cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדני מלכותי
עדני מלכותי (שם מדעי: Cicinnurus regius) הוא מין של עדני יחידי בסוגו. העדני המלכותי נפוץ ביערות השפלה של גינאה החדשה ושל האיים הסמוכים. הוא ניזון בעיקר מפירות ומפרוקי-רגליים. תצוגת החיזור הייחודית של הזכר כוללת את ניפוח הבטן, נדנוד הזנב וסדרה של תנועות אקרובטיות של חוטי הזנב המוארכים המאפיינים מין זה.
מכיוון שמין זה נפוץ בכל רחבי אזור תפוצתו, הוא במצב "ללא חשש" ברשימה האדומה של ארגון IUCN. הרבייה הראשונה בשבי של מין זה נעשתה על ידי ד"ר סטן ברגמן משוודיה ב-1958.
זהו העדני הקטן ביותר, ואחד מהמרהיבים ביותר. אורכו של העדני כ-16 ס"מ. בטנו של הזכר לבנה, בעוד ראשו וגבו אדומים וכנפיו צבועות באדום, ירוק ושחור. זנבו המוארך מסתיים בשני "דיסקים" ירוקים. הנקבה חומה.
מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר (באנגלית: McDonnell Douglas KC-10 Extender) הוא מטוס תדלוק ותובלה מתוצרת חברת מקדונל דאגלס האמריקאית המשמש את חיל האוויר של ארצות הברית.
גטו סמביר
גטו סמביר (בפולנית: getto w Samborze, באוקראינית: Самбірське гето) היה גטו נאצי שהוקם במרץ 1942 על ידי האס אס בסמביר שבמערב אוקראינה. בין שתי מלחמות העולם סמביר הייתה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה ונכבשה על ידי הורמאכט ב-1941 במסגרת מבצע ברברוסה. על פי מפקד האוכלוסין הפולני ב-1931, היהודים היוו כמעט 29 אחוז מתושבי העיירה, ורובם נרצחו במהלך השואה. אין לבלבל את סמביר עם סטארי סמביר שממוקמת גם היא במערב אוקראינה.
מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר
המטוס פותח על בסיס המטוס האזרחי מקדונל דאגלס DC-10 וכלל כ-88% מהמערכות הקיימות. לאלו נוספו מערכות ייעודיות למטרות חיל האוויר האמריקאי בהן מערכות טיסה צבאית, מערכות תדלוק אווירי, תחנת תפעול לתדלוק האווירי, מכל דלק ותקשורת לווינית.
גטו סמביר
רקע
כאשר הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמה בשנת 1918, סמביר וסטארי סמביר הפכו לכפרים בגמינות נפרדות. ב-1932 התחברו המחוזות לאזור מינהלי אחד. האוכלוסייה היהודית גדלה בהתמדה בשנים אלו. השגשוג כלל הקמת בתי ספר חדשים ובהם גימנסיה יהודית וסמינר בית יעקב, וכן מפעלי תעשייה חדשים, איגודים, ארגוני סיוע יהודיים וסניף של הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל. יהודים רבים עסקו במסחר, מלאכה וחקלאות. מוסדות התרבות היהודיים כללו ספרייה גדולה ומועדון ספורט. בתאריכים 8–11 בספטמבר 1939 סמביר נכבשה על ידי דיוויזיית ההרים הראשונה של הוורמאכט במהלך המערכה על לבוב. השטח הועבר לברית המועצות בהתאם להסכם הגבול הגרמני-סובייטי שנחתם ב-28 בספטמבר. לאחר ההשתלטות הסובייטית, היהודים הפולנים העשירים והבינוניים נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד. והוגלו לסיביר יחד עם אינטלקטואלים פולנים נוספים. מספר יהודים פרו-סובייטים קיבלו משרות ממשלתיות. הכלכלה המקומית הולאמה ומאות אזרחים הוצאו להורג על ידי המשטרה החשאית כ"אויבי העם". סמביר הפכה לחלק ממחוז דרוהוביץ' ב-4 בדצמבר
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה. במהלך הפינוי של הכלא הפוליטי בסמבור, ירה הנ.ק.ו.ד. בכ-600 אסירים .בגלל מהירות הפינוי כ-80 גופות נותרו לא קבורות. סמביר נכבשה על ידי הוורמאכט ב-29 ביוני. העיר הפכה לאחת מתריסר יחידות אדמיניסטרטיביות של מחוז גליציה - המחוז החמישי של הגנרלגוברנמן שבירתו לבוב.
לאחר הכיבוש נערכו פוגרומים רבים באזור. ב-1 ביולי הרגו לאומנים אוקראינים כ-50–100 יהודים פולנים בסמביר.
הגטו
השלטונות הגרמניים אילצו את כל היהודים המבוגרים לענוד את הטלאי הצהוב. ביולי 1941 הוקם בסמבור יודנראט בפקודה גרמנית, כשיושב ראשו היה ד"ר שמשון שניידשר. בחודשים הבאים גורשו יהודים מכל המחוז לגטו הפתוח בסמבור. ב-17 ביולי, גזר היינריך הימלר על הקמת ה-שוצמאנשאפט מקרב האוקראינים המקומיים . באותו הקיץ החלו להתבצע פוגרומים קטלניים שונים בקרב יהודי העיר. לאחר מכן הוקמה שירות הסדר היהודי בראשות הרמן שטאל. היהודים נצטוו למסור את הפרוות, מכשירי הרדיו, הכסף והזהב שלהם. בין הלכודים בגטו סמביר היו אלפי פליטים שברחו מהכיבוש הגרמני במערב פולין, וחלקם ניסו לחצות את הגבול לרומניה והונגריה . הגטו עצמו נאטם מבחוץ ב-12 בינואר 1942 . יהודים רבים מהאזור הועברו לגטו עד מרץ 1942 והוטל עוצר שהעבירה עליו היא ירי.
גירושים למחנות ההשמדה וחיסול הגטו
ביולי 1942 החל שלב ההשמדה השני במחנה ההשמדה בבלז'ץ (כ-100 קילומטרים מסמביר). זאת עם תאי גזים חדשים לגמרי הבנויים מלבנים. הגירוש הראשון מהגטו התרחש ב-4–6 באוגוסט עם כ-6,000 איש. כ-600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז יאנובסקה הסמוך. מערך הרכבות השני עם 3,000–4,000 יהודים יצא ב-17–18 וב-22 באוקטובר 1942. במקביל לגירוש התרחש גם ירי המוני ב יהודים. בינואר 1943 אספו הגרמנים יחד עם משטרת העזר האוקראינית 1,500 יהודים לבורות ירי בסמוך לעיר, ורצחו אותם. במקביל, אלה שעדיין חיו בגטו גססו מרעב וטיפוס.
לאחר החורף הארוך, התרחשו במרץ-אפריל חיפושים, רציחות ורדיפות של יהודים בגטו. בחודשים אלו נמצאו ונרצחו בגטו כ-1,500 יהודים. רוב היהודים נרצחו בבורות ירי. לאחר מכן הגטו לא היה עוד וסמביר הוכרזה כ"יודנריין". הצבא האדום כבש את סמביר כשנה לאחר מכן תוך קרבות קשים עם הגרמנים הנסוגים, בסביבות 7 באוגוסט 1944.
ב-1943 הוציאה להורג המשטרה הנאצית לפחות 27 בני אדם בסמביר בגין ניסיון להסתיר יהודים. בסך הכל שרדו מהגטו כ-160 יהודים, בעיקר בזכות הסתתרות אצל פולנים ואוקראינים בעיירה או באזור הכפרי שמסביב.
לאחר מלחמה
כמה מחברי המינהל האזרחי ומנגנון הביטחון הגרמני של העיירה קיבלו עונשי מאסר. אחרים התחמקו מעונש.
מאז 1991, סמביר היא חלק מאוקראינה הריבונית. בשנת 2000 הופסק הניסיון לשמר את מקום הירי ההמוני ביהודים. בשנת 2019 הושגה עסקה עם הכפר המקומי כדי לאפשר הקמת אנדרטה לזכר הנרצחים.
הסנאט של דלאוור
הסנאט של דלאוור (באנגלית: Delaware Senate) הוא הבית העליון של בית המחוקקים במדינת דלאוור שבארצות הברית. בסנאט חברים 21 סנאטורים וכל אחד מהם נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים, למעט במקרים של חלוקת מחוזות בחירה מחדש – אז ניתן לבחור סנאטורים לכהונה בת שנתיים בלבד. בסנאט של דלאוור, המתכנס בקפיטול מדינת דלאוור שבעיר הבירה דובר, אין הגבלת כהונה.
על מנת להתאים את כהונת הסנאטורים לחלוקה מחדש של מחוזות בחירה אחת לעשור, תקופות הכהונה של סנאטורים אחדים מסודרות כך שעשרה מהם נבחרים לכהונה בת שנתיים בבחירות הכלליות הדו-שנתיות הראשונות שלאחר החלוקה מחדש, ולאחריהן לשתי כהונות בנות ארבע שנים. במקביל, 11 סנאטורים נבחרים לשתי תקופות כהונה ראשונות בנות ארבע שנים, ולאחריהן לקדנציות של שנתיים. כדי להיבחר לסנאט, על הסנאטורים להיות אזרחי ארצות הברית, להתגורר בדלאוור במשך שלוש שנים לפחות, ולהיות תושבי מחוז הבחירה שלהם לפחות שנה אחת לפני הבחירות. הם גם חייבים להיות בני 27 לפחות בזמן היבחרם.
בדומה לבתים עליונים אחרים של בתי המחוקקים של המדינות והטריטוריות של ארצות הברית, כמו גם בסנאט של ארצות הברית, הסנאט של דלאוור רשאי לאשר או לדחות מינויים של מושל דלאוור לממשלת המדינה, לוועדות ומועצות ציבוריות, ולתפקידי שפיטה בבית המשפט העליון. נשיאת הסנאט להלכה היא סגנית המושל המכהנת בת'אני הול-לונג. הנשיא הזמני המכהן הוא דייוויד סוקולה. מנהיג הרוב הוא הדמוקרט בריאן טאונסנד, ומנהיג המיעוט הוא ג'רלד הוקר מהמפלגה הרפובליקנית.
הקורפוס ה-68 (ורמאכט)
הקורפוס ה-68 (בגרמנית: LXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-23 בספטמבר 1942, וכמפקדו מונה הלמוט פלמי. בתחילה פעל הקורפוס בקווקז כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות A ולאחר מכן פעל כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דון, ובהמשך כחלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ביוני 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות E ביוון, ובנובמבר 1944 עבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F ביוגוסלביה. בהמשך לחם הקורפוס בהונגריה ובאוסטריה, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
26 בנובמבר 1944
ב-26 בנובמבר 1944 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
Hope Ur Ok
Hope Ur Ok (בעברית: מקווה שאתה בסדר; מסוגנן באותיות קטנות) הוא הרצועה האחת עשרה והאחרונה מתוך אלבום הבכורה של אוליביה רודריגו, Sour. הוא יצא לאור ב-21 במאי 2021 תחת הוצאת חברת התקליטים גפן רקורדס.
אף על פי שלא קודם כסינגל מתוך האלבום, השיר הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-23 באוסטרליה וקנדה. בנוסף, הגיע השיר למעמד זהב בארצות הברית וקנדה.
רקע
בשונה משאר שירי האלבום העוסקים במערכות היחסים הרומנטיות של רודריגו, בשיר זה אוליביה מעלה זיכרונות מחברים ותיקים, ככל הנראה חלק מהקהילה הגאה. למרות איבוד הקשר עמם, היא מזכירה להם ששום דבר אינו גרוע כפי שהוא נראה, מאחלת להם בהצלחה, ואומרת להם עד כמה היא גאה בהם.
רודריגו סיפרה כי כתבה את השיר בתחילת שנת 2020 בסלון ביתה, תוך כדי שהיא שואבת השראה מאמני הקאנטרי והפולק האהובים עליה. רודריגו סיפרה כי בחרה בשיר הזה כשיר הסיום של האלבום מכיוון שהוא מהווה סיום אופטימי לאלבום עצוב.
דוד חבקין
דוד חבקין (1930 – אפריל 2013) היה פעיל עלייה מברית המועצות. חבקין הקדיש את חייו למאבק להעלאת יהודי ברית המועצות לישראל.
קורות חיים
חבקין נולד החל לארגן ב-1954 קבוצות של מאות צעירים שנפגשו באזור בית הכנסת הגדול במוסקבה לשיחות ולפעילויות שונות בנושא היהדות. ב-1958 התכנסו והשתתפו בראש השנה ובשמחת תורה כאלף יהודים בפעילויות שארגן חבקין. באותה שנה נסע גם לגאורגיה לפעילות בנושא העלייה. כשחזר למוסקבה, נאסר וישב בכלא הסובייטי, באשמת הפצת תעמולה ציונית. הוא השתחרר מהכלא ב-1963.
עם שחרורו מן המאסר חזר לפעילות יהודית, נסע לערים שונות ונפגש עם יהודים רבים הכמהים לשמוע על מדינת ישראל. במוסקבה פתח את ביתו למפגשים של עשרות יהודים, על מנת למשוך יהודים נוספים למעגל הפעילות היה נוהג להסתובב עם רשמקול המשמיע מוזיקה ישראלית או עם עיתון או ספר עם אותיות עבריות. הוא האמין שיהודים צריכים להפסיק לפחד וזכותם לממש את זהותם היהודית ואת זכותם לעלות לישראל. היות שדור המבוגרים היה עדיין זהיר וחרד מן השלטונות כיוון את עיקר מאמציו לדור הצעיר. בכוח השפעתו הכריזמטית היו רבים משתחררים מן הפחד ומפסיקים להתבייש במוצאם היהודי. את המצטרפים החדשים היה משכנע להעביר את המסר לחבריהם ומכיריהם וכך גרם לגידול מהיר של מעגל המעורבים בפעילות יהודית.
מלחמת ששת הימים הביאה להתעוררות לאומית בקרב יהודים רבים בברית המועצות. הודות לפעילותו המוקדמת של חוג מצומצם של פעילים שבו לחבקין היה תפקיד מרכזי, להתעוררות זו היו ערוצים מוכנים מראש: צינורות תקשורת, מקומות מפגש, חומרים להפצה. רבבות זרמו לבית הכנסת במוסקבה בחג שמחת תורה ב-1967. בסוף שנות ה-60 מספר היהודים שהתאספו ליד בית הכנסת הגיע ל-20,000. באביב 1969 הגה רעיון של הקמת וועד התאום הכול-ארצי של פעילי העלייה מערים שונות. המפגש הראשון של הוועד התקיים באוגוסט 1969 ובו נדונו מרכיבי הפעילות השונים. במפגש הביע חבקין התנגדות נחרצת להקמת מסגרת פורמלית מחתרתית של הפעילות וטען שבמציאות הסובייטית רק מאבק גלוי וללא מסגרות פורמליות כלשהן יכול להביא לתוצאות רצויות. עמדה זו שהתקבלה על ידי הרוב הבטיחה את הצלחתה של התנועה בהמשך.
השלטונות הכירו בהשפעתו של דוד חבקין על הרחוב היהודי ובחרו לתת לו היתר יציאה לישראל בספטמבר 1969. חבריו לפעילות יהודית ציונית חששו כי עם עזיבתו תדעך הפעילות, אבל התשתית ודרכי הפעולה שהנהיג יצרו בסיס איתן להמשך ולגברת הפעילות. בישראל המשיך חבקין להיות בקשר עם חבריו מברית המועצות ולקבל את פניהם של אלו שעלו אחריו, בהם גרישה פייגין וסילווה זלמנסון.
חבקין ידוע גם כמי שצילם את התמונה המפורסמת של גולדה מאיר כשגרירת ישראל במוסקבה יוצאת מבית הכנסת בין קהל ההמונים שבא לראותה. התמונה הופיעה על צידו האחורי של שטר הכסף לזכרה של גולדה מאיר.
לחבקין היו שני ילדים. נפטר באפריל 2013 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מגינוניים
מָגִנּוּנִיִּים (שם מדעי: Monocentridaes) היא משפחה של דגים ממחלקת מקריני סנפיר שמכילה רק 4 מינים. המשפחה נפוצה באזור הטרופי והסוב טרופי של האגן ההודו-שקט (מהאוקיינוס ההודי ועד למרכז האוקיינוס השקט). מינים במשפחה זו מבוקשים מאוד לגידול לאקווריום בגלל צבעם אולם הם יקרים וקשה לגדלם.
מיון
במשפחה זו שני סוגים וארבעה מינים:
יחסי פורטוגל–שוודיה
יחסי פורטוגל–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים בין פורטוגל לשוודיה.
היסטוריה
במהלך התקופה הוויקינגית פשטו הוויקינגים כמה פעמים על העיר ליסבון. במהלך מלחמת השיקום הפורטוגזית שפרצה בשנת 1640 ניסו הפורטוגזים להשיג תמיכה בסקנדינביה, ובשנת 1641 חתמו שתי המדינות על הסכם ידידות. במהלך מלחמת שבע השנים היו שתי המדינות במחנות מנוגדים, אולם כמעט ולא לחמו ישירות זו בזו. במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחמו שתי המדינות נגד הקיסרות הצרפתית הראשונה, אולם בשל ריחוקם הגאוגרפי הם לא לחמו זו לצד זו בקרבות.
בשנת 1910 התרחשה מהפכת אוקטובר בפורטוגל שבה הודח מנואל השני, מלך פורטוגל והוקמה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה, וממלכת שוודיה הכירה בה ב-13 בספטמבר 1911. לאחר שהכריזה הקיסרות הגרמנית מלחמה על פורטוגל בשנת 1916, המדינה הסתבכה במלחמת העולם הראשונה, בעוד שוודיה נותרה נייטרלית. במהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות הצליחו לשמור על הנייטרליות שלהן לאורך כל המלחמה. הם גם תמכו בפינלנד במהלך מלחמת החורף בעזרת משלוחי אספקה ומתנדבים. לאחר מלחמת העולם השנייה, פורטוגל הייתה ממקימי נאט"ו בשנת 1949, בעוד שוודיה נותרה נייטרלית במהלך המלחמה הקרה.
בשנת 1960 הצטרפו שתי המדינות לאיגוד הסחר החופשי האירופי. בשנות ה-60 תמכה שוודיה בתנועות השחרור באפריקה, בעוד פורטוגל לחמה להשארת מושבותיה בידיה. בשנת 1974 פרצה מהפכת הציפורנים בפורטוגל, שבה עברה פורטוגל לשלטון דמוקרטי, וב-11 במרץ 1975 חתמו פורטוגל ושוודיה בליסבון על הסכם שיתוף פעולה כלכלי וחברתי.
בשנת 1986 עזבה פורטוגל את איגוד הסחר החופשי האירופי והצטרפה ל, ובשנת 1995 הלכה שוודיה בעקבותיה. בשנת 2003, פורטוגל ושוודיה חתמו על הסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת העלמות מיסים, לאחרונה במהלך ביקור ממלכתי דו-צדדי, נפגשו ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קוסטה ועמיתו השוודי סטפן לוון בשוודיה ב-3 באוקטובר 2016.
יחסי סחר
לשכת המסחר הפורטוגזית AICEP מנהלת משרד קשר בשגרירות פורטוגל בסטוקהולם. כמו כן קיימת גם לשכת המסחר הפורטוגזית-שוודית בליסבון. בשנת 2016 נסחרו 1,287 חברות פורטוגזיות עם שוודיה. היקף הסחר הדו-צדדי בשנת 2016 היה 1.546 מיליארד אירו, כאשר עודף מאזן הסחר לטובת שוודיה היה 87.0 מיליון אירו.
בשנת 2016 ייבאה שוודיה סחורות ושירותים מפורטוגל בשווי 729.5 מיליון אירו (2015: 635.6 מיליון, 2014: 678.9 מיליון, 2013: 674.6 מיליון, 2012: 662.6 מיליון). חלק הסחורות עמד על 473.2 מיליון אירו, מתוכם 16.6% בגדים, 14.4% מכונות וציוד, 10.2% מינרלים ועפרות, 8.9% נעליים, 7.9% נייר, 7.0 % אוכל ו 6.5% בדי טקסטיל. חלק השירותים עמד על כ-256 מיליון אירו, כאשר למעלה ממחצית (143.8 מיליון אירו) הגיע מהוצאות התיירים השוודים בפורטוגל.
באותה תקופה ייבאה פורטוגל סחורות ושירותים בשווי 816.5 מיליון אירו משוודיה (2015: 765.8 מיליון, 2014: 751.1 מיליון, 2013: 586.7 מיליון, 2012: 600.9 מיליון). חלק הסחורות הסתכם ב-677.5 מיליון אירו, מתוכם 36.2% מוצרים חקלאיים, 15.4% מכונות וציוד, 11.4% מוצרים כימיים-תרופתיים, 9.0% כלי רכב וחלקי רכב, 8.5% נייר, 7.0% מוצרי מתכת ו-3.3% פלסטיק וגומי. חלק השירותים הסתכם ב-140 מיליון אירו.
זה הציב את שוודיה במקום ה-15 בסחר החוץ של פורטוגל בסחורות, הן ביבוא והן ביצוא. בסחר החוץ השוודי, פורטוגל דורגה במקום ה-30 ביבוא ו-32 ביצוא.
קווין קיילי
ביוגרפיה
קיילי גדל באזור סקרמנטו, שם אביו היה רופא ואמו הייתה מורה לחינוך מיוחד. הוא למד בבתי ספר ציבוריים מקומיים, כולל בית הספר התיכון קאוויט ובית הספר התיכון גרניט ביי.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 2007, והשלים תזה בשם "התנועה לזכויות האזרח וההתעוררות מחדש של הדמוקרטיה הקלאסית". עם סיום לימודיו, הוא הפך למורה בלוס אנג'לס, ולימד במשך שנתיים בבית הספר התיכון לאמנויות ידניות תוך השגת תעודת ההוראה שלו באוניברסיטת לויולה מרימאונט. בשנת 2008, הוא הוכר כאלוף הדיבייט הלאומי בזמן שהשתתף כחבר בצוות הדיבייט של לויולה.
מאוחר יותר למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, ועבד בבנק הפדרלי של ניו יורק. הוא חזר לקליפורניה כדי להצטרף למשרד עורכי הדין Irell & Manella, שם עזר בהכנת תיק גניבה של קניין רוחני עבור T-Mobile נגד חברת הטכנולוגיה הסינית וואווי שהיה הבסיס לחקירה פלילית פדרלית. הוא היה פרופסור עזר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פסיפיק מק'ג'ורג'.
הוא מתגורר ברוקלין, קליפורניה.
קריירה פוליטית
בשנת 2016 נבחר קיילי לאספה המדינתית של קליפורניה. במאי 2016 הצהיר כי הוא תמך במושל אוהיו דאז, ג'ון קייסיק בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
לאחר שזכה בקדנציה שנייה באספת המדינה, קיילי התמודד לסנאט במחוז הראשון של קליפורניה. הוא סיים שני בפריימריז. לפי סוכנות הידיעות AP, קיילי הוא "שמרן שלעיתים קרובות מפלרטט עם השוליים של המפלגה הדמוקרטית". הוא אמר ששינויי האקלים הם אמיתיים, אך התנגד לפקודות הביצוע של המושל גווין ניוסם המחייבות את כל כלי הרכב החדשים בקליפורניה להיות בעלי תקן זיהום אוויר עד 2035 ואוסרים על קידוח נפט עד 2045. קיילי הציג חקיקה האוסרת על ממשלות מקומיות ומדינות ליישם חיוב חיסונים. לאחר שג'ו ביידן ניצח בבחירות 2020 ודונלד טראמפ סירב להודות תוך שהוא מעלה טענות על הונאה, קיילי סירב לומר אם ביידן ניצח בבחירות באופן לגיטימי. קיילי אמר שעמדתו היא "להישאר לגמרי מחוץ לפוליטיקה הלאומית".
ב-6 ביולי 2021, קיילי הכריז על מועמדותו לתפקיד מושל קליפורניה כמחליף לגווין ניוסם ב-Recall election ב-14 בספטמבר 2021. לפי ה"ניו יורק טיימס", הוא היה אחד מ"מועמדי הרפובליקנים המתונים יותר", בעוד שהלוס אנג'לס טיימס ראה בו ובג'ון קוקס "השמרנים המסורתיים יותר" בבחירות.
ב-29 בדצמבר 2021, הודיע ​​קיילי שהוא יתמודד לייצג את המחוז בשלישי בקליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר ברוב של 39.7 אחוז. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2023 עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
שלווים
שלווים הוא שם משותף למספר סוגים של עופות קטנים עד בינוניים משתי משפחות: פסיוניים ושלווים אמריקניים, כשהסוג המוכר ביותר הוא Coturnix. מינים אלה שאינם קרובים טקסונומית, הם עופות קטנים החיים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואזורים שונים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה והם בעלי גוף עגלגל מוסווה ומנוקד, לעיתים כרבולת קטנה על הראש ומקור קצר. מיני השלווים נודדים בלהקות כדי לחפש מזון.
בישראל מצוי רק מין אחד של שליו - שליו נודד, המזוהה עם השליו שאכלו בני ישראל במדבר סיני, בצאתם ממצרים על פי המקרא. שליו זה מקנן בטורקיה, ונודד בלהקות גדולות מעל לים התיכון, כשהוא נוחת לאחר יותר מיום תעופה באפיסת כוחות בחופי צפון סיני חוף עזה ומערב הנגב. עקב המאמץ מצטברת בשריריו חומצת חלב העלולה לסכן את האדם האוכל כמות גדולה מבשרה, וגורמת להקאות ואף מוות. שבטי הנוודים בצפון סיני תופסים את השליו תוך מעופו ונחיתתו, ברשתות מיוחדות המיועדות לכך. דמיון התופעה של נחיתת להקות גדולות של עופות בבת אחת בסיני, לקיטתם לאחר שהם מותשים והסיכון באכילת יתר מהם, הביאו חוקרים רבים לזהות עוף זה עם העוף שבסיפור המקראי.
GN-z11
GN-z11 היא גלקסיה מוסחת לאדום, שנמצאת בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה שנתגלתה על ידי הקוסמולוג גבריאל ברמר. עד לשנת 2022, נחשבה הגלקסיה GN-z11 לגלקסיה העתיקה והרחוקה ביותר ביקום הנצפה, והיא נמצאת במרחק של כ־32 מיליארד שנות אור מכדור הארץ. באותה שנה נתגלתה גלקסייה רחוקה יותר, בשם HD1.
GN-z11 היא בת 13.4 מיליארד שנים, כלומר היא נוצרה כ־400 מיליון שנים בלבד אחרי המפץ הגדול. כתוצאה מכך, המרחק של הגלקסיה שנוי במחלוקת בקרב האסטרונומים, שכן כיצד אור יכול לנוע מרחק של 32 מיליארד שנות אור בזמן של 13.4 מיליארד שנים בלבד, כלומר המהירות במקרה הזה גדולה פי 3 ממהירות האור.
גילוי הגלקסיה
הגלקסיה זוהתה לראשונה על ידי צוות החוקר נתונים על קרינת הרקע הקוסמית. הגלקסיה נצפתה ונחקרה על די טלסקופי החלל האבל, שפיצר, צ'נדרה וניוטון, אשר השתתפו בתוכנית החוקרת את היווצרותן והתפתחותן של גלקסיות קדומות ביקום המוקדם. אחת הגלקסיות שחקרו והתמקדו הייתה GN-z11.
במרץ 2016 הכריז הצוות על מסקנות המחקר, שלפיהן הגלקסיה החדשה היא הרחוקה ביותר אשר אי פעם התגלתה, ונמצאת במגבלת המרחק האסטרונומי של טלסקופ החלל האבל. בנוסף לכך הודיעו שהגלקסיה היא העתיקה והמבוגרת ביותר ביקום הנצפה, אשר נוצרה ממש בתחילת היקום.
ג'ון א. מארש
ג'ון אוטו מארש הבן (באנגלית: John Otho Marsh Jr.; 7 באוגוסט 1926 - 4 בפברואר 2019) היה פוליטיקאי אמריקאי ומרצה שלא מן המניין בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון. הוא כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בין השנים 1981–1989 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה בין השנים 1963–1971.
ראשית חייו
ג'ון מארש נולד בווינצ'סטר, וירג'יניה. הוא למד בבית הספר התיכון של הריסונבורג. ב-1944 הוא התגייס לצבא ארצות הברית ובמלחמת העולם השנייה הוא נבחר להכשרה בבית הספר למועמדים לקציני חיל רגלים וסיים אותה כלוטננט משנה בנובמבר 1945 והוצב בצבא הכיבוש בגרמניה, בו הוא שירת בשנים 1946–1947. לאחר מכן ועד 1951 הוא שירת בכוחות המילואים של הצבא.
במקביל, ב-1952 התקבל מארש ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין בסטרסבורג, וירג'יניה, שם הוא שימש כשופט עירוני. בין השנים 1954–1952 הוא שימש כתובע העירוני של ניו מרקט.
בממשל פורד
ב-1973 מונה מארש כסגן מזכיר ההגנה. בינואר 1974 הוא מונה כיועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא ג'רלד פורד. כאשר היה פורד לנשיא, התמנה מארש כיועץ לנשיא ברמת חבר הקבינט. הוא נחשב לאחד מהיועצים הבכירים של הנשיא פורד לצדם של הנרי קיסינג'ר, דונלד ראמספלד ופיליפ ו. באקן.
מזכיר הצבא
מארש היה מעורב בשכנוע הקונגרס לתמוך בהצבתם של טילי פרשינג 2 בגרמניה. צעד זה מוזכר בדרך כלל כסיבה העיקרית להסכמתה של ברית המועצות להסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני.
כשסיים מארש את כהונתו לאחר שמונה שנים ושישה חודשים הייתה זו תקופת הכהונה הארוכה ביותר מכל אלו של מזכירי הצבא. על תקופה זו הוא אמר, "לא הפכתי למזכיר הצבא כדי להיות רככוכי וחצי ביישן שמתנצל על תפקודו של צבא ארצות הברית בווייטנאם, שכן לא היה צורך בשום התנצלות".
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו מתפקיד מזכיר הצבא נבחר מארש לשמש כיושב ראש המועצה למדיניות כוחות המילואים, תפקיד בו הוא שימש עד 1994. בהמשך הוא שימש כיושב הראש וכמנהל הכללי בפועל של נובקס, חברת תרופות, ובסופו של דבר הוא היה חבר בדירקטוריון שלה. מארש היה איש סודו של דיק צ'ייני כאשר הוא היה סגן הנשיא.
ב-2007, כאשר הפך מצב המאושפזים במרכז הרפואי של הצבא על שם וולטר ריד למקור לדאגה ברמה לאומית, מונו מארש ומזכיר הצבא לשעבר טוגו וסט על ידי מזכיר ההגנה רוברט גייטס כצוות בדיקה עצמאי שיחקור את הכשלים הרפואיים והניהוליים שם. בין ההמלצות הרבות שלהם הייתה ההמלצה לסגור את המחלקה לקשישים ולהעביר שירותים רפואיים מסוימים למה שהיה אז המרכז הרפואי הלאומי של הצי בבת'סדה, מרילנד. מארש גם היה חבר בארגון "מרקל" לטכנולוגיה, רפואה וביטחון.
חיים אישיים
ג'ון מארש נפטר בעיירה ראפין, וירג'יניה, ב-4 בפברואר 2019 בגיל 92, מסיבוכים של אי-ספיקת לב.
בנו של מארש, ג'ון "רוב" אוטו מארש השלישי, התגייס לצבא ארצות הברית ב-1974 והשתחרר ב-1996 בדרגת מייג'ור. הוא נודע כמי ששימש כחובש במהלך קרב מוגדישו ב-1993. הוא ורב-סמל דון הצ'ינסון ניסו להציל את הפצוע האנוש רב-סמל ראשון טימותי "גריץ" מרטין. רוב מארש נפצע קשה ממתקפת מרגמות ב-6 באוקטובר שבה נהרג רב-סמל מאט ריירסון. רוב מארש עוטר בלגיון ההצטיינות, בכוכב הארד, בלב הארגמן, במדליית השירות הביטחוני הראויה לשבח ובמדליית השירות הראוי לשבח. כיום הוא עובד כרופא במידלברוק, וירג'יניה.
סרט מודעות ורוד
סרט ורוד הוא סרט מוּדָעוּת בינלאומי בצבע ורוד המציין תמיכה במאבק נגד סרטן השד.
היסטוריה
השימוש המתועד הראשון בסרט, בהקשר של סרטן השד, נעשה בסתיו 1991 כאשר במימון קרן סוזן ג. קומן (Susan G. Komen), חולקו סרטים ורודים למשתתפי מרוץ בניו יורק סיטי עבור ניצולות סרטן השד.
סרט ורוד אומץ כסמל הרשמי של סרטן השד בחודש המודעות הלאומי בשנת 1992, והוא נגזר של הסרט האדום המציין את המודעות והתמיכה למאבק באיידס. באותה השנה, אלכסנדרה פני, העורכת הראשית של מגזין בריאות הנשים "Self", ואוולין לאודר, ניצולת סרטן השד וסמנכ"ל חברת הקוסמטיקה אסתי לאודר יצרו סרטים להפצה בחנויות החברה בניו יורק.
סרט ורוד וכחול משמש לעיתים כדי לסמל סרטן השד אצל גברים, סוג נדיר יחסית. הסרט הוורוד והכחול תוכנן בשנת 1996 על ידי ננסי ניק, נשיא ומייסד קרן ג'ון ו. ניק המביאה למודעות כי "גם גברים יכולים לחלות בסרטן השד!".
הסרט הוורוד בתרבות
הסרט הוורוד זוכה לתהודה רבה, בייחוד במהלך חודש אוקטובר - חודש המודעות לסרטן השד.
במהלך השנים הוארו בורוד מונומנטים ואתרי תרבות בעולם, בהם: מגדל אייפל, מפלי ניאגרה, בית האופרה בסידני ופסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו.
בשנת 2008 הואר גשר המיתרים בירושלים באור ורוד, כדי לסמל את המאבק.
באוקטובר 2011 שחקני פוטבול מליגת ה-NFL לבשו כפפות, בנדנות וגרביים בצבע ורוד במהלך כל המשחקים שנערכו באותו החודש.
באוקטובר 2012 הואר באר מרים סמל העיר של נצרת. כדי לסמל את המאבק.
פרעות טולסה
פרעות טולסה היו מעשי אלימות שנערכו ב-7 בנובמבר 1917 בטולסה, אוקלהומה. האירוע נוהל בידי אזרחים אמריקאים מהקבוצה הגזענית "אבירי החופש", אשר לקחו את החוק לידיהם כנגד קבוצות מיעוט בארצות הברית. הפרעות כוונו כנגד חברי ארגון ה-IWW, ארגון קומוניסטי שקיבל לשורותיו קבוצות מיעוט כגון מהגרים, שחורים ונשים, שלא זכו לייצוג הולם בארצות הברית של תחילת המאה ה-20.
המקרה אירע כש-12 חברי IWW הורשעו על ידי השופט ט.ד. אוונס בפשע של אי-החזקת אגרות מלחמה. השופט אף הרשיע 5 נוספים שלא היו חברי IWW, אבל העידו לטובת חברי הארגון במהלך המשפט. לאחר הפסיקה, איגדה המשטרה את 17 המורשעים והעבירה אותם לבית המאסר בשלוש מכוניות. בדרך לבית המאסר נתקלו השוטרים בקבוצה של כ-50 פעילים של "אבירי החופש", סיעה קצרת יומין של ארגון קו קלוקס קלאן. אנשי המשטרה העבירו את מורשעי IWW לידיהם של "אבירי החופש" ועזבו את המקום.
אנשי קבוצת "אבירי החופש" חטפו את המורשעים באיומי אקדח, ולקחו אותם לאזור מדברי מערבית לעיר. המורשעים נקשרו לעץ אחד זה אחר זה, הולקו בשוט, ולאחר מכן כוסו בזפת ונוצות והופקרו במקום.
קריסאור
במיתולוגיה היוונית, קריסאור (ביוונית: Χρυσάωρ, Khrusaōr; תרגום מילולי: "החמוש בזהב") הוא בנם של פוסידון אל הימים והסוסים והגורגונה מדוזה, ואחיו של הסוס המכונף פגסוס. שניהם נולדו לאחר שפרסאוס כרת את ראשה של מדוזה.
דמותו
על פי הגרסה הנודעת ביותר של המיתוס, מדוזה הייתה נערה יפהפייה עם תלתלים ועיניים נוצצות, ושפוסידון, אל הים, אנס באכזריות במקדשה של אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה. בין פוסידון לאתנה שררה יריבות רבת שנים, עוד מהזמן שבו העדיפו האתונאים את אתנה כאלה הפטרונית של עירם, על פני פוסידון; וכשהאלה גילתה שמקדשה חולל בגלל שמדוזה הייתה בתולה וירד לה דם בזמן האונס היא קיללה רק את מדוזה, והפכה אותה למפלצת המוכרת, ששיערה נחשים ושהמביט בה מתאבן. לאחר מכן, מדוזה גורשה אל מעבר לאדמות ההיפרבוראניות, שבהן שרר אור שמש נצחי.
כשהמלך פולידקטס הטיל על פרסאוס להביא לו את ראשה של מדוזה, נחלצו לעזרתו אתנה והרמס, שליח האלים, שהעניקו לו, בין היתר, סנדלים מכונפים, מגל ומגן עם מראה בצידו הפנימי. על ידי הסתכלות בהשתקפותה של מדוזה במגן שלו יכול היה פרסאוס להתקרב אליה בבטחה, וכך הוא ערף את ראשה. מצווארה הכרות של מדוזה (ועל פי גרסה אחרת: מן האדמה שהתערבבה בדמה של מדוזה) בקעו צאצאיה מפוסידון: הסוס המכונף פגסוס והענק קריסאור.
על פי התאוגוניה של הסיודוס, קריסאור נישא לנימפה קלירואה (Kallirroe), בתו של הטיטאן אוקיינוס, והיה למלך איבריה. לזוג נולדו המפלצת אכידנה, "אם כל המפלצות", ויצור הכלאיים גריאון, ענק בעל שלשה גופים שהיו דבוקים זה לזה במותניהם, שנהרג במטלה העשירית של הרקולס. דמותו של קריסאור כמעט ואינה מוזכרת כשלעצמה, אלא רק בהקשר מות אמו או בנו.
נמל התעופה הבין-לאומי של דונצק
נמל התעופה הבינלאומי של דונצק סרגיי פרוקופייב (באוקראינית: Міжнародний аеропорт Донецьк) הוא נמל תעופה בלתי פעיל, השוכן בקרבת העיר דונצק שבאוקראינה, בירת המדינה הבלתי מוכרת הרפובליקה העממית של דונצק. הוא נסגר בשנת 2014, לאחר פרוץ המלחמה בדונבאס, ומתקניו חרבו בקרבות.
קריסאור
דמותו
בכתביו של דיודורוס סיקולוס, קריסאור איננו אביו של גריאון בעל שלשת הראשים, אלא אב לשלשה בנים שלכל אחד מהם צבא. לפי גרסה זו, הרקולס ניצח את כל אחד משלושת הבנים עם צבאם.
נמל התעופה הבין-לאומי של דונצק
היסטוריה
ראשיתו של נמל התעופה הייתה בשנות ה-30 ומאז הורחב ושופץ מספר פעמים. הוא נקרא על שמו של המלחין סרגיי פרוקופייב, שהיה יליד מחוז דונצק.
בשנת 2012 נחנך בנמל טרמינל חדש, שהוקם לקראת טורניר יורו 2012. הטרמינל הוקם על ידי חברה קבלנית אוקראינית בסיוע מומחים מקרואטיה.
חברות תעופה שונות הפעילו טיסות אל נמל התעופה וממנו, וביניהן לופטהנזה, לוט, אירופלוט, אייר ברלין, פליי דובאי ודונבאסאירו. בשנת 2009 עברו בנמל 488,100 נוסעים ומספרם עלה בשנים הבאות עד לשיא של 1,110,400 בשנת 2013.
ב-3 בנובמבר 1996 התנקשו בנמל רוצחים שכירים שהתחפשו לאנשי ביטחון בחייו של איש עסקים מקומי בעת שירד ממטוס. ארבעה נהרגו בתקרית זו, לרבות איש העסקים ואשתו.
ב-13 בפברואר 2013 החטיא מטוס נוסעים את המסלול בנמל בעת שניסה לערוך בו נחיתת חירום והתרסק. חמישה מתוך 52 יושבי המטוס נספו בתאונה.
הקרבות על נמל התעופה
ב-26 במאי 2014, בחודש השני של המלחמה בדונבאס, נתפס נמל התעופה על ידי הבדלנים שביקשו להקים את הרפובליקה העממית של דונצק. צבא אוקראינה פתח בקרב נגדם ולמחרת הצליח לתפוס את נמל התעופה בחזרה. עשרות מהבדלנים נהרגו בקרב זה.
ב-28 בספטמבר פרץ קרב שני על השליטה בנמל התעופה, שנמצא בין קווי החזית של הצדדים היריבים. ב-21 בינואר 2015, לאחר כארבעה חודש י לחימה. הצליחו הבדלנים לכבוש את הנמל מידי הצבא האוקראיני. הצדדים הלוחמים ספגו אבדות כבדות (230 עד 1,000 הרוגים לשני הצדדים יחד, לפי גרסאות שונות, ומספר גדול של פצועים).
במהלך שני הקרבות שניטשו בנמל נגרם נזק כבד ביותר למתקניו.
הית'ר מקדונלד
הית'ר מקדונלד (באנגלית: Heather Ann McDonald; נולדה ב-14 ביוני 1970) היא סטנדאפיסטית, שחקנית וסופרת אמריקאית. נולדה וגדלה בדרום קליפורניה, היא ידועה בהופעותיה בתוכנית הטוק שואו "Chelsea Lately" ב. היא הייתה אחת משמונת הכותבים בתוכנית והשתתפה במערכונים וקטעים. היא המנחה של הפודקאסט העוסק בתרבות הפופ "Juicy Scoop with Heather McDonald". ספרה הראשון, ספר זיכרונות משנת 2010 של שנותיה בקולג' בשם "You'll Never Blue Ball in This Town Again: One Woman's Painfully Funny Quest to Give It Up", נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2015 היא הייתה מנחת תוכנית טלוויזיה All About Sex ביחד עם מריסה ג'ארט וינוקור. התוכנית ירדה לאחר כחודש.
ב-5 בפברואר 2022, מקדונלד התמוטטה על הבמה במהלך הופעה חיה בטמפה, אריזונה. היא פונתה לבית חולים וטופלה בשל שבר בגולגולת. כאשר התמוטטה הקהל בהופעה צחק משחשב שמדובר בחלק מהמופע ומשום שהתמוטטה בדיוק לאחר שאמרה שהיא "מחוסנת שלוש פעמים ושלא קרה לה כלום ושישו כנראה אוהב אותה הכי הרבה".
גארידו
גארידו (בספרדית: Garrido) הוא שם משפחה.
וונדר וומן: השושלת ממשיכה
וונדר וומן: השושלת ממשיכה (באנגלית: Wonder Woman: Bloodlines, בתרגום חופשי לעברית: קווי דם) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2019 המתמקד בדמות הקומיקס וונדר וומן מאת DC קומיקס. הסרט הוא הארבעה עשר ביקום האנימציה של DC והשלושים ושש בסך הכל בסרטי האנימציה המקוריים של DC.
הסרט יצא לצפייה דיגיטלית ב-5 באוקטובר 2019, ול-4K Ultra HD ו-Blu-ray ב-22 באוקטובר 2019. הסרט מתמקד בוונדר וומן כנגד אויביה מהעבר המתאחדים יחד ויוצרים את וילני בע"מ.
תקציר עלילה
הסרט מתחיל בפרולוג של חמש שנים קודם הסיפור, הפרולוג מציג את פגישתה של וונדר וומן בסטיב טרבור ועזיבתה את אי האמזונות (במחיר מריבה עם אמה ושכיחת מקום האי), והיותה לגיבורת על.
לאחר מספר בדיקות מבינה וונדר וומן כי כדי להחזיר את ונסה למוטב ולרפא אותה מהוירוס שהופך אותה לברבור הכסף, עליה למצוא את אי האמזונות, לאחר שמצאה אותו, חבורת הנבלות עוקבת אחריה והקרב על האי מתחיל.
הפקה
ביולי 2018, הסרט הוכרז בקומיק-קון, סן דייגו.
ביולי 2019, נודע שרוזריו דוסון תחזור לתפקידה כוונדר וומן מהסרטים הקודמים. יחד עם ג'פרי דונובן כסטיב טרבור, ומרי אבג'רופולוס כונסה, ועוד.
שחרור
הסרט יצא לפלטפורמות דיגיטליות ב-5 באוקטובר 2019, והוכרז כי יצא בעותקים פיזיים ב-22 באוקטובר.
שמואל מוניץ
שמואל מוניץ (נולד ב-20 בפברואר 1995, כ' באדר א' ה'תשנ"ה) הוא משורר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
מוניץ הוא בנם של ד"ר מאיר מוניץ, המלמד פילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן ומקומות נוספים, ושל איטה מוניץ לבית צנוירט. הוא גדל באלון שבות ולמד בישיבה התיכונית מקור חיים.
נכון ל-2023, מתגורר בירושלים. בטור שפרסם ב-2019 הגדיר את עצמו כ"דתי לייט".
שירה
בשנת 2012 החל מוניץ לפרסם שירים בעיתונים, כמו מוסף "שבת" של מקור ראשון, מוסף "תרבות וספרות" של הארץ ומוסף "24 שעות" של ידיעות אחרונות. נוסף על כך, פרסם שירים בבמות ספרותיות שונות, כמו כתבי העת משיב הרוח, הו!, מאזנים, המוסך, יהי וגלויה. בשיריו הוא מרבה לעסוק בבדידות ובהתמודדות עם אובדן במשפחה, בפרט בעקבות מותם של שני דודיו מצד אמו.
באוקטובר 2019 פרסם מוניץ במוסף גלריה שישי של עיתון הארץ את מחזור השירים "מעשי דינה", העוסק בפגיעה מינית דרך הרשת. שירי המחזור התפרסמו גם באנתולוגיה "וילכו ויבואו בית אישה" שראתה אור בהוצאת טנג'יר ועסקה בפגיעות מיניות.
קריירה עיתונאית
בין השנים 2012 ל-2013 הגיש מוניץ תוכניות רדיו ברשת א' במסגרת רצועת הנוער והסטודנטים "בראש צעיר", וכתב במגזין החודשי מבית עלון השבת עולם קטן.
בשנת 2013 התגייס מוניץ לגלי צה"ל, שבה שירת ככתב ספורט וכעורך. במהלך השירות הגיש פינות ספורט בתוכנית בוקר טוב ישראל וביומן הערב של התחנה, וערך את התוכנית עושים ספורט.
בין השנים 2019 ל-2021 עבד כסגן עורך מוצש, מוסף התרבות והפנאי של מקור ראשון. בנובמבר 2021 החל לעבוד כעורך ב-ynet יהדות.
ציפוי שיניים
ברפואת שיניים, ציפוי שיניים הוא טיפול שמרני שבו מכסים את השן בשכבה דקה של חומר מתאים על מנת לתקן פגמים אסתטיים בשן או על מנת להגן עליה מנזק. כיום ייצור ציפויי שיניים נעשה מאחד משני סוגי חומרים עיקריים: חרסינה דנטאלית, וחומרים מרוכבים – קומפוזיטים.
היסטוריה
השימוש בחרסינה ברפואת שיניים החל במאה ה-17. רופא שיניים צרפתי בשם אלקסיס דושאטו גילה את השיטה לשימוש בחרסינה בשנת 1744. רופא שיניים צרפתי אחר בשם ניקולא דה-שמאן שכלל את השיטה והביא אותה לאנגליה עם הגירתו למדינה זו. בהתחלה, השימוש בחרסינה התאים רק להכנת שיניים תותבות. בשנת 1808, רופא שיניים איטלקי בשם ג'יוזפנג'לו פונצי פיתח שיטה להצמדת שן בודדת מחרסינה לחניכיים באמצעות פין מתכתי. מלבד התרומה להתפתחות העתידית של טכניקת ציפוי השיניים, הדבר גם היווה תחליף מבורך לשימוש בשיני גוויות כתחליף לשיניים חסרות.
החל משנת 1955, ד"ר מיכאל בואנוקור, רופא שיניים וחוקר מארצות הברית פרסם סדרת מחקרים שהראו כיצד ניתן לשפר את הדבקתם של חומרים אקריליים לזגוגית השן באמצעות שימוש בצריבה של הזגוגית. כך נפרצה הדרך למחקרים נוספים בתחום של הצמדות חרסינה לאמייל השן. בשנת 1982, מחקר שנערך על ידי סימונסן וקלימיה בארצות הברית הראה שחרסינה ניתן לצרוב באמצעות חומצה הידרופלואורית ובאמצעות דבקים רזיניים ניתן להשיג אחיזה שתאפשר חיבור קבוע של החרסינה לפני השן. התאוריה הזו אומתה במאמר נוסף של קלימיה שתיאר טכניקה לייצור והדבקה של ציפוי שיניים צרוב ובמאמר של הורן שתיאר טכנולוגיה של יצירת ציפוי באמצעות שימוש בעלה פלטינה. כיום, עם חומרי קישור והדבקה משופרים, ניתן ליצור ציפויים בעלי תוחלת חיים ארוכה של 10–30 שנה. סדקים, שחיקה, שינוי צבע, עששת משנית, נסיגת חניכיים או עקב נזק משחיקת שיניים מחייבים להחליף את הציפוי לאחר תקופה זו. סיכויי הצלחה של ציפויי חרסינה מגיעים ל-93.5%.
חומרים
החומרים השונים המשמשים כיום לציפוי שיניים משתייכים לשני סוגים: ציפויים ישירים וציפויים לא-ישירים. שלא כמו בחומרי ציפוי ישירים, ציפוי שיניים עם ציפויים לא ישירים מחייב שימוש במעבדה.
ציפויים לא-ישירים
יתרונות: מאפשרת להגיע למראה קרוב מאוד לזה של חומר השן הטבעי. כמו כן, ניתן לעבד אותם לשכבה דקה מאוד (˃0.5 מ"מ), מה שמאפשר הסרה מינימלית של חומר השן על מנת לקבל תוצאה מיטבית. חסרונות: שבירה. דורשת זהירות רבה בשימוש ובבחירת של מקרים מתאימים לטיפול.
יתרונות: בהשוואה לחרסינה פלדספדית, חרסינה זו שבירה ונשחקת פחות, וגם עמידה יותר בשינויי טמפרטורה. הליתיום דיסיליקאט והלוסיט שבהם נעשה שימוש מומלצים מאוד מבחינה אסתטית בגלל התכונות האופטיות שלהם והעמידות לחומצה.
חומרי הדבקה
לחומר ההדבקה השפעה רבה על סיכויי ההצלחה של הטיפול. חומר הדבקה איכותי מקטין את הסיכוי לשבר, ומבטיח העברה מיטבית של כוחות בין הציפוי לשן. התכונות של חומר הדבקה איכותי הן:
הדבקים שבהם נעשה כיום שימוש הם מרוכבים: מצע אורגני וחלקיקים על בסיס זכוכית או צורן.
סוגי הדבקים השונים נבדלים זה מזה בכמה פרמטרים:
Light Cure: הקשיה באמצעות אור בלבד. היתרונות של חומרים אלה הן יציבות, צבע איכותי וגמישות של זמן העבודה.
Dual cure: הקשיה באמצעות אור וזרז כימי. חומרים אלה עדיפים לשימוש במקרים של שחזורים עבים מ-0.7 מ"מ.
התוויות נגד
חשוב לציין ששימוש מופרז בציפויי שיניים גם יכול לגרום לנזקים. כאשר מכינים את השן לציפוי, חלק מחומר השן מוסר תמיד בצורה שאינה הפיכה. ניתן למנוע הפרזה מזיקה זו כאשר קיים פתרון אסתטי באמצעות יישור שיניים ללא צורך בציפוי וכאשר מדובר במטופלים צעירים שלהם שיניים בריאות.
לקריאה נוספת
Núbia Pavesi Pini, Advances in dental veneers: materials, applications, and techniques, Clin Cosmet Investig Dent. 2012; 4: 9–16.
יחסי אסטוניה–ליטא
יחסי אסטוניה–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אסטוניה לבין הרפובליקה של ליטא. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו, שתיהן ריבוניות וחברות בארגון האומות המאוחדות.
היסטוריה
שתי המדינות היו רפובליקות סובייטיות בברית המועצות. שתי המדינות הכירו אחת בשנייה במהרה וכוננו מחדש יחסים דיפלומטיים ב-16 ביוני 1991.
הסכמים
הסכמים טרילטרליים (בהם מעורבות שלוש ישויות, או מדינות) נחתמו בין אסטוניה, ליטא, ולטביה, גוש המדינות הבלטיות.
שתי המדינות חתמו ב-31 בינואר 2017 על הסכם בנושא תחבורה יחד עם לטביה. ההסכם הוא התנאי המוקדם להפעלת רכבת מהירה שתעבור בין שלוש המדינות.
תחבורה בפריז
התחבורה בפריז, מתוקף היותה מרכז בינלאומי, מהווה מערכת תחבורתית מורכבת. מערכת התחבורה המודרנית מבוססת על מפה מורכבת של רחובות ושדרות רחבות שתוכננו במאה ה-19. ברמה הלאומית, היא מהווה מרכז לרשת של כבישים ומסילות ברזל, וברמה המקומית יותר היא מרושתת בקווי אוטובוס, חשמליות ורכבות תחתיות.
היסטוריה
בימי הביניים, פריז הקטנה הייתה מאוכלסת בצפיפות בין חומותיה. ב-1610 ניתן היה להגיע מצד אחד לצד אחר של פריז ב-30 דקות הליכה. בעוד שלבני האצולה והעשירים נעזרו בכרכרות, סוסים או אפריונים, בני המעמד הרגיל המשיכו ללכת ברגל. עם זאת, ככל שהעיר גדלה, התעורר הצורך באמצעי תחבורה חדש. ב-1617 ניתן פטנט על שירות התחבורה הציבורית הראשון, שכלל כיסאות וסבלים שניתן לשכור. הכיסאות הראשונים היו ללא כיסוי, אך בהמשך יובאו מלונדון כיסאות ולהם כיסוי. החל מ-1671, עלתה השכיחות של כיסאות שהורכבו על שני גלגלים, שנדחפו על ידי אדם אחד או כמה. כיסאות אלה היו ידועים בשם "Brouettes" או "Vinaigrettes". כיסאות אלה המשיכו לשרת את הפריזאים עד המאה ה-18, עם תעריפים שנקבעו על ידי העירייה.
שירות התחבורה הציבורית המודרני הראשון (שמבוסס על מסלולים ותשלום לפי מרחק) היה ה-Carrosses à cinq sols, כרכרה רתומה לסוסים שהתבססה על רעיון של המתמטיקאי בלז פסקל. עם זאת, היוזמה לא שרדה לזמן רב והיא הופסקה זמן קצר לאחר השקתה בשנות ה-60 של המאה ה-19.
מוניות
בתחילת המאה ה-17 הוצגו בפריז כרכרות להשכרה בעלות סוס אחד ורכב שנקראו "Fiacre". מספר חברות בתחום הוקמו, והתעריפים נקבעו לפי הפרלמנט של פריז ב-1666. היו 33 תחנות בפריז בהן ניתן היה לשכור כרכרה. מספר הכרכרות הלך ועלה במהירות עד שהגיע למעל 10,000 ב-1900, בסביבות הנקודה בה הוצגו לראשונה מוניות ממונעות. מונית הכרכרה הראשונה הפסיקה לפעול ב-1922.
אוטובוסים
האוטובוסים בגרסתם המוקדמת ביותר בפריז היו כרכרה מלבנית גדולה שנשאה 12–18 נוסעים והובלה על ידי סוס ורכב, והם הוצגו ב-1828. האוטובוס הזה שנקרא גם אומניבוס (Omnibus) נסע בין שבע בבוקר לשבע בערב (או עד חצות בשדרות הרחבות). עד 1840 היו בפריז 23 קווי אומניבוס שונים שהופעלו על ידי 13 חברות שונות. ב-1855 הורה נפוליאון השלישי לאחד את כל הקווים לחברה אחת.
חשמלית
עם זאת, עד 1914 התחולל שינוי דרמטי. כל קרונות החשמליות היו חשמליים לחלוטין, ורשת קווי החשמלית כיסתה כמעט את כל העיר. זמן קצר לאחר מכן החלו החשמליות להתמודד עם האשמות בדבר האטת תנועת כלי הרכב, וב-1929 החליטה העירייה להחליפן באוטובוסים ממונעים. ב-1938 נסגרה רשת החשמליות. אולם, מאז שנות ה-90 הוחזרו החשמליות במסגרת המדיניות של עידוד התחבורה המקיימת ונפתחו מספר קווים חדשים לפרוורים.
Petite Ceinture
בשנת 1850 החליטה ממשלת צרפת על הקמת קו רכבת סובב פריז כדי לחבר את התחנות המרכזיות שעד אז העבירו ביניהן מטענים דרך רחובות העיר. הבנייה החלה ב-1851 וחלקים קטנים ממנה נפתחו עוד באותה שנה. קו נוסעים הושק ב-1854, ולמרות סלידה של אחת החברות שניהלה את רכבות המסע מפתיחת הקו לנוסעים, היא נכנעה ללחץ הממשלה ופתחה חמש תחנות נוסעים ב-1862. עם השלמת העבודות על כלל התוואי ב-1869, נוסעים יכלו לנסוע בטבעת ללא הפרעה דרך 25 תחנות ברחבי הבירה.
ה-Petite Ceinture היה במובנים מסוימים קודמו של המטרו. הוא הסיע 20 מיליון נוסעים ב-1889 ו-40 מיליון ב-1900. לאחר שקו המטרו הראשון של פריז נפתח באותה שנה, מספר הנוסעים בטבעת ירד בעקביות וב-1931 היא נסגרה. ב-1934 היא הוחלפה בשירות אוטובוסים ברחבי העיר.
מטרו
פריז הייתה מאחורי ערים רבות בהקמת המטרו; המטרו של לונדון הוקם ב-1863, ניו יורק ב-1868, ברלין ב-1878, בודפשט ב-1896 ווינה ב-1898. הפרויקט הפריזאי התעכב בשל ויכוחים פוליטיים על התוואי; מפעילות הרכבות, בתמיכת הממשלה, רצו מערכת שתחבר את התחנות הקיימות זו עם זו ועם הפרוורים, ואילו העירייה רצתה מערכת שתפעל רק בתוך 20 רובעי פריז. ב-1898, ככל שהתקרבה התערוכה העולמית של 1900, העירייה ניצחה במאבק והעבודות על שישה קווים באורך של 65 ק"מ החלו. המערכת החדשה חצתה את הסיין באמצעות שני גשרים. ב-1905 נפתחה המנהרה הראשונה, ועד 1970 היו שש מנהרות מתחת לסיין וחמישה גשרים מעליו ששירתו את המטרו.
רחובות וצירי תנועה
פריז ידועה בשל המפה הלא-ליניארית שלה, שכן היא עיר שצמחה בצורה טבעית סביב כבישים המובילים ליעדים פרבריים ומרוחקים יותר. מאות שבהן הצמיחה התנהלה בצורה הזו גרמה ליצירת עיר צפופה, דמוית מבוך ונטולת תברואה, עד שהבנייה מחדש של העיר במהלך המאה ה-19 בניהולו של ז'ורז'-אז'ן אוסמן הביאה לסלילת השדרות הרחבות המוכרות כיום. התכנון מהמאה ה-19 נותר ללא שינוי משמעותי עד שנות ה-70, כשהחלה סלילת כבישים מהירים חוצי ערים וכבישים מהירים פריפריאליים.
בשנים האחרונות החלה העירייה לבצע שינויים נרחבים בפריז, במטרה לתעדף תחבורה ציבורית וליצור נתיבים מיועדים לאוטובוסים, מוניות ורוכבי אופניים, תוך צמצום נתיבי הרכב הפרטי ורכבי המשלוחים. למרות שהדבר סייע בהפחתת התנועה בעיר עצמה, שינוי זה הגדיל את עומסי התנועה בכניסות לעיר.
תחבורה ציבורית
מבחינה מקומית, התחבורה הציבורית התדירה ביותר בפריז היא המטרו, המורכב מ-16 קווים שעוצרים בתחנות המרוחקות זו מזו מרחק ממוצע של 500 מטר, דבר המאפשר חיבור בין כל רובעי הבירה, עם קווים בודדים המתארכים לערי הלוויין. לרכבת התחתית מצטרפת תנועת האוטובוסים המורכבת מ-347 קווים שונים, ומאז 1992 גם שמונה קווים של חשמלית ברחבי ערי הלוויין של פריז. פריז היא גם המרכז של ה-RER, רשת הכוללת רכבת תחתית עירונית ומסילה פרברית, המחברת את פריז וערים מרוחקות יותר. הטרנסיליאן, רשת רכבות שמתחברת לרכבות RER, משלימה אותה עם הגעה ליעדים פרווריים נוספים.
תעריף התחבורה של פריז נקבע לפי אזורים, כשאזורים 1 ו-2 מכסים את פריז ואת הפריפריה הקרובה שלה, ואזורים 3, 4 ו-5 הם היעדים המרוחקים יותר ויותר ברחבי איל-דה-פראנס.
ארגון
הרעיון שעומד בבסיס התחבורה הציבורית בפריז הוא ש-RATP (חברה ציבורית המנהלת את המטרו והתחבורה הפנימית בפריז) מנהלת את כל התחבורה הציבורית בתוך פריז והפריפריה הקרובה אליה, ואילו SNCF (חברת הרכבות הכלל-ארצית של צרפת) אחראית על כל התחבורה מחוץ לבירה, אולם יש חריגים לכך. לדוגמה, המטרו, החשמלית, רוב שירותי האוטובוסים וכמה מקטעים של ה-RER נמצאים בניהול RATP, ואילו יתר ה-RER, כמו גם הטרנסיליאן, מנוהלים על ידי SNCF.
מטרו
המטרו של פריז מורכב מ-14 קווים, שני קווים קצרים יותר ורכבל שמוביל למונמארטר. מתוך 14 הקווים הראשונים, 12 קווים מובילים לסביבה הקרובה של פריז (למעט קווים 2 ו-6 שיוצרים מעין טבעת סביב פריז). רוב הקווים חוצים את פריז בצורה די ישרה, ואילו רק שני הקווים המיוחדים שצוינו בתחילה משמשים כחיבור צדדי יחיד.
RER
ה-RER היא רשת רכבות אזוריות בעלות קיבולת נוסעים גדולה יותר, שמגיעות לפרברים של פריז, עם מעט עצירות בתוך העיר עצמה. קו A הוא הראשון שנחנך ב-1977, ואחריו נחנכו גם קווים D, C, B ו-E, כששלושה מתוכם עוברים דרך תחנת המטרו הגדולה והמרכזית של פריז, שאטלה לה-אל.
טרנסיליאן
זוהי רשת רכבות פרבריות שמחברת את התחנות המרכזיות בפריז ליעדים פרבריים שלא נגישים דרך RER.
חשמלית
בין 1855 ל-1938, פעלה בפריז רשת ענפה של חשמליות שהקדימו את המטרו בחצי מאה. ב-1925 הורכבה הרשת מ-122 קווים באורך כולל של 1,111 ק"מ. בסוף שנות ה-30, אחרי לחץ ממושך מצד תעשיות הרכב והנפט, הוחלט לפנות את החשמליות לטובת הרחבת הכבישים למכוניות הפרטיות. הקו האחרון של החשמלית נסגר ב-1938.
ב-1992, חצי מאה אחרי סגירת החשמליות, הוחלט להחזיר את החשמליות לפריז, ונכון ל-2022 הן נוסעות ב-10 קווים, עם הרחבה צפויה ל-13 קווים באורך כולל של 173.7 ק"מ עד 2023.
רכיבה על אופניים
מאז סוף שנות ה-90, פריז הרחיבה בצורה עקבית את תשתיות האופניים שלה. נכון ל-2015 היו בעיר 700 ק"מ של נתיבי אופניים, ולפי התוכנית שהציגה העירייה הם צפויים להתרחב עד 2020 ל-1,400 ק"מ. באוקטובר 2021 הכריזה ראש העיר אן אידלגו על תוכנית להוספת 180 ק"מ של נתיבי אופניים במטרה להפוך את פריז ל"רכיבתית ב-100%".
סטטיסטיקה
ביום חול, הזמן הממוצע שמקדישים תושבי פריז לנסיעות בתחבורה הציבורית לעבודה ובחזרה עומד על 50 דקות. 51% מהנוסעים בתחבורה הציבורית בפריז נוסעים יותר משעתיים ביום. זמן ההמתנה הממוצע בתחנה עומד על 11 דקות, ו-32% מחכים למעלה מ-20 דקות מדי יום. בנוסף, המרחק הממוצע שעובר נוסע בנסיעה אחת הוא 9.9 ק"מ.
רכבת כבדה
תחנת הרכבת הכבדה הראשונה בפריז נחנכה ב-1837 כיעד לקו המקומי פריז-סן-ז'רמן. במהלך עשר השנים שלאחר מכן, רשת הרכבות המתפתחת בצרפת הביאה לבנייה של עוד חמש תחנות רכבת לאומיות בפריז (בהן גם סן לזאר) ושני קווים פרבריים. מ-1848 הפכה פריז למרכז של רשת קורי העכביש "הכוכב" (Étoile), שמגיעה לכל גבולות צרפת. דפוס תכנון זה עדיין נראה לעין במפת הרכבות המודרנית של צרפת.
חינוך בטנזניה
מערכת החינוך בטנזניה לא השתנתה למרות שבמרוצת השנים עברה טנזניה שינויים רבים. המבנה הכללי של החינוך בטנזניה כולל שנתיים של חינוך טרום יסודי לגילאי 5-6, לאחר מכן 7 שנים של השכלה יסודית חינמית לגילאי 7-13, 4 שנים של השכלה תיכונית בסיסית לגילאי 14-17 (תבניות 1-4), שנתיים של השכלה תיכונית מתקדמת לגילאי 18-10 (תבניות 5 ו-6) ולבסוף 3 או יותר שנים של חינוך על תיכוני. הלימודים בבתי הספר התיכונים ובאוניברסיטה כרוכים בתשלום.
מערכת החינוך בטנזניה נתמכת הן על ידי המגזר הציבורי והן על ידי המגזר הפרטי.
השכלה טרום יסודית
כל ילד שמלאו לו לפחות חמש שנים רשאי להירשם למסגרת של חינוך טרום- יסודי לתקופה של שנתיים.
ההגעה למסגרת אינה בגדר חובה.
החינוך הטרום-יסודי מהווה אתגר גדול במדינת טנזניה, מכיוון שהוא אינו מקבל משאבים מתאימים כמו בתי הספר היסודיים והתיכוניים, הכיתות מכילות מספר רב של תלמידים והמשאבים מוגבלים. מורים בחינוך הטרום-יסודי מקבלים שכר נמוך יותר ממורים במערכת החינוך היסודי והתיכוני, וכן הכשרה פחותה ופחות כלים על מנת להקנות חוויית לימודים איכותית וטובה.
בנוסף, קיימים הבדלים בין כיתות באזורים עירוניים או כפריים בטנזניה. באזור הכפריים יש חלל כיתתי קטן יותר, מספר תלמידים גדול יותר בכל כיתה, יחס פחות טוב של מורים לתלמידים, פחות משאבים ופחות מורים מיומנים. מידת ההכשרה של המורים נמצאה כשמשפיעה על איכות הלמידה יותר ממשאבים ותנאים פיזיקליים.
השכלה יסודית
בתי הספר הציבוריים מלמדים בשפות סווהילית (Swahili) ואנגלית. מספר בתי ספר פרטיים, הדורשים שכר לימוד, מלמדים גם הם באנגלית. מורים הדוברים שפות של קבוצות אתניות שונות (למעט סווהילית), אינם מורשים להשתמש בהן לצורך הוראה, אך עם זאת במקרים מסוימים בשלבי החינוך הראשונים הם עלולים להשתמש בשפות אלו באופן לא רשמי.
כל ילד שמגיע לגיל שבע, מחויב לקחת חלק במערכת החינוך.
ביטול שכר לימוד
תשלום שכר הלימוד לבתי ספר יסודיים בוטל בשנת 2002, אך משפחות ממשיכות לשלם עבור שירותים נוספים המסופקים על ידי בית הספר.
סטטיסטיקת רישום והוראה
הפחתת תשלום שכר הלימוד הובילה לעליה משמעותית במספר הילדים שנרשמו לבתי ספר יסודיים, ב-2001 נרשמו 4,839,361 תלמידים, בשנת 2006- 7,959,884 תלמידים, ובשנת 2008- 8,410,000 תלמידים. עלייה זו במספר התלמידים לא לוותה בעלייה פרופורציונלית במשאבים הכרחיים ללימוד כגון מורים, כיתות לימוד וספרי לימוד. היחס בין מספר התלמידים למספר המורים שהוכשרו בשנת 2010 היה 54:1, זאת בניגוד למטרה שהמדינה הציבה לעצמה, ליחס של מקסימום מורה לכל 40 תלמידים. כל המחוזות במדינה חרגו מהמטרה שהוצבה, למעט המחוזות Kilimanjaro ו-Dar Es Salaam. בשנת 2007, 3% מהתלמידים במדינה היו בעלי ספרי מתמטיקה, זאת לעומת 7% בשנת 2000. השלטון המקומי אחראי על תשלום משכורות המורים ועל מתן חומרי הוראה לבית הספר. הממשלות המקומיות אחראיות על הוצאות התפעול והניהול של בתי הספר היסודיים, בזמן שההורים דואגים למתן חומרי למידה בסיסיים כמו עפרונות ומחברות. בנוסף, הממשלה המקומית אחראית להקמה ולבנייה של בתי הספר. ישנן קרנות הנותנות מענקים לבניית כיתות לימוד, דיור המורים, שירותים, ושיפור מבנים קיימים של בית הספר ומתקנים.
מנתונים סטטיסטים של המדינה דווח כי בשנת 2000, 57% מהילדים בגילאי 5-14 נכחו בבית הספר.
תוכנית לימודים ושפת הוראה
המוסד לחינוך בטנזניה (Tanzania Institute of Education) הוא הגוף העיקרי שאחראי על פיתוח תוכנית הלימודים. גוף זה מרכיב תוכניות, סילבוסים, כלים פדגוגיים כמו ספרי לימוד, והדרכות מעבדה. בנוסף הוא מכשיר מורים בתוכניות לימוד חדשניות ומפקח על יישום תוכניות אלו בבתי הספר.
תוכנית הלימוד בטנזניה מורכבת מ-12 נושאים: שפת סווהילית, מתמטיקה, מדעים, גאוגרפיה, אזרחות, היסטוריה, אנגלית, נושאים מקצועיים, צרפתית, דת, טכנולוגיית מידע ותקשורת וספורט. בתוכנית הלימודים מודגש פיתוח כישורים בקרב התלמידים: חשיבה יצירתית וביקורתית, תקשורת, חשיבה כמותית, אוריינות טכנולוגית, מיומנויות חברתיות ואישיות, ולמידה עצמאית.
בשנת 2010 מלבד שמונה בתי ספר, סווהילית הייתה שפת ההוראה השנייה ב-15,816 בתי הספר היסודיים הציבוריים הפרוסים ברחבי הארץ. לעומת זאת, באותה השנה, ב-539 מתוך 551 מבתי הספר היסודיים הפרטיים, אנגלית הייתה שפת ההוראה השנייה.
מבחנים ארציים
לפי החוק הנוכחי, תלמיד נדרש לעבור בהצלחה את מבחני בית הספר היסודי (Primary School Leaving Examination), על מנת לקבל תעודת מעבר לחטיבת הביניים. בשנת 2006, מעל ל-70% מהתלמידים שנגשו למבחנים עברו אותם בהצלחה. בשנת 2009, שיעור המעבר לחטיבות הביניים ירד בצורה משמעותית, ורק 49.4% מהתלמידים שנגשו למבחנים עברו אותם בהצלחה. מחוז ה-Dar es Salaam הוא בעל שיעור המעבר הגבוה ביותר (69.8%), בעוד שמחוז Shinyanga הוא בעל שיעור המעבר הנמוך ביותר (31.9%). קיים פער משמעותי בשיעור המעבר בין גברים לנשים, כך שגברים עומדים על 55.6% ואילו נשים על 43.2%. פער זה מתקיים בכל המחוזות, מלבד קילימנג'רו (Kilmanjaro). סווהילית הוא המקצוע בו אחוז המעבר היה הגבוה ביותר (69.1%), ומתמטיקה הוא המקצוע בו אחוז המעבר היה הנמוך ביותר (21%).
היסטוריה
בשנות ה-80 המוקדמות, התרחש משבר כלכלי בטנזניה, אשר פגע במגזר החינוכי והוביל לירידה בכמות ואיכות המשאבים של מערכת החינוך. בשנת 1995, שר החינוך גיבש תוכנית חינוכית רחבה על מנת להיחלץ מהמשבר, ששוכללה עם השנים והותאמה למטרות שהופיעו בהכרזה עולמית על חינוך לכל בעלי צורכי למידה בסיסיים (World Declaration on Education for All: Meeting Basic Learning Needs ).