cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנצ'סקו קורנארו
חייו
לאחר מותו של קארלו קונטאריני ב-1 במאי 1656 (לאחר כהונה קצרה), נבחר קורנארו לתפקיד הדוג'ה בבחירות שנערכו ב-17 במאי 1656. הוא נפטר כחודש לאחר מכן ונקבר בכנסיית טולנטיני.
מקדונל
{{פירושונים| אישים: אחרים:
ראו גם
}}
קולנוע אדיסון
קולנוע אדיסון היה בית קולנוע וראינוע בירושלים שנפתח ב-1932, פסק לפעול ב-1995 והמבנה בו שכן נהרס בשנת 2006, לאחר שעמד נטוש במשך 11 שנים. בית הקולנוע שכן ברחוב ישעיהו 14 פינת רחוב בליליוס. באולם היו 1,200 מקומות ישיבה והוא שימש גם להצגות תיאטרון וקונצרטים.
היסטוריה
בית הקולנוע הוא השלישי שהוקם בירושלים (לאחר "קולנוע ציון" ו"קולנוע עדן") על ידי מ. י. מזרחי ובניו משכונת זיכרון משה שהקימו גם את קולנוע אוריון. האולם התפאר באדריכלות המודרנית, בממדיו העצומים והיה הראשון בירושלים שהפעיל מיזוג אוויר. שמו של האולם נקבע כמחווה לתומאס אדיסון, מממציאי הקולנוע. הבניין נבנה, בין השאר, בידי קבוצת חלוצים אנשי העלייה השלישית שהתגוררו בקומונה בשכונת בית הכרם. חברי הקומונה למדו בנייה אצל בנאים ערבים והשתתפו אחר כך בבניית כמה מבני ציבור ביניהם קולנוע אדיסון.
בית הקולנוע נחנך ב-5 בינואר 1932, בנוכחות פקידים בכירים בממשלת המנדט, בעיריית ירושלים, ובמוסדות הלאומיים ונכבדי העדות השונות בעיר. בטקס הפתיחה נאם איתמר בן-אב"י ובוצעה האורטוריה אליהו מאת פליקס מנדלסון.
בינואר 1933 נחתם הסכם "אי חילול שבת", בלחץ אנשי אגודת ישראל, עם הנהלת קולנוע אדיסון ועם שני בתי הקולנוע האחרים ציון ועדן; סוכם שהמפר את ההסכם ייקנס בסך 300 ל"י (מתוכם 150 ל"י לבית היתומים דיסקין, ו-75 ל"י לכל אחד מבתי הקולנוע האחרים) לאחר ההצלחה הגדולה של הקולנוע, החליטה הנהלתו להקדים את מכירת הכרטיסים לשבת עצמה, על אף שהקרנת הסרטים החלה רק במוצאי שבת. בעקבות כך קמה סערה גדולה בציבור החרדי, ובעיקר בהנהגת עמרם בלוי החלו חרדים לנסות ולמנוע את מכירת הכרטיסים בשבת. באפריל 1933 התלונן אלברט פלויד בעל קולנוע עדן, במכתב פומבי בעיתון דואר היום, כי קולנוע אדיסון הפר את ההסכם מאחר שהשכיר את האולם להופעה של להקה ערבית ולפיכך הוא לא רואה עצמו מחויב להסכם. ב-11 באוגוסט 1933, עשרה ימים לאחר צום תשעה באב, פרסם גם בעליו של קולנוע אדיסון הודעה בעיתון שלפיה הבעלים של קולנוע עדן, המתחרה, "היה המתחיל בהצגות בשבתות ובחגים יהודים ופרץ את הגדר". משכך, לדבריו אין למתחריו בררה אלא לנקוט צעדים זהים. לאחר מכן התנצל על הצגה שהועלתה בצהרי תשעה באב והסביר זאת בהיעדרם של "מנהלי העסק", ש"לא היו אז בירושלים".
מספר פעמים הוצת האולם (ב-1965, ב-1975 וב-1985) ונגרם לו נזק כבד. מבנה הקולנוע סבל מספר פעמים מחבלות בעקבות מחאה של חרדים, שהתנגדו לתכנים שהוצגו בו. באמצע שנות השלושים נפטר מ. י. מזרחי ובית הקולנוע עבר לבעלות בניו, יוסף (ג'ו) מזרחי ושמעון מזרחי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נהג הקולנוע להקרין סרטים הודיים, טורקים ופרסים.
בשנת 1982 שכר את האולם איש עסקים הירושלמי משה דדש, שהפעיל באותה עת מספר בתי קולנוע במרכז ירושלים. בינואר 1993 רכש דדש את הבעלות במבנה ובקרקע, תמורת 2 מיליון דולר. בספטמבר 1994 מכר דדש את המבנה לחברת "א.ר. מלונות רותם", שהייתה בבעלות איש עסקים אייל רותם, תמורת 5.8 מיליון דולר. ובית הקולנוע חדל לפעול רותם ביקש להרוס את האולם לטובת פרויקט נדל"ן. במרץ 2000 אישרה הוועדה המחוזית בירושלים למגרש תוכנית הכוללת בניית בנין בן 12 קומות בייעוד למסחר ומשרדים וחניון תת-קרקעי בן 5 קומות חניה. רותם גייס לטובת ההשקעה בפרויקט קבוצה של משקיעים נוספים, אך הם פרשו מהפרויקט בסוף 2001. בדצמבר 2001 ,הגישה חברת האם של "א.ר. מלונות רותם", "רותם פיתוח ובנין", לבית המשפט המחוזי בירושלים, בקשה למתן צו לפירוק בעקבות אי יכולתה של "א.ר. מלונות רותם" לפרוע את חובותיה לחברה, לבנק לפתוח התעשייה ולבנק טפחות.
באפריל 2004 נחתם הסכם למכירת המגרש לחברת "קריית יואל" (ע"ש הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר) בתמורה לכ-4.6 מיליון דולר. והעסקה הושלמה בפברואר 2006. במקום נבנה מתחם מגורים הכולל 2 מבנים לאברכים של חסידות סאטמר. בהתאם לחוק שימור אתרים שומרה חזית מבנה הקולנוע. במהלך חודש אוגוסט 2007 הונחה אבן הפינה למתחם המגורים על ידי הרב אהרן טייטלבוים, האדמו"ר של חסידי סאטמר. לאחר עיכובים במהלך הבנייה נחנך פרויקט המגורים ב-2014.
הופעות וקונצרטים
אולם קולנוע אדיסון שימש, מלבד להקרנת סרטים, בעבור מופעי תרבות מקומיים ובינלאומיים, שכללו הצגות תיאטרון, קונצרטים, אופרות וכן מופעי מוזיקת פולקלור, רוקנרול וג'אז. בין האמנים שהופיעו בו היו: הצ'יזבטרון, התיאטרון הקאמרי, יאשה חפץ, ז'ולייט גרקו, פריד אל-אטרש, אום כולתום, ליונל המפטון, הקומפניון דה לה שנסון וקליף ריצ'רד עם הצלליות.
ב-30 בדצמבר 1936, ערכה התזמורת הפילהרמונית הישראלית (אז תחת השם התזמורת הפילהרמונית הארצישראלית) קונצרט באולם בניצוחו של ארטורו טוסקניני, ארבעה ימים לאחר קונצרט הבכורה שלה בתל אביב. זה היה הקונצרט הראשון שהועבר בשידור ישיר בתחנת קול ירושלים. מאז שימש האולם את התזמורת במשך שנים רבות לעריכת קונצרטים בירושלים.
במרץ 1937 ערך תיאטרון הבימה מספר הופעות של המחזה הדיבוק באולם.
ב-13 במאי 1937 ערכה התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית קונצרט חגיגי לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השישי בניצוחו של מלקולם סרג'נט.
עמוס עוז בספרו "הר העצה הרעה" כתב על נשף שנערך באולם ב-1946:
ב-1951 נערך קונצרט של התזמורת הסימפונית ירושלים עליה ניצח לראשונה בישראל אוטו קלמפרר, בתוכנית על טהרת יצירותיו של מוצרט, ובהן הקונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת ברה מינור, ק' 446, עם פרנק פלג כסולן. עוד בוצעו הפתיחה לאופרה "דון ג'ובאני", הסרנדה ק' 239 והסימפוניה מס' 29 בלה מז'ור. ב-1971 נערך קונצרט נוסף של התזמורת הסימפונית בניצחו.
ביולי 1963 פרצה התפרעות המונית, לאחר שקהל צעירים לא היה מרוצה מרמת הריקוד של להקת רקדניות טוויסט שהופיעו באולם.
ב-1971 נערכו הופעות של המחזמר שיער בכיכובו של צביקה פיק באולם, כאשר בחוץ הפגינו נטורי קרתא נגד המופע.
נציגויות דיפלומטיות של אוגנדה בעולם
משרד החוץ של אוגנדה מנהל מספר רב של נציגויות דיפלומטיות בעולם, בעיקר במדינות שכנותיה המכונות על ידי המשרד "מדינות הטבעת". מעבר למדינות האפריקאיות, אוגנדה מחזיקה נציגויות באירופה, במזרח התיכון, בצפון אמריקה ובמדינות האוקיינוס השקט.
רויטל זלצמן
רויטל זלצמן (נולדה ב-3 באוגוסט 1982) היא זמרת, שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בערד. עד גיל 14 למדה בלט קלאסי ומחול במרכז העירוני להוראת אמנות המחול בת-דור בבאר שבע. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכה במוזיאון חיל האוויר.
ב-2004 למדה בקורס משחק מול מצלמה אצל גלית רוזנשטיין. ב-2007 סיימה 3 שנות לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
ב-2008 השתתפה בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "בית צבי" העוקבת אחרי החלומות, ההצלחות והאכזבות של מחזור אחד של תלמידים בבית הספר הגבוה לאמניות הבמה "בית צבי".
זכתה לחשיפה כלל-ארצית ראשונה כשזכתה ב-2008 בתוכנית הריאליטי "גריז" בערוץ 2. בתוכנית זו חיפשו את השחקנים הראשיים להפקת המחזמר "גריז" בבימויו של משה קפטן ובהפקת יריב יפת בתיאטרון בית ליסין. לאחר שזכתה במקום הראשון לצד שחר ישי החל תהליך החזרות (שכלל גם את השחקנים מיכל אמדורסקי, הנרי דוד, יעל דואני ויובל אברמוביץ'), אולם לאחר 3 שבועות של חזרות הוחלט לגנוז את הפקת המחזמר.
במהלך חודשי הצילומים לתוכנית והחזרות נחשפו כישוריה לציפי פינס - המנכ"לית והמנהלת האמנותית של תיאטרון בית לסין - שהייתה אחת השופטות בתחרות. בסיום ההפקה, ליהקה פינס את זלצמן לקבוצת צעירי התיאטרון שהקימה.
בתיאטרון
בתיאטרון בית ליסין: ב-2007 השתתפה כמפעילת בובות ומגבה קולית בשירה ב"אבניו קיו" שביים משה קפטן. ב-2008 שיחקה במחזמר "ברודוויי פינת פרישמן" שכתב וערך דניאל אפרת וביים גלעד קמחי. ב-2009 גילמה את הרמיה בהצגה "חלום של לילה בליל קיץ" מאת שייקספיר שביים גלעד קמחי. ב-2010 גילמה את אנה במחזמר "אביב מתעורר" שכתב סטיבן סייטר (על פי מחזה מאת פרנק ודקינד) וביים גלעד קמחי. ב-2011 גילמה את לוקרציה בהצגה "מנדרגולה" שעיבד יעקב שבתאי (ע"פ ניקולו מקיאוולי) וביים גלעד קמחי. באותה שנה גילמה את לינדה במחזמר "אחים בדם" מאת ווילי ראסל שביים גלעד קמחי; ושיחקה במחזמר "הקוסם מארץ עוץ" שעיבדו דניאל אפרת וגלעד קמחי שגם ביים בשיתוף תיאטרון המדיטק. ב-2012 גילמה את יערה בהצגה "משאלה אחת ימינה" שעיבדה דפנה אנגל ע"פ ספרו של אשכול נבו וביים גלעד קמחי. ב-2013 גילמה את הפיה בהצגה "פינוקיו - דל'ארטה" שעיבדו דניאל אפרת וגלעד קמחי שגם ביים. ב-2017 גילמה את התפקיד של חנה מרון בקומדיה המקורית "השחקנית" מאת גור קורן שביים גלעד קימחי.
בתיאטרון המסחרי: ב-2014 גילמה את כיפה אדומה במחזמר "כיפה אדומה" שעיבד וביים רועי ניגרי.
בתיאטרון הספרייה: ב-2014 גילמה את בת הים הקטנה במחזמר "מקס בארץ האגדות" מאת אורי אוריין שביים אלדר גרויסמן.
בתיאטרון הבימה: ב-2015 גילמה את הפילגש של פרון במחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס שביים משה קפטן. ב-2017 החלה לגלם את דמותה של נעמי שמר (לסירוגין עם אביטל לבני) במחזמר "סימני דרך" מאת אורן יעקובי וגיורא יהלום שביים משה קפטן. ב-2018 החלה לגלם את נועה במחזמר "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום, גם הוא בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2019 לוהקה לתפקיד גלוריה במחזמר פלאשדאנס, לצידם של ריקי גל, צחי הלוי, מיי פיינגולד, עדי כהן ורועי ויינברג בבימויו של עומר זמרי, בהפקת הבכורה של תיאטרון תל אביב בניהולו של מאור מימון.
בתיאטרון הקאמרי: בשנת 2020 שיחקה במחזמר "החיים הם קברט"
בתיאטרון העברי: ב-2023 היא מגלמת את מריה, התפקיד הראשי והאייקוני במחזמר "צלילי המוזיקה", לצד עוז זהבי, טוביה צפיר, עדי הימלבלוי ואחרים.
דיבוב
ב-2009 דיבבה את סיירה בסדרת הטלוויזיה "בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'". ב-2010 דיבבה את שלי בסרט "מסביב לעולם בחמישים שנה". ב-2011 דיבבה את צ'יאו בסדרת הטלוויזיה "יוהו וחברים", ואת קליאו בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות הפיראטים - מסעות בעולם האומנות". ב-2012 דיבבה את מוד בסרט "מפלצת בפריז"; את טיני בסרט "זמביזיה"; את תיונה בסדרת הטלוויזיה "אמה ודין"; את גליס בסרט "טינקרבל וסוד הכנפיים" ואת שן פיית השיניים בסרט "שומרי האגדות". ב-2013 דיבבה (לצד אלי ומריאנו) את ג'ני בסרט "לעוף על הזמן", דיבבה את ונסה בסדרת הטלוויזיה "וונדי" והשתתפה בדיבוב הסרט "לשבור את הקרח". ב-2014 דיבבה את גליס בסרט "טינקרבל ופיית הפיראטים". ב-2019 דיבבה את חדקרתולי בסרט "סרט לגו 2: החלק השני". ב-2021 דיבבה את דולורס בסרט "אנקאנטו".
מוזיקה
בספטמבר 2012 העלתה את המופע "רויטל זלצמן שרה חוה אלברשטיין" במסגרת "תהל Unplugged" בתיאטרון "תהל".
בשנת 2017 השתתפה בעונה השלישית של "אקס פקטור ישראל".
אספלט
אַסְפַלְט (asphalt; בעברית גם: חֵמָר) הוא נוזל צמיג המופיע באופן טבעי בנפט גולמי. ניתן להפריד את האספלט מהמרכיבים האחרים בנפט גולמי (כגון נפט, בנזין וסולר) על ידי תהליך של זיקוק. ניתן להשיג רמת הפרדה גבוהה יותר על ידי עיבוד נוסף של המרכיבים הכבדים של הנפט הגולמי ביחידת דה-אספלטיזציה המשתמשת בפרופאן או בבוטאן במצב סופר-קריטי כדי לפרק את המולקולות הארומטיות יותר, שאז מופרדות מהשאר. ניתן לעבד את התוצר עוד יותר על ידי תגובה עם חמצן. הוא הופך אז לקשיח יותר (וצמיגי יותר).
לעיתים מבלבלים בין אספלט לזפת (עִטרן), שהוא חומר שנוצר על ידי זיקוק דסטרוקטיבי של חומר אורגני. הן האספלט והן הזפת מסווגים כבִּיטוּמֶן (bitumen) – סיווג המכיל את כל החומרים המסיסים בפחמן דו-גופרי.
מאחר שאספלט מתקשה אם אינו נשמר בחימום, קשה להובילו בצורתו הגולמית ממקום למקום. לכן, מערבבים אותו עם דיזל או קרוסין לפני המשלוח, ומפרידים את המרכיבים הללו, הקלים מהאספלט, כאשר התערובת מגיעה ליעדה.
האספלט בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה
במקרא מופיע האספלט במגוון שמות בהקשר לשימושים שונים כגון: כופר לאיטום תיבת נח, חימר לבניית העיר בבל ומגדל בבל שבדרום מזרח מסופוטמיה ובתיאור מלחמת ברית המלכים, חמר וזפת לאיטום תיבת משה (תיבת גומא) וזפת בפרשת סדום ועמורה ובנבואות.
שימושי האספלט
בימי הביניים שימש האספלט מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים, במורסות, בחזרת, בפצעים ובנפיחות בשפתיים. הרמב"ם מזכיר את ה"זפת" כמרכיב בחבישה לטיפול בכאב של העצב. שימושים נוספים היו גם: המסת דם קפוא וטיפול בבלוטה בצוואר, במחלות עור ובשיעול, וכן מרכיב בתרופה לדלקת פרקים ולטיפול בגיד הנשה.
בנוסף לשימושיו הרפואיים, שימש האספלט גם כטיט לבנייה ולאטימה, וכן להדברה. כיום הוא משמש לריצוף כבישים, ציפוי גגות, לאיטום, לבידוד ולהגנה בפני קורוזיה.
אספלט המעורבב יחד עם מרכיבים נוספים כדי ליצור בטון אספלט, משמש לציפוי כבישים. האספלט המשמש למטרה זו מכונה בִּיטוּמֶן (bitumen) ומורכב בבתי זיקוק מתערובת של חומרים שונים, כדי להגיע לקשיות הדרושה. את הביטומן נוהגים לערבב עם חול וחצץ, לציפוי הכביש. במהלך השנים חל שיפור ניכר באיכויות האספלט המיועד לסלילת כבישים בעקבות שימוש בתרכובות חדשות.
במגרשי קטרגל, כדורסל וטניס המצויים בפארקים וגנים ציבוריים, משטח המגרש עשוי לרוב מבטון אספלט.
תכונותיו של אספלט מסוג S הם גודל גרגיר מקסימלי של 25 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. סוג זה משמש כיום לסלילות של כבישים מהירים וסלילות המתבצעות עבור נתיבי ישראל בעיקר. אספלט מסוג SMA מורכב מגודל גרגיר מקסימלי של 19 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG. חברה מקצועית תעדיף להשתמש באספלט מסוג SMA לסלילת כבישים, משום שבמהלך הכנת התערובת מוסיפים פולימרים אשר מלכדים את החומרים וגורמים לאספלט להידבק היטב לכביש המקורצף.
רצועת הביטחון (תוכנית רדיו)
רצועת הביטחון היא תוכנית אקטואלית, צבאית - ביטחונית יומית, המשודרת בגלי צה"ל.
התוכנית עלתה לאוויר בשנת 1998 והיא משודרת עד היום. העורך הראשי הראשון היה יצחק טוניק, שהיה גם מגיש התוכנית, ומפקד גל"צ לשעבר. בשנת 2007 החליפה אותו טלי ליפקין-שחק, שמשמשת בתפקיד עד היום ובנוסף גם עורכת את התכנית. במהלך השנים הגישו את התוכנית עיתונאים צבאיים בולטים בישראל, ובהם: עמוס הראל, יואב לימור, פנחס עידן, ואלכס פישמן.
התוכנית עוסקת בנושאים מגוונים ובהם: צבא, אסטרטגיה וממשל, המזרח התיכון והעולם הערבי, וצבא-חברה.
מפעם לפעם נערכות תוכניות מיוחדות בהן טלי ליפקין-שחק מארחת מרואיין באולפן לתוכנית שלמה. במהלך מבצע עופרת יצוקה, כמו גם במלחמת לבנון השנייה, שודרה התוכנית בשידור חי, במשך שעה בכל ערב.
פסיכיאטריה באפריקה
רוב מדינות אפריקה מוגדרות כעולם המתפתח ("השלישי") ומהוות רוב בין המדינות תחת הגדרה זו. לעובדה זו השלכות רבות על רפואת הנפש ביבשת. השלכות אשר נוגעות לתקצוב, למדיניות בנושא ולפיתוח מערכות המחקר והטיפול. רפואת הנפש במאה ה-21 עודנה תחום שנוי במחלוקת ומודעות ציבורית גדולה יותר דרושה עבורו בייחוד בעולם המתפתח - אשר מושפע בנוסף מערכי תרבות ומסורת. הפסיכיאטריה מקושרת למדעי המוח, תחום הכולל בתוכו תחומי ידע כגון גנטיקה, נוירולוגיה, קוגניציה ורגש. הפסיכיאטריה צמחה מתוך הפסיכולוגיה ומתאפשרת בזכות פיתוחה והתפתחותה של הרפואה הקונבנציונלית המערבית.
מחלות נפש נחשבות למגפה שקטה ברוב חלקי אפריקה. חסמים מבניים ומערכתיים כגון תשתיות לא מספקות של שירותי בריאות, חוסר במומחי בריאות הנפש, וחוסר גישה לכל רמות הטיפול, גורמים לכך שמחלות נפש ביבשת האפריקאית אובחנו כמחלות זניחות. רוב הממשלות ביבשת וקובעי מדיניות הבריאות, התמקדו במחלות מידבקות המכות את היבשת כגון מלריה, שחפת, איידס, ולכן רוב המשאבים הושקעו בהם. בנוסף, בשל סטיגמה ואפליה, אנשים רבים סובלים בשתיקה ואינם מגיעים לטיפול כנדרש. יתר על כן, חלק ניכר של האוכלוסייה במדינות אפריקה חשופה למחלות נפש בשל מצב פסיכו- סוציאלי- מצבים סוציו אקונומיים כגון עוני, הגירה, מלחמה, קונפליקט ואסונות.
בריאות הנפש הכללית ומחלות נפש באפריקה
מחלת נפש היא מונח כללי המתאר מגוון של הפרעות המשפיעות על החשיבה, ההתנהגות ומצב הרוח. הפרעת נפש היא מונח ספציפי יותר המתאר מצב המאופיין בהפרעה משמעותית מבחינה קלינית בהיבטים שונים של תפקוד הנפש. 30 אחוזים מהאוכלוסייה העולמית סובלים מדי שנה מהפרעה נפשית, ושני שלישים מתוכם לא מקבלים טיפול הולם. בעלי הפרעות נפש מקושרים לשוליים, לפגיעות חברתית ולמגוון של בעיות חברתיות ותופעות כגון מחוסרי בית, מאסר ושימוש בסמים העלולות להיגרם כאשר חולי נפש אינם מקבלים טיפול. באפריקה בערך אחד מכל ארבעה אנשים עשוי לחוות הפרעות נפשיות נפוצות כגון חרדה או דיכאון, שהיא המחלה השנייה שנפוצה ביבשת. הסובלים מדיכאון, חרדה והפרעות נוירו פסיכיאטריות עלולים לסבול גם מאובדן פריון (בעקבות שנים שהוגבלו בגלל המחלה), ובסיכון גבוה לחלות במחלות גופניות מתמשכות כגון סכיזופרניה והפרעות דו־קוטביות. הבעיות הללו עלולות להשפיע על הפרט על בסיס יומיומי, בעיקר על קבוצות פגיעות כגון נשים ילדים ועניים. התושבים במדינות היבשת האפריקאית חשופים למחלות נפש בשל מספר גורמי סיכון כלכליים חברתיים כגון עוני, אי-שוויון חברתי, מלחמה וסכסוך, אסון, עיור והגירה. לחולי נפש באפריקה יש גישה מוגבלת לטיפול ולכן הופכים לשוליים בחברה והבעיה גוברת.
תשתית בריאות ירודה וחוסר מימון
נתוני הוצאות לבריאות הנפש באפריקה הם עגומים. בממוצע רוב המדינות באפריקה מוציאות פחות מ-1% מהתקציב של הבריאות על בריאות הנפש. ההוצאה הממוצעת לבריאות הנפש היא כ-0.25$ לאדם בשנה, לעומתם מדינות בעלות הכנסה גבוהה מוציאות בממוצע כ-2$ לאדם בשנה. הנתונים האלו הם חלק מהבעיה של תשתית ירודה וטיפול לא נגיש לתושבים האפריקאים.
רמות הטיפול במדינות אפריקה
רוב הזמן, מומחים זמינים בעיקר ברמה האזורית או המחוזית, ולכן המומחיות המקצועית המומלצת זמינה רק לחולים אשר יכולים למצוא את דרכם לבית החולים המחוזי. חלק מהבעיה של תשתית ירודה וטיפול נגיש היא שיש מעט מאוד מתקנים מאובזרים לטיפול בחולי נפש קשים אשר עשויים להזדקק לרמת טיפול חריפה או גבוהה יותר - למשל, המספר הממוצע של מיטות בבתי חולים פסיכיאטריים ל-1,000 איש באפריקה הוא 0.034. אלה שקיימים לעיתים קרובות ממוקמים במרכזים עירוניים והם מאוישים היטב ומצוידים. לדוגמה, באתיופיה, יש רק בית חולים פסיכיאטרי אחד בעיר הבירה אדיס אבבה. במדינות אחרות כגון בוטסואנה, דרום אפריקה ובמצרים בית החולים יכולים להכיל יותר מיטות כי הם מצוידים מעט יותר ומאוישים בצוות רפואי מתאים, אבל אלה עדיין לא מספיקים כדי לכסות את כלל האוכלוסייה.
אתגר נוסף הקשור לכך הוא התערבות מניעה והתערבות ראשונית ומשנית כתוצאה מתשתיות ומערכות ירודות. תשתיות מוגבלות ומימון משפיעות על בעיות מערכתיות כגון תקשורת, פיתוח מדיניות, הדרכה, ניידות בין מדינות ותיעוד.
תפיסת מחלות נפש באפריקה ויחס לחולים
רוב תושבי יבשת אפריקה מאמינים כי מחלות נפש הן פיקציות שנגרמו על ידי כוחות רעים על טבעיים. לכן, ישנה העדפה לשיטות מסורתיות לריפוי מחלות נפש. מאחר שתמותה מתת תזונה ומחלות שניתן למנוע אותן מאוד נפוצה, מחלות נפש, שלא נחשבות כמסכנות חיים, נתפסות כלא משמעותיות ולכן לא ניתנת להן תשומת לב. הטיפול בחולי נפש, במיוחד באזורים הכפריים, מוטל על משפחות החולים ועל מרפאים מקומיים. בשנים האחרונות, נעשים מאמצים על ידי ארגונים לא ממשלתיים במערב אפריקה כדי לטפל בהפרת זכויות אדם על ידי הסרת השלשלאות מאנשים בעלי הפרעות פסיכיאטריות קשות, המרותקים לבתיהם בכפרים שלהם.
בהרבה מדינות באפריקה מאמינים כי אנשים מסוימים יכולים לאבחן מחלות ולמצוא מה לא בסדר עם אחרים. אנשים אלו נתפסים כבעלי איכויות אישיות ורוחניות או כבעלי כישרונות מיוחדים, לכן אין קריטריונים אובייקטיביים לאבחון מחלות נפש כמו במערב, והדבר נעשה בצורה סובייקטיבית.
חקיקה
בחלק ממדינות אפריקה אין חקיקה בתחום בריאות הנפש, למעט מספר אזכורים בחוקים הפליליים והאזרחיים המדברים על זכויותיהם של חולי הנפש. אזכורים אלו כוללים בעיקר פשעים שבוצעו על ידי אנשים הסובלים מהפרעה נפשית וכיצד ניתן להגן על רכושם של חולי נפש. כוח אדם מקצועי ומתקנים ותרופות פסיכיאטריות בסיסיות לוקים בחסר, לכן זכויותיהם של חולים פסיכיאטריים לקבלת טיפול מודרני לשם הקלת סבלם לא מתממשות ברוב המדינות האפריקאיות.
כמעט 70% מהמדינות באפריקה מקצות פחות מאחוז אחד מתקציב הבריאות שלהן על טיפול במחלות נפש (בהשוואה לרוב המדינות האירופאיות בהן מקצים יותר מ-5% לכך). על כל מיטה אחת במוסד פסיכיאטרי יש כ-10,000 אנשים הלוקים במחלת נפש. כמעט כ-90% מהמדינות באפריקה מדווחות שיש להן פסיכיאטר אחד על כל 100 אלף אנשים, ובעוד שכ-78% מכל המדינות בעולם מספקות הטבות לאנשים עם מחלות נפש, רק 46% מהמדינות האפריקאיות עושות זאת.
קיימים מספר חסמים ליישום מדיניות החקיקה במדינות אפריקה. ראשית, סטיגמות על הפרעות נפשיות ובורות ממשיכות להשפיע על הקצאת תקציבים הנמצאת בידי מתכנני בריאות ומנהלים. לדוגמה, ישנה אמונה כי בעיות נפשיות קשות לאבחון ולטיפול, בעוד שלמעשה ישנן ראיות שהפרעות כמו חרדה ודיכאון יכולות להיות מאובחנות בצורה תקפה ואמינה, וכן שהטיפול במחלות במדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית משתלם. שנית, היעדר מידע אמין לגבי הרמות הנוכחיות של מחלות הנפש ממשיכה לפגוע ביישום מדיניות החקיקה. לדוגמה, בדרום אפריקה, מדינה עם שירותי בריאות נפש מפותחים יחסית, נתונים של אבחנות במחלות לא נשמרים באופן שגרתי וכן לא נשמר מידע לגבי הגעת מטופלים ואשפוז ראשוני בבתי חולים. חסם נוסף הוא שלצד המגזר הציבורי הפורמלי של מערכת בריאות הנפש באפריקה, מרפאים מסורתיים משמשים כחלופה (ולעיתים קרובות גם נותנים טיפול ראשוני) של מערכת הבריאות. על פי מחקרים, אנשים בעלי הפרעות נפשיות נוטים להתייעץ עם המרפאים המסורתיים לפני שניגשים לפסיכיאטריה "המערבית" וגם כאשר החולים כבר מטופלים במערכת הציבורית ונוטלים תרופות מועילות לשם כך, הם עדיין מתייעצים עם מרפאים מסורתיים על מצבם ומאמצים הסברים מסורתיים על הסיבה למצבם. כך, בעוד מערכות בריאות מסורתיות וציבוריות-פורמליות בתחום בריאות הנפש מתקיימות זו לצד זו בכל מדינות אפריקה, קיימים דפוסים שונים של ניצול השירותים הללו על ידי האוכלוסייה והתפיסה לגבי יעילותם.
הגנה משפטית ירודה וחוסר שוויון
הטיפול ברחבי אפריקה בבריאות הנפש לא מוגן תחת חיסיון הפרט ולכן מעמיד את החולים בסיכון גבוה לסטיגמות חברתיות. הסיבה העיקרית לכך היא שבחברות האפריקאיות הגבולות בין הפרט לקבוצה הם לא נוקשים, וסודיות הפרט היא לא במקום הראשון בסדר עדיפותם. לכן, גם החוקים וההנחיות בנושא השמירה על פרטיות הפרט צריכים להתאים את עצמם לחברה האפריקאית, תוך שמירה בסיסית על זכויות החולה. יתר על כן, רבים מבתי החולים הפסיכיאטריים המרכזיים באפריקה פועלים בדרכים בלתי אנושיות ויש עליהם ביקורת חריפה. כלומר, בחלק מבתי החולים עדיין מוחזקים חולים בשלשלאות ומדווחים על הזנחה והתעללות מצד עובדי בית החולים.
בהתייחס להיעדר הון עצמי, ישנה סוגיה נוספת המצביעה על פערים בבריאות הנפש בקרב כפריים לעומת עירוניים. בתי החולים הפסיכיאטרים המעטים שנמצאים במדינות באפריקה נוטים להיות מרוכזים באזורים עירוניים. כלומר, רק אנשים שיכולים להרשות לעצמם לשלם עבור הטיפול בעצמם וידם משגת יקבלו טיפול למחלתם. לעומתם, אזרחים המתגוררים באזורים מרוחקים ובכפרים אין להם כלל גישה לקבלת לטיפול. המצב דומה גם בשירות הפסיכולוגי הניתן ביבשת. אולם, עובדים סוציאליים עשויים להיות זמינים יותר אך הם בדרך כלל לא יתמקדו בטיפול ישיר בסימפטומים של מחלת נפש.
סטיגמה, אפליה והפרת זכויות אדם
סטיגמות חברתיות עלולות להרחיק סובלים ממחלות נפש מהטיפול, לסבול מאפליה ורמת חיים ירודה. סטיגמה מסכלת את הצמיחה ואת הפוטנציאל של יחידים ומשפחות הסובלים ממחלת נפש להירפא. סטיגמה משפיעה על מוסדות, עובדי בריאות ואפילו מומחים לבריאות הנפש המספקים טיפול לחולים. בנוסף, בעקבות הסטיגמות הקיימות בתחום בריאות הנפש והערכה נמוכה של החולים בהם, לא משקיעים כספים בתחום כדי לשפר את הטיפול ולחקור אותו. סטיגמות נמצאו כתורמות לאפליה ולהפנמה של תפיסות שליליות בצורה של סטיגמה עצמית, ולכן גורמים לחולים להימנע מטיפול ולהסתיר את הסימפטומים שלהם. אמונות מסוימות על הגורם למחלות נפש כוללות לעיתים קרובות את כל המשפחה, אשר עלולים גם לסבול מסטיגמה, מה שגורם גם לבני משפחת החולה להסתיר את מחלתו ולהתעלם מבעיה.
כמו כן, חוקרים רבים מתחו ביקורת על כמה גישות טיפוליות מסורתיות מזיקות שמנציחות את הסטיגמה, כולל הצתה ושריפה של חולים.
עלויות ותקצוב
הפרעות פסיכיאטריות הן בין המחלות הנפוצות, המטרידות והיקרות ביותר מבין כלל המחלות הרפואיות הקיימות. מחקרים קהילתיים וקליניים במערב ובמקומות נוספים מוכיחים כי הפרעות במצב הרוח והפרעות חרדה, הן ההפרעות הפסיכיאטריות הנפוצות ביותר. מחקר כלל עולמי בנוגע לנטל הקיים כתוצאה ממחלות מצא כי דיכאון היה הרביעי מבין המחלות המהוות לנטל הגדול ביותר מכלל המצבים הרפואיים בעולם בשנת 1990, וחזה כי הוא יהפוך להיות השני המכביד ביותר בשנת 2020. חלק גדול מהפרעות החרדה הן דיכאוניות, ומהוות הן כשליש מן העלויות של כלל ההפרעות הפסיכיאטריות.
תחלואה נילווית
בעולם המתפתח, לתחלואה נלווית של הפרעות במצב הרוח והפרעות חרדה להפרעות זיהומיות, כגון HIV/AIDS,חשיבות עליונה. למרות זאת, לא קיים עדיין מחקר העוסק בהבנה ובניהול של הפרעות נפשיות בכלל, והפרעות במצב רוח וחרדה בפרט.
מחקר, פיתוח ומשאבים
לשיפור הבנת ההפרעות הנפשיות הנפוצות בקרב ילדים ונוער חשיבות עולמית, אך במיוחד במדינות מתפתחות בעלות מאפיינים דמוגרפיים הכוללים אוכלוסיות צעירות יותר. למרות שנעשו מחקרים אפידמיולוגיים אשר עסקו בהפרעות במצב הרוח והחרדה בעולם המתפתח לא נבדקו פרמטרים חשובים כגון שכיחות, תחלואה ודפוס תופעתן של הפרעות נפשיות משותפות בהקשר המקומי.
גיוס משאבים מהווה בעיה הן בעולם המפותח והן בעולם המתפתח, אך ללא ספק מהווה אתגר גדול יותר במדינות אשר אינן עונות על הנדרש מבחינת השירותים הקליניים הקיימים בהן, ללא סוכנויות מימון מדעיות או עם כאלה מוגבלות, ובכאלה עם מחסור יחסי ביכולת המחקר. מדינות מתפתחות, הכוללות תחת הגדרתן את מרבית מדינות אפריקה, מתאפיינות בקושי לגיוס משאבים בשל גורמים אלו. ארגונים כמו הארגון הבינלאומי לחקר המוח (IBRO) מבצע מחקרים בתחומי מדעי המוח הרלוונטיים להפרעות נפש שכיחות בעולם המתפתח.
תמיכה ומודעות ציבורית
חלק מן האתגרים העיקריים העומדים בפני חוקרים ואנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש הם סטיגמות, בורות ועמדות אנטי-מדעיות. בשל כך, לא נעשית עבודה מספקת על מנת להפחית עיכובים בטיפול ושימוש בהתערבויות לא יעילות. תופעות אלו נוגעות בייחוד לעולם המתפתח. יש תפיסות שונות לגבי נושא בריאות הנפש בקרב הציבור הרחב. בנוסף, קיימות עדויות לכך שקובעי מדיניות וסוכנויות מימון, כמו גם עורכי כתבי עת אקדמיים ואוניברסיטאות, מציגים סטיגמות כלפי מחלות נפש.
מדיניות ויחס לתחום
מערכות בריאות הנפש הן האמונות על הטיפול בחולים ועל המחקר. המדיניות והיחס לתחום הפסיכיאטריה משפיעים על התקצוב הניתן למערכות בריאות הנפש ועל אופי והיקף פעולתן.
המדיניות והיחס לפסיכיאטריה באפריקה מציבים אתגרים מול הפסיכיאטריה וחוקריה. אתגרים המתייחסים למימון ולמשיכת חוקרים מוכשרים בתחום מדעי המוח, למחסור יחסי בחקר הטיפול התרופתי והפסיכותרפי, לקושי בחקר מערכות בריאות הנפש ועוד. יתרונות והזדמנויות, כמו גם אתגרים, קיימים הן בעולם המפותח והן בעולם המתפתח - אך היקפם עשוי להיות שונה מבחינה איכותית וכמותית.
עוני כגורם מרכזי למחלות נפש באפריקה
ישנם מספר גורמים פסיכו - סוציאליים שמקבלים בולטות באפריקה, שהמרכזי ביותר בהם הוא העוני. כיוון הסיבתיות הוא דו כיווני, מאחר שעוני גורם להפרעות נפשיות והפרעות נפשיות גורמות בתורן לעוני. עוני גורם לבעיות נפשיות באמצעות מנגנונים כמו חשיפה ללחצים, חוסר יכולת להבטיח התערבויות למניעת מחלות נפש או טיפול בהן, וכן צמצום הגישה לערי הבירה. לעומת זאת, מחלות נפש יכולות לגרום לעוני מפני שהן מפחיתות תעסוקה (הן במציאת עבודה והן בטיפול כמו הורה לילדים) וכן מגדילות את העלויות במערכת הבריאות הממשלתית והמסורתית.
העוני מגדיל את הסיכון למצוקה כגון חוסר במזון, בתזונה לקויה, אלימות, חינוך לא הולם וכן התגוררות בשכונות המאופיינות על ידי היעדר של רשתות חברתיות תומכות. גורמים אלו מהווים גורמי סיכון ללקות בהפרעות נפשיות.
זמביה
כיום ישנם שלושה פסיכיאטרים עבור אוכלוסייה של 12 מיליון תושבים, הפועלים בעיקר בבית החולים הפסיכיאטרי היחיד במדינה. אין תכנון עתידי לתוכניות להכשרת פסיכיאטרים או פסיכולוגים בזמביה, והכשרה מצומצמת בלבד ניתנת לאחיות ובעלי תפקידים בתחום בריאות הנפש.
אוגנדה
ילדים ומתבגרים:
מר ראש תפוד
מר ראש תפוד (באנגלית: Mr. Potato Head) הוא צעצוע אמריקאי המיוצר משנת 1952, שפותח ועוצב על ידי ג'ורג' לרנר. הצעצוע מבוסס על צעצוע קודם בשם "עשה לך פרצוף" (מאנגלית: "Make a Face"), אשר כלל ערכת אביזרים בלבד שהכילה חלקי גוף ופרטי לבוש, אותם ניתן היה לחבר לתפוח אדמה אמיתי. הצעצוע מורכב מגוף פלסטיק של תפוח אדמה, שאליו ניתן לחבר את חלקי הגוף ופרטי הלבוש. חלקים אלו כוללים לרוב שיער, אוזניים, אף, פה, ידיים, נעליים ועוד.
"מר ראש תפוד" היה הצעצוע הראשון שפורסם ברשתות הטלוויזיה, ולימים הפך לדמות בסדרת סרטי ההנפשה "צעצוע של סיפור" של דיסני ופיקסאר.
במרץ 2021 פורסם כי יצרנית המשחק שהיא מורידה את המילה "מר" משם המותג ותשווק אותו כ"ראש תפוד" וזאת כחלק משינוי תדמיתי שעברה החברה ומוצריה כחלק מהמעבר למאה ה-21. החלטה זו ספגה ביקורת רבה מאנשי ימין בארצות הברית, בהם העיתונאי הימני בן שפירו.
ורה פרמיגה
ורה אן פרמיגה (באנגלית: Vera Ann Farmiga; נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2009 על תפקידה בסרט "תלוי באוויר". הופיעה בסרטים "השתולים", "הילד בפיג'מת הפסים", "כרוניקה של אקדח", "לזמן את הרוע", "לזמן את הרוע 2", "לזמן את הרוע 3" ו"היתומה".
בנוסף לכך, מגלמת פרמיגה את לוריין וורן במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
ביוגרפיה
פרמיגה נולדה בניו ג'רזי בעיר קליפטון ללובה ומייקלו פרמיגה, מהגרים אוקראינים. היא גדלה בתוך קהילה אוקראינית-אמריקאית סגורה ולא ידעה אנגלית עד לגיל 6. היא למדה בבית ספר אוקראיני-קתולי, וב-1991 סיימה את לימודיה בהצלחה ב"תיכון סנטרל האנטרדון".
פרמיגה למדה אמנות חזותית ואמנות הבמה באוניברסיטת סירקיוז. בשנת 1996 הופיעה על בימת ברודוויי במחזה "לקחת צד", מאוחר יותר באותה שנה הופיעה בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי שבסן פרנסיסקו במחזה "הסערה" של ויליאם שייקספיר. לאחר הופעותיה הראשונות בתחום התיאטרון שיחקה פרמיגה בסדרה האוסטרלית "רואר". בהמשך שנות ה-90 הרבתה פרמיגה לשחק במחזות, וכן שיחקה בתפקיד קטן במותחן "בחזרה למלזיה" ב-1998 שהיה סרטה הראשון בתחום הקולנוע.
את תפקידה המשמעותי הראשון בקולנוע קיבלה פרמיגה בשנת 2000 בדרמה "סתיו בניו יורק". בשנה שלאחר מכן השתתפה פרמיגה במותחן האקשן "15 דקות". ב-2004 שיחקה פרמיגה בדרמת המסתורין המבוססת על הנובלה של ריצ'רד קונדון "המועמד ממנצ'וריה". בשנת 2006 הופיעה פרמיגה בתפקיד משני במותחן הפשע זוכה 4 פרסי אוסקר של מרטין סקורסזה, "השתולים"; בסרט גילמה פרמיגה את מדולין מאדן, פסיכיאטרית שמנהלת מערכת יחסים כפולה, האחת עם קולין סאליבן (מאט דיימון), החבר במאפיה האירית שמושתל לתוך משטרת בוסטון והשנייה עם בילי קוסטיגן (לאונרדו דיקפריו) שעושה את הדרך ההפוכה ובתור שוטר סמוי הוא חודר לתוך המאפיה האירית.
סרט נוסף בו הופיעה פרמיגה היה דרמת הפשע האלימה "כרוניקה של אקדח", בו שיחקה פרמיגה את טרזה, אשתו של השוטר הסמוי העובד בשירות המאפיה הרוסית ג'ואי ג'אזל (פול ווקר).
ב-2008 הופיעה פרמיגה בדרמת המלחמה הבריטית "הילד בפיג'מת הפסים". בסרט גילמה את אלסה אמו של גיבור הסרט ברונו ואשתו של קצין האס אס ראלף, שעוברת ממקום מגוריה בברלין לגור עמו באזור כפרי בסמוך ל"חווה" (מחנה השמדה) מני רבות; כשהיא מגלה מה בעלה מעולל ליהודים באזור, היא דורשת ממנו שהיא ושני ילדיה יעברו לגור רחוק ככל האפשר מהמחנה.
בשנת 2010 השתתפה בדרמה "תלוי באוויר" בתפקיד אלכס גורן, שמנהלת יחסים מורכבים עם עובד בחברה המתמחה בפיטורי עובדים, בשם ריאן בינגהאם (ג'ורג' קלוני). על תפקידה בסרט קיבלה פרמיגה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. כמו כן שיחקה פרמיגה במותחן האימה המסתורי "היתומה", בסרט גילמה את קייט קולמן שחווה משבר בחיי הנישואים שלה עקב אובדן תינוקה במהלך הלידה, מאמצת עם בעלה יתומה רוסיה בת 9, ומתחילה סדרת אירועים מדאיגים המובילים את קייט להאמין שמשהו לא בסדר עם הילדה אותה אימצה.
בשנת 2011 שיחקה ורה בסרט "קוד מקור"
ב-2013 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל" בתפקיד נורמה בייטס.
חיים אישיים
בשנת 1997 נישאה פרמיגה לשחקן הצרפתי סבסטיאן רושה, אולם נישואיהם נגמרו ב-2003 והזוג נפרד סופית בשנת 2005. בשנת 2008 התחתנה בשנית, עם רן הווקי, חבר להקת הרוק "Deadsy". לזוג בן ובת.
אחותה הקטנה ממנה ב-21 שנים, טאיסה פרמיגה, גם היא שחקנית.
עליית ביתא ישראל: 1948–1978
השליחים הראשונים
ב-1948 קמה מדינת ישראל ושמה לה למטרה להעלות קהילות יהודיות אשר היו בסכנה קיומית. הראשונים היו היהודים שחיו במחנות העקורים שלאחר השואה באירופה ולאחריהם היהודים שבמדינות ערב. יהדות ביתא ישראל לא הייתה מוכרת היטב לכלל האוכלוסייה היהודית וגם אלו שהיו בהיכרות איתה לא שמו את מצבה העגום בפני הממשלה שרק קמה, שכן הקהילה לא הייתה באיום קיומי. נוסף על כך, הן עסקנים והן חוקרי גזע לא הכירו ביהדותה של הקהילה. כמו כן, לביתא ישראל לא הודיעו על הקמת מדינה יהודית כך שמחוסר ידיעה זו יהודי "הביתא ישראל" לא דרשו מהממשלה להעלותם.
ההחלטה על הקמת מערכת חינוך
ב-1950 נשלח ד"ר אלכסנדר רוזנפלד מזכיר הברית העברית העולמית יחד עם שליחים מהסוכנות היהודית חיים גרינברג ראש מחלקת תרבות וחינוך והרב זאב גולד ראש המחלקה לתרבות וחינוך תורני וכן הבטחה מראש מחלקת עליית הנוער משה קול שבעתיד יועלו לישראל צעירים שהתחנכו בה. מסקנתו של רוזנפלד הייתה כי יש לפתוח בתי ספר יהודים באתיופיה. ב-1951 שליח נוסף הגיע לכפרי היהודים ד"ר חיים שושקס בעידוד הוועד האמריקאי למען הפלאשים לאחר שזה נפגש עם הנשיא בן-צבי וסוכם איתו על עליית אותם הנערים וכן הקמת בית ספר באזור היהודי בחבש באותה הפגישה דובר גם עלייתם אך בן צבי נמנע מלתמוך בזאת מכיוון שהעדה לפי דעתו תיתקל בגזענות קשה וכן יש מספיק אפליה בעיקר לאחר שהועלו יהודי ארצות ערב וסובלים מאפליה על ידי הממסד ולכן תמך בחינוכם באתיופיה ובעתיד לעלותם, כמו כן הנשיא רצה קודם כל לחזק את הקהילה בחבש ואף ראש הממשלה דוד בן-גוריון השיב לו כך שהישרדות הקהילה בחבש חיונית ביותר, יונה בוגלה החזיק בדעה דומה לזו של הנשיא. במסעו שושקס נפגש עם בכירים במשרד החינוך האתיופי עם כהני העדה ובראשם ליקה כהנת ברהן ברוך וכן עם יונה בוגלה ועידכן אותם במצב, שושקס מתאר את רגשותיהם לאחר שהוזכר להם צמד המילים 'מדינת ישראל':
לאחר סיום המפגש וכתיבת נאומו של אחד ממנהיגי העדה חתמו נציגי הקהילה על המכתב שיועד לנשיא ולראש הממשלה דוד בן-גוריון. שלוש שנים לאחר מכן הנשיא יצחק בן-צבי דרש מהסוכנות היהודית לפתוח בתי ספר יהודים באתיופיה. בית הספר להכשרת מורים תחת הנהלתו של הרב שמואל בארי נפתח לבסוף באסמרה שבאריתריאה בינואר 1954 תחת השם "למען נידחי ישראל" בו למדו בתחילת דרכו 19 תלמידים יהודים-חבשים, ביניהם חמישה קסים, וכן יונה בוגלה היה פעיל בו. זמן קצר לאחר פתיחת בית הספר נשלח אל הסוכנות היהודית מכתב מאת התלמידים שייצגו את בני העדה, במכתב מביעים געגוגים לארץ ישראל ומודים לפעילות של מדינת ישראל:
המורים ובתי הספר
בליל כ"ה בטבת תשט"ו (18 בינואר 1955) נחתה בישראל הקבוצה הראשונה של צעירים יהודים מאתיופיה אשר מנו 10 נערים ו-2 נערות, קבוצה נוספת של 15 נערים תגיע כשנה לאחר מכן כולם תלמידי בית הספר היהודי באסמרה תפקידם של נערים אלה היה להתחנך בכפר בתיה ובתום ההכשרה היו אמורים לעסוק בהוראה בכפרים יהודיים בצפון הרמה האתיופית ולקבל משכורת חודשית מהסוכנות היהודית. בעיתון עליית הנוער דווח כי העולים כרעו ונשקו לאדמת הארץ ואחד הנערים קרא את הדברים הבאים:
נערים אלו נפגשו עם הנשיא וכן גם עם יעקב פייטלוביץ' אשר היה על מיטת חוליו וראה את התגשמות חלומו ומפעל חייו. עשרה מתריסר נערי כפר בתיה שבו לאתיופיה בסוף שנת 1957 ושניים נשארו בארץ. חמישה עשר ילדים נוספים עלו ארצה בשלהי 1956 וקיבלו הכשרה מקצועית, מהם תשעה שבו לאתיופיה בין 1963 ל-1965 ושישה סירבו לעזוב את ארץ ישראל. במקביל לשליחת נערים לכפר בתיה שבעה קסים שלמדו בבית הספר באסמרה סיימו את לימודיהם באותה השנה וחזרו לאתיופיה שם הקימו בתי ספר בכפרים ווזאבה, אמבובר, וויניגה וסראמלה בכל בית ספר היה מורה אחד. בדצמבר 1957 נסגר בית הספר באסמרה וחודש לאחר מכן הועבר המוסד לכפר היהודי ווזאבה תוך ימים המוסד הוצף בתלמידים יהודים חדשים מכפרי היהודים, מחשש של השתלטות יהודית על האזור מבנה חדר האוכל של בית הספר וכן מבנה מגורים הוצתו על ידי השכנים הנוצרים בעקבות ההתנכלויות בית הספר נסגר והתלמידים פוזרו חזרה לבתיהם לאחר ששלטונות אתיופיה לא עשו דבר למרות סגירתו נפתחו 21 בתי ספר בשטח שכיסה כמעט את כל אזור ההתיישבות היהודי בחבש. בספטמבר 1958 בית הספר שנסגר נפתח שוב הפעם בכפר אמבובר השוכן בלב אוכלוסייה יהודית דומיננטית שלמנהלו מונה ראובן ישעיהו נוסף על כך בשנה זו נפתחו עשרים ושבעה בתי ספר בכפרי ביתא ישראל.
הסוכנות היהודית שילמה את משכורות המורים, רובם בוגרי בית המדרש באסמרה. בוגרי ההכשרה בכפר בתיה יועדו לחזק את צוות המורים בבתי הספר הללו. בשנת תשי"ח הוצא לאור לוח שנה עברי באמהרית ועליו הותאמו מועדי ביתא ישראל ללוח העברי מה שגרם לבלבול רב ולתחילת נטישתו של לוח השנה המסורתי. בין התלמידים ששבו לאתיופיה היה יעקב אליאס, לימים עובד סוציאלי חינוכי ומנחה קבוצות הורים ברחובות. יחד עם מורו ורבו יונה בוגלה, החל אליאס להקים בתי ספר ליהודים בכפרים הנידחים באתיופיה. "הלכנו יום שלם ברגל כדי להגיע לכפרים היהודיים מכיוון שליהודים לא הייתה אדמה, יונה פתח במשא ומתן עם בעלי אדמות להקמת בתי ספר". פעילותם של בתי הספר העידה על חשיבותם מוהעריכו שכ-80% מהמשפחות היהודיות הכירו את האלפבית העברי וכן מנהגים רבים מהיהדות הרבנית.
הפסקת התמיכה במורים
עם השנים הולן שכרם של המורים - חלקו הגיע באיחור וחלקו לא הגיע כלל. בשנת 1958 צומצמה פעילות הסוכנות היהודית להחזקת שני בתי ספר באזור גונדר. תשלום המשכורות למורים שנשלחו לאתיופיה הופסק באופן חד-צדדי על ידי הסוכנות. ב-25 בנובמבר 1958 נשלח מכתב למחלקה התורנית של הסוכנות בידי הקונסול הכללי באתיופיה, בו מצוטטים דברי אחד המורים: "החזקנו אמונים לסוכנות, אך הסוכנות לא החזיקה אמונים לנו". בנוסף מציע המכתב להעביר את הטיפול בקהילה לארגון יהודי עולמי, כדי להימנע מתסבוכת מדינית, לאור חשדנותה של ממשלת אתיופיה ביחס לקשרים בין הסוכנות לבין הקהילה.
בהמשך 1958 כותב המורה אלי אבבה לחיים גבריהו מהמחלקה התורנית:
ביום ב' באדר שלחה קבוצת המורים באמבובר מכתב נואש לנשיא יצחק בן-צבי:
באופן רשמי נימקה הסוכנות היהודית את הפסקת התמיכה במורים בסיבות תקציביות וארגוניות. דין וחשבון שפרסם חבר הכנסת ישראל ישעיהו בשנת 1958 תיאר מניעים אחרים להפסקת התמיכה.
משה בר-יודא
ב-1957 פנה פרופ' חיים גבריהו למשה בר-יודא וביקש ממנו להיות שליחה לאתיופיה של המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בסוכנות היהודית. בר-יודא לא ידע דבר על העדה, ולכן נפגש עם הרבנים הראשיים. הרב הראשי האשכנזי יצחק אייזיק הלוי הרצוג דן איתו על מצב הקהילה וחיזק את ידו. לא כך היה עם הראשון לציון הרב יצחק נסים שהתפרץ אליו באמצע הדיון ועזב בזעם באומרו "מי צריך את השחורים האלה?". בר-יודא לא ידע האם להענות בחיוב לפרופ' גבריהו ולכן פנה לרבו, הרב צבי יהודה קוק, שדרבן אותו לנסוע וכך בר יודא הגיע לאתיופיה ב-28 בינואר 1958, זמן-מה לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל. מעט לפני הגעתו נשלחה ההוראה להפסיק את העסקת המורים בכפרים. במשך שלושה חודשים לא קיבל כל תמיכה כספית. תוכנית העבודה שלו מעולם לא הגיעה מירושלים ורק בקיץ הגיע כתב המינוי לשליחות. בערב פסח תשי"ח (4 באפריל 1958) פנה בר-יודא לנשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי:
לאחר הדו"ח
בדין וחשבון של המחלקה התורנית של הסוכנות נאמר: "התחלנו לעניין גורמים יהודיים בין-ארציים - ג'וינט, אורט והקונגרס הציוני העולמי - שייטלו על עצמם את הטיפול בענייני עלייה ויוכלו להתרכז בעיקר בפעילות סוציאלית-חינוכית". בשנים 1959-1958 ביקשה רשת אורט להקים בית ספר טכני לבני ביתא ישראל, אך ממשלת אתיופיה התנגדה לכך שלקהילה יהיה בית ספר ייחודי לה. בדין וחשבון שמסרו ראשי האורט בז'נבה על ביקורם בכפרי ביתא ישראל בדצמבר 1958, העידו הכותבים על זעקת בני הקהילה לעזרה וכתבו "שבוודאי היה טוב יותר שלא ללמדם כלל מאשר ללמדם ואחר כך לזנוח אותם". את תולדות פעולת הסוכנות בין הפלשים תיארו כ-"סיפור עצוב" ("Sorry Story").
בשנת 1962 ביקר הפרופסור נורמן בנטוויץ' בכפרי היהודים ושנה לאחר מכן נפתחו מחדש רוב בתי הספר הכפריים, הפעם בסיוע ארגונים של יהדות התפוצות. בין השנים 1964-1962 מימנה ה-Jewish Funds את שליחותו של ד"ר דן הראל לאזור באגמדיר, שהקים מרפאות באמבובר, טאדה ובגדבגה. בספרה משנת 1977 מעידה יעל כהנא כי:
תודות לסיוע נוסף מארגון יק"א נפתחו 18 בתי ספר רובם במקום אלו שנסגרו וגם בכמה כפרים אחרים. בסוף שנות השישים של המאה העשרים ניסו ארגונים בארצות הברית ובבריטניה לחכור שטח אדמה באזור הומרה שעל גבול סודאן, מתוך כוונה לרכז בו את קהילת ביתא ישראל, אך התוכנית נכשלה.
הלחץ לעליית ביתא ישראל
רישומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מעידים כי במרוצת שנות השישים עלו ארצה תשעים ושמונה יהודים שנולדו באתיופיה. זאת בנוסף לשישים ותשעה היהודים שעלו ארצה בשנים 1960-1948. פרופ' מיכאל קורינאלדי מתאר את שיטות העלייה שנקטו בני ביתא ישראל באותן שנים:
נוסף על כך לאחר מלחמת יום הכיפורים התרחש משבר האנרגיה העולמי שבו האימפריה האתיופית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל דבר אשר הוסיף על קושי העלייה.
פסיקת הראשון לציון
הרב הראשי האשכנזי דאז שלמה גורן מיהר להצטרף לפסיקה, אולם שר הפנים דאז יוסף בורג סירב להחיל את חוק השבות על ביתא ישראל, כמתחייב מפסיקת הרבנות הראשית. חוק השבות הוחל בתאריך 3 במרץ 1975 כ' באדר תשל"ה על יהודי אתיופיה ובכך נסללה הדרך להבאתם לישראל.
דו"ח ליטבק (1973)
הלחץ של הארגונים המשיך ונראה כי הם ייפנו לרבנים בשאלה האם לעלות את ביתא ישראל בתקווה למנוע זאת פורסם דו"ח תחת דרישתו של ח"כ יוסף בורג על ידי ד"ר יוסף ליטבק שכותרתו "הפלשים", מטעם המחלקה לחקר העם היהודי בגולה באגף לתכנון ומחקר של משרד הקליטה הישראלי, משקף את הציבור אשר ניסה למנוע את עליית יהודי חבש בעיקר מהשירות הציבורי הישראלי, בנוגע לפעולות הרצויות כלפי הקהילה המבקשת לעלות ארצה. ליטבק כותב כך:
דו"ח זה לא חקר את המורשת היהודית-חבשית והשתמש בדעות פסולות וגזעניות כלפי העדה בין היתר הוא אינו נאמן לשיטה המדעית, המלצותיו מעולם לא אומצו באופן רשמי וממצאיו הופרכו. לאחר שנבחר מנחם בגין לתפקיד ראש ממשלת ישראל פסק הלה שדו"ח ליטבק הוא "עוד מסמך אופייני לתקופת מפא"י" והורה לגנזו "במקום שצעירים לא יוכלו לקרוא אותו".
המהפכה האתיופית
בעוד שבישראל הממשלה לא החלטית לגבי עליית ביתא ישראל באתיופיה המערכת הפוליטית גועשת ורועשת. המלחמה באריתריאה והמצב הפוליטי שבו היה נתון הקיסר היילה סלאסי רק החמיר, מועצה של קציני צבא החלה להפעיל עליו לחץ שיבצע רפורמות רבות למען העם ולא למען האריסטוקרטים. ההפגנות של ארגונים יחד עם הצבא גרמו להתפטרותו של ראש הממשלה אקלילו הבט-וולד ב-28 בפברואר ומינויו של אנדלקטצ'או מקונן, הקיסר וראש הממשלה החלו להיפגש עם נציגי הצבא שייצגו קבוצה שנקראה "דרג" בתחילה הקיסר נענה כמעט לכל דרישותיהם. החוקה שונתה הדרג לא אימץ את החוקה הדשה והדיח את הקיסר בתואנה של רצח של כ-200 אלף אזרחים ברעב של שנות השבעים, הקיסר הודח לבסוף ב-12 בספטמבר 1974 שלטונו של הקיסר שהחזיק כדבק את אחדות אתיופיה נפרץ בשיאו ברגע זה וברחבי המדינה קמו מחתרות אתניות רבות שאיימו על אחדותה של אתיופיה כאן החלה מלחמת האזרחים האתיופית. הדחתו של הקיסר ועלייתו לשלטון של הדרג רק הקשו על עליית היהודים מצב שהיה קל יותר תחת שלטון הקיסר. עלייה לא תתרחש אך שלטונו של המשטר הקומוניסטי החדש היה טוב יותר מיחסו של הקיסר וזאת ניתן לראות בהצהרתו:
החלת חוק השבות
ב-1974 נבחר יצחק רבין לראש הממשלה ולשר הפנים מונה שלמה הלל, שכיהן גם בתור שר המשטרה. מיכאל קורינאלדי פנה אל שר הפנים והם התדיינו בנושא ביתא ישראל, שם גילה לתדהמתו בתיקי משרד הפנים את מכתבו של עובדיה חזי ופסק ההלכה של הרב עובדיה. שר הפנים פנה למזכ"ל משרדו חיים קוברסקי ושאלו על הנושא נאמר לו כי ישנם התנגדויות לעלייתם ולהכרתם בתור יהודים, בעיקר בקרב הדתיים. בישיבת שרי הממשלה ויושב ראש הסוכנות היהודית ב 28 בינואר 1975 סוכם על הקמת צוות בין- משרדי לבדיקת חלות חוק השבות וב-3 במרץ 1975 אכן החליטו שיש להחיל את חוק השבות
באותה השנה השלטון האתיופי נכנס למערבולת שלטונית, שלושת מנהגי הדרג החלו להפנות את נשקם זה נגד זה במערכה שכונתה "הטיהורים" שבסופם הצליח מנגיסטו היילה מריאם להוריד את שני מתנגדיו האחרים טפרי באנטי ואטנפו אבטה ובכך הפך למנהיג הטוטליטרי של אתיופיה למשך 14 השנים הבאות. הדבר לא מצא חן בעיני ארגוני המחתרת וארגון היחאפה אף ניסה להתנקש בחיי מנגיסטו. ניסיון ההתנקשות הכושל גרר בעקבותיו מרחץ דמים שיטתי שכונה הטרור האדום, בו מצאו עצמם היהודים בין פטיש המחתרות לסדן הממשלה. התפתחויות מדיניות אלו הובילו את ראש הממשלה לערוך משא ומתן רשמי עם שלטונות אתיופיה לעליית יהודים תמורת נשק וחלקי חילוף.
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית העניק זכות בחירה לנשים בארצות הברית. התיקון אושרר ב-18 באוגוסט 1920.
מקור
The right of citizens of the United States to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of sex.
Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.
מהות
מהות התיקון היא האיסור להפלות את אזרחי ארצות הברית לפי מינם בכל הנוגע לזכות להצביע. מטרתו המקורית של התיקון הייתה הענקת שוויון זכויות לנשים, אך הוא תקף לשני המינים כאחד.
רקע
בעת היווסדה של ארצות הברית, לאזרחיות לא היו את כל הזכויות כמו לאזרחים הגברים. ההתנגדות למתן זכות בחירה לנשים בארצות הברית קדמה לוועידת החוקה ב-1787, שבה נוסחה ואושרה החוקה. ההשקפה הרווחת בחברה הייתה, כי יש למנוע מנשים לכהן בתפקידים ציבורים ולבחור. ורוב הגברים החזיקו בתפיסה שיש להגן על הנשים מפני הרעות שבפוליטיקה. רק בשנת 1848 החלה פעילות לקידום זכות הבחירה לנשים ברמה המדינתית והארצית. ועידת סנקה פולס הייתה הכינוס הראשון שממנו יצאה קריאה למתן זכויות לנשים ובהן זכות בחירה. מבין מארגנות הכנס היו פעילות התנועה לביטול העבדות, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון. בעקבות הוועידה הייתה הדרישה לזכות הבחירה לאחת מדרישות היסוד של תנועת הנשים. סטנטון יחד עם סוזן ב. אנתוני ופעילות אחרות, הקימו ארגונים שפעלו לקידום זכות הבחירה לנשים הן במדינות והן ברמה הארצית. מלחמת האזרחים, שלאחריה בוטלה העבודות הממוסדת, יצרה פילוג בתנועת הנשים. חלק מהפעילות האמינו כי הן צריכות לדחות את הפעילות למען זכות בחירה לנשים ולתת לאפרו-אמריקאים להשתתף בהליך הדמוקרטי, וכך להתחיל וליצור שוויון. אחרות התנגדו לניסיון לקדם את מתן הזכויות לגברים אפרו-אמריקאים תוך פגיעה בזכויותיהן של נשים.
אישור התיקון
ברמה המדינתית אישרו מספר מדינות את זכות הבחירה לנשים. כבר בשנת 1869 העניקה ויומינג זכות הצבעה לנשים, בין השאר על מנת להגדיל את מספר המצביעים ולזכות במעמד של מדינה, וכך בשנת 1890, בהופכה למדינה, הייתה ויומינג המדינה הראשונה שבה הייתה זכות בחירה לנשים. עד 1914 הצטרפו לוויומינג עוד 10 מדינות. האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים (NAWSA) השקיעה משאבים רבים לקדם את זכות הבחירה ברמה המדינתית. אליס פול, סופרגיסטית אמריקאית שחיה באנגליה כמה שנים והייתה חברה בארגון הרדיקלי, איגוד הנשים החברתי-פוליטי, טענה שהדרך המהירה ביותר לקדם את זכות הבחירה לנשים תהייה דרך שינוי בחוקה. כש-NAWSA התנגדה לאסטרטגיה זו, היא הקימה את מפלגת הנשים הלאומית. בין ינואר 1917 ליוני 1919, עמדו פעילות המפלגה במשמרת מחאה ליד הבית הלבן במטרה ליצור לחץ על הנשיא וודרו וילסון להעביר את התיקון בשני הבתים. התיקון עבר לראשונה בבית הנבחרים ברוב קטן ב-10 בינואר 1918, בין השאר בתמיכת וילסון, שהצהיר על תמיכתו בתיקון יום קודם לכן. נציגים ממדינות הדרום בסנאט דחו את התיקון ולא הסכימו לדון בו במשך תשעה חודשים. משעלה הנושא להצבעה בסנאט, חסרו שני קולות לרוב הדרוש, והצעת התיקון נפלה. אחרי הבחירות שהתקיימו באותה שנה, היה בקונגרס רוב לתיקון בשני הבתים, והוא עבר ברוב גדול בבית הנבחרים ב-21 במאי 1919, ובסנאט מיד אחר כך ב-4 ביוני.
לאחר שמדינת טנסי אישרה את התיקון ב-18 באוגוסט 1920 והשלימה בכך את מספר האישורים הנחוץ לאישור התיקון, התקבל התיקון. סמוך לקבלתו, הוא אושרר גם על ידי קונטיקט וורמונט. פלורידה, לעומת זאת, אשררה את התיקון רק ב-22 במאי 1969, אף שכבר בשנת 1921 העבירה חוק המסדיר הצבעה שוויונית לכל תושבי המדינה.
מאוחר יותר, בשנת 1922, הוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית עתירה נגד התיקון, בה נטען שהאשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה לא היה תקין פרוצדורלית, שהחוקה אינה מאפשרת תיקון מעין זה, ושחלק מהמדינות שאשררו את התיקון עשו זאת נגד החוקות שלהן. העתירה נדחתה על ידי השופטים פה אחד, תוך התייחסות לכל טענה בנפרד. הטענה לגבי אי חוקיות האשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה נקבעה כחסרת משמעות לאור האשרור הנוסף בקונטיקט וורמונט. בנוסף, קבע בית המשפט שהליך האשרור של החוקה הוא פוליטי ואינו נתון לביקורת שיפוטית.
לאחר התיקון ה-19 לחוקה החלו נשים להשתתף בבחירות, בעיקר במדינות הצפון. התיקון איפשר לשלול את זכות הבחירה מנשים אפרו-אמריקאיות, וכך אכן נעשה בקונפדרציית המדינות של אמריקה. במדינות אלה ננקטו שיטות שונות להרתעת מצביעים, בהן דמי רישום גבוהים, מבחני אוריינות, מכשולים ביורוקרטיים, איומים באלימות ואיומים במקומות העבודה. נשים שחורות בארצות הברית, בהן פאני לו היימר ואלה בייקר, המשיכו להיאבק והיו מחויבות לזכות הבחירה לנשים במדינות הדרום. מטרה זו הושגה רק בשנת 1965, עם חקיקת חוק זכות ההצבעה שאסר על אפליה גזעית אצל מצביעים.
טולנטיני
טולנטיני (בוונטית: Tolentini) הוא כינוייה של כנסיית סן ניקולו דה טולנטינו' (באיטלקית: Chiesa di San Nicolò da Tolentino) הממוקמת בוונציה שבצפון איטליה. בניית הכנסייה, המוקדשת לניקולס מטלנטינו, החלה בשנת 1590 בתכנונו של ונצ'נצו סקאמוצי. בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1714.
הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי וחזיתה מעוצבת בסגנון קורינתי (היחידה בוונציה הבנייה בסגנון זה). החזית תוכננה על ידי אנדראה טיראלי.
בכנסייה קבור הדוג'ה פרנצ'סקו מורוציני בקבר מעשה ידי פיליפו פארודי.
אדומית
אדומית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר על ידי האדומים, בארץ אֱדוֹם (סביב הרי אדום, בחלקים של ישראל ודרום מערב ירדן של ימינו). יש הרואים באדומית ניב עברי.
ישנן עדויות מעטות לשפה, בהן כתובת אדומית מחרבת עוזה מבקעת ערד, אוסטרקון אדומי מתל אל ח'ליפה שבראש מפרץ אילת הכולל רשימת שמות, וכן מספר מצומצם של טביעות חותם המכילים שמות אדומיים. בתחילה נכתבה האדומית בכתב כנעני אולם החל מהמאה ה-6 לפני הספירה החלה לאמץ את הכתב הארמי. הכתובות המעטות מראות קרבה גדולה מאוד לעברית המקראית.
כתובות אדומיות
הניקוד בכל הכתובות משוער ומותאם לעברית המקראית. הכתובות ופירושיהן על פי שמואל אחיטוב.
בולת המלך קוסגבר
מאל-ביארה שליד פטרה נמצאה בולה הנושאת ציור של כרוב, עם הכתובת:
בולת עבד המלך
"קוסענל" מפורש כ"קוס עָנָה לי" או כבקשה "קוס עֲנֵה לי".
טפצ'ולה
טפצ'ולה (בספרדית: Tapachula) היא עיר ומועצה אזורית הממוקמת בדרום־מזרח מדינת צ'יאפס שבמקסיקו, בסמוך לגבול עם גואטמלה והאוקיינוס השקט.
האזור יושב לראשונה (לפחות באופן אורבאני) על ידי האצטקים במאה ה-13. חשיבותה הכלכלית של העיר עלתה מאז סוף המאה ה-19, עם הקמת מטעי הקפה.
דמוגרפיה וחברה
בעיר יש נוכחות סינית חזקה מאז 1900 בערך, כתוצאה ממהגרים סיניים שהגיעו לעבוד במטעי הקפה של האזור. כיום רוב המהגרים עובדים במסחר ולא בחקלאות. העדות הבולטת ביותר לנוכחות אסייתית היא המסעדות הסיניות והאסייתיות הרבות שיש בעיר. בנוסף על כך, לקהילה הסינית יש מוסדות וארגונים קהילתיים רבים בעיר.
כמו ערי הגבול בארצות הברית, גם בטפצ'ולה וסביבתה יש בעיות עם הגירה בלתי חוקית, סחר בסמים ואלימות, כאשר רוב המסתננים הבלתי חוקיים מגיעים ממרכז אמריקה. בעיות אלו הובילו לנוכחות משטרתית בולטת במיוחד.
כלכלה
זוהי אחת הערים החשובות ביותר של צ'יאפס מבחינה כלכלית אזור העיר הוא חקלאי במיוחד, ומשמעותי במיוחד עבור המסחר בין מקסיקו לאמריקה המרכזית. העיר נחשבת לבינונית מבחינה סוציו-אקונומית. נכון לשנת 2000 היו 61,444 בתי מגורים, מתוכם מעל 72% היו בבעלות התושבים. גודל משק הבית הממוצע היה 4.36 תושבים.
רוב המבנים הבולטים במרכז העיר נבנו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, אף על פי שישנם מספר בתים גדולים ומשמעותיים באזור זה שנבנו בשנות ה-60 בסגנון אר דקו. כמעט כל הבניינים הבולטים מחוץ למרכז העיר נבנו בסוף המאה ה-20, לאור הצמיחה הדמוגרפית. הוריקן סטן פגע קשות בקו הרכבת האזורי, ונדרשו שנים לשקמו.
כשמונה עשר אחוז מהמועסקים עובדים בחקלאות, לעומת 16.5% שעובדים בכרייה ובייצור.
אריק דפלנדרה
אריק דפלנדרה (באנגלית: Eric Deflandre; נולד ב-2 באוגוסט 1973 בלייז') הוא כדורגלן עבר בלגי.