cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית
הרפובליקה הראשונה
בשנים ישבו 1918–1920 הנוצרים-סוציאלים ביחד עם הסוציאל-דמוקרטים בממשלת אחדות. לאחר הבחירות ב-1920, משהפכו למפלגה הגדולה ביותר הקימו הנוצרים-סוציאלים קואליציה עם מפלגת העם של גרמניה הגדולה (GDVP), הרכיבו ממשלה ומינו את הקנצלר. בשנים 1933-1928 זכו בנוסף גם למנות את הנשיא. משנת 1929 נעשו ניסיונות לקואליציה עם "משמר המולדת" (Heimwehr), אך אלה לא הוכיחו עצמם כשותפים יציבים, לכן נמשך שיתוף הפעולה עם מפלגת גרמניה הגדולה. עם הקמת "חזית המולדת" (Vaterländische Front VF) ב-1933 נטמעה בו המפלגה הנוצרית-סוציאלית וחדלה, למעשה, להתקיים. לאחר סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני במרץ 1938 (האנשלוס) הוצאה המפלגה הנוצרית-סוציאלית באופן רשמי מחוץ לחוק. לאחר מלחמת העולם השנייה ושחרור אוסטריה מהמשטר הנאצי לא הוקמה המפלגה מחדש בשמה המקורי, כי פוליטיקאים משורותיה סברו ששמה יעורר קונוטציות שליליות ויזכיר את העידן הפשיסטי, לכן נקראה המפלגה החדשה מפלגת העם האוסטרית.
אוסטרליץ (ספר)
אוסטרליץ הוא ספר משנת 2001 מאת הסופר הגרמני תושב בריטניה, וינפריד גיאורג זבאלד, והאחרון בספרים שפרסם לפני מותו בתאונת דרכים.
הספר מגולל את סיפורו של היסטוריון האדריכלות היהודי ז'אק אוסטרליץ, המתוודע בהדרגה למקורותיו היהודיים ויוצא לגלות את סיפור חייו האמיתי. סיפורו של אוסטרליץ מובא מפי חברו, המספר.
פיליפ פיקט
פיליפ פיקט (באנגלית: Philip Pickett; נולד ב-17 בנובמבר 1950) הוא מוזיקאי אנגלי ומנהיג הרכבי מוזיקה עתיקה.
האלכימאי
פיליפ שילב יסודות תיאטרליים בקונצרטים שלו, ביניהם מופעי להטוטנים ובולעי-אש באכסדרה. ב-1976 הצטרף ללהקת אלביון, להקת פולק-רוק בהנהגת אשלי האצ'ינגס. הלהקה ניגנה תערובת של מוזיקה עממית מסורתית ולחנים מימי הביניים על מגוון רחב של כלים - דולציאן, קלמית, חלילית, קרומהורן, חמת חלילים, ראקט, שאלומו (קלרינט מוקדם) וסינתסייזר. בשנת 1998 הוציא פיקט את האלבום היחיד שלו, "האלכימאי". האלבום כלל כמה מחיבוריו הוא בחיקוי לסגנון ימי הביניים. באותה שנה הוציא את "עצמות כל בני האדם" בשיתוף פעולה עם ריצ'רד תומסון וחברי Fairport Convention, שבה ניגן לחני מוזיקה עתיקה בליווי מקצבי רוק וגיטרה חשמלית.
נגני הגלוב
בשנת 1993 היה למנהל אמנותי של סדרת המוזיקה העתיקה באולם פרסל. באותה שנה התמנה למנהל המוזיקה העתיקה בתיאטרון גלוב השקספירי, השוכן לא רחוק מאולם פרסל. ההרכב שלו, "נגני הגלוב", התמחו במוזיקה אנגלית מן המאות ה-16 וה-17. הקבוצה מכרה תקליטורים, בעיקר בתיאטרון גלוב, והופיעה על הבימה.
קונסורט לונדון החדש
במקביל עמד פיליפ בראש קונסורט לונדון החדש. להרכב זה היה רפרטואר רחב יותר, שכיסה מוזיקה אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית מימי הביניים. חומר רב נלקח מן המחקר המקורי של פיקט בספריות באירופה. הוא יצר עיבודים מלהיבים, מעוררי השתאות למוזרות הצלילים. משנת 1994 עד 1997 היה מייסדו ומנהלו של פסטיבל אלדבורו למוזיקה עתיקה.
ב-4 בדצמבר 2013 הושם פיקט במעצר בעוון האשמות נגדו על ניצול מיני. ב-10 בפברואר 2015 נמצא אשם בשני מקרי אונס ובשתי תקיפות חמורות בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, אשר התרחשו בין השנים 1979 ל-1983. לבסוף נגזר דינו ל-11 שנה בכלא.
ויליאם הולמן האנט
ויליאם הולמן האנט (באנגלית: William Holman Hunt; 2 באפריל 1827 – 7 בספטמבר 1910) היה צייר אנגלי בעל אמונה נוצרית עמוקה, ממייסדי אחוות הפרה-רפאליטים.
ביוגרפיה
האנט היה בנו של מנהל מחסן. הוא התקבל לאקדמיה המלכותית באנגליה ב-1844, והציג לראשונה מיצירותיו בשנה שלאחר מכן במנצ'סטר. אי שביעות רצונו מן האופן בו לימדו באקדמיה הוביל אותו לחיפוש סגנון מתאים יותר. חיפושים אלו הובילו אותו להקים ב-1848, יחד עם האומנים ג'ון אוורט מיליי ודנטה גבריאל רוזטי, את אחוות הפרה-רפאליטים.
ציוריו של האנט זכו להצלחה, אך ב-1854 ויתר על הכול ויצא למסע למצרים. בדומה לאחרים, גם האנט חשב, שעל מנת לצייר נושאים מהברית החדשה עליו לנסוע לארץ הקודש, ולראות בעצמו את המקומות והאנשים. על כן נסע לירושלים, והצטרף ליהודים שבה, מתוך מחשבה שהציור בסביבה הטבעית בה חי ישו יצליח לשקף את אמונתו הרוחנית ויקרבו לאמת האלוהית. השהיה בארץ הקודש הייתה עבורו התגשמות חלום אפוקליפטי. הוא הטיף באמצעות ציוריו לחיי צניעות ומוסר, ולשינוי מנהגים שיכין את הנוצרי המאמין לחורבן, ולאחר מכן לגאולה. בספטמבר 1854 נפגש האנט עם החוזה הכריזמטי הנרי ונטוורת' מונק ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה. צמד הידידים ניהלו מסעות ולילות ארוכים של שיחה בכפר ארטאס, בחברון ובירושלים. הם דנו בפירושים לתנ"ך והתרגשו יחדיו ממקומות בהם אירעו סיפורי המקרא והברית החדשה. מונק חידד בשיחות אלה את פירושו לספר חזון יוחנן כמדריך לשיבת היהודים לארצם והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל והאנט החל להעניק לציוריו פרשנות מיסטית וסימבולית עמוקה יותר ששיאה בציורו "השעיר לעזאזל".
עם שובו לאנגליה ב-1856 הציג האנט עבודות שביססו סגנון חדש של ציור דתי, ריאליסטי וסימבולי. הוא שהה שוב בארץ הקודש בין השנים 1869–1872, וב- 1875–1878. ב-1876 בנה בית בירושלים ברחוב הנביאים 64, שקומתו הראשונה שימשה למגורי משפחתו וקומתו השנייה כסטודיו. בסוף ימיו תמך ברעיון הציוני ובבנימין זאב הרצל כחלק מאמונתו הדתית.
האנט נפטר בלונדון ב-1910 ונקבר בקתדרלת סנט פול.
מציוריו
הציור הראשון אותו תכנן לצייר בארץ ישראל היה "ישו מתווכח עם החכמים בבית המקדש", לפי הסיפור בברית החדשה לוקס ב' 41–52. על מנת לשוות לציורו אותנטיות חיפש האנט נערים יהודים על מנת שידגמנו לפניו את הדמויות בציור. פרשה זו, של צייר נוצרי התופש נערים יהודים על מנת לציירם בציור נוצרי, עוררה סערה ציבורית עזה ברחוב היהודי באותה עת. לצורך עבודתו על הציור "מציאת ישוע בבית המקדש", השיג תמורת תשלום דיוקני יהודים בירושלים לכל הדמויות הראשיות, מלבד שתיים: של ישו עצמו ושל אמו. היהודים סברו שהתמונה מיועדת להיתלות בכנסייה, על-מנת שיסגדו לה, וסירבו לשתף פעולה עם חטא כזה.
דוגמה נוספת לדבקותו של האנט בציור ריאליסטי היא סיפור הציור "השעיר המשתלח לעזאזל": על מנת לצייר את השעיר לעזאזל, לקח האנט עמו עז אל מדבר יהודה (נתלוו אליו דרגומאן ומורה-דרך ערבי, וכדי לשוות לה מראה נטול חיים, כמתבקש מן האירוע, "ייבש" אותה האנט בשמש ורק אז החל לציירה. העז מתה אך הדבר לא עצר בעדו: הוא שב לירושלים, קנה עז נוספת, הדומה לקודמתה, ושב על מעשהו. גם עז זו מתה, ולמעשה שלוש עזים מצאו את מותן בעקבות הציור המדובר. רק העז הרביעית שרדה, ושבה לירושלים.
ציורו "שבת האור" הוא העדות הקדומה ביותר לטקס שבת האור בכנסיית הקבר בעידן שלאחר חתימת הסכם הסטטוס קוו בכנסייה.
ב-1850 צייר את הציור הסימבולי "אור העולם", ב-1912, כאשר הוא קרוב לעיוורון, צייר גרסה נוספת של הציור, אחד הציורים הסימבוליים המוכרים בתרבות הבריטית.
ספסל הולמן האנט
הולמן האנט נהג לשבת ולצייר על גבעה ליד מנזר מר אליאס. לאחר מותו הקימה אשתו אדית, ספסל אבן שהוצב מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. על הספסל יש כתובות באנגלית, יוונית, עברית וערבית.
על הספסל כתובים בעברית וביוונית הפסוקים: "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך" (דברים, ו, ה) וכן: "ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא, יט, יח). בצד אחד יש כתובת בעברית של דברי התפילה של דוד המלך: "האל מעוזי חיל ויתר תמים דרכו" (שמואל ב, כב, לג).
על משענת הספסל חקוקות המילים: "מושב זה הושם פה לזיכרון ויליאם הולמן האנט, צייר בירושלים, 1854–1902, בידי אשתו אדית וברשות הפטריארכיה היוונית - אורתודוקסית".
הספסל כיום מוזנח ובקושי אפשר לקרא את האותיות. שנים רבות הוא היה מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם. עם הרחבת הכביש ב-1997, הוא הועבר לצד השני בחזית המנזר והוצב בתוך גן קטן.
במאי 2019 הספסל ניזוק קשות בידי אלמונים.
צ'ונהלוגיה
צ'ונהלוגיה הוא האלבום אולפן השלישי והאחרון של נתנאל צ'ונה, שיצא ב-28 באוגוסט 2021.
הפקה
שנתיים לאחר פטירתו הפתאומית של נתנאל צ'ונה נמצאו שירים בעיזבונו של נתנאל על ידי משפחתו וחבריו אשר נתנו את הבסיס ליצירה של האלבום. חבריו התחילו בפרויקט האדסטרט למען מימון ביצוע השלמת האלבום, לזכרו של נתנאל.
האלבום כולל 15 רצועות שהופקו על ידי מגוון רחב של מפיקים, על ידי חברי ההרכב פלא אוזן ובעיקר אברי "אברי ג'י" צפנת ופלואו נבו. אך גם גואטה, צוקוש, שירוטו, בריל, נינג'ה420, פאס וגם נתי בעצמו. השיר המפורסם ביותר הוא "מוזיקה לשודים".
שלמה פטיט
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, הוא נולד לרבי שמואל, והיה תלמידו של רבי שמואל בר יעקב.
רבי שלמה מכונה הצרפתי עם זאת בשו"ת הרשב"א מובאות תשובות אליו ובהם מתואר כראש ישיבה בטולטילה.
כף צפרדע
באופן מסורתי נהגו להגביל את סדרת כף הצפרדע לשלוש משפחות בלבד (כף צפרדע, בוציציים ו־Limnocharitaceae). עם זאת, כיום הסדרה הורחבה כאמור ל־14 משפחות.
שלמה פטיט
ביוגרפיה
הוא עלה לארץ ישראל מפריז, כחלק ממה שנקרא עליית תלמידי רבי יחיאל מפריז והתיישב עמם בעכו, ואף הקים בה ישיבה. אחד מתלמידיו באותה תקופה הוא רבי יצחק דמן עכו, אשר הביא כמה מסורות בשמו. בישיבתו הביע התנגדות חריפה לפילוסופיה והטיף לתלמידיו כנגדה.
כף צפרדע
משפחת הלופיים היא החשובה שבסדרה, עם מעל 2,000 מינים בכ־100 סוגים. כל שאר המשפחות אחראיות ביחד לכ־500 מינים. בצמחיית הבר בארץ מיוצגים כ־35 מינים. כל מיני כף הצפרדע הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
שלמה פטיט
פולמוס הרמב"ם
אחרי שריפת כתבי הרמב"ם ב-1233 ושריפת התלמוד בפריז ב-1244 עלו תלמידי רבי יחיאל מפריז לארץ ישראל, כחלק מעליית בעלי התוספות, והתיישבו בעכו בשנת 1260 לערך והקימו בה ישיבה.
כף צפרדע
מיון
המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת כף הצפרדע את המשפחות הבאות:
שלמה פטיט
פולמוס הרמב"ם
בשנת 1280 בערך, רבי שלמה פטיט, בראש מתנגדי הרמב"ם מבין הקהילה הצרפתית בעכו, יצא בקנאות נגד כתבי הרמב"ם ובעיקר נגד ספרו מורה נבוכים, לאחר שרבים התנגדו לו יצא לצרפת לגייס תומכים שיצטרפו אליו למאבק.
לאחר שגייס כמה שצידדו בדעתו חזר לעכו, והחרים את ה'מורה נבוכים' ואת הלומדים בו. כחלק מהפולמוס אף הושחתה מצבתו של הרמב"ם.
בתגובה למעשיו, הגיע לעכו בשנת 1288 רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, ובסיוע ראש הגולה - רבי ישי בן חזקיה ובית דינו - שנים עשר חכמים נוספים, הטילו חרם נגדי על רבי שלמה פטיט. וכך הוא נכתב בתחילת האיגרת ובה דברי הנידוי: חרם נוסף הוטל על ידי רבי דוד בן דניאל ראש גולת מוצל, ועל ידי רבנים אחרים מרבני בגדאד.
קן וילבר
קנט ארל "קן" וילבר (באנגלית: Kenneth Earl "Ken" Wilber; נולד ב-31 בינואר 1949) הוא פילוסוף אמריקני. כותב בעיקר על "גישה אינטגרלית" לידע האנושי.
ביוגרפיה
וילבר נולד באוקלהומה. במהלך לימודיו באוניברסיטת דיוק, הושפע מתאוריות בודהיסטיות. הוא עזב לאוניברסיטת נברסקה, וסיים שם תואר ראשון בביולוגיה וכימיה ותואר שני בביוכימיה. הוא בעל ניסיון רב במדיטציה בשיטת זן. ב-1973 סיים את כתיבת ספרו "הספקטרום של התודעה", בו עסק ביצירת "גישה אינטגרלית" לידע האנושי כך שיאורגן במסגרת של מערכת מורכבת, והניח את הבסיס למה שהוא מכנה "הפסיכולוגיה הטראנס-פרסונלית". הספר נדחה על ידי מספר הוצאות ספרים, ופורסם רק ב-1977. בעקבותיו הרצה וילבר באירועים שונים על רעיונותיו. ב-1978 סייע להוצאתו לאור של העיתון "ReVision". ב-1983, נישא וילבר לטרי. בין השנים 1984–1987 עזב וילבר את רוב עיסוקיו במטרה לטפל בטרי, שחלתה בסרטן השד. בינואר 1989, נפטרה טרי. לאחר פטירתה, הוציא ב-1991 את הספר "Grace and Grit" על חוויותיהם המשותפות בתקופה זו.
בהמשך פרסם וילבר ספרים ומאמרים רבים בנושא "הגישה האינטגרלית של התודעה", ביניהם "פסיכולוגיה אינטגרלית" (1999) ו"קיצור תולדות הכול" (2000). ב-2002 פורסם הרומן "Boomeritis", על תקופת ה"בייבי בום" בארצות הברית. וילבר גר מ-1987 בבולדר שבקולורדו, וממשיך בהרצאות וכתיבה על רעיונותיו. ספריו תורגמו ללמעלה מ-30 שפות. הוא סייע בהקמת "האוניברסיטה האינטגרלית" בעיר מגוריו, העוסקת בלימודים בינתחומיים על פי מה שהוא ותומכיו רואים כעקרון-המארגן האינטגרלי. לצד האוניברסיטה פועל "המכון האינגטרלי", המארח מורים רוחניים מכל המסורות והדתות, אשר מחפשים יחד את תרומתם הייחודית למערך הכולל של התודעה והחברה האנושית, במה שהם רואים כעידן שאחרי בלעדיותן של האמיתות הגדולות.
הגישה האינטגרלית
וילבר שיתף פעולה עם מספר כותבים מתחומים שונים, והציע גישת מיפוי התפתחותית מלאה בשם AQAL, שמייצגת את גרעין עקרונות המיפוי של הגישה האינטגרלית. AQAL משמשת למיפוי כל הפרספקטיבות, קווי ההתפתחות, השלבים, הסוגים והמצבים. וילבר מדגיש ש"המפה אינה הטריטוריה", ומיפוי טוב מהווה דרך להשיג תמונה טובה יותר של המציאות. כעקרון-מארגן, העיקרון האינטגרלי מציע גישה חדשה שמאפשרת לא לבטל גישות אחרות, אלא לזהות את הגישות והתורות השונות כשלבים בהתפתחות של החשיבה האנושית כולה.
וילבר מעודד את חקר המדע כממד אובייקטיבי חיצוני, והרוחניות כממד סובייקטיבי פנימי, וכך הוא מאפשר להכיר שהם שני ממדים שונים שאינם ניתנים לרדוקציה (תיאור מלא של ממד אחד על ידי מושגים מהממד האחר) וחיוניים להכרת המציאות כמאוחדת ב"אמת-יפה-טוב". בשל היכולת למפות את הממד הסובייקטיבי, אשר נחשב להפכפך בקריטריונים של חשיבה מדעית מודרנית בגלל הסובייקטיביות, וגם הפכפך בקריטריונים של חשיבה פוסט-מודרנית בגלל הטענה ליכולת מיפוי התפתחותי (היררכי), התפרסם וילבר כ"פילוסוף של הרוחניות", תחום בו הוא מתרכז בעבודתו כיום.
כימרה (דג)
כִּימֵרָה (שם מדעי: Chimaera monstrosa) היא מין של דג סחוס מוזר וקטן החי במימי האוקיינוס האטלנטי וגם במי הים התיכון. הכימרה קיבלה את שמה על שם הכימרה המיתולוגית, שהורכבה ממספר חיות. החוקרים הראשונים לא ידעו איזו חיה זו והניחו שהיא הורכבה מחיות רבות.
הכימרה היא דג באורך של מטר וחצי ושוקלת עד 2.5 קילוגרם בממוצע. היא בעלת גוף בצבע חום-אדמדם עם נקודות לבנות ופסים לאורך כל גופה. הסנפירים כחולים ורצועת סנפיר הגב אפורה כהה ובעלת עוקץ עם ארס חלש. הכימרה בעלת ראש גדול עם חוטם רחב, עיניים גדולות מאוד, ירוקות המותאמות לראיית לילה וזנב דק ביותר, ממנו קיבלה את שמה האנגלי: "rat fish", דג החולדה.
דג הכימרה חי בעומקים של עד 1,600 מטר אך נפוץ יותר בעומק 300–500 מ'. הוא צד על הקרקעית דגים וחסרי חוליות מימיים וחי בקבוצות קטנות או בבדידות. תפוצת הדג בטבע בצפון האוקיינוס האטלנטי מאיסלנד ונורווגיה עד לחופי מרוקו והוא נכנס גם למערב הים התיכון. עדויות שהוא נמצא בדרום אפריקה נחשבות לבלתי אמינות.
אמא דבלאם
אמא דבלאם הוא הר ברכס ההימלאיה הנמצא במזרח נפאל. גובהו 6812 מטרים. משמעות שמו היא: "אם ושרשרת הפנינים שלה".
פסגת ההר נחשבת לאחת הפסגות היפות ברכס ההימלאיה ונופו מלווה חלק גדול מן הדרך למחנה הבסיס של האוורסט (הצד הנפאלי). מסלול ההעפלה הקל הוא מהרכס הדרום מזרחי - לפי צללית ההר כפי שנראית בחלקה הימני של התמונה. ההר נכבש לראשונה על ידי קבוצת מטפסים בני לאומים שונים ב-13 במרץ 1961. כמו הרים נוספים בנפאל, יש צורך בהיתר על מנת לטפס על ההר. הטיפוס הקלאסי על ההר כולל שלושה מחנות ביניים, כשהאחרון הוא לרוב על הקרחון. עונת הטיפוס היא בחודשים אפריל - מאי ועונה נוספת מתאפשרת בספטמבר - אוקטובר. בשנת 2006, בלילה שבין 13 ל-14 בנובמבר כתוצאה מהתמוטטות חלל גדול בתוך הקרחון, התרחשה מפולת שלגים גדולה בהר שסחפה מספר אוהלים מהמחנה השלישי והרגה 6 מטפסים, מתוכם שלושה מבני השרפה.
רצה (ברכת המזון)
רצה (גם רצה והחליצנו) היא תוספת לברכת המזון הנאמרת בשבת לפני סיום ברכת "בונה ירושלים". כמו כן ישנו נוסח מקוצר שתיקנו להוסיף בברכה מעין שלוש.
משמעות הברכה
משמעות הברכה היא בקשה מהבורא, שירצה ויזרז אותנו במצוותיו, ובפרט במצוות שמירת שבת. המילה "החליצנו", המוזכרת בתחילת הברכה, היא מלשון "זריזות" בלשון הקודש.
דיני הברכה
אדם שבירך ברכת המזון בשתי הסעודות הראשונות ושכח להזכיר את תפילת רצה, צריך לחזור שוב ולברך ברכת המזון מתחילתה, שכך דין כל הזכרת יום בברכת המזון כשחובה לאכול בו סעודת פת (כגון ימים טובים); לעומת זאת בסעודה השלישית, שבה לרוב הדעות אין חיוב לאכול פת ויוצאים בדיעבד אף במזונות, אינו חוזר ומברך.
אם נזכר לפני שהתחיל את ברכת הטוב והמטיב יכול להזכירה על ידי ברכה מיוחדת שנתקנה ובה מוזכרים עיקרי הדברים המובאים בתפילת רצה:.
מטבח
מטבח הוא חלל המשמש לאחסון והכנה של ארוחות. בבתי מגורים מדובר בדרך כלל בחדר או חלל מוגדר. במוסדות בהם מוגשות ארוחות קיים לעיתים מטבח מוסדי.
המטבח המודרני בבתי מגורים כולל לרוב מכשירי חשמל כגון תנור אפייה, מיקרוגל, מקרר, מקפיא או מדיח כלים. במטבח הטיפוסי מצויים גם משטח עבודה, לרוב משיש, וכיור המשמש לשטיפת מזון וכלי אוכל. ברוב המטבחים מצויים גם ארונות וריהוט אחר המיועד לאחסון כלי אוכל ובישול ומוצרי מזון שאינם נדרשים לשמירה בקירור. זאת בנוסף למזווה שמיועד אף הוא לאחסון מוצרי מזון.
המילה "מטבח" משמשת במובן מושאל גם ככינוי רחב לתרבות קולינרית של עם או אזור מסוים (כגון המטבח הגרמני או המטבח הצרפתי).
אף שמטרתו העיקרית של המטבח היא הכנת ארוחות, המטבח מהווה לעיתים (בהתאם לגודלו של בית המגורים) מקום מפגש לבני הבית לאכילה או הכנת אוכל משותפת.
התפתחות המטבח
התפתחות המטבח קשורה בקשר ישיר להתפתחות שיטות הבישול ובעיקר שיטות האפייה והחימום של מזון. עד המאה ה־18 הייתה האש אמצעי החימום המוכר היחיד ובהתאם לכך נבנה המטבח סביב תנור מרכזי (בדרך כלל המופעל על ידי עצים או פחמים). עם גילוי אמצעי חימום חדשים המבוססים על חשמל, גז בישול או גלי מיקרו השתנה מראה ומבנה המטבח באופן משמעותי. השפעה נוספת על צורתו של המטבח הייתה התרחבות השימוש בביוב וצנרת מים זורמים והוספת כיורים למטבח פתרה את הצורך בהבאת מים מהפלג הסמוך או הבאר הסמוכה.
העת העתיקה
המטבח בעת העתיקה, כפי שעולה מכתבים שנשמרו מיוון העתיקה, היה אטריום - חדר מקורה הסמוך לחצר פתוחה.
בבתי עשירים היה המטבח חדר נפרד, בדרך כלל סמוך לחדר הרחצה, על מנת לאפשר לאש המצויה במטבח לחמם מים אשר שמשו גם לרחצה. בקרבת המטבח היה מצוי בדרך כלל חדר מזווה קטן.
בתקופת האימפריה הרומית, במרבית הבתים לא היו מטבחים והבישול בוצע במטבחים מרכזיים גדולים. בבתי עשירים היו מטבחים גדולים אשר איפשרו הכנת סעודות למשתתפים מרובים. במטבחים אלה לא היו ארובות ולכן הם נמצאו בסמוך למגורי העבדים של אותם בתים, במיקום מרוחק מאזורי האירוח והמגורים של בעלי הבית, על מנת למנוע מעשן להיכנס לתחומיהם. העבדים סייעו בתפעול המטבח, על פי הוראות טבחים קבועים או טבחים שנשכרו לצורך הכנת סעודות.
אירופה
המטבחים בבתים המארחים באירופה של ימי הביניים נסובו סביב האש שבערה בנקודה הגבוהה ביותר במבנה. המטבחים היו בכניסה לבתים, סביב המדורה. בבתים אלה לא היו ארובות, וחור בתקרת המבנה אפשר את צאת העשן.
בבתי האצולה באירופה היו המטבחים חדר נפרד בקומה התחתונה של הבניין, במטרה להפרידו מהחדר המרכזי של המצודה שבו נאכלו הארוחות והתקבלו האורחים.
המטבחים באירופה השתנו באופן מועט ביותר במהלך ימי הביניים. הם היו חשוכים, מלאי עשן ולכלוך וכונו בשל כך "מטבחי עשן". בערים אירופאיות במאות ה־10 עד ה־12, המטבחים היו אש פתוחה במרכז החדר. בבתי העשירים הוקצה חדר נפרד בקומה עליונה של המבנה למטבח (האורוות היו בקומה התחתונה, וחדרי המגורים בקומה השנייה).
לאונרדו דה וינצ'י המציא מכשיר אוטומטי המסתובב ומאפשר צלייה אחידה של בשרים.
החל מימי הביניים המאוחרים, פחת השימוש במקור החום של המטבח כמקור החום של המבנה כולו, ונבנו "אחים" בחדרים שונים. מאוחר יותר נבנו תנורי לבנים אשר מנעו מהעשן להתפזר בחדרי המגורים של בני האצולה.
המטבח הבינימי נותר בלא שינוי באזורים כפריים עד אמצע המאה ה־20, ובמזרח אירופה, לעיתים גם עד נפילתו של הגוש המזרחי.
יפן
התנורים הראשונים שהתגלו ביפן התפתחו בין המאה השלישית למאה השישית. תנורים אלה שנקראו "קאמדו" היו עשויים חימר וטיט, והוסקו על ידי עץ או פחם. לתנורים היה פתח בחזיתם ופתח בחלקם העליון שבו יכלו לתלות את סיר הבישול. קודם להמצאת התנורים (ואף לאחר מכן – עד אמצע המאה ה־18) נעשה שימוש בבורות שהוסקו בפחמים. לרוב התקיימו שני סוגי התנורים במקביל, כאשר התנור שימש לחימום אורז, ואילו בור ההסקה שימש לחימום הבית ולבישול מרקים.
מטבח אמריקאי קולוניאלי
באמריקה הקולוניאלית, בדומה למטבח האירופי של ימי הביניים, האח אשר חיממה את בקתת העצים שימשה גם לבישול. רק מאוחר יותר הפך המטבח לחדר נפרד.
מדינות דרום ארצות הברית, בשל אופיין הסוציאלי והתפתחות בתי האחוזה הקולוניאלים, הפרידה את חדר המטבח אשר נוהל על ידי העבדים מהאזורים שבהם התגוררו הלבנים בעלי העבדים.
עידן התיעוש
הפיתוחים הטכנולוגיים של המהפכה התעשייתית הביאו לשינויים מרחיקי לכת במבנה המטבח הביתי. המצאתם של תנורי הברזל, אשר כיסו את האש לחלוטין והיו יעילים יותר הביאה להפחתת אובדן האנרגיה ו"הוצאתו" של העשן מהמטבח. תנור פרנקלין משנת 1740 שימש במקורו לחימום ולא לבישול, אולם בשנת 1800 תכנן בנג'מין תומפסון האנגלי את "תנור רמפורד" ששימש לבישול ואיפשר בישול בכמה סירים בו זמנית. תנור זה היה יכול לשמש רק במטבחים הגדולים של בתי האצולה בשל גודלו, ולא אפשר שימוש במטבחים קטנים.
"תנור אוברלין" היווה פיתוח קטן יותר של תנור רמפורד. המצאה זו משנת 1834 הפכה להצלחה מסחרית בארצות הברית ו־90,000 תנורים נמכרו במהלך שלושים שנים. תנורים אלה עדיין הוסקו בעץ, על אף השימוש בגז לתאורה.
תופעת העיור של המחצית השנייה של המאה ה־19 הביאה להתפתחות נוספת של המטבחים. בשל המיקום המועט בערים נבנו חדרי מטבח קטנים יותר (אשר שימשו גם כחדרי מגורים). הבנייה הצפופה בקומות הביאה להכרח בהתפתחות הביוב העירוני וניקוז הדירות בכלל (חדרי הרחצה) והמטבחים בפרט. בתקופה זו נעשה לראשונה שימוש בגז לחימום ובישול מזון.
בראשיתה של המאה ה־20 נכנס החשמל למטבח, אולם התנורים החשמליים לא היו פופולריים. התנור החשמלי הראשון הוצג בשנת 1893 בתערוכה העולמית של שיקגו אולם רק בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו תנורים אלה להימכר בצורה מסחרית.
השינויים הסוציאליים שנבעו מהמהפכה התעשייתית תרמו אף הם להתפתחות המטבח המודרני. משפחות שעבדו במפעלים נאלצו להתגורר בדירות צפופות בנות שני חדרים, בבניינים בעלי חמש ושש קומות. חדר המטבח היה למעשה חדר המשפחה ביום וחדר שינה בלילה. חיבור הבתים למערכת מים זורמים כלל בדרך כלל חדר שירותים אחד בכל קומה וברז מים אחד בכל קומה. בכל דירה היה תנור בישול אחד המוסק בעצים. רק בתחילת המאה ה־20 החלו לחבר את כל הדירות למים זורמים.
שינויים אלה התייחסו רק למגורי המעמדות הנמוכים. מטבחי המעמדות הגבוהים נותרו בלא שינוי – המטבחים הגדולים של בתי האחוזות ובתי האצולה תופעלו על ידי המשרתים, אולם שימוש בתנורי חשמל הביא למטבחים פחות עשנים. שינוי שהופיע בבתי האצולה במאה ה־18 וה־19 היה ריצוף המטבח ובניית ארונות לאחסון כלי המטבח (אשר קודם לכן אוחסנו על מדפים).
מעמד הביניים שנוצר באמצע המאה ה־19 ניסה לחקות את מטבחי האצולה במטבחים קטנים יותר בדירותיהם העירוניות. מטבחים אלה שימשו חדר אוכל לבני המשפחה ולא חדר אוכל למשרתים (למעמד הביניים החדש היה מספר מועט של משרתים, אם בכלל).
המטבח המודרני
יציאתם של כל בני המשפחה לעבוד הביאה בשנת 1926 לפיתוחו של מטבח פרנקפורט. מידות מטבח זה היו 1.9 מטרים על 3.4 מטרים ותכנונו היה קבוע. מטרת מטבח זה הייתה לאפשר בישול בזמן מינימלי ובעלות נמוכה יותר, וזאת על מנת לאפשר לנשים לעבוד מחוץ לבית יותר שעות. מטבח זה נבנה בכ־10,000 בתים שתוכננו על ידי האדריכל ארנסט מאי בפרנקפורט.
רעיון הסטנדרטיזציה שמקורו במטבח טיילור הפך למאפיין של המטבח המודרני. בכל מטבח מודרני ישנם ברזי מים קרים וחמים, תנור חשמלי וכירת גז או חשמל. הרעיון של ארונות אחידים ("מטבח שוודי") מקורו אף הוא במטבח טיילור.
גישה זו של צמצום שטח המטבח הגיעה לשיא קיצוניותה במטבחו של לואיג'י קולאני משנת 1969 שבו ישב הטבח על כיסא מסתובב וכל מכשירי המטבח היו מסודרים סביבו.
סוף המאה ה־20
הפיתוחים הטכנולוגיים, ובייחוד אפשרויות הבידוד, מיזוג האוויר והוצאת הריחות של שנות ה־80 הביאו לכך שאפשר היה לאחד את המטבח עם חדר המגורים, דבר שלא התאפשר קודם בשל החום במטבח והריחות היוצאים ממנו.
קודם לשנות ה־80 נעשו ניסיונות מועטים ביצירת "מטבח בטוח" לדוגמה "בית וילי" של פרנק לויד רייט משנת 1934 ו"בית ג'ייקובס" משנת 1936. במטבחים אלה הואר המטבח בחלונות בתיקרתו שאיפשרו גם אוורור.
שילוב המטבח מחדש בחדר המגורים (לאחר כ־150 שנות הפרדה) מקורו בשינוי נקודת המבט לגבי הבישול: לא עוד צורך הדורש זמן שיש לצמצמו למינימום, אלא אומנות שניתן לעשותה בפני האורחים ובני המשפחה ובחברתם. גישה זו השתלבה בצמצום הפופולריות של ארוחות "המזון המוכן" או "המזון הקפוא" שהיו פופולריות בשנות ה־50 וה־60. כמו כן אפשרו מטבחים פתוחים לאם המשפחה לשמור על ילדיה שהיו בחדר המגורים בעודה מבשלת.
תכנון המטבח הביתי
תכנון המטבח הוא מושג חדש יחסית. במשך מאות שנים נבנה המטבח כאחד מחדרי הבית, חדר מרכזי ביותר, אך לא נעשה במערב אירופה תכנון מיוחד לריהוט המטבח (בניגוד לעקרונות הפנג שווי המסורתיים בסין שהקפידו גם על מיקום ריהוט המטבח).
העיצוב המודרני של המטבח מקורו בספרה של קתרין ביצ'ר "תזה של כלכלה ביתית" (A Treatise on Domestic Economy) משנת 1843. בספר זה, שנערך מחדש על ידי אחותה הרייט ביצ'ר סטו ויצא לאור בשם "ביתה של האישה האמריקאית" (The American Woman's Home) בשנת 1869 נעשה לראשונה תכנון של מטבח מודרני על פי שיקולים ארגונומיים.
המטבח כלל מדפים על הקירות, שטחי עבודה נרחבים המחולקים לתפקידיהם השונים: הכנת מזון ובישולו.
כריסטין פרדריק פרסמה בשנת 1913 סדרת מאמרים הדנים בניהול המטבח בעקבות העקרונות הטיילוריסטים של המטבח המודרני. מאמרים אלה השפיעו על האדריכלים ומתכנני המטבחים בגרמניה ואוסטריה ובהם ברונו טאוט, ארנה מייר ומרגרט שוט ליהוטצקי.
בארצות הברית נערכו בשנות ה־30 וה־40 ניסיונות להביא לסטנדרטיזציה וייעול של המטבח, ונקבע "משולש המטבח" על שלוש הפונקציות שלו: אחסון מזון, הכנתו ובישולו (פונקציות שהוגדרו עוד בספר של קתרין ביצ'ר), וכי שלוש הפונקציות צריכות להשפיע על מיקום הריהוט במטבח שיקל על ביצוע הפעולות בו.
מטבח מוסדי
מטבחים מוסדיים מצויים במסעדות, בתי מלון, בתי חולים מחנות צבא ומוסדות ציבוריים אחרים. מטבחים אלה הם מטבחים תעשייתיים החייבים לציית לתקנות וחוקי בריאות הציבור.
מטבחים אלה משמשים בדרך כלל לניסוי טכנולוגיות בישול חדשות. כך לדוגמה, "התנור חוסך האנרגיה" של בנג'מין תומפסון נוסה לראשונה במטבחי מסעדות במאה ה־19 ועברו למעלה מ־30 שנה עד שהחל שימוש בתנור במטבחים פרטיים.
מטבחים אלה מאופיינים לרוב בקירות אריחים (בדומה לחדרי אמבטיה בבתים פרטיים), ובמשטחי פלדת אל חלד – משטחים אשר קל לנקות ולחטא אותם – והם עמידים בפני חומרי ניקוי.
שיטות בישול המזון המהיר הביאו לכך שמטבחי מסעדות המזון המהיר רק "מסיימות" את הכנת המזון המוכן במטבחים מרכזיים. לכן מטבחי מסעדות אלה כוללים אמצעי חימום בלבד ולא אמצעי בישול ("מטבח מחמם").
מטבחים צפופי מקום כגון מטבחי ספינות, צוללות ורכבות עוררו תמיד קשיים לטבחים העובדים בהם והפתרון כלל בדרך כלל הכנת המזון מראש וחימומו עבור הנוסעים. המצאת תנור המיקרוגל, שנועד במקור עבור אסטרונאוטים בחלליות, הקלה על חימום המזון במטבחים קטנים אלה.
מטבחון
מטבחון הוא מטבח קטן הנפוץ בחדרי מוטל ומלון, דירות קטנות, מעונות או בנייני משרדים. המטבחון מורכב ממקרר קטן, מיקרוגל ולפעמים מכיור. קוד הבנייה של העיר ניו יורק מגדיר מטבחון כמטבח בגודל של פחות מ-7.4 מ"ר של שטח הרצפה.
מטבחים לימודיים
החל מאמצע המאה ה־20 נהוג ללמד שיטות הכנת מזון בבתי ספר. לצורך זה נבנו כיתות מיוחדות, שבהן הותקנו תנורים וכיורים אישיים לתלמידים, וכן עמדות הדגמה כלליות עבור המורה המכילות את מלוא הציוד המקובל במטבחים.
מטבחים פרטיים
מטבחים פרטיים הם מטבחים המשמשים למכירת אוכל, בשונה מקיוסק ,  מכולת או מרכולית (מינימרקט) ,  מטבח פרטי הוא פשוטו כמשמעו ,  לא קמעונאות או סיטונאות אלא ממש ,  מכין ומוכר.
איליה ספיאשוילי
אִילִיָה דָוִידוֹבִיץ' סֵפִּיאַשְוִילִי (ברוסית: Илья Давидович Сепиашивили; 1904 - 17 באוקטובר 1971) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה לאילשי במשפחת איכרים יהודים שם גם סיים שבע שנות לימוד בבית ספר. בשנת 1929 עבר לעיר כותאיסי ועבד שם במפעל לייצור משי.
בקיץ 1944 היה למכווין תותח ברגימנט הקל מס' 279 של חטיבת התותחנים הקלים מס' 23. בין 2 ל-4 באוגוסט אותה השנה בצליחת נהר ויסלה לאחר תפיסת שטח בגדה הנגדית בהדיפת 6 התקפות נגד פגע בעמדת מרגמה ושלושה תת-מקלעים. על כך קיבל מדליית העוז.
במהלך הקרב ליד רוש'פ צפונית מערבית לוולומין בשטח פולין בהיותו כבר בדרגת סמל במהלך מתקפת נגד של וורמאכט חיסל כיתת חיילים גרמניים, נפגע אך המשיך להפעיל את התותח וחיסל גם תותח נגד טנקים וגם שתי כיתות חיי רגלים נוספות. בפקודה מ-13 בספטמבר לגבי דיוויזיית התותחים החמישית קיבל על הפעולות הללו עיטור התהילה מדרגה שלישית.
טרם המבצע ויסלה-אודר הועלה לדרגת סטרשינה של הסוללה. ב-31 בינואר 1945 במהלך מתקפת הנגד של הגרמנים ליד יישוב בראוזנדורף בגרמניה הוא חיסל עם נשקו האישי 8 חיילי וורמאכט ותפס שישה בשבי. על הפעולות הללו קיבל את עיטור התהילה מדרגה שנייה ב-8 במרץ.
במהלך הקרב על ברלין ין 26 ל-27 באפריל במהלך הקרבות בעיר סיפק תחמושת לתותח וכשנגמרו הפגזים המשיך מתקפה עם תת-מקלע. במהלך הקרב נפגע שלוש פעמים ובעקבות הפגיעה הקשה פונה לבית חולים שדה בלודז'. עיטור התהילה מדרגה ראשונה הוענק לו בפקודה מתאריך 15 במאי 1946 אך הוא קיבל אותו רק בשנת 1968.
שוחרר מן השירות ביוני 1945 עקב נכות בעקבות הקרבות וחזר להתגורר בעיר כותאיסי שם המשיך לעבוד במפעל לייצור משי.
נפטר ב-17 באוקטובר 1971.
יעקב ליטמנוביץ
יעקב ליטמנוביץ (Yaacov I. Litmanovitch) (כ"ג בשבט ה'תרע"א, 21 בפברואר 1911 - ב' בתשרי ה'תש"ן, 1 באוקטובר 1989) היה רופא ישראלי, מומחה לאנגיולוגיה, מנהל בית החולים הדסה בתל אביב וממייסדי בית חולים איכילוב (לימים חלק מהמרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי).
ביוגרפיה
נולד בלודז' שבפולין למקסימיליאן (משה) ולפאולינה ליטמנוביץ. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלודז' התגייס לצבא פולין ועם הכשרתו כקצין ארטילריה שירת בחיל המילואים עד 1937, אז עבר לחיל הרפואה. היה ראש המטה הארצי של "ברית החייל" בפולין. כמו כן היה נציב בית"ר בשווייץ.
למד באוניברסיטאות בפראג, ברטיסלאבה ובזל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בשנת 1943 נישא למרתה ורבר. במלחמת העולם השנייה שירת בבריגדה היהודית. היה חבר באצ"ל, ובמהלך שירותו נכלא במחנה המעצר בלטרון. במלחמת העצמאות נפצע.
בסוף שנות ה-40 החל לעבוד כרופא בבית החולים הדסה בתל אביב. בשנת 1951 התמנה לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1954 עבר לנהל את מינהל ותכנון בתי חולים במשרד הבריאות. כעבור זמן שב לתפקידו כמנהל בית החולים הדסה בתל אביב. היה ממקימי בית החולים איכילוב בתל אביב. במשך תקופה היה מנהל הלשכה לתכנון ופיתוח שירותי האשפוז.
היה ממייסדי לשכת "תיאודור הרצל" של בני ברית בתל אביב ונשיא מועדון ליונס בתל אביב.
משנת 1963 היה חבר המועצה המדעית של הקולג' הבינלאומי לאנגיולוגיה.
מגדל צבעייא
מגדל צבעייא (גם מגדל צבעיה, מגדל דצבעיא, ומגדל צבעים) הייתה עיירה יהודית קדומה בגליל התחתון, אשר נזכרת רבות בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא או לאחר מכן, לצד מספר עיירות נוספות בגליל התחתון, ובהן שיחין וכבול: .
העיירה נזכרת בתלמוד הירושלמי גם כיישוב ממנו העלו מעשרות לבית המקדש, לצד מהלול וציפורי, ובהקשר אחרת נזכרת בתלמוד הירושלמי ובמדרש בראשית רבה כמקום בו גידלו עצי שקמים, אך נהגו בהם איסור כיוון ששימשו בעבר הרחוק לבניית המשכן:.
העיירה נזכרת אצל חז"ל גם במדרש אגדה חוזר על נערי איוב, לפיו יצאו מכפר קרנוס, ולמעט אחד, כולם מתו במגדל צבעייא.
בנוסף, נזכרת העיירה במדרש קהלת רבה בסיפור מעשה על רבי יונתן:. כמו כן, נזכרת העיירה כמקום בו עבר רבי שמעון בר יוחאי לאחר שטיהר את טבריה מעצמות המתים בה לאחר צאתו מהמערה:.
יש המציעים את זיהויה של העיירה באתר ח'רבת ואדי חמאם שלמרגלות הר ארבל, בו אותרו שרידי כפר ובית כנסת מתקופת התלמוד, או לחלופין בחרבת מג'דל הסמוכה, כהצעת החוקר ישעיהו פרס. מג'דל זו מזוהה כשלעצמה עם מגדל נוניא (בארמית - מגדל הדגים) שבמקורות חז"ל ועם טריכאי (ביוונית – ערימת דגים ממולחים) שבכתבי יוסף בן מתתיהו. מנגד, ולאור המדרש על קרבתה היחסית של העיירה לכפר קרנוס, היו שהציעו לזהותה באתר דרומי יותר, ובפרט בחרבת דובר (ח'רבת א-דוויר) שבעמק הירדן, בסמוך לירמוך.
ישראל מידד
ישראל מידד (נולד ב-1947) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי יליד ארצות הברית. היה מנהל תכנים ומידע במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים עד יוני 2017, עת יצא לגמלאות. עוסק בעריכת אנתולוגיה מוערת בשפה האנגלית של כתבי זאב ז'בוטינסקי.
ביוגרפיה
מידד נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק. בצעירותו חזר בתשובה, ולמד בישיבה תיכונית. ב-1964 הצטרף מידד לתנועת הנוער הציונית בית"ר, שהוקמה על ידי המנהיג הציוני הרוויזיוניסטי, זאב ז'בוטינסקי.
ב-1969 הוא סיים את לימודי תואר ראשון במדעי המדינה בישיבה יוניברסיטי. ב-1970 עלו הוא ואשתו לישראל. בתחילה התגורר ברובע היהודי בירושלים, שם שימש כמנהל מעון הסטודנטים של בית"ר, בין 1975 ל-1977 שימש כנציג בית"ר בבריטניה.
בשנת 1981 עברו מידד ומשפחתו לישוב שילה. בשנים 1981-1992 שימש כעוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת גאולה כהן, וכיועץ לעניינים בינלאומיים של שר המדע יובל נאמן.
היה מראשוני העולים להר הבית לאחר מלחמת ששת הימים והיה למזכיר של אגודת "אל הר ה'" למען זכויות היהודים בהר הבית.
בשנת 2008 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, בהתמחות בחינוך אזרחי ודמוקרטי.
מידד היה המנכ"ל הראשון וחבר בוועד המנהל של האגודה לזכות הציבור לדעת (Israel's Media Watch).
מידד הוא בלוגר ידוע וכתב טורים בלוס אנג'לס טיימס, ג'רוזלם פוסט, International Herald Tribune וכתבי עת אחרים. הוא התראיין וניכתב עליו ב- BBC ובהארץ.
מידד הוא עורך שותף של לספר חילופי מכתבים בגין-סאדאת שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
מידד נשוי ואב לחמישה ילדים.
גביע הזהב של CONCACAF לנשים
גביע הזהב של CONCACAF לנשים (אנגלית: CONCACAF Women's Gold Cup), נקראת גם "אליפות W של CONCACAF" (CONCACAF W Championship) הוא טורניר כדורגל נשים בינלאומי הנערך בין החברות ב-CONCACAF, התאחדות הכדורגל של צפון אמריקה, מרכז אמריקה ומדינות האיים הקריביים. הטורניר נערך בכל 4 שנים החל משנת 1991.
מאז הקמתו, משמש הגביע כטורניר העפלה לגביע העולם, למעט פעמיים. בשנת 1993 הוזמנה נבחרת ניו זילנד כאורחת לטורניר שהתקיים בארצות הברית. הטורניר התקיים במתכונת של בית אחד וזכתה בו נבחרת ארצות הברית במקום הראשון, נבחרת ניו זילנד במקום השני וקנדה במקום השלישי. ב-2000 הוזמנו נבחרות ברזיל וסין כאורחות לטורניר שהתקיים אף הוא בארצות הברית. ארצות הברית סיימה ראשונה, ברזיל שנייה וסין שלישית.
תוצאות הטורנירים
האליפויות שלא שימשו כטורנירי מוקדמות לגביע העולם מודגשות בצבע ורוד.
דירוג הזוכות
נבחרות אורחות מסומנות בכתב נטוי.
Amor Prohibido
Amor Prohibido (בעברית: אהבה אסורה) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה, אשר יצא ב-13 במרץ 1994 על ידי EMI לטין. באותה התקופה לזמרת כבר היה קהל מעריצים מבוסס אך אלבום זה האדיר את שמה של הזמרת עוד יותר אף מקודם.
רקע
את שירי האלבום כתב אחיה של הזמרת א.ב קוונטילה אותם כתב ביחד עם ריקי ולה ופיט אסטודילו שהיו חלק מלהקת הלוס דינוס. האלבום נחשב לבעל סאונד בוגר יותר ומשלב בתוכו בנוסף למוזיקת הטחאנו המסורתית גם מוזיקת רנצ'אנו והיפ-הופ.
גם מוזיקת הטחאנו שאפיינה את אלבומיה הקודמים עברה מודרניזציה והותאמה לאותה תקופה תוך כי שנעשה שימוש בסינתיסייזרים ובסגנון פשטני יותר של המוזיקה.
סוגה וסינגלים
מבחינה לירית האלבום עוסק במערכות יחסים לא מתפקדות ויציבות וחוקר נושאים כמו אהבה, בגידה ומחלוקות חברתיות. מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים כאשר הסינגל הראשון היה שיר הנושא אשר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הלטינים של בילבורד ובכך הפך לשיר הלטיני המצליח ביותר בארצות הברית לשנה זו.
הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Bidi Bidi Bom Bom" אשר זכה להצלחה רבה גם הוא כאשר הגיע גם למקום הראשון במצעד הלטיני של בילבורד. להישג זה הצטרפו גם שני הסינגלים האחרים מהאלבום כאשר השיר "No Me Queda Más" היה לשיר הלטיני המצליח ביותר בארצות הברית בשנת 1995. הצלחת שירי האלבום הפכו אותם לשירים המזוהים עם הזמרת.
קידום והצלחה
על מנת לקדם את האלבום יצאה הזמרת לסיבוב הופעות אשר שבר שיאים במכירות הכרטיסים באצטדיון אסטרדום בארצות הברית ובפסטיבל Calle Ocho ובכך הפכה סלינה לאחת הזמרות הלטיניות הכי מצליחות בארצות הברית בתחום סיבובי ההופעות. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הלטינים של בילבורד ונהיה לאלבום הטחאנו הראשון אי פעם לעשות זאת. הצלחתו המשיכה להרקיע שחקים כאשר נשאר בחמישייה הפותחת במצעד במשך 98 שבועות. בנוסף האלבום שהה 97 שבועות במקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים של בילבורד ובכך שבר שיא לאלבום שהה במקום הראשון הכי הרבה שבועות אי פעם ולאלבום הראשון ששהה במצעד ב-4 שנים קלנדריות.
האלבום זכה לשבחי ביקורות ובעיני רבים נחשב לאלבום הטוב ביותר שלה באותה תקופה ובמשך השנים ציינו כי האלבום הצליח לשמור על הרוח החדשנית שלו גם במאה ה-21. בנוסף האלבום הפך את מוזיקת הטחאנו לפופולרית וגרם להרבה אנשים שלא הכירו מוזיקה זו להכיר בה. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית האלבום המקסיקני-אמריקאי הטוב ביותר ובנוסף זכה בפרס אלבום השנה בטקס פרסי הטחאנו ובפרס האלבום המקסיקני האזורי הטוב ביותר בטקס פרסי Lo Nuestro.
לאחר הרצח
לאחר שנרצחה האלבום נכנס מחדש אל מצעד הבילבורד 200 כאשר התמקם במקום ה-29 ובכך שבר את מיקום השיא הקודם שלו. נכון להיום מכירותיו בארצות הברית עומדות על כ-1.2 מיליון עותקים מה שמזכה אותו במעמד אלבום פלטינה וב-36 פלטינות לטיניות. נכון להיום זהו גם האלבום השני שקיבל הכי הרבה מעמדות פלטינה לטיניות אי פעם בתולדות ארצות הברית ושהאלבום שעקף אותו הוא אלבום נוסף של סלינה ובכך הזמרת מחזיקה בשני האלבומים עם הכי הרבה פלטיניות לטיניות בתולדות המדינה. בנוסף האלבום הוא גם האלבום הלטיני הרביעי הנמכר ביותר אי פעם בארצות הברית והאלבום הלטיני השני הכי נמכר אי פעם בארצות הברית שהוא נעקף גם על ידי אלבום נוסף של סלינה.
לימים, הפך לאלבום הטחאנו הנמכר ביותר בשנות ה-90 והנמכר ביותר אי פעם. לימים בילבורד דירג אותו במקום הראשון ברשימת האלבומים הלטינים החשובים ביותר ב-50 השנים שקדמו ליציאת הכתבה ומגזין רולינג סטון הכליל אותו ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בהיסטוריה. רשת NPR דירג אותו במקום ה-19 ברשימת האלבומים הנשיים הטוב ביותר אי פעם ובכך גם זה היה האלבום הלטיני שדורג הכי גבוה ברשימה והאלבום התשיעי שדורג הכי גבוה ברשימה ששייך לאישה צבעונית.
האצטדיון המרכזי (קרסנויארסק)
האצטדיון מארח גם משחקים במסגרת אליפות רוסיה ברוגבי והוא משמש גם כמגרשן של קבוצות קרסני יאר ויניסיי-STM.
עד לשיפוץ בשנת 2018 הכיל 22,500 מושבים. לאחר שיפוץ מקיף ירדה כמות המושבים ל-15,000 מושבים.
אברהם אבל אדולף ארליך
אברהם אבלי אדולף ארליך (Abraham Abele Adolf Ehrlich, 20 בספטמבר 1837, כ' באלול ה'תקצ"ז – כ"ח באדר א' ה'תרע"ג, 7 במרץ 1913) היה רב ומחנך בלטביה ובפרוסיה המזרחית, מראשי הקהילה היהודית בקורלנד.
קורות חיים
אברהם בן אהרן בן-ציון ארליך נולד בעיר ילגבה שבפלך קורלנד, האימפריה הרוסית, למשפחה דוברת-גרמנית. הוריו חינכו את ילדיהם על פי משנת 'תורה עם דרך ארץ'. למד בבתי הספר הכלליים במיטאו, וקיבל השכלה תורנית מסבו (אבי אמו). ב-1858 החל לשמש כמורה בבית-הספר היהודי בפרידריכשטט. ב-1861 יצא לברלין שם נבחן בבחינות הבגרות.
בשנים 1868-1865 למד פילוסופיה באוניברסיטאות ברלין והאלה וכתב את עבודת הדוקטורט ששמה: "שיפוטו של אריסטו על הדיאלוג פוליטיאה לאפלטון" (De Judicio ab Aristotele de Republica Platonica).
מ-1870 לימד בבית הספר היהודי בברלין. כשנה וחצי היה רב הקהילה בניידנבורג במזרח פרוסיה. בשנים 1876–1872 היה רב ראשי בריגה, והחל מ-1876 ניהל את בית הספר היהודי בה. החל מ-1903 עד למותו היה רבה של הקהילה היהודית בטילזיט. רעייתו הייתה נאני לבית יעקבי, בתם של מאיר יעקבי ושרה-מרים לבית גולדברג, צאצאית של שושלת רבנים ואחותו של הרב ד"ר הושע יעקבי, הרב הראשי של יוגוסלביה.
אף שהיה רב אורתודוקסי נחשב לליברל בדעותיו ונהג לפי תפיסת "תורה עם דרך ארץ". חיבר ספרי הגות ולימוד בנושאי יהדות. הרב ארליך הנהיג את הקהילה היהודית הדוברת-גרמנית באזור.
נכדו הוא המלחין הישראלי אבל ארליך.
הוראת המתמטיקה
הוראת המתמטיקה היא תחום העוסק בהוראה ובלימוד של מתמטיקה. חוקרים בחינוך המתמטי מפתחים כלים, שיטות וגישות המאפשרים תרגול ולימוד בפועל. כתוצאה מכך התפתח תחום רחב של מחקר, הכולל מושגים, תאוריות, שיטות, ארגונים לאומיים ובינלאומיים, כנסים וספרות.
מקומה של המתמטיקה בתרבות
כבר בעת העתיקה קנתה המתמטיקה "מקום של כבוד" במסגרת החשיבות שמקנה לה החברה. יישומים מתמטיים נדרשים במקומות רבים מחיינו: החל מביצוע פעולות יום-יומיות כמו בישול או נהיגה, המשך בכלכלת הבית וכלה במדעים המדויקים וענפי ההנדסה והטכנולוגיה, שרובם עתירי מתמטיקה. כלים מתמטיים רבים, בפרט כלים של אריתמטיקה יסודית כגון מנייה וארבע פעולות החשבון, נחשבים כחלק אינטגרלי של האוריינות.
בבחינה הפסיכומטרית, מתמטיקה היא אחד משלושת הכישורים הנבדקים, כאשר לה (במקביל ליכולות השליטה בשפת האם) נתן משקל רב יותר מאשר לידיעת השפה האנגלית. כמו כן, ציונים גבוהים במקצוע זה מקנים "בונוס" מוגדל ביחס לשאר המקצועות (פרט לאנגלית) בעת שקלול הציון עבור מרבית המוסדות האקדמיים בארץ. במבחני הערכה בינלאומיים רבים, מהויים הציונים במקצוע המתמטיקה פרמטר עיקרי להשוואה.
מאז שלהי המאה הקודמת עולה הטענה כי לימודי המתמטיקה זוכים להפרזה במעמדם. כך למשל, מייחס מנחם בן לפרופ' אנה ספרד את הטענה כי לימוד מתמטיקה אינו מחדד את השכל אלא רק את המיומנות המתמטית. מולה, יש הטוענים כי גישה זו מוטעית והופכת את המתמטיקה לאליטיסטית וכי ויתור על לימודי מתמטיקה יפגע ביכולת ההפשטה של התלמידים.
ראשי תעשיית ההיי-טק בישראל רואים בלימודי מתמטיקה בתיכון ברמה של 5 יחידות בסיס להכשרתם של מהנדסים הנחוצים לתעשייה זו.
ה"מתמטיקה החדשה"
בראשית שנות השישים, בעקבות שיגור ה"ספוטניק", נאחזו האמריקאים בהלה מכך שהרוסים משיגים אותם במירוץ המדעי. כתוצאה מכך, ומהתפתחויות בשדה המתמטיקה האקדמית, הוחלט לשנות את חומרי הלימוד במתמטיקה ולשלב חומרים מתמטיים מתקדמים ומופשטים, כגון חבורות ותורת הקבוצות, בחומרי ההוראה לבתי הספר, החל מהיסודי. השיטה החדשה נקראה "New Math" ("מתמטיקה חדשה"). בהקדמה לספר על השיטה נכתב:
בבית הספר היסודי למדו למשל את תורת הקבוצות, ושיטות ספירה לא עשרוניות. הגישה הזאת התעלמה מעקרון ההוראה החשוב ביותר, שהוא אי דילוג על שלבים, שפירושו בין השאר לימוד דרך הקונקרטי. עקב כישלונות מהדהדים, בין השאר בציוני בחינות הכניסה לאוניברסיטאות, ננטשה השיטה הזאת בארצות הברית בתחילת שנות השבעים.
היסטוריה
מתמטיקה יסודית הייתה חלק ממערכת החינוך בתרבויות העתיקות ביותר, כולל יוון העתיקה, האימפריה הרומית, ומצרים העתיקה. ברוב המקרים, השכלה פורמלית הייתה זמינה רק לילדים ממעמד גבוה או ממשפחה עשירה מספיק.
הוראת הגאומטריה הייתה מבוססת כמעט באופן אוניברסלי על 'יסודות' של אוקלידס. תלמידים שיועדו להיות בנאים, לווי כספים או סוחרים קיבלו ידע מעשי שעזר להם במקצועותיהם.
בשנות הרנסאנס, מעמדה האקדמי של המתמטיקה ירד, כי התחום נתפס כשייך לתחום הסחר.
במאות ה-18 וה-19, המהפכה התעשייתית הביאה לגידול עצום באוכלוסייה. כישורים בסיסיים, כגון היכולת לדעת מה השעה, לספור כסף ולבצע פעולות חשבון, הפך מהותי באורח החיים חדש. בחינוך הציבורי, מתמטיקה הפכה לחלק מרכזי של תוכנית הלימודים מגיל צעיר.
עם ראשית המאה העשרים, מתמטיקה הפכה לחלק מלימודי הליבה בכל הארצות המפותחות. במהלך המאה העשרים בוססה הוראת המתמטיקה כשדה מחקר עצמאי.
מטרות
בזמנים שונים בתרבויות ובמדינות שונות, החינוך המתמטי ניסה להשיג מגוון רחב של מטרות שונות. מטרות אלה כללו:
התפיסה המרחבית היא אחד הגורמים החשובים ביותר לתפקוד של תלמידים במקצוע המתמטיקה. על כן כדי לטפח יכולות של חשיבה ופתרון בעיות מתמטיות יש לאפשר לתלמידים להתנסות בפעילויות מרחביות.
רמות תוכן וגילאים
רמות שונות של מתמטיקה נלמדות בגילאים שונים וברצפים שונים במקצת במדינות שונות.
ברוב המדינות, מתמטיקה יסודית נלמדת באופן דומה, אם כי יש הבדלים. לדוגמה, את נושא ה"שברים" מלמדים בארצות הברית החל מכיתה א', בעוד במדינות אחרות הנושא נלמד מאוחר יותר.
ברובה של ארצות הברית, אלגברה, גאומטריה ואנליזה (חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי) נלמדים כקורסים נפרדים בבית הספר התיכון. הוראת המתמטיקה במדינות אחרות (וגם כמה מדינות בארצות הברית) כוללת נושאים מהרבה ענפי מתמטיקה בכל שנה.
שימוש במשחק
כבר בגן הילדים יכולים לפתח ידע וכישורים מתמטיים דרך משחק. זוהי פעילות בעלת חשיבות רבה ותרומה משמעותית להתפתחות תקינה. דרך המשחק הילדים מתנסים בפתרון בעיות חשבוניות, עורכים התאמה חד-ערכית, עוסקים במניה וספירה סידורית ומפתחים תפיסת מושגי כמות. ייתכן שילד המתקשה לספור כשהגננת מבקשת ממנו יטיב לעשות כן בפינת המשחק, משום שהמשחק בפינות הגן מלווה בערך רגשי משמעותי.
המשחק יכול לשרת את הוראת המתמטיקה גם בגילאים גבוהים יותר. לדוגמה, משחק השחמט יכול להגביר מיומנויות מטא-קוגניטיביות החיוניות לפעולות מורכבות כמו פתרון בעיות מתמטיות.
שימוש בשעשועי מתמטיקה
במסגרת השימוש במשחק לצורך הוראת המתמטיקה, ניתן לעשות גם שימוש בשעשועי מתמטיקה. למשל, ניתן להשתמש בריבוע קסם לתרגול של פעולת החיבור.
כמו כן, ניתן לעשות שימוש בפלקסגון להמחשה של נושאים שונים בתחום הגאומטריה והאלגברה, כמו סימטריה וטרנספורמציה. למעשה, הפלקסגון כבר המחיש כיצד שעשועי המתמטיקה יכולים לתרום לפיתוח החשיבה המתמטית והמדעית. ריצ'רד פיינמן פיתח את דיאגרמת פיינמן מתוך ההשראה שקיבלת בעקבות נסיונותיו למפות את המעברים האפשריים עבור פלקסגון בעל שישה צדדים המכונה הקספלקסגון Hexaflexagon.
הטנגרם יכול לפתח את התפיסה המרחבית שחשובה ללימוד הגאומטריה.
עזרי למידה
ישנם עזרי למידה המסייעים להוראת המתמטיקה, עבור מגוון של גילאים ותחומי תוכן. לדוגמה:
תרומת הטכנולוגיה
בנוסף לדרכי ההוראה הרגילות, הוראת המתמטיקה יכולה להתבצע גם במסגרת E-learning. הודות להתפתחויות בטכנולוגיות מידע ותקשורת פותחו מגוון סביבות ממוחשבות כדי לסייע למורה לערוך פעילויות למידה עבור גאומטריה מרחבית.
אקדמיית קהאן הוא ארגון אמריקאי ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 2006 על ידי סלמן קהאן במטרה לספק לכל אדם אפשרות לצפות בשיעורים מוקלטים בנושאים מגוונים בכל זמן ובכל מקום. לאתר של אקדמיית קהן יש גם גרסה בעברית והוא מכיל חומרי לימוד רבים בתחום המתמטיקה אשר יכולים לסייע לתהליך ההוראה.
מרחק (תורת הגרפים)
בתורת הגרפים, מרחק (או מרחק גאודזי) מציין את מספר הקשתות במסלול הקצר ביותר מצומת כלשהו לצומת אחר. בגרף בלתי מכוון, המרחק בין \ u ל־\ v שווה למרחק בין \ v ל־\ u, ופונקציית המרחק היא מטריקה, בעוד שבגרף מכוון יכול להיות שהמרחקים הללו יהיו שונים.
מרחקו של צומת מעצמו מוגדר כ־0, ומרחקו של צומת מצומת שאין מסלול שמוביל אליו נחשב אינסופי.
בגרף ממושקל, בו לכל קשת יש ערך ("משקל") ואורך מסלול הוא סכום משקלי הקשתות, המרחק הוא מספר הקשתות במסלול הקצר ביותר מבחינת ה"משקל" שלו. במקרה שיש שני מסלולים כאלו, אז המרחק שווה למספר הקשתות המינימלי מבין שני המסלולים.
מונחים קרובים
ישנם מספר מונחים בתורת הגרפים המבוססים על מושג המרחק:
אנו החיים
אנו החיים (באנגלית: We the Living) הוא שמו של הרומן הראשון של איין ראנד, הכולל היבטים אוטוביוגרפיים רבים מתקופת חייה בברית המועצות. הרומן, שבו נימה אנטי-טוטליטרית חריפה, פורסם לראשונה בשנת 1936. הוא לא זכה תחילה להצלחה משמעותית, אולם דבר זה השתנה לחלוטין עם השנים שחלפו וכיום עומד מספר העותקים שנמכרו מהספר על מעל לשלושה מיליון.
השפעת הספר
הספר זכה לקבלת פנים צוננת עם צאתו לאור אך ברבות השנים זכה להצלחה מסחררת. איין ראנד סיימה את כתיבת "אנו החיים" כבר ב-1934 (הוא נקרא תחילה Airtight), אולם במשך כשנתיים סירבו מספר רב של מו"לים להוציאו לאור. גם הוצאת מקמילן, שהוציאה את הספר לאור בסופו של דבר עשתה כן בלי להשקיע דבר כמעט בשיווק ורק לאחר חילוקי דעות חריפים בתוכה, בעיקר עקב התנגדות גרנוויל היקס, אחד העורכים שלה, שהיה באותה תקופה חבר המפלגה הקומוניסטית. הספר זכה בארצות הברית לביקורות פושרות למדי ונמכרו פחות משלושת אלפים עותקים שלו.
כשנה לאחר צאתו של הספר לאור בארצות הברית הוא יצא לאור גם בבריטניה ואחר כך גם באוסטרליה, בדנמרק ובאיטליה, שם הצליח הרבה יותר, דבר שגרר עלייה במכירות גם בארצות הברית. ב-1940 הספר הומחז, אך ירד מהר מאוד מעל במות ברודוויי בשל הביקורת הקטלנית שספג. ב-1942 הופק באיטליה סרט בשני חלקים (Noi Vivi, Addio, Kira), על פי הספר. משטרו הפשיסטי של מוסוליני נטה תחילה לאסור את הפצת הסרט, אחר כך אישר אותו בשל מיקומו בברית המועצות והמחשבה שהוא תוקף את הקומוניזם ולכן הוא "טוב" לשלטונות. לנוכח הצלחתו של הסרט באיטליה הבינו הנאצים בעלי בריתו של מוסוליני, שהסרט תוקף באותה מידה גם את הפשיזם וגרמו לשלטונות לעצור את ההקרנות.
הרבה אחרי גמר מלחמת העולם השנייה, בשנות הששים ושוב בשנות השמונים הופקו גרסאות חדשות של הסרט האיטלקי, בתרגום אנגלי.
הספר עצמו יצא שוב לאור בכמה מהדורות שהפכו לרבות מכר בשנים 1959 (כריכה קשה בהוצאת רנדום), 1960 (כריכה רכה) ולאחר מכן.
עלילה
סיפור העלילה מתחיל בשנת 1917 בתקופה שאחרי המהפכה הקומוניסטית. קירה ארגונובה, בתו של קפיטליסט בורגני, חוזרת לפטרוגרד עם משפחתה אחרי גלות ממושכת ומגלה כי כל רכושה הוחרם והמשפחה עוברת להתגורר בבית דודתה של קירה. ההישרדות, כפי שמגלים קירה ומשפחתה במהרה, אפשרית רק למי שמוכן לכרות ברית עם השליטים החדשים במדינה ולזכות באמונו של הממסד הקומוניסטי.
השניים עוברים לגור יחד, אך בעוד שקירה מוכנה להתפשר ולשתף פעולה עם המערכת עד שתוכל לממש את חלומה ולהימלט, ליאו מסרב להתפשר ומסרב לעבוד במוסד בבעלות המדינה. הוא פותח חנות קטנה, המשמשת כיסוי לפעילות בשוק השחור, אך אנדריי, המאוהב בקירה, מביא ללכידתו וכליאתו.
קירה מנסה להסתייע באנדריי כדי לשחרר את לאו מכלאו, ומסכימה להפוך לפילגשו של אנדריי כדי להצילו. כאשר ליאו משתחרר מכלאו, הוא אדם מובס—שבור, שתיין וחולה בדלקת ריאות. קירה, בסיוע אנדריי, מצליחה להביא לשליחתו לחופשת החלמה, אך חשדם של אנשי המפלגה ביחס לחולשתו של אנדריי לקירה מתעורר ומביא לאבדן כוחו במפלגה.
אנדריי, המאוכזב מהרעיון הקומוניסטי ומהגילוי שקירה מאוהבת בליאו, שולח יד בנפשו. קירה מחליטה לנטוש את ליאו המובס ועושה ניסיון אחרון לחצות את הגבול לפינלנד, אך נורית על-ידי צלף.
בצלאל אליצדק (קלוזנר)
בצלאל אליצדק (קלוזנר) (3 ביוני 1884, י' בסיוון ה'תרמ"ד – ספטמבר 1973) היה מורה, עיתונאי ומתרגם יהודי וציוני שנודע בשם העט "'''ב. אליצדק'''".
קורות חיים
אליצדק נולד בשנת 1884 באולקניקי, פלך וילנה שבליטא (אז האימפריה הרוסית) כבן שני ליהודה ליב קלוזנר (מצאצאי הרב אברהם קלוזנר) ולראשה קיילה (מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה). אחיו הבכור הוא ההיסטוריון יוסף גדליהו קלוזנר, ואחיו הקטן הוא אלכסנדר זיסקינד קלוזנר, סבו של הסופר עמוס עוז.
בבגרותו למד תורה בחדר ובישיבה שפעלה בעיר האוקראינית אודסה. ובמקביל לקח קורסים פרטיים בספרות ומדעים. לפרנסתו עבד כמורה לעברית. וכיהן כיו"ר אגודה ציונית בעיר לנציצה שבפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. השתתף בפעילות תנועה הרוויזיוניסטית והיה לחבר בוועד סניפה שבירושלים.
בשנת 1926 נשא לאישה את חיה קיפניס (אחותו של לוין קיפניס). בנם הוא מייסד "קבוצת יפעת" אריאל אליצדק ונכדם הוא יואב אליצדק מייסד חברת "ארגוס מידע קטעי עיתונות".
אליצדק תרגם לעברית חלק מן הנוסח הרוסי של הספר "Państwo Żydowskie" (מדינה עברית). המהדורה העברית של הספר, שיצאה לאור באמצע שנת 1937, תורגמה על ידי יהושע השל.
כתב מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים ובהם: "השילוח", (בעריכת אחיו), ב"הישוב", ב"המטרה", ב"חדשות" (של בן-ציון כ"ץ), ב"קולות" (ירחון ספרותי שיצא בוורשה בשנים 1924-1923), ואחר כך כחבר במערכת העיתונים היומיים הרוויזיוניסטיים "העם", "דאר היום" (בעת היותו עיתון הצה"ר), ב"הירדן", בין השאר, כתב שם כי המשפט שנערך בעקבות רצח ארלוזורוב הוא שהביא למותו של נתן מיליקובסקי. וכן כתב ב"המשקיף", ועוד בעיתונים שונים.
ואלנסיין
וָאלֶנְסְיֶין (בצרפתית: Valenciennes), עיר תעשייתית במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס בצרפת.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2006 מנתה העיר 43,198 תושבים. שטח העיר 13.84 קמ"ר. צפיפות: 2,983 תושבים לקמ"ר. בשנת 1975 החלה ירידה במספר תושביה, אך מ-1990 מספר התושבים נמצא בתהליך עליה הן בעיר והן באחדים מפרווריה. בשנת 1999 התגוררו בשטח היישוב העירוני כולל הפרוורים 399,677 תושבים (מקום 14 בגודלו בצרפת).
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על הנהר סכלדה (צרפתית: Escaut), כמאתים ק"מ מצפון לפריז וכמאה ק"מ מדרום לבריסל.