cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס פורסטל
קריירה פוליטית
לאחר מותו של הנשיא רוזוולט היה פורסטל מחברי הקבינט המעטים מממשל רוזוולט שהוסיפו לשרת בקבינט של יורשו הארי טרומן. למרות התנגדותו אז להקמת פיקוד מאוחד לזרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, סייע פורסטל לטרומן בניסוח וקבלת חוק הביטחון הלאומי (1947), אשר הביא לאיחוד הזרועות, ליצירת הממסד הצבאי הלאומי (National Military Establishment) וליצירת תפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית (מחלקת ההגנה עצמה הוקמה רק ב-1949, בעקבות המלצת פורסטל). הנשיא טרומן רצה במזכיר המלחמה רוברט פטרסון כמועמד לתפקיד, אך זה פרש באותה שנה מהשירות הציבורי, וכך היה פורסטל למועמד המוביל למילוי התפקיד.
מזכיר ההגנה
ב-19 בספטמבר 1947 נכנס פורסטל לתפקיד מזכיר ההגנה - האדם הראשון שמילא תפקיד זה. 18 חודשי שירותו היו רוויים במאורעות ומתחים בינלאומיים, לרבות הקמת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה, הסגר על ברלין, מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת העצמאות בארץ ישראל. בנוסף התאפיינה תקופת כהונתו בתחרות עזה על שטחי פעולה ומשאבים בין זרועות הכוחות המזוינים, במיוחד חיל האוויר והצי. גם חולשת סמכויותיו של מזכיר ההגנה (מציאות שהשתנתה בעקבות המלצותיו של פורסטל, אך רק לאחר תום כהונתו) הכבידה עליו.
אף על פי שטרומן בחר בפורסטל למשרת מזכיר ההגנה, עד מהרה התגלעה ביניהם סדרת מחלוקות. כך, בניגוד לקו שהוביל טרומן, פורסטל התנגד לצמצום הוצאות ההגנה של ארצות הברית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, גם על רקע ההתעצמות הסובייטית באירופה. פורסטל התנגד גם לתמיכת ארצות הברית בתוכנית החלוקה של ארץ ישראל והקמת מדינה יהודית עצמאית, מחשש שהיא תקומם נגדה מדינות ערביות המספקות לה נפט. במקום זאת תמך בהקמת מדינה פדרטיבית בארץ ישראל. בסופו של דבר תמך טרומן בהקמת מדינת ישראל ואף הכיר בה מיד לאחר שנוסדה. פורסטל גם ניסה להגביר את השפעתה של המועצה לביטחון לאומי שהוקמה ב-1947, אך הנשיא טרומן לא ייחס לה חשיבות רבה.
לקראת הבחירות לנשיאות ב-1948 נראה היה כי המועמד הרפובליקאי לנשיאות תומאס דיואי ינצח את הנשיא טרומן. פורסטל קיים פגישה פרטית עם דיואי וסיכם עמו כי ימשיך לשרת בממשלו כמזכיר ההגנה. מספר שבועות לפני הבחירות - שבהן ניצח טרומן - נודע בפומבי דבר הפגישה והסיכום שהושג בה. פרסום זה לא היטיב עם מעמדו המעורער של פורסטל אצל טרומן.
טרומן ממילא לא היה שבע רצון מפורסטל בשל התנגדותו של זה האחרון למדיניותו, וגם נמלא דאגה נוכח דיווחים בעיתונות אודות מצבו הנפשי הרעוע (ראו להלן). במרץ 1949 ביקש טרומן מפורסטל להתפטר, והוא סיים את תפקידו כמזכיר ההגנה ב-31 במרץ 1949.
מספר חודשים לאחר תום תפקידו של פורסטל תיקן הקונגרס את חוק הביטחון הלאומי בהתאם להמלצותיו, הקים את מחלקת ההגנה, וחיזק את סמכויות מזכיר ההגנה. באותה שנה העריכה ועדת השירותים המזוינים של בית הנבחרים את פעילותו כמזכיר ההגנה כ"בעלת יכולת, רגישה, מרוסנת ומרחיקת ראות."
מותו
ערב פרישתו ב-1949 היה פורסטל מותש ונזקק לטיפול פסיכיאטרי. החלטת טרומן לפטרו זעזעה אותו. הוא נקלע מיד לדיכאון עמוק ואושפז במרכז הרפואי של הצי בבתסדה. אשפוזו שם נועד לנסות להסתיר מהציבור את מצבו הנפשי. נראה היה כי מצבו משתפר, אך בבוקר ה-22 במאי 1949 הוא נהרג בנפילה מחלון מטבח שמול חדרו בקומה ה-16 של מגדל בית החולים. גופתו נמצאה לרגלי המגדל כשהיא לבושה במכנסי פיג'מה בלבד. נראה כי פורסטל התאבד, אך ועדת חקירה של הצי, שחקרה את מותו, נמנעה מלקבוע זאת. עם השנים הועלו גם טענות קונספירטיביות שונות לפיהן הוא נרצח.
פורסטל נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1951 פרסם הניו יורק הרלד טריביון את תוכן יומניו של פורסטל מהשנים 1944–1949, כשהם מצונזרים. אלו התפרסמו באותה שנה גם כספר. לימים פורסם התוכן המלא והלא-מצונזר של היומנים מאותן שנים.
הנצחה
נושאת מטוסים של צי ארצות הברית - הראשונה שתוכננה לשימושם של מטוסי סילון - נקראה על שמו של פורסטל. בניין משרדים בוושינגטון נקרא על שמו. כיום שוכן בו מטה מחלקת האנרגיה של ארצות הברית. אחד הקמפוסים של אוניברסיטת פרינסטון נקרא על שמו.
פרוטומה של פורסטל הוצבה בכניסה לבניין הפנטגון. סדרת הרצאות על שמו נישאת באקדמיה הימית של ארצות הברית.
טיטים
טיטים (שם מדעי: Callicebinae) היא תת-משפחה של קופים נאוטרופים ממשפחת הצבוסיים, כשמספר חוקרים משייכים אותה למשפחת הסאקיים. תת-משפחה זו כללה בעבר סוג אחד - קליצבוס אך ב-2016 החליטו לפרק אותו לשלושה סוגים. בנוסף ישנם כמה סוגים הידועים רק ממאובנים.
מאפיינים
קופי הטיטי נפוצים באמריקה הדרומית, מקולומביה עד ברזיל, פרו וצפון פרגוואי.
מכשיר רעש לבן
מכשיר רעש לבן (באנגלית: White noise machine) היא מכשיר שמייצר צליל, שמיועדים להוות רקע או מיסוך שמע. לעיתים רבות מדובר בצליל שנשמע כמו מי מפל, גשם, גלים בים, רוח שנושבת בין העצים, צלילים מונוטוניים או צלילים שמיועדים להשרות שלווה.
טיטים
מאפיינים
קופי הטיטי הם פרימיטיביים יחסית ודומים למשפחת המרמוסטיים וגם לסאקיים, אך יש להם ציפורניים ולא טפרים.
המינים השונים בסוג נבדלים זה מזה בגודל ובצבע, אך דומים ברוב שאר המאפיינים הגופניים. כולם קטנים יחסית - 30-42 ס"מ ללא הזנב, שארוך מעט מהגוף. משקלם מגיע עד 600 גרם. פרוותם ארוכה, צפופה ורכה, והצבעים הנפוצים הם אדמדם, חום או שחור עם צד תחתון בהיר יותר. לחלק מהמינים קולר בהיר או פסים שחורים על הראש. הזנב לעולם פרוותי ואינו יכול לשמש לאחיזה.
קופי הטיטי הם יומיים ושוכני עצים, המעדיפים יערות סבוכים הסמוכים למקורות מים. הם מנתרים בקלות מענף לענף, ולכן נקראים בגרמנית 'קוף קופץ'. בבוקר ובערב הם עוסקים באכילה ללא הרף, המופסקת רק לצורך מנוחת הצהריים ושנת הלילה.
קופי הטיטי הם טריטוריאליים. הם חיים בקבוצות משפחה, המורכבות מהורים ומצאצאיהם, שגודלן בין 3–7 פרטים. בכל בוקר שני בני הזוג מכריזים על הטריטוריה באמצעות צווחה רמה, הנשמעת עד לטווח של 700 מטר. הם מגינים על הטריטוריה שלהם על ידי סמירת שיער, צליפות זנב, צעקות, הצגות ורדיפת פולשים, אך עימותים אלו גולשים לאלימות ממשית רק לעיתים נדירות. שיתוף הפעולה במשפחה מתבסס על חיזוק הקשרים באמצעות טיפול הדדי ובאמצעות תקשורת קולית - קופי הטיטי הם הדברנים ביותר מבין קופי העולם החדש. ניתן לראותם לעיתים קרובות יושבים או ישנים בזוגות בסבך העצים, זה לצד זה, כשזנבותיהם משולבים - התנהגות ייחודית לסוג זה.
הטיטי הם מונוגמיים, ויוצרים קשרים הנמשכים למשך כל חייהם. הריונה של הנקבה נמשך כחמישה חודשים, שלאחריהם היא ממליטה ולד יחיד. החל מהיום השני לחייו של הצאצא, האב הוא זה המטפל בו, והוא נושא אותו ומביא אותו לאם רק לצורך הנקה. הצעירים נגמלים בגיל חמישה חודשים ומגיעים למלוא גודלם בגיל שנה. לאחר שנתיים עד שלוש, הם עוזבים את הקבוצה המשפחתית כדי למצוא בן זוג. תוחלת חייהם היא כ-12 שנים.
תזונתם מורכבת בעיקר מפירות. מרבית מזונם (כשלושה רבעים) הוא פירות לא בשלים, ובכך הם משיגים יתרון על הקופים הגדולים יותר המעדיפים פירות בשלים. הם מעדיפים פירות מעצים קטנים, שאינם יכולים לשאת קופים רבים, ובכך משיגים יתרון על קופים הנוהגים להתקבץ ללהקות גדולות. בנוסף לפירות, הם אינם בוחלים בעלים, ביצי ציפורים ובעלי חוליות קטנים, ואוכלים כמויות גדולות של חרקים.
מיון
מספר מיני הטיטי הידועים לאדם הוכפל מסוף המאה ה-20, לאחר שמינים רבים חדשים התגלו באגן האמזונאס. לכן, המיון להלן שונה במידה רבה מהמיון שהיה מקובל לפני 20 שנה.
מוחמד עלי אל-ג'עברי
מוחמד עלי ג'עברי (בערבית: محمد علي الجعبري; 1900 – מאי 1980) היה מנהיג ופוליטיקאי פלסטיני, ראש עיריית חברון במשך עשרות שנים, וחבר הבית העליון של הממשלה הירדנית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בשנת 1939 נבחר לראשונה לראש עיריית חברון והחזיק בתפקיד זה גם אחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש חברון בידי ישראל, עד 1976. ב-1948 הוא היה מתומכי סיפוח ערביי ארץ ישראל לממלכת ירדן ועמד בראש קונגרס יריחו שקיבל את החלטות יריחו, תמיכה פלסטינית בשלטונו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן נגד חאג' אמין אל-חוסייני. באוקטובר 1948 עמד ג'עברי בראש משלחת של אנשי חברון שהגישה לעבדאללה את מפתחות מערת המכפלה בהבעת נאמנות למלך.
בשנת 1950 מונה לחבר הסנאט הירדני ובדצמבר 1955 מונה לשר המשפטים והחקלאות בממשלה קצרת הימים של היזאע אל-מג'אלי. הוא מונה שוב לשר המשפטים בממשלה הירדנית שנתמנתה עם יצירת האיחוד עם עיראק במאי 1958. ג'עברי המשיך לכהן כשר המשפטים עד יוני 1961. ב-1964 הוכנס למועצת עיריית חברון במינוי מיוחד של הממשלה הירדנית שהייתה זכאית לשני תקנים ייחודיים, וכך שינה את הרוב במועצת העיר וזכה במינוי נוסף לראשות העירייה.
לאחר שישראל כבשה את יהודה ושומרון מירדן במלחמת ששת הימים, כונן אל ג'עברי קשרים טובים עם הרשויות במדינת ישראל ועם פוליטיקאים ישראלים הוא ניהל מגעים עם הצד הישראלי, והציע שישראל תישאר בשלטון רק חמש שנים, שלאחריהן ישמרו הפלסטינים על זכות ההגדרה העצמית. למרות זאת כאשר הוצע להקים ממשלה גולה של אש"ף במחצית השנייה של שנות ה-70, התנגד אל ג'עברי למהלך ובינואר 1977 נפגש עם ראש ממשלת ישראל יצחק רבין כדי לקדם עמדה פרו-ירדנית לפתרון הסכסוך.
SuperHeavy
SuperHeavy הייתה סופרגרופ מלוס אנג'לס, שהוקמה ב-2011 והתפרקה באותה שנה. בלהקה היו חברים מיק ג'אגר, דייב סטיוארט, ג'וס סטון, א.ר. רהאמן ודמיאן מארלי.
היסטוריה
עד מאי 2011 שמרו חברי ההרכב בסוד את עצם קיום הלהקה..
אלבום בכורה
הלהקה החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, SuperHeavy, בתחילת 2009 בלוס אנג'לס. הם הקליטו כ-35 שעות של מוזיקה, כאשר חלק מהשירים היו באורך של למעלה משעה, לפני שקוצרו. סינגל הבכורה של הלהקה, Mircale Worker, יצא ב-6 ביולי 2011 וזכה בעיקר לביקורות חיוביות. הקליפ שלו צולם באולפני סרטי פרמאונט ומשתתפים בו כל חברי הסופרגרופ. הסינגל השני, בו שר ג'אגר בסנסקריט, נקרא Satyameva Jayathe (בעברית: האמת לבדה תנצח) והוא למעשה ביצוע מחודש להמנון הלאומי ההודי, יצא ב-9 באוגוסט 2011. בספטמבר 2011 יצא לאור האלבום.
קולימה (נהר)
קולימה (ברוסית: Колыма) הוא נהר בצפון מזרח סיביר שברוסיה, שאורכו 2,129 ק"מ. במשך כ-250 ימים הנהר קפוא ומפשיר רק מתחילת חודש יוני עד אוקטובר. אגן הנהר משתרע על פני מחוז מגדן, רפובליקת סאחה-יקוטיה והמחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
על הנהר נבנתה תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 900 מגוו"ט שמספקת את רוב צורכי החשמל באזור.
אסירים רבים נשלחו לאזור קולימה בתקופת הגולאג על ידי סטלין. האסיר הסופר וארלאם שאלאמוב תיאר חוויותיו בספר "סיפורי קולימה". האסירה אלינור ליפר תיארה את חיי הגולאג בספרה "11 שנה בבתי סוהר ובמחנות סובייטיים".
כתר הכתרה
כתר הכתרה הוא כתר המשמש מלך או מלכה לצורך טקס הכתרתם. במרבית בתי המלוכה באירופה נעשה שימוש בכתר ייעודי לצורך טקס ההכתרה. למלכים היו מספר רב של כתרים שכל אחד מהם שימש לייעוד אחר. על פי הנוהג, הכתר כלל רק "שלד" שאליו הוכנסו אבני החן לצורך טקס ההכתרה, ובסיומו הוצאו אבני החן והיהלומים ממנו והושבו לאוצר הממלכה.
סארי פלאח
סארי פלאח (בערבית: ساري فلاح; נולד ב-22 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן דרוזי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
פלאח החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני סכנין ובנוער של נבחרת ישראל. לאחר שהרשים במספר טורנירים בינלאומיים, עבר לשחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה.
בנובמבר 2009 ערך פלאח את הופעת הבכורה שלו במדי הבוגרים כשעלה בתור מחליף לוולדימיר דבאלישווילי במסגרת משחק גביע הטוטו נגד הפועל באר שבע. באותה שנה נבחר פלאח לייצג את ישראל במסגרת משחקי המכביה. במדי הנבחרת הצעירה ערך פלאח בסך הכל 16 הופעות.
בשנת 2011, בעקבות חולשת ההגנה החיפאית, תפס פלאח לראשונה מקום בהרכב הראשון והפך לשחקן חשוב במערך של מאמן הקבוצה אלישע לוי, אך בהמשך איבד את מקומו בהרכב ליוריצה בולייאט ואדין צוצאליץ'. בסוף אותה עונה, בה עלה כמחליף לדקות בודדות בהפסד 2–1 להפועל תל אביב בגמר גביע המדינה, היה פלאח נחוש לעזוב את מכבי חיפה, אף על פי שהוא עדיין חתום על חוזה במועדון. הוא נעדר מאימוני הפתיחה ובקיץ 2012 בעצת סוכן השחקנים דודו דהאן חתם על חוזה עם קבוצה רומנית, אף על פי שחיפה לא שחררה אותו. מכבי חיפה הודיעה שתטפל בבעיה גם באפיק המשמעתי וגם באפיק המשפטי ותגיש תלונה בנושא לפיפ"א.
בסופו של דבר הושאל פלאח לבני יהודה תל אביב. בינואר 2013, במשחק נגד בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, שבר פלאח את קרסולו. בעקבות הפציעה נעדר מהמגרשים עד תום העונה, ולאחר מכן חזר למכבי חיפה, במדיה שיחק עונה נוספת.
ב-3 בספטמבר 2014 חתם פלאח לשנתיים בהפועל תל אביב. ב-23 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 למ.ס. אשדוד באצטדיון בלומפילד, במסגרת רבע גמר גביע הטוטו. את שערו היחיד בהפועל תל אביב כבש ב-2 במאי 2015, בניצחון 2–1 על מכבי נתניה, ובסך הכל ערך במדי הקבוצה 26 הופעות בעונת 2014/2015.
ב-8 בספטמבר 2015 חזר פלאח לבני יהודה, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון. ארבעה ימים לאחר מכן כבש שער בהפסד 1–3 למכבי פתח תקווה, ובסך הכל ערך במדי בני יהודה 19 הופעות ליגה בעונה זו.
ב-17 ביולי 2016 חתם לעונה בקבוצת נעוריו בני סכנין. בעונת 2016/2017 ערך 33 הופעות בליגה, ובסופה האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת. את פתיחת עונת 2017/2018 החמיץ פלאח עקב פציעה, ולאחר מכן ערך 12 הופעות בליגה, אך לאחר מינויו של טל בנין למאמן הקבוצה בינואר 2018 הוא לא שותף יותר במשחקי הקבוצה. בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות בליגת העל, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
קריירת נבחרות
שיחק בנבחרת הנוער של ישראל, במדיה ערך 16 הופעות וכבש שער אחד.
לוצרן
היסטוריה
היישוב הראשון במקום נוסד בתקופה הרומית. באמצע המאה ה-8 הוקם באזור מנזר בנדיקטיני וישוב קטן בשם לוצ'יאריה. נראה שזה המקור של השם לוצרן. בשנת 1178, היישוב יצא משליטת המנזר והעיר לוצרן נוסדה רשמית. בשנים 1230–1240 הומצאה השיטה לבנית גשרי עץ מעוגנים בקירות סלע תלולים. בטכניקה זו נבנה גשר השטן מעל קניון שלנן, ומעבר סנקט גוטהארד הפך עביר לבהמות משא. כך נפתח נתיב מסחר בין אירופה הצפונית לאיטליה, אשר שילב את אגם לוצרן. מהלך זה הביא פריחה כלכלית ללוצרן, אשר בסוף המאה ה-13 הגיעה לאוכלוסייה של למעלה מ-3000 איש. בעיר שלטו שליטים מבית הבסבורג, ועוררו התנגדות בקרב התושבים המקומיים, כפי שמתואר גם באגדת וילהלם טל. בשנת 1332 העיר השיגה סופית את שחרורה. בתקופה זו הוקמו ביצורי העיר, כולל חומה אשר כללה מעל 40 מגדלים ושערים. גם הגשר הנקרא קפלבריקה הוקם בתקופה זו ושימש כחלק מביצורי העיר, לכיוון האגם. העסקתם של עד 13000 מצעירי האזור כשכירי חרב במדינות זרות, הזרימה כספים רבים לעיר ותרמו להתפתחותה. אולם, באמצע המאה ה-14, כתוצאה ממלחמות דת ומגפת דבר, האוכלוסייה התדלדלה והגיעה לפחות מ-2000 איש. בתקופת הרפורמציה, רוב מחוזות שווייץ קיבלו את הנצרות הפרוטסטנטית, בעוד לוצרן נותרה נאמנה לנצרות הקתולית, ובשל כך מעמדה נפגע. רק ב-1860, בעקבות חיבורה של לוצרן לערים בזל ואולטן במערכת רכבות, עבר אזור לוצרן תיעוש נרחב, והעיר חזרה לשגשג. ב-50 השנים הבאות, היקף האוכלוסייה הוכפל פעמיים. המצב הכלכלי השתפר ואיפשר שיפור תשתיות והקמת מבנים נאים. בשנת 1878 לוצרן כבר הייתה יעד תיירותי מוערך, ונכללה גם במדריכים לתיירים אמריקאים עשירים
אתרים בעיר
לוצרן היא אתר תיירות פופולרי, בשל מיקומה במרכז שווייץ, לצד אגם לוצרן והרי האלפים, ובשל העובדה שהעיר העתיקה, שממנה צמחה, השתמרה במלואה, לצד העיר המודרנית. אזור הבילויים המרכזי של העיר, לחוף האגם, הוא קטן יחסית וניתן לטייל בו ברגל. העיר העתיקה מהווה מדרחוב ובו מסעדות וחנויות רבות, בעיקר לשעונים ותכשיטים. נהר הרויס (Reuss) חוצה את העיר ומפריד בין העיר העתיקה לזו החדשה.
קפלבריקה-גשר הקפלה
האתר הידוע ביותר של העיר הוא קאפלבריקה (גשר הקפלה)- גשר עץ מקורה באורך 204 מטרים שנבנה על נהר הרויס ב-1333. מקור השם הוא בקפלת סנט פטר הסמוכה אליו. את חלקו הפנימי של הגשר מעטרים ציורים המתארים אירועים מההיסטוריה של שווייץ. רוב חלקי הגשר המקורי, כולל הציורים, הוחלפו ושוחזרו לאחר שרפה שאירעה ב-1993,. הגשר עובר ליד מגדל מים עתיק בצורת אוקטגון. הוא הוקם 100 שנה לפני הגשר עצמו, אך שולב במערכת הביצורים של העיר, יחד עם הגשר. במשך השנים שימש כבית כלא, חדר עינויים וגם מקום מושבו של משמר האוצר. היום חלקו מוזיאון וחלקו משמש את מועדון התותחנים.
גשר שפרוייר-גשר הטחנה
גשר מפורסם אחר הוא, אשר בעבר נקרא גם גשר הטחנה. השם הנוכחי פירושו גשר המוץ, משום שממנו נהגו עובדי הטחנות להשליך לנהר את הפסולת, שכללה מוץ ועלים. זהו גשר עץ עתיק, מקורה, המיועד להולכי רגל. הגרסה הראשונה של הגשר, אשר הוקמה במאה ה-13, חיברה בין כיכר הטחנה שבעיר העתיקה לבין הטחנות שפעלו על אי, באמצע נהר הרויס. החלק הזה של הגשר קדם לקפלבריקה, ולכן הוא גשר העץ העתיק ביותר באירופה. בשנת 1408 נבנה החלק השני שלו, אשר השלים את הגשר עד לגדה הנגדית. הגשר עצמו מעוטר בסדרת ציורים מהשנים 1616–1637, אשר צויורו על ידי הצייר השווייצרי. הסדרה כללה במקור 67 ציורים, מהם נשמרו 45, והם יוצרים את סדרת מחול המוות, ומתארת את שליטת המוות בכל אדם, ללא קשר למעמדו. באשר לטחנות הקמח, האחרונה בהן פורקה ב-1890.
Reusswehr - סכר המחטים
ליד גשר שפרוייר נמצא סכר הסטורי הנקרא "סכר המחטים"- Reusswehr. הסכר מווסת את גובה המים באגם לוצרן ואת זרימת נהר הרויס, למניעת הצפות. ברוב המקומות בהם היו סכרים ממין זה, שונתה השיטה למערכות אוטומטיות, אך בלוצרן נשמר המנגנון הידני של ויסות הזרימה על ידי שליפת המוטות ("מחטים"). במקרה של עליה בגובה המים באגם לוצרן, דרושה עבודה ידנית, מפרכת ומסוכנת, של 4–5 אנשים, השולפים חלק מהמוטות, שאורך כל אחד הוא 3.5 מטר. הסכר נבנה בשנים 1859–1861 ונוצל להפקת חשמל כבר בשנת 1888, שודרג בשנת 1926 ושודרג שוב ב-1996. ההצפות נמשכו ועבודות חידוש בוצעו ב 2009 וב 2011. עבודות אלו הגדילו בשליש את יכולת מעבר המים מאגם לוצרן אל נהר הרויס, בעת הצורך.
פנורמת בורבקי
אתר נוסף בעיר הוא מוזיאון ובו תמונת פנורמה, הנקראת פנורמת בורבקי (Bourbaki Panorama). זהו ציור עצום ממדים מאת הצייר קאסטרס, המתאר את נסיגת צבא צרפת מפני צבאו של ביסמרק במלחמת צרפת–פרוסיה, בשנת 1871. מקום ההתרחשות הוא הצד השווייצרי של הרי היורה, ונראים בו התושבים המקומיים מטפלים בפצועים הצרפתים. בדי הציור מודבקים זה לצד זה במעגל באולם גדול ולבדי הציור מחוברים חפצים אמיתיים, המשתלבים בתוכן הציורים. כתוצאה מטכניקה זו, הצופה ניצב במרכז האולם מקבל רושם של צפייה בהתרחשות אמיתית.
האריה הגוסס
בסמוך לפנורמת בורבקי ניצבת אנדרטת "האריה הגוסס". זו יד זיכרון לאנשי המשמר השווייצרי של לואי ה-16, מלך צרפת, שנפלו על משמרתם בהגנה על ארמון טווילרי בצרפת, בשנת 1792, במהלךהמהפכה הצרפתית. כ-650 מחיילי המשמר נהרגו בפשיטת ההמון אל ארמון הטוילרי ו-200 נוספים נתלו, אחרי משפטים בפני אנשי המהפכה. יוזם האנדרטה היה אחד מחיילי המשמר, אשר היה בחופשת מולדת בעת הטבח, וכך ניצל. לזכר חבריו, הוא גייס כספים ואת הפסל הדני להקמת אנדרטה. האנדרטה נחצבה בקיר הסלע המקורי, במקום ששימש קודם מחצבה, ומתארת אריה פצוע, אשר חנית נעוצה בגבו, והוא שומר על מגן המעוטר בסמלי מלכי צרפת.
תחנת הרכבת
תחנת הרכבת הנוכחית היא השלישית בסדרה של מבנים אשר שימשו בתפקיד זה. התחנה הראשונה נבנתה מעץ ונחנכה בשנת 1856. היא שרתה קווים שהגיעו מצרפת ומגרמניה ללוצרן. התחנה עמדה על שפת האגם, בסמוך לרציפי הספינות. המהדורה השנייה של התחנה נבנתה ב 1896 והמבנה שלה קורה בכיפת זכוכית מרשימה. מבנה זה עמד בזווית של 90 מעלות לעומת המבנה הקודם, כך שפסי הרכבת כבר לא חצו כבישים בתוך העיר. אולם, ב-5 בפברואר 1971 התלקחה אש בתחנה, והכיפה התמוטטה. מספר גופים שווייצריים התאחדו לשם הקמת תחנה מחודשת ובחרו בסנטיאגו קלטרווה לתכנונה. היא נחנכה ב-1991. השער ההסטורי של התחנה הראשונה הוצב בכיכר התחנה ופניו שוב אל האגם. מעל השער הועמד פסל, יצירתו של גדול הפסלים המודרניים של שווייץ.
מוזיאון רוזנגרט לאומנות
במרכז לוצרן, ליד תחנת הרכבת, מצוי מוזיאון קטן, אך מעניין. מוצגות בו עבודות של פיקאסו, אשר היה ידיד אישי של משפחת רוזנגרט וראשה,, אשר היה סוחר אומנות. במוזיאון מוצגות עבודות של אומנים אימפרסיוניסטים ומודרניסטים נוספים, ביניהם פול קלה ומקס ליברמן. האוסף התחיל את דרכו כאוסף פרטי של סיגפריד רוזנטל ובתו, אנגלה. בשנת 1985 אנגלה רוזנגרט רכשה מבנה של סניף הבנק הלאומי של שווייץ. הבניין, בסגנון ניאוקלאסי, מארח את האוסף ונפתח לקהל במרץ 2002. כהוקרה לפעילות המשפחה, בשנת 2002 כיכר קטנה ליד הקפלבריקה קיבלה את השם " כיכר רוזנגרט".
מרכז התרבות והקונגרסים-KKL
ראשי תיבות של המרכז -KKL, מקורן בשמו של המרכז בשפה הגרמנית Kultur- und Kongresszentrum Luzern. הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל הצרפתי ז'אן נובל, בין השנים 1995 ו 2000. שתי תעלות מים מחברות בין אגם לוצרן הסמוך לבין המבנה ומחלקות את המבנה לשלושה חלקים נפרדים. החלקים הללו מאוחדים על ידי גג נחושת ענק, משופע ובולט 20 מטר מהחזית הראשית. את הפן האקוסטי של המתחם תכנן מהנדס אקוסטיקה אמריקאי מפורסם, בשם ראסל ג'ונסון, בעוד האפקטים המיוחדים של התאורה הם יצירה של אינגו מאורר.
באולם הקונצרטים הראשי יש קרוב ל 2000 מקומות ישיבה, אורכו 46 מטר, רוחבו וגובהו 22 מטר. מעל הבמה ניצב עוגב בעל 4387 קנים. אולם זה נחנך כבר בשנת 1998, בטרם השלמת המבנה, בהופעה של התזמורת הסימפונית של ברלין, בניצוחו של קלאודיו אבדו. תודות לאקוסטיקה המיוחדת שלו, אשר עברה גם שדרוג בשנים האחרונות, האולם מוכר כאחד הטובים באירופה.
באגפים האחרים של המרכז מתקיימים כנסים, וועידות ותערוכות.
פסטיבל המוזיקה
לוצרן ידועה בפסטיבל המוזיקה שלה, המתקיים מדי שנה, החל מאמצע חודש אוגוסט, במשך למעלה מחודש. הוא נקרא "קיץ של מוזיקה קלאסית". תחילת דרכו בשנת 1938 וידוע כאחד הפסטיבלים האיכותיים באירופה. המנצח הידוע קלאודיו אבאדו יסד בשנת 2003 את תזמורת הפסטיבל של לוצרן והיה המנהל המוזיקלי של האירוע השנתי עד מותו, בשנת 2014. רוב הקונצרטים של הפסטיבל מתקיימים במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ה-KKL.
הקרנבל של לוצרן
מדי שנה, בחודשים פברואר- מרץ, מתקיים בעיר הקרנבל הידוע בשם "פאסנכט" (Fasnacht), בו נהוגים מסיבת תחפושות, מוזיקה רועשת ותהלוכות המוניות ברחובות העיר העתיקה. מקור החגיגות בתקופה הפגאנית ונועדו לגרש את שדי החורף ולזרז את בוא האביב. בנצרות, ובעיקר בזו הקתולית, הקרנבל קיבל פן של חגיגות פרועות לפני צום הלנט, המהווה תקופה של איפוק וחשבון נפש. בלוצרן החגיגות סובבות סביב דמותו האגדית של פריצ'י, אך אין תמימות דעים לגבי מקור הדמות.
בסביבה
- המוזיאון השוכן על גדות האגם הוא מוזיאון התחבורה הגדול ביותר באירופה. במקום יש מקבץ מגוון של למעלה מ-3,000 כלי תחבורה עתיקים וחדשים: מכוניות עתיקות, קטרים, חשמליות, ספינות ומטוסים, וכן תצוגות על התפתחות התחבורה בעולם.
עיריית לוצרן
במועצת העיר, שהיא הרשות המבצעת, חברים 5 חברי מועצה. בפרלמנט של העיר, שהוא הגוף המחוקק שלה, 48 מושבים.
יהדות לוצרן
הקהילה היהודית בלוצרן נוסדה בשנת 1867, אך מנתה כעשרים משפחות בלבד ולא קיימה שירותי קהילה מסודרים. לאחר מספר שנים הגיע למקום אברהם ארלנגר שארגן את יהודי המקום לכדי קהילה ממוסדת, בנה מקווה (בין היחידים בשווייץ כולה בתקופה זו), בנה סוכה בחג הסוכות ובשנת 1912 יזם את הקמת בית הכנסת של העיר (הפעיל עד היום). ארלנגר גם שימש כנשיא החברה קדישא בלוצרן. לאחר פטירתו נכתב עליו כי היה המייסד והמנהיג של הקהילה. בשיאה מנתה הקהילה כ-150 משפחות, אך כיום חיות בה משפחות יהודיות בודדות. הקהילה היהודית מפעילה ישיבה בבית הכנסת הישן ברחוב Bruchstrasse 51, מקווה לנשים ולגברים, וכן מספקת מזון כשר. נוסף לקהילה המקומית קיים בלוצרן מאז 2003 בית חב"ד הנמצא ברחוב Pilatusstrasse 20.
בלוצרן התקיימה ועידת הקונגרס הציוני העולמי ה-19 בשנת 1935. ואף קודם לכן התקיימו בו ועידות ציוניות שונות.
ברט
ראו גם
}}
תפילת עננו
תפילת עננו היא קטע אותו מוסיפים לברכת שומע תפילה שבתפילת שמונה עשרה בחמשת הצומות: צום גדליה, עשרה בטבת, תענית אסתר, שבעה עשר בתמוז ותשעה באב. את התפילה אומר גם אדם המתענה תענית יחיד וציבור המתענה תענית ציבור (גם אם אינה אחד מחמשת הצומות). ביום הכיפורים לא נאמרת התפילה.
עננו במקורות
המשנה במסכת תענית מתארת את סדר התפילות כשלא ירדו גשמים במשך זמן רב. בתפילות אלו מוסיפים שש ברכות, והחמישית שבהן מסתיימת בחתימה: "ברוך אתה ה' העונה בעת צרה". חתימה זאת משמשת לתפילת עננו של חזרת הש"ץ.
ניתן למצוא את הנוסח של הרמב"ם בסוף ספר אהבה במשנה תורה. נוסח הרמב"ם כפי שמופיע בכתב יד אוקספורד זהה כמעט לחלוטין לנוסח התימני (הנוסחים המודפסים של הרמב"ם כנראה משובשים ויש בהם השפעה מנוסח אשכנז). נוסח תפילת עננו במחזור ויטרי (התואם את נוסח צרפת) קרוב למדי לנוסח אשכנז, עם שינויים קלים.
מיקום הוספת התפילה
תפילת עננו היא תוספת שמוסיפים לברכת שומע תפילה שהיא חלק מתפילת שמונה עשרה. ברם, כאשר החזן אומר את חזרת הש"ץ הוא אינו אומר את תפילת עננו כחלק מברכת שומע תפילה, אלא אומר אותה כברכה בפני עצמה, בין ברכת גאולה לבין ברכת רפואה. כיוון שהוא אומר אותה כברכה בפני עצמה הוא גם מוסיף את חתימת הברכה: "ברוך אתה ה' העונה...", משפט שהיחיד משמיט בתפילתו.
בצומות שאינם תשעה באב
ישנן שלוש שיטות לקבוע באילו תפילות (שחרית, מנחה וערבית) יש להוסיף את תפילת עננו.
לסיכום:
בתשעה באב
ההבדל בין תשעה באב לשאר הצומות הוא שצום תשעה באב מתחיל כבר בערב. לכן גם לפי השיטה השנייה (שהיא מנהג האיטלקים ורוב הספרדים) שבדרך כלל לא אומרים "עננו" בתפילת ערבית כיוון שהצום מתחיל רק בבוקר, במקרה של תשעה באב אומרים "עננו" כבר בתפילת ערבית. לכן בתשעה באב ישנם רק שני מנהגים: מנהג רוב עדות ישראל לומר "עננו" בכל שלוש התפילות בתשעה באב, ומנהג האשכנזים כמו בשאר הצומות (כי עדיין יש חשש שהיחיד לא יצליח לסיים את הצום).
נוסח התפילה
להלן מובאים נוסחי תפילה זו לפי המקובל בקהילות ישראל. כדי להקל על המעיין, שינויי הנוסח המרכזיים הודגשו.
נוסח הספרדים
עננו אבינו עננו, ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו. אל תפן לרשענו, ואל תתעלם מלכנו מבקשתנו. היה נא קרוב לשועתנו. טרם נקרא אליך אתה תענה, נדבר ואתה תשמע. כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה ה' פודה ומציל ועונה ומרחם בכל עת צרה וצוקה. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה לעמו ישראל בעת צרה).
נוסח אשכנז ונוסח ספרד
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו, כי בצרה גדולה אנחנו. אל תפן אל רשענו, ואל תסתר פניך ממנו ואל תתעלם מתחנתנו. היה נא קרוב לשועתנו, יהי נא חסדך לנחמנו. טרם נקרא אליך עננו, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה ה' העונה בעת צרה, פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: לפי נוסח אשכנז: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה/ לפי נוסח ספרד: ברוך אתה ה' העונה לעמו ישראל בעת צרה).
נוסח תימן
עֲנֵנוּ הֳ' אֱלֹהֵינוּ, בְּיוֹם צוֹם הַתַּעְנִית הַזֶּה, כִּי בְצָרָה גְדוֹלָה אֲנָחְנוּ. אַל תַּסְתֵּר פָּנֶיךָ מִמֶּנּוּ וְאַל תַּעְלֵם אָזְנְךָ מִשְּׁמוֹעַ תְּפִלָּתֵנוּ וֶהְיֵה קָרוֹב לְשַׁוְעֵנוּ. טֶרֶם נִקְרָא וְאַתָּה תַעֲנֶה, טֶרֶם נְדַבֵּר וְאַתָּה תִשְׁמָע. כְּדָבָר שֶׁנֶּאֱמָר: וְהָיָה טֶרֶם יִקְרָאוּ וַאֲנִי אֶעֱנֶה, עוֹד הֵם מְדַבְּרִים וַאֲנִי אֶשְׁמָע. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: כִּי אַתָּה עוֹנֶה בְּכָל עֵת צָרָה וְצוּקָה, פּוֹדֶה וּמַצִּיל מִכָּל צָרָה. בָּרוּךְ אַתָּה הֳ' הָעוֹנֶה בְּעֵת צָרָה).
נוסח איטליה
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו, כי בצרה גדולה אנחנו, ואל תַּעְלֵם אזנך משמוע תפילתנו ואל תַּעְלֵם (נוסח אחר: תִּתעלם) מבקשתנו. היה נא קרוב לשועתנו (נוסח אחר: לשוענו). טרם נקרא אתה תענה, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה ומושיע).
נוסח קטלוניה
עננו ה' עננו, ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו. אל תפן אל קשיינו ואל רשענו ואל חטאתינו, ואל תתעלם אזנך משמוע תפילתנו, יהי נא חסדך לנחמנו. טֶרֶם נִקְרָא וְאַתָּה תַעֲנֶה, כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה ה' העונה בעת צרה. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה ומושיע).
נוסח הרומניוטים
עננו ה' עננו, ביום צום תעניתנו בעת ובעונה הזאת כי בצרה גדולה אנחנו. אל תסתר פניך ממנו, אל תתעלם מתחנתנו. הט אזנך לרוחתנו ולשועתנו. כי אתה ה' העונה בעת צרה, פודה ומציל בכל עת צרה וצוקה, כאמור: ויצעקו אל ה' בצר להם וממצוקותיהם יוציאם. וכתוב: טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. טרם נקרא אתה תענה, טרם נדבר אתה תשמע. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה ומושיע).
נוסח פרובאנס
עננו אבינו עננו, ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו. אל תפן לרשענו, ואל תעלם אזנך משמוע תפלתנו ואת תתעלם מבקשתנו. יהי נא חסדך לנחמנו, היה נא קרוב לשוענו. טרם נקרא אליך עננו. כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה ה' פודה ומציל ועונה ומרחם בכל עת צרה וצוקה. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' העונה בעת צרה).
נוסח פרס (כיום יהודי פרס מתפללים בנוסח הספרדים)
עננו ה' אלוהינו ביום צום התענית הזה, כי בצרה גדולה אנחנו. (יש מוסיפים: אל תעלם אזנך משמוע תפילתנו) ואל תתעלם מלכנו בקשתנו, היה נא קרוב לשועתנו. טרם נקרא ואתה תעננו כדבר שנאמר: והיה טרם יקראו ואני אענה, עוד הם מדברים ואני אשמע. כי אתה האל העונה בכל עת צרה וצוקה, פודה ומציל. (בחזרת הש"ץ מוסיפים: ברוך אתה ה' האל העונה לעמו ישראל בעת צרתם).
נוסח ארץ ישראל
עננו ה' עננו בעת ובעונה הזאת כי בצרה גדולה אנחנו ואל תסתר פניך ממנו ואל תתעלם מתחינתינו כי אתה ה' אל חנון ורחום עונה בעת צרה פודה ומציל בכל עת צוקה (תהילים קז) ויצעקו אל ה' בצר להם ממצוקותיהם יוציאם בא"י העונה בעת צרה.
נוסח תפילת עננו מיוחד לתענית בכורות
בכמה מחזורים לחג הפסח נדפסה תפילת עננו לבכור המתענה תענית בכורות בערב פסח בנוסח מיוחד (מקור התפילה בספר חמדת ימים):
.
קונגו הבלגית
קונגו הבלגית (בצרפתית: Congo belge, בהולנדית: Belgisch-Congo) היא מדינה שהייתה בעבר תחת שלטון האימפריה הבלגית. משלחות מחקר אירופאיות הגיעו למקום בסוף המאה ה-19. האזור מופה על ידי מגלה הארצות האמריקאי הנרי מורטון סטנלי, דבר שאיפשר את הקולוניזציה האירופאית. בוועידת ברלין ב-1885 הועברה קונגו לרשותו של לאופולד השני מלך הבלגים. הוא הפך אותה לרכושו הפרטי וקרא לה "מדינת קונגו החופשית".
באותה מדינה "חופשית", הייתה האוכלוסייה המקומית נתונה להתעללות קשה וניצול מצד הלבנים במטעי גומי ושאר מחצבי המדינה. בתקופה שבין 1885 ל-1908 על פי הערכות היסטוריונים נרצחו יותר מ-10,000,000 שחורים על ידי הבלגים.
אחרי מספר שנים החלה הקהילייה הבינלאומית להתנגד לשיטותיו האכזריות של המלך לאופולד, בעיקר בזכות פועלם של דמויות נודעות כמו הסופרים מארק טוויין, ארתור קונן דויל, רוג'ר קייסמנט וג'וזף קונרד, פוליטיקאים ממדינות אירופה השונות מביניהם אמיל ונדרוולדה הבלגי והאחרון - אדמונד מורל שמפעל חייו היה להעלות לתודעה הבינלאומית את פשעיהם של לאופלד ואנשיו. ב-1908 היה הלחץ הבינלאומי כה כבד, עד שלאופולד נאלץ למכור את המושבה, שהייתה קודם לכן בבעלותו הבלעדית, לידי הממשלה הבלגית. כאשר קונגו עברה לשליטת הממשלה הבלגית היא קיבלה את השם "קונגו הבלגית". האוכלוסייה הקונגולזית סבלה מאפליה מצד הבלגים, אם כי זכתה ליחס טוב בהשוואה לימי שליטת המלך לאופולד. גודלה היה למעלה מפי 80 מגודלה של בלגיה, והיא גבלה: ממזרח - ברואנדה-אורונדי (היום המדינות רואנדה ובורונדי), מצפון-מזרח באוגנדה, מדרום-מזרח בטנגניקה (היום טנזניה), מדרום ומדרום-מזרח בצפון רודזיה (היום זמביה), מצפון בסודאן הצרפתית ובאובאנגי שארי (היום הרפובליקה המרכז-אפריקאית), ממערב במרכז קונגו (מדינה שהיה תחת קולוניה צרפתית והיום נקראת הרפובליקה של קונגו), וממערב ומדרום-מערב - באנגולה.
קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960, ונקראת מאז הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ניהול הקולוניה
הבלגים ניהלו את האזרחים, הכלכלה והקולוניה בשלושה מישורים- "השליטה המשולשת".
שליטה מנהלית
קונגו הבלגית חולקה ל-4 מחוזות – לאופולדוויל (או קונגו-קאסאי, בעתיד יתגלו בו מחצבי יהלומים, שעד היום מהווים מרכז הפעילות הכלכלית של בלגיה במדינת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. נקראת קינשסה בימינו, ומהווה את הבירה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.)- מרכז ומערב המדינה, אקואטאור- צפון מערב, אוריאנטלה- צפון מזרח וקאטאנגה- מרכז מזרח ודרום (אזור שלימים יהיה חלק מרצח העם ברואנדה ובורונדי שאיתם הוא חולק גבול ממזרח, וידע את משבר קונגו- עימותים מול מוסדות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1960 מיד לאחר הקמתה עקב עושר המחוז במחצבי אורניום, זהב, נחשות ועוד). כל המחזות חולקו לתת-מחוזות, 24 סה"כ. לכל תת-מחוז היה נשיא מחוז. לדברי הקטור מרטנס, מנהל אתר כרייה מטעם חברה פרטית שפעלה בקונגו הבלגית, "ב-75% מהמקרים נשיא המחוז לא היה קונגולזי שנבחר על ידי האוכלוסייה המקומית אלא איש מנהלי בלגי שמונה על ידינו (הבלגים) ומטרתו לוודא שהפעילות המתחרשת במחוזו שלו משרתת את האינטרס הבלגי". עד 1926 מבנה נשיאות הקולוניה היה בבומה, שם הוצב לראשונה בהיווסדות מדינת קונגו החופשית ב-1886. ב-1926 בירת הקולוניה הוקמה מחדש בלאופולדוויל, העיר שנקראה על שמו של המלך ליאופולד השני. רשות אכיפת החוק המקומית נקראה "פורס פובליק" (בצרפתית "כוח הציבור"). החיילים/שוטרים היו קונגולזים שגויסו תחת הוראה ופקודה בלגית.
שליטה עסקית
המבנה העסקי בקונגו הבלגית היה כזה שחברה קיבלה "זיכיון"/אישור להפעיל מחצבים או אזורים חקלאיים והם היו אחראים על גיוס העובדים, קביעת תנאי העסקה - שכר, שעות עבודה ודאגה לרווחת העובדים שתחתיהם לאחר שעות העבודה. לאחר הנזק הציבורי התדמיתי שנוצר ל"אנשים הלבנים" בקונגו, שימוש באלימות ורצח נאסר באופן רשמי על החברות והרשויות. אך אומצו מנגנונים חדשים שחייבו את המקומיים לעבוד ובכך לא לעצור את הפעילות הכלכלית הרווחית של הבלגים בקונגו. אמצעי ההרתעה החדש היה כלא, וה"צ'יקוט, סוג של שוט שנעשה בו שימוש רחב בבתי המעצר בקונגו הבלגית. למקומיים הייתה אפשרות בחירה, להכיר מקרוב את צ'יקוט בתא המעצר או לחתום על חוזה העבודה מול החברות ולעבוד בפרך, תחת מחויבות לעבודה בשעות ארוכות והתחייבות לעמוד בהספקים מופרזים.
שליטה מיסיונרית
ההצדקה להמשך הפעילות הקולוניאלית בקונגו הייתה ונותרה "משימת הציוויליזציה"- המטרה הרשמית היא פיתוח החברה הקונגולזית. אכן, ההשקעה בחינוך המקומיים הייתה יוצאת דופן בהשוואה לקולוניות אחרות. כל מערכות החינוך היו דתיות, רובן קתוליות וחלקן האחר פרוטסטנטיות. הילדים קיבלו כלים בסיסיים של קרוא וכתוב ומתמטיקה, ולמדו בעיקר תכנים דתיים. בנוסף קונגו הבלגית הייתה מבין הקולוניות הבודדות שבתחומן נלמדו השפות המקומיות (קיקונגה, סוואהילי, לינגלה וטשילובה). ב-1940 12% מהילדים בגילאים 6–14 היו בבתי ספר, ב-1954 היו 37% כאלה, מהגבוהים ביותר שנמדדו במדינות מרכז, דרום מזרח ומערב אפריקה (מדינות הסאב-סהרה). בתי ספר לגילאים מבוגרים יותר נפתחו לראשונה מ-1950 והלאה, כאשר ב-1954 אוניברסיטת לובניום הקתולית שליד ליד ליאופולדוויל הייתה לראשונה שפתחה את שעריה לשחורים כלבנים. אוניברסיטה זו התמחתה בעיקר בלימודי חקלאות. בסוף ימי הקולוניה – סוף שנות ה-50 ותחילת ה60, היו כ-1,773,340 תלמידים בבתי ספר במדינה, מתוכם 1445 באוניברסיטאות והשכלה גבוהה. בתקופה זו כ-75% ממוסדות הלימודים היו קתולים, וכ-20% היו פרוטסטנטים.
מערכת הבריאות והמשפט
לצד ניצול, דיכוי וקו מנחה שמטרתו לשרת את האינטרס הבלגי בקולוניה, מבין מס' מצומצם של תחומים, בעיקר בתחום הרפואה הקולוניה דאגה לרווחת המקומיים. ב-1906 הוקם מכון לרפואה טרופית בבריסל שהיה אז, ועדיין היום נחשב לאחד המכונים המובילים בעולם במחקר רפואה טרופית. בנוסף הוא מתפקד כארגון בריאות הדואג לאזרחי מדינות מתפתחות. ב-1925 הרופא המיסיונר ד"ר ארתור לואיס פיפר היה האדם הראשון להביא לקונגו הבלגית את התרופה למחלת השינה. מחלה זו שהייתה נפוצה מאוד בקרב אזרחי המדינה ירדה מ-34,000 מקרים שנמדדו ב-1931 ל-1100 מקרים ב-1959. בנוסף לאורך ימי הקולוניה קונגו הבלגית הייתה המדינה עם יחס מרכזים רפואיים ובתי חולים לאזרח מבין הגבוהים בהשוואה לקולוניות אחרות. ב-1960 היו במדינה כ-3000 מרכזים רפואיים, מתוכם 380 בתי חולים, היו כ-5.34 מיטות בבתי חולים לכל 1000 אנשים, לשם השוואה בגאנה היחס הוא 0.55 ל-1000 ובמצרים 2.34 ל-1000. כל האירופאים והבלגים בקונגו הבלגית קיבלו חיסונים נגד פוליו, צהבת צהובה וחצבת. למרות כל זאת קונגו הבלגית עדיין סבלה מירידה באוכלוסייה. בעיקר במחוזות בהם תנאי ההעסקה היו קשים יותר, כאלו שאילצו את העובדים לעבוד בתנאים מחפירים, כמו בענף שמן הדקלים, שבין השנים 1927–1930 האוכלוסייה באזורים האלו ירדה מ-5677 ל-4544, ירידה של כ-20%. לפי רופאים שונים, ביניהם ד"ר ריינגארד, הסיבה לכך היא תנאי העבדות, הירידה בתזונה שנבעה מכך שילדים ונשים נאלצו להצטרף לגברים לכוח העבודה.
מבחינת מערכת המשפט המצב לא היה שונה ממערכת החינוך והבריאות. בקונגו הבלגית התקיימו שתי מערכות משפט. אחת לבלגים המתגוררים בקולוניה ואחת לקונגולזים. השופטים במערכת המשפט הקונגולזית היו צ'יפים שבטיים, אך כוחם הוגבל תחת סמכות בלגית. היו כ-728 אנשי משפט שמנהלים את המערכת המשפטית הקונגולזית מבלגיה. מערכת המשפט לבלגים הייתה שולית ביותר, כאשר ברור היה שבמקרים משפטיים מול הקונגולזים ידם תהיה על העליונה. כך למעשה במספר מקרים בהם גברים קונגולזים התלוננו על כך שנשיהם נאנסות על ידי גברים לבנים, הם בעצמם אלו שנשלחו לכלא. בקונגו הבלגית לא הותרה שום פעילות פוליטית ציבורית, לא לבלגים ולא לקונגולזים.
השפעת אירועים מרכזיים בעולם על קונגו הבלגית
שקט וחופש יחסי זה לא נמשך זמן רב. כעבור עשור בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הביקושים למוצרים ברחבי העולם עלו שוב, ואיתם העבודה הכפויה, הלאמת רכוש ותוצרת חקלאית וענישות חמורות לכל מי שלא עמד בדרישות הקולוניה. במהלך מלחמת העולם השנייה התפתחה תעשיית כריית האורניום במחוז קטנגה, ומאז לאורך עשרות שנים, קונגו הבלגית, ובהמשך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הייתה לספקית המרכזית של אורניום לארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה הייתה מקור לצמיחה כלכלית אסטרונומית עבור בלגיה וקונגו הבלגית. הביקוש העצום למשאבי הטבע הפשוטים והיקרים היוו מקור מרכזי להכנסה. בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה בלגיה השיקה תוכנית פיתוח בקולוניה לאורך עשור. באופן יוצא דופן, לראשונה הבלגים התכוונו להחזיר למקומיים ולקולוניה את הכסף שלמעלה מ-60 שנה הוציאו ממנה. תוכניות אלו כללו בניית בתים, הספקת אנרגיה, פיתוח אזורים כפריים וחיזוק מוסדות רפואיים. שגשוג כלכלי זה עודד בלגים רבים להגר לקונגו הבלגית ולהרחיב את עסקיהם שם שבין השנים 1950 ל-1960 האוכלוסייה הבלגית עלתה מ-39000 ל-88000 איש.
העשור האחרון בקולוניה - מחוסר שוויון מוחלט, לשוויון חלקי, התקוממות ועצמאות
הבלגים היו בבעיה. באותם ימים מספר האנשים שהיה בידיהם תואר אוניברסיטאי היו ספורים. מצד שני לבלגים ולארצות הברית היה חשוב מאוד לשמר את הכוח הכלכלי והביטחוני שמשאבי הטבע במדינה סיפקו להם, לכן הם רצו בתהליך ארוך של ייצוב המדינה עד קבלת העצמאות. מנגד האזרחים המקומיים רצו את עצמאותם במהרה, ולאורך 1959 היו מקרי אלימות רבים, התנגדות לשלם מיסים, התארגנות אנרכיסטית. בלגיה שלא רצתה להיגרר למלחמה פנים קולוניאלית כפי שקרה לצרפתים באלג'יריה ולהולנדים באינדונזיה, קבעה בינואר 1960 ועידה מול התנועות הקונגולזיות הפוליטיות המאוחדות בבריסל, במטרה לדון במעבר לעצמאותה של קונגו הבלגית. לשם כך הם שחררו מהכלא את פטריס לומומבה, מנהיג תנועת הMNC שלקח חלק בפגישה. בפגישה זו הם הסכימו על כך שבחירות דמוקרטיות להנהגת המדינה יעשו ב-30 במאי 1960, וכי קונגו תקבל עצמאות מלאה ב-30 ביוני 1960. בתוצאות הבחירות פטריס לומומבה מנהיג MNC וג'וזף קסה-וובו מנהיג הABAKO קיבלו את מירב הקולות, ועל מנת למנוע פילוג לאזורים גאוגרפיים שונים, אלו הסכימו ביניהם שלומומבה יכהן כראש ממשלה וקסה-וובו כנשיא.
לאחר הבחירות ועצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
היציבות לא החזיקה לאורך זמן. לומומבה הלאומן התנגד למעורבות בלגית בפרט ומערבית ככל ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. לבלגים לא הייתה כוונה לוותר על רווחיהם הכלכליים העצומים מכריית זהב, נחושת ויהלומים, בנוסף לאמריקאים שכריית האורניום במחוז קטנגה הייתה חיונית ביותר למרוץ החימוש כנגד הרוסים בימי המלחמה הקרה. הבלגים, יחד עם ה-CIA האמריקאי, ניצלו את המצב הפוליטי הרגיש והפילוג התרבותי-שבטי במדינה וניסו להביא להדחתו של לומומבה. בספטמבר 1960 הודיע הנשיא קסה-וובו שלומומבה מודח מתפקידו כראש ממשלה. כשבועיים לאחר הודעה זו התבצעה הפיכה צבאית במדינה על ידי הקולונל ג'וזף מובוטו ססה סקו בתמיכתן של בלגיה והCIA. מובוטו כיהן כשליט הרפובליקה, במהלך ימיו המדינה שינתה את שמה לזאיר. מבוטו נפטר ממחלת הסרטן ב-1997, אותו החליף לורן קבילה, שמיד שינה את שמה של המדינה לזה שאנחנו מכירים היום - הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כהונתו של לורן קבילה הסתיימה ב-2001 לאחר שנרצח. את קבילה האב ירש בנו ג'וזף קבילה, שמכהן בימים אלו ששליט הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הרפובליקה הדמוקרטית שעשירה במחצבים טבעיים הובילה לפרקים את כל המדדים הלא מחמיאים של האו"ם, ונמנית מבין המדינות העניות ביותר, חסרות ההשכלה והלא יציבות, לאחר שסבלו מלחמות אזרחים רבות לאורך השנים. מאז ועד היום פועלות חברות בלגיות רבות במחוז קטנגה וקונגו-קסאי, תעשיות הזהב והיהלומים המשגשגות באנטוורפן שבבלגיה מקורן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אורי דסאו
אורי דסאו (נולד ב-1979 בתל אביב) הוא אוצר אמנות וכותב עצמאי. החל מ-2011 מתגורר ופועל באירופה.
ביוגרפיה
אורי דסאו בעל תואר ראשון (2002) בפילוסופיה, ספרות והיסטוריה של האמנות מאוניברסיטת תל אביב. בגיל 24 החל לפעול כאוצר תערוכות בגלריות ומוזיאונים באירופה וישראל. תערוכותיו התקיימו, בין היתר, בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ובגלריה הלאומית החדשה, בברלין. החל מ-2011 התרחבה פעילותו האוצרותית מישראל לאירופה. דסאו פועל כאוצר, כותב ומרצה ומתגורר כיום בבלגיה. בין השנים 2004–2008 כתב במגזין סטודיו: כתב עת לאמנות. דסאו היה עורך אורח של שני גיליונות מיוחדים של המגזין: גיליון 170 (ספטמבר 2007), ״עשן בעיניים: צילום מופשט עכשווי״, וגיליון 174 (ספטמבר 2008), ״בחזרה ל-1980״. ב-2006 שהה בתוכנית אמן (רזידנסי) ב-IASPIS בשטקהולם. ב-2008 שימש אוצר של גינת הפסלים של עיריית סביון ובשנת 2010 שימש כיועץ לאוסף הצילום של האספן שלום שפילמן (האוסף וכן "מכון שפילמן לצילום", שהחזיק בו, הוקמו בשנת 2010 ופורקו בשנת 2015). בשנת 2012 נמנה דסאו בין חבר השופטים להענקת הפרס הגרמני לאמנות מדיה דיגיטלית בינלאומית ע"ש נאם ג'ון פייק (Nam June Paik Award).
דסאו לימד באקדמיה בצלאל בירושלים, במחלקה להיסטוריה ותיאוריה בשנת 2008. בין 2014–2016 שימש כמרצה אורח באוניברסיטה לאמנויות בברלין וכן באקדמיה לאמנויות במינכן. בשנת 2018 שימש כמרצה אורח באקדמיה לאמנות בדיסלדורף שבגרמניה, וב-2019 שימש כמרצה אורח באקדמיה לאמנות במינכן, ובבית ספר לאמנות בעיר גנט שבבלגיה.
פעילות אוצרותית
דסאו החל לפעול כאוצר אומנות צעיר בגיל 24. התערוכה הראשונה שאצר ״נחשו מי מת״, גלריה דביר, יולי 2003, התייחסה לדמותו של יאסר ערפאת, מייסד הארגון לשחרור פלסטין (פת"ח) ויו"ר הראשון של הרשות הפלסטינית. שם התערוכה הוא ציטוט מתוך סצנה מהסרט הישראלי שלאגר (1979) בבימויו של אסי דיין ובכיכובם של הגשש החיוור. העובדה שערפאת נפטר בנובמבר 2004, כשנה לאחר שהתקיימה התערוכה, הפכה את התערוכה בדיעבד למעין נבואה מקברית שהתגשמה. בתערוכה הוצגו עבודות של אבנר בן גל, אלי פטל, תמר גטר, ומיכל נאמן ופבל וולברג, לצד יצירות שנעשו במיוחד לתערוכה על ידי האמנים רותי נמט ואדם רבינוביץ. בנוסף הוצגו בה מקטעים מתוך הסרטים של אורי זוהר, אסי דיין ואפרים קישון.
התערוכה השנייה שאצר דסאו, ״חזרת״, התקיימה בגלריה גבעון בשנת 2005. שם התערוכה התייחס למאכל, למחלה ולשורש ח.ז.ר. בתערוכה הקבוצתית הוצגו עבודות שנעשו במהלך עשורים שונים על ידי אמנים ישראלים ואירופאים בני דורות שונים: אלי פטל, אדם רבינוביץ, רפי לביא, משה גרשוני, משה ניניו, יולנדה פיבר וכן דניאל כהן, שפעל כצלם פפראצי בישראל ותצלומיו הוצגו בתערוכה לצד שתיים מיצירותיו של רפי לביא משנת 1999. החיבורים שיצר דסאו בתערוכה בין עבודותיהם של אמנים בני דורות שונים וממקומות שונים על רקע המשמעויות השונות של המילה "חזרת" תרמו ליצירת מתח פרשני והעשירו את ההקשרים. בשנת 2006 אצר דסאו בביתן הלנה רובינשטיין, שתי תערוכות יחיד: ״תרדמון״ ו-״הטבע המקורי״ של האמנים אלי פטל ואדם רבינוביץ. ב-2008 אצר את התערוכה ״מושבת עונשין״ במשכן לאמנות בעין חרוד בהשתתפותם של אבנר בן-גל, מיכל הלפמן, אדם רבינוביץ, טל ר., פבריס ג׳יג׳י וכריסטוף בוכל. התערוכה הציגה עסקה עבודות שנעות ממעמד של אובייקט למעמד של סביבה ושמה דגש על הממד הפרפורמטיבי והתיאטרלי של אובייקטים פיסוליים ועל תביעתם לצופה אקטיבי.
בנובמבר 2010 אצר את התערוכה ״תורת השלבים״ במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בהשתתפותם של האמנים אפרת שלם, ג'ניפר אלורה וגיירמו קלזדייה, וואליד בשטי, וולפגנג טילמנס, חיים דעואל לוסקי, ינאי טויסטר, משה ניניו, סטן ברקהאג', שאנון אבנר, תומאס דימנד ותומאס רוף. בתערוכה הוצגו עבודות צילום, קולנוע ווידאו של אמנים ישראלים ובינלאומיים. התערוכה עוררה דיון על זהותו, מעמדו ומצבו של המדיום הצילומי על ידי שיבוש, פירוק הגדרות הצילום וגילוי היבטים אחרים של המדיום. ב-2011 אצר את הביאנלה השלישית בהרצליה, ״המכה השנייה״ בהשתתפותם של נחום טבת, גיל מרקו שני, פבל וולברג, גרגור שניידר, אבנר בן-גל, רותי נמט ואמנים נוספים. בספטמבר 2014, בגלריה הלאומית החדשה בברלין אצר יחד עם אודו קיטלמן, מנהל המוזיאון תערוכת יחיד למשה גרשוני, ״לא אבא לא אמא״. בתערוכה הוצגו כשמונים עבודות שמסכמות ארבעה עשורי פעילות של גרשוני. היא נפתחה בשחזור המיצב "מי ציוני ומי לא" משנת 1979, שבוצע מחדש בלובי של קומת האוסף של המוזיאון. המילים בעברית זעקו מן הקיר, והצגתן במוזיאון בברלין עטפה אותן טענה אותן במשמעויות שונות מאלה שהיו לעבודה כשהוצגה לראשונה בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב.
ב-2020 פרסם דסאו את ״המשולחים: תערוכה בפורמט דפוס״ במגזין תיאוריה וביקורת (מס. 53). התערוכה מציגה שבעה אמנים שעזבו את ישראל בגיל צעיר, טרם הבשלתם היצירתית או לקראתה, ושהשתלבו בעולם האמנות במערב. האמנים הם: יעקב אגם (יליד 1928), חיים סטיינבך (יליד 1944), סרג' שפיצר (1951–2012), מייקל קלג ומרטין גוטמן (ילידי 1957), אבשלום (1964–1993), ומיקה רוטנברג (ילידת 1976). דסאו חיבר בין אמנים בני דורות שונים דרך זווית ביוגרפית אישית ומנקודת מבט היסטורית כרונולוגית רחבה יותר, והציע להתייחס לישראל כמרחב שננטש ונותר מאחור. אצל חלק מהאמנים בתערוכה מרכיב העזיבה פנימי לעבודה ואצל אחרים זהו מרכיב חיצוני, שהפיכתו לפנימי בתערוכה חושפת את האופן בו מעשה האוצרות כופה עצמו מבחוץ אל תוך העבודה. דסאו מתייחס לעזיבת ארץ ישראל כדי להמחיש את ההשלכות של מעשה האוצרות, להנכיח אותו כשרירותי אך גם כמהותי.
קישורים חיצוניים
__חייב_תוכן_עניינים__
פייר בולז
פייר בולז (בצרפתית: Pierre Boulez; 26 במרץ 1925 – 5 בינואר 2016) היה מלחין, מנצח, מחבר ומייסד צרפתי של כמה מוסדות מוזיקליים. נחשב לאחד מהמלחינים הבולטים ופורצי הדרך במאה ה־20. היה חבר בקולז' דה פראנס.
ביוגרפיה
בולז נולד במונבריזון, צרפת. תחילה למד מתמטיקה בליון, בטרם פנה ללימודי מוזיקה בקונסרבטואר של פריז, אצל אוליבייה מסייאן ואנדריאה ווראבור (פסנתרנית, אשתו של ארתור הונגר). הוא למד את שיטת שנים־עשר הטונים אצל רנה לייבוביץ והמשיך לכתיבת מוזיקה א־טונאלית בסגנון סריאלי פוסט־וברניאני. הפירות הראשונים של כתיבה זו היו הקנטטות שלו, « Le visage nuptial » ו־« Le soleil des eaux » לקולות נשים ולתזמורת (שתי הקנטטות חוברו בסוף שנות ה־40' ומאז שונו פעמים אחדות), וכן הסונאטה השנייה לפסנתר משנת 1948, יצירה באורך 32 דקות שהלחין בולז בגיל 23, ושהתקבלה בקהל בעין יפה. מכאן ואילך הרחיב בולז, בהשפעת מחקריו של מסייאן, את טכניקת שנים־עשר הטונים מעבר לתחום של הסדרת גובה, משכי זמן, דינמיקה, הדגשים וכן הלאה. טכניקה זו נודעה עם הזמן בשם סריאליזם אינטגרלי. בולז היה בתוך זמן קצר לאחד ממנהיגיה הפילוסופיים של התנועה הפוסט־מלחמתית ליתר הפשטה וניסיוניות באמנויות. מלחינים רבים בני דורו של בולז לימדו בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, גרמניה. למלחינים של אסכולת דרמשטאדט היה חלק נכבד בהופעתו של סגנון ששימש נוגדן, למשך זמן מה, למוזיקה של להט לאומני; סגנון בינלאומי, קוסמופוליטי אפילו, שאי אפשר לגייסו לצורכי תעמולה כפי שעשו הנאצים במוזיקה של לודוויג ואן בטהובן, למשל. בולז היה בקשר עם מלחינים צעירים רבים שהשפעתם הייתה עתידה לגדול בשנים הבאות, בהם ג'ון קייג'.
ביצירות הסריאליות כליל של בולז נכללות « Poliphonie X » משנת 1951 ל־18 כלים, והספר הראשון של « Structures » ("מבנים") לשני פסנתרים. היצירה השנייה זכתה להצלחה של ממש, ונראה כי היא מסכמת את תחושת שעת האפס באירופה של ראשית שנות ה־50. "מבנים" הייתה גם נקודת מפנה לבולז. בשל היותה אחת היצירות הסריאליות השלמות ביותר בעליל, משכה אליה כאבן שואבת ביקורות מכל הסוגים. ג'ורג' ליגטי, למשל, פרסם מאמר ב־Die Reihe ('הסדרה'), ובו בחן את דפוסי המשכים, הדינמיקה והגובה שביצירה, ומצא שבמקרה אחד אין גובה הצליל תואם לדפוס, ממצא שחקר וניתח בפרטי פרטים עד לעייפה. הביקורת הזאת, וכן מה שהיה, להרגשתו של בולז, היעדר גמישות ביטוי בשפה, כפי שתיאר בחיבורו "אל גבולותיה הקיצוניים של הארץ הפוריה", הניעוהו לעדן את שפתו המוזיקלית. בולז זיקק את תחושת הסריאליות הטוטאלית והפכהּ למוזיקה גמישה יותר ותנועתית במודגש. וכן שמר על סודיות שיטות החיבור שלו, כדי שאנשים כמו ליגטי לא יוכלו לדון בטכניקה שלו אלא רק בתוכן המוזיקלי שהוציא תחת ידיו. הישגו החשוב ביותר של בולז בשיטה זו הוא יצירת המופת שלו, « Le marteau sans maître » ("הפטיש בלא בעלים"), להרכב אינסטרומנטלי ולקול, מן השנים 1953–1957, אחת היצירות המעטות של מוזיקה מתקדמת משנות החמישים שהיו לקלאסיקה ומנוגנות גם כיום. זוהי סינתזה מפתיעה ומהפכנית של זרמים רבים ומגוונים במוזיקה המודרנית, שמקיפה גם, ככל הנראה, את עולמות הצליל של ג'אז מודרני, גאמלן מבאלי, מוזיקה אפריקאית מסורתית לסוגיה, ומוזיקה יפנית מסורתית. הרלוונטיות והקוסמופוליטיות שלה היו עזות להדהים, והיא התקבלה בברכה בקרב מוזיקאים שונים ונבדלים, ובהם גם איגור סטרווינסקי. בתקופה זו נראה שבולז חלש על השיח המוזיקלי המודרני. לב קובליאקוב – המלמד באוניברסיטת תל אביב – פיצח את צופן הטכניקות החדשות הללו בעבודת הדוקטורט שלו מן השנים 7–1975 (שיצאה בינתיים לאור תחת הכותרת "פייר בולז: עולם של הרמוניה"), מעלל שאפשר להשוותו לתכנון מהופך, מן הסוף להתחלה, של מכונה מורכבת (עם זאת קובליאקוב הגיע להישגו זה זמן רב לאחר שגוונים ספציפיים של טכניקה סריאלית היו שנויים במחלוקת בקרב מלחינים; בולז כבר התקדם הלאה, לעניינים אחרים).
אחרי « Le marteau sans maître » החל בולז לבצר את מעמדם של מלחיני המוזיקה המודרנית בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, על ידי ניצוח ולימוד זכות. כמו כן החל לבחון אפיקים חדשים ביצירתו הוא. ביצירתו « Pli selon pli », לתזמורת וסופרן סולו, החל לפעול בכיוון של אלתור ושל הימנעות מגבולות מוגדרים. הוא שקל את אפשרויות המנצח "לאלתר" על תיווי עמום, כמו פרמטה, ואת יכולת הנגנים "לאלתר" על משכי זמן לא רציונליים, כמו תווי קישוט. נוסף על כך הרהר בולז ברעיון להשאיר את הגדרת סדר הפרקים או קטעי המוזיקה פתוחה לבחירה בערב קונצרט מסוים, רעיון קרוב לתבנית הניידת של קרלהיינץ שטוקהאוזן. מעניין אפוא שאף על פי ששתי היצירות נשמעות דומות כיום, ובוודאי שתיהן מייצגות יחדיו מלאכת מחשבת בלא דופי, הרי « Pli selon pli » לא התקבלה במידת ההצלחה של Le marteau (סטרווינסקי, למשל, לא אהב את הראשונה אבל אהב את השנייה). מצב זה אפשר שהוא מעין ברומטר תרבותי, יותר ממה שהוא משליך על היצירה עצמה בפועל. בזמן שבחן בולז את הרעיונות החדשים הללו, מי מעמיתיו שמעולם לא הרגישו בנוח לגמרי עם המעמד הרם שקיבלה השפה המוזיקלית הקשיחה (כמו ליגטי), העלו טיעון־נגד מוזיקלי משכנע לעומת האידיאלים המוזיקליים של בולז. במעין תפנית פיוטית, עבר בולז מכבוד שאין לו אח ורע ב־« Le marteau sans maître » לכישלון לכאורה ב־« Pli selon pli » ("קפל על קפל"), שנכתב לשיר של סטפן מאלארמה על מצב האין־אונים המתסכל של ברבור, שאינו מצליח להיחלץ ולעוף מתוך אגם קפוא.
משנות ה־50', ותחילה בהלחנת הסונאטה השלישית לפסנתר (משנת 1955, אך לא גמורה במותו), עשה בולז ניסויים במה שכינה "מקריות מבוקרת", ופיתח את השקפותיו על מוזיקה אליאטורית במאמריו « Aléa » ו־« ? Sonate, que me veux-tu ». השימוש במקריות, שבהמשך החיל ביצירות כמו « Domaines », « Éclat », וה־Rituel לזכר ברונו מאדרנה, שונה מאוד מהמקריות שנקט ג'ון קייג', למשל. אם במוזיקה של קייג' הנגנים מקבלים, במקרים רבים, חופש לאלתר וליצור צלילים חדשים לגמרי, הרי ביצירותיו של בולז מותר להם רק לבחור בין אפשרויות שהמלחין פירט מראש – שיטה שתוארה לא־פעם בשם "תבנית ניידת".
אי־אלו מבקרים האשימו את בולז בבדיקת שיגעונות האופנה המוזיקליים של שנות ה־70', לדוגמה, ה־Rituel לתזמורת, המחולק לשמונה קבוצות, נתפס כמושפע מן המינימליזם האמריקאי. שום חידוש מחידושי האופנה האלה לא התאים לבולז, והוא סתם בהדרגה את הגולל על ניסיונות מסוג זה. היו מי שראו בשינויים שנעשו לאחר זמן ביצירותיו, כגון קביעת סדר מחייב לפרקי « Pli selon pli » (שעד אז אפשר היה לנגנם בכל סדר שהוא), מעין תגובת נגד לביקורת מסוג זה (בולז הסביר שלאחר עבודה על היצירה במשך זמן־מה, התברר לו שיש סדר פרקים טוב מכולם: הסדר שהוא בחר).
עם זאת הייתה לבולז נטייה מובהקת לראות בכל יצירותיו יצירות הנתונות במהלך עבודה ושינוי מתמיד. תפוקתו מאז שנות ה־70' הואטה במידה ניכרת; הוא נטה לעיין ביצירות, לשקול ולחשב אותן במשך שנים רבות, ויש מהן שנשארו לא גמורות, כמו הסונאטה השלישית לפסנתר. עם זאת שניים מפרקיה פורסמו והוקלטו. היצירה « …explosante-fixe… », שהחלה את דרכה בשנות ה־70', קיבלה במהלך השנים ארבע גרסאות שונות, עד שמצאה את ביטויה האחרון בתור יצירה לסולו חליל אלקטרוני (MIDI) ואנסמבל משולב באלקטרוניקה חיה.