cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבריאל אוברטן
קריירה
בעונת הוא כבש צמד שערים בניצחון 2-4 על גנגאם בשמינית גמר גביע הליגה, בדרך לזכיית קבוצתו בטורניר בפעם השנייה בקריירה שלו. מאחר שבורדו נאבקה על האליפות ואוברטן לא צפוי היה לקבל דקות משחק, החליט המאמן לורן בלאן להשאילו עד לסיום העונה לקבוצת לוריאן על מנת שיצבור ניסיון. במדי לורן הוא כבש שני שערים ב-15 משחקים.
ביולי 2009 הוחתם אוברטן על ידי מנצ'סטר יונייטד. אוברטן התקשה למצוא את מקומו בקבוצה, ולאחר שנתיים, באוגוסט 2011, עבר לשחק בניוקאסל יונייטד תמורת סכום המוערך בכ-3 מיליון פאונד. הוא ערך את הופעתו הבכורה ב-13 באוגוסט נגד ארסנל. ב-24 באוגוסט 2016 חתם באנז'י מחצ'קלה הרוסית. ב-31 בינואר 2017 חתם בויגאן את'לטיק מהצ'מפיונשיפ. ב-20 ביולי 2017 חתם בלבסקי סופיה.
ב-31 בינואר 2019 אוברטן חתם לשנתיים וחצי בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
נבחרת לאומית
בצעירותו שיחק אוברטן בכל נבחרות הנערים והנוער השונות של צרפת. בשנים 2007 ו-2008 הוא שיחק שני משחקים בנבחרת עד גיל 19.
בשנת 2009 החל אוברטן לשחק בנבחרת צרפת עד גיל 21, וכבש את שער הבכורה שלו במשחק מול בחודש מרץ. בטורניר טולון באותה שנה הוא סייע לנבחרתו להעפיל עד לגמר, וזכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר. בנוסף, הוא שיחק במדיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות.
שביט סוויפט-טאטל
שביט סוויפט-טאטל, המסומל באופן רשמי כ-109P/Swift–Tuttle, הוא שביט מחזורי בעל זמן הקפה של 133 שנה. הוא התגלה בנפרד על ידי לואיס סוויפט ב-16 ביולי 1862 ועל ידי הוראס טאטל  ב-19 ביולי 1862. זהו שביט בעל מסלול קבוע, ומקיים תהודה מסלולית ביחס של 1:11 עם כוכב הלכת צדק - השביט משלים הקפה אחת על כל 11 הקפות של צדק. הגרעין של השביט הוא בקוטר 26 ק"מ.
על פי רישומים של אסטרונומים סינים, בשנת 188 בהירותו של השביט הייתה 0.1. ב-1862, שנת גילויו, בהירותו של השביט הייתה כשל כוכב הצפון. בשנת 1992 השביט חלף שוב בקרבת כדור הארץ, וניתן היה לצפות בו באמצעות משקפת. השביט צפוי להתקרב שוב לכדור הארץ בשנת 2126, אז בהירותו תהיה כ-0.7.
שביט סוויפט-טאטל הוא שביט-האב של הפרסאידים, מטר מטאורים חזק המופיע מדי שנה בחודשים יולי-אוגוסט כאשר כדור הארץ חולף דרך שובל האבק של השביט.
איום אפשרי על כדור הארץ
מסלולו של שביט סוויפט-טאטל מביא אותו לקרבה יחסית לכדור הארץ. כאשר נצפה בשנת 1992, תאריך המעבר של השביט בפריהליון סטה מהמועד המשוער ב-17 יום. אסטרונומים זיהו אז כי אם מעברו הבא של השביט בפרהיליון, הצפוי ל-11 ביולי 2126, יסטה אף הוא ב-15 יום - השביט יחלוף בקרבה מסוכנת לכדור הארץ בתאריך 14 באוגוסט 2126. בהתחשב בגודלו של השביט (26 ק"מ), גילוי זה עורר חשש בקרב האסטרונומים, ועודד אסטרונום אמריקאי חובב בשם גארי קרונק לחקור את מופעיו של השביט בעבר. קרונק גילה כי השביט נצפה ככל הנראה על ידי אסטרונומים סינים בשנים 69 לפנה"ס ו-188 לספירה. ממצאים אלה הובילו לחישוב מחדש של מסלולו של השביט, והתגלה כי מסלולו של השביט יציב לחלוטין וכי אין כלל איום להתנגשות עם כדור הארץ ב-2000 השנים הקרובות לפחות. החישובים המחודשים הראו כי ב-5 באוגוסט 2126 יחלוף השביט במרחק של 0.153 יחידות אסטרונומיות (כ-23 מיליון ק"מ) מכדור הארץ. הדיווחים בשנת 1992 אודות התנגשות אפשרית של שביט סוויפט-טאטל עם כדור הארץ היו אחד הגורמים להגדרת סולם טורינו, המדרג את הסיכון לפגיעת גופים קרובי-ארץ בכדור הארץ.
בעתיד הרחוק אכן צפוי השביט לעבור בקרבת כדור הארץ. האירוע צפוי להתרחש בשנת 4479, בסביבות 15 בספטמבר, אז יתקרב השביט עד כדי 0.03-0.05 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ-5-7 מיליון ק"מ, כעשירית מהמרחק של מאדים מכדור הארץ), וההסתברות לפגיעה בכדור הארץ נאמדת כ-0.0001%. שביט סוויפט-טאטל הוא גרם השמים הגדול ביותר במערכת השמש שמתקרב באופן מחזורי לכדור הארץ במהירות גבוהה (כ-60 ק"מ/שנייה). התנגשות של השביט בכדור הארץ תהיה חזקה פי כ-27 מפגיעת המטאוריט בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנה, פגיעה שיצרה את מכתש צ'יקשולוב והביאה להכחדת קרטיקון-שלישון (הכחדת 80% מכלל היצורים על פני כדור הארץ, בכללם הדינוזאורים). לאור נתונים אלה, וחרף הסיכוי הקלוש לפגיעה, תואר בעבר שביט סוויפט-טאטל כ"עצם השמימי המסוכן ביותר הידוע לאנושות".
נחום קוק
הרב נחום הכהן קוק (ח' בניסן ה'תרצ"ב, 14 באפריל 1932 – י"ב בניסן ה'תש"ע, 27 במרץ 2010) היה רב שכונת תל גנים ברמת גן ופעיל בתחומי הדת ושמירה על כבוד המת. יקיר העיר רמת גן.
תולדותיו
נולד בבית מנדלבאום בירושלים, בנם של הרב רפאל קוק ורחל, בת שמחה מנדלבוים. נקרא על שם זקנו רבי נחום מקוברין. למד בישיבת כפר הרא"ה, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובסלבודקה בבני ברק.
בשנת 1954 נישא לשושנה (נפטרה במרץ 2016), בת הרב שמואל אברמוביץ, רבה של רמת יצחק. מאז נישואיו התגורר בשכונת רמת יצחק. במשך מספר שנים למד בהיכל התלמוד בתל אביב. התמנה לרבה של שכונת תל גנים ברמת גן ושימש רב מחלקת הנישואין בעיר.
במשך שנים רבות היה פעיל בתחומים שונים הקשורים לשמירה על הצביון הדתי וההלכתי בישראל. היה פעיל מרכזי בשמירה על כבוד המת ופעל רבות מול בתי משפט והמשטרה להשגת אישורים למניעת נתיחת מתים. כיהן בהתנדבות כרב בית החולים בילינסון והתמחה בתחום רפואה והלכה. היה חבר בוועדת ערעור מחוזית של משרד הביטחון בנושאי פטור משירות בצה"ל. כמו כן היה חבר בוועדה שעסקה במתן היתרי עבודה בשבת מטעם משרד העבודה.
היה יו"ר ועד רבני רמת גן. ממייסדי הסתדרות עובדי המועצות הדתיות בישראל והיו"ר שלה, ולימים נשיאה. היה מרצה בנושאי יהדות.
בשנת 2008 קיבל אות יקיר רמת גן.
נפטר בשבת הגדול ה'תש"ע והלווייתו התקיימה במוצאי השבת. נקבר בית הקברות פוניבז', בקרבת קברו של הרב שך. על מצבתו נכתב בין השאר: "מסר עצמו לחזק בדקי הדת, עמל ויגע במצוות כבוד המת וקנה בה קניין".
משפחתו
בנו הוא המקובל הרב דב איסר קוק. אחיו הם הרבנים שלמה, שמחה ואברהם יצחק קוק. גיסיו הם הרבנים אברהם שרמן ויעקב כץ.
משנה
הַמִּשְׁנָה היא קובץ ספרותי היסודי והמקיף ביותר ביהדות המסודר לשישה 'סדרים', המכילים מספר 'מסכתות'. כל מסכת עוסקת בנושא ספציפי אחד המרומז בשמה של אותה המסכת. סדרי המשנה נועדו להוות קו מנחה ובסיס איתן לשם קביעת ההלכות בקהל ישראל, לדורות.
ספרות המשנה–כפי שגובשה על פי התָנָאִים בתקופתם (מסוף המאה הראשונה ועד לתחילת המאה השלישית) כוללת את כל ההנהגות והנחיות המהותיות שנתקבלו והועברו בין הדורות עד לזמן כתיבת המשנה, לשם שימור אורח החיים היהודי.
השם 'משנה' מקורו בשורש שנ"ה (בארמית תנ"א) והוא נגזר מהמילה 'שינון' (כלומר: גרסה וחזרה - לרוב בעל פה) דעה אחרת אומרת שהשם הוא מלשון שניים (2), שכן היא שנייה ומשנית לתנ"ך.
חלקי המשנה
המשנה מחולקת לשישה סדרים (ש"ס) על פי תחומי חיים שונים:
נהוג להשתמש בראשי התיבות זמ"ן נק"ט כדי לסייע בזיכרון סדר זה.
כל סדר נחלק למסכתות העוסקות בתתי-נושאים שונים. במשנה 63 מסכתות בסך הכול.
כל פרק נחלק לקטעים הנקראים "הלכות" (בתלמוד הירושלמי) או "משניות" (בתלמוד הבבלי ובלשון הדיבור כיום). בעוד שחלוקת הפרקים קבועה יחסית וזהה ברוב כתבי היד, חלוקת ההלכות שונה בין כתבי היד השונים, ונראה שלא הייתה בה אחידות מעולם. סך הכל יש 4192 משניות בכל שישה סדרי משנה.
סדרם של שישה סדרי משנה
לעומת הסדר המקובל (זמ"ן נק"ט), לדעת בעל הספר כף נחת, סדר נזיקין הוא הסדר האחרון משישה סדרי משנה. התוספות יום טוב הקשה על חידוש זה, שהרי ריש לקיש דרש על הפסוק "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת"
"אמונת זה סדר זרעים, עתיך זה סדר מועד, חסן זה סדר נשים, ישועות זה סדר נזיקין, חכמת זה סדר קדשים, ודעת זה סדר טהרות"
ומדרשה זו רואים שסדר נזיקין הוא הרביעי, כסדר המקובל. רבי יעקב חאגיז דחה הוכחה זו, משום שמצאנו בילקוט שמעוני דרשה בה סדר נזיקין הוא הסדר האחרון:
"רבי תנחומא פתר ליה בשישה סדרי משנה: תורת ה' תמימה זה סדר נשים. עדות ה' נאמנה זה סדר זרעים, שהוא מאמין בחייו של עולם וזורע. יראת ה' טהורה זהו סדר טהרות, שהוא מפריש בין טומאה לטהרה. פקודי ה' ישרים משמחי לב זה סדר מועד, שיש בה סוכה ולולב ומועדות שנאמר בהם ושמחת בחגך. מצוות ה' ברה מאירת עיניים זה סדר קדשים, שהיא מאירת עיניים לקדשים. משפטי ה' אמת צדקו יחדו, זה סדר נזיקין, שיש בו כל הדינין".
מק'קוי טיינר
ילדות וקריירה מוקדמת
טיינר נולד בפילדלפיה כאח הבכור מבין שלושה. אמו לחצה עליו שילמד לנגן בפסנתר עד שבגיל 13 החל לנגן, ובגיל 15 המוזיקה הייתה המוקד המרכזי של חייו. טיינר הושפע בין היתר מהפסנתרן השכן לו, יליד פילדלפיה אף הוא, באד פאוול.
ההתנסות הראשונה של טיינר בהרכב מקצועי הייתה תחת הובלתו של הסקסופוניסט בני גולסון, בג'אזטט המפורסם שלו. לקראת סוף שנת 1960 עבר לנגן עם קולטריין. קולטריין כבר הכיר את עבודותיו של הפסנתרן קודם לכן, הוא אף הקליט קטע שטיינר הלחין עוד ב-1958.
משנה
סדרם של שישה סדרי משנה
אם כן אין להוכיח מהסדר המובא בדרשה מהו סדרם של שישה סדרי משנה. ובכל אופן מסיק הרב חאגיז "שנראה שהוא קבלת כל ישראל לסדרם בסדר זה והבא לשנות מסדר השונים עליו ראיה ללמד".
מק'קוי טיינר
ילדות וקריירה מוקדמת
טיינר השתתף בהקלטות החשובות של ההרכב, כולל בהקלטת האלבום My Favorite Things הנודע. הרביעייה, שהורכבה מקולטריין, טיינר, ג'ימי גאריסון בקונטרבס, ואלווין ג'ונס בתופים, נחשבת לאחד ההרכבים שעיצבו את הג'אז, ויצרו את הג'אז החופשי. בין השנים 1961–1965 הרביעייה הופיעה כמעט ללא הפסקה והקליטה אלבומים רבים, כולל קלסיקות כגון A Love Supreme.
במהלך הקלטותיו עם קולטריין הקליט גם אלבומי סולו בחברת ההקלטות Impulse! וכן כמלווה בהקלטות של בלו נוט. דווקא מהאלבומים שלו כאמן סולו ניתן ללמוד על יכולתו להלחין, ועל הטכניקות שפיתח לנגינת ג'אז מודרני בפסנתר. אמנם בערכן המוזיקלי לא משווים את ההקלטות הללו, לאלו שהקליט יחד עם הרביעייה של קולטריין, אך הן עוזרות לניתוחים היסטוריים ומוזיקולוגים.
משנה
סגנון המשנה
לשון המשנה דחוסה, יש המשווים אותה ללשון שירה. המשנה נאמרה בעל פה, והיא מלאה באמצעים לשוניים, צורניים ותוכניים המקלים על הזיכרון (לדוגמה, משניות המזכירות אחת את השנייה יובאו בזו אחר זו. גם אם המשנה השנייה אינה קשורה באופן ישיר לנושא עליו מדברת המשנה הקודמת. כמו בפרק "אין בין".
בחלק מן המקרים ההלכות במשנה הן חד-משמעיות, אך במקרים רבים מובאות במשנה כמה דעות חלוקות ללא הכרעה ברורה. לעיתים רחוקות מפרשת המשנה את טעמי ההלכה, או מביאה ויכוח הלכתי. נדירים המקרים שבהם כוללת המשנה אמירות שאינן הלכתיות כלל ועיקר.
מק'קוי טיינר
אחרי קולטריין
לאחר שעזב את הרביעייה של קולטריין, בין השנים 1967–1970 הקליט כאמן סולו בעיקר בחברת בלו נוט, וסגנונו הושפע מאוד מהפוסט-בופ. במשך שנות השבעים הוא הקליט הקלטות שונות, לאו דווקא בסגנון הג'אז החופשי, ויצר דיסקוגרפיה עשירה, אשר זכתה לביקורות חיוביות. טיינר החל להכניס השפעות אפריקאיות ואסייתיות לנגינתו אף שילב נגינה בכלים שונים, כולל צ'מבלו וקוטו. בעשורים האחרונים לחייו טיינר התמקד בהובלת שלישיות, לרוב של פסנתר, בס ותופים.
נפטר ב-6 במרץ 2020.
משנה
סגנון המשנה
לעיתים המשנה גולשת לדון בענייני אגדה.
המשנה הפותחת
לשם הדגמה למבנה הבסיסי של המשנה, מובאת כאן המשנה (ה"הלכה") הפותחת את הקובץ, הדנה בזמן קריאת שמע של ערבית. ניתן ללמוד מהמשנה הראשונה רבות על אופי המשנה כולה.
במשנה זו מובאת מחלוקת בת שלוש דעות שונות לגבי סוף זמן קריאת שמע. כיוון שהמשנה נלמדה בעל פה, היא ערוכה לעיתים בצורה של דיאלוג, או שאלות ותשובות, ומרבה להביא מחלוקות בלא פסיקה הלכתית. המשנה גם אינה מציגה חומר רקע לנושאים הנידונים בה, כמו העובדה שיש להגיד בכל ערב ובכל בוקר קריאת שמע, או בכלל הגדרתה של קריאת שמע ומדוע יש לקרוא אותה, מאחר שכל אלו מובנים מאליהם למנסחי המשנה, ולכן משנה זו פותחת רק בשאלה, "מאימתי?".
תרבות המחלוקת
לעיתים השאירו עורכי המשנה, ואף התלמוד ומאמרות חז"ל השונים, את המחלוקות השונות בין החכמים לא פתורות. הן הובאו לקורא כפי שהן ללא פתרון הלכתי. עניין זה מעלה תמיהה. המשנה מתייחסת לשאלה זו ונותנת מענה במסכת עדויות פרק א':
שיטות שלא נפסקו בהלכה מוזכרות מפני כמה סיבות גם כדי לאפשר פסיקה שונה בעתיד מחד, וכדי לעקוב אחריהן ולגדור בעדן מלהתפשט ולהתקבל מאידך. וגם כדי לתת ללומדים להבין את מהלך הלימוד על ידי המחלוקת וגם לשם הלימוד עצמו.
המעבר ללימוד בסגנון המשנה
רוב החוקרים סוברים שדרך המדרש קדמה לדרך המשנה. הם מבססים זאת על ראיות פנימיות בחז"ל ועל דברי רב שרירא גאון. הרב יצחק אייזיק הלוי, מראשוני חוקרי התלמוד, חולק וסובר שדרך המשנה הייתה מאז ומעולם. גם אברהם גולדברג, סבור כך, והוא מבסס את דבריו על מגילת המקדש, מעין תורה שבעל פה איסיית שאינה מתבססת על דרשת הפסוקים, והוא מניח שגם לפרושים הייתה תורה שבעל פה שכזו.
בין החוקרים הסוברים שדרך המדרש קדמה שוררת מחלוקת בנוגע לתיארוך המעבר ולסיבות שהביאו אליו. לגבי התיארוך, ההשערות נעות החל מתחילת ימי בית שני (רס"ג) ועד לתקופת יבנה, אחרי חורבן הבית (אלבק). השערות נוספות הן תחילת תקופת הזוגות (אפשטיין), מותו של רבן גמליאל הזקן (רד"צ הופמן) ועוד.
דעות רבות נאמרו בקשר לסיבות שהובילו למעבר, ונראה שמדובר בצירוף של כמה מהן:
סיבות אלו ככל הנראה גרמו למעבר איטי לדרך המשנה, עד שדרך זו הפכה למרכזית ודרך המדרש למשנית.
תהליך עריכת המשנה
בשלב כלשהו הוחלט על קיבוץ ההלכות שנאמרו עד אז בלשון חופשית, לטקסט אחיד ומחייב שיהווה "קאנון" של כל העם היהודי. לעריכה היו ככל הנראה שלבים רבים, בין החוקרים קיימים חלוקי דעות בנוגע לחלקו של כל דור בעריכה:
המוסכם על כולם הוא שהעריכה הסתיימה על ידי רבי יהודה הנשיא, "רבי", שהיה תלמיד של כל תלמידי ר' עקיבא.
רבי הצליח לבצע מלאכה מורכבת זו. בצעירותו עזב את בית אביו ויצא לנדוד בין בתי המדרש של חכמים אחרים. לימודיו אצל החכמים השונים הביאו לידי כך שהוא קלט מסורות שונות ושיטות הלכה שונות. כשהגיע לנשיאות, הכניס לביתו חכמים רבים. חכמים אלו קיבלו את כל צורכיהם מבית הנשיא ובתמורה לכך הם סייעו לרבי באיסוף התורה שבעל פה ובעריכתה.
כחמישים שנה ישב רבי על כס הנשיאות ובכל התקופה הארוכה הזאת הוא ניפה ובירר את כל דברי החכמים, מיין אותם לפי נושאים וחילק אותם לסעיפים.
כל הלכה שנכללה באוסף של רבי, נקראת "משנה". את כלל המשניות חילק רבי לשישה סדרים (ש"ס) לפי הנושא הכללי שבו הם עוסקים. כל סדר וסדר מתחלק לכמה מסכתות וכל מסכת מחולקת לפרקים, הכוללים מספר משניות. כל ששת הסדרים הם ספר "המשנה" שנערך בידי רבי.'''
פועלו של רבי יהודה הנשיא
ככל הנראה במשנה משובצות משניות קדומות אשר נוצרו בתקופה החשמונאית ואולי עוד קודם לכך, אפילו קובצי משנה שלמים ואולי אפילו מסכתות. ואין ספק שרבי השתמש במשניות שהיו לפניו, ולא כתבם בעצמו. רבות מן המסורות שהשתמרו מצביעות על כך שחלקן הגדול היה כתוב במקורו ארמית, או הועבר למסורות בארמית, ותורגם או הושב בידי רבי יהודה הנשיא לעברית. לא ברור מה מידת מעורבותו בעריכת הדברים ומה חלקו ביצירת מלל מקורי משלו. קיימים קשיים ושאלות רבות בנוגע לעריכת המשנה וביניהם:
חלק מהשאלות נותרו לא פתורות. יש חוקרים הנוקטים בגישה פילולוגית לפיה רבי היה כבול לנוסח כפי שהועבר על פה עד דורו בבתי המדרש שבנשיאות הלל הנשיא וצאצאיו, ולא רצה לסטות ממנו (אלבק) אם כי תרגם או השיב את הנוסח מארמית או מהסגנון הארמי לעברית (אביגדור שנאן). חוקרים אחרים סוברים שעריכתו של רבי הייתה אכן מגמתית על מנת ליצור אחדות של פסיקה עד כמה שהיה יכול, על פי מה שהוכרע בבית דינו, ומכאן נוצרו הבעיות (אפשטיין).
החוקר אברהם גולדברג טוען שהשיקולים שהובילו את רבי היו שיקולים פדגוגיים של הרחבת הידיעה, והנחלת עושר השיטות, על מנת להבין את ההכרעות בדין.
גישה אחרת, שאינה פותרת את כל השאלות, טוענת שהתנאים הקדומים אשר שיננו את ה"ברייתא" וה"תוספתא" שהפכו מאוחר יותר למשניות ערוכות, ניסו ליצור טקסט קל לשינון וזיכרון על פה, וזאת הסיבה לקשיים שיש בו. הגישה הספרותית דומה לכך, אך טוענת שרבי ערך את הטקסטים הקדומים, תוך שימוש באמצעים ספרותיים כמו "פתיחה מעין חתימה", תקבולות, משחקי מילים ועוד. פענוח של האמצעים הספרותיים שופך אור נוסף על הבנת המשנה ועל הנושא הנידון בה. הדוגלים בגישה זו טוענים כי אין אפשרות לנתק בין תוכן המשניות לבין צורת העיצוב שלהם (אברהם וולפיש בעבודת הדוקטורט).
משניות קדומות בעריכה שונה מזו של רבי יהודה הנשיא, לעיתים עם תוספות שהושמטו או לא נכנסו למשנה, או חילופי נוסח, ואשר ייתכן כי חלקם היוו את הבסיס למשנה נקראו ברייתא (בארמית: החיצוני). אלו שוננו בידי חכמי התלמוד הבבלי והתלמוד "הירושלמי" (האמוראים) בדיוניהם על המשנה, וחלק מדבריהם אף שולב לעיתים בקבצים אלו, בעיקר בדורות הראשונים שלאחר המשנה. קובץ נוסף המצוטט לעיתים בתלמודים כברייתא הוא התוספתא (בארמית: התוספת), המסודר בסדר המהווה את מקורו של סדר המשניות, והמשקף מסורת ארץ-ישראלית שאומצה לעיתים בידי עורכי התלמוד הירושלמי ובית מדרשם. כן קיימים מדרשי ההלכה - המפרשים פסוקים מן המקרא על פי כללים וקובעים מתוכם את ההלכה, או מעבירים מסורות היסטוריות או אגדתיות. בין הקבצים הללו מכילתא דרבי ישמעאל, מכילתא דרשב"י, ספרא, ספרי במדבר, ספרי זוטא במדבר וספרי דברים, מכילתא דברים, וספרי זוטא דברים. חלקים מקבצים אלו מצוטטים כברייתות בתלמוד הבבלי והירושלמי. ברייתות רבות נוספות אבדו במהלך הדורות ולא הגיעו לידינו.
חתימת המשנה
הניסוח והקונספט הסופי של המשנה התבצע על ידי רבי יהודה הנשיא. יש אומרים שהמשנה נחתמה בשנת ג' אלפים תתקע"ח (218 לספירה), 150 שנה לאחר חורבן בית שני. לפי ספר הקבלה נחתמה בשנת ג'תתקמ"ח (188 לספירה), 120 שנה לאחר החורבן.
בתלמוד אומר רבי יוחנן, כי: בפשטות משמע כי כל אחד מחיבורים אלה נכתב על פי תורת אותו תנא, אך רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי אותו תנא, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של אותו תנא.
כתיבת המשנה
את ההלכה בתקופת חז"ל היה מקובל ללמוד במתכונת של שינון, מבלי להעלותה על הכתב, ועל כן היא כונתה 'תורה שבעל פה'. כפי הנראה, המשנה לא נלמדה מן הכתב אלא מתחילת תקופת הגאונים, כאשר רבו ההלכות ונכתבו התלמודים. יש דעות במסורת התולות את כתיבת המשנה בקשיי החורבן והגלות, אך אין לדבר סמך במקורות.
ישנם חוקרים הטוענים שהמשנה אומנם לא נלמדה מן הכתב בבית המדרש, אך הלומדים נהגו לרשום לעצמם רשימות בבית לשינון עצמי. ניתן למצוא לכך סימוכין מסיפורים שונים בתלמוד על "מגילות סתרים" שנכתבו בימי התנאים ונמצאו בתקופה מאוחרת יותר.
לימוד המשנה
בימים שלאחר עריכת המשנה, היא הפכה לקובץ הלכתי דומיננטי, ושינתה את פני עולם לימוד ההלכה. מקובל לציין את המעבר בכינוי חכמי התקופה: עד ימי המשנה החכמים נקראו תנאים, ולאחר חתימת המשנה נקראו החכמים אמוראים. האמוראים בבבל ובארץ ישראל למדו את ההלכה בהתאם למשנה ואסרו על עצמם לחלוק על דברי התנאים.
לאחר דורות נוספים של לימוד הלכה, המסורות הפרשניות וההלכתיות לגבי המשנה התגבשו לחיבור נפרד - התלמוד. הן בתלמוד הבבלי והן בתלמוד הארצישראלי ('הירושלמי'), המשנה היא הבסיס לכל, ועליה מושתתים הדיונים השונים. עם זאת, התלמודים עסקו בעיקר בחלקי המשנה הנוגעים להלכה, ועל כן לחלק מן המסכתות הדיון התלמודי הוא חלקי, או שכלל לא קיים.
במסכת אבות מובא שתחילת גיל לימוד המשנה הוא עשר שנים:
גם כיום בחינוך הדתי והחרדי מקובל ללמוד את המשנה החל מהחינוך היסודי.
מבחינת סדרי הלימוד הקבועים, יש שנוהגים ללמוד מספר משניות קבוע או מספר קבוע של פרקים מדי יום, כך למשל במסגרת קביעותא - המפעל ללימוד המשנה היומית בו לומדים בכל יום שתי משניות - מחזור בן כ-6 שנים, או משנה אחת להשלמת הש"ס ללומדי הדף היומי, או מספר משניות קבוע ללימוד כל שישה סדרי משנה בתוך שנה - מסלולים אלו נכללים בשם: משנתית - משנה בשנה. יש הלומדים שמונה עשר פרקי משנה בכל יום כך שהם מסיימים את ששת סדרי משנה בכל חודש.
שינון משניות בעל פה
אחת השיטות הנפוצות ללימוד משנה, בייחוד בציבור התורני היא באמצעות שינון בעל פה. לימוד בצורה כזו עושה שימוש בטכניקות של חזרה, מתוך ההנחה שככל הלומד יחזור על החומר הנלמד, הוא יהיה מסוגל לזכור אותו יותר טוב. הנחה זו נשענת על העובדה שחשיפה חוזרת ונשנית למידע מסוים הנמצא בזיכרון לטווח קצר אכן מגדילה את הסיכוי שישלף בצורה מוצלחת מהזיכרון לטווח הארוך. לימוד בצורה כזו מאפשר ללומדים לקיים את דברי התלמוד:. בנוסף, על פי החפץ חיים אחד היתרונות של לימוד בעל פה הוא במצבים מיוחדים:.
כתבי יד של המשנה
מקובל לחלק את עדי הנוסח של המשנה לשני סוגים – הטיפוס המזרחי, הכולל משניות שהועתקו בכתבי היד של התלמוד הבבלי; והטיפוס המערבי, הארצישראלי, הכולל כתבי יד של "סדר משנה", כלומר כתבי יד של משניות בלבד ללא תלמוד. בין הטיפוסים השונים ישנם הבדלים בתוכן ובלשון, ולפיכך לחלוקה זו נודעת משמעות הן לחקר נוסח המשנה ועריכתה, והן לחקר לשון המשנה. כמו כן מקובל להשוות את הסדר של המשניות ולשונם לזה של התוספתא המקבילה, שהיא בעיקרה נוסח ארצישראלי מערבי.
רוב כתבי היד של "סדר משנה" הם מהמאה ה-13 ואילך, ורק מספר כתבי יד מוקדמים יותר קיימים בידינו כיום. העתיק מכולם והחשוב שבהם הוא כתב יד קאופמן, שזמן כתיבתו מוערך למאה ה-11-12 לספירה. זהו כתב יד המכיל את כל נוסח המשנה למעט דף אחד, בתוספת ניקוד שככל הנראה התווסף מאוחר יותר. כתב היד שוכן כיום בספרית האקדמיה למדעים בבודפשט. כתב יד נוסף הוא כתב יד פַּארמה, המכיל אף הוא את כל נוסח המשנה, אשר נכתב ככל הנראה במאה ה-11 באיטליה. החלק הראשון של כתב היד מנוקד ניקוד מלא, והשאר בניקוד חלקי. גם בכתב יד זה משערים שהניקוד התווסף מאוחר יותר. ניקודו הוא "ספרדי", כלומר הוא נוטה לבלבל בין פתח לקמץ ובין צירי לסגול. כתב יד מאוחר יותר הוא כתב יד קיימברידג' (CUL Ms. Add. 470,1) משנת 1350 לספירה לערך (מכונה גם "כתב יד לו" על שם המהדורה של כתב היד שהוציא לאור ויליאם הנרי לו [Lowe]). כתב יד זה אינו מנוקד ותחילה היו שחשבו שהוא מזויף. שלושת כתבי היד הללו כוללים את כל שישה סדרי המשנה למעט חוסרים מקומיים. בנוסף להם, יש כתבי יד שכוללים יחידות קצרות יותר, כגון כתב יד פרמה ב המכיל את סדר טהרות.
שלושת כתבי יד אלו מייצגים בעיני החוקרים, את הנוסח הארצישראלי של המשנה.
כתבי יד מוקדמים, אם כי חלקיים, הם כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית, שחלקם נכתבו עוד מימי הגאונים.
מהדורות מדעיות של נוסח המשנה
עם התקדמות מחקר מדע התלמוד נוצר צורך ליצור מהדורה מדעית מדויקת של נוסח המשנה, מתוך השוואה פילולוגית של כתבי היד המדויקים. מהדורה מדעית אחידה על כל המשנה לא נערכה עדיין, אבל מסכתות אחדות יצאו במהדורות מדעיות כעבודות דוקטורט וכספרים: סוכה (מנחם צבי פוקס), נידה (תרצה מיטשם), עבודה זרה (דוד רוזנטל), אהלות, שבת, עירובין (אברהם גולדברג), אבות (שמעון שרביט), כתובות (ירחמיאל ברודי), שקלים (אליעזר פינצ'ובר), מידות (אשר זליג קאופמן), שבועות (דוד שכנאי), הוריות (אריה שטולברג). פרופ' דוד רוזנטל השלים את עבודתו על מהדורה מדעית של כל סדר נזיקין, אך זו טרם ראתה אור.
שני ניסיונות להוציא מהדורה מדויקת של המשנה נעשו עד כה:
מפרשי המשנה
הקלאסיים שבהם:
רייכסווהר
רייכסווהר (בגרמנית: Reichswehr, "הגנת הרייך") היה שמו של צבא גרמניה בין השנים 1919–1935. על פי חוקת רפובליקת ויימאר, מפקדו העליון של הרייכסווהר היה נשיא הרפובליקה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה היו צבאותיה של גרמניה מפורקים, למעשה. חיילים בודדים עשו את דרכם אל ביתם, לבדם או בקבוצות קטנות. רבים הצטרפו לארגונים צבאיים עצמאיים בשם "פרייקור", שניהלו מדיניות עצמאית, והיו מעורבים במרידות ובמהומות, וכן בשמירה על שטחים בגבולות גרמניה שהיו בסכנת נפילה לאויב חיצוני, או בסכנת השפעה קומוניסטית כגון בגבולה המזרחי של גרמניה, בארצות הבלטיות ובחבל הרוהר. הצבא הקיסרי הישן, שעם סיום המלחמה מנה כ-11 מיליון חיילים, לא פעל עוד.
רפובליקת ויימאר, הגוף השלטוני שקם על חורבות הקיסרות הגרמנית, הייתה זקוקה לצבא. ב-6 במרץ 1919, צו נשיאותי הורה להקים את "Vorläufige Reichswehr" (צבא ההגנה הזמני לרייך), וכן את "Vorläufige Reichsmarine" (הצי הזמני של הרייך). עם הקמתו שירתו ברייכסווהר כ-400,000 איש.
ב-30 בספטמבר 1919 אורגן הצבא מחדש תחת השם "Übergangsheer" ("צבא המעבר"). שם זה נשמר עד ל-1 בינואר 1921, כאשר הוקם באופן רשמי ה"רייכסווהר", על פי המגבלות שהוטלו בהסכם ורסאי.
הסכם ורסאי הגביל את גודלו הכולל של הצבא הגרמני ל-100,000 חיילים (ולכן הוא מכונה במספר מקורות היסטוריים כ"צבא המאה אלף"), ושל הצי הגרמני ל-15,000 מלחים. צבאה של גרמניה היה מורכב מהיחידות הבאות:
על הרייכסווהר נאסר השימוש בטנקים, ארטילריה כבדה, ומטוסים. על הרייכסמארינה נאסר השימוש במטוסים ובצוללות. כן נאסר גיוס החובה.
יש הסבורים כי דווקא מגבלת הגודל שהוטלה על הרייכסווהר בהסכם ורסאי, היא שהביאה אותו לבחון ללא הרף טקטיקות לוחמה חדישות, על מנת להתגבר על מגבלת הכמות, באמצעות האיכות, כמו גם הותירה בשורותיו רק את הקצינים הטובים והמעולים ביותר, שהיו לאחר מכן לדור המפקדים הגרמנים שהגיעו להישגים צבאיים יוצאי דופן במהלך מלחמת העולם השנייה.
על אף המגבלות על גודלו של הרייכסווהר מעולם לא איבדו ראשיו את השאיפה להגדילו, ולהפוך אותו לצבא גדול, מודרני, ומצויד היטב. החל מימיו של הגנרל הנס פון זקט ששימש כמפקדו של הרייכסווהר בין 1920–1926, ועד להפיכתו ל"וורמאכט", תחת שלטון המפלגה הנאצית, ניתוח הסיבות שהביאו לכישלון במלחמת העולם הראשונה לא פסק, המחקר בטקטיקות ובאסטרטגיות מודרניות נמשך, וניסויים סודיים המשיכו להיערך, לעיתים בשיתוף הצבא האדום.
אחרי החתימה על הסכם רפאלו עם ברית המועצות באפריל 1922, גרמניה החלה להפר את ההגבלות הצבאיות שהטיל חוזה ורסאי. גרמניה העניקה לברית המועצות סיוע בתעשייה ובאימון קצינים, וברית המועצות אימנה צוותי טנקים וטייסים גרמנים ואיפשרה לגרמניה לפתח נשק כימי. נעשו ניסיונות להסתיר שיתוף פעולה זה, ובשנת 1929 כאשר פרסם השבועון השמאלי "די ולטבינה" מאמר בו נחשף שיתוף הפעולה האווירי בין הצבא האדום ובין הרייכסווהר, הועמד עורך העיתון קרל פון אוסייצקי למשפט בגין בגידה, ונדון ל-18 חודשי מאסר.
כן המשיך פיתוח טקטיקות ללוחמה משוריינת, כאשר את מקומם של הטנקים באימונים מילאו יחידות אופנועים. מנהיגיו העתידיים של הוורמאכט המשוריין, שהיה לצבא המוביל בעולם בלוחמה משוריינת, אנשים כמומחה הטנקים היינץ גודריאן, והאסטרטג אריך פון מאנשטיין, פיתחו את הרעיונות הבסיסיים של מלחמת הבזק בזמן שירותם ברייכסווהר.
על אף שעל צבא זה נאסר באופן עקרוני להקים מטה כללי, המשיכו לפעול במסגרתו יחידות שמילאו תפקידים טיפוסיים של מטה כללי, תחת שמות אחרים.
הרייכסווהר מעולם לא היה גוף ידידותי לדמוקרטיה בזמנה של רפובליקת ויימאר, אך מעולם לא מרד בה בגלוי, ושמר על אופי "א-פוליטי". עם זאת, נמנע הרייכסווהר מלהתערב במהלכו של הפוטש של קאפ, השתלטות אלימה של יחידות פרייקור ימניות על ברלין, בשנת 1920 בטענה ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר".
ניתן להסביר נטיות אלו באופי הדמוגרפי של קצונת הרייכסווהר. מגבלת כוח האדם שהוטלה על הרייכסווהר בחוזה ורסאי, הביאה לבחירה מדוקדקת וקפדנית של חבר הקצינים, והנטייה הכללית הייתה לקבל את בני מעמד האצולה הפרוסי, שהיו לבה של הכת הצבאית הגרמנית עוד מימי האימפריה הגרמנית. כך, בשנת 1925 היה רבע מקציני הרייכסווהר בני מעמד האצולה, לעומת כ-9% בימי מלחמת העולם הראשונה. מעמד זה נטה לראיית עולם שמרנית, מונרכיסטית, לא הזדהה מעולם עם הרפובליקה, או אף נטה כנגדה. נטיות אלו הנציחו את עצמן, כאשר על פי החוק התגייסו הקצינים לתקופה בת 25 שנים, והחוגרים לתקופה בת 12 שנים.
על פי חוקת הרפובליקה של ויימאר, היה נשיא הרפובליקה מפקדו העליון של הרייכסווהר. בפועל פיקד על הרייכסווהר ועל הצי השר במיניסטריון הצבא.
עם דמדומיה של הרפובליקה של ויימאר, בסוף שנת 1932, נעשה ניסיון להשליט על גרמניה מעין משטר צבאי, כאשר איש הרייכסווהר, הגנרל קורט פון שלייכר, אשר עלה לשלטון ושימש כקאנצלר, תוך ניסיון להקים משטר לא פרלמנטרי, סמכותני, הנשען על סמכותו של הנשיא פאול פון הינדנבורג. ניסיון זה נכשל, והיה בין הגורמים להשתלטות המפלגה הנאצית על גרמניה.
עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, קם לרייכסווהר מתחרה, בדמות המיליציה הנאצית המכונה "SA". מיליציה זו, בפיקודו של ארנסט רהם, שאפה להפוך לצבאה הרשמי של גרמניה, ולהתחרות ברייכסווהר. ראשי הרייכסווהר חששו מהשתלטות ה-SA על גרמניה, וחתרו להגיע עם אדולף היטלר להבנה שתוכל להגביל את תפקידו של ה-SA לזירה הפוליטית.
ביוני 1934, עת שכב הנשיא הקשיש פאול פון הינדנבורג על ערש דווי, פרץ משבר פוליטי, על רקע סמכויותיו של ה-SA. היטלר, אשר חשש מאובדן השלטון, בו החזיק כשנה וחצי, הגיע להבנה עם ראשי הרייכסווהר, כמו גם עם אנשי ה-SS ואישים נוספים במשטר הנאצי כהרמן גרינג. תוצאותיה של הבנה זו היו טבח "ליל הסכינים הארוכות" בו נרצחו מרבית מפקדי ה-SA, כאשר הצבא עומד מנגד, ומביע תמיכה ואהדה, על אף שאחדים מראשיו בעבר, כקורט פון שלייכר, הוצאו אף הם להורג בגל הטיהורים.
חבירה זו לאלמנטים המסוכנים ביותר בגרמניה הנאצית, לשם מעשה חיסול פוליטי, עמדה בבסיס שיעבודו של הצבא הגרמני להיטלר במהלך ימיו הקצרים של הרייך השלישי. ראשי הרייכסווהר היו עתה מוכתמים בהתערבות בפוליטיקה, ולמעשה איבדו את היכולת להשפיע על מהלך העניינים. אל מול אובדן העצמאות הפוליטית ויכולת ההשפעה, עמד עתה הרייכסווהר בפני הבטחות להתרחבות ופיתוח, הרבה מעבר למותר על פי הסכם ורסאי.
שינוי השם לא היה סמאנטי בלבד. הארגון הקטן, המוגבל והשקול, אותו הנהיג הנס פון זקט בשנות העשרים, הפך תוך שנים ספורות לצבא הגדול והחזק באירופה, אך צבא הכפוף לאידאולוגיה הנאצית, ומוכתם בפשעי מלחמה מהגרועים ביותר הידועים בהיסטוריה.
אוטה האגן
אוטה ת'ירה האגן (באנגלית: Uta Thyra Hagen; 12 ביוני 1919 – 14 בינואר 2004) הייתה שחקנית ו מורה למשחק אמריקאית. היא הייתה הראשונה שגילמה את מרתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מאת אדוארד אלבי, שהועלה בברודוויי בשנת 1962.
מאחר שהאגן נכללה ברשימה השחורה של הוליווד, בין היתר בגלל הקשר שלה עם פול רובסון, התמעטו ההזדמנויות שלה להופיע בקולנוע, ולכן התמקדה בקריירה בתיאטרון בניו יורק.
בהמשך הייתה האגן מורה למשחק בעלת השפעה רבה באולפן הרברט ברגהוף בניו יורק. היא חיברה ספרי לימוד למשחק שהיו לרבי מכר, "Respect for Acting" יחד עם האסקל פרנקל, ואת "A Challenge for the Actor". תרומתה המשמעותית ביותר לתחום לימודי התיאטרון היו סדרת "תרגילי אובייקטים" שניבנו לפי שיטותיהם של קונסטנטין סטניסלבסקי ויבגני וכטנגוב.
ב-1981 נבחרה האגן להיכל התהילה של התיאטרון האמריקני. היא זכתה פעמיים בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה, וזכתה בפרס טוני מיוחד על מפעל חיים ב-1999.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית משתרעים על הרקע ההיסטורי של היחסים בין הכורדים והעם היהודי, ועל היחסים הפוליטיים והכלכליים הנוכחיים בין כורדיסטן העיראקית לבין מדינת ישראל.
אוטה האגן
ראשית חייה
האגן נולדה בגטינגן שבגרמניה לת'ירה א. (שם נעורים ליסנר) ואוסקר פרנק לאונרד האגן. ב-1924 היגרה המשפחה לארצות הברית כשאביה קיבל משרה באוניברסיטת קורנל. היא גדלה במדיסון שבוויסקונסין. היא הופיעה בהפקות של בית הספר התיכון של אוניברסיטת ויסקונסין, ובהפקות הקיץ של "Wisconsin Players". ב-1936 למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי שלמדה סמסטר אחד באוניברסיטת ויסקונסין, שם היה אביה ראש המחלקה להיסטוריה, היא עברה ב-1937 לגור בניו יורק. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה ב-1937 בדניס שבמסצ'וסטס בתפקיד אופליה לצדה של אווה לה גליאן שגילמה את המלט.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
לכורדיסטן העיראקית ולישראל אין מעמד רשמי של יחסים דיפלומטיים או בילטרליים, אם כי יש טענות שיש מגעים רבים בין הגופים הממשלתיים והעסקיים. איראן וסוריה האשימו את כורדיסטן העיראקית בקיום יחסים עם ישראל. מסעוד ברזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית והמפלגה הדמוקרטית הכורדית, טען ב-2005 כי "כינון היחסים בין הכורדים לישראל אינו פשע, שכן במדינות ערביות רבות יש קשרים עם המדינה היהודית".
יחסים פוליטיים
כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 נרקמו קשרי סיוע חשאיים בין מדינת ישראל לבין הנהגת הכורדים בראשותו של מוסטפא ברזאני. בשנת 1966 סייעה ישראל למבצע צבאי שביצעו הכורדים (אותו תכנן וניהל צורי שגיא) בו חיסלו הכורדים חטיבה עיראקית. קשרים אלה, שהופעלו דרך נציגי ישראל באיראן, נותקו בעקבות הסכם אלג'יר ב-1975.
אוטה האגן
קריירה
בראשית הקריירה שלה לוהקה האגן לתפקיד אופליה על ידי השחקנית אווה לה גליאן. היא המשיכה להופיע בתפקיד נינה בהפקה בברודוויי של המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בהשתתפות אלפרד לאנט ולין פונטיין משנת 1938. היא הייתה אז רק בת 18, ולניסיון זה הייתה השפעה עצומה על חייה. מבקר הניו יורק טיימס, ברוק אטקינסון, כינה את הופעתה בדמות נינה "grace and aspiration incarnate".
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים
במהלך מלחמת המפרץ ארגונים יהודיים ברחבי העולם פתחו בשדלנות כדי לסייע לכורדים בכורדיסטן העיראקית כדי לעצור את הרדיפות של ממשלת עיראק. ישראל גם סיפקה, באמצעות כורדיסטן הטורקית, פריטי עזרה ראשונה לכורדיסטן העיראקית וכן בעת המלחמה קרא ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, בפגישתו עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס בייקר לממשלת ארצות הברית להגן על הכורדים.
אוטה האגן
קריירה
ב-1951 שיחקה האגן במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו בברודוויי. היא גילמה את דזדמונה במחזה השייקספירי "אותלו" בסיבוב הופעות ובברודוויי לצדם של פול רובסון בתפקיד אותלו וחוזה פרר, שהיה אז בעלה, ששיחק בדמות יאגו. היא שיחקה בתפקיד בלאנש דובואה במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" בסיבוב הופעות לאומי בבימויו של הרולד קלורמן ולא של איליה קאזאן שביים את ההפקה בברודוויי. היה לה ניסיון בעבודה עם קלורמן ב-1947. בספרה "Respect for Acting" היא ייחסה את תגליותיה עם קלורמן כקרש קפיצה לעבודתה העתידית עם בעלה הרברט ברגהוף. היא גילמה את דמותה של בלאנש לצדם של לפחות ארבעה שחקנים שונים בדמות סטנלי קובלסקי בהם אנתוני קווין ומרלון ברנדו.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים
יחסי ישראל-כורדיסטן העיראקית החמיצו מעט בפברואר 1999, כאשר הכורדים האשימו את המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בסיפוק מידע שהוביל למעצרו של מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן הטורקית, עבדוללה אג'לאן, בקניה. מפגינים כורדים תקפו את קונסוליה הישראלית בברלין, וכתוצאה מכך נהרגו שלושה מפגינים על ידי מאבטחים.
כלי התקשורת הישראליים דיווחו ב-2004 על פגישותיהם של גורמים רשמיים בישראל עם מנהיגים פוליטיים כורדים, כאשר מסעוד ברזאני, ג'לאל טאלבאני וראש ממשלת ישראל אריאל שרון אישרו בפומבי את היחסים של ישראל עם אזור כורדיסטן העיראקית.
אוטה האגן
קריירה
ב-1951 זכתה האגן בפעם הראשונה בפרס טוני על הופעתה בתפקיד ג'ורג'י, האישה המקריבה את עצמה, במחזה "The Country Girl" מאת קליפורד אודטס. ב-1963 זכתה שוב בפרס טוני על משחקה בתפקיד מרתה בהפקה המקורית של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי. ב-1981 נבחרה כחברה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקני, וב-1999 הוענק לה פרס טוני מיוחד על מפעל חיים.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד ברזאני, ענה על שאלה בנוגע ליחסי כורדיסטן העיראקית-ישראל בעת ביקורו בכווית במאי 2006: "זה לא פשע לקיים יחסים עם ישראל, אם בגדאד תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, נוכל לפתוח קונסוליה בארביל".
ב-2014, בנאום שנשא בכנס המכון למחקרי ביטחון לאומי, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, תמך בהקמת מדינה כורדית עצמאית. הוא טען כי "הכורדים הם עם לוחם שהוכיח מחויבות פוליטית והוא ראוי לעצמאות מדינית".
בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017, הודיעה ישראל כי תכיר בעצמאות כורדיסטן העיראקית. בעקבות זאת קיבל הפרלמנט העיראקי החלטה האוסרת על הנפת דגל ישראל.
אוטה האגן
קריירה
על אף שהופיעה בסרטים אחדים, הקריירה הקולנועית והטלוויזיונית שלה הייתה מוגבלת בשל היותה ברשימה השחורה של הוליווד. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1972.
האגן הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בשעות היום בקטגוריית שחקנית המשנה מצטיינת בסדרת דרמה על משחקה באופרת הסבון "One Life to Live".
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים
ב-24 בספטמבר 2021, נערכה ועידת שלום בארביל, בירת כורדיסטן העיראקית, בהשתתפות כ-300 מנהיגים עיראקים שקראו לממשלת עיראק להצטרף להסכמי אברהם ולכונן יחסים דיפלומטיים ונורמליזציה מלאה עם מדינת ישראל. בוועידה השתתפו גנרלים בדימוס מצבא עיראק ומנהיג פדרציית השבטים הגדולה ביותר במזרח התיכון, שבטי שמר. שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, בירך על היוזמה וניתנה לה ברכה על ידי איחוד האמירויות הערביות. ממשלת עיראק, לעומת זאת, גינתה את ההצהרה.
אוטה האגן
קריירה
היא לימדה ב-HB Studio בית הספר למשחק בניו יורק החל משנת 1947. עשר שנים אחר כך ב-25 בינואר 1957 התחתנה עם מייסד בית הספר, הרברט ברגהוף. בהמשך חזרה האגן להופיע בתיאטרון, וזכתה לשבחים על הופעותיה בתפקידים ראשיים במחזה "Mrs. Warren's Profession" (ב-1985), " Collected Stories", וב"גברת קליין". אחרי מותו של ברגהוף ב-1990 הפכה ליושבת ראש בית הספר.
יחסי ישראל–כורדיסטן העיראקית
יחסים פוליטיים
ב-13 במרץ 2022 תקפה איראן מבנה בארביל, שנטען כי שימש את המוסד, טענה שנדחתה על ידי הממשל העיראקי.
יחסים כלכליים
ב-2015 דווח כי בין מאי לאוגוסט יובאו לישראל 19 מיליון חביות נפט, גודל השקול ל-77% מצריכת הנפט הישראלית באותה תקופה.
אוטה האגן
קריירה
האגן הייתה מורה למשחק בעלת השפעה ולימדה בין השאר את מתיו ברודריק, כריסטין לאטי, אמנדה פיט, ג'ייסון רוברדס, סיגורני ויבר, קייטי פינרן, לייזה מינלי, וופי גולדברג, ג'ק למון, צ'ארלס נלסון ריילי, מאנו טופו, דבי אלן, הרשל סאבאג', ג'ורג' סיגל, ג'ון סטיוארט ואל פצ'ינו. היא הייתה מורה לפיתוח קול של ג'ודי גרלנד, ולימדה אותה לדבר במבטא גרמני עבור הופעתה בסרט "משפטי נירנברג". על משחקה בסרט זה הייתה גרלנד מועמדת לפרס אוסקר.
ב-1973 יצא לאור הספר שכתבה "Respect for Acting", וב-1991 פורסם ספרה "A Challenge for the Actor". בספריה היא מעודדת משחק ריאליסטי (בניגוד למשחק "פורמליסטי") של הזדהות השחקן עם הדמות. בספר "Respect for Acting" נתנה האגן קרדיט לבמאי הרולד קלורמן ששינה את השקפתה על משחק.
הספר "Respect for Acting" משמש כספר לימוד בשיעורי משחק בקולג'ים רבים. ב-1976 כתבה האגן ספר בישול בשם "Love for Cooking". ב-2002 הנשיא ג'ורג' ווקר בוש העניק להאגן את המדליה הלאומית לאמנויות בטקס שנערך בבית הלבן.
ב-2001 הסכימה האגן להצטלם כשהיא מעבירה כיתות אמן בניו יורק, לוס אנג'לס, טורונטו ושיקגו. השיעורים שצולמו על ידי קארן לודוויק ופני דופונט יצאו לאור בווידאו בשם "Uta Hagen's Acting Class", שמשמש ללימוד בשיעורי משחק רבים.
חיים אישיים
אוטה האגן הייתה נשואה לשחקן חוזה פרר מ-1938 עד 1948. לבני הזוג נולדה בת אחת לטישה (ילידת 15 באוקטובר 1940). חלק מהסיבה לגירושיהם היה הרומן שהיה להאגן עם פול רובסון שכיכב לצדה במחזה "אותלו". ב-25 בינואר 1957 התחתנה האגן עם הרברט ברגהוף, לו הייתה נשואה עד למותו ב-1990.
תלמידיה של אוטה האגן
ג'ין ויילדר, רוברט דה נירו, דניאל דה ולדון, טוני גולדווין, פיי דאנאוויי, לורה אסטרמן, קרול רוזנפלד, האל הולברוק, האל הולדן, סנדי דניס, גריפין דאן, ג'פרי אסמן, ברברה פלדון, טובה פלדשו, קייט פינרן, קונסטנס פורד, יהורם גאון, ויקטור גרבר, ריטה גרדנר, לי גרנט, צ'ארלס גרודין, איילין הקרט, דבורה הדוול, ויליאם היקי, ג'רלד היקן, אן ג'קסון, הארווי קורמן, ג'רלדין פייג', ג'ייסון רוברדס, מתיו ברודריק, קורי פרקר, וופי גולדברג, אמנדה פיט, ג'ק למון, טד ברונטי, לינדזי קראוס, פריץ ויבר, רושל אוליבר, קארן לודוויג וכריסטין לאטי.
פרפין
פרפין (באנגלית: Paraffin) הוא תרכובת אורגנית המזוקקת מנפט.
פרפין הוא שם כולל לכל האלקאנים בעלי שרשרת בת 20 פחמנים ומעלה. לחומרים אלה משקל מולקולרי גבוה. קבוצת חומרים אלה נתגלו על ידי קארל רייכנבאך. מקור השם פרפין הוא מהמילה "לא מגיב"; הפרפינים מגיבים אך ורק עם חמצן בתגובת בעירה, מה שהופך אותם לחומרים יציבים וכמעט לא-מגיבים. נקודת ההתכה של פרפין היא 47–65 מעלות צלזיוס, ונקודת הרתיחה היא 360–400 מעלות צלזיוס.
מלאך שחור
מלאך שחור (באנגלית: Dark Angel; בתרגום חופשי: מלאך אפל) היא סדרת טלוויזיה מדע בדיונית אמריקנית-קנדית מזרם הסייברפאנק שנוצרה על ידי ג'יימס קמרון וצ'ארלס אגלי. הסדרה עוקבת אחר קורותיה של מקס גווברה (X5-452), חיילת על משופרת גנטית, אותה גילמו ג'סיקה אלבה כמבוגרת וז'נבה לוקה כילדה.
לאחר שתי עונות בוטלה הסדרה בפתאומיות עקב בעיות תקציב ורייטינג, ועקב כך העלילה נקטעה בשיאה. טרילוגיית ספרים שנכתבה על ידי מקס אלן קולינס השלימה את הסדרה והרחיבה אותה. הסדרה שודרה ברשת FOX. למרות ביטולה הפתאומי של הסדרה, היא זכתה עדיין לאהדה רבה בקרב מעריצים, מה שהוביל לשידורה בשידורים חוזרים ברחבי העולם. בישראל הסדרה שודרה בסטאר וורלד ואחר כך בערוץ AXN.
תקציר עלילה
חבורת ילדים נמלטת מפרויקט הנדסה גנטית של הצבא, שהיה אמור להפוך אותם לחיילי-על. עשר שנים אחר כך, אחת הניצולים מאותה חבורה - מקס (ג'סיקה אלבה) - עובדת בשירות שליחויות בסיאטל העתידנית - עיר המנסה להשתקם מנזק של פעימה אלקטרומגנטית ששיתקה אותה והפכה אותה לעיר העולם השלישי. מקס מסתובבת ברחובות הזועמים על אופנוע ומנסה לאתר את יתר הניצולים מהפרויקט, בעוד ראש הפרויקט ליידקר (ג'ון סאבאג') מנסה לצוד אותה. בסוף העונה מקס משמידה את חדר המדע והניסוים של מנטיקור אך נפצעת ונתפסת על ידי מנטיקור.
בתחילת העונה השנייה מקס מצליחה לברוח בעזרת ג׳ושוע ומשחררת את כל החיילים מנטיקור, ביניהם הרבה בעלי לקויות ומראה מכוער ומפחיד הנקראים מוטציות, הממשלה ממנה סוכן מיוחד בשם וויט שיתפוס ויהרוג את כולם כדי שלא יתגלה לעולם על מטיקור, במהלך העונה מקס מצילה מוטציות שוויט מנסה לצוד מקס נעזרת בלוגן בסינדי בג׳ושוע ובאלק שותפה לחדר במנטיקור.
פרסים
השחקנית ג'סיקה אלבה זכתה על תפקידה בסדרה בפרס סאטורן לשנת 2000 בקטגוריית השחקנית בסדרת טלוויזיה הטובה ביותר. כמו כן, היא זכתה בחמישה פרסים בשנת 2001: פרס בחירת הקהל לתפקיד בסדרה דרמטית, פרס מגזין TV Guide עבור פריצת הדרך הטובה ביותר לשחקנית בסדרת טלוויזיה, פרס בחירת הנוער לשחקנית ראשית, פרס ליאו בקטגוריות הצילום האומנותי ואפקטים מיוחדים הטובים ביותר לסדרת טלוויזיה.
מעליות קנאל דו סנטר
מעליות הסירות בקנאל דו סנטר (בצרפתית: Ascenseurs à bateaux du Canal du Centre) הן ארבע מעליות הידראוליות לכלי שיט הנמצאות בסמוך לעיר לה לובייר (La Louvière) במחוז אנו, בתעלה שמקשרת בין אגני הניקוז של נהרות המז והסכלדה. בקטע הסמוך לעיר לה לובייר, שאורכו כשבעה קילומטרים, ההבדלים בגובה הטופוגרפי לאורך התעלה הם של 66.2 מטר.
המעלית הראשונה על התעלה הוקמה בשנת 1888 ושלוש האחרות נבנו ב-1917. בשנת 1998 הוכרזו ארבע המעליות כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
מאז שנתגלו מרבצי פחם במחוז אינו בסוף המאה ה-12, נעשו מאמצים לשפר את דרכי התעבורה באזור. הרעיון לחפור תעלה שתקשר את אזור העיר מונס עם נהר הסכלדה, הועלה לראשונה על ידי הצרפתים שקבלו את החזקה באזור בשנת 1655, אך התוכניות לא יצאו אל הפועל עד תחילת המאה ה-19, עת נחפרו מספר תעלות ברחבי בלגיה, ואשר חיברו את מונס דרומה לפריז, ואת שרלרואה צפונה אל בריסל. הקטע החסר היחיד ברשת תעלות זו היה זה שבין מונס לשרלרואה. חפירתו קטע תעלה זה, שנודע לימים כ"קנאל דו סנטר" (Canal du Centre - "תעלת המרכז") אושרה על ידי נפוליאון בשנת 1810, ועקב כך נפתחו דיונים ארוכים בין מהנדסים בלגים, הולנדים וצרפתים על הנתיב הרצוי והשיטות המועדפות להקמת המיזם. שתי הבעיות העיקריות שניצבו בפני המתכננים היו כמות המים הזמינה הקטנה והפרש גבהים של 89.46 מטרים בין שתי הערים, הפרש שעיקרו היה בחלקה העליון של התעלה סמוך למונס. ברי היה שבקטע זה יהיה צורך בהקמת מעליות. ב-1871 התערבה ממשלת בלגיה במיזם והחליטה לממנו, וסמוך לאחר מכן הוחלט להקים ארבע מעליות מדגם בריטי שנודעו בחסכנותן במים. מהנדסים בלגים נשלחו לאנגליה כדי ללמוד את השיטה שיושמה לראשונה בתעלת טרנט ומרזי (Trent and Mersey Canal), שהוקמה בין השנים 1872-1875, וב-1884 הוחלט באופן סופי על חפירתה של קנאל דו סנטר.
הקמת המעלית הראשונה באודן-גני הסתיימה בחודש אפריל 1888, והיא נחנכה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים ב-4 ביוני 1888. הקטע הראשון של התעלה עצמה הושלם רק ב-1892, והקמת יתר הקטעים ושלוש המעליות האחרות החלה רק ב-1909. עם כיבוש בלגיה בידי גרמניה במלחמת העולם הראשונה נמשכו עבודות ההקמה, שכן הגרמנים ייחסו לתעלה חשיבות אסטרטגית, והמיזם כולו הסתיים באוגוסט 1917. החל ב-1957 הוקמה תעלה חלופית מקבילה לקנאל דו סנטר ובה מעלית מודרנית, אשר אפשרה לסירות במשקל מרבי של 1,350 טון לנוע לאורכה (במפה מסומנת בכחול כהה). התעלה הקיימת שבה שוכנות ארבע המעליות, ושהסירות הגדולות ביותר שהיו יכולות לנוע בה היו במשקל כולל של עד 300 טון, הפכה לכאורה למיותרת. הרשויות שקלו את הריסת התעלה כולה או חלקים ממנה, ולבסוף, מסיבות כלכליות הוחלט להותירה במצבה, והיא תוחזקה על בסיס קבוע כאתר נופש ותיור. עם זאת רק קטע של כשבעה קילומטרים מהתעלה פתוח כיום לתנועת סירות.
התעלה והמעליות כיום
הקטע המוכרז של התעלה באורך של שבעה קילומטרים משתרע בין מעלית מס' 4 בטייה למעלית מס' 1 באודן-גני הנמצאת בפאתי לה לובייה. המים לתעלה מגיעים מנחל סמוך, אך הספיקה היומית היא של 12,000 מטר מעוקב בלבד. רוחבה של התעלה בקטעיה הישרים הוא 10.55 מטר, ובעיקולים היא רחבה יותר. עומקה הוא בדרך כלל 2.4 מטר. הסירות העושות בה שימוש אינן חורגות ממשקל של 360 טון, מאורך כולל של 40.5 מטר ומשקיעה של עד 2.1 מטר. העיצוב הסביבתי של גדות התעלה החל בשנת 1911 עם נטיעת עצים ממינים מסוימים לאורכה, וממינים אחרים בסמוך למעליות. רוב העצים כיום הם עצי אלון ואדר. בעבר שכנו שישה גשרי הרמה מעל לתעלה. ארבעה מהם שרדו כיום ושניים שוכנים באזור המוכרז. הם עשויים ממשטחים נעים המאוזנים על ידי משקולות. עוד שוכנים בשטח המוכרז שני גשרים מסתובבים, לוקר נוסף סמוך לטייה, המבנים המאחסנים את המערכות ההידראוליות ומבנים המשמשים את עובדי התעלה.
המעליות בנויות מזוגות של תאים המחוברים זה לזה באופן הידראולי, כך שכשהאחד עולה מעלה, יורד האחר מטה, והם מאזנים זה את זה. התאים עשויים מלוחות פלדה ונתמכים על ידי קונסטרוציות. בכל אחד מצדדיהם מותקנים שערי פלדה אטומים בעזרת גומי. המים בכל תא שוקלים 598 טון כאשר המפלס בהם הוא המפלס בתעלה (2.4 מטר). כאשר לאלה נוסף משקל הסירה הממוצעת (296 טון) ושכבת מים נוספת בגובה של 30 ס"מ, השוקלת 74 טון המוזרמת אל התא העליון, הוא יחל לשקוע וירים בה בעת את התא התחתון. כדי לספק אנרגיה למיכון ההידראולי ולהפעלת השערים, הותקנו זוג טורבינות בכל מעלית, ואלה מונעות על ידי זרימת המים הבאים ממעלה התעלה. ארבע המעליות ומאפיינהן הם כדלקמן:
יהוד
מקור השם
העיר נוסדה ב-1948 במקום בו שכן היישוב הערבי יהודייה, ששימר את שמה של העיר המקראית "יהוד" שבנחלת שבט דן:. מסורות מאוחרות יותר תלו את שמה של העיר בקברו של יהודה בן יעקב שזוהה במקום.
היסטוריה
היו אלו מתיישביה הראשונים של פתח תקווה, שננטשה ב-1881 בשילוב חדשים, 'חברת ביאליסטוק', ששינסו מותניהם במאמץ מחודש לתקוע יתד באדמת פתח תקווה והפעם, כלקח מפרק ההתיישבות הראשון, העדיפו לקבוע את יישובם במקום בעל אקלים נוח יותר שאין לקדחת שליטה עליו ומדי יום נדדו לעיבוד הנחלאות בפתח תקווה ובערב שבו ליהודית בקרבת הכפר הערבי יהודייה.
לאחר בריחת תושביה הערבים של יהודייה (עבאסייה) בשלהי מלחמת העצמאות, אוקטובר 1948, התיישבה במקום אוכלוסייה ברובה ממוצא טורקי (דוברי לאדינו). בשנות החמישים, הגיעו עולים מתימן ופליטי שואה מפולין (ובעיקר ממחוז ביאליסטוק) שהקימו יישוב נפרד בשם ביאליסטוק שלאחר מכן חובר ליהוד.
התפתחות העיר
בשנת 1950 הוכרזה כמועצה מקומית ראשונה לאחר קום המדינה ונבחר ראש מועצה נבחר ראשון (אברהם אלטלף). ובשנת 1995 הוכרזה יהוד לעיר. מתחילת שנות התשעים הגיעו ליהוד למעלה מ-800 משפחות עולים, רובן מחבר העמים לשעבר, וכ-30 משפחות מאתיופיה. יהוד-מונוסון מונה כיום כ-27,000 תושבים בכ-7,800 משקי בית.
העיר עברה התרחבות ניכרת עם הקמתה של שכונת קריית הסביונים המבוססת יותר כלכלית בשנים 1992–1997, אשר קדמו לבנייתה השכונות קריית ביאליסטוק, גבעת אוויה ונוה עובד, בעלות אוכלוסייה סוציו-אקונומית בינונית-גבוהה אשר שינו את אופייה של העיר.
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן פגעה רקטה שנורתה מרצועת עזה בבית בעיר וגרמה לו לנזק כבד.
סמל העיר
סמלה של העיר מכיל מספר מוטיבים משמעותיים – האריה מייצג את סמלו של שבט יהודה, אשר על פי המסורת מקום קבורתו הוא בגן העצמאות בעיר, השלשלות המנותצות לרגליו של האריה מסמלות את שחרורה של העיר מכובשים זרים, המחרשה לצד מבנים עם ארובות מייצגים את היישוב כישוב המקיים עבודת אדמה לצד תעשייה, ולבסוף עץ הדקל לקוח כאחד מארבעת המינים ובשל היותו עץ פרי מתוק המוזכר עוד בתנ"ך. סמל העיר אושר על ידי מועצת העיר בשנת 1951.
חינוך
בעיר שוכן בית הספר תיכון מקיף יהוד, המשרת את האזור ומנקז אליו את תלמידי יהוד, נוה מונוסון, סביון, גני יהודה, מגשימים, בני עטרות, בית אריה, עלי זהב, רינתיה, מזור, כפר טרומן ועוד.
אוטו בוק
אוטו בוק (Otto Bock) היא חברה גרמנית המייצרת כיסאות גלגלים, אביזרי שיקום ותותבות.
החברה נוסדה בשנת 1919 ונקראת ע"ש מייסדה Otto Bock, בתגובה למספר הפצועים הרב במלחמת העולם הראשונה.
חברת אוטו בוק אחראית למספר חידושים שהפכו לתקנים בתחום התותבות, ביניהם חיבור הפירמידה (חיבור מתכוונן ברמה גבוהה מאוד לחלקי תותבות) וה-C-Leg, ברך ממוחשבת המתאימה את עצמה למטופל על-פי דפוסי ההליכה שלו.
חברת אוטו בוק מיוצגת בישראל על ידי חברת אלדן
רומן סאיס
רומן סאיס (בצרפתית: Romain Saïss, בערבית: رومان سايس; נולד ב-26 במרץ 1990) הוא כדורגלן מרוקאי-צרפתי המשחק בעמדת הבלם באל-סד ובנבחרת מרוקו.
קריירת מועדונים
סאיס נולד לאב צרפתי ממוצא מרוקאי ולאם צרפתייה. הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ואלנס. בקיץ הצטרף לקלרמון מהליגה הצרפתית השנייה, בה שיחק שנתיים. בקיץ חתם בלה הבר גם בה שיחק שנתיים.
Splinter Cell (סדרת משחקים)
ספלינטר סל (אנגלית: Splinter Cell) היא סדרת משחקי וידאו פופולרית מסוג התגנבות בז'אנר משחקי הפעולה מבית היוצר של חברת Ubisoft הצרפתית, וכן סדרת רומנים שנכתבו על ידי סופרים שונים בעקבות המשחקים. הסדרה כולה נמצאת תחת פיקוחו ותמיכתו של הסופר האמריקאי טום קלאנסי.
רומן סאיס
קריירת מועדונים
ב-3 ביולי 2015 חתם לשנתיים באנז'ה, העולה החדשה לליגת העל הצרפתית.
Splinter Cell (סדרת משחקים)
גיבור הסדרה הוא סאם פישר, סוכן חשאי של "הרמה השלישית" (Third Echelon), סוכנות-בת סודית של ה-NSA. בדרך כלל, עלילת המשחקים סובבת סביב מאבק בקבוצות טרור המאיימות על העולם עם נשק להשמדה המונית או בפוליטיקה מושחתת שתוביל למלחמה לא רצויה.
רומן סאיס
קריירת מועדונים
ב-30 באוגוסט 2016 עבר לאנגליה וחתם לארבע שנים בוולברהמפטון וונדררס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-17 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ניוקאסל יונייטד. ב-30 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–4 נגד בורטון אלביון. סאיס היה שותף לחזרה של וולבס לפרמייר ליג בסיום עונת.
Splinter Cell (סדרת משחקים)
בסדרה יצאו עד עתה 7 משחקים.
רומן סאיס
קריירת מועדונים
ב-17 ביוני 2022 חתם סאיס לארבע שנים בבשיקטש הטורקית. ב-6 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–1 על קייסריספור.
ב-24 ביולי 2023 חתם לשנתיים באל-סד הקטרית.
Splinter Cell (סדרת משחקים)
ספלינטר סל
העיקרון המנחה מאחורי יצירת תאים אלו, הוא אפשרות ל"הכחשה מוחלטת": אם הסוכן הבודד בשטח נתפס או נהרג, ממשלת ארצות הברית תוכל להכחיש כל קשר אליו ואל פעולותיו. הספלינטר סל הראשון בעולם הוא סאם פישר, אך קיימים לפחות עוד שישה תאים בתוך הרמה השלישית. במשחק השישי בסדרה אנו מגלים כי בעקבות אירועי המשחק החמישי סוכנות 'הרמה השלישית' נסגרת ובמקומה מוקמת סוכנות 'הרמה הרביעית', הפעם, בפיקודו של סאם פישר.
רומן סאיס
קריירה בינלאומית
סאיס, שנולד בצרפת החליט לייצג את מרוקו, ארץ מוצאם של הוריו. בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו בהפסד 0–1 ל. ב-20 בינואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד טוגו.
Splinter Cell (סדרת משחקים)
תנועות ומהלכים
לסם תנועות אקרובטיות רבות, למשל סם יכול להיתלות על חבלים ועל צינורות, לבצע קפיצת פיצול שבה הוא עומד באוויר בין שני קירות, כמו כן הוא יכול לטפס, לקפוץ, לבצע סנפלינג וללכת בין קירות צרים.
רומן סאיס
קריירה בינלאומית
סאיס השתתף עם מרוקו בגביע אפריקה לאומות 2017 ובמונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
משה דריהם
הרב משה הכהן דריהם (13 בספטמבר 1906, כ"ב באלול ה'תרס"ו – 31 במרץ 1966, י' בניסן ה'תשכ"ו) היה דיין ופוסק, הרב הראשי של רובע דיג'ת - ה"חארה צגירה" באי ג'רבה שבתוניסיה, מגדולי רבני ג’רבה בדורו, חבר בית הדין הרבני האזורי בטבריה ומחבר ספרים רבים.
ביוגרפיה
נולד בג'רבה שבתוניסיה, למרים ולרב שמעון הכהן דריהם, לימים רב הערים ספקס ובנגרדאן. בצעירותו למד אצל הרב מכלוף עידאן והרב יוסף בוכריץ. בגיל 13 נסע לספקס כדי ללמוד מקצוע, אולם הרב עידאן נסע לשם והחזירו לג'רבה, והבטיח כי ידאג לצרכיו.
בשל נסיעתו של אביו לשמש כשוחט בספקס, התגורר בצעירותו בביתו של הרב אליהו הכהן, ולימים נישא לבתו.
שימש לצד רבו, הרב מכלוף עידאן, כחבר בית הדין בג'רבה, ולאחר פטירתו של האחרון בשנת 1946 (ה'תש"ז), מונה לשמש תחתיו כרב הראשי של ה"חארה צגירה" בג'רבה. בין היתר שימש כדיין וכמורה צדק בקהילה, ובמשך תקופת כהונתו הנהיג מנהג לפיו זוגות שנישאו בעיר עלו לארץ ישראל שבוע לאחר החתונה. כן העמיד תלמידים רבים שהפכו ברבות הימים לרבנים.
בשנת 1957 (ה'תשי"ז) עלה לישראל והשתכן בטבריה, שם מונה כשנה לאחר מכן לשמש כחבר בית הדין הרבני האזורי בעיר, לצד הרב רפאל קוק והרב מאיר ועקנין. בפעילותו הציבורית ייסד את "איחוד עולי תוניסיה וג'רבה", ופעל לייסד את בית הכנסת הראשון ליוצאי תוניסיה בעיר, שעד אז היו מתפללים בבתי כנסת שהנהיגו נוסח שונה משלהם.
נודע בפסיקתו המקלה בגיור, לפיה כוונת קבלת עול מצוות לא מהווה התחייבות לשמירת המצוות כולן, כך שאם גר מקבל עליו עול מצוות, אפילו אם בשעת הקבלה בדעתו לעבור בעתיד על חלקן, אין פגם בקבלתו, מכיוון שקיבל בדעתו שאם יעבור, ייענש.
בתקופה האחרונה לחייו סבל משיתוק בגופו, עד שהלך לעולמו ונקבר בטבריה.
בניית בית הכנסת הושלמה רק לאחר פטירתו, והוא נושא את השם "אוהל משה", על שמו. באמתחתו נמצאו כתבי יד רבים של רבני ג'רבה, ולאחר פטירתו הודפסו ויצאו לאור רבים מהם.