cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורן שקדי
קריירת בימוי
בשנת 2007 היה עוזר במאי בסדרה "אולי הפעם" ובשנת 2008 ביים את הדרמה היומית של HOT, "חשופים". בשנים 2009–2010 ביים את סדרת הדוקו דרמה "גירושים נפלאים" ששודרה ב-YES. ביים את צילומי החוץ של סדרת הנוער "האי" ששודרה בערוץ הילדים של הוט. בשנת 2010 עבד כבמאי יומי בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי, "האח הגדול" בקשת. בשנים 2010–2011 היה במאי ראשי בקומדיית המצבים "השועלים" לצד ירון ארזי. בנוסף גם היה עוזר במאי בסדרות "פרשת רות", "ראש גדול", "לאהוב את אנה" ועוד.
שקדי גם ביים את כל שלוש העונות של הסדרה "אליפים" ששודרה ב־YES, ערוץ הילדים וכללה 180 פרקים. בנוסף גם ביים שני סרטי מחול בשנים 2012–2013. בנוסף גם במאי שותף את העונה השנייה והשלישית של הסדרה "החממה". בשנת 2014 החל לביים את סדרת הנוער של גיורא חמיצר, "שכונה" שמשודרת בניקלודיאון של HOT, ובנוסף גם שיחק תפקיד אורח בשנת 2015 בסדרה בתור ברק, המורה הפרטי של אגם.
ב־2016 החל לביים את הקומדיה "צפוף" בערוץ זום לילדי הוט בהשתתפות אלי פיניש ואת הסדרה הקומית "שוסטר ושוסטר" של היוצר ירון ארזי ביים עבור כאן חינוכית.
במהלך 2018 ו-2019 ביים אורן סדרות נוספות: "קופה ראשית" עם שחקנים כמו קרן מור, דב נבון וקומיקאים נוספים עבור "כאן", סיטקום חדשני בשם "שב"ס" בהשתתפות מיטב שחקני ישראל כמו יגאל נאור, מנשה נוי וקומדיה בהשתתפות מירי מסיקה עבור קשת 12 שנקראת "זה לא הגיל". ב 2021 ביים את הקליפ המבוסס על תצלומים של אלכס ליבק לשיר "אין מספיק זמן" של הזמר יוחאי בלום ("יושי").
העשור של הטמעת הרומה
העשור של שילוב הרומה או של "הטמעת הרומה" היא יוזמה של שבע מדינות במרכז אירופה ובמזרחה להטמעה חברתית ושיפור המצב הסוציו-אקונומי של המיעוט של בני רומה, או "צוענים", במדינות אלה. היוזמה הושקה ב-2005, כשהעשור המדובר הוא מ-2005 ועד 2015, והיא מייצגת את המיזם הרב־לאומי הראשון באירופה שנועד לשפר באופן פעיל את חייהם של בני רומה.
שבע המדינות שלקחו חלק בעשור של הטמעת בני רומה הן: בולגריה, הונגריה, מקדוניה, סרביה, צ'כיה, קרואטיה, ורומניה. בכל אחת ממדינות אלה יש מיעוט ניכר של בני רומה ומיעוט זה מצוי בדרך כלל בנחיתות כלכלית וחברתית.
בשנת 2005 התחייבו ממשלות מדינות אלה לסגור את הפער הנוכחי בתנאי המחיה והרווחה שבין האוכלוסייה הרגילה ואוכלוסיית בני רומה, כמו גם לשים קץ למעגל העוני והדחיקה לשולי החברה שרבים מבני רומה מצויים בו.
איהאב גנאים
קריירה
גנאים גדל בסח'נין והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני סכנין. ב-31 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל חיפה בגביע הטוטו, שהסתיים בתיקו 2–2. ב-27 באוגוסט 2016 ערך גנאים את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על מכבי חיפה, ובסך הכל ערך חמש הופעות ליגה בעונת 2016/2017.
בעונת 2017/2018 שותף גנאים ב-20 משחקי ליגה, ובעונת 2018/2019 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וערך 25 הופעות בליגת העל. ב-12 בנובמבר 2018 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–3 על מ.ס. אשדוד, ובסך הכל כבש שני שערים בעונה זו, אשר בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.ב-28 ביולי 2023 חתם באקטובה.
פיקוד מערכות החלל
פיקוד מערכות החלל (באנגלית: Space Systems Command, בראשי תיבות: SSC) הוא פיקוד עתידי של כוח החלל של ארצות הברית, שנועד להיות אחראי לפיתוח, רכישה והפעלת יכולות החלל הצבאיות, כמו גם על השיגור ותחזוקה של מערכות חלל. פיקוד מערכות החלל נועד גם להפעיל פיקוח על כלל פעילויות המדע והטכנולוגיה של כוח החלל.
היסטוריה
הרעיון זכה לשבחים רבים על ידי קציני חלל צבאיים בדימוס, כמו גם אנשי תעשיית החלל האמריקאית.
לוטננט גנרל ג'ון תומפסון, מפקד מרכז מערכות החלל והטילים, מתוכנן להתמנות למפקד הפיקוד.
מבנה עתידי
פיקוד מערכות החלל נועד לאחד את כל האלמנטים של מחקר, פיתוח ורכישה בחלל, כאשר מרכז מערכות החלל והטילים הוא הליבה.
ארגונים המיועדים לפעול תחתיו:
דיונים מתנהלים על העברת אלמנטים לרכישת חלל בצבא ובצי, כולל רכיבי רכישת החלל של פיקוד החלל והגנה מפני טילים ומשרד התקשורת הלווינית של חיל הים לידי SSC. עם זאת, "[זה] נותר לטווח ארוך... מכיוון שאף אחד מהשירותים לא סימן שהוא מוכן למסור נכסים כלשהם."
Madame X (אלבום)
רקע והפקה
בינואר 2018, הצהירה מדונה באינסטגרם שלה, כי היא עובדת על אלבומה הארבעה העשר העתיד לצאת בשנת 2019. ארבעה חודשים לאחר מכן, הופיעה בנשף המט גאלה שהתקיים בניו יורק, עם להיטה "Like a Prayer". באותה ההופעה שרה מדונה קטע קצר מתוך שיר אשר לא יצא עד היום. היא טענה כי שיר זה הולך להיכלל באלבומה החדש. מילותיו של השיר אף עלו לאתר Genius, ביחד עם עטיפת השיר.
בהמשך, נסעה מדונה לפורטוגל. במשך שהותה שם, היא פרסמה קטעים מתוך קליפ אשר טרם יצא, ותמונות מתוך האלבום העתידי. באפריל 2019, אישר מאלומה בראיון כי הוא עובד עם מדונה על שיר חדש. בסמוך לכך, המפיק המוזיקלי מירווה אחמדזאי שעבד בעבר עם מדונה על אלבומה American Life, אישר כי הוא עובד איתה גם כן על אלבומה העתידי.
קידום
כדי לקדם את האלבום, יצאה מדונה ב-17 בספטמבר 2019, לסיבוב ההופעות הארבעה-עשר שלה, "Madame X Tour".
מנצ'היי
מנצ'היי (בהונגרית: Mencshely) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם במנצ'היי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 293 תושבים, ובשנת 2020 240 תושבים.
יהודי מנצ'היי
במנצ'היי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ג'יי אדי פק
ג'ון אדוארד פק (באנגלית: J. Eddie Peck; נולד ב-10 באוקטובר 1958) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
פק נולד בלינצ'בורג ולאחר מכן עבר למיזורי. בתיכון היה חבר בנבחרת הטניס של בית הספר. הוא סיים תואר בשיווק באוניברסיטה הדרומית של מיזורי (Missouri Southern State University).
בתחילת עבודתו כשחקן הופיע במספר סדרות טלוויזיה וביניהן הדרך לגן העדן ואביר על גלגלים.
ב-1986 שיחק בסרט הפעולה "Dangerously Close" לצד קארי לוול.
בשנים 1988–1989 גילם את אחד המאהבים של אלקסיס באופרת הסבון שושלת.
ב-1987 הופיע בסרט "Breaking Home Ties", אשר לקח השראה מציור באותו שם של נורמן רוקוול.
ב-1990 גילם מורה בבוורלי הילס בסרט "Lambada" לצד מלורה הארדין, אותו ביים יואל זילברג והפיק יורם גלובוס.
ב-1992 שיחק בסרט הטלוויזיה "To Grandmother's House We Go", כשליח המתאהב באמם של מרי קייט ואשלי אולסן.
הוא הנחה את תחרות מיס ארצות הברית 1998.
בשנים 2000–2003 שיחק בתפקיד מרכזי בכל ילדיי.
בשנים 2006–2008 שיחק בסדרת המדע הבדיוני קייל XY.
ב-2009 גילם מאמן בפרק של ג'ורדן וזהו.
חיים אישיים
ב-1989 נישא ולו שני בנים.
ויליאם בלייר ברוס
ויליאם בלייר ברוס, באנגלית: William Blair Bruce (8 באוקטובר 1859 – 17 בנובמבר 1906) היה צייר קנדי. הוא למד בצרפת והפך לאחד הציירים האימפרסיוניסטים הראשונים של קנדה. הוא התגורר רוב חייו בצרפת ובשוודיה, שם יצר יחד עם אשתו השוודית קרולינה בנדיקס-ברוס את אחוזת האמנים ברוסבו, שהוסבה מאוחר יותר לשמורת טבע.
שנים מוקדמות
ויליאם בלייר ברוס נולד ב-8 באוקטובר 1859, בהמילטון, אונטריו, קנדה, הוא היה בנו של ויליאם ברוס, יליד 1833 בסקוטלנד, שהיגר להמילטון עם אשתו ג'נט בלייר ב-1837.
בתחילה למד ברוס משפטים בהמילטון קולג' אך התכוון להיות אדריכל, ולמד זמן מה במכון המכניקה בהמילטון, בשנת 1877. הוא עבד עבור משרד אדריכלים בשנים הבאות. בני משפחתו היו בעלי נטייה מוזיקלית ואמנותית והבחינו בכישרונו של ברוס בגיל צעיר. ב-1881 שלחו אותו לפריז ללמוד, מסע שהתארך לאורך השנים. הוא חזר לקנדה רק בשתי הזדמנויות קצרות.
פריז
בפריז השכלתו הייתה באקדמיה ז'וליאן וכללה סצנות ז'אנר וכמה נושאים נוספים. כמו אמנים אחרים באותה תקופה הוא רצה לחוות את סצנת האמנות הפריזאית והצטרף לתחרות בסלון השנתי. הוא גם נסע למושבת האמנים בברביזון שם הוא וקבוצת חברים אמנים שכרו קוטג' בשנת 1882, שם דור חדש של אמנים שוודים, כמו קארל לרסון, אשתו קארין ברגו, ברונו ליליפורס ואוגוסט סטרינדברג הקימו מושבה. הוא התוודע לאימפרסיוניזם ולציור בשטח או ל"ציור בחוץ", סגנון שהעדיף לעבוד איתו. הוא גם הפך לאחד הציירים האימפרסיוניסטים הראשונים של קנדה. ברוס הציג בסלון בשנת 1882. עבודותיו זכו לביקורות חיוביות, אך בשנה שלאחר מכן ביטחונו העצמי ומצבו הכספי הידרדרו. הוריו לא לגמרי התלהבו מסגנון הציור החדש שלו אבל הוא התעלם מהם והחל ליצור ציורים גדולים מאוד. ה-Temps Passé שלו הוצג בסלון 1884. למרות הצלחה הוא נותר בקשיים כלכליים. לאחר מכן סבל ברוס מהתמוטטות עצבים וחזר בחיפזון לקנדה בפעם הראשונה. כדי להחמיר את בעיותיו, ספינת הקיטור ברוקלין, הנושאת כ-200 מיצירותיו, טבעה במפרץ סנט לורנס ב-8 בנובמבר 1885.
בקיץ 1885, ברוס פגש את הפסלת השוודית קרולינה בנדיקס בצרפת. הם התאהבו וכשברוס חזר לקנדה, היא ערכה ביקור פתע בליווי אחיה גוסטב, כדי לשכנע אותו לחזור לפריז. הם היו מאורסים בסתיו 1886, וחזרו לאירופה ב-1887.
חזרה לאירופה
במאי 1889 חזרו בני הזוג לגרז וברוס כתב לאמו ש"גרז היא שיפור גדול על ברביזון, מדינה אחרת לגמרי". חודש לאחר מכן, מכר ברוס גם כמה ציורים לאמן האמריקאי וולטר גיי, שביקר באותה עת את בגרז. ברוס ובנדיקס-ברוס המשיכו לערוך ביקורים שנתיים בגרז עד 1894. הם שכרו בית קטן, שהיה בעבר ביתם של קרל לרסון ואשתו קארין.
בשנת 1895 עשו בני הזוג מסע קצר להמילטון בקנדה, שם צייר ברוס בשמורת ששת האומות. לאורך שנות ה-90, הם ניהלו חיים בוהמיינים, נסעו לקאפרי, איטליה ושוודיה, שם התאהבו בגוטלנד.
בשנים 1900–1906, בני הזוג יצרו בית קיץ בשם Brucebo (בשוודית: "הבית שבו גר ברוס") בגוטלנד. כאן, ברוס צייר, עסק קצת בארכאולוגיה חובבנית והתרועע עם המקומיים, בעוד שבנדיקס-ברוס עבדה עם פסלים ותחריטים וטיפלה בגן ובבעלי החיים הרבים שאספה.
ברוס מת באופן פתאומי ב-17 בנובמבר 1906בגיל 47, ובנדיקס-ברוס התמקמה לצמיתות בברוסבו.
לאחר מותו של ברוס, נערכה בפריז בשנת 1907 תערוכת הנצחה של 122 מיצירותיו. קרולינה תרמה 29 מציוריו לעיר המילטון. תרומה זו הפכה לבסיס הגלריה לאמנות של המילטון שנפתחה ב-1914. אף שברוס נהנה ממוניטין טוב לקראת סוף חייו עם 15 השתתפויות בסלון (פריז) תערוכות בלונדון, טורונטו, סטוקהולם, באפלו והשפיע על אמנים צעירים רבים בקנדה, הוא נותר עד 2015 עלום יחסית. חלק גדול מהיצירה שלו ניתן לראות בברוסבו, שהוא מוזיאון המנוהל על ידי קרן ברוסבו.
בנדיקס-ברוס התגוררה בברוסבו עד מותה ב-16 בפברואר 1935.
קיישר פולר
קיישר פולר ספנס (בספרדית: Keysher Fuller Spence; נולד ב-12 ביולי 1994 בלימון שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
פולר החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ג'נרסיון סאפריסה טיבאס ואורוגוואי דה קורונדו מהליגות הנמוכות בקוסטה ריקה.
בעונת שיחק פולר במוניסיפל גרסיה מליגת העל של קוסטה ריקה. הוא ערך 38 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-1 ביולי 2018 חתם פולר בארדיאנו מליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירה בינלאומית
ב-2 בפברואר 2019 ערך פולר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 2-0 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות. ב-26 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קוסטה ריקה בטורנירים גביע הזהב 2019 וגביע הזהב 2021.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
שבט זבולון
שֵׁבֶט זְבֻלוּן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט זבולון שהיה בנו השישי של יעקב אבינו מאשתו לאה.
קיימת מסורת, שלפיה נמנים יהודי טריפולי, ג'רבה וכרתים עם צאצאי שבט זבולון.
ברכת יעקב
שבט זבולון קיבל מיעקב ברכה: .(סוף פרשת ויחי)
ברכת משה
בברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה נתנה לשבט ברכה יחד עם שבט יששכר: וְלִזְבוּלֻן אָמַר: שְׂמַח זְבוּלֻן בְּצֵאתֶךָ וְיִשָּׂשכָר בְּאֹהָלֶיךָ; עַמִּים הַר יִקְרָאוּ שָׁם יִזְבְּחוּ זִבְחֵי צֶדֶק; כִּי שֶׁפַע יַמִּים יִינָקוּ וּשְׂפוּנֵי טְמוּנֵי חוֹל; (סוף פרשת וזאת הברכה)
סמלי השבט: אבן החושן והדגל
על פי הפירוש, האבן שמייצגת אותו בחושן היא אבן היהלום שאותה נשא אהרן הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על ליבו.
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של ספינה על רקע לבן. במדרש אגדה (לבמדבר ב') ישנה דעה נוספת כי על דגלו היה מצויר בית על פי נרדפותה של המילה בית למילה זבול.
נשיאי השבט
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט זבולון במדבר: אֱלִיאָב בֶּן חֵלֹן. הוא מוזכר בספר במדבר 4 פעמים. הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השלישי לחנוכת המשכן. לפי המדרש, קדם נשיא שבט זבולון לנשיא שבט ראובן, אף כי ראובן הוא בכור השבטים, בזכות שפירנס את שבט יששכר כדי שיוכל לעסוק בתורה (הסכם יששכר וזבולון). ברשימת הנשיאים בפרשת מסעי נזכר אליצפן בן פרנך.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה גדיאל בן סודי.
נחלת השבט
אין ידיעות מחוץ למקרא על קיומו של שבט כזה בארץ ישראל בתקופה המתוארת (תקופת הברזל, המחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה), אולם ארכאולוגים וחוקרי מקרא מנסים לשרטט את גבולותיה של אותה נחלה בהסתמך על התיאורים המקראיים בלבד, ובהיעדר מקורות נוספים. קיימות עדויות מתקופת בית שני ומזמן התלמוד על צאצאי שבט זה שחיו לכאורה לחוף הים התיכון.
המסורת העממית סיפרה על נחלת זבולון לחוף הים התיכון, בצפון החוף הישראלי ודרום חופי לבנון.
ממקורות שונים ניתן להבין שנחלת זבולון הייתה באזור הגליל התחתון. לפי הכתובים, נחלת זבולון גבלה בדרומה בנחלת שבט יששכר ובחצי המנשה, בצפונה בנחלת שבט נפתלי ושבט אשר, במזרחה בכנרת וגבול נחלת חצי המנשה של שניים וחצי השבטים ובמערבה בשבט אשר וחצי המנשה.
ישנן מסורות שונות ופירושים לגבי גבולות הנחלה. לפי המסורת היהודית הנחלה כללה הן גבול קצר בחוף הכנרת (אך לא את הים עצמו), והן חוף לים התיכון, ושטחים בסביבות עמק יזרעאל, למרגלות התבור, כגון העיר עין חדה, אך ישנם חוקרי מקרא הנוטים לראות את נחלת זבולון קרוב לכנרת, ללא חוף כלל (כפי שמשתקף מהמפה).
לפי תרגומים קדומים (אונקלוס וירושלמי) ובאופן מפורש בספר הזוהר הכוונה בברכת יעקב לברכה עתידית, אשר בה יכבוש איים בים, בעוד שנחלתו המקורית של זבולון היא ביבשה בלבד.
לפי פרשנות נוצרית הנחלה כללה גם חוף לאורך הירדן.
המנסים לזהות את מיקום נחלת זבולון בימינו, על פי הכתובים והמסורת, נוטים לראות את אזור הגליל התחתון החל מצפון חיפה ונחל הקישון כאזור נחלת שבט זבולון. וכך גם נכתב למשל בפירוש דעת מקרא.
המועצה האזורית "זבולון" נמצאת דרומה מעכו לא רחוק מחוף הים התיכון, לפי הדעה הרווחת, הנוטה לראות את זבולון כ"שוכן לחוף ימים" - כלומר לחופו של הים התיכון.
השבט בארץ ישראל
שבט זבולון השתתף במלחמות דבורה הנביאה.
כמו כן השבט השתתף במלחמתו של השופט גדעון בן יואש במדיינים.
בתורה מוזכרות שלוש משפחות מרכזיות בשבט: סרד, אלון ויחלאל. מהם יצא אילון הזבולוני, השופט העשירי בתקופת השופטים, שכיהן עשור ונקבר באיילון.
הסכם יששכר וזבולון
הסכם יששכר וזבולון, זהו הסכם שבין אדם המתפרנס ממלאכתו לבין תלמיד חכם שתורתו אומנותו, ואינו עוסק במלאכה כלל: האדם שמתפרנס ממעשה ידיו מפרנס את התלמיד חכם שאינו עוסק במלאכה, ובתמורה שכר תלמוד התורה של התלמיד חכם עובר גם לאדם שמפרנס אותו.
חז"ל בבראשית רבה כתבו שזהו ההסכם שחתמו ביניהם שבט יששכר ושבט זבולון - יששכר עסק בתורה בלבד, ואילו זבולון עסק בענייני מסחר, והם התחלקו בכל באופן שווה:
מסורות יהודי טריפולי ג'רבה וכרתים
פרופסור נחום סלושץ בספרו "האי פֶּלִיא" (דביר 1957) על האי ג'רבה, מביא את מסורת יהודי טריפולי והאיים ג'רבה וכרתים על היותם צאצאי שבט זבולון, ומקיימי הנבואה של ברכת יעקב (על פי פרשנות הזוהר הקדוש). הוא מביא עשרות מנהגים של יהודי כרתים המורים על המסורת שלהם כצאצאיהם של שבט זבולון, ובנוסף, כתב על מסורת יהודי ג'רבה: "לפי חכמי התורה של ג'רבה, האי שהם יושבים בו אינו אלא גוש מאדמת ארץ ישראל ...". אחד מבניו של זבולון היה סרד. על סמך זה כתב בספרו נ.ר. גנור 'מי היו הפיניקים ' (ע' 219) כי יכול להיות שמשפחת הסרדי מבני זבולון התנחלה באי סרדיניה. כמו כן, בספר דברי הימים, ברשימת היוחסין של השבטים כפי שהיא משתקפת בתחילת ימי הבית השני, לא נמצאת רשימת יחס מעודכנת של שבט זבולון, מכאן לכאורה משמע שבני זבולון לא חזרו כלל לארץ ישראל לאחר הגלות ואולי נשארו באיי הים התיכון.
קליטיוס
קליטיוס (ביוונית: Κλέτιος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בה הוא ענק (גיגאנט - בן גאיה וטרטרוס). הופעתו היחידה במיתולוגיה היא בגיגאנטומכיה, בה הוא מובס לבסוף על ידי הקטה (אלת הקסם), הרקלס, ודיוניסוס.
שבט זבולון
שבט זבולון בהלכה
על פי המסורת, עסקו בני שבט זבולון במסחר ימי, ותפקידם היה לפרנס את אחיהם, שבט יששכר - אשר למדו תורה.
קליטיוס
קליטיוס מתואר כענק בגובה שלושה מטרים, שחור ועפוף עשן, המשתלט על יצורים חיים ומדבר מפיהם. חולשתו היא אש קסומה.
שבט זבולון
שבט זבולון בהלכה
משום כך שבט זבולון קשור במושג ההלכתי הסכם יששכר וזבולון - על פיו אדם מממן לומדי תורה, כתחליף לחובתו האישית ללימוד התורה. המושג נוצר בעקבות הפרשנות למילים "שְׂמַח זְבוּלֻן בְּצֵאתֶךָ וְיִשָּׂשכָר בְּאֹהָלֶיךָ" בברכת משה.
קליטיוס
כמו כל הענקים, קליטיוס נולד כדי להשמיד אל מסוים - הקטה. הוא נלחם בה, אך בעזרת דיוניסוס והרקלס, היא מביסה אותו.
שבט זבולון
שבט זבולון בהלכה
כמו כן לפי המסורת, עסקו בייצור התכלת המשמשת לציצית, ובארגמן ששימש בַּד שרד עבור המשכן והמקדש ולבגדי כהונה וּמָלְכוּת, וכן לצורכי עשירים בארץ ובעולם. למקומה של נחלת שבט זבולון משמעות הלכתית בדיון על נושא התכלת. בעקבות מציאת שרידי מפעלי ייצור צבע תכלת משבלולים באזור עין דור וצפונה לו, קבע הרב הראשי לישראל הרב ד"ר יצחק אייזק הלוי הרצוג כי בסבירות גבוהה ארגמון הקוצים הוא "חלזון התכלת" בתוך נחלת זבולון.
קליטיוס
קשרי משפחה
קליטיוס הוא בנם של גאיה (אלת האדמה) וטרטרוס (רוח התהום). הגיגאנטים הם אחיו. והטיטאנים חצי אחיו (גאיה היא אמם, אך אורנוס הוא אביהם). האלים האולימפיים הם אחייניו מצד אחיו קרונוס.
לחמניית באת'
לחמניית באת' (באנגלית: Bath bun) היא לחמנייה עשויה בצק שמרים עשיר. צורתה של הלחמנייה עגולה, והיא מזון מסורתי הנמכר בעיר באת' שבאנגליה. הלחמנייה מאופיינת בכך שגוש סוכר מונח בתחתית הבצק בעת האפייה, וסוכר נזרה עליה לאחר תום האפייה. לעיתים מוכנסים לבצק הלחמנייה קליפות הדרים מסוכרות, או צימוקים.
ליפוט פייר
ליפוט פֶיֵיר, (במקור וייס עד 1900, בהונגרית: Fejér Lipót, פץ', 9 בפברואר 1880 – בודפשט, 15 באוקטובר 1959 ) היה מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטה, הונגרי-יהודי, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
לחמניית באת'
היסטוריה
מקורה של הלחמנייה בראשית המאה ה-18. האזכורים הראשונים של הלחמנייה הם משנת 1763 ובהם מצוין שהיא תוצר של העיר באת'.
על פי המסורת, הלחמנייה הומצאה על ידי דוקטור ויליאם אוליבר אשר טיפל במבקרים במרחצאות הרומיים של באת'. הלחמנייה המקורית הייתה עשויה בצק שמרים עם ביצים, צימוקים וזרעי קימל. מאכל נוסף שהומצא על ידי אוליבר וחולק לבאי המרחצאות היה ביסקוויט שנקרא באת' אוליבר על שמו.
ליפוט פייר
ביוגרפיה
ליפוט פייר נולד במשפחה יהודית בפץ', בדירה ברחוב סנט מור 3, ונרשם בתעודת הלידה שלו בשם ליאופולד וייס. אביו היה שַמוּ וייס, אמו ויקטוריה גולדברגר. הוא למד בגימנסיה הריאלית הראשית בעיר הולדתו, אך ציוניו היו גרועים (המתמטיקה הייתה המקצוע החלש ביותר שלו), כאשר גם מורה פרטי לא יכול היה לעזור, אביו הוציא אותו מבית הספר והוא סייע בחנות של המשפחה. אולם מאוחר יותר המשיך בכל זאת את לימודיו בגימנסיה הריאלית הראשית, שם הפך המתמטיקאי ז'יגמונד מקשאי למורה שלו למתמטיקה. מקשאי לא רק גרם לכך שהנער יתאהב במתמטיקה, אלא גם טיפח את הכישרון הרדום אצלו. בעידודו (בגיל 14) הוא הפך לקורא קבוע ולפותר בעיות של כתב העת "גיליונות מתמטיקה ופיזיקה בתיכון". עורך העיתון, לאסלו ראץ, ציין מספר פעמים במגזין: "ליפוט וייס שלח שוב פתרון יפה מאוד." הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1897 ואז, בלחץ אביו שרצה שיהיה מהנדס, מכיוון ש"כך הוא יוכל להתפרנס בכבוד", נרשם ל"אוניברסיטה הטכנית ההונגרית המלכותית" (לימים "האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט"). שם האזין להרצאותיהם של שני מרצים מתמטיקאים ידועים. חצי שנה לאחר מכן נרשם באוניברסיטה למחלקה להכשרת מורים במתמטיקה ובפיזיקה לבתי הספר העל יסודיים. משם עבר עד מהרה למחלקה להכשרת מורים באוניברסיטת פאזמאני פטר, שם היו מוריו לוראנד אטווש ומנו בקה. את שנתו האוניברסיטאית השלישית הוא בילה כבר בברלין, שם קרל הרמן אמדאוס שוורץ היה מורו. באחת מהרצאותיו עסק שוורץ במשפט האלמנטרי שנושאו היה שמשולשים שצוירו במשולש נתון חד-זווית, המשולש שצויר בבסיס המשולש החד זווית יש לו ההיקף הקטן ביותר. שוורץ הוכיח זאת בשישה שיקופים (בגאומטריה וענפים אחרים של המתמטיקה, שיקוף של מישור ביחס לישר הוא העתקה שמעבירה כל נקודה לנקודה הנמצאת במרחק שווה מהישר, כך שהקו המחבר ביניהן מאונך לישר, כלומר הישר הוא אנך אמצעי שלו). בסוף ההרצאה, פייר הראה לפרופסור שלו שניתן להוכיח את המשפט באמצעות שני שיקופים בלבד. פייר התוודע בהרצאותיו של שוורץ גם לבעיית טור פורייה. לדברי פרופסור שוורץ זה לא היה ניתן לפתורון, אך פייר לא חשב כך. בשנת 1900 פרסם מחקר בכתב העת של האקדמיה הצרפתית למדעים, קומפט רנדוס (Comptes Rendus), על המשך פיתוח התיאוריה של טור פורייה שנחשבה עד אז לסגורה. המחקר שלו היה על הליך הסיכום החדש (ראה "המשפט של פייר" ובאנגלית Fejér's theorem). זה ביסס את המוניטין הבינלאומי שלו, ואז אנרי פואנקרה הבחין בו. באותה שנה שינה את שמו לליפוט פייר. בשנת 1902 השיג דוקטורט עם עבודת הגמר שלו על טור פורייה.
לאחר מכן נסע לגטינגן, שם האזין להרצאותיו של דויד הילברט. הוא חזר הביתה וקיבל משרה באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט כמתרגל. עם זאת, מכיוון שתפקיד זה לא היה משרתו הרגילה, הוא לא קיבל שכר, ולכן נענה להזמנתו של דיולה פרקש, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרנץ יוזף בקלוז'-נאפוקה. בקלוז'-נאפוקה הוא הפך למרצה באוניברסיטה, ואחר כך בשנת 1906 הוא הפך לפרופסור חבר.
אף על פי שנבחר לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה בשנת 1911, הוא נענה למינוי באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט בהמשך השנה, שם הפך לפרופסור באחד קתדרות למתמטיקה. רבים התנגדו לכך בגלל מוצאו היהודי, אך בסופו של דבר התקבל באמצעות התערבותו של לורנד אטווש. פייר לימד באוניברסיטת בודפשט עד סוף חייו, ובין תלמידיו היו רבים שהפכו לידועי שם כמו יאנוש נוימן, ג'ורג' פוליה (פולק), פאול ארדש (אנגלנדר), פאל טוראן (רוזנפלד), אלפרד רניי (רוזנטל), לאסלו קלמאר (קראוס), מרסל ריס (אחיו של המתמטקאי פרידיש ריס) שמעון סידון וקורנל לאנצוש (לוי), גאבור סגה, כל האחד עשר היו יהודים ורובם התמנו לימים כחברי האקדמיה ההונגרית למדעים.
פייר זכה במספר רב של פרסים פנים-ארציים (זר קורווין, אחר כך פרס קושוט (1948)) ופרסים בינלאומיים וכן להוקרה רבה. בשנת 1933 הוא הוזמן לתערוכה העולמית בשיקגו כאחד מארבעת המדענים האירופיים הטובים ביותר. לאחר התערוכה העולמית העביר סדרת הרצאות מצליחות ביותר ב -15 אוניברסיטאות אמריקאיות.
בשנות הארבעים קיבל מספר הצעות עבודה בחו"ל, כשביקשו להציל אותו מהחוקים האנטי-יהודיים שהלכו והתרבו בהונגריה (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. אולם הוא התעקש להישאר בהונגריה. אולם לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ (ב-16 באוקטובר 1944) על השלטון, נשללה ממנו הקתדרה באוניברסיטה ואולץ לפרוש בכוח לגמלאות כ"גורם זר באומה ההונגרית". הוא אולץ להיכנס לגטו בודפשט, שם הצטופף בדירה בבית רחוב הטאטרה שהיה מוגן על ידי הצלב האדום. הגנה זו לא הייתה משמעותית, מכיוון שבחג המולד 1944, יחד עם שאר תושבי הבית היהודים, צורף ליפוט פייר לאחת הקבוצות שהוצעדו להוצאה להורג על גדות הדנובה על ידי אנשי צלב החץ, אך בסופו של דבר חולץ מתהלוכה זו על ידי קצין צבא הונגרי. הזוועות שחווה פגעו בו קשות. יכולותיו האינטלקטואליות, על פי הווידוי שלו עצמו, התדרדרו. ביתו הופצץ, כל שהיה לו אבד. חבריו הוותיקים ותלמידיו לשעבר עזרו לו בתרומות כספיות ובחבילות מזון. כשהוענק לו דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת אטווש לורנד בשנת 1950, הוא אמר, "אני חייב את חיי בעיקר לסטודנטים שלי". הוא נפטר ב--15 באוקטובר 1959 בבודפשט. לאחר מותו פרסם פאל טוראן את כל יצירת חייו בשני כרכים שמנמנים.
עבודתו
עבודתו היא מכריעה בתחומים רבים במתמטיקה. תחומי המחקר העיקריים שלו היו תורת טורי פורייה, אינטרפולציה ותורת הפונקציות. בנוסף לניתוח של טורי פורייה, הוא השיג תוצאות משמעותיות בתורת הפונקציות הקונסטרוקטיבית (אינטרפולציה של פייר והניצבים המכניים) ובתורת הפונקציות המורכבות. תיאורית פייר הנקרא על שמו מתייחס לסיכום של טורי פורייה. הוא פיתח את ההוכחה עם פרידיש ריס, הקצרה ביותר למשפט הבסיסי של מיפויים קונפורמיים. סביבו הוקם בית הספר "פייר" שמפורסם בעולם (ע"פ תלמידיו פאול ארדש (אנגלנדר), מיכאל פקטה (שווארץ), ג'ורג' פוליה (פולק), מרסל ריס, אוטו סאס (שלזינגר), גאבור סגה, שמעון סידון, פאל טוראן (רוזנפלד)). הוא הנחה לדוקטורט, בין היתר, את גזה פרויד בשנות ה-50 של המאה ה-20.
עבודותיו העיקריות
בשפת המקור: בתרגום מהונגרית לעברית:
שניים וחצי השבטים
שניים וחצי השבטים הוא כינוי כולל לשבטים ראובן, גד וחצי שבט המנשה, שעל פי המקרא התיישבו בעבר הירדן המזרחי.
רקע
כאשר הגיעו בני ישראל לעבר הירדן המזרחי עם משה רבנו, לפני הכניסה לארץ ישראל, בקשו בני ראובן ובני גד להישאר בעבר הירדן המזרחי כי להם היה צאן רב שהם מצאו לו מקומות מרעה רבים בצדו המזרחי של הירדן.
בתחילה כעס עליהם משה רבנו, שהרי בקשתם עלולה לגרום לבני ישראל לפחד להיכנס לארץ ישראל. לבסוף אפשר להם משה להישאר בעבר הירדן, והתנה עם אותם שבטים שאם הם ירצו להתיישב במקום זה עליהם לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אז יוכלו לחזור לנחלותיהם. השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים יעברו עם שאר השבטים ויסיעו בידם לכבוש את ארץ ישראל. בנוסף, משה גם מצרף אליהם חצי משבט מנשה.
קיום ההבטחה
בימי יהושע מילאו שני השבטים וחצי את חלקם ונלחמו עם ישראל 7 שנים רצופות, ואחר כך המתינו 7 שנים נוספות עד שבני ישראל חילקו את נחלותיהם.
לאחר מכן יהושע שיבח אותם על קיום ההבטחה והתיר להם לשוב לנחלותיהם שבעבר הירדן המזרחי, אל נשותיהם ואל ילדיהם.
בדרכם לעבר הירדן המזרחי הקימו שניים וחצי השבטים מזבח גדול בצדו המערבי של הירדן, בארץ כנען. בני ישראל זעמו עליהם, מפני שהאמינו ששניים וחצי השבטים בנו את המזבח על מנת למרוד בה', ולכן העם התכונן לצאת למלחמה עם שניים וחצי השבטים. לפני היציאה למלחמה, העם שלח שליחים ובראשם פנחס בן אלעזר הכהן על מנת לברר את מטרת בניית המזבח. אנשי שניים וחצי השבטים הסבירו לשליחים שבניית המזבח נועדה לגשר בין שניים וחצי השבטים לעם ישראל גם למען הדורות הבאים ולא על מנת למרוד בה'.
חלוקה גאוגרפית
מתיאורי המקרא וממצבת מישע, בה נאמר "ואיש גד ישב בעטרות מעולם" אף על פי שזה אזור שאמור להיות של שבט ראובן, עולה כי גבולות השבטים היטשטשו עם הזמן, ובמיוחד בני שבט גד התפשטו ונכנסו לגבול ראובן.
התנחלות שבט ראובן לאור הממצאים הארכאולוגיים
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא' בירדן, חשף הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (LARRY G. HERR), מקבץ של יישובים קטנים שקמו בדרום עבר הירדן המזרחי, בסוף המאה ה-13, תחילת המאה ה-12 לפני הספירה. היישובים כללו מאפיינים ייחודיים, שלא היו קיימים באזור הזה לפני כן, ואשר אפיינו גם את התרבות החומרית של ההתיישבות בגב ההר מצפון לירושלים (שילה, שכם, הר עיבל). פרופסור הר העריך כי מדובר בהתנחלות משפחות שבט ראובן בעבר הירדן המזרחי.
מספר רחב של בתים ארבע-מרחביים נמצאו באזורים הפנימיים של ירדן, מה שמהווה הוכחה נוספת להתנחלות השבטים מעבר לנהר הירדן.
אנדריי פטרוב
אנדריי פטרוב (ברוסית: Андрей Павлович Петров; 2 בספטמבר 1930, לנינגרד - 15 בפברואר 2006, סנקט פטרבורג) היה מלחין רוסי וסובייטי. בשנת 1980 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות ופעמיים הוענק לו פרס ברית המועצות. על תרומתו בתחום המוזיקה הוענקו לאנדריי פטרוב מספר עיטורים.
חייו
אנדריי פטרוב נולד בלנינגרד לאב רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה לסיביר וחזרה בשנת 1944. לפי דבריו, הוא החליט להיות מלחין בשנת 1945, בהשפעת סרט על יוהאן שטראוס האב ויוהאן שטראוס הבן. בשנים 1949-1954 למד בקונסרבטוריון לנינגרד והתמחה בהלחנה. לאחר סיום הלימודים עבד כמורה למוזיקה.
בשנת 1959 כתב פטרוב בלט, שהועלה על במת תיאטרון מריאינסקי. בהמשך התרכז פטרוב בהלחנת מוזיקה לסרטים. הוא כתב מוזיקה ושירים למספר סרטים, לרבות האדם האמפיבי, שזכו לפופולריות גדולה. על פעילות זו זכה בשנת 1967 בפרס ברית המועצות.
בשנת 1967 כתב אנדריי פטרוב אופרטה ובשנת 1975 אופרה, "פיוטר הגדול". על אופרה זו זכה בפרס ברית המועצות לשנת 1976. בהמשך כתב אופרות על חייהם של אלכסנדר פושקין וולדימיר מאיאקובסקי.
בשנת 1971 הועלה על במת תיאטרון מריאינסקי הבלט "בריאת העולם", שהמלחין כתב על בסיס איורים של הצייר הצרפתי ז'אן אפל. בלט זה הועלה על הבמה בתיאטראות רבים ברחבי העולם.
בשנות ה-80' וה-90' חזר פטרוב להלחין מוזיקה לסרטים. בסך הכול כתב מוזיקה לכ-80 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. בשנת 2001 כתב מחזמר, שהועלה בתיאטרון מוזיקלי בברודוויי ובשנת 2002 גם ברוסיה. בשנים האחרונות שיתף פטרוב שיתף את בתו בהלחנה.
בשנת 1985 צולם באולפני לנפילם סרט מוזיקלי על בסיס שירים שהלחין אנדריי פטרוב.
בנוסף לפעילות מוזיקלית, פטרוב היה פעיל ציבורי וכיהן בתפקידים ניהוליים באיגוד המלחינים הסובייטי. במשך תקופה ארוכה הוא היה יושב ראש הסניף הלנינגרדי של הארגון.
החל משנת 2007 מתקיימת תחרות שנתית למלחינים צעירים על שם פטרוב ובהתאם להחלטת העירייה, מוענקות שתי מלגות לסטודנטים.
Yellow Dog Linux
כלב צהוב (באנגלית: Yellow Dog Linux) הייתה הפצת גנו/לינוקס עם מנהל החבילות RPM. ההפצה פותחה בעבור מחשבים עתירי ביצועים.
ההפצה פותחה על ידי חברת טרה סופט פתרונות (Terra Soft Solutions), שוחררה בתאריך 8 במרץ 1999 (גרסה 1.1) בעבור מחשבי מקינטוש מבית אפל המכילים מעבדים מסוג PowerPC.
בחודש אוקטובר 2008 נרכשה החברה על ידי פיקסטר פתרונות (Fixstars Solutions).
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: רחרחן Wireshark, דפדפן האינטרנט Firefox, תוכנת הדואר האלקטרוני Mozilla Thunderbird, תוכנה לעיבוד תמונה Gimp ועוד.
רשימת גרסאות
צוות הפיתוח שחרר 20 גרסאות אל השוק, להלן 5 הגרסאות האחרונות:
באת' אוליבר
באת' אוליבר (באנגלית: Bath Oliver) הוא ביסקוויט או קרקר דק, העשוי קמח, חמאה, שמרים וחלב, הנאכל לרוב עם גבינה.
הביסקוויט הומצא על ידי ד"ר ויליאם אוליבר מהעיר באת' שבדרום מערב אנגליה בשנות ה-50 של המאה ה-18 ונקרא על שמו ועל שם העיר.
הביסקוויט הומצא עבור הבאים להירפא ולנפוש במרחצאות הרומיים של העיר, אשר היו מקום מרפא ונופש פופולרי במהלך המאה ה-18. אוליבר, אשר עבד כרופא המרחצאות, המציא עבור הנופשים את לחמניית באת', אולם זו הייתה עשירה ביותר וחולי הרומטיזם לא יכלו לאכול אותה, ולכן המציא אוליבר את הביסקוויט מחומרי גלם דומים, אולם מבלי שהבצק יעבור התפחה ארוכה.
במותו הוריש אוליבר את המתכון לרכבו, אטקינס, אשר הקים מפעל לייצור הביסקוויט והפך אותו לפופולרי.
הדיוויזיה ה-26 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג ה-1) (בגרמנית: '''26. Division (1. Königlich Württembergische)''') הייתה דיוויזיה של ממלכת וירטמברג, אשר הפכה לחלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ומלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-31 במרץ 1817, כדיוויזיה ה-1 של צבא ממלכת וירטמברג, אולם ב-27 ביולי 1848 היא אוחדה עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-2 לדיוויזיה אחת, אשר השתתפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה ולחמה בקרב טאוברבישופסהיים. ב-11 במאי 1868 פורקה הדיוויזיה, אולם יחידותיה לחמו במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתפו בקרב סדאן ובמצור על פריז. ב-18 בדצמבר 1871 היא הוקמה מחדש, וב-4 במרץ 1872 היא הפכה לדיוויזיה ה-26 בצבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה החמישית, והשתתפה במערכה על הגבולות בבלגיה ובצרפת. בנובמבר 1914 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בפולין והשתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב ובנסיגה הגדולה. באוקטובר 1915 הועברה הדיוויזיה לבלקן, שם השתתפה בלחימה בסרביה, ובדצמבר אותה שנה הועברה לחזית המערבית, שם השתתפה בקרב איפר השני, ולאחר מכן בקרב על הסום ובקרב אראס. בסוף 1917 היא נשלחה לחזית האיטלקית ונלחמה בקרב קפורטו. בשובה לחזית המערבית, שירתה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית של 1918 ובלחימה במתקפות הנגד של בעלות-הברית, כולל מתקפת מאה הימים, וב-8 במאי 1919 פורקה הדיוויזיה.
בת'אני המילטון
בת'אני מיילני המילטון (באנגלית: Bethany Meilani Hamilton; נולדה ב-8 בפברואר 1990) היא גולשת גלים מקצועית אמריקאית.
ביוגרפיה
המילטון כתבה על קורותיה בספר האוטוביוגרפי Soul Surfer: A True Story of Faith, Family, and Fighting to Get Back on the Board, שיצא לאור בשנת 2004.
סיפורה של המילטון משמש מקור השראה לרבים, והיא מרבה להופיע בעיתונות ובטלוויזיה. היא ובני משפחתה הקימו את ארגון הצדקה Friends of Bethany, שמטרתו לסייע לניצולי תקיפות כרישים ולאנשים שגפיהם נקטעו בתאונות. המילטון רואה את אמונתה הדתית כמקור חשוב להצלחתה.
ב-2011 ביים שון מקנמרה את סרט הקולנוע "גולשת בנשמה"  העוסק בסיפורה של המילטון. הסרט מבוסס על ספרה ועל ראיונות איתה ועם בני משפחתה. המילטון עצמה הציעה את אנה-סופיה רוב לתפקיד הראשי, ומופיעה בסרט בקטעי הגלישה.
בת'אני השתתפה יחד עם בן זוגה בעונה ה-25 של "המירוץ למיליון", העפילה לגמר והגיעה למקום שלישי. לה ולבעלה אדם יש שלושה ילדים.
יהי שלום בחילנו
יְהִי שָׁלוֹם בְּחֵילֵנוּ (מוכר גם במילות הפזמון החוזר בְּסִימָן טוֹב בֵּן בָּא לָנוּ) הוא פיוט קדום לברית מילה שמחברו לא נודע, הנפוץ במיוחד בקהילות הספרדים ועדות המזרח, והוא פיוט ברית המילה הוותיק ביותר המצוי בידינו כיום.
על הפיוט
מחברו של הפיוט אינו ידוע לנו, אך מהאקרוסטיכון של בתי השיר עולה כי שמו היה יהושע.
הפיוט כולל שישה בתים, כאשר המשפט החותם את הבית הראשון "בְּסִימָן טוֹב בֵּן בָּא לָנוּ בְּיָמָיו יָבֹא הַגּוֹאֵל' משמש לעיתים כפזמון חוזר בין הבתים, ובסוף כל בית עונים "אמן". לכל בית חריזה פנימית, ושורת הסיום של כל בית ובית מסתיימת בצליל "...אֵל".
הפיוט נדפס לראשונה בשנת 1522 בוונציה, והתפשט במהרה לסידורי תפילה וספרי פיוטים ברחבי העולם היהודי, בין השאר באיטליה, בארצות הבלקן וטורקיה, בחצי האי קרים, במצרים, בפרס, בעיראק, בהודו ואף בליטא. יש נוהגים לומר את שני הבתים הראשונים של הפיוט ("יהי שלום...", "הילד יהי...") בתפילת ערבית של השבת שלפני ברית מילה. לפי מנהג יהדות כורדיסטן, היו שרים את הפיוט לאבי הבן, כשהיה עולה לתורה בשבת שלפני הברית.
תוכן הפיוט הוא ברכות לרך הנימול, שיגדל בתורה ושיזכה לשפע ולחיים ארוכים.
לדעת יצחק אבישור, הפיוט פותח במילים "בסימן טוב" ולא "במזל טוב", משום שבעדות המזרח הברכה "מזל טוב" הייתה נהוגה להולדת בת וברכת "סימן טוב" ללידת בן.
אזכורים
במחזור ארם צובה נדפס פיוט בעל פתיחה דומה ("יהי שלום בחילנו שלוה בקהלנו במזל טוב בן בא לנו") ובית אחרון זהה, ולו אקרוסטיכון "טוביה". על פי ההערכות, פיוט זה הינו חיקוי של הפיוט שנדפס ב-1522 באקרוסטיכון "יהושע".
השיר "מזמורי ברית מילה" שכתב חיים חפר, פותח בבית הראשון של הפיוט כמעט בדיוק:
לחנים
בשל תפוצתו הרחבה של הפיוט, הוא זכה למגוון רחב של לחנים בתפוצות השונות.
הלחן הנפוץ והמוכר ביותר הוא לחן של יהודי בבל. לחן זה זכה לביצועים רבים (ראו להלן).
אדם קשצ'וט
אדם קשצ'וט (בפולנית: Adam Kszczot; נולד ב-2 בספטמבר 1989) הוא אתלט פולני, פעמיים ברציפות סגן אלוף העולם (בייג'ינג 2015 ולונדון 2017), אלוף העולם באולם (ברמינגהאם 2018), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (ציריך 2014, אמסטרדם 2016 וברלין 2018) ו-3 פעמים אלוף אירופה באולם (פריז 2011, גטבורג 2013 ובלגרד 2017) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
קשצ'וט נולד וגדל באופוצ'נו, פולין. אמו עבדה כמורה למתמטיקה, ואביו היה נגר. לקשצ'וט שתי אחיות ואח בכור שנפטר כשהיה בן 17 מהתחשמלות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בהנגלו, הולנד ביולי 2007 זכה קשצ'וט במדליית ארד בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:48.10 דקות ובאליפות העולם לנוער שנערכה בבידגושץ', פולין ביולי 2008 הוא סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.91 דקות.
2009
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורינו, איטליה במרץ 2009 הוא סיים במקום רביעי בריצת 8000 בתוצאה של 1:49.52 דקות. באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בקובנה, ליטא ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.81 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שהתקיימה בברלין, גרמניה הוא סיים במקום 14 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.33 דקות.
2010
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר במרץ 2010 הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 1:46.69 דקות. באליפות אירופה שנערכה בברצלונה אוהת שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.22 דקות, אחרי בן ארצו מרצין לבנדובסקי (1:47.07 דקות) ומייקל רימר במריטניה (1:47.17 דקות).
2011
באליפות אירופה באולם שנערכה בפריז, צרפת בתחילת מרץ 2011 הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.87 דקות. באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט באותה שנה הוא סיים במקום שישי ברצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.25 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה ברייטי, איטליה ב-10 בספטמבר הוא קבע בריצת 800 מטר שיא אישי חדש של 1:43.30 דקות (שיאו הנוכחי, 2018).
2012
בתחרות שנערכה באולם בליווה, צרפת ב-14 בפברואר 2012 קבע קשצ'וט בריצת 800 מטר שיא פולין חדש של 1:44.57 דקות (השיא הנוכחי, 2018), התוצאה השלישית בטיבה באולם. כחודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 1:49.16 דקות. באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום 12 בתוצאה של 1:45.34 דקות
2013
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה במרץ 2013 הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.69 דקות. באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 12 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.68 דקות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט 2014 זכה קשצ'וט במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.15 דקות, לפני בן ארצו ארתור קוצ'פסקי (1:44.89 דקות) ומרק אינגליש מאירלנד (1:45.03 דקות).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2017 זכה קשצ'וט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.08 דקות, אחרי דייוויד רודישה מקניה (1:45.84 דקות) ולפני אמל טוקה מבוסניה והרצגובינה (1:46.30 דקות).
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016 זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.18 דקות, לפני מרצין לבנדובסקי (1:45.54 דקות) ואליוט ג'יילס מבריטניה (1:45.54 דקות). כחודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום תשיעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.70 דקות.
2017
באליפות אירופה באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2017 זכה קשצ'וט במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.87 דקות. באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכה קשצ'וט בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.95 דקות, אחרי פייר-אמברואז בוס מצרפת (1:44.67 דקות) ולפני קיפייגון בט מקניה (1:45.21 דקות).
אלוף עולם באולם
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.59 דקות, לפני אנדראס קרמר משוודיה (1:45.03 דקות) ופייר-אמברואז בוס (1:45.30 דקות).
חיים אישיים
קשצ'וט נשוי ואב לבן. יש לו תואר ראשון בניהול מהאוניברסיטה הטכנולוגית בלודז'.
אייזק שלבי
אייזק שלבי (11 בדצמבר 1750 – 18 ביולי 1826) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושלה הראשון והחמישי של קהיליית קנטקי. בראשית שנותיה של ארצות הברית התגייס שלבי לצבא ולחם במלחמת העצמאות ובמלחמת 1812. בעת כהונתו השנייה כמושל הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, על גבורתו והנהגת המיליציה של קנטקי בקרב תיימז. בזכות חיבתו ל"שיר החירות" משל ג'ון דיקינסון, אימץ שלבי את המוטו הלאומי של קנטקי, "United we stand, divided we fall" ("מאוחדים נעמוד, מופרדים ניפול").
שלבי החל את שירותו הצבאי בקרב על פוינט פלזנט, הקרב הגדול במלחמת לורד דנמור, שם הוצב כסגנה של המיליציה האזרחית. בחלקה הראשון של המהפכה האמריקנית עמל בשליחת אספקה ל. בהמשך המלחמה הובילו שלבי וחברו ג'ון סבייר, לימים מושלה הראשון של טנסי, את הניצחון האמריקני על הבריטים בקרב על קינגס מאונטיין, קרוליינה הצפונית. בזכות שירותו במהפכה צבר מוניטין רב כמודד קרקעות מכובד ומקצועי. לאחר המלחמה הוא עבר למחוז קנטקי שבקהיליית וירג'יניה. מתוקף תפקידו בצבא ארצות הברית, רשאי היה שלבי לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא. שלבי נמנה עם האישים המשפיעים ביותר על הפיכתה של קנטקי למדינה עצמאית. עוז רוחו הצבאי הפך אותו לפופולרי בקרב מקום מגוריו, ובשנת 1792 אישרה הוועדה האלקטורלית של קנטקי את היבחרותו לתפקיד המושל פה אחד. במרוצת כהונתו הראשונה, הגן על קנטקי מהמתקפות של האינדיאנים, ושכנע את נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון לכונן הסכם סחר חופשי עם העמים הספרדיים בנהר המיסיסיפי.
בתום כהונתו הראשונה כמושל, פרש שלבי מן החיים הציבוריים. עם זאת, עם פרוץ מלחמת 1812, חזר אל תחום הפוליטיקה. אזרחים רבים קראו לו לרוץ שוב בבחירות למושלות, ולהוביל את המיליציה האזרחית במלחמה הקרבה. כתוצאה מכך, נבחר שלבי לתפקיד המושל בשנית ברוב הקולות, ולפי בקשתו של הגנרל ויליאם הנרי הריסון, פיקד על מיליציית קנטקי בקרב מוראביאנטאון. לאחר המלחמה הוצע לשלבי תפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אולם הוא דחה את ההצעה.
ראשית חייו
שלבי נולד ב-11 בדצמבר 1750, בעיירה הייגרסטאון שבפרובינציית מרילנד. שלבי היה בנם השני של אוון ולטיטה שלבי, שהיגרו לארצות הברית מווילס בשנת 1735. שלבי גדל וחונך כפרסביטריאני מן המניין, ואף למד בבתי הספר המקומיים של הכנסייה במושבת הולדתו. כנער, עבד את אדמת אביו, ולעיתים תכופות אף יצא עמו למדידת קרקעות. בגיל שמונה עשרה מונה שלבי לסגן שריף מחוז פרדריק. המשפחה התמקמה בווירג'יניה, שם בנתה בכל כספה את מפעל חייה בתחום החקלאות. מלחמות האינדיאנים שאירעו ב שיבשו את עבודתו הפורה של אביו כבעל אדמות, והמשפחה הידרדרה אל מעמד הביניים. בשנת 1765 פרצה שרפה בחוות המשפחה, והיא נקלעה למצוקה כלכלית קשה. בדצמבר 1770 נאלצה לעבור אל העיר בריסטול, טנסי, שם בנתה את משכנה החדש. שלבי ואביו עבדו יחדיו את אדמתם החדשה ואת רפת הבקר, שנבנה כחלק ממשכנם.
מלחמת לורד דנמור
כחלק מן מלחמות האינדיאנים, מלחמת לורד דנמור הייתה סכסוך צבאי מזוין בין קולוניית וירג'יניה לשבט הילידי באזור, השאונים. המלחמה נערכה כשבעה חודשים, ונקראה על שם מושל וירג'יניה הראשון ג'ון מורי. שורשי המלחמה שלובים בהחלטתו של מורי להעביר את ההשאונים אל מרגלות נהר אוהיו. הדבר עורר את זעמם של השאונים, והם החלו לתקוף את הערים הסמוכות, ולהסלים את יחסיהם עם ממשלת וירג'יניה. שלבי, שצדד בהחלטתו של מורי, הוזמן על ידי הקולונל ויליאם פרסטון, להילחם כסגן המפקד של מיליציית וירג'יניה. שלבי הופקד על פלוגת מחוז פינקסטל של אביו, והשתתף בקרב המכריע על פוינט פלזנט ב-10 באוקטובר 1774. חרף סיום המלחמה, הושאר שלבי יחד עם פלוגתו בעיר עד ליולי 1775, כאשר הורה מורי להרוס את הביצורים האמריקנים באזור. על גבורתו, זכה שלבי לשבחים מפי אזרחי וירג'יניה והממשל האמריקני.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
לאחר פירוק המיליציה ונסיגת הכוחות מפוינט פלזנט, החל שלבי לעבוד כמודד עבור חברת טרנסילבניה, חברת מקרקעין שרכשה אדמות רבות משטח קנטקי. אולם לאחר כמה שנים אחדות לא התרצה משכר עבודתו, וחזר אל משפחתו בווירג'יניה. בשנה שלאחר מכן, שב לקנטקי על מנת לתבוע זכות על קרקע חדשה. שלבי תר קרקעות במשך כמה חודשים ללא הצלחה, וביולי 1776 חזר אל משפחתו. עם חזרתו לווירג'יניה פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והוא מונה על ידי וועדת הביטחון של המדינה לקפטן המיליציה. בשנת 1777 מינה מושל וירג'יניה פטריק הנרי את שלבי למפקד הלחימה בגבולות המדינה. הוא שימש תפקיד דומה במערכות של 1778 ו-1779. באמצעות עושרו, רכש אספקה צבאית למסעות הריגול של ג'ון סבייר נגד שבט הצ'יקאמאוגה, עם ילידי שהתנגד להתרחבות הקולוניאלית של האמריקנים.
בשנת 1779 נבחר שלבי לייצג את מחוז וושינגטון בבית הנבחרים של וירג'יניה. באותה שנה הפקיד המושל תומאס ג'פרסון, לימים נשיא ארצות הברית, את שלבי לליווי המיליציה להקמת קו גבול החוצץ בין וירג'יניה לקרוליינה הצפונית. זמן קצר לאחר התייצבותו מונה על ידי מושל קרוליינה הצפונית ריצ'רד קאסוול לשופט מחוז סאליבן המושל שבע רצון מעבודתו של שלבי בתחום המשפט, והעלה אותו לדרגת קולונל במיליציית המחוז. בשנת 1780, כששמע על תבוסות הכוחות האמריקנים בקרב על צ'ארלסטון, שב שלבי לקנטקי וחזר לעבודתו כמודד. בעקבות בקשתו של הגנרל צ'ארלס מקדואל, עזב לקרוליינה הצפונית להילחם נגד הבריטים. במטרה לעורר פחד בלב הצבא הבריטי טרם הגעתו לזירת הקרב, הזהיר שלבי את המפקדים הבריטים כי לצדו מיליציה ענפה שתהרוס את מבצריהם, אולם סירבו הם להיכנע. כאשר הגיע לאזור ראה המפקד הבריטי את גודל המיליציה האמריקנית והחליט להיכנע. שלבי הצטרף ליחידת הפרטיזנים תחת המייג'ור אלייז'ה קלארק, שנרדפה רבות על ידי המייג'ור גנרל הבריטי פטריק פרגוסון. ב-8 באוגוסט 1780 לקטו אנשיו של שלבי מספר אפרסקים ממטע מקומי, והבחינו בחיילים בריטים אוכלים ארוחת צהריים בקרבתם. קלארק הורה לסגניו להכין את הלוחמים לקרב, ולפלוש אל הגדוד הבריטי. מבחינה אסטרטגית, כיוון שהוסתרו תחת עצי האפרסק הגבוהים, היה לאמריקאים את יתרון ההפתעה. אולם עד מהרה התחזקו הבריטים, ואף הצליחו לבלום את מתקפת הפתע של קלארק וחייליו. דפוס זה המשיך כמה שעות, עד לניצחונם של האמריקנים. עייפים ומרוצים מתוצאות הקרב נסוגו חייליו של קלארק אל גבעה סמוכה הרחק מהבריטים. עם רדת החשכה חזרו לבתיהם.
לאחר הקרב הובאה לשלבי ולקלארק הידיעה כי על גדות נהר האנורי נבנה מחנה צבאי חדש של האינדיאנים בחסות הצבא הבריטי. יחידתו של שלבי, שמנתה כ-200 נפשות, רכבה כל הלילה עד שהגיעה למקום עם עלות השחר ב-18 באוגוסט 1780. המרגלים העריכו כי גודלו של המחנה דומה לגודל היחידה, אולם לבסוף התגלה כי הפלוגה הבריטית מנתה כ-500 קלגסים. אנשיו של שלבי אבדו את אלמנט ההפתעה, והיו עייפים מכדי לסור משדה הקרב. בהוראתו, בנה הכוח האמריקני במשך חצי שעה חומת ביצור עד לגובה החזה. עשרים וחמישה פרשים בריטים התקרבו לחומה ופגעו בקלגסים האמריקנים. בזכות הביצור שנבנה, לא נפגעו חיילים רבים, ואף הצליח הכוח האמריקני להכות כמה מבחירי הפרשים ולהימלט מהמקום.
הקרב על קינגס מאונטיין
הקרב על קינגס מאונטיין היה סכסוך צבאי בין המיליציות הפטריוטיות, שחרף היותם בריטים תמכו בכוחות האמריקנים, לבין הלויאליסטים. הקרב החל ב-7 באוקטובר 1780, כ-14 קילומטרים דרום מהעיירה קינגס מאונטיין, קרוליינה הצפונית. הקרב הסתיים בניצחונם של הפטריוטים.
לאחר ניצחונם בקרב על מוסגרוב מיל החליטו שלבי וקלארק לא לרדוף אחר הבריטים שנמלטו משדה הקרב ולנוציאם להורג. במקום זאת, צעדו השניים יחד עם המיליציה לכיוון המבצר הבריטי בניינטי סיקס, קרוליינה הדרומית, כדי לאתר את פטריק פרגוסון. משיצאו למסע, נודעה לשלבי על תבוסתו של הגנרל הורשיו גייטס בקרב קמדן. בתמיכתו של צ'ארלס קורנווליס הצליח פרגוסון לחזק את הפלוגה הבריטית ולהדביק את פער המרחק בינו לבין שלבי. כתוצאה מכך, נאלץ שלבי לסור מעל הרי האפלאצ'ים לקרוליינה הצפונית, שם מצא יחד עם המיליציה מקלט ביער. עם תחושת ביטחון גבוהה מהיחזקותו הצבאית שלח פרגוסון אל הרי האפלאצ'ים מרגל, שהודיע לשלבי על כוונתם לפלוש לכפר האמריקני הסמוך. הוא וג'ון סווייר סירבו להכיר בניצחון הבריטים, ותכננו פשיטה נוספת על בסיסם. אליהם הצטרפו כ-560 איש ממחוזות וושינגטון, בורק ורטרפורד, שהכפילו את מספר הקלגסים במיליציה. ב-25 בספטמבר 1780, בשעות הבוקר המוקדמות יצאו הכוחות אל בסיס הבריטים. למחרת הספיקו לחצות את הרי בלו רידג'. כשהגיעו לנקודת מפגש שנקבעה מראש על ידי החלוץ בנג'מין קליבלנד, הצטרפו אל המיליציה כ-350 קלגסים ממחוזות וילקס וסורי. הכוח המשולב רדף אחר פרגוסון עד לקינגס מאונטיין, שם התבצר עם רדת הלילה. הקרב החל ב-7 באוקטובר 1780. שלבי הורה לקלגסיו להתחבא מאחורי עצי היער, ולירות ללא הרף וללא הבחנה מוקדמת במטרה. מהסתכלות ולמידת הטקטיקות הצבאיות של האינדיאנים, כינה שלבי את טכניקה זו "משחק אינדיאני". פרגוסון ציווה לדריכת כידוני הרובה של חייליו, והם החלו במטח ירי נגד הכוחות האמריקנים. עם זאת, תושבי המחוזות הסמוכים לשדה הקרב הצטרפו ללחימה, וצלחו בידם להחליש את כוחות הבריטים. פרגוסון נהרג בעת ניסיון נסיגתו מההר, כשהוא פצוע בשתי זרועותיו ובפלח העליון של גולגולתו. כשראו את מפקדם מת, הניפו חייליו דגל לבן, המסמל את כניעתם.
הקרב על קינגס מאונטיין היה נקודת שיאו של שלבי בקריירה הצבאית שלו. בחזור משדה הקרב, זכה לכינוי "Old Kings Mountain" מרבים מאזרחי וירג'יניה. המחוקק של קרוליינה הצפונית שלח מכתב הוקרה לשלבי ולסווייר. הוא שב לאחוזתו של מקדואל בבוקר 10 באוקטובר, ושם נפרד מעמיתיו לקרב ויצא לקרוליינה הדרומית. בהגעתו הצטרף לגנרל דניאל מורגן, ויעץ לו לפלוש אל העיירה פורט תשעים ושש, שנודעה בנקודת אספקת נשק בריטי לשבט צ'רוקי. מורגן נשמע לעצת שלבי, וכך גם הגנרל הורשיו גייטס, המפקד העליון של הכוחות הקולוניאליים באזור. בהבטחה שהתוכנית תתבצע, שב שלבי אל ביתו לגיוס המונים לקראת הפלישה. הוא חזר לקרוליינה הדרומית באביב, יחד עם 300 קלגסים מיומנים שגייס. בדרכו לעיירה, הותקף מורגן על ידי בנסטר טרלטון, שהצליח להדוף את החיילים החדשים בחחיל האמריקני. לאחר הקרב, חזר שלבי לביתו בווירג'יניה.
ראשית התיישבותו בקנטקי
עם שובו הביתה ניהל יחד עם אביו משא ומתן בין המתיישבים האמריקנים לשבט הצ'יקמוגה. באוקטובר 1781 הוביל לצד סבייר 600 חיילים, שהצטרפו ללחימה בקרוליינה הדרומית בפיקודו של המייג'ור גנרל נתנאל גרין, נגד צ'ארלס קורנווליס, שישב בעיר צ'ארלסטון. זמן קצר לאחר שהגיעו אל מחנה גרין הובס קורנווילס ב, והשניים נאלצו להתלוות לגנרל פרנסיס מריון בנהר הפידי. בהוראתו, כבשו שלבי וסגנו, חזקיהו מחם, את המבצר הבריטי בפייר ב-27 בנובמבר. במרוצת השנים כיהן שלבי כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית. בדצמבר לקח שלבי הפסקה מהקריירה הצבאית שלו, וב-1782 נבחר שוב לבית הנבחרים. בתחילת 1783, בהוראת משרד המקרקעין של קרוליינה הצפונית, החל למדוד קרקעות למרגלות נהר קמברלנד.
קדנציה ראשונה כמושל קנטקי
על פי חוקת קנטקי הואמנה הוועדה האלקטורלית המדינית על בחירת המושל והסנאטורים שייצגו את המדינה ב. על אף שאין תימוכין להתעניינותו של שלבי בתפקיד המושל, הוא נבחר פה אחד על ידי הוועדה ב-17 במאי 1791. השבעתו לתפקיד נערכה ב-4 ביוני 1792, יום הכרתה של קנטקי כאחת ממדינות ארצות הברית. עמדותיו של שלבי זוהו עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. את חלקה הגדול של כהונתו הראשונה העביר בקידום חוקי יסוד המדינה, הקמת אגודות צבאיות ומיליציות מחוזיות וכינון מדרג מיסים מוסדר. במהלך כהונתו התעורר החשש להסלמה ביחסיהם של אזרחי קנטקי עם העמים הילדים באזור. על אף שרבים מאזרחי קנטקי התגוששו עם האינדיאנים בחשאיות מצפון לנהר אוהיו, הורה שלבי למזכיר המלחמה של קנטקי הנרי נוקס שלא לבצע פעולות צבאיות ורסוס הילדים. מחמת התקנות הפדרליות החדשות הוגבל שירות המיליציה האזרחית לשלושים ימים, דבר שהקשה במערך ההגנה המדיני. במקביל לחשש כי האינדיאנים מקבלים סיוע צבאי מהבריטים, הצליח שלבי להגן על מקומות מרכזיים בקנטקי. עם זאת, נותר מרבית שטחה של קנטקי ללא הגנה צבאית. בבקשה לעזרה פנה שלבי לנשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון נענה לבקשתו של שלבי, ומינה את אנתוני ויין לדחוק את האינדיאנים מצפון-מערב קנטקי. במאי 1793 הגיע ויין לפורט וושינגטון (לימים העיר סינסינטי, אוהיו). מכיוון שנציגים פדרליים ניסו באותה העת לחתום על סטטוס קוו עמם, נמנע ויין לנקוט פעולה צבאית מידית ורסוס האינדיאנים. במטרה להגדיל את מיליציית המחוז קרא ויין לגיוס המוני של כאלף תושבים. אולם רבים מהם לא נענו לקריאה, ושלבי נאלץ להשתתף בקמפיין הגיוס. עם בואם של החיילים, חל שינוי קיצוני במזג האוויר באזור, והם חזרו לבתיהם עד לבוא האביב.
בתחילת 1794, לאחר חורף רווי מתקפות אינדיאניות על ערי קנטקי שגבו את חייהם של רבים וביניהם אחיו הצעיר של שלבי אוון השלישי, הדפה יחידת המיליציה המדינית את כוחות האינדיאנים מהערים. באביב, כוח המתנדבים שגייס ויין גדל ב-600 קלגסים נוספים, והם הוכשרו בחיפזון בפורט גרינוול. באוגוסט 1794 ניצחו ויין ושלבי במערכה מכרעת בעיר מיומי ורסוס האינדיאנים. בעקבות המערכה נחתם סטטוס קוו בין שני צדי המלחמה, החוצץ בין גבולות קנטקי לילידים. שלבי אכף הסכם זה, חרף אי-הסכמתו בהסדרת חלק מגבולות המדינה. דאגה נוספת שמילאה את חללי בניין ממשלת קנטקי היא סגירתו של נהר המיסיסיפי לסחורות אמריקניות על ידי האימפריה הספרדית. מבחינה אסטרטגית, מילא הנהר תפקיד מפתח בהעברת סחורות אמריקניות ליבשת כולה, שכן למרגלותיו שוכן הנמל הראשי של ניו אורלינס. בנוסף, בסמוך לנהר עבדו חקלאים רבים בייצור טבק, קמח וקנבוס. ממשלתו של שלבי כשלה במשא ומתן עם הספרדים, ומצבו הפוליטי של הנהר נשאר על כנו עד לשנת 1802 עם רכישת לואיזיאנה. רבים מאזרחי קנטקי מתחו ביקורת על מאבקו של שלבי כנגד הספרדים, אף שכמה מהם הצהירו כי אין בכוונתם לתמוך בו בבחירות הקרובות למושלות.