cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדרך המהירה ללונג איילנד
עלילה
בין ג'ון להאווי מתחילה ידידות עדינה שבה ג'ון הופך להיות סוג של דמות אבהית בשבילו. אמנם יש דיבורים על מין אך אין שום פעילות מינית ביניהם. האווי מבין שיש לו כוח מיני על ג'ון, דבר שגם ג'ון מודע אליו. כאשר האווי חוזר הביתה, אביו לא נמצא והוא חושב שהוא עזב אותו עם חברתו. לאחר שאביו נעצר, גם האווי נעצר ובזמן שהוריהם של חבריו מגיעים לשחרר את ילדיהם, האווי תקוע בתחנת המשטרה עד לבואו של ג'ון שמתחזה לקרוב משפחה שלו.
סקוט מתרסק מבפנים לאחר שג'ון מביא את הוואי לביתו ומבקש ממנו לעבור לשהות במלון למשך כמה לילות. האווי משוטט ברחבי הבית ומגלה במקום מסתור מצבור של פורנוגרפיית ילדים. ישנם תמונות של גארי ושל ילדים בלונדיניים אחרים בגיל 11, מה שמאשר כי ג'ון הוא באמת פדופיל. סקוט נכנס לחדר שבו נמצא האווי ומזהיר אותו לא לקחת את ג'ון ממנו. מאוחר יותר באותו ערב הוא מגיע לחדר השינה של ג'ון לבוש רק בתחתונים בציפייה שג'ון ישכב איתו. ג'ון אומר להאווי שאביו לא נטש אותו וכי למעשה הוא בכלא, האווי נשבר ובוכה. ג'ון משאיר אותו לישון לבדו.
למחרת בבוקר, ג'ון מכין ארוחת בוקר מפוארת להאווי ואז לוקח אותו לראות את אביו בבית הכלא שבו הוא נמצא. האווי מתפרק על כל מה שעבר בתקופה האחרונה ואביו מתנצל על שהכה אותו והוואי אומר לו לעולם לא להכות אותו שוב. לאחר שהוריד את האווי בבית הסוהר, ג'ון חוזר לאזור שבו עומדים יצאנים צעירים ומחכה במכוניתו ל"טרף" חדש. סקוט ההרוס משום שג'ון זנח אותו לטובת האווי, נוסע על ידו ויורה בו למוות. האווי עולה על הגשר ומתבונן מלמעלה על הכביש המהיר. הוא מהרהר בזה שהרבה אנשים קיפחו את חייהם במקום הזה ומסרב לתת לדרך המהירה לקחת גם אותו, כמו שלקחה את אמו.
מידע
חלקים מהסרט צולמו בתיכון הארבורפילדס הממוקם בגרינלאון אשר בניו יורק, לא רחוק מהדרך המהירה ללונג איילנד.
אמו במציאות של דנו מופיעה בסרט בתור אמו המנוחה של האווי, סילביה בליצר, בכמה חלומות והבזקים לאחור. בשל אופיו השנוי במחלוקת של הסרט, אמו או אפוטרופוס אחר, תמיד היו על הסט.
זהות מינית היא נושא מרכזי בסרט, הבמאי מייקל קואסטה אמר: "לב ליבו של הסרט הוא העמימות שאופפת את נטייתו המינית של האווי ויחסיו עם גארי וביג ג'ון" והוסיף גם "ג'ון מבולבל, ואינו יודע אם הוא רוצה להיות איתו מבחינה מינית, או רק להיות לו לאב". בריאן קוקס אמר: "ביג ג'ון מבין שהאווי הוא הרבה יותר מאשר ילד קטן שהוא יכול להתחיל איתו".
אולימפ-דולגופרודני (כדורגל)
עד 2021, הקבוצה אירחה את משחקי הבית באצטדיון "סאליוט" בעיר דולגופרודני, המכיל 6,000 מקומות. ב־2021 עברה לארח באצטדיון רודינה, בעיר חימקי המכיל 3,760 מושבים.
בעונת 2011/2012 המועדון זכה באליפות מחוז מוסקבה של ליגת הכדורגל החובבנית ומאז מתמודד בליגה השנייה, השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל ברוסיה. עד מאי 2020 נקרא בפשטות "דולגופרודני". במאי 2020 הוחלט על מיזוג עם קבוצת "אולימפ חימקי", שאושר ביוני אותה שנה וביולי 2021 עברה הקבוצה לעיר חימקי.
היסטוריה
בעונת 2011/2012 זכתה באליפות מחוז מוסקבה, במסגרת הליגה השלישית (עם מאזן של הפסד אחד בלבד והפרש של 18 נקודות מסגניתה בטבלה), ובכך זכתה להעפיל לליגה המקצוענית השנייה והפכה למועדון כדורגל מקצועני, במה שמצוין בלוגו כשנת הקמה. בעונת 2012/13 ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה השנייה ברוסיה, ומאז מתמודדת בה מדי שנה. הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל 2013/2014. שלוש פעמים סיימה כסגנית אלופת מערב בליגה המקצוענית (2016, 2017, 2020).
לקראת עונת 2020/2021, המועדון אוחד עם מועדון אולימפ חימקי. למאמן הקבוצה המאוחדת מונה רינאט ביליאלטדינוב. יו"ר הדירקטוריון הוא ולדימיר גבולוב ולנשיא המועדון מונה טאראס וורובל. בתום עונת 2020/2021 סיימה כאלופת בית 2 בליגה והעפילה לליגה הלאומית בעונת 2021/22.
ב-2022 הקבוצה פורקה ובמקומה הוקם בעיר מועדון הכדורגל קוסמוס דולגופרודני.
סמל הקבוצה
בשנים 2012–2020 סמל הקבוצה היה ברבור, שהוא סמל העיר דולגופרודני ופירושו אצילות, טוהר ומסירות למולדת. ביולי 2020 הוצג לוגו חדש: הכולל מגן מובלט סביב לברבור, המדגיש את הנכונות להילחם היטב עד לשנייה האחרונה למען ניצחון בכל משחק. המגן מסמל את הרצון להגיע לפסגות חדשות.
אצטדיון הקבוצה
עד 2021, הקבוצה אירחה את משחקי הבית באצטדיון סאליוט המכיל 6,000 מושבים (dol-sport.ru).
מזע'ונה
מַזְע'ונָה (ערבית مزغونة) הוא אתר פירמידות הבנויות מלבני בוץ מתקופת השושלת ה-12 ששלטה במצרים העתיקה בין המאה ה-20 לפנה"ס ועד המאה ה-18 לפנה"ס. האתר נמצא 5 ק"מ דרומית לדחשור.
האתר נחקר בשנת 1910 על ידי ארנס מקיי, ונחפר בשנת 1911 על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי. באתר נמצאו שתי פירמידות שבנייתן לא הושלמה. השערת הארכאולוגים היא שהפירמידות שייכות למלך אמנמחת הרביעי ולמלכה סבכנפררע. האתר מכיל גם בית קברות עם קברים מתקופת הממלכה הקדומה ועד התקופה הרומית. פיטרי מצא קברים שלמים מהתקופה הרומית הקדומה. קברים אלה שמורים היום במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון
דגל ויניפג
דגל ויניפג המשמש את העיר ויניפג, בירת פרובינציית מניטובה שבקנדה אומץ רשמית ב-1 באוקטובר 1975.
מזע'ונה
הפירמידה הדרומית
הפירמידה הדרומית נמצאת במרחק של כ-5 ק"מ דרומית לפירמידה הנטויה של סנפרו בדחשור, מוקפת בחומה גלית. ניתן לראות בשטח שרידים של לבני הבוץ, לא נמצאו שרידי כסוי אבני הגיר של הפירמידה. שטח בסיס הפירמידה הוא 52.5 מ"ר, אבל היא מעולם לא הושלמה. אין מידע לגבי שיפוע הפירמידה וגובה החומה המקיפה. ההנחה היא שהיא דמתה לפירמידה של חווארה, בממדים יותר קטנים. יחוס הפירמידה לאמנמחת הרביעי נעשה על בסיס המבנה, וצורת חדר הקבר. חדר הקבורה החיצוני הכיל בתוכו קבר מונוליטי סגור עשוי מחלמיש כמו קברו של אמנמחת השלישי בחווארה. באתר נמצאה אבן שחם גדולה מוכנה להשלמת קודקוד הפירמידה, אבל לא נעשה בה כל שימוש משום שאף אחד לא נקבר בפירמידה. הכניסה לאזור התת-קרקעי של הפירמידה הייתה ממרכז צידה הדרומי. מסדרון המעבר נבנה בקצהו בצורת U אשר הוביל לחדר הקבורה הפנימי. המרווח בין החדר לקבר היה כשני ס"מ. במקום נמצאו 42 טון לוחות חלמיש מחכים שיחליקו אותם מעל הקבר.
דגל ויניפג
במרכז הדגל מצוי עיגול לבן (בהרלדיקה: דיסק) שעליו סמל ויניפג. בחציו השמאלי העליון של הדגל מופיע משולש כחול, ובחציו הימני התחתון של הדגל משולש צהוב, כאשר פס לבן מפריד בין שני המשולשים. המשולש הכחול מסמל את השמים הכחולים של העיר, והמשולש הצהוב מסמל את שדות החיטה שעליהם התבססה בעבר כלכלת העיר.
מזע'ונה
הפירמידה הצפונית
פירמידה זו כמו הפירמידה הדרומית יוחסה למלכה סבכנפררע על בסיס שרידים שנמצאו בשטח. מלכה זו שלטה פחות מארבע שנים. קשריה המשפחתיים עם השליטים שקדמו לה לא נקבעו בבירור. ההנחה היא שהייתה ביתו של אמנמחת השלישי, ואחותו או חצי אחותו ובת זוגו של אמנמחת הרביעי. הפירמידה גדולה יותר מהפירמידה הדרומית. מבנה הבסיס של הפירמידה הושלם אבל איש מעולם לא נקבר בה. גם המבנה העליון של הפירמידה מעולם לא הושלם.
דגל ויניפג
בשנת 1974 (קודם לאימוץ הדגל) הוכרזו הצבעים צהוב וכחול כצבעים הרשמיים של העיר, כחלק מחגיגות 100 שנה להכרזתה של ויניפג כעיר.
מזע'ונה
לקריאה נוספת
•W.M.F. Petrie, G.A. Wainwright, E. Mackay, The Labyrinth, Gerzeh and Mazghuneh. London 1912
אי-שוויון צ'בישב
בתורת ההסתברות, אי-שוויון צ'בישב (גם: צ'בישוֹב) הוא אי-שוויון המאפשר להעריך את ההתפלגות של משתנים מקריים על ידי התוחלת שלהם. האי-שוויון קרוי על שמו של ממציאו, המתמטיקאי הרוסי פפנוטי צ'בישב.
אי-שוויון צ'בישב קובע כי אם השונות והתוחלת של משתנה מקרי \ X קיימים, אז לכל \ C > 0 מתקיים: .
אי-שוויון צ'בישב מאפשר להעריך את ההסתברות לכך שמשתנה מקרי כלשהו יסטה במידה זו או אחרת מהתוחלת שלו באופן מדויק יותר מאי-שוויון מרקוב ונותן משמעות נוספת למושג השונות. בפרט נובע ממנו, שכאשר השונות קטנה, ההסתברות לסטיות גדולות מהתוחלת קטנה גם היא. בעזרת אי-שוויון צ'בישב אפשר להוכיח את החוק החלש של המספרים הגדולים למקרה הפרטי שבו לסדרת המשתנים המקריים יש שונות סופית. אי-שוויון צ'רנוף נותן גרסה חזקה יותר עבור משתני ברנולי.
בגרסה כללית יותר, אי-שוויון צ'בישב קובע כי. אי-שוויון קאנטלי הוא גרסה חד צדדית של אי-שוויון צ'בישב.
הוכחת אי-שוויון צ'בישב
על פי ההגדרה: . אם נבצע אינטגרציה רק על קבוצת הנקודות במרחב ההסתברות עבורן נקבל גודל קטן יותר או שווה לזה שהתחלנו ממנו:
ועל ידי חלוקה של שני האגפים ב \,C^2 מקבלים את אי-שוויון צ'בישב.
ניתן גם להוכיח את אי-שוויון צ'בישב ישירות מאי-שוויון מרקוב.
לאוניד מאסין
לאוניד מאסין (בצרפתית: Léonide Massine, ברוסית לאוניד פיודורוביץ' מיאסין - ,Леонид Фёдорович Мясин, 9 באוגוסט 1896, מוסקבה - 15 במרץ 1979, בורקן, ווסטפליה) היה רקדן וכוריאוגרף רוסי שפעל בארצות הברית ובעיקר בצרפת.
ביוגרפיה
מאסין נולד כלאוניד מיאסין במשפחה של מוזיקאים. אביו, פיודור אפאנסייביץ' מיאסין ניגן בקרן יער בתזמורת התיאטרון מאלי, ואמו, יבגניה ניקולאייבנה, הייתה שרה במקהלת התיאטרון בולשוי. כילד, גילה לאוניד כישרונות אמנותיים רב-גוניים והתקבל כבר בגיל 8 (בשנת 1903) במחלקת הבלט של בית הספר לתיאטרון במוסקבה. היה בהתחלה תלמידה של נ. דומשובה ובתקופת סיום הלימודים תלמידו של א. גורסקי. בעת לימודיו הופיע הרבה על במת הבולשוי, לרבות בתפקידו הראשון כצ'רנומור באופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת גלינקה. השתתף באותו זמן גם כשחקן בהצגות של התיאטרון מאלי, למד ציור בבית הספר של א. בוליפאקוב ואף נגינה בכינור. בשנת 1912 בתום הלימודים הצטרף ללהקת הבלט של הבולשוי, אך עדיין התלבט באשר לבחירת המקצוע. התקבל גם כשחקן מתלמד מדרגה בתיאטרון מאלי. זכה בהצלחה רבה בתפקידים של תיכוניסטים במחזות על יד שחקנים מפורסמים כמו יוז'ין, לשקובסקאיה, רושצ'ינה - איבארובה. פרשת דרכים בקריירה שלו הייתה פגישתו עם מפיק הבלט סרגיי דיאגילב בסוף שנת 1913, כשהמפיק הגדול ראה אותו רוקד באגם הברבורים. בדיוק באותו זמן דיאגילב חיפש סולן ראשי חדש במקום ואצלב ניז'ינסקי שאיתו הסתכסך.
עזב את רוסיה בינואר 1914 והצטרף לבלט רוס של דיאגילב. כאן השתלם אצל אנריקו צ'יקטי ורקד בתפקיד הבכורה שלו - שומר הלילה בפטרושקה מאת סטרווינסקי לפי כוריאוגרפיה של פוקין. לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בבכורת בבלט של ריכרד שטראוס, לפי הכוריאוגרפיה של אותו פוקין, "אגדת יוסף" וקטף הצלחה רבה.
ב-1948 הופיע בסרט נעליים אדומות לצידה של מוירה שירר.
יצר את הבלטים: "חנות הפנטסיות", "הכובע משולש הפינות" (את התלבושות והתפאורה יצר פיקאסו, את המוזיקה יצר מנואל דה פאיה), "המצעד" (עם תפאורה קוביסטית ותלבושות מאת פיקאסו, מוזיקה מאת אריק סאטי ועיצוב ספרותי של ז'אן קוקטו), "פולצ'ינלה" (עיצוב תלבושות ותפאורה של פיקאסו).
בכור-שלום שטרית
בכור-שלום שטרית (או ב.ש. שטרית; 1895 – 28 בינואר 1967) היה שר המשטרה הראשון של מדינת ישראל. בתקופת המנדט הבריטי שימש מחנך, קצין משטרה, עורך דין ושופט מחוזי.
קורות חיים
נולד בטבריה למשפחה שעלתה במחצית המאה ה-19 ממרוקו. בצעירותו למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס ובישיבת טבריה. ייסד את התנועה הציונית "התחיה". היה חבר מפלגת הפועל הצעיר. שימש כמורה בבית הספר אליאנס שבו למד ואחר-כך חינך כמורה לעברית, במושבה מנחמיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מונה להיות המוכתר של המושבה כנרת. ב-1919, עם כניסת הצבא הבריטי לטבריה, ניהל את משטרת טבריה. מונה לקצין חקירות במשטרת המנדט ולמפקד המשטרה בגליל התחתון. נמנה עם מארגני משטרת הפרשים היהודים במשטרת הגליל והיה סגן מפקד בית הספר לשוטרים בירושלים. למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין. לאחר מאורעות תרפ"ט מונה להיות תובע בבית-הדין לפשעי המאורעות שפתח שלטון המנדט. היה מדריך בבית הספר לשוטרים והיה קצין החקירות שמונה לחקור את רצח חיים ארלוזורוב. בשנת 1935 מונה לשופט שלום ובשנת 1939 היה הראשון בארץ להתמנות לשופט שלום ראשי, תפקיד בו כיהן סוף שנת 1947, כאשר מונה לשופט מחוזי על ידי הנציב העליון האחרון קנינגהאם.
היה חבר מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות (היחיד שהיה יליד ארץ ישראל – צבר). בכנסת הראשונה עמד בראש סיעה של ארבעה חברי כנסת (ספרדים ועדות מזרח), שהייתה קשורה עם מפא"י. אחר כך הצטרף למפא"י. כיהן כחבר הכנסת בשש הכנסות הראשונות, עד מותו; היה שר המשטרה הראשון של ישראל מימי הממשלה הזמנית (מאי 1948) ועד לפרישתו ב-2 בינואר 1967, כן שימש כשר המיעוטים בעת תקופת קיומו של משרד המיעוטים בין השנים 1948–1949. שטרית, יחד עם מפלגת מפ"ם, בלמו את פעילותה של בראשותו של יוסף ויץ שיזמה את הריסתם של מספר יישובים ערביים שננטשו במלחמת העצמאות, בהם מע'אר, פג'ה, ביאר עדס, בית דג'אן, מיסכה, אל-סומיריה וסבארין (כפר).
ב-31 ביולי 1958 התרחש מרד האסירים בכלא שטה, שבו נמלטו מהכלא 66 אסירים, ונהרגו שני סוהרים ו-11 אסירים. ועדת החקירה שהוקמה קבעה ששטרית אינו אחראי למחדל, לאחר שהתריע פעמים אחדות באוזני נציב בתי הסוהר על המצב הירוד מבחינה ביטחונית בבתי הסוהר. שטרית כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים מהקמתה ועד פרישתו מהממשלה. שטרית היה השר אשר החזיק בתיק כלשהו במשך הזמן הרב ביותר (18 שנים וחצי). בין ה-5 ביולי ל-19 ביולי 1960 כיהן במקביל גם כשר הדואר לאחר שהתיק הופקד בידיו זמנית.
בנובמבר 1966 הודיע שטרית על התפטרותו מהממשלה מטעמי בריאות. נפטר בתל אביב בינואר 1967.
חיים אישיים
היה אב לחמש בנות ושלושה בנים. בתו איז'אני נפטרה בגיל ילדות. בתו עליזה נישאה לאשר גורן, מזרחן, עובד משרד החוץ, סופר ומתרגם מערבית (בנו של נתן גורן). בתו תקווה נרצחה על ידי פורעים ערבים בינואר 1948. בנו יוסף שירת במשרד החוץ בתפקידים דיפלומטיים. בתו כרמלה, לוחמת פלמ"ח, נפטרה ב-1962 (בת 36), יום לאחר לידת בתה כרמלה (נכדתו של שטרית) הקרויה על שמה. נכדה זו, כרמלה האפט, היא כיום (2022) סגנית נשיא בית משפט השלום בתל אביב. בנו מיכאל היה עורך דין, ובתו תחיה היא אמה של סופרת הילדים עפרה גלברט-אבני. בנו אבנר שירת בתפקיד קונסול ישראל בשיקגו.
שיקוי (כישוף)
שיקוי (לטינית: Potio; משקה) הוא מעין תרופה, סם או רעל הנצרך כנוזל.
במיתולוגיה ובספרות, שיקוי לרוב נרקח על ידי קוסם, מכשף, פיה או מכשפה והוא בעל תכונות קסם. ניתן להשתמש בו על-מנת לרפא, לכשף או להרעיל אנשים. לדוגמה, שיקויי אהבה גורמים לאדם להתאהב (לעיתים אף גם אהבה עיוורת) באחר. (שיקוי האהבה תואם לרוב הגרסאות של טריסטן ואיזולדה, ובפרט לגרסת האופרה של ריכרד וגנר); שיקויי שינה גורמים לאדם לשקוע בשינה (בפולקלור, אופן השינה משתנה משינה רגילה ועד טרנס עמוק); ושיקויי סם החיים מרפאים כל פצע או חולי (כמו בהאריה, המכשפה וארון הבגדים מאת ק.ס. לואיס). בסדרת ספרי הקומיקס מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו, אסטריקס משיג כוחות על-אנושיים משיקוי קסם שנרקח על ידי אשפיקס הדרואיד.
רקיחת שיקויים מסוגים שונים היה מנהג נפוץ בקרב האלכימיה, ולרוב יוחס לכישוף, כמו במחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר.
במהלך המאה ה-19, היה זה נפוץ לראות שרלטנים תועים במדינות מסוימות המציעים שיקויים בעלי תכונות מרפא. שיקויים אלה קיבלו מוניטין של תרופות שקר. במרוצת השנים, אלה הפכו בסופו של דבר לתרופת פטנט.
בפנטזיה המודרנית, שיקויים לרוב מתוארים ככישוף בצורת נוזל, בעלי יכולת השפעה רחבה, הכוללים ריפוי, שכחה, התאהבות עיוורת, שינוי צורה, אי נראות ואי פגיעות. בנוסף, השיקויים צברו פופולריות במשחקי תפקידים ממוחשבים, כפריט נפוץ המסוגל לרפא את השחקן. זמינות שיקויי הריפוי בסדרת המשחקים הפופולרית פיינל פנטזי הביאה בסופו של דבר ליצירת משקה ביפן הנקרא "שיקוי" על ידי Square Enix, יצרנית המשחק.
שער הפרחים
בניית השער
השער, שהוא אחת הכניסות לרובע המוסלמי, נבנה על ידי סולימאן המפואר בשנת 1539, והכניסה המקורית אליו הייתה זוויתית - הכניסה לבית השער הייתה ממזרח, והנכנסים פנו שמאלה לתוך העיר. בראשית המאה ה-19 נחסם השער באבנים, אך בשלהי אותה מאה נפתח השער שוב לבקשת יושבי שכונת באב אל-חוטה הסמוכה שבתוך ירושלים. נראה כי השלטון העות'מאני הסכים לפתיחת השער, כדי לאפשר גם את החלפת גדודי הצבא העות'מאני ששמרו על העיר.
שמות השער
השם 'שער הפרחים' הוא שיבוש השם הערבי מימי הביניים 'באב אל-סאהרה', "שער המהלכים בלילה" (הסהרורים), כשמו של בית קברות מוסלמי הנמצא מול השער, א־סאהרה. בשולי בית הקברות ניצב תותח הרמדאן, היורה מדי ערב בחודש הרמדאן כדי לציין את תום הצום. שם בית הקברות מתייחס למתים שיקומו לתחייה באחרית הימים, ככתוב בקוראן 'ואולם רק תקע (בשופר) אחד... והנה הם בא־סהרה'. שיבוש הגייה בין האותיות ס' ו-ז' הפך את שם השער ל'באב א־זאהרה' שפירושו "שער הפרחים", ומכאן הטעות. הטענה כאילו מקור השם הוא בעיטורי הפרחים שעל השער אינה נכונה, שכן כל שערי החומה מעוטרים בפרחים.
השם המקובל בלשונות אירופה לשער הפרחים הוא "שער הורדוס", בשל האמונה השגויה כי בתקופת הבית השני ניצב ביתו של הורדוס אנטיפס בקרבת מקום.
שער הפרחים בתרבות והאומנות
בשטרות של סדרת השקל (הישן) שהילך בשנים 1980–1986, הנפיק בנק ישראל סדרת שטרות נוספת שנקראה בשם 'סדרת השערים'. על אחד משטרות אלה, שערכו היה מאה שקל, התנוסס בצידו האחד שער הפרחים.
רחוב שער הפרחים
"רחוב שער הפרחים" (נקרא גם "מעלות שער הפרחים") הוא רחוב המתחיל משער הפרחים ומסתיים ברחוב שער האריות. הרחוב חוצה את הרחובות: פונדק ההודים, אל מועזמיה, אל בוסטאמי, רימאן, שייח חסאן ושדאר.
ליד שער הפרחים, בצמוד לחומת העיר העתיקה נמצא מתחם שער הפרחים - מתחם של מספר בתים יהודיים.
בסמוך נמצאת שכונת באב אל חוטה, משכונות העוני של העיר העתיקה, ובה גרים מיעוטים שונים, ביניהם הצוענים. השכונה קרויה על שם אחד השערים הצפוניים של הר הבית הסמוך לשכונה. בצדו הפנימי של השער נמצא שוק קטן לירקות ופירות וכן זאווית אל-הונוד (אכסניית ההודים), מרכזה של קהילה מוסלמית-הודית קטנה בירושלים.
קרים (להקה)
קרים (Cream, "קצפת") היא להקת רוק פסיכדלי ובלוז בריטית שהייתה פעילה במחצית השנייה של שנות השישים. הלהקה הוקמה על ידי הגיטריסט אריק קלפטון, נגן הבס ג'ק ברוס והמתופף ג'ינג'ר בייקר.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1966 בבריטניה ונחשבת לאחת מחלוצות הבלוז-רוק. מקור שם הלהקה הוא הביטוי באנגלית Cream Something Off, שפירושו לקחת את הטוב ביותר ממשהו למטרה מסוימת. אלבומה הראשון של הלהקה, Fresh Cream, ראה אור כמה חודשים לאחר הקמתה. האלבום שהיה רובו אלבום בלוז, כלל גרסאות כיסוי לגדולי הבלוז רוברט ג'ונסון ווילי דיקסון, וכן גרסה מקורית של הלהקה ללחן העממי Cat's Squirrel. הלהיט הגדול מאלבום זה הוא I Feel Free, למרות שהאלבום לא זכה להצלחה מרובה.
Disraeli Gears
ההצלחה הגדולה הגיעה עם צאת האלבום השני Disraeli Gears, בשנת 1967, ששילב מוזיקת פופ, רוק פסיכדלי ובלוז רוק. האלבום זכה להצלחה ענקית, והכיל בתוכו את להיטה הגדול ביותר של הלהקה, Sunshine of Your Love, שמילותיו נכתבו על ידי המשורר פיט בראון, שכתב את מילותיהם של רבים משיריה של הלהקה. האלבום קיבל ביקורות חיוביות מכל עבר, ונחשב לאלבום חלוץ בתחום הבלוז רוק עד היום.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבובי הופעות רבים שהתפרסמו מאוד והעלו את הפופולריות של הלהקה עוד יותר מהקלטות האולפן שלהם. זאת משום שהביצועים שנתנו חברי הלהקה בהופעות החיות עלו על אלו שבאלבום, וכללו קטעים רבים שכלל לא הופיעו באלבום, כולל קטעי אלתור וסולואים ממושכים.
Goodbye ופירוק הלהקה
האלבום האחרון, Goodbye, יצא בשנת 1969, והכיל בתוכו הקלטות מההופעה האחרונה של הלהקה, וכן כמה הקלטות אולפן. שמו של האלבום מתייחס ל"פרידה" של חברי הלהקה, מכיוון שזהו אלבומם האחרון יחד. השם Goodbye פירושו להתראות או היו שלום, ביטוי שמגיע לפני פרידה.
בשנת 1993 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, ולרגל האירוע התאחדו חבריה וערכו סיבוב הופעות מחודש.
איחוד הלהקה ב-2005
בשנת 2003 התגלה בגופו של ג'ק ברוס סרטן הכבד. במאי 2005, לאחר שמצבו הרפואי התייצב בעקבות השתלת כבד, נערכה לכבודו סדרת הופעות איחוד של "קרים" ברויאל אלברט הול בלונדון שהתקיימה בתאריכים 2,3,5, ו-6 במאי. על אף שמבחינה אמנותית וטכנית לא התעלתה ההופעה לרמות של "קרים" ההיסטורית, הרי שהכרטיסים להופעות אזלו מיד עם הצעתם למכירה ועבור הקהל הייתה זו חוויה רגשית עמוקה. במהלך ההופעות בלונדון הגיעה אל חברי הלהקה הזמנה לקיום סדרת הופעות במדיסון סקוור גארדן בניו יורק, בתמורה לסך של מיליון דולר לכל אחד מהם. אריק קלפטון ניתח ואמר כי הסכום הגדול עיוור את עיני החברים וסיכל כל דיון האם נכון לבצע את סדרת ההופעות, שנית, חברי הלהקה זלזלו בחזרות ולא התכוננו כראוי, לכך נוספה הועבדה כי היחסים בין ברוס לבייקר היו "חבית אבק שרפה" הממתינה להצתה. בשל סיבות אלה התגלעו ויכוחים מרים והלהקה התפרקה מיד עם סיום המופע האחרון אליו התחייבה בניו יורק. ההופעות בלונדון תועדו בתקליט Royal Albert Hall London May 2–3–5–6 2005.
יהיה בסדר (אלבום של אביבה אבידן)
יהיה בסדר הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית אביבה אבידן. את האלבום הוציאה בשנת 1991 לאור חברת התקליטים הפרטית של משה בן-משה, "בן-מוש הפקות". "יהיה בסדר" זכה להצלחה רבה במועדוני הז'אנר המזרחי. מספר להיטים שנכללו בו הם "פרי גנך", שכתב והלחין יוני רועה על לכתו של חברו בתקופת שירותו הצבאי; "ימות המשיח", שגם כן הולחן על ידי רועה לצד מילותיו של נועם נתנאל ו"איש יקר שלי", שנכתב על ידי חמוטל בן זאב.
מודל 396
מודל 396 מתוצרת סקיילד קומפוסיטס הוא נגזרת של כלי הטיס הבלתי מאויש (כטב"ם) RQ-4 גלובל הוק מתוצרת נורת'רופ גראמן.
מודל 396 יהיה כלי טיס קרבי בלתי מאויש שישא נשק תחת גוף המטוס, ובכך יהיה שונה מהגלובל הוק המיועד לאיסוף מודיעין. הוא יהיה כמחצית מגודלו ומעלותו של הגלובל הוק, אך זהה לו מבחינה אווירודינמית. המודל 396 מתחרה בתוכנית "האנטר-קילר" של חיל האוויר האמריקני. טיסת הבכורה שלו צפויה להיערך ב-2007. ייצור סדרתי יערך כנראה במתקן של נורת'רופ גראמן.
מלחמת בושין
מלחמת בושין (ביפנית: Boshin Sensō 戊辰戦争, "מלחמת שנת הדרקון") הייתה מלחמת אזרחים ביפן, שהתנהלה מ-1868 עד 1869 בין כוחות שוגונות טוקוגאווה ואלה שביקשו להשיב את השליטה במדינה לידי הקיסר.
מקורות המלחמה נובעים מחוסר שביעות הרצון של דאימיו וסמוראים צעירים מהתנהלות השוגונות אל מול הזרים שהגיעו למדינה לאחר פתיחת יפן בעשור שקדם למלחמה. השוגון המכהן, טוקוגאווה יושינובו, הכיר במצבו והעביר את הכוח הפוליטי לידי הקיסר מייג'י. בעשותו כך קיווה טוקוגאווה שביתו ימשיך להתקיים ואף להשתתף בממשל.
אך תנועות צבאיות בחצר הקיסר, אלימות באדו (כיום טוקיו) וצו קיסרי שנחתם בעקבות לחץ מצד סצומה וצ'ושו הביא לחיסול בית טוקוגאווה, וגרם לטוקוגאווה לפתוח במערכה לכיבוש החצר הקיסרית בקיוטו. מאזן הכוחות נטה במהירות לצדו של הצבא הקיסרי, שעל אף שהיה קטן יותר, היה מתקדם יותר, ולאחר סדרה של קרבות נכנע טוקוגאווה אישית. הכוחות הנאמנים לטוקוגאווה נסוגו לצפון הונשו ולאחר מכן להוקאידו, שם הקימו את רפובליקת אזו. בקרב הקודאטה נחלו כוחות השוגון תבוסה סופית, ולאחריו נותר הקיסר שליט יחיד ביפן.
חוסר שביעות רצון מהשוגון
הקיסר קומיי צידד ברגשות אלה, ובשוברו מסורת בת מאות שנים, החל למלא תפקיד פעיל בענייני המדינה: הוא יצא כנגד ההסכמים וניסה לקטוע את שושלת השוגונים. שיא הפעילות שלו הגיע ב-1863, אז פרסם צו קיסרי שקרא לסילוק כל הזרים מיפן. אף על פי שלשוגונות לא הייתה כל כוונה לאכוף אותו, עודד הצו אלימות כלפי השוגון וכלפי הזרים.
ב-1864 פתחו כוחות צ'ושו, בשיתוף רונין, במרד במטרה להשתלט על קיוטו - מקום מושבו של הקיסר - אך נהדפו על ידי כוחות השוגון דאז איימוצ'י טוקוגאווה, שבתגובה שלח כוחות לצ'ושו, שנכנעו ללא קרב. בשלב זה התמתנה ההתנגדות בקרב הנהגת האן צ'ושו ובחצר הקיסרית, אך במהלך השנה שלאחר מכן התברר שטוקוגאווה איבד שליטה על המדינה, ושהדאימיו החלו להתעלם מפקודותיו.
סיוע צבאי מערבי
על אף ההתנגדות לזרים החל שבט סצומה לפתח יחסים קרובים עם הבריטים, ושאף לחזק את צבאו ואת ציו בעזרתם. סוחרים בריטים מכרו נשק וספינות מלחמה לסצומה, והשגריר הבריטי ביפן, הארי סמית' פארקס, תמך בגורמי אנטי-שוגונות ששאפו להקים שלטון לגיטימי תחת הקיסר ביפן, וגם על מנת להוות משקל-נגד לצרפתים שתמכו וסייעו לשוגון.
גם השוגון דאג לחזק את צבאו על ידי מודרניזציה. משנתקל בסירוב הבריטי לסייע לו בכך, פנה טוקוגאווה למומחים צרפתים, שנהנו מיוקרתו של נפוליאון השלישי בה זכה בזכות ניצחונו במלחמת קרים.
השוגונות נקטה צעדים משמעותיים בדרך לבניית צבא מודרני וחזק: הוקם צי של שמונה ספינות המונעות בקיטור, שהיה לצי החזק באסיה. ב-1865 נבנה ביוקוסוקה בית החרושת לנשק הראשון ביפן; ב-1867 הגיעה ליפן משלחת צבאית צרפתית במטרה לארגן מחדש את צבא השוגון ולהקים יחידת עילית, והוזמנה מארצות הברית אונייה מחופת שריון, שריד למלחמת האזרחים האמריקאית. בשל הכרזת האומות המערביות על נייטרליות סירבה ארצות הברית לשחרר את האונייה ליפן, אך לאחר שהוסרה הנייטרליות רכשה את האונייה הסיעה הקיסרית, קראה לה "קוֹקֶטסוּ" (甲鉄 מחופת שריון) ואף השתמשה בה מאוחר יותר כנגד כוחות השוגון בקרב הקודאטה.
הפיכה
בעקבות הפיכה בשבט צ'ושו שהשיבה לשלטון את הסיעה שהתנגדה לשוגון, הכריז השוגון על כוונתו להנהיג משלחת עונשין שנייה להאן. הכרזה זו הביאה את צ'ושו לכרות ברית סודית עם שבט סצומה. בקיץ 1866 הביסו כוחות צ'ושו את כוחות השוגון, וכרסמו עוד יותר בסמכותו. בסוף השנה נפטרו השוגון איימוצ'י והקיסר קומיי, ואת מקומותיהם תפסו השוגון טוקוגאווה יושינובו והקיסר מוצוהיטו. זמן קצר לאחר מכן העביר יושינובו את סמכויותיו אל הקיסר בתנאי שיותר לו לשמור על מעמדו. כך הגיעה לסיומה תקופת אדו.
בעוד שפרישתו של ישונובו יצרה חלל גדול בעמדה הגבוהה ביותר בממשלה, נותר המנגנון על כנו. יותר מכך, משפחת טוקוגאווה שמרה על בכורה במערכת השלטון והייתה אחראית לשינויים הפוליטיים שנעשו לאחר פרישתו של יושינובו, מצב לו התנגדו צ'ושו וסצומה. המתיחות בין הצדדים התפרצה ב-3 בינואר 1868, כשכוחות צ'ושו וסצומה השתלטו על הארמון הקיסרי בקיוטו, והקיסר מייג'י בן החמש עשרה הכריז על חזרתו לשלטון. למרות שרוב יועצי הקיסר היו מרוצים מההצהרה הם תמכו בהמשך שיתוף פעולה עם השוגונות. טקמורי סאיגו מסצומה איים על המועצה והכריח אותם לבטל את התואר "שוגון" על מנת שיוכלו להחרים את אדמותיו של יושינובו.
אף על פי שתחילה הסכים לדרישות אלה, טען יושינובו ב-17 בינואר שהוא לא יהיה כבול להצהרת חזרתו של הקיסר לשלטון, וקרא לקיסר לבטל את ההצהרה. ב-24 בינואר החליט יושינובו לתקוף את קיוטו ולסלק משם את כוחות סצומה וצ'ושו. החלטתו זו נבעה מהגילוי לפיו סדרת שריפות בעיר אדו, בהן שריפת טירת אדו - מגורי טוקוגאווה בעיר - הוצתו על ידי רונין מסצומה ומצ'ושו. ביום שלאחר מכן תקפו כוחות השוגון את ארמון בו התגורר הדאימיו של סצומה באדו, בו שהו באותה עת מתנגדי שוגון רבים שנשלחו לשם בפקודת סאיגו על מנת לעורר בעיות. הארמון נשרף ומתנגדי שוגון רבים נהרגו או שהוצאו להורג מאוחר יותר.
עימותים ראשונים
ב-27 בינואר 1868 תקפו כוחות השוגון את כוחות צ'ושו וסצומה סמוך לפושימי, בכניסה הדרומית לקיוטו. חלק מצבא השוגון, שמנה כ-15,000 חיילים, עבר הכשרה תחת יועצים צבאיים צרפתים, אך רובם נותרו סמוראים, מהם היו רבים חברים בשינסנגומי. צבאות צ'ושו וסצומה, על אף שהיו בנחיתות מספרית של 3:1, היו מצוידים בהוביצרים, רובים ומספר מקלעים חדישים מדגם גאטלינג. ביום השני לעימותים מונה קרוב משפחה של הקיסר למפקד כוחות ההגנה, ובכך בעצם הפכו הצבאות לצבאות קיסריים. בעקבות זאת החלו דאימיו שלחמו לצד השוגון לערוק לצד הקיסר.
ב-7 בפברואר נסוג יושינובו מאדו בשל החסות הקיסרית שניתנה לכוחות בהם לחם. בעקבות הנסיגה של מנהיגם ועריקתם של מספר דאימיו נסוגו כוחות השוגון, והכוחות הקיסריים ניצחו בקרב הראשון.
בחזית הדיפלומטית, הצהירו נציגי המעצמות הזרות בקובה שהשוגון עודנו השליט של יפן, ובכך הציתו תקווה ביושינובו לגבי התערבות המעצמות לטובתו. אך מספר ימים לאחר מכן ביקרה את הנציגים משלחת קיסרית שהבהירה שהשוגונות בוטלה, שהנמלים ייפתחו בהתאם לאמנות הבינלאומיות, ושהזרים יזכו להגנה. בעקבות זאת החליטו הנציגים הזרים להכיר בממשלה החדשה.
כניעת אדו
טקמורי סאיגו הנהיג את הצבא הקיסרי צפונה מקיוטו ומזרחה לכיוון אדו, אותה כבש במאי. גורמים אחרים המשיכו להתנגד לכניעת העיר, אך הם הוכנעו סופית בקרב אואנו ב-4 ביולי.
התנגדות הקואליציה הצפונית
לאחר כניעת יושינובו קיבלה רובה של יפן את שלטון הקיסר, אך קומץ האן בצפון המדינה המשיכו בהתנגדות. במאי כרתו מספר דאימיו צפוניים ברית להילחם בצבא הקיסר. הברית איחדה כוחות מסנדאי, מיונזאווה, מאייזו, משונאי ומנגאוקה, ומנתה 50,000 חיילים. אחד מנסיכי החצר הקיסרית נמלט צפונה עם כוחות השוגון ומונה לראש הקואליציה הצפונית, מתוך כוונה להכתירו ל"קיסר טובו."
למרות גודלו של צבא הקואליציה הצפונית, ציודו היה מיושן והוא נשען על שיטות לחימה מסורתיות. לפיכך נעשו ניסיונות לייצר כלי-נשק מודרניים, למשל בניית תותחים מעץ שירו פגזים עשויים אבן. תותחים אלה יכלו לירות רק ארבעה או חמישה פגזים בטרם התפרקו. מזלם שפר עליהם כשהצליח הדאימיו של נגאוקה להשיג שניים מתוך שלושת מקלעי הגאטלינג שהיו ביפן באותה עת, וכן כ-2,000 רובים מודרניים מסוחר הנשק הגרמני הנרי שנל.
במאי הסבו כוחותיו של הדאימיו של נגאוקה אבדות רבות לצבא הקיסרי בקרב הוקואטסו, אך טירתו נפלה ב-19 במאי 1868. התקדמותם של חיילי הקיסר לא נעצרה ובאוקטובר נסוגו הכוחות הנאמנים לשוגון מסנדאי להוקאידו: הצי הפליג צפונה לאחר שרכש שתי ספינות נוספות, עם כ-1,000 חיילים על סיפוניו, ומספר יועצים צרפתים נוספים.
ב-26 באוקטובר שונה שמה של אדו לטוקיו ותקופת מייג'י החלה באופן רשמי.
יסוד רפובליקת אזו
לאחר תבוסתו בהונשו נמלט אנומוטו להוקאידו עם שאריות ציו ומספר יועצים צרפתים. יחד הם הקימו ממשלה שמטרתה לייסד מדינת אי עצמאית במטרה לפתח את הוקאידו. רפובליקת אזו נוסדה באופן רשמי ב-25 בדצמבר, ואנומוטו נבחר לנשיא. הרפובליקה פנתה לנציגים הזרים ששהו בהקודאטה, אך לא הצליחו להשיג הכרה בינלאומית. הצעתו להפוך את האי לשטח של טוקוגאווה תחת שליטת הקיסר התקבל בסירוב במועצה הקיסרית.
במהלך החורף חיזקו כוחותיו של אנומוטו את הגנותיהם מסביב לחצי האי הקודאטה, שבמרכזו שכן מבצר גוריוקאקו. הפיקוד על הכוחות היה יפני-צרפתי, כאשר המפקד העליון היה קייסוקה אוטורי וסגנו היה הצרפתי ז'יל ברונה.
תבוסה וכניעה
ציו של אנומוטו עגן בנמל מיאקו ב-20 במרץ. מכיוון שציפו להגעת הצי הקיסרי תכננו חיילי אזו להשתלט על האונייה החדשה קוקטסו. שלוש ספינות נשלחו לארוב לצי הקיסרי, אך הקרב הסתיים בהפסד לטוקוגאווה בשל בעיות במנועי הספינות, מזג אוויר גרוע והשימוש במקלע גאטלינג שעשו חיילי הקיסר.
באפריל נשלח הצי הקיסרי בליווי 7,000 חיילים לאזו. הצבא הקיסרי התקדם במהירות והקיף את מבצר גוריוקאקו. היועצים הצרפתים איבדו תקווה בשלב זה ונמלטו על סיפון ספינה צרפתית, תחילה ליוקוהמה ולאחר מכן לצרפת.
תוצאות הקרב
לאחר הניצחון המשיך הצבא הקיסרי בתהליך איחוד המדינה תחת שלטון יחיד, לגיטימי וחזק. מקום מושבו של הקיסר עבר מקיוטו לטוקיו בסוף 1868. כוחם הפוליטי והצבאי של הדאימיו ברחבי יפן נחלש מאוד עם ביטול שיטת ההאן, וההאן עצמם הפכו במהרה למחוזות שמושליהם מונו על ידי הקיסר. רפורמה נוספת הייתה ביטול ופירוק מעמד הסמוראים, שאיפשרה לסמוראים לפנות לתפקידים מנהליים או ליזמות עסקית, אך הביאה רבים מהם אל סף העוני. מכיוון שההאן הדרומיים - סצומה, צ'ושו וטוסה - מילאו תפקיד חשוב בניצחון, מילאו אנשים מקרבם את מרבית תפקידי המפתח בממשלה בעשורים שלאחר מכן, במה שנקרא "אוליגרכיית מייג'י." ב-1869 נבנה מקדש יסוקוני בטוקיו לזכרם של חללי מלחמת בושין.
חלק ממנהיגי צבא השוגון-לשעבר נכלאו, אך חמקו מהוצאה להורג. החנינה נבעה מהתעקשותם של סאיגו ושל טוטומי איווקורה, אך גם בשל התערבותו של השגריר פארקס, שאמר ש"תקיפות כלפי קייקי [יושינובו] ותומכיו, בעיקר בדמות עונש אישי, יכתים את שמה של הממשלה החדשה בעיני מעצמות אירופה." לאחר שנתיים עד שלוש שנים במאסר שוחררו רובם ממאסר ונקראו למלא משרות בממשלה החדשה. אנומוטו, למשל, היה לדיפלומט ברוסיה ובסין, ואף היה שר החינוך.
הקיסר לא דבק במטרתו לגרש את הזרים מיפן ובמקום אימץ מדיניות שמטרתה המשכת תהליכי המודרניזציה במדינה ושינוי ההסכמים הבלתי שוויוניים אל מול מעצמות אירופה, כל אלה תחת המוטו "מדינה עשירה, צבא חזק" (fukoku kyōhei 富国強兵). אף על פי שבתקופת מייג'י חלה התחממות ביחסי יפן והמעצמות הזרות, הוכתמו יחסי יפן-צרפת בשל תמיכת האחרונה בשוגון. אך ב-1874, ועשר שנים מאוחר יותר, הוזמנו משלחות צבאיות צרפתיות ליפן. היחסים הגיעו לשיא כשב-1886 סייעה צרפת ליפן בבניית צי מודרני. למעשה החלו תהליכי המודרניזציה ביפן בשנים האחרונות של שוגונות טוקוגאווה, והקיסר מייג'י המשיך מדיניות זו, ויתרונו הוא שיכול היה לשלוט במדינה כולה ולרתום אותה למטלה ביעילות.
עם הכתרתו לקיסר פרסם מייג'י הצהרה בה הבטיח אפשרויות חדשות לאדם הפשוט, ביטל את מנהגי העבר (המעמדות) וקרא לרדיפת ידע למען חיזוק יסודות השלטון הקיסרי. חלק מהרפורמות של ממשלת מייג'י היו החלת חוק חינוך חובה וביטול המעמד הקונפוציאני. הרפורמות הגיעו לשיאן עם חוקת מייג'י ב-1889.
למרות התמיכה הנרחבת לה זכה הקיסר מצד מעמד הסמוראים, רבות מהרפורמות של ממשלת מייג'י פגעו באינטרסים שלהם: הקמת צבא מגויס המורכב מאנשים פשוטים ואובדן היוקרה והקצבאות גרמו להתמרמרות בקרב הסמוראים-לשעבר. המתח ביניהם לבין החצר הקיסרית גאה בעיקר בדרום, והתפרץ במרד סאגה ב-1874 ובמרד בצ'ושו ב-1876. בהנהגת טקמורי סאיגו, שפרש מהממשלה. עקב חילוקי דעות, פתחו סמוראים-לשעבר מסצומה במרד משלהם ב-1877.
סרז' ליפר
סרז' ליפר נולד באוקראינה בשם סרגיי ליפר, אך נודע בעיקר בשמו הצרפתי "סרז' ליפר" (Serge Lifar; 2 באפריל 1905, אוקראינה - 15 בדצמבר 1986, לוזאן) היה רקדן, מנהל בלט וכוריאוגרף צרפתי ממוצא אוקראיני.
ליפר נולד בקייב במשפחה בעל שורשים קוזקים. ולמד בלט בבית הספר המקומי. בשנת 1923 עזב את רוסיה בעקבות מורתו ברוניסלאבה ניז'ינסקי ועבר לצרפת. היה סולן וכוריאוגרף בלהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. רקד בתפקיד הראשי בבלט "הבן האובד" של ז'ורז' בלנשין.
היה רקדן ראשי ומנהל חזרות באופרה של פריז במשך כ-30 שנים. יצר את יצירות הבלט "רומיאו ויוליה", "הכושי מוונציה", וגרסה מאוחרת משלו ל"דפניס וכלואה" (עיצוב תפאורה: מארק שאגאל).
קצפת
קצפת היא קצף יציב העשוי משמנת מתוקה שנטרפה בתוספת סוכר. ישנה גם קצפת ללא חלב.
מרכיבי הקצפת
על מנת שקצפת תהיה יציבה ונוחה לשימוש, יש הכרח בשני מרכיבים בלבד:
ניתן להוסיף לקצפת מספר רב של מרכיבים נוספים, בהתאם לצורך:
כל תוסף שנכנס לקצפת חייב להיות קל ולא מתגבש, על מנת לשמור על אווריריות במוצר הסופי, לכן למשל אין להוסיף דבש לקצפת.
דרך ההכנה
להכנת קצפת חלבית, השמנת מוקצפת במטרפה במהירות בינונית; לאחר זמן מה מגבירים את קצב הטריפה, ולאחר תקופת זמן זהה מגבירים את הקצב שוב (עליית מדרגה שליש-שליש-שליש). זאת על מנת להוסיף יותר אוויר לתוך התערובת, ולהסתמך על היציבות שהושגה בשלבים קודמים. הקצפה מהירה מוקדם מדי תגרום להתפרקותה של השמנת. יש המוסיפים אבקת אינסטנט וניל לשם קבלת קצפת יציבה יותר (תוספת של סוכר ועמילן במוצר אחד).
שימושים של קצפת במגדנאות
קצפת משמשת כאחד מן המרכיבים של קרם בוואריה ושל מוסים, וכן לשם ציפויין ועיטורן של מנות קינוח כגון עוגות, גלידות, חביתיות, סלט פירות ומשקאות כגון קפה, קקאו ומילקשייק.
EMDR
EMDR (באנגלית, ראשי תיבות של Eye Movement Desensitization and Reprocessing - הקהיה ועיבוד מחדש באמצעות תנועות עיניים) היא שיטת טיפול שפותחה בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 על ידי ד"ר פרנסין שפירו, כדי לטפל בסימפטומים וסבל הנובעים מחשיפה לאירועי חיים שליליים, או גורמי מצוקה, הן מהמדרג הגבוה ביותר, כגון אונס והלם קרב, והן מהמדרג הגבוה פחות, כגון חרם, השפלה וכישלון.
פירוש שמה של השיטה הוא הקהיה ועיבוד מחדש באמצעות תנועות עיניים, אולם כיום לא משתמשים בהכרח בתנועות עיניים, אלא בגירויים דו-צדדיים (המערבים את שתי ההמיספרות) נוספים כאוזניות המשמיעות קול לסירוגין, או רטטים שהמטופל מחזיק בידו ורוטטים לסירוגין.
על פי התאוריה של ד"ר שפירו, כאשר מתרחשת חוויה טראומתית או שמעוררת מצוקה רבה, מנגנוני ההתמודדות הנוירולוגים והקוגניטיביים עשויים להיות מוצפים בקלט. במצב זה של הצפה, הזיכרון ומאפייניו (תמונות, קולות, רגשות, תחושות גוף) לא מצליחים להשלים את העיבוד בו יש צורך, וכתוצאה מכך מאוחסנים באופן דיספונקציונלי ברשת זיכרון נפרדת.
מטרת הטיפול ב-EMDR היא להשלים את העיבוד של זיכרונות מציקים אלו, לצמצם את השפעתם המתמשכת ולאפשר למטופלים לפתח מנגנוני התמודדות אדפטיביים יותר.
אף על פי שמטפלים יכולים להשתמש ב-EMDR למגוון בעיות, עיקר המחקר עוסק בטיפול בהפרעות של חרדה פוסט טראומטית. אף על פי ש-EMDR נחשב כטיפול יעיל להפרעות מסוג זה, מוכר על ידי גופי טיפול מובילים וישנם מחקרים רבים הבודקים את יעילותו, השיטה עדיין לא מקובלת בחלק מהחוגים הטיפוליים. הטיעון המרכזי לכך הוא כי המנגנון הנוירולוגי שתורם ליעילותה של EMDR איננו מובן לחלוטין. המחקרים, ככלל, מראים שתנועת העיניים אינה מועילה מעבר לשאר מרכיבי השיטה.
בשנת 2013 הוכרה שיטת הטיפול EMDR על ידי ארגון הבריאות העולמי כטיפול Evidence based המומלץ לפוסט-טראומה בקרב מבוגרים, מתבגרים וילדים. קודם לכן הוכרה על ידי ארגונים אחרים כמבוססת ראיות- ב-1998 על ידי ה-APA) וב-2004 על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה.
גישה
EMDR משלבת אלמנטים של מרכיבים רגשיים מטיפולים בגישות פסיכודינמיות, התנהגותיות, קוגניטיביות, אינטרסובייקטיביות ופיזיולוגיות. אחד המרכיבים המרכזיים שמבחין EMDR משיטות טיפול אחרות הוא האלמנט הייחודי של גירוי דו-צדדי (של שתי המיספרות המוח) באמצעות גירוי חושי הפועל על שני צדי הגוף לסירוגין.
הטיפול ב-EMDR בנוי משמונה שלבים כדי להתייחס לאספקטים של העבר, ההווה, והעתיד של זיכרון טראומטי או שמעורר מצוקה, שאוחסן בזיכרון בצורה דיספונקציונלית.
במהלך שלבי העיבוד של EMDR, המטופל מתמקד בזיכרון במהלך חזרות של עיבוד דו-צדדי שיכולות להמשך בין 15 ל-75 שניות. בעקבות כל חזרה של גירוי דו-צדדי, המטופל נשאל על האסוציאציות והמידע שעלו במחשבותיו במהלך התהליך. בדרך כלל חומר זה הופך להיות מוקד העיבוד הבא. תהליך זה של גירוי דו-צדדי ואסוציאציות הנובעות מתוך הזיכרון עליו עובדים, נמשך פעמים רבות במהלך הפגישה.
כאשר רשתות הזיכרון הטראומתיות מופעלות, למשל בשל טריגר בחיי היום יום, המטופל עשוי לחוות מחדש אספקטים של האירוע המקורי, באופן שגורם לתגובות קשות ולא מותאמות להווה. זה מסביר מדוע אנשים שחוו או היו עדים לאירוע טראומתי, סובלים מפלשבקים חוזרים, ואמונות, מחשבות או חלומות חוזרים. זיכרון לא מעובד של אירוע טראומתי יכול להיות מלווה ברגשות עוצמתיים ואף בתחושות גופניות חזקות, גם אם חלפו שנים רבות מאוד. התאוריה היא ש-EMDR עובד ישירות על רשתות הזיכרון הללו, ומגביר את עיבוד האינפורמציה על ידי יצירת קשרים בין הזיכרון מעורר המצוקה לבין אינפורמציה אדפטיבית יותר המאוחסנת ברשתות זיכרון אחרות. הזיכרון עובר שינוי כאשר קשרים חדשים נוצרים עם מידע יותר חיובי ומציאותי. קשרים אלו יוצרים שינוי במרכיבים רגשיים, סנסוריים וקוגניטיביים של הזיכרון. כאשר ניגשים מחדש לזיכרון, המטופל כבר לא מרגיש מצוקה, במקום זאת הוא זוכר את האירוע בפרספקטיבה חדשה, עם תובנה חדשה, פתרון לעיוותי החשיבה, העדר מצוקה רגשית והעדר גירוי פיזי נלווה, יחד עם תחושת הקלה גדולה.
כאשר האירוע הטראומתי או מעורר המצוקה הוא אירוע יחיד בודד, למשל תאונת דרכים, יש צורך בכשלושה מפגשים של שעה וחצי עבור השלמת הטיפול. כאשר מדובר בריבוי אירועים טראומטיים שתורמים לבעיה, כהתעללות פיזית, מינית או רגשית, הזנחה הורית, מחלה קשה, תאונה, פציעה, או טראומה הקשורה לבריאות שמובילה לבעיה בריאותית כרונית, לחימה וכדומה, זמן ההחלמה עשוי להיות ארוך יותר. טראומה מרובה ומורכבת עשויה לדרוש מפגשים רבים יותר כדי שהטיפול יושלם.
לגבי המנגנון עליו מבוסס השינוי אצל המטופל, בעקבות טיפול ב-EMDR, ישנן כיום שתי פרספקטיבות עיקריות. ד"ר שפירו הציעה כי אף על פי שיש מספר תהליכים שונים בבסיס האפקט הטיפולי של השיטה, הגירוי הדו-צדדי תורם במיוחד ליעילות הטיפול באמצעות עוררות של שינויים פיזיולוגים ונוירולוגים שעשויים לסייע לתהליך של עיבוד הזיכרונות הטראומתיים. פרספקטיבה אחרת, סוברת שהיעילות של EMDR קיימת גם ללא הגירוי הדו-צדדי, ושהטיפול למעשה עובד כצורה של דה-סנסיטיזציה.
מחקר
בסקירה שנערכה בשנת 2007 של 33 מחקרים מבוקרים על טיפולים שונים בהפרעת חרדה פוסט טראומטית, EMDR דורגה כשיטה יעילה, שאיננה שונה באופן מובהק מטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים. למרות זאת, שורת מחקרים שהשוו בין שתי שיטות הטיפול EMDR וטיפולים קוגניטיביים התנהגותיים מצאו הבדל בזמן השגת התוצאות, כך שטיפול EMDR מניב תוצאות תוך מספר פגישות קטן יותר בהשוואה לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי. להלן מספר מחקרים התומכים בממצאים אלו:
מחקר משנת 2004 מצא, כי אף על פי ששתי השיטות מביאות להפחתה ניכרת בסימפטומים של PTSD ושל הפרעות התנהגותיות, EMDR יעילה יותר בצורה מובהקת, שכן היא דורשת כמחצית מכמות הפגישות שדורשת השיטה הקוגניטיבית-התנהגותית על מנת להגיע לאותן התוצאות כמו כן, טיפול ב-EMDR הראה תוצאות טובות יותר משיטות אחרות, על פי הדיווח העצמי של המטופלים.
במחקר אחר, אשר נערך על עשרים ושישה ילדים עם הפרעות התנהגותיות, אשר קיבלו ארבעה מפגשים של טיפול EMDR או לחלופין טיפול CBT. אף על פי שהילדים משתי הקבוצות הראו שינוי חיובי ושיפור בבעיות התנהגותיות ובדימוי עצמי, הילדים בקבוצת ה־EMDR הראו שיפור גדול יותר בהתנהגויות מטרה בהשוואה לילדים בקבוצת ה־CBT
במחקר multi-site, השיטה EMDR סייעה להפחתת סימפטומים יותר מאשר טיפול קוגניטיבי-התנהגותי בשיטות התנהגותיות, בחמישה מדדים פסיכולוגיים. EMDR הייתה יעילה יותר, חוללה שינוי בשלב מוקדם יותר ודרשה פחות פגישות טיפוליות. כמו כן, הייתה הפחתה משמעותית יותר בסימפטומים הפוסט-טראומטיים אצל הקבוצה שקיבלה טיפול ב־EMDR
במחקר אחר, אשר נערך על ילדים בגילאים 4-18, אשר הוקצו לקבוצת טיפול ב־EMDR ולקבוצת טיפול בטיפול קוגניטיבי-התנהגותי במרכז טיפול לנפגעי אסון לאחר פיצוץ במפעל לזיקוקים, נמצא כי שני הטיפולים הראו שיפורים משמעותיים בכל המדדים, והתוצאות נשמרו בבדיקת פולואו-אפ. עם זאת, במחקר נמצא כי הטיפול ב־EMDR דרש פחות מפגשים טיפוליים
מחקר נוסף נערך בקרב ילדים עם בעיות התנהגות, אשר חולקו לקבוצות בצורה רנדומאלית וקיבלו ארבעה טיפולים של EMDR או של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי. נמצא כי שתי הקבוצות הראו שיפור משמעותי בבעיות התנהגות ובבעיות של הערכה עצמית, אך קבוצת הילדים שקיבלה טיפול EMDR הראה שיפור משמעותי יותר בהתנהגויות המטרה
מעבר לכך, החברה הבינלאומית לחקר הלחץ קיטלגה את EMDR כטיפול בדרגה הגבוהה ביותר של טיפולים נתמכי ראיות עבור הפרעת חרדה פוסט טראומטית במבוגרים. מספר ארגוני טיפול בינלאומיים נוספים כוללים את EMDR כטיפול מומלץ להפרעות מסוג זה.
EMDR נמצאה במספר מחקרים כמהירה יותר (דורשת פחות פגישות) מטיפול קוגניטיבי-התנהגותי, וכן כבעלת אחוזי נשירה פחותים, בהשוואה לטיפול התנהגותי בשיטת PE. כמו כן, EMDR נמצאה יעילה יותר מתרופות, לטיפול במקרים של דיכאון וחרדה הנובעים מטראומה (ראה "לקריאה נוספת").
המחקר על יישום השיטה ממשיך ומספר מטא-אנליזות בוצעו כדי להמשיך להעריך את יעילותו בטיפול בהפרעת חרדה פוסט טראומטית. במחקר אחד מסוג זה, EMDR דווח כיעיל באותה מידה כמו טיפול בחשיפה וכמו תרופות נוגדות חרדה ודיכאון. מחקרים נוספים מצאו ש-EMDR מראה את יעילותה גם מיד בתום הטיפול, וגם במעקב מאוחר יותר, כמו שיטות של טיפול בחשיפה. מטא-אנליזה של 38 מחקרים מצאה שהטיפול הפסיכולוגי המומלץ ביותר לטיפול בהפרעת חרדה פוסט טראומטית, צריך להיות טיפול קוגניטיבי או EMDR.
יישומים נוספים
אף על פי שמחקרים מבוקרים התרכזו בעיקר בטיפול של EMDR בסימפטומים טראומטיים, מספר מחקרים חקרו את יעילות השיטה לטיפול בהפרעות חרדה אחרות, וכן ישנם גם מספר דיווחים על יישומים קליניים נוספים.
ביקורת
המנגנונים הנוירולוגים הפועלים ב-EMDR והשאלה הנוגעת למידת התרומה של הגירוי הדו-צדדי, עדיין נמצאים תחת מחקר, אך מספר מחקרים מצביעים על תרומה ייחודית של הגירוי הדו-צדדי לתהליך השינוי.
EMDR הובילה למחלוקת רבה מאז תחילת הטמעתה בשנת 1989. מבקרים של EMDR טוענים שהגירוי הדו-צדדי לא ממלא תפקיד מרכזי, שהמנגנונים בבסיס הגירוי הדו-צדדי הם ספקולטיביים, ושהתאוריה העומדת בבסיס הפרקטיקה לא ניתנת להפרכה. בעוד שמחקר אחד מצא ש-EMDR לא יעילה באותה מידה כשיטות טיפול בחשיפה, במטא-אנליזה של מחקרים רבים אחרים, נמצא ש-EMDR יעילה לפחות באותה מידה כמו שיטות טיפול אחרות.
חשיפה
אף על פי שפרוצדורות הטיפול שונות למדי בין EMDR לבין טיפול מסורתי בחשיפה, חוקרים מסוימים עדיין טוענים כי המרכיב הפעיל המרכזי ב-EMDR הוא החשיפה. החשיפה שמתרחשת ב-EMDR, אמורה, על פי ההנחות של תאוריית העיבוד הרגשי, להגביר במקום להקהות את הפחד והמצוקה הקשורים לזיכרונות הטראומתיים. אולם, יעילותה של השיטה מוכחת, ועל כן תהליכים שונים מאלה המתרחשים במהלך חשיפה בדמיון, חייבים לקחת חלק ביעילות EMDR בטיפול בתסמינים פוסט טראומטיים.
תנועות עיניים
סקירה מוקדמת ומחקרי מטא-אנליזה שבחנו את תרומת תנועת העיניים לטיפול, סברו שהיא לא הכרחית, אך מחקרים מאוחרים יותר מצאו תרומה ייחודית לתנועות העיניים (Salkovsis, 2002).
אף על פי שטווח רחב של חוקרים הציעו מגוון מודלים ותאוריות להסבר השפעת תנועות העיניים, או גירוי דו-צדדי אחר בתהליך EMDR, כיום אין מודל יחיד שיכול להסביר את כל הממצאים המחקריים, ואי לכך נדרש מחקר נוסף בנושא.
דרדית מצויה
דרדית מצויה (שם מדעי: Crupina crupinastrum) היא צמח ממשפחת המורכבים. פריחתה היא מחודש מרץ עד מאי. תפוצת הדרדית המצויה בעולם היא בארצות הים התיכון והמזרח התיכון. תפוצת הדרדית בארץ היא בכל אזורי החבל הים תיכוני וכן בצפון הארץ ובמרכזה. ניתן למצוא אותה מעט גם בשולי המדבר.
מאפיינים
בראש כל גבעול של הדרדית מתפתחת תפרחת בצורת קרקפת. לקרקפת ישנו מעין צינור ארוך הבנוי משפע של חפים רעופים. מעליהם פרושים הפרחים, מעטים ודלילים יחסית. כל הפרחים צינוריים, צבעם סגול כהה. הפרחים החיצוניים גדולים ואלגנטיים, עקרים, ורק 1–3 מן הפרחים הפנימיים הם דו-מיניים. בכל קרקפת מבשילים זרעונים בודדים גדולים, צבעם לבן תחילה ואחר כך הופך לחום. בראשם ציצית שחורה. הזרע מכוסה שערות שחורות חד כיווניות, הפונות מעלה ומקלות על הזרע לחדור לקרקע.
היסטוריה
בישראל נמצא הצמח לראשונה ברמת הגולן בפסגה המערבית של הר שיפון ב-4 במאי 2009 בקרקע של אפר וולקני. הצמח נפוץ באלג'יריה, באיראן, בטורקיה ובעיראק. הממצא בארץ סותר את התאוריה שהייתה מקובלת עד כה שצמח זה הוא תוצר של כלאיים בין דרדית מצויה לבין מין נוסף.
בעבר הוא נחשב לסוג של דרדר, אך מאוחר יותר הוגדר כסוג בפני עצמו וניתן לו בעברית שם דומה, המזכיר את הדרדר.
דרדית בינונית
דרדית בינונית (שם מדעי: Crupina Intermedia) היא צמח ממשפחת המורכבים. פורחת מחודש אפריל עד מאי. תפוצת הדרדית הבינונית בעולם היא בארצות הים התיכון ובאסיה. תפוצת הדרדית הבינונית בארץ היא נדירה מאוד, ואפשר למצוא אותה רק בצפון הארץ ברמת הגולן. צורת הגבעול היא עגולה, צורת העלה היא כנוצה, ושפת העלה משוננת. הדרדית הבינונית צומחת בארץ אחת לשנה.
לאון (ספרד)
לאון (בספרדית: León, בלאונית: Llión) היא עיר ומוניקיפיום בספרד, בצפון-מערבו של חצי האי האיברי, בירת המחוז לאון שבקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון. בשנת 2011 אוכלוסייתה מנתה 132,744 תושבים ושטח העיר הוא 39,03 קמ"ר. אוכלוסיית האזור המטרופוליטני מגיעה ל-204,212 תושבים ושטחו, הכולל 10 מוניקיפיומים, הוא 708,1 קמ"ר. העיר לאון הייתה בעבר בירת ממלכת לאון, אחת הישויות המדיניות שעמדו ביסוד המדינה הספרדית.
בהתחלתה מחנה רומי - של הלגיון השישי "ויקטריקס" (בסביבות 29 לפנה"ס) ואחר כך של הלגיון השביעי "גמינה" - שם העיר בא מן המילה הלטינית "לגיו" שמשמעותה לגיון. אחרי דלדול אוכלוסיית היישוב בימי הפלישה הערבית-ברברית בהנהגת בית אומאיה, העיר השתקמה כחלק מממלכת אסטוריאס. היא ידעה ימי תהילה כבירת ממלכת לאון, שהשתתפה במלחמת הרקונקיסטה נגד המורים. בשנת 1188 העיר ארחה פרלמנט ראשון בתולדות אירופה ("קורטס"), שכונס על ידי המלך אלפונסו התשיעי של לאון. כעבור זמן, עדיין בימי הביניים המוקדמות, העיר איבדה מחשיבותה, בין השאר, בעקבות התחזקות האיחוד בין ממלכת לאון ובין ממלכת קסטיליה בשנת 1301.
אחרי תקופה ארוכה של קפאון, בהתחלתה המאה ה-19 הייתה לאון אחת מן הערים הראשונות שקמה נגד הכיבוש של נפוליון וכעבור זמן מה, השיגה מעמד של בירת מחוז. בשלהי המאה ה-19 ובמאה ה-20 התפתחה לאון בקצב מהיר, בין היתר, הודות למיקומה כצומת מסילות ברזל וכמרכז לתעשיית כריית הפחם.
לאון נמצאת ב"דרך הצרפתית" שבמסלול עולי הרגל הקתולים אל סנטיאגו דה קומפוסטלה ומשמשת אכסניה לחגיגות דתיות רבות, שהמפורסמות שבהן מתרחשות בחג הפסחא. יעד של תיירות מקומית ובינלאומית לאון ידועה בקתדרלה הגותית שלה בסגנון צרפתי ובניינים היסטוריים אחרים כדוגמת הבזיליקה איסידורו הקדוש, בסגנון רומנסקי, עם פנתאון מלכי לאון, מנזר מרקוס הקדוש, מופת של אמנות הפלטרסקו והרנסאנס הספרדי או קסה דה לוס בוטינס, יצירה מוקדמת של האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי. דוגמה של אדריכלות מודרנית הוא בניין המוזיאון לאמנות בת זמננו. בגלל נכסיה האמנותיים וההיסטוריים הוכרה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
לישמניה
לישמניה (שם מדעי: Leishmania) הוא הטפיל הגורם למחלה המוכרת כ"שושנת יריחו" (Leishmaniasis). לישמניה משתייך למשפחת טפילים בעלי שוטון בודד (flagellates). קיימים מינים רבים של לישמניה, כאשר החלוקה הבסיסית היא בין cutaneous leishamnia ל-visceral leishmania.
מורפולוגיה
מבחינה מורפולוגית, אין הבדל בין הטפיל הגורם ל-cutaneous Leishmaniasis לבין visceral Leishmaniasis. ההבדל הוא בפרופיל האנזימים. בגוף האדם הטפיל מופיע כ-amastigote. במצב זה הוא בתוך המקרופאג, גודלו 2–4 מיקרומטר, מחוספס, וניתן להבחין בשני חלקי כרומטין נפרדים, כאשר הגדול הוא הגרעין, והקטן ה-kynetoplast. בצורה זאת הוא מופיע בכל החולייתנים.
בזבוב החול הטפיל מופיע כ-promastigote, צורתו מאורכת והוא בעל שוטון יחיד בקדמת הגוף. הצורה בעלת הגרעין הבודד וה-kynetoplast היא הצורה בה הטפיל יופיע בחסרי חוליות ובתרבית.
מחזור חיים
זבוב החול עוקץ אדם ומעביר לו את הטפיל בצורת ה-proamastigote. באזור העקיצה מתחיל תהליך דלקתי. נויטרופילים, המשמשים כחלק מקו ההגנה הראשון של הגוף, בולעים את הטפיל אך לא הורגים אותו. לטפיל יש יכולת להאריך את חיי הנויטרופיל מ-8–10 שעות למספר ימים. לאחר שהנויטרופיל עובר אפופטוזה נבלע הטפיל על ידי מונוציט/מקרופאג. בתוך המקרופאג, מתחברת הבועית המכילה את הטפיל עם ליזוזום, על מנת לעכל את הטפיל. אולם, זוהי הסביבה לה זקוק ה-proamastigote כדי להתרבות. הוא מתפתח לצורת ה-amastigote ומתרבה בתוך המקרופאג. זבוב חול עוקץ את האדם הנגוע ונהפך להיות נשא/וקטור של הטפיל. במערכת העיכול של זבוב החול חוזר הטפיל לצורת proamastigote.
יוחנן הארבעה עשר
האפיפיור יוחנן הארבעה עשר (בלטינית: Ioannes XIV; מת ב-20 באוגוסט 984) היה האפיפיור מנובמבר 983 עד מותו בשנת 984. הוא היה יורשו של האפיפיור בנדיקטוס השביעי.
ביוגרפיה
אף על פי ששמו המקורי היה פייטרו, הוא אימץ את השם יוחנן הארבעה עשר כדי למנוע מלהיות מקושר לפטרוס עצמו.
אוטו השני מת זמן קצר לאחר בחירתו, ויורשו אוטו השלישי, היה רק בן 3 שנים ולא היה מסוגל להגן על מעמדו של יוחנן כאפיפיור. האנטי-אפיפיור בוניפקיוס השביעי, על פי התחושה העממית נגד האפיפיור החדש, חזר מקונסטנטינופול והכניס את יוחנן לכלא בטירת סנטאנג'לו, שם הוא מת מרעב או מרעל ב-20 באוגוסט 984.
הבלבול בנוגע לשמו
היה בלבול ניכר במספר האפיפיורים בשם יוחנן. היה רק אחד בשם יוחנן הארבעה עשר, עם זאת, במהלך המאה ה-13, רשויות פקידות של הוותיקן נטו בטעות להאמין כי היו שני יוחנן הארבעה עשר, ודבר זה הוביל לאפיפיור שקרא לעצמו יוחנן העשרים ואחד, במקום יוחנן העשרים, בשנת 1276.
ריקרדו הורטה
קריירת מועדונים
ב-12 ביולי 2014 חתם הורטה על חוזה לחמש עונות במאלגה מלה ליגה. הוא ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 ביולי 2016 הושאל הורטה למשך עונה אחת לספורטינג בראגה מליגת העל הפורטוגלית. ב-18 ביולי 2017 חתם על חוזה קבוע במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-7 בספטמבר 2014 ערך הורטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בהפסד 0–1 לנבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-2 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ספרד במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
אחיו הוא הכדורגלן אנדרה הורטה.
בור פוטנציאל קוונטי
בור פוטנציאל קוונטי הוא המקבילה הקוונטית למקרה הפיזיקלי של בור פוטנציאל והוא נקרא לפעמים בור קוונטי. הבור הוא למעשה אזור במרחב בו האנרגיה הפוטנציאלית הקושרת חלקיק, נמוכה מאשר בשאר המרחב. אזור זה הוא למעשה מינימום באנרגיה הפוטנציאלית, כאשר מינימום זה יכול להיות מינימום מקומי או גלובלי. לעיתים קרובות נהוג לתאר מימד ננומטרי בננו-חומרים כבור פוטנציאל.
המודל הפיזיקאלי הפשטני במקרה זה הוא של בור פוטנציאל אינסופי. כאשר רוצים לפתור באופן מדויק יותר את הבעיה הפיזיקלית, נהוג לעבור לתיאור של בור פוטנציאל סופי.
האסכולה המילטית
האסכולה המילטית היא האסכולה הפילוסופית המוקדמת ביותר בפילוסופיה הקדם סוקרטית שהתקיימה בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה.
מקור השם הוא בעיר מילֵטוֹס שבחופי איוניה (טורקיה של היום), משם יצאו מייסדי הפילוסופיה היוונית: תאלס, אנכסימנדרוס ואנאקסימנס. פילוסופים אלה היו מיוחסים ועשירים, וכך היה להם פנאי לעסוק בפילוסופיה.
בהשפעת סוקרטס אנו מפרשים את תורתם באמצעות שאלות ותשובות, ומציגים את המילטים כאילו הם שואלים: מהו העולם? או, ליתר דיוק, מה הם 'כל הדברים'? מה היחס בין היציבות והחוקיות ובין השינוי והתנועה?
ההגות המילטית
המילטים חיפשו עיקרון אחד שיסביר את כל המציאות - את כל העולם. במקום להשתמש במילה 'עולם' (קוסמוס) הם השתמשו במילה 'הכל' (פאנטה). את אחדות העולם הם הסבירו במונחים של אחדות החומר העומד ביסודו של העולם. מכאן שהם תפסו את הריבוי כדבר שאינו אמיתי, וכתופעה בלבד. לאותו עקרון חומרי, או אותו חומר אחד שהוא מקור העולם והדבר הקבוע העומד ללא שינוי מאחורי העולם, הם קראו 'הראשית' (ארכי - arche).
אצל הפילוסופים המילטים לא היה מושג של חומר, ולכן לא הייתה הבחנה בין חומר למה שאינו כזה. מבחינתם להיות הוא להיות גוף. משום כך גם החוקיות נתפסה כחומר. בעיה זו מנעה בין היתר את התפתחות החשיבה המילטית.