cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כשרות אלטרנטיבית
היסטוריה
בעקבות עתירה לבג"ץ שהגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה בשם שני בעלי מסעדות שביקשו לאפשר להם להציג את מסעדותיהם ככשרות, אף כאשר אין בידיהם תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית או לחלופין לקבוע שסעיף 3(א) לחוק איסור הונאה בכשרות בטל, השיב היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, כי החוק אינו אוסר על בתי עסק להציג תעודות כשרות מטעם גוף שאינו הרבנות, כל עוד ההצהרה היא רק על השגחת אותו גוף ולא שהאוכל כשר. ביוני 2016 דחה בג"ץ את העתירה (בג"ץ 6494/14). על פסק הדין הוגשה בקשה לקיום דיון נוסף. ב-10 באוקטובר 2016 קיבלה נשיאת בית המשפט העליון, מרים נאור, את הבקשה לדיון נוסף וההליך נדון בהרכב מורחב של שבעה שופטים. ביום 12 בספטמבר 2017 ניתן פסק הדין ששינה את ההחלט הקודמת במובן זה שאסור לבית אוכל שאינו מחזיק בתעודת הכשר להציג כל מצג כשרותי, אולם מותר לו להציג מצג אמת בדבר הסטנדרטים עליהם הוא מקפיד ואופן הפיקוח על שמירתם, הכולל גם הבהרה מפורשת כי אין בידיו תעודת הכשר. דהיינו, נקבע כי לצד היותה של מסעדה כשרה או לא כשרה ישנו "שער שלישי", במסגרתו יכול בעל מסעדה להעיד על מרכולתו - להודיע ללקוחותיו מהם כללי הכשרות הנהוגים במסעדה ומי הגוף המפקח עליהם - גם אם מדובר בגוף שאינו הרבנות, כל עוד לא נעשה שימוש במלה "כשר" ואין חשש להטעיית הלקוחות כאילו יש לבעל העסק תעודת כשרות מהרבנות. ההלכה נקבעה ברוב הדעות, על ידי השופטים נאור, ג'ובראן, חיות ומלצר כנגד הדעות החולקות של השופטים רובינשטיין וסולברג. בעקבות פסק הדין שונה נוסח התעודה שמעניק ארגון ארגון "השגחה פרטית".
הסכם שביתת הנשק של פוקשאן
הסכם שביתת הנשק של פוקשאן (ברומנית: Armistițiul de la Focșani) היה הסכם שביתת נשק, שסיים את פעולות האיבה בין רומניה למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה. ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שברומניה.
רקע
רומניה נכנסה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1916, אז פלשה ל בניסיון לספח לשטחה את טרנסילבניה. חרף ניסיון זה פתחו מעצמות המרכז כולל אוסטרו-הונגריה) במתקפת נגד מוצלחת, במהלך התקיפה הורה מפקד זירת הבלקן מטעם מעצמות המרכז אוגוסט פון מקנזן לפתוח את המתקפה בגזרת דוברוג'ה, כדי להקל על הלחץ בגזרת טרנסילבניה. הארמייה השלישית של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן טושב בצירוף חטיבה גרמנית והקורפוס העות'מאני השישי שמנה שתי אוגדות פתחו במתקפה שיעדה העיר קונסטנצה. הבולגרים הביסו את הרומנים בקרב טורטוקאיה. הארמייה הרומנית השלישית החלה בנסיגה מהירה מחבל דרום דוברוג'ה והצבא הבולגרי השתלט על השטח.
ב-15 בספטמבר הפסיקו הרומנים את המתקפה בטרנסילבניה, וניתבו את כוחותיהם למערכה מול כוחותיו של פון מקנזן בגזרת דוברוג'ה. צבא האימפריה הרוסית החיש כוחות לבוקרשט, כדי לסייע לרומנים, והכוחות המשולבים תקפו את כוחות מעצמות המרכז ליד קובאדין. לאחר הצלחה ראשונית, נבלמה מתקפת הנגד הרומנית-רוסית. ב-19 באוקטובר יצאה הארמייה הבולגרית השלישית למתקפה נוספת, במסגרתה נכבשה העיר קונסטנצה, והכוחות הרומנים והרוסים נסוגו לכיוון הדלתה של הדנובה.
ב-1 בדצמבר החל הצבא הרומני במתקפה שלו, והצליח ליצור פער ברוחב 20 ק"מ בין כוחותיו של אוגוסט פון מקנזן לכוחותיו של אריך פון פאלקנהיין. הגנרל הגרמני אריך לודנדורף חשב שהמצב חמור מאוד ואמר: "ב-1 בדצמבר הותקף האגף השמאלי של ארמיית הדנובה בעצמה רבה מדרום מערב לבוקרשט ונהדף לאחור ובעקבות כך החיילים הגרמניים שחצו את נהר הניילוב נותקו ונותרו מבודדים והמצב בהחלט הפך לחמור מאוד". הכוחות הרומנים שבו אלפי חיילים ותפסו כמויות משמעותיות של אספקה במהלך מתקפת הנגד הזאת, ורק התערבות ברגע האחרון של הדיוויזיה הטורקית ה-26 ב-2 בדצמבר, הצילה את קבוצת מקנזן מהכיתור.
אולם, הרומנים נתקלו בבעיה ניכרת, לאחר שמכונית של קציני מטה שנשאה את תוכניות המתקפה נסעה בטעות לעמדה גרמנית ונלכדה. תוכניות אלה היו חיוניות לגרמנים, שעד מהרה הצליחו לדחוף את הכוחות הרומנים, ולהשאיר את הדרך לבירה פתוחה.
ההסכם
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 רוסיה נקלעה למלחמת אזרחים, וממשלת רוסיה החלה בהוצאת כוחותיה מרומניה ב-4 בדצמבר וב-5 בדצמבר חתמו הרוסים עם מעצמות המרכז על הסגם שביתת נשק, שתוך שלושה חודשים שודרג ההסכם לחוזה שלום בשם "חוזה ברסט-ליטובסק" שהפך למעשה את רומניה למדינה מאוימת מבחינה גאוגרפית, בנוסף לכך ההיעדר התמיכה הרוסית אילץ את ממשלת רומניה לבקש ממעצמות המרכז לחתום איתה על הסכם השלום.
ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שעל גדות נהר הסירט, עם חתימה ההסכם הופסקה הלחימה בין ופעולות האיבה הרומניות כנגד גרמניה, האימפריה האוסטרי-הונגרית, בולגריה והאימפריה העות'מאנית.
אחרית דבר
על אף שהלחימה הסתיימה, שטחים ניכרים מרומניה היו עדיין תחת כיבוש, אם לא די בכך ממשלת רומניה חתמה במאי 1918 על הסכם בוקרשט, במסגרת ההסכם רומניה נאלצה להחזיר את דרום דוברוג'ה ואת החלק הדרומי של צפון דוברוג'ה לבולגריה, בעוד שאר דוברוג'ה, הכולל את שפך הדנובה, נשלט בשליטה משותפת של מעצמות המרכז, מלבד זאת היא נאלצה להעביר לאימפריה האוסטרו-הונגרית שליטה במעברי ההרים של הרי הקרפטים ואף רצועה של כ-5600 קמ"ר לאורך הגבול הועברה לאוסטרו-הונגריה.
אנדרס מוסטונן
ביוגרפיה
מוסטונן נולד בטאלין. הוא סיים את בית הספר הגבוה למוזיקה בטאלין בשנת 1972 וחמש שנים לאחר מכן סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טאלין. הוא השתלם במוזיקה ובכינור באוסטריה ובהולנד ועשה לו שם של מומחה למוזיקה הן באסטוניה והן מחוצה לה. במהלך הקריירה שלו כמנצח הופיע מוסטונן עם תזמורות רבות, בהן הסינפונייטה הקאמרית של ריגה, התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה והתזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
מוסטונן ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועבד בשיתוף פעולה עם תזמורות פילהרמוניות בליטא ולטביה. באסטוניה ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של אסטוניה ועל התזמורת הקאמרית של טאלין. מחוץ לברית המועצות הופיע עם תזמורת רדיו פינלנד ועם מקהלות רבות בגרמניה, שוודיה והולנד.
מוסטונן עשה לו שם בניצוח על יצירות מאת באך, מוצרט, ברוקנר, מנואל קרדוסו, שוסטקוביץ', טלמן, שיץ, סופיה גוביידולינה ואחרים.
סקרנותו של אנדרס מוסטונן עוררה אותו לחיפוש מקורות השראה למוזיקה חדישה במוזיקה ליטורגית עתיקה, כך שבשנת 1972 הוא ייסד את הורטוס מוזיקוס (הגן המוזיקלי), שהוא ההרכב הוותיק ביותר למוזיקה עתיקה הפעיל באירופה, ומאז הקמתו הוא מכהן בו כמנהל מוזיקלי, כסולן וכמנצח. לאורך השנים הופיע ההרכב בפסטיבלים החשובים בעולם, בהם פסטיבל אוטרכט, פסטיבל הבארוק מלמו, פסטיבל הבארוק לופטהנזה בלונדון, פסטיבל המוזיקה העתיקה בגלאזגו, פסטיבל לוקנהאוס באוסטריה, פסטיבל מוצרט בחמניץ ובקונצרטים בכל רחבי העולם, לרבות בפסטיבל יפו, פסטיבל ישראל, ופסטיבל מוסטונן-פסט טאלין-תל אביב בישראל, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית, שבו מופיעים מוזיקאים מאסטוניה בישראל, אותו אנדרס מוסטונן ייסד בשנת 2014.
ייסד גם את התזמורת האקדמית של הורטוס מוזיקוס, שהוציאה הקלטות רבות לחברות הקלטה שונות. מאז 2011 מרבה מוסטונן להופיע בישראל, בין השאר עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הסימפונית ירושלים.
מבצע קוטוזוב
מבצע קוטוזוב, היה השם שניתן למתקפה סובייטית גדולה על בליטת אוריול הגרמנית, שנערכה בקיץ 1943, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. המבצע נערך במסגרת המערכה סביב בליטת קורסק, והיווה חלק מהתוכנית האסטרטגית של הפיקוד העליון הסובייטי לקראתה. המתקפה הסובייטית נפתחה ב-12 ביולי 1943, לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות סובייטיות. הכוחות הסובייטיים תקפו את שתי הארמיות הגרמניות מקבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בבליטת אוריול, ולאחר לחימה עזה, במסגרתה ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, אילצו את הגרמנים לסגת מכל שטח הבליטה עד אמצע אוגוסט 1943. הנסיגה הגרמנית הייתה איטית ומסודרת, והם גבו מחיר יקר בנפגעים ובציוד כבד מהכוחות הסובייטיים עבור שחרור בליטת אוריול.
רקע
הפיקוד הסובייטי היה מודע לכך שהגרמנים מתכננים מתקפה חדשה בקיץ, ותכנן מתקפה משלו, שתקדים את המתקפה הגרמנית. ריכוז הכוחות במבלט קורסק לא נועד בראשיתו לצורכי מגננה, אלא לצורך התקפות מתוכננות מצפון ומדרום לבליטה, שנועדו לשחרר את הערים אוריול ובלגורוד.
כאמור, סטלין ומספר מפקדים סובייטיים בכירים, רצו להקדים את הגרמנים, ולהלום ראשונים. הם רצו לשבור את התבנית לפיה הגרמנים תוקפים תמיד בעונת הקיץ וזוכים בהישגים טריטוריאליים, וחששו שהצבא האדום לא יהיה מסוגל לבלום את המתקפה הגרמנית בשלביה הראשונים. אולם ז'וקוב והרמטכ"ל הסובייטי אלכסנדר ואסילבסקי שכנעו את סטלין, שעדיף לנהל בשלב ראשון קרב מגננה מתוכנן היטב, שיתיש את כוחו של הוורמאכט, ורק לאחר מכן לעבור למתקפה.
העיכובים החוזרים ונשנים במועד פתיחת המתקפה הגרמנית, העניקו לפיקוד הסובייטי זמן רב לצורך ביצור בליטת קורסק והכנת מערך הגנה לעומק בשטחה, וכן לתגבור שתי החזיתות שהגנו על הבליטה - החזית המרכזית, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי בצפון הבליטה, וחזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין בחלקה הדרומי - ביחידות שריון וארטילריה מעתודות הפיקוד העליון.
במהלך השבוע הראשון של המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק (11-5 ביולי 1943), לא הצליחה הארמייה הגרמנית התשיעית להשיג התקדמות משמעותית, והמתקפה שלה על האגף הצפוני של הבליטה נבלמה, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות. הפיקוד הסובייטי החליט שהבשילו התנאים לעבור למתקפת נגד ולפתוח במתקפה המתוכננת על בליטת אוריול הגרמנית. המתקפה נועדה לכבוש את בליטת אוריול, ולהשמיד את כוחות קבוצת ארמיות מרכז שהחזיקו בה. לצורך המתקפה ריכזו הסובייטים את חזית בריאנסק ואת החזית המערבית, כשאליהם הייתה אמורה להצטרף החזית המרכזית, ברגע שתתאושש מהאבדות שספגה במהלך קרב קורסק.
המודיעין הגרמני גילה את ריכוז הכוחות הסובייטיים מול ארמיית הפאנצר השנייה, שכללו 1,286,000 חיילים ו-2,400 טנקים, שנתמכו ב-26,400 תותחים ו-3,000 מטוסי קרב, ואלה גרמו לדאגה רבה לגינטר פון קלוגה ולולטר מודל.
המתקפה הסובייטית נעזרה בהתקפות פרטיזנים מאחורי הקווים הגרמנים. כ-100,000 פרטיזנים סובייטים פעלו לשבש את מאמצי הגרמנים לתגבר את כוחותיהם, והפריעו לצבירת התחמושת והאספקה הגרמניים, על ידי מיקוש מסילות ברזל והתקפות על נתיבי תחבורה.
הצבא האדום
כוחות הצבא האדום שהשתתפו בשלב הפתיחה של מבצע קוטוזוב כללו שתי חזיתות סובייטיות, ושמונה ארמיות. בסך הכל השתתפו במבצע כוחות משלוש חזיתות (כולל החזית המרכזית שהצטרפה בשלב מאוחר יותר), שכללו 1,286,000 חיילים, 2,409 טנקים ותותחים מתנייעים, 2,220-3,203 מטוסי קרב ו- 26,379 תותחים.
ורמאכט
יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בבליטת אוריול השתייכו לקבוצת ארמיות מרכז. הן כללו שתי ארמיות, 300,700 חיילים, 625 טנקים ותותחי סער, 610 מטוסי קרב, 5,500 תותחים.
הכוחות שהיו בגזרה שהותקפה, בשלב הפתיחה של המתקפה הסובייטית היו:
מהלך הקרב
ב-12 ביולי 1943 פתחו חזית בריאנסק והחזית המערבית במתקפה על עמדותיה של ארמיית הפאנצר השנייה בחלק הצפוני והצפון-מזרחי של מבלט אוריול, לאחר הרעשת ריכוך כבדה. ארמיית המשמר ה-11 בסיוע קורפוסי הטנקים ה-1 וה-5, הובילו את המתקפה של החזית המערבית. הם מיקדו את המתקפה בגזרה צרה ברוחב 16 ק"מ בלבד, הבקיעו את החזית הגרמנית כבר בשעות הצהריים של היום הראשון למתקפה, והתקדמו עד לעומק 23 ק"מ. דיוויזיית הפאנצר ה-5 שניסתה לבלום את הכוחות התוקפים נאלצה לסגת, לאחר שספגה אבדות כבדות בקרב נגד השריון הסובייטי.
אולם המתקפה המקבילה של חזית בריאנסק לא זכתה בהצלחה דומה. הארמיות ה-3, ה-61 וה-63 הצליחו להתקדם לעומק 8 עד 15 ק"מ בלבד ביום הראשון, מול התנגדות עזה של הקורפוס הגרמני ה-53. תגבורות שהזרים הפיקוד הגרמני לאזור, סייעו למנוע מכוחות חזית בריאנסק לפרוץ את החזית הגרמנית, ולבלום את המשך התקדמותם.
צפונה משם, סיכנה ההתקדמות המהירה של ארמיית המשמר ה-11 את יציבות החזית הגרמנית, ואיימה לכתר את ארמיית הפאנצר השנייה. כתוצאה מכך מונה ולטר מודל, מפקד הארמייה התשיעית, גם למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, וקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים באזור מבלט אוריול. מרבית כוחות הארמייה התשיעית, שתקפה את האגף הצפוני של בליטת קורסק החל מ-5 ביולי, הופנו באופן מיידי צפונה, כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית.
3 ימים לאחר מכן הרחיבו הרוסים את המתקפה, וצירפו את הארמייה ה-50, לצורך מתקפה מצפון לבליטה הגרמנית. בנוסף שלחו הרוסים את קורפוס הטנקים ה-20 מחזית בריאנסק, על מנת להגביר את הלחץ על הכוחות הגרמניים. לאחר מכן הכניסו הרוסים לפעולה את ארמיית המשמר המשוריינת השלישית ואת ארמיית הטנקים הרביעית, ופרצו עמם קדימה לעבר אוריול, תוך שהם מאיימים לכתר את כל הכוחות הגרמניים בבליטה. ניסיונות הגרמנים להדוף את המתקפה הרוסית נכשלו, בין השאר בעקבות מתקפות הפרטיזנים מאחורי הקווים, ששיבשו את קווי התקשורת והאספקה. ההבקעה הרוסית איימה על כוחות הארמייה התשיעית הגרמנית, ובעקבות כך שלח מודל את כל היחידות הניידות, שהיו תחת פיקודו (7 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר) לסייע לכוחות שהחזיקו בבליטת אוריול, והסיג בהדרגה את כל היחידות, שהחזיקו בשטח שנכבש על ידי כוחותיו במבלט קורסק, לעמדות המוצא שלהם. המשמעות המעשית של סיום המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, הייתה אובדן הסיכוי להשיג את יעדי מבצע מצודה ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק, משום שהזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית נותרה למעשה תלויה באוויר.
למרות הגעת תגבורות גרמניות, המשיכו הרוסים בהתקדמותם, וב-26 ביולי נאלצו הכוחות הגרמנים לנטוש את מבלט אוריול, ולהתחיל לסגת לעבר קו האגן ממזרח לבריאנסק. ארמיית המשמר ה-11 המשיכה בהתקדמותה, וכבשה את העיר קראצ'ב, ובכך ניתקה את ציר האספקה הגרמני הראשי. ב-29 ביולי שוחררה העיר בולחוב, וב-4 באוגוסט החלה הלחימה על אוריול ששוחררה למחרת לאחר קרבות קשים. ב-18 באוגוסט הושלמה נסיגת הכוחות הגרמניים לקו האגן, ובכך הסתיימה המערכה באזור אוריול.
תוצאות הקרב
המבצע היה הקרב העקוב מדם ביותר במהלך המערכה סביב בליטת קורסק. לפי נתונים גרמניים חלקיים הם ספגו במהלך הקרב 86,454 הרוגים פצועים ונעדרים. אבדות הצבא האדום במהלך המבצע היו 112,529 הרוגים ונעדרים ו-317,361 פצועים. כמו כן איבדו הסובייטים 2,586 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ניזוקו במהלך המבצע. אין נתונים מדויקים לגבי האבדות הגרמניות בציוד כבד במהלך הקרב. לפי קרל היינץ פרייזר, במהלך המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק והלחימה בבליטת אוריול, לפחות 343 כלי רכב משוריינים של קבוצת ארמיות מרכז הושמדו לחלוטין. מספר גדול יותר של טנקים ותותחי סער נפגעו בדרגות שונות של חומרה במהלך הקרב, וחלקם הוצאו מכלל פעולה למשך תקופה ארוכה.
במהלך הלחימה בבליטת אוריול איבדו הגרמנים סד"כ שווה ערך ל-14 דיוויזיות, כ-20 אחוז מכוחה של קבוצת ארמיות מרכז. בנוסף חיסולה של הבליטה הסיר באופן סופי את האיום הגרמני על מוסקבה, ויצר תנאים נוחים למתקפות נוספות של הצבא האדום בגזרה המרכזית של החזית הסובייטית. על אף ההישגים הקרקעיים של המבצע, מרשל ז'וקוב התלונן בזיכרונותיו, שבמהלכו הוחמצו הזדמנויות לכתר ולהשמיד כוחות גרמניים גדולים, משום שבשלב זה של המלחמה, סטלין והפיקוד הסובייטי העליון התמקדו בעיקר בשחרור שטחי ברית המועצות הכבושים מידי הנאצים, ולא בהשמדת כוחות צבא גרמניים. בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר סמולנסק.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2003
אליפות אירופה בכדורסל נשים 2003, הייתה האליפות האזורית ה-29 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה ביוון בין ה-19 בספטמבר ל-28 בספטמבר 2003.
רוסיה ניצחה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
מתכונת האליפות
בתחרות השתתפו 12 נבחרות. הן חולקו לשני בתים. ארבע נבחרות מכל בית המשיכו להתמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
משחקי הגמר
משחק הגמר
משחק על המקום השלישי
נבחרת ישראל בתחרות
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית א'. המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ בהשתתפות 4 קבוצות. הנבחרת סיימה את המוקדמות במקום השני בבית והעפילה למשחקי האליפות.
במהלך משחקי האליפות ביוון הנבחרת לא הצליחה לנצח באף משחק וסיימה את התחרות במקום ה-12.
כדורסלניות הנבחרת:
יחסי יפן–קיריבטי
יחסי יפֹֹּן–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה של קיריבטי. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים במרץ 1980, כשנה לאחר עצמאותה של קיריבטי.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, יפן ניהלה מספר קרבות באיי קיריבטי נגד בעלות הברית. בשתי הקרבות הגדולים (קרב טאראווה וקרב מקין) ביותר שנערכו באיי קיריבטי, יפן הפסידה הפסד מוחץ לארצות הברית.
סחר
בשנת 2017 שוויו של הייצוא היפני לקיריבטי עמד על 690 מיליון ין. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מקיריבטי עמד על 930 מיליון ין.
יפנים בקיריבטי
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2018 התגוררו בקיריבטי 24 אזרחים יפניים.
A Question of Honour
A Question of Honour (בעברית: שְׁאֵלָה שֶׁל כָּבוֹד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Fly. השיר יצא לאור ב-6 באוקטובר 1995, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים איסט וסט רקורדס. השיר יצא לראשונה בגרמניה.
השיר הגיע למקום ה-15 במצעד השירים של גרמניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פרנק פיטרסון אשר הפיק את Fly, תוך שהוא הופק על ידי פיטרסון ביחד עם אלכס כריסטנסן. השיר הוא שיר בסגנון המוזיקה הקלאסית, המשלב בתוכו סגנונות שונים נוספים, בדומה לשירים נוספים מתוך האלבום בו הוא נכלל.
ראשית, יצא השיר כסינגל ביחד עם ארבעה רמיקסים שנעשו עבורו. בהמשך, יצא בשנית, תוך שהבי-סייד שלו היה השיר " On the Nile ".
וידאו קליפ
בשנת 2012, הועלתה ליוטיוב ההופעה של ברייטמן עם השיר, אשר התקיימה במסגרת סיבוב ההופעות העולמי השני שלה, "La Luna World Tour".
אסטון מרטין DB4
אסטון מרטין DB4 (באנגלית: Aston Martin DB4) היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בגרסת קופה אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1958–1963.
סך הכול יוצרו 1,204 יחידות, מהן 1,185 יחידות בגרסת DB4, ו- 19 יחידות בגרסת DB4 GT Zagato.
הדגם מסדרת "DB" אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
עלות הדגם בשנת 1958 ב- בריטניה היה 3,967 לירות שטרלינג.
ה-"אסטון מרטין DB5" מאיצה מ-0-97 קמ"ש ב 9.3 שניות.
יהושע רביב
יהושע (שייע) רביב (רטח) (3 במאי 1926 – 28 ביוני 1990) היה קצין בדרגת תת-אלוף, איש מערכת הביטחון במשך כשלושה עשורים (1942–1974), וביצע מחקר אסטרטגי בנושא ביטחון ישראל במסגרות מחקריות שונות במערכת הביטחון ומחוצה לה.
קורות חייו
רביב נולד בפולין בשנת 1926. הוא התייתם מאמו רבקה בגיל צעיר מאוד ועלה לארץ ישראל עם בן-ציון אביו בשנת 1935. אביו נישא בשנית והמשפחה התגוררה בשכונת בורוכוב בגבעתיים. ביודעו את השפה העברית עוד מפולין, השתלב במהירות בלימודים בבית ספר בורוכוב בגבעתיים. את לימודיו בבית הספר היסודי סיים בשנת 1940, אחר כך המשיך בלימודים בתיכון מונטיפיורי בתל אביב.
שירותו בצבא ההגנה לישראל
מגיל 16 היה חבר פעיל בהגנה. במסגרת זו השתתף, בשנת 1946, בקורס מפקדי מחלקות בג'וערה ונטל חלק בפעולות  שונות של ההגנה.
במלחמת השחרור היה מפקד פלוגה בגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני, בקרב בו השתתף הגדוד בטנטורה נפצע קשה בידו. ב 1950 השתתף בקורס מג"דים ועם סיומו מונה למג"ד בחטיבת גולני. באחת מפעולות החטיבה נפצע שנית. עם סיום תפקידו כמג"ד מונה לתפקיד הדרכה בקורס מג"דים.
בין השנים 1953 – 1958 שרת כראש ענף במערך התכנון במטכ"ל.
בשנת 1958 נשלח, עם משפחתו, להשתלמות בת שנה בבית ספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ב - Fort Leavenworth, קנזס סיטי במדינת מיזורי. עם סיום ההשתלמות מונה לתפקיד הדרכה בבית ספר לפיקוד ומטה של צה"ל. בין השנים 1961-1965 היה ראש מחלקת ארגון במטכ"ל אכ"א ובהמשך מונה לראש אג"מ מת"מ.
עם סיום תפקידו באג"מ נטל יהושע פסק זמן בקריירה הצבאית, למד במסגרת החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודי התואר הראשון. ערב פרוץ מלחמת ששת הימים מונה לתפקיד יועץ ומזכיר צבאי לשר הביטחון משה דיין. בתפקיד זה, בו היה שותף פעיל להחלטות גורליות, שימש עד יום פרישתו מהשרות הצבאי בדרגת תת-אלוף בשנת 1974.
במהלך שירותו הצבאי קבל את האותות הבאים: אות מלחמת העצמאות, אות מבצע קדש, אות מלחמת ששת הימים, אות מלחמת ההתשה, אות מלחמת יום הכיפורים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל
בשנת 1974 נענה לפנייתו של שר החוץ דאז יגאל אלון ונטל על עצמו, בהתאם להחלטות ועדת אגרנט, את הקמת מחלקת החקר במשרד החוץ (כיום המרכז למחקר מדיני). תא"ל רביב הקים את מחלקת החקר, פיתח וניהל אותה עד פרישתו ממשרד החוץ בשנת 1977. מאז פרישתו ממשרד החוץ עסק במחקר צבאי ואסטרטגי במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
פרסומיו המחקריים
במהלך שרותו הצבאי ובמסגרת מחקריו באוניברסיטת תל אביב כתב מספר מאמרים ומחקרים העוסקים בנושא ביטחון ישראל. המאמרים ראו אור בעיתונים "מערכות", "סקירה חודשית" ובפרסומים של המכון ללימודים אסטרטגיים של אוניברסיטת תל אביב.
תחומי עניין נוספים
בביתו בגבעתיים הייתה ספריה עשירה במגוון רחב של נושאים שמנתה כ-5000 ספרים. לאחר פטירתו נתרם חלק גדול מספריו לספריית מוזיאון ההגנה, בה גם הוקמה פינת הנצחה לזכרו.
ספרים נוספים הועברו לבית לוי אשכול בירושלים. יתרת הספרים נותרה באוסף המשפחתי וחולקה בין רעיתו, בנותיו ונכדיו.
יהושע התעניין מאוד בצילום, ברשותו היו מספר אוספים: עטים, בולים, מעטפות של היום הראשון ומדליות. כמו כן היה  ברשותו אוסף יצירות אמנות (ציורים ופסלים) גדול.
פטירה
זכרו מונצח באתרים הבאים: אנדרטה לזכר הנופלים בבית הספר ע"ש בורוכוב (בו למד), פינת זיכרון במוזיאון ההגנה ע"ש אליהו גולומב בתל אביב
הגביע הקפריסאי
הגביע הקפריסאי (ביוונית: Κύπελλο Κύπρου) הוא מפעל כדורגל קפריסאי בשיטת גביע שנוסד בשנת 1934, במקביל לליגת העל הקפריסאית, ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל הקפריסאית. זהו טורניר הגביע המרכזי בקפריסין, ומשתתפות בו כל קבוצות שתי הליגות הבכירות. החל משנת 1962 נותנת חברת קוקה-קולה את חסותה למפעל, ועל שם החברה הוא נקרא גם גביע קוקה-קולה קפריסין.
שיאנית הזכיות בתואר היא אפואל ניקוסיה, עם 21 זכיות.
היסטוריה
טורניר הגביע הקפריסאי נוסד בשנת 1934, במקביל להיווסדה של ליגת העל הקפריסאית. טראסט AC, האלופה הראשונה של קפריסין, הייתה גם למחזיקה הגביע הראשונה לאחר שניצחה 1-0 את אפואל ניקוסיה במפגש חוזר, בעקבות שוויון 0-0 במשחק הגמר הראשון. טראסט הופיעה בכל ארבעת משחקי גמר הגביע הראשונים, וזכתה בתואר שלוש פעמים בטרם התפרקה ב-1938.
טורניר הגביע נערך בכל שנה, למעט מספר הפסקות בנות שלוש עד ארבע שנים, הראשונה שבהן בתקופת מלחמת העולם השנייה והאחרונה שבהן נמשכה עד ל-1961. מאז, מתקיים הטורניר ברציפות בכל שנה.
שיטת המפעל
באופן מסורתי, נוהל הגביע בשיטת בית-חוץ לאורך כל שלביו, עד לשלב הגמר שהוכרע במשחק בודד. אמנם, שיטת הטורניר עברה מהפכה החל מעונת ועד לעונת, כשנכללו בו כל קבוצות ארבע הליגות הראשונות, ושלב שמינית הגמר שוחק שלב בתים בן שני סיבובים. שלב רבע הגמר שוחק בשיטת בית-חוץ, כשכל קבוצה שסיימה בראש בית הוגרלה לשחק מול סגנית ראש בית אחר. גם שלב חצי הגמר שוחק בשיטת בית-חוץ, והגמר שוחק במשחק אחד.
בעונת נקבעה שיטת המפעל הנוכחית. המפעל, בדומה למפעלי גביע אחרים, משוחק בשיטת ה"נוקאאוט" (המפסיד יוצא), כאשר כל סיבוב משוחק בשני משחקים, למעט משחק הגמר שמוכרע במשחק אחד. במידה והמשחק מסתיים בשוויון, הוא עובר להכרעה בהארכה. במידה וגם ההארכה מסתיימת בשוויון, ההכרעה תושג בדו-קרב בעיטות עונשין.
יפה אליאך
יפה אליאך (באנגלית: Yaffa Eliach; 31 במאי 1937 - 8 בנובמבר 2016) הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. יצרה את "מגדל החיים" במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ביוגרפיה
יפה אליאך נולדה בשם יפה סוננזון, בת למשה וציפורה סוננזון, למשפחה יהודית בעיירה איישישוק שבליטא, שחצי מתושביה היו יהודים. ביוני 1940 כבשו הנאצים את העיירה וכעבור כשנה רצחו את מרבית תושביה היהודים. משפחת סוננזון הצליחה להימלט, והסתתרה בעיירה הסמוכה ראדין. ב-10 במאי 1942 נאלצו לחנוק למוות את אחיה התינוק, חיים, מחשש שבכיו יסגיר את מקום הימצאם.. בהמשך הם הוסתרו על ידי אנטוני גארילקיויץ. ביולי 1944 שוחרר האזור בידי הצבא האדום. אביה חבר לנ.ק.ו.ד., ואמהּ ילדה ילד נוסף, שנקרא חיים על שם אחיו המת, אך האם והתינוק נהרגו במהלך קרב בין אנשי ארמייה קריובה הפולנים לבין הצבא האדום. בהמשך נעצר אביה בידי הרוסים ונשלח לסיביר, ורק ב-1956 הגיע לישראל. יפה סוננזון נותרה עם אחיה יצחק.
בשנת 1967 קיבלה יפה אליאך תואר ראשון, ובשנת 1969 תואר שני, שניהם מברוקלין קולג'. בשנת 1973 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת העיר ניו יורק, על עבודה שכותרתה "Jewish Hasidim, Russian sectarian non-conformists in the Ukraine, 1700-1760", שנעשתה בהדרכתם של שאול ליברמן ושלום בארון. מאז 1969 הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'. הקימה וניהלה את המרכז ללימודי השואה בברוקלין. בשנים 1978–1979 הייתה חברה ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שמינה נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר.
ספר שיריה "אשת הדייג" יצא לאור בעברית ב-1965. יחד עם אורי אסף כתבה את המחזה "היהודי האחרון : דרמה ב-5 מערכות". ספרה "Hasidic tales of the Holocaust" זכה להצלחה רבה, ותורגם גם לעברית, בשם "סיפורי חסידים מימי השואה".
במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה הקימה את "מגדל החיים" (Tower of Faces), שבו כ-1,500 תצלומים מהשנים 1890–1941 של יהודים תושבי איישישוק. בהמשך למיזם זה יצא לאור ספרה "There once was a world: A 900-Year Chronicle of the Shtetl of Eishyshok" (1998).
בשנת 2003 יזמה שחזור של שטעטל בראשון לציון.
בשנת 2012 העבירה את ארכיונה הענק ל"יד ושם".
יפה אליאך נפטרה בניו יורק ב-8 בנובמבר 2016 ונקברה בישראל. בפברואר 2017 נמסר האוסף שלה ליד ושם.
בתה סמדר רוזנצוויג היא פרופסור בטורו קולג' בניו יורק, ובנה הרב יוטב אליאך הוא מנהל בית הספר התיכון "מתיבתא רמב"ם בלורנס שבמדינת ניו יורק.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
דת' גריפס
דת' גריפס (באנגלית: Death Grips) היא להקת היפ הופ אקספרימנטלי אמריקאית, שהוקמה בשנת 2010 בסקרמנטו, קליפורניה. חברי ההרכב הם אם סי רייד (שירה, מילים), זאק היל (תופים, הפקה) ואנדי מורין (קלידים, הפקה).
היסטוריה
באפריל 2011 הוציאה הלהקה את המיקסטייפ Exmilitary ושנה לאחר מכן, ב-2012, את אלבום הבכורה שלה, The Money Store; שניהם זכו לשבחים מהמבקרים. האחרון אף נכנס למקום ה-14 במצעד אלבומי הראפ וזכה להצלחה גם במצעדי הבילבורד האחרים. בשנת 2012, זמן קצר לאחר שחתמה באפיק רקורדס, הלהקה הדליפה את אלבומה השני, No Love Deep Web, להורדה בחינם בניגוד לחוזה, ובעקבות זאת הודחה מהחברה. ב-2013 הוציאו את אלבומם השלישי, Government Plates.
לאחר כמה הבטחות של הלהקה שלא קוימו, ביולי 2014 הודיעה הלהקה על התפרקותה, יחד עם צאת אלבומה הרביעי, The Powers That B. עם זאת, במרץ 2015 הלהקה חשפה כי היא "עשויה לעשות קצת יותר מוזיקה" ובהמשך הודיעה על סיבוב הופעות עולמי. מאוחר יותר, בשנת 2015, הכריזו על אלבום האולפן החמישי שלהם, Bottomless Pit, שיצא במאי 2016. ביוני 2018 יצא אלבום האולפן השישי שלהם, Year of the Snitch. ביוני 2019, לרגל חגיגות 30 שנה לחברת התקליטים "ווארפ רקורדס", יצא המיני-אלבום הרביעי שלהם, Gmail and the Restraining Orders.
The Best of LeAnn Rimes
The Best of LeAnn Rimes ׁבעברית: הטוב ביותר של ליאן ריימס) הוא אלבום האוסף החמישי של זמרת הקאנטרי האמריקאית ליאן ריימס, אשר יצא ב-2 בפברואר 2004. באותה תקופה האלבום Greatest Hits יצא לאור רק בארצות הברית ולכן הוציאה לאור אלבום זה בשאר העולם. אלבום זה מכיל יותר שירים שהם אינם מהסגנון המאפיין את ריימס, סגנון הקאנטרי על מנת להתחבר לקהל הלא צפון אמריקאי. כך האלבום הכיל שירים כמו "How Do I Live", "Can't Fight the Moonlight" ו-"Last Thing on My Mind". האלבום זכה להצלחה בבריטניה שם הגיע למעמד פלטינה.
משאל העם החוקתי בברזיל (1993)
משאל עם חוקתי התקיים בברזיל ב-21 באפריל 1993. המשאל נערך על מנת להכריע ביחס לצורת המשטר שתנהג במדינה. המשתתפים הכריעו ברוב גדול בעד השארת צורת המשטר שנהגה ערב המשאל - רפובליקה נשיאותית.
רקע
ברזיל הייתה לרפובליקה לאחר ההפיכה הצבאית של 1889, שהביאה להדחתו של הקיסר פדרו השני, לסופה של האימפריה הברזילאית ולכינונה של הרפובליקה הישנה. המשטר שנהג בברזיל משם ואילך היה נשיאותי (למעט תקופה פרלמנטרית קצרה בין 1961 לבין 1963).
המשטר הצבאי שהוכרז בברזיל בשנת 1964 תם בשנת 1985, וב-1988 אומצה חוקה חדשה למדינה. חבר בית הנבחרים אנטוניו אנריקה ביטנקור דה קונה בואנו (Antônio Henrique Bittencourt da Cunha Bueno) היה בין חברי האספה שכוננה את החוקה ותמך בכינונו מחדש של המשטר המלוכני. כתוצאה ממאמציו נכלל בחוקה סעיף, שקבע כי ייערך משאל עם על מנת לתת לגיטימציה לשינוי צורת המשטר במדינה, שיצא לפועל בשעתו באמצעות הפיכה צבאית, וכי תינתן לאזרחים האפשרות לתמוך בכינונה מחדש של מונרכיה קונסטיטוציונית, כלומר מלך בעל סמכויות סמליות כראש המדינה ולצדו משטר פרלמנטרי נבחר. הצעת בואנו לאפשר לאזרחים לתמוך בכינון מונרכיה נתמכה על ידי חברי האספה המכוננת, שהעדיפו כינון משטר פרלמנטרי ואשר הצעתם נדחתה באספה לפני כן. החוקה קבעה כי שני בתי הקונגרס של ברזיל יאמצו ברוב רגיל את השינויים בחוקה שיידרשו, ככל שיידרשו, בעקבות משאל העם.
המשאל
למשתתפים במשאל הוצגו שתי שאלות - האם הם תומכים בכינון רפובליקה או מונרכיה, והאם הם תומכים בקיום משטר נשיאותי או פרלמנטרי (ממשלתי). נקבע כי קול שיוטל לטובת מונרכיה ביחד עם שלטון נשיאותי ייפסל, שכן שתי האפשרויות אינן מתיישבות זו עם זו.
המשאל נערך על פי הוראותיו של חוק פדרלי שקיבל הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא איתמר פרנקו ב-4 בפברואר 1993.
הציר בואנו הוביל את הקמפיין לחידוש המלוכה בברזיל ביחד עם הנסיך פדרו גסטאו מאורלאן-ברגנצה, אחד משני הטוענים לכתר הקיסרות הברזילאית וראש ענף פטרופוליס של המשפחה הקיסרית. הגם שהקמפיין שלהם לא השיג את מטרתו, הרי הסיסמה שאימצו - הצביעו למלך! (בפורטוגזית: Vote no rei!) הפכה לאחת המוכרות ביותר בהיסטוריה של הבחירות ומשאלי העם בברזיל.
תוצאות המשאל
מתוך כ-147 מיליון תושבי ברזיל היו כ-90 מיליון בעלי זכות הצבעה. בפועל השתתפו במשאל 67 מיליון מצביעים (74.3 אחוזים), אף על פי שהצבעה בברזיל היא חובה הנאכפת על ידי הטלת קנס. מספר רב של קולות שהוטלו היו פתקים לבנים או שנפסלו.
משטר רפובליקאי או מלוכני
בנוגע להכרעה בין משטר רפובליקאי לבין משטר מלוכני אישר רוב גדול של המשתתפים במשאל את המשך קיומו של המשטר הרפובליקאי:
בפועל תמכו 86.6 אחוזים מהמשתתפים (בניכוי הקולות הריקים והפסולים) בקיום המשטר הרפובליקאי ו-13.4 אחוזים תמכו בהחלפתו במשטר מלוכני.
משטר נשיאותי או פרלמנטרי
בנוגע להכרעה בין משטר נשיאותי לבין משטר פרלמנטרי אישר רוב המשתתפים במשאל את המשך קיומו של המשטר הנשיאותי:
בפועל תמכו 69.2 אחוזים מהמשתתפים (בניכוי הקולות הריקים והפסולים) בקיום המשטר הנשיאותי ו-30.8 אחוזים תמכו בהחלפתו במשטר פרלמנטרי.
ההיסטוריוגרפיה של נפילת האימפריה העות'מאנית
ההיסטוריוגרפיה של נפילת האימפריה העות'מאנית מתארת את ההבדלים בין הגישות הבולטות בחקר הסיבות לנפילת האימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-20. תזת השקיעה היא ההסבר הקלאסי לסדרת התהליכים אשר הובילו להתמוטטות זו ומהווה בסיס לדיון ער בין היסטוריונים. טענתה המרכזית היא כי עם סיום "תור הזהב" של האימפריה בתקופתו של הסולטאן סולימאן המפואר החלה בה התדרדרות איטית, מתמשכת ורב-תחומית, אשר הובילה בסוף לקריסתה. טענה נוספת של תזת השקיעה היא כי תהליך זה ייצג את היחלשות כלל "עולם האסלאם" מול התחזקותה ההדרגתית של אירופה – יריבתה העיקרית של האימפריה ומייצגת העולם הנוצרי, לאורך המחצית השנייה של האלף השני לספירה. עם התפתחות המחקר ההיסטורי בסוגיה, בעיקר משנות ה-70 של המאה הקודמת וביתר שאת בעשרים השנים האחרונות, הולכות ומתחזקות טענות נגד לתפישה זו. לפי טענות אלה, לאורך התקופה הנדונה חוותה האימפריה תהליכים מורכבים של מודרניזציה ושל התפתחויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות, אשר נקטעו עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה.
רקע
קריסת האימפריה העות'מאנית בראשית המאה ה-20 החלה לקבל הסברים אפשריים מהיסטוריונים בני המחצית הראשונה של המאה ה-20. הסברים אלה גובשו יחדיו לכלל המושג תזת השקיעה. במשך השנים הצטברו ראיות נוספות שלא היו מוכרות לראשוני ההיסטוריונים המערביים אשר עסקו בנושא ובנוסף, במחקר ההיסטורי עצמו, חלו התפתחויות רבות (ראו למשל הביקורת כלפי אוריינטליזם). ראיות ומגמות מחקריות אלה הובילו חוקרים מאוחרים יותר להשמיע קולות מנוגדים לאלו של קודמיהם. ניתן לחלק את ההיסטוריונים שעוסקים בקריסת האימפריה העות'מאנית לשתי קבוצות אשר מייצגות גישות עיקריות כלפי תזת השקיעה:
השקיעה כמתואר בכתיבה העות'מאנית
בעיקר בעקבות כישלונות צבאיים החל משלהי המאה ה-16, הביעו כותבים-היסטוריונים ואחרים, בני האימפריה העות'מאנית עצמה, דעות ביקורתיות כלפי מצבה, המשילוה לאדם חולה הזקוק למזור והציעו צעדים שונים לאישושה. בביקורתם הדגישו את ההכרח בהשגת צדק כעקרון על במערכת העות'מאנית, אדיקות דתית אישית וכן בחיוניות ההקפדה על החוק העות'מאני המסורתי. גישה זו משקפת את התפישה הפוליטית העות'מאנית לפיה הרמוניה חברתית-דתית, שהיא תנאי לשגשוג, יכולה להיות מושגת באמצעות תיאום בין שני מרכיבי בסיס: החוק האסלאמי (שריעה) והמנהג המקומי (ערף).
גורמי השקיעה
לפי הכותבים העות'מאנים, תפקידו של הסולטאן היה לשמור את נתיניו במקום המיועד להם, להקפיד על חלוקה מעמדית בין ה"עסכרי" (אנשי המנהל והצבא) ל"רעאיא" (יתר העם, משלמי המיסים) להגן על האחרונים מפני עושק ולהפגין בעצמו אדיקות דתית. אלה נתפשו כתמצית הצדק והסולטאן שקיימם, היה זכאי לציות. גיבוש קובץ חוקים זה ודימויו של סולימאן המפואר (או סולימאן "נותן החוק", "קאנוני סולטאן סולימאן") כסולטאן שהקפיד על יישומו, היה הגורם המרכזי לתפישת תקופתו, בעיני אותם כותבים, כמופת בחיי האימפריה. לפיכך, לדידם, הדרך להחזיר את האימפריה למסלול הצלחה הייתה טמונה בזיהוי הפגמים החברתיים-דתיים ובתיקונם לפי הדגם הסולימאני. בכתביהם הם איתרו את הפגמים הבאים:
חדירת תפיסת השקיעה העות'מאנית אל המחקר האירופי-מערבי
עניינם של חוקרים אירופאיים ב"שקיעתה" של האימפריה העות'מאנית החל, כאמור, רק לאחר חוזה קרלוביץ שכן עד אז, לא הייתה הירידה בכוחה של האימפריה מוחשית דיה עבורם. בחפשם הסבר, עמדה ההתייחסות העות'מאנית לתהליך הנדון ובכללה המושג שקיעה, כמן המוכן והם אימצוה כמעט כלשונה. עדיין, אותם חוקרים בני המאות ה-18 וה-19: פול ריקו (Rycaut), מורדג'אה ד'אוסון (D'Ohsson), ג'וזף פון האמר-פורגשטאל (Von Hammer-Purgstall) ורודולף צ'ודי (Tchudi), התייחסו לכתבים העות'מאניים כתעודות ארכיון בלבד ולא כבעלי מימד ספרותי כלשהו. תובנות אלה חלחלו אל המחקר המודרני בתחום. כדוגמה, במחקר שפרסמו בשנת 1950 "החברה האסלאמית והמערב" (Islamic Society and the West), נסמכו גיב ובוון (Gibb and Bowen) במידה רבה על עבודתו של ד'אוסון כמו גם על הכותבים העות'מאנים ולמעשה אימצו, כמעט מילה במילה, את עמדותיהם. מחקר זה הפך למשפיע ביותר בתחום עד לשלהי המאה ה-20 ושימש בסיס לעבודותיהם של חוקרים נוספים דוגמת ברנרד לואיס (Lewis) ונורמן איצקוביץ אחריו (Itzkowiz), אם כי האחרון, במידת מה וכפי שיוצג בהמשך, קרא תגר על תפישותיהם של קודמיו. חוקרים אלה, יחד עם ח'ליל אינאלג'יק (Inalcik), הם הבולטים בקבוצת השמרנים.
תזת השקיעה במחקר המודרני
בחיבורו "צמיחתה של טורקיה המודרנית" משנת 1961 משרטט ברנרד לואיס את קווי השקיעה העות'מאנית כפיתוח של הקטגוריות בהן השתמשו הכותבים העות'מאנים לעיל. לטענתו, הייתה השקיעה תוצאה של תמורות מרחיקות לכת במנגנוני הממשל של האימפריה כמו גם בפרקטיקות של החיים החברתיים-כלכליים בה. מנקודת מבטו, מרחיב לואיס את הדיון בסוגיה עד לתקופת ה"טנזימאט" - הרפורמות בסגנון מערבי אשר נערכו באימפריה החל מאמצע המאה ה-19 בידי אבדילמג'יט הראשון. שלא כלואיס, טען נורמן איצקוביץ בשנת 1972, כי הסיבות לשקיעת האימפריה נעוצות בגידול חד באוכלוסייתה במאה ה-16, בסיום הכיבושים, באינפלציה, בשאננות גורמי הממשל ובמגבלות גאוגרפיות ולוגיסטיות. יתר הגורמים המוזכרים אצל לואיס נתפשים על ידו כתסמינים מתארים (Describing symptoms) בלבד. כאיצקוביץ, אף אינאלג'יק, מזהה את הסיבות לשקיעה בגידול החד באוכלוסייה במאה ה-16 וכן בהתערערות המערכת הפיננסית, אך שם דגש על גורם נוסף לשקיעה העות'מאנית - פיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשניות באירופה. להלן תמצית הסברי חוקרים אלה לשקיעת האימפריה:
עיקרי הגישה השמרנית
ברנרד לואיס טוען:
מפיו של שארל עיסאווי באה אחת הקביעות החדות בסוגיה:
דברים ברוח אחרת מעט הביע נורמן איצקוביץ. לדעתו, ההצבעה על היסוד המוסלמי בחברה העות'מאנית כאחראי אפשרי לשקיעת האימפריה, כפי שהוצע במחקריהם של אלברט ליבייר (Lybyer) משנת 1913, של גיב ובוון אשר נסמכו עליו ואצל לואיס אשר נסמך עליהם, מוטעית מיסודה. טענה נוספת של איצקוביץ הייתה כי במשך כ-250 שנה, בין תקופתו של סולימאן לסולטאן סלים השלישי (1808-1761), לא היו מוסדות האימפריה קפואים אלא להפך-הפגינו כושר הסתגלות מרשים לשינויי הנסיבות. כך, גם אם כתוצר לוואי ולא כמטרה עיקרית, זרע איצקוביץ את זרעיה של הביקורת כלפי "תזת השקיעה" הקלאסית.
הגבלות גאוגרפיות ולוגיסטיות
קביעת איסטנבול כבירת האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן מהמט "הכובש" (1446-1444 וכן 1481-1451) למעשה חייבה את הגבלת כושר התפשטותה למרחב מסוים. העות'מאנים היו תלויים בבהמות משא ואלה התקשו לנוע מעבר למרחק תנועה יומי נתון, במיוחד בתנאי מזג אוויר קשים. לפיכך מסעות המלחמה הוגבלו לעונות מסוימות. למעשה שאיפותיו האימפריאליות של מחמד "הכובש" הסיטו את העות'מאנים ממורשתם ומטבעם הנוודי. כך, בטווח הארוך, במתח שבין האסלאם הגבוה למסורת ה"ראזי" (בעיקר קיום לחימה מתמדת כנגד הכופרים לשם הרחבת תחום השפעת האסלאם)-שני מאפיינים בסיסיים אצל העות'מאנים, המשמעות הייתה התגברות הדרגתית של הגורם הראשון וניצחונו המוחלט עם עצירת ההתפשטות הגאוגרפית. כך, תפישת הערים הקדושות - מכה ומדינה והצורך להגן עליהן מפני הפורטוגלים ומפני האימפריה הספווית, הגבילה למעשה את יכולתם הלוגיסטית של העות'מאנים להתרחב אל הכיוון השני והשופע יותר - מערבה, אל תוככי אירופה.
סיום הכיבושים והידרדרות הממשל, הצבא והמנהל
מאמצע המאה ה-16 לערך פסקה התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה. כיוון ההתפשטות האטרקטיבי ביותר עבור העות'מאנים - אל מרכז אירופה, נבלם על ידי הכוחות הנוצריים המתחזקים והדבר בא לכדי ייצוג משמעותי בכישלון המצור הראשון על וינה בשנת 1529 ובתבוסת הצי האימפריאלי בקרב לפנטו (Lepanto) בשנת 1571. למעשה, מראשית המאה ה-17 ואילך כשל הצבא העות'מאני בהדבקת התקדמות יריביו האירופיים בשיטות לחימה והפערים בין הצדדים הלכו והתרחבו. צ'ארלס עיסאווי (Issawi) טוען כי עצירת ההתקדמות העות'מאנית באירופה הייתה הגורם הראשי לשקיעת האימפריה. ההידרדרות המקצועית בקרב הצבא העות'מאני, שנלוותה לה גם הידרדרות מוסרית, לא הייתה אלא תוצאה של ירידה באיכות הסולטאנים והפקידות שלצידם: אנשי מנהל וחכמי דת, לאחר תקופתו של הסולטאן סולימאן. לעצירת התפשטותה הגאוגרפית של האימפריה הייתה משמעות חברתית וכלכלית חשובה. אחד העקרונות הבסיסיים בחייה של אימפריה זו היה מושג "חזית הלחימה" ("אוץ'") אשר יצרה באופן תדיר מקורות הכנסה חדשים וסביבה נבנו כלל המערכות העות'מאניות. למעשה סיפק ה"אוץ'" קרקעות חדשות לעיבוד חקלאי אשר אורגנו כטימארים חדשים וגררו גידול במשרות המנהליות סביבם, משרות חדשות לחכמי דת אשר פעלו כמיסיונרים, מקורות רעננים לגיוס עבדים לפי שיטת הדוושירמה, בלימת לחצים פנימיים באמצעות הסטת גורמים מתסיסים למרחב הלחימה שם יכלו למצוא מקורות רווח. עצירת ההתפשטות הצבאית לא לוותה בהתאמות במערכות אלה וכתוצאה החל תפקודן להיפגע.
אל כל אלה הצטרפו מרידות הג'לאלי. קבוצות מורדים אלה יצרו טרור באנטוליה והיוו גורם ראשי להגירת אוכלוסייה ממנה ולפגיעה בחקלאות באזור חשוב זה. כתוצאה חלה פגיעה ממשית בתפקודה של המדינה דווקא בעת שהזדקקה לשנס מותניים במלחמה נגד האיראנים באזרבייג'ן. מלחמה זו, אשר החלה ב 1578 ונמשכה לסירוגין עד 1639, הייתה גורם חשוב בשקיעת האימפריה שכן היא השיתה משא כבד בעיקר על הכוחות שהיו מוצבים באנטוליה המעורערת ממילא, כמו גם נטל משמעותי על קופת האוצר העות'מאני המרכזי. באותה העת, הפרובינציות העות'מאניות במקדוניה ובצפון בולגריה חוו חוסר סדר דומה כתוצאה מפעולת חבורות של נוצרים צעירים. מצבים של חוסר סדר מעין זה חזרו יותר מאחת לאורך מלחמות האימפריה במאה ה-17 וביתר שאת בין השנים 1683–1699. הנטל הכלכלי הכבד שהביאו עימותים צבאיים חיצוניים והפרעות סדר פנימיות אלה לפתחו של האוצר המרכזי תורגם להכבדת נטל המיסים על מעמד הרעאיא ועל התושבים הלא מוסלמים ומידת חוסר השקט בקרב קבוצות אלה הלכה וגברה.
כלכלה וחברה
המסחר פגיעה נוספת בהכנסות האימפריה הייתה תוצאה של הצלחת הצי הפורטוגלי, ואחריו ההולנדי והבריטי, להגיע לחופי הודו תוך איגוף יבשת אפריקה מדרום. כך איבדה למעשה האימפריה את שליטתה הבלעדית על דרכי המסחר בין אירופה לארצות האוקיינוס ההודי. משמעות התפתחות זו לא הייתה רק ירידה חדה בהכנסותיה מתחום זה, אלא גם איבוד יכולתה למנוע הגעת חומרי מלחמה שונים ליריביה באירופה.
החקלאות ועלית האעיאן תוצאה נוספת של המציאות הצבאית המתוארת לעיל הייתה, כאמור, פגיעה במעמדם, לעיתים עד כדי סילוק, של הסיפאהים בעלי הטימארים. בניסיון למצוא מזור לבעיית ההכנסות, החלו השלטונות בחלוקת זיכיונות גביית מיסים למקורבים למיניהם. אלה שמו את הדגש על גבייה מיידית, נוקשה ומוקפדת. כתוצאה הלך מצבם של החקלאים והדרדר עד איבוד הזכויות על אדמותיהם לעיתים. בשל הפגיעה באיכות עבודת המנגנונים המנהליים, לא התקיים פיקוח ממשלתי על האדמות והאוכלוסייה והשליטה עברה לידי מעמד חדש של נכבדים מקומיים וחוכרי קרקעות- ה"אעיאן". ככל שגבר כוחם, העזו אלה לטול סמכויות, לעיתים תוך שימוש בכוח, מידי השלטון המרכזי ולנצלן לטובתם האישית. הייצור החקלאי, כמו גם רווחי המדינה ממס עליו, נפגעו קשות מן המגמות הללו.
התעשייה אחת החלוקות המעמדיות באימפריה נגעה לתחום העיסוק. במסגרת זו, נתפש הייצור שאינו חקלאי כתחום עיסוקם של לא-מוסלמים. עם הזמן, אמנם התאסלמו חלק ניכר מבעלי המלאכה אולם הארגון בגילדות כפה את שליטתן המלאה על שיטות העבודה ועל קצב הייצור ובמסגרת זו נמנעה תחרות בין היצרנים. בנוסף, טוענים חוקרים מסוימים, ההשתייכות הנרחבת למסדרים הצופיים בעלי האידיאות של פאסיביות וצניעות, בצירוף עושק בעלי המלאכה המצליחים מצד בעלי עוצמה מקומיים, הביאו לקיפאון תעשייתי-יצרני בהשוואה להתפתחות המואצת של התעשייה האירופית במאות ה-17 וה-18. השלטונות העות'מאנים, בהחשיבם את עצמם כמייצגים ציוויליזציה נעלה על פני זו האירופית, הפגינו סגירות והתעלמות כלפי רעיונות וטכנולוגיות שמקורם באחרונה וממילא ראו את תחומי המסחר והייצור כנחותים. תוצאת תפישה זו הייתה הידרדרות מתמשכת בתחומים אלה.
המערכת המוניטרית מכה נוספת לכלכלתה של האימפריה, אשר המערכת המוניטארית שלה התבססה על יציבות מטבע הכסף (אקצ'ה), באה בדמות פיחות חד בערכו משום תחילת זרימת כמויות גדולות של מתכות יקרות - כסף וזהב מאמריקה אל אירופה. הניסיונות העות'מאניים להתמודד עם קשיים אלה העלו חרס ועוצמתה הכלכלית של האימפריה ירדה משמעותית במקביל לעליה חדה בעוצמה הכלכלית האירופית. דווקא בעת זו, משום השימוש הגובר בנשק חם ובארטילריה ודווקא תוך התמודדותם עם הקשיים הכלכליים שפורטו, נאלצו העות'מאנים להגדיל מאוד את מספר החיילים המקצועיים מקבלי השכר. עובדה זו יחד עם הפיחות החד בערך המטבע יצרה פער גדול בין הכנסות המדינה להוצאותיה.
המערכת הפיננסית המערכת הפיננסית הוחזקה בידיים פרטיות - סוחרים ובעלי הון שהיו ברובם נוצרים ויהודים. משום שסבלו ממעמד פוליטי נחות השוואה למוסלמים אולצו הללו להשתמש בתחבולות ומתוך כך, כינונה של מערכת אשראי בנקאית מוסדרת אשר בכוחה לתמוך בממשלה, לא היה אפשרי. בין כך ובין כך, לא נהגה באימפריה מסורת של השקעות כלכליות וההון הפרטי נאגר או בוזבז. כך, האימפריה העות'מאנית של המאה ה-17 לא הייתה עוד אימפריה חיונית כפי שהייתה במאה ה-16 וככל שנמשכו מגמות אלה הלכה כלכלתה ונכנסה למסלול המרקנטיליזם האירופי.
מנטליות: שאננות ויהירות
סיום הכיבושים הביא למעשה לסגירת הגבול ויצר מכשול רציני בין האירופים לעות'מאנים. האחרונים, בהעדיפם תפישה הגנתית ומסתגרת, הפסיקו לקלוט רעיונות מהמערב. בהיבט זה הייתה השפעתם של חכמי הדת, אשר המשיכו לדבוק ברעיון העליונות האסלאמית ודחו כל דבר החורג מה"סונה", מכרעת. האסלאם הנוקשה גבר על זה הפרקטי. בסוף המאה ה-16 רווחה תפישה לפיה שנת האלף לאסלאם (בשנת 1591 לפי הלוח הנוצרי) תהווה עת דין וחשבון וכי אם סטו המאמינים מדרך הישר, יענישם האל ויחריב את העולם. משעברה עת זו ללא אסונות משמעותיים ראו בכך מרבית חכמי הדת סימן כי האל שבע רצון מהאימפריה וכי תפישותיהם נכונות. כך, דווקא בעת בה החלה באירופה קפיצת מדרגה טכנולוגית ומדעית, יהירותם וחוסר נכונותם של העות'מאנים ללמוד מגורמים חוץ אסלאמיים גברה, והם נותרו שאננים גם כאשר הפערים בינם לבין האירופאים התרחבו. מגמה זו שאפיינה את האימפריה במאה ה-16 הלכה והשתנתה במאות הבאות ככל שנחיתותם הצבאית של העות'מאנים מול האירופים הודגמה בשדות הקרב. עדיין, פערים אלה בין היכולות החברתיות-כלכליות של האימפריה לבין צורכי מנגנוניה העצומים, היה למעלה מכוחה לאורך זמן. היא לא הדביקה את קצב המודרניזציה באירופה ולבסוף שקעה.
הפן המדיני-צבאי
ככלל, בשתי מאות אלה, ראו העות'מאנים את מערכת ההתייחסות הנאותה עבורם כאסלאמית וקיימו קשר קלוש בלבד עם "האירופאים הנחותים". במסגרת זו, יחסי החוץ של האימפריה היו תחת אחריות ראש הפקידות ("ראיס אלכתאב") אשר צמצם מגעיו עם האירופאים לכדי שיחות רשמיות וענייניות בלבד. באופן מעשי, הסתמך השלטון העות'מאני במישור זה על מספר מצומצם של משפחות יווניות אשר בניהן שימשו באופן מסורתי כמתורגמנים. מצב זה נמשך עד המרד היווני של שנת 1820, אז התיזו השלטונות את ראשו של המתורגמן הראשי כצעד עונשין ועברו להיסמך על שירותי תרגום של מוסלמים אשר החל משנת 1793 שוגרו לאירופה במסגרות דיפלומטיות קבועות. טרם לכן הסתפקו העות'מאנים בשיגור משלחות דיפלומטיות זמניות אד-הוק. חוסר תשומת הלב העות'מאני כלפי אירופה בא לידי ביטוי גם במישור המדעי-אינטלקטואלי אם כי לא בזה האומנותי. גם בשלב מאוחר יותר, כאשר העליונות האירופית בתחום הצבאי התחוורה כברורה ומתמשכת, עדיין התקיימה באימפריה אווירה כללית השוללת אימוץ דפוסים מ"הכופרים" ובמסגרתה אף, מידת איום כלפי גורמי פנים שנטו לכך.
בראשית המאה ה-17 (1606) נחתם חוזה שלום ("שלום סיטבטורוק") בין העות'מאנים לאימפריה הרומית הקדושה. לראשונה, לא היה זה חוזה שלום שהוכתב מהצד העות'מאני אלא כזה אשר נידון בין צדדים שווים. לא זו אף זו, הסולטאן נאות לוותר לטובת יריבו על התואר "שליט רום", תואר אשר אומץ לראשונה על ידי מהמט השני "הכובש" מעט לאחר כיבוש קונסטנטינופול והיה בעל משמעות הנוגעת לתפישת האימפריה את עצמה ואת מעמדה הבינלאומי. ציון הדרך המשמעותי הבא הנוגע לעניין חולשתה של האימפריה היה כישלון המצור השני על וינה בשנת 1683. עצירת העות'מאנים מפני המשך חדירה לאירופה הייתה מוחלטת וסופית וליוו אותה ניצחונות משנה של האירופים בגזרה זו. חוזה קרלוביץ נתפש כאירוע משפיל עבור העות'מאנים שכן, במסגרתו ולראשונה בתולדותיהם, הם נאלצו לוותר על שטחים אותם תפשו כחלק מאדמות האסלאם. גם המאה ה-18 לא בישרה טובות לעות'מאנים. במסגרת שלום פוז'ארוואץ ב־1718, ויתרה האימפריה על שטחים חשובים נוספים ובהסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774, הושג שיא נוסף של השפלה כאשר הסולטאן אולץ לוותר עבור הרוסים, לא רק על שטחים שאוכלוסייתם נוצרית אלא גם על כאלה שאוכלסו בידי מוסלמים. יתר על כן, הסולטאן הסכים לפרישת חסות רוסית על נתיניו הנוצרים-אורתודוקסים. אמנם, ככלל, עד שנת 1787, עת פרצה מלחמה נוספת בין העות'מאנים מחד גיסא והרוסים והאוסטרים מאידך גיסא, לא סבלה האימפריה מפלות משמעותיות בשדות הקרב והתרחשויות בחזיתות אחרות של שתי המדינות האחרונות איפשרו, בשנת 1791, סיום עימותים אלה בתנאים סבירים יחסית עבורה. עדיין, משמעותו של ההסכם האחרון הייתה מכת מוות לפרדיגמה בתוכה חיו העות'מאנים מזה שלושת רבעי מאה של שאננות ושקט יחסי. למעשה, "התרופה האסלאמית" הביאה רק אשליה של בריאות לגוף העות'מאני החולה לתפישתם. היה זה האקט הראשון אשר זעזע את העות'מאנים באמונתם בעליונותם. כך חלחלה ההכרה שאם האימפריה חפצת חיים עליה לשנות את תפישתה מהבסיס.
הזירה הפנים-אימפריאלית
המפלות הצבאיות העות'מאניות החלישו, אף עוד יותר, את השלטון המרכזי מול הפרובינציות השונות. אנשי צבא ופקידים עות'מאניים אשר הוצבו בעמדות מפתח באזורים מרוחקים נטו להעז ולטול לעצמם סמכויות והכנסות עד כדי קריאת תגר על הסולטאן והשגת עצמאות כמעט מוחלטת. לא כך היה המצב באזורים הסמוכים יותר לבירה - אנטוליה ורומליה, שם נתונה הייתה נאמנות השליטים והנכבדים המקומיים לשלטון המרכזי וכוננה מערכת יחסים סדורה בין הצדדים. התקופה שבין שלהי המאה ה-18 ואמצע המאה ה-19 אופיינה בשני גלים של רפורמות בסגנון מערבי ומודרניזציה. הגל הראשון-ה"נזאם אל-ג'דיד" ניזום על-יד הסולטאן סלים השלישי (1808- 1761) בשלהי המאה ה-18 אך נותר בגדר ניסיון שנגדע באיבו. לתפישתו של ברנרד לואיס, יוזמה זו כשלה משום אותן סיבות אשר הוצגו לעיל: חוסר נכונות אמיתית לאמץ רעיונות ומושגים חדשים או בלשונו "המסורת התרבותית והתנאים המדיניים באימפריה העות'מאנית, לא היו נוחים, לא לעיצוב ולא לביטוי של תאוריות או פרוגרמות מדיניות חדשות". הגל השני, זה המכונה הטנזימאט, אמנם הביא עמו שינויים מרחיקי לכת בכלל המבנים האימפריאליים אך נתפש אף הוא, מצד חוגים רבים באימפריה, כביטוי צורם לניצחון האויב הנוצרי על האסלאם. ככזה, דינו היה להידחות ודין המשטר העות'מאני ההרוס היה להסתיים.
כללי
פתיחת ארכיונים חדשים, הן בטורקיה והן בפרובינציות העות'מאניות לשעבר וגישה ביקורתית כלפי מאפייניו האוריינטליסטיים של המחקר השמרני, כמו גם כלפי ההיסטוריוגרפיה העות'מאנית, הניבו מסקנות חדשות בשדה זה. במחקרו החלוצי משנת 1966, "Politics of Local Notables", התבסס אלברט חוראני על ארכיונים בפרובינציות הערביות לשעבר של האימפריה ותקף את ההנחה המקובלת כלפי עליית אליטות של נכבדים מקומיים (האעיאן) בהן. לטענתו, אליטות אלה לא היוו ייצוג של חולשת השלטון המרכזי אלא של ארגון מחדש של המערכת הפוליטית-חברתית-כלכלית העות'מאנית אשר נשען על ברית של אינטרסים בין המרכז לנכבדים במסגרתה פעלו אלה כמתווכים בין המרכז לנתינים. כך השכיל השלטון המרכזי לשמר זיקת נאמנות ומחויבות מצד הפרובינציות כלפיו. מסקנה נוספת של חוראני הפכה טענת בסיס במחקר הרוויזיוניסטי בהתייחס לתזת השקיעה: בחינת האירועים בין המאות ה-16 וה-18, אינה מצביעה על שקיעה מתמשכת של האימפריה אלא על תהליך טבעי של התמודדות עם שינויי נסיבות וביצוע התאמות ראויות מצידה.
אהוד טולדאנו, תלמידו של חוראני, טוען כי הצלחותיה הצבאיות של האימפריה והתפשטותה הטריטוריאלית, מהווים מדד עיקרי להצלחתה. לשיטתו: "בעוד יש הרואים נקודה זו (סיום תקופתו של הסולטאן סולימאן) בהיסטוריה העות'מאנית ואילך כירידה חד כיוונית שנמשכה 300 שנה,...לא כך היו פני הדברים. כל אימת שניתן היה להבריא את המוסדות, בדרכים שונות, ולחדש את תנופת הכיבושים, השתפר המצב, והחלו תקופות, שארכו לעיתים עד כדי 50 שנה, בהן הייתה עלייה ופריחה, ולאחר מכן שוב ירידה".
הביקורת כלפי התפישה השמרנית הועמקה בשלהי שנות ה-70 של המאה הקודמת. רוג'ר אוון (Owen) תקף את גישתם של גיב ובוון ואפיין אותה ככזו הנסמכת על ציוויליזציה המוגדרת באמצעות דת כקטגורית ניתוח ומשום כך - נסמכת על פרדיגמה מיושנת המבדילה בין "העריצות המזרחית" ל"נאורות המערב" תוך מתן יתרון מובנה לאחרונה, כמכלילה את המזרח במקשה אחת וכנסמכת על מערך מקורות מצומצם. מתוך כך הצביע אוון על שתי חולשות מרכזיות בתורתם של גיב ובוון: הור איסלאמולו (Islamoglu) וצ'גלר קיידר (keyder) טענו כי הגורם המרכזי לעיוות אצל השמרנים הוא הנחתם המוטעית שהאידיאות כלפי תפקוד גורמי הממשל והחברה וההרמוניה המתלווה להן, כפי שהובע בטקסטים העות'מאניים עליהם הם נסמכו, אכן התקיימו בפועל. השניים הוסיפו כי משום הנחה מוטעית זו, הבינו השמרנים את "שקיעת" האימפריה, כמו גם את ניסיונות ההתאוששות ממנה בשלהי המאה ה-18, כתוצאה של השפעות חיצוניות בלבד: "שקיעה" - משום קושי להתמודד עם גידול אוכלוסייה, עם עלית מחירים חדה, עם שינויים במבנה המסחר ועם ההתעצמות הצבאית והטכנולוגית באירופה; ניסיונות התאוששות-משום המפגש עם המערב, אקט אותו סימלה פלישת נפוליאון למצרים בשנת 1798, ושאיפה לאמץ את המודלים שלו - מודרנה ואידיאות המהפכה הצרפתית. על בסיס טענות אלה, העלו מחקרים לאורך שני העשורים האחרונים, מסקנות אשר מנוגדות לטענות החוקרים השמרנים בתחומים ספציפיים: זיהויה של תקופתו של הסולטאן סולימאן כ"תור הזהב" של האימפריה, יעילותה הצבאית בתקופה הנדונה והשדה הפוליטי-חברתי-כלכלי.