cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר ישראל
ביוגרפיה
ב-1983 הוא השתתף בהופעות איחוד להקת תמוז. ב-1984 השתתף בהקלטת האלבום היחיד של להקת "סרט" שבה היה חבר. מאז 1985 הוא חבר קבע בלהקות הליווי השונות של שלמה ארצי בהקלטות ובהופעות. בשנות ה-80 הוא היה אחד ממקימיו ובעליו של אולפן ההקלטות "זזה". ב-1987 הוא השתתף בעיבודים ובהפקה המוזיקלית באלבומו של שלמה גרוניך נדודי שינה ואחר כך הפיק מוזיקלית את המופע "נדודי שינה".
ב-1990 הוא השתתף במופע איחוד "עוזי והסגנונות". לרגל המאורע הוא גם תרגם לעברית את להיטם הגדול, "חברים". ב-1991 הוא הלחין את השיר "אחורי הקלעים" והשתתף בהפקה באלבומו של דורי בן זאב, "חניה".
בשנת 2011 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "יש ימים", בו התארחו אריק איינשטיין וכן בתו הילי.
ישראל היה נשוי לריקי, אותה הכיר בגיל 15, מ-1970 ועד למותה ב-2021, ולהם שלוש בנות ותשעה נכדים. מתגורר ברמת השרון.
מאפיין (אלגברה)
המאפיין (נקרא גם המציין או הקרקטריסטיקה) של שדה הוא המספר הטבעי הקטן ביותר השווה לאפס בשדה. ביתר פירוט, המספרים הם איברים של השדה, ויש שתי אפשרויות: או שכולם שונים זה מזה, ואז אומרים שהשדה בעל מאפיין אפס, או שלא, ואז המאפיין הוא המספר הקטן ביותר של 1-ים שיש לחבר כדי לקבל 0. במקרה זה המאפיין הוא מספר ראשוני (משום שאין מחלקי אפס בשדה).
דוגמאות
בשדה ממאפיין \ 0<p מתקיים השוויון, כלומר שהעלאה בחזקת p היא איזומורפיזם מהשדה אל עצמו. הומומורפיזם זה הוא תמיד חד-חד-ערכי, ומגדיר שיכון של השדה לתוך עצמו (שהוא על אם השדה סופי, ראו הומומורפיזם פרובניוס).
הכללות
אפשר להגדיר מאפיין של חוג עם יחידה R באותה דרך בה מגדירים מאפיין של שדה. ההעתקה מ-n לסכום של n פעמים 1, מהווה הומומורפיזם מחוג השלמים ל-R, שהגרעין שלו הוא האידיאל הנוצר על ידי המאפיין. לדוגמה, לכל מערכות המספרים יש מאפיין אפס.
המאפיין של תחום שלמות הוא תמיד אפס או מספר ראשוני, אבל לכל מספר טבעי n קיים חוג בעל מאפיין n: חוג המנה.
אפשר להגדיר מאפיין גם עבור חוג בלי יחידה: המאפיין של R הוא המספר המינימלי n כך שסכום n פעמים שווה לאפס עבור כל איבר בחוג. המאפיין שווה לאקספוננט של החוג כחבורה קומוטטיבית.
ראו גם
במקרים רבים מפתחים תאוריות מתמטיות תוך כדי הנחות על המאפיין של השדה. למשל, בגאומטריה אלגברית ובתחומים רבים באנליזה מקובל לעבוד מעל שדה סגור אלגברית ממאפיין אפס. התאוריה של תבניות ריבועיות מסתבכת מעט במאפיין 2. בתורת גלואה הרחבות של שדות ממאפיין אפס הן תמיד ספרביליות, בעוד שהרחבות של שדות ממאפיין חיובי אינן בהכרח כאלה (ראו הרחבות ציקליות של שדות).
וינסנט מתיוס
וינסנט "וינס" אדוארד מתיוס (באנגלית: Vincent "Vince" Edward Matthews; נולד ב-16 בדצמבר 1947) היה אתלט אמריקאי בעבר. הוא אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 400 מטר.
1967
ב שנערכו בויניפג, קנדה בסוף יולי תחילת אוגוסט 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:02.03 דקות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.13 שניות, אחרי חברו לנבחרת לי אוונס (44.95 שניות) ודון דומנסקי מקנדה (45.80 שניות).
אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצת שליחים
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם לארי ג'יימס, רון פרימן ולי אוונס בשיא עולם חדש של 2:56.16 דקות, לפני קניה (2:59.64 דקות) וגרמניה המערבית (3:00.57 דקות). כעבור 20 שנה הושווה שיא זה על ידי הרביעייה האמריקאית באולימפיאדת סיאול (1988) וכעבור עוד 4 שנים השיא נשבר באולימפיאדת ברצלונה (1992) (2:55.74 דקות).
פיטר פירת'
פיטר פירת' (באנגלית: Peter Firth; נולד ב-27 באוקטובר 1953) הוא שחקן אנגלי הידוע במגוון תפקידים שגילם בסרטי קולנוע וטלוויזיה משנות השבעים ועד שנות האלפיים.
ביוגרפיה
פיטר פירת' נולד בברדפורד, יורקשייר שבאנגליה. ב-1970 כיכב כנער ב- "The Flaxton Boys" ובסדרת הטלוויזיה "Here Come the Double Deckers" שהציגה ילדים בתפקידים הראשיים. פירת' שיחק את סקופר, מנהיג החבורה. בשנת 1973 כיכב בתיאטרון בלונדון במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר בתפקיד נער בגיל העשרה המטופל על ידי פסיכיאטר.
תפקידו החשוב הראשון כבוגר היה בסרט הטלוויזיה "תמונתו של דוריאן גריי" של ה-BBC, עיבוד לספרו של אוסקר ויילד. את התסריט כתב ג'ון אוסבורן, ובנוסף לפירת' שיחקו בו ג'רמי ברט וג'ון גילגוד. הסרט זכה להצלחה רבה ולשבחי המבקרים. באותה שנה שיחק שוב לצידו של גילגוד בסרט "Aces High", בתפקיד טייס חסר ניסיון של חיל האוויר המלכותי, על רקע מלחמת העולם הראשונה. בתיאטרון שיחק פירת' במחזה נוסף של שפר, "אמדיאוס", בתפקיד מוצרט לצידו של איאן מקלן כסאליירי.
ב-1977 כיכב פירת' בסרט הקולנוע "אקווס" - עיבוד הקולנועי למחזה "אקווס" - לצידו של ריצ'רד ברטון, באותו תפקיד שגילם בלונדון ובברודוויי. על תפקידו זה היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה, וזכה באותה קטגוריה בפרס גלובוס הזהב. מכאן הייתה דרכו סלולה להופעה בסרטים נוספים, שהבולט שבהם היה טס של רומן פולנסקי על פי ספרו של תומאס הרדי "טס לבית דרברוויל".
בין הסרטים שהשתתף בהם אחר כך נמנו "When You Comin' Back, Red Ryder", "ערפדי החלל" (1985), "נורת'אנגר אבי" על פי ספרה של ג'יין אוסטן בתפקיד הנרי טילני, "המרדף אחר אוקטובר האדום" (1990), "מלאך לבן" (1993), "פרל הארבור" (2001) וב-2005 שיחק בסרט "כנגד כל הסיכויים".
במקביל לעבודתו בקולנוע המשיך פירת' להופיע בהפקות טלוויזיוניות שונות בתפקידים בולטים בדרמות טלוויזיוניות. ב-1980 כיכב בסרט המדע בדיוני "The Flipside of Dominick Hide" כנוסע בזמן. אחרי שנתיים כיכב בסרט ההמשך "Another Flip for Dominick". החל משנת 2002 הוא מופיע בסדרה הפופולרית "ספוקס", בתפקיד הארי פירס, המשמש כראש מחלקה בסוכנות הביון הבריטית MI5. ב-2004 שיחק בתפקיד פרד הויל בסרט "הוקינג", דרמה של ה-BBC על חייו של סטיבן הוקינג.
שמחה
שִׂמְחָה היא רגש חיובי שבו האדם נתון במצב רוח טוב ומרומם. לרוב בעקבות התרחשות או חוויה אותה הוא מפרש כחיובית מבחינתו באחד מהיבטי חייו, או בעקבות היזכרות בחוויה כזו.
השמחה יכולה להשתנות בעוצמתה לפי עוצמת ההתרחשות או הרגש - משמחה פשוטה המתבטאת כשביעות רצון עבור דבר שיכול להיות בעל משמעות קטנה בחיי האדם, ועד שמחה עוצמתית ומציפה, למשל אדם שפוגש אהוב אחרי שנים רבות, או אדם שצפייה מאוד משמעותית בחייו מתגשמת.
השמחה מקושרת עם רגשות חיוביים אחרים ועוצמתה תהיה קשורה בהם, כמו תחושת חופש, עצמאות, הגשמה עצמית, אהבה, אנרגטיות, תחושת של מוגנות ושייכות, ועוד. הרגש ההופכי לשמחה הוא העצב.
השפה העברית עשירה במילים המתארות שמחה: ששון, גילה, דיצה, רינה, עליזות, עליצות, צהלה, חדווה ועוד.
מאפיינים
הרגש מתאפיין במחשבות ובביטויים גופניים מסוימים, כמו חשיבה אופטימית, הבעת פנים צוהלת, עיניים מאירות, חיוכים ותחושה אנרגטית וקלילה של הגוף.
חוויות פנימיות העשויות להביא לשמחה הן למשל שכלול המעמד האישי, מערכות יחסים בינאישיות טובות, כניסה לתהליך של התחדשות, פעילות יצירתית, או הצלחה בהגשמת הישגים, יעדים, שאיפות וחלומות. אמצעים חיצוניים העשויים לעורר שמחה הם למשל מוזיקה, ריקודים, שמיעת בדיחות, ארוחה טובה, מסע קניות, קבלת מתנה, הצלחה בתחרות או ניצחון של קבוצה ספורטיבית אהודה, ואף באמצעים כימיים כמו אלכוהול, סמים ותרופות.
השמחה מרחיבה את כוחות הנפש, הופכת את האדם לאנרגטי, ומדרבנת אותו לפעילות ולעשייה, לעומת הרגש ההופכי - העצב, שמכנס את כוחות הנפש ומביא לירידה בפעילותו של האדם. ישנה זיקה הדדית בין השמחה לבין האהבה; שמחה עמוקה יכולה לעורר אצל האדם את רגש האהבה, ומימוש אהבה והתעוררותה גורם לאדם לשמחה.
הבעות פנים ותנועות גוף מאפיינות
ניתן לזהות אדם שמח כאשר חיוך מאוזן לאוזן (לרוב עם שיניים חשופות) מופיע על פניו, עפעפיו פתוחים לרווחה, הלחיים מובלטות, קמטים קטנים באזור העיניים ואישונים מורחבים, הפה בזווית עגולה וקעורה, ואצל חלק מהאנשים מופיעות גם גומות חן.
תנועות גוף של אדם משקפות שמחה הן לרוב תנועות ספונטניות וקפיצות. לעיתים מופיעים הנפת זרועות, שרירים מתוחים וישרים, מחיאות כפיים, ראש זקוף ומורם, נשימה מואצת מעט, דופק גבוה במקצת, עלייה בקצב הלב ועלייה בלחץ הדם.
אנשים שמחים לעיתים צוחקים או בוכים מרוב שמחה, נוטים להיות סלחנים וותרנים, חושבים בצורה אופטימית וקלילה, אנרגטיים ונמרצים, מתקיימת תחושה של קרבה רגשית לכל מי שנמצא בסביבה ורצון לעזור לזולת ונטייה לבטא הערכה עצמית גבוהה ושליטה עצמית.
מאפיינים נוירולוגיים
מבחינה נוירולוגית, הרגשת שמחה מתבטאת בהפרשה של מוליכים עצביים הגורמים עוררות והנאה. בין המוליכים האלה נמנים סרוטונין דופמין אנדורפינים ועוד.
פונקציונליות
השמחה נחשבת כרגש התורם לבריאות האדם. היא משפרת את תפקודו של הגוף והמח בכל המובנים. בנוסף, שמחה גורמת לתפקוד בצורה טובה יותר, יכולת הריכוז והזרימה משתפרות, צורת החשיבה חיובית יותר, והביטחון העצמי עולה. לאנשים שמחים יותר יהיה קל יותר לקחת אחריות על טעויות, להיות גמישים לשינויים, ולהצליח בהגשמת ייעדים. לעומתם אנשים הנמצאים במצב של חוסר שמחה עשויים לפתח צורת חשיבה שלילית כמו פסימיות, פגיעות במערכות יחסים בינאישיים, ראיית כישלון כאישי וכדומה.
ביטוי שמחה מאותת שהאדם מרוצה ממה שקורה. מצב כזה מאפשר לאחר להעריך שקיים סיכוי נמוך שהצד השני (השמח) יבצע פעולה או התנהגות שעלולה לסכן אותו או להשפיע בצורה שלילית על מטרותיו, ולכן השמחה מטבעה מושכת אנשים ומעוררת רגשות חברתיים חיוביים, קרבה רגשית ורצון לעזור לזולת.
השמחה והשפעה החברתית
רגש השמחה בא בעקבות התרחשויות פנימיות וניזון מתוך יחסי גומלין עם הסביבה. יש שמחות קטנות ורגעיות, ויש שמחות המשפיעות על האדם לאורך זמן.
ניתן להעריך את השמחה בצורה חברתית לפי ארבע רמות:
מחקר משותף של אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת אמסטרדם הראה שזיהוי רגש של שמחה אצל אדם אחר, אפילו אם מדובר ביריב, גורמת, לעיתים באופן בלתי מודע, לעלייה בתחושת הביטחון ובסיכוי לבצע פעולות הנחשבות חיוביות.
מילים נרדפות לשמחה
שנות ה-60 וה-70 הן תקופות בהן הייתה הסתייגות ממלחמה ותקווה לעתיד טוב יותר. בעקבות כך, רבים מההורים בתקופות אלו החליטו לקרוא לילדיהם בשמות המבטאים שמחה ועליזות ורננה. דוגמה לכך ניתן לראות בשמות פרטיים ובשמות משפחה ובשמות עסקים או יישובים: אגילה, בן גל, בנגל, בת גיל, '''גולי או גוליה, גולני, גולנית, גולן, גילאון, גילון, גילו, גילוני, גילי, גילית, גיליה, גילן, גילת, גילה, גיל, גלי, גליא, גליה, גל, גלאון, גלון, גלן, גליתה (רשת אופנה), גלינה, גָּלִיתּ וְיַגֵל, יגלניק, יוגלה.
כמו כן נקראו שמות נרדפים נוספים לשמחה והם; דיצה, דיציה, דץ, דצה. חדווה, עליזה, עליסה, אליסה, אליס, אליז, צהלה, ששון, ושמחה, פרחה/פריחה/פרח/פרחיה (שם לבת נפוץ אצל המזרחיים שתרגומו לעברית שמחה) שירה, שיר, שירילי, שירית'''.
פורה במיוחד הוא השורש רנ"ן המופיע בפסוקי סוד הגאולה בירמיהו (ירמיהו לא, ו); כִּי־כֹ֣ה אָמַ֣ר יְהֹוָ֗ה רָנּ֤וּ לְיַֽעֲקֹב֙ שִׂמְחָ֔ה וְצַהֲל֖וּ בְּרֹ֣אשׁ הַגּוֹיִ֑ם הַשְׁמִ֤יעוּ הַֽלְלוּ֙ וְאִמְר֔וּ הוֹשַׁ֤ע יְהֹוָה֙ אֶֽת־עַמְּךָ֔ אֵ֖ת שְׁאֵרִ֥ית יִשְׂרָאֵֽל אשר ממקורות יהודים אלו נגזרים שמות פרטיים ושמות משפחה ושמות עסקים או יישובים; אורינה, אורנה, ארנון, ברינה, ירונה, ירוני, ירון, ירין, רונה, רוננה, רוניה, רוני, רונן, רונית, רן, רון, רינה, רינו, רינת, רינתי, רינתיה, רנייה, רנה, רני, רנן, רנין, רננה, רננית, רננות, רננים. ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון ואשתו פולה מוניבז בן-גוריון קראו לבת הצעירה שלהם היחידה מכל ילדיהן שנולדה בארץ ישראל בשם רננה לשם מהסיבות הנזכרות.
בפילוסופיה
על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה יש שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב. הוא מתאר את השמחה כ"מעבר של אדם משלמות קטנה יותר לשלמות גדולה יותר".
שמחה שלילית
פילוסופים נחלקו בשאלה האם ניתן להגדיר תופעות מסוימות של שמחה כשליליות.
שמחה לאיד היא שמחה המתעוררת בלב האדם לרגל מפלתו או כישלונו של יריב או אויב, והיא נחשבת לפן שלילי שבשמחה. יש בה דמיון וקרבה לקנאה, שבה עינו של האדם צרה במה שיש לזולתו, אך היא יכולה לנבוע גם משנאה. בחברות מודרניות, חגיגת שמחה לאיד למפלת האויב נחשבת ללא תקינה פוליטית.
גם רגש שמחה חזק ועוצמתי מידי עשוי להתפרש כשלילי או מזיק, כאשר השמחה היא חסרת גבולות, למשל במצבים של שכרות או מאניה.
ביהדות
בדת היהודית, ישנה מחלוקת בשאלה האם השמחה היא תכונת נפש חיובית. ישנם הגורסים כי יש לשאוף אליה, והיא מביאה את האדם לשלמות של עבודה רוחנית. ביטוי לתפיסה זו ניתן למצוא בפרשנות לפרשת הקללות. בתורה נאמר שעם ישראל יגלה מארצו ויעבוד זרים (ומכלל לאו אתה שומע הן) וכן נאמר בתהלים במזמור לתודה. הרמב"ם בספרו ההלכתי מפרש את הפסוק בצורה כזו: . לפי רעיון זה, עקרון השמחה ביהדות (ובנוסף לה 'טוב לבב') אינו נחשב כמצווה נפרדת אלא הוא תנאי נדרש בקיום כל מצווה ומצווה. והוא חלק ממצוות אהבת ה'. בנוסף הרמב"ם מונה את מצוות השמחה כחלק ממצות "מיצוע המידות" כך שלדבריו יש מצווה לשמוח גם ללא ליווי של עשיית מצווה ישנם שסברו שאין לאדם לשמוח אלא רק בעת מצווה, ושמחה בכל הקשר שאינו דתי אינה דבר חיובי כלל. דברים אלו ניתן לראות בדברי הגאון מליסא, למשל: ".
ידועה האמרה: "אין שמחה כהתרת הספקות", כאשר הכוונה היא שהסרת הספקות והחלפתם בתחושת ודאות מביאה לשמחה פנימית.
השמחה בחלקו
שלמה המלך אומר ב:. וב: מסביר רש"י: את השמחה - שיהא שמח בחלקו.
גם ב אמרו. השמחה בחלקו היא להביט בשמחה ולהתרכז במה שיש לו ולא על מה שחסר לו. אדם זה נקרא עשיר בלשון המשנה, שכן הוא עשיר בדעתו ומרוצה ממה שיש לו. היבט זה נובע מחמת האמונה שה' נותן לכל אחד בדיוק את החלק המתאים והמושלם ביותר עבורו.
לדעת הכוזרי מצוות השמחה בחלקו היא מצווה מהתורה הנלמדת מהפסוק ומטרת השמחה שיגיע מתוכה לשבח ולהודות לה'.
מצוות שמחה בחגים
ישנה מצווה מיוחדת מהתורה לשמוח בשלושת הרגלים (פסח, שבועות וסוכות), הנלמדת מהכתוב בספר דברים: "ושמחת לפני ה' אלוהיך", וכן: "ושמחת בחגך אתה ובנך ובתך ועבדך ואמתך" (שם, פסוק י"ד). וכן "ושמחת בחגך והיית אך שמח" (דברים פרק ט"ז)
השמחה בחגים מתבטאת באכילת בשר ובשתיית יין, ככתוב בתלמוד : "אין שמחה אלא בבשר ויין".
השמחה בחודש אדר
עקרון השמחה ביהדות מקבל ביטוי מיוחד במהלך ימי הפורים וחודש אדר כולו, בהם הורו חז"ל שיש להרבות בשמחה עוד יותר. ולגביו נאמר בימי אדר ופורים אנו שמחים בגלל גודל הנס שקרה בפורים ובעצם כל שנה חוזרת הארה של נס פורים בהתאמה לדור שחי באותו זמן ולכן ישנה שמחה גדולה.
ההסבר לריבוי השמחה הוא כי בחודש זה מזלו של עם ישראל עולה (ולכן בשנה מעוברת מתקיימים שני חודשי אדר). במהלך חודש זה נהוג לערוך אירועים מיוחדים על מנת להרבות שמחה. לעומת זאת, בחודש אב ממעטים בשמחה, לנוכח האסונות הגדולים שאירעו במהלכו לעם היהודי (חורבן בית המקדש למשל).
השמחה בחסידות
אחד מעקרונותיה העיקריים של תורת החסידות, הוא דבקות באל על ידי שמחה מתמדת. אף שכל החסידויות מקיימות עיקרון זה, מי שהתחיל את הרעיון של עבודת ה' מתוך שמחה ורגש הוא הבעל שם טוב הקדוש מייסד החסידות שאמר "'עצבות נועלת שערי שמיים, תפילה פותחת שערים נעולים והשמחה בכוחה לשבר חומות". בולטת בהנהגה זו היא חסידות ברסלב, וכן בספרי רבי נחמן מברסלב מזכיר רבות עניין זה. רבי נחמן טבע את הסיסמה הידועה:.
רבי נחמן עצמו היה אדם שהשמחה לא הגיעה לו בצורה טבעית וקלה ודווקא בגלל זה הוא התעסק הרבה בנושא השמחה ואמר שהשמחה היא נקודה פנימית ויסודית אצל האדם שאינה תלויה בגורם חיצוני.
חשיבות השמחה נזכרת רבות בספרות התורנית, בעיקר בתורת החסידות, ובמשנה תוקף בתורתו של רבי נחמן מברסלב אשר משפטו הידוע הפך לציטוט מוכר: מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד. בחסידות מבואר הקשר שבין השמחה לתכונות חיוביות אחרות, ולבריאות הכללית של הנפש, ומכאן לעבודת ה' ראויה יותר.
בחסידות חב"ד, האדמו"ר מלובביץ, הדגיש בכמה משיחותיו על מעלת האושר והשמחה הפנימית של היהודי, אושר מכך שהקדוש ברוך הוא בורא העולם משקיף עלינו ודואג לנו, ויותר מכך, עצם הזיכרון בעובדה אשר יש לנו מטרה וייעוד מסוים אותו ייעד לנו הקדוש ברוך הוא מובילה לתחושה של אושר הנובע מכך שיש מטרה במעשינו ולא לריק הם.
צ'וגה מאמי
צ'וגה מאמי (בפרסית: چغامامی, چگامامی ונוסחי כתיב נוספים, מ־چگا, چغا, או چیا, "גבעה" בניבים פרסיים מקומיים, בפרט במערב איראן ובדרום־מערבה, ו־مامی, שם פרטי של בעל הקרקע) הוא אתר ארכאולוגי במחוז דיאלא בדרום עיראק ליד העיר מנדלי (Mandali) על גבול איראן.
האתר משתייך לתרבות סאמרא, תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית שהתקיימה באלף השישי לפנה"ס. באתר זה נמצאו מערכת של תעלות השקיה הראשונות בעולם ובזה ייחודו. האתר שכן על דרך עתיקה שהובילה לפרס. מקור המים העיקרי של היישוב היו מי שיטפונות שזרמו מנחל גנגיר (Gangir river). האתר שוכן בגובה 137 מטר מעל פני הים.
האתר שוכן כ-125 ק"מ צפונית-מזרחית לבגדאד והוא תוארך לסוף האלף השישי לפנה"ס. באתר נמצאו מספר שלבי התיישבות מתקופת סאמרא ועד תקופת עובייד. באתר נמצאו מבנים מלבניים שנבנו מבלני בוץ, כולל מגדל שמירה בכניסה ליישוב. מערכת ההשקיה שימשה לגידול בעלי חיים מבויתים בקר, כבשים ועזים. בנוסף שימשה לחקלאות לגידול חיטה, שעורה ופשתן.
הממצאים שנמצאו באתר כוללים כלי קרמיקה צבועים מתרבות סאמרא וצלמיות נשים.
האתר נחפר במשך שלושה חודשים בין דצמבר 1967 ועד פברואר 1968 על ידי משלחת של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק בראשותו של הארכאולוג הבריטי דייוויד אוטס (David Oates).
נחום היימן
נחום (נַחצֶ'ה) היימן (6 במאי 1934 – 17 באוגוסט 2016) היה מלחין, מוזיקאי ופזמונאי ישראלי, הנחשב לאחד מגדולי המלחינים בזמר העברי, וחתן פרס ישראל בתחום זה (2009).
קורות חיים
היימן נולד בעיר ריגה שבלטביה, לפנינה לבית מטלין וחיים היימן. בשנת 1939, כשהיה בן חמש, עלה ארצה עם משפחתו. בילדותו החל לנגן בפסנתר, אך לאחר שחלה בגיל תשע בשיתוק ילדים (פוליו) עבר לנגן באקורדיון ובמפוחית. במשך כשלוש שנים וחצי שכב בבית חולים מחובר לריאת ברזל, עד שהתגבר על מחלתו. בגיל 14, בעקבות גירושי הוריו, עבר להתגורר כילד חוץ בקיבוץ נען וזכה להדרכה מוזיקלית מחברי הקיבוץ יהודה אורן והמלחין דוד זהבי.
לאחר נישואיה השניים של אמו, עבר להתגורר עמה ברחובות. שם הוא הלחין כבר בגיל 17 את שירו הראשון, "ניצנים נראו בארץ", לפי מילים מ"שיר השירים". מאחר שלא הסתדר עם אביו החורג עבר לכפר המכבי, שם פגש את מתתיהו שלם מהקיבוץ הסמוך, רמת יוחנן. היימן עבד אתו ברעיית צאן וקיבל ממנו ומחבריו הדרכה מוזיקלית. בשלב מאוחר יותר בחייו הפך לאקורדיוניסט בחוגים לריקודי עם בהשפעת גורית קדמן, מחלוצות ריקודי העם בישראל.
במסגרת שירותו בצה"ל שימש היימן אקורדיוניסט מחליף למלחין דובי זלצר בלהקת הנח"ל בגרסתה הראשונה. בתקופת שירותו הצבאי נישא לדליה קולטון ועבר איתה לקיבוץ בית אלפא. בשירות המילואים עבר לשרת כלוחם בפלס"ר שריון. הוא נפצע ברגלו מהתפוצצות מוקש במלחמת סיני, נפגע מקליע במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים נפצע באורח קשה מהפצצה אווירית, אושפז במשך כחצי שנה ועבר סדרה ארוכה של ניתוחים.
היימן נישא והתגרש שלוש פעמים בחייו. הוא אביהן של בילי ושל הזמרת והמוזיקאית סי היימן.
נפטר ב-17 באוגוסט 2016, בגיל 82, לאחר קריסת מערכות בעקבות חיידק אלים. למחרת נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
יצירתו
היימן נשלח מטעם קיבוץ בית אלפא ללימודים במדרשה למורים למוזיקה ולמד אצל המלחין פאול בן-חיים. בתום ההשתלמות הקים את חמישיית גלבוע, חמישייה כלית שאף נמנה עם חבריה כנגן אקורדיון. ב-1961 החל לעבוד עם הגבעטרון, ויזם את הוצאת תקליטיו הראשונים. הלהקה כללה ברפרטואר שלה חלק משיריו, כשהמפורסם שביניהם השיר "לאן נושבת הרוח" על שני לחניו.
היימן החל לארגן ערבי שירה בציבור והחל משנת 1965 הוא ארגן פסטיבל שנתי של מוזיקה וכוריאוגרפיה של בני קיבוצים בשם פסטיבל "ענות".
באותה תקופה הלחין היימן את שירי המחזמר "זרעים של מסטיק" שכתבה לאה נאור. בנוסף לעבודתו כמלחין טיפח היימן זמרים רבים בראשית דרכם, ביניהם אסנת פז, חוה אלברשטיין (לה גם הלחין בין היתר את השירים "עוד חוזר הניגון", "החול יזכור" ואת "כמו צמח בר"), צמד הפרברים (להם הלחין את שיריהם הראשונים, בהם "את אני והרוח", "אילו כל האוהבים", "רק הד קולך", "ריח תפוח אודם שני" ואת הנעימה "פוגה קטנה"), עליזה עזיקרי, הצמד אורנה ומשה דץ (להם הלחין בין היתר את השירים "אנשי הגשם", "שיר למענך"), יזהר כהן (לו הלחין בין היתר את השיר "כמו ציפור מטורפת" למילותיו של איציק איינהורן) וחני ליבנה (לה הלחין בין היתר את השיר "שירים עד כאן" למילותיו של נתן יונתן).
שיתוף פעולה פורה במיוחד היה עם המשורר נתן יונתן, שהוליד עשרות שירים שהיו לקלאסיקה בזמר העברי, ביניהם "חופים", "שיר אהבה ישן" (המוכר בשם "אניטה וחואן") ו"החול יזכור".
היימן הלחין גם פסקולים רבים לסרטי קולנוע. הראשון שבהם היה סרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה" לו הוא הלחין את השיר "מרדף" שכתב ירון לונדון, וביצעה חוה אלברשטיין. ב-1981 הלחין את הפסקול לסרט "סיפור אינטימי" של נדב לויתן. ב-1984 הלחין את הפסקול של הסרט "החורף האחרון". לסרט "אדמה משוגעת" כתב היימן את שיר הנושא, "אני ממשיך לשיר". זהו אחד השירים הבודדים שהיימן כתב את מילותיהם. הנעימה לחליל צד הנסיעה לירושלים הולחנה לסרט "אין שמות על הדלתות"(1997) (מושמעת בפתיחת שידורי הבוקר של רשת ב'). ב-1986 הלחין את הפסקול של סרט הקומדיה "סוף שבוע מטורף". ב-1999 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "גופה בחולות". ב-2002 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס".
ב-1967 נסע לצרפת, וזכה להצלחה בינלאומית כשגדולי הזמרים שרו משיריו, בהם ננה מושקורי ומארי לאפורה, וגם ישראלים שהשתקעו בצרפת – בהם מייק בראנט וריקה זראי. ב-1972 עבר ללונדון בה למד במגמת מוזיקה בבית הספר לקולנוע והקים וניהל חברה להקלטות, שהכינה מוזיקה לסרטים, פרסומות ותקליטים. ב-1980 הפיק היימן את אלבומה של חוה אלברשטיין - אני הולכת אלי המורכב כולו מלחניו והוקלט בלונדון עם מוזיקאים מקומיים.
בשנת 2002 הקים את העמותה למורשת הזמר העברי, ששמה לה למטרה להוציא מהדורות חדשות של הקלטות מוזיקה ישנות מראשית ימי הזמר העברי, על שירי העליות, עבודת האדמה ושאר חוויות הקהילה הארץ-ישראלית.
ב-2005 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
הגיש תוכנית זמר עברי יחד עם גבי ינון ברשת ג' ("נחצ'ה בגימל").
במשך השנים נקלע היימן לקשיים כלכליים. בעקבות כתבה טלוויזיונית מיולי 2013 על מצוקה כלכלית בה היה שרוי, נפגשו עמו ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת התרבות לימור לבנת והוחלט שישמש כיועץ בפרויקט שיכלול בין השאר הנגשה ותיעוד דיגיטלי של שירים עבריים; בתמורה אמור היה להשתכר סך של 50 אלף ש"ח כל שנה, ברם הדבר לא יצא אל הפועל. היישוב בית אריה-עופרים התנדב לספק לו מגורים ללא תמורה, ואף קרא לאחת הכיכרות ביישוב על שמו. לאחר תקופת מגורים ביישוב, שב להתגורר בפתח תקווה.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
פזמונאי
פזמונאי או תמלילן הוא אדם העוסק בכתיבת שירים או "פזמונאות", כלומר, כותב פזמונים. פזמונאים רבים גם מלחינים את יצירותיהם. המילה "תמלילן" או "ליריקן" מתייחסת בדרך כלל לאדם שאינו מלחין שירים אך כותב להם טקסט המיועד להלחנה או עבור לחן נתון. ישנם משוררים בישראל שלצד שיריהם הליריים כתבו גם פזמונים - הבולטים שבהם הם יהונתן גפן, נתן אלתרמן, נעמי שמר, אהוד מנור, אבי קורן ועלי מוהר.
פזמונאות עברית
הפזמונאות הישראלית החלה בשאיפה ליצור בארץ ישראל תרבות חדשה של שירי זמר היונקת מן התרבות היהודית העתיקה. אולם מאז שנות ה-70 ניכרת השפעה רבה של תרבות ארצות הברית על הפזמונאות הישראלית.
שירי הזמר שנכתבו עד שנות ה-70 ביטאו תפיסה הרואה בפזמונאות שירה עממית, שיש בה מסר רעיוני. תופעה זו קשורה בעובדה שהפזמונאות הישראלית גובשה ברובה על ידי הלהקות הצבאיות. השירים נקראו שירים עבריים או ארץ-ישראליים, והם ביטאו ערכים ציוניים ופטריוטיים כגון בניית הארץ וההגנה עליה.
אנטיגונה
אנטיגונה (ביוונית: Αντιγόνη; מילולית – "זו שנועדה להתנגד") היא דמות מהמיתולוגיה היוונית ומחזה מאת סופוקלס. היא בתו וגם אחותו למחצה של אדיפוס מלך תבאי, ושל אשתו–אמו יוקסטה (Ἰοκάστη). הגרסה הידועה ביותר של סיפור אנטיגונה מצויה בטרגדיה בעלת אותו שם מאת סופוקלס, שהוצגה ככל הנראה לראשונה ב-442 לפנה"ס. ישנן גם גרסאות אחרות לסיפור, החורגות מגרסתו של סופוקלס.
פזמונאי
פזמונאות עברית
שינוי ממשי בפזמונאות הישראלית התרחש עם חדירתה של פזמונאות הרוקנרול האנגלו-אמריקנית. לשון שירי הזמר החדשים הייתה קשובה לעברית המדוברת, ותכניה נלקחו מחיי היום-יום. אחד הסממנים הבולטים של הפזמונאות החדשה היה השימוש בכלי נגינה חשמליים, שהחליפו את האקורדיון. עם זאת, גורם מרכזי וייחודי בפזמונאות העברית הוא יחסה אל השירה הלירית, המתבטא בהשפעה שיש לשירי משוררים על כתיבתם של תמלילנים פופולריים.
אנטיגונה
הרקע לסיפור אנטיגונה
אנטיגונה ליוותה ביחד עם אחותה איסמנה את אביהם העיוור אדיפוס לגלות, נמלטה לקולונוס ליד אתונה ושוחררה בידי תזאוס כאשר דודה קריאון ביקש לחטוף אותה. לאחר מותו של אדיפוס היא חוזרת לתבאי, כדי למנוע את הקרב בין שני אחיה, עליו התנבא אביה. לאחר עזיבתו של אדיפוס התחלקו שני בניו פוליניקס ואטאוקלס בשלטון בעירם תבאי. לאחר שפוליניקס גורש בידי אחיו, גייס כוח צבא ועלה על תבאי, "עיר שבעת השערים", לכובשה. אטאוקלס ניצח בקרב על שישה מבין השערים, אך בשביעי שני האחים נהרגו בקרב, זה מידו של זה. בנקודה זו מתחיל מחזהו של סופוקלס, כמו גם למשל המחזה "אנטיגונה" מאת המחזאי הצרפתי ז'אן אנוי.
עלילה
לאחר שאדיפוס הגלה את עצמו והלך לגלות עם שתי בנותיו (איסמנה ואנטיגונה), שני בניו פוליניקס ואטאוקלס נשארו בתבאי למלוך זה לצד זה.
קריאון, שהיה המלך החדש של תבאי, העניק לאטאוקלס הלוויה בעלת טקס דתי מכובד ביותר, היות שנלחם למען ארצו ומת מות גיבורים. לעומת זאת, הטיל איסור לקבור את פוליניקס, וכינה אותו בוגד, כי טען שהוא נלחם בעיר ובשלטון הנתון, וחזר עם צבא אויב להשמיד את עיר הולדתו. לאחר ההלוויה שערך לאטאוקלס, הוציא קריאון את צו המלך (צו המלך קריאון), בו נכתב כי אף אדם לא מורשה לקבור את פוליניקס, ואפילו להתאבל עליו. בצו המלך נכתב כי מי שיעז לקבור את פוליניקס דינו אחד – מוות. בצו נכתב גם כי גופת פוליניקס לא תיקבר והיא תהיה למאכל הכלבים ולעופות הטרף. כל עוד קריאון הוא השליט זה הצו ואין להפר אותו (קריאון נותן צו זה מול המקהלה, לפי מחזה סופוקלס). הבעיה בצו זה, והסיבה למחאה שהוא עורר בקרב תושבי העיר, היא שהאלים אמרו כי יש לקבור כל אדם, לא משנה מה הוא עשה בחייו, כי כל אדם זכאי לקבורה. צו זה שהורה קריאון עובר על דברי האלים.
לאחר כל זאת, הודיע בנו של קריאון, היימון, כי הוא ואנטיגונה מתארסים.
אנטיגונה, האחיינית של קריאון, ראתה בצו המלך כדבר שאין אמורים לשתף איתו פעולה. אנטיגונה ניסתה לארגן קבורה לאחיה פוליניקס ביחד עם אחותה איסמנה. איסמנה אמרה שאומנם אין צו המלך נכון בעיקרון, אך הן אינן צריכות להתעסק בזה, ונגזר עליהן לקבל זאת. לאחר שיחה זו אמרה אנטיגונה כי היא מתביישת להיות אחותה והיא הולכת לקבור את פוליניקס בעצמה, ואין דבר שיעצור בעדה מלעשות זאת.
לאחר זמן מה, הגיע שליח לקריאון ובישר לו כי פוליניקס נקבר, בניגוד לצו המלך. השליח מספר כי הקבורה התבצעה בזמן סופת חול ועוד דברים מנעו מהם לראות מי ביצע זאת, ולכן הם לא יכלו לזהות מי הקובר (מסופר כי זו הייתה איסמנה, שרצתה למנוע מאנטיגונה לעשות זאת בכך שתקבור אותו בשקט לפניה). קריאון אמר לשליח שבישר לו זאת שאם הם לא ימצאו מי עשה זאת – השליח יצטרך לקבל את גזר הדין של הקובר. השליח התחנן על חייו ואמר שאין זו אשמתו כלל וכלל ושאינו בוגד (כי כך חשב קריאון). השליח חזר בריצה למקומו וחיפש אחר הקובר רבות. לאחר מספר ימים, הגיע אותו שליח אל קריאון ובישר לו כי הקובר נתפס בשעת מעשה, בשעת יום ביצע הקובר טקס מכובד ביותר, ואין הקובר אלא אנטיגונה. קריאון ציווה שיביאו לפניו את אנטיגונה. קריאון זכר שבנו היימון מאורס לה, וניסה לבדוק האם יוכל שלא להמיתה בכך שיבדוק כי היא אולי אינה מודעת לגזירה ולכן לכאורה לא מגיע לה העונש, אך במהלך החקירה קריאון מבין כי אנטיגונה מודעת לגזירה ולכל מעשיה, ושהיא מוכנה לקבל כל עונש על מעשה זה. קריאון מחליט שדינה הוא מוות.
היימון שהלך לדבר עם אביו בעקבות המעשה, מתחיל את שיחתו בכך שלדעתו אביו הוא מלך דגול ואבא טוב, וכולם צריכים להקשיב לו, אך במהלך השיחה מתחיל היימן להראות צד מסוים שמצביע על כך שהוא חושב שגזר דינה של אנטיגונה לא מוצדק, ובאמת בסוף השיחה אומר לאביו כי הוא טועה במעשהו ושאין הוא תומך במעשיו כלל וכלל, ויוצא מהמקום בכעס רב.
לאחר השיחה הקשה בין קריאון ובנו, נכנס טירסיאס (נביא עיוור שנחשב לאחד מהחכמים בעיר תבאי) אל קריאון, ופותח את דבריו בכך שהוא מעריך אותו בתור מלכו, אך מהר מאוד מביע את דעתו כי קריאון לא צריך למלוך, היות ששחצנותו וגאוותו עולה על גדותיה, והוא עושה דברים שלא צריך לעשות, כגון: לעבור על דברי האלים, להמית אדם שעבר על אחד מחוקיו רק כי רצה להראות שליטה ולתת סיפוק לגאוותו, וכדומה.
לאחר שיחה זו קריאון הבין כי באמת מעשיו אינם נכונים, והוא רץ עם עבדיו לשחרר את אנטיגונה, ועל הדרך לבצע הלוויה מכובדת לפוליניקס. ובעוד שלפוליניקס הצליח לבצע הלוויה מכובדת, לגבי להציל את אנטיגונה – הוא איחר את המועד. אנטיגונה נמצאה תלויה במערה שאליה ציווה להשליך אותה. קריאון שעיניו הבחינו באנטיגונה תלויה, שם לב כי לידה נמצא היימון בנו, שמחזיק בחרב ומכוון אותה כלפיו. לאחר ניסיון כושל לפגוע באביו עם החרב, מחליט היימן שהוא רוצה להתייחד עם נשמתה של אנטיגונה, ומתאבד באמצעות תקיעת חרבו בגופו. קריאון שהמום מהמחזה מתחיל לחזור לתבאי, וכשהוא מגיע לתבאי, נודע לו כי אשתו, אורידיקה, כינתה אותו "רוצח משפחתי ובני" (וגם תבאי), וגם היא התאבדה, לאחר ששמעה מה עלה בגורל בנה.
לאחר כל זאת מבין קריאון, שנשאר האחרון במשפחתו, כי כתוצאה מכך שהניח לגאוותו להשתלט עליו, איבד את בנו היחיד ואת אשתו האהובה.
בסיום המחזה, אומר ראש המקהלה כך:
השפעת המחזה
המחזה נחשב, יחד עם אדיפוס המלך, לאחד ממחזותיו המשפיעים ביותר של סופוקלס. על כך מעידים עיבודים רבים למחזה. אריסטו אמנם הסתייג ממחזה זה כמיצג נאמן של הטרגדיה, אבל מאות רבות מאוחר יותר כינה הגל, בהרצאותיו על האסתטיקה, את המחזה יצירת האמנות המושלמת ביותר המוכרת לו. עיבודים מודרניים נוספים למחזה, בעלי משמעויות פילוסופיות ופוליטיות, נעשו על ידי ברטולט ברכט, ז'אן אנוי, ג'ודית באטלר וסרן קירקגור. בישראל, המחזה נלמד בשיעור ספרות בתיכונים ובחטיבות הביניים.
המסר שמאחורי הטרגדיה
מאחורי הטרגדיה הזו עומד מסר מעניין (שעד היום מפענחים אותו, ומביאים לו הסברים מפרספקטיבות שונות).
קודם כל יש פה שני צדדים, הצדק נגד השלטון – האם אדם צריך לציית לשלטונות גם אם אינם עושים את הדבר הנכון.
הטרגדיה הזו היא הוכחה לזה ששניהם אינם טובים במובן מסוים, קודם כל – אכן צריך לרדוף אחרי הצדק במידה מסוימת ובעצם לעשות את המעשה ולשתוק, ובעוד שאיסמנה עשתה זאת טוב, בצורה חשאית שבזכותה לא נתפסה, אנטיגונה, עשתה זאת בצורה בו היא מתפללת בקול על אחיה המת וכו'.. - דבר שבעיני השלטונות נראה כלעג מוחלט. עם זאת, גם הצד של השלטון אינו נכון, השלטון צריך להיות קשוב לעם, ולא למלוך בצורה של טוטאליטריזם קיצוני (כזו שלא מאפשרת להביע דעות), הרי אם אין עם, אז על מי תמלוך. קריאון מחליט שזה לא בשבילו, ותופס את תפקיד השלטון והמלוכה בצורה שונה: הוא מחליט שכל אחד שרק יעז לעבור על הגזרה של השלטון – ימות. זהו צעד קיצוני, במיוחד כאשר הגזרה היא נגד דברי האלים.
אנלוגיה לסיפור מקראי
במקורות ספרותיים נוספים נידונה שאלת המחויבות של האדם לצו האלוהי נוכח צו שלטוני סותר. סיפור דומה על קונפליקט בין צו האל לכבד את המת ובין צו המלך להלין את המת, מובא ב. בסיפור זה הגיבורה, רצפה בת איה, מפרה את החלטת דוד המלך את שני בניה וחמישה בני משפחה נוספים. בניגוד לטרגדיה היוונית של אנטיגונה, בסיפור המקראי ניתנת למלך אפשרות לתקן את שגיאותיו, ולאחר שהוא מורה לקבור בצורה מכובדת את המתים, האל מוחל.
ההיסטוריון מאיר בוסאק העלה סברה ש"חזון ישעיהו" (פרקים י–י"ב בספר ישעיהו, בהם נבואה המתארת את נפילת ממלכת אשור בעקבות גאוותה, ועלייתה המחודשת של מלכות בית דוד), השפיע על כתיבת "אנטיגונה". זאת דרך כתבי ההיסטוריון הרודוטוס אשר סייר בלבנט ותיעד את סיפור נפילת ממלכת אשור. ודרך הפיניקים שהעבירו את סיפור הנבואה, זאת על פי המסורת שקדמוס בן אגנור, מלך צור הפיניקי, הוא שבנה את העיר תבאי.
הפקות המחזה בישראל
המחזה עלה פעמים רבות בתיאטרון בישראל, בין היתר:
בנוסף עלתה בישראל פעמים רבות גרסת המחזה, פרי עטו של המחזאי הצרפתי ז'אן אנוי.
צ'צ'פויאס
צ'צ'פויאס (תעתיק ללטינית: Chachapoyas) הקרויים גם אנשי הענן או "שוכני יער העננים" היו אנשי תרבות פרה-קולומביאנית שחיו בהרי האנדים בשטח פרו של ימינו. צ'צ'פויאס הוא הכינוי שהעניקו בני האינקה לאנשי הענן ולא ידוע כיום כיצד הם כינו את עצמם.
האינקה כבשו את תרבותם בתקופתם של טופא אינקה (Túpac Inca Yupanqui) ובנו ואינה קפאק, (Wayna Qhapaq) במאה ה-15, זמן קצר לפני הכיבוש הספרדי. ישנן תאוריות הגורסות שהישגיהם עלו על אלו של האינקה: הם הצטיינו בבניית ערים, דרכים, טראסות, השקיה ומטלורגיה. כאשר הגיעו הספרדים לדרום אמריקה היו הצ'צ'פויאס אחד מתוך מספר עמים שנשלטו על ידי האינקה, אם כי לא היו משולבים לחלוטין בתוך תרבות האינקה ושמרו על תרבותם.
מאחר שרוב המידע הקיים עליהם הגיע מהקונקיסטאדורים, לרוב כידע שצברו אצל בני האינקה, אין מידע מבוסס על תרבותם. על פי התיאור היו הם הבהירים והגבוהים מבין העמים ששכנו באזור, נשותיהם נודעו ביופיין ועדינותן.
קיימות אגדות רבות על עושרם ואגדות על כך שהסתירו חלק מאוצרותיהם מפני הספרדים הכובשים.
הצ'צ'פויינים קברו את מתיהם יחד עם אוצרות שישמשו אותם בעולם הבא, חלק ניכר מהקברים נשדדו במהלך השנים, החל בספרדים שכבשו את המקום.
בואינג X-20 דיינה-סור
הX-20 דיינה־סור (קיצור באנגלית של Dynamic Soarer, מבוטא כמו "דינוזאור") היה מיזם של חיל האוויר האמריקני לבניית מטוס חלל שיוכל לבצע טיסות למסלול נמוך סביב כדור הארץ, עם אסטרונאוט יחיד. בין המטרות של הפרויקט - השמדת לוויינים של ברית המועצות. בנוסף, תוכנן מטוס חלל זה לבצע גם משימות ביון מהחלל, תחזוקת לוויינים, חילוץ אסטרונאוטים במצוקה והפצצה. תוכנית X-20 התבצעה בין 24 באוקטובר 1957 עד ביטולה הרשמי ב־10 בדצמבר 1963, בטרם נערך ניסיון שיגור לחלל. מטוס החלל אמור היה להיבנות בחברת בואינג ולהיות משוגר לחלל באמצעות המשגר טיטן.
תצורה, מבנה ונתונים טכניים
מטוס החלל X-20 הוא בעל כנף דלתא, וגוף המספק חלק מהעילוי בעת הכניסה לאטמוספירה ותהליך הנחיתה. בעת הנחיתה מטוס החלל מתפקד כדאון, והוא נעדר מנוע.
תוכנית הפיתוח
ב־24 באוקטובר 1957, עשרים יום בלבד לאחר שיגורו של הלוויין הראשון בעולם על ידי ברית המועצות (ספוטניק 1), פורסמה על ידי חיל האוויר האמריקני הצעה לפיתוח מערכת נשק דואה היפר־קולית (Hypersonic Glide Rocket Weapon System) שכונתה בקיצור "דיינה־סור". חיל האוויר האמריקני היה סבור כי ניתן לפתח כלי יחיד רב משימתי, שיוכל להתבסס על עבודות מחקר קודמות שנעשו עבור מטוס הניסוי X-15 (שטס לראשונה בשנת 1959), וישמש להפצצה דרך החלל, למשימות ביון ומחקר.
תוכנית דיינה־סור אמורה הייתה להתבצע בשלושה שלבים:
טיסות ניסוי ראשונות תוכננו להתבצע בתחילה ללא מנוע, בשנת 1963. לאחר מכן תוכננו טיסות ניסוי ממונעות, שיביאו את מטוס החלל למהירות של 28 מאך, שיועדו להתבצע בשנת 1964. טיסות ניסוי בלתי מאוישות שיבחנו את יכולת ההפצצה הגלובלית של מטוס החלל תוכננו לשנת 1968, ופריסה מבצעית של מטוסי חלל תוקפים ומאוישים תוכננה לשנת 1974.
בעיות בתוכנית הפיתוח
הבעיה שליוותה את פרויקט X-20 מראשיתו הייתה בעיית מימון - חיל האוויר האמריקני לא היה מסוגל להעמיד את התקציבים הנדרשים לשם פיתוח מטוס החלל, שלשם הפיכתו מרעיון לכלי מבצעי היה צורך בשורה של פריצות דרך טכנולוגיות. נוסף על בעיות המימון לפרויקט, התוכנית סבלה משתי בעיות עיקריות:
חוסר בהירות באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל אל החלל
הצעות רבות הוצעו באשר למאיץ הרקטי שישא את מטוס החלל דיינה־סור אל החלל. ההצעה המקורית של חיל האוויר האמריקני דיברה על מספר סוגים של הנעה רקטית, שיעשו שימוש במבחר שילובים של דלקים רקטיים ומחמצנים נוזליים. ההצעות המקוריות כללו שימוש בתערובת של חמצן נוזלי ודלק סילונים JP-4, תערובת של פלואור־אמוניה, או שימוש במנוע הרקטי שכבר פותח עבור מטוס החלל X-15. הקבלן הראשי של הפרויקט, חברת בואינג, העדיפה לשגר את מטוס החלל על גבי טיל מסוג אטלס־קנטאור, אך בלחץ חיל האוויר האמריקאי הועדף משגר החלל טיטן, שהוצע על ידי חברת מארטין, שהפסידה לבואינג במכרז על פיתוח מטוס החלל X-20. למרות ההעדפה של המשגר טיטן, לא היה בכוחו של הדגם הראשוני שלו לשאת לחלל את הדיינה־סור.
בשלב מסוים נבחנו דגמים מתקדמים יותר של המשגר טיטן, הטיטן 2 והטיטן 3, ואף דגם מוקדם של טיל השיגור סאטורן, בגרסת סטורן 1. לבסוף הוחלט על שימוש במשגר טיטן 3, אך עד שהוחלט על כך בוזבז זמן רב שעיכב את הפרויקט במשך שנים.
העדר מיקוד למיזם כולו
שלל המשימות שיועדו למטוס החלל גרמו - מלבד החריגה מהתקציב - לעיכובים ארוכים בלוח הזמנים, שכן הדרישות הטכניות ממטוס החלל היו שונות למדי בהתאם למשימות שיועדו לו. קיימים הבדלים ניכרים בתכנון ובדרישות הטכנולוגיות ממטוס חלל תת־מסלולי וכזה המסוגל להגיע למסלול. הסתירות בדרישות המבצעיות הביאו לא רק לעיכוב בתוכנית כולה אלא גם לחוסר בהירות מבחינת התפיסה המבצעית של חיל האוויר האמריקאי, שנועד להפעיל את הדיינה־סור. כתוצאה מכך התעכבה גם תוכנית ההכשרה של אסטרונאוטים צבאיים שנועדו להטיס את מטוס החלל.
ביטול הפרויקט
שר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, הורה לחיל האוויר האמריקני ב־19 בינואר 1963, להחליט מהו הפרויקט שישרת טוב יותר את מטרותיו בחלל - דיינה־סור או גרסה צבאית של החללית ג'מיני. לאחר שהוגש דו"ח מפורט בנושא, החליט מקנמארה כי חיל האוויר האמריקני מעניק משקל יתר לגישה של חזרה נשלטת לכדור הארץ (שאפיינה את הדיינה־סור), לעומת חזרה בליסטית דוגמת זו המאפיינת את החללית מסוג ג'מיני. בנוסף, ציין שר ההגנה כי מטרותיו של חיל האוויר האמריקני בתחום הפעילות המאוישת בחלל אינן מוגדרות היטב. המחיר הגבוה של מיזם דיינה־סור, בצירוף הפקפוק בנחיצות מטוס החלל, הביאו לבסוף להחלטה לבטל את התוכנית, החלטה שהתקבלה ב־10 בדצמבר 1963. ביום ביטול הפרויקט הודיע חיל האוויר האמריקני על השקת תוכנית חלל חדשה ובמרכזה מעבדת חלל מאוישת - תוכנית שבוטלה אף היא שנים אחדות לאחר מכן.
אובר דה ז'יבנשי
אובר מארסל טאפין דה ז'יבנשי (בצרפתית: Hubert James Marcel Taffin de Givenchy; 21 בפברואר 1927 – 10 במרץ 2018) היה מעצב אופנה צרפתי ומייסד בית האופנה ז'יבנשי.
קורות חיים
אובר דה ז'יבנשי היה בנו של טאפן דה ז'יבנשי (Taffin de Givenchy), המרקיז מז'יבנשי, ואשתו ביאטריס באדין ז'יבנשי (Béatrice Badin). ז'יבנשי נולד בבוואה שבצרפת למשפחת אצולה שהגיע לצרפת מוונציה שבאיטליה. המשפחה קיבלה תואר אצולה בשנת 1713. אביו נפטר משפעת בשנת 1930, ואובר ואחיו הבכור, ז'אן קלוד גודלו על ידי אמו וסבתו מצד אמו.
כשהיה בן 10, אובר דה ז'יבנשי ביקר בתערוכה העולמית של פריז (1937), התרשם עמוקות מהתצוגות שהופיעו בה, והחליט שייעודו בחיים הוא עיצוב אופנה. ז'יבנשי למד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, ובשנת 1945 החל לעצב עבור ז'אק פאת' (Jacques Fath). בהמשך עיצב בגדים עבור לוסיאן ללונג, ועבד לצידם של פייר באלמיין וכריסטיאן דיור. בין השנים 1947–1951 עבד לצד המעצבת האבנגרדית אלזה שאפארלי.
בשנת 1952, בהיותו בן 25, פתח ז'יבנשי את בית האופנה שלו בפריז, והיה הצעיר שבמעצבי האופנה החשובים של פריז. בגדיו, שאופיינו בשימוש בבדים זולים מחד ובעיצובים מודרניים מאידך, עוררו עניין רב.
בשנת 1981 התפצל בית האופנה של ז'יבנשי, כאשר קו ייצור הבשמים נרכש על ידי וו קליקו וקו האופנה נרכש על ידי חברת לואי ויטון. מאוחר יותר רכשה חברת לואי ויטון גם את קו ייצור הבשמים.
אובר דה ז'יבנשי פרש מעסקי האופנה בשנת 1995.
נפטר ב-10 במרץ 2018 בגיל 91.
אפריקה הדרומית
אפריקה הדרומית הוא שם קיבוצי לאזור גאוגרפי בחלק הדרומי של יבשת אפריקה. הגדרת תחומיו של האזור משתנה. על פי האו"ם המדינות הכלולות באפריקה הדרומית הן:
הגדרות אחרות כוללות בתחום אפריקה הדרומית את:
אוכלוסייה
בדרום אפריקה חיות קבוצות אתניות שונות וחברות בעלות תרבויות שונות. בעבר היו רוב התושבים בני בושמנים, נאמה ופיגמים. במהלך הגירת בני הבנטו, נדחקו בני השבטים המקוריים לשטחים פחות פוריים. כיום נוספו על השבטים המקוריים בני הזולו, קוסה, סווזי, נדבל, סוואנה והבסוטו. בנוסף, חיים באפריקה הדרומית אפריקאנרים ואירופאים אחרים, הודים ומיעוטים אסיאתים אחרים.
אטהאולף
אָטהָאוּלְף (Athaulf או Ataulf) היה מלך ויזיגותי בין השנים 410 ו-415, יורשו של אלאריק וממשיך שושלת בלתה.
היסטוריה
אטהאולף נבחר לתפקיד מלך הוויזיגותים בסוף שנת 410, אחרי שאלאריק מת במפתיע. הוא היה בן הקלאן של אלאריק ואחי אשתו. על פי ההיסטוריון יורדנס, הוא לא היה גבוה במיוחד, אך התייחד ביפי תארו וצורתו וברוחו העזה.
כאשר הפך למלך, היה הצבא הוויזיגותי של אלאריק בדרום איטליה, קרוב לסיציליה. ניתן להניח כי בתחילה עדיין שקלו הוויזיגותים מעבר לאפריקה ואחר כך ויתרו על רעיון זה. אטהאולף הוביל את הצבא צפונה, כשהוא בוזז בדרך את אטרוריה עד עפר, כפי שיכול היה רוטיליוס נמטיאנוס להעיד אפילו חמש שנים אחרי כן. טענתו של יורדנס שהביזה כללה גם את רומא אינה מאושרת על–ידי מקור אחר וככל הנראה שגויה. לאחר מכן, בתחילת שנת 412, עבר אטהאולף עם הוויזיגותים את האלפים לגאליה, ככל הנראה דרך מעבר מון ז'נבר באלפים, שכן קונסטנטין, המורד ששלט בגאליה בשנים 406 עד 411 ישב בארל, בדרום גאליה, ומעבר בדרך הים היה מביא להתנגשות ביניהם.
כאשר הגיע אטהאולף לגאליה, כבר הצליחו קונסטנטין ואולפילס להפיל את שלטון קונסטנטין, אך מיד כאשר עזבו את גאליה (ככל הנראה כדי לדכא מרידת הטיראן הרקליאנוס באפריקה), הכתיר את עצמו יובינוס, מצביא ממוצא גאלו-רומי, לקיסר בתמיכת הבורגונדים ומלכם גונדאהאר וראש האלאנים גואר, שהיה קודם מחייליו של הונוריוס.
אטהאולף, ככל הנראה בעצת פריסקוס אטאלוס, שהיה עדיין במחנה הוויזיגותים, הציע לכרות ברית עם יובינוס, אך זו נדחתה, אולי בגלל סלידת הבורגונדים מהצטרפות הוויזיגותים למאבק על השליטה בגליה, ואולי בשל החשש מברית עם מלך הנשוי לאחותו של הקיסר. לאחר מכן, נודע לאטהאולף שאויבו של גיסו אלאריק ואויבו הוא, סארוס, נטש את חצר הונוריוס ונסע כדי להצטרף ליובינוס, ובהסתערות של עשרת אלפים איש, מול העשרים שהיו עם סארוס, הרג את המצביא הברברי.
אירוע זה לא סייע בהפיכת המגעים בין הצדדים לפוריים יותר וכאשר הכריז יובינוס על אחיו סבסטיאן כאוגוסטוס, כנגד רצונו של אטהאולף, יצרו הוויזיגותים קשר עם דרדנוס, הפרפקט הפראיטוריאני בגאליה ונאמנו האחרון של הונוריוס שם. הונוריוס הסכים לתנאיו של אטהאולף, בתנאי שיקבל את ראשי סבסטיאן ויובינוס המורדים. כך נעשה ובסתיו 413 שב הונוריוס והפך לשליט גאליה, לפחות באופן רשמי.
אחרי דיכוי המרידה באפריקה על–ידי קונסטנטין, פנה הונוריוס לאטהאולף וביקש להשיב לו את אחותו, גאלא פלקידיה. אטהאולף תבע בתמורה נחלה בגאליה ואספקת תבואה לחייליו הרעבים. לתנאי הראשון היה מוכן הונוריוס להיענות, אך התנאי השני היה מעבר ליכולתו נוכח הפסקת האספקה מאפריקה במשך שנים. אטהאולף המאוכזב פנה לעבר הים התיכון וניסה לשווא לכבוש את מרסיי ואחר–כך בהצלחה את נרבונה, שם קבע את מפקדתו, ואת טולוז ובורדו.
בנקודה זו, החליט ככל הנראה אטהאולף להדק את קשריו עם בית תאודוסיוס ונישא לגאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס שנשבתה על–ידי אלאריק בעת ביזת רומא. לפי יורדנס, הנישואים נערכו כבר במהלך שהותו של אטהאולף באיטליה וברור כי הקשר ביניהם החל עוד הרבה קודם לחתונה. החתונה נערכה בסגנון רומי בינואר 414, למורת רוחו הגלויה של קונסטנטין, ששאף אף הוא להינשא לה. השפעתה של גאלא פלקידיה ניכרה גם במילים שמייחס פאולוס אורסיוס לאטהאולף בעת הנישואין:
הנישואים בין הגותי לאחות הקיסר, עם זאת, לא התקבלו על דעתה של חצר המלוכה ברוונה, מן הסתם בהשפעתו של קונסטנטין ואטהאולף נקט שוב את המדיניות הישנה של אלאריק: הוא הכתיר את אטאלוס פעם נוספת לקיסר. קונסטנטין, המגיסטר מיליטום של הונוריוס, יצא לדכא את הטוען לכתר והצליח לנתק את אספקת המזון בדרך הים עבור הגותים שישבו בנרבונה. אטהאולף, בתגובה, הוביל את חייליו דרומה, לכיוון ברצלונה, כשהוא מקווה להשתלט על פרובינקיית טרהקוננסיס (תחילת שנת 415, כשבדרכו הוא שם לשמה את דרום אקוויטניה ומעלה באש את בורדו. אטאלוס, הקיסר בשם בלבד, נותר מאחור, ללא תומכים, צבא וכסף.
כאשר הגיע אטהאולף לברצלונה, נולד לו ולפלקידיה בן, שנקרא תאודוסיוס על שם סבו. הבן מת זמן קצר לאחר הלידה ואטהאולף לא האריך ימים אחריו. אחד משומריו, איש בשם דוביוס, היה אחד מחסידי סארוס. כאשר ביקר אטהאולף באורוותיו בספטמבר 415, דקר אותו דוביוס. אטהאולף הגווע עוד הספיק להמליץ לאחיו להשיב את גאלא פלקידיה להונוריוס לפני מותו. בקשתו האחרונה מולאה לבסוף על–ידי יורשו, ואליה.
הר גריזים
הר גריזים (בערבית:  جَبَل جَرِزِيم, גַ'בַּל גַ'רִזִים, או جبل الطور, ג'בל א-טור; בעברית שומרונית: ࠄࠟࠓࠂࠟࠓࠩࠆࠝࠉࠌ - הָרגָרִזֵים, ללא רווח), המכונה גם "הר הברכה", הוא שמו של רכס הררי גדול מדרום לעיר שכם ובראשו היישוב השומרוני השייך לרשות הפלסטינית, קריית לוזה. ההר הגבוה ברכס הוא 'הר גריזים' המקראי, שהיווה חלק ממעמד הר גריזים והר עיבל ועליו נשא יותם בן גדעון את משלו. פסגתו בגובה 881 מ' מעל פני הים והוא מתנשא לגובה של כ-350 מ' מעל סביבתו, והוא השני בגובהו בהרי צפון השומרון, אחרי הר עיבל. ההר הוא חלק מהרי שומרון. ההר הוא ההר השני בחשיבותו לעם היהודי לאחר הר הבית, מכיוון שהוא שימש את 10 השבטים לזבחה.
המבנה הגאולוגי של הר גריזים הוא שעשה אותו למקור חשוב להזנת אקוות ההר, המצויה מתחת להרי השומרון. בתחתית ההר, בעיר שכם, נמצאים שלשה מעיינות עתירי שפיעה, המהווים את המקור היציב והחשוב לאספקת המים לעיר וסביבתה, מימי קדם ועד היום.
מקובל לזהות את המקום שמכונה כיום הר גריזים כהר גריזים המקראי, אולם יש המזהים את ההר כהר דרומי יותר, ליד יריחו - או מזרחי יותר, בהר כביר. הר גריזים הוא מקום מקודש לעדה השומרונית, ומהווה בשבילה מוקד לעלייה ברגל בשלוש הרגלים. משנת 1982 עד שנת 2000 התבצעו בהר חפירות ארכאולוגיות בידי יצחק מגן. המִמצאים שנחשפו בהר, מעידים על קיום מקדש על הר גריזים שפעל מהתקופה הפרסית ועד התקופה החשמונאית ולצידו עיר בשטח של 400 דונם, בה ישבו יותר מעשרת אלפים תושבים. המִמצאים שנחשפו גודרו והוכנו לקראת ביקורי הקהל, אך מסיבות ביטחוניות אתר העתיקות היה סגור לקהל במשך שנים רבות. ביולי 2012 נחנך בהר גריזים אתר תיירות המקיף שטח של 400 דונם, וכולל את שרידי העיר ההלניסטית והמתחם הביזנטי.
מקור השם
חוקר המקרא פליקס-מארי אבל גזר משמעות השם: גְּרִזִים מלשון ערבית, בהגיית: "גַ'רַז, ופירושו שקע בעץ, כעין תעלה, חתוך ומגורז במפסלת" שם זה מרמז, שמעץ היער של מרכז חשוב זה הכינו פסילים מעץ לעבודת האשרה, וכן צלמים של אלילים רבים אחרים. רמז לכך מצוי במשל יותם, שבעומדו על ראש הר גריזים נמשל לבעלי שכם עובדי האלילים. במהלך המשל החל להזכיר את עצי ארץ ישראל וסיים בארזי הלבנון — מקום הפנתיאון הכנעני הראשי ומקור החיווים שהיו במקורם מלבנון והיו חוטבי עצים מובהקים. בלבנון חטבו הם כנראה עצי ארז, ובמשכנם תחת החרמון כרתו כמדומה את הברוש, בחבל ארצם בשכם גזרו את האלון, ובתקופת היאחזותם בגבעון, בבארות בכפירה ובקרית יערים, גדעו כנראה את אורן ירושלים ואת האלון.
מקור מים
מרכיבי השכבות הגאולוגיות בהר גריזים ובהר עיבל, ואף בעיר שכם, יוצרים מצב שבו מי הגשמים בהרי השומרון בכלל ובהרים אלה בפרט, מחלחלים דרך השכבות הקרסטיות בהר ונושקים לשכבות האטומות בתחתית ההרים, עד כדי הצטברות באקוות ההר. מאקוה זו נובעים מי הגשמים שחלחלו בהר במעיינות בעיר שכם. המעיינות למרגלות הר גריזים מהווים את מקור המים העיקרי העתיק והיציב של שכם והסביבה. בין החשובים שבמעיינות ניתן למנות את "קריון" ואת "ראס אל עין ואסל". כל המעיינות באזור שכם, עשרה במספר, מניבים 2 מלמ"ש (מיליון מ"ק בשנה). חמישה קידוחים נוספים מספקים עוד 6 מלמ"ש.
מעמד הר גריזים והר עיבל
הר גריזים מופיע בתנ"ך במספר מקומות. בספר דברים צווה משה שבסמוך לכניסתם לארץ ישראל, יקיימו עם ישראל את מעמד הר גריזים והר עיבל, בו יכרתו ברית עם ה' על מצוות הארץ המופיעות בספר דברים, שעליהן לא כרתו ישראל ברית עם ה' עד כה (לעומת שאר המצוות עליהן נכרתה ברית המופיעה בפרשת בחוקותי).
טקס זה מתואר ב.
משל יותם
האזכור האחרון של הר גריזים קשור ליותם בן גדעון, אשר מפסגת הר גריזים נשא את משל יותם בו הוכיח את אבימלך ואנשי שכם על רשעותם ברציחתם את שבעים אחי יותם.
זיהוי ההר
הר גריזים הנוכחי
לפי דעת המשנה, הר גריזים ועיבל הם ההרים הידועים שליד שכם, וכך נאמר במשנה:
בנוסף, במשל יותם נאמר:
ליד גלגל יריחו
בתלמוד הירושלמי הועלתה הטענה המפקפקת בנכונות זיהויו של הר גריזים עם ההר המקראי. אולי מתוך פולמוס עם השומרונים. לפיה הרי גריזים והר עיבל מצויים בשתי גבעות הסמוכות לגילגל שבעמק הירדן. גרסה זו גם אומצה על ידי נוצרים - כנראה מאותה הסיבה.
וכך נאמר בתלמוד הירושלמי:
בספר יהושע מתקבל כי בני ישראל עלו מהירדן והגיעו להר עיבל ביום אחד. לפי כך כתוב בתלמוד: "על דעתיה דרבי יהודה מאה ועשרים מיל הלכו באותו היום.". אם ההרים הם "מול גלגל" אז יש רק 20 מיל ובני ישראל יכולים לבצע את הדרך ביום אחד.
בספר יהושע נאמר:
בהר כביר
גם היום יש החולקים על זיהויו של הר גריזים וטוענים כי הטעות בזיהויו נובעת מהתיישבותם של עמים זרים באזור לאחר חורבן ממלכת ישראל בידי אשור, אשר "אימצו" את השם גריזים להר עליו הם התיישבו. לפי טענות אלה הר גריזים המקורי הוא הר כביר דהיום, והר עיבל המקורי הוא אותו הר עיבל של ימינו ושעליו נמצא המזבח. טענות אלו מסתמכות על הנאמר בדברים י"א ל':"הלא-המה בעבר הירדן אחרי דרך מבוא השמש... אצל אלוני מרה". דרך מבוא השמש לפי טענות אלו היא הדרך העולה לשכם ממזרח (מכיוון גשר דמיה דהיום) על בסיס נחל תרצה וכשמגיעים מהכיוון הזה למעשה מתייצבים בין שני ההרים - הר כביר והר עיבל. אדם זרטל מספר כיצד עלה הרעיון כי הר כביר הוא הר גריזים: על בסיס תצפיות על סמך ציטוטים מקבילים לתאורים גאוגרפיים בתנ"ך הגיע למסקנה כי הר כביר הוא הר גריזים.
אדם זרטל מתמודד עם הטענה בתלמוד הירושלמי כי אם בני ישראל עלו מהירדן והגיעו להר עיבל ביום אחד, הרי לא ייתכן כי ההרים הם במקומות המשוערים היום. זרטל סבור כי בני ישראל, בטרם נכנסו לארץ היו ב"ערבות מואב מול ירדן יריחו". השטח החנייה של בני ישראל היה בין צפון ים המלח לבין אדם העיר. מגשר אדם העיר, דרך נחל פרעה לשכם של היום, אפשר להגיע תוך יום אחד.
אתרים מקודשים לשומרונים
על ההר עמד מקדש השומרונים שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס ככל הנראה על ידי סנבלט השני, ונחרב בשנת 112 או 111 לפנה"ס בהוראת השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס. כלל השומרונים, הן מהקהילה בשכם והן מהקהילה בחולון, עולים לרגל להר גריזים שלוש פעמים בשנה: בחג הפסח ובו הם מקריבים את הזבח, בחג השבועות ובחג הסוכות.
מקובל כי בהר ישנם עוד מקומות קדושים לעדה השומרונית:
בעבר זיהו במקום שתי מצבות יעקב בתחנה השלישית.
החפירות הארכאולוגיות
בשנת 1982 החלו החפירות הארכאולוגיות בהר גריזים ונמשכו ברציפות 22 שנים. היום האתר ערוך לקבלת מבקרים ומנוהל על ידי רשות הטבע והגנים. האתר סגור בימי שבת. הנושא המעניין בחפירות היה, למצוא עדות לדבריו של יוסף בן מתתיהו, אשר טען שהמקדש על הר גריזים, שנבנה בידי סנבלט, נבנה בתבנית הבית המקדש בירושלים. וכך הוא מספר ב"קדמוניות היהודים": כאשר נפטר יוחנן, הכהן הגדול, ירש בנו את הכהונה הגדולה אחריו. היה לו גם בן נוסף ושמו מנשה. בשומרון משל ב"פחה", סנבלט, כותי לפי גזעו (ממוצא שומרוני) אשר מונה לתפקידו על יד דרוויש המלך האחרון (מלך פרס). "הוא ידע שירושלים הייתה עיר מפוארת ומלכיה הסבו טרדות רבות לאשורים ולתושבי חילת סוריה. לכן שמח לתת למנשה (בנו של הכהן הגדול)) את בתו, הקרויה ניקאסו, לאישה... זקני ירושלים התמרמרו על כך שאחיו של הכהן הגדול החדש יישא אישה נוכריה. מנשה בא לסנבלט והתמרמר שהוא אוהב את ניקאסו אבל הוא לא רוצה להפסיד את האפשרות שהוא יגיע אי-פעם לכהונה הגדולה..."
במקרא: בספר נחמיה, פרק י"ג כ"ח נכתב "ומבני יהוידע בן אלישיב הכהן הגדול חתן לסנבלט החרני ואבריחהו מעלי". במחקר עלתה השערה כי סיפור הקמת המקדש המופיע ב"קדמוניות" הוא הדהוד מאוחר לתיאור המעשה בספר נחמיה. על פי התיאור בנחמיה ניתן לשער כי סנבלט פחת שומרון ביקש בהקמת המקדש לרצות את נכדו של הכהן הגדול אלישיב, שנישא לבתו. הוא החליט להשיא את בתו לנצר של הכהונה הגדולה בירושלים ובכך להפוך את זרעו אחריו לכהנים מן העדית של הכהונה הירושלמית. נראה שיחד עם נכדו של אלישיב הכהן הגיעו להר גריזים כהנים יהודים נוספים, שבנו את המקדש בהר גריזים בתבנית המקדש בירושלים, ושימשו בקודש. הדבר עורר את זעמו של נחמיה, שסילק את הכהן מירושלים.
שני תיאורים סותרים אלו יצרו בעיה בתיארוך הקמת המקדש השומרוני על הר גריזים, שכן לפי יוספוס המקדש הוקם ברשות מוקדון - 1–332 לפני הספירה, בעוד שבנחמיה מתואר מעבר של כהנים יהודים מפחת יהודה לשומרון עוד בתקופתו, המאה ה-5 לפני הספירה.
בסופו של דבר על סמך החפירות הארכאולוגיות טען ד"ר יצחק מגן שהמקדש השומרוני על הר גריזים נבנה בשתי תקופות - ראשית הקמתו במאה ה-5 לפנה"ס, והוא הורחב ו"שופץ" באופן משמעותי בראשית המאה ה-2 לפנה"ס או בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס. מסביב למקדש קמה עיר גדולה ששטחה למעלה מ-400 דונם ושאוכלסה בלמעלה מעשרת אלפים איש, ע"פ הערכות. תיאור המעשה בקדמוניות משקף ככל הנראה את ההרחבה הגדולה של המקדש בתקופה ההלניסטית.
בחפירות נתגלו כארבע מאות אלף עצמות קורבנות שכללו את בעלי החיים שהקריבו, על-פי התורה, כבשים, עזים, מעט פרות ותורים - בני-יונה.
בחפירות נתגלו כשבעה-עשר אלף מטבעות זהב, כסף וארד, אלפי כלי חרס, כלי אבן, כלי נחושת כסף וזהב, וכן כתובות רבות בעברית-שומרונית, ארמית ויוונית.
אתרי ההר
מלבד האתרים המקודשים לשומרונים, מצויים בהר כמה אתרים אחרים: