייתה נשואה למלך נורווגיה, תהיה יורשת העצר. המלך נשא לאישה את יולנד דה דרה ב-1 בנובמבר 1285 בתקווה שיוולדו לו בנים בכורים, אולם לאחר מותו הפתאומי של המלך הפילה יולנד את תינוקה. מותו של אלכסנדר, והעדר יורש עצר הביא לכך שאדוארד הראשון, מלך אנגליה המליך את ג'ון דה באליול כמלך סקוטלנד וכך החלו מלחמות העצמאות של סקוטלנד בניסיון הסקוטים להשתחרר משלטון אנגליה.
לוע הארי
לֹעַ־אֲרִי (שם מדעי: .Antirrhinum L) הוא סוג צמחים ממשפחת הלחכיים, שמונה 23 מינים ותפוצתו משתרעת במערב ומרכז אגן הים התיכון רובם בספרד. בשנת 2009 הועבר הסוג לוע-ארי ממשפחת הלוענתיים למשפחת הלחכיים שמונה 107 סוגים.
הסוג מאופיין בצמחים עשבוניים עם פרחים המזכירים בצורתם פה של חיה, ומכאן שמו.
בארץ ישראל גדלים בר 2 מינים:
לפי אתר POWO בצפון ישראל ישנו מין נוסף שגדל בר בדרום אגן הים התיכון ושמו המדעי הוא Antirrhinum tortuosum Bosc ex Lam. בגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם נמצא שצמחי הבר הללו מכליאים ספונטנית עם זני תרבות של A. majus ומייצרים צאצאים פוריים, בשל כך הבוטנאים הישראליים מעדיפים לכלול אותם תחת אותו המין A. majus.
כן גדלים מינים מתורבתים של הפרח בצבעים שונים - לבן, אדום, ורוד, צהוב וכתום. חלק מזני הנוי הם רב שנתיים ופריחתם נמשכת על פני כל השנה.
קיימים זנים נוספים שהם חד עונתיים. לוע הארי הוא פרח שניתן להרבותו באופן קל יחסית. בסוף הפריחה מופיעים פירות קטנים. לאחר זמן מסוים, הפירות מתייבשים ונוצרים בפירות חורים קטנים. מאוחר יותר - הצמח כולו קמל, ואז נופלים הזרעים דרך החורים לאדמה. ניתן לאסוף זרעים אלו באופן עצמאי לאחר שהפירות התייבשו ולשתול בסביבות אוקטובר, לקבלת פריחה איכותית באביב.
מאפיינים
עשב חד-שנתי או רב-שנתי או בן-שיח.
הגבעולים זקופים וקירחים.
העלים תמימים. התפרחת לרוב אמירית (בקצה הגבעול) לפעמים בצורת שיבולת, לפעמים הפרחים יחידים בחיק העלים.
הגביע בעל 5 אונות שוות כמעט. הכותרת דו-שפתנית, לועה סגור על ידי קיפולי השפות, בסיסה מורחב בדמות שק. השפה העליונה זקופה, התחתונה מפושקת.
האבקנים 4, בלתי שווים באורכם.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה או אגס בעל מגורות בלתי שוות בעלי זרעים רבים. המגורה האחורית, הגבוה יותר, העליונה נפתחת על ידי עפעף אחד, הקדמית, התחתונה יותרת על ידי 2 עפעפים משוננים.
הזרעים חסרי שפה קרומית.
תפוצה ובית גידול
תפוצתו העולמית משתרעת במערב ומרכז אגן הים התיכון: פורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה האיים הבאלריים וסיציליה בצפון הים-תיכון, ומרוקו, טוניסיה, אלג'יריה ולוב בדרומו ולבנון וסוריה במזרחו.
חרדון מצוי
חרדון מצוי (שם מדעי: Stellagama stellio) הוא מין של לטאה ממשפחת החרדונים הנפוץ באזורים ים-תיכוניים ובאזורים מדבריים.
מאפיינים
אורכו לרוב עד כ-30 ס"מ. הראש רחב, שטוח ומשולש. גופו מוצק, מגושם ומחוספס בשל הקשקשים הגדולים והקוצניים שעליו, ובמיוחד על זנבו.
כמיני חרדונים רבים, החרדון המצוי משתמש בתנועות קידה לתקשורת תוך-מינית: להכרזה על טריטוריה ולחיזור אחר נקבות.
מזונו של החרדון הוא בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים שונים ולעיתים גם חלזונות, וכן מזון צמחי כפרחים ועלים.
רבייה
הזכרים שומרים על הטריטוריות שלהם ואינם נותנים לזכרים זרים להיכנס אליהן. סביב כל זכר ישנם 4-1 נקבות וצעירים אחדים. עונת ההטלה היא בסוף האביב עד תחילת הקיץ. הנקבה חופרת גומה באדמה לחה ומטילה בה 13-6 ביצים. הצעירים בוקעים אחרי חודשיים.
תפוצה בישראל
החרדון המצוי הוא החרדון הכי נפוץ בישראל וניתן למצוא אותו בבתי הגידול הים-תיכוניים ובבתי הגידול המדבריים בארץ.
כריש שחור-שוליים אוסטרלי
כריש שחור-שוליים אוסטרלי (שם מדעי: Carcharhinus tilstoni) הוא מין של דג סחוס במשפחת הכרישיים, החי לחופי צפון אוסטרליה בין חופי אוסטרליה המערבית לסידני שבניו סאות' ויילס בעומק של עד 50 מטרים, אף שנצפה גם רחוק יותר מהחוף. מספר פרטים נדדו למרחק של 1,348 קילומטרים.
הכריש תואר ב-1950 בידי האיכתיולוג הבריטי-אוסטרלי גילברט פרסי וייטלי והוא נחשב לעיתים לכריש שחור-שוליים (Carcharhinus limbatus), שכמעט זהה לו. עם זאת יש הבדל ביניהם במספר החוליות ובסמן הגנטי שלו.
כריש זה מגיע לאורך ממוצע של 1.5 עד 1.8 מטר כשפרטים גדולים עלו על 2 מטרים ומשקל של 52 ק"ג. זהו כריש בעל גוף שרירי וזרים, סנפירי חזה מעוקלים בעלי קצוות מחודדים. סנפיר הגב הראשון מעוקל עם קצה מחודד וסנפיר גבי נוסף קטן יותר כשהזנב השרירי בעל אונה עליונה ארוכה וחדה יותר מהאונה התחתונה. לכריש שיניים מחודדות המתחדשות ללא הרף. צבע הכריש אפור-כחול והבטן בהירה, כשהקצוות שחורים.
הכריש הוא אוכל דגים ברובו, כשהוא מחפש לאורך החופים של אוסטרליה דגים כמו טונה, סרדיניים, שרבובוניים וטורפניים ואף כרישים אחרים כמו כרישון פלג-שן, כריש יתדי או כריש שחור-אונה.
כריש זה משריץ צאצאים חיים, לרוב אחד עד שישה לאחר היריון ארוך של 10 חודשים.
משפט בלזן
המשפט הראשון עורר עניין רב בעולם. הציבור הרחב שמע לראשונה עדות ישירה מהאחראים לרצח ההמוני שהתרחש במחנות ההשמדה שבמזרח אירופה. משפטים נוספים שנערכו לאחר המשפט הראשון באותו המקום מכונים גם הם "משפט בלזן".
המשפט הראשון שנערך נקרא באופן רשמי "המשפט של יוזף קרמר ו-44 אחרים". המשפט החל בגימנסיה שבלינבורג ב-17 בספטמבר 1945.
הנאשמים היו 45 חברי וחברות אס אס לשעבר וקאפואים ממחנות הריכוז ברגן-בלזן ואושוויץ. אחד מן הנאשמים היה יוזף קרמר שהיה מפקד המחנה באושוויץ ולאחר מכן בברגן-בלזן. מתוך שאר הנאשמים, 12 היו קאפואים, 16 חברות אס אס ו-16 חברי אס אס.
המשפט ארך 54 ימים. כל הנאשמים טענו כי אינם אשמים. ב-17 בנובמבר בית המשפט דן 11 מן האשמים למוות בתלייה, 18 אשמים למאסר של 15 שנה בכלא, ו-14 זוכו בחנינה בעקבות תחנונים וערעורים. משפטי מאסר רבים התקצרו בצורה ניכרת, ועד 1955 שוחררו כל הנידונים למאסר.
רשימת אנשי האס אס אשר נמצאו אשמים
(א'= אשם בפשעים באושוויץ, ב'= אשם בפשעים בברגן-בלזן)
תגובת הציבור
משפט בלזן עורר עניין תקשורתי רב. יותר מ-100 נציגויות תקשורת ברחבי העולם דיווחו לאורך כל התפתחויות המשפט. דרך התקשורת והתיעוד בתמונות ובווידאו של מה שהתרחש במחנות אשר פורסם, העולם כולו התוודע לא רק לאלפי המיתות מרעב וממחלות בברגן-בלזן, אלא גם לרצח ההמוני המתוכנן שהתרחש באוושויץ בירקנאו, בעקבות עדויותיהם של הנאשמים, אשר תיארו את תהליך הסלקציה ואת השימוש בתאי גז ובמשרפה.
Christen, ätzet diesen Tag, רי"ב 63
Christen, ätzet diesen Tag (בעברית: נוצרים, חרטו את היום הזה) רי"ב 63, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך לכבוד חג המולד. מועד ההלחנה הוא כנראה ב-1713 ומועד הביצוע הראשון לא ידוע בוודאות, אך ידוע שהוא ביצע את הקנטטה בדצמבר 1723 בהיותו מנהל המוזיקה בלייפציג.
היסטוריה ומילים
מקובל להניח שהוא הלחין את הקנטטה בהיותו בוויימאר, בין 1713 ל-1716. בשנים אלו הוא ביקר בעיר האלה במטרה לנסות להתמנות שם לעוגבאי. משערים שהטקסט נכתב על ידי יוהאנס מיכאל היינקיוס (Johann Michael Heineccius) שהיה כומר בכנסיית גבירתנו הקדושה בהאלה, כתב טקסטים לקנטטות אחרות של באך ותמך במועמדותו של באך לתפקיד בכנסייה. לכן, יש המניחים שהביצוע הראשון היה בכנסייה זו בעיר האלה. על פי ג'ון אליוט גרדינר הביצוע הראשון היה בוויימאר ב-1714 וביצוע נוסף התקיים בהאלה ב-1717.
בכל מקרה ידוע שבחג המולד הראשון שלו בלייפציג הוא ביצע את היצירה. על פי כריסטוף וולף, הוא ביצע אותה בלייפציג שוב ב-1729.
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נכתבה לארבעה סולנים, סופרן, אלט, טנור ובס ומקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם ארבע חצוצרות, טימפאני, שלושה אבובים, בסון, שני כינורות, ויולה, עוגב ובאסו קונטינואו. בקנטטה שבעה חלקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה כ-30 פעמים על ידי מנצחים ידועים, בהם מיכאל גילן (ב-1952), ניקולאוס הרנונקור (ב-1975), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1997) וג'ון אליוט גרדינר (ב-1998).
כשאת אומרת לא
"כשאת אומרת לא" הוא פזמון מאת דן אלמגור, שנכתב ב-1962 ללהקת "התרנגולים" וזכה לפופולריות רבה. את הפזמון הלחין סשה ארגוב. לדברי אלמגור, השיר נכתב כשיר המדבר על תקופת הילדות, המתאר חיזור תמים של נער אחר נערה. השיר זכה לגרסאות כיסוי, בין היתר, מפיהם של גידי גוב, יהורם גאון ויונה עטרי.
פרשת האונס בשמרת
שלושים שנה לאחר פרסום הפזמון, לצורך הפרשנות המשפטית שנדרש אליה בערעור בפרשת האונס בשמרת, שבו טענו האנסים שהנאנסת לא התנגדה למעשיהם, ציטט השופט מישאל חשין את הבית הראשון של הפזמון, והתפלמס עם מילותיו, כשהוא דוחה מכל וכל את המסר המשתמע מהן:
לאחר המשפט החליט דן אלמגור לכתוב בית נוסף על פי מילות הבית השלישי בשיר, בהתייחסות לפסיקת השופט:
משפט טיכונוף
בטופולוגיה, משפט טיכונוף קובע שאם משפחה של מרחבים טופולוגיים קומפקטיים, אז גם מרחב המכפלה  קומפקטי. המשפט נחשב אחד המשפטים החשובים ביותר בטופולוגיה כללית, אם לא החשוב שבהם, והוכיח אותו אנדריי טיחונוב בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20.
כאשר מדובר במכפלה של מספר סופי של מרחבים, ההוכחה נובעת בקלות יחסית מן ההגדרה של טופולוגיית המכפלה. אלא שהמשפט תקף גם עבור מכפלות מכל גודל (ואפילו שאינן בנות מנייה) עם טופולוגיית המכפלה (המכונה גם טופולוגיית טיכונוף). משפט זה מספק גם צידוק משמעותי להעדפת טופולוגיית המכפלה על פני טופולוגיית התיבות.
מלבד היישומים של המשפט בטופולוגיה ובאנליזה פונקציונלית, משפט טיכונוף מוכר בתורת הקבוצות האקסיומטית כניסוח שקול לאקסיומת הבחירה הקובעת שאם כל הקבוצות במשפחה אינן ריקות אז גם קבוצת המכפלה אינה ריקה. הגרסה המוחלשת של המשפט, המתייחסת רק לקומפקטיות של מכפלת מרחבי האוסדורף קומפקטיים, אינה גוררת את אקסיומת הבחירה. עם זאת, גם הגרסה המוחלשת אינה ניתנת להוכחה במסגרת אקסיומות צרמלו-פרנקל (ZF, ללא אקסיומת הבחירה).
הוכחת משפט טיכונוף
ישנן מספר הוכחות למשפט טיכונוף.
משפט אלכסנדר לתת בסיסים
יהא X מרחב טופולוגי עם תת בסיס B. אם לכל כיסוי של המרחב על ידי קבוצות מ-B יש תת-כיסוי סופי, אז X קומפקטי.
הוכחה: נניח בשלילה כי X אינו קומפקטי אזי יש לו כיסוי שאין לו תת-כיסוי סופי. לפי הלמה של צורן נוכל לבחור כיסוי מקסימלי (ביחס להכלה) C שאין לו תת-כיסוי סופי, בה"כ C הוא אוסף של קבוצות פתוחות בסיסיות. כלומר לכל קבוצה פתוחה V שלא נמצאת ב-C מתקיים כי לכיסוי C\cup \{V\} יש תת-כיסוי סופי. מהגדרת C ולפי הנחת המשפט מתקיים כי C\cap B אינו כיסוי של המרחב (אחרת היה לו תת-כיסוי סופי לפי הנתון, בסתירה להגדרת C) לכן קיים x\in X שאינו מכוסה על ידי אף אחת מהקבוצות C\cap B. כיוון ש-C כיסוי קיימת קבוצה בסיסית (כאשר O_i\in B) כך ש-. כיוון שאף קבוצה ב-B\cap C אינה מכסה את x נקבל כי  לכל i. מהמקסימליות של C נקבל כי לכיסוי  יש תת-כיסוי סופי. נסמן את תת-הכיסוי הסופי הזה ללא הקבוצה O_i ב-C_i, נגדיר  ונקבל כי  הוא כיסוי סופי לכל i ולכן גם  כיסוי סופי ולכן גם  כיסוי סופי. אבל כיסוי סופי זה מוכל ב-C ולכן הוא תת-כיסוי סופי של C בסתירה להגדרה C.
שקילות לאקסיומת הבחירה
במסגרת אקסיומות ZF משפט טיכונוף שקול לאקסיומת הבחירה. כלומר מספיק להניח רק אחד מהם כדי להוכיח את השני. נניח שמשפט טיכונוף נכון. תהי משפחה של קבוצות לא ריקות, ונוכיח כי המכפלה  אינה ריקה.
לכל i\in I נגדיר את הקבוצה Y_i להיות האיחוד הזר (פורמלית, ניתן להגדיר ). על Y_i נגדיר מבנה של מרחב טופולוגי, שבו אוסף הקבוצות הפתוחות הוא. כיוון שב-Y_i יש מספר סופי של קבוצות פתוחות, Y_i מרחב קומפקטי. נגדיר מרחב טופולוגי לפי טופולוגיית המכפלה. לכל i\in I נגדיר, שהיא קבוצה פתוחה ב-Y.
נניח בשלילה כי האוסף מכסה את Y. לפי משפט טיכונוף, קיים תת-כיסוי סופי. כיוון שכל הקבוצות X_i אינן ריקות, ניתן לבחור לכל איבר. נשים לב כי בחרנו מספר סופי של איברים ולכן אין צורך להשתמש באקסיומת הבחירה. כעת נגדיר איבר לפי , כאשר כאן לא נעשתה שום בחירה. בבירור לכל  ולכן, סתירה לכך ש- כיסוי של Y. מכאן שהנחת השלילה, כי  מכסה את Y, אינה נכונה. לכן קיים איבר. מכאן שלכל i\in I מתקיים כי x_i\neq i ולכן x_i\in X_i. בכך הוכחנו שהמכפלה אינה ריקה, כנדרש.
הוקי שדה
הוקי שדה (לפעמים נקרא סתם הוקי) הוא ספורט קבוצתי שבו צוות של שחקנים מנסה להבקיע שערים באמצעות הכאת, דחיפת, או הצלפת כדור לתוך שער הקבוצה היריבה בעזרת מקלות. המשחק ידוע לרוב בפשטות "הוקי", עם זאת, השם הוקי שדה משמש במדינות שבהן המילה "הוקי" שמורה בדרך כלל לצורות אחרת של הוקי, כגון הוקי קרח או הוקי רחוב.
להוקי יש מספר טורנירים בינלאומיים קבועים עבור גברים ונשים כאחד. בין השאר המשחקים האולימפיים, את משחקי חבר העמים הבריטי, גביע ההוקי העולמי אחת לארבע שנים, גביע האלופות השנתי והגביע העולמי לצעירים.
פדרציית ההוקי הבינלאומית (FIH) הוא הגוף המנהל העולמי. הוא מארגן אירועים כמו גביע הוקי העולמי, הגביע העולמי להוקי נשים ועוד. ועד חוקי ההוקי תחת ה-FIH קובע את החוקים עבור הספורט.
במדינות רבות מתקיימים מועדונים עבור שחקנים צעירים ומבוגרים ומשחקים מתקיימים. למרות המספר הרב של המשתתפים, הוקי נחשב הספורט עם מספר המשתתפים השלישי בגודלו בעולם (הראשון הוא הכדורגל והשני הוא קריקט), ההוקי הוא לא ספורט פופולרי עבור צופים ורק מעט שחקנים משחקים במשרה מלאה. הוקי הוא ספורט המשוחק בינלאומית על ידי שני המינים, גברים ונשים.
במדינות בהן החורף מונע מלשחק בחוץ, הוקי משוחק בתוך אולם במהלך הפגרה. גרסה זו, הוקי שדה מקורה, שונה במספר היבטים. לדוגמה, רק שישה שחקנים בכל קבוצה ולא 11, השדה מצטמצם לכ-40 מטר על 20 מטר; מסלולי החבטה הם כתשעה מטרים; שחקנים לא יכולים להוציא את הכדור מחוץ למעגל אלא רק לחבוט בו. קווי המגרש מוחלפים במחסומים על מנת להחזיר את הכדור לתוככי המגרש.
היסטוריה
יש תיאור של משחק דמויי הוקי משנת 200 לפני הספירה ביוון העתיקה, כאשר המשחק אולי כונה בשם Κερητίζειν (קרטיזין) כי במשחק השתמשו בקרן ("κέρας" ביוונית) וכדור דמוי מטרה. במונגוליה, שבט הדאור כבר משחק ביקאו (משחק הדומה להוקי שדה) במשך כ-1000 שנה. תיעוד ראשוני בשימוש במילה "הוקי" באנגלית הוא בשנת 1363, כאשר אדוארד השלישי, מלך אנגליה פרסם את הכרזת העצמאות: "נוסף על כך, אנו מצווים לאסור בעונש של מאסר את כל יחד ולחוד משחקי זריקת אבן, עץ, וברזל; כדוריד, כדורגל, או הוקי: ציד ארנבות או קרב תרנגולים, או משחקי בטלה אחרים כאלה".
המשחק המודרני התפתח מבתי ספר ציבוריים אנגליים בראשית המאה ה-19. המועדון הראשון שהוקם היה בשנת 1849 בBlackheath בדרום מזרח לונדון, אבל את הכללים המודרניים של המשחק התפתחו מתוך גרסה ששוחקה על ידי מועדון קריקט מידלסקס לספורט חורף. מועדון ההוקי טדינגטון יצר את המשחק המודרני על ידי הוספת מעגלי חבטה ושינוי כדור המשחק לכדור מקוביית גומי. איגוד ההוקי נוסד בשנת 1886. המשחק הבינלאומי הראשון התקיים בשנת 1895 (3 אירלנד, וויילס 0) ומועצת חוקי ההוקי הבינלאומית נוסדה בשנת 1900. ההוקי שוחק במשחקי האולימפיים בשנת 1908 ו-1920. המשחק בוטל בשנת 1924, דבר שהוביל להקמת פדרציית ההוקי הבינלאומית כגוף המנהל הבינלאומי, וההוקי הוחזר למשחקים בשנת 1928. הוקי גברים מאוחד תחת FIH החל משנת 1970.
שני הגביעים הוותיקים הם הגביע האירי למבוגרים, אשר צוותים של 11 משתתפים מתמודדים עליו, והגביע האירי לצעירים.
המשחק הובא להודו על ידי חיילי הצבא הבריטי, והמועדון הראשון הוקם בכלכותה בשנת 1885. גביע בייטון וטורניר אגא חאן החלו כעשר שנים לאחר מכן. בכניסתה לאולימפיאדה בשנת 1928, זכתה הודו בכל חמשת המשחקים ללא ספיגת שער אחד וזכתה עד 1956 ב-6 מדליות זהב ברציפות ולאחר מכן בעוד שתי מדליות זהב ב-1964 וב-1980. פקיסטן זכתה ב-3 מדליות זהב ב-1960, 1968 וב-1984.
בתחילת שנות השבעים, החלו להשתמש בדשא מלאכותי. השינוי לדשא מלאכותי השפיע ברוב חלקי ההוקי, ועדיין הולך ומתפתח. טקטיקות וטכניקות חדשות כגון טפטוף הודי פותחו, ובעקבות כך שונו כללי ההוקי. המעבר למשטחים סינתטיים סיים את הגמוניית הודו ופקיסטן במשחקים, מפני שדשא מלאכותי יקר מדי במדינות הללו - בהשוואה למדינות אירופה העשירות -, מאז 1970 אוסטרליה, הולנד וגרמניה שולטים בתחום עד לאולימפיאדת 2011–2012.
הוקי נשים שוחק לראשונה באוניברסיטאות ובבתי הספר הבריטי, המועדון הראשון, Molesey Ladies, נוסד בשנת 1887. האגודה הלאומית הראשונה היה איחוד ההוקי האירי לנשים שהוקם בשנת 1894, ונדחה אף על ידי איגודי ההוקי, הוקי נשים גדל בקצב מהיר ברחבי העולם. דבר שהוביל להקמת הפדרציה הבינלאומית לאיגודי הוקי נשים (IFWHA) בשנת 1927, אם כי זה לא כלל מדינות רבות ביבשת אירופה שבה נשים שיחקו יחד עם גברים, והיו חלק מן FIH. ה-IFWHA קיים כנסים בכל שלוש שנים, וטורנירים הקשורים לאלה היו התחרויות העיקריות של IFWHA. טורנירים אלו היו בלתי תחרותיים עד 1975.
עד 1970 היו 22 עמותות עם אגפי נשים בארגון FIH ו-36 ב-IFWHA. דיונים החלו על קיום ספר חוקים משותף. FIH הציג טורנירים תחרותיים בשנת 1974, ואילצו את קבלת העיקרון של הוקי תחרותי על ידי IFWHA בשנת 1973. רק בשנת 1982 שני הגופים התמזגו, אבל זה איפשר את שילוב הוקי נשים במשחקים האולימפיים של שנת 1980 שבהם, כמו במשחקי הגברים, הולנד, גרמניה ואוסטרליה כבר שלטו באופן עקבי. ארגנטינה התפתחה כצוות שיש להתחשב בו מאז שנת 2000, אז זכתה באליפות העולם, וכן בשנת 2010 ומדליות בשלושת המשחקים האולימפיים האחרונים.
מחוץ לצפון אמריקה, ההשתתפות היא שווה בין גברים ונשים. לדוגמה, באנגליה, הארגון ההוקי האנגלי מדווח כי בעונת 09–2008 היו רשומים 2488 קבוצות של גברים, 1969 צוותי נשים, 1042 צוותי בנים, 966 צוותי בנות ו-274 צוותים בקבוצות מעורבות. בשנת 2006 אגודת ההוקי האירית דיווחה כי החלוקה המגדרית בין שחקניה הייתה כ-65% נשים ו-35% גברים. במפקד 2008 של ארגון ההוקי האוסטרלי דווח ש-40,534 שחקנים במועדון הם גברים ו-41,542 הן נשים. עם זאת, בארצות הברית ישנם מעט מועדוני הוקי, לרוב המשחקים בין בתי ספר תיכוניים או מכללות, שכמעט כולן מורכבות מנשים.
מגרש המשחק
רוב ממדי מגרש ההוקי שדה נקבעו במקור באמצעות מספרים שלמים של המידות האימפריאליסטיות. עם זאת, מידות המטר כעת הן הממדים הרשמיים כמפורט על ידי הפדרציה הבינלאומית להוקי (FIH) ב"כללי הוקי". ממדים אלו ניתנים במאמר זה, כשהמידות האימפאריליסטיות נתונות בסוגריים. המגרש הוא 91.40 מ' '× 55 מ' (100 יארד × 60 יארד) בשדה מלבני. בכל קצה ישנו שער ברוחב 2.14 מטר (7 רגל) ובגובה 3.66 מטר (12 רגל) השער נמדד ברוחבו מן הצדדים הפנימיים של המשקוף. מן השער משתרע כחצי עיגול במרחק של 14.63 מ'(16 יארד) המכונה מעגל הירי (או D או קשת), מוקף בקו רציף, ובמרחק 5 מטרים קו מקווקו (5 יארד וששה אינץ' - סימון זה לא הוקם עד לאחר ההמרה למידת המטר), כמו כן קו לאורך המגרש במרחק 22.90 מ'(25 יארד) מקצה כל מגרש (מכונה בדרך כלל קו ה-23 מ'). במרכז עיגול בקוטר של 0.15 מטר המכונה נקודת העונשים, או ציון חבטות, ממוקמת במרכז המגרש במרחק 6.40 מ'(7 יארד) ממרכז כל שער.
מגרשי הדשא המסורתיים הם הרבה פחות שכיחים בהוקי מודרני כאשר רוב משחקי ההוקי מתנהלים על גבי משטחים סינתטיים. מאז 1970, משטחים מבוססי-חול מועדפים כמגרשים, מפני האצת קצב המשחק. עם זאת, בשנים האחרונות חלה עלייה מאסיבית במספר המגרשים המרוצפים בדשא מלאכותי "על בסיס מים". הדשא הסינתטי על בסיס מים מאפשר העברת כדור במהירות רבה יותר מאשר על המשטחים מבוססי החול המקוריים, דבר שהפך את המשטחים לאופיינים בתחרויות בינלאומיות ובליגות הלאומיות. המשטחים על בסיס מים הם גם פחות מחוספסים מאשר המשטחים מבוססי החול, ולכן מורידים את רמת הפגיעה בשחקנים כאשר הם באים במגע עם פני השטח. FIH כעת מציע משטחים חדשים שפותחו, הדורשים שימוש מופחת בהשקיה. זאת בשל ההשפעה האקולוגית השלילית של דרישת מים גבוהה של משטחים סינתטיים מבוססי מים.
חוקי המשחק
המשחק מתנהל בין שתי קבוצות של עד שישה עשר שחקנים, אחד עשר מהם רשאים להיות על המגרש בכל זמן נתון. שאר חמשת השחקנים, מחליפים, ניתן להחלפה בכל הרכב, מספר בלתי מוגבל של פעמים במהלך המשחק. ההחלפה מותרת בכל רגע במשחק, מלבד קודם הפרס ובסוף בעיטת העונשין; החריגה היחידה לכלל הזה הוא פציעה או השעיה של השוער המגן, הדבר אסור כאשר הקבוצה משחקת בהגנת השדה.
שחקנים רשאים לשחק עם הצד החלק של 'צד הפנים' ועם קצוות ראש הידית של מקל ההוקי. מלבד זאת, מטעמי בטיחות, את הכדור אסור לחבוט "חזק" בחבטת כף היד, בשל הקושי לשלוט על גובה וכיוון הכדור מחבטה זו.
תיחום האפשרות לאופן החבטה בכדור עבר "תקופת ניסוי" במשך שנתיים, פעמיים מהאורך הרגיל של תקופת ניסוי בתקנה חדשה, והוא עדיין נתון במחלוקת בתוך הספורט. ריק צ'ארלסוורת, המאמן האוסטרלי הנוכחי, הוא מתנגד תקיף של שימוש בלתי מוגבל בחבטה באמצעות הקצה האחורי. החבטה ה'חזקה' בקצה האחורי נאסרה לאחר חששות דומים שהובעו על היכולת של השחקנים לכוון את הכדור במדויק, אבל בחבטה בקצה האחורי נראה שיש יותר יכולת בשליטה ממקבילתה.
תפקידים
אין עמדות קבועות (אפילו שוער אינו נדרש לפי כללי 2007–2008), אבל רוב הקבוצות מארגנות לעצמם (בדרך דומה לקבוצות הכדורגל) להגנה, קשרים וחלוצים. צוותים רבים כוללים מטאטא אחד. הכללים לא מציינים מספר מינימלי של שחקנים על מנת לקיים משחק, אבל ברוב התחרויות יש חוק מקומי על כך, הנוקב בשבעה שחקנים כמינימום לקיום משחק.
שחקן אחד מכל קבוצה יכול להיבחר כשוער. שוער צריך ללבוש לפחות קסדה וחולצה בצבעים שונים על מנת לקבל "הרשאות שוער". הם יכולים גם לבחור ללבוש ריפוד נוסף כגון "בעטנים" על הנעליים, בדרך כלל השוערים לובשים מכנסיים מרופדים, מגיני זרוע וגוף, כשהם לבושים כך, הם מכונים "שוערי הגנה מלאה". למרות שוערים כאלה עשויים לחסום או להסיט את הכדור מהשער עם כל חלקי גופם, לחסום את הכדור עם הרגליים, הריפוד שעליהם או המקל, הם חייבים תמיד לשאת מקל. שוערים רשאים לשחק עם הכדור מחוץ למעגל הגנתי שלהם ("מעגל הירי" או "D"), אך השימוש מותר רק במקל ההוקי בנסיבות אלה, לא בשום חלק מחלקי גופם. "שוערי הגנה מלאה" אסורים לעבור את קו 23 המטר, במהלך משחק ההגנה, אלא אם כן הם חובטים חבטת עונשין. השוער שלובש רק קסדה וחולצה בצבע שונה רשאי להסיר את הקסדה ולשחק בכל מקום על המגרש ולשמור על זכויות השוער גם אם אין לו סיכוי להחליף את הקסדה כאשר השחקן חוזר על מעגל ההגנה שלו. עם זאת הם חייבים לחבוש קסדה כדי להגן על קרנות ובעיטת עונשין.
כללי משחק
לעניין החוקים, כל השחקנים בנבחרת שברשותה הכדור הם התוקפים, ואלה בנבחרת ללא כדור הם המגינים.
המשחק מנוהל על ידי שני שופטים בשדה. באופן מסורתי, בדרך כלל כל שופט שולט בחצי המגרש, מחולק בערך באלכסון. שופטים אלה מסתייעים לעיתים קרובות על ידי ספסל טכני כולל שעון נוכחות ושומר תיעוד.
לפני תחילת המשחק, מוטל מטבע והקפטן המנצח יכול לבחור צד במגרש או להתחיל עם הכדור. זמן המשחק מחולק לשני חצאים שווים של 35 דקות כל אחד, וחמש דקות עבור זמן מחצית. בתחילת כל מחצית, כמו גם אחרי הבקעת שער, הוא המשחק מתחיל ממרכז השדה. כל השחקנים חייבים להתחיל במחצית ההגנתית שלהם (מלבד השחקן העושה את ההעברה), אך הכדור יכול להיות משוחק בכל כיוון על הרצפה. כל צוות מתחיל עם הכדור במחצית אחת, הצוות שהבקיע את הגול רשאי להתחיל את המשחק.
שחקני שדה לא יכול לשחק בכדור עם הרגליים, אבל אם בטעות הכדור פוגע ברגל, והשחקן לא מרוויח שום תועלת מן המגע, אז המגע לא נענש. אמנם חל שינוי בנוסח של חוק זה מיום 1 בינואר 2007, תדרוך השופטים הנוכחי של FIH מורה לשופטים שלא לשנות את הדרך שבה הם מפרשים את הכלל הזה.
חסימה מתרחשת בדרך כלל בשלוש נסיבות - כאשר מגן נדחף בין השחקן המחזיק בכדור כדי למנוע ממנו התקדמות, כאשר מקל של המגן חוסם בין מקל של התוקף והכדור או נוצר קשר עם המקל של התוקף או עם גופו, וגם בעת ניסיון חסימה של ההגנה כדי לעזור לחברם לקבוצה עם הכדור (שנקרא חסימה של צד שלישי).
חבטות חופשיות
חבטות חופשיות מוענקות כאשר עבירות מבוצעות מחוץ למעגלי הניקוד (המונח הוא בדרך קבע "מכה חופשית", אך הכדור לא חייב להחבט). הכדור עשוי להחבט או להדחף לכיוון כלשהו על ידי צוות ההגנה. הכדור לא חייב להתרומם ולפגוע בכל מכה, כולל מכה חופשית. (בגרסאות קודמות של חוקי המשחק, חבטות בשטח שמחוץ לעיגולים בתחילת משחק היו מותרות, אך לא בחבטה חופשית). הצוות הנגדי חייב להתרחק 5 מטר מן הכדור בעת קיום חבטה חופשית. חבטה חופשית חייבת להתקיים בתוך מרחק משחק של מקום ביצוע העבירה שבגינה הוענקה, והכדור חייב להיות מונח כאשר החבטה החופשית מתקיימת.
כאמור, חבטת 15 מטר מוענקת אם שחקן תוקף מבצע עבירה המקדמת את קבוצתו על הקו, או אם הכדור עובר את הקו בחזרה אל התוקף. חבטות חופשית אלה ניתנות בהתאם למקום שבו נעברה העבירה (במקביל עם קו צדדי למקום שבו בוצעה העבירה, או שהכדור יצא מהמגרש). כאשר חבטה חופשית מבוצעת בתוך 5 מ' מן העיגול כל התוקפים חוץ מאשר אחד המבצע את החבטה חייבים להיות גם כן במרחק 5 מ' משם.
שינויים ניסיוניים ב-2009
בפברואר 2009 הציג FIH, בתור "ניסוי חובה" עבור תחרות בינלאומית, גרסה מעודכנת של חוקי חבטה חופשית. השינויים מאפשרים לשחקן לקחת חבטה חופשית ולהעביר את הכדור לעצמם. חשוב לציין, זה לא מצב של "משחק", אבל בעין לא מיומנת זה עשוי להיראות כך. השחקן חייב לשחק עם הכדור בכל מרחק בשתי תנועות נפרדות, לפני שימשיך במשחק כרגיל. הקבוצה יכולה לחבוט בכדור לאוויר, או לגובה באופן מיידי כפעולה השנייה או כל חבטה אחרת המותרת על פי כללי ההוקי.
כמו כן, כל השחקנים (משתי הקבוצות) חייב להיות לפחות 5 מ' בכל חבטה חופשית על מנת לאפשר תקיפה בתוך שטח ה-23 מ'. בנוסף, חבטות לא חופשית לתקוף את מותרים 5m בתוך המעגל, כך שאם חבטה חופשית ניתנת בתוך אזור זה היא חייבת לצאת מחוץ לאזור זה. הכדור לא יכול לנסוע ישירות לתוך המעגל מפגיעה חופשית ולתקוף בתוך שטח 23 המטר מבלי שיגע בו שחקן אחר או להתכדרר לפחות 5 מ' על ידי שחקן העושה "העברה עצמית". כללים אלה יחולו על כל מקרי החבטה החופשית, כולל חבטות צדדיות וקרנות. האגודה הלאומית יכול גם לבחור להציג את הכללים הללו לתחרויות המקומיות שלהם.
מחנה של"י
מחנה של"י (ראשי תיבות של "שלום לישראל, שוויון לישראל") הייתה מפלגת שמאל ישראלית.
היסטוריה
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977) כאיחוד של תנועות שמאל שונות - "מוקד" של מאיר פעיל, "מר"י" של אורי אבנרי, "הסוציאליסטים העצמאיים" (אריה לובה אליאב) וכמה חברים בולטים מ"הפנתרים השחורים" (סעדיה מרציאנו).
בבחירות זכתה המפלגה לשני מנדטים והנהיגה רוטציה בין חבריה. סעדיה מרציאנו, שהחליף את מאיר פעיל כחבר הכנסת במאי 1980, פרש משל"י בנובמבר 1980 והקים את סיעת שוויון בישראל - פנתרים, שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"מפלגת האיחוד לקידום ולחינוך החברה בישראל", משהצטרף אליה מרדכי אלגרבלי, שפרש מד"ש.
מייקל רומיאו
מייקל ג'יימס רומאו (אנגלית: Michael James Romeo; נולד ב-6 במרץ 1968) הוא גיטריסט אמריקאי, חבר ומייסד להקת הפרוגרסיב מטאל "סימפוני אקס".
מחנה של"י
היסטוריה
המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת העשירית ב-1981. בשנת 1983 התפלגה המפלגה עקב ויכוח פנימי על פגישה של חברי הנהלת המפלגה אבנרי, מתי פלד ויעקב ארנון עם ראשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת ובמקביל בקורת של פלד על רן כהן על שירותו הצבאי בלבנון שאותו כינה 'פושע מלחמה'. הפלג בראשות כהן, שהפך ליו"ר המפלגה, נותר עם השם של"י ואילו הפלג של אבנרי, ארנון ופלד פרש מהמפלגה והקים את מפלגת 'אלטרנטיבה'. בשנת 1984 לקראת הבחירות לכנסת האחת-עשרה הצטרפה של"י למפלגת רצ ואילו מפלגת אלטרנטיבה הצטרפה להרשימה המתקדמת לשלום. לובה אליאב עם כמה מאנשי המפלגה התמודדו ברשימת 'לובה אליאב לכנסת' באותן בחירות אך רשימתם לא עברה את אחוז החסימה. אליאב חזר למפלגת העבודה ב-1987 וכיהן מטעמה כחבר הכנסת השתים עשרה בשנים 1988–1992. כהן כיהן כחבר כנסת מטעם 'רצ' ואחר כך מרצ בשנים 1984–2009. פלד כיהן כחבר כנסת מטעם הרשימה המתקדמת לשלום בשנים 1984–1988.
נציגי המפלגה בכנסת ה-9
2 מנדטים: אריה אליאב, מאיר פעיל, אורי אבנרי, סעדיה מרציאנו, וליד חאג'-יחיא
מייקל רומיאו
ביוגרפיה
רומאו נולד בניו יורק. בגיל 10 החל לקחת שיעורי פסנתר וקלרינט. בגיל 12, לאחר ששמע לראשונה את אלבום של להקת קיס החל לנגן בגיטרה. הוא קנה גיטרה אקוסטית ואחר כך עבר לגיטרה חשמלית. הוא הושפע מלד זפלין, ראש, AC/DC, דיפ פרפל בלאק סבאת', הוא הפך לרציני בעניין הגיטרה לאחר שהאזין לאלבום של אוזי אוסבורן. בנוסף הוא הושפע בכבדות מהטכניקה הנאו-קלאסית והסגנון של רנדי רואדס. באותו זמן הוא התחיל לקחת שיעורים על גיטרה קלאסית.
ב-1994, בעודו בן 26, רומיאו הקליט את עצמו במכשיר רדיו ביתי. לקלטת בת תשעת הקטעים קרא רומיאו - "The Dark Chapter". את הקלטה זו שלח למספר חברות הקלטות, ולהפתעתו נענה בחיוב מחברת הקלטות יפנית, שהסכימה להחתימו. תנאה היחיד היה שיקים להקה. כך התגלגל רומיאו להקים את להקתו המצליחה, שפעילה באופן רצוף מאז שנת 1994, סימפוני אקס. רומאו הוא המלחין המרכזי בלהקה, והוא אחראי לרוב היצירות שלה.
סגנון
מאחר שסגנונה העיקרי של סימפוני אקס הוא פרוגרסיב מטאל סגנון הנגינה שלו מתאפיין בשימוש במספר טכניקות ברמה גבוהה מאוד, כגון טאפינג, סוויפינג וארפג'. לעיתים הוא אף מערבב בין הטכניקות ויוצר שילובים מעניינים וצלילים שעוד לא נשמעו לפניו. טכניקות אלה הוא שכלל לרמת אמנות, וזכותן ובזכות המוזיקליות הגדולה שלו הוא נחשב לאחד מהגיטריסטים/מוזיקאים המובילים כיום בתחום הפרוגרסיב מטאל. השוואה רווחת בקרב המוזיקאים שבתחום היא בין מייקל רומיאו לג'ון פטרוצ'י מדרים ת'יאטר, שידוע גם הוא ברמת הנגינה הגבוהה שלו.