cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עירוני קריית אתא (כדורסל)
היסטוריה
ב-29 ביוני 2015 חתם יוסי בונן כמאמן בקבוצה במקום מקומו של שרון אברהמי.
ב-15 במאי 2017 חתם שקד שוהם כמאמן הקבוצה. ב-21 בדצמבר פוטר שקד שוהם מתפקידו כמאמן הקבוצה ובמקומו מונה באותו היום שרון אברהמי (שהתפטר יומיים קודם לכן מהפועל חיפה).
בסיום עונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום ה-2 והודחה בסדרת רבע הגמר לאחר הפסד 1–2 בסדרה להפועל רמת גן.
בסיום עונת 2018/2019 סיימה הקבוצה במקום ה-7 והודחה בסדרת רבע הגמר לאחר הפסד 1–2 בסדרה למכבי קריית מוצקין.
את עונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום ה-5 כאשר נעצרה הליגה במחזור ה-22.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום ה-4 והודחה בסדרת רבע הגמר לאחר הפסד 1–2 לאליצור נתניה.
את עונת 2021/2022 סיימה הקבוצה במקום ה-4. אמין סטיבנס זכה בתואר השחקן הזר של העונה עם ממוצעים של 23.8 נקודות (63.3% ל-2), 3.3 אסיסטים, 10.9 ריבאונדים ו- 1.6 חטיפות למשחק. גור לביא, אשר הושאל מהפועל חיפה, זכה בתואר תגלית העונה עם ממוצעים של 12.1 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים. בשלב רבע הגמר ניצחה את א.ס. רמת השרון 3–1. לאחר מכן, בסדרת חצי הגמר, הקבוצה גברה עם 1-3 על עירוני נהריה שסיימה במקום הראשון. בסדרת הגמר גברה הקבוצה על מכבי עירוני רמת גן מהמקום השלישי 3–0 ועלתה לליגת העל בכדורסל לעונת 2022/2023.
סקר סיכונים
סקר סיכונים הוא תהליך מובנה, המתנהל בהתאם למתודולוגיה ידועה, ואשר תכליתו לאתר את הסיכונים האורבים לארגון כלשהו ורמתם, ואשר עלולים לפגוע במימוש מטרותיו.
רקע
לכל ארגון קיימים סיכונים פוטנציאליים, העלולים לפגוע ביכולת הארגון לתפקד, ובמקרים קיצוניים אף להביא לקריסתו. דוגמה מפורסמת בישראל - הבנק למסחר. סקר סיכונים מהווה בסיס לניהול סיכונים בכל ארגון. ניהול הסיכונים מאפשר לארגון לקבוע מהי רמת הסיכון שהוא מעוניין לקחת או יכול לקבל במסגרת תהליך בניית הערך לבעלי המניות. הצלחה בניהול הסיכונים תאפשר לארגון להשיג ביצועים ויעדי רווח טובים יותר, להימנע מהפסדים ולהבטיח דיווח אפקטיבי וציות להוראות החוק.
מדובר בתהליך לאיתור, ניתוח והערכת הסיכונים שלהם חשוף הארגון. במסגרת סקר סיכונים אנו מזהים את הסיכונים הקיימים בתהליכי העבודה השונים בארגון, על ידי איסוף המידע הנדרש מבעלי התפקידים ובדיקת מידע ואסמכתאות; וכן, ממפים את הסיכונים באופן מתודולוגי ומדרגים אותם לפי רמת ההשלכה הפוטנציאלית שלהם על הארגון (על פי מכפלת נזק והסתברות) – רמה גולמית ורמה שיורית.
סיכון הוא התרחשות אירוע פנימי או חיצוני לארגון אשר יכול להשפיע על יישום האסטרטגיה החברתית או השגת היעדים שנקבעו. בהתאם להגדרה זו, סיכון יחשב כסטייה מהתוצאה הצפויה (סטייה חיובית או שלילית). נהוג לקטלג את הסיכונים על פי קבוצות, כגון: סיכונים תפעוליים, סיכונים טכנולוגיים, סיכונים פיננסים (סיכוני אשראי, סיכוני שוק, סיכוני נזילות), וסיכונים אסטרטגיים.
אופן הביצוע
הבסיס והתנאי לקיום סקר סיכונים הוא הכרת תהליכי העבודה בארגון. על בסיס הכרה עמוקה ויסודית של תהליכים אלה, ניתן להעריך את הסיכונים שאורבים להם. לאחר שמבצע סקר הסיכונים חש שהוא מכיר את תהליך העבודה שלגביו הוא מכין את הסקר, הוא צריך להעריך את הסיכונים הקיימים לתהליך, לדוגמה באמצעות טבלת בסיס, שאליה מצטרפות חמש טבלאות משנה:
הערכת הסיכון הגולמי צריכה להתבצע כאילו שאין כל בקרה על התהליך. כאמור בערכים הנ"ל, הסיכון הגולמי מורכב ממכפלת ההסתברות להתרחשות הסיכון, בעוצמת הנזק שעלול להתקיים עם התרחשותו. בהיעדר יכולת לחשב באופן מדויק הסתברות להתרחשות הסיכון, מקובל לחלק בצורה איכותנית את ההסתברויות לחמישה אינטרוואלים המוגדרים בצורה איכותנית. ההנחה היא שמוחשי וקל יותר להעריך את ההסתברות על פי הגדרות אלה, מאשר בנקיטת אחוז מסוים של הסתברות - ראו טבלה מס' 2. לאחר הערכת ההסתברות להתרחשות הסיכון הגולמי, יש להעריך את עוצמת/חומרת הסיכון אם וכאשר יתקיים. גם כאן מקובל לחלק את החומרה לחמישה אינטרוואלים, כמופיע בטבלה מס' 3. השלב הבא הוא חישוב הסיכון הגולמי. חישוב זה יבוצע ע"פי טבלה מס' 4 וזאת על פי מפגש ההסתברות לקיום הסיכון שהערכנו עם חומרתו המוערכת. כעת עלינו להעריך את אפקטיביות הבקרה, ככל שקיימת, ולהעריך האם היא מרחיקה את הסיכון אם לאו. יש לתאר אותה על פי המופיע בטבלה מס' 1, ולהעריך את איכותה והאפקטיביות שלה על פי טבלה מס' 5. את רמת אפקטיביות הבקרה יש להפגיש בטבלה מס' 6 (מטריצה) עם רמת הסיכון הגולמי, ומתקבלת את רמת הסיכון השיורי, שהוא למעשה הסיכון האמיתי הניצב לפנינו.
מקרה חריג: סקר סיכונים סייסמיים
במקרה של קיום סקר סיכונים מרעידות אדמה, לא מתקיים השלב המתואר לעיל של השפעת אפקטיביות הבקרה (טבלאות 5 ו-6) על הסיכון הגולמי, וסיכון זה הוא הרלוונטי והקובע. זאת מכיוון שעוצמת/חומרת הסיכון נקבעת בדיסציפלינה זו על פי דרגת הנזק הצפויה ואיכות הבניה של המבנה. מכיוון שאין כל יכולת לקיים בקרה על התממשות הסיכון (רעידת האדמה תתרחש כך או אחרת ואין שליטה על כך), הבקרה היחידה האפשרית היא פעילות לשיפור איכות המבנה. ברגע שקוימה בקרה זו ואיכות המבנה שופרה, הרי מדובר כבר במבנה שונה, בעל איכות משופרת, שמעריכים את הסיכון הגולמי אודותיו, ואין מעבר לשלב השפעת אפקטיביות הבקרה..
סיסאק
סִיסָאק (בקרואטית: Sisak) היא עיר ורשות מקומית במרכז קרואטיה, השוכנת במחוז סיסאק-מוסלאבינה, במפגש הנהרות סאווה וקופה, 57 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירה זאגרב. בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי יוגוסלביה שכן בפאתי העיר מחנה הריכוז סיסאק לילדים שהיה חלק ממחנה הריכוז יאסנובאץ. במחנה סיסאק היו כ-7,000 ילדים יהודים וסרבים, ומהם נספו מרעב ומטיפוס הבטן כ-2,000 ילדים.
היסטוריה
יישוב עירוני מתועד במקום מהמאה ה-3 עת השתייך האזור לפרובינציית פאנוניה של הקיסרות הרומית. בהמשך נשלט היישוב על ידי ממלכת קרואטיה וממלכת הונגריה ובמקום הוקם מבצר כחלק מקו החזית נגד פלישת האימפריה העות'מאנית. ב-1541 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה הארוכה (1593–1606) עלה בידי כוחות קואליציה בראשות ממלכת הבסבורג להביס את העות'מאנים ולהשתלט על העיר.
בהמשך, נכלל היישוב בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1862 נחנך קו מסילת הברזל לזאגרב וסיסאק עברה תנופת פיתוח כלכלי שכלל הגירה משמעותית אליה. התפתחו בהדרגה תעשיות מתכת וטקסטיל וכן נמל נהר, אשר שימש להעברת הסחורות ומכירתן. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סיסאק בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. בהמשך, נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. בשלהי 1944 שוחררה העיר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. העיר עברה שיקום ותיעוש מחדש והוקמו בה בתי זיקוק לנפט ותעשייה כימית.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה הופגזה סיסאק מספר פעמים, ומספר אזרחים נהרגו. לאחר המלחמה נכללה סיסאק בשטחי קרואטיה.
הקהילה היהודית
יהודים התגוררו בעיר מראשית המאה ה-19, ובעת הזו גם הוקם בית עלמין. ב-1862 לאחר חניכת קו מסילת הברזל לזאגרב היגרו משפחות יהודיות מווינה ומזאגרב לעיר. רוב ראשי המשפחה שהיגרו היו סוחרי דגן. לאחר מועד זה מתועדת קהילה מאורגנת עם מוסדות קהילתיים. ב-1880 הוקם בית כנסת קהילתי ובמסגרתו פעלה מקהלה אשר ליוותה את החזן בתפילות. בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקרב בני הקהילה והוקמה אגודת נוער "מָכָבִּיֶאָה" ובהמשך גם סניף של תנועת ויצו. ב-1921 מנתה הקהילה 329 נפשות שהיוו 3.74 אחוזים מתושבי סיסאק, וב-1931 התגוררו בסיסאק 230 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 258 נפשות. לאחר כיבוש יוגוסלביה והעברת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ומעטים ניצלו. בפאתי העיר פעל מחנה הריכוז לילדים סיסאק. המחנה הוקם ב-3 באוגוסט 1941 ופעל עד 8 בינואר 1943. בתקופת פעולתו נכלאו בו כ-7,000 ילדים יהודים וסרביים. כ-2,000 מהם הורעבו למוות, או הודבקו במתכוון באמצעות זריקות בחיידקי טיפוס הבטן ומתו. מפקד המחנה הקרואטי ד"ר אנטון נאיז'ר, אשר כונה "מנגלה הקרואטי", היה אחראי להדבקת הילדים.
פחות ממניין יהודים התגוררו בסיסאק עד 1952 ואז עברו לזאגרב או עלו לישראל. בית העלמין היהודי ניזוק קשות מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1960 בוצעו בבית העלמין עבודות חישוף ושיקום ואותרו 150 מצבות. בראשית המאה ה-21 לאחר תום מלחמת העצמאות של קרואטיה, לא ניתן היה לאתר את בית העלמין. ישנם שרידי מצבות הפזורות בשטח שככל הנראה היו שייכות לבית העלמין. ב-1949 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית. לנכון לשלהי המאה ה-20 עמד הבניין על תילו ושימש כבית ספר למוזיקה. ב-1999 הותקנה על קיר המבנה לוחית זיכרון להנצחת הקהילה.
אלדו קלמנטי
אלדו קלמנטי (באיטלקית: Aldo Clementi 25 במאי 1925 - 3 במרץ 2011) היה מלחין איטלקי.
חייו
אלדו קלמנטי נולד בקטאניה שבסיציליה. הוא למד נגינה בפסנתר וסיים את לימודיו ב-1946. את לימודי ההלחנה החל בשנת 1941 ובין מוריו היו אלפרדו סנג'ורג'י וגופרדו פטראסי. אחרי קבלת התעודה ב-1954, השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט בשנים 1955 עד 1962. השפעה חשובה בתקופה זו הייתה לפגישתו עם ברונו מאדרנה ועם לואיג'י נונו ב-1956 ולעבודתו באולפן למוזיקה אלקטרונית של הרדיו האיטלקי במילאנו.
קלמנטי לימד תאוריית המוזיקה באוניברסיטת בולוניה בשנים 1971 עד 1992.
אלדו קלמנטי מת ב-3 במרץ 2011.
סגנונו
ב-1983 תיאר דייוויד פאנינג את סגנון של קלמנטי בכתיבת קנונים מואטים כ"שותף לדיכאון הפוסט-סריאלי הנפוץ של שנות ה-70'", ואילו בשנת 1988 התייחס פול גריפיתס ל"פשטות האלכסנדרית של פתרונו למבוכה העכשווית במוזיקה." קלמנטי עצמו תיאר את יצירותיו כ"קונטרפונקט דחוס באופן קיצוני, המקצה לקולות את התפקיד המביש של מיקרו-אורגניזמים חיוורים, בלתי-נשמעים."
המוזיקה של קלמנטי הוצגה ב"אולטימה", פסטיבל המוזיקה העכשווית של אוסלו ב-2009, בוצעה והוקלטה על ידי הרכבים שונים, בהם רביעיית בוציני, הרכב אייבס והרכב המוזיקה העכשווית של ויילס, ושודרה ברדיו BBC.
גן אלכסנדר
גן אלכסנדר (ברוסית: Александровский сад) הוא פארק הממוקם במרכז מוסקבה, לאורך החזית המערבית של החומה של הקרמלין.
בראשית המאה ה-19 הוסט נהר נגלינאיה אל תעלה תת-קרקעית, ובעמק הנהר המיובש נבנה בין השנים 1819 -1823 פארק ציבורי בתכנונו של אוסיפ בווה. פארק זה היה הפארק הציבורי הראשון של מוסקבה, ונקרא על שם הצאר אלכסנדר הראשון ששלט באותה עת. הפארק כולל שלושה גנים נפרדים המשתרעים לאורכה של חומת הקרמלין לאורך 865 מטרים. בווה תכנן בפארק גרוטו הממוקם מתחת למגדל בית הנשקיה האמצעי בשנת 1841. גדר הפארק נבנתה במיוחד בצורה המנציחה את ניצחונה של רוסיה על נפוליאון בונפרטה. בשנת 1914, שנה לאחר חגיגת יובל ה-300 לשלטונה של שושלת רומנוב, הוקם בגן העליון אובליסק לציון האירוע. ארבע שנים מאוחר יותר הפך השלטון הבולשביקי את האובליסק לאנדרטה לקומוניזם. בשנת 1967 הוקם בפארק קבר החייל האלמוני ובסמוך לו הודלקה אש תמיד שהובאה משדה מרס שבלנינגרד. החל משנת 1997 ניצב בסמוך לקבר החייל האלמוני משמר כבוד.
ליד הגן נמצא גשר האבן הגדול שדרכו ניתן לחצות את הנהר.
דלית קימור
דלית קימור היא במאית, כתבת ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
קימור, ילידת ירושלים ומתגוררת ברמת גן, היא בתו של חוקר הספרות פרופסור גרשון שקד והד"ר לספרות מלכה שקד. למדה בתיכון ליד האוניברסיטה. בוגרת תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ו-MFA (תואר שני באמנויות יפות) מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. קימור אם לשניים, והייתה נשואה לבמאי הטלוויזיה ירין קימור.
החל מ-1993 עובדת דלית ככתבת עצמאית בתוכנית התחקירים "מבט שני" בערוץ 1, שם שודרו עשרות כתבות שלה, רובן בין 15–25 דקות.
סרטיה התיעודיים של דלית קימור עוסקים לרוב בנושאים חברתיים, שוויון האישה, ילדים בעלי צרכים מיוחדים והמרקם החברתי תרבותי בישראל.
קימור עבדה כלקטורית לקרנות הקולנוע השונות, חברה בהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ומלמדת קולנוע במספר גופים אקדמיים.
קתדרלת אלבי
קתדרלת אלבי (בצרפתית: Cathédrale Sainte-Cécile d'Albi) היא קתדרלה קתולית באלבי שבדרום צרפת. הקתדרלה מוקדשת לאלבי האבא.
היסטוריה
הכנסייה הראשונה באתר נבנתה במאה ה-4 ונהרסה ב-666 בשריפה. הכנסייה השנייה נבנתה ב-920 והוקדשה לססיליה הקדושה, פטרונית המוזיקאים. במאה ה-13 הוחלפה הכנסייה בקתדרלה מאבן ששילבה בין אדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית דרומית. היא נבנתה בשנים 1282-1480 לצד מסע הצלב האלביגנזי. חוץ הקתדרלה עוצב בצורה דמוית-מבצר כדי להביע את כוחה וסמכותה של הכנסייה הקתולית כנגד ה"כפירה" של האלביגנזים.
מבנה
הקתדרלה בנויה בשילוב של אדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית דרומית, המתבטאת יותר בעיצוב הפנים מאשר בעיצוב חוץ המבנה דמוי המבצר.
בחזית המערבית מגדל פעמונים בודד בגובה 78 מטר, שנוסף ב-1492. מתחתיו שער מאת דומיניק דה פלורנס שנוסף בסביבות 1392.
פנים הקתדרלה מפותח ועשיר הרבה יותר מחוץ המבנה הפשוט ודמוי המבצר. בית המקהלה המרכזי, ששמור לחברי המסדר הדתי, מופרד מהספינה הראשית על ידי סורג מקושט ובו פיתוחי אבן עדינים לצד פסלים צבעוניים.
מתחת לעוגב נמצא פרסקו המתאר את יום הדין, המיוחס לאמנים פלמים לא-ידועים, שבמקור כיסה 200 מ"ר אך מאוחר יותר הוסר חלקו המרכזי.
קמרונות המבנה מצוירים בציורי פרסקו מהרנסאנס ומהווים את האוסף הגדול והעתיק ביותר של ציורי רנסאנס בצרפת.
עוגב הקתדרלה נבנה על ידי כריסטוף מושרל במאה ה-18.
עולם התורה
עולם התורה הוא שם כולל לכל המוסדות ללימוד תורה בציבור התורני. כמו כן הוא כולל את הארגונים המעודדים לימוד תורה בצורות שונות מחוץ למוסדות הפורמליים.
רקע
בציבור התורני ישנם סוגים רבים ומגוונים של מוסדות ללימוד תורה. החל מהגיל הרך דרך גיל ההתבגרות ועד זקנה. בדרך כלל עולם התורה מתייחס ללימוד התורה הגברי. אמנם גם אצל הנשים ישנם מוסדות לימודים, אך מכיוון שאלו בדרך כלל כוללים לימודים שונים ואין עניינם רק לימוד תורה, אין הם נכללים בקטגוריה הזאת.
עולם התורה כולל את המוסדות הבאים: התלמוד תורה – בית הספר היסודי לבנים; הישיבה הקטנה – מקום הלימוד לגילי 14–17 (כיתות ט–יא); הישיבה הגדולה – מקום הלימוד מאחרי ישיבה קטנה עד החתונה (בדרך כלל עד גיל 20–24); הכולל – שם לומדים מרבית האברכים למשך חייהם כל זמן שהם ממשיכים ללמוד.
מספרי הלומדים
מספר הלומדים בעולם התורה נאמד במאות אלפים.
יצחק גולן (עיתונאי)
יצחק גולן (גולדברג) (1923 – 2003) היה מראשוני השדרנים בקול ישראל.
בשובו ללימודים בירושלים אלו נקטעו בשנית, עם פרוץ מלחמת העצמאות ופעילותו כלוחם הגנה בזמן המצור על העיר. במהלך תקופה זו נישא למרים לבית קרמר, עובדת רדיו "קול ירושלים".
בשנת 1952 הוזמן גולן לסקר את הלווייתו של נשיא המדינה חיים ויצמן עבור קול ישראל. לאור הצלחתו צורף לרדיו כעורך חדשות ובשנת 1959 מונה לכתב התחנה הראשון בניו יורק וסקר את עבודת האו"ם. לאחר שובו ארצה, בשנת 1961, מונה למנהל מחלקת החדשות.
משנת 1977 שידר את תוכניותיו השבועיות "בעין בוחנת" ו"זרקאור".
אב לשלושה ילדים. בנו, בן, נהרג ביום כ"ג בתשרי ה'תשל"ד, (19 באוקטובר 1973) במלחמת יום הכיפורים במהלך הסתערות על מוצב "אורחה" ממערב לתעלת סואץ. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
מדליה לזכר קרב טונקין
מדליה לזכר קרב טונקין (בצרפתית: La Médaille commémorative de l’expédition du Tonkin) הייתה מדליה אשר הוענקה לכל החיילים והמלחים אשר לקחו חלק בקרבות של מערכת טונקין במלחמה הסינית-צרפתית בין 1883 ל-1885. המדליה הונפקה מתוקף חוק מיום 6 בספטמבר 1885 וחולקה ל-65,000 חיילים ומלחים ב-14 ביולי 1886. מאוחר יותר חולקה המדליה גם למשתתפים בכיבוש הודו-סין, ובסך הכול חולקה ל-97,300 איש.
החוק
החוק אשר מתאר את צורת המדליה ואת הקריטריונים לחלוקתה חוקק ב-6 בספטמבר 1885, ובו כתוב:
תיאור המדליה
השמות נכתבו בסדר כרונולוגי: הקרב על גשר הנייר (19 במאי 1883), מערכת סונטיי (דצמבר 1883), מערכת נין-באק (מרץ 1884), קרב פוג'ואו (23 באוגוסט 1884), מערכת קילונג (אוגוסט 1884 עד אפריל 1885), המצור על טויין קוואנג (נובמבר 1884 עד מרס 1885) ואת מבצע פסקדורס (מרץ 1885).
סרט המדליה שתואר בחוק היה סרט חצי ירוק וחצי צהוב, אולם הוא עוצב מחדש במהלך הייצור, והנוסח הסופי היה מורכב מארבעה פסים ירוקים על רקע צהוב. על האבזם חרוטה המילה טונקין.
שאול מרין
שאול צבי מֶרין (Merin; 25 באוגוסט 1933 – 28 באוגוסט 2012) היה פרופסור לרפואה, מבכירי רופאי העיניים בישראל.
ביוגרפיה
מרין נולד ב-1933 בעיר בֶּנְדִין שבפולין, בנם של יצחק וגיטל. במלחמת העולם השנייה גורשה המשפחה עם יתר היהודים לגטו שהקימו הגרמנים בעיר. ב-3 באוגוסט 1943, כשעמדה המשפחה בתחנת הרכבת בדרך להישלח לאושוויץ, נמלטו שאול ואחותו הצעירה דינה לביתה של מי שהייתה עוזרת הבית של המשפחה לפני הגירוש, אניִילה זוואדזקה (Aniela Zawadzka), ושם הצטרפו לדודם, שכבר מצא אצלה מסתור. אצלה הסתתרו עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום בינואר 1945, וזוואדזקה שימשה כאם מאמצת עבורם. (לאחר המלחמה נישאו זוואדזקה והדוד וולף שוַוייצר ועברו לאיטליה. ב-23 בנובמבר 2005 קיבלה בתם פליציה שווייצר את התואר חסיד אומות העולם עבור אמהּ המנוחה.)
ב-1949 עלה מרין לישראל.
קריירה רפואית ואקדמית
בשנת 1960 סיים מרין את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1963, לאחר שירותו הצבאי, החל את התמחותו במחלקת העיניים של בית החולים הדסה עין כרם. בשנת 1970 הוענק לו תואר מומחה. יצא לשלוש שנים נוספות של השתלמות ברפואת עיניים בטורונטו שבקנדה ובשיקגו שבארצות הברית. כמו כן צבר שלוש שנות עבודה רפואית וכירורגית בארצות שונות באפריקה. במלחמת יום הכיפורים שירת בחזית הסורית כרופא חטיבת השריון 679, בדרגת רב-סרן.
מרין כיהן כרופא בכיר במחלקת העיניים של הדסה עין כרם וכן ניהל במשך 20 שנה את יחידת העיניים בבית החולים הדסה הר הצופים. הוא התמחה במיוחד במחלות תורשתיות של העין ובמחלות רשתית העין, לרבות סיבוכי סוכרת.
בשנת 1968 קיבל דרגת מרצה באוניברסיטה העברית, והחל מ-1979 היה פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. הוא פרסם שני ספרים (על מחלות תורשתיות של העין) וכ-110 מאמרים ופרסומים רפואיים.
בנוסף שימש במשך 6 שנים כיושב ראש איגוד רופאי העיניים בישראל, וכיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לחקר העין והראיה במשך 4 שנים. בנוסף, במשך 7 שנים היה יושב ראש ועדת הבחינות הארצית לתואר מומחה ברפואת עיניים.
בשלהי חייו ניהל את היחידה למחלות רשתית בבית החולים סנט ג'ון בירושלים.
שאול מרין נפטר בקיץ 2012 לאחר מחלה קשה, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים.
משפחתו
מרין היה תושב ירושלים, נשוי לרחל, אב לשלושה. בנו פרופסור עופר מרין, כירורג לב-חזה בהתמחותו, ניהל את מערך הטראומה בבית החולים שערי צדק בירושלים וכיום משמש כמנכ"ל בית החולים.
סרטא
סרטא (נכתב גם כ"ס'רטה" או צרטה ערבית: سرطّه) הוא כפר פלסטיני הממוקם במחוז סלפית במרכז השומרון, 22 ק"מ מדרום-מערב לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכפר כ-3,382 תושבים.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר מיושב ברציפות החל מתקופת הברזל בארץ ישראל. ממזרח ומדרום לכפר נמצאים שני אתרים ארכאולוגים, "ח'רבת דאר אחמד" ובה מקאם המוקדש לשיח' עבדאללה. ו"ח'רבת עררה" בה שרידי מבנים, גתות ובורות מים. במקום מחשוף של סלעי בזלת שנוצר בסביבה ימית בתקופת הנאוגן.
בתקופה העותמאנית
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בסרטא הייתה אוכלוסייה של מוסלמים, ויהודי אחד. במפקד 1931 היו בכפר 76 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 317 תושבים, כולם מוסלמים. בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 420 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,584 דונם. אשר מתוכם הוקצו 1,858 לחקלאות שלחין, ו-766 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית. בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר סרטא משליטה בריטית לירדנית. בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 740 נפש.
לאחר 1967
בקיץ 1980, התנחל, ללא אישור, גרעין התיישבות בשם "אלקנה ב'" על הגבעה החולשת על הכפר ממזרח. המתנחלים טענו שהקרקע במקום היא בבעלות חברת הימנותא (חברת בת של הקרן הקיימת לישראל) שרכשה אותה מתושב מקומי. בעלי הקרקע טענו שמעולם לא מכרו אותה ופנו לבית המשפט. לאחר כחודשים פינו את המקום. שנה אחר כך, הכריזה מדינת ישראל על שטח קרקע כקילומטר ממערב לכפר כאדמות מדינה, ובמקום הוקמה ההתנחלות ברקן. לצורך הקמת ההתנחלות הפקיעה מדינת ישראל 353 דונם מאדמות הכפר לצורך סלילת כביש גישה והנחת תשתיות עבר ברקן.
בעקבות הסכם אוסלו, 16.8% מקרקעות הכפר מוגדרות כשטח B, ו-83.2% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ביוני 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", כתובות נאצה רוססו על בתים פרטיים ועל כלי רכב בכפר.
מילת תפל
מילת תפל היא מילה שאינה לקסיקלית, כלומר מילה שאינה קיימת בשפה מסוימת (למשל, המילים: "קחיל", "דרט" ו"מנגך" הן מילות תפל בעברית כי יכולות להיות מילים בעברית, אבל אינן).
קריאה וכתיבה של מילות תפל תתבצע דרך המסלול הסב-לקסיקלי מכיוון שמילים אלו אינן מיוצגות בלקסיקון.
מילות תפל שנשמעות כמו מילים לקסיקליות נקראות מילים פסאודו-הומופוניות, המילה "סק" למשל היא פסאודו-הומופון מכיוון שזו מילת תפל שנשמעת כמו המילה הלקסיקלית "שק".
באנגלית קיימת הבחנה בין Nonword ל- Pseudoword. הראשונות אלו מילות תפל שאינן מצייתות לחוקי השפה, לעומתן Pseudoword אלו מילות תפל שאינן קיימות בשפה אך כן מצייתות לחוקיה.
מילות תפל בהוראה
בהוראת קריאה עושים שימוש במילות תפל על מנת לוודא כי התלמידים קוראים את המילה המוצגת בפניהם באמצעות פענוח פונולוגי תקין ולא על ידי ניחוש. זאת משום שבמטלה מסוג זה לא ניתן לעשות פיצוי על ידי שימוש בהקשר וידע עולם, כפי שניתן לעשות עבור פיענוח של מילים אמיתיות בתוך טקסט בעל משמעות.
מילות תפל ככלי אבחוני
מילות תפל יכולת לסייע באבחון דידקטי לצורך איתור קשיי קריאה, כתיבה או קשיים פונולוגיים.
סטפנקרט
סְטֵפַּנַקֵרְט (בארמנית: Ստեփանակերտ) או חַאנְקֵנְדִי (באזרית: Xankəndi) היא עיר הבירה של רפובליקת נגורנו קרבאך, עם אוכלוסייה של כ-40,000 איש. השליטה על האזור הייתה נושא הסכסוך בין אזרבייג'ן וארמניה, מאז התפרקות ברית המועצות. נכון ל-2006, סטפנקרט כמו יתר חלקי נגורנו קרבאך, נמצאים תחת שליטת צבא ארמניה, ורבים מהאוכלוסייה האזרית המקומית שגרה במקום גורשה מזרחה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1917 אחרי מהפכת אוקטובר במקומו של כפר ששמו הארמני היה ואראראקן ושמו הטורקי חאנקנדי. בהיותו חלק מחבל נגורנו קרבאך הוא היה מושא לעימותים בין אזרביגאן וארמניה. באביב של 1920 נכבש האזור כולו על ידי הצבא האדום, וההחלטה לגבי השייכות של החבל הועלתה בפני שלטונות ברית המועצות. ב-30 בנובמבר 1920 הוחלט בהסכמת נציגים קומוניסטים של אזרבייג'ן, שנגורנו קרבאך יהיה חלק מארמניה, אולם לאחר מספר ימים ההחלטה שונתה ונגורנו קרבאך הוכרז כשטח אוטונומי בתוך אזרבייג'ן. ב-1 באוגוסט 1923 נקבעה סטפנקרט שהייתה בעלת אוכלוסייה ארמנית ברובה לבירת נגורנו קרבאך וב-20 בספטמבר 1923 שמה שונה לשם הארמני סטפנקרט לכבודו של מנהיג קומוניסטי ארמני מבאקו, סטפאן שאומיאן.
בשנת 1963 העלו ארמנים טענות לאפליה מצד שלטונות אזרבייג'ן בפני ניקיטה חרושצ'וב. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עשו שלטונות אזרבייג'ן מאמצים ליישב את האזורים סביב סטפנקרט באזרים ואחוז הארמנים בחבל ירד מ-89% בשנת 1926 ל-76% בשנת 1979.
בעקבות מדיניות הגלאסנוסט החלה פעילות מואצת בסטפנקרט למען העברת נגורנו קרבאך לארמניה. ב-13 בפברואר 1988 התקיים בסטפנקרט הפגנה של 7000 איש נגד פקיד בכיר מבאקו הפגנה שנמשכה כשביתת שבת של לפחות 1000 איש יומם ולילה במשך שבוע. ב-20 בפברואר 1988 התכנס בסטפנקרט ישיבה של מועצת המחוז שבקשה להחליט על איחוד עם ארמניה. ניסיונות של שלטונות אזרבייג'ן לעכב את הצירים מלהגיע לכינוס לא צלחו, ויו"ר המפלגה מאזרבייג'ן ביקש מהצירים לותר על איחוד תמורת דיונים בבעיות הכלכליות של החבל. אולם הצירים סירבו והחליטו ברוב של 110 נגד 7 על איחוד עם ארמניה.
אחרי התפרקות ברית המועצות שלטונות אזרבייג'ן שינו את השם באופן רשמי חזרה לחאנקנדי, אך בפועל העיר נשלטת על ידי הבדלנים הארמנים ונקראת בעיקר סטפנקרט.
פריצת הקרבות על השליטה בנגורנו קרבאך הניבה שליטה ארמנית על האזור וחיברה "מסדרון" מערבה לארמניה. הצדדים קיימו הפסקת אש לא רשמית באזור מאז 1994.
במהלך עימות אזרבייג'ן–ארמניה מספטמבר 2020, העיר הופצצה קשות.
כלכלה
לפני המלחמה, הכלכלה של סטפנקרט התבססה בעיקר על עיבוד אוכל, אריגת משי, ועסקי יין. אחרי המלחמה, הכלכלה של העיר ניזוקה לאין שיעור, אבל בשנים האחרונות, בעיקר בזכות השקעות מצד הפזורה הארמנית, הפעילות הכלכלית בסטפנקרט החלה משתקמת.
מגפת הקורונה באיראן
ב-19 בפברואר 2020 דווח לראשונה באמצעי התקשורת כי מגפת הקורונה הגיעה לאיראן.
סטפנקרט
ערים תאומות
הערים התאומות של סטפנקרט הן:
מגפת הקורונה באיראן
עשרות אלפי אזרחים איראנים נדבקו בנגיף, בהם גם דמויות מפתח רבות בצמרת השלטון ומשמרות המהפכה, לרבות רבים מחברי הפרלמנט ומפקדים, שאף מצאו את מותם. נכון ל-31 במרץ, משרד הבריאות דיווח על 41,495 הידבקויות, 2,757 מקרי מוות ו-13,911 אזרחים שהבריאו, אם כי גורמי אופוזיציה טוענים כי הממשל מטייח את הנתונים, וכי מספר המתים גבוה בהרבה מזה המדווח.
בנוסף, בעקבות חדשות כזב שהופצו במדינה, מעל ל-700 איראנים מצאו את מותם בניסיון למנוע ולרפא את מחלת נגיף הקורונה באמצעות צריכת אלכוהול ומתנול.
התפרצות
ב-19 בפברואר 2020 דיווחו באמצעי התקשורת כי שני אזרחים איראנים מהעיר קום אובחנו כחיוביים לנשיאת נגיף קורונה "SARS-CoV-2". בהמשך אותו היום אישר משרד הבריאות האיראני את הידיעה, והוסיף כי השניים מתו כתוצאה מסיבוך במחלה הנגרמת כתוצאה מנשיאת הנגיף. כהמשך להתפרצות ברחבי העולם, ביום שלמחרת נמצאו שלושה אזרחים נוספים כחיוביים לנשיאת הנגיף. ביומיים שאחר כך טיפס מספר הנדבקים כבר ל-29 ומספר המתים ל-8. ההתפרצות הגיעה גם לעיר הבירה טהראן. שר הבריאות סעיד נמאקי הכריז כי בבדיקה שנערכה עלה כי האדם שהפיץ את הנגיף ברחבי הרפובליקה הוא סוחר מקום, שנהג לטוס בקביעות לסין, מוקד ההתפרצות המקורי של הנגיף.
עד 24 בפברואר עלה מספר הנדבקים ל-61 ומספר המתים ל-12, בשיעור תמותה מקומי של כ-20%. באותו יום כינסו סגן שר הבריאות, איראג' חרירי, ודובר הממשלה, עלי רביי, מסיבת עיתונאים בנושא, ובה חרירי הופיע כשהוא משתעל ומזיע. למחרת, ב-25 בפברואר, הוא נמצא חיובי בבדיקה לנשיאת הנגיף, ולאחריו חברים נוספים בפרלמנט האיראני. עד סוף אותו החודש, ב-29 בפברואר, אובחנו בסך הכול 205 הידבקויות, כשמתוכן 40 מיתות, אם כי גם 50 הבראות. גורמי אופוזיציה טענו כי הממשל מסתיר את כמות הנדבקים והמתים האמיתית, שלטענתם הייתה גדולה בהרבה, אך לאחר שעניין זה עורר מחלוקת בשאלת הצנזורה, הודיע יושב ראש ארגון הבריאות העולמי טדרוס אדהנום גברייזוס כי נתוני ההידבקות שלהם מאומתים.
לבקשת הפרלמנט האיראני הודיע נשיא איראן חסן רוחאני ב-11 במרץ כי הוא נוטל על עצמו באופן אישי את הטיפול בהתפרצות הנגיף מידיו של שר הבריאות סעיד נמאקי. ביום שלמחרת, 12 במרץ, ביקשה איראן מקרן המטבע הבינלאומית הלוואת חירום של חמישה מיליארד דולרים, לראשונה מאז שנות ה-60, על מנת להתמודד עם התפרצות הנגיף. עוד באותו יום, טען המנהיג העליון עלי ח'אמנאי כי התפרצות הנגיף עלולה להיות "מתקפה ביולוגית" נגד איראן. עד 13 במרץ דווחו באיראן על 10,771 הידבקויות, מתוכן 551 מיתות ו-3,529 הבראות.
ברברה סטנוויק
ברברה סטנוויק (באנגלית: Barbara Stanwyck; 16 ביולי 1907 – 20 בינואר 1990) הייתה שחקנית אמריקנית, כוכבת קולנוע וטלוויזיה, הידועה במהלך 60 שנות הקריירה שלה כמקצוענית מושלמת ורבגונית בעלת נוכחות מסך חזקה, וחביבתם של במאים בכללם ססיל ב. דה-מיל, פריץ לאנג ופרנק קפרה. אחרי תקופה קצרה של משחק בתיאטרון, היא הופיעה ב-85 סרטים במשך 38 שנים בהוליווד לפני שפנתה לטלוויזיה.
מגפת הקורונה באיראן
התפרצות
ב-17 במרץ פרסמה אוניברסיטת שריף מחקר דמוגרפי, ובו עלו שלושה תרחישים אפשריים להתפרצות באיראן: שיתוף הפעולה בין תושבי הרפובליקה לממשל יהיה מלא ועד תום ההתפרצות יימנו לא יותר מ-120,000 נדבקים וכ-12,000 מתים; רק חלקים יהיו קשובים להנחיות ואז ייספרו כ-300,000 נדבקים ו-110,000 מתים; או שהתושבים לא יישמעו כלל להנחיות ומספר הנדבקים יגיע לכ-4 מיליון והמתים למעל 3 מיליון. באותו יום הודיע הממשל על צעדים נוספים במטרה להילחם בהתפרצות הנגיף – פסטיבל האש המסורתי יבוטל, ו-85,000 אסירים נוספים ישוחררו לבתיהם. עד 19 במרץ דווחו באיראן 17,814 הידבקויות, מתוכן 1,321 מיתות ו-5,710 הבראות. ב-22 במרץ הכריז שר הבריאות כי 33 מיליון אזרחים כבר הספיקו להיבדק, וכי 145,000 נתונים תחת בידוד בביתם או במתקנים רפואיים.
ברברה סטנוויק
סטנוויק הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר ארבע פעמים. וזכתה בשלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב. היא קיבלה פרסים על מפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי, מ-Film Society of Lincoln Center, מגלובוס הזהב, מ-Los Angeles Film Critics Association, ומ-Screen Actors Guild. יש לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד והיא מדורגת במקום האחד עשר ברשימת כוכבות הסרטים הגדולות ביותר בקולנוע האמריקני בכל הזמנים שבחר מכון הסרטים האמריקאי.
שנותיה הראשונות והקריירה
ברברה סטנוויק נולדה כרובי קתרין סטיבנס (באנגלית: Ruby Catherine Stevens) בברוקלין, ניו יורק ב-16 ביולי 1907. היא הייתה ילדתם החמישית והצעירה ביותר של ביירון וקתרין מקגי סטיבנס, הזוג היה ממעמד הפועלים, ילידי צ'לסי, מסצ'וסטס והיו ממוצא אנגלי ואירי בהתאמה. כאשר רובי הייתה בת ארבע, אמה נהרגה כשאדם שיכור דחף אותה לעבר חשמלית נוסעת. שבועיים אחרי ההלוויה, הצטרף אביה ביירון לצוות שחפר את תעלת פנמה, ולא נראה מאז. רובי ואחיה ביירון גודלו בידי אחותם מילדרד, שהייתה מבוגרת בחמש שנים מרובי. כשמילדרד קיבלה עבודה כנערת כ- showgirl John Cort, רובי ואחיה ביירון החליפו כמה וכמה בתים אומנים (כארבעה בשנה), שמהם רובי ברחה. רובי למדה במספר בתי ספר ציבוריים בברוקלין, שם היא קיבלה דרך קבע ציונים נמוכים ונהגה להתקוטט עם התלמידים האחרים.
במהלך הקייצים של 1916 ו-1917, כשמלאו לרובי תשע שנים, היא סיירה עם אחותה מילדרד ותירגלה את מטלותיה של מילדרד מאחורי הקלעים. השפעה אחרת על הופעתה הייתה צפייה בסרטים של פרל וייט, שרובי העריצה. בגיל 14 היא נשרה מבית הספר על מנת לעבוד באריזת חבילות בחנות הכלבו של ברוקלין. מעט אחרי שהיא לקחה עבודה במילוי כרטיסים במשרד הטלפון של ברוקלין תמורת משכורת של $14 בשבוע, שכר שאיפשר לה עצמאות כלכלית. רובי תיעבה את שתי העבודות, היא התעניינה בעסקי השעשועים, אולם אחותה מילדרד ריפתה את ידיה, כך שעבודתה הבאה של רובי הייתה בגיזור דוגמאות שמלה עבור ווג, הלקוחות התלוננו על העבודה שלא טובה שהיא ביצעה ורובי פוטרה. משרתה הבאה הייתה ככתבנית בחברת המוזיקה של ג'רום ה. רמיק, לשם שינוי באותה עבודה היא נהנתה, אך עניינה האמיתי היה עדיין עסקי שעשועים, ואחותה ויתרה על הניסיונות לבטל אותה מכך. ב-1923, חודשים מועטים אחרי יום הולדתה ה-16, רובי ערכה מבחן בד במקהלה בסטראנד רוף (Strand Roof), מועדון לילה מעל תיאטרון סטראנד בכיכר טיימס. חודשים מספר אחרי כן היא קיבלה עבודה כנערת זיגפלד במהדורות 1922 ו-1923 של מופע הראווה "שגיונות זיגפלד" שהיו נחשבים פורצי דרך לאותה תקופה ואותן ״נערות זידפלד״ זכו לפרסום רב. במרוצת השנים הבאות עבדה רובי כנערת מקהלה, הופיעה מחצות לשבע בבוקר במועדון הלילה בבעלותו של טקסס גינאן, היא אף שימשה לפרקים כמדריכת ריקודים בבית מרזח להומוסקסואלים ולסביות בבעלותו של גינאן. דבר שהקנה לה לאחר מכן מעמד של גיי אייקון, לדבריה: "ידעתי שאחרי גיל ארבע עשרה אפרנס את עצמי, אבל הייתי מוכנה לעשות זאת... תמיד ריחמתי מעט על אנשים מפונקים, וכמובן, הם תמיד ריחמו עלי." (ברברה סטנוויק בראיון ב-1937)
מגפת הקורונה באיראן
התפרצות
ב-24 במרץ, טען הנשיא רוחאני בריאיון לתקשורת כי מספר המאושפזים בבתי החולים פחת בצורה משמעותית, על אף שבאותו יום בדיוק דווח על שיא של אבחון 1,762 מקרי הידבקות חדשים ביממה אחת בלבד. עוד באותו היום הודיע הארגון "רופאים ללא גבולות" כי צוות הרופאים שהוא שלח לאיראן במטרה לסייע בהתמודדות בנגיף גורש. לטענת הממשל המתנדבים היו מרגלים. למחרת, ב-25 במרץ, הזהיר הממשל מפני "גל שני" של התפרצות הנגיף, במקביל לדיווח על אבחון יותר מ-2,000 הידבקויות ביום אחד. שיא שלילי זה נשבר שלושה ימים אחר כך, ב-28 במרץ, עם אבחון של יותר מ-3,000 הידבקויות.
במאי, איראן התמודדה עם גל שני של המגפה אחרי ירידה מסוימת בתחלואה. היא בצעה הקלות ואחר כך החמרות. באוקטובר, המדינה הייתה בעיצומו של גל שלישי. הממשלה הטילה סגר שני על הבירה טהראן כדי לרסן את ההתפרצות החדשה. הממשל הורתה על סגירת בתי ספר, בתי קולנוע, מכוני יופי, בתי קפה, מסגדים ועוד עסקים ומוסדות בטהראן כדי למנוע את התפשטות הנגיף. אלו הן ההגבלות הקשות ביותר מאז שהמדינה נפתחה בהדרגה מהסגר הארצי הראשון באפריל. הגל השלישי המשיך בנובמבר נוספו הגבלות במקומות נוספים. הוחלט לחלק את המדינה לערים צהובות, אדומות וכתומות כשבכל רמה רק חלק מהתושבים יוכלו לצאת לעבודה. באפריל 2021, החל גל רביעי. בסוף אפריל החלה ירידה ובמהלך יוני החלה עליה בתחלואה באזורים שונים אשר גרמה לחשש מגל חמישי בכל המדינה. החשש התממש ועד יולי העלייה הוגדרה כגל חמישי. הגל הרביעי יוחס להפרה המונית של הנחיות הריחוק החברתי במסגרת חגיגות הנורוז, במהלכן איראנים רבים יצאו לטייל או לבקר בני משפחה. לגל החמישי, כך טען הנשיא היוצא חסן רוחאני, תרמה לא רק התפשטות זן קורונה שנחשב למידבק הרבה יותר מהזנים האחרים של הקורונה, אלא גם הבחירות האחרונות לנשיאות ו"נסיעות לא-הכרחיות" או הפרות אחרות של ההנחיות. איראן הייתה מוקד ההתפרצות הקשה ביותר במזרח התיכון.
בקהילה היהודית באיראן היו באופן יחסי מעט נדבקים בקורונה, והרב יהודה גרמי מי שנחשב הרב הראשי של איראן הורה על סגירת בתי הכנסת ומניעת כל התכנסות דתית.
הידבקויות מאיראן ברחבי העולם
ב-20 בפברואר נמצאה אישה בשנות ה-30 לחייה ששבה מאיראן לקנדה חיובית בבדיקה לנשיאת הנגיף. למחרת, ב-21 בפברואר, קרה דבר דומה גם בלבנון: אישה כבת 45 ששבה מאיראן נמצאה גם כן חיובית בבדיקה לנשיאת הנגיף, והיא הדביקה בעת אשפוזה חולים נוספים. ב-25 בפברואר, נמצאו גבר ואישה בשנות ה-60 לחייהם ששבו לקנדה מאיראן חיוביים לנשיאת הנגיף. תגובת מדינות העולם לא איחרה לבוא, וגאורגיה הייתה המדינה הראשונה שהשעתה את הטיסות בינה לבין איראן באופן מוחלט. אחריה נקטו פקיסטן, טורקיה, אפגניסטן וארמניה בצעד דומה, וסגרו באופן מוחלט את גבולותיהן היבשתיים עם איראן. אפגניסטן הוסיפה וגם השעתה את הטיסות בינה לבין איראן. לצעד זה הצטרפה לאחר מכן גם טורקיה.
לאחר המשך ההידבקויות בפקיסטן של אנשים אשר שבו מאיראן, ובמקביל לגילוי הידבקויות דומות בגאורגיה ובסין, הודיעה קזחסטן ב-26 בפברואר כי היא תשעה את כל הטיסות בינה לבין איראן החל מ-1 במרץ. למחרת, ב-27 בפברואר, הודיעה אסטוניה כי אובחן בה מקרה ההידבקות הראשון בנגיף, באזרח ששב מאיראן, וגם בגרמניה, בנורווגיה, בשוודיה, בספרד ובבלארוס קרה כך. במקביל, דווח כי התגלו בכווית 43 הידבקויות נוספות, שכולן נקשרו לאיראן. לאור כל זאת, רוסיה הוציאה אזהרת מסע לאיראן, והודיעה על הגבלת הטיסות בין המדינות.
ב-28 בפברואר הגיע הנגיף לאוקיאניה, כשאובחנו לראשונה בניו זילנד נשאים של הנגיף ששבו מאיראן. ב-29 בפברואר הודיעה שכנתה אוסטרליה כי גם בה אובחנה הידבקות של שבים מאיראן. על מנת לבלום את התפשטות הנגיף, שתי המדינות הודיעו על מגבלות זמניות לכל השבים מאיראן, ואוסטרליה אף החמירה ודרשה מכל הבאים מאיראן לשהות במדינה אחרת במשך 14 ימים בבידוד בטרם כניסה אליה. במקביל, אזרבייג'ן וקטר אבחנו את ההידבקויות הראשונות בהן בשבים מאיראן, וזו הראשונה החליטה להשעות בשל כך את הטיסות איתה. לאור התפשטות זו, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן של ארצות הברית החמיר את אזהרתו לגבי איראן.
לאחר שנגלו הידבקויות מאיראן גם בארמניה ובהודו, ארגון הבריאות העולמי הכריז ב-9 במרץ על איראן כנקודה להפצת הנגיף. בהתאם לכך, רוב מדינות העולם הפסיקו את התקשרותן עם חברת התעופה הלאומית "איראן אייר" וסגרו באופן מוחלט את גבולותיהן עם איראן.
תגובה וטיפול ממשלתיים
ב-22 בפברואר 2020, שלושה ימים לאחר אבחון מקרי ההידבקות הראשונים באיראן בנגיף, הודיע משרד התרבות האיראני כי כל אירועי התרבות מבוטלים למשך שבוע אחד לפחות באופן מיידי. במקביל לכך, משרד החינוך הודיע על סגירתן של אוניברסיטאות, מוסדות להשכלה גבוהה ובתי ספר בכמה ערים ומחוזות לתקופת זמן בלתי מוגבלת. כמו כן, משרד הספורט נקט בצעד דומה והורה על ביטול כל אירועי הספורט. למחרת, ב-23 בפברואר, משרד ההגנה החל בייצור ערכות בדיקה, והממשל הכריז כי הוקצה סכום של כ-5 טריליון ריאל למלחמה בהתפרצות הנגיף. כצעד נוסף במאבק, הנשיא חסן רוחאני הורה למשרד התחבורה להגביל את נסיעות התחבורה הציבורית. נוסף על כל זאת, משרד הבריאות הכריז כי תפילות יום השישי לא יתקיימו בטהראן, וכן בכל שאר האזורים שנפגעו מהנגיף. עם זאת, רוחאני הדגיש כי אין בכוונת המדינה לבצע הסגר כללי, אלא על אזרחים בלבד ובאופן פרטני.
ב-2 במרץ נפטר מהמחלה מוחמד מירמוחמדי, בנוסף לכך דווח על חברי פרלמנט ומנהיגים נוספים שחלו במחלה.
על מנת למנוע צפיפות בבתי הסוהר שתוביל להידבקות המונית, שוחררו באופן זמני עשרות אלפי אסירים. כחלק ממאמץ תודעתי נוסף, מחלקת הסייבר בכוח אכיפת החוק של איראן החלה במעצרים של אזרחים החשודים בהפצת תמונות וסרטונים שאמינותם מעורערת. עובדי הממשל עברו לעבודה מהבית, והחל גיוס של כ-300,000 חיילים ומתנדבים למאבק בהתפשטות הנגיף, וכלי טיס בלתי מאוישים ותותחי מים נפרסו ברחבי הרפובליקה במטרה לחטא את הרחובות. עם העלייה החדה בתחלואה, הוצבו בין ערי הרפובליקה מחסומים שאוישו על ידי כוח אכיפת החוק של איראן והחלה הגבלה בכוח של התנועה בתוך המדינה.
ב-13 במרץ, לאחר שמאמצי השלטון, הכוחות המזוינים, כוח אכיפת החוק ומשמרות המהפכה לא הועילו והתחלואה המשיכה לגדול במקביל למתים רבים, הוחלט על השבתה חלקית של המשק והטלת סגר מצומצם. הרחובות פונו וכל החנויות נסגרו, והצבא החל לפטרל ברחובות במטרה לאכוף את ההנחיות. ברחבי המדינה הוקמו כ-1,000 מרפאות, חיל הרפואה המקומי החל לסייע לצוות הרפואה, מיטות אשפוז צבאיות הוסבו לאזרחים, והחל ייצור מזורז של מסכות, כפפות וציוד מגן. בצעד חריג נוסף, נסגרו למבקרים מקדשים, ובהם מקדש פאטמה מעצומה ומקדש האימאם א-רידא. ב-25 במרץ, לאחר שחלקים בציבור המשיכו להתעלם מההנחיות, הוחלט על ביצוע של סגר מלא והחרפה באכיפת ההנחיות. ב-28 במרץ, הנשיא רוחאני הודיע גם כי כ-20% מהתקציב השנתי יופנה למאבק בהתפרצות הנגיף והשלכותיו.
בסוף מאי, הודיע השלטון על פתיחת כל המסעדות ובתי הקפה במדינה לפעילות ועל החזרת אנשי המגזר הציבורי לעבודתם. לדברי הנשיא חסן רוחאני, המסעדות ייפתחו אחרי העיד אל-פיטר - ב-27 במאי. עם זאת, עדיין יחול איסור על עישון נרגילה.
ההתמודדות עם הסנקציות האמריקאיות
בעוד האמברגו שמטילה ארצות הברית על איראן דווקא מאפשרות למכור לרפובליקה מוצרים הומניטריים, מעט מאוד בנקים היו מוכנים להסתכן בסנקציות בשל סחר איתה. עובדה זו הגבילה בצורה ניכרת את האספקה הרפואית שעמדה לרשות מערכת הבריאות האיראנית בהתמודדות עם התפרצות הנגיף, והקשתה את המאבק בו. הממלכה המאוחדת, פקיסטן, סין ומומחי ארגון הבריאות העולמי לחצו על ממשלת ארצות הברית שתסיר כמה מן המגבלות כדי לסייע לה לבלום את ההתפרצות ולטפל באזרחיה, ושר החוץ מוחמד זריף פנה למזכיר הכללי של האומות המאוחדות אנטוניו גוטרש בבקשה להסיר לחלוטין את האמברגו לפחות באופן זמני. עם זאת, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הבהיר כי התפרצות הנגיף לא תביא להקלה באמברגו בשום צורה. הנשיא רוחאני פנה באופן אישי במכתב פתוח לכל מנהיגי העולם, וביקש את סיוען בהתחשב במגבלות שיש למדינתו. הבית הלבן דווקא הציע סיוע הומניטרי ישיר לאיראן, אך זו סירבה לקבל אותו.
קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים סייעה לאיראן והעבירה לה במטוסים ציוד מגן רב בכמה פעימות, ואיחוד האמירויות הערביות ואוזבקיסטן שלחו לה צוותים רפואיים וציוד רפואי גם כן. ארגון הבריאות העולמי העביר לה ערכות בדיקה רבות במטרה למפות את התחלואה במדינה באופן ברור יותר, וסין שלחה לה גם כן ערכות בדיקה וציוד מגן יחד עם צוותים רפואיים מומחים. הארגון "רופאים ללא גבולות" שלח צוות הרופאים לאיראן במטרה לסייע בהתמודדות בנגיף, אך הוא גורש בטענה לריגול. חבילות סיוע אלה היו למצומצמות ביחס לגודל האוכלוסייה של איראן, והמצב במדינה לא באמת הוקל. האחריות למצב הוטלה על המשטר, שכן תוכנית הגרעין שלו ובידודו מן העולם הן שיצרו את הבעייתיות מלכתחילה.
הסתרת מספרי החולים והמתים
בריאן הוק, שליח משרד החוץ האמריקאי באיראן, טען כבר בתחילת ההתפרצות כי הממשל באיראן שיקר לעולם בנוגע לממדי ההתפשטות של הנגיף במדינה, בציינו כי גם אמצעי התקשורת הונחו לשתף פעולה עם השקר. גורמי אופוזיציה, ובהם גם ארגון הגרילה "מוג'אהדין ח'לק", הצטרפו לטענה זו, והועלתה שאלה בדבר אמיתות מספר הנדבקים וההרוגים עליו מדווח משרד הבריאות. כמה מומחים אף העריכו כי התפרצות הנגיף במדינה החלה קודם ל-19 בפברואר, אך הממשל התעקש כי אין זה נכון. עם זאת, שני מסמכים פנימיים שהודלפו לתקשורת, והממשל טען כי הם מזויפים, חשפו לכאורה כי משרד הבריאות ידע על ההתפרצות ימים רבים בטרם הדיווח הראשוני עליה, אך שמר את המידע לעצמו על מנת שלא לפגוע בקיומן של הבחירות לפרלמנט.
לאחר שפרץ פולמוס כלל עולמי בעניין, יו"ר ארגון הבריאות העולמי טדרוס אדהנום גברייזוס הודיע במסיבת עיתונאים ב-2 במרץ כי בידי הארגון עומדות יכולות לווידוא המספרים המדווחים על ידי כל מדינה, וכי לא נמצאה שום בעיה עם הנתונים אותם איראן מוסרת. עם זאת, מנהל מערך החירום של הארגון, ריק ברנן, ציין ב-17 במרץ כי מספר מקרי המוות המדווחים מאיראן יכול לייצג רק כ-20% מן המספרים האמיתיים, היות שהבדיקות לנשאיות הנגיף הוגבלו למקרים חמורים בלבד. "BBC", "האקונומיסט" ו"רדיו פרדא" פרסמו כמה כתבות בעניין שאליהן התראיינו מקורות אנונימיים מתוך איראן, ואלו גם חיזקו את הטענה כי מספר המתים באיראן גבוה בהרבה מזה המדווח. העיתון "וושינגטון פוסט" חשף תצלומי לוויין ממוקד ההתפרצות, העיר קום, ובהם נראתה פעילות חפירה מסיבית של קברים החל מ-21 בפברואר, יומיים בלבד לאחר הדיווח הרשמי הראשון על התפרצות הנגיף.
לפי רשת ה-BBC בפרסית, מספר המתים באיראן גבוה פי 3 מהמדווח. בעוד שלציבור האיראני ולעולם דווח ב-21 ביולי כי 14,405 איראנים מתו מנגיף קורונה, המשטר ידע על יותר מ-42 אלף חולים שמתו. הרשימה, כך מצוין בדיווח, כוללת נתונים מפורטים על כמות חולי הקורונה שאושפזו בבתי החולים השונים, פרטים אישיים שלהם כמו שם, מין, וגיל, וכן מידע על התסמינים שמהם הם סבלו, משך תקופת האשפוז ומחלות רקע. בנוסף, סיפרו המקורות של ה-BBC שהרשויות ידעו על מקרי הדבקה במשך כחודש לפני שדיווחו זאת לציבור. את הרשימה הביא לידי הרשת גורם אנונימי שאמר לה כי הוא עושה זאת על מנת "לשפוך אור על האמת" ולשים סוף ל"משחקים פוליטיים" סביב המגפה המתחוללת באיראן.
ברברה סטנוויק
שנותיה הראשונות והקריירה
ב-1926, רובי הוצגה בפני וילארד מק בידי בילי לאהיף (Billy LaHiff), שבבעלותו היה בר פופולרי אותו שהיה מקום בילוי עבור אנשים מתעשיית הבידור. מק בחר שחקנים למחזהו "The Noose", לאהיף הציע שאת תפקידה של נערת המקהלה יכולה לבצע נערת מקהלה אמיתית, ומק הסכים לאפשר לרובי לעבור מבחן בד. רובי קיבלה את התפקיד, אך המחזה לא נחל הצלחה. על מנת להוסיף פתוס לדרה, הורחב תפקידה של רובי. לפי ההצעה של מק או דייוויד בלסקו, אימצה רובי את שם הבמה ברברה סטנוויק (Barbara Stanwyck), "ברברה, בא מ-Barbara Frietchie ו"סטנוויק" מהשחקן האנגלי ג'ין סטנוויק (Jane Stanwyck). "The Noose" נפתח מחדש ב-20 באוקטובר 1926, ונהיה אחד מהמצליחים ביותר בעונה, רץ במשך תשעה חודשים ו-197 הופעות. סטנוויק כיכבה לצד השחקנים רקס צ'רימן ווילפרד לוקאס. צ'רימן וסטנוויק פתחו ברומן. הופעתה ב"The Noose" זיכתה אותה בביקורות משבחות והמפיק בוב קיין זימן אותה לערוך מבחן בד לסרטו האילם הבא משנת 1927, "Broadway Nights", שם היא קיבלה תפקיד קטן של מעודדת אחרי שהפסידה את התפקיד הראשי, מכיוון שהיא לא הצליחה לבכות במבחן בד. הדבר סימן את הופעתה הראשונה של סטנוויק בסרט. היא שיחקה בתפקיד הראשי על הבמה באותה בשנה ב"Burlesque", מחזה שנקטל בידי הביקורת, אך הופעתה של סטנוויק זכתה לשבחים. (הערה 5) בעודה משחקת ב"Burlesque", הציג אוסקר לבנט את סטנוויק בפני השחקן פרנק פיי. סטנוויק ופיי טענו מאוחר יותר שהם שנאו זה את זה מההתחלה, אולם הם התקרבו אחרי מותו הפתאומי של רקס צ'רימן בגיל 30. צ'רימן חלה בראשית 1928 ורופאו יעץ לו על מסע בים, כשהפליג בספינה לפריז שם תכננו הוא וסטנוויק להיפגש, נפטר צ'רימן מאלח דם. סטנוויק ופיי התחתנו באוגוסט של אותה שנה ועברו להוליווד.
קריירת הסרטים
סרטה המדבר הראשון של סטנוויק היה "The Locked Door" (1928), אחריו הגיע "Mexicali Rose" ב-1929. אף אחד מהסרטים לא נחל הצלחה, אף על פי כן, בחר פרנק קפרה בסטנוויק לסרטו "Ladies of Leisure" (1930). בעקבותיו באו מספר תפקידים זכורים לטוב, ביניהם האם המקריבה את עצמה בסטלה דאלאס (1937), הופעה בסרט ילד הזהב (1939) לצידו של ויליאם הולדן, הנוכלת שמתאהבת במי שעתיד להיות הקורבן שלה (אותו מגלם הנרי פונדה), ב"ליידי איב" (1941), בתפקיד עיתונאית בסרט פגוש את ג'ון דו לצידו של גרי קופר (1941), האשה שמפתה סוכן ביטוח (Fred McMurray) לרצוח את בעלה ב-"ביטוח חיים כפול" (1944), "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" (1946), והרעיה המרושעת ב"סליחה, טעות במספר" (1948). סטנוויק הייתה אחת מהשחקניות ששקלו לפנות אליה על מנת לגלם את דמותה של סקרלט אוהרה ב"חלף עם הרוח" (1939), אם כי היא אפילו לא עברה מבחן בד. ב-1944, סטנוויק הייתה האשה האשה בעלת השכר הגבוה ביותר בארצות הברית. "זוהי אשה שגורמת לכל העולם ליפול לרגליה. (קתלין הווארד על דמותה של סטנוויק ב"Ball of Fire" )
פולין קייל תיארה את משחקה של סטנוויק: "נדמה שהיא חשה אינטואיטיבית כיצד הגוף צריך לנוע לפני המצלמה" ובהתייחס לקריירת הסרטים שלה בראשית שנות השלושים: "רגשנותם של סרטי הקולנוע המדבר הראשונים... רק הדגישו את החדשנות יוצאת הדופן של סטנוויק."
סטנוויק נודעה בשל פתיחותה וטוב-ליבה לצוות מאחורי הקלעים בכל אתר סרטים. היא ידעה את שמות נשותיהם וילדיהם, ושאלה עליהם תוך שהיא מציינת את שמם. פרנק קפרה אמר עליה: "כל הבמאים, השחקנים, אנשי הצוות, וכל היתר אהבו אותה. בתחרות הפופולריות של הוליווד היא הייתה זוכה בפרס הראשון בקלות."
קריירת הטלוויזיה
כשהקריירה הקולנועית של סטנוויק דעכה ב-1957, היא עברה לטלוויזיה. הסדרה שלה משנת 1962-1961 "The Barbara Stanwyck Show" לא זכתה לשיעור צפייה גבוה, אבל זיכתה אותה בפרס אמי הראשון שלה. בסדרת המערבון הטלוויזיונית "The Big Valley" של רשת ABC הפכה סטנוויק לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בטלוויזיה, ועל משחקה בה קיבלה פרס אמי נוסף. היא כונתה "גברת ברברה סטנוויק" ותפקידה כראש משפחת ספר שהייתה דומה לזו של בן קרטרייט, אותה שיחק לורן גרין ב"בוננזה". בין השחקנים שכיכבו לצידה של סטנוויק היו ריצ'רד לונג (שהשתתף עמה גם בסרט All I Desire מ-1953), פטר ברק, לינדה אוונס ולי מייג'ורס.
שנים רבות אחרי כן, זכתה סטנוויק בפרס אמי השלישי שלה, עבור הופעתה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר". ב-1985 היא הופיעה בשלושה פרקים של אופרת הסבון המצליחה מאוד "שושלת", קודם להשקת הסדרה שיצאה ממנה "The Colbys" ושלא צלחה, שבה היא מככבת לצידם של צ'רלטון הסטון, סטפני ביצ'ם, וקתרין רוס. מאוכזבת מהניסיון, נשארה סטנוויק למשך עונה אחת בלבד. (הסדרה שרדה שתי עונות), ותפקידה כקונסטנס קולבי פטרסון, היה האחרון שגילמה. ארל האמר הבן, (המפיק של סדרת הטלוויזיה "The Waltons") רצה בתחילה את סטנוויק לתפקיד הראשי של אנג'לה צ'נינג באופרת הסבון המצליחה משנות השמונים "פלקון קרסט", אך היא סירבה להצעה.
ויליאם הולדן זקף לזכותה את הצלת הקריירה שלו כשהם שיחקו ביחד ב"Golden Boy" (1939). הם נשארו חברים לכל אורך חייהם. כשסטנוויק והולדן העניקו את פרס האוסקר לפסקול הטוב ביותר, הולדן אמר דברי תשבחות על סטנוויק. מעט אחרי מותו של הולדן, סטנוויק השיבה לו כשקיבלה פרס אוסקר לשם כבוד, באומרה בהתרגשות "היום נער הזהב שלי הגשמת את משאלתך."
חייה האישיים
בעלה הראשון היה פרנק פיי. הם נישאו ב-26 באוגוסט 1928. ב-5 בדצמבר 1932 הם אימצו בן, דיון אנתוני "טוני" פיי, שהיה בן חודש ימים. (הוא וסטנוויק חיו לבסוף בנפרד.) הנישואים ידעו מהמורות, הצלחת הקריירה של פיי בברודוויי לא התרגמה למסך הגדול, בעוד שסטנוויק הגיעה למדרגת כוכבות בהוליווד, אחרי התחלה צולעת. בנוסף לכך, נמסר שפיי הכה את אשתו הצעירה, במיוחד כשהיה שיכור. כמה היסטוריוני סרטים טוענים שהנישואים היו בסיס לסרט "כוכב נולד". הזוג התגרש ב-30 בדצמבר 1935.
ב-1936, בעודה עובדת על הסרט "His Brother's Wife", פגשה סטנוויק את רוברט טיילור לצידו שיחקה והתאהבה. אחרי רומן סוער, הזוג החל לגור יחדיו. נישואיהם בשנת 1939 אורגנו בעזרת אולפני MGM עמם היה לטיילור חוזה, מנהג נפוץ בתור הזהב של הוליווד. היא וטיילור בילו בנעימים בשנות נישואיהם הראשונות, והיו בעליהם של אקרים רבים של מקרקעין באזור יוקרתי במערב לוס אנג'לס. חוותם הגדולה וביתם באזור Mandeville Canyon של ברנטווד בלוס אנג'לס קרויה עד לעצם היום הזה כ"חוותו של רוברט טיילור" בעיני המקומיים.
טיילור ניהל מספר פרשיות אהבים בזמן נישואיהם, בכללם אחד עם אווה גרדנר. רווחו שמועות שסטנוויק ניסתה לשים קץ לחייה כששמעה על הרומן של טיילור עם לאנה טרנר. היא לבסוף תבעה גירושים ב-1950 כשכוכבנית פרסמה את הרומנים של טיילור. הגירושים נכנסו לתוקפם ב-21 בפברואר 1951. אחרי הגירושים, הם שיחקו ביחד בסרטה האחרון של סטנוויק The Night Walker (1964). נמסר שסטנוויק הייתה הרוסה כשרבים ממכתביו ותצלומיו הישנים אבדו בשריפה בביתה. היא מעולם לא התחתנה שוב, וקיבלה דמי מזונות בסך 15 אחוזים ממשכורתו של טיילור עד למותו ב-1969.
סטנוויק ניהלה רומן עם השחקן רוברט וגנר, אותה פגשה על סט הסרט "טיטניק". וגנר, שהיה בן 22, וסטנוויק, שהייתה בגיל 45 בתחילת הרומן, ניהלו מערכת יחסים רומנטית בת ארבע שנים, כפי שמתואר בזכרונותיו של וגנר, "Pieces of My Heart". סטנוויק ניתקה לבסוף את הקשר.
היא הייתה בקשרי חברות אמיצים עם שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד החל משנות השלושים ועד למותה של קרופורד מסרטן באביב 1977. היא הייתה פרוטסטנטית.
שנותיה האחרונות ומותה
שנות פרישתה של סטנוויק היו גדושות פעילות, היא ניהלה פעילויות צדקה הרחק מאור הזרקורים. הידרדרותה החלה בעת פריצה לביתה בבוורלי הילס ב-1981, במהלכה הוכתה. ברברה סטנוויק הלכה לעולמה כתוצאה מאי-ספיקת לב, נפחת ומחלת ריאות חסימתית כרונית בבית החולים סנט ג'ון, בסנטה מוניקה, קליפורניה. היא הייתה בת 82 במותה. גופתה נשרפה ואפרה פוזר בLone Pine, קליפורניה.
סולימאן פרנג'יה הבן
סולימאן טוני פרנג'יה (מכונה גם סולימאן פרנג'יה הבן, סולימאן פרנג'יה ה-II) (בערבית: سليمان فرنجيه) (נולד ב-18 בנובמבר 1965 בזע'רתא, לבנון) הוא המנהיג הנוכחי של בריגדת מרדה, ובנו של אנטואן "טוני" פרנג'יה שנרצח בשנת 1978.
לסולימאן יש שני ילדים מנישואיו עם מריאן סרכיס: טוני (1987) ובאסל (1992). יש לו גם בת מנישואין שניים עם רימה קרקפי: ורה (2007). הוא מתגורר בבנאצ'יי, עיירה קטנה סמוך לזע'רתא.
חיסול אביו
סכסוך מתמשך בין אנשי הפלנגות לבין בריגדת מרדה, אשר פילג את הכוחות הנוצרים במדינה, הוביל להתקפה ב-13 ביוני 1978 בשעה 4:00 לפני בוקר על העיירה אהדן, בה, על-פי טענות משפחת פרנג'יה, כוחות הפלנגות הנוצריות שהונהגו על ידי סמיר ג'עג'ע ואלי חובייקה. במקום התנהלו קרבות קשים עם הרוגים לשני הצדדים, במהלכם נרצחו טוני פרנג'יה ואשתו ורה, לאחר שאולצו לצפות ברצח בתם בת ה-3, ג'יהאן. סולימאן, שהיו אז בן 14 בלבד, שהה בביירות באותו זמן וכך ניצלו חייו.
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של פרנג'יה החלה כשהוא היה רק בן 17, כשהפך למנהיג בריגדת מרדה בשנת 1992. המיליציה התפרקה מנשקה והפכה למפלגה פוליטית התומכת בפירוק מנשקם של מיליציות חמושות לאחר החתימה על הסכם טאיף. התנועה החלה לקחת חלק בעניינים חברתיים, תרבותיים, חינוכיים בריאותיים ופוליטיים. בשנת 1992, סלימאן נבחר לפרלמנט ובכך הפך לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר בתולדות לבנון. בהמשך הוא נבחר עוד 4 פעמים בין 1992 ל-2000 במושב המרוני של זע'רתא שמהווה את תפקידה ההיסטורי של משפחתו. פרנג'יה כיהן כשר חקלאות וכשר בריאות בממשלות לבנון.
יפרח חביב
ביוגרפיה
יפרח חביב נולד בתל אביב, וכשהיה כבן שלוש עברה המשפחה למושב גיבתון, והתפרנסה מחקלאות. במושב גיבתון גדל ולמד, ואת לימודי התיכון שלו השלים בקיבוץ הסמוך קבוצת שילר ובבית ספר תיכון ברחובות. כשהיה כבן 18 התנדב לפלמ"ח ושירת במלחמת העצמאות כחובש קרבי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח.
בתום המלחמה יצא עם חבריו להכשרה בקיבוץ חולתה, ובתום ההכשרה הצטרף עם חבריו לקיבוץ בית קשת שבגליל התחתון המזרחי. יפרח חביב יצא לסמינר "אורנים", ללמודי הוראה, ובשנת 1953 חזר לבית קשת כמורה. הוא עבד שנים רבות כמורה ומחנך, גם בקיבוצו וגם בבית הספר החקלאי כדורי הסמוך, וכן בבית הספר החקלאי של נהלל.
יפרח חביב כותב כל ימיו סיפורים ורשימות לילדים ולנוער. סיפורו הראשון יצא לאור כבר בשנת 1947, בהיות בן 17. הסיפור הודפס בעיתון הנוער "במבחן". נושאי כתיבתו של יפרח חביב הם החיים בקיבוץ ובמושב, חיי החיילים הצעירים ששירתו בפלמ"ח, וכן סיפורי מקום וסיפורי עם. חלק מהסיפורים הללו מתרחשים על רקע נופי הגליל התחתון, על שרידי מבצריו, ואגדות גיבוריו. וחלקם הם עיבודים של סיפורי עם ממקומות שונים. סיפורים רבים מפרי עטו התפרסמו בעיתון הילדים משמר לילדים.
במלאת 20 שנה להקמת קיבוץ בית קשת, ערך וקריין חביב סרט מיוחד, המתאר את חייו האישיים ואת חיי היום-יום בקיבוץ
נפטר בבית קשת בגיל 87.
אחיו הצעיר של יפרח חביב הוא סופר הילדים מעוז חביב (נולד ב-1941 במושב גבתון).