cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האיכרים הגרמנית
קרב קויניגסהופן
במקביל ערכו הרגלים של הליגה התקפה חזיתית אך בטרם הגיעו לכלל מגע הורה הטרוצ'ס על התקפה מאחור. האבירים תקפו את השורות האחוריות של האיכרים תוך שהם יוצרים בהלה וגורמים למנוסה כוללת. היפפלר ומטצלר נמלטו יחד עם התותחנים הראשיים. 2,000 איכרים הגיעו ליערות הסמוכים התארגנו מחדש והפגינו התנגדות מסוימת לכוחות הליגה. לפנות ערב נותרו בשדה המערכה רק 600 איכרים. הטרוצ'ס הורה על חייליו לבצע חיפוש אחרי איכרים נוספים וחייליו גילו כ-500 איכרים שהעמידו פני מתים. הקרב קרוי גם קרב טורמברג על שם מגדל תצפית הצופה על שדה הקרב.
המצור על פרייבורג אם ברייסגאו
פרייבורג שהייתה טריטוריה הבסבורגית, התקשתה לגייס מספיק כוח אדם על מנת להילחם באיכרים, ואשר הצליחו לגייס מספיק כוחות וצעדו להתעמת עמם האיכרים פשוט נעלמו לתוך היער. לאחר סירובו של ארנסט, מרקיז באדן לקבל את הצהרת העקרונות, האיכרים תקפו מנזרים ביער השחור, מנזר האבירים ההוספיטלרים בהייטרשיים נפל לידיהם ב-2 במאי. כמו כן בזזו את המנזרים בטננבאך ואטנהיימונסטר. בראשית מאי הגיע הנס מולר עם 8,000 איש לקירצנאך בסמוך לפרייבורג. האופנים נוספים הגיעו לאזור ומסי האיכרים שהתאסף הגיע ל-18,000 איש. בתוך ימים ספורים פרייבורג כותרה והאיכרים נערכו למצור על העיר.
הקרב השני על וירצבורג (1525)
לאחר שהאיכרים השתלטו על פרייבורג, הנס מולר לקח חלק מכוחות האיכרים לסייע לו במצור על רדולפצל. שאר האיכרים חזרו למשקיהם. ב-4 ביוני סמוך לוורצבורג, מולר וקבוצה קטנה של חיילים-איכרים הצטרפו לחוואים הפרנקוניים מהאופן הלן ליכטן. בוולדבורג-זייל סמוך לוורצבורג נתקל הכוח המאוחד בצבא בפיקודו של גוטס "יד הברזל" פון ברליכניגן (שעבר בינתיים לשורותיו של צבא הליגה). האבירים האימפריאליים וחיילים מיומנים הצליחו על אף מספרם המועט יחסית להביס בקלות את האיכרים. בתוך שעתיים בלבד נהרגו למעלה מ-8,000 איכרים.
סוף המרד
מרידות קטנות נוספות שפרצו בהמשך דוכאו גם כן. למשל בין 23 ל-24 ביוני 1525 בקרב פפדרסהיים שהיה חלק ממערכה משנית - מלחמת האיכרים של פפאלץ, ההאופנים המורדים הוכרעו סופית.
עד ספטמבר 1525 הסתיימו למעשה כל פעולות הלחימה והעונשין כנגד האיכרים. הקיסר קרל החמישי והאפיפיור קלמנס השביעי הודו לליגה השוואבית על הצלחתה בדיכוי המרד. תנועת האיכרים נכשלה למעשה באופן מוחלט, כאשר צבאות הנסיכים מיהרו להשיב את ה"סדר הישן" תוך הפגנת יחס נוקשה במיוחד כלפי האיכרים, תחת השגחתו ופיקוחו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי ואחיו הצעיר פרדיננד ששימש כנציגו בגרמניה.
מפלגת התנועה הלאומית
מפלגת התנועה הלאומית או מפלגת הפעולה הלאומית (טורקית Milliyetçi Hareket Partisi, MHP) היא מפלגה בטורקיה אשר נוסדה על ידי אלפארסלן טירקש ב-1969. מצעה של המפלגה הוא ימני-קיצוני ולאומני-אתנוצנטרי בעיקרו, ולכן מתנגד להצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.
היסטוריה
בשנת 1965 זכה אלפארסלן טירקש בשליטה ב"מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP) שנוסדה ב-1958 בעקבות מיזוגן של "מפלגת הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Millet Partisi) ו"מפלגת הכפריים הטורקים" (Türkiye Köylü Partisi). ארבע שנים לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית".
בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה המפלגה קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, שכוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם גם כנגד בני לאומים אחרים:
המפלגה, כמו כל המפלגות הפוליטיות בטורקיה, פוזרה ונאסרה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980. יחד עמה נאסר קיומו של ארגון "הזאבים האפורים" (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, ו-220 מאנשיו כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין. טירקש נדון למאסר לתקופה של ארבע וחצי שנים. ב-1981 האשימו הרשויות הטורקיות את "הזאבים האפורים" בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980.
דומברובה טרנובסקה
דומברובה טרנובסקה (בפולנית: Dąbrowa Tarnowska; נהגה: ; ביידיש: דאמברעוו) היא עיירה בגמינה דומברובה טרנובסקה שבמחוז דומברובה בפרובינציית פולין קטן שבדרום-מזרח פולין.
דומברובה טרנובסקה היא בירת מחוז דומברובה. נכון לשנת 2010 יש בה כ-11,500 תושבים.
דומברובה טרנובסקה ממוקמת 16 קילומטרים צפונית לעיר טרנוב, על שמה היא מכונה "טרנובסקה", ועד השינויים בחלוקה המנהלית של פולין בשנת 1999 השתייכה לפרובינציה של טרנוב.
היסטוריה
דומברובה טרנובסקה נזכרת לראשונה בשנת 1326, ככפר גדול שהשתייך למשפחת אצולה. במאות ה-15 וה-16 הפך היישוב למרכז אזורי, בו התקיימו בתי מלאכה, ימי שוק וירידים.
בסוף המאה ה-19 אירעו בעיירה מספר שריפות, ובשנת 1906 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל.
יהודי דומברובה טרנובסקה
ראשית ההתיישבות היהודית בדומברובה טרנובסקה הייתה כפי הנראה בסוף המאה ה-16, ובמאה ה-17 נזכרה ישיבת יהודים בעיירה בתעודות רשמיות. ב-1697 הוקם בית הכנסת הראשון בעיירה במבנה עשוי עץ. היהודים בעיירה היו מעורבים במסחר ובתעשייה המקומיים, ובין היתר, עסקו בייצור שיכר, כמו בירה, תמד ווודקה, ושימשו כשוחטים, קצבים ופונדקאים.
דומברובה טרנובסקה שימשה כערש הולדתן של דמויות בולטות בעולם החסידי. ב-1778 נולד בה רבי צבי הירש מרימנוב, מצדיקי תנועת החסידות בדור החמישי. בראשית המאה ה-19 ישבו בעיר הצדיקים לבית אונגר, והשושלת שהקימו נודעה כחסידות דומברובה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, ובסיוע הג'וינט וארגוני עזרה הדדית, השתקמה הקהילה. בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, מתוך כ-2,660 תושבים.
רבה האחרון של הקהילה בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה היה הרב נחום ווידנפלד (1939-1875).
בשואה
ביום 8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו עד מהרה בחטיפת יהודים לעבודות כפייה, ובמעשי רצח אקראיים של יהודים, תוך שהוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות. מדצמבר 1939 הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה.
בסוף 1941 נאסרה יציאת יהודים מהעיירה, ואלו שנתפסו מחוץ לה נרצחו. בתקופה זו פשטה בקרב יהודי העיירה מגפת טיפוס הבהרות, ועל יהודי העיירה הוטל עוצר.
במרץ 1942 שולחו מהעיירה כ-1,500 יהודים למחנה העבודה פוסטקוב. בד בבד, נרצחו בעיירה כ-20 יהודים, ובהם נשים וילדים, ובהמשך הוטל על יהודי העיירה סכום כופר. במאי 1942 התגוררו בעיר כ-3,100 יהודים.
ב-19 ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בכיכר השוק בה, ולאחר שהוחזקו כשעתיים על ברכיהם עם ראשיהם מורכנים, נערכה בהם סלקציה. כחמישים יהודים נרצחו במקום, וכ-450 שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. מספר צעירים שנמצאו כשירים לעבודה נשלחו למחנה עבודה במיילץ.
ב-22 ביולי 1942 הוקם בעיירה גטו סגור, אליו הועברו יהודי היישוב הנותרים ויהודי כפרי הסביבה. כעבור כיומיים שולחו כ-1,800 יהודים מגטו זה לבלז'ץ, וכ-100 יהודים נרצחו במקום. באקציה שלישית, שהתקיימה בספטמבר 1942, נשלחו יהודים נוספים מהגטו להשמדה, ובהם ראש היודנרט המקומי, ד"ר נויברגר. יהודים שנמלטו ליערות הסביבה, ושבו לעיירה בשל הרעב, רוכזו וגורשו לבלז'ץ באוקטובר 1942. קבוצת יהודים קטנה שהושארה בעיירה עבור איסוף הרכוש היהודי שולחה בדצמבר 1942 לגטו טרנוב, וכ-30 אנשי היודנרט והמשטרה היהודית בעיירה נרצחו באפריל 1943 בבית העלמין היהודי המקומי.
מיהודי העיירה שרדו את השואה כ-50 איש.
טודור ויאנו
טודור ויאנו (ברומנית: Tudor Vianu; 8 בינואר 1898 (לפי לוח השנה היוליאני 27 בדצמבר 1897 ג'יורג'יו – 21 במאי 1964 בוקרשט) היה מבקר ספרות ואמנות, פילוסוף בתחום האסתטיקה והתרבות, מסאי, משורר, מתרגם ודיפלומט רומני ממוצא יהודי. ויאנו מילא תפקיד חשוב בקליטתו והתפתחותו של המודרניזם בספרות ובאמנות הרומנית.
ילדות וצעירות
טודור ויאנו נולד בשנת 1898 בעיר ג'ורג'יו כבנם של הורים יהודים שהתנצרו שנים אחדות קודם לכן:הרופא הצבאי ד"ר אלכסנדרו ויאנו, שנולד בשם אדולף ויינברג ושל פלוריקה, בת של בנקאי יהודי מיאש ששמה בלידה היה רוזה לייבוביץ'. האב, אלכסנדרו ויאנו, היה בן למשפחת ויינברג, מהמשפחות היהודיות הנכבדות בקהילת בוקרשט. כסטודנט התנדב אלכסנדרו ויאנו כחובש ("סובכירורג") על אמבולנס שדה במלחמת העצמאות של רומניה בשנת 1877. לכן קיבל את האזרחות הרומנית בשנת 1879. אחר כך השלים את לימודי הרפואה שלו בבוקרשט, בווינה, בברלין ובפריז ושב לרומניה ב-1883. ב-1893 המיר אלכסנדרו ויאנו את דתו לנצרות אורתודוקסית.
טודור ויאנו גדל בג'ורג'יו, עיר נמל על הדנובה, שבה כיהן אביו כרופא הראשי של העיר. ילדותו עברה תחת רושם נופי השדות והחורשות שבסביבה, הירידים המסורתיים ב-15 באוגוסט, וכן של בית הוריו על הספרייה העשירה והפעילות הרפואית הקדחתנית של אביו. בשנים 1904–1912 למד טודור ויאנו בבית ספר יסודי ובגימנסיה בג'ורג'יו (שבה, בסביבות שנת 1911 התיידד עם דן ברביליאן, לימים מתמטיקאי וגם משורר תחת השם "יון בארבו"). בגיל 14, אחרי מות אמו בשנת 1912, עבר טודור ויאנו ללמוד בבוקרשט בתיכון "גאורגה לאזר" (הנקרא כיום "המכללה הלאומית ע"ש גאורגה לאזר). בתיכון הצטיין באחת התחרויות לשפה הרומנית של חברת "טינרימיה רומנה" (Tinerimea română - "הנוער הרומני").
בשנת 1915 סיים את בחינות הבגרות והתחיל ללמוד בפקולטות למשפטים, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט. אחד מחבריו לספסלי הלימודים היה המסאי מיכאי ראליה. הוא כתב באותה תקופה מאמרים ושירים בעיתונים והיה פעיל בחוג הספרות של המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי. ב-1916 פרסם שני מאמרים פולמוסיים שבהם לימד סנגוריה על מ'צדונסקי מפני ביקורתו החריפה של אאוג'ן לובינסקו. באותה שנה פרסם גם את שיריו הראשונים בעיתונים "פלקרה" (19 במרץ 1916) וב-Vieața nouă של אוביד דנסושיאנו - ב-2 באפריל 1916.
כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה הביאה להפסקה זמנית של לימודיו. אביו, שהתגייס לחזית, נפצע ונשאר נכה. ויאנו ליווה אותו ושהה תקופה ביאשי. בהמשך שירת כפרח קצונה בבית הספר לתותחנים בבוטושאן והשתתף במלחמה בקרבות במולדובה - קודם במחוז בקאו, אחר כך ביחידת נ.מ. בהרי וראנצ'ה. בתום המלחמה חידש את הלימודים בבוקרשט ובשנת 1919 סיים את התואר הראשון במשפטים וב-1920 את התואר הראשון בפילוסופיה. ב-1920 סיים גם המדרשה האוניברסיטאית לחינוך. אחרי כן הוא נסע ללמוד בווינה ואחר כך בטיבינגן. הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת טיבינגן בהדרכתו של קרל גרוס. בימי לימודי הדוקטורט בגרמניה נמצא בקשר חברות הדוק - של התכתבויות ומפגשים עם חבר ללימודים מהתיכון, המשורר והמתמטיקאי יון בארבו, שלמד מתמטיקה בגטינגן.
בשנת 1924 חזר ויאנו לרומניה והתקבל כמדריך ממלא מקום באוניברסיטת בוקרשט.
בין שתי מלחמות העולם
ספרו הראשון, המבוסס על עבודת הדוקטור שלו, ושפורסם בגרמנית בנובמבר 1923, היה מחקר בתחום האסתטיקה ובספרות - ''Das Wertungsproblem in Schillers Poetik. Über naive und sentimentalische Dichtung'' (סוגיית הערכיות בפואטיקה של שילר. על השירה הנאיבית והסנטימנטלית). עבודת דוקטור זו זכתה לשבחי לוצ'יאן בלאגה איתו עבד ויאנו בכתב העת "גנדיריה". בלאגה העריך בה במיוחד את ההפניות הקבועות אל האקספרסיוניזם הגרמני בשנת 1925 פרסם ויאנו שני ספרים - "הדואליות של האמנות" ו"קטעים מודרניים". ב-1927 התמנה למרצה לאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט. הוא לימד קורס לאסתטיקה כללית, כמו כן הירצה על פילוסופיית התרבות ועל הרעיונות היסוד של התרבות המודרנית. ב-1930 אושרה לו קביעות כמרצה בפקולטה לספרות והוא היה לאחד מהמרצים המעטים ממוצא יהודי ברומניה. באותה שנה פנה גם לכתיבת סקורת ספרותית והיסטוריה של הספרות ופרסם את העיון "שירתו של אמינסקו" שבו הדגיש את המקורות העתיקים והגרמנים ביצירות המשורר הלאומי של רומניה, תוך התייחסות מיוחדת להשפעת הגותו של ארתור שופנהאואר. כתב גם ספר על יצירת חברו יון בארבו (1935) ומאוחר יותר, ב-1944 כתב על החוג ז'ונימיה. ב-1935 התקבל כחבר מתכתב באקדמיה הרומנית.
ב-1931 פרסם את הספר "אמנות והיופי. מסוגיות מהותם והיחס ביניהם". ב-1932 הוציא לאור את "אמנות השחקן" בהוצאה לאור של כתב העת "ורמיה" (הזמן). ב-1933 כתב עיון קצר שהפך למקור חשוב ברשימת הספרות הל אודות הגל - "השפעתו של הגל על התרבות הרומנית" שנת 1934 הייתה בשבילו פורייה במיוחד. אז הופיעו הכרך הראשון מספרו "אסתטיקה" כולל הפרקים "השאלות המקדימות של האסתטיקה" ו"הערך האסתטי והיצירה האסתטית" וכן הספר "יצירת האמנות". ב-1936 פרסם את הכרך השני של "האסתטיקה " על שני חלקיו: "המבנה והיצירה האמנותית" ו"קבלת יצירת האמנות". ב-1934 פרסם גם את "תולדות האסתטיקה מקאנט ועד עכשיו" במכון לאמנויות גרפיות בוקובינה. ב-1937 אסף את מאמריו על אסתטיקה באנתולוגיה שנקראה "פילוסופיה ושירה". במהדורה השנייה ב-1943 שינה את מבחר המאמרים שבאנתלוגיה.
ימי הדיקטטורה של יון אנטונסקו
ב-1941 פרסם את "אמנות הפרוזאיקנים הרומנים", ספרו הידוע ביותר ושזכה לפרשנויות רבות. ספר זה נחשב לדוגמה של ניתוח סגנוני שבישר את הקפדנות של הפורמליזם והסטרוקטורליזם. לא מצוינים בו סופרים ממוצא יהודי, ככל הנראה בגלל חוקי המשטר אנטונסקו. ב-1942 פרסם בהוצאה לאור "קוג'טאריה" (ההגות) את הספר "מבוא לתורת הערכים, המבוססת אל תצפית התודעה".
בימי המשטר הקומוניסטי
ב-1944 התמנה ויאנו לפרופסור לאסתטיקה באוניברסיטת בוקרשט וב-1945 לפרופסור לפילוסופיית התרבות. אחרי רפורמת החינוך ברומניה בשנת 1947 בימי המעבר לשלטון הקומוניסטי, הועבר ויאנו מהקתדרה לאסתטיקה והתחיל ללמד מנקודת מבט השוואתית בקתדרה חדשה לתולדות הספרות העולמית. בשנים 1947-1946 התמנה לשגריר רומניה בבלגרד והיו שמתחו עליו בקורת על פשרות מסוימות שעשה עם המשטר הקומוניסטי בהתהוות. בסופו של דבר המשטר החדש סילק אותו בשנת 1952 מתפקיד הפרופסור באוניברסיטה. הוא הועבר כחוקר פשוט במכון לבלשנות, בו השתתף בעריכתם של המילון של השפה הרומנית המודרנית ו"המילון השפה הפואטית של מיכאי אמינסקו".
בסופו של דבר שינה המשטר את היחס כלפיו ואיפשר לו להתקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית היחידה והשלטת (אז "מפלגת הפועלים הרומנית") ובשנת 1955 החליט להחזירו למעמד של פרופסור באוניברסיטה. באותה תקופה הקדיש ויאנו את זמנו לעריכת "מיקרו-מונוגרפיות" על כמה דמויות מתולדות הספרות העולמית והרומנית:סרוונטס, שייקספיר, לואיש דה קמואש, וולטר, גתה, דוסטויבסקי, סטנדל ואלכסנדרו אודובסקו. לימים מסות אלה נכללו לתוך הכרך "עיונים בספרות העולמית וההשוואתית". מחקרי הסטיליסטיקה נקבצו בשתי אנתולוגיות: "סוגיות סגנון ואמנות ספרותית" ו"סוגיות המטאפורה ועיוני סטיליסטיקה אחרים".
טודור ויאנו נפטר ב-21 במאי 1964 בבוקרשט, בבית החולים אליאס, בעקבות אוטם שריר הלב, בדיוק ביום בו הודפס ספרו על המשורר טודור ארגזי.
ויאנו היה נשוי משנת 1930 לאלנה ויאנו, מבקרת ספרות. בנם, יון ויאנו, נודע כפסיכיאטר, מסאי וסופר. בתם, מריה אלכסנדרסקו ויאנו, היא היסטוריונית של ימי הקדם וארכאולוגית. אחיו הצעיר של ויאנו, אלכסנדרו (1936-1903), היה עיתונאי, סופר ומתרגם. נכדו, ולאד אלכסנדרסקו, הוא היסטוריון של התרבות, דיפלומט ופוליטיקאי, כיהן כשר התרבות של רומניה בשנים 2015–2016.
אדוארד טופול
קורות חיים
נולד ב-1938 בבאקו בירת אזרבייג'ן הסובייטית, למשפחה יהודית. שמו המקורי היה אדוארד ולדימירוביץ' טופלברג. גדל והתחנך בבאקו. שירת בצבא האדום וכשהשתחרר למד וסיים תואר ראשון באוניברסיטה הכלכלית האזרית. לאחר מכן עבד כעיתונאי ב-Bakinskiy Rabochiy ובקומסומולסקאיה פראבדה ובמקביל החל לפרסם שירים (הראשון פורסם ב-1957) ומ-1965 גם לכתוב תסריטים לקולנוע. הוא הספיק לכתוב ברוסיה שבעה תסריטים, אך שני האחרונים צונזרו על ידי השלטונות ויצרו את הטריגר לבקשתו להגר מהמדינה.
ב-1978, בגיל 40, ביקש וקיבל אשרת יציאה מברית המועצות לישראל, אך בהיותו במחנה המעבר בווינה החליט לנשור. הוא הספיק לבקר לזמן קצר את אחותו, בלה אברמוב שגרה כבר בישראל (בשכונת גילה, ירושלים) ואז ירד לארצות הברית והשתקע בניו יורק. בניגוד ליהודים רבים אחרים שנשרו כמוהו, סיבותיו לנשירה, לדבריו, לא היו חומריות, אלא אחרות - חשוב היה לו לספר לעולם, "מהי המפלצת הסובייטית, איך היא נראית מבפנים ואיזה עוול היא עושה לאנשים החיים בתחומה ובפרט ליהודים".
כשנה לאחר שהגיע לניו יורק, ב-1979 מונה לעורך הראשי של תחנת הרדיו הרוסית הראשונה בארצות הברית.
ספרו הראשון שהתפרסם במערב, כיכר אדומה, היה ספר מתח על רקע פוליטי. הספר יצא לאור ב-1983 והיה לרב-מכר עולמי, שתורגם ל-16 שפות. ב-2004 הוא הפך גם לסדרת טלוויזיה רוסית.
סרטו התיעודי החצוצרן מרוסיה זכה ב-2011 בפרס הראשון של פסטיבל הקולנוע ביוסטון.
נשוי בשנית ויש לו בת ובן.
ב-2017 עלה לישראל וגר מאז בנתניה.
דבי מזר
דבורה "דבי" מזר (באנגלית: Deborah "Debi" Mazar; נולדה ב-12 באוגוסט 1964) היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי. ידועה בזכות תפקידיה בסדרות "הפמליה" ו"פרקליטי אל איי" ובסרטים "טוקסידו", "רקורד חזק", "החבר'ה הטובים" ו"באטמן לנצח".
ביוגרפיה
מזר נולדה בג'מייקה, קווינס, ניו יורק, בתם של ננסי והארי מזר. אביה נולד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית למשפחה יהודית. היא לא ידעה על מוצאו של אביה עד שנות העשרים לחייה, כאשר הוא חונך כקתולי. הוריה של מזר ביטלו את נישואיהם זמן קצר לאחר שנולדה, והיא בילתה את חייה המוקדמים באפסטייט ניו יורק עם אמה. בנעוריה, היא עברה ללונג איילנד, שם התגוררה עם הסנדקים שלה.
קולנוע
בתחילת שנות ה-90 שיחקה בקומדיות "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן, "צעצועים", "אשתי רוצחת לשעבר" ו"בטהובן 2".
ב-1995 השתתפה מזר לצידה של דרו ברימור בשובר הקופות של ג'ואל שומאכר "באטמן לנצח", בתור העוזרת של דו-פרצוף (טומי לי ג'ונס); ושיחקה בתפקיד ראשי בקומדיית הנעורים "רקורד חזק".
כרים אנסארי-פרד
כרים אנסארי-פרד (בפרסית: کریم انصاری‌فرد; נולד ב-3 באפריל 1990) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת החלוץ באומוניה ניקוסיה ובנבחרת איראן.
דבי מזר
קולנוע
בסוף שנות ה-90 התפרסמה מזר בקומדיה העצמאית הגאה "שום מקום", בסרט הטלוויזיה "דייוויד וליסה" לצד בריטני מרפי, ושיחקה בדרמה מועמדת שבעה פרסי האוסקר "המקור".
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
אנסארי-פרד נולד בארדביל למשפחה ממוצא אזרי. הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אינטר קמפוס, ממנה עבר לזוב אהאן ארדביל ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של סאיפא. בקיץ אנסארי-פרד צורף לקבוצה הבוגרת של המועדון על ידי המאמן עלי דאי. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת, אנסארי-פרד לא הצליח להטביע את חותמו, את בעונת הגיע עונת הפריצה שלו והוא כבש 13 שערים ומשך את תשומת ליבן של בורוסיה דורטמונד, סלטיק, סטיאווה בוקרשט ואברטון. למרות זאת, ב-14 ביולי 2011 אנסארי-פרד האריך את חוזהו בשנתיים. את עונת אנסארי-פרד סיים כמלך שערי הליגה עם 20 שערים.
ב-17 ביוני 2012 אנסארי-פרד חתם לשלוש שנים בפרספוליס והתאחד עם מאמנו בסייפה, עלי דיי. אנסארי-פרד סיים את העונה עם 8 שערים ב-31 משחקי ליגה בהם שותף.
דבי מזר
קולנוע
ב-2002 הופיעה בקומדיית האקשן "טוקסידו" בתור הסוכנת החשאית סטינה, ב-2004 במותחן הפשע "הנוסע", ב-2005 בקומדיית הפשע "בי קול" וב-2008 בקומדיה "הנשים".
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
ב-13 ביולי 2013 אנסארי-פרד חתם בטרקטור סאזי. ב-1 באוגוסט 2013 אנסארי-פרד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד גוסטארש פולאד. באותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בגביע חאזפי וכבש 14 שערי ליגה והפך למלך שערי ליגת העל האיראנית בפעם השנייה בקריירה.
דבי מזר
קולנוע
בשנת 2015 שבה לגלם את דמותה של שונה, בסרט "הפמליה" המבוססת על הסדרה. בשנת 2017 השתתפה בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק".
טלוויזיה
בתחילת שנות ה-90 שיחקה בסדרת הדרמה "מלחמות אזרחים" בתפקיד המזכירה המשפטית דניס לאנלו, וכשזו בוטלה חזרה על התפקיד גם בסדרת הדרמה המצליחה "פרקליטי אל איי", אליה הצטרפה בעונה השמינית.
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
ב-29 באוגוסט 2014 אנסארי-פרד חתם לשנתיים באוססונה מהליגה הספרדית השנייה. ב-4 באוקטובר 2014 אנסארי-פרד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ראסינג סנטאנדר.
דבי מזר
טלוויזיה
בשנת 2004 התפרסמה מזר בעיקר בסדרה הקומית "הפמליה" ברשת HBO בתור שונה רוברטס, היחצ"נית של שחקן הקולנוע וינס צ'ייס (אדריאן גרנייה), אותה גילמה במשך שמונה עונות.
בשנת 2005 שיחקה בקומדיה "החיים עם פראן" בכיכובה של פראן דרשר ברשת The WB. שנה לאחר מכן, ב-2006 שבה לעונה השנייה.
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
לאחר שמיעט לקבל דקות משחק, בקיץ אנסארי-פרד חתם בפאניוניוס מליגת העל היוונית. ב-3 באוקטובר 2015 אנסארי-פרד הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד פאנטוליקוס. ב-7 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה נגד פלטניאס, שהיה גם שער הבכורה שלו.
ב-13 בינואר 2017 אנסארי-פרד חתם לשלוש שנים וחצי באולימפיאקוס תמורת 200 אלף אירו ו-10% ממכירה עתידית. ב-24 בינואר אנסארי-פרד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אריס סלוניקי, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה. בעונת אנסארי-פרד כבש 17 שערי ליגה ב-25 משחקים, אך בסיום העונה שוחרר אחרי מחלוקות עם ההנהלה.
דבי מזר
טלוויזיה
בשנת 2015 החלה לשחק בקומדיית מצבים "יאנגר" בתפקיד: מגי, חברתה הלסבית של לייזה (סאטון פוסטר), ושותפתה לדירה. הסדרה שודרה ברשת TV Land ולאורך 7 עונות.
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
ב-3 בנובמבר 2018 אנסארי-פרד חתם לשנה וחצי בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. באותו יום, אנסארי-פרד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד שפילד יונייטד.
דבי מזר
טלוויזיה
בשנת 2018 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הספרדית "מדריד על האש", כשמזר מגלמת את השחקנית אווה גרדנר.
חיים אישיים
בשנת 1993, החלה מזר לצאת עם השחקן והקומיקאי פול רובנס (אנ'), למשך מספר שנים.
כרים אנסארי-פרד
קריירת מועדונים
ב-25 באוגוסט 2020, אנסארי-פרד חתם בא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית.
בקיץ הצטרף לאומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
דבי מזר
חיים אישיים
בין השנים 2020–2021, בני הזוג ניהלו בית קפה בשם Tuscan Gun בשכונת וינדזור טראס (אנ') בברוקלין.
כרים אנסארי-פרד
קריירה בינלאומית
אנסארי-פרד שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של איראן. בנובמבר אנסארי-פרד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–1 נגד, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-15 בינואר 2011 אנסארי-פרד הבקיע במשחק נגד במסגרת גביע אסיה 2011, ובכך הפך לאיראני הצעיר בהיסטוריה שכובש בגביע אסיה בכדורגל.
אנסארי-פרד השתתף עם הנבחרת בשלושה גביעי אסיה ושני מונדיאלים.
תחנת דוסטויבסקאיה
דוסטויבסקאיה (ברוסית: Достоевская) היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, והיא והיא קרויה על שם רחוב דוסטויבסקי הסמוך שקרוי על שם הסופר פיודור דוסטויבסקי.
תחנת דוסטויבסקאיה נפתחה ב-19 ביוני 2010, והיא ממוקמת ליד תיאטרון הצבא הרוסי.
לאחר פתיחתה היא הפכה לתחנה ה-182 במטרו של מוסקבה. בעתיד, היא תחובר עם תחנת סובורובסקאיה שנמצאת בבנייה בקו קולצביה.
צוותא
מועדון צוותא בתל אביב הוא מהמרכזים הוותיקים לאירועי תרבות ואמנות. "צוותא" הוקם כ"מרכז לתרבות מתקדמת" על ידי השומר הצעיר כזרוע אמנותית לביטוי ערכי התנועה, לצד מפ"ם בפוליטיקה והקיבוץ הארצי בפיתוח הקיבוצים בארץ. המשורר אברהם שלונסקי היה הוגה הרעיון וממייסדיו ופעיליו המרכזיים של "צוותא" ואף העניק למועדון את שמו. בחודש פברואר 1972 עבר מועדון "צוותא" למשכנו הנוכחי ברחוב אבן גבירול 30 (בניין לונדון מיניסטורס). הצייר יחזקאל קמחי עיצב את הסמל של "צוותא".
"צוותא", מוגדר כ"מרכז לתרבות מתקדמת". המרכז משמש במה להופעות בידור, תיאטרון ומוזיקה, לצד פעילויות תרבות ואמנות שונות ומגוונות. במקום ישנם שני אולמות בהם מתקיימים כ-90 אירועים בחודש.
ארכיון "צוותא" נמצא בארכיון המרכזי של השומר הצעיר, ארכיון יד יערי בגבעת חביבה.
משכן צוותא
המשכן הנוכחי של צוותא ברחוב אבן גבירול 30 במרתף בניין הלונדון מיניסטורס תוכנן על ידי האדריכל מיכאל קון וכולל שלושה אולמות - אולם צוותא 1, אולם צוותא 2, ואולם חזן-צוותא 3 (ע"ש יעקב חזן). אולם צוותא 1 נקרא גם אולם לולה, על שם לולה לוקסנבורג - מאבני היסוד של מועדון צוותא. לולה החלה את דרכה בצוותא עוד בהיותו מועדון קטן ברחוב דיזנגוף בתל אביב, בניהולו של המשורר אברהם שלונסקי, כחלק מפעילותה בתנועת "השומר הצעיר". לולה טיפחה, אהבה וחיבקה את כל האמנים שחלפו בצוותא במהלך השנים. קטנים כגדולים זכו בתשומת לבה המלאה, באכפתיות ובדאגה אין סופית. צוותא הייתה עבור לולה בית ומשפחה וימים כלילות העבירה ב'מרתפי' לונדון מיניסטור. לולה נולדה בפולין ב-1 במאי 1918. לרגל חגיגות יום הולדתה ה-90 החליטו בצוותא, כמחווה של אהבה והערכה, לקרוא את האולם המרכזי על שמה (נקרא גם צוותא 1),
לקראת הקמתו של "המרכז לתרבות מתקדמת"
השם "צוותא" הוענק למועדון התל אביבי בשנת 1956, עוד בטרם היו לו שלוחות ברחבי הארץ. בעשור הראשון של קיומו, בין השנים 1946 ו-1956 לא היה זה עדיין "צוותא", לא בשם ואף לא בתוכן הפעילות או בצורתה, אלא "המרכז לתרבות מתקדמת". מקורו של הרעיון הקמתו בחוג חברתי-רעיוני שפעל בתל אביב בשנות ה-40 של המאה העשרים ובו חברו כמה מאנשי הרוח הגדולים של התקופה ובראשם אברהם שלונסקי, אל הפעילים הפוליטיים של "השומר הצעיר" שישבו בתל אביב לצורך פעילותם.
שלונסקי היה הרוח החיה מאחורי הרעיון להקמתו של "המרכז לתרבות מתקדמת". מעורבותו בעשייה התרבותית בשומר הצעיר החלה סביב הקמתה של ההוצאה לאור "ספרית פועלים" בשנת 1939. להקמת ההוצאה לאור קדם חיפוש של אמנים חברי הקיבוץ הארצי אחר אכסניה שתשמש לשיח משותף והפריה הדדית ביניהם ושתבטא את העשייה התרבותית העשירה של הקיבוץ הארצי, שבשנות ה-30 התעוררה וקיבלה תנופה לאחר שפל של שנים ביצירה בתוך קיבוצים.
הקובץ "בשיר ובחרט" שיצא בינואר 1939 ביטא כמיהה זו, ודוד כנעני ממרחביה, שכעבור זמן מה יהיה שותף בהקמת ספרית פועלים, כתב על הקובץ מאמר בביטאון 'הדים', בו הוא עוסק ביחס בין החיים והאומנות וחייו של האומן בחברה הנאבקת על קיומה. הייתה זו סוגיה שבה שלונסקי, שראה לאומנות תפקיד חשוב ב'חינוכו' של העם, עסק רבות בפעילותו בשבועון "טורים".
שבועון זה, שיצא לאור משנת 1933 ואילך, איחד בתוכו סופרים ומשוררים צעירים שיצאו נגד הזרמים המרכזיים בספרות העברית. תפיסת האמנות של שלונסקי וחבריו ב'טורים' עברה שינוי מהשקפה ששללה מעורבות של אמנים בפוליטיקה להשקפה נגדית, ששלונסקי היה ממקדמיה ושגררה עזיבה של כמה מהכותבים, שחייבה נקיטת קו רעיוני ברור ואמירה פוליטית משמעותית.
בשנת 1939 נסגר 'טורים' עקב בעיות מימון ועימותים פנימיים. שלונסקי, לאה גולדברג וחבריהם ביקשו להם במה להמשך עבודתם האמנותית, ושלונסקי, שהיה מקורב למפא"י, ניסה להתקבל על ידי המנגנון הממסדי של המפלגה, אך דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י, לא גילה נכונות לאמץ אותו. הצורך הנואש של שלונסקי להמשיך ביצירתו הביאה להתקרבותו לאנשי השומר הצעיר, כאשר אלה האחרונים ראו בקשר עמו ועם חבורתו אמצעי חשוב לחיבור לאינטליגנציה העירונית ומגזרים אחרים.
בקיץ 1939 התקבלה בקיבוץ הארצי פנייתם של שלונסקי ושותפיו לשתף פעולה בתחום ההוצאה לאור, ובכך נסללה הדרך להקמת "ספרית פועלים" כעבור מספר חודשים. היה זה לאחר יותר משנה של שיתוף פעולה בין שלונסקי, לאה גולדברג ואחרים ובין "השומר הצעיר", בעריכת "דפים לספרות" (המדור הספרותי של שבועון הקיבוץ הארצי "משמר"), שבו נוצרו עיקר דפוסי הפעולה של השותפות בין האינטלקטואלים העירונים ואנשי הקיבוץ הארצי במישור הפוליטי והתרבותי. בהתאם לדרישה שהוצגה במשא ומתן על שיתוף הפעולה, מונה שלונסקי להיות עורך המדור הספרותי של "משמר". החל משנת 1943 יצא משמר כעיתון יומי ושמו שונה ל"על המשמר", ושלונסקי המשיך ואף הגביר את מעורבותו בעיתון ובהוצאת הספרים התנועתית.
קרבתו האידאולוגית לרעיונות "השומר הצעיר" ומעורבותו של שלונסקי בעשייה התרבותית יצרה קשר מיוחד וקרוב בינו ובין יעקב חזן. התחום התרבותי היה קרוב ללבו של חזן וכשהועתק מרכז הפעילות התנועתית ממשמר העמק לתל אביב החל חזן להיפגש בקביעות עם אנשי רוח, ומפגשיהם בבתי הקפה התארכו לעיתים לשיחות אל תוך הלילה בפנסיון בו שכן יחד עם פעילי התנועה האחרים ששהו בתל אביב.
כנס מרחביה
כנס היסוד של "המרכז לתרבות מתקדמת" נערך במרחביה ביולי 1946 והיה תולדה של קרבה זו בין האמנים ואנשי הרוח לאנשי השומר הצעיר. שלונסקי, לאה גולדברג ונתן אלתרמן היו הוגיו של רעיון הקמתו של מרכז תרבותי שיאחד את כל כוחות היצירה העברית ה'מתקדמת'. ואכן, כל המי ומי של התרבות הישראלית הבלתי ממסדית נכחו בכנס מרחביה: אנשי תיאטרון כיוסף מילוא, ציירים ופסלים מאנשי קבוצת "אופקים חדשים" כיוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ומרסל ינקו, המוזיקאי פרנק פלג ואיש המדע פרופ' שמואל סמבורסקי, אנשי הגות ופוליטיקה כיהודה גוטהלף, סופרי המשמרת הצעירה - משה שמיר, אהרן מגד, נתן שחם, אנשי חינוך כצבי זהר ועוד.
משתתפי הכנס דנו בהתלהבות במשך שלושה ימים בתרבות ובתפקידה החברתי. הכול הסכימו שיש צורך בתרבות מתקדמת, משמע תרבות העומסת על כתפה אחריות ציבורית, חברתית, אמנות שהיא חלק מן המאבק הפוליטי, מ"מלחמת המעמדות". יהודה גוטהלף, מעורכי "דבר" שהשתתף בכינוס, כתב על כך: "הכינוס במרחביה עמד בסימן המצפון המתעורר. הזכות לעסוק באומנות רק לאלה שיש להם מצפון - לא תיתכן תרבות של יחידי סגולה, אלא תרבות שאינה מוותרת על ההמונים. אין היוצר יכול להיות על מעמדי, על מפלגתי". שלונסקי נזכר: "החלטנו על קורסים, על הקמת תיאטרון, אנשי המפלגה לא הבינו בדיוק מה לתיאטרון ולמפלגה פוליטית, וגם נבהלו קצת מגודל ההשקעה הדרושה ומהאחריות. כל אחד מן המשתתפים בכינוס ניסה לנסח תוכניות בשטח יצירתו. התיאבון היה גדול".
שנת 1946, השנה שבה הוכרז על הקמת 'המרכז לתרבות מתקדמת', הייתה גם השנה שבה נוסדה 'מפלגת השומר הצעיר', ולא במקרה. הקמת המפלגה, כמו גם הקמת ה'מרכז לתרבות מתקדמת', נעשתה כחלק ממאמץ של הקיבוץ הארצי לאחר התפתחותו המואצת בשנות ה-30, להקים שורה של ארגונים שיהוו 'חזית שמאל'; 'ליגה' שתהווה חלק מעולם המהפכה, ושתביא לידי ביטוי את כוחו בפוליטיקה המקומית. כמו כן, זהותו האידאולוגית (וכחלק ממנה הזיקה לברית המועצות) התבטאה גם ברצון עז לקשרים בינלאומיים עם ארגוני שמאל עולמיים, וניסיון למסד קשרים אלו במסגרות שונות. הקשרים עם עולם המהפכה נתפסו לעיתים כחשובים לא פחות ולעיתים אף יותר מהמרחב הפוליטי המקומי. עד אמצע שנות החמישים ימשיכו חלקים ניכרים בשומר הצעיר להאמין שמהפכה קומוניסטית בישראל, אם לא בעולם כולו, היא עניין של זמן, ולכן דבר שיש להיערך אליו. החזית הסוציאליסטית העולמית, בייחוד נוכח מגמת הממלכתיות של מפא"י ונטישתה את ההשקפה הסוציאליסטית, הייתה שותפה רעיונית לרבים מאנשי השומר הצעיר, אף יותר משכניהם הפוליטיים הקרובים בארץ ישראל. שאלת 'השותפים האמיתיים' עתידה לבוא לידי ביטוי נרחב בוויכוח פנימי במפ"ם בשנים הבאות.
אנשי השומר הצעיר ראו בעשייה תרבותית כלפי חוץ שדה פעילות חשוב בחזית זו, לצד תנועת הנוער, התנועה המיישבת ומאוחר יותר המפלגה. נושא התרבות היה קרוב במיוחד ללבו של יעקב חזן, המנהיג הפוליטי של השומר הצעיר והדמות המרכזית בפיתוחו של הממסד התרבותי של התנועה. שני ארגוני תרבות הוקמו על ידי אנשי השומר הצעיר עוד לפני הקמת המפלגה: ספריית פועלים בשנת 1935 והעיתון היומי 'על המשמר' בשנת 1943. מוסדות אלו היו צינור חשוב ביצירת הקשרים בין השמאל העולמי ותומכיו בארץ ישראל. אוסף היוצרים, האומנים והכותבים, תומכי השמאל העולמי שקשרו את עצמם אל השומר הצעיר, ראו תפקיד חשוב לעצמם ביצירת הקשר בין עשייתם התרבותית ומציאות החיים הישראלית ושאפו להשפיע על הציבור באופן פוליטי. כל אלה היוו כוח לא מבוטל שב'השומר הצעיר' ידעו את ערכו ועשו בו שימוש לצורך השפעה פוליטית, או כפי שקרא לכך מאיר יערי "הליכה אל העם". ייסוד 'המרכז לתרבות מתקדמת' בשנת 1946 השלים את הקמת 'החזית התרבותית' של השומר הצעיר.
המרכז לתרבות מתקדמת - תחילת הדרך
לאחר כנס מרחביה הייתה הדרך למימוש הרעיון עוד ארוכה. מעל 15 שנה עתיד "המרכז לתרבות מתקדמת" לפעול כחוג חברתי מכובד ומבודד שעיקר משתתפיו היו אינטלקטואלים מתל אביב ומעריצים של שלונסקי, יחד עם חברי קיבוץ שהזדמנו לעיר. עד לשנת 1953, כששכר הקיבוץ הארצי אולם לפעילות 'המרכז לתרבות מתקדמת', התקיימה הפעילות ללא פרסום, תוכנית מסודרת, תקציב או ארגון, ואף ללא תיעוד הפעילות. באולם השכור והקטן ברחוב נחלת בנימין 48 הייתה חבורה של כמה עשרות אנשים מתכנסת פעם-פעמיים בשבוע כדי לשמוע את הרצאותיהם של גדולי השירה, הספרות והאמנות העברית כמו גם אנשי ביטחון ופוליטיקה - הכול בניצוחו של שלונסקי. בשנת 1955 נשכר אולם קטן אחר בבניין דירות ברחוב דיזנגוף 214, והפעילות הועתקה לשם. צוותא נחנך ב-3 ביוני 1955. האירוע הראשון שהתקיים במקום היה מחווה ללאה גולדברג והכרזה על פרס שלונסקי לספרות יפה.
את קמפיין "דבר אלי אמת" הוביל רכז החטיבה הצעירה (ח"ץ) של מפ"ם, צעיר נמרץ ומוכשר בשם שמואל פירסטנברג שנקרא בפי כל 'פיסקה'. פיסקה התחנך בקן השומר הצעיר בתל אביב והיה חבר קיבוץ יקום. לפני שהחל לכהן כרכז ח"ץ מפ"ם שהה מספר שנים בשליחות תנועתית בברזיל, וכבר שם זכה להוקרת יערי וחזן.
לאחר שוך סערת הבחירות הוטל על פיסקה לנסות ולעורר לחיים חדשים את "המועדון לתרבות מתקדמת" ששכן אותה עת בבדידותו המכובדת ברחוב דיזנגוף. גם שלונסקי הבין שתחת ידו צמח מקום שיש לשנות את דרכו כדי לפתח אותו, ורק ביקש שערבי קריאת השירה השבועיים ביום ו' בערב לא ייפגעו. פיסקה התנה את עבודתו בכך שהמועדון יפעל במשך שבעה ימים בשבוע, ושמקום חדש ומרווח יימצא במהרה, שכן הסכסוכים עם השכנים בבניין בדיזנגוף הגיעו כבר לתביעות משפטיות.
ברחוב מאפו 11
ה'קברט הפוליטי', המצאתו של פיסקה ובבת עינו, היה למעשה תוכנית אירוח לפוליטיקאים. תוכניות אלו הבהילו לא מעט את אנשי המפלגה, שלא מיהרו להסתגל לדפוסים החדשים. זהו בורדל!" כעס צבי זהר בישיבת מזכירות המפלגה אחרי ההחלטה על הפעלת 'צוותא' בדמותה החדשה. "השד יודע לאיזה פונדק צוענים אתה מוביל אותנו!" אמר יערי בידידות לפיסקה, אך שם ידו על כתפו של וקבע בפני כל הנוכחים כי הוא סומך עליו. 'צוותא' של פיסקה חרגה מהמסורת המפלגתית הישנה, שקבעה כי תחת גג מועדון 'התרבות המתקדמת' יכולים להופיע רק מקורבים לדעות מפ"ם. לדיונים ב'קברט הפוליטי' הוזמנו גם אנשי חרות ו'אפיקורסים' אחרים ושם, כפי שסיפר פיסקה:
"'צוותא' הייתה כפופה לוועדה שכיוונה את הפעילות הפוליטית" מסביר פיסקה. "ועדה זו נפגשה מדי שבועיים וקבעה את הנושאים וההצעות להרכבי ההתמודדויות השונות. כל פעולה פוליטית נעשית באחריותה. אם ייעשו משגים תהיה ביקורת, וקיים מוסד שיש לתת בפניו את הדין... אמנם נעשו ניסיונות להתערב ולפסול, אך התעקשויות של אנשי 'צוותא' תמיד עמדו להם". "ישנו קוו מנחה, מדי שבוע, כשמסיימים את התוכנית ועומדים לפרסמה, אנו שבים ובודקים האם התוכנית הולמת את הקו... אנו מטפלים בכל בעיה אקטואלית. זהו טיפול בדרג גבוה, כשאנו משתדלים לקחת תמיד את האנשים המוסמכים שיש בפיהם דבר חדש. טיפול שאיננו מכסה, כי אם חושף. מובן כי המנחה יהיה במרבית המקרים איש מפ"ם". על הבמה ב'צוותא' התארחו מדי יום ד' בשבוע 'האנשים שעושים את הכותרות'- ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת, עיתונאים, אנשי אקדמיה, אנשי צבא, אמנים, אורחים מחו"ל ואנשי רוח.
מהמפלגה קיבלו 'צוותא' מימון לשלושה פעילים וסכום של 450 ל"י לשנה, תמיכה שניתנה בתחילת שנות ה-50 כאשר היו ל'צוותא' 2-3 ערבים בשבוע בלבד. על תמיכה זו לא ויתר פיסקה משום "שהיא מסמלת את הקשר ואת החובה שנטלנו על עצמנו: לקיים את 'צוותא' בכוחות עצמיים, ללא שום תקציב אחר". בשנת 1968, שנפתחה במצוקה תקציבית, אישרה מזכירות הקיבוץ הארצי סיוע מיוחד ל'צוותא' שאפשר את המשך פעילותה. מונתה ועדה לגיוס כספים למוסד ולסיוע לענייניו שבה היו חברים רפאל אלון, ישראל גוברמן, שמעון מנחם, יחיאל ערד ונפתלי פדר.
המקום הפך למרכז פעילות תוסס לצעירים רבים, ועם זאת הניחוח האינטלקטואלי בדמות קונצרטים, ערבי שירה וספרות נותר על כנו.
על פי החלטה החלו לגבות דמי כניסה למופעים ב'צוותא', אך התוכנית הבידורית שימשה, מתוך החלטה עקרונית, למימון של פעילות רעיונית ופוליטית שלא לצורכי רווח. אמנים רבים הופיעו ב'צוותא' בחינם, ורק מי שהופיע בתוכנית קבועה קיבל תשלום. בממוצע היו כעשר הופעות בשבוע והמקום היה תפוס כמעט כל שעות היממה. הפרסום היה בדרך של איגרות שנשלחו למוסדות שונים, וכן מודעות בעיתונים: מעריב, עיתון הסטודנטים 'דורבן', 'על המשמר' ו'חותם'. רוב העיתונים פרסמו את תוכניות 'צוותא' ללא שנתבקשו.
'צוותא'- כחברות של אלה שאכפת להם; שיודעים לשאול ומבקשים תשובות; שבשחרם דעת ויצירה הם שוחרים את הטוב; שמאמינים כי תמונת העולם בטהרתה היא זו המעלה בקנה אחד את היפה והצודק; שתשוקת בינתם ורצינותם הרוחנית מזהות אותם גם בפנים השוחקות של הרעות בבילוי הטוב והנעים בחינת "שכר מצווה - מצווה". כך, ומעין כך, אני רואה את יחודו-להלכה למעשה - של בית ועדנו זה, המכונה: 'צוותא'. החל מכניסתו של פיסקה לתפקיד ובמהלך שנות השישים היה מועדון 'צוותא' למוסד פופולרי וחשוב. לא היה אמן חשוב בארץ שלא נטל חלק בתוכנית כזו או אחרת ולא היה אורח חשוב מחו"ל שהזדמן למדינה שלא הופיע ב'צוותא'. בימי מלחמת ששת הימים הייתה 'צוותא' פתוחה 24 שעות ביממה. המקום שימש מקלט ציבורי למקרה שתל אביב תופצץ, ומקום מפגש לכל מי שחזר מהמלחמה והזדמן העירה. ביום בו החלו קרבות רמת הגולן, ליל שבת, כאשר הוסרה ההאפלה ואורות תל אביב נדלקו שוב, הייתה 'צוותא' מלאה עד אפס מקום. השמועה עברה מפה לאוזן: "צוותא פתוחה". משה שמיר הופיע במדים וסיפר על פגישותיו עם אנשים בשטח. לראשונה השמיע את דעותיו על ארץ ישראל השלמה. הקולות שנשמעו במפגש היו מנוגדים ושיקפו את הקיטוב בסוגיית השטחים ה'כבושים' בעיני חלק ו'משוחררים' בעיני אחרים, שילך ויתגבר לאחר המלחמה. הערב הסתיים בתגרה בין הבמאי פיטר פריישטט לבין יוסי ידין שהסתיימה רק כאשר חנה רובינא הפרידה בין הניצים. כך נפתחה דרכה של 'צוותא' בתקופה שלאחר המלחמה.
לדעת מתנגדיה, מלחמת ששת הימים לא הייתה מלחמת אין-ברירה, אלא מלחמה שמטרתה להגדיל את המרחב הטריטוריאלי שבשליטת ישראל. לא האיום הקיומי הוא שהביא לפרוץ הקרבות, אלא פרובוקציות ישראליות מתמשכות שהוסתרו מעיני הציבור בישראל, שמטרתן הייתה ליצור חיכוך מתמיד ביחסים עם ארצות ערב בכלל, ועם סוריה בפרט ולהביא להסלמה שתהפוך את המלחמה לבלתי נמנעת.
גם מקומה של 'צוותא' תל אביב לא נפקד במחאה על המלחמה, וחודש לאחר שוך הקרבות עלה המחזה '6 ימים', מאת עמוס מוקדי ומיכה לימור. בריאיון ל'חותם' מספרים הכותבים כי רצו לעשות משהו שונה מאלבומי הניצחון, ולכן אספו חומרים רבים מפי משתתפי המלחמה. ההתמקדות הייתה בצד האישי, בחוויה של המלחמה כזוועה. במחזה נכלל שירו של מאיר אריאל "ירושלים של ברזל", שנכתב בעקבות "ירושלים של זהב", שמילותיו ביטאו את המחאה נגד המלחמה: במחשכיך ירושלים מצאנו לב אוהב עת באנו להרחיב גבוליך ולמגר אויב מקול מרגמותיו רווינו ושחר קם פתאום - ורק עלה, עוד לא הלבין הוא וכבר היה אדום
ירושלים של ברזל ושל עופרת ושל שחור הלא לחומותייך קראנו דרור
במקביל, אם כן, להשמעת הקול הממסדי לאחר המלחמה, החלה ב'צוותא' מגמה של אוונגרדיות תרבותית, שהביאה את 'הצעקה האחרונה' של ההתרחשות בשמאל העולמי. מגמה זו הייתה ביטוי לקולות המחאה שהתעוררו בחלקים מהשמאל בקיבוץ הארצי, בגלגולו הנוכחי כ'שמאל חדש'.
ברחוב אבן גבירול 30
ב-10 בינואר 1972 נחגגה פתיחת "צוותא" החדש במעונו הנאה והמרווח, יחסית לאותם ימים, ברחוב אבן גבירול 30. אולם צוותא 2 הוקם לאירועים קטנים ולמען הצגות מסוגת תיאטרון פרינג'. כמנהל המועדון התמנה בשנת 1977 ציון נסים מקיבוץ רשפים, שעודד יוצרים אשר יצירתם עסקה בעיקר בנושאים בעלי עמדה שמאלית-פוליטית ושמאלית-חברתית. במשך תקופת עבודתו, הפך המועדון להיות, מה שהגדירו חבריו: מעין "בית כנסת" חילוני, מעוז השמאל ממנו יצאו להפגנות, בו העזו להגיד הכול, להראות הכול, להתחצף לממסד ולקבל על כך מחיאות כפיים. נסים כיהן עשרים שנה בתפקיד, עד פטירתו ממחלת הסרטן ב-1994. אחריו ניהל את צוותא משה טנא מקיבוץ גת.
צוותאות נוספות
עם השנים נוסדו בערים נוספות מועדוני צוותא. החשוב שבהם נוסד בירושלים, במבנה אבן ישן ברחוב המלך ג'ורג' 35. היה זה המועדון הירושלמי הראשון שבו נערכו הופעות בערב שבת ובשבת בבוקר. המועדון נסגר בשנת 1992, כאשר אז ניהל אותו הארכאולוג הירושלמי ד"ר יובל ברוך.
בחיפה נסגר מועדון "צוותא" בעשור הראשון של המאה ה-21.
בראשון לציון פעל מועדון "צוותא" ברח' ביאליק 8.
ב-2018 נחנך באזור מועדון צוותא
שחרית מוזיקלית 11:11
סדרת קונצרטים של מוזיקה קלאסית אשר מתקיימת מזה שנים רבות מדי שבת בשעה אחת עשרה ואחת עשרה דקות בדיוק. על הניהול המוזיקלי והפקת השחרית מופקד דורון סלומון.
תיאטרון קצר
פסטיבל תיאטרון קצר מתקיים מדי שנה מאז 1995 ביוזמת השחקן שלום שמואלוב ונועד ליזום ולפתח מחזות קצרים. כ- 15 מחזות קצרים (עד 30 דקות) מקוריים מועלים מדי שנה בבכורה. ב-2011 שמואלוב פרש ובמקומו התמנה אבי מלכה כמנהל האומנותי של הפסטיבל. בשנת 2014 רותם קינן מונה להיות המנהל האמנותי של הפסטיבל.
צו קריאה
צו קריאה הוא פסטיבל תיאטרון קריאה בצוותא אשר מתקיים מדי שנה מאז 2006. בכל שנה מוקראים שישה מחזות מקוריים (פרט לראשון בו הוקראו שמונה מחזות) מאת כותבים ישראליים בבכורה עולמית, ובסוף נבחר מחזה אחד מביניהם, הזוכה להפקה במסגרת צוותא.
חלוקה מנהלית של טורקיה
טורקיה היא מדינה אחודה המחולקת בבסיסה לשבעה מחוזות ול-81 נפות. מתחת לנפות נמצאות תת-נפות ושכבת השלטון המקומי.
המחוזות
טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler). למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית, והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד. המחוזות הם:
הנפות
על פי החלוקה המנהלית (נכון ל-2022) מחולקת טורקיה ל-81 נפות (בטורקית: יחיד il, רבים iller). הנפות נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה").
אזורים מטרופוליטניים
8 ערים בטורקיה הוכרזו כאזור מטרופוליטני (יחיד Büyükşehir - "עיר גדולה", רבים Büyükşehirler) שבראש כל אחת מהן עירייה מטרופוליטנית (Büyükşehir belediyesi), והן מחולקות לרבעים שמנוהלים על ידי עיריות מקומיות (בדומה לרובעי פריז). הערים המטרופוליטניות הן איסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדנה, בורסה, גזיאנטפ, קייסרי וקוניה. 7 ערים נוספות נחשבות גם הן ל"עיר גדולה": איזמיט (קוג'לי), סמסון, אסקישהיר, אנטליה, ארזורום, מרסין (איצ'ל) ודיארבקיר.
תת-הנפות והשלטון המקומי
הנפות מחולקות בתורן ל-973 תת-נפות (יחיד ilçe, רבים ilçeler). אחת מתת-הנפות בכל נפה היא "תת-נפה המרכזית" (merkez ilçe) ובה שוכנת גם בירת הנפה. בכל תת-הנפות יש יישוב מרכזי הנקרא "מרכז תת-הנפה" (ilçe merkezi) ובו שוכנים משרדיה של הנהלת תת-הנפה (kaymakamlık) שבראשם עומד מעין נציב (kaymakam). בתת-נפה המרכזית אין ניצב והיא מנוהלת על ידי המשנה למושל הנפה. תת-הנפות מחולקות לרשויות מקומיות לפי הצורך, ולרבעים (יחיד mahalle, רבים mahalleler) ולכפרים (יחיד köy, רבים köyler) שבראשן עומד מוהטר (muhtar).
סמואל לייבוביץ'
סמואל סימון לייבוביץ (באנגלית: Samuel Simon Leibowitz; 14 באוגוסט 1893 – 11 בינואר 1978) היה פרקליט יהודי-אמריקאי אשר נודע במאבקו למען זכויות האזרח ובהגנתו המוצלחת על נערי סקוטסבורו, מקרה תקדימי בתולדות התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית. לייבוביץ' הציל את לקוחותיו מעונש מוות בכיסא החשמלי ב-139 מתוך 140 משפטים פליליים של אישום ברצח מדרגה ראשונה שבהם שימש כפרקליט. בין היתר הגן ארבע פעמים על הגנגסטר אל קפונה.
ליבוביץ כיהן בבית המשפט המחוזי של קינג בברוקלין בין השנים 1949–1961, אז מונה לבית המשפט העליון במדינת ניו יורק. כמו כן הוא היה נשיא הארגון המאוחד לחלוצי ישראל וחבר הפדרציה הפילנתרופית היהודית בניו יורק.
הביוגרפיה שלו, "Courtroom", מאת העיתונאי והמשפטן קוונטין ריינולדס, תורגמה לעברית פעמיים תחת השמות "בית דין" ו"בית-המשפט". הביוגרפיה עוסקת כולה בפן המקצועי של חייו.
KLA
KLA Corporation הוא תאגיד רב-לאומי שבסיסו בקליפורניה ארצות הברית. התאגיד מפתח ומייצר מערכות בקרת תהליכים וניהול תפוקה עבור תעשיית המוליכים למחצה ותעשיית הננואלקטרוניקה ותעשיות קשורות אחרות. המוצרים והשירותים של החברה מיועדים לכל שלבי ייצור פרוסת סיליקון, מעגלים משולבים ואריזות, ממחקר ופיתוח ועד לייצור הסופי.
KLA מעסיקה בישראל כ-1,500 עובדים (נכון ל-2021), בשני מרכזי פיתוח וייצור במגדל העמק וביבנה.
היסטוריה
KLA-Tencor הוקמה בשנת 1997 באמצעות מיזוג של KLA Instruments ו-Tencor Instruments, חברות המספקות ציוד יצור לתעשיית ציוד המוליכים למחצה ומערכות ניהול תפוקה. KLA Instruments נוסדה בשנת 1975 על ידי קן לוי ובוב אנדרסון, והתמקדה בייצור ציוד לזיהוי פגמים בשבבים בתהליך הייצור. מאוחר יותר הרחיבה KLA את קו המוצרים שלה לכלול בדיקת פרוסות, מטרולוגיה של פרוסות ותוכנות בדיקה וניתוח משולבות. נוסדה ב-1976 על ידי המדען הצ'כי קארל אורבנק, יחד עם עמיתו ג'ון שוואבאכר. החברה התמקדה בתחילה בייצור ציוד לביצוע מדידות מדויקות של עובי שכבות מוליכים למחצה, ובשנת 1984 פיתחה טכנולוגיית סריקת לייזר לזיהוי חלקיקים וזיהום אחר. החברה גם פיתחה ציוד לבדיקת ליקויים וניתוח נתונים. בעת המיזוג, ההכנסות המשולבות של החברות היו מעל למיליארד דולר.
במהלך שנת 1998 רכשה KLA-Tencor מספר חברות: בפברואר 1998, רכשה את Nanopro GmbH, שבסיסה בפרייבורג, גרמניה, חברה שהשתמשה בטכנולוגיה אינטרפרומטרית מתקדמת למדידת צורת פרוסות ועובי השבבים. באפריל רכשה החברה את Amray, Inc, חברה מבדפורד, מסצ'וסטס שפיתחה מערכות מיקרוסקופ אלקטרוני סורק (SEM) ליישומים של ייצור מוליכים למחצה. ביוני רכשה החברה את VARS, המבוססת על מסן חוזה, קליפורניה, שפיתחה מערכות ארכיון ואחזור תמונות.
בפברואר 2000, KLA-Tencor רכשה את Finle Technologies, Inc., מבאוסטין, טקסס, שפיתחה תוכנת מידול וניתוח ליתוגרפיה. במרץ רכשה החברה את מפתחת התוכנה Fab Solutions, מאוסטין, טקסס.
בשנת 2001 רכשה החברה את חברת Phase Metrics, Inc. לניהול תשואה ובקרת תהליכים.
בשנת 2004, KLA-Tencor רכשה את יצרנית מערכות בדיקה Candela Instruments, Inc.
בשנת 2006 רכשה החברה את ADE Corporation, ספקית של מטרולוגיה של פרוסות סיליקון וציוד נלווה. באוקטובר אותה שנה התפטר יושב ראש החברה קן לוי על רקע בקדייטינג של אופציות שהנפיקה החברה. ביולי 2007 הוגש כתב אישום נגד מנכ"ל החברה לשעבר קנת' שרדר, שהסתיים בפשרה ותשלום קנס.
בשנת 2007, KLA-Tencor רכשה את יצרנית מוצרי הליתוגרפיה והפלזמה וחברת בקרת התהליך והמטרולוגיה Therma-Wave Corporation.
בשנת 2010, KLA-Tencor רכשה את חברת החומרה הטכנולוגית Ambios Technology, Inc.
בשנת 2014 רכשה החברה את חברת הליטוגרפיה והבדיקה המחשובית Luminescent Technologies, Inc.
ב-10 בינואר 2019, KLA-Tencor הודיעה שהיא משנה את שמה ל-KLA Corporation.
ביולי 2021 הציגה החברה מוצרי בדיקה חדשים עבור שבבי רכב. בנובמבר, המטה החדש של KLA בצפון אמריקה נפתח באן ארבור, מישיגן. שטח המתקן הוא 230,000 רגל מרובע, והוא נועד לתמוך ב-1,000 עובדים.
פעילות בישראל
מייסד החברה, קן לוי, יהודי יליד שכונת ברוקלין בניו יורק, החליט להקים בשנת 1986 מפעל ייצור קטן בישראל, לאחר שקיבל פנייה מקרן בירד. המפעל הוקם בעיר מגדל העמק, מאחר שקיבל הטבות מס ומענק ממשלתי על השקעה באזור פיתוח. הוא החל לפעול בתחילת 1988. בהמשך הוקם במקום גם מרכז מחקר ופיתוח, זה היה אחד ממרכזי הפיתוח הראשונים של חברה בינלאומית שנפתח בישראל. המפעל קיבל תחת אחריותו את כל הפעילות העולמית של KLA בפיתוח ושיווק מוצרי "Overlay", מכונות שמבצעות מדידות אופטיות בין השכבות השונות של המעגל משולב בתהליך הייצור שלו. בשנת 2000 העסיק המפעל כבר 170 עובדים ומחזור המכירות שלו הגיעה לקרוב למאה מיליון דולר. קן לוי החל אחר כך להיות פעיל בתעשיית ההיי-טק בישראל. השקיע במספר מחברות הזנק ישראליות, וישב בדירקטוריונים שלהן. הוא היה יו"ר חברת "סאיטקס-ויז'ן", יו"ר חברת "פאואר דיזיין", יו"ר חברת "גנואה", וחבר בדירקטוריון של "סייפן סמיקונדקטורס", ושל חברת "ג'ורדן ואלי".
בשנת 2001 הכריזה החברה על הקמת מפעל ייצור שני במגדל העמק, צמוד למפעל הקיים. המפעל החדש נחנך בשנת 2004 כחטיבה חדשה בחברה בשם "COMET" ועוסק בפיתוח וייצור פלטפורמה למערכות מדידה אופטיות. ב-2006 הורחב המתחם ב-1,100 מ"ר נוספים.
בשנת 2007 הקימה מרכז שירות עבור חברת אינטל ישראל בקריית גת.
בשנת 2012 פתחה החברה שלוחת פיתוח ביקנעם עילית.
במרץ 2018 רכשה KLA את חברת אורבוטק הישראלית, תמורת 3.4 מיליארד דולר. הרכישה הושלמה בפברואר 2019 ופעילות אורבוטק מוזגה לתוך KLA.
מוצרים
KLA מפתחת מגוון כלי בדיקה מתקדמים, מערכות מטרולוגיה ותוכנות ניתוח חישוב המשמשות לשיפור תשואות ייצור עבור מגוון מוליכים למחצה סטנדרטיים ומיוחדים; מעגלים מודפסים (PCBs); וצגים שטוחים.
מוצריה מקובצים לשלושה פלחים:
Welcome to the Machine
הקלטה
הרצועה נבנית על צליל פעימה בסיסי שבוצע על ידי EMS VCS 3 ואחריו הד אחד שחוזר על עצמו אשר ווטרס ניגן במקור על גיטרה בס (אשר הוא עשה אובר-דאבינג לחלק הבס שנמצא בפועל בשיר שיותר שומעים בגרסת הסטריאו). בתקליט המקורי, השיר היה המשך ישיר של 5 החלקים הראשונים של "Shine On You Crazy Diamond" וסגר את הצד הראשון. כשיצא בפורמט של דיסק, במיוחד במהדורות המחודשות של 1997 ו-2000, "Have a Cigar" היווה המשך ישיר (אם כי חלש מאוד) לשיר. ההמשך הזה היה כמה שניות יותר בגרסה האמריקאית מאשר בגרסה הבריטית. דייוויד גילמור הודה כי התקשה לשיר שורה אחת של השיר, ואמר: "זו הייתה שורה שפשוט לא יכולתי לעשות, אז הורדנו את ההקלטה בחצי טון." הוא שר את החלק מעט נמוך יותר, ואז מהירות טייפ ההקלטה הועלתה בחזרה לנורמלי.
הצלחה
נכון לפברואר 2023, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-75 מיליון.
ארזורום (נפה)
נפת ארזורום (בטורקית: Erzurum ili, בכורדית Erzirom) היא נפה במזרח טורקיה. בירת הנפה היא העיר ארזורום והיא מחולקת ל-19 יחידות משנה אדמיניסטרטיביות. מקור השם ארזורום בעיר הרומית ארזן (Erzen או Arzen), שכונתה במהלך ימי הביניים ארזן אל-רום (ארזן הרומית/הביזנטית).
גאוגרפיה
שטחה של נפת ארזורום הוא 25,066 קמ"ר, והיא הרביעית בגודלה בטורקיה. הנפה משתרעת על פני רמה שגובהה כ-2,000 מטרים מעל פני הים. בצפונה של הנפה שוכן רכס הרי ריזה (Rize Dağları) המהווה חלק מהרי הפונטוס ואשר פסגותיו מגיעות ליותר מ-3,000 מטרים מעל פני הים. בדרום הנפה מתנשאים הרי קראסו (Karasu Dağları) והרי פלאנדקן (Palandöken Dağları) לגבהים דומים. סמוך מדרום לבירה ארזורום שוכן אתר הסקי פלאנדקן הנחשב לבעל תנאי הגלישה הטובים במדינה. הרי אראס (Aras Dağları) סוגרים על הרמה ממזרח. בין רכסי ההרים נמצאים עמקים מישוריים שגובהם 1,500 עד 1,800 מטרים. העמקים העיקריים הם מישור ארזורום (בו שוכנת בירת הנפה) ומישור האסאנקאלה (Hasankale). הנהרות העיקריים הם האראס שמנקז את חלקה המזרחי של הנפה, הצ'ורו שמנקז את חלקה הצפוני (שני אלה נשפכים לים השחור), והקראסו שזורם ממערב הנפה אל הפרת. אקלים הנפה יבשתי ומתאפיין בחורף קר וממושך (טמפרטורה ממוצעת של מינוס 8.6 °C ו-50 ימים בשנה בהם יורד שלג), וקיץ ממוזג עם טמפרטורה ממוצעת של כ-20 °C. כמות המשקעים השנתית עומדת על כ-450 מ"מ.
אוכלוסייה וכלכלה
בנפת ארזורום התגוררו בשנת 2020 758,279 תושבים, ולמעלה משליש מהם בבירה ארזורום. מבחינה אתנית מתחלקים התושבים לטורקים, כורדים (בעיקר בדרום) ועדיין קיים מיעוט ארמני קטן.
כחמישית משטח הנפה ניתן לעיבוד, והכלכלה האזורית נסמכת על חקלאות (בעיקר דגנים), תעשיית עץ, תעשייה כימית, טקסטיל, כרייה וגידול בעלי חיים. בעבר היווה ענף גידול בעלי חיים מקור תעסוקה עיקרי באזור, אך מאז שנות השמונים של המאה ה-20 איבד מחשיבותו בשל הנהגת כלכלה חופשית וייבוא. כעת נעשים מאמצים להחיות את הענף (בעיקר עיבוד בשר, גידול דגים וכוורנות). בשנים האחרונות החלה גם התיירות להתפתח באזור (בין היתר סקי, רפטינג וטרקינג). בעיר ארזורום ממוקמת אוניברסיטת אתא תורכ (Atatürk Universitesi) הנחשבת לאחת הגדולות בטורקיה עם למעלה מ-40,000 סטודנטים.
שדה התעופה העיקרי בנפה שוכן ליד הבירה ארזורום, ומספר חברות תעופה טורקיות מפעילות מספר טיסות ביום בינו לבין איסטנבול, ואנקרה, ומספר טיסות בשבוע לאיזמיר ולאנטליה. העיר ארזורום מחוברת לרשת מסילות הברזל של טורקיה, ומקושרת לאיסטנבול ואנקרה בשירות יומי ("אקספרס המזרח", "Doğu Ekspresi"). בנוסף עוברות בנפה דרכים ממרכז אנטוליה למזרחה ולעבר הגבול עם איראן וארמניה מחופי הים השחור בצפון דרומה לדרום מזרחה של אנטוליה.
הברית המשולשת (1882)
הברית המשולשת הייתה ברית צבאית בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה. ברית זו עמדה בתוקפה משנת 1882 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914. שלוש המדינות הבטיחו זו לזו סיוע הדדי אם שתי מדינות עוינות תתקוף אחת מהן, או שצרפת תתקוף את גרמניה ואיטליה. בהכרזה נלווית, הכריזה איטליה שהיא לא תנקוט יוזמה כנגד בריטניה. מעט לאחר חידוש הברית ביוני 1902 נתנה איטליה הכרזה דומה לצרפת.
ב-1879, תחת לחצו של אוטו פון ביסמרק, נחתם הסכם בשם הברית הכפולה בין גרמניה לאוסטרו-הונגריה (שנקראו מעצמות המרכז). ב-1881 החלה צרפת בכיבוש תוניסיה כדי להרחיב את האימפריה שלה. אירוע זה הביא את איטליה לבקש את שילובה באיגוד האוסטרו-הונגרי-גרמני, וב-1882 נחתם ההסכם המשולש. איטלקים רבים לא היו מרוצים מן ההסכם, משום שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה בעברה אויבת של איטליה.
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה בין מדינות הברית המשולשת (שבשלב זה מכונות מעצמות המרכז) למדינות ההסכמה המשולשת (הממלכה המאוחדת, האימפריה הרוסית והאימפריה הצרפתית, שלאחר מכן יקראו מדינות ההסכמה). איטליה הבטיחה לעזור למעצמות המרכז אך נמנעה מלהשתתף במלחמה מפני שמעצמות המרכז נקטו בקו התקפי בעוד מדינות ההסכמה בקו הגנתי. ב-1915 עזבה איטליה את בנות בריתה וחברה למדינות ההסכמה, כשהיא פותחת במלחמה נגד אוסטרו-הונגריה, וב-1916 גם נגד גרמניה.