cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joanne World Tour
שידורים
ב-19 בנובמבר 2017 גאגא ביצעה את השיר, "The Cure" בשידור חי לטקס פרסי המוזיקה האמריקאית, ממופע הסבב בזירה "Capital One Arena" בוושינגטון. זו הייתה ההופעה הראשונה בטלוויזיה לשיר, והשנה השנייה ברציפות של גאגא שמופיעה בטקס זה, לאחר הופעתה בשנת 2016 עם "Million Reasons". באותו יום לפני הופעתה עם "LoveGame" המופע הוקפא כדי לשדר את זכייתה בפרס הטקס בקטגוריית אמנית הפופ רוק הטובה ביותר אשר הוענק על ידי 3 מעריציה על הבמה עם נאומה בשידור חי.
רשימת שירים
רשימת שירים זו מראה את המופעים מ-1 באוגוסט 2017 בוונקובר, קנדה אך אינה נכונה לכול תאריכי הסבב.
ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי
ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי (אספרנטו: Tutmonda Esperantista Junulara Organizo - TEJO) הוא ארגון המוקדש לקידום שפת ותרבות האספרנטו בקרב צעירים ברחבי העולם עד גיל 35, ומהווה את המשמרת הצעירה של אגודת האספרנטו העולמית (UEA). הארגון הוקם בשנת 1938, וכיום חברים בו כ-2000 צעירים ברחבי העולם.
ניתן להיות חברים ישירים בארגון או באחת מ-46 השלוחות הלאומיות שלו. כמו כן מקיים הארגון קשרים עם 13 ארגוני נוער אספרנטיסטיים לאומיים נוספים שאינם חברים בו.
TEJO מארגן את קונגרס הנוער העולמי (Internacia Junulara Kongreso) שמתרחש מדי שנה במדינה אחרת, ונמשך על פי רוב שבוע בהשתתפות כמה מאות צעירים מרחבי העולם. עוד מקיים הארגון מספר סמינרים בשנה בנושאין משתנים כגון זכויות אדם, גלובליזציה, קשייהם של דוברי שפות מיעוט, והשפעת האינטרנט על קידום הבנה הדדית.
הארגון מפרסם מגזין בשם TEJO tutmonde שחלקים מתוכנו מפורסמים גם במגזין Kontakto (קשר) לצעירים ולמתחילים בהוצאת UEA. כמו כן במשך שנים רבות היה הארגון המוציא לאור של ספרי הכתובות השנתיים של פרויקט פספורטה סרבו - המסייע לאספרנטיסטים להתארח בחינם אצל אספרנטיסטים אחרים בחו"ל. כיום מפעיל הארגון את הפרויקט באמצעות אתר אינטרנט.
לארגון גם ועדה לקשרי חוץ המקיימת קשרים עם ארגוני נוער וצעירים שאינם אספרנטיסטיים.
היסטוריה
ב-1938, שני מורים הולנדים, בני הזוג אליזבת וקורנליס יוסינוס ואן ויננדאל, ארגנו מפגש לילדים אספרנטיסים מ-10 מדינות בעיירה גרואט (Groet) בהולנד. כך למעשה נולד 'ארגון הנוער העולמי' (TJO). בשנה לאחר מכן השתתפו למעלה מ-800 ילדים מ-20 מדינות במפגש נוסף שאורגן בעיירה טרוורן (Tervuren) בבלגיה (ליד בריסל).
מלחמת העולם השנייה עצרה את התפתחות הארגון והוא שב לפעול רק ב-1945, כאשר החל לפרסם מחדש את המגזין 'החיים הצעירים' (La Juna Vivo). קונגרס הנוער הבינלאומי הראשון נערך באיפסוויץ' שבבריטניה ב-1947.
ב-1959 התקיים קונגרס הנוער האספרנטיסטי לראשונה במדינה קומוניסטית - בעיר גדנסק שבפולין.
פרידנסרייך הונדרטוואסר
פרידנסרייך הונדרטוואסר (בגרמנית: Friedensreich Hundertwasser; 15 בדצמבר 1928 – 19 בפברואר 2000) היה אמן, צייר, פסל ואדריכל יהודי-אוסטרי. הונדרטוואסר נחשב לגדול אמני אוסטריה של שלהי המאה ה-20. אף על פי ששלח ידו בתחומי אמנות רבים ואף היה ידוע בפעילות חברתית וסביבתית ענפה, מורשתו העיקרית והידועה ביותר מצויה בבנייניו הייחודיים.
קורות חיים
הונדרטוואסר נולד בווינה לאם יהודייה ואב קתולי. שמו המקורי היה פרידריך סטוואסר (Friedrich Stowasser); סטו בצ'כית פירושו "מאה", ובהתאם לזאת שינה קידומת זו ב-1949 להונדרט, "מאה" בגרמנית, ואת שמו הפרטי שינה לפרידנסרייך, "ממלכת השלום" או, בתרגום חלופי, "בעל שלווה רבה". בנוסף נהג לכנות את עצמו Regentag (יום גשום) ו-Dunkelbunt (בצבעים כהים), וכן היאקו-סוי (Hyaku-Sui), תרגום שמו ליפנית. Regentag היה גם שמה של ספינתו האישית, אותה בנה בעצמו ובה הרבה להפליג.
אביו נפטר בהיותו בן שנה. במלחמת העולם השנייה התחזה לנוצרי ואף הצטרף לנוער ההיטלראי כדי לא להתבלט. מתוך 74 בני משפחתה של אמו נספו 69 בשואה (אמו, אליה היה קשור מאוד, נפטרה בשנת 1972).
ב-1948 למד במשך שלושה חודשים באקדמיה לאמנות יפה של וינה; זוהי השכלתו הרשמית היחידה. ניסיון נוסף ללמוד, הפעם בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, נכשל אף הוא, והונדרטוואסר פרש לאחר יום לימודים בודד.
הוא החל ליצור בעצמו לקראת סוף שנות ה-40. תערוכתו הראשונה הוצגה בווינה ב-1952; מאז הציג מאות תערוכות בכל רחבי העולם, בין השאר בתל אביב. הונדרטוואסר התגורר למשך מרבית חייו בניו זילנד, ובה ראה את ביתו. מאז 1975 התגורר בעיירה הזעירה (1,400 תושבים) קאווה-קאווה (Kawakawa) שבקצה הצפוני של ניו זילנד. שעונו היה מכוון תמיד לזמן ניו זילנד, גם כשביקר ברחבי העולם. בשנות ה-80 התגורר תקופה קצרה בנורמנדי שבצרפת, וכן החזיק דירה בוונציה, עיר שהקנתה לו השראה רבה.
הוא נפטר בלב ים מהתקף לב בעת הפלגה על הספינה "המלכה אליזבת השנייה" בדרכו מניו זילנד לאירופה. הוא נקבר בלב הטבע בניו זילנד.
אדריכל
הונדרטוואסר תיעב קווים ישרים ("כליו של השטן", כך כינה אותם) והיה מוקסם מסלילים שבלוליים; בבנייניו קשה למצוא קו ישר. בנוסף היה חסיד של צבעוניות, טבע ואינדיבידואליות. בנייניו, אשר אין האחד דומה למשנהו, משופעים בצבעים עזים, צורות הרמוניות המזכירות יצורים חיים, צמחייה מסיבית ושלל המצאות מקוריות. ביצירתו של הונדרטוואסר ניכרת השפעה של האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי ושל הציירים האוסטריים אגון שילה וגוסטב קלימט. הונדרטוואסר טען שאדריכלות מודרנית אינה יכולה בשום אופן להיחשב כאמנות, ושבתים יש לעצב לפי המנטליות וחוש האסתטיקה של דייריהם העתידיים.
בנייניו אינם רבים והם מפוזרים בכמה ערים בעולם, בעיקר באוסטריה ובגרמניה, והם מכונים כל אחד בנפרד Hunderwasserhaus, "בית הונדרטוואסר". הבית הידוע ביותר שבנה הוא בית מגורים זול בווינה, אשר מאז השלמתו ב-1986 הפך לאחד ממוקדי התיירות העיקריים בעיר. הבית, הכולל רצפות עקומות ("רצפה עקומה היא מלודיה לרגליים", הכריז. "רצפה ישרה היא המצאה של אדריכלים. היא נועדה לשרת את מכונות הבנייה ולא את הדיירים") ועצים הצומחים בתוך הבית ושענפיהם מבצבצים מהחלונות, עוצב על ידי הונדרטוואסר ללא כל תשלום, זאת כדי ששיקולים כלכליים כלשהם לא ימנעו הקמת הבית שתכנן. בית נוסף שעיצב הוא בית ספירלת היער בדרמשטאדט שבגרמניה, שצורתו כשל ספירלה ההולכת וגובהת, ועל גגו גן. המבנה, המשמש כבית מגורים, הושלם כמה חודשים לאחר מותו, בשנת 2000.
בתי הונדרטוואסר ידועים נוספים נמצאים בפרנקפורט שבהסה ובמגדבורג, בירת סקסוניה-אנהלט. יצירות ארכיטקטוניות שונות שלו נמצאות בתל אביב (מזרקה), יפן (מפעל לשריפת פסולת) ניו זילנד (שירותים ציבוריים בעיירת מגוריו) וארצות הברית (יצירה אחת בלבד בקליפורניה). בית האמנות (Kunsthaus) בווינה, אשר נפתח ב-1991, הוא מוזיאון פרטי של הונדרטוואסר. הבניין נבנה ב-1892 ואכלס במקור מפעל לרהיטים. הונדרטוואסר עיצב את המוזיאון לפי סגנונו, כולל רצפות גבעתיות. לצד התערוכה הקבועה היחידה בעולם של ציורי הונדרטוואסר, מארח כיום המוזיאון תערוכות מתחלפות של אמנים שונים.
ב-1972 פרסם מניפסט הקרוי "זכות החלון שלך - חובת העץ שלך", בו הטיף לכך שלכל אדם השוכר דירה צריכה להיות הזכות לצבוע ולקשט את הקיר החיצוני שמסביב לחלונו, ככל שידו משגת, כך שניתן יהיה לראות מרחוק את האינדיבידואליות של הדייר. "רק מי שחושב באופן יצירתי ישרוד בעולם הזה ובעולם הבא", כתב. הונדרטוואסר חש חיבה לעובש אשר מופיע על בניינים עתיקים, וראה בו תופעת טבע שאין להילחם בה ואשר מוסיפה חן לבניין.
צייר ומעצב
בד בבד עם עיסוקו באדריכלות היה הונדרטוואסר צייר ומעצב נחשב. הוא עיצב בין השאר בגדים, כרזות, מטבעות ודגלים - הידוע ביותר הוא דגל הקורו, דגלה האלטרנטיבי של ניו זילנד, אותו העניק לתושבי המדינה לאחר שקיבל אזרחות ניו זילנדית ב-1983. דגל הקורו אומץ בחום על ידי המאורים, ילידיה המקוריים של ניו זילנד, אשר מעולם לא אימצו את דגלה הרשמי של ניו זילנד על הקונוטציות הקולוניאליסטיות שבו, לטעמם (בדמות היוניון ג'ק).
דגל אחר שעיצב עוד קודם לכן, ב-1978, היה דגל שלום למזרח תיכון. על רקע לבן מגן דוד כחול מרחף מעל חצי סהר ירוק. קנצלר אוסטריה דאז ברונו קרייסקי שלח את ההצעה למנהיגי האזור, ואלה דחו אותה. שמעון פרס אמר להונדרטוואסר שהוא "רותם את העגלה לפני הסוסים".
הונדרטוואסר החל לאסוף בולים מגיל צעיר, הוקסם מהם וסיפר כי הם היוו את השראתו הראשונית להפוך לצייר. הוא עיצב בולים עבור סנגל, כף ורדה, אוסטריה והאו"ם.
ציוריו המרהיבים של הונדרטוואסר נראים במבט ראשון ילדותיים למדי. סגנונו כונה (בנימה בלתי-ביקורתית) "כבד, פרימיטיבי ומיושן". בציוריו כבבנייניו השתמש בצבעים עזים (בעיקר בשבעת צבעי הקשת) ובקווים עבים ובלתי-ישרים. הונדרטוואסר היה "קולוריסט"; לצבעים בציוריו חשיבות לא-פחותה מזו של הצורות. הוא נהג להפוך רבים מציוריו לקולאז'ים ולשלב בהם אבקה מתכתית בצבע זהב או כסף, פיסות בד או נייר, חרס, זכוכית ואדמה. כגימור סופי מרח את ציוריו בשכבה דקה של שמן. הונדרטוואסר הביע סלידה מתאוריות אמנותיות, אך ברור כי גילה בהן הבנה עמוקה.
הונדרטוואסר היה אדם פרובוקטיבי ופעיל סביבתי נחרץ; השילוב של השניים גרם לו, למשל, להופיע בעירום בפומבי כדי לקדם אסלת שירותים נטולת מתקן שטיפה, ולפיכך ידידותית לסביבה. ב-1980 נאם בפני הסנאט האמריקני בעד מדיניות אקולוגית ונגד אנרגיה אטומית. הונדרטוואסר עיצב כרזה שעליה נכתב "בין עצים אתה בבית"; את ההכנסות ממכירותיה תרם לפרויקט ייעור הנגב בישראל.
שלטוט
שִׁלְטוּט (בסלנג: זִפְּזוּפּ; באנגלית: Zapping) היא פעולת החלפת ערוצי טלוויזיה באמצעות שלט רחוק באופן מהיר.
פעולת השלטוט החלה בארצות הברית, מתוך רצון של הצופים להחליף ערוצים בזמן תשדירי הפרסומת.
המקור למילה שלטוט הוא שילוב של השורש שלט ופעולת השיטוט. המילה אושרה על ידי האקדמיה ללשון העברית ב-1997.
תחבורה בגרמניה המזרחית
כבישים
נכון ל-1986 היו בה 47,214 ק"מ של כבישים מתוכם 1,561 ק"מ של כבישי עורק מהירים ("אוטובאהן"). נכון לאותה שנה היו כ-2,000,000 מכוניות נוסעים ו-238,900 מכוניות מסחריות. רוב המכוניות בגרמניה המזרחית היו מתוצרת מקומית (בעיקר טראבנט, בארקס וווטבורג. לאורך שנות ה-60 וה-70 חלה צמיחה מהירה בקצב ייצור כלי הרכב ועקב כך עלתה חשיבותם של הדרכים מהירות ("אוטובאהן") ובשנות ה-70 הושלמו כביש ברלין המזרחית-רוסטוק ודרזדן-לייפציג.
רכבות
מערכת הרכבות של גרמניה המזרחית, כמו כל ענפי התחבורה האחרים ניזוקה קשות. בשנות ה-60 נרשמו הישגים מרשימים כאשר הונחו מסילות רכבת רבות. ב-1986 היו 13,777 ק"מ של מסילות ברזל ומתוכם 2,523 ק"מ מחושמלות. בשנות ה-70 וה-80 נרשמו השגים מרשימים כאשר רבים מקטרי קיטור הוחלפו במנועי דיזל ומנועים חשמליים. ב-1986 38% מהמנועים כבר היו מבוססי חשמל ותוכניות קראו להגדיל נתח זה ל-60% ב-1990. הישג מרשים נוסף נרשם בתחילת שנות ה-80 עם הצגתם של אמצעים אלקטרוניים על מנת לייעל את תפעולה של מערכת הרכבות.
תחבורה אווירית
חברת התעופה הממשלתית במדינה הייתה אינטרפלוג והיא נשאה בכל טיסות הפנים והחוץ האזרחיות. נמלי תעופה רבים נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה ושוקמו לאורך השנים. שנפלד היה נמל התעופה המרכזי של המדינה ושכן בבירה ברלין המזרחית. נמלי תעופה חשובים אחרים שכנו בלייפציג, דרזדן וארפורט.
נמלי ים
צי הסוחר מנה נכון ל-1986 446 ספינות בנות 100 טונות ומעלה. יציאת הים היחידה של גרמניה המזרחית הייתה לים הבאלטי. כל הנמלים שעל הים הבלטי נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה. הנמלים של גרמניה המזרחית (כולם בים הבלטי) היו רוסטוק, ויסמאר, שטרלזונד וזאמניץ. החשוב מכולם היה הנמל שברוסטוק. עד שנת 1957 הייתה רוב הפעילות בנמלים משותקת עקב ההרס הרב. החל מ-1957 נעשו בנמל השקעות הון מסיביות שהובילו להפיכתו לנמל הרביעי בגודלו בים הבלטי. נמל ויסמאר התמחה באשלג וחיטה ושטרלזונד בעץ.
בנימין אברהמוב
בנימין אברהמוב (נולד ב–1944) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
חייו
בנימין אברהמוב נולד ברחובות לאליהו ולרחל אברהמוב וגדל בתל אביב. למד בתיכון צייטלין בתל אביב במגמה המזרחנית תחת שרביטו של המורה דב עירון, ממנו למד רבות. את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון (שפה וספרות ערבית ומדעי המדינה) ולתואר שני (שפה וספרות ערבית) עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. לימודיו לתואר שלישי התקיימו באוניברסיטת תל אביב, שם סיים את הדוקטורט בהנחיית פרופסור מיכאל שורץ בשנת 1981 בהצטיינות יתרה.
בתחילת דרכו היה מורה לערבית בתיכון א' בתל אביב ומורה ללשון ולספרות עברית בישיבת היישוב החדש בתל אביב (1967–1973). בשנים 1970–1982 לימד ערבית בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ושימש כמרצה לאסלאם באוניברסיטת בר-אילן (החל מ-1973). הוא לימד תאולוגיה מוסלמית ופרשנות קוראן בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב (1982–1995) ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת בר-אילן, שם שימש כראש המחלקה לערבית (1995–1999). בשנת 2003 שהה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בקבוצה שחקרה את השיעה. מונה לפרופסור מן המניין בשנת 2001, החל מ-2006 ועד סוף ספטמבר 2010 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח.
מחקריו
אברהמוב עוסק בחקר התאולוגיה המוסלמית הקדומה ובעיקר ביחס שבין המסורת לחשיבה השכלית כמקורות של ידיעה דתית. בנושא זה אף הרחיב את תחום המחקר שלו לטקסטים בערבית יהודית, בעיקר של רב סעדיה גאון והרמב"ם ועסק בסוגיה זו בכתביהם. כמו כן דן אברהמוב ביחס שבין התאולוגיה והפילוסופיה המוסלמית ובהשפעת הפילוסופיה על התאולוגיה. בשנים האחרונות עוסק פרופ' אברהמוב גם בהגות של איש ההלכה, התאולוג, הפילוסוף והמיסטיקאי אבו חאמד אלגזאלי (נפטר ב-1111) ובמיסטיקה הפילוסופית של גדול המיסטיקאים המוסלמים אבן אלערבי (נפטר ב-1240). הוא בחן את גישתו של אבן אלערבי לחקירת השכל לעומת ההתגלות המיסטית. במסגרת מחקריו פרסם ארבעה ספרים, עשרות מאמרים וכמו כן ערכים לאנציקלופדיה של האסלאם, לאנציקלופדיה של הקוראן ולאנציקלופדיה של האהבה בדתות העולם וכן ביקורות על ספרים. הוא עורך את כתב העת Studies in Arabic and Islamic Culture שיוצא בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
הגותו של אלקאסם אבן אבראהים
עבודת הדוקטור של אברהמוב עוסקת בהגותו של התאולוג הזיידי אלקאסם אבן אבראהים (נפטר ב-860), שדן בנושאים העיקריים של התאולוגיה המוסלמית הקדומה, כמו הראיות למציאות האל ולבריאת העולם (אלקאסם משתמש הרבה בראיה מתוך הסדר וההרמוניה בעולם כדי להוכיח את מציאות האל), ייחוד האל, תאריו, בחירה חופשית מול גזרה קדומה, תיאורית האמאמה (השלטון) באסלאם ואמונה וכפירה. כל הנושאים האלה מופיעים אצל אלקאסם באיגרות שחלקן כתובות בפרוזה מחורזת. אברהמוב ההדיר שמונה מתוך איגרותיו של אלקאסם, תרגמן לעברית ודן בתאולוגיה המופיעה בהן. הוא הוכיח כי האמאם הזיידי אלקאסם היה הראשון שהכניס את התאולוגיה המועתזלית להגות של הזיידים. שנים מספריו של אברהמוב עוסקים בתורתו של אלקאסם.
תאולוגיה אסלאמית - מסורת ורציונליזם
הספר Islamic Theology – Traditionalism and Rationalism עוסק ביסודות המסורתיות והרציונליזם באסלאם של ימי הביניים. לשכל תפקיד חשוב גם בתאולוגיה המסורתית, שבחלקה הסתמכה על רעיונות של התאולוגיה הרציונליסטית המועתזלית. אנשי המסורת מתקיפים את הרציונליסטים ולהפך, ולעיתים אותם נימוקים משמשים את שני הצדדים. נוצרה גם פשרה בין היסוד השכלי ליסוד המסורתי, ולמעשה בתחומים מסוימים כמו שלילת ההגשמה, אנשי המסורת מקבלים את נימוקי מתנגדיהם.
תיאורית אהבת אלוהים
תיאורית אהבת אלוהים של שני מלומדים מוסלמים: אלגזאלי, שהוזכר לעיל, ואבו זייד אלדבאג (נפטר ב-1296) מתוארת ומנותחת בספר Divine Love in Islamic Mysticism – The Teachings of al-GhazÁlī and al-DabbÁgh. לפי הספר, אהבת אלוהים אצל אלגזאלי היא אהבה אינטלקטואלית; ככל שידיעת האדם את פעולות אלוהים בעולם גדלה, כך גדלה אהבתו לאלוהים. הפיכת הידיעה לעקרון דתי מושפעת ככל הנראה מן הפילוסופיה המוסלמית, שקיבלה רעיונות ומושגים רבים מן הפילוסופיה היוונית. תורתו של אלדבאג, אף היא פילוסופית, אבל מושפעת באופן ברור מן הפילוסופיה הניאופלטונית.
התמודדות ההוגים המוסלמים והיהודים עם השפעת הפילוסופיה והרציונליזם
נושא ההתמודדות של הוגי הדעות המוסלמים והיהודים עם השפעת הפילוסופיה והרציונליזם עובר כחוט השני במאמריו של אברהמוב. כך למשל, תורת הסיבתיות אצל אלגזאלי מהווה מיזוג מיוחד בין התפיסה המסורתית על כוחו האבסולוטי של האל לבין התפיסה הפילוסופית על הסיבתיות הטבעית. הסיבות לפי אלגזאלי הן תנאים אשר בלעדיהם אף פעולה לא הייתה מתרחשת. אבל מה שגורם לתנאים האלה לפעול הוא הכוח האלוהי השרוי בכל התנאים האלה. כך חיים הם תנאי לידיעה, ידיעה היא תנאי לרצון, רצון הוא תנאי ליכולת ויכולת תנאי לפעולה. אבל מה שמפעיל את השרשרת הזו הוא כוחו של האל. אלוהים אינו יכול לבצע פעולות בלתי הגיוניות; הוא אינו יכול לטעת ידיעה בגוף מת. תפיסה זו של אלגזאלי מנוגדת לתפיסתם של מספר תאולוגים מוסלמים שסברו שבכוחו של האל לעשות כל דבר, אף אם הוא בלתי הגיוני.
אפילו תורות דתיות עממיות, כמו ביקור בקברים זכו באסלאם להסבר פילוסופי. פח'ר אלדין אלראזי (נפטר ב-1209), אחד מגדולי התאולוגים באסלאם, שהושפע בערוב ימיו מן הפילוסופיה של אבן סינא (נפטר ב-1037) ומן הפילוסופיה של אבו אלברכאת אלבגדאדי (נפטר ב-1164 לערך), פילוסוף יהודי שהתאסלם, מנסה להראות כי נפש הנפטר צמודה לקבר, וכאשר המבקר מגיע לקבר, נוצר קשר בין שתי הנפשות.
בניגוד לתפיסה המסורתית של הוכחת הנבואה על ידי הנסים שהנביא מבצע, מוכיח פח'ר אלדין אלראזי כי נביא הוא מי ששכלו ומוסריותו עולים ברמתם על כל בני דורו וכמו כן הנביא ניחן בכישרון להשפיע באופן מוסרי על בני האדם.
הקשר בין ההגות המוסלמית להגות היהודית
הופעת מקורות מוסלמיים בספרות הפילוסופית ובספרות הדתית היהודית נדונה גם במאמרים "מאזני העיונים ומקורותיו" וכן "כתאב אלחקאיק ומקורותיו".
הגותו של המיסטיקאי אבן אלערבי
במאמרו Ibn al-Arabi's Theory of Knowledge מראה אברהמוב כי אבן אלערבי מצא פתרון לשאלת הניגוד בין התגלות מיסטית לדיון שכלי. לפי אבן אלערבי לשכל שני תפקידים, תפקיד פעיל ותפקיד סביל. בתפקיד הפעיל הוא יוצר ראיות שכליות, היקשים וכיוצא בזה, בעוד שבתפקידו הסביל הוא כלי הקיבול של ההתגלות המיסטית. נוסף לכך, למרות היותו מיסטיקאי, אבן אלערבי ראה בשכל הפעיל כלי חשוב ביותר לצרכים הדתיים, אם כי הוא תקף לא פעם את הרציונליסטים בין אם הם מועתזלים או אשערים. התופעה הזו של שימוש בראיות שכליות בד בבד עם פולמוס עם קבוצות רציונליסטיות מאפיינת חלק ניכר מן התאולוגים המוסלמים שהתמודדו עם בעיית השכל אל מול ההתגלות.
מושגי יסוד בתאולוגיה המוסלמית
אברהמוב מסביר במאמריו כמה מושגי יסוד ותאוריות של התאולוגיה המוסלמית: תאוריית רכישת המעשים (כסב), העזרה האלוהית לאדם (לטף), הקץ הקצוב לחיים (אג'ל), ידיעה הכרחית (עלם צ'רורי), תיאורית קבלת הביטויים האנתרופומורפיים כפי שהם (בלא כיף), תיאורית ביטול הדתות האחרות על ידי האסלאם (נסח'). חלק ממושגים אלה נדון תוך כדי תרגום יצירות מוסלמיות לאנגלית.
חוקת יפן
חוקת יפן (ביפנית: 日本国憲法) כוננה ב-3 במאי 1947, בעקבות כניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
בחוקה מוגדרות מחדש סמכויותיו של הקיסר כסמליות בלבד, אשר שואב את שלטונו מריבונות העם. בחוקה זו יפן שוללת מעצמה הזכות להיות צד במלחמה ולהחזיק כוחות צבאיים, ובשל כך החוקה נקראת גם החוקה שלאחר המלחמה וחוקת השלום. החוקה נוסחה בתקופת הכיבוש האמריקאי של יפן אחרי מלחמת העולם ונועדה לשנות את שיטת הממשל המונרכית האבסולוטית בעלת המאפיינים המאפשרים פתח למיליטריזם לכדי דמוקרטיה ליברלית יציבה. החוקה, בהתחשב בזמן ובגורמים שהביאו לכתיבתה, הושפעה והוכתבה בחלקה בידי רשויות שלטון הכיבוש האמריקאיות, מה שהביא לכך שהחוקה מושפעת בחלק נרחבת מן החוק הבריטי וחוקת ארצות הברית. מאז כינונה לא הוכנסו שינויים בחוקה, למרות ניסיונות לעשות כן.
חוקה זאת היא החוקה השנייה של יפן במהלך ההיסטוריה שלה והיא החליפה את חוקת מייג'י (על שם מוצוהיטו (מייג'י), קיסר יפן) אשר פעלה משנת 1890 וחלק גדול ממנה התבסס על החוקה הסמכותנית ביסודה של הקיסרות הגרמנית. בחוקה 103 סעיפים והיא מחולקת בין 11 פרקים: הקיסר, ויתור על הזכות להכריז מלחמה (סעיף 9 לחוקת יפן), זכויות וחובות של העם, הפרלמנט, הממשלה, מערכת המשפט, כספים, שלטון מקומי, כללים עבור תיקון החוקה, החוק העליון ותוספות. לפי החוקה, יפן היא מונרכיה חוקתית ודה פקטו מדינה פרלמנטרית ריכוזית, כאשר העם הוא הריבון (בשונה מחוקת מייג'י שקבעה כי הקיסר הוא הריבון, הסדר שהיה סמלי בעיקרו). החוקה קובעת חלוקה בין שלוש הרשויות השלטוניות ביפן, ומחלקת את הפרלמנט (הרשות המחוקקת; הדיאט של יפן) בין בית הנבחרים ובית היועצים. הרשות המבצעת מונהגת בידי הקבינט (ממשלה) אשר בראשה עומד ראש ממשלת יפן. בראש הרשות השופטת עומד בית המשפט העליון של יפן. חלק קטן וייצוגי בעיקרו מסמכויות הרשות המבצעת לא נתונות בידי הממשלה אלא בידי הקיסר.
החוקה נחתמה בידי הקיסר היפני, הירוהיטו, ב-1946.
חוקת מייג'י
חוקת מייג'י משנת 1890 הייתה החוקה של הקיסרות היפנית החל מתקופת מייג'י. החוקה כוננה לאחר הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868 והניחה את הבסיס להקמת מונרכיה שהיא בין חוקתית לאבסולוטית, בהתבסס על המשטרים של פרוסיה והממלכה המאוחדת באותה העת. להלכה, היה הקיסר השליט העליון, והממשלה, שהעומד בראשה נבחר על ידי מועצה קיסרית, הייתה מורכבת מנאמניו. לפי אותה חוקה, הממשלה לא נבחרה בהכרח מהנציגים בדיאט הקיסרי.
הצהרת פוטסדאם
ב-26 ביולי 1945 יצאו מנהיגי בעלות הברית, וינסטון צ'רצ'יל, הארי טרומן וצ'יאנג קאי שק, בהצהרת פוטסדאם, שהכתיבה את התנאים לכניעת יפן במלחמת העולם השנייה. הצהרה זו גם גיבשה את המטרות המרכזיות של הכיבוש של בעלות הברית לאחר הכניעה: "המשטר היפני יסיר כל מכשול מפני החייאת המגמות הדמוקרטיות בעם היפני ומפני חיזוקן. יעוגנו חופש הביטוי, הדת והמחשבה, כמו גם כיבוד זכויות אדם בסיסיות". בנוסף, קבעה ההצהרה: "הכוחות הכובשים של בעלות הברית ייסוגו מיפן כאשר תושגנה מטרות אלו וכאשר תוקם, בהתאם לרצונו החופשי של העם היפני, ממשלה אחראית ובעלת נטיות לשלום". בעלות הברית חיפשו לא רק להעניש או לדרוש פיצויים מהאויב המיליטריסטי שלהן, אלא גם להחדיר שינויים מן היסוד באופי הממשל.
תהליך ניסוח החוקה
מילותיה של הצהרת פוטסדאם, "המשטר היפני יסיר כל מכשול...", יחד עם הפעולות הראשונות שביצע דאגלס מקארתור, המפקד העליון של צבא הכיבוש של בעלות הברית ומושלה של יפן, לאחר כניעתה של יפן, רומזות כי לא היה בכוונתם של האמריקאים לכפות על יפן מערכת פוליטית חדשה באופן חד-צדדי. במקום זאת, האמריקאים רצו לעודד את מנהיגיה החדשים של יפן ליזום רפורמות דמוקרטיות בעצמם. אולם, אנשיו של מקארתור לא ראו עין בעין עם הבכירים היפנים בנושא כינון החוקה. הקיסר הירוהיטו, ראש הממשלה קיג'ורו שידהרה ומרבית שרי הממשלה הסתייגו מאוד מהצעד החד של החלפת חוקת מייג'י במסמך ליברלי יותר. בסוף 1945 מינה שידהרה את ג'וג'י מצומוטו, שר בלי תיק בממשלתו, לעמוד בראש ועדה של מומחים חוקתיים להציע תיקונים לחוקת מייג'י. המלצותיה של ועדת מצומוטו שהתפרסמו בפברואר 1946 היו יחסית שמרניות, ומקארתור דחה אותן מידית והורה לאנשיו לנסח מסמך חדש לחלוטין.
מרבית המסמך החדש נוסח על ידי שני קציני צבא בכירים בעלי תואר במשפטים, מיילו ראוול וקורטני ויטני, אם כי גם לאחרים הייתה יד בניסוחה. אף שלא היו יפנים, לקחו מחברי החוקה בחשבון בעת ניסוחם את חוקת מייג'י, את דרישותיהם של משפטנים יפנים ואת דעותיהם של מנהיגים פוליטיים יוניים כשידהרה וכמחליפו בתפקיד, שיגרו יושידה. מקארתור הקציב למנסחי החוקה פחות משבוע להשלים את הטיוטה, אשר הוצגה לבכירים יפנים ב-13 בפברואר 1946. ב-6 במרץ פרסמה הממשלה היפנית את קווי המתאר של החוקה המתגבשת, וב-10 באפריל נערכו בחירות לבית הנבחרים של הדיאט התשעה-עשר, אשר דנה בחוקה המוצעת. בטרם הבחירות שונה החוק כך שיתיר הצבעה של נשים.
טיוטת מקארתור, אשר הציעה בית אחד לגוף המחוקק, שונתה לאחר דרישת היפנים לכונן שני בתים, שבשניהם הנציגים יעמדו לבחירה. ברוב ההיבטים המשמעותיים האחרים, לעומת זאת, אומצו הרעיונות שנוסחו במסמך מיום 13 בפברואר בהחלטת ממשלה ב-6 במרץ. במסגרת רעיונות אלה, המאפיינים ביותר את החוקה, נמנים תפקידו הסמלי של הקיסר, הבטחת זכויות אדם ואזרח ושלילת המלחמה.
אימוץ החוקה
הוחלט כי באימוץ המסמך החדש לא תופר חוקת מייג'י, אלא תתקיים רציפות חוקית. כתוצאה מכך, החוקה החדשה אומצה למעשה כתיקון לחוקת מייג'י בהתאם להוראות סעיף 73 לזו האחרונה. במסגרת סעיף זה הוגשה החוקה החדשה לדיאט הקיסרי על ידי הקיסר בצו קיסרי מיום 20 ביוני, ושם נדונה כ"הצעת חוק לשינוי החוקה הקיסרית". החוקה הישנה קבעה כי דרוש רוב מיוחס של שני שלישים בשני בתי הדיאט כדי להפוך לחוק. לאחר תיקונים להצעה בשני בתי הדיאט, אישר בית האצילים (הבית העליון) ב-6 באוקטובר את החוקה, ובית הנבחרים אישרהּ ביום למחרת, עם חמש הצבעות נגד בסך הכול. ב-3 בנובמבר חתם הקיסר על החוקה, ובכך הפך אותה לחוק. החוקה נכנסה לתוקפה חצי שנה לאחר מכן, ב-3 במאי 1947.
מבוא החוקה
בחוקת מייג'י, שהושפעה בעיקרה מחוקתה של הקיסרות הגרמנית, היה זה הקיסר שהעניק את הזכויות וקבע את חוקי היסוד הרשומים בחוקה עבור שלל נתיניו. בשונה מכך, בחוקה החדשה, העם הוא הריבון והוא שמעניק חסות ולגיטימציה לעצם קיומה של החוקה ולתוכנה. החוקה החדשה מבוססת בעיקרה על עקרונות חוקת ארצות הברית והחוק הבריטי, אשר מייחסים לעם את הריבונות על המדינה, משאביה וכל אשר בה, וממשמים סמכות זאת דרך נציגים היושבים בפרלמנט או לחלופין בקונגרס. אישים כגון הפרופסור למדעי החוק, סאסאקי סואיצ'י, טענו כי החוקה, בהגדירה את העם כריבון וכנותן המנדט עבור החוקה, משנה את המערכת החברתית הקיימת ביפן, שלפיה הקיסר הוא החוק העליון מבחינה סמלית ותרבותית. שר המדינה, קנאמורי טוקוג'ירו (שהיה מבין המנסחים העיקריים של החוקה), בתמיכתו של ראש הממשלה שיגרו יושידה, השיב בשלילה לטענה זאת ואמר, במהלך דיון פרלמנטרי שנסוב על אודות החוקה החדשה, כי הרישום הסמלי בה אינו משפיע כלל על הסדר החברתי הקיים ביפן.
סעיף 1; מעמדו של הקיסר
בחוקת מייג'י התקיימו בדו-קיום המושגים של סדר ירושה קיסרי "בלתי שביר לעידנים ונצחי" וקיסר שריבונותו התבססה על החוקה והתנהלה בהתאם, כך שעמדת הקיסר נשען על איזון עדין. מבחינה מקומית, נכנס לתמונה קו הגיון שהשתמש בקיסר כסמל לכוח להפלת שוגונות טוקוגאווה, בעוד שבבמה העולמית, הוא הוצג כנוכחות שתשלוט ביפן בהתאם לשלטון החוק, בהתאם לחוק, לפי נורמות של הקהילה הבינלאומית. שתי התפיסות הללו היו נחוצות על מנת שהקיסרות בידי מייג'י תתפקד ותתפתח באופן מואץ לעבר המערב. ביפן שלפני המלחמה, שני המושגים הללו הוכנסו למשחק במגוון דרכים, כאשר האחד גובר על השני בהתאם לתקופה. בפועל, בתקופת שלטונם של יושיהיטו והירוהיטו, הקיסרים היו לרוב חותמת על חוקים ופעלו בעיקר לפי דרישות יועציהם וקביעות הפרלמנט והממשלה. רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה לכך הירוהיטו חלק פעיל בניהולה של המדינה והביא, על דעת עצמו, לכניעת האימפריה היפנית.
לאחר התבוסה של יפן ב-1945, החלו רשויות השלטון האמריקאיות לקדם את המחוקקים היפנים לקראת רפורמה במערך סמכויות השלטון הקיסריות. גברו קריאות ממעצמות בעלות הברית להטיל את האחריות על המלחמה על הקיסר, שלפי סמכויותיו בחוקה אכן היה אמור להיות האחראי לכך. המטה הכללי של כוחות הברית, לעומת זאת, ראה את העניין אחרת. המושל האמריקאי דאגלס מקארתור שם לו למטרה לעקוב אחר תהליך הדמוקרטיזציה באופן שיביא לכך שיפן לא תתנגד לבעלות הברית בעתיד, ובהתבסס על ממצאים אמריקאים על המצב המדיני-חברתי ביפן שהחלו זמן רב לפני תום המלחמה, קבע שחיוני להשאיר את המערכת הקיסרית במקומה על מנת לקיים את הכיבוש בהצלחה וללא התקוממות אזרחית.
עם זאת, השארת המערכת השלטונית ביפן כפי שהייתה לא הייתה מספקת את דעת הקהל במדינות בעלות הברית. זה מה שהוביל את המטה הכללי של כוחות הברית להדגיש את הליך הדמוקרטיזציה של שיטת הקיסרות, למשל עם "הצהרת האנושות" של הקיסר הירוהיטו, במסגרתה הכריז בפומבי כי היה בן אנוש מן המניין ולא צאצא של אלת השמש אמטראסו. המעמד הסופי של הקיסרות שנבע מכך הייתה מעמדו כ"סמל המדינה" כפי שנכתב בסעיף הראשון לחוקה. על ידי הגבלת חובות הקיסר לתפקידים טקסיים, הרשויות היפניות ומשטר החסות האמריקאי הצליחו לתאר את המערכת הקיסרית כשונה לחלוטין בבחינה חוקית.
הצד היפני במשא ומתן על דמות החוקה החדשה היה להוט לשמור על מערכת קיסרית קרובה לזו של תחילת המאה העשרים, גם לאחר התבוסה. בסופו של דבר, לא הייתה להם ברירה אלא לקבל את הצעת רשות המושלות האמריקאית, שפעלה בפועל כפקודה, והקיסר הפך ל"סמל" בלבד דה יורה. טבעה של סמליות זו היה מעורפל מאוד, אם כי; בהתאם לפרשנות שלו, היא די דומה בסך הכל למצב שהיה בפועל גם טרם המלחמה בחוקת מייג'י.
סעיף 2; ירושת הקיסרות
ירושת התואר קיסר ביפן מעוגנת בחוקי הפרלמנט. על פי החוקים הקיימים בימינו (החל מ-1867, קודם לכן היו קיסריות ביפן, פעמים רבות קיסרים התפטרו מתפקידם באותם בחיים וקיסר יכול היה לאמץ חבר ממשפחת המלוכה כבנו ויורשו) לא יועבר התפקיד לבתו של הקיסר אלא רק לאחד מבניו הזכרים. בסעיף 2 לחוקת מייג'י נרשם: קביעה זאת, המבוססת על חוק פרלמנטרי, נותרה בתוקף גם עם הסדרה של החוקה החדשה בעקבות המלחמה. חוק בית המלוכה הקיסרי שנחקק ב-1947 בידי המושב האחרון של הפרלמנט הקיסרי, שימר את הקביעה של חוקת מייג'י להבא. בנוסף, הקביעה הבסיסית של הסעיף, כי ירושת הקיסר תבוצע למעשה לפי קביעת הפרלמנט, נרשמה בחוקה לפי עצת רשויות השלטון הזמני האמריקאיות ביפן, שראו בכך צעד מגביל מבחינה סמלית של סמכות מוסד הקיסרות ומכפיף אותו לפרלמנט הדמוקרטי.
עוד נקבע בחוק כי יורשו של הקיסר יהיה בנו הבכור, ובמקרה שזה נפטר ירש את הקיסר בנו הבכור של בנו הבכור. רק במקרה שלבן הקיסר הבכור אין צאצאים זכרים כלל, ירש אותו אחד מבניו הצעירים. במקרה שלקיסר אין כלל צאצאים זכרים, ירש אותו אחיו. ב-2005 נשקלה בפרלמנט היפני האפשרות לשנות חוק הגבלת הירושה של נשים כיוון שליורש העצר באותו הזמן, הנסיך נארוהיטו, בנו של הקיסר שכיהן אז, אקיהיטו, יש רק בת אחת. בחורף 2006 הושעה הדיון לגבי שינוי החוק עד שיתקדם הריונה של הנסיכה קיקו, אשתו של הנסיך פומיהיטו, בנו השני של הקיסר. ב-6 בספטמבר 2006 נולד לנסיכה קיקו בן זכר, ובכך נפתרה לעת עתה סוגיית הירושה, אשר העסיקה את המשפחה הקיסרית ואת העם היפני.
ב-2017 העביר הפרלמנט היפני תיקון לחוק, המאפשר לקיסר לפרוש מתפקידו בעודו בחיים, זאת בעקבות בקשתו של הקיסר המכהן, אקיהיטו. ב-1 במאי 2019 נארוהיטו החליף את אביו בתפקיד הקיסר. בכך אקיהיטו הפך למעשה לאדם החי היחיד שמחזיק בתואר של קיסר לשעבר. במקביל, הנסיך פומיהיטו התמנה ליורש העצר לקיסר ובנו, היסאהיטו, נסיך אקישינו, הוא המיועד לרשת את הכתר אחריו.
סעיפים 3 ו-4; סמכויות הקיסר ביחס לממשלה
סעיף שלוש:
לייביה
לייביה (בקטלאנית: Llívia) היא רשות מקומית השייכת למחוז ז'ירונה שבספרד. הרשות ידועה בשל היותה מובלעת ספרדית בהרי הפירנאים בתוך שטח צרפת. היא מרוחקת 2 ק"מ מגבולה הצפוני של ספרד. מצבה זה נקבע בשנת 1659 בהסכם עם צרפת, ולפיו הועברו לזו האחרונה כפרים באזור הפירנאים, ואילו לייביה נחשבה כעיר. אחרי מלחמת האזרחים בספרד הועלתה האפשרות שהמובלעת תהיה תחת שלטון הרפובליקנים, שנוצח, אך אפשרות זו לא התגשמה. שטחה 12.83 קמ"ר.
חוקת יפן
סעיפים 3 ו-4; סמכויות הקיסר ביחס לממשלה
הסעיף קובע כי חתימה על חוקים, אמנות והסכים, כמו גם מסעות בינלאומיים ממלכתיים שיבצע הקיסר, יעשו כולם לפי קביעות הממשלה או הפרלמנט במקרים ל חקיקה (הקיסר חותם על חוקים לאחר שהם מאושרים בפרלמנט). למען מסעות וביקורים ממלכתיים מחוץ ליפן. הקיסר, כמו גם ראש הממשלה וחבריה ופעילי ממשל בדרג גבוהה, משתמשים בשני מטוסי בואינג 777 המכונים Japanese Air Force One ו-Japanese Air Force Two. אלו מטוסים באחזקת המדינה, שתפעולם נעשה בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני) והם מיועדים לפינוי אזרחים וגיוס חיילים ממשלחות בחו"ל בשעת חירום.
סעיף ארבע: הקיסר מוגבל בתחום פעילותו המדינית לקבוע עבורו בחוקה (הסעיפים הנוגעים לסמכויותיו מפורטים להלן) ואין ביכולתו לפעול מעבר להם על דעת עצמו. כמו כן, הקיסר יכול להאציל את סמכויותיו ותפקידיו לגורמים שונים לפי הקבוע בחוק הפרלמנטרי. לדוגמה: הקיסר יכול לשלוח מטעמו חבר משפחת המלוכה לייצג אותו באירוע טקסי או ביקור ממלכתי בחו"ל. החוקה היפנית למעשה מפצלת את הרשות המבצעת בין שני גופים ממלכתיים: הקבינט (ממשלה) והקיסר.
תפקידו של הקיסר המוגדר בחוקה דומה במידה רבה לתפקיד הסמלי בו אחזו קיסרי יפן לאורך תקופת שלטון השוגון. תחת אלף שנות שלטון השוגונות ביפן, היה הקיסר דמות סמלית בלבד (שמקום מושבו היה בקיוטו), בעוד הסמכות השלטונית הואצלה בידי השוגון וחצרו - הבָּאקוּפוּ (שמאז ימי טוקוגאווה איאיאסו ישבו בעיר אֵדוֹ, היא טוקיו המודרנית). בשונה ממונרכיות חוקתיות באירופה, הקיסר אינו ריבון ולכן המשלה גם לא פועלת באופן סמלי מטעמו.
סעיף 5; שלטון עוצרות
סעיף זה מבוסס על סעיף 17 מחוקת מייג'י הקובע כי: בהיסטוריה היפנית החוקתית (מאז 1890) רק פעם אחת מונה עוצר למלא את סמכותו ותפקידו של הקיסר המכהן: בין 1921 ל-1926 (תקופת טאישו) כיהן יורש העצר הנסיך הירוהיטו כעוצר האימפריה היפנית במהלך תקופת הקיסרות של אביו, יושיהיטו, שלקה כבר מילדות בדלקת קרום המוח, מה שערער את בריאותו הגופנית, הנפשית והשכלית. הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו היה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה. על כן, ליועצי הגנרו, שומרי החותם הפרטי ויועצים אחרים בחצר הקיסרית הייתה השפעה רבה על קבלת ההחלטות שלו. ב-1926 נפטר הקיסר יושיהיטו והוא בן 47 ובנו העוצר הירוהיטו ירש אותו.
סעיפים 6 ו-7; סמכויותיו של הקיסר
סעיף שש:בדומה למונרכיות חוקתיות אחרות, הקיסר, לפי הרכב הפרלמנט, ממנה את ראש ממשלת יפן. מאז קינונה של החוקה החדשה ועד היום, רוב שנותיה של יפן הייתה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מפלגת השלטון. כמו כן, נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר. לצדו שופטים 14 שופטים נוספים הנבחרים אף הם על ידי הממשלה. נשיא בית המשפט העליון הנוכחי הוא נאוטו אוטאני, שמונה לתפקיד ב-2018 בידי הקיסר אקיהיטו.
סעיף שבע:סמכויות אלו של הקיסר הן אלו שמפצלות למעשה את הרשות המבצעת בינו לבין הקבינט. כל פעולה של הקיסר בתחום סמכויות אלו הוא ייצוגי בעיקרו ונעשה מבחינה תאורטית מטעם העם, כפי שפעולות הממשלה נעשות לפי מנדט שניתן לה לבצע אותם מהעם. בשלושה תחומים יכול הקיסר למעשה לפעול באופן עצמאי: הענקת אותות כבוד מטעמו; ביצוע חנינה עבור עוברים על החוק (בדומה לחנינה נשיאותית בארצות הברית וחנינה נשיאותית בישראל ); ועריכת טקסים, שחלק גדול מהם טקסים דתיים שעל הקיסר להעביר במסגרת היותו הכהן הגדול (מנהיג) דת השינטו.
ליפן אין דת מדינה רשמית, אבל האמונה הלאומית המסורתית היא שינטו, (ביפנית: "דרך האלים"). ההיסטוריה של הדת קשורה קשר הדוק לקיומו של מוסד הקיסרות ולפי השינטו משפחת המלוכה היא מצאצאי אלת השמש אמטראסו. נכון ל-2019 יש ביפן כ-88,000 מקדשי שינטו, והפולחן בהם נעשה על ידי כ-80% מהאוכלוסייה (בערך). באופן מסורתי, הקיסר הוא כאמור הכהן הגדול של אמונת השינטו, והוא עורך מספר טקסים דתיים שונים. הקיום של טקסים דתיים בידי הקיסר עולה על מסלול התנגשות עם עצם היותה של יפן מדינה שבה מתקיימת הפרדת הדת מהמדינה. כיוון שהקיסר הוא אישיות ממלכתית המייצגת את המדינה, העם והחוקה, העובדה שהוא מקיים טקסים דתיים מסמלת התערבות של המדינה בתוך הדת מבחינה חוקית. מתוך כך, מקובל שהטקסים הדתיים שמבצע הקיסר הם טקסיים פרטיים ולא ממלכתיים, ומכאן שהמדינה לא מעניקה להם חסות מטעמה.
בין רכושו של הקיסר ומשפחת המלוכה הם שלושת אוצרות הקודש של דת השינטו. אוצרות אלו לעולם אינם נראים בציבור ואין ציור או צילום ידוע שלהם. הם אמורים להיראות רק על ידי הקיסר וקבוצה נבחרת ומצומצמת מאוד של כמרים. הם נוכחים בטקסים הפרטיים שבהם נכנס הקיסר לתפקיד, ולפחות שניים מהם היו נוכחים במהלך טקסי הכתרתם של הקיסרים אקיהיטו ונארוהיטו כאחד.
סעיף 8; העברת רכוש למשפחת המלוכה
הסעיף מגביל את האפשרות של אזרחים להעביר רכוש לידי משפחת הקיסר, בין היתר במטרה לשמור על הממלכתיות של המוסד הקיסרי ובין היתר בשביל לשמר את הרכוש המוגדר כרכוש בבעלות המוסד הקיסרי כפי שהוא. ליפן יש מספר נכסי מדינה ברחבי שהוקצו לשימוש המשפחה הקיסרית בידי המדינה. הבולט שבהם הוא הארמון הקיסרי בטוקיו, מקום מגוריהם של הקיסר והקיסרית של יפן (הארמון יושב על טירת אדו לשעבר, מקום מושבם של מנהיגי שוגונות טוקוגאווה). בנוסף לארמון הקיסרי בטוקיו ישנם עוד מספר ארמונות ומושבים מלכותיים בכל רחבי יפן המיועדים עבור משפחת המלוכה הקיסרית. הארמון הקיסרי של קיוטו היה באופן מסורתי מקום מושבו של הקיסר ועדיין משמש את הזוג המלכותי כאשר הם מבקרים באזור.
פרק ב': ויתור על מלחמה (סעיף 9 לחוקה)
החזון האמריקאי של יפן לא חמושה שחיה בשלום תחת פיקוח של ממשלה עולמית היה קצר מועד, מכיוון שהסצנה הבינלאומית השתנתה במהירות בסוף שנות ה-40 עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ואובדן בעלת בריתה הגדולה של ארצות הברית במזרח אסיה. בשנת 1950 מלחמת קוריאה הובילה להפיכתה של המלחמה הקרה למאבק מזוין דרך מדינות חסות של שני הגושים. לפיכך, ב-1950 מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס מונה להתחיל במשא ומתן על הסכם שלום עם יפן לסיום הכיבוש האמריקאי. במשא ומתן על הסכם השלום שיסיים את הכיבוש ויחזיר את השליטה הפוליטית לממשלת יפן, ביקש דאלס גם ללחוץ על היפנים להתחמש מחדש ולנהל ברית צבאית עם ארצות הברית. אף על פי שרוב מדינות בעלות הברית חתמו על אמנת השלום, שהוצגה בסן פרנסיסקו ב-1951, כמה מדינות באסיה לא חתמו, כולל הרפובליקה העממית החדשה של סין (שנציגיה לא הוזמנו לוועידה) וברית המועצות.
בסוף הכיבוש היו אלה האמריקאים שלחצו להתחמשות מחדש של יפנית בעוד שממשלת יפן התנגדה לחימוש מחדש בשם החוקה שנכתבה בהשראה האמריקאית. היפנים הסכימו לבסוף לפשרה המינימלית שהאמריקאים קיבלו, שהיא יצירת "שמורת משטרה לאומית", כוח צבאי למחצה של 75,000 איש להגנה על האיים היפנים. ב-1952 אשרר הקונגרס האמריקאי את הסכם השלום שסיים רשמית את הכיבוש האמריקאי של יפן. במקביל הוא אשרר את 'אמנת הביטחון של ארצות הברית-יפן'. אמנה זו אפשרה לצבא האמריקני להמשיך ולהשתמש בבסיסים חשובים ביפן להגנת המזרח הרחוק ולהתערב ביפן כדי למגר התקוממות פנימית אם ממשלת יפן תבקש סיוע כזה. הסכם זה ומעמדה הצבאי של יפן הפכו לנושא למחלוקת ציבורית ופוליטית.
בתחילת שנות ה-80 הגיעו רוב המפלגות הפרלמנטריות לכדי תמיכה בברית ההגנה עם ארצות הברית. גם לתוך המאה ה-21 ארצות הברית מחזיקה בסיסים צבאיים מטעמה ביפן אשר חיוניים למעמדה האסטרטגי במזרח אסיה, וממשלת יפן ממשיכה לראות בבסיסים אלו חיוניים להגנה על יפן. ממשלת יפן משלמת חלק ניכר מההוצאות עבור הבסיסים האמריקאים על שטחה. סעיף 9 אינו אוסר רק שימוש בכוח ליישוב סכסוכים בינלאומיים, אלא אף אוסר על קיום צבא, חיל ים וחיל אוויר. לפיכך, מבחינה משפטית, כוחות ההגנה העצמית של יפן אינם כוחות לוחמים אלא זרועות של המשטרה הלאומית. לחלוקה זו השפעות רבות בנושאי מדיניות חוץ והביטחון. לפי ממשלת יפן, הכוונה ב"פוטנציאל מלחמתי" הוא לכוח העוקף את הצורך הבסיסי בהגנה עצמית, וכל כוח מתחת לצורך זה אינו מהווה פוטנציאל מלחמתי. בית המשפט העליון חיזק את חוקיות כוחות ההגנה העצמית במהלך השנים במספר פסיקות, וקבע שליפן זכות להחזיק כוחות להגנה עצמית בלבד.
החל במאה ה-21, מהלכים פוליטיים ומדיניים בינלאומיים קידמו את יפן לקראת האפשרות של תיקון חוקתי בעניין סעיף 9. בין המהלכים הללו פרוץ המלחמה העולמית בטרור, המאבק בשוד ימי לחופי סומליה, איומים רקטיים וגרעיניים של קוריאה הצפונית וסכסוך טריטוריאלי בדבר גורלם של איי סנקאקו מול סין העממית. עקב כך, ממשלותיו של שינזו אבה (מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית) ניסו מספר פעמים להביא לקידום שינוי חוקתי שיאפשר מרחב תמרון צבאי רחב יותר. באביב 2012, המפלגה הליברלית-דמוקרטית פרסמה טיוטה של חוקה מתוקנת המאשרת במפורש את זכותה של יפן להגנה עצמית ואת התפקיד הלגיטימי של הכוחות המזוינים של יפן, ששמה ישונה לכוח ההגנה הלאומי. טיוטת סעיף 9 המתוקן של הליברלים-דמוקרטים משמרת את העיקרון הפציפיסטי בסעיף הקיים, אך היא מוחקת חלקו האוסר על יפן לשמור על פוטנציאל צבאי לקראת מלחמה אפשרית. במקומו רשום מתווה למטרתו ותפקידיו הבסיסיים של הצבא. לעומתה, המפלגה הדמוקרטית באופוזיציה הכריזה על תמיכה בשימור הסעיף כמות שהוא. למרות הרוב הפרלמנטרי של אבה, לא הייתה לו תמיכה מספקת להעביר שינוי לחוקה (הדורש רוב של שני שלישים בפרלמנט) - במיוחד לאור קשיים מתמשכים שהעיבו על ממשלתו במהלך העשור השני של המאה ה-21. גם ללא חקיקה, בינואר 2019 פרשנה ממשלת אבה את הסעיף כלא מונע מיפן להחזיק טילי שיוט.
ב-1990 דורגה יפן במקום השלישי בעולם בהוצאות ההגנה שלה, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, והאחרונה קראה לה לקחת חלק גדול יותר בהגנה על האוקיינוס השקט. בעקבות זאת איבד סעיף 9 מחשיבותו, אך נותר על כנו על מנת למנוע התרחבות צבאית נוספת. בנוסף, על אף השנים שחלפו מאז המלחמה, נותרה דעת הקהל ביפן בעד הסעיף. סקר על עמדת הציבור ביחס לחוקה שנערך על ידי תאגיד השידור הלאומי NHK באפריל 2016 מצא תמיכה נמוכה יחסית לתיקון של סעיף 9. רק 22.1% מהנסקרים ענו כי "יש צורך בתיקון [של סעיף 9]", בעוד 39.2% השיבו כי "התיקון מיותר ". תומכי סעיף 9 הדגישו שהסעיף נוגע גם לאנרגיה גרעינית, וכי על יפן להימנע מהקמת תחנות כוח גרעיניות, בייחוד על רקע האסון בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 בעקבות רעידת האדמה בסנדאי ב-2011.
סעיף 10; אזרחות יפנית
מערכת המקלט והפליטים של יפן פועלת להימנע מהענקת מעמד של פליט לתושבים. בשנת 2018, משרד המשפטים קיבל 10,493 בקשות לקבלת מעמד של פליט, בעיקר על ידי אנשים מנפאל, סרי לנקה וקמבודיה. המשרד הכיר ב-42 בני אדם כפליטים, בעוד ש-40 מבקשי מקלט נוספים סווגו כזקוקים לסיוע הומניטרי, מה שאפשר להם להישאר ביפן. באוקטובר, קבוצת עורכי דין הגישה תביעה לקבוצת העבודה של האו"ם נגד נוהלי המעצר הממשלתיים של מהגרים בלתי-חוקיים, שאינם מצריכים את נחיצות המשפט עבור קיום המעצר ועלולים להימשך שנים.
סעיפים 11, 12 ו-13; זכויות האזרח
סעיף 11:
סעיף 12:
סעיף 11 למעשה קובע את היות זכויות האדם אבסולוטיות ועומדות בראש סדר העדיפויות של החוק באופן שהם מוגנות בצורה חד משמעית בידי החוקה. סעיף 12 מהווה קריאה לעם עצמו לשמר את זכויות האדם כפי שהן קבועות בתוך החוקה. לחוקת יפן יש מגילת זכויות משוכללת. היא מגינה על זכויות הפרט כ"זכויות אדם בסיסיות", והגנה כזו אכן נתפסת כאחד מעקרונות היסוד של החוקה. ההכרח בהגנה על זכויות אדם בסיסיות עמד כבר במדיניות של כוחות הכיבוש האמריקאים והיה גלום באחד משלושת העקרונות היסודיים הכלולים בהערות שהכין הגנרל מקארתור לטיוטה של כוחות הכיבוש עבור החוקה. רעיון 'זכויות האדם הבסיסיות'. עיקרון זה היה מושרש בפילוסופיית המשפט הטבעי והתאימה לעמדה שנמצאה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, שלפיה כל אדם מוגן בידי זכויות אדם אוניברסליות מסוימות. אכן, עצם המושג "זכויות אדם יסודיות" עצמו היה ביטוי ברור לטבען האוניברסלי שלהן.
סעיף 11 משקף הבנה זו בהצהרה כי "אסור יהיה לשלול מבני העם אף אחת מזכויות האדם היסודיות". לפיכך, בניגוד לזכויות העם המוצגים על פי חוקת מייג'י, זכויות אדם בסיסיות מוקנות לכל הפרט כזכויות טבעיות שהיו קיימות לפני חקיקת החוקה. הם אוניברסליים וטבועים לכל בני האדם מרגע שנולדו על בסיס ההכרה שלהם כאוניברסליים ולא תלויים בדבר.
סעיף 13: יתרה מקביעת האוניברסליות בשני הסעיפים הקודמים, ההכרזה ש"כל בני העם יכובדו כיחידים" בסעיף 13 עוררה את הדעה כי חוקת יפן הציבה יחידים לפני המדינה או החברה, יציאה מוחלטת מהעבר כאשר בני העם נאלצו להקריב את עצמם למען טובת המדינה או למען החברה. סעיף 13 הוא למעה קביעת כבוד האדם של החוקה היפנית. אינדיבידואליזם נתפס כעיקרון מנחה של החוקה. יתרה מזאת, כיבוד הפרט נתפס כמחייב את כבוד האדם על כל התושבים, ובכך ממקם את כבוד האדם כערך העליון בחוקה החדשה, במקום המדינה והקיסר בחוקת מייג'י.
ההגנה על זכויות אדם בסיסיות אינה נושאת כל הגבלה ספציפית במסגרת הצורך להגנתה. עם זאת, סעיף 12 קובע כי על העם לשמור על הזכויות ולמנוע ניצול שלהן לרעה. משמעות הדבר היא שהשמירה על הזכויות כאשר הן אינן מפריעות לרווחת הציבור, היא השיקול העליון בחקיקה ובעניינים ממשלתיים אחרים. אף על פי שבית המשפט העליון של יפן הפעיל שני סעיפים אלה (12 ו-13 לחוקה) כדי לאפשר לממשלה להגביל זכויות אדם בסיסיות על מנת כדי להגן על רווחת הציבור, רוב כולל בציבור היפני ובקהילה המשפטית של העולם המערבי מסכים על כך שצורך הפרט עולה על צורך החברה.
סעיף 14; שוויון אזרחי בפני החוק
כמו בחוקות רבות אחרות של מדינות דמוקרטיות, החוקה היפנית קובעת בסעיף 14 כי כל היפנים זכאים לזכות לשוויון.
בשונה מבמדינות דמוקרטיות אחרות, החוק ביפן לא מבצע כל הפרדה בין קבוצות אתניות, דתיות ומעמדות חברתיים. החוק היפי רואה ביפן עצמה חברה הומוגנית ואחידה וכאמור אין ביצועים של רישומי אוכלוסין על בסיס רקע אתני. כמו כן, חוק זה למעשה קובע ביפן חופש דת, שהיה קיים למעשה גם כקודם לכן בימי חוקת מייג'י. בנוסף, ביפן ישנה הפרדה בין הדת והמדינה שמונעת התערבות של האחד בשני. הסעיף קובע כמו כן שלא ניתן להעניק לאזרח אחד מעמד גבוהה משל אזרח אחר, אף לא דרך הענקת אותות הצטיינות ועיטורים ולא דרך היות אזרח אחד בין למשפחת המלוכה או למשפחת אצולה.
על בסיס אי ההכרה בהבדלים אתניים אלא רק בשייכות לאומית, החוקה היפנית לא מכירה בזכויות מיעוטים ולא מכירה אף בקיומם. לפי החוקה, לא קיימת כל הבדלה בין בני הקבוצה האתנית איינו (המתגוררים בהוקאידו ) לבין הקבוצה האתנית הגדולה של בני היאמטו. ב-2008 עברה בפרלמנט קריאה, שנתמכה בידי שתי הסיעות הגדולות, להביא את הממשלה להכיר בבני האיינו כעם ילידי.
סעיף 15; זכות האזרח מעל הממשל
בבחינה תאורטית התושבים והעם עומדים מעל לממשלה ולמדינה. משמעות הדבר בפועל שהעם מבקר ומשגיח על פעילות הממשלה, יכול לקרוא לחברי הממשלה, מעצם היותם משרתי העם, להתפטר ולהחליפם בבחירות. העם הוא שנותן את המנדט עבור הממשלה לפעול, ובלעדי תמיכת רוב בעם הממשלה היא חסרת כל לגיטימציה. דרך בחירות ניתן מנדט מהעם לממשלה. העם זכאי להעמיד לדין משפט צדק את משרתיו הציבוריים במקרים שונים כגון שחיתות שלטונית. כל סוגי הבחירות שיתקיימו יהיו בחירות מוסתרות, כך שהאזרח המצביע לא יידרש לפרסם בפומבי את המפלגה או הסיעה שעבורה הצביע והוא לא יישא באחריות על כך שהצביע למפלגה מסוימת, משמע שאין לפגוע, להאשים או לתבוע אזרח על שהצביע עבור מפלגה מסוימת - זכות הבחירה. עוד ב-1925 העבירה ממשלת קאטו טקאקי חקיקה בפרלמנט שהעניקה זכות בחירה אוניברסלית לכל בני 25 ומעלה (חקיקה שבזמנה העלתה את כמות בעלי זכות הבחירה מ-3,341,000 ל-12,534,360). חקיקה מתקנת מאוחר יותר הורידה את גיל ההצבעה המינימלי ל-20.
סעיפים 16 ו-17; זכות לתביעת פיצויים
סעיף 16:סעיף 17:קביעה זאת בחוקה נועדה לסבסד ערבות של המדינה לאזרחים שנפגעו כתוצאה מחקיקות מסוימות ולקדם מדינת רווחה (נושא שעליו יורחב בהמשך, בסעיפים 19 עד 23 לחוקה). דוגמה מפורסמת לכך היא קביעה של בית המשפט העליון של יפן ב-2022 כי על חברת החשמל של טוקיו (TEPCO) לשלם 1.4 מיליארד ין (12 מיליון דולר) פיצויים לכ-3,700 תושבים שחייהם נפגעו מהאסון הגרעיני בפוקושימה ב-2011. זוהי ההחלטה הסופית הראשונה הנוגעת לפיצויים הנוגעים לאסון והיא מכסה שלוש תביעות ייצוגיות מתוך יותר מ-30 שהוגשו נגד החברה, בממוצע של כ-380,000 ין (3,290 דולר) לתובע.
ב-2011 רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי הם שהובילו לאסון הגרעיני בתחנת הכוח פוקושימה שבהמשך התברר בה מחדל בטיחות שבית המשפט קבע כי החברה נושאת באחריות לו. תחנת הכוח הייתה באחזקת TEPCO, ובעקבות האסון החברה נאלצה להתמודד עם הפסד של 2 טריליון יואן (כ-23.6 מיליארדים דולרים) עד מרץ 2012 והיא הוכנסה כחלק מתוכניות ממשלת יפן להעמיד אותה תחת שליטה אפקטיבית של המדינה כדי להבטיח תשלומי פיצויים לאנשים שנפגעו מהתאונה. אסון פוקושימה גרם לעקירת 50,000 בתי אב באזור הפינוי בשל דליפות של חומרים רדיואקטיביים לאוויר, לאדמה ולים.
סעיף 18; עבודות פרך
סעיף 18:
סעיפים 19 עד 23; חירויות האזרח
סעיף 19:
סעיף 20:
סעיף 21:
סעיף 22:
סעיף 23:
סעיפים 25 עד 27; רווחת האזרח
סעיף 25:
סעיף 26:
סעיף 27:
סעיף 28; זכות ההתאגדות
הסעיף מבטיח את חופש ההתאגדות של עובדים ופועלים. ביוני 2020, יפן הצביעה בעד האמנה פורצת הדרך בנושא אלימות והטרדה, אמנה שהגיש ארגון העבודה הבינלאומי, לאחר שהפרלמנט העביר חקיקה במאי המחייבת תאגידים ליישם צעדים למניעת הטרדת עובדים.
סעיפים 31 עד 34; זכויות הנוגעות למשפט
סעיף 31:
סעיף 32:
סעיף 33:
סעיף 34:
סעיפים 36 עד 40; זכויות נאשם בהליך משפטי
סעיף 36:
סעיף 37:
סעיף 38:
סעיף 39:
סעיף 40:
סעיפים 42 ו-43; חלוקת שני בתי הפרלמנט
סעיף 42:
סעיף 43:
סעיפים 45 ו-46; הקצבת זמן כהונה
סעיף 46:
סעיפים 52 עד 54; כינוס ופיזור של בתי הפרלמנט
סעיף 52:
סעיף 53:
סעיפים 56 ו-57; ישיבות
סעיף 56:
סעיף 57:
סעיפים 60 ו-61; תקציב
סעיף 60:
סעיף 61:
סעיפים 62 ו-63; נושאים נוספים
סעיף 62:
סעיף 63:
סעיף 65; סמכות הרשות המבצעת
בעבר נהוג היה בקרב הממשל היפני להשתמש בשיטת הנהגה קולקטיבית. בתחילת תקופת מייג'י אומצה שיטת הדייג'ו-קאן המבוססת על עקרון ההנהגה הקולקטיבית, אשר שימשה בעבר בתקופת נארה. הכוח הפוליטי של נושאי משרות הממשל בשיטה זו נמצא לעיתים קרובות בניגוד עניינים עם משרות אחרות, כגון הסָנְגִי. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל איטו הירובומי, אחד הסנג'י באותה תקופה, לבחון רפורמציה של הארגון הממשלתי. ב-1882 נסעו איטו וסגל המטה שלו, מיוג'י איטו וסיונג'י קינמוצ'י, לאירופה במטרה לחקור חוקות במדינות שבהם מונרכיה חוקתית. לאחר שובו ליפן עודד איטו את הצורך בחוקה ובשיטת ממשל מודרנית, עד שלבסוף הצליח לשכנע את השמרנים לאשר את תוכניותיו. הוראה מספר 69 של הדייג'ו-קאן מ-22 בדצמבר 1885 ביטלה את שיטת דייג'ו-קאן ותמכה ביצירת משרת ראש ממשלה (内閣総理大臣) וממשלת שרים.
על אף פירוקה הרשמי של המערכת, נותרה שיטת ההנהגה ביפן שיטה של ממשל קולקטיבי, ונהוג שראשי ממשלה מכהנים שנים ספורות קודם הם מתחלפים בין חברי אותה המפלגה. פעמים מעטות בהיסטוריה היפנית קרה שראש ממשלה התחלף בעקבות הפסד מפלגתו בבחירות והחלפתו במועמד המפלגה היריבה. לשם דוגמה, בין 1955 ל-1991 כיהנו ביפן 15 ראשי ממשלה, כולם חברי המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
סעיפים 67 ו-68; מינוי ראש הממשלה והמינויים שבסמכותו
סעיף 67:
סעיף 68:
סעיפים 69 עד 71; החלפת ראש ממשלה
סעיף 69:
סעיף 70:
סעיף 71:
סעיפים 80 ו-81; סמכויות גופי המשפט
סעיף 80:
סעיף 81:
סעיפים 85 עד 87; נושאי העברת תקציב
סעיף 85:
סעיף 86:
סעיף 87:
סעיפים 90 ו-91; בדיקת מצבו של האוצר הלאומי
סעיף 90:
סעיף 91:
סעיפים 92 ו-93; ארגונם של הקהילות המקומיות
סעיף 92:
סעיף 93:
סעיפים 101 ו-102; בית היועצים עת הסדר החוקה
סעיף 101:
סעיף 102:
עקרונות כינון החוקה
החוקה מכילה הצהרה ברורה בעניין עיקרון ריבונות העם במבוא. החוקה מוכרזת בשמו של העם היפני וקובעת כי "הריבונות שייכת לעם וקובעים בזאת את החוקה" וכי "השלטון הוא פיקדון יקר של העם, השואב את כוחו מן העם, מופעל על ידי נציגי העם ונועד למען טובת העם". מטרת השימוש בלשון זו היא לסתור את ההלכה החוקתית הקודמת שהריבונות שוכנת בקרבו של הקיסר. לפי החוקה, הקיסר הוא רק סמל והוא "שואב את מעמדו מרצון העם, שבקרבו שוכן הכוח הריבוני", כך לפי סעיף 1. נוסח החוקה גם מציג דוקטרינה ליברלית של זכויות אדם בסיסיות. במיוחד, סעיף 97 קובע כי: "זכויות האדם היסודיות, שהחוקה הזאת מבטיחה לעם היפני, הן תוצאה של מאבק רב שנים של האדם להשגת חירותו. הזכויות הללו עמדו בעבר במבחנים רבים והן מוענקות לעם, ולדורות הבאים, כפיקדון שיש לשמור עליו לעד ולא לפגוע בו". זאת בניגוד לחוקת מייג'י שקבעה כי זכויות הנתינים ניתנות במידה שאינן מתנגשות עם החוק.
זרועות הממשל
החוקה מניחה את היסוד לשיטת ממשל של דמוקרטיה פרלמנטרית. הקיסר ממלא את רוב התפקידים של ראש מדינה, אך אלה טקסיים בלבד, ובניגוד לצורות של מונרכיה חוקתית במדינות אחרות, אין לו סמכויות שלטוניות כלל. הסמכות החקיקתית מופקדת בידי דיאט בעל שני בתים, כאשר טרם כינון החוקה החדשה הבית העליון שלו מנה בני אצולה, ואילו כיום החוקה מכתיבה את בחירתם הישירה של כל חברי שני הבתים. הסמכות הביצועית מופקדת בידי ראש הממשלה וממשלתו, הנותנים דין וחשבון למחוקק. בראש הזרוע השופטת עומד בית המשפט העליון של יפן.
זכויות הפרט
אף על פי שבחוקת מייג'י היה חלק שהוקדש לזכויותיהם וחובותיהם של הנתינים, אשר העניק חופש ביטוי, חופש פרסום וחופש התארגנות, זכויות אלה הוענקו במגבלות החוק. חופש דת הוענק במידה שאינה פוגעת במילוי חובותיו של הנתין, וזאת בהתחשב בכך שכל היפנים נדרשו להכיר באלוהותו של הקיסר, ואלה שסירבו לעשות כן ממניעים דתיים, לרבות נוצרים, הועמדו לדין בעוון חילול כבוד הקיסר.