cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטבאן מוקרניאץ
סטבאן מוקרניאץ, בשמו בלידה סטבאן סטויאנוביץ' (בסרבית: Стеван Мокрањац, Стеван Стојановић או בכתב לטיני - Stevan Mokranjac, Stevan Stojanović, 9 בינואר 1856 נוגטין - 28 בספטמבר 1914 סקופיה) היה מלחין, מנצח מקהלה, צ'לן ומורה סרבי למוזיקה. כונה לעיתים קרובות "אבי המוזיקה הסרבית" או "הדמות החשובה ביותר של הרומנטיזם המוזיקלי הסרבי". היה מייסד ויושב ראש ראשון של "חברת המוזיקאים הסרבים". מחרוזת 15 הסויטות למקהלה "רוּקוֹבֶטי" ("זרי פרחים") בהשראת הפולקלור מאזורים שונים של סרביה, של יוגוסלביה לשעבר ובולגריה נחשבות לאבן פינה במוזיקה הקלאסית הסרבית. משנת 1906 היה חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הסרבית.
רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו
סטבאן סטויאנוביץ' נולד בשנת 1856 בעיר נגוטין, אז בנסיכות סרביה. קרובה לגבול עם ולאכיה ובולגריה, נגוטין הייתה אז עיירה בת מעל 3,000 תושבים. בני סטויאנוביץ' קיבלו את הכינוי "מוקרניאץ" לפי הכפר מוקראניה (Mokranje) שבו חיו אבותיהם. "מוקרניאץ" - משמעותו - "בן היישוב מוקראניה". האב, בעל מסעדה שבנה בשנת 1850 את בית משפחתו בנגוטין, נפטר יומיים אחרי לידת בנו. מוקרניאץ גודל על ידי אמו, יחד עם שלושת אחיו. בגיל 10 קיבל את כינורו הראשון כמתנה מאחד מדודיו. את רוב ילדותו ונעוריו בילה בעיירת הולדתו, נגוטין, בזאייצ'אר ובבלגרד.
בגיל 15 המשפחה עברה לגור בבלגרד. שם סיים סטבאן את לימודי ה"גימנסיה" ונרשם לבית הספר הגבוה, לפקולטה למדעי הטבע ולמתמטיקה, מפני שלא הייתה קיימת עדיין אקדמיה למוזיקה. עם זאת משיכתו למוזיקה וכשרונותיו הביאו אותו עוד כתלמיד תיכון לשורות החברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. הוא הפך לחברה הצעיר ביותר. סופו של דבר זכה למלגה מטעם הממשלה הסרבית שאיפשרה לו לנסוע ללימודים בחו"ל.
עם זאת הכסף שעמד לרשותו היה מוגבל ולא יכול היה לזכות בדיפלומה של האקדמיה למוזיקה. בשנים 1883-1879 למד מוקרניאץ באקדמיה למוזיקה במינכן אצל יוזף ריינברגר עם מלגה מטעם החברה המקהלתית של בלגרד. אחרי שב-1883 בעקבות תקרית מסוימת הופסקה לו המלגה, בשנים 1885-1884 למד מוקרניאץ אצל מורים ואצל אלסנדרו פאריזוטי ברומא. לאחר מכן למד שנתיים נוספות (1887-1885) בקונסרבטוריון בלייפציג אצל סלומון יאדאסון ואצל קארל ריינקה.
הקריירה המוזיקלית
בשנת 1878 מוקרניאץ ארגן קונצרט לכבוד מלאת 25 שנה לחברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. אחרי שנת 1884 ניצח בבלגרד את מקהלת האגודה הכוראלית על שם "קורנליה סטנקוביץ'" ובשובו הסופי למולדת בתום הלימודים, בשנת 1887 התמנה למנצח החברה הכוראלית בבלגרד, תפקיד אותו מילא עד סוף ימיו.. הוא לימד מוזיקה בגמנסיה מס.1 בבלגרד ואחר כך בסמינר לכמרים. מקהלתו זכתה בהצלחה רבה במדינה ומחוצה לה, בעת סיורי הופעות במרכז אירופה, ברוסיה (סנט פטרסבורג, מוסקבה, ניז'ני נובגורוד וקייב, 1896), בורשץ, סובוטיצה), סרייבו מוסטר, דוברובניק (1893),ספליט, סיבניק (בבאנאט, וויבודינה, בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה אז חלקי ממלכת אוסטרו-הונגריה),בצטיניה במונטנגרו (1893) ובאימפריה העות'מאנית (בסקופיה, סלוניקי ב-1894 ובחצר הסולטן עבדול חמיד השני) ב-1895. זאת הודות לרמה הגבוהה של הביצוע ולרפרטואר המיוחד שלה, המורכב, בין השאר, משירי עם סרבים ויצירות של מוקרניאץ עצמו. בשנת 1899 סייר המקהלה מבלגרד גם בברלין. מוקרניאץ ניצח גם על מקהלות מקומיות נוספות, למשל על מקהלת יאקשיץ' של פועלי הדפוס ועל המקהלה היהודית-סרבית.
בתקופה זו נשא מוקרניאץ לאשה זמרת בשם מריה "מיצה" פרדיץ', חברה במקהלתו וב-20 שנה צעירה ממנו, אחייניתו של הצייר אורוש פרדיץ'. לזוג נולד בן, מומצ'ילו, שלא הביא לעולם צאצאים. דוד אשתו צייר דיוקן של המוזיקאי.
בשנת 1899 מוקרניאץ הקים יחד עם צבטקו מנוילוביץ' ועם סטניסלב ביניצ'קי את "בית הספר הסרבי למוזיקה", בו לימד את המקצועות העיוניים והיה מנהלה הראשון עד שנת 1913. באותה שנה ייסד גם את הרביעייה הסרבית הראשונה יחד עם פ. מלהר, סט. סראם וי. סבובודה. מוקרניאץ ניגן בה בכינור השני. בשנים 1893-1889 מילאה רביעייה זו תפקיד חלוצי במוזיקה הקאמרית במדינה.
בשנים 1910 ו-1911 בערוב מלחמות הבלקן, ערך מוקרניאץ ומקהלתו סיורי הופעות נוספים, האחרון בריאקה, טריאסטה וזאגרב.
את רוב יצירותיו הידועות הלחין מוקרניאץ בשלהי המאה ה-19, אך המשיך להלחין גם בתחילת המאה ה-20. בשנת 1912 בגלל מחלה נאלץ להפסיק בהדרגה את פעילותו כמנהל החברה המקהלתית בבלגרד. בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט המלחין עם משפחתו מבלגרד לסקופיה. באותה שנה, בספטמבר 1914 הוא הלך לעולמו.
יצירתו
בהתחלת פעילותו המוזיקלית, העלה מוקרניאץ שירים של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית על תווים בחמשה. הוא עצמו הלחין שירים כנסייתיים. קובץ ראשון פרסם בשנת 1908 בבלגרד תחת הכותרת "שמונה טונים" (" Osmoglasnik"). קובץ זה הפך לספר לימוד יסודי בסמינרים האורתודוקסים לכמרים סרבים אחרי מלחמת העולם הראשונה. שירי מוקרניאץ היו ייחודיים, מפני שהוא הסיר את היסודות הקישוטיים והמיקרוטונליים שלהם ויצר להם הרמוניות, מה שהבדיל אותם מהשירה הכנסייתית אורתודוקסית האחרת. עם הזמן המסורת שביסס התקבעה בתודעה הציבורית והשכיחה את הגרסאות הישנות יותר של השירה הכנסייתית הסרבית.
אחרי מותו פורסמו שירים נוספים השאובים מהפולקלור הסרבי. מוקרניאץ הלחין גם קטעי מוזיקה דתית בסגנון פוליפוני דומה לשירי ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה. במסעותיו ללבאץ' ולקוסובו, ברחבי בוסניה והרצגובינה ומקדוניה, על מנת לאסוף ולרשום לפי האוזן שירים עממיים, מוקרניאץ שיחק תפקיד חשוב בקידומה והפצתה של המוזיקה מן האזורים הכפריים של סרביה ושל האזורים השכנים (קוסובו, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה, החוף הדלמטי, בולגריה). בסך הכל אסף כ-300 שירי עם. בשנים 1883–1913 הוא הלחין 15 סוויטות למקהלה אותן כינה "זרי פרחים" (Rukoveti) הכוללים 82 שירים. אחד השיאים באמנותו נחשב העיבוד ב"רוקובט" מס.10 לפי השיר העממי המקדוני "Biljana platno beleše“ (ביליאנה מלבינה פשתן) . מוקרניאץ הלחין גם "ליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס ו"האדרתו של איבקו" (1901). בשנת 1906 הוא יצר גרסה מקהלתית מעורבת של "ההאדרה של סאבה הקדוש", שנכתבה במקור למקהלת גברים בשנת 1893.
בשנת 1913 מוקרניאץ הלחין את קטע הסיום השמונים ושניים של "זרי פרחים", תחת הכותרת "ימי חורף" ( Zimski dani ) ושנועד למקהלת ילדים. כתב גם יצירות רבות אחרות למקהלות ילדים
יצירות
(החמישי - "אוי לי סטאנה אהובתי", ה-14 - "אני שר שיר עצוב")
כוללת שירי עם מעובדים ששילב אותם בעבודת הקודש, מנגינות ליטורגיות והמנונים ושירי מקהלה מקוריים, כמו הרקוויאם ו אחרים.
מוקרניאץ פרסם בחייו 3 כרכים של שירי. הוא עיבד שירי עם ברמות עיבוד שונות - החל מהרמוניזציה פשוטה לשלושה קולות ילדים, דרך עיבודים למקהלות גברים ועד עיבודים למקהלות מעורבות.
מורשתו
גם אחרי מותו זוכה מוקרנאיץ בסרביה להוקרה רבה. יצירותיו נחשבות לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הסרבית. השירים הכנסיתיים שהקליט ועיבד מוקרניאץ ומלחינים אחרים מהווים את היסוד של הזמרה המונופונית הכנסייתית הסרבית בימינו. הסויטות הקוליות שלו השפיעו על היצירות של המלחינים הסרבים מן הדורות הבאים - פטר קוניוביץ' וסטבאן חריסטיץ' (למשל, בבלט שלו "אגדה מאוחריד").
הנצחה
בתי ספר למוזיקה ברחבי סרביה - בקרלייבו, בפוז'רבאץ (2014) נקראו על שמו. גם מקהלה כנסייתית סרבית בהמילטון, מדינת אונטריו, בקנדה נושאת את שמו. .
הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס הוקלטה על ידי מקהלת גלינקה בסנט פטרסבורג. מקהלת רשות השידור של סרביה הקליטה את ליטורגיה, את הרקוויאם, את ההמנונים ליום השישי הטוב ולשבת הקדושה, את 15 ה"רוקובטי", את המנגינות מדלמטיה, ואת "עדר העזים".
קישורים חיצוניים
Violeta Vučetić Klasik srpske muzike Pravoslavlje 949 2006
אוניברסיטת בגדאד
אוניברסיטת בגדאד (בערבית: جامعة بغداد) היא האוניברסיטה הגדולה ביותר בבגדאד, בירת עיראק.
האוניברסיטה ממוקמת בסמוך לנהר החידקל. היא מפורסמת בכך שחלק מבנייניה תוכננו אישית על ידי ולטר גרופיוס, האדריכל הגרמני חלוץ הסגנון הבינלאומי בבנייה ומייסד הבאוהאוס.
אוניברסיטת בגדאד נוסדה בשנת 1957 על ידי ממשלת עיראק, כמוסד לימודי ותוכננה ל-8,000 תלמידים. בשנת 1962 אוחדה אוניברסיטת בגדאד עם אוניברסיטת אל-מסתנצריה, אחת מהאוניברסיטאות העתיקות ביותר בעולם המוסלמי, שנוסדה בשנת 1233 על ידי הח'ליף אל-מסתנצר. בשנת 1982 הורחבה על מנת לאפשר את לימודיהם של 20,000 תלמידים.
השנים האחרונות, בהן נמצאה העיר בגדאד תחת מלחמה, השפיעו גם על אוניברסיטת בגדאד, הסובלת מקשיים כספיים, וממיעוט תלמידים וסגל.
בלדר
במיתולוגיה הנורדית, בלדר (בנורדית עתיקה: Baldr) הוא אל, אחד מהאסיר ואחד מבניהם של אודין ופריג, אשר סיפור מותו והלווייתו משמעותי. בלדר מופיע באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות יותר מוקדמים, באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, ובצורה אוהמריסטית בגסטה דנורום של ההיסטוריון הדני סקסו גרמטיקוס.
באדה הפרוזאית בלדר מתואר כיפה תואר, בהיר, וחכם מאוד. סיפור מותו של בלדר מפורט יחסית באדה הפרוזאית, שבה מסופר שהאל לוקי ישטה באל הוד'ר העיוור ויגרום לו לירות בבלדר חץ שיהרוג אותו, וכי מותו הוא אסון עצום בשביל האסיר. האדה הפואטית והאדה הפרוזאית כותבות שאודין ורינד יולידו את ואלי בשביל להרוג את הוד'ר. בתיאורים של אירועי רגנרוק, האדה הפואטית מספרת כי בלדר יקום לתחייה לאחר הרגרנרוק, ביחד עם הוד'ר.
אדה פרוזאית
בחלק "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning) של האדה הפרוזאית ישנו תיאור של בלדר:
מעבר לתיאור זה, רוב מה שמסופר על בלדר הוא סיפור מותו והלוויותו, שמתואר כטרגדיה גדולה שתוביל בסופו של דבר לרגנרוק. באדה הפרוזאית מותו של בלדר מתואר כך:
לבלדר פעם החלו להופיע חלומות שהצביעו על כך שחייו בסכנה. כשבלדר סיפר זאת לאֶסיר, הם החליטו על התאספות, þing, והחליטו שהם יבקשו שבלדר יהיה בטוח מכל הסכנות האפשריות. בעקבות זאת, פריג קיבלה שבועות בעניין זה, מהאש ומן המים, וכמו כן מהברזל ומכל מיני המתכות, מהאבנים, מהארץ, מהעצים, מהמחלות, מהחיות, מהציפורים, מהרעלים, ומן הנחשים. לאחר שפריג קיבלה הבטחות אלו, האלים שעשעו עצמם עם זה שבלדר כעת היה בלתי פגיע. לא משנה מה הם עשו לו, לא נגרם לו נזק. לוקי גילה זאת ולא היה מרוצה ממה שקרה, אז הוא התחזה לאישה והלך אל פריג בפנסאליר, מקום משכנה.
שם, פריג שאלה את המבקרת מה האסיר עשו בהתאספות. האישה אמרה שהאסיר ירו על בלדר אך לא נגרם לו נזק. פריג הסבירה כי כלי נשק ועץ לא יפגעו בבלדר, משום שהיא קיבלה שבועות מכולם. האישה שאלה את פריג אם כל הדברים נשבעו שלא לפגוע בבלדר, ופריג ענתה לה שיש יוצא דופן אחד, נבט של עץ ממערב לוולהאל. ושמו דבקון. הדבקון נראה לה צעיר מדי בשביל שתבקש שבועה ממנו. לוקי נעלם.
לוקי הגיע להתאספות של האסיר כשבידו הדבקון, ושיטה באל העיוור הוד'ר, שירה בחץ שבראשו הדבקון. החץ עבר הישר דרך בלדר והרג אותו, מה שזעזע את האסיר. מרוב שהיו מזועזעים והלומים, האלים תחילה יכלו רק לבכות מצערם. זו הייתה הצרה הנוראית ביותר שקרתה אי פעם לבני אדם או לאלים. פריג קמה ושאלה בהכרזה "מי כאן מבין האסיר שרוצה לזכות בכל אהבתי מוכן לרכב אל הל ולבקש ממנה לפדות את בלדר בתמורה לכופר".
גרונטופיליה
גרונטופיליה (Gerontophilia) הוא דפוס התנהגות, שעל פי ה-DSM, המגדיר המקובל של הפרעות הנפש, נחשב לפאראפיליה. אדם בעל דפוס התנהגות כזה הוא אדם צעיר יחסית, הנמשך מינית לאדם זקן מאוד (70 ומעלה). תאוריות ניסו להסביר את הפאראפיליה בכך שהיא נובעת מקשר הדוק של ילד עם סבו, לצד בית שאינו חם ומתפקד, כשקשרים חמים נוצרים רק בין הילד לסבו או לסבתו.
בלדר
אדה פרוזאית
הרמולד, (Hermóðr), אח של בלדר, הסכים לבקשתה של פריג והגיע להל. בו זמנית, לבלדר ערכו הלוויה מפוארת שאליה הגיעו ישויות רבות, כשהחשובים ביותר מביניהן היו אודין ופריג, הוריו. גופתו של בלדר הועלתה על הספינה רינגהורן, שהייתה הגדולה מכל הספינות. בזמן ההלוויה, נאנה, אשתו של בלדר, מתה מרוב צער. גופתה הועלתה לספינה, למדורה ביחד עם בלדר.
גרונטופיליה
הערות שוליים
Parafili
בלדר
אדה פרוזאית
הרמוד מצא את בלדר ונאנה בהל. הרמוד השיג הסכם על החזרה של בלדר ונאנה, ביחד עם הרמוד, בתנאי שכל החפצים והאלים יתאבלו על מות בלדר. הרמוד חזר לאסיר ומספר להם על מה שקרה. למרות הכל, ההסכם בסוף לא התממש בגלל סירובה של ענקית בשם ת'וק (Þökk "תודה") להתאבל על מות בלדר. המקור באדה הפרוזאית מוסיף כי משוער שת'וק הייתה לוקי במסווה.
אדה פואטית
לא כמו באדה הפרוזאית, באדה הפואטית למותו של בלדר התייחסויות קצרות, והסיפור לא מפורט. בלדר מוזכר בשירים "חזון הנביאה" (Völuspá), ב"התנצחות של לוקי" (Lokasenna), והוא הנושא של השיר "חלומות בלדר" (Baldrs Draumar).
בחזון הנביאה, נביאה אל-מתה מעניקה לאל אודין ידע. בארבעה בתים בשיר, היא מזכירה את בלדר. בראשון היא מספרת לאודין שהיא ראתה את גורלו של בלדר, ומזכירה דבקון:
בשני הבתים הבאים, הנביאה אומרת שהוד'ר רצח את בלדר, מזכירה את הולדת אחיו של בלדר (ואלי) לנקום את מותו, ומדברת על יגון פריג, אמו של בלדר. הנביאה גם מפרטת שואלי הרג את הוד'ר כשהיה בן לילה אחד, ושהוא לא שטף את ידיו או סרק את ראשו לפני שהרג אותו:
בבית מאוחר יותר בשיר, הנביאה מנבאת כי לאחר רגנרוק בלדר והוד'ר יקומו לתחייה:
בשיר "ההתנצחות של לוקי" האלים מחליפים העלבות עם האל לוקי. אמו של בלדר, פריג, מזכירה את בלדר. היא אומרת ללוקי שאם בלדר היה לצידה באותו רגע, לוקי היה נהרג. לוקי משיב לה שהוא הסיבה שבלדר לא לצידה:
השיר "חלומות בלדר" פותח בכך שהוא מספר על כך שהאלים פעם התאספו ודנו למה לבלדר היו חלומות רעים:
אודין רוכב להל (עולם המתים) על גבי סלייפניר, סוסו. אודין מגיע לנביאה מתה ומעיר אותה ממותה בעזרת קסמים. הנביאה שואלת את אודין מי הוא, והוא עונה לה ששמו וגטאם (Vegtam "נודד"). אודין שואל את הנביאה ארבע שאלות והיא עונה לו בעל כורחה על השלוש הראשונות, ובכל פעם אומרת שהיא לא תדבר יותר. בשאלה הרביעית היא מבינה שוגטאם הוא אודין במסווה ולא עונה לו. אודין משיב שהיא לא נביאה, אלא שהיא האם של שלושה יוטנאר. הנביאה אומרת לו לרכב בחזרה הביתה גאה, כי הוא האדם האחרון שהיא תדבר איתו עד שלוקי ישתחרר משרשראותיו.
בשאלתו הראשונה, אודין שואל את הנביאה בשביל מי הספספלים עטורים בטבעות מבריקות והרצפות מצופות זהב. הנביאה עונה לו שעבור בלדר בהיכל מתבשל תמד:
בשאלתו השנייה, אודין שואל את הנביאה מי יהיה רוצחו של בלדר, והיא משיבה לו שהוד'ר יהיה:
בשאלתו השלישית, אודין שואל את הנביאה מי ינקום את מותו של בלדר. הנביאה עונה לו שרינד תלד את ואלי, שיהיה בן לילה אחד כשינקום, ושלא יסרק את ראשו או ישטוף את ידיו לפני כן:
בשאלתו הרביעית, אודין שואל את הנביאה מי יהיו הנשים אשר יבכו על מות בלדר, ושאלה זו לא נענית.
גסטה דנורום
בסוף המאה ה-12 תיעד ההיסטוריון הדני סקסו גרמטיקוס סיפור "היסטורי" על בלדר (ששמו עובר לטיניזציה בסיפור והופך לבאלדרוס Balderus). לפי גרמטיקוס, באלדרוס והוד'רוס שניהם ביקשו את ידה של נסיכה בשם נאנה, בתו של גובאר, מלך נורווגיה. באלדרוס היה אל למחצה ולכן פלדה מצויה לא יכלה לפצוע את גופו הקדוש. שני היריבים נלחמו בקרב אדיר. אף על פי שאודין, ת'ור, ואלים אחרים נלחמו בשביל באלדרוס, הוא הפסיד ונס, והוד'רוס נישא לנאנה.
למרות זאת, באלדרוס אזר אומץ ושוב נלחם בהוד'רוס. הפעם ביצועיו היו אף יותר גרועים מקודם, והוד'רוס הרג אותו באמצעות חרב, ובאלדרוס נקבר בהלוויה מלכותית.
אזהרת מדעני העולם לאנושות
"אזהרת מדעני העולם לאנושות" היא כותרת שניתנה למספר מאמרים בהם מדענים מזהירים מפני פעולות הרסניות הנעשות על ידי בני אדם ועלולות לפגוע באיכות הסביבה.
המאמר הראשון נכתב בשנת 1992 על ידי הפיזיקאי הנרי וו קנדל וכ-1,700 מדענים מובילים בתחומם אישרו את תוכנו וחתמו עליו.
מאמר שני בכותרת דומה פורסם 25 שנה לאחר מכן, ונכללה בו קריאה להנהיג פיקוח ילודה ולהקטין באופן ניכר את הצריכה של דלק מאובנים, בשר ומשאבים אחרים. על מסמך זה חתמו 15,364 מדענים מובילים בתחומם, מספר שיא של חתימות למאמר מדעי.
מאמר נוסף בעל כותרת דומה פורסם בנובמבר 2019.
המאמר הראשון
הפיזיקאי הנרי וו קנדל, שהיה נשיא מועצת המנהלים של איגוד המדענים המודאגים, פרסם בנובמבר 1992 את המאמר "אזהרת מדעני העולם לאנושות" שנפתח במילים הבאות:
כ-1,700 מדענים מובילים בתחומם אישרו את תוכנו וחתמו עליו, בהם רבים מחתני פרס נובל. המאמר נכתב בעקבות פסגת כדור הארץ, ועידה של האומות המאוחדות בנושאי איכות הסביבה שהתכנסה בריו דה ז'ניירו ביוני 1992 וקראה לטפל במשבר האקלים. כמו כן הוא נכתב כתגובה למאמר בשם "קריאת היידלברג" שעליו חתמו מספר מדענים, ובו נטען שמשבר האקלים מבוסס על "אידאולוגיה לא רציונלית המתנגדת להתקדמות מדעית ותעשייתית, ומכשילה התפתחות כלכלית וחברתית". בניגוד למאמר של קנדל, מאמר זה לא כלל המלצות להתמודדות עם המשברים בנושאי איכות הסביבה, ומדענים שחתמו עליו טענו לאחר מכן שהדבר נעשה במרמה והתנערו מתוכנו.
בדיקת התחזיות
לאחר 25 שנה נמצא שאוכלוסיית העולם גדל ב-3.4% ל-7.3 מיליארד בני אדם. צריכת דלק מאובנים עלתה ב-56% וגם הצריכה העולמית של משאבים אחרים עלה משמעותית. שיעור האנשים שיש להם זמינות למים נקיים עלה מ-76% בשנת 1990 ל-89% בשנת 2010. היצע הדגים עלה ב-30%, ורעב ועוני צומצמו מאוד. פוריות האדמה גדלה והשטח המוקדש לחקלאות לא השתנה למרות הגידול במספר בני האדם. רמת זיהום האוויר בארצות הברית ירד. שטח היערות בעולם ירד ב-3%.
המאמר השני
בנובמבר 2017 חתמו 15,364 מדענים על מאמר בשם "אזהרת מדעני העולם לאנושות: הודעה שנייה", שנכתב על ידי ויליאם ג'יי ריפל, פרופסור לאקולוגיה מאוניברסיטת אורגון יחד עם 7 מחברים נוספים. המאמר קורא, בין היתר, להנהיג פיקוח ילודה ולהקטין באופן ניכר את הצריכה לנפש של דלק מאובנים, בשר ומשאבים אחרים.
במאמר נכללים מספר גרפים המציגים את הבעיות העיקריות בתחום איכות הסביבה, כפי שאוזכרו במאמר הראשון מ-1992. בגרפים ניתן לראות שמרבית הנושאים הסביבתיים התפתחו בכיוון הלא נכון, וברובם לא חל שיפור. לאחר מכן נמנים 13 צעדים שיש לנקוט כדי לטפל במשבר ולעבור לקיימות.
אזהרת מדעני העולם ממצב חירום אקלימי (2019)
בנובמבר 2019 פורסם מאמר המזהיר מפני מצב חירום אקלימי, תחת הכותרת "אזהרת מדעני העולם ממצב חירום אקלימי". המאמר פורסם כטור דעה בכתב העת BioScience בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
לפעמים אני מאושר
לפעמים אני מאושר הוא אלבום האולפן הרביעי של עמיר לב, אשר יצא בשנת 2004. האלבום כולל בין היתר את השירים "פריז", "ותינוק", "לאן נעלם הים" (בו התארח בגיטרה יוני בלוך) ו"אוקטובר" (בו התארחה אפרת גוש).
אזהרת מדעני העולם לאנושות
אזהרת מדעני העולם ממצב חירום אקלימי (2019)
על פי המאמר, שינויי האקלים הביאו למצב חירום שעלול להוביל ל"אסון קטסטרופלי" אם לא יבוצעו שינויים משמעותיים בפעילויות האדם הפוגעות באיכות הסביבה.
על המאמר חתמו מעל ל-11,000 אנשים מ-153 מדינות. כ-1740 חותמים הם מארצות הברית, מעל 1500 מצרפת, מעל 900 מגרמניה, 825 מהממלכה המאוחדת, מעל 700 מברזיל וכ-700 מספרד. החותמים הם מתחומי מחקר שונים, בהם מדעי הסביבה אך גם אסטרופיזיקה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, רפואה ותחומים נוספים. בגרסה הראשונית היו 11,258 חתימות, אך חלקן התגלו כשגויות והוסרו מהרשימה. כיום חתומים על המאמר 11,092 שמות. מעל 1,000 מהחותמים הציגו את עצמם כתלמידים או מועמדים לדוקטורט ועוד כ-900 הזדהו כפוסט-דוקטורנטים. המארגנים הציגו את כל החותמים כמדענים. אולם היו שביקרו את ההגדרה של כל החותמים כמדענים. עזרא לבנט טען בתוכנית הטלוויזיה שלו שבדק את שמות החותמים מקנדה ומצא שרובם אינם עוסקים במחקר, ושכמעט כולם אינם עוסקים בתחומים הרלוונטיים למאמר.
בין החותמים מישראל נמנים אופירה אילון, תמר דיין, עדי וולפסון, אבישג זהבי, רון מילוא ואביתר נבו.
יעקב שאלתיאל
יעקב שאלתיאל (23 במאי 1922 - 23 באוגוסט 1988) היה כדורסלן, שופט, מאמן כדורסל ועסקן ספורט ישראלי. אימן את נבחרת ישראל.
ביוגרפיה
שאלתיאל נולד בסלוניקי, יוון. בצעירותו עלה עם משפחתו לישראל. התגורר בתל אביב ולמד בגימנסיה גאולה. בתיכון נחשף למשחק הכדורסל.
בשנות השלושים המאוחרות הצטרף לקבוצת "א.כ.ס" (אגדות כדור סל), שהייתה קבוצת כדורסל עצמאית. בהמשך, כשהתפרקה הקבוצה עבר שאלתיאל לשחק במכבי תל אביב. בשנת 1947 שיחק שאלתיאל בנבחרת ארץ ישראל המנדטורית בכדורסל. בשנת 1949, בתום מסע משחקים של מכבי תל אביב בצרפת, פרש שאלתיאל ממשחק פעיל והחל לעסוק באימון ובשיפוט כדורסל.
לאחר הקמת מדינת ישראל, מונה שאלתיאל למאמנה של נבחרת צה"ל בכדורסל. בשנת 1952 הוליך את נבחרת צה"ל להישגים משמעותיים בטורניר בצרפת.
בשנת 1953 מונה שאלתיאל למאמן נבחרת ישראל, והחליף בתפקיד את מוריס רסקין. על שאלתיאל הוטלה המשימה להכין את נבחרת ישראל לקראת אליפות אירופה בכדורסל 1953 שנעכרה במוסקבה, בירת ברית המועצות. שאלתיאל בנה את הנבחרת על יסודותיה הקודמים. הוא ניפה מהסגל רק את עמוס לין ואליהו עמיאל וצירף במקומם את דוד הייבלום ומרדכי ממרן. באליפות עצמה סיימה הנבחרת במקום החמישי המכובד, לאחר שרשמה שבעה ניצחונות (שניים מהם בשל אי-הופעת נבחרות לבנון ומצרים). כן גברה הנבחרת על נבחרות מהדרג הבכיר ביבשת - בולגריה, יוגוסלביה, איטליה וצ'כוסלובקיה, וגם על נבחרתה של פינלנד. תוצאותיה הטובות של הנבחרת באליפות התקבלו בישראל בהפתעה גדולה. ההתעניינות במשחקי נבחרת ישראל בכדורסל במוסקבה 1953 עוררה עניין עצום ביישוב הקטן במדינת ישראל הצעירה בת ה-5. שאלתיאל קיבל מחמאות ותואר בתקשורת כמי שהצליח להחדיר בשחקניו התלהבות רבה וכי היה למאמן הראשון שהנהיג משחק מתוכנן, עם תרגילים ומערכי הגנה.
הדירוג החמישי באליפות אירופה במוסקבה 1953 הקנה לישראל השתתפות אוטומטית באליפות העולם בכדורסל 1954 שהתקיימה בריו דה ז'ניירו בברזיל. שאלתיאל לאור הצלחתו המשיך בתפקידו כמאמן הנבחרת. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד מתוך שתים עשרה נבחרות, והקדימה את יוגוסלביה, פארגוואי, צ'ילה, ופרו.
שאלתיאל חזר באופן חד פעמי לאימון במאי 1957, לקראת יום העצמאות התשיעי של מדינת ישראל, כאשר התקיים משחק חגיגי בין נבחרות צה"ל בכדורסל וכדורגל לנבחרת צבא צרפת, שאלתיאל נבחר לאמן את נבחרת צה"ל בכדורסל. המשחק נערך על פרקט מיוחד שהותקן באצטדיון רמת גן ולעייני 7,000 צופים והסתיים בתוצאה: 46:49 לטובת ישראל.
החל משנת 1950 עבד שאלתיאל כשופט כדורסל. הוא שפט ברמות הכי גבוהות ובין היתר באליפויות אירופה, אליפויות העולם וטורנירים אולימפיים.
בשנים הבאות שימש שאלתיאל כמשקיף מטעם פיב"א, חבר הוועד האולימפי הישראלי, חבר בוועדות הנוער והתקנון של ההתאחדות הבינלאומית וסגן יו"ר איגוד הכדורסל. בנוסף היה שאלתיאל חבר בהנהלת בורסת היהלומים.
ב-23 באוגוסט 1988 נפטר שאלתיאל במינכן, גרמניה עת ששהה שם לצורך טיפול רפואי בבנו, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. נח קליגר ספד לו:
בשנת 1989 נערך טורניר כדורסל לזכרו.
רוטוטום
רוטוטם או רוטוטום (באנגלית: Rototom) הוא תוף חסר-מעטפת, לו רק ראש ומסגרת אבץ או אלומיניום. בניגוד לתופי "טם" אחרים (כמו טמטמים), לרוטוטמים יש גובה צליל מדויק, ויש הכותבים להם תפקידים כמו לכלים הרמוניים. את הרוטוטמים ניתן לכוון בקלות על ידי סיבוב ראש התוף. מכיוון שהראש מסתובב על חוט, הסיבוב מגביר או מוריד את הראש ביחס לקצה התוף, ולכן מגדיל או מקטין את המתח בראש.
שני מתופפים שהשתמשו ברוטוטמים בתחילת דרכם היו ביל ברופורד וטרי בוזיו. בן בבן, המתופף של Electric Light Orchestra השתמש ברוטוטמים, בעיקר באלבומים Discovery ו-Secret Messages. הרוטוטמים הומצאו על ידי חברת REMO. ניק מייסון מלהקת פינק פלויד השתמש בהם בפתיחה של השיר Time באלבומם The Dark Side of the Moon של 1973.
מאסטר ג'יימס הולאנד, מתופף לשעבר בתזמורת הפילהרמונית של לונדון, ממליץ מאוד על השימוש ברוטוטמים בספרו Percussions, חלק מאנציקלופדיה מוזיקלית שפורסמה על ידי יהודי מנוחין. הולאנד המליץ עליהם כתחליף לתופי הטימפני, כיוון שיש להם צליל דומה והם יותר שקטים וזולים (ולכן מתאימים לתלמידי טימפני, שלא רוצים להשקיע בקניית טימפני).
ונדל וויילד
ונדל וויילד (באנגלית: Wendell & Wild) הוא סרט אימה אמריקאי המונפש בהנפשת סטופ מושן, שבוים על ידי הנרי סליק על פי תסריט שכתב יחד עם ג'ורדן פיל, ומבוסס על ספרם באותו השם של סליק וקליי מקלאוד צ'פמן, שלא יצא לאור. בסרט מככבים קיגן-מייקל קיי ופיל כוונדל וויילד, ולצדם ליריק רוס, אנג'לה באסט, ג'יימס הונג, סם זלאיה, תמרה סמארט, סימה וירדי, רמונה יאנג ווינג ריימס בתפקידי משנה. הסרט הוא סרטו העלילתי הראשון של סליק מאז ביים את "קורליין ודלת הקסמים" בשנת 2009.
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-11 בספטמבר 2022, והוא עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-21 באוקטובר 2022, לפני שעלה לשירות "נטפליקס" ב-28 באוקטובר 2022.
תקציר העלילה
שני אחים-שדים ערמומיים בשם ונדל וויילד, מתגייסים לעזרתה של קאט אליוט בת ה-13, אותה הם מתחמנים על מנת שתזמן אותם לארץ החיים.
פיתוח
ב-3 בנובמבר 2015, נמסר כי הבמאי הנרי סליק שוקד על פיתוח סרט בהנפשת סטופ מושן בשם "ונדל וויילד", שיתבסס על סיפור מקורי פרי עטו ובו יככבו קיגן-מייקל קי וג'ורדן פיל. ב-14 במרץ 2018, נמסר כי זכויות פיתוח והפצת הסרט נרכשו על ידי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס". בריאיון שהתקיים ביולי 2019, קיי תיאר את תהליך הדיבוב, בו "ג'ורדן ואני נכנסנו ועשינו סשן בתאי הקלטה, אני יושב ומסתכל על ג'ורדן וזורמים הרבה רעיונות, אנחנו עורכים אחד את השני כדי לשמור על תחושת האורגניות. בדרך כלל הרעיונות נשארים על רצפת חדר העריכה כשאתה מוצא את הקולות ורוצה קצת עידון – קצת קצב. בילינו הרבה זמן עם סצנה ראשונית שהנרי כתב העוסקת בגילוי הדמויות ובמסגרת הסצנה. ואז הוא משתמש בזה כהשראה להמשיך לכתוב". על עיצוב בובות הסטופ מושן היה אחראי פבלו לובטו. ב-4 ביוני 2020, נמסר כי על הלחנת הסרט יהיה אמון ברונו קולה. ב-14 במרץ 2022, נחשף צוות השחקנים המלא על ידי נטפליקס באמצעות יוטיוב.
הנפשה
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית, תהליך הנפשת הסרט התבצע בעבודה מרחוק. בריאיון שהתקיים ב-8 באוקטובר 2020 ב"הוליווד ריפורטר", פירטה מפיקת הסרט, אלן גולדסמית'-וין, על הפקת הסרט: "אנחנו באמצע ההפקה בפורטלנד, אורגון, שם הצוות שרד את השרפות, את הקורונה, והמון תסיסה פוליטית וחברתית. זה היה סרט מאתגר מאוד." על עבודת העריכה היה אמון רוברט אניץ', ועל עבודת הצילום, צלם הקולנוע פיטר סורג. טרם ידוע מתי הסתיימה הפקת הסרט, אך נכון לפברואר 2021, היא עוד נמשכה.
הפצה
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-11 בספטמבר 2022, והוא עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-21 באוקטובר 2022, לפני שעלה לשירות "נטפליקס" ב-28 באוקטובר 2022. במקור, הודיעה "נטפליקס" על הפצת הסרט בשנת 2021. עם זאת, ב-18 ביולי 2019, הודיע קיי הודיע ​​כי הסרט יופץ בשלהי 2020. ב-14 בינואר 2021, חשף מנכ"ל נטפליקס, טד סרנדוס, כי הסרט יופץ "בשנת 2022 או מאוחר יותר",על מנת לעמוד בקריטריונים שהציבה לעצמה, במסגרתן היא תפיץ שישה סרטים מונפשים לשנה. עוד נמסר כי חברת ההוצאה לאור "סיימון ושוסטר" תעבד את תסריט הסרט לרומן באורך מלא לקראת הפצת הסרט.
GAU-7
הפורד-פילקו GAU-7/A הייתה תוכנית כושלת, שיזם חיל האוויר האמריקני בשלהי שנות השישים לפיתוח תותח חדש עבור ה-F-15 איגל שיחליף את ה-M61 וולקן. ה-GAU-7/A היה תותח גאטלינג בקליבר 25 מ"מ שעשה שימוש בפגזים חסרי תרמיל. הוא יועד להיות בעל טווח ארוך יותר ועוצמת פגיעה רבה יותר מהוולקן, בעוד שהפגזים חסרי התרמיל נועדו להפחית את בעיות האחסון או הפליטה של התרמילים המשומשים, שתיהן היוו בעיות משמעותיות עבור מטוסי קרב. חרף ההוצאה הכספית הרבה, המיזם והתחמושת שלו התגלו ככישלון, והוא בוטל ב-1974. על-כן תותח ה-M61A1 וולקן שימש גם את ה-F-15, כפי ששימש את מרבית מטוסי הקרב האמריקניים מאז 1956.
רפואה מבוססת ראיות
רפואה מבוססת (נתמכת) ראיות (מוכרת גם בראשי התיבות של המונח האנגלי - EBM - evidence-based medicine) הוגדרה כשימוש אחראי, מפורש ושקול בראיות המחקריות העדכניות והטובות ביותר בעת קבלת החלטות הנוגעות לטיפול בחולה. רפואה מבוססת ראיות מייצגת מעבר מקבלת החלטות לפי עקרונות הרפואה הבסיסית שביסודה מקצועות היסוד (פיזיולוגיה, פתולוגיה, ביוכימיה וכולי), ניסיון קליני ואינטואיציה רפואית הנסמכים על תצפיות, לקבלת החלטות בעזרת כלים המוצאים מחקרים רלוונטיים לשאלות מחקריות מדויקות ומדרגים את תקפותם ומשמעותם. מחקרים רנדומליים מבוקרים נמצאים בליבה של רפואה מבוססת ראיות וכן ניתוחם ועיבודם של אלו בסקירות שיטתיות (מטא-אנליזות).
רקע והיסטוריה
עם תום מלחמת העולם השנייה החלו מופנים תקציבים למחקרים ברפואה שאיפשרו את התפתחותה המהירה יחסית של הגישה המדעית ברפואה. המחקרים עסקו במקצועות יסוד רפואיים, ביולוגיה, פתולוגיה, פיזיולוגיה וביוכימיה ואלו איפשרו את הבנת מנגנון הגורם למחלות (פתופיזיולוגיה) ואת הבנת מנגנון הפעולה של התרופות. הרפואה התבססה על ידע תאורטי בסיסי המשולב בניסיון הקליני של הרופאים, של ה"מומחים" לרפואה. ידע חדש נרכש דרך מחקרים שברובם היו מחקרי תצפית ומספרם של המחקרים שפורסמו החל עולה בקצב מהיר.
למעשה, עלה מספרם של המחקרים המפורסמים עד כדי כך, שכבר ב־1995 העריכו שעל מנת שרופא יישאר מעודכן ברפואה כללית, עליו לקרוא תשעה עשר מאמרים מדי יום, 365 ימים בשנה וכל זאת כאשר זמנו הפנוי לקריאה מסתכם בשעה שבועית. ישנם אלפי כתבי-עת רפואיים העוסקים בתחומי מומחיות שונים, משנת 2005 נוספים למאגר המידע הרפואי מדליין (MEDLINE) בכל יום עבודה 2,000-4,000 הפניות חדשות לפרסומים רפואיים, ב-2007 נוספו 670,000 הפניות חדשות. בנוסף, יכולתם של רופאים קליניים להעריך ולהבין שיטות מחקריות נחשבת למוגבלת. תוצאות מובהקות באופן דרמטי ממחקרים קפדניים לא יושמו בפועל.
חוקרים כמו האפידמיולוג הסקוטי ארצ'י קוקרן (Archie Cochrane), האמריקני ארוואן פיינסטיין (Arvan Feinstein) והקנדי דייוויד סאקט (David Sackett) קידמו שיטות מחקר תקפות יותר מאלו שהיו נהוגות והפכו את השימוש במחקרים רנדומליים מבוקרים לחותמת איכות למחקרים. שיטות אלו השיגו תשובות מחקריות שאינן מוטות כמו מחקרי תצפית ושאינן כפופות לסמכות המומחים שאינה מהימנה.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, מעל לעשור של פיתוח ועבודה מקדימה הגיע לכדי פרסום של גישה חדשה לחיפוש ידע, סינון הידע הטוב ביותר ושימוש בו, על ידי קבוצת אפידמיולוגים מאוניברסיטת מקמסטר (McMaster) שבקנדה. לראשונה גם נעשה שימוש במונח עצמו, "Evidence-based medicine". חברי הקבוצה קראו להערכה ביקורתית של פרסומים, לשימוש נרחב במחקרים רנדומליים מבוקרים (מחקרים שמשתתפיהם מחולקים באופן אקראי לשתי קבוצות, אחת הקבוצות מטופלת בדרך הנחקרת והשנייה מטופלת בפלצבו) ולפרסום סקירות שיטתיות של מחקרים תקפים, ולהפיכת טכניקות אלו לשיטה בקרב העוסקים ברפואה ומלמדים אותה. הקבוצה תיארה את רפואה מבוססת ראיות כ"מעבר פרדיגמה".
עקרונות וכלים
"קבוצת העבודה לרפואה מבוססת ראיות" תיארה את העקרונות העומדים מאחורי הגישה:
בפועל מבוצעים ארבעה שלבים הכוללים את הגדרת הבעיה, חיפוש מידע, סינון והערכת המידע ויישום קליני של התשובה שהתקבלה.
מכל הידע שנמצא בחיפוש, נדלות הראיות המחקריות הרלוונטיות הטובות ביותר. על הראיות מופעלים כלים בדמות שאלות המסייעות לבסס את תקפותן ואת השימושיות שלהן. האמצעי הוא איתור מחקרים הרחוקים מהטיות ככל האפשר ומחקרים המתמקדים בחולים, הבודקים דיוק של סמנים פרוגנוסטים, יעילות, בטיחות טיפול, שיקום, מניעה ועוד. אין מניעה להשתמש במחקרי רפואה בסיסית, אלא שמחקרים שנערכו על אנשים תקפים ושימושיים יותר מאלו שנערכו על אורגניזמים במבחנות ובעלי חיים. תוצאות שמדדו תמותה, חולי ואיכות חיים מעניינות יותר את החולה ואת רופאו מאשר תוצאות מעבדה של אנזימים בדם. מתבקש שקבוצת המחקר תדמה לקבוצת האנשים שמגיעים לקליניקה, שהטיפול יתאפשר בתנאים הקיימים ולא יכלול למשל אמצעים החסרים במרפאות ובבתי החולים. מחקרים הנעזרים במדדים שנבדקה והוכחה מהימנותם ותקפותם, כמו גם מחקרים שהסתירו ממשתתפיהם את סוג הטיפול שקיבלו (אם קיבלו טיפול או פלצבו), יהיו מוטים פחות מאחרים.
מערך השאלות משתנה בהתאם לשאלת המחקר. השאלות המהותיות הן השאלות מפורקות לשאלות משנה על פי התייחסותה של שאלת המחקר לאבחון, לפרוגנוזה, לטיפול ומניעה או לסקירת ספרות. כך למשל כאשר שאלת המחקר נוגעת לאבחון, השאלות יבררו אם מבחן האבחון נבדק בקבוצה מגוונת (כזו הכוללת אנשים חולים בדרגות חומרה שונות, אנשים שטופלו וכאלו שלא טופלו, אנשים הסובלים מהפרעות דומות למחלה שמבקשים לאבחן וכולי), האם התוצאות כוללות את נראות המבחן או מאפשרות לחשבו, האם המבחן נבדק בקבוצת אוכלוסייה המתאימה לחולה וכן הלאה. כאשר שאלת המחקר נוגעת לטיפול, יבררו השאלות האם המחקר היה מבוקר באופן רנדומלי, האם כל משתתפיו גם סיימו אותו, כמה גדול היה אפקט הטיפול, האם היתרונות האפשריים שווים את הסיכונים והעלויות וכן הלאה.
לאחר סינון והערכת הראיות המחקריות, ממוצה המשמעות הקלינית לחולה שעל הפרק ומיושמת לגביו.
לא ניתן לפרש וליישם את הידע שנצבר בתהליך ללא ידע רפואי בסיסי. לרוב שונה החולה ממשתתפי קבוצת המחקר, הוא יכול להיות מבוגר יותר, חולה יותר או לסרב לשתף פעולה עם הטיפול. הידע הרפואי הבסיסי מאפשר לזהות את התאמת התשובה המחקרית לחולה ואת היכולת ליישם אותה. קבוצת העבודה לרפואה מבוססת ראיות מדגישה גם את הצורך המסורתי בהבנת הצרכים הרגשיים של החולה, באמפתיה וחמלה כלפיו ומציעה להשתמש בטכניקות של רפואה מבוססת ראיות במדעי ההתנהגות לזיהוי רצונו של החולה, השפעת מערכת היחסים בינו לבין הרופא על תוצאות הטיפול וכדומה. הקבוצה מסכמת את תיאור רפואה מבוססת ראיות כשילוב בין מומחיות קלינית למידע הקליני הטוב ביותר שהושג ממחקר שיטתי.
סטיבן לנגטון
סטיבן לנגטון (בערך 1150 – 9 ביולי 1228) היה קרדינל אנגלי של הכנסייה הרומית-קתולית והארכיבישוף מקנטרברי בין 1207 עד למותו ב-1228. המחלוקת בין מלך אנגליה ג'ון לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי על בחירתו היוותה גורם מרכזי במשבר שהוליד את המגנה כרטה בשנת 1215. ללנגטון גם מיוחסת החלוקה הסטנדרטית של התנ"ך והברית החדשה לפרקים.
תחילת דרכו
סטיבן לנגטון נולד ב-1150 להנרי לנגטון, בעל קרקע בכפר לנגטון. הוא ככל הנראה התחנך בבית ספר הקתדרלי המקומי. בבגרותו לנגטון למד באוניברסיטת פריז והרצה שם על תאולוגיה עד 1206, כאשר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שעמו יצר ידידות בפריז, קרא לו לרומא והפך אותו לקרדינל-כומר של סן קריסוגונו, רומא. אדיקותו ולימודיו כבר זיכו אותו בקדנציות בפריז וביורק והוא הוכר כאיש כנסייה אנגלי בכיר.
אחיו סיימון לנגטון נבחר להיות הארכיבישוף של יורק ב-1215, אך בחירות אלה בוטלו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. סיימון שירת את אחיו סטיבן כארכידיקון מקנטרברי ב-1227. לסיימון ולסטיבן היה אח נוסף בשם וולטר, אביר שמת ללא ילדים.
בחירתו לארכיבישוף
לאחר מותו של הארכיבישוף מקנטרברי הוברט וולטר נתגלעה מחלוקת בכנסייה לגבי זהות יורשו. סיעה אחת של קאנונים צעירים מצ'פטר קתדרלת קנטרברי בחרו את רג'ילנד סגן-ראש הקתדרלה, כבישוף שיימלא את מקומו של וולטר. בעוד שסיעה אחרת, בעקבות לחץ מצד המלך ג'ון, בחרה בג'ון דה גריי הבישוף של נוריץ'. בעקבות ערעור ששלחו הבישופים המקומיים לרומא שתי הבחירות בוטלו ונשלחו שישה עשר קאנונים מהקתדרלה לרומא כדי לייצג את הצ'פטר כולו. שם נצטוו לצאת לבחירות חדשות לתפקיד הארכיבישוף תחת פיקוחו של האפיפיור, בהן נבחר מקורבו, לנגטון שהוקדש על ידי האפיפיור ב-17 ביוני 1207.
עקב בחירתו של לנגטון לארכיבישוף מקנטרברי התפתח מאבק פוליטי קשה בין המלך ג'ון לבין האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. ג'ון ראה בבחירתו של לנגטון פגיעה בסמכותו להתערב בבחירות לארכיבישוף ולכן הכריז שכל מי שיכיר בלנגטון כארכיבישוף לגיטימי ייחשב אויב הציבור. לאחר כחודש, הצליח המלך ג'ון לגרש את צ'פטר הקתדרלה כולו מאדמת אנגליה כי תמכו פה אחד בלנגטון. בתגובה הטיל האפיפיור אינוקנטיוס במרץ 1208 צו-איסור על אנגליה שהפסיק לחלוטין את שירותי הדת שסיפקה הכנסייה לקהילה, למעט טבילת צעירים, קבלת וידויים וביטול חטאי מתים. ג'ון ראה במהלך הכרזת מלחמה מצד האפיפיור ולכן לקח את קרקעותיהן ורכושן של כנסיות רבות שכמריהן תמכו ברומא. אינוקנטיוס איים לנדות את ג'ון אם לא יסכים למינויו של לנגטון. כאשר איום זה נכשל, האפיפיור אכן נידה את המלך בנובמבר 1209. למרות שמבחינה תאורטית נידוי זה היה מכה משמעותית ללגיטימיות של המלך ג'ון, נראה שהדבר לא הדאיג אותו במיוחד בין השאר כי שניים מבעלי בריתו הקרובים של ג'ון, הקיסר אוטו הרביעי והרוזן ריימונד השישי מטולוז, כבר ספגו בעצמם את הנידוי, ועוצמתו קהתה במידת מה.
במאי 1213 נכנע המלך ג'ון ומסר את ממלכת אנגליה לאפיפיור אינוקנטיוס שהפך לאדון הפיאודלי שלה. החלטה זו הניבה תגובות מעורבות. למרות שג'ון הושפל מרצף האירועים התגובה הציבורית הייתה מועטה. אמנם אינוקנטיוס נהנה מפתרון בעיית הנאמנות האנגלית ארוכת השנים, אבל בטווח הארוך ג'ון כנראה הרוויח יותר, שכן מעתה ואילך האפיפיור הפך לתומך נמרץ בג'ון למשך שארית שלטונו, ותמך בו בסוגיות מדיניות ויבשתיות כאחת. וכך ביולי חזרו לנגטון (שמאז גירושו התגורר במנזר פונטיני בבורגונדי) וחבריו הגולים לאנגליה. המעשה האפיסקופלי הראשון שלו היה להתיר את הנידוי על המלך, תמורת שבועה מצידו שיש לבטל חוקים בלתי צודקים ולקיים את החירויות שהעניק הנרי הראשון - שבועה שאותה הפר כמעט מיד.
בגלל התנהגותו של המלך, לנגטון הפך למנהיג המאבק נגדו. במועצת אנשי כנסייה בווסטמינסטר ב-25 באוגוסט 1213, אליה הוזמנו ברונים מסוימים, הוא קרא את נוסח האמנה של הנרי הראשון וקרא לחידושה. בהמשך, מנהיגותו הנמרצת של לנגטון וכוחם הצבאי של הברונים אילצו את ג'ון להעניק את חותמו למגנה כרטה.
מכיוון שהמלך ג'ון הכריז על האפיפיור כאדון הפיאודלי שלו, אינוקנטיוס עמד לצידו וראה במגנה כרטה פגיעה בכוחו כ"נציגו של האל עלי אדמות" לכן נידה את הברונים שמרדו בג'ון. לנגטון שתמך בברונים ובהכפפת המלך למגנה כרטה סירב לפרסם את הנידוי עליהם ולכן הושעה מכל התפקידים הכנסייתיים שהיו בידיו על ידי נציבי האפיפיור. ב-4 בנובמבר אושר גזר דין זה על ידי אינוקנטיוס, למרות שלנגטון פנה אליו באופן אישי. הוא שוחרר מההשעיה באביב שלאחר מכן בתנאי שיתרחק מאנגליה עד שישרור שלום, והוא נשאר מחוצה לה עד מאי 1218. בינתיים, גם האפיפיור אינוקנטיוס וגם המלך ג'ון מתו וכל הצדדים באנגליה התאחדו תחת שלטונו של הנרי השלישי.
סטיבן לנגטון המשיך תחת שלטונו של המלך הנרי לפעול למען עצמאותה המדינית של אנגליה. בשנת 1223 הופיע שוב כמנהיגם ודוברם של הברונים, שדרשו מהמלך הנרי לאשר אמנה שתקבע את יחסי הכוחות ביניהם. הוא נסע לצרפת מטעמו של הנרי כדי לקרוא ללואי השמיני מצרפת לשיקום נורמנדי, ומאוחר יותר הוא תמך בהנרי נגד ברונים סוררים. לנגטון השיג הבטחה מהאפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, שבמהלך חייו לא יישלח שוב לגלות מאנגליה, וזכה בוויתורים אחרים מאותו אפיפיור לטובת הכנסייה האנגלית ולטובת כס קנטרברי.
חשיבות רבה בהיסטוריה הכנסייתית של אנגליה יש למועצה שלנגטון פתח באוסני ב-17 באפריל 1222; גזירותיה, הידועות כחוקותיו של סטיבן לנגטון, הן הקנונים הפרובינציאליים המוקדמים ביותר אשר עדיין מוכרים כמחייבים בבתי המשפט של הכנסייה האנגלית.
מותו
סטיבן לנגטון מת בסלינדון, ליד צ'יצ'סטר, סאסקס, ב-9 ביולי 1228. הוא נקבר באדמה פתוחה ליד הטרנספט הדרומי של קתדרלת קנטרברי. קפלת סנט מייקל נבנתה מאוחר יותר מעל הקרקע הזו (כיום קפלת הרגימנט של בופס), וראש קברו מבצבץ אל הקצה המזרחי של הקפלה הזו, מתחת למזבח שלה.
מורשתו
סטיבן היה סופר פורה. הגהות, פירושים וחיבורים שלו כמעט על כל ספרי הברית הישנה, ודרשות רבות, נשמרים בכתבי יד בארמון למבת', באוקספורד, בקיימברידג' ובצרפת.
לפי פרדריק ג'יימס אדוארד רבי, "אין סיבה להטיל ספק בכך שסטיבן לנגטון... היה המחבר של הרצף Veni Sancte Spiritus המפורסם".
היצירות האחרות היחידות שלו שהודפסו, מלבד כמה מכתבים (ב-The Historical Works of Gervase of Canterbury, ed. W. Stubbs, II. London, 1880, Rolls Series, מס' 71, נספח להקדמה) הוא Tractatus de translatione Beati Thomae (בתומאס מקנטרברי, אוקספורד, 1845 של J. A. Giles), שהיא כנראה הרחבה של דרשה שהטיף ב-1220, לרגל תרגום השרידים של תומאס בקט; הטקס היה המפואר ביותר שנראה אי פעם באנגליה. הוא גם כתב ביוגרפיה על חייו של ריצ'רד הראשון, ומיוחסים לו יצירות ושירים היסטוריים נוספים.
פרקי התנ"ך
החלוקה של הקלאסית של התנ"ך, בנוסח המסורה, היא היא החלוקה לפרשיות, באמצעות הנחת רווחים ריקים בסוף השורה (פרשה פתוחה) או באמצעה (פרשה סתומה). שיטת החלוקה המקובלת עד היום, המחלקת את התנ"ך לפרקים ממוספרים, נוצרה באירופה בימי הביניים. אף שידועים מספר ניסיונות חלוקה כאלה, וגם הקרדינל הוגו דה סנקטו קארו הגה חלוקה שיטתית של התנ"ך (בין 1244 ל-1248), ההשערה המקובלת היא שלנגטון הוא זה שיצר את החלוקה הסטנדרטית המקובלת עד היום.
הבל
בתורה, הֶבֶל היה הבן השני של אדם וחוה, אשר נרצח על ידי אחיו הבכור קין. סיפור הרצח מופיע בתנ"ך, ב.
שמו
שמו של הבל מוזכר במדרש כשם שיש בו צניעות אך גם ריקנות שהובילה אותו לבחירת עבודת הצאן על פני עבודת האדמה.
שם חיצוני לאשתו הוא בלבירא או חומקמה,או דבורה.
במקרא
כאשר גירש אלוהים את אדם מגן-עדן, הוא שלח אותו לעבוד את האדמה אשר ממנה לוקח:. על רקע זה, מסופר שהבל היה רועה צאן ואילו קין היה עובד אדמה. כאשר הביאו הבל וקין קורבנות לאלוהים, הביא הבל ממבחר צאנו, בעוד שקין הביא מהפרי הממוצע שהצליח להוציא מהאדמה שהייתה מקוללת. אלוהים שעה אל קורבנו של הבל ולא אל קורבנו של קין, דבר שעורר את קנאתו של קין וחשף את העימות שהוביל לרצח הבל – הרצח והמוות הראשונים המופיעים בתנ"ך.
במדרש רבה מובא חילוק לגבי תאריך בריאת העולם, בניסן או בתשרי, בניסיון לקבוע את גילו של הבל. לשיטת רבי אליעזר, חי הבל מן החג ועד החנוכה. לשיטת רבי יהושע, חי הבל מן הפסח ועד העצרת. בין כך ובין כך, הכל מודים (כולם מסכימים) שלא חי הבל יותר מחמישים יום.
הקרבת הקרבנות בידי הבל אשר הביא מבכורות צאנו לאל, נתפרשה במסורת הנוצרית כמתן האוכריסטיה. מהות החיים היא סמל לקורבן הדם של הנרצח הבל.
הבאת הקורבן
ישנה מחלוקת באיזה כלי הרג קין את הבל לפי רשב"ג קין הרג את הבל בקנה, ולפי חכמים באבן, לפי הזוהר קין נשכו כנחש בשיניו, ויש שאומרים שקין הסתכל היכן שחט אביו את הפר (מהצוואר) ומשם הרגו.
משפחתו
רבי יצחק אברבנאל מביא בשם "ספרי האומות" ששמה של תאומת קין היא קלמנה ושם תאומת הבל היא בלבירה:
בספר היובלים הן נקראו און ועצורה. שם נוסף המופיע בספרים חיוצניים הוא 'הויה'.
גברים בשחור (סדרת סרטים)
גברים בשחור (באנגלית Men in Black) היא סדרת סרטי מדע בדיוני פעולה וקומדיה אמריקאים בבימויו של בארי זוננפלד, ועל בסיס סדרת הקומיקס מבית מאליבו ומארוול קומיקס באותו השם שנכתב על ידי לואל קנינגהם. הסרט הראשון, גברים בשחור, יצא לאקרנים ב-1997, הסרט השני גברים בשחור 2 בשנת 2002, הסרט השלישי גברים בשחור 3 יצא ב-2012. אמבלין אנטרטיינמנט ומקדונלד/פרקס הפקות (בהנהלת לורי מקדונלד ווולטר פארקס) הפיקו את כל שלושת הסרטים, שהופצו על ידי סרטי קולומביה.
גברים בשחור (1997)
גברים בשחור הוא הסרט הראשון בסדרה. הסרט מגולל את קורותיהם של סוכן ג'יי וסוכן קיי, חברים בארגון חשאי שנוסד כדי לנטר ולפקח על פעילות חייזרים בכדור הארץ. לאחר שסוכן קיי מגייס את ג'יימס דארל אדוורדס לארגון השניים מוצאים את עצמם במרכזה של מזימה קטלנית שתוכננה על ידי מחבל בין-גלקטי שהגיע לכדור הארץ לגנוב מקור כוח רב עוצמה. על מנת למנוע זאת השניים יוצאים למרדף אחר המחבל.
הסרט יצא לאקרנים ב-27 במרץ 1997, קיבל ביקורות חיוביות והרוויח סכום של 589 מיליון דולר.
גברים בשחור 2 (2002)
גברים בשחור 2 הוא הסרט השני בסדרה. אירועי הסרט מתרחשים 5 שנים לאחר אירועי הסרט הקודם. הסוכן קיי פרש מהסוכנות וחזר לחיים נורמליים. הסוכן ג'יי מדווח יום אחד על נחיתה לא מאושרת של חללית חייזרית סמוך לניו יורק, אויבת ותיקה בשם סרלינה שמחפשת אחר חפץ חזק הנקרא "אור הזארתה". ג'יי חוקר ומגלה שרק לסוכן לקיי יש מידע על החפץ. ג'יי מחליט לגייס את קיי בחזרה לסוכנות כדי לבלום את סרלינה.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 ביולי 2002 וזכה לביקורות מעורבות. הרוויח סכום של 441 מיליון דולר.
גברים בשחור 3 (2012)
גברים בשחור 3 הוא הסרט השלישי בסדרה. שוחרר לאקרנים ב-25 במרץ 2012 וזכה לביקורות חיוביות. הרוויח סכום של 624 מיליון דולר.
כאשר עבריין חייזרי מסוכן בשם "בוריס החיה" נמלט מכלא לונארמקס ויוצא לנקום בקיי, לאחר שזה לכד אותו בשנת 1969. הוא מצליח לשים את ידיו על טכנולוגיית מסע בזמן וחוזר אחורה בזמן למנוע את לכידתו שלו. כתוצאה מכך, הוא גורם לשרשרת אירועים שמובילה למותו של קיי וכדור הארץ חשוף לפלישת חייזרים. כאשר ג'יי נשאר היחיד מקו הזמן המקורי הוא מנסה לחזור בעצמו בזמן ולהתאחד עם קיי הצעיר על מנת לשקם ולשחזר את האירועים לקו הזמן המקורי שלהם.
הפקות עתידיות
. בדצמבר 2014 נודע שסרטי סוני מתכננים קרוס-אובר בין "גברים בשחור" לרחוב ג'אמפ 21. דיווח שהודלף בעקבות מתקפת ההאקרים על סרטי סוני. במאי הסרטים רחוב ג'אמפ 21 ורחוב ג'אמפ 22 אישרו את הדיווחים בראיונות שנערכו עמם. ג'יימס בובין הוכרז כבמאי ב-2016.
תולדות מלחמת העצמאות (ספר)
תולדות מלחמת העצמאות היא סדרה בת ארבעה כרכים מתוך שנים עשר (עתידיים) שנכתבו על ידי הסופר אורי מילשטיין. בסדרה סוקר מילשטיין ומנתח את האירועים הישירים שקדמו להחלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, ואת אלה שהתרחשו לאחריה עד מחצית חודש אפריל 1948.
הליך העבודה על הספר
המחבר מסתמך על חומרים שהועמדו לרשותו מארכיוני מערכת הביטחון, ארכיוני המדינה, הארכיון הציוני, מגנזך המדינה הבריטי ועל סמך עדויות המשתתפים באירועים, ובכך הצליב מילשטיין את הנתונים והוציאם לאור בספר. טרם הדפסת הסדרה, איפשר מילשטיין לאלה שהחומר מתייחס אליהם לעיין בחומר הכתוב, בהם ראשי הצבא ומערך הביטחון מאותו הזמן, אשר היו בחיים בעת הוצאת הספר לאור. הוא קיים עימם מפגשים יומיומיים על מנת לאמת את האירועים, ולהצליב העדויות על פיהם. שחרף כל זאת, כאשר חיבורו הוצג לעין כל היו שטענו כי הצגת האירועים וניתוחם לוקה בחסר.
כרך ראשון: המאבק על מטרה
מילשטיין עובר לתאר את התקופה שקדמה להקמת המדינה וסוקר את האירועים אשר הובילו להקמתה או פגעו במימוש הרעיון. כדוגמה לכך מציג מילשטיין את הדיונים בלונדון בין הממשל המנדטורי ונציגי הסוכנות היהודית בארץ ישראל שהיו ממנהיגי היישוב, עבור לעמדת מדינות ערב, וכן את הרקע של ערביי ארץ ישראל ואת המעורבות של מדינות ערב השכנות בתקופה שקדמה להקמת המדינה. בהתאם מציג הסופר את מסקנתו כי הנהגתו של המופתי מסייעת לתהליך הקמת המדינה, שכן הוא גורם שלילי בהתארגנות היישוב הערבי.
הספר ממשיך בתיאור הכנותיו של דוד בן-גוריון להקמת צבא ההגנה לישראל בארגון ובחימוש שיתאימו למלחמה הצפויה על הקמת המדינה, מציג את מהות היחסים עם ארגוני המחתרות אצ"ל ולח"י, את פעילות השירותים החשאיים שהיו מרושתים היטב בממשל הבריטי ואצל ערביי ישראל ובכך קיבלה הנהלת היישוב מראש את המידע שהיה דרוש לה. כמו כן מתאר מילשטיין את המאבק לעיצוב דמותו של הצבא הישראלי שהתנהל בין דוד בן-גוריון לבין ראשי ההגנה וראשי מפלגות. לטענתו ניסה בן-גוריון להוביל את הצבא ממיליציה לצבא סדיר. לאור כך העדיף בן-גוריון בפיקוד את יוצאי הצבא הבריטי בעלי הניסיון ממלחמת העולם השנייה.
כרך זה מסתיים בנושא "חלקות העוגה הלאומית" - עד כמה ראשי היישוב היו מוכנים להקציב אמצעים על מנת לממן את ההכנות למלחמה הלא-נמנעת. הפרקים האחרונים דנים ביחס המעצמות החזקות ארצות הברית וברית המועצות להקמת מדינת ישראל, ואת יום ההצבעה על החלטת האו"ם ב-ב-29 בנובמבר 1947, וכן בסוגיית "מחירם של חסידי אומות העולם" אשר תמכו בהחלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל.
כרך שני: החודש הראשון
הכרך השני סוקר את החודש הראשון לאירועים, לאחר החלטת החלוקה, מ-29 בנובמבר 1947 עד 14 בינואר 1948.
האירוע הראשון ברשימתו של מילשטיין הוא לא כמקובל ההתקפה על אוטובוס 2094 אלא פגיעה של מכונית ערבית בצעירים מחטיבת עציוני ברחביה. האירועים הנוספים קשורים בפגיעות התחבורה הציבורית, ה"חוליה החלשה", אשר הערבים ניסו לפגוע בה. האוטובוסים של אגד התארגנו לנסוע בשיירות מהשפלה לירושלים. פגיעות בתחבורה היו בסביבות באר שבע, בדרך לנגבה, ובמסעף חולדה. ראש אגף המבצעים יגאל ידין מפרסם "הוראות לתכנון הבטחת התחבורה". שיירות האוטובוסים לגוש עציון נפסקות. השיירה לבן שמן הותקפו. השיירות בדרך לבירה הותקפובהתמדה.
בירושלים המון ערבי משתלט על המרכז המסחרי, בלא שימוש בנשק חם. הסחורות נבזזו והועלו באש. בגוש דן פעילות נרחבת של הכפרים הערביים: כפר סלמה ואחרים נגד שכונת התקווה ונגד כפר אז"ר. בגבול יפו-תל אביב ושכונות בגבול יפו סופגים יריות מצלפים ביום ובלילה.
אצ"ל ולח"י נוקטים בפעולות תגמול: בירושלים מפוצץ קולנוע ומוסך. פעולה נוספת נגד בתים בשועפאט ובאזור המרכז. פשיטה על הכפר טירה במשולש ועשרות ערבים נפגעים. התקפה נערכת בשער שכם עם עשרות נפגעים. רימונים נזרקים לבתי קפה ערבים ביאזור וביפו.
באזור חיפה מתרחשים סבבים של פעולות תגמול: 39 יהודים נרצחים בבית הזיקוק במפרץ חיפה כתגמול לזריקת מטען חבלה על פועלים ערבים. בתגובה נגדית, נכבש בלד א-שיח' (אחר כך תל חנן והיום כלול בתחומי העיר נשר).
התקפות מסיביות על גוש עציון:
בגליל יש פעילות מסוריה אך בעיקר מערביים מקומיים: התקפה על כפר סאלד ועל עין זיתים. בנגב הוצב הגדוד השביעי של הפלמ"ח ומונה מפקד לכל גזרת הנגב.
אחד מממצאי אורי מילשטיין בכרך זה היה כי "רוב אנשי הש"י העריכו כי הערבים ישלימו עם תוכנית החלוקה וזו הייתה אחד הסיבות להערכות הלקויה לקראת המלחמה. "רובם לא הביאו בחשבון את השפעת מדינות ערב על ערביי ארץ ישראל ולא ניתחו נכון את השפעת ה"פלסטינות" כגורם לאומי-מרכזי בעולם הערבי... כמו 26 שנה לאחר מכן במלחמת יום הכיפורים" (עמ' 25). היו גם שהעריכו שמדינות ערב, מלבד הלגיון הערבי, לא יבואו לעזרת ערביי ארץ ישראל.
כרך שלישי: הפלישה הראשונה
הכרך השלישי סוקר את תחילת הלחימה בארץ ישראל לאחר ה"יריות הראשונות". הנושא המרכזי של הכרך הוא פלישת הערבים מהמדינות השכנות לעזרת התושבים הערבים בארץ. לערביי הארץ יש שני מנהיגים המנהלים את המערכה נגד היישוב היהודי: המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני ו-פאוזי קאוקג'י, מפקד צבא ההצלה.
המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, בתוקף מעמדו גיבש סביבו את הנהגת הוועד הערבי העליון ולמעשה היה אמור לעמוד בראש המערכה. לעומתו, פאוזי קאוקג'י, הועמד על ידי הליגה הערבית בראש צבא ההצלה, שהיה כח של מתנדבים ערבים עיראקים, סורים ודרוזים שהוקם בסוריה כדי לסייע לערביי ארץ ישראל. בעצם מינוי קאוקג'י כמפקד צבא ההצלה היה משום קריאת תִּגָּר של ממשלות ערב על מנהיגותו של המופתי.
התקופה הנסקרת בכרך זה היא מיום 15 בינואר 1948, כאשר הטייס עזר ויצמן יחד עם ארבעה טייסים אחרים, הטיל אספקה לגוש עציון ועד ליום 1 באפריל 1948 כאשר חיילים בריטים ירו לעבר בתי היהודים ברובע היהודי בעיר העתיקה. במשך כל התקופה נמשכת "מלחמת הדרכים" לירושלים וליישובי הדרום בעיר. מפורטת המערכה על טירת צבי שסיכומה היה "הרושם על הסביבה, גם על היהודים וגם על הערבים - כביר".
הפרק הראשון זועק את גורל הל"ה וכותרתו "הפצועים הולכים למוות". הוא מנתח את מה שהתרחש ורואה באירוע את כל מרכיבי הטרגדיה הקלאסית: קטסטרופה שאין מפלט ממנה, קרב חסר סיכוי, טוהר נשק עד אבסורד, חטא ההיבריס, וכישלון קטן המוביל לכישלון גדול. הוא מסכם: במלחמת העצמאות היו פרשיות גבורה עם סממנים טרגיים, בפרשת הל"ה נמסכו כולם. ההגנה נטלה יוזמה והחליטה על 35 פעולות תגמול כנקמה על רצח הל"ה. אחת מהן המתוארת בספר היא ההתקפה על הכפר הערבי "סעסע".
בוצעו שורה של פיצוצי מכוניות תופת על ידי היהודים: ב"סאריה" - יפו, ליד שער יפו בירושלים, בעיר התחתית של חיפה ובמלון "סמיראמיס" בקטמון. הפעולה האחרונה שהייתה של ההגנה, עוררה את רוגזו של דוד בן-גוריון והוא התנצל עליה בפני הנציב העליון. וכתגובה, מכוניות תופת ערביות התפוצצו בירושלים: בית פלסטיין פוסט, ברחוב בן-יהודה ובחצר המוסדות הלאומיים.
הספר מתאר את הלוגיסטיקה של המלחמה ואת מערכת הפיננסים המלווה אותה. נשק מיוצר בארץ לסוגיו, רכישת נשק ממדינות חוץ מתבצעת באופן שוטף, כולל תחבולות אין ספור, שנועדו להתגבר על האמברגו האמריקאי. העסקה הצ'כית מסוכמת. מסכם מילשטיין: "הרכש העיד על היוזמה וכושר האלתור של ההגנה". פרק מיוחד במינו דן "מגש הכסף (כסף ממש) וספסרי העת" - אספקט שאינו מחמיא בשעת מלחמה.
פרק מיוחד מוקדש לשאלת ירושלים. היהודים ראו בה את סמל שיבת ציון, ראשי היישוב השלימו עם הבינאום שלה. תשומת לב מיוחדת ניתנה לאיוש תפקידים בעיר. נעשו בה מבצעים צבאיים והעיר הוכנה למצור. "בן-גוריון חשש מהתמוטטות יהודי ירושלים. הוא חשש שכניעתם עלולה למנוע את הקמת המדינה היהודית". מכאן המאמץ הרב שהושקע על שמירת הקשר לעיר. הרובע היהודי החזיק מעמד. הספר מסיים בתיאור סיום תפקידם של ארגוני האצ"ל והלח"י.
כרך רביעי: ממשבר להכרעה
הכרך הרביעי מתאר את המשבר העמוק ביותר אליו נקלעה ה"המדינה שבדרך". ב-19 במרץ 1948, היום המכונה על ידי אורי מילשטיין יום ששי השחור, הודיעה ארצות הברית - בפומבי - כי היא נסוגה מתוכנית החלוקה. ראשי הצבא האמריקאי העריכו כי לשם כפיית התוכנית יהיה צורך לשלוח לארץ ישראל שמונים עד מאה וששים אלף חיילים אמריקאיים. "לארצות הברית לא היה אז כח צבאי פנוי כזה והנשיא טרומן לא היה מעז לשלוח חיילים רבים כל כך מעבר לים, למלחמה שאינה של ארצות הברית" (עמ' 55).