cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארתור נבה
ביוגרפיה
נבה שימש בתפקיד חשוב בקשר ה-20 ביולי להתנקש בחיי אדולף היטלר. תפקידו היה להוביל קבוצה שתתפוס ותהרוג את היינריך הימלר, ואולם בשל בלבול ומבוכה ששררו בשורות הקושרים באותו יום, לא יצאה התוכנית לפועל. לאחר כישלון הקשר ניסה להימלט, אך הוסגר על ידי פילגש מאוכזבת. הוא נידון למוות על ידי בית הדין העממי שדן את הקושרים במשפטי ראווה. ב-21 במרץ 1945 הוצא להורג בכלא פלצנזה בברלין, בשיטה שננקטה נגד קושרי ה-20 ביול: תלייה באמצעות מיתרי פסנתר על אנקוליות לתליית בשר בקר.
Harajuku Lovers Live
איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לאלבום הווידאו את תואר הזהב.
רקע
אלבום זה מתעד את הופעתה בקליפורניה בנובמבר 2005 במסגרת סיבוב ההופעות שלה "Harajuku Lovers Tour 2005". הופעה זו מכילה את כל שיריה מתוך אלבום הבכורה שלה ושני שירים מאלבומה השני. בנוסף הוא גם מכיל קטעי ראיונות עם רקדנים ונגנים של המופע ומאחורי הקלעים אודות סיבוב ההופעות.
האלבום יצא לאור כחלק מקידום אלבומה השני של הזמרת שיצא יום למחרת. ה-DVD קיבל ביקורות מעורבות אשר החמיאו על יכולות ההופעה של סטפאני ועל הנוכחות הבימתית שלה אך מתחו ביקורת על קטעי המעבר הארוכים ואת רשימת השירים הקצרה. האלבום הגיע למעמד פלטינה בקנדה ולמעמד זהב באוסטרליה.
הצלחה
באוסטרליה זכה אלבום הווידאו להצלחה כאשר קיבל את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות של המדינה. איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לאלבום הווידאו את תואר הפלטינה.
קונסטנטין סנטסקו
קונסטנטין סנטסקו (ברומנית: Constantin Sănătescu; 14 בינואר 1885 - 8 בנובמבר 1947), איש צבא, דיפלומט ומדינאי רומני.
ביוגרפיה
בשנת 1940 גילה גנרל סנטסקו באקראי את המתרחש בפרעות דורוחוי והורה לעצור את הפרעות ולחקור את המקרה. סנטסקו היה המפקד הצבאי של בוקרשט בעת דיכוי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
סנטסקו היה אחד הגנרלים הרומנים, שלקחו חלק במגעים ליצירת קואליציה, שתפיל את ממשלו של יון אנטונסקו ותוציא את רומניה מהברית עם גרמניה הנאצית ומדינות הציר.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 הטיל המלך מיכאי הראשון על סנטסקו להרכיב את הממשלה, וכך היה לראש הממשלה הראשון של רומניה שלאחר משטר אנטונסקו. הוא ניסה לנהל מגעים עם ארצות הברית כדי למנוע את הכיבוש הסובייטי, אך מגעים אלה עוררו את חשדנותו של סטלין, והלה אילץ אותו להתפטר ב-2 בדצמבר 1944.
בולפאפ
בּוּלְפַּאפ (באנגלית: Bullpup) היא תצורה של כלי נשק בה מכלול הנשק נמצא בתוך הקת.
היסטוריה
הרעיון יושם לראשונה ברובים בריחיים כמו התורניקרופט קרבין מ-1901, ויושם בכלי נשק חצי-אוטומטיים מ-1918 (רובה צרפתי בשם פוקון מונייר). ב-1935 הנרי דלאקר רשם פטנט על אקדח בולפאפ. רובה סער בולפאפ נסיוני פותח בברית המועצות ב-1945. בריטניה שקלה את הרעיון של רובה שירות בולפאפ מאז 1944. שני עיצובים, ה-EM-1 וה-EM-2 פותחו על ידי הבריטים כתחליף לאקדח, תת-מקלע ורובה. הבחירה בבולפאפ נעשתה כדי לשמור הן על דיוק הנשק והן על אורכו. ה-EM-2 אומץ על ידי הבריטים ב-1951, כרובה השירות (המוגבל) הראשון בתצורת הבולפאפ, אך כעבור כמה שנים הוא נזנח כשאומצה מחסנית ה-7.62 NATO.
ישנם גם מטולי רימונים ייעודיים בצורת בולפאפ, כמו ה-XM25.
שימוש בעולם
רובי בולפאפ הפכו לפופולריים בשנות ה-70 המאוחרות עם הצגתו של ה-שטייר AUG באוסטריה וה-FAMAS בצרפת. ב-1985 בריטניה הצטרפה עם הצגתו של ה-SA80. היום, כלי נשק המעוצבים לפי עקרון הבולפאפ נפוצים בצבאות מודרניים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 רוסיה, סינגפור וסין אימצו רובי בולפאפ המעוצבים ומיוצרים מקומית, בשנות ה-2000 גם ישראל (עם התבור) ואיראן (עם רובה מבוסס על ההקלר וקוך G3) עשו זאת.
אנפה לבנת-צוואר
אנפה לבנת-צוואר או אנפה פסיפית (שם מדעי: Ardea pacifica) היא מין של עוף מים מהסוג אנפה החיה באזור אינדונזיה, גינאה החדשה, אוסטרליה, טסמניה וחלק מאיי האוקיינוס השקט המזרחי.
אנפה זו דומה לאנפה האפורה מאירופה ואורכה 76–106 ס"מ, מוטת כנפיה 147–160 ס"מ ומשקלה עד 860 גרם. היא בעלת צוואר ארוך ורגליים ארוכות ודקות בצבע שחור. הכנפיים ופלג הגוף העליון שחורים והצוואר לבן מנומר באפור. הראש לבן עם מקור נוקשה כהה. העיניים צהובות.
האנפה שוכנת ברחבי ביצות, מנגרובים, ערבות טרופיות, שפלות וחוות דגים. האנפה מתרחקת מאזורי המדבר של מרכז ודרום אוסטרליה. לעיתים האנפות נודדות מרחקים רבים בעקבות בורות מים, בהם הן דגות לצד מגלן קדוש אוסטרלי.
היא ציידת של דגים קטנים, חרקים ופרוקי-רגליים נוספים ושל חולייתנים קטנים. האנפה משתמשת במקורה המהיר כדי לתפוס טרף. היא עצמה עלולה ליפול טרף לשועלים ולחתולים שפלשו לאוסטרליה בידי האדם. כמו כן היא מאוימת מייבוש מקווי מים לאורך תחומי תפוצתה. עם זאת היא לא נמצאת בסיכון גבוה.
קרגל
קרגל היא חברה ישראלית שהחלה את דרכה בייצור קרטון גלי, בשנת 1954.
תולדות החברה
מפעלה הראשון של קרגל נפתח בבני ברק ביוני 1954, על ידי סם דובינר,זאב גרודז'נסקי (זאב גדרון), וד"ר אלכסנדר רפאלי, ארבעה חודשים לאחר קבלת אישור משרד המסחר והתעשייה. המפעל ייצא אריזות קרטון לחוץ לארץ ובשנות ה-50 נכלל ברשימת היצואנים הישראלים שייצאו ביותר ממיליון דולר לשנה. בנוסף, מכר קרגל אריזות קרטון לצורך אריזת ייצוא תוצרת חקלאית מישראל.
בשנת 1956 אושר לקרגל להקים מפעל נוסף לייצור קרטון, שהוקם בלוד. בתחילת 1959 החברה נכנסה לקשיים ונדרשה להזרמת כספים של הממשלה ושל משקיעים. ביולי 1959 נמכר המפעל לחברות "יוניון בג" ואינטרנשיונל פייפר האמריקאיות במסגרת הסדר עם הנושים. המפעל בבני ברק נסגר ונפתח מחדש רק לאחר מכירת החברה, עד השלמת העברת המכונות ללוד באוקטובר 1959. דו"ח של משרד המסחר והתעשייה קבע שהקמת המפעל בלוד הסתמך על תחזיות שגויות וכי הממשלה והבנקים לא בדקו כיאות את הבקשה למפעל מאושר. בשנת 1983 רכשו דנות ובנק לאומי שני שלישים ממניות החברה וחלק ממניות החברה הועברו למנכ"ל החברה, אורי מנשה. בנובמבר 1986 רכש לאומי את חלקה של דנות בקרגל ובתחילת 1987 מכר בנק לאומי את החזקותיו בחברה לכלל תעשיות, אורי מנשה וקבוצת שטיינהרט. בשנת 1998 החזיק אורי מנשה בכמחצית ממניות החברה והוא התכוון למכור את מניותיו לחברת פראט האוסטרלית, שנסוגה מהעסקה. מנשה תבע את פראט על ביטול העסקה, שלטענתו נסגרה, והתביעה הסתיימה בפשרה. במאי 2004 מכר מנשה את מניותיו בחברה לסי אי קרטון, שרכשה עוד שישית מהחברה בתחילת 2005. 27% מהחברה היו אז בידי כלל תעשיות ו-7.5% בידי הציבור.
החל משנת 2011 פועלת החברה להעברת המפעל בלוד לאזור תעשייה עידן הנגב.
אריזת פרי הדר
במשך מספר שנים נאבק המפעל לשכנע את המועצה לשיווק פרי הדר לעבור מאריזת פרי ההדר לייצוא מארגזי עץ לקרטון גלי, מאבק שהוכתר בהצלחה והביא בשנת 1958 לשימוש ביותר מ-8 מיליון מיכלי קרגל לייצוא פרי הדר מישראל. אולם בתחילת 1959 ביטלה המועצה לשיווק פרי הדר את הזמנת המיכלים, לאחר שנטען שהקרטונים אינם מתאימים לשיווק פרי הדר וגורמים להפסדים. החלטה זאת בוטלה לאחר כחודש בלחץ שר החקלאות קדיש לוז, כדי למנוע פיטורי פועלי קרגל בלוד.
קרטל
בינואר 1966 אישר הממונה על הגבלים עסקיים הקמת קרטל לייצור קרטון בין קרגל לפלארו של זלמן סוזאיב. הסדר זה הורחב בהמשך לכלול גם את מפעל מיכלי כרמל בטירת כרמל של כור.
שריפות
ביולי 1969 נשרף המפעל בלוד. המפעל הוקם מחדש תוך הרחבתו ונפתח בפברואר 1970. סכום הביטוח ששולם למפעל היה הגדול ביותר ששולם עד אז בישראל. בספטמבר 1977 נשרף המפעל שוב ושוקם במשך חצי שנה בידי סולל בונה. בשרפה זאת האשימה המשטרה את כנופיית מע"צ, שברבות השנים זוכו מכל אשמה. שרפה שלישית, קטנה בהיקפה, אירעה במפעל בדצמבר 1978.
Everyday (שיר של בון ג'ובי)
רקע
"Everyday" הוא שיר של עצמאות והתרסה, בדומה לשני שירים אחרים של הלהקה - "It's My Life" ו-"Have a Nice Day".
בראיון מצולם, אמר ג'ון בון ג'ובי כי "הלכנו על משהו שיהיה קצת יותר תוקפני ממה שעשינו בעבר, אבל עדיין הייתה מקהלה גדולה, והיה לנו מה להגיד". בהתייחסו לשיר, הוסיף ריצ'י סמבורה: "הזמן הוא הדבר היקר ביותר שיש לך, אז כדאי לך לנסות לחיות כל רגע עד הסוף".
מאוחר יותר, גרסה אקוסטית של השיר "Everyday" נכלל באלבום "This Left Feels Right" של הלקה. באסיה, חברת מיצובישי מוטורס עשתה שימוש בשיר כרקע לפרסומות טלוויזיה ששודרו במהלך 2002–2003.
וידאו קליפ
ככל הנראה ג'וזף קאהן ביים את הוידאו קליפ לשיר "Everyday", עם זאת אין לכך אישור רשמי באתר האינטרנט שלו. הווידאו קליפ של השיר מציג את הלהקה בהופעה בניו מקסיקו בסמוך למערך הגדול מאוד, בעוד בערים שונות ברחבי העולם נופלים מן השמיים מכשירי טלוויזיה בצבע אדום, שעל מסכם נראית הלהקה מופיעה. בתחילה, הדמויות בערים השונות נראות משועממות, אך מהרגע שהן מתחילות לצפות בהופעה בטלוויזיה - הם נעשות משועשעות.
בין הלוקשיינים השונים הנראים בקליפ:
הישגים מסחריים
השיר הגיע למקום הראשון בקנדה ובספרד, ולרשימת עשרת הגדולים במדינות רבות אחרות, בהן יפן (מקום שני), בריטניה (מקום חמישי), אוסטרליה (מקום חמישי), שווייץ (מקום שישי), שוודיה (מקום שישי), איטליה (מקום שביעי) וגרמניה (מקום שביעי).
השיר לא זכה להצלחה רבה כל כך בארצות הברית, אך הגיע למקום ה-36 במצעד Radio & Records/Airplay chart, למקום ה-38 במצעד Adult contemporary music ולמקום ה-31 במצעד Mainstream Rock Tracks.
רצועות השמעה
CD1:
CD2:
הקשבה פעילה
הקשבה פעילה היא טכניקת תקשורת הדורשת מהמקשיב להתרכז, להבין, להגיב ולעזור ולבסוף לזכור כל דבר שנאמר ולחזור על הדברים במילותיו שלו; וזאת בניגוד לשיקוף שבו המקשיב חוזר אחרי דברי הדובר כדי לאשר הבנה של שני הצדדים. בהקשבה פעילה עושים שימוש ב, באימון אישי, וביישוב סכסוכים.
Everyday (שיר של בון ג'ובי)
רצועות השמעה
Promo:
הקשבה פעילה
הבנה
הבנה היא המשמעות המשותפת הנוצרת בין הצדדים בחילופי תקשורת.
Everyday (שיר של בון ג'ובי)
בתרבות פופולרית
השיר Everyday נכלל בפסקול של משחק הווידאו NFL 2003 Madden. רמיקס קצבי יותר של השיר הוקלט בשנת 2002 על ידי הצמד Wine ונכלל באלבום Dancemania Speed.
הקשבה פעילה
הקשבה
הבנה היא השלב הראשון הנדרש בתהליך ההקשבה; השלב השני הוא היכולת לעצור בין מילים או בין מקטעי דיבור.
שימור
השימור משרת את תהליך ההקשבה ומצוי בבסיסו. בעת ההקשבה המידע המועבר נשמר בזיכרון ומסייע ליציקת משמעות לאמירות המועברות. השימור חיוני מאחר שלכל משתתף זיכרון משלו, והדובר והמקשיב עשויים לשייך משמעויות שונות לאותה אמירה. ואולם הזיכרון מועד לכישלון, ומידע רב עלול להישכח מסיבות שונות.
תגובה
הקשבה היא אינטראקציה בין דובר למקשיב, והתגובה היא פעילות חיונית לאינטראקציה, משום שלולא המעורבות הפעילה של התגובה, תהליך ההקשבה עלול היה להישאר פסיבי.
טכניקת ההקשבה הפעילה
במהלך הקשבה פעילה נדרש המקשיב לאמץ טקטיקה המשלבת בין תצפית להקשבה: היכולת לתצפת על שפת הגוף ועל התנהגות הדובר בעת ההקשבה לדבריו מאפשרת למקשיב להגיע להבנה טובה ומדויקת יותר של המסרים שמעביר הדובר. השילוב בין הקשבה ובין תצפיות על שפת גוף של הדובר מסייע למקשיב לחזור בקיצור על הדברים שנאמרו. חזרה זו אינה מביעה בהכרח הסכמה לדברים, אלא הבנה שלהם ויכולת לחזור עליהם.
בספרו "אימוני יעילות למנהיגים" כתב תומאס גורדון לראשונה על המושג "הקשבה פעילה", וכך התייחס לאסטרטגיה שיש לנקוט: "[ההקשבה] בהחלט איננה מסובכת. על המקשיב רק להגיד, במילותיו שלו, את רשמיו מדבריו ומהבעותיו של המדבר [...] עם זאת, ללמוד לבצע הקשבה פעילה בצורה טובה היא משימה קשה [...]".
מחסומים פסיכולוגיים-רגשיים, פיזיים או שפתיים
המחסומים להקשבה פעילה איכותית יכולים להיות פסיכולוגיים-רגשיים או פיזיים, התלויים במקשיב. עייפות או חוסר סבלנות או חוסר תשומת לב של המקשיב עשויים לגרום להקשבה פחותה לדבריו של הדובר, ובכך להפוך את ההקשבה הפעילה לאות מתה. בנוסף, שימוש במילים גבוהות או דו-משמעותיות על ידי הדובר עשוי לגרום לקשיי הבנה אצל המקשיב. מחסומים נוספים כוללים הסחות דעת, קשיי שפה או אוצר מילים דל.
אנשים הנתונים בקונפליקט נוטים פעמים רבות להתווכח עם אמרותיו של הצד האחר מבלי להקשיב לו, והדבר מחבל בהעברת המסר. בהתנהלות זו כלולה גם "הקשבה במארב", המתרחשת כאשר אדם מקשיב לטענות של חברו תוך חיפוש אחר חולשות הטענה והתעלמות מחוזקותיה, ולעיתים אף מעוות את דברי חברו כדי להתנגח בהם בצורה הנוחה לו יותר.
בניגוד לקשיים האלו - יצירת הבנה בין שני הצדדים מבססת את השלב הראשון ביצירת אווירת שיתוף פעולה.
תגובת העברה
תגובת תמיכה היא ההפך מתגובת העברה – זוהי שיטה להענקת תשומת לב וניסיון ומיקוד השיחה באדם האחר. בניגוד למיקוד העצמי המאפיין תגובת העברה, בתגובת תמיכה מדובר במיקוד משותף בשיחה, וזו התגובה הסבירה ביותר העומדת לשירות המקשיב הפעיל.
הבנת סימנים לא-מילוליים
מקשיבים לא יעילים אינם נותנים את דעתם לסימנים לא-מילוליים, אף על פי שאלו משפיעים עמוקות על הדרך שבה אנשים מקשיבים ומדברים. כיוון שאחוז גבוה של ההבנה מושג באמצעות סימנים לא-מילוליים, אי-הבנה שלהם או התעלמות מהם תמנע הבנה נכונה של השיחה, ותהפוך את ההקשבה הפעילה לבלתי רלוונטית. עם זאת, מיקוד כל תשומת הלב רק בסימנים הלא-מילוליים תגרום גם היא לחוסר הבנה, כיוון שבשיחה בדרך כלל המילים מעניקות משמעות לסימנים, והסימנים הלא-מילוליים הם רק אמצעים משלימים.
התגברות על המחסומים
טכניקת ההקשבה הפעילה משמשת לשיפור התקשורת הבין-אישית בין יחידים או בתוך ארגונים. מהמקשיב נדרש להניח בצד את רגשותיו ותפיסותיו ולהתמקד בשאילת שאלות וחזרה על הדברים כדי להבין באופן ברור ככל האפשר את כוונתו של הדובר. שיפוט נורמטיבי או הגעה למסקנות מוקדמות מונעים הקשבה ממוקדת, ועל המקשיב הפעיל להימנע לחלוטין מכך. קשר עין ושפת גוף פתוחה ונינוחה הם מרכיבים חיוניים להקשבה הפעילה.
שימוש
השימוש בהקשבה פעילה נעשה במגוון רחב של מצבים, ביניהם בארגון קהילתי, בהנחיית קבוצות, בדיבור בין אנשי רפואה למטופלים, בסיוע לאנשים עם נטיות אובדניות, בהכוונת ארגונים ובעבודה עיתונאית. בסביבות קבוצתיות ההקשבה הפעילה משמשת לעזר בהשגת הסכמה, ובשיחות חולין היא יכולה לסייע ביצירת הבנה; אך יש לוודא שהשימוש בטכניקה אינו נתפס כמתנשא.
המקשיב הפעיל יכול להשתמש ברמות שונות של הקשבה פעילה, בהתאם לסיטואציה וסוג התקשורת הרצויה. שימוש נכון בהקשבה פעילה מאפשר לאנשים להיפתח, מונע אי-הבנה, ממתן קונפליקט ובונה אמון. באינטראקציות מקצועיות בין לקוחות ומטפלים ההקשבה הפעילה יכולה לשפר שביעות רצון של מטופלים מהשיחה ולגרום לתהליך להיות יעיל ואיכותי יותר.
היסטוריה
קארל רוג'רס וריצ'רד פארסון היו הראשונים להשתמש במונח "הקשבה פעילה". במאמר בשם זה משנת 1957 הם כותבים: "הקשבה פעילה היא דרך חשובה ליצור שינוי באנשים. למרות התפיסה הרווחת שהקשבה היא פסיבית, מחקרים וניסיון קליני מראים כי הקשבה רגישה היא סוכן יעיל לשינוי אישיותי ופיתוח קבוצתי. הקשבה מביאה לשינוי בגישתם של אנשים כלפי עצמם וכלפי אחרים וגם לשינוי בערכיהם הבסיסיים. אנשים שהקשיבו להם בדרך מיוחדת זו נהיים בוגרים יותר רגשית, פתוחים יותר לחוויות, פחות הגנתיים ויותר דמוקרטים".
ריפו! האופרה התורשתית
'''ריפו! האופרה התורשתית''' (באנגלית: Repo! The Genetic Opera) הוא סרט רוק מוזיקלי בבימויו של דארן לין באונסמן, במאי סרטי המסור, המבוסס על המחזמר בעל אותו השם שנכתב על ידי דארן סמית' וטרנס זדוניך. הסרט, שיצא לאקרנים ב-7 בנובמבר 2008, זכה להקרנות מצומצמות במספר ערים בארצות הברית. גרסת ה DVD מתוכננת ל-20 בינואר 2009.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד הקרוב, בשנת 2056, בתקופה שבה מגפה קשה של כשל איברים משתוללת. בעקבות המגפה, מתפתחות השתלות איברים מלאכותיים בגופם של בני האדם.
הסיפור מתמקד בכמה קווי עלילה, ובסיפורה המרכזי של שיילו וואלאס, בתו של איש הריפו ניית'ן וואלאס, בפרט. שיילו חולה במחלת דם גנטית חשוכת מרפא, שגרמה גם למותה של אמה, מרני. ניית'ן, שמסתיר מבתו את העובדה שהוא איש ריפו, מגונן עליה על ידי כליאתה בבית.
בנוסף, מסופר גם סיפורם של ילדיו של רוטי, אמבר סוויט, פאבי לארגו ולואיג'י לארגו, שנלחמים על הירושה.
כל קווי העלילה הללו מתחברים באמצעות סיפורה של בליינד מג, זמרת האופרה שראייתה הוחזרה לה על ידי GeneCo, שעומדת בפני השעות האחרונות של חייה. היא לא עומדת בתשלומיה לGeneCo ולכן ניית'ן, איש הריפו, נשלח לחסלה אחרי הופעתה האחרונה באופרה של GeneCo, האופרה התורשתית (באנגלית: The Genetic Opera).
דמויות
ניית'ן וואלאס (שחקן: אנתוני סטיוארט הד) - אביה של שיילו, נסחט על ידי רוטי לארגו על מנת שישרת את ג'ינקו בכישורי הרופא-מנתח שלו כריפו-מן.
בליינד מג/מגדלנה דפו (שחקנית: שרה ברייטמן) זמרת האופרה המפורסמת והמצליחה בעולם. כפופה לחוזה בעלות על ידי ג'ינקו. נולדה עיוורת וג'ינקו אפשרו לה ראיה על ידי השתלת קרניות דיגיטליות. החוזה עם ג'ינקו מכריח אותה לשיר, כאשר היא חושבת להפסיק את שירותיה היא מועמדת לעיקול עיניה המושתלות.
אמבר סוויט/כרמלה לארגו (שחקנית: פריס הילטון) - זמרת אופרה כושלת ובתו המכורה לניתוחים של רוטי לארגו, בעל חברת GeneCo. עקב התמכרותה לניתוחים החלה לצרוך זיידראט לא חוקי אצל גרייברובר. סוחרת בגופה על מנת להשיג את הסם, ומתכננת להחליף את מג לאחר שיעוקלו עיניה.
פאבי לארגו (שחקן: Ogre, סולן להקת סקיני פאפי) - בנו של רוטי לארגו, גונב פני נשים ועונד אותם כמסיכה. דמותו מכילה פרופיל של אנס, נרקיסיסט ורודף שמלות.
לואיג'י לארגו (שחקן: ביל מוזלי) - בנו השני של רוטי לארגו. רוצח אלים וולגארי, חמום מוח ומסוכן.
גרייברובר (שחקן: טרנס זדוניך) - סוחר סם הזיידרייט, אותו הוא מוציא מגופות בני אדם. סוחר בזיידראט ברחובות, ומוכר אותו למרבה במחיר. משמש גם כמספר-מתערב בסיפור.
מושגים עיקריים בסרט
אנשי הריפו - מתנקשים בבעלותה של חברת GeneCo שנשלחים להחזיר איברים מאנשים שלא עומדים בתשלומיהם.
זיידרייט - משכך כאבים חזק וממכר שניתן לסובלים מכאבי הניתוחים. הגרייברובר מוכר גרסאות זולות של הסם, שאותן הוא מוציא מגופות בני אדם.
פסקול
יש 64 שירים בסרט, כשחלקם נחתכו בשל בעיות זמן. השירים נעים בין מגוון רחב של סגנונות, כגון רוק, מוזיקה אלקטרונית, פאנק ואפילו מוזיקה קלאסית. ב-30 בספטמבר 2008 יצא אלבום עם 20 שירים מהסרט באופן דיגיטלי. מתוכנן לצאת גם אלבום שיכיל את כל 64 השירים, שיצא במקביל לגרסת הDVD של הסרט.
חלק משירי הפסקול הולחנו והופקו על ידי ג'וסף בישארה.
ארתור פנר
ארתור פנר (באנגלית: Arthur Fenner, נולד ב-10 בדצמבר 1745 ונפטר ב-15 באוקטובר 1805) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הרביעי של רוד איילנד מ-1790 ועד מותו ב-1805. כהונתו בת 15 השנים (5,641 ימים) היא השביעית באורכה בהיסטוריה של ארצות הברית שלאחר החוקה. פנר היה מנהיג בולט של מפלגת המדינה האנטי-פדרליסטית. בסביבות 1764 פנר היה ממקימי אוניברסיטת בראון.
ביוגרפיה
פנר נולד ב-1745 למשפחה בולטת בפרובידנס, רוד איילנד, האחד עשר מתוך שנים עשר ילדים. הוריו היו ארתור פנר הבן (1699 - 1788) ומרי אולני (1704 - 1756).
במהלך המהפכה האמריקאית שירת פנר כסגן בגדוד היצ'קוק במהלך המצור על בוסטון שבשנת 1775. לפני שנבחר למושל, עבד פנר כפקיד בית המשפט לתביעות נפוצות.
הוא כיהן כמושל רוד איילנד מ-1790 עד מותו ב-1805. במהלך כהונתו רוד איילנד הייתה למדינה האחרונה מבין שלוש עשרה המושבות שאשררה את חוקת ארצות הברית ב-29 במאי 1790.
מבין האירועים הבולטים שהתרחשו בעת כהונתו ניתן למנות את:
חיים אישיים
המושל פנר התחתן עם איימי קומסטוק (1749 - 1828). הזוג היו חברים בכנסייה הבפטיסטית הראשונה באמריקה בפרובידנס. לזוג נולדו להם חמישה ילדים.
בנו, ג'יימס פנר, ויתר על תפקידו כסנאטור על מנת להיבחר למושל כשנתיים לאחר מות אביו. ג'יימס פנר כיהן כשלוש כהונות כמושל - בשנים 1807–1811, 1824-1831, ומ-1843 עד 1845.
חושן
חוֹשֶׁן, או בשמו המלא חוֹשֶׁן הַמִּשְׁפָּט, היה אחד משמונת בגדי הכהן הגדול בעת ששירת בבית המקדש. שובצו בו 12 אבנים יקרות שונות כנגד 12 השבטים והוא הונח על חזהו של הכהן הגדול.
תיאור החושן
החושן היה בד רקום מחוטים יקרים של זהב, תכלת, ארגמן, שני ושש. צורתו הייתה ריבוע, וצלעותיו השוות היו באורך של המידה המקראית "זרת", שמשמעותה המרחק שבין קצה הזרת לאגודל (כ-25 ס"מ). שובצו בו, בתוך משבצות זהב, 12 אבנים יקרות שונות, כנגד 12 השבטים. על החושן או בתוכו היה מושם האורים והתומים, שמתואר אצל פרשני המקרא כעין מנגנון הפעלה של החושן, שגורם לאותיות החרוטות על גבי האבנים לנצנץ. החושן היה מונח על האפוד של הכהן הגדול, ומהודק אל טבעות האפוד באמצעות חוטים.
בספרות הרבנית
על פי התלמוד הבבלי בסוף פרק שביעי של מסכת יומא (עג:), על החושן נחקקו, מלבד שמות השבטים, גם המילים הבאות: אברהם יצחק יעקב שבטי ישרון. המטרה בכך הייתה שכל האותיות תופענה על החושן, כדי שיוכל למלא את תפקידו כאורים ותומים.
המפרשים (רבינו בחיי, חזקוני, בעל הטורים) מלמדים שהייתה חלוקה שווה של האותיות ובכל אבן ואבן היו שש אותיות. לכן, באבנו של ראובן התווספה האות א', אצל שמעון ב', אצל לוי ר'ה'מ, וכך נוצרה המילה אברהם; באבנו של יהודה נוספה האות י' וכך הלאה עד להשלמת המילה יצחק, יעקב, שבטי, ישרון. ברמב"ם (הלכות כלי המקדש פרק ט הלכה ז) מוזכר ששמות האבות היו לפני שמות השבטים. מקורו במדרש רבה (סוף פרשת תצוה): "על אודם היה כתוב אברהם יצחק ויעקב ראובן, על פטדה היה כתוב שמעון... על ישפה היה כתוב בנימין שבטי ישורון". הרמב"ם גם מזכיר שבטי י-ה במקום שבטי ישורון.
אבני החושן
רבנו בחיי, בפירושו לפרשת תצוה, פרק כ"ח, מציג את התכונות של אבני החושן ואומר:.
לוח מסכם
הלוח הבא מציג את אבני החושן על פי הזיהוי של מכון המקדש.
מקינואיט
מקינואיט הוא מינרל סולפידי המכיל ניקל וברזל.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
המקינואיט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיטטרגונלית דיפירמידלית", וחבורת סימטריות מרחבית P4/nmm. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=3.6735 ו-c=5.0328.
תכונות פיזיקליות
הגבישים של המקינואיט לוחיים, דקים ומפותחים היטב והם מגיעים לגודל של 1 מ"מ. גבישי מקינואיט עשויים להופיע כמקבצים נוצתיים או חסרי צורה, אבל בדרך כלל מצוי המינרל כתכלילים של פתיתים זעירים בתוך כלקופיריט או פנטלנדיט. למקינואיט יש פצילות מושלמת על מישור {001}. הקשיות של המינרל נמוכה – 2.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 4.17 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא אי-איזוטרופי באופן בולט וגם תופעת הפלאוכרואיזם בולטת בו. גבישי המקינואיט הם אטומים. צבעם צהוב בגוון ארד או אפור לבנבן. הברק של המקינואיט הוא מתכתי, וגבישיו יוצרים שרטוט בצבע שחור.
גילוי ומקור השם
המינרל נתגלה ב-1962 במכרה מקינאו (Mackinaw) במחוז סנוהומיש (Snohomish) במדינת וושינגטון שבארצות הברית, על ידי קבוצת גאולוגים אמריקניים בראשות הווארד טסקר אוונס (Howard Tasker Evans Jr, 2000-1920). המינרל קרוי על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
מקינואיט היה מוכר לפני כן, אך בטעות הוא זוהה כמינרל ואלרייט (Fe,Cu)S·3(Mg,Al)(OH)2)4), מינרל דומה בצורתו אך בעל הרכב כימי שונה ורך יותר.
מקור ותפוצה
מקינואיט נוצר כתוצר המרה הידרותרמית בפרידוטיטים שעברו סרפנטיזציה. המינרל מצוי גם בסביבה בה יש תהליכי חיזור של משקעים דקי גרגיר בקרקעית נהרות, ככל הנראה מפעילות של חיידקים מגנטוטקטיים וחיידקים המייצר סולפטים. מופעים נדירים שלו מצויים במטאוריטים כונדריטים פחמניים.
להקת האופרה של קארל רוזה
להקת האופרה של קארל רוזה (באנגלית: Carl Rosa Opera Company הוקמה בשנת 1873 על ידי קארל אוגוסט ניקולאוס רוזה, אמרגן מוזיקה יליד גרמניה, לשם הצגת אופרות גרמניות באנגלית, בלונדון ובמחוזות הבריטיים. הלהקה המשיכה לפעול לאחר מות רוזה בשנת 1889 ולהציג אופרות באנגלית בסיורי הופעות עד 1960, כשהעדר מימון כפה עליה סגירה. הלהקה חזרה לפעול בשנת 1997 בהצגת יצירות אופראיות קלות יותר, כגון אופרטות מאת גילברט וסאליבן.
רקע
קארל רוזה נולד בהמבורג, גרמניה, בן לאיש עסקים מקומי. כמי שהיה ילד פלא בנגינת כינור, למד בקונסרבטוריון בלייפציג ובקונסרבטואר בפריז. ב-1863 התמנה לכנר ראשי בהמבורג, שם גם הזדמן לו מדי פעם לעסוק בניצוח. תוך זמן לא רב עשה לו מוניטין כמנצח הן באנגליה והן בארצות הברית. במהלך סיור הופעות באמריקה בעונת 1866-67, כמנצחה של להקה קונצרטית, נשא לאישה את זמרת הסופרן הסקוטית אפרוסינה פארפה, חברת הלהקה.
מ-1869 עד 1872 סיירו רוזה ואשתו עם להקת אופרה משלהם באמריקה, פארפה ככוכב הלהקה ורוזה כמנצחה. הלהקה הביאה אופרה למקומות, שמעולם לא הכירוה עד בואם, וביצעה אופרות איטלקיות באנגלית, כדי לקרב אותן ללב הקהל האמריקאי.
שנים ראשונות
ב-1872 חזרו בני הזוג רוזה לאנגליה וגם ביקרו באירופה ובמצרים. ב-1 בספטמבר של 1873 חנכו את "להקת קארל רוזה" בביצוע "מריטאנה" של ויליאם וינסנט ואלאס במנצ'סטר ואחר יצאו לסיורי הופעות באנגליה ובאירלנד. המדיניות של רוזה הייתה להציג אופרות באנגלית, וזה נשאר הנוהל הקבוע בלהקה. פארפה מתה בעת לידה בינואר 1874. רוזה נישא בשנית ב-1881 לג'וזפין ולשניים נולדו ארבעה ילדים. העונה הראשונה של הלהקה בלונדון נפתחה בתיאטרון הנסיכה בספטמבר 1875, בהצגת נישואי פיגארו של מוצרט, עם צ'ארלס סאנטלי בתפקיד פיגארו ורוז הרסי בתפקיד סוזאנה. ב-1876 העלה רוזה עונה שנייה בלונדון, ובה העלה הפקה ראשונה באנגלית של ההולנדי המעופף מאת וגנר, עם סאנטלי בתפקיד הראשי.
במשך חמש-עשרה השנים הבאות קצרה הלהקה הצלחות וביקורות חיוביות, בסיורים בערי שדה ובעונות בלונדון, במקרים רבים בשילוב עם אוגוסטוס האריס בתיאטרון דרורי ליין. כה גדולה הייתה הצלחת הלהקה, שבתקופה מסוימת פעלו שלוש להקות קארל רוזה נודדות. באוקטובר 1892 קיבלה להקת גראנד אופרה של רוזה אות הוקרה מלכותי והופיעה ב"בת הגדוד" של דוניצטי בארמון בלמוראל. זמרת הסופרן הצרפתיה-אמריקאית זלי דה לוסאן שרה בתפקיד הגיבורה, מארי, ואנייסלי קוק "שיעשע לאין שיעור את המלכה ויקטוריה בתפקיד הסמל סולפיס". ב-1880 כתב ג'ורג' גרוב, עורך מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים: "הקפדנות שבה מוצגות היצירות על הבמה, מספר החזרות, המוניטין של המבצעים ומצוינותם מתחילים לשאת את הפרי שהם זכאים לו בדין, וללהקת האופרה של קארל רוזה נשקף עתיד מזהיר של מוסד אנגלי קבוע."
הלהקה הביאה לראשונה לאנגליה יצירות רבות חשובות מרפרטואר האופרה ובמהלך השנים העלתה כ-150 אופרות. מלבד סאנטלי והרסי, היו בלאנש קול, מיני הוק, ג'ורג'ינה ברנס, ג'וזף מאס, בארטון מקגוקין, ג'וליה וורוויק וויליאם לודוויג בין הזמרים המפורסמים ששמם נקשר בזה של הלהקה בשנותיה הראשונות. הצלחותיה כללו הפקות של "שני הימים" של כרוביני (1875), ההולנדי המעופף (1876) עם סאנטלי בתפקיד הראשי, ההפקה הראשונה באנגלית של כרמן (1879), בכיכובם של סלינה דולארו בתפקיד כרמן ודורווארד ללי בתפקיד דון חוסה, "ריאנצי" (1879), לוהנגרין (1880) וטנהויזר (1882) (שלושתן מאת וגנר). אלברטו ראנדגר כיהן כמנהל מוזיקלי של הלהקה בשנים 1879 עד 1885.
הלהקה גם עודדה וקידמה יצירות חדשות מאת מלחינים אנגלים. "פולין" ב-1876 (פרדריק היימן קוֹוֶן), "אסמרלדה" ב-1883 (ארתור גורינג תומאס), "קולומבה" ב-1883 ו"הטרובאדור" (אלכסנדר מקנזי) ו"צלייני קנטרברי" ב-1884 (צ'ארלס ויליירס סטאנפורד) היו חמש מן האופרות שהזמינה הלהקה. אופרות אנגליות מוקדמות יותר מאת ואלאס, מייקל באלף וג'וליוס בנדיקט נכללו גם הן ברפרטואר הלהקה; לא רק יצירות סטנדרטיות כמו "הנערה הבוהמית" ו"מאריטאנה", אלא גם אופרות פחות מוכרות כמו "סאטאנלה" של באלף (1858) ולורליין" של ואלאס (1860).
מות רוזה והמשך פעילות הלהקה
בשנת 1900 פקדו את הלהקה קשיי מימון, שמהם חילצו אותה המנצח ולטר ואן נורדן ואחיו אלפרד, שלקחו לידיהם את הלהקה ושיקמו את רמתה הקודמת, כספית ואמנותית. הלהקה הופיעה בשתי עונות בקובנט גארדו ב-1907-08 וב-1909, שכללו הפקות חדשות של "טנהויזר" וטריסטן ואיזולדה בניצוחו של אז'ן גוסנס הבן. הלהקה שרדה את מלחמת העולם הראשונה ואת מותו הפתאומי של המנצח ולטר ואן נורדן בשנת 1916, בעת סיור הופעות בערי השדה הבריטיות. הרבה זמרים בריטיים צעירים הצטרפו ללהקה, בהם אוליב גילברט, גווין פארי ג'ונס ואווה טרנר, שהופיעה כ"צ'ו-צ'ו-סאן" במאדאם באטרפליי של פוצ'יני וכ"סנטוצה" באבירות כפרית של מסקאני, בשלוש עונות בקובנט גארדן לאחר המלחמה.
ב-1924, לאחר עוד משבר פיננסי, היה ה. ב. פיליפס לבעליה של הלהקה ולמנהלה, ובניהולו חזר מעמדה הפיננסי של הלהקה והתייצב. עונות קבע בלונדון התחלפו לסירוגין בסיורים נרחבים במחוזות אנגליה בשנות ה-20' וה-30'. בשנות מלחמת העולם השנייה נאלצה הלהקה לבטל הפקות אחדות, אך המשיכה להופיע בלונדון ובערי השדה. בין הזמרים בשנות ה-30' וה-40' היו דורה לאבטה, ג'ואן האמונד, הדל נאש, נורמן אלין ואוטקאר קראוס. בין המנצחים היו הפליטים וולטר זוסקינד (1942-44), וילם טאוסקי (1945-49) ופיטר גלהורן.
- קץ הלהקה הישנה והולדת החדשה
פיליפס מת בשנת 1950. ב-1953 נוסדה קרן קארל רוזה בשותפות עם המועצה הבריטית לאמנויות, שהסכימה לתמוך בלהקה, בניהול אלמנתו של פיליפס, אנט. הלהקה הופיעה בתיאטרון סדלר'ס ולס בעונות 1955 ו-1956. המנהל המוזיקלי בשנות ה-50' היה ארתור האמונד. בין הזמרים בתקופה זו היו הסופרן הדרמטי רות פקר והטנור צ'ארלס קרייג. ההפקות היו מסורתיות, אבל הרפרטואר כלל כמה אופרות שלא היו שכיחות בביצוע, כמו "מאנון לסקו" של פוצ'יני ו"בנבוונוטו צ'ליני"של ברליוז.
אנט פיליפס פרשה מתפקידה כמנהלת הלהקה ב-1957 ובמקומה בא פרופסור האמפרי פרוקטר-גרג. בו בזמן הגיש הוועד המנהל של האופרה של סדלר'ס ולס הצעה למיזוג שתי להקות האופרה. הצעה זו חוללה סערה בכמה חוגים אופראיים, והמנהל המוזיקלי של סדלר'ס ולס, אלכסנדר גיבסון והמנהלים האדמיניסטרטיביים נורמן טאקר וסטיבן ארלן התפטרו במחאה. בתגובה למהומה שקמה, ניסתה גם האופרה הלאומית של ויילס להתמזג עם האופרה של קארל רוזה. גלי הזעם שחולל ניסיון זה הביאו להתפטרותם של פרוקטר-גרג, יו"ר קרן קארל רוזה, דונלד וולפיט ושניים מנאמני הקרן. המועצה לאמנויות, שהואשמה בבית הלורדים בכך ש"עשו כמיטב יכולתם לחסל סופית את להקת קארל רוזה", משכו את המענק שהובטח ללהקה..קרן קארל רוזה גייסה כספים באופן פרטי וקידמה עונה בת חודש אחד בתיאטרון הנסיכה ב-1960, אבל המסך האחרון ירד על הלהקה אחרי דון ג'ובאני ב-17 בספטמבר 1960. סדלר'ס ולס סיפחה אליה כמה מחברי הלהקה ורבים ממועדי הסיורים שלה.
הלהקה החדשה, האופרה של קארל רוזה בע"מ, החלה לפעול בשנת 1997, בניהולו האמנותי של פיטר מולוי. מאז היא מופיעה בתיאטרון וסט אנד ויוצאת לסיורי הופעות באנגליה וברחבי העולם, ברפרטואר חדש הכולל אופרטות של גילברט וסאליבן. ואפילו אופרות רציניות כמו לה בוהם, לעיתים קרובות בשפות המקור. המנצחים בתקופה האחרונה היו דייוויד ראסל האלם ומרטין הנדלי. המנהל הוא מרטין וסט.
ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן
ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן התרחשה ב-30 במרץ 1981 (70 יום מתחילת כהונתו של רייגן כנשיא), מחוץ למלון הילטון בוושינגטון. ביצע אותה ג'ון הינקלי הבן, חולה נפש שהושפע מדמותו של טראוויס ביקל, הדמות הראשית בסרט "נהג מונית". הינקלי ירה שש יריות לכיוון הנשיא. כדור אחד פגע בו ופצע אותו. באותו אירוע נפצעו ג'יימס בריידי, דובר הבית הלבן (הוא שותק כתוצאה מהפציעה, ומת לבסוף ב-2014), השוטר תומאס דלהאנטי, ואיש השירות החשאי טימותי מקארתי.
לאחר ניסיון רצח זה הובהל רייגן לבית החולים, שם נותח ולאחר תקופת מה התאושש ושב לתפקיד. במהלך תקופת ההחלמה החליף אותו בתפקיד סגנו ג'ורג' בוש האב, לימים נשיא ארצות הברית. הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בטיעון לאי-שפיות, אך נשלח לבית חולים פסיכיאטרי בשל מסוכנותו לציבור, שם שהה למעלה משלושים וחמש שנה.
המוטיבציה של הינקלי
המוטיבציה של הינקלי למתקפה נולדה מתוך אובססיה ארוטומנית שלו כלפי השחקנית ג'ודי פוסטר. בעודו גר בהוליווד בסוף שנות ה-70, הוא ראה את הסרט "נהג מונית" לפחות 15 פעמים, וככל הנראה הזדהה מאוד עם טרוויס בייקל, הדמות הראשית שמגלם רוברט דה נירו. קשת הסיפור כוללת את ניסיונותיו של בייקל להגן על זונה בת 12, שגולמה על ידי פוסטר. לקראת סוף הסרט, בייקל מנסה להתנקש בסנטור של ארצות הברית אשר רץ לנשיאות. במהלך השנים שלאחר מכן, הינקלי נגרר אחר פוסטר ברחבי המדינה, מרחיק לכת עד כדי להירשם בקורס כתיבה באוניברסיטת ייל בשנת 1980 לאחר שקרא במגזין People כי היא סטודנטית שם. הוא כתב לה מכתבים רבים בהמשך אותה שנה, התקשר אליה פעמיים וסירב להרים ידיים כשאמרה לו שהיא לא מעוניינת בו. בהיותו מושפע מדמותו של בייקל, הוא פירש את סירובה כמוהו וחשב שיש להציל אותה.
הינקלי היה משוכנע שהוא יהיה מוערך על ידי פוסטר אם יהפוך לדמות לאומית. הוא החליט לחקות את בייקל והחל לעקוב אחרי הנשיא ג'ימי קרטר. במהלך ההכנות שעשה, הוא הופתע לגלות עד כמה קל להתקרב לנשיא, ובאחד האירועים אף עמד במרחק של מטר אחד בלבד מהנשיא. היה זה באוקטובר 1980 בעת שהנשיא שהה בנמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל לשם הפוגה מקמפיין הנשיאות שלו שהיה אז בעיצומו. הינקלי זוהה על ידי המשטרה ונעצר על החזקה בלתי חוקית בנשק. עם זאת, ה-FBI לא קשר את המעצר הזה לנשיא ואף לא עדכן על כך את השירות החשאי של ארצות הברית. לאחר האירוע שלחו אותו הוריו לטיפול קצר אצל פסיכיאטר.
לאחר מכן הפנה הינקלי את תשומת לבו למועמד רונלד רייגן, שבחירתו - אמר להוריו - תהיה טובה למדינה. הוא כתב שלושה או ארבעה פתקים נוספים לפוסטר בתחילת מרץ 1981. פוסטר העבירה את הפתקים לדיקן שלה, והלה מסר אותם למשטרת ייל, שביקשה אך לא הצליחה לאתר את הינקלי.
ההתנקשות
ב-21 במרץ 1981, הנשיא החדש רונלד רייגן ואשתו ננסי ביקרו בתיאטרון פורד בוושינגטון לשם אירוע התרמה. לימים נזכר רייגן: "הסתכלתי על הקופסה הנשיאותית מעל השלב שבו ישב אייב לינקולן בלילה שבו נורה והרגיש תחושה מוזרה ... חשבתי שגם אחר כל ההגנה של השירות החשאי שיש לנו עכשיו, זה כנראה עדיין אפשרי עבור מישהו שתהיה לו מספיק נחישות להתקרב אל הנשיא ולירות בו".
ב-30 במרץ נשא רייגן נאום לנציגי הארגון AFL-CIO במלון וושינגטון הילטון. המלון נחשב למקום הבטוח ביותר בוושינגטון עבור אישים בכירים בגלל המעבר הבטוח והמסוגר שלו, שנקרא "מסלול הנשיא", שנבנה לאחר ההתנקשות בג'ון קנדי ב-1963. רייגן נכנס לבניין דרך המסדרון הבטוח בסביבות השעה 13:45, בעודו מנופף לקהל האזרחים והעיתונאים. השירות החשאי חייב אותו ללבוש אפוד מגן באירועים מסיימים, אך רייגן לא לבש את האפוד עבור הנאום, שכן ההיחשפות היחידה שלו לציבור תארך זמן קצר – מרחק של 30 רגל (תשעה מטרים) בין בית המלון לבין הלימוזינה שלו. גם הסוכנות לא דרשה מסוכניה לחבוש אפוד מגן באותו יום. לפני האירוע איש לא ראה את הינקלי מתנהג בצורה חשודה או יוצאת דופן; עדים שדיווחו עליו לאחר מכן כעל "עצבני" ו"נסער", כנראה בלבלו את הינקלי עם אדם אחר שהשירות החשאי עקב אחריו.
הירי
בשעה 14:27, עזב רייגן את המלון, שוב דרך המסלול הנשיאותי, לכיוון הלימוזינה הנשיאותית שהמתינה לו. במה שהוגדר לאחר מכן כ"טעות קולוסאלית", הסוכנות אפשרה לקבוצה לא מאובטחת של אנשים, בהם הינקלי, לעמוד במרחק של 15 רגל (4.6 מטרים) ממנו, מאחורי קו חבל. במפתיע, רייגן עבר ממש מול הינקלי שהבין שלעולם לא יזכה בהזדמנות טובה יותר. הינקלי ירה בנשיא שש פעמים באקדח פלדה כחול מסוג Rohhm RG-14 בתוך 1.7 שניות והחטיא בכל שש הפעמים. הכדור הראשון פגע בראשו של דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי ופצע אותו קשה, והשני בעורפו של תומאס דלהאנטי, שוטר של מחוז קולומביה שפנה להגן על רייגן. כעת הייתה להינקלי ירייה "נקיה" לעבר הנשיא, אך הוא החטיא את הכדור השלישי ופגע בחלון של בניין מעבר לרחוב. בשלב זה הסוכן המיוחד ג'רי פאר דחף את רייגן במהירות לתוך הלימוזינה. הכדור הרביעי פגע בבטנו של טכנאי השירות החשאי טים מקארתי בעודו חוסם את רייגן בגופו במטרה להפוך עצמו למגן חי עבור הנשיא. הכדור החמישי פגע בחלון הזכוכית של הדלת הפתוחה של הלימוזינה. הכדור השישי והאחרון ניתז משריון הלימוזינה, פגע בנשיא בבית השחי השמאלי ונעצר סמוך מאוד לאבי העורקים, במרחק של פחות מאינץ' אחד (25 מ"מ) מלבו. תגובתו המהירה של פאר מנעה מפגיעה בראשו של רייגן.
מיד לאחר הירי, היה אלפרד אנטנוצ'י מקליבלנד, אוהיו, פקיד עבודה שעמד ליד הינקלי, הראשון שהגיב. הוא ראה את האקדח בידו של הינקלי, פגע מיידית בראשו ומשך אותו ארצה. בתוך שתי שניות הסוכן דניס מקארתי קפץ על הינקלי בעוד אחרים זרקו אותו לאדמה; מתוך כוונה להגן על הינקלי וכדי להימנע ממה שקרה ללי הארווי אוסוואלד, מקארתי נאלץ להכות שני אזרחים כדי לאלץ אותם לשחרר את הינקלי. הסוכן רוברט ונקו הוציא תת-מקלע עוזי מתיק המסמכים שלו ("תיק ג'יימס בונד") כדי לחפות על פינוי הנשיא ולהרתיע מתקפה קבוצתית פוטנציאלית.
בטנקור
בטנקור (בצרפתית: Bettencourt) הוא שם משפחה שמקורו בצפון צרפת. במדינות דוברות ספרדית או פורטוגזית נפוץ השם גם במספר אופני איות אחרים.
אצטדיון אטאטורק
אצטדיון אטאטורק (טורקית: Atatürk Olimpiyat Stadı), האצטדיון הגדול בטורקיה, ממוקם באיסטנבול ונבנה לקראת מועמדותה של טורקיה לארח אולימפיאדה.
המבנה
בניית האצטדיון החלה בשנת 1999 והושלמה בשנת 2002 בעלות של כ-100 מיליון דולר. האצטדיון נקרא על שמו של מוסטפא כמאל אטאטורק, "אבי הטורקים" הנחשב לאבי האומה הטורקית המודרנית.
האצטדיון מכיל 80,000 מקומות ועומד בסטנדרטים אולימפיים. על כן הוכרז ב-2004 על ידי איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א כ"אצטדיון 5 כוכבים", דבר המאפשר לארח משחקי גמר אירופיים במקום.
באצטדיון אטאטורק נערכו כמה תחרויות אתלטיקה אירופיות. גלאטסראיי שיחקה את משחקי הבית שלה באטאטורק בעונת הכדורגל 2003–2004, לאור המצב הגרוע של אצטדיונה, אצטדיון עלי סמי ין, אם כי קבוצות אחרות גינו זאת. גלאטסראיי חזרה לבסוף לעלי סמי ין לקראת עונת 2004–2005, לאחר השיפוצים שעבר האצטדיון.
גמר ליגת האלופות לשנת 2005 בין ליברפול לבין מילאן נערך באצטדיון ב-25 במאי באותה שנה. האצטדיון נבחר גם לארח את גמר הטורניר בשנת 2020, אך בעקבות נגיף הקורונה הגמר התקיים באצטדיון האור שבליסבון, פורטוגל. עקב זאת, גמר ליגת האלופות לשנת 2021 אמור היה להתקיים באצטדיון, אך לבסוף ועקב אילוצים התקבלה החלטה על ידי אופ"א לקיים את הגמר באצטדיון הדרגאו שבפורטו, פורטוגל. כמו כן, לאחר שנתיים של דחיות, האצטדיון אירח את גמר ליגת האלופות לשנת 2023 ב-10 ביוני 2023.
קרלו קודיצ'יני
קרלו קודיצ'יני (באיטלקית: Carlo Cudicini; נולד ב-6 בספטמבר 1973 במילאנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק כשוער. קודיצ'יני הוא בנו של שוער מילאן לשעבר, פאביו קודיצ'יני, ונכדו של מגן קבוצת סירוקולו ספורטיבו פונזיאנה, גוליילמו קודיצ'יני.
קריירה
ב-1996 עבר קודיצ'יני ללאציו. בתקופתו בלאציו הוא סבל מפציעה קשה בשורש כף היד, וערך הופעה אחת בלבד במדי הקבוצה במשך עונה שלמה. ב-1997 הוא עבר לקבוצת קסטל די סנגרו, שם בעיית הפציעות הסדרתיות שלו נמשכה. ב-1999 הוא עבר לצ'לסי האנגלית, תמורת סכום של 160,000 לירות שטרלינג. בצ'לסי פרחה הקריירה של קודיצ'יני.
על אף תחרות קשה מצידו של מארק בוסניץ', קודיצ'יני לקח במהירות מאד דה חוי את תפקיד השוער הראשון של צ'לסי. הופעות מרשימות שלו במשחקיו הבטיחו את מקומו כשוער הראשון של הקבוצה. בעקבות יכולתו הטובה, נבחר קודיצ'יני בעונת לשחקן השנה של צ'לסי עד ידי אוהדי הקבוצה. אחד ממשחקיו המפורסמים של קודיצ'יני מאותה עונה היה המשחק מול ליברפול בדצמבר 2001, שבו עצר בעיטה חזקה מסטיבן ג'רארד ופנדל של גארי מקאליסטר. הניצחון של צ'לסי במשחק זה היה אבן דרך בהשגת המקום הרביעי בפרמייר ליג בסיום העונה, שהבטיח לקבוצה את ההשתתפות במוקדמות ליגת האלופות בעונה הבאה.
במהלך שנת 2002 ערך קודיצ'יני את משחקו היחיד במדי הנבחרת הלאומית של איטליה, נגד טורקיה.
בעונת זכה קודיצ'יני בפרס "כפפת הזהב" לשוער המצטיין בפרמייר ליג, מטעם רשת ITV. בעקבות כך נחשב קודיצ'יני לאחד מטובי השערים בליגה. לאחר פתיחה מרשימה של עונת, חזר קודיצ'יני לסבול מפציעותיו הישנות. הוא התקשה לשחזר את יכולתו מהעונות הקודמות, והחמיץ חלק גדול מן העונה בשל אותה פציעה. חשיבותו של קודיצ'יני עבור צ'לסי נשקפה כאשר השוער המחליף של הקבוצה, מרקו אמברוסיו, לא הפגין יכולת משכנעת.
בעונת צירף המאמן החדש, ז'וזה מוריניו, את השוער פטר צ'ך לקבוצה. בעקבות יכולת מרשימה שהפגין צ'ך, נדחק קודיצ'יני מתפקיד השוער הראשון של צ'לסי, ובמהלך עונה זו והעונות הבאות מיעט מאוד לשחק. על אף שצ'לסי זכתה באליפות הפרמייר ליג ב-2005 וב-2006, הוא נעדר מטקסי חלוקת המדליות מאחר שלא השיג את מספר ההופעות הדרוש. על אף שהפגין יכולת טובה כאשר החליף בשער את צ'ך בשל פציעות של האחרון, הוא לא הצליח להשיג מקום כשוער הראשון.
בינואר 2009 עבר קודיצ'יני לקבוצת טוטנהאם הוטספר. בתחילת דרכו בקבוצה היה קודיצ'יני השוער הקבוע של טוטנהאם, אך לאחר הפסד למנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה האנגלית, הוא איבד את מקומו בשער ולא שיחק יותר עד לסיום העונה.
ב-1 בינואר 2013 חתם על חוזה בקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי מארצות הברית. ב-26 בינואר 2014 שוחרר מהקבוצה.
MVPD
MVPD (ראשי תיבות של: Multichannel Video Programming Distributor) הוא סַפָּק שירות, המספק שירותים של סרטי וידאו רב ערוציים (כלומר, שירותים של סרטי וידאו, המסופקים למשתמש ביותר מערוץ אחד). בהתייחס לארצות הברית, מסופקים שירותים אלו לרוב, בתמורה לתשלום דמי מנוי מצד מקבל שירותים אלו. מפעילי שירותים אלו כוללים ספקי שידורים ישירים, המשתמשים בטכנולוגיית "טלוויזיה בלוויין", מערכות טלוויזיה בכבלים, מגוון ספקי שירותי וידאו קוויים (ביניהם נכללים: "Verizon Fios", כמו גם "AT&T U-verse"), וחברות טלוויזיה מקומיות, המספקות שירותי טלוויזיה באזור גאוגרפי מסוים, באמצעות שימוש בפרוטוקולי אינטרנט שונים.
חטיבת כוח האדם
חטיבת כוח אדם (בר"ת: חטכ"א) היא חטיבה במטה זרוע היבשה של צבא ההגנה לישראל.
החטיבה אחראית על כל תחום משאבי האנוש בזרוע היבשה וכפופה מקצועית לאגף כוח האדם במטה הכללי של צה"ל.
החטיבה אחראית על ניהול, פיתוח וטיפוח המשאב האנושי בזרוע היבשה. ראש החטיבה הוא קצין בדרגת תת-אלוף ונקרא ראש חטיבת כוח האדם (רחכ"א). ראש החטיבה הוא תא"ל תומר כהן.
ראש עיריית מוסקבה
ראש עיריית מוסקבה הוא ראש השלטון המקומי בעיר מוסקבה, בירת רוסיה, והתואר הרשמי שלו הוא "ראש ממשלת מוסקבה".
לראשות העיר מוסקבה יכול להתמנות רק אזרח רוסיה, מגיל 30 ומעלה. מועמדות לתפקיד מוגשת בפני נשיא רוסיה, ולאחר מכן חייבת לעבור את אישור הדומה העירונית של מוסקבה, הגוף המחוקק של מוסקבה. ראש העיר מוסקבה הראשון היה טיכון סטרשנב שמונה ב-3 בפברואר 1709 למושל העיר. מאז 2010, ראש עיריית מוסקבה הוא סרגיי סוביאנין.
סמכויות
בהתאם לחוקי העיר מוסקבה, ראש העיר הוא ראש הרשות המבצעת בעיר מוסקבה ואחראי על פיתוחה הכלכלי והחברתי של העיר, מנהל את משאבי ותשתיות העיר ותפקידי ביצוע נוספים כדוגמת:
במידה ונשקפת סכנה לחיי תושבי העיר, בסמכות ראש העיר להטיל עוצר. עד ה-22 באוקטובר 2008 ראש העיר כיהן במשך קדנציה אחת של 5 שנים (ללא מגבלה על מספר הקדנציות). כיום הוא מכהן במשך כהונה בת 4 שנים.
הבחירות לראשות העיר
מאז 2012, ראש עיריית מוסקבה נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי העיר. הבחירות הראשונות לראשות העיר נערכו בשנת 1991, אז נבחר גבריאיל פופוב. לאחר התפטרותו נערכו ב-1996 בחירות שבסיכומן יורי לוז'קוב נבחר לכהן כראש העיר. בשנת 1999 הוא נבחר שוב ברוב קולות וכך גם בשנת 2003.
בשנת 2004 בוטלו הבחירות לרשויות המקומיות והוחלט כי ראש העירייה ממונה ומפוטר לתפקיד על ידי נשיא רוסיה, בהמלצת הדומה העירונית של מוסקבה. בשנת 2006 הדומה העירונית הציעה לחדש את הבחירות הישירות לראשות העיר מוסקבה, אך ההצעה לא יצאה לפועל עד שנת 2012. לאחר מכן נערכה מערכת בחירות בספטמבר 2013, כאשר ממלא מקום ראש העיר, סרגיי סוביאנין, נבחר ברוב קולות.
בספטמבר 2018 נערכה מערכת הבחירות הששית במספר וסוביאנין זכה שוב לכהן כראש העיר לחמש שנים נוספות.
היסטוריה
תפקיד ראש העיר של מוסקבה תמיד היה בין התפקידים הראשיים ברוסיה. בשנת 1709 מינה פיוטר הגדול את אחד המקורבים שלו - טיכון ניקיטיץ' סטרשנב לתפקיד המושל.
עם הקמת הגוברניות באימפריה הרוסית הוקמה גוברניית מוסקבה שכללה את העיר בלבד ובראשה עמד מושל. זה היה השם הרשמי בכל תקופת קיומה של האימפריה הרוסית.
בתקופת ברית המועצות ראש העיר היה יו"ר סניף המפלגה הקומוניסטית בעיר היה מעשית פקיד הממשל הבכיר, למרות שרשמית היה קיים גם תפקיד ראש מועצת העיר.
לראש העיר סמכויות רבות. בהתאם לצו נשיאותי של בוריס ילצין מה-28 באוגוסט 1991, הורחבו סמכויות ראש העיר מוסקבה, ביניהן: ניהול הרכוש העירוני במוסקבה, ניהול הליכי הפרטה של רכוש העיר, ארגון הרשות המבצעת של מוסקבה, ניהול קרקעות העיר ועוד.
ב-27 בספטמבר 1995, הדומה העירונית של מוסקבה קיבלה את הצעת החוק אודות הבחירות לעיריית מוסקבה וסגן ראש העיר. ב-7 ביולי 1999, נתקבלו הצעות חוק נוספות על הבחירות לגוף המחוקק העירוני וליועצי ראש העיר וסגנו. המינימום לקביעת מנצח בבחירות לראש העיר הורד מ-50% ל-25%.
ב-11 בדצמבר 2004, נערכו שינויים רדיקליים בחוק הפדרלי "אודות עיקרי ארגון זרועות הרשות המבצעת המחוקקת בשלטון המקומי בסובייקטים של רוסיה" שהתבטאו בביטול הבחירות הישירות לראשות העיר ועל פי התיקונים החדשים - ראש העיר נבחר בהמלצת המפלגה החזקה ביותר בגוף המחוקק של השלטון המקומי, הנשיא בוחר את המועמד המתאים ולאחר אישור הדומה העירונית הוא הופך לראש העיר. ב-15 בפברואר 2006 נערכו שינויים נוספים בחוק הפדרלי אודות השלטון המקומי ולפיו - ראש העיר מכהן בקדנציה בת 4 שנים בלבד. הדומה העירונית אף החליטה לבטל את החוק העירוני האוסר על ראש העיר מוסקבה לכהן יותר משתי קדנציות ועל פי התיקון החדש לחוק, הותר לראש העיר לכהן יותר משתי קדנציות רצופות.
ראש העיר הנודע ביותר הוא יורי לוז'קוב שניהל את העיר כאילו הייתה התאגיד הכלכלי שלו. באוקטובר 2010 דמיטרי מדבדב פיטר אותו מתפקיד ראש העיר ותבע להכניס שינויים נוספים בחוק השלטון המקומי ולפיו על כל ראש מחוז ועיר ברוסיה לרכוש את אמון הציבור על מנת להמשיך לכהן כראש השלטון המקומי.
אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון
אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון (באנגלית: Alexander Duff, 1st Duke of Fife, 10 בנובמבר 1849 – 29 בינואר 1912), היה דוכס פייף וחתנו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת - בעלה של לואיז, הנסיכה המלכותית.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד באדינבורו, סקוטלנד ב-10 בנובמבר 1849, לג'יימס דאף, אשר היה נכדו של אלכסנדר דאף, רוזן פייף השלישי, ולאגנס היי, בתם של ויליאם היי, רוזן ארול השמונה עשר ואליזבת פיצקלרנס, אשר הייתה בתו הבלתי חוקית של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. בשנת 1857 מת דודו של אביו ג'יימס דאף, רוזן פייף הרביעי, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו, ואילו אלכסנדר קיבל את התואר "וייקונט מקדאף".
בשנת 1874 נבחר אלכסנדר לחבר הפרלמנט הבריטי, ובשנת 1879 מת אביו ג'יימס דאף, רוזן פייף החמישי, ואלכסנדר הפך ל"רוזן פייף השישי" כחלק מהאצולה של אירלנד (ול"ברון סקין" כחלק מהאצולה של הממלכה המאוחדת - מה שהקנה לו מקום בבית הלורדים). בין השנים 1880–1881 כיהן אלכסנדר כקפטן החיל הנכבד של זרועות בממשלתו של ויליאם גלאדסטון, ובשנת 1882 נשלח במשימה דיפלומטית מיוחדת לממלכת סקסוניה. כמו כן הוא שימש כלורד לוטננט של מוריי בין השנים 1872–1902, וכלורד לוטננט של מחוז לונדון מפברואר 1900 עד מותו בשנת 1912. בשנת 1885 יצרה המלכה ויקטוריה את רוזנות פייף באצולה של בריטניה. כמו כן הוא השתתף בהקמת חברת הצ'ארטר בדרום אפריקה, ושימש כסגן נשיא שלה עד לפשיטת ג'יימסון בשנת 1896.
ב-27 ביולי 1889 התחתן אלכסנדר עם לואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, ונכדתה של המלכה ויקטוריה, ולכבוד נישואיו קיבל את התואר דוכס פייף. לבני הזוג נולדו 3 ילדים, ובשנת 1900 לאחר שהתברר שאין להם בנים, חתמה המלכה ויקטוריה על מסמך שאישר את העברת התארים לבנותיהם.
בשנת 1901 מתה סבתה המלכה ויקטוריה, ואביה עלה לשלטון במקומה כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וב-9 בנובמבר 1905 העניק לה אביה את התואר הנסיכה המלכותית. בדצמבר 1911 בעת הפלגת המשפחה למצרים, נטרפה ספינתם בים מול חופי מרוקו, ולמרות שבני המשפחה נחלצו ללא פגע, חלה אלכסנדר בדלקת אדר החזה, ובינואר 1912 הוא מת באסוואן שבמצרים, ובתו הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה ירשה את תאריו.
משפחתו
ב-27 ביולי 1889 התחתן אלכסנדר עם לואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ארס (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קווין באקנר
ויליאם קְוּוין באקנר (באנגלית: William Quinn Buckner; נולד ב-20 באוגוסט 1954) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1976–1986. לאורך הקריירה התבלט כשחקן הגנה מצטיין, והעמיד ממוצעים צנועים יחסית של 8.2 נקודות, 4.3 אסיסטים, 2.7 ריבאונדים ו-1.9 חטיפות למשחק.
אחד משבעה שחקנים בלבד אשר זכו הן באליפות ה-NBA, הן באליפות ליגת המכללות והן במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה וקריירה
באקנר נולד בעיר פיניקס שבאילינוי, ולמד ב"תיכון ת'ורנרידג'" אשר בדולטון הסמוכה. לאורך עונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של התיכון הפסידה ת'ורנרידג' משחק אחד בלבד, וזכתה באליפות התיכונים של אילינוי. בעונה העוקבת סיימה הקבוצה עם מאזן מושלם וזכתה באליפות שנייה ברציפות. הקבוצה זכורה כאחת מקבוצות התיכונים הגדולות בתולדות אילינוי.
בין השנים 1972–1976 שיחק באוניברסיטת אינדיאנה תחת המאמן בוב נייט, ולצד שחקני ה-NBA לעתיד סקוט מיי וקנט בנסון. בעונת 1975/1976 ניצחה אינדיאנה בכל 32 משחקיה, וזכתה באליפות ליגת המכללות. במשחק הגמר מול אוניברסיטת מישיגן קלע באקנר 16 נקודות, וקבוצתו ניצחה בתוצאה 86–68. לאורך תקופתו באינדיאנה רשם ממוצעים כוללים של 10.0 נקודות, 4.5 אסיסטים ו-3.8 ריבאונדים למשחק.
נבחרת ארצות הברית
בין עונתו השנייה לשלישית באוניברסיטה השתתף באליפות העולם בכדורסל 1974 כשחקן נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הארד. בתשעת משחקיו בטורניר קלע באקנר 6.6 נקודות למשחק.
בשנת 1976 נבחר באקנר ליצג את הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול, אשר ניצחה בכל שבעת משחקיה וזכתה במדליית הזהב. לאורך הטורניר שימש באקנר כשחקן חמישייה קבוע, לצד פיל פורד, אדריאן דאנטלי, סקוט מיי ומיץ' קופצ'אק, וקלע 7.3 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1976 נלקח באקנר בבחירה השביעית על ידי מילווקי באקס, במדיה שיחק ב-6 עונותיו הראשונות בליגה. בתקופתו עם הבאקס נבחר 4 פעמים לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, וקלע 10.3 נקודות בממוצע למשחק כרכז הפותח של הקבוצה.
לקראת עונת הועבר בטרייד לבוסטון סלטיקס בתמורה לסנטר הוותיק דייב קאונס. ב-3 עונותיו בבוסטון שימש כמחליפם מהספסל של נייט ארצ'יבלד, דני איינג' ודניס ג'ונסון, ובעונת זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת הגמר בתוצאה 4–3. בעונה העוקבת שוב התמודדו הסלטיקס מול הלייקרס בשלב הגמר, אך הפעם הפסידו בתוצאה 2–4.
בספטמבר 1985 נשלח באקנר בטרייד לאינדיאנה פייסרס, אך בינואר 1986 שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 31. בעת פרישתו ניצב במקום השישי בתולדות ה-NBA ברשימת החוטפים המובילים, עם 1,337 חטיפות בקריירה.
קריירה כפרשן וכמאמן
לאחר פרישתו ממשחק שימש כפרשן של משחקי NBA וליגת המכללות ברשתות הטלוויזיה ESPN, NBC ו-CBS.
בשנת 1993 מונה למאמן דאלאס מאבריקס, ובעונתו היחידה בתפקיד סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה עם 13 ניצחונות ו-69 הפסדים (15.9%). יומיים לאחר סיום העונה פוטר מתפקידו והוחלף על ידי דיק מוטה.
מאז שנת 2001 מפרשן באקנר את משחקי קבוצת אינדיאנה פייסרס ברשת פוקס המקומית.
מערבל אותות
מערבל אותות או קונסולת מיקסינג (באנגלית: Mixing Console) הוא מכשיר שתפקידו הוא סיכום, ניתוב, ושינוי עוצמה של אותות קול. מערבל אותות יכול לקבל אותות אנלוגיים וספרתיים, תלוי בסוג המכשיר. בסופו של תהליך כל האותות מסוכמים ליציאה, או למספר יציאות.
במערבל אותות משתמשים בין היתר באולפני הקלטות, סטים של תקליטנים, הופעות, שידורי רדיו, הקלטת פסקולים לסרטים ועוד. דוגמה פשוטה לשימוש במערבל אותות היא השמעת צלילים שמקורם במספר מיקרופונים דרך ערוץ שמע אחד. מספר הערוצים הסטנדרטי למיקסר הוא בדרך כלל לפי חזקות של 2 (4 ערוצים, 8 ערוצים, 16 ערוצים, 32 ערוצים וכו').
מבנה
מערבל אותות הוא מארז המכיל מספר משתנה של כניסות ויציאות. הכניסות מאפשרות חיבור של מיקרופונים מכשירי עיבוד צליל ורמקולים. כל אות שנכנס למערבל האותות, מגיע לערוץ נפרד. קיימים גם מערבלים עם כניסות ויציאות סטריאופוניות. מערבלי אותות לשוק המקצועי מצוידים בדרך כלל במחברים מסוג XLR ו/או PL. לעיתים, במערבלי אותות חצי-מקצועיים, ישנם גם חיבורי RCA
לכל ערוץ יש מספר כלים המאפשרים לטכנאי קול לשלוט על האות שנכנס אליו: מבנה הערוץ יכול להשתנות בתלות בייעודו במחיר וביצרנו של המכשיר. להלן דוגמה למבנה ערוץ סטנדרטי:
תכונות נוספות של מערבל אותות
מעבר לערוצים ישנם עוד מספר כלי עבודה שנמצאים בסוגים מסוימים של מערבלי אותות, אך לא בכולם:
מערבל אותות ספרתי -מיקסר דיגיטלי- Digital mixer
מערבל ספרתי זהה חיצונית למערבל אותות אנלוגי אך שונה בעקרון פעולתו. בכל ערוץ, במערבל אותות ספרתי, מובנה ממיר מאות אנלוגי לספרתי (A/D), מה שמאפשר הוספת מעבדי צליל ישר בתוך המכשיר. במערבל אותות ספרתי ניתן לשלב כניסות ויציאות אנלוגיים וגם ספרתיים.
יתרונות:
חסרונות:
די ג'יי מיקסר
בין סוגים שונים של מערבלי אותות קיים גם "די ג'יי מיקסר". זאת היא צורה מפושטת של מערבל אותות רגיל. כל ערוץ במכשיר זה מכיל Gain, יחידת האקולייזר וזחלן. מכשיר זה מיועד במיוחד לתקליטנים, כיום נוספו עוד כפתורי אפקטים.
כיום המיקסרי DJ משולבים עם קונטרולר שהוא מן שלט השולט על פקודות ופעולות בתוכנת מוזיקה במחשב. מתחבר על ידי USB.