cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנוע קיטור ימי
הנעה ישירה (direct acting engine)
ישנן שתי הגדרות למנוע הנעה ישירה בספרות הטכנית מן המאה ה-19. לפי ההגדרה המוקדמת יותר המונח "הנעה ישירה" מתייחס למנוע קיטור מכל סוג שהוא מלבד מנוע קורה (כלומר למנוע קורה מהלכת, למנוע זרועות צדיות או למנוע זרועות חרגול). ההגדרה המאוחרת יותר משתמשת במונח לציון מנועים המעבירים את ההספק שהם מפתחים ישירות לגל הארכובה דרך מוט הבוכנה ו/או הטלטל. בערך זה נוהגת ההגדרה המאוחרת יותר, אלא אם צוין אחרת.
להבדיל ממנוע זרועות צדיות או ממנוע קורה, מנוע הנעה ישירה ניתן להתאמה בקלות לסיבוב גלגלי משוטות או מדחף. נוסף על היותם נמוכים יותר, מנועי הנעה ישירה גם קטנים יותר ומשקלם נמוך במידה ניכרת משל מנועי קורה או זרועות צדיות. הצי המלכותי הבריטי מצא שמנוע הנעה ישירה ממוצע (לפי ההגדרה המיושנת) שוקל 40% פחות ונפח המקום הנדרש לו הוא רק שני שלישים מזה של מנוע זרועות צדיות בעל הספק זהה. אחד מחסרונותיו של המנוע היה בלייתו המהירה, ועל כן נזקקה לתחזוקה תכופה יותר.
צילינדר מתנודד (oscillating cylinder engine)
מנוע קיטור עם צילינדר מתנודד היה סוג של מנוע קיטור בהנעה ישירה שתוכנן להיות קטן וקל ממנועים אחרים. מוטות הבוכנה של מנוע זה התחברו ישירות לגל הארכובה, ללא טלטלים. הפיכת התנועה הקווית של הבוכנות לתנועה סיבובית של הארכובות נעשתה על ידי הצילינדרים עצמם. אלה לא היו קבועים למקומם, אלא נעו לצדדים הלוך ושוב על אצילים באמצעיתם. מכאן המונח "צילינדר מתנודד". אספקת הקיטור לצילינדר וסניקתו החוצה נעשו הצירים, ותנועת הנדנוד של הצילינדר גילתה וכיסתה לסירוגין את הפתחים באצילים בתזמון המתאים. נבנו גם מנועים רבים בעלי שסתומי כניסה וסניקה חיצוניים, שהמנגנון שלהם הופעל על ידי תנועת הנדנוד של הצילינדרים, כך שניתן היה לכוון את התזמון לפי הצורך.
מנוע הצילינדר המתנודד הימי הראשון שנרשם עליו פטנט נבנה על ידי ג'וזף מודסלי ב-1827, אבל שוכלל במידה רבה על ידי ג'ון פן. מנועי מסוג זה נפוצו כמנועים ימיים משך רוב המאה ה-19.
בוכנת חדק (trunk engine)
מנוע בוכנת חדק הוא סוג נוסף של מנוע הנעה ישירה, שנועד להקטין את גובהו של המנוע מבלי להקטין את אורך המהלך. לאורך מהלך גדול נודעה חשיבות באותו זמן, כי הוא הקטין את המאמצים על החלקים הנעים. (כיום המונח "בוכנת חדק" מתייחס למנוע שריפה פנימית שבו הטלטל מחובר ישירות לבוכנה באמצעות פין בוכנה.)
ה"חדק" הוא שרוול ברזל ארוך במרכז הבוכנה, בולט משני צדדיה, המחובר אליה בברגים או נוצק יחד אתה כך שמתקבלת מעין בוכנה מדורגת. קצות החדק עוברים דרך כל אחד ממכסי הצילינדר דרך סידור אטימה. בתוך החדק נע הטלטל, המתחבר לפין הבוכנה. החלק הפעיל של הצילינדר, שבו מתבצעת העבודה, נמצא בחלל הטבעתי שבין החדק לדפנות הצילינדר.
למנועי בוכנת חדק הראשונים היו צילינדרים אנכיים, אך עד מהרה הבינו בוני האוניות כי סוג מנוע זה הוא קומפקטי יותר כשהוא מונח אופקית, לאורך השדרית. המנוע בצורתו זו התאים לאוניות מלחמה, כי בשל גובהו הנמוך נמצא כולו מתחת לקו המים של האונייה, הרחק ככל האפשר מאש האויב. המנועים לאוניות מלחמה יוצרו בדרך כלל על ידי ג'ון פן, ונפוצו באוניות מלחמה באמצע המאה ה-19. הם הותקנו גם באוניות סוחר, אך למרות היותם קומפקטיים ובעלי מרכז כובד נמוך, תחזוקתם הייתה יקרה. זאת ועוד, מנועי בוכנת חדק לא פעלו היטב בלחצי קיטור גבוהים, שנעשו מקובלים יותר ויותר במחצית שנייה של המאה ה-19, וסופו של דבר שבוני האוניות זנחו אותם לטובת סוגי מנועים אחרים.
מנועי בוכנת חדק היו בדרך כלל גדולים, אבל נבנו גם מנועים קטנים, מהירי סיבוב ובעלי לחץ עבודה גבוה. מנועים ימיים מסוג זה נבנו במהלך מלחמת קרים במספרים גדולים, והמשיכו להתקין אותם בספינות תותחים גם אחריה. מנוע בוכנת חדק מקורי של ספינת תותחים מתקופת מלחמת קרים מוצג ב"מוזיאון מערב אוסטרליה" בפרימנטל. הוא הותקן, כמנוע יד שנייה, באוניית המשוטות האוסטרלית Xantho, שהוסבה לאוניית מדחף. האונייה טבעה ב-1872 בחופי אוסטרליה, המנוע נמשה ב-1985 ושוחזר למצבו המקורי. את אופן הפעולה של המנוע, המדגים את הקומפקטיות שלו, אפשר לראות באתר של "פרויקט קסנתו".
זרוע רוטטת (vibrating lever engine)
מנוע זרוע רוטטת, או מנוע חצי חדק (half-trunk), היה שכלול של מנוע בוכנת החדק הקונבנציונלי שהגה המהנדס השוודי-אמריקאי יוהן אריקסון. אריקסון נזקק למנוע קטן ונמוך להנעת המוניטורים של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. המוניטור פותח במלחמת האזרחים האמריקאית והיה בו מעט מקום למערכת הנעה קונבנציונלית.
טלטל מהופך (return connecting rod)
מנוע טלטל מהופך היה מנוע נוסף שתוכנן להיות נמוך קומה. מנוע זה היה למעשה מנוע צריח מוּסָב, שהונח אופקית לרוחב השדרית של האונייה ולא עמד ניצב מעליה. במקום מכלול ראש הצלב המשולש הנמצא במנוע צריח רגיל, הותקנו שני מוטות בוכנה מקבילים וארוכים שהתחברו אל ראש צלב. גל הארכובה הותקן באמצע המנוע, בין מוטות הבוכנה, והטלטל שכיוונו היה מהופך מזה של מנוע רגיל (לעבר הצילינדר ולא ממנו והלאה) סובב את הארכובה. מכאן שמו של המנוע.
מנועי טלטל מהופך נפוצו באוניות מלחמה וסוחר באמצע המאה ה-19, אבל כמו סוגי מנועים רבים אחרים בתקופה רבת שינויים טכנולוגיים זו, הם נזנחו בסופו של דבר לטובת פתרונות יעילים יותר. ידוע רק על מנוע טלטל מהופך אחד ששרד לימינו – המנוע של אוניית הלימוד "אמרי רייס" (TV Emery Rice, מקודם USS Ranger), המוצג במוזיאון צי הסוחר האמריקאי.
מנוע אנכי (vertical engine)
ממדי אוניות הסוחר ותפוסתן גדלו יותר ויותר במהלך המאה ה-19, והצורך במנועים נמוכים, בעלי מרכז כובד נמוך, נעלם. כשהם משוחררים מהגבלות מבניות אלה, יכולים היו המהנדסים לפנות אל צורות מבנה פשוטות, יעילות ונוחות יותר לתחזוקה. התוצאה הייתה תפוצתו הגוברת והולכת של מה שנקרא "מנוע אנכי". או vertical inverted direct acting engine.
בסוג מנוע זה הוצבו הצילינדרים מעל גל הארכובה, וביניהם – בקו ישר פחות או יותר - מוט הבוכנה והטלטל. צורת מנוע זו דומה לזו של מנוע השריפה הפנימית המודרני; הבדל משמעותי בין השניים הוא שמנוע קיטור הוא בעל פעולה כפולה (double acting), כלומר הקיטור דוחף את הבוכנה הן בכיוון מעלה הן בכיוון מטה, בעוד שברוב מנועי השריפה הפנימית מהלך העבודה הוא רק כלפי מטה. מנועים אנכיים נקראים לעתים מנועי "פטיש", "פטיש חישול" או "פטיש קיטור", בשל דמיונם החיצוני לפטיש הקיטור של המאה ה-19.
עד סוף המאה ה-19 דחקו המנועים האנכיים כמעט את כל סוגי מנועי הקיטור הימיים האחרים. בשל תפוצתם הרבה, לא מתייחסים לצורת המבנה האנכית שלהם, אלא לאופן ניצול הקיטור, למשל: מנוע (אנכי) דו-דרגתי, תלת-דרגתי, ארבע-דרגתי וכו'. (המונח "אנכי" לתאור סוג זה של מנוע אינו מדויק, מאחר שמבחינה טכנית כל מנוע קיטור הוא "אנכי" אם הצילינדר שלו ניצב במאונך ואינו שוכב או נוטה על צדו.)
חד-דרגתי (simple expansion engine)
מנוע חד-דרגתי הוא מנוע קיטור שבו הקיטור פועל בדרגת לחץ אחת, כלומר כל הצילינדרים שלו פועלים באותו לחץ עבודה. מאחר שסוג מנוע זה היה הנפוץ ביותר בתחילת התפתחותו של מנוע הקיטור הימי, לעתים רחוקות נתקלים במונח simple expansion. כל מנוע אמור להיות חד-דרגתי אלא אם מצוין אחרת.
דו דרגתי (compound engine)
מנוע רב-דרגתי הוא מנוע קיטור בעל כמה צילינדרים הפועלים בדרגות לחץ עבודה שונות. הוא נועד לנצל את רוב האנרגיה האצורה בקיטור ועל ידי כך להגדיל את נצילות המנוע ולהקטין את תצרוכת הפחם. עד פיתוח המנוע הדו-דרגתי נוצל הקיטור לביצוע עבודה בצילינדר פעם אחת בלבד; אחר כך הוא עובה למים במעבה, והמים הוחזרו לדוד הקיטור לשימוש חוזר. במנוע רב דרגתי הקיטור מנוצל בשתי דרגות לחץ או יותר: תחילה הוא מבצע עבודה בצילינדר בקוטר קטן, שבו לחצו יורד כתוצאה ממסירת האנרגיה לבוכנה, אך מאחר שעדיין נותרה בו אנרגייה שניתן להשתמש בה, הוא מועבר לצילינדר בקוטר גדול יותר, מבצע עבודה ונסנק אל המעבה והדוד או עובר אל דרגת לחץ נמוכה נוספת. השם "מנוע רב דרגתי" (compound steam engine) יכול להתייחס למנוע קיטור עם מספר כל שהוא של צילינדרים בעלי דרגות לחץ עבודה שונות – אבל המונח מתייחס בדרך כלל למנועים שבהם הצילינדרים פועלים בשתי דרגות לחץ שונות, כלומר מנועים דו-דרגתיים.
זאת ועוד, מנוע רב-דרגתי יכול להיות בעל יותר מסט אחד של צילינדרים הפועלים בלחצי עבודה שונים. למשל, מנוע בעל שני צילינדרים הפועלים בלחץ x ושניים הפועלים בלחץ y, או צילינדר אחד הפועל בלחץ x, ושלושה צילינדרים הפועלים בלחץ y. מה שהופך אותו למנוע רב-דרגתי (או דו-דרגתי) בניגוד למנוע תלת-דרגתי הוא שיש לו רק שני לחצי עבודה.
תלת-דרגתי (triple or multiple expansion engine)
במנוע תלת-דרגתי הקיטור מתפשט בשלוש דרגות, כלומר זהו מנוע בעל שלושה צילינדרים הפועלים בשלושה לחצי עבודה. במנוע ארבעה-דרגתי הקיטור מתפשט בארבע דרגות, וכן הלאה. עם זאת וכפי שהוסבר לעיל, מספר דרגות הלחץ מגדיר את סוג המנוע ולא את מספר הצילינדרים שלו. לדוגמה, לאוניית הדואר המלכותית "טיטניק" היו מנועים תלת-דרגתיים בני ארבעה צילינדרים. המנוע התלת-דרגתי המסחרי המוצלח הראשון נבנה על ידי המהנדס הסקוטי אלכסנדר קרנגי קירק (Kirk) ב-1881 עבור אוניית הקיטור "אברדין".
ייצור של מנועים רב דרגתיים נמשך עוד במאה ה-20. כל 2,700 אוניות "ליברטי" שנבנו עבור ארצות הברית במלחמת העולם השנייה הונעו על ידי מנועים תלת-דרגתיים, משום שיכולתה של ארצות הברית לבנות טורבינות קיטור ימיות הופנה כל כולו לטובת בנייה של אוניות מלחמה. היצרן הגדול ביותר של מנועים תלת דרגתיים במהלך המלחמה היה Joshua Hendy Iron Works. לקראת סוף המלחמה יוצרו אוניות "ויקטורי" עם טורבינות קיטור במספרים הולכים וגדלים.
מונחים נוספים
להלן מונחים נוספים הנזכרים בספרות הטכנית של מנועי הקיטור הימיים.
מנוע פשוט (simple engine)
מנוע פשוט הוא מנוע בעל דרגת לחץ אחת, ללא התייחסות למספר הצילינדרים שלו. עד אמצע המאה ה-19 רוב האוניות צוידו במנועים עם צילינדר אחד, אך לכמה כלי שיט היו מנועים פשוטים עם מספר צילינדרים, ו/או יותר ממנוע אחד.
מנוע פעולה כפולה (double acting engine)
מנוע פעולה כפולה הוא מנוע שבו הקיטור מסופק לשני צדדי הבוכנה לסירוגין. במנועי קיטור מוקדמים הקיטור סופק רק בכיוון אחד, ותנופת גל הארכובה או כוח הכובד של הבוכנה החזיר אותה למצבה ההתחלתי. במנוע פעולה כפולה הקיטור דוחף את הבוכנה בשני הכיוונים, מעלה ומטה לסירוגין, ועל ידי כך מושגים מהירות סיבוב והספק גדולים יותר. כמו המונח "מנוע פשוט", גם המונח "פעולה כפולה" נזכר מעט בספרות התקופה, משום שרוב המנועים הימיים היו מסוג "פעולה כפולה".
אנכי, אופקי, נטוי, מהופך
המונחים מתייחסים לכיוון ההצבה של צילינדר המנוע. צילינדר אנכי ניצב במאונך כשמוט הבוכנה שלו פועל מלמעלה (או מלמטה). מנוע אנכי מהופך מוגדר כמנוע בעל צילינדר אנכי, כשגל הארכובה ממוקם היישר מתחת לצילינדר (או הצילינדרים). במנוע נטוי או אופקי, הצילינדר והבוכנה עומדים בזווית או שוכבים. צילינדר נטוי מהופך הוא צילינדר מהופך העומד באלכסון. מונחים אלה משמשים בדרך כלל לתאור סוגי המנועים שנמנו למעלה. על כן, מנוע פעולה ישרה אופקי, או מנוע פעולה כפולה דו-דרגתי נטוי, וכו'.
מנועים עם תמסורת (geared engine)
מנוע עם תמסורת מסובב את המדחף במהירות שונה משל עצמו. מנועי המדחף הראשונים היו מצויידים בתמסורת גלגלי שיניים או רצועות שהניעה את המדחף במהירות גדולה יותר משל המנוע עצמו. במהלך החלק האחרון של המאה ה-19 נעשו המנועים מהירים יותר ובעלי הספק רב יותר ולכן הצורך בתמסורת התייתר כמעט לגמרי, והמדחף הסתובב באותה מהירות סיבוב של המנוע. הסידור שבו ציר המדחף מחובר ישירות לקצה גל הארכובה, יעיל מאוד מבחינה מיכנית, ומנועי הקיטור הבוכנאיים התאימו היטב למהירות הסיבוב היעילה של רוב המדחפים.
הערות שוליים
[[
פיצוץ תחנות הרדאר
פיצוץ תחנות הרדאר היה סדרת פעולות שבוצעו נגד תחנות מכ"ם בריטיות, אשר הוקמו על הר הכרמל ושימשו לגילוי ספינות מעפילים בשנים 1946 ו-1947. שתיים מפעולות אלו יצאו לפועל בתקופת תנועת המרי העברי על ידי אנשי הפלמ"ח. היו ארבעה ניסיונות לחבל בתחנות הרדאר של הבריטים – שלושה התמקדו במחנה הצבאי בסטלה מאריס ואחד בפגיעה ב"רדאר הקטן" בח'רייבה.
הפעולה הראשונה
הפעולה הראשונה בוצעה בליל 20 בינואר 1946. הפעולה נכשלה והמתקן לא נפגע. היא עברה ללא קרב וללא נפגעים משני הצדדים.
הרקע
ב-17 בינואר 1946 הבריטים תפסו את אונית המעפילים "אנצו סרני" על 908 מעפיליה. מעפילי הספינה הועברו למחנה המעצר בעתלית. על ארגוני המחתרת הוטל לפגוע בתחנת משטרה הבריטית בגבעת אולגה ובתחנת הרדאר של חיל האוויר המלכותי הבריטי באזור הכרמל הצרפתי, במחנה סטלה מאריס. יעד הפעולות היה פגיעה במטרות שהכבידו על ההעפלה, במסגרת תפיסת "המאבק הצמוד". הרדאר הוקם במלחמת העולם השנייה כדי לגלות ספינות ומטוסים גרמניים וכאשר נודע ביישוב היהודי שרדאר זה הופעל כנגד ניצולי שואה המנסים להגיע ארצה, עלה גל הזעם ביישוב היהודי. בנוסף, לרדאר זה ייחסו תכונות כמעט פלאיות. עקב כך הרדאר נחשב מטרה ראויה לפגיעה במועד מוקדם ככל האפשר.
בעקבות הפעולה
לאחר הפעולה הגבירו הבריטים את האבטחה בבסיס בהר הכרמל בהוספת סיורים של 12 חיילים חמושים בלילה ולצידו של הנוטר הערבי בשער הוצב חיל בריטי. בנוסף, היו חיילים שביצעו סריקות לאורך הכביש ליד חומת המנזר וגם התאורה הוגברה.
פעולה שנייה
לאחר כישלון הפעולה בינואר, התקבלה הוראה לחזור ולתקוף את מתקן הרדאר במחנה סטלה מאריס. הפעולה בוצעה בליל 19 בפברואר 1946. בפעולה זו נפגעו מתקני הרדאר ונפתחה אש על הפושטים. דווח על שמונה חיילים בריטים שנפצעו, שניים באורח קשה וששה קל.
מהלך הפעולה
בפעולה זו הוחלט בפלמ"ח על היקף גדול יותר תוך הפעלת כוח של מחלקה מוקטנת. מפקד הכוח היה יוסק'ה יריב (ריבקינד) ששימש בעת ההיא מפקד מחלקת פלמ"ח בשרון. הכוח שלו כלל 22 לוחמי פלמ"ח. כל הלוחמים היו מפקדי כיתות, בעלי ניסיון, ובראש כל כיתה הוצב מפקד מחלקה מנוסה. המחלקה הייתה מחלקה מקובצת ולא יחידה אורגנית, כך שהלוחמים לא הכירו זה את זה. בפעולה זו השתתפו כל מבצעי הפעולה הראשונה, חוץ ממרים לנדאו. הפעם התנאים לפעולה היו קשים יותר. הבריטים ידעו שמתקן זה הוא מטרה של תנועת המרי העברי והבסיס תוגבר בכוחות נוספים ואף הוקמה חומה סביבו. גם גורם ההפתעה שעזר בפעם הקודמת אבד. ב-18 בפברואר, יצא הכוח מיגור בחוליות נפרדות בדרכו אל הר הכרמל בחיפה. יוסף (יוסקה) ריבקינד תדרך את הכוח במקום, חולקו התפקידים, הנשק וחומר הנפץ. עקב מזג אוויר קשה ובהיות השעה המאוחרת, החליט ריבקינד לדחות את הפעולה. הכוח החביא את חומר הנפץ והנשקים בשיחים, השאיר שני שומרים והשאר חזרו ליגור. ביגור התקבלה החלטה לבצע את הפעולה בלילה הבא. הרכב הכוח לא השתנה. בליל 19 בפברואר, התרכז הכוח שוב במקום אותו עזב בלילה הקודם, הוציא נשק וחומרי נפץ מהשיחים ויצא לפעולה. חיתוך הגדרות נמשך זמן רב יותר מאשר בפעולה הקודמת. היו כמה גדרות ובין הגדר האמצעית לגדר הפנימית הפרידו כ-10–15 מטרים. עקב התאורה החזקה, השטח החשוף והסיירים היה על הלוחמים לזחול את המרחק, מה שלקח כשעה וחצי- שעתיים. לאחר שנחתכה הגדר האחרונה, הגיע כוח החבלנים במהירות עד החומה שהקיפה את הרדאר והוריד את התיקים עם חומרי הנפץ פנימה. הפעם מנגנון ההפעלה היה מושהה ל-30 שניות. הכוח התחיל להימלט החוצה במהירות, פיצוץ עז נשמע שניות אחדות לאחר מכן בסביבות השעה 3:30 והעיף אותם קדימה. הבריטים התחילו לירות לכל כיוון ללא הבחנה. איש מאנשי הכוח לא נפגע וכולם הצליחו להימלט. הם מסרו את הנשק לסיירים שחיכו להם בחורשה וחזרו ליגור ברגל. בנין הרדאר ותורן האנטנה נפגעו בחלקם הגדול.
לאחר הפעולה
הבריטים הטילו סגר על חיפה וסביב הבסיס הוקמה רצועת ביטחון של כמה קילומטרים. כל היהודים והערבים שחיו ברצועה זו קיבלו צו להתפנות תוך 24 שעות מבתיהם.
הפעולות השלישית והרביעית
שתי הפעולות הבאות היו נגד מתקני הרדאר בסטלה מאריס ובכרמל המזרחי בליל 20 ביולי 1947. המתקן הראשון נפגע בצורה קלה, וביריות השומרים נפגעו ארבעה מהפושטים, אחד מהם נתפס ומת מפצעיו. המתקן בכרמל המזרחי נהרס וחברי החוליה נמלטו ללא פגע.
הרקע
לאחר גירוש מעפילי "אקסודוס" ב-19 ביולי 1947, הוחלט במטה ההגנה לחבל במתקני הרדאר שעל הר הכרמל במחנה סטלה מאריס, המוכר מפעולות קודמות ובח'רייבה. פעולה זו הייתה הפעולה הקרקעית הראשונה מאז ליל הגשרים ביוני 1946. מאז התקיפה האחרונה הוגברה האבטחה על תחנת הרדאר. בסמוך לתחנה הוצבה יחידה מהדיוויזיה השישית המוטסת. בכרמל המזרחי נבנתה תחנת רדאר נוספת, "הרדאר הקטן". שתי התחנות היו מוקפות גדרות ושדות מוקשים ושמרו עליהן נוטרים ערבים. המטרה של הפעולה הייתה לפגוע ביותר מיעד אחד במחנה. באותה עת היה במחנה רדאר חדש ותחנות אלחוט ורדיו שמכוונות את הפעולות של האוניות והמטוסים נגד אוניות מעפילים.
מהלך הפעולה
לפני הפעולה נערכו שני סיורים מקדימים אחד בבוקר ואחד בלילה, לא היה הרבה זמן לאיסוף המידע וייתכן כי היה מקור פנימי שמסר אינפורמציה על הנעשה במחנה ובסביבתו. שתי יחידות נפרדות של הגדוד הראשון של הפלמ"ח נקראו למלא את המשימה. בראש הגדוד עמד רפי גינצבורג. היחידה מנתה 14 לוחמים ממחלקות ומקורסים של פלמ"ח. הם התאספו בקיבוץ שער העמקים, לשם הובא בסתר חומר נפץ גולמי, והלוחמים הכינו ממנו במקום נפצים ופתילי השהיה. בערב נסעו הלוחמים באוטובוס לחיפה ושם העבירו אותם חברי ההגנה בקבוצות קטנות לבית ספר במרכז הכרמל. סגן מפקד הכוח התמקם בבוקר יום הפעולה על גגו של בית המלון "מגידו", אשר נמצא לא רחוק ממחנה הרדאר, והשקיף עליו. גינזבורג העביר תדרוך והם יצאו למלון "מגידו". למלון הגיעה משאית עם נשק, חומר נפץ ובגדים. לאחר הגעה ליעד, המתינו חובש ואיש אבטחה ליד השער החיצוני בזמן ששני לוחמים חתכו את הגדר החיצונית. שאר הלוחמים חולקו לזוגות וכך הם היו צריכים לחצות את הכביש שליד המחנה ולאחר מכן להתחלק לשתי קבוצות. קבוצה אחת הייתה צריכה להרוס שלושה אובייקטים בחלקו הדרומי של המחנה, והקבוצה השנייה הייתה צריכה להרוס שני אובייקטים בחלקו הצפוני של המחנה. חיתוך הגדרות החל בשעה 12 בלילה ופיצוץ הרדאר תוכנן לשעה 1:15. כאשר החוליה פרצה את הגדר החיצונית התברר שבמחנה ישנם כלבים והם התחילו לנבוח. זה הגביר את חשדות הבריטים והם התחילו לירות לכיוון השער. תוך כדי היריות הוטל על חברי החוליה להפעיל את המטענים כמה שיותר קרוב ליעדים. נשמעו כמה פיצוצים והשתרר שקט, הלוחמים ניצלו את השקט כדי להימלט מהמקום. היו להם ארבעה פצועים. אחד מהם,, נפצע קשה והוא אף ביקש לעזוב אותו כדי לא להכביד על חברי החוליה להימלט, וכך הם עשו. החוליה הגיעה לנקודת מפגש בוואדי, מסרה את כלי הנשק, החליפה בגדים ופוזרה בין בתי היהודים.
אומנם היו נזקים למחנה אך הפגיעה ברדאר הייתה קטנה ותוך מספר שבועות הוא חזר לשימוש. אליעזר ארקין הועבר על ידי הבריטים לבית חולים ממשלתי, נחקר על ידם, ונפטר מפצעיו ב-21 ביולי 1947.
הפעולה השנייה באותו לילה הייתה כנגד "גבעת האנטנות" שבח'רייבה במתקן "הרדאר הקטן". בראש הפעולה עמד רפי איתן, אשר היה מפקד מחלקת פלמ"ח בקיבוץ רמת יוחנן שבעמק זבולון. גם פעולה זו יצאה מקיבוץ שער העמקים. בפעולה זו השתתפו 20 לוחמים שחולקו לשלוש חוליות: חוליית פריצה, חוליית חבלנים וחוליית חיפוי. הכוח יצא בחצות מהמחצבות בח'רייבה לכיוון מחנה הרדאר. לאחר חיתוך הגדר, נכנסו פנימה חמישה אנשים עם חומרי הנפץ והתקרבו לרדאר. הבריטים שמו לב לתנועה ליד הגדר ופתחו באש. על פי התכנון קודם היה צריך להישמע הפיצוץ במחנה סטלה מאריס, בסביבות השעה 1:15, ולאחר מכן הלוחמים היו צריכים להפעיל את המטענים בח'רייבה. הפיצוץ בסטלה מאריס התעכב ורפי איתן החליט להפעיל את המטענים, בלי לחכות לפיצוץ בסטלה מאריס. חוליית החבלנים סיימה את עבודתה בלי שירגישו בה ונסוגה לאחור. החוליה הצליחה להימלט בזמן שהבריטים המשיכו לירות. החוליה הגיעה לקיבוץ יגור, שם הם מסרו את נשקם, החליפו בגדים וחזרו לבסיסם. המטרה הושלמה, מתקני הרדאר והחשמל נהרסו.
לאחר הפעולה
בעקבות שתי ההתקפות הוטל על חיפה עוצר. השכונה היהודית הדר הכרמל הוכרזה כאזור מחוץ לתחום לחיילים ולשוטרים בריטיים.
היחס לפעולות
בעיתונות העברית ברובה האשימו את הבריטים בהידרדרות המצב, אולם היו שגינו את הפעולות. בהארץ נכתב:
מימין, בחוגי הרוויזיוניסטים, לעגו לפעולות הפגיעה ברדאר כפעולות ראווה לא משמעותיות.
גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד
גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד (באנגלית: Sports Illustrated Swimsuit Issue) הוא גיליון שנתי מבית שבועון הספורט האמריקאי "ספורטס אילוסטרייטד", היוצא באמצע פברואר בערך. הגיליון כולל תצלומי דוגמניות בבגדי ים המדגמנות אותם במקומות אקזוטיים ברחבי העולם. בכך שונה גיליון זה מכל שאר גיליונות השבועון במהלך השנה, העוסקים בספורט מקצועי ובספורטאים.
הופעה בשער הגיליון נחשבת לפסגת ההישגים של דוגמנית, ובדרך כלל ילוו אליה חוזי דוגמנות שמנים. הגיליון מופץ למנויי השבועון, כ-3 מיליון, וכן נמכר בדוכנים ביותר ממיליון עותקים (לעומת מכירה בדוכנים של 85,000 עותקים בלבד לגיליון אחר של השבועון). תפוצתו מביאה לגיליון בגדי הים חוזי פרסום גדולים, שב-2005 הניבו למו"ל הכנסות של 35 מיליון דולר.
המהדורה הראשונה של הגיליון יצאה לאור ב-1964 ומקובל לראות בה את תחילת עידן הביקיני, למרות שהביקיני המודרני הומצא כבר ב-1946. הרעיון נזקף לזכותו של עורך השבועון אנדרה לאגר שרצה ליצור לוח שנה ספורטיבי עם הדוגמניות בבגדי ים. הוא ביקש מכתב האופנה ג'ול קמפבל לצלם תמונות של דוגמניות כדי למלא את החלל החסר, כולל השער. הגיליון הראשון כלל את השער וחמישה עמודי תצלומים ועם השנים צבר הגיליון תאוצה וקוראים, עד שהפך לתופעה בתחום הפרסום.
המהדורה הנמכרת ביותר של הגיליון הייתה המהדורה החגיגית ב-1989, במלאת 25 שנה לגיליון, ועל השער כיכבה דוגמנית העל קאתי איירלנד, שהופיעה עליו פעמיים נוספות לאחר מכן.
במהלך השנים הופיעו גם דוגמניות ישראליות בגיליון, כאשר ב-1990 הופיעה לראשונה בגיליון דוגמנית ישראלית- מיכאלה ברקו. בשנת 2007 הוצגה בו בר רפאלי בפינת השער. שנתיים לאחר-מכן, ב-2009, כיכבה רפאלי בעצמה בגיליון מיוחד על שער המגזין,וצולמה גם לגיליונות 2008, 2010, 2012 וב-2014 (מהדורת היובל) של המגזין. ב-2009 השתתפה גם אסתי גינזבורג. ב-2008 חלק מצילומי החוץ הבינלאומיים נערכו גם בקיסריה ובים המלח.
בחלק מהגיליונות הופיעו גם תצלומים של מפורסמות שאינן דוגמניות, ובכלל זה ספורטאיות, ובהן הטניסאיות: סטפי גראף, סרינה ויליאמס, מריה שראפובה וקרוליין ווזניאקי. כן הופיעו תצלומים של זמרות ובהן ביונסה נואלס.
בפברואר 2014 הופיעה הבובה "ברבי" בשער הגיליון.
את הדוגמניות מצלמים צלמים מהשורה הראשונה ובהם ניתן למנות את רפאל מאזוקו.
בית חיים ויצמן
היסטוריה
בשנת 1934 פנה ויצמן, שגר אז באנגליה, אל האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון בבקשה שיתכנן את ביתו בארץ ישראל, לאחר ששמע על תכנונו לבית זלמן שוקן בירושלים. תכנון הבניין היה תהליך ארוך, שבמהלכו נוצרה מערכת יחסים מורכבת בין ויצמן ומנדלסון. דרישתו של ויצמן הייתה לבית צנוע, וכך גם המחיר שהיה מוכן להשקיע בו; התכנון של מנדלסון נאמד על ידו בסכום עתק של כ-20,000 לירה שטרלינג, כמעט כפול מהסכום אותו היה מוכן ויצמן להשקיע. במשך מספר חודשים של התכתבויות ניסה מנדלסון לשכנעו כי בניית הבית על פי תכנון זה היא הצעד הנכון, וכי אין מדובר במותרות אלא בבית שיענה באופן מדויק לצרכיו האישיים והרשמיים של ויצמן. הוויכוח נמשך עד אוגוסט 1935, שבסופו הצליחו להסכים השניים על שינויים בתוכנית, ולאחר משא ומתן ארוך גם בנוגע למחיר. הבנייה נמשכה כשנה, והזוג ויצמן נכנס לגור בבית רק בינואר 1937. גם לאחר גמר הבנייה נמשך העימות, כאשר ויצמן התלונן בפני מנדלסון על ליקויים רבים בבנייה ורטיבות בחורף. עם זאת, המבנה זכה לתשבחות רבות מצד אישים רבים בכל השנים שלאחר מכן. משנת 1949 ועד מותו של ויצמן שלוש שנים לאחר מכן, שנים בהן כיהן כנשיא מדינת ישראל, שימש המבנה כמעונו הרשמי של הנשיא ואירח מדינאים ואישים רבים נוספים.
המבנה (הפרטי) הוענק על פי הוראתו של הנשיא הראשון לתועלתו של הציבור הישראלי, באמצעות יד חיים ויצמן (הפועלת מתוך הקמפוס של מכון ויצמן למדע). הוא משמש כיום כמוזיאון "יד ויצמן", להנצחת מורשתו של הנשיא הראשון. כל חפצי הבית השונים, הספרים, התמונות ואף כלי המטבח הושארו במצבם כפי שהיו ביום פטירתו של ויצמן, בבית עצמו. ורה וחיים ויצמן קבורים בסמוך לבית.
בשנת 1999 עבר המבנה שיפוץ ושימור שהתבצע על ידי האדריכל הלל שוקן, בן משפחת שוקן שהייתה לקוחה נאמנה של אריך מנדלסון בישראל ובאירופה. בשנת 2003 נבנה לצד הבית גם ביתן מתכת קטן בו מוצגת מכונית האספנות לינקולן קוסמופוליטן שהייתה שייכת לויצמן.
המבנה
הבית יושב במרכזה של גבעה החולשת על כל האזור, וניתן להשקיף ממנו על כל שפלת החוף. עובדה זו הייתה שיקול מרכזי בתכנון הבית, הן בצורתו הכללית ויחסו עם החוץ והן בפרטי תכנון שונים.
המבנה תוכנן בסגנון הבינלאומי אך מתאפיין באלמנטים רבים אשר מבדילים את מנדלסון, כמו ברבים מבנייניו, מהצורות המקובלות של הסגנון. המבנה בנוי באופן סימטרי, תכונה חריגה בסגנון זה, ושואב חלק מהשראתו מווילה קפרה של אנדראה פלדיו. צורת המבנה פשוטה וצנועה וניחנה בסדר מופתי ופרופורציות מדויקות, המודגשות על ידי שימוש בצורות נקיות. המבנה מאורגן סביב חדר מדרגות עגול דמוי רוטונדה, הפונה בחציו אל החצר הפנימית של הבית ואל הבריכה שבמרכזה. החצר מוקפת אמנם מכל צדדיה בבינוי, אך החזית הקדמית של הבית הפונה אליה פתוחה ומטשטשת את הגבול בין פנים הבית, החצר וסביבתו הטבעית באמצעות קירוי חלקי וחלל פתוח.
פנים הבית כולל טרקלין גדול המאפשר קבלת אורחים וחדר אוכל ארוך שנסגר על ידי שורה ארוכה של דלתות הזזה מעץ המאפשרות את הרחבת החלל בהתאם לצרכים משתנים.
ריו גראנדה (עיר)
היסטוריה
במקום בו נמצאת היום ריו גראנדה הייתה בעבר התיישבות של בני הסלקנם, תושבים ילידים בפטגוניה.
ההתיישבות המודרנית הראשונה באזור הייתה מחנה זמני שהוקם ב-1883 על ידי ארגנטינאים שבאו לחפש זהב. בין 1886 ו-1887 יוליוס פופר סייר באזור ולאחר מכן הוא פרסם תוכנית להקמת עיירת חוף במקום בשם "אטלנטה", אך היא לא יצאה לפועל.
ב-1893 הוקם בקרבת המקום בו נמצאת העיר מיסיון בשם "נואסטרה סניורה דה לה קנדלריה". בשנים שלאחר מכן נוצרו במקום מבנים נוספים עד שב-11 ביולי 1921 נשיא ארגנטינה איפוליטו איריגוז'ן הכריז על הקמת "המושבה החקלאית של ריו גראנדה", אשר ממנה התפתחה העיר.
כלכלה
הודות לערבה מרובת העשב בה ריו גראנדה נמצאת, גידול מקנה היה מקור פרנסה חשוב לתושבי העיר מהקמתה ועד להווה. באזור מגדלים בעיקר בקר וכבשים. הדבר גם הוביל להתפתחות של תחומים הקשורים למקנה, כמו התפתחות תעשיית הצמר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התגלו באזור מצבורים של נפט וגז טבעי, וכיום הם מהווים חלק נכבד מהכלכלה של העיר.
ב-1972 ממשלת ארגנטינה התחילה להעניק הקלות מס למפעלים בטיירה דל פואגו, במטרה לעודד את ההתיישבות בפרובינציה. בעקבות כך נפתחו באזור ריו גראנדה מפעלים רבים והיא הפכה לבירה התעשייתית של הפרובינציה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גוברנדור רמון טרחו נואל, שנמצא במרחק של 5 קילומטרים צפון-מערבית לעיר. הנמל מציע בעיקר טיסות לערים מרכזיות בארגנטינה.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 3, שחלקו בטיירה דל פואגו מקשר אותה מצד אחד עד לאושואיה, בירת הפרובינציה, ומצד שני למקום בו יוצאות מעבורות לחלק היבשתי של הכביש בפרובינציית סנטה קרוס. בכביש פועלים אוטובוסים שמקשרים את ריו גראנדה ליישובים האחרים בטיירה דל פואגו.
אמנות פיקסלים
אמנות פיקסלים, מוכרת גם בשם התעתיק מאנגלית: פיקסל ארט (Pixel art), היא סוג של אמנות דיגיטלית שעושה שימוש במפות סיביות שנערכות ברמת דיוק של פיקסל. גרפיקות של משחקי מחשב ווידאו ישנים ומשחקים בטלפונים סלולריים נחשבים לאמנות פיקסלים.
הגדרה
לעיתים קרובות אמן פיקסלים צריך לשמור על מספר צבעים נמוך, משום שמכשירים שמציגים את היצירות מוגבלים בצבעים. בנוסף לכך, ישנם אמנים שבוחרים להגביל את כמות הצבעים כאמירה אמנותית או כמחווה למכשירים הישנים.
באופן כללי, אמנות פיקסלים "טהורה" נעשית על ידי ציור כל פיקסל בנפרד, בדרך כלל באמצעות כלי העפרון. ישנם כלים שמזרזים את היצירה, כמו כלי הקו, העיגול והדלי ופילטרים אוטומטיים, אבל חלק מהאמנים מתנגדים לשימוש בהם.
יצירת אמנות פיקסלים היא בדרך כלל יצירה שנעשית בתכנון ובהקפדה עם עוצמת רגש ומחשבה.
טכניקות ציור
בדרך כלל היצירה מתחילה מקווי מתאר. קווים אלה לעיתים לקוחים מתמונות סרוקות, או מצוירים ביד חופשית. הצביעה היא לעיתים רחוקות בצבע אחיד. בדרך כלל מנסה האמן ליצור אפקט של הדרגה בצבע. עקב מגבלות הצבע והגודל, משתמשים האמנים בדגמים כמו "לוח השחמט" כדי ליצור אשליה של צבע חדש.
שמירה וכיווץ
בדרך כלל אמנים רוצים לשמור את היצירות שלהם בפורמטים שלא מאבדים מידע, כלומר כל פיקסל נשמר בדיוק. מכיוון שלעיתים קרובות ישנן מגבלות צבע, בחירת פלטת צבע יכולה להיות יעילה. PNG ו-GIF הם דוגמאות לפורמטים ששומרים על הצבע באמצעות פלטה וגם אינם כבדים. דרך אחרת לשמור את המידע היא באמצעות שורות קוד שתוכנות מסוימות יכולות לפענח. קובצי JPEG אינם מתאימים לאמנות פיקסלים מכיוון שהכיווץ שלהם גורם לאיבוד פרטים והם תופסים מקום גדול יותר בזיכרון.
שימושים
כיום השימוש באמנות פיקסלים פוחת עם השיפור בגרפיקת התלת-ממד בקונסולות המשחק ובמחשבים. בטלפונים הניידים, בעבר, נפוץ היה השימוש באומנות פיקסלים עקב מגבלות הרזולוציות ונפח האחסון הנמוכים. במערכות הפעלה יש צלמיות שנחשבות לאמנות פיקסלים, מכיוון שיש בהן מגבלות צבע וגודל.
רוג'רו ליאונקוואלו
רוג'רו ליאונקוואלו (באיטלקית: Ruggiero Leoncavallo; 23 באפריל 1857 – 9 באוגוסט 1919) היה מלחין אופרות איטלקי.
לאונקוואלו היה ממייצגי זרם הווריזמו באופרה. אנשי זרם זה העדיפו לכתוב אופרות על נושאים ריאליים, השאובים מחיי היום-יום, מאשר עלילות המבוססות על אגדות, פיות, רוחות רפאים או אלים מיתולוגיים.
חייו
ליאונקאוואלו למד בקונסרבטוריון "סן פייטרו א מאייֶלָה" בעיר הולדתו, נאפולי. לאחר כמה שנות הוראה וניסיונות כושלים לזכות בהפקה של כמה אופרות, חזה בהצלחה העצומה של אבירות כפרית (קבאלריה רוסטיקנה) מאת מסקאני בשנת 1890 והזדרז להוציא מתחת ידיו להיט וריזמו משל עצמו, ליצנים (פאליאצ'י). עלילתה של האופרה מבוססת על מקרה אמיתי שאביו של לאונקוואלו, שהיה שופט, סיפר לו בילדותו. "ליצנים" עלתה על הבמה במילאנו בשנת 1892 וזכתה בהצלחה מיידית; כיום זו היצירה היחידה של ליאונקוואלו ברפרטואר האופראי הסטנדרטי. נהוג להציגה באותו ערב עם "אבירות כפרית". האריה המפורסמת ביותר מתוכה, Vesti la giubba ("לבש את הגלימה"), נמצאת בסוף המערכה הראשונה. הזמר אנריקו קארוזו הקליט אריה זו בתחילת המאה ה-20 והתקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים, מספר שיא לאותה תקופה.
בשנה שלאחריה עלתה על הבמה במילאנו גם "אי מדיצ'י" שלו, אבל לא היא ולא "צ'אטרטון" (1896) - שתיהן יצירות מוקדמות - נשאו חן בעיני הקהל, ורק כאשר בוצעה "לה בוהם" בשנת 1897 בוונציה זכה כישרונו להכרת הציבור. (שתי אריות הטנור מאופרה זו מושרות עדיין מדי פעם, בעיקר באיטליה, אבל האופרה של פוצ'יני, בעלת אותו שם ואותו נושא (אך בליברית טובה יותר), האפילה עליה מאז הצגת הבכורה שלה ב-1896. האופרות הבאות של ליאונקאוואלו היו "זאזה" (1900) (האופרה שבה הגישה ג'ראלדין פאראר את הופעת הפרידה המפורסמת שלה במטרופוליטן אופרה, ו"דר רולאנד" (1904). מאופרה זו אין עוד זכר כיום, אבל אריית הבריטון מזאזה עדיין מושרת כיום לעיתים קרובות.
ליאונקוואלו מת במונטקאטיני (טוסקאנה) בשנת 1919.
רוג'רו ליאונקוואלו כתב את הליבריות לכל האופרות שלו. רבים רואים בו את גדול כותבי הליברית האיטלקים של תקופתו אחרי בויטו.
בית הדין העממי (גרמניה הנאצית)
בית הדין העממי (בגרמנית: Volksgerichtshof פולקסגריכטסהוף) היה בית משפט מיוחד (Sondergericht) שנוסד בשנת 1934 על ידי קנצלר גרמניה אדולף היטלר. כערכאה משפטית של גרמניה הנאצית מחוץ למסגרת החוקה וסדרי הדין של מערכת המשפט הגרמנית.
הכפפת מערכת המשפט והפיכתה לכלי שרת בידי המדינה הייתה מלכתחילה חלק מתפיסת העולם והתכנית של היטלר, כחלק מתוכנית זו חזה היטלר הקמת ערכאה שיפוטית להשלטת טרור ודיכוי מתנגדים. ערכאה זו קרמה עור וגידים עם פרסום תוצאות המשפט שהתנהל בעקבות שריפת הרייכסטאג, בו זוכו מרבית הנאשמים. על מנת שיוכל למלא את תפקידו ככלי דיכוי ניתנה לבית הדין העממי סמכות שיפוט על קשת רחבה למדי של "עבירות פוליטיות", תבוסתנות ובגידה בגרמניה הנאצית. פשעים אלו נתפסו על ידי בית המשפט כפגיעה במאמץ המלחמתי- (גרמנית: "Wehrkraftzersetzung" מילולית: "התפוררות יכולת ההגנה") ובהתאם לכך נענשו בחומרה ועונש מוות נקבע במספר רב של מקרים.
בית המשפט הפך לגורם דיכוי פעיל במיוחד כנגד מתנגדי משטר תחת נשיא בית המשפט רולנד פרייזלר שוויתר על העמדת הפנים של הליך שיפוטי והיה למעשה התובע הראשי תוך שהוא דוחק את ההגנה לתפקיד של תפאורה חסרת תועלת, מגמה זו הלכה והתגברה עד שמשנת 1943 העמדה לדין בפני בית הדין העממי הייתה למעשה גזר דין מוות. ההליכים בבית המשפט היו גרסה קיצונית של משפטי ראווה, משפטים הסתיימו תוך פחות משעה מבלי שהוצגו ראיות או טיעונים על ידי כל אחד מהצדדים. גם בגרמניה הנאצית שלא הייתה מדינת שלטון חוק היה בית המשפט העממי גוף קיצוני שויתר לעיתים קרובות אפילו על החוקים והנהלים שחייבו בתי משפט גרמניים תחת השלטון הנאצי. מערכת זו הסדירה ואיפשרה עינויים ורצח בחסות המדינה
רקע
בתקופת האימפריה הגרמנית שראשיתה בכינונה כמדינת לאום מאוחדת ב-18 בינואר 1871 לאחר איחוד מדינות גרמניה השונות הייתה לשכת עורכי הדין בגרמניה בעלת מעמד של גילדה של בעלי מקצוע "חופשיים" כלומר בלתי תלוי וחופשי מפיקוח של השלטון - מקצוע שהרגולציה בו הייתה בידי הגילדה המקצועית בלבד.
רפובליקת ויימאר
עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה הגרמנית עם התפטרותו של הקייזר (קיסר) וילהלם השני עבר השלטון לידי מדינאים דמוקרטיים שהקימו רפובליקה שמאוחר יותר קיבלה את השם רפובליקת ויימאר. תחת חוקת הרפובליקה נקבע כי מערכת המשפט הגרמנית והשופטים חופשיים ונפרדים ממערכות השלטון וחייבים לציית לחוק בלבד. השינוי לא פסח גם על לשכת עורכי הדין שעיקר חבריה היו שמרניים בדעותיהם, תמכו בשלטון המלוכני שקדם לרפובליקה וראו את נפילת המלוכה ואת עלייתה של רפובליקת ויימאר כתהליך המעוות את המבנה הפוליטי המסורתי של גרמניה, רוב השופטים, לאחר שהפסידו את השפעה פוליטית וחברתית מהם נהנו בעבר כחלק ממעמד האצולה והאליטה החברתית - לא היו מרוצים מהפוליטיקה של רפובליקת ויימר. עם זאת רוב חברי הלשכה והעוסקים בעריכת דין ושפיטה נשבעו אמונים לממשלה החדשה למרות המהפך הפוליטי, הכלכלי והחברתי הכללי של התקופה בגרמניה, מערכת המשפט הגרמנית שגשגה והקדישה את מאמציה לאכיפת החוקה.
בית הדין העממי של בוואריה
בשנת 1918 עם התפרקות השלטון של הקיסר והמעבר לשלטון רפובליקני התחוללו עימותים אלימים בין כוחות קומוניסטיים, כוחות סוציאליסטיים וכוחות הממשלה בערים המרכזיות של גרמניה ובעיקר בברלין ובמינכן בירת מחוז בוואריה. במהלך 1919 הוכרזה הרפובליקה העממית של בוואריה ובאפריל תפסו הקומוניסטים את השלטון והכריזו על הקמת "הרפובליקה המהפכנית השנייה" על בסיס המודל הסובייטי. הממשלה הלאומית הכריזה על ממשל צבאי שלחה חיילים "כדי להחזיר את הסדר" ובמשך ימי הלחימה נהרגו אלפי אזרחים, חלקם הוצאו להורג ללא משפט.
בחודש נובמבר 1918, במהלך המהומות בבוואריה, הוציא קורט אייזנר, ראש ממשלת הרפובליקה העממית הבווארית צו שעל פיו הוקמו בתי דין עממים במתכונת של בתי דין מיוחדים על מנת לשפוט במהירות ותוך עקיפה של סדרי הדין המקובלים את אלו שנאשמו בעבירות בגידה וכן רצח, הריגה, שוד, ביזה, אונס והצתה בתי המשפט העממיים נבדלו מבתי המשפט הפליליים הרגילים בכך שהיו להם הליכים מקוצרים ולא ניתן היה לערער על פסקי הדין. הם נקראו בתי דין עממיים מאחר שמבין חמשת השופטים בפאנל רק שניים היו שופטים מקצועיים ושלושה שופטים נוספים היו מקרב "העם" עוד בחורף 1918/19, הוקמו בתי משפט עממיים בכל בית דין אזורי בבוואריה. ביום 12 ביוני 1919 אושרר הצו על ידי יוהנס הופמן שהקים בבואריה את הרפובליקה הסובייטית הבווארית בגלגול זה הובאו בפני בית המשפט אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית וב-29 באפריל 1919 שמונה אנשים נידונו למוות. עם הדיכוי של המרידה בבוואריה על ידי הצבא הגרמני בסיוע מיליציות לאומניות שנשלחו לדכא את המרד על ידי פרידריך אברט הוארך שוב תוקף פעילותם של בתי הדין העממיים הפעם כבתי משפט צבאיים בהם ישבו שופטים אזרחיים וזכו לשם "בתי המשפט העממים של בוואריה". חברי הממשלה המהפכנית וחברי מפלגות השמאל שנטלו חלק בהקמת הרפובליקה הובאו לדין באשמת בגידה חמורה. אחד נידון למוות ו 2209 לתקופות מאסר משתנות. בתי המשפט העממיים של בוואריה פעלו עד לשנת 1924 ודנו ב 31,000 מקרים של בגידה ובגידה חמורה. המפורסם במשפטים היה משפטם של מנהיגי המפלגה הנאצית ובראשם אדולף היטלר על חלקם בהפוטש במרתף הבירה. ההיסטוריון הגרמני פרנץ באואר קובע כי בתי דין אלו שימשו רקע והשראה לבתי הדין העממים הנאציים וכי הקמתם ופעילותם היו כנגד כללי החוקה של ווימאר.
נאציפיקציה של הרשות המחוקקת
האצולה שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא שאפה לחסל את רפובליקת ויימאר ולבטל את חוקת ווימאר שנתפסו כתעתוע דמוקרטי המזיק לגרמניה. לבסוף החליטו קובעי המדיניות מאחורי הקלעים להמליץ בפני פאול פון הינדנבורג על מינוי היטלר לקנצלר גרמניה בסברם כי הכוחות האחרים במדינה ידאגו לרסנו בהיותו בשלטון. היטלר מונה לקנצלר ב-30 בינואר 1933. כבר בחודש פברואר החל תהליך הפיכת המשטר בגרמניה לדיקטטורי. בחודש פברואר יצאה תקנת החירום הראשונה מני רבות "למען הגנת העם הגרמני". התקנה הסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה.
שרפת הרייכסטאג, שאירעה בערבו של 27 בפברואר 1933, הייתה אירוע מכונן בהתבססות המפלגה הנאצית בשלטון בגרמניה. המשטר הנאצי החדש מיהר לנצל את האירוע על מנת להיפטר ממתנגדיו, ולבסס שלטון עריצות תוך שהוא מתנער משרידי חוקת הרפובליקה של ויימאר. ב-28 בפברואר הצטרף לתקנה ה"חוק לשעת חירום להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים" הידוע גם בשם "צו שריפת הרייכסטאג". התירוץ לחוק היה שהיו אלה הקומוניסטים שהציתו את בניין הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) יום קודם לכן. החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והיווה הבסיס למשטר היחיד של היטלר. הוא לקח לידיו סמכויות רבות יותר והנהיג "מדינת משטרה" בה לפרט אין הגנה. ב-23 במרץ נחקק "חוק ההסמכה" שמעביר את סמכויות החקיקה מהפרלמנט אל הממשלה, אך עדיין מבטיח, להלכה, את שלטון החוק. בכך באה לקצה חוקת ויימאר הדמוקרטית – חוק ההסמכה שימש כמשענת חוקית לשלטונו הרודני של היטלר.
מערכת המשפט הגרמנית תמכה באופן מלא בפעולות הדיכוי ורמיסת זכויות האדם. מלבד הסיבה הברורה שמרבית השופטים היו שמרנים, תומכי המשטר המלוכני ומתנגדים לערכי הרפובליקה וראו בצעדי הדיכוי הנאציים כפעולות חוקיות שננקטו בתגובה לאיומים משמעותיים על יציבות הממשלה החוקית. סיבה אפשרית נוספת היא רצונם של שופטי בית המשפט העליון של גרמניה להעביר את העיסוק בתיקי בגידה לערכאה אחרת. תחת המערכת הגרמנית בית המשפט העליון עסק בתיקים של בגידה ומבול המעצרים של חשודים בביצוע עבירות אלו איים להציף ולהשבית את פעילות בית המשפט העליון. כך, בהסכמה נוצרה מערכת כפולה של משפט. המשטרה על זרועותיה השונות יכלה לעצור חשודים על פי שיקול דעתם הבלעדי וללא ביקורת ואז להחליט כיצד הם יסווגו את הפשע. ניתן היה לשלוח מתנגדים ישירות למחנות ריכוז על ידי המשטרה ללא ביקורת שיפוטית או להעמיד לדין את החשודים כנאשמים בפשעים אחרים בפני בתי המשפט על פי ההליך "המסורתי" מערכת הדיכוי שהפעיל המשטר של גרמניה הנאצית הורכבה מזרועות שונות שהופעלו במשולב על מנת לשלול מאזרחי המדינה את זכויותיהם לפורר את מערכות השלטון הדמוקרטי של רפובליקת ויימאר ולבסס את אחיזת משטר הטרור על כל תחומי החיים. במערכת זאת שהופעלה כנגד אזרחים גרמנים, מכשיר הטרור העיקרי היה החוק ומערכת המשפט. בהסתמך על חקיקה חדשה וקיצונית של המשפט פלילי וחוקי העונשין שנחקקו החל משנת 1933. חוקים אלו הרחיבו במידה ניכרת את ההגדרה וההיקף של חוקי הבגידה ועונש המוות. מערכת שלמה שבראשה עמד בית הדין העממי ומתחתיו בתי דין אזוריים "מיוחדים" כלומר מחוץ למערכת האזרחית נוצרה כדי ליישם את החוקים החדשים.
טיהור מערכת המשפט הגרמנית
עם כניסתה של המפלגה הנאצית אל תוך מערכת השלטון הגרמנית החל תהליך של השתלטות על המערכות האזרחיות על ידי הטמעתן בתוך מנגנוני המדינה ושילובן כחלק מכלי השרת של המפלגה הנאצית עצמה. תהליך זה כלל מספר מהלכי-בזק שהראשון שבהם היה "ניקוי" מערכת המשפט מעורכי דין יהודיים או עורכי דין שלא היו נאמנים למפלגה הנאצית. בשנת 1933 השתלטה אגודת המשפטנים הנאציים (BNSDJ) תחת האנס פרנק על לשכת עורכי הדין הגרמנית וביום 7 באפריל 1933 עבר החוק שקבע את הקריטריונים לקבלת רישיון לעריכת דין ובו נאסר על על יהודים, קומוניסטים וחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מלעסוק במקצוע. באותו יום נחקק גם החוק ל"שיקום שירות המדינה המקצועי" שסילק שופטים, תובעים ועורכי דין יהודיים, סוציאליים או שהוגדרו "לא אמינים פוליטית" מתפקידהם. נקבעו גם חוקים או מדיניות שמנעו ממשפטנים יהודים מלהחזיק במשרות אחרות הקשורות לחוק, ואסרו עליהם מלשמש כנוטריון, לעבוד כעוזרים משפטיים, מנהלי משרדי עורכי דין, או בהוראה.
הרשות השופטת הגרמנית לא הביעה התנגדות לפעולות אלה אלא שיתפה פעולה באופן מלא. 21 באפריל 1933 - שבועיים לאחר שהחוקים שאיפשרו הרחקת יהודים ומתנגדי משטר נכנסו לתוקף איגוד השופטים הפרוסיים פרסם הצהרה שקוראת לחבריה "להיכנס לקו החזית של אדולף היטלר" בהתאם לחוקי ה 7 באפריל 1933, כל עורכי הדין והשופטים נדרשו למלא שאלון שעקב אחר מורשת הדם שלהם דרש מהם לחשוף את כל פעילות פוליטית. מי שלא ענה לדרישות החוק סולק. משהושלם תהליך זה נדרשו כל השופטים ועורכי הדין להתישר לפי מדיניות המפלגה הנאצית בתהליך שנקרא "תיאום" מערכת המשפט.
"תיאום" מערכת המשפט
החזון של אדולף היטלר לדרך בה אמורה מערכת המשפט להיות כלי שרת בידי מערכות השלטון קבע כי ההתחייבויות המקצועיות של עורכי דין הועברו מהלקוח למדינה והתנהלו על פי חוקים ותקנות שנכתבו על פי צורכי המדינה. מטרה זו הושגה בתהליך זה שתואר כ "תיאום המקצוע" על ידי הנאצים ובסופו הפכה מערכת המשפט והמשפטנים לכלי שרת הפועל לפי תכתיבי המפלגה הנאצית והעומדים בראשה.
הכללים החדשים של אתיקה מקצועית שנקבעו על ידי לשכת עורכי הדין כללו את הדרישה העיקרית והראשונית והיא חובתם האתית של כל עורכי הדין להפגין תמיכה בלתי מעורערת בהיטלר ועושי דברו בהקשרים מקצועיים ואישיים כאחד. כללים אלה נאכפו" על ידי בית משפט לכבוד", שפעל במסגרת ותחת סמכותו של בית המשפט העליון הגרמני עורכי דין נענשו וסולקו מהמקצוע אם הם חרגו מנאמנות לסדר היום הנאצי בחייהם האישיים או המקצועיים. השינוי בגישה של מערכת המשפט החל בתיאום הכשרה של עורכי דין חדשים בבית הספר למשפטים עם דרישות המפלגה הנאצית. אחרי הטיהור של אקדמאים בשנת 1933 מונו אקדמאים חדשים לתפקידי מפתח על פי נאמנותם למפלגה הנאצית. לאקדמאים בפקולטות למשפט נאמר "לראות את הפיהרר כדמות של אור וגבורה. דמות המובילה את הנשמה הגרמנית מתוך העומקים לתוך אור, מראה את הנתיב הבטוח לואלהאלה." כך הובטח שנאשמים, ובפרט נאשמים ב"פשעים פוליטיים" לא יזכו לקבל ייצוג משפטי אלא למראית עין בלבד, לעיתים קרובות סניגורים פעלו כנגד הנאשמים בעת הדיונים בבית המשפט.
בסיס חוקי
בית הדין העממי מתואר לעיתים כמוסד ייחודי לגרמניה הנאצית המנותק מהבסיס החוקי של מערכת המשפט הגרמנית מכללה. מחקרים בתחום המשפט מצביעים על מקומו של בית הדין העממי כחלק לגיטימי ומבוסס חוקית הן על תקדימים משפטיים בתקופת רפובליקת ויימאר ומצביעים על העובדה כי תקדימים ופרשנות מרחיבה של החוק על פי שיטת שופטי בין הדין העממי המשיכה להתקיים בתוך מערכת המשפט הגרמנית גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
סעיף 105 לחוקת וויימר אסר על היצירה של בתי משפט למשפט בתיקים אינדיבידואליים אך לא אסר על הקמת בתי משפט מיוחדים למשפט בקטגוריות כלליות. על פי קביעת הרייכסטאג הוקם בית דין מיוחד בשנת 1922 לאחר רצח ולטר רתנאו שתחת סמכותו הייתה שפטיה של נאשמים ב"רצח פוליטי" בבית נשפט זה ישבו בדין תשעה שופטים מתוכם שישה אנשי ציבור. גם הגבלת פעילות סניגורים בפני ערכאות שיפוטיות או ציבוריות הייתה בעלת תקדים כאשר ההרייכסטאג קבע כי עורכי דין המיצגים את חברי המפלגה הקומוניסיטית יעשו זאת תחת אישור מיוחד בהליכים בפני בית המשפט העליון של הרייך (תעתיק: רייכסגריכט) נוהג זה המשיך גם לאחר מלחמת העולם השנייה בבתי המשפט של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
חוק העונשין וחקיקה נוספת
החוק העוסק בעבירת הבגידה פורסם ביום 24 באפריל 1934 והחליף את הסעיפים 80–93 לחוק הפלילי הגרמני של רפובליקת ווימאר. החוק החדש הכיל 3 דרגות ענישה: עונש מוות נקבע כעונש המקסימלי לכל העבירות ולחלקן כעונש בלעדי. למקצת העבירות נקבעו עונשי מאסר עולם "עם עבודת פרך" או מאסר עד 15 שנים לעבירות פחותות שכללו הכנה לבגידה (סעיף 83 חדש) שעסק בהשתייכות או הקמה של ארגונים פוליטיים שאינם נאצים. מעשי חבלה, שידורי רדיו אנטי-נאצים; ההדפסה, הפצה או הברחה לגרמניה של ספרות אסורה. בגידה ב"סודות המדינה "(סעיפים 88–89), ניסיון לגלות סודות כאלה (90). "זיוף" של מסמכי המדינה (90-א) ההגדרות החוקיות של בגידה לא השתנו במהלך המעבר מחוקת וימאר לחוקים והתקנות של המשטר הנאצי, בגידה חמורה הוגדרה כפשעים המופנים כנגד "הסדר הפנימי של המדינה, החוקה או שלמותה הטריטוריאלית של המדינה" ואילו בגידה הוגדרה כפשעים נגד "ביטחון החוץ של המדינה, ומאזן הכוחות ביחס למדינות אחרות" אך העונשים על האשמים הוחמרו באופן משמעותי. לחוק זה נוסף צו צו מיום 28 ביוני 1935 שאיפשרה העמדה לידין והענשה גם לגבי עבירות שהתרחשו לפני כניסת החוק לתטקף וכן ביטלה את העיקרון המשפטי שקובע כי אין להעניש ללא ביצוע עבירה הקבועה בחוק "אין עונש ללא חוק" וקבע כי ניתן להעניש על מעשים הפוגעים "ברגשות הציבור".
החל משנת 1936 עם כניסתו של אוטו טירק לתפקיד נשיא בית הדין העממי הורחבה פעילות בית הדין והורחב הבסיס החוקי לפעילותו שעיקרו התמקד בפרשנות לכוונה הפלילית ובהרחבת ההגדרה לעבירות פוליטיות ועבירות בגידה. שינויים אלו היו הגילוי הראשון והבסיס לשינוי המהותי שבסיכומו יהודים יהיו אשמים בהיותם יהודים, הגנה מפני סיכון כפול וסדרי דין מבוססים על מסורת משפטית אוניברסלית וזכויות אדם יבוטלו. מתחילה השינויים הוצגו כהרחבה של ההגדרה לכוונה פלילית ולא ניתן היה ליחס להם - על פניו - פרשנות פוליטית.
בבסיס השינוי נמצא סעיף 83 לחוק העונשין הגרמני: "הכנה לבגידה חמורה", שניסוחו המעורפל מלכתחילה איפשר מרווח רחב לפרשנות משפטית. שופטי בית הדין העממי נקטו בצעדים משמעותיים בנוגע לסעיף זה: תחילה הכלת העבירה שבסעיף סעיף 83 על כל שאר הפשעים המוגדרים בחוק העונשין, קביעה כי כל פשע כלשהו שביצע קומוניסט יכול להשפט לפי סעיף 83 ולאחר מכן הכלה גורפת של הסעיף למעשים פשוטים שאינם מכוסים כלל על ידי החוק כך שניתן יהיה להעניש פשעים כאלה בעונש המוות. הרחבה משמעותית נוספת לשאלת הכוונה הפלילית בוצעה עם פרשנות מרחיבה לקשר בין סעיף 83 לסעיף 139 לחוק העונשין שקבע את חובתו של אדם לדווח לשלטונות על כוונה של אדם אחר לבצע עבירת בגידה חמורה או בגידה. על פניו חיבור זה הוא כלי ראוי ויעיל במניעת פשעים אך הפרשנות של בית הדין העממי הייתה שכל מעשה טְרִיוְיָאלִי או הבעת נכונות היא עילה לעונש כ"הכנה לניסיון לבגידה". פסקי הדין של בית המשפט העממי הלכו והתרחקו מהפרקטיקה המקובלת של החוק וביטלו את הלכת סיכון כפול, לפיה אסור להעמיד אדם פעמיים לדין על אותה עבירה תוך קיום מערך עובדות זהה, והרחיבו את הלכות המשפט הפלילי בכל הנוגע לעבירות סיוע שלפני ולאחר מעשה תוך שהם מפרקים במודע את הלכות ההליך נאות ומעשה בית דין.
ביום 21 בפברואר 1940 הורחבו על פי חוק סמכויות בית הדין העממי לשפוט נאשמים בפשע של האזנה לשידורי רדיו זרים ולפשע של חבלה. צו נוסף הרחיב את סמכותו של בית הדין העממי לדון בפשעים של אזרחים זרים ומתן סמכות למתן גזר דין מוות. בית המשפט העממי נתן לצווים וסמכויות אלו את הפרשנות הרחבה ביותר וכאשר בתי המשפט הפולניים שהוקמו על ידי רשויות הכיבוש הגרמניות נחשדו כי הם אינם מהימנים ונאמנים לשביעות רצונו של המשטר הנאצי הובאו חשודים בחבלה ופעילות טרור למשפט בפני בית הדין העממי בהצדקה הפסבדו-משפטית ש"המדינה מרגישה איום על יכולתה לשלוט". פשעים שבוצעו על ידי אזרחי אלזס-לורן ואוסטריה הועמדו לדין בפני בית המשפט העממי תחת הנימוק כי כ"בני הגזע הגרמני" הם היו כפופים לחוק הגרמני מאז ומתמיד.
סדרי דין
הבסיס החוקי וההלכה המשפטית הנאצית קבעו כי פסק הדין הניתן במשפטים יהיה על פי כללי "פסק דין פופולרי" (גרמנית:Gesundes Volksempfinden) כלומר פסק הדין חיב להינתן על פי שיקולי טובת המדינה. במילים של היטלר עצמו: "הרשות השופטת חייבת, בראש ובראשונה, לשרת ולשמר את קיום העם והקהילה לא את הפרט. העם הוא המוקד החוקי". הביטוי המעשי לציווי זה היה מתן פסקי דין התואמים את רצונו של היטלר, קונספציה זו קיבלה את השם "עיקרון הפיהרר". בשנת 1936 הורה האנס פרנק לשופטים כי עקרון הבסיסי בקביעת פסק הדין וגזר הדין, על פי האידאולוגיה הנאצית, הוא ההתאמה לרצונו של היטלר. רולנד פרייזלר נשיא בית הדין העממי סיכם: " פסק הדין צריך להינתן בהתאם לסטנדרטים וההנחיות שהפיהרר עצמו נתן שוב ושוב לאנשים.
לפיכך, זה הייתה זו חובתו של השופט להפעיל את "עיקרון הפיהרר" בכל משפט. אם השופט טעה פסק הדין שונה לשקף את רצונו של היטלר, אם השופט טעה פעמים רבות מדי הוא סולק מתפקידו וכך היטלר הפעיל שליטה מוחלטת לא רק על בתי המשפט אלא גם על תוצאות של משפטים. להבטיח שליטה זו הגסטאפו פיקחה על החלטות השופטים ודיווחה בחזרה לרשויות הממשלה הנאצית ובסופו של דבר היטלר - אם פסקי דין היו קלים מדי או בניגוד לקוים של "עיקרון הפיהרר". בסוף שנת 1942 שלח אוטו טירק, שר משפטים של גרמניה הנאצית שלח סדרת מכתבים לשופטים ובהם הנחיות למתן גזרי דין. מכתבים אלו ביטלו לחלוטין כל שיקול דעת עצמאי של השופטים וקשר את ההליכים לאידאולוגיה הנאצית. ההנחיות כללו הוראות מפורשות לגזרי דין מחמירים לחשודים ממוצא יהודי, נאשמים בעבירות "פוליטיות" וכל מי שהמפלגה הנאצית סימנה כאויב. ההנחיות קובעות כי חוסר ציות ומתן גזרי דין שלא עומדים בקנה אחר עם הדרישות יביא לשינוי פסקי הדין וענישה חמורה כנגד השופט עצמו החל מהסרה מתפקיד, סילוק מלשכת עורכי הדין והליכים פליליים.
ערעורים וסיכון כפול
מתחילה ערעור על פסק הדין של בית בדין העממי לא היה אפשרי מאחר שבית הדין היה הערכאה העליונה ופסק הדין בוצע בדרך כלל מיידית או תוך 24 שעות. נאשמים יהודים ופולנים לא היו רשאים בשום אופן לערער על החלטות של בית משפט גרמני.
עם פרוץ המלחמה הנהיג משרד המשפטים הגרמני שני נהלים שאיפשרו לתביעה לדרוש משפט חוזר לנאשמים על רקע של "טעות שיפוטית" ואפשר לשפוט את הנאשם פעמיים על אותה עבירה בניגוד לכלל המשפטי שאסר סיכון כפול.
נוהל ראשון "התנגדות חריגה" ("Nichtigskeitbeschwerde") אפשרה לתובע הראשי להגיש התנגדות בתוך שנה לאחר שמשפט שניתן פסק דין אם לתובע יש חשש שפסק הדין נוגד את הצדק ויש צורך בהחלטה שונה. הרכב מיוחד של בית המשפט העליון של הרייך היה נדרש לדון בתיק שנגדו הוגשה ההתנגדות "פעם שנייה". התנגדויות חריגות הוגשו בעשרים ואחת הזדמנויות. בארבע מקרים הוחמרו עונשי המאסר באופן משמעותי ובארבעה עשר מקרים גזרי הדין שונו לעונש מוות. בערעור אחד שהוגש מטעם שוטר גרמני שהורשע בהכאת אסיר על מנת להוציא הודאה, בוטלו ההליכים על ידי משרד המשפטים לפני שההרכב המיוחד יוכל להכריע. בשני מקרים הקל בית המשפט בעונשם של הנאשמים.
נוהל שני ""ביטול המשפט על רקע התנגדות יוצאת דופן" (außerordentlicher Einspruch) התובע הציבורי הוסמך לערער על פסק דין סופי בתוך שנה על רקע של "פרשנויות משפטיות לקויות". בית המשפט העליון של רייך הוסמך לבטל את החלטת בית המשפט קמא, לתת פסק דין חדש או להפנות את התיק לבית המשפט המקורי. החוקר אינגו מולר כותב כי בערך שלושת רבעים מהערעורים הוגשו מטעם התביעה. המקרים שבהם בית המשפט העליון לא תמך בעמדתם של התובעים הציבוריים היו נדירים ביותר. נהלים אלו הופעלו על מנת לכפות עונשים מחמירים ושבעה מתוך 10 משפטים חוזרים שבדרך כלל היו הליך קצר מאוד הסתיימו בגזר דיו מוות. מאידך סנגורים היו מוגבלים בבקשות למשפט חוזר ואלו היו אפשריים רק במקרה ובית המשפט שוכנע שנתגלו ראיות חדשות, בקשות לחנינה נדחו בדרך כלל מאחר שהנאשמים הוגדרו מתחילה כ"אויבי המדינה.
גם לאחר מתן גזר הדין, וגם לאחר זיכוי לא היו הנאשמים פטורים מעונש. במקרים שונים ובהזדמנויות שונות סוכנים של הגסטאפו המתינו מחוץ לאולם בית המשפט, או הופיעו במקום מגוריהם, עצרו נאשמים שזוכו בדין והעבירו אותם למאסר. נשיאי בית הדין העממי מחו על אירועים אלו מאחר שלפי הבנתם הם פגעו בכבוד בית הדין ובתוקף של ההחלטות. למחאות אלו לא השפעה על פעילות הגסטאפו שנהנה גם מתמיכת משרד המשפטים הגרמני שעשה כל הניתן לסייע לגסטאפו במעשיו. בינואר 1939 שר המשפטים של הרייך הנחה את הגסטאפו לחכות עד שהנאשמים יהיו מחוץ לאולם בית המשפט. עוד במאי 1933 קבע שר המשפטים כי שמות כל האסירים המרצים עונשים בגין פשעים פוליטיים ימסרו למשטרה ארבעה שבועות לפני שחרורם על מנת שניתן יהיה לשקול אם מאסר נוסף נדרש. בשנת 1936 נתנו הנחיות לדווח על שחרור של אסירים פוליטיים גם למשרד לביטחון הרייך.על פי צווים של משרד הפנים הנאצי אסירים פוליטיים, ועבריינים מועדים נבדקו לאחר שחרורם על מנת לקבוע אם יש מקום לשלוח אותם למאסר במחנות ריכוז. במקרים המעטים בהם בוטלו האשמות עוד בטרם תחילת ההליכים פעל צוות התביעה על מנת למסור את האזרחים לידי הגסטאפו.