cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפט ברזובסקי נגד אברמוביץ'
הרקע למשפט
אחרי סיבנפט, היעד הבא של אברמוביץ' היה תעשיית האלומיניום ברוסיה שהופרטה. בבאותה עת שררה "מלחמות האלומיניום" שהובילה לרציחות של מנהלי מפעלי אלומיניום, סוחרי מתכות ועיתונאים, כאשר קבוצות נאבקו על השליטה בתעשייה. היא איחד מספר מפעלים, עם שותפים שונים בהם מיכאל צ'רנוי, ליצירת חברת האלומיניום "רוסאל". בתחילת 2001 נתן הקרמלין אישר להקמת החברה המאוחדת, שהחזיקה 70% מתעשייות האלומיניום במדינה והיצרנית השנייה בגודלה בעולם.
בשנת 2001, בוצע עסקה בה רכש אברמוביץ' מברזובסקי ופטרקצישווילי, תמורת תשלום של 1.3 מיליארד דולר את חלקם ב"סיבנפט". עסקה זו הייתה נושא למחלוקת העיקרית בתביעה המשפטית. בספטמבר 2005 מכר אברמוביץ' את "סיבנפט" לחברת הגז הממשלתית "גזפרום" תמורת 13 מיליארד דולר.
התביעה
באוקטובר 2007, הגיש ברזובסקי תביעה אזרחית נגד רומן אברמוביץ' בבית משפט בלונדון. את כתב התביעה ניסה להגיש לאברמוביץ' באופן אישי, בעת שעשה קניות בחנות האופנה דולצ'ה וגבאנה בלונדון, בלוויית שלושה שומרי ראש. בצאתו מן החנות הבחין באברמוביץ' בחנות "הרמס" הסמוכה, הוא הורה מיד לאחד משומרי ראשו להביא את צו הזימון למשפט מן הלימוזינה שלו, שחנתה בסמוך. אך כאשר ניסה ברזובסקי להיכנס לחנות עם המסמך, נחסם על ידי שלושת שומרי הראש של אברמוביץ, כולם חניכי SAS, הכוחות המיוחדים הבריטים. בעוד שומרי הראש שלו מתגוששים עם שומרי הראש של אברמוביץ, הצליח ברזובסקי לפתוח את הדלת ולהושיט לו את המסמך. הדרמה הונצחה כולה במצלמות האבטחה של החנות, ובתוך עשרים דקות ביקשו עורכי הדין של ברזובסקי את ההקלטה של המצלמות, כדי להוכיח שהצו שהוצא אכן הוגש לאברמוביץ.
ברזובסקי טען בתביעה לבעלות עבר על חברת "סיבנפט", שהיוותה את עיקר הונו המקורי של אברמוביץ' (הם רכשו את החברה לפי שווי של 200 מיליון דולר ב-1995 ואברמוביץ' מכר אותה ב-2005 תמורת 13 מיליארד דולר). בתביעה האשים את אברמוביץ' בסחיטה, הפרת אמונים והפרת חוזה. לטענת ברזובסקי, הוא מכר את מניותיו לאברמוביץ' ב-2001, לאחר שזה הפעיל עליו לחץ ואיים כי במקרה שהעסקה לא תצא אל הפועל, הוא ישתמש בהשפעתו כדי להשאיר בכלא את חברו ושותפו של ברזובסקי, ניקולאי גלושקו. עוד טען ברזובסקי כי חלק מהמניות, בהן מניות של חברת האלומיניום רוסאל, לא נמכרו לאברמוביץ' אלא הושארו אצלו למשמורת, אך זה מכר אותן לאחר מכן לאולג דריפסקה.
אברמוביץ' ניסה לשכנע את מערכת המשפט הבריטית כי אין לה עניין בפרשה ויש לנהל את ההתדיינות ברוסיה. ברזובסקי, מצידו, טען כי ברוסיה לא יזכה לסעד משפטי הוגן וצדק לא יעשה שם. פתיחת הדיונים במשפט התעכבה במשך מספר שנים, מאחר שהדיונים הראשונים היה על סמכות בית המשפט בלונדון לדון בתביעה על רכוש זר ואירועים שהתרחשו מחוץ ל.
צ'רנוי נגד דריפסקה
זמן קצר לפני שברזובסקי הגיש את התביעה נגד אברמוביץ', הגיש האוליגרך מיכאל צ'רנוי תביעה נגד אולג דריפסקה לבעלות על 40% ממניות "רוסאל". הרקע לתביעה היה הנפקה ראשונה לציבור של מניות "רוסאל" שתוכננה ב, לפי שווי שוק של 30 מיליארד דולר. צ'רנוי טען שהוא מחזיק 13% מהמניות אך שמו נמחק ממרשם בעלי המניות במרמה. דריפסקה ביקש להעביר את המשפט מבריטניה לרוסיה, אך בית משפט בלונדון דחה את בקשתו באוגוסט 2009. דריפסקה מצדו שכר את פעיל הימין אביגדור אסקין לביצוע האזנות סתר וניהול קמפיין שלילי נגד צ'רנוי. בתגובה צ'רנוי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב תביעת דיבה בסך 10 מיליון שקל נגד דריפסקה, ושמונה אנשים נוספים. בטענה כי דריפסקה מימן קמפיין חובק עולם, לרבות בישראל, של הכפשתו והשמצתו בעיני הציבור ובעיני רשויות אכיפת החוק, במטרה להביא לשלילת אזרחותו ולגירושו מישראל וכדי לגרום לדה-לגיטימציה שלו ולהקטין בכך את סיכויי התביעה האזרחית שהגיש נגדו.
במאי 2009, הוצא נגד צ'רנוי צו מעצר בחשד להלבנת הון בספרד, של חברה בבעלותו הרשומה במדינה. דריפסקה העיד נגד צ'רנוי בתיק הלבנת הון, וטען כי שילם לצ'רנוי 250 מיליון דולר כדמי חסות בשל קשריו עם המאפיה ולא עבור מניות שהחזיק ב"רוסאל". בספטמבר 2012, פרסמו השניים הודעה קצרה לעיתונות, בה הכריזו שהגיעו להסדר וכי התביעה שהגיש צ'רנוי בבית משפט בלונדון בוטלה.
צ'יגירינסקי נגד אברמוביץ'
בנובמבר 2007, הגיש האוליגרך שלווה צ'יגירינסקי וחברת "סיביר אנרג'י" שבשליטתו, שהמניות שלה נסחרו בבורסת לונדון, נגד אברמוביץ'. בטענה ש"סיבנפט", חברת הנפט שאותה מכר אברמוביץ' לחברה הממשלתית הרוסית "גזפרום", גזלה ממנה החזקה בת 50% בשדה נפט ענק ברוסיה. המיזם המשותף שבאמצעותו החזיקה "סיביר אנרג'י" ב-50% משדה הנפט הועבר לידי כונס נכסים שעירב גם בוריס ברזובסקי, לאחר שטען כי יוכל לדרוש את הנכס גם אם ברזובסקי ינצח בתביעות כלשהן נגד אברמוביץ'. "סיביר אנרג'י" טענה שהחזקתה במיזם המשותף דוללה מ-50% ל-1% ללא ידיעתה, זמו קצר לפני שנמכר שדה הנפט. סיבנפט ואברמוביץ' טענו שהעסקה הייתה חוקית. לפי התביעה של צ'יגיריניסקי, שכבר הוגשה לבתי משפט ברוסיה ובאיי הבתולה ונדחתה, צ'יגיריניסקי ואברמוביץ' סיכמו בשנת 2000 על פיתוח של השדה, בו עתודות מוכחות של 300 מיליון טון נפט, על-ידי חברה משותפת, בבעלות שווה. אך דצמבר 2003, דולל בבת אחת חלקו במיזם המשותף מ-50% לפחות מ-1%, בעקבות הנפקת מניות של המיזם בתמרונים משפטיים מסובכים.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 עסקיו של צ'יגירינסקי נקלעו לקשיים, חברת "סיביר אנרג'י" תבע אותו בטענה שהוציא במרמה מהחברה 250 מיליון דולר. הוא ברח לישראל באוקטובר 2009. הוא גם היה מעורב בפרשת שחיתות עם אשת ראש עיריית מוסקבה יורי לוז'קוב. וחברת "גזפרום נפט" השתלטה על נכסיה של "סיביר אנרג'י".
המשפט
הדיונים בתביעה החלו החלו ב-3 באוקטובר 2011, בבית המשפט הגבוה לצדק בלונדון. זו הייתה התביעה הפרטית בסכום הגבוה ביותר מאז ומעולם בבריטניה, 5.8 מיליארד דולרים.
ב-31 באוגוסט 2012 קבע בית המשפט כי בשל אופי הראיות, התיק תלוי בשאלה האם להאמין לעדויותיו של ברזובסקי או אברמוביץ'. אולג דריפסקה העיד לטובת אברמוביץ' ומיכאל צ'רנוי סירב להעיד. השופטת דחתה את טענותיו של ברזובסקי ואמרה כי: "בניתוח מכלול הראיות מצאתי את מר ברזובסקי עד לא מרשים, ובלתי אמין במהותו, שראה את האמת כמושג חולף וגמיש, שניתן לעצב אותה כך שתתאים לו... צר לי לומר שהשורה התחתונה של ניתוח מהימנותו של מר ברזובסקי היא, שהוא היה אומר כמעט כל דבר כדי לתמוך בעניינו". היא קבע כי הכספים ששולמו לברזובסקי מייצגים תשלום סופי לסילוק כל ההתחייבויות של אברמוביץ'. חודשיים אחר כך נקבע כי ברזובסקי ישלם 56 מיליון דולר לכיסוי ההוצאות המשפטיות של אברמוביץ'.
תוצאות המשפט
לאחר שהפסיד בתביעה נגד אברמוביץ' ברזובסקי נקלע לחובות, החל במכירת רכושו כדי לכסות את הוצאות המשפט שלו, ואף לקח הלוואת מידידיו. בשבת, 23 במרץ 2013, נמצא ברזובסקי מת בביתו בקרבת בירת אנגליה, לונדון. גופתו נמצאה על ידי שומר ראש בחדר שירותים נעול. בדיקה פתולוגית שנערכה לאוליגרך העלתה כי הוא מת כתוצאה מתלייה. מותו הוכרז בפוסט בפייסבוק על ידי חתנו. אלכסנדר דוברובינסקי, עורך דין שייצג אותו, שכתב שייתכן שהוא התאבד, והוסיף כי ברזובסקי היה מדוכא לאחרונה והתבודד מחברים. על פי הדיווחים הוא סבל מדיכאון ונטל תרופות נוגדות דיכאון; יום לפני מותו הוא אמר לכתב בלונדון שאין לו ממה לחיות. שני ידידים שלו אמרו לעיתון "פייננשל טיימס" שברזובסקי תכנן נסיעה לישראל יום לפני מותו. "אני לא מאמין שהוא התאבד, ולא אאמין בכך אף פעם", אמר ניקולאי גלושקוב. גלושקוב ניהל בשנות ה-90 את חברת "אירופלוט" עבור ברזובסקי, ונרצח בעצמו 5 שנים אחר כך, ב-12 במרץ 2018, על ידי יחידה 29155. שני מקורבים של ברזובסקי נרצחו עוד לפני המשפט, אלכסנדר ליטוויננקו נרצח בלונדון בנובמבר 2006 עם רעל רדיואקטיבי נדיר. וב-12 בפברואר 2008, המיליארדר היהודי בדרי פטרקצישווילי, חבר קרוב ושותף עסקי ותיק של ברזובסקי, התמוטט ומת בחדר השינה שלו לאחר ארוחת ערב משפחתית באחוזתו באנגליה.
במרץ 2022, תוכנית התחקירים "פנורמה" של ה-BBC, חשפה ראיות חדשות המעידות על חטיפות, הונאה ועסקות מושחתות מצידו של אברמוביץ' בעסקאות שונות שביצע, שאפשרו לו להשתלט על נכסים בסך מיליארדי דולרים.
איווקו טרקר
איווקו טרקר (באיטלקית: Iveco Trakker) היא קשת רחבה של דגמי משאיות כבדות, כולל משאיות סמי-טריילר המיועדים למגוון שימושים אזרחיים וצבאיים כולל לשימוש ארוך טווח, להובלת סחורות כבדות למרחקים גדולים, מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר מיוצרים באיטליה משנת 2004.
בנוסף מיוצרים דגמי "איווקו טרקר" על ידי חברות בת של "איווקו" בארצות: ספרד, ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, דרום אפריקה
Fade To Black (שיר של נדיר רוסטמלי)
Fade To Black (בעברית: לדהות לשחור) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האזרי נדיר רוסטמלי. השיר יצא לאור ב-21 במרץ 2022, וייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2022, לאחר שנבחר על ידי רשות השידור הממלכתית במדינה, İctimai Television (İTV).
קרל פון מילר
קרל פרידריך מקס פון מילר  (בגרמנית: Karl Friedrich Max von Müller; 16 ביוני 1873 – 11 במרץ 1923) היה קצין צי גרמני שהיה קפטן פושטת מסחר, הסיירת הקלה SMS אמדן במהלך מלחמת העולם הראשונה.
Fade To Black (שיר של נדיר רוסטמלי)
לפני האירוויזיון
ב-30 בדצמבר 2021 פתחה İTV את תקופת הגשת השירים לוועדה המיוחדת שתבחר את השיר האזרי לאירוויזיון. תקופה זו הסתיימה ב-31 בינואר 2022. המועמדים חויבו לספק תיאור קצר על עצמם כחלק מתהליך ההרשמה. לאחר ניפוי של שלושת מאות השירים שנשלחו, נבחרו שישה שהוצעו לאמן הנבחר.
קרל פון מילר
ראשית חייו
מילר נולד ב-16 ביוני 1873 בהנובר, והיה בנו של אוברסט בצבא הפרוסי. לאחר שלמד בגימנסיה בהנובר ובקיל, הוא נכנס לאקדמיה הצבאית בפלון שבשלזוויג-הולשטיין, אך עבר לצי הקיסרי הגרמני בחג הפסחא 1891. הוא שירת בתחילה על ספינת ההדרכה SMS שטוש, ולאחר מכן על ספינת האימונים SMS גנייזנאו במסע לאמריקות. הוא הפך קצין האיתות של אונייה מחופת שריון SMS באדן באוקטובר 1894, ומאוחר יותר הועבר באותו התפקיד לאוניית האחות שלה SMS זקסן.
Fade To Black (שיר של נדיר רוסטמלי)
לפני האירוויזיון
ב-16 בפברואר 2022 הוכרז כי נדיר רוסטמלי נבחר לייצג את אזרבייג'ן באירוע האירוויזיון הקרוב. ההודעה נמסרה במהלך תוכנית הבוקר "Sabahın xeyir, Azərbaycan". "Fade To Black" פורסם בעמוד היוטיוב הרשמי של תחרות הזמר של האירוויזיון ב-21 במרץ 2022, ביום צאתו לאור.
קרל פון מילר
ראשית חייו
מילר הועלה לדרגת אובר-לויטננט צור זי והוצב בסיירת הבלתי מוגנת SMS שוואלבה. במהלך סיור עם שוואלבה במזרח אפריקה הגרמנית, הוא לקה במלריה, שהטרידה אותו עד סוף חייו.
לאחר שחזר לגרמניה בשנת 1900, מילר שירת על החוף לפני שהפך לקצין תותחים שני של הפרה-דרדנוט SMS קייזר וילהלם השני. מינויו במטה האדמירל הנסיך היינריך מפרוסיה הוכיח את עצמו כנקודת המפנה להצלחה בקריירה. לאחר שזכה לשבחים והערכות גבוהות מהממונים עליו, הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן בדצמבר 1908, והוצב ב-Reichsmarineamt (משרד הצי הקיסרי) בברלין, שם הרשים את גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ.
בפיקוד
כפרס על עבודת האדמירליות שלו בברלין, קיבל מילר את הפיקוד על הסיירת הקלה SMS אמדן באביב 1913. עד מהרה השיג תהילה ופרסום גם בעיתוני המעצמות הגרמניות וגם בעיתוני המעצמות האימפריאליות האחרות על היוזמה והמיומנות בהפגזת מבצרים מרדניים לאורך היאנגצה, בננקינג. הוענק לו מסדר הכתר המלכותי (דרגה שלישית) עם חרבות.
Fade To Black (שיר של נדיר רוסטמלי)
באירוויזיון
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אזרבייג'ן הופיעה רביעית, לאחר סרביה ולפני גאורגיה. ב-12 במאי 2022 ביצע רוסטמלי את "Fade To Black" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. אזרבייג'ן הופיעה כמדינה ה-15, לפני בלגיה ואחרי ליטא.
קרל פון מילר
בפיקוד
במהלך ועידה באי פגאן הציע מילר לנתק סיירת קלה אחת של השייטת כדי לפשוט על המסחר של מדינות ההסכמה באוקיינוס ההודי, בעוד ששאר השייטת של שפה המשיכה להפליג מזרחה על פני האוקיינוס השקט. מילר ואמדן קיבלו את המשימה.
בשנים-עשר השבועות שלאחר מכן זכו אמדן ומילר למוניטין של תעוזה ואבירות שאין כמוה לאף ספינה או קפטן גרמני אחר. מילר הקפיד מאוד בניסיון להימנע מגרימת נפגעים ללא-לוחמים ואזרחים. בזמן ששבו 14 אוניות, המלחים הסוחרים היחידים שנהרגו מתותחי אמדן היו חמישה קורבנות של הפגזת מדרס שכוונה למיכלי נפט בריטיים וספינת סוחר, למרות ההקפדה שמולר נקט כדי להקים קווי אש שיצמצמו את הסיכון של פגיעה באזורים אזרחיים בעיר. אמדן גם הטביעה את הסיירת הרוסית ז'מצ'וג ואת המשחתת הצרפתית מוסקט במהלך קרב פננג במלאיה. שלושים ושישה ניצולים צרפתים ממוסקט חולצו על ידי אמדן, וכששלושה גברים מתו מפצעיהם הם נקברו בים בכבוד מלא. הצרפתים הנותרים הועברו לספינת קיטור בריטית, "ניובורן", שנעצרה על ידי הספינה הגרמנית, אך לא הותקפה, כדי לאפשר את הובלתם לסבנג, סומטרה, באיי איי הודו המזרחיים ההולנדיים הנייטרלית.
תבוסה ושבי
כשאמדן שלחה פלוגת נחיתה לחוף כדי להשמיד תחנת רדיו בפורט ריפיוג' באיי קילינג ב-8 בנובמבר 1914, היא כותרה לבסוף על ידי הסיירת הקלה האוסטרלית אאה"מ סידני והובסה בקרב קוקוס על ידי התותחים הכבדים יותר של הספינה האוסטרלית. מילר, עם שאר הצוות שנותר בחיים, נתפס ונלקח לפורט ורדלה, מלטה. יחידת צוות שלו שעלתה לחוף התחמקה מלכידה ונמלטה לגרמניה בהנהגתו של הקצין הראשון של אמדן, הלמות פון מיקה. ב-8 באוקטובר 1916, יומיים לאחר חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת הגרמנית, מילר הופרד משאר שבויי אמדן ונלקח לאנגליה, שם נכלא במחנה שבויים עבור קצינים גרמנים שנמצא ב-Midlands Agricultural and דיירי קולג' (כיום קמפוס סאטון בונגטון של אוניברסיטת נוטינגהאם). ב-1917 הוא הוביל בריחה של 21 שבויים דרך מנהרה, אך נשבה מחדש. האקלים של אנגליה לא התאים עבור המלריה שלו, והוא נשלח בסופו של דבר לטיפול בהולנד, כחלק מחילופי שבויים הומניטריים. באוקטובר 1918, חודש לפני שביתת הנשק, הוא הוחזר לגרמניה.
אחרית חייו
מילר זכה בעיטור פור לה מריט ולבסוף הועלה לדרגת קפיטן צור זי. בתחילת 1919, הוא פרש מהצי על רקע בריאות לקויה והתיישב בבלנקנבורג. הוא סירב בנימוס לכתוב ספר המפרט את שירותו המלחמה ומעלליו. הוא נבחר לפרלמנט של המדינה החופשית בראונשווייג במצע אנטי מעמדי כחבר במפלגת העם הלאומית הגרמנית. הוא מת בבראונשווייג בפתאומיות, כנראה נחלש מהתקפי מלריה תכופים, ב-11 במרץ 1923.
תפוחון
תפוחון (שם מדעי: Pomacea) הוא סוג טקסונומי של חילזון ממשפחת Ampullariidae ותת-מחלקת קדם-זימאים החי במים מתוקים. שמו המדעי נגזר מהמילה תפוח, וגם בעברית ובאנגלית הוא מכונה "חילזון תפוח" ו-Apple Snail (בהתאמה). התפוחון מהווה מין פולש מזיק מאוד במדינות רבות בעולם, ובין השאר אסור ייבואו לאירופה, הן באופן ישיר והן באופן עקיף ביחד עם תוצרת חקלאית, שנבדקת כדי לוודא שהיא לא מכילה את התפוחון.
מאפיינים
לתפוחון קונכייה כדורית תפוחה וגדולה ובה בין 3 ל-4 וקצת פיתולים. על רגלו ישנו סוגר (operculum) שמכסה את פתח הקונכייה כשהתפוחון נכנס פנימה לתוכה. הקונכייה גדולה וקוטרה נע בין 5 ל-8 סנטימטר. הקונכייה צבעונית וניתן למצוא קונכיות בגווני חום, צהוב, אדום, ירוק וכחול-סגול.
מוצאו מאמריקה הטרופית ובעיקר אמריקה הדרומית. הוא חי במים מתוקים ואוכל בתיאבון רב צמחיית ביצה וצמחי מים. בשל יכולתו לחסל כמות רבה של צמחייה הוא נחשב לסיכון אקולוגי. הוא הובא למקומות רבים ברחבי העולם, הן כחיית מחמד והן כחילזון למאכל. ברוב המקומות אליהם יובא פרטים הצליחו לברוח מהשבי ולהתרבות בבר, ולהפוך למין פולש הפוגע במערכת האקולוגית ומסכן את קיומה. התפוחון הוא גם מזיק גדול לחקלאות, בייחוד חקלאות לצמחי מים כמו אורז. הוא מזיק הן בגלל שהוא אוכל צמחים רבים והן בגלל שהימצאותו במשלוח תוצרת חקלאית גורמת לפסילת כל המשלוח לייצוא ומחייבת את השמדתו. מבין המינים הפולשים הנפוצים מהסוג תפוחון נמנים Pomacea canaliculata ו-Pomacea bridgesii. פליטי תרבות מהסוג תפוחון נתגלו גם בישראל.
התפוחון מטיל את ביציו בתטולה ורודה בצמחים שנמצאים מעל המים, על מנת להגן עליהם מטורפים החיים במקווי מים כגון דו-חיים ודגים.
עדי לב
עדי לב (20 באוגוסט 1953 – 12 במרץ 2006) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בטרנסילבניה ועלתה עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1969, בגיל 16. למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ובבית צבי – בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה והשתלמה בסדנת משחק בניו יורק, בשנות ה-70 של המאה ה-20. החלה את דרכה כשחקנית בתיאטרון הבימה. בשנת 1984 העלתה את הצגת היחיד "לואיזה בוכה לואיזה צוחקת", במרכז התרבות "צוותא". כתבה מחזה יחיד, "תפקידים שלא שיחקתי", בשיתוף עם הבמאית והמורה למשחק, סופי מוסקוביץ'. השתתפה בסרטי הקולנוע במקום חלום (1978), תלווה לי את אשתך (בבימוי זאב רווח, 1989), "מי האבא?", (בבימוי אלי קנר, 1996) וכנפיים שבורות (תסריט ובימוי ניר ברגמן, 2002). בתיאטרון הופיעה ב-1999 במחזמר עלובי החיים (מחזמר) בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד גברת תנרדייה. בטלוויזיה השתתפה בסדרה תמונות יפואיות. הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים בשנים 1995–1996. כמו כן, הופיעה ב-2002 בסרט סוחרי גומי, על פי מחזהו של חנוך לוין, בבימוי זאב רווח.
דוד גורביץ'
ביוגרפיה
דוד גורביץ' נולד בריגה שבלטביה. בגיל 8 עלה עם הוריו לישראל ובילה את ילדותו בבת-ים. בוגר בהצטיינות בספרות משווה וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן (1980). עשה מסלול ישיר לדוקטורט בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיים בהצטיינות (1987). הדוקטורט, שנעשה בהדרכת פרופ' אברהם שאנן, עסק ב"רומן הנאו-פִּיקָרֶסְקי במאה העשרים: קפקא, גראס, בלו". עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד במימון הקרן הלאומית למדעי הרוח (NEH). היה מרצה (Assistant Professor) באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (1989-1988).
שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, וכמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1992–2007 שימש כמרצה בכיר במוסדות הבאים: האוניברסיטה העברית, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, המכללה האקדמית ספיר, בצלאל, המכללה האקדמית בית ברל ו-HIT מכון טכנולוגי חולון. בשנת 1992 התמנה למרצה בכיר בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למנהל. החל משנת 2002 עמד בראש מסלול מדיה ותרבות פופולרית שם - תפקיד אותו מילא עד לשנת 2015.
גורביץ' מרבה להתראיין בכלי התקשורת בנושאי תרבות ותרבות פופולרית. "גיבור תרבות", משדר הרדיו של דוד גורביץ' ודן ערב, שודר ב"קול הקמפוס" והוא כולל למעלה ממאה תוכניות.
עדי לב
ביוגרפיה
בסוף חודש ספטמבר 2005 אובחנה לב כחולת סרטן. נפטרה במרץ 2006, בגיל 52.
דוד גורביץ'
ביוגרפיה
דוד גורביץ' הוא אב לשניים, מתגורר בתל אביב.
אודות ספריו
הבלש כגיבור תרבות: ספרות, קולנוע, טלוויזיה
גנגסטר שיק: פשע, תרבות, קפיטליזם
הגנגסטר הפוסטמודרני: טראומה, קיטש, חלום
קישורים חיצוניים
ריאיונות ושיחות מתוך התוכנית "חיים של אחרים" בהנחיית ערן סבאג, בגלי צה"ל:
1962 בספורט
אליפות אירופה
אליפות אירופה השביעית באתלטיקה נערכה בבלגרד יוגוסלביה. האתלטים הסובייטיים זכו במירב המדליות.
המנצחים בתחרויות הגראנד סלאם
בעקבות ניצחון ב-4 טוריניי גראנד סלאם רוד לייבר זכה בגראנד סלאם בתחרות גברים בשנת 1962.
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרליה זכתה בגביע לאחר ניצחון 0-5 על נבחרת מקסיקו.
אליפות אירופה בשחייה
אליפות אירופה העשירית נערכה בלייפציג, גרמניה המזרחית באותה העת, מ-18 עד 25 באוגוסט.
המכון לחקר אנטישמיות גלובלית ומדיניות
המכון לחקר אנטישמיות ומדיניות גלובלית (ISGAP) (באנגלית: Institute for the Study of Global Antisemitism and Policy) הוא מרכז צפון אמריקאי לחקר האנטישמיות, שנוסד בשנת 2004 על ידי ושוכן בניו יורק. המכון עוסק בחקר של אנטישמיות בצד דעות גזעניות קדומות אחרות, תוך התייחסות לפוליטיקה ומחקר בינתחומי המפתח שיח בין אקדמאים, פוליטיקאים והציבור הרחב.
פעילות
בשנת 2006 יצר המכון את (YIISA), הממוקמת בתוך המוסד ללימודי חברה ומדיניות באוניברסיטת ייל שהייתה מרכז המחקר האוניברסיטאי הראשון שהתמקד באנטישמיות בצפון אמריקה, לצד המרכזים לחקר האנטישמיות שבאוניברסיטת תל אביב, ב וב.
מלבד זאת, המכון מקיים סמינרי לימודים באוניברסיטאות שונות בצפון אמריקה, ומפרסם ספרים ומאמרים רבים.
צוות
פרופסור אלי ויזל, ניצול השואה וזוכה פרס נובל לספרות, היה נשיא הכבוד של המכון. בראש הוועדה האקדמית המייעצת של המכון עומדים פרופסור אלן דרשוביץ ופרופסור ארוין קוטלר.
אקים בלייק
אקים בלייק (באנגלית: Ackeem Blake; נולד ב-21 בינואר 2002) הוא אתלט ג'מייקני, אלוף אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים (פריפורט 2022) בריצת 100 מטר.
קריירה מקצועית
בלייק נולד וגדל בג'מייקה.
2022
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים בלייק במקום 18 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.19 שניות. הוא סיים עם נבחרת השליחים של ג'מייקה במקום הרביעי במרוץ שליחים 4x100 מטר, בתוצאה של 38.06 שניות.
אלוף אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים
באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים שנערכה באוגוסט בפריפורט שבאיי בהאמה זכה בלייק במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אליפות חדש של 9.98 שניות. הוא זכה עם נבחרת השליחים של ג'מייקה במדליית ארד במרוץ שליחים 4x100 מטר, בתוצאה של 38.94 שניות.
גלגל (אתר מקראי)
גִּלְגָּל הוא אתר מקראי הנזכר 39 פעמים בתנ"ך. השם האונומטופיאי, מהשורש 'גל', נובע מהצורה המעוגלת, האופיינית למתחמי נוודים. הגלגלים היו האתרים המרכזיים לשבטי ישראל בזמן התנחלות והשופטים.
אפיוני האתר
מהמקרא עולים לפחות שישה אפיונים לגלגל:
הגלגל במקרא
להלן פירוט האתרים:
תולדות המחקר
אתרי הגלגל השונים, לא נחקרו עד 2009. מקור המידע היחיד, המקרא, סיפק מעט רמזים על מקום הגלגלים, ובהיעדר מועמד של ממש עסקו הפרשנים בתאוריות טקסטואליות.
בד בבד הוצע שהמתחמים החדשים הם חלק מהגלגלים הקדומים. ההצעה מבוססת על המתאם בין האתרים להגדרה במקרא: הם מחנות נמוכים מראשית תקופת הברזל, שטחם ומהותם תואמים לפונקציות של הגלגלים ותפוצתם דומה לזו שבמקרא. גם לא עלו, בסקר המפורט, מועמדים אחרים המתאימים לגלגלים.
קושי מסוים בתגלית החדשה הוא העדר כמות ניכרת של עצמות קרבנות, כעולה לכאורה מהושע ועמוס. שני גלגלים חשובים, המוזכרים במקרא ולא נתגלו נכון לשנת 2022: גלגל יריחו וגלגל בנימין של שמואל. לדעתה של ארנה קובוס בית חגלה המקראית הוא המקום של גלגל יריחו.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה נוספת נמצאת בפרשנויות השונות לספרי המקרא.
מונה אלטחאווי
מונה אלטחאווי (בערבית - منى الطحاوي; נולדה ב-1 באוגוסט 1967) היא עיתונאית מצריה עצמאית העובדת בארצות הברית.
ביוגרפיה
אלטחאווי נולדה בפורט סעיד שבמצרים בשנת 1967. היא סיימה לימודי תואר שני בעיתונאות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. מתחילת שנות התשעים עבדה כעיתונאית עבור סוכנות רויטרס בקהיר ובירושלים. אלטחאווי הייתה העיתונאית הערבית הראשונה שעבדה עבור סוכנות מערבית בישראל. כן כתבה עבור "הגרדיאן" ו-U.S. News & World Report.
בשנת 2000 עברה לארצות הברית. בין שנת 2002 ל-2004 ערכה את הגרסה הערבית של אתר האינטרנט הבינלאומי "Women's eNews", העוסק בזכויות נשים. בין שנת 2004 ל-2006 כתבה עבור העיתון "א-שרק אל-אווסט" היוצא לאור בלונדון ונמצא בבעלות סעודית, עד שעבודתה הופסקה, לטענתה, בשל כך שהייתה ביקורתית מדי כלפי המשטר במצרים.
לאחר סיום עבודתה ב"א-שרק אל-אווסט", המשיכה אלטחאווי בעבודה כעיתונאית עצמאית, ועתה היא כותבת עבור עיתונים שונים ברחבי העולם, כמו גם ברשת האינטרנט, בדרך כלל בנושאים הקשורים במצרים ובעולם הערבי, לרבות נושאי זכויות אדם ונושאי זכויות נשים. כתבות מפרי עטה התפרסמו בעיתונים כ"וושינגטון פוסט", "הניו יורק טיימס", "הרלד טריביון", "כריסצ'ן סיינס מוניטור" ו"מיאמי הרלד". היא בעלת טור בעיתונים "טורונטו סטאר", "ג'רוסלם רפורט" וה"פוליטיקן" הדני.
אלטחאווי מרבה להתראיין בתחנות רדיו וטלוויזיה בארצות הברית, והיא גם נואמת בציבור, באוניברסיטאות ובפנלים העוסקים בנושאי מצרים, המזרח התיכון, פמיניזם והרפורמה בעולם הערבי.
אלטחאווי זכתה במספר פרסים על עבודתה העיתונאית, ובהם פרס אנה לינד על כתיבה עיתונאית בין תרבותית במזרח התיכון בו זכתה בשנת 2010, פרס סמיר קסיר לחופש העיתונות המוענק על ידי האיחוד האירופי בו זכתה בשנת 2009 ופרס אליאב-סרטאווי, המוענק לעיתונאי התורם בעבודתו להבנה טובה יותר בין העמים במזרח התיכון בו זכתה בשנת 2009.
בספרה "מטפחות והמנונים" שיצא לאור בשנת 2015, חושפת אלטחאווי כיצד הותקפה בידי המפגינים בכיכר א-תחריר במהלך המהומות בקהיר.
בשנת 2020 החלה אלטחאווי לפרסם מאמרים אישיים ופרשנות פוליטית באתר אינטרנט אישי בשם Feminist Giant.
זיידל
זיידל (בגרמנית: Seidel) הוא שם משפחה נפוץ ממקור גרמני. מקורו באזור שלזיה ופירושו "מתיישב" או "מתנחל".
ימת המלח הגדולה
ימת המלח הגדולה (באנגלית: Great Salt Lake) היא ימה מלוחה חסרת מוצא, הנמצאת בחלקה הצפוני של מדינת יוטה בארצות הברית. איש המערב הראשון שהגיע אל הימה היה ג'ים ברידג'ר בשנת 1824.
האגם משתרע על שטח של כ-4,400 קמ"ר, והוא האגם הגדול ביותר בארצות הברית ממערבית למיסיסיפי. גובה פני המים הממוצע הוא כ-1,280 מטר מעל לגובה פני הים. אורכה של ימת המלח הגדולה הוא 120 ק"מ, רוחבה 45 ק"מ, ועומקה המרבי בערך 10 מטר.
סולט לייק סיטי, בירת יוטה, שוכנת בקרבת חופו המזרחי של האגם. שלושה נהרות זורמים אל הימה ומספקים כ-1.1 מיליון טונות של משקעים בכל שנה. בשל הריכוז הגבוה של המלח בימה, אנשים יכולים לצוף בקלות במי הימה.
הימה היא שריד קטן לימת בונוויל הפרהיסטורית, ימה גדולה אשר השתרעה על פני שטח של כ-50 אלף קמ"ר במהלך עידן הקרח.
בשל הדמיון שלה לים המוות בישראל, זכתה ימת המלח הגדולה לכינוי "America's Dead Sea" (ים המוות האמריקאי); ואחד משלושת הנהרות, אשר מזינים את הנהר, נקרא "ג'ורדן" (Jordan, נהר הירדן).
תכונות
רמת המליחות בימה היא פי 5 מבאוקיינוס, מה שלא מאפשר קיום חיים לדגים ויצורים רבים אחרים.
הנהרות שמזינים את הימה ממלאים אותה במינרלים הכוללים מלחים, ומאחר שאין למים מוצא, הם מתאדים עם השמש החמה של יוטה והמלחים נשארים באגם ומצטברים, כך לאורך שנים נוצרה ימה מלוחה.
באזורים מסוימים, אחוז המלח כל כך גבוה שבני אדם יכולים לצוף, באופן דומה לים המלח.
Just Another Day
Just Another Day הוא שיר שביצע הזמר האמריקאי-קובני ג'ון סקאדה ויצא לאור בשנת 1992.
רקע
השיר יצא לאור כסינגל מתוך אלבום הבכורה של סקאדה הנושא את שמו, שממנו נמכרו מעל ל-7 מיליון עותקים. הוא נכתב על ידי סקאדה ומיגל מוריחון.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100. במצעד השירים העכשוויים למבוגרים דורג השיר במקום השני. השיר זכה גם להצלחה במצעדים בבריטניה (מקום חמישי במצעד הסינגלים הבריטי), קנדה ושוודיה. הוא הוקלט על ידי סקאדה בספרדית בשם Otro Día Más Sin Verte, במועד יציאת השיר באנגלית, ודורג במקום הראשון במצעד Hot Latin Tracks של הבילבורד. בגרסה זו השתתפה גלוריה אסטפן בביצוע קולות הרקע.
לשיר צולמו שתי גרסאות של וידאו קליפ. באחת מהן שצולמה בשחור-לבן השתתפה אסטפן.
בשנת 2009 ביצע הזמר ברני ויליאמס גרסת כיסוי לשיר שנכללה באלבומו. סקאדה השתתף בהקלטת השיר.
בשנת 2017 הוציא סקאדה גרסה מחודשת לשיר בשיתוף הזמר ג'יפשן, וכן גאסה נוספת בסגנון רגאיי.
שנה מאוחר יותר הוציא סקאדה גרסה מחודשת לשיר בספרדית.
1823 בארצות הברית
1823 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 47 שנה מיום היווסדה.
ג'יג'י
ג'יג'י (ביפנית: 魔法のプリンセスミンキーモモ, "הנסיכה הקוסמת מינקי מומו") היא סדרת אנימה יפנית לילדים שהופקה באולפני Ashi Productions (כיום Production Reed), ושודרה ביפן ברשת TV Tokyo בין השנים 1982 ו-1983. יוצר הסדרה והדמויות היה טוקיו אשידה.
הסדרה הוצגה בישראל ברצועת השידורים בערבית של הטלוויזיה הכללית באמצע שנות השמונים. עם זאת, הסדרה לא דובבה לערבית או לעברית, אלא שודרה בגרסתה האנגלית (בשם The Magical World of Gigi, "העולם הקסום של ג'יג'י") עם כתוביות לערבית.
סדרת ההמשך, אשר שודרה ביפן בשנת 1991, לא הוצגה בישראל. כמו כן, הסדרה שודרה גם באיטליה, צרפת, ארגנטינה ומקסיקו.
עלילה
ג'יג'י היא נסיכה בת 12, בתם של מלכי ארץ החלומות והדמיון. זוהי ארצן של הדמויות הדמיוניות והאגדתיות. המלך, אביה של ג'יג'י, הוא אדם גמדי בעל נטייה להתלהבות והתנהגות ילדותית. אמה המלכה היא אישה גבוהה, חכמה ורגועה.
ארצה של ג'יג'י עומדת בפני כליה כיוון שבני האדם נטשו את חלומותיהם ותקוותיהם. הוריה של ג'יג'י שולחים אותה לכדור הארץ כדי לסייע לבני האדם לשוב ולהאמין בחלומותיהם. יחד איתה נשלחים שלושה בני-לוויה בצורת כלב, קופיף וציפור. בנוסף מוענק לה תליון ובו מטה קסם. לג'יג'י מספר כוחות קסם, וכוחה העיקרי הוא היכולת להפוך לאישה צעירה בעלת כישרונות מקצועיים, המשתנים לפי העניין (רופאה, זמרת, מעודדת וכדומה).
עם הגעתה לכדור הארץ, משתמשת ג'יג'י בכוחותיה כדי לגרום לבני זוג חשוכי ילדים להאמין שהיא בתם. בני הזוג משמשים משפחה אומנת עבורה על פני כדור הארץ.
כדי למלא את משימתה, מרחפת ג'יג'י על פני כדור הארץ בכלי רכב קסום עם בני הלוויה שלה. ברוב המקרים, ג'יג'י מגלה שאדם מצוי בבעיה, והיא משתמשת בכוחה להפוך למבוגרת כדי לסייע בפתרון. בכל פעם שהיא מצליחה להביא אושר לחיי אדם, זורח בארץ החלומות הכתר של הוריה. כל ארבעה הבזקים של הכתר מובילים להופעת אבן חן בכתר. על ג'יג'י לגרום לכך שיופיעו בכתר תריסר אבני-חן כדי להציל את ארץ מוצאה.
בפרק 45, לאחר שהופיעו בכתר כבר 11 אבני חן, מאבדת ג'יג'י את כוחותיה במהלך התמודדות עם חוטף חיות. בפרק שלאחר מכן היא נדרסת למוות. הוריה, המלך והמלכה, מציעים לה לשוב לארץ החלומות, אולם היא מסרבת ומעדיפה להיוולד מחדש בצורת תינוקת אדם. הפרקים הנותרים עוסקים בהרפתקאות חדשות של ג'יג'י, הפעם בלוויית דרקון קטן שרק היא מסוגלת לראות, וכן דמות רשעית המנסה למנוע את הצלחת ג'יג'י במשימותיה. בסופו של דבר, דמות זו חושפת כי הרפתקאותיה של ג'יג'י הן חלומות של ג'יג'י האנושית.
פרטים נוספים
הסדרה כללה שתי עונות. בסך-הכל הופקו 65 פרקים, אך 3 מהם לא שודרו.
בעונתה השנייה החלה ג'יג'י להשתמש בכוחותיה נגד עוולות חברתיות כדי לקדם חלומות ותקוות. מוטיב נוסף בסדרה היה התמודדותה של הגיבורה עם המעבר התכוף בין ילדותיות לבגרות.
בישראל
גרסה מתורגמת לעברית של שיר הפתיחה של הסדרה הופיעה בשנת 1985 באלבום "להיטים מהמסך הקטן". את השיר תרגם מוטי דיכנה, עיבד מוזיקלית רוני וייס ומושר בפי ריקי מנור. בשידורי הסדרה לא נעשה מעולם שימוש בגרסה זו.
כמו כן, ב-1985 הוציאה לאור הוצאת כתר שני ספרים המבוססים על הסדרה שתורגמו מצרפתית:
למרות שהסדרה לא דובבה לעברית, דובב סרט באורך מלא שהופץ בקלטות וידאו בשם "מסעה של ג'יג'י" (באנגלית: Gigi and the Fountain of Youth, "ג'יג'י ומעיין הנעורים") על ידי כלל שיווק ומסחר תחת המותג "ערוץ 1" (לא להתבלבל עם הערוץ הראשון). בין קולות המדבבים נמנים קובי מידן, גיורא קנת ועינת בן ישראל בתור ג'יג'י.
פעולת 15 באוגוסט 1915
פעולת 15 באוגוסט 1915 הייתה קרב ימי קטן, בין מפרשית בריטית חמושה לבין צוללת גרמנית, אשר התרחש בעת מלחמת העולם הראשונה, מול חופי גרייט ירמות' (Great Yarmouth) שבחוף המזרחי של אנגליה. הקרב נסתיים, בניגוד גמור ליחסי הכוחות שבין כלי השייט, בהטבעת הצוללת על כל אנשי צוותה.
רקע
במלחמת העולם הראשונה ערכו הגרמנים מתקפת צוללות במטרה להחניק את הספנות של מדינות ההסכמה. הגרמנים ניסו לפגוע במיוחד בספנות הבריטית, כיוון שבהיות בריטניה אי, הייתה תלויה במיוחד בנתיבי הים לכלכלתה.
בשנת 1915, השנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, עמד הצי הבריטי מול מתקפת הצוללות הגרמנית כמעט חסר אונים. אבדות אוניות הסוחר הבריטיות עלו מאוד, ולצי לא היה שום אמצעי נגד הצוללות. האמצעי היעיל ביותר היה הגנת אוניות הסוחר בשיירות, ואולם אמצעי זה היה נתון בוויכוח עז והוכנס לשימוש רק ב-1917; בשלב זה פעל הצי הבריטי על פי תפיסה התקפית, שמשמעותה - ניסיון לתקוף את הצוללות. ואולם, אמצעי גילוי לא היו קיימים, ולא היה נשק שיכול היה לפגוע בצוללת מתחת לפני המים - פצצות העומק טרם הומצאו. ניתן היה לפגוע בצוללת באמצעות תותח כאשר הייתה מעל למים, או לנגוח בה, ואולם לשם כך היה צורך לגרום לצוללת לעלות אל פני המים או להפתיע אותה שם. מכאן בא הצורך לפתות את הצוללת לעלות אל פני המים. מובן שהצוללת לא תעלה כאשר תגלה כלי שיט מלחמתי, אך תתפתה לעלות כאשר תגלה אוניית סוחר תמימה למראה המפליגה לבדה.
אחד הרעיונות שהועלו, בהמשך לקו מחשבה זה, היה אוניות פתיון: אוניות סוחר שנראו תמימות, אך למעשה נשאו חימוש. המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה. כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפתיון להיות מטרה קטנה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים, או להעלות עליה צוות השתלטות. כך נולדה אוניית ה-Q, אחד מן הסודות השמורים ביותר של המלחמה. אחת מאותן ספינות פיתיון הייתה ה"אינברליון" (Inverlyon), ספינת דיג המונעת בכוח מפרשים. הספינה גויסה לצורכי הצי המלכותי הבריטי בתחילת אוגוסט 1915, וחומשה בתותח שלוש ליטראות. על הספינה פיקד ארנסט מרטין ג'האן (Jehan).
הקרב
ב-14 באוגוסט תקפה הצוללת הגרמנית UB-4 את אוניית הסוחר הבריטית הקטנה בונה פידה (Bona Fide, בתרגום חופשי מלטינית: "באמונה שלמה"). הצוללת עצרה את האונייה והטביעה אותה באמצעות חומר נפץ שהונח על ידי צוות השתלטות. ג'האן, אשר שייט על ה"אינברליון" מול גרייט ירמות' (בחופה המזרחי של אנגליה), קיבל את הידיעה על ההטבעה והפנה את ספינתו למקום הידוע האחרון של ה"בונה פידה".
ואכן, בשעה 20:20 הצוללת צפה ועלתה מול ה"אינברליון" והתריעה שצוות השתלטות עומד לעלות עליה. ג'האן המתין עד שהצוללת קרבה למרחק של כ-25-30 מ', ואז פקד להניף את דגל הצי הבריטי וירה שלושה פגזים, ואחריהם עוד שישה. לאלה הצטרפו יריות של נשק קל. הצוללת נפגעה והחלה להתמלא במים, ולבסוף טבעה בהיותה במצב אנכי כמעט. כל אנשי צוותה, 14 במספר, נהרגו. עם טביעתה, נלכדה הצוללת ברשת הדיג של "אינברליון", שהייתה קרובה אליה. כיוון שכך, ג'האן הציע בשדר לאדמירליות שהצוללת תובא עמו לנמל. האדמירליות סירבה לכך, והרשת נחתכה.
אחרית דבר
על פעולה זו ג'האן זכה בצלב השירות המצוין, והועלה לדרגת סגן.
קורפוס הפאנצר ה-56 (ורמאכט)
קורפוס הפאנצר ה-56 (בגרמנית: LVI. Panzerkorps) היה קורפוס שריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה פיקד פון מנשטיין על הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ולחם עמו בקרב על לנינגרד. ב-13 בספטמבר 1941 מסר פון מנשטיין את הפיקוד על הקורפוס לפרדיננד שאל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם שאל עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה התשיעית.
החזית המזרחית 1942 - 1945
ב-1 במרץ 1942 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, והשתתף בין היתר בלחימה כנגד הפרטיזנים כחלק מהארמייה התשיעית, מהארמייה הרביעית ומהארמייה השנייה לסירוגין במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 באוגוסט 1943 מונה פרידריך הוסבאך למפקד הקורפוס. ב-14 בנובמבר 1943 פרש הוסבאך לחופשה קצרה, וב-19 בדצמבר חזר לפקד על הקורפוס. ב-30 במאי 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה בהמשך לקבוצת ארמיות A, ולחם עימה בקרבות באוקראינה. ב-15 ביוני 1944 מונה יוהנס בלוק למפקד הקורפוס. בנובמבר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז ובהמשך במסגרת קבוצת ארמיות A, ולחם עימה במבצע ויסלה-אודר, שבמהלכו הוחלף מפקד הקורפוס ברודולף קוך-ארפאך.
הקרב על ברלין
ב-12 באפריל 1945 מונה הלמוט ויידלינג למפקד הקורפוס שהיה חלק מהארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל תאודור בוסה. הארמייה הזאת הייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי שהצליחה להדוף את הרוסים ביום הראשון של הקרב על ברלין אבל אחר כך נאלצה לסגת.
ב-16 באפריל 1945 נפתח הקרב על ברלין. לאחר קרבות עזים נאלץ ויידלינג לסגת כדי להימנע מכיתור. באותו זמן פשטה שמועה שהוא העתיק את מפקדתו מדרום מזרח לברלין אל דבריץ מצפון לפוטסדם וממערב לברלין. כאשר נודע הדבר לבוסה והיטלר הם הורו להדיחו לאלתר, להעמידו למשפט צבאי ולהוציאו להורג. כשהודיע לו הנס קרבס על כך עזב ויידלינג את יחידתו ומיהר להפגש עם היטלר בפיהררבונקר.
הוא נפגש עם היטלר ב-22 באפריל 1945 והציג לפניו את פרטי הקרב הנכונים וכי נסוג 1-2 ק"מ בלבד כדי לא להיות מכותר והקורפוס שלו נמצא ממזרח לברלין ומגן עליה. היטלר התרשם ממנו ולא רק שביטל את החלטתו להוציאו להורג אלא שמינה אותו למחרת, ב-23 באפריל 1945, למפקד העיר ברלין. ויידלינג קבל בעל כרחו את התפקיד הבלתי אפשרי היות שידע שהמצב אבוד הוא השיב לקרבס שהודיע לו על המינוי: "חבל שלא הורית לירות בי, כך לא הייתי חייב לשתות מכוס התרעלה". הוא קבע את מפקדתו בבנדלרבלוק. ב-29 באפריל 1945 הגיע לישיבה בפיהררבונקר, אמר להיטלר שהקרב אבוד והציע להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר אך היטלר סירב ולמחרת התאבד ובעקבותיו גבלס וקרבס.
ויידלינג שהיה המפקד הבכיר ביותר בעיר החליט להיכנע. הוא שלח תשדורת לרוסים על רצונו להיכנע. לאחר שנענה חיובית הוא שלח את ראש מטהו קולונל פון דופינג שהציע כניעה של כבוד והפסקת אש מיידית. לאחר מכן התמסר ויידלינג לרוסים, הובא למפקדתו של גנרל וסילי צ'ויקוב ברובע טמפלהוף וחתם על כתב הכניעה אור ליום 2 במאי 1945.
הקרב על מוסקבה
בקרב על מוסקבה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקרב על ברלין
בקרב על ברלין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מגדל המים (שכונת אגרובנק)
מגדל המים בשכונת אגרובנק הוא מגדל מים גבוה, יצוק בטון, שנבנה בשנת 1935 כחלק מהקמת מערכת המים של שכונת אגרובנק בחולון. שימש את אנשי הביטחון של היישוב כעמדת תצפית ואיתות במהלך המרד הערבי הגדול ובמהלך מלחמת העצמאות. המגדל ניצב כיום בגן ציבורי קטן המקשר בין רחוב אז"ר במערב ורחוב אליהו קראוזה במזרח.
הרקע להקמת מגדל המים
בסוף שנת 1934 החלה להיבנות שכונת אגרובנק, השכונה השלישית שתרכיב לימים את העיר חולון. השכונה הוקמה ביוזמתו של אריה שנקר, במטרה לבנות בה את בית החרושת לטקסטיל לודז'יה וליישב בה את פועלי בית החרושת.
הקמת שכונת אגרובנק נעשתה באופן מסודר, תוך דאגה לכל הפרטים הנדרשים על מנת לקיים את היישוב היהודי המבודד. פרטי התכנון והבנייה כללו בנייה מרוכזת של בתי השכונה, סלילה של כבישים ומדרכות, ויצירת מערכת מסודרת לאספקת מים. מפעל המים היה בבעלות אגרובנק ותושבי השכונה נדרשו לשלם 4 גרוש לחדר עבור אספקת המים. כחלק ממערכת האגירה והחלוקה של המים הוקם בשנת 1935 בנקודה הגבוהה בשכונה מגדל מים גבוה יצוק בטון, ששימש כמאגר מי השתייה של היישוב. בקומת הקרקע של המגדל הוצבו מנועי המשאבות שהעלו את המים לבריכת האגירה שבמרומי המגדל.
מגדל המים נבנה מבטון מזוין על מנת שיוכל לשמש גם כעמדת הגנה בשעת הצורך. סביב שולי גג המגדל נבנה מעקה גבוה יצוק בטון, והמדרגות שהובילו אל ראש המגדל נבנו כשהן מוסתרות בתוך גליל בטון, כך שגם תחת אש יוכלו הלוחמים המגינים על היישוב להגיע לעמדות שבראש המגדל כשהם מוגנים מאש האויב.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט
ב-19 באפריל 1936, עם פרוץ אירועי המרד הערבי, נאלצו תושבי שכונת אגרובנק לנטוש את היישוב ולעבור להתגורר במקוה ישראל. כעבור יומיים, ב-21 באפריל, הגיעו מתל אביב כ-40 חברי הגנה במטרה להגן על השכונה ועל השכונות הסמוכות. לקבוצת חברי ההגנה הצטרפו תושבים מן השכונה, כולל נערים ונערות שקיבלו על עצמם לסייע בהגנת היישוב בתפקידים שונים דוגמת עזרה ראשונה וקשר.
על פעילותה של יחידת הקשר ביישוב, ועל האופן בו עשתה שימוש במגדל המים העידה חדווה (קריצמן) קדרון, אחת מבנות היחידה:
מגדל המים שבשכונת אגרובנק שימשה כתחנת ממסר להעברת ידיעות בין מגדל המים ברחוב מזא"ה בתל אביב ובין אנשי ההגנה בראשון לציון.
במלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות השתדל ארגון ההגנה לבסס את הקשר בין המפקדות השונות ובין המפקדות והעמדות על קשר אלחוטי וקשר טלפוני. בחודש פברואר 1948 נסללו קווים של טלפון שדה למקוה ישראל, חולון ובת ים, ומרבית התקשורת בוצעה באמצעות קווים אלו. עם זאת, מערך האיתות לא בוטל, ומעת לעת נדרשו לעשות בו שימוש במקרים של תקלות או ניתוק קשר. גם מגדל המים של שכונת אגרובנק נותר חלק מרשת הקשר של ההגנה, למרות שכמעט ולא היה בשימוש.
המאבק על שימור מגדל המים
החל מתחילת שנות ה-40, זמן קצר לאחר הקמת המועצה המקומית חולון, החלה חברת "מקורות" לפעול ביישוב ולרכוש את הבעלות על מפעלי המים שהוקמו בשכונות השונות. בשלב ראשון רכשה חברת מקורות 50% ממפעל המים של שכונת אגרובנק, ובשנת 1947 נרכשו יתר מניות החברה ומפעל המים השכונתי, כולל מגדל המים, עבר לבעלות מלאה של חברת "מקורות". בשנים שלאחר מכן נבנו בתי קומות סביב המגדל, וגובהו לא התאים עוד להזרמת מים לאותם מבנים. בשנת 1976, לאחר שהוא הפסיק לשמש את מערכת המים המקומית, המגדל הוזנח ועם השנים הוא החל להתפורר. בשנת 1990 החלו לנשור גושי בטון מן המגדל, ועל מנת למנוע פגיעה בנפש גודר האזור שסביב המגדל על ידי אנשי חברת מקורות שמשרדיה שכנו בקומת הקרקע שלו. בשלב זה לא נעשה דבר על מנת לשפץ את המגדל. בשנת 1995 הודיעה חברת מקורות על כוונתה לפרק את המגדל, כיוון שאין ביכולתם לתחזק אותו.
באותה עת, בשנת 1995, הוקמה במסגרת עיריית חולון וועדה לשימור אתרים בראשות אפרים קורן, סגן ראש העירייה. חברי הוועדה הכינו רשימה של אתרים בחולון הראויים לשימור, וברשימה נכלל גם מגדל המים של שכונת אגרובנק. בשלב ראשון הותקן על המבנה שלט שהציג את תולדות המגדל ותפקידו בהגנת חולון, ושנים לאחר מכן הוא זכה לשיפוץ יסודי. כיום ניצב המגדל כשהוא משופץ בלב הגינה הציבורית הקטנה ולצידו סדרת שלטים המפרטים את חשיבותו ותולדותיו.
לייב ניישן אנטרטיינמנט
לייב ניישן אנטרטיינמנט (באנגלית: Live Nation Entertainment) היא חברת בידור אמריקנית גלובלית, שנוסדה בשנת 2010 בעקבות מיזוג בין "לייב ניישן" לבין "טיקטמאסטר". החברה מקדמת, מפעילה ומנהלת מערך של מכירת כרטיסים עבור הופעות בידור חיות ברחבי ארצות הברית ובעולם. היא גם הבעלים והמפעילה מקומות אירועים ומנהלת את הקריירה של מוזיקאים. הנהלת החברה מורכבת מהיו"ר גרג מאפיי (Greg Maffei), ומיכאל רפינו (Michael Rapino), נשיא ומנכ"ל החברה.
היסטוריה
ב-2009, החברות לייב ניישון (Live Nation) - חברה לקידום הופעות וטיקטמאסטר (Ticketmaster) - חברה למכירת כרטיסים, הגיעו להסכם מיזוג. החברה החדשה קיבלה אישור מהרגולטורים ונקראה לייב ניישן אנטרטיינמט. מייקל ראפינו, המנכ"ל של לייב ניישן באותה תקופה מונה למנכ"ל החברה הממוזגת, בעוד שארווינג אזוף, מנכ"ל טיקטמאסטר, מונה ליו"ר.
בארצות הברית, המיזוג נתקל בהתנגדות מטעם רגולטורים, אמנים, מעריצים וחברות מתחרות, אשר טענו כי המיזוג יקטין את התחרות בתעשייה וייקר את עלות הכרטיסים להופעות. הזמר ברוס ספרינגסטין היה אחד המתנגדים הבולטים למיזוג בזמנו. המיזוג בארצות הברית אושר לבסוף ב-25 בינואר 2010 על ידי משרד המשפטים האמריקאי בכפוף למספר תנאים. טיקטמאסטר נאלצה למכור את הבעלות של חברת הבת שלה פאקיולן (Paciolan), ולהעניק לחברת אנשוץ (Anschutz Entertainment Group) רישיון לשימוש בתוכנה שלה על מנת לאפשר תחרות הוגנת. אנשוץ גם קיבלה אופציה לרכוש את התוכנה, להחליף אותה או לחבור לחברת כירטוס אחרת כעבור חמש שנים. במקביל, נגד החברה הממוזגת הוצא צו בית משפט האוסר עליה במשך 10 שנים לפעול נגד מקומות אירועים שיחליטו לעבוד עם מתחרים.
השקעות וצמיחה
ב-2013, החברה רכשה את חברת וודו (Voodoo Music & Arts Experience) והכריזה על שיתוף פעולה עם אינסומניאק אוונטס (Insomniac Events), המתמחה במוזיקה אלקטרונית ודאנס. בין 2013-2016 ביצעה החברה מספר רכישות נוספות בארצות הברית וברחבי העולם, כולל C3, Bonnaroo, Founders Entertainment ועוד. ב-2017, החברה המשיכה להשקיע בחברות אמרגנות ופסטיבלים של מוזיקה, ורכשה את פסטיבל המוזיקה BottleRock בעמק נאפה, חברת יונייטד קונסרטס מסולט לייק סיטי, ו-CT Touring. באותה שנה, החברה דיווחה על הכנסות של $10.3 מיליארד. ב-2018 החברה הרחיבה את חטיבת קידום המופעים שלה על ידי רכישת בעלות במספר חברות כולל פרנק הפקות, אמפוריום פרסנטס, ורד מאונטן אנטרטיינמט.
במהלך 2018, משרד המשפטים האמריקאי פתח בחקירה בעקבות תלונה של חברת אנשוץ. אנשוץ טענה כי לייב ניישן לחצה עליה להשתמש בטיקטמאסטר ונמנעה בכוונה מלקבוע הופעות במקומות השייכים לאנשוץ. לייב ניישן מצידה טענה כי ההחלטות בקביעת המקומות לאירועים לא התבססו על ענישה או קיפוח, אלא התבססו על גודל המקום והניהול.
לייב ניישן רכשה בעלות בחברת גרוט אירוח (Groot Hospitality) של דייוויד גרוטמן. הרכישה כוללת את מועדון הלילה LIV הממוקם בתוך מלון פונטנבלו ההיסטורי שאירח את תצוגת האופנה השנתית של חברת ויקטוריה סיקרטס ב-2008. גרוט מחזיקה גם במסעדות ומועדוני לילה שונים.
בשנת 2020 לייב ניישן נפגעה באופן קשה במיוחד ממגפת הקורונה, כשמרבית המופעים ואירועי הספורט בעולם נעצרו. החברה נתבעה על חוסר הנכונות שלה לספק החזרים מלאים ללקוחות, אם כי מאז היא שינתה את נוהלי ההחזר שלה על מנת לטפל בתלונות הללו. במהלך 2020, מנית החברה צנחה בכ-40% בעיקר כתוצאה ממגפת הקורונה.
קרן ההשקעות של ממשלת סעודיה רכשה נתח של 5.7% מהחברה, בהשקעה של כ-$500 מיליון. קרן ההשקעות הסעודית הפכה בעקבות הרכישה לבעלת המניות השלישית בגודלה בחברה. חברת ליברטי מדיה של ג'ון מאלון נותרה בעלת המניות הגדולה בחברה, עם נתח של 33%.
סאם רחמין
סאם רחמין (נולד ב-1986) הוא צייר ישראלי, שמצייר ציורים פיגורטיביים וריאליסטיים. מחלק את זמנו בין פריז (צרפת) לבין ישראל.
ביוגרפיה
רחמין נולד וגדל בירושלים. הוא הבן הבכור במשפחתו ויש לו אח ואחות צעירים. בתקופת התיכון למד בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 2004). שירת בצבא כלוחם ביחידת אגוז, ונפצע במהלך שירותו הצבאי. פציעה, שלה הוא מייחס את ההשפעה על החלטתו לעשות שינוי בחייו, וללמוד ולעסוק באמנות.
לאחר שחרורו למד ארבע שנים (2009–2013) ב"סדנא לציור ורישום בירושלים", בהדרכת הצייר ישראל הרשברג, וכן אצל האמנים: ענת אשד, לנארט אנדרסון, שרון אתגר, יעל סקליה, אלדר פרבר, סיגל צברי, סטיואט שילס וקן קיולי. הוא התגורר, צייר, אייר ופיסל מספר שנים במוצא, ובשנת 2015 עבר להתגורר בפריז.
בפריז עוסק רחמין כבר מספר שנים בהעתקת ציורים של ציירים קלאסיים ידועים (old masters) במוזיאון הלובר, במטרה להתחקות אחרי טכניקות ציור עתיקות.
במקביל לעבודתו כאמן, הוא מתפרנס ממתן שיעורי ציור והעברת סדנאות ציור, וכן מעבודתו כמדריך של סיורי אמנות אישיים במוזיאון הלובר.
רחמין זכה במספר פרסים באירופה וציורים שלו נמכרו ונמכרים לאספנים ברחבי העולם.
נושאי ציוריו
בתערוכת היחיד הראשונה שלו "בעקבות האור", ניסה רחמין לתפוס בציוריו את האור החיצוני המגיע מהשמש ששונה בין ישראל, צרפת ואיטליה (המקומות שבהם הוא מרבה לצייר). העיסוק בציור גם "מאיר" את חייו ומספק לו אור פנימי רוחני. הוא משווה את חשיבות האור בציור ליכולת ההאזנה למוזיקה. ללא יכולת זו, אין משמעות לצלילים ולרעשים. גם לציור אין משמעות ללא האור.
חלק מציוריו עוסקים בסצנות מחיי היום יום, כמו הציור "תה על שפת הבריכה". סצנה שהזדמנה במהלך שעורי ציור שהעביר רחמין בדרום צרפת. הניגוד בין אור השמש הישיר לכהות הבריכה והנוף המרהיב מסביב, גרם לו לעצור הכול ו"לתפוס את הרגע". הוא גם צייר בסטודיו ציור גדול של אותה הסצנה.
ציורו "מנת היתר של יוקסטה" הוא וריאציה מודרנית לסיפור מהמיתולוגיה היוונית אודות יוקסטה, אמו של אדיפוס. העבודה מתמקדת בטרגדיה של האם, ומנסה לעורר שאלות לגבי החלטותיה.
בתערוכה הקבוצתית "צילום ציור צילום" מקיימות עבודותיו של רחמין דיאלוג בין מדיום הציור למדיום הצילום.
רוסיה שלנו (תוכנית טלוויזיה)
רוסיה שלנו (ברוסית: «Наша Russia») היא תוכנית טלוויזיה קומית רוסית בכיכובם של מיכאיל גלוסטיאן וסרגיי סבטלאקוב ובקריינותו של ולדימיר זאיצב, ששודרה לראשונה בערוץ THT בנובמבר 2006 ומאוחר יותר בשידורים חוזרים בערוץ THT4. התוכנית מורכבת מסדרה של מערכונים בידוריים וסאטיריים, המציגים את האנשים הטיפוסיים שחיים ברוסיה ומגחיך את אורח החיים בה.
הסדרה כוללת מערכונים הבנויים מפארודיות פרועות ומוגזמות של תושבי רוסיה מכל תחומי החיים המוכרים להם. הקריינות בין המערכונים מציגה את התוכנית כמעין מדריך, המיועד למי שאינו רוסי, המציג את תושבי המדינה והמעמדות השונים בה. התוכנית עוסקת בביקורת על נושאים שונים כמו גזענות, תרבות פופולרית, מנהל ציבורי, תעשיית הבידור, פוליטיקה ורבים אחרים, לרוב תוך שימוש בדמויות קבועות. לדמויות רבות בסדרה יש אמרות כנף וביטויים קבועים ורבים מהם הפכו לשגורים בסלנג הרוסי והפכו את הסדרה לתוכנית מיינסטרים בעלת מעמד של קאלט.
לסדרה יצאה תוכנית המשך בשם "בורודאץ'." גם היא בכיכובו של מיכאיל גלוסטיאן. בתוכנית ניכרת השפעה מהסרט "אמלי" של ז'אן פייר ז'נה, בנוסף משתמשת בפורמט שהוצג קודם לכן בסדרה הבריטית "הממלכה הקטנה". בהשראת הסדרה הופק סרט קולנוע באורך מלא בשם "רוסיה שלנו: ביצי הגורל", שיצא לאקרנים ב-21 בינואר 2010.
יצחק פאנר
יצחק פָּאנֶר (נכתב גם פנר; ביידיש: פּאַנער; בלועזית: Panner; 1890 – 20 בספטמבר 1979) היה עיתונאי, משורר וסופר יידי אשר פעל במזרח אירופה, במחנות המעצר בקפריסין ובארץ ישראל.
תולדותיו
יצחק פאנר נולד ב-1890 בדוֹבּרוֹמיל שבגליציה. בגיל ארבע היגר עם הוריו לבוקובינה. עד גיל עשר למד ב"חדר" ואחר כך למד בבית הספר עממי רומני וסיים בו את לימודיו. בגיל 14 נסע עם אחותו המבוגרת לאמריקה, חלה שם מעבודה קשה וחזר הביתה. באותה תקופה החל ביצירה ספרותית. בתקופת השואה גורש עם רעייתו ובנו למחנה הריכוז שהוקם בטרנסניסטריה. שם הצליח לשרוד עם משפחתו, בין השאר בזכות עבודת חרט האומן של בנו, אשר הצליח להתפרנס מעיצוב אותיות במכונות כתיבה וכך הצליח להשיג קצת אוכל. ב-1949 עלה לישראל. במחנה המעפילים בקפריסין היה ממייסדי התיאטרון היידיש, וכתב שירים ומחזות ביניהם את שיר המעפילים שהפך להמנון קפריסין וגם כתב לשחקנית מרים זוהר את המחזה הראשון. שירים נוספים "שטה אניה בים". את שיר המעפילים לפי לחן של ד"ר האקן, תרגם לעברית דב נוי.
בתחילת דרכו כיוצר פרסם שירים בעיתונים "פארווערטס" ו"צייט גייסט". אחר כך עבר לצ'רנוביץ והיה פעיל במועדון הספרותי ע"ש אליעזר שטיינברג, וכתב באופן קבוע בעיתון "צייטונג" שראה אור בעיר, ופרסם בו שירים ופיליטונים. היה ממייסדי עיתון הפועלים "צ'רנוביץ ארבטר בלטר" וערך שבועון ספרותי להומור ולסאטירה בשם "דער קאנטשיק". כן כתב בעיתוני יידיש בניו יורק ובארגנטינה. בישראל כתב בעיתון היידי "לעצטע נייעס". יצחק פאנר זכה ב"פרס מאנגר" לספרות יידיש. היה מזכיר בית לייוויק ופעל רבות לקידום מעמדם וקליטתם של סופרי יידיש בארץ.
בספרו "דווקא ציוני", בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1999, מספר יצחק ארצי על פגישתו עם יצחק פאנר: "לקראת סוף ביקורי התארחתי בביתו של הסופר האידי יצחק פאנער. התחזית שלו לעתיד הייתה קודרת במיוחד. הוא האמין שהגרמנים והרומנים כאחד יחסלו את כל היהודים. על הסף פנה בבקשה אישית. "כתבתי שיר אחרון", אמר, "צוואתי הספרותית היא חזון על ארץ-ישראל. אנא העבר את השיר לבוקרשט. זו בקשתי האחרונה." התרגשתי מאוד, אבל חששתי. אם אתפס ויתגלה בבגדי טקסט פיוטי, יחשדו השלטונות שזהו מסר מוצפן ויעצרו אותי כמרגל. לפתע נזכרתי בספרו של היינריך היינה "מסע בהַרץ". כאשר חשש להעביר חומר מסוכן מצרפת לגרמניה עלה בדעתו של המשורר הגרמני רעיון מבריק: "מה שיש בראשי אי אפשר ליטול ממני." הצעתי למשורר האידי ללמוד את השיר בעל-פה. "בבואי לבוקרשט ארשום אותו ואפקידו בארכיון", הבטחתי. שיננתי את שורות השיר שוב ושוב ומסרתי אותו לתעודתו מזכרוני. עד היום חקוקות המלים במוחי. "הרחק מכאן, הרחק מכאן, ישנה ארץ פלאות". אחר כך הגיע השיר ארצה עם אחד העולים. תחזיתו הקודרת של יצחק פאנער התבדתה. הוא ומשפחתו שוחררו ועלו ארצה. במשך שנים שימש כמזכירו האישי של הסופר הדגול שלום אש. כעבור שנים הולחן השיר בידי האמן לייבו לעווין ועד היום שרה אותו בתו הזמרת רות לעווין".
את השיר "וואיט פון דאנען" הזה שרו ברבות הימים גם הזמרות נחמה ליפשיץ ואסנת פז.
היה נשוי לפני צפורה, שנפטרה באביב 1968, ואב לבן, עזרא פאנר (נפטר בתשנ"א).
יצחק פאנר נפטר ב-1979, בגיל 89. נקבר בבית העלמין הדרום לצד רעייתו.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
שניר שוקר
קריירה
שוקר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל רעננה. בעונת 2008/2009 הצטרף לאימוני הקבוצה הבוגרת, כשבמקביל הוא הבקיע 20 שערים בקבוצת הנוער שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל לנוער. ב-26 בינואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, כשנכנס כמחליף וכבש את שער הניצחון (2–1) במשחק נגד הפועל רמת השרון במסגרת הליגה הלאומית. בסיום העונה עלתה הקבוצה הבוגרת לראשונה בתולדותיה לליגת העל. ב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–2 להפועל באר שבע, ולאחר שערך 25 הופעות בעונת 2009/2010 ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
לאחר שעזבו את רעננה שחקנים רבים, קיבל שוקר הזדמנות בהרכב הפותח ובעונת 2010/2011 רשם 31 הופעות ושער אחד, כאשר ברוב המשחקים הוא השלים 90 דקות. בעונת 2012/2013 הבקיע שלושה שערים בליגה, בנוסף לשני שערים בגביע המדינה, וסייע לקבוצתו לחזור לליגת העל. ב-12 באפריל 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 4–2 נגד מכבי פתח תקווה. בעונת 2015/2016 כבש שלושה שערים בליגת העל והיה שותף לעונה הטובה ביותר בתולדות הפועל רעננה, עת העפילה לראשונה לפלייאוף העליון. בתחילת עונת 2016/2017 נפצע ונותח בברכו, ולאחר שחזר לשחק במרץ 2017 שותף עד תום העונה בשבעה משחקים כמחליף וכבש שני שערים. בעונת 2017/2018 ערך 15 הופעות וכבש שער אחד.