cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריכרד ולטר דרה
השפעתו על הימלר והנחלת האידאולוגיה לאס אס
בספרו אצולה חדשה של דם ואדמה, דרה הדגיש: דרה הרגיש שנישואין ורבייה קשורים זה בזה ובלתי נפרדים. מושגים אלה היו צריכים להיקלט בתרבות הגרמנית אם הייתה מגיעה למקומה הראוי כגזע האנושי הדומיננטי. דרה היה משוכנע שתאוריותיו הגזעיות התבססו על ממצאים היסטוריים ומדעיים. צעד חשוב לעבר מימוש החברה האוטופית של דרה היה יישום חוק הנישואין של אס אס על ידי הימלר. היא שילבה את רעיונותיו של דרה על נישואין ורבייה וחזרה על אמונתו של הימלר כי האס אס היה ארגון מובחר של הגרמנים הנורדים. הימלר הרגיש שמעקב אחר נישואי אנשי האס אס, ובכך שמירה על טוהר הגזע בתוך ארגון האס אס, הוא פשוט הצעד הבא בשמירה על האידאולוגיה הנאצית. דרה לא עסק באותה מידה בתמיכה באידאולוגיה כללית נאציונל-סוציאליסטית. הוא היה מחויב לנקוט בפעולות שיבטיחו עתיד גרמני חזק וטהור גזעי, וקיווה שהתנועה הנאצית תסייע בתהליך. עם זאת, הוא האמין ששילוב רעיונותיו בחברה הגרמנית היה חשוב יותר מההצלחה של הנאציונל-סוציאליזם. מטרה זו מומשה חלקית עם כניסתו של צו הנישואין לאס אס.
ב-31 בדצמבר 1931 חוקק חוק הנישואין באס אס על ידי הימלר. הוא נתן הנחיות ספציפיות לכל אנשי האס אס שרצו להתחתן ולשמור על חברותם באס אס. זה לא היה הרעיון של הימלר. דרה תיאר צעדים ספציפיים ביחס לנישואין, שלדעתו יש לשלב אותו בחברה הגרמנית. הוא לחץ על הימלר לדחוף את חוקי הנישואין. זו הייתה בראש סדר העדיפויות בתוכניתו של דרה לחדש את החברה הגרמנית. בהוראה בודדת של עמוד אחד שילב הימלר את הפתרונות המומלצים של דרה להתחדשות הגזע הנורדי. הימלר קיבל אפוא את התיאוריות של דרה לגבי רבייה ונישואין.
הימלר, במדיניות הנישואין של האס אס, התעקש כי החל מ-1 בינואר 1932 כל איש אס אס יצטרך לקבל "תעודת נישואין" ממשרד הגזע של האס אס. חותמת אישור זו הונפקה לאחר שנקבע כי בת הזוג המיועדת היא "מגזע גרמני נורדי מובהק". כדי לסייע למשרד הגזע באישור נישואין, ניתן לכל אחד מהם "ספר שבט", זיפנבוך (בגרמנית: ), מטעם האס אס. את הספר הזה משפחות אנשי האס אס היו צריך להשלים. הוא כלל 142 עמודים מרוכזים במידע נרחב על רקע משפחתי. נדרש מידע משנת 1750 לקצינים ומשנת 1800 לאנשי צוות אחרים. משרד הגזע, עם דרה בראש, האמין שהם יכולים להעריך במדויק את אופייה האישי של הכלה, את בריאותה, פוריותה ושפיותה באמצעות ניתוח עץ המשפחה שלה. אם חבר אס אס החליט להינשא בכל זאת לאישה שלא אושרה על ידי משרד הגזע, האדם נאלץ להתפטר מהאס אס.
בחוק הנישואין הצהיר הימלר כי "ברור לאס אס כי בפקודה הזו הוא נקט צעד בעל משמעות רבה. לעג, זלזול ואי הבנה לא מרגשים אותנו; העתיד שייך לנו". מדיניות זו נועדה להשפיע לטווח הארוך. זה היה צעד ענק לעבר מערכת שעוקבת אחר כל אנשי האס אס בכל היבט בחייהם. שאלת הגזע הייתה שוב, כמו שהיה עם מדיניות האינדוקטרינציה של האס אס, בראש ובראשונה במוחם של הימלר ודרה. הימלר סמך על אנשי האס אס האליטיסטיים שיבינו, יקבלו ויפיצו את האידיאלים הגזעיים המאומצים. תורת גזע חזקה, לדעתו של הימלר, הייתה המפתח להצלחתו של רייך. הימלר שם את החשיבות הגדולה ביותר במדיניות הגזעית בתוך האס אס והתעקש שיעמוד בדרישותיו. דרישות אלה קראו לטוהר הגזע ולאכוף את המדיניות הגזעית. דרה השתמש במשרד הגזע (בתוך משרד הגזע והיישוב מחדש) למטרה זו.
דרה הוכר גם כמוביל בתורת הגזע מחוץ לתחומי האס אס. ב־2 ביוני 1933 הקים וילהלם פריק, שר הפנים של הרייך, ארגון שיעריך את הצורך במדיניות גזעית ספציפית שתכסה את כל החברה הגרמנית. ארגון זה נודע כוועדת המומחים לשאלות אוכלוסייה ומדיניות גזעית. דרה היה אחד מהחברים המייסדים של הוועדה הקטנה הזו, שכל חבריה נחשבו למנהיגים בתחומי ההתמחות שלהם. חברי הוועדה האחרים כללו את אלפרד פלוץ, מומחה מוביל במדעי הגזע ובהיגיינה, והנס גינטר, הסמכות המובילה באנתרופולוגיה גזעית. משמעות מינויו של דרה מועצמת מהעובדה כי הימלר לא היה חלק מהוועדה המקורית. אולם הימלר השתתף בסופו של דבר בפעילות הוועדה. אף על פי שמעמדו של דרה בקהילה המדעית הגזעית הוא חשוב, התרומות העיקריות שלו כתאורטיקן גזע התרכזו בתפקידיו באס אס.
כחבר המפלגה הנאצית
ביולי 1930, לאחר שפול שולץ-נאומבורג הכיר לו את אדולף היטלר, הצטרף דרה למפלגה הנאצית ולאס אס. מספר חבר המפלגה של דרה היה 248,256 ומספר האס אס שלו היה 6,882. דרה המשיך להיות רייכסלייטר נאצי פעיל והקים מכשיר פוליטי אגררי לגיוס חקלאים למפלגה. דרה ראה שלושה תפקידים עיקריים למנגנון זה: ניצול אי שקט בכפר כנשק נגד השלטון העירוני; לנצח על האיכרים כתומכים נאצים נחרצים; להשיג בחירה של אנשים שיכולים לשמש מתנחלים כדי לעקוף את הסלאבים בכיבושים עתידיים במזרח.]ההיסטוריון הגרמני קלאוס הילדברנד תיאר את דרה, יחד עם הימלר ואלפרד רוזנברג, כאחד ממנהיגיו של "הפלג האגררי" בתוך המפלגה הנאצית. פלג שחרת על דגלו אידאולוגיית "דם ואדמה" אנטי-תעשייתית ואנטי-עירונית, התפשטות למזרח אירופה כדי לזכות במרחב מחיה, ברית עם בריטניה כדי להביס את ברית המועצות, והתנגדות נחרצת להשבת האימפריה הקולוניאלית הגרמנית שלפני 1914. "הפלג האגררי" התייחס לדעה כי האימפריאליזם של וילהלם השני לקח את גרמניה לכיוון הלא נכון על ידי התיישבות על אדמות שלא היו מתאימות לקולוניזציה המונית על ידי מתנחלים גרמנים ונטרלו את בריטניה בצורה לא מודעת. הלקח שהפיקו ה"אגררים הנאצים" מהרייך השני היה שעל גרמניה להגביל את שאיפותיה ליבשת אירופה כדי לזכות בברית עם בריטניה וארץ המתאימה לקולוניזציה גרמנית.
בדעותיו הדתיות, דרה השתייך לסיעה הפגאנית בתוך התנועה הנאצית. עם זאת, בניגוד להיינריך הימלר ואלפרד רוזנברג, הוא לא הפך לדמות של עניין בספקולציות לגבי הנסתרנות הנאצית. במסגרת עבודותיו של דרה על האיכרות הנורדית העתיקה ובהווה (האידאולוגיה של דם ואדמה) הוא תקף באופן מפורשת את הנצרות. בשתי עבודותיו העיקריות, "איכרים כמקור החיים למירוץ הנורדי" ו"אצולה חדשה של דם ואדמה", האשים את הנצרות, על הוראתה לשוויון של כל בני האדם בפני אלוהים. בכך, לדידו, היא "שללה" מהאצולה הטבטונית את יסודותיה המוסריים - "תחושת העליונות המולדת על השבטים הנוודים".
ראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות
בשנת 1931 הקימו דארה והימלר את משרד הגזע (SS Rassenamt) כאגף בתוך האס אס. אגף זה הפך בסופו של דבר למחלקה בתוך המשרד הראשי לגזע והתיישבות. הימלר מינה מיד את דרה לראש המחלקה. ב־1 בינואר 1932, מינה אותו רייכספיהרר אס אס הימלר לראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס (בגרמנית: Rasse- und Siedlungshauptamt או בראשי תיבות: RuSHA), ארגון גזעני ואנטישמי. עם כניסתו לתפקיד קיבל דרה את דרגת האס אס גרופנפיהרר. המשרד הראשי לגזע והתיישבות הייתה מחלקה שיישמה את המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית ודאגה לשלמות הגזעית של חברי האס אס.
עם הקמת משרד הגזע וכן המשרד הראשי לגזע והתיישבות, דרה הביא לצעד חשוב ביישום אידאולוגית הגזע שלו. אף על פי שהוא הוגבל לאס אס כיחידה ארגונית ברייך השלישי, זה עדיין היה ניצחון עבור דרה. לא רק שהתאוריות שלו אומצו, הוא היה אחראי על המשרד שהיה בשליטה מלאה על הקריטריונים הגזעיים הכרוכים בגיוס לאס אס, וב'תכנון משפחה' של אנשי האס אס באמצעות מגבלות נישואין. בנוסף, המשרד טיפל בכל ענייני האינדוקטרינציה הקשורים לגזע ומדיניות הגזע של האס אס. המשרד הראשי לגזע והתיישבות היה אחראי גם על הכשרה אידאולוגית בתוך האס אס, דבר שאיפשר לדרה להדגיש בפני כל אדם באס אס את התיאוריות שלו על חשיבות טוהר הגזע. החינוך האידאולוגי בתוך האס אס לא השתלב ברמה הארגונית עד שנת 1936. החל מראשית 1934 ועד האינדוקטרינציה ההמונית, הכשרה אידאולוגית בוצעה בעיקר דרך "מנהיגי החינוך". שליטתו בכל ענייני האינדוקטרינציה הקשורים לגזע וכן במדיניות הגזע של האס אס, הייתה הצעד הראשון של דרה לקראת יישום התיאוריות שלו לגבי חשיבות ה"נורדיות הגרמנית" בתוך האס אס.
במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1932, דרה עסק בקמפיין הטרדה אנטישמי נגד תיאודור דיסטרברג, מועמד מפלגת העם הלאומית הגרמנית, מי שהתברר במהלך הקמפיין שהיה נכדו של יהודי שהמיר דתו ללותרניזם. דיסטרברג נפגע כל כך מההתקפות של דרה עד שאתגר אותו לדו-קרב. דרה דחה את האתגר בטענה שיהיה מתחת לכבודו להילחם באדם עם "דם יהודי". דיסטרברג גלגל את המחלוקת שלו עם דרה אל בית המשפט לכבוד של הקצינים לשעבר בגדוד התותחנים הראשון של שדה הנובר, משארנהורסט מספר 10, אליו השתייך דרה. בית המשפט לכבוד פסק לטובתו של דרה.
ביולי 1936 פורסם שלקראת אולימפיאדת ברלין דרה העביר הנחיות סודיות לרשויות הכפריות כי יש להתייחס ליהודים בנימוס במהלך המשחקים האולימפיים. ההוראות קובעות כי יש להסיר שלטים אנטי-יהודיים אך "היחס הגרמני הבסיסי ליהודים נותר ללא שינוי". דרה נימק שיש להיות זהירים כדי לא לתת ל"תועמלנים אנטי-גרמנים" חומר וכן כי ממשלת גרמניה התחייבה בפני הוועד האולימפי להבטיח הגנה לכל אורחי האולימפיאדה.
שר המזון והחקלאות של הרייך
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הדרה הודח בתחילה מהקבינט. עם זאת, ביוני 1933, זמן קצר לאחר שהנאצים תפסו את מלוא השלטון, הוא הפך לשר המזון והחקלאות ברייך, וירש את מקומו של מנהיג מפלגת העם הלאומית הגרמנית, אלפרד הוגנברג, שהתפטר. הוא נקרא גם רַייכְסְבַּאוונפִיהְרֶר (בגרמנית: Reichsbauernführer; מנהיג איכרי הרייך). דרה היה אחד השרים הנאצים הבודדים שהכירו היטב את התחום שלו. כחלק מתהליך האחדה הוא פעל להקמת התאגיד הנאצי רייכסנהרשטאד, אשר ויסת את ייצור המזון. דרה הוביל קמפיין מול בעלי אדמות גדולים שייפרדו מכמה מאדמותיהם כדי ליצור משקים חדשים, כמו כן הוא קידם את חוק הרייכסרבהוף. הוא גם הסב את מרבית המשקים הקטנים במדינה לאחוזות משפחתיות שהיו אמורות לעבור מאב לבן מכוח דיני הורשה עתיקים. אמנם זה הגן על חקלאים קטנים מפני עיקול ובעיות כלכליות מודרניות רבות אחרות, אך הוא גם קשר אותם ואת צאצאיהם לאדמה באופן נצחי.
הוא פיתח את תוכנית "ראסה אנד ראום" (בגרמנית: Rasse und Raum; "גזע ומרחב") שסיפקה את הרקע האידאולוגי למדיניות המרחיבה הנאצית לתאוריית "מרחב מחיה" וההתפשטות מזרחה שהתבססו על המיין קאמפף. דרה השפיע מאוד על הימלר במטרתו ליצור אריסטוקרטיה גזעית גרמנית על בסיס רבייה סלקטיבית. המדיניות הנאצית של האאוגניקה הייתה מביאה להשמדתם של מיליוני לא-גרמנים. מאוחר יותר הימלר נפרד מדרה במהלך ההכנות לתוכנית-האב למזרח, כיוון שראה את רעיונותיו תאורטיים מידי ובלתי ישימים.
דרה היה בדרך כלל ביחסים גרועים עם שר הכלכלה היילמאר שאכט, במיוחד כשגרמניה סבלה מבצירים לא טובים באמצע שנות השלושים. בשנת 1935 היטלר הכפיף את משרד המזון והחקלאות תחת משרד הכלכלה בראשות שאכט. צעד זה היה מפתיע למדי מאחר ששאכט כלל לא היה חבר המפלגה הנאצית. המתח גבר במאי 1936, כששאכט ניסה לגייס מיליארד רייכסמארק באמצעות הטלת מס על יבואנים. שאכט טען שגם חקלאים הם יבואנים ולפיכך לפחות חמישית מהמס הייתה צריכה להגיע מהם. דרה לעומת זאת דרש הקצאת מטבע חוץ נוספת, בשווי של לפחות 300 מיליון רייכסמארק, כדי שיוכל לייבוא מזון. זאת לאחר שהסכם הסחר מול מדינות אספקת מזון ממדינות מרכז אירופה לא עמד ביעדים שנקבעו מראש, ולפחות עד שניתן יהיה להסדיר את החוב בסחורה. בנובמבר 1937 פרש שאכט מתפקידו.
הנאום על בריטניה
ביולי 1940 פרץ הקרב על בריטניה, ובו התקפות אוויריות מסיביות של הלופטוואפה על אדמת בריטניה. בדצמבר 1940 דרה התפרסם מחוץ לגרמניה לאחר שבמגזין לייף פורסם נאום תקיף במיוחד המיוחס לו. על פי הפרסום דרה נשא אותו כחצי שנה קודם לכן, במאי של אותה השנה. הנאום עצמו עסק בתכנונים של גרמניה הנאצית כלפי האוכלוסייה הבריטית, שכוללת פשעים נגד האנושות כמו שיעבוד לעבדות, עיקור המוני, השמדת אוכלוסיות "חלשות" ולמעשה הכחדת העם הבריטי.
אף על פי שהנאום פורסם כ"נאום נאצי סודי", מעולם לא נמצא מקור בגרמנית לנאום. כמו כן דרה אף למד ב"קינגס קולג'" בווימבלדון ולפי מספר עדויות היה בעל עמדות פרו-אנגליות. לפיכך ייתכן שהנאום פוברק ולמעשה היה רק תעמולה שחורה בריטית כנגד גרמניה הנאצית. עם זאת לדברי המגזין הטקסט היה אותנטי.
הדחה
בספטמבר 1938, הימלר כבר דרש מדרה להתפטר מתפקידו כמנהיג המשרד הראשי לגזע והתיישבות לטובת גונתר פאנקה. כמו כן המזכיר המדיני שלו, הרברט בקה, מילא למעשה את תפקיד שר החקלאות במשך מספר שנים, לפני שהחליפו באופן רשמי, מאחר שדרה שסירב בתוקף לקבל את פיטוריו. דרה נאלץ לבסוף להתפטר כשר בקבינט הרייך בשנת 1942, לכאורה מטעמי בריאות, ובקה החליפו. שמו של דרה נמחק מרשימת הרייכסלייטרים לאחר 1943. במשך זמן קצר שמו הוצג כאילו היה ב"חופשה". בקה החליפו בתפקיד הרייכמיניסטר, אך לא כרייכסלייטר של משרד החקלאות הנאצי. למרות זאת דרה עדיין הורשה ללבוש את מדיו, אך לא היה רשום כגמלאי וגם לא כמפוטר. הוא פשוט נשלח אל תהום הנשיה ללא עבודה, ומשרד המפלגה שלו נסגר ונלקח תחת שליטת משרד הקנצלר.
משפטי נירנברג
בשנת 1945 עצרו הרשויות האמריקאיות את דרה בפלאק-קזרן לודוויגסבורג ושפטו אותו לאחר מכן במשפטי נירנברג, כאחד מ-21 הנאשמים במשפט המיניסטריונים.
הוא הואשם באישומים הבאים:
דרה נידון לשבע שנים בכלא לנדסברג אך שוחרר באוגוסט 1950.
את שנותיו האחרונות העביר דרה בבאד הרצבורג ומת בבית חולים במינכן מסרטן הכבד ב-5 בספטמבר 1953. דרה נקבר בגוסלר.
כתביו
שני כתביו העיקריים היו "איכרים כמקור החיים למירוץ הנורדי" ו"אצולה חדשה של דם ואדמה". בספרים אלה הביע את האידאולוגיה שלו בתחום החקלאות ומעמד האיכרים. במרכז האידאולוגיה שלו עמד האיכר, שהוא לדעת דרה, התגלמות כל הערכים החיוביים של הגזע הנורדי. לפיכך התנגד דרה לתיעוש ולעיור שהיו בשיאם באירופה של אותה העת ופיתח את תוכנית "מרחב המחיה" (בגרמנית: Lebensraumprogram; לֶבֶּנְסְרַאוּם). דרה האמין בקשר מיסטי בין האדמה לבין דמו של הגזע הגרמני וטבע בהתאם את הסיסמה "דם ואדמה" (בגרמנית: Boden Und Blut) שהפכה לסיסמה של הנאצים. בספרו "אצולה חדשה של דם ואדמה" הציע ליישם שיטות גידול בקר בררניות להולדת "צאצאים אריים מושלמים", רעיון אשר סינוור את היטלר.
אנטישמיות
בשנת 1934 כתב מאמר ל"דויטשה צייטונג" בגנות הליברליזם ובו הצהיר כי ""הליברליזם אינו אלא דבר העשייה של האגואיזם היהודי".
בשנת 1937 כתב את המאמר "Der Schweinemord" (רצח החזירים) בו האשים דרה את היהודים בשחיטה סיטונאית של לפחות 9 מיליון חזירי בית בשנת 1915. קורות האירוע מצויים באיסור ממשלתי מימי מלחמת העולם הראשונה, אז אסרה גרמניה על החקלאים להשתמש בתפוחי אדמה ודגנים כמזון לבעלי חיים, מתוך חשש למחסור במזון במהלך המלחמה. הממשלה חשדה שהחקלאים לא ממלאים אחר הוראותיה והורתה על שחיטה של לפחות תשעה מיליון חזירים. צעד זה התקבל בהתלהבות על ידי הציבור הרחב, במיוחד על ידי העניים, אשר קיוו שמחיר תפוחי האדמה ירד. דרה כינה את האירוע "רצח החזירים" ותיאר את האירוע כמזימה יהודית נגד חקלאים שנתנו ידם במאמץ המלחמתי, מה שהוביל למוות ברעב של 750 אלף גרמנים. במאמר, דרה הסביר שהיהודים לא אוכלים חזיר ולכן לא נפגעו. את האשמה העיקרית הטיל על השר היהודי שנרצח בעת כהונתו, ולטר רתנאו, אשר שיתף פעולה עם יועצים ואנשי אקדמיה יהודים.
פרנץ מזה
ד"ר פֶרֶנְץ מֶזֶה (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mező Ferenc; פלשקפה, 13 במרץ 1885 – בודפשט, 21 בנובמבר 1961) היה היסטוריון של הספורט יהודי-הונגרי, מורה, זוכה מדליית זהב אולימפית (אמסטרדם 1928) באמנות. כמו כן, בשנת 1936 במהלך אולימפיאדת ברלין (1936), הוענק לו העיטור האולימפי הגרמני דרגה שנייה. הוא היה היהודי היחיד שזכה בעיטור הגבוה הזה של הרייך השלישי הגרמני.
ביוגרפיה
פרנץ מזה נולד בכפר קטן של כ-350 תושבים בדרום טרנסדנוביה בהונגריה במשפחה יהודית, כבנם של מוריץ גרינפלד וסאלי גרינבאום. הוא למד בגימנסיה בנג'קניז'ה ובזאלאגרסג. לאחר סיום בחינות הבגרות, הפך לסטודנט למדעי הרוח בבודפשט. הוא סיים כמורה ללטינית וליוונית. לימד תחילה בראקושפלוטה ולאחר מכן בזאלאסנטגרוט. במלחמת העולם הראשונה גויס ושירת בחזית במשך כמעט שלוש שנים, בשירותו הצבאי ולאחריה הוענקו לו שישה עיטורי גבורה רמי מעלה. אחרי המלחמה הפך למורה בגימנסיה מתיאש בבודה (1918-1934). בין תלמידיו היו לימים כמה מהאלופים האולימפיים של הונגריה. בין השנים 1935 עד 1942 לימד בגימנסיה ברז'ני ולאחר מכן מונה למנהל הגימנסיה קלצ'אי. בפברואר 1947 מונה ליועץ שר החינוך ההונגרי ולראש מחלקת האימון הגופני. ביוני אותה שנה מונה לראש אגף במשרד הדתות והחינוך הציבורי.
כבר מגיל צעיר היה למזה עניין רב באתלטיקה, בטניס, בהיאבקות וירי ספורטיבי, (קליעה) ובכלל בספורט. ספרו הראשון ראה אור בשנת 1923 וכותרתו הייתה "האולימפיאדה של הזמן העתיק". באולימפיאדת אמסטרדם בשנת 1928 זכה באליפות אולימפית אינטלקטואלית (מדליית זהב) עם יצירתו "ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים" שפורסמה בצורת ספר בהונגרית (1929) ולאחר מכן בגרמנית (1930). הוא לא יכול היה להשתתף בטקס חלוקת המדליות מכיוון שלא היה בחבר באופן רשמי במשלחת האולימפת ההונגרית.
בשנת 1947 הציע להקים את ה"ועד האולימפי ההונגרי" כגוף עצמאי והפך לסגן היו"ר שלו. הוא לימד גם באוניברסיטת זמלוייס בתקופה זו. בפברואר 1948 נבחר לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי במקום דיולה מוז'ה המנוח. בשנת 1958 ובשנת 1960 מונה לחבר המועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST).
מחלף מבוא כרמל
המחלף שהוא אחד הגדולים בישראל נפתח לתנועה בשנת 2010 בעלות של כ-170 מיליון שקל, והוא מקצר משמעותית את הדרך לחיפה לבאים מעכו והקריות, והוא חלק מכביש עוקף קריות המחבר בין חיפה לעכו.
המחלף מאפשר נסיעה רציפה וללא רמזורים על כביש 22 והוא עובר בגשר עילי מעל דרך יגאל ידין שממנו ניתן לעלות על הגשר באמצעות רמפת עליה מיוחדת, כמו כן הירידה מן הגשר לכיוון שדה התעופה חיפה הצמודה אליו מתבצעת על ידי לולאה סיבובית אל דרך יגאל ידין. הגשר עובר מעל מסילת הרכבת לכיוון נהריה, וכן מעל נחל קישון ונחל גדורה.
סאפה אינקה
סאפה אינקה (בקצ'ואה: Sapa Inka, מילולית "האינקה היחידי") היה תוארו של קיסר אימפריית האינקה, כמו גם שליט ממלכת קוסקו שקדמה לאימפריה ושליט מדינת הנאו-האינקה שאחריה. מקורות התפקיד אמנם מיתיים ומקורם באגדה על יסודה של העיר קוסקו, אך נראה כי הוא נוצר מבחינה היסטורית בסביבות שנת 1100 לספירה. אף על פי שהאינקה האמינו שהסאפה הוא בנו של אינטי (אל השמש של האינקה) והתייחסו אליו לעיתים קרובות כאינטיפ צ'ורין (Intip Churin) או 'בן השמש', התפקיד עבר בירושה, כאשר הבן ירש את אביו. אשתו העיקרית של הסאפה אינקה הייתה ידועה בשם קויה (Qoya). הסאפה אינקה עמד בראש ההיררכיה החברתית, ומילא תפקיד דומיננטי בתחום הפוליטי והרוחני. הוא נהנה מהערצה פולחנית כקיסר-אל על טבעי.
היו שתי שושלות, בהובלת שני הקלאנים וארין (Hurin) ואנאן (Hanan) בהתאמה. האחרון היה בשלטון בזמן הכיבוש הספרדי. הסאפה האינקה האחרון של אימפריית האינקה היה אטוואלפה, אשר הוצא להורג על ידי פרנסיסקו פיזארו והקונקיסטאדורים שלו בשנת 1533, אך כמה יורשים טענו לתואר לאחר מכן.
מונחים אחרים עבור סאפה אינקה, המתועתק גם כסאפן אינקה, כוללים אפו ("אלוהות"), אינקה קאפק ("אינקה אדיר"), או פשוט סאפה ("היחידי").
בחירת הסאפה אינקה
הכרוניקות מזהים את הסאפה אינקה כשליט הגבוה ביותר שווה ערך למלכי אירופה בימי הביניים. עם זאת, ההגעה המקורית לעמדה זו לא הייתה קשורה בירושה של הבן הבכור, כמו של מלוכה, אלא לבחירה כביכול של האלים באמצעות אתגרים קשים, שדרכם היו יכולותיו הפיזיות והמוסריות של המתיימר נבחנות. ניסויים אלה לוו בטקס רוחני מורכב שבאמצעותו אל השמש אינטי מינה את מי שצריך לקבל את מעמד הסאפה אינקה. בסופו של דבר, עם חלוף הזמן, מינו הסאפה אינקה את בנם המועדף כמושל משותף מתוך כוונה להבטיח את ירושתו. למשל, אינקה ויראקוצ'ה מינה את אינקה אורקו לכס המלוכה. ל"קויה", אשתו העיקרית של סאפה אינקה, הייתה השפעה משמעותית על קבלת ההחלטה הזו, איזה בן מתאים לרשת את אביו.
תפקידים
הסאפה אינקה היה השליט הבלעדי של האימפריה ובכוחו קבע את הכיוון הפוליטי, החברתי, הצבאי והכלכלי של המדינה. הוא הורה על בניית עבודות הנדסה גדולות, כדוגמת סקסייוומאן, מבצר שבנייתו ארכה 50 שנה, או התוכנית העירונית של הערים. עם זאת, בין העבודות הבולטות ביותר הייתה רשת הדרכים שחצתה את האימפריה כולה ואפשרה מסע מהיר למנהלים, לשליחים ולצבאות שנתמכה בגשרים תלויים ובמבני הטמפו. הם דאגו שבמבנים תמיד תהיה אספקה ושהדרכים והמבנים תמיד יתוחזקו, כפי שבא לידי ביטוי בבניית מחסנים הפזורים ברחבי האימפריה ומערכות חלוקת מזון ומשאבים עצומות. המפקד וראש הצבא במקום ייסד מושבות צבאיות להנחלת התרבות והבטחת השליטה, ובמקביל להבטיח את שימור רשת הדרכים.
ברמה הדתית, הם היו סמל לשמש וקידמו את הפולחן לאינטי, הנחשב לאביהם, וארגנו את לוח השנה. ברמה הפוליטית, הם שלחו מפקחים לפקח על נאמנותם ויעילותם של עובדי המדינה ולגבות מיסים מהעמים הכפופים. הקיסרים קידמו ממשלה מאוחדת ומבוזרת שבה קוסקו שימשה כציר של האזורים השונים (הסויו). הם מינו מושלים מהימנים ביותר. ברמה הכלכלית, הם החליטו כמה כל מחוז צריך להעלות מס בהתאם למשאביו. הם ידעו כיצד לשכנע את הקוראקים כדי להבטיח שליטה בקהילות. הם היו המתווכים שדרכם גבו את המיסים.
באופן מסורתי, בכל פעם שקיסר מת או התפטר, נשללה זכות הירושה מיורשת אביו ויצר שבט מלכותי משלו או פנאקה, אדמותיו, בתיו ומשרתיו של אביו הועברו לשאר ילדיו שנותרו בפנאקה הקודמת. הסאפה אינקה החדש נאלץ להשיג אדמות ושלל להוריש לצאצאיו שלו. בכל פעם שהם הכניעו עם, הם דרשו מהמנהיג המובס להעביר חלק מארצו כדי להמשיך לשלוט, ושאנשיו ישלמו מס עובד (מיט'ה).
הסאפה אינקה מילא תפקיד מרכזי בטיפול בעניים ורעבים, ומכאן תואר אחר שלו ואצ'ה קהויאק (Huaccha Khoyaq) או "אוהב ומיטיב לעניים". הסאפה אינקה היה אחראי על ארגון חלוקת המזון בעת אסון סביבתי, הקצה עבודה באמצעות פרויקטים בחסות המדינה, ובראשן קידם חגיגות דתיות גדולות בחסות המדינה אחרי כל עונת קציר מוצלחת.
סמלי זיהוי
הסאפה אינקה היה במעמד של אל, הן במעשיו והן בסמליו. בפומבי הוא נשא את הטופאיאורי (topayauri, השרביט), האשונו (ushno, כס הזהב), סונטאר פאוקר (suntur páucar, רומח שבראשו נוצה) ואת המסקייפצ'ה (mascaipacha, סמלים מלכותיים): יאוטו (llauto, סרט ראש), אחרת ניתן היה לשאת את המסקייפצ'ה גם על אמאצ'נה צ'וקו (amachana chuku, קסדה צבאית). בטקסים דתיים ליוותה אותו הלהבה הלבנה הקדושה, הנאפה (napa), שכוסתה בשמיכה אדומה ומעוטרת בעגילי זהב. מכיוון שוודים ייצגו סוג של מעמד ועושר, הועלו השערות כי הסאפה אינקה מעולם לא לבש את אותם הבגדים פעמיים. הקהילה אף העריצה את הסאפה לאחר מותו, חנטה אותו וביקרה לעיתים קרובות בקברו כדי 'להתייעץ' איתו בעניינים דחופים.
השושלת הראשונה
מעט ידוע על שליטי השושלת הראשונה של הסאפה אינקה. מן הסתם, הם היו מזוהים עם קלאן וארין ושלטונם לא חרג מעבר לממלכת קוסקו. מוצאם קשור לייסוד המיתולוגי של קוסקו. השושלת נוסדה כביכול על ידי מאנקו קאפאק, הנחשב בנו של אל השמש אינטי.
כמדריך למוניטין המאוחר יותר של בני הסאפה אינקה הראשונים, בשנים מאוחרות יותר, "קאפאק" פירושה מצביא ו"סינצ'י" פירושו מנהיג.
השושלת השנייה
השושלת השנייה הייתה מזוהה עם קלאן אנאן והוקמה תחת אינקה רוקה, בנו של הסאפה אינקה האחרון של וארין, קאפאק יופאנקי. לאחר מותו של קאפאק יופאנקי, נועד אחד מבניו, אחיו למחצה של אינקה רוקה קיספה יופאנקי לרשת אותו. עם זאת, קלאן אנאן התקומם והעלה את אינקה רוקה על כס השלטון במקומו.
שהיה סאפה אינקה רק כמה ימים בשנת 1527, לפעמים נותר מחוץ לרשימת הסאפה אינקה כי הידיעות על מותו מאבעבועות שחורות הגיעו לקוסקו זמן קצר מאוד לאחר שהוכרז כסאפה אינקה. הוא היה עם ואיינה קאפאק כאשר הוא מת. מותו של נינאן, היורש המשוער, הוביל למלחמת האזרחים של האינקה בין ואסקאר לאטוואלפה, חולשה שהספרדים ניצלו היטב כאשר הם כבשו את אימפריית האינקה.
סאפה אינקה לאחר הכיבוש
אין לטעות בין הסאפה אינקה האחרון של סאפה לבין טופאק אמארו השני, שהיה מנהיג מרד בפרו במאה ה-18.
טום הופר (שחקן)
קורות חיים
הופר נולד בשם תומאס אדוארד הופר ב-28 בינואר 1985 בעיירה קולוויל שבלסטרשייר שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית-אנגלית. למד בבית הספר לבנים-בלבד "אשבי" שבלסטרשייר. למד משחק ברוז ברופורד קולג'.
קריירה
תפקידו הראשון של הופר היה בהפקה מקומית של המחזה "כטוב בעיניכם" מאת ויליאם שייקספיר. לאחר מכן הופיע בתפקיד אורח במספר סדרות טלוויזיה ביניהם "נפגעים", רופאים", "דוקטור הו" של רשת BBC One, ו-"קינגדום", של רשת ITV. בשנת 2009 גילם את מרקוס בסרט האימה-קומי "Tormented", המספר על נער שחווה בריונות וחוזר מן המתים כדי לנקום בחבריו לכיתה.
בשנת 2010, הוא הצטרף כדמות אורחת בעונה השלישית של הסדרה המבוססת על אגדות המלך ארתור ומתמקדת בקוסם מרלין, "מרלין" ברשת BBC, בדמותו של סר פרסיבל. לאחר מכן תפקידו גדל והיה לדמות קבועה בשתי העונות הבאות. לאחר שמרלין הסתיים ב-2012, הוא הופיע באותה שנה בסדרת המשטרה של BBC One, "Good Cop".
בשנת 2013, הופר כיכב בסרט "Cold" לצד השחקן האירי ג'ק ריינור. מאוחר יותר הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית בשם "Leopard" ב-2014, הופר גם כיכב בתפקיד רסביורן בסרט ההיסטורי "Northmen: A Viking Saga".
בשנת 2014, הופר היה לשחקן הראשון שלוהק לסדרת ההרפתקאות "מפרשים שחורים" מבית ערוץ Starz, בה גילם את ויליאם "בילי בונז" מנדרלי, למשך כל ארבעת עונות הסדרה עד לסיומה ב-2017. דרמת הטלוויזיה משמשת כפריקוול לאירועי הספר "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון.
בשנת 2016 הופיע הופר בתפקיד ראשי במותחן "Kill Ratio" ובפרק של המיני-סדרה "עליית הברברים" מבית ערוץ ההיסטוריה. בשנה שלאחר מכן, הוא הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הפנטזיה המבוססת על סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין, "משחקי הכס" בעונה השביעית בתור דיקון טארלי, והחליף את פרדי סטרומה שהופיע בעבר בתפקיד זה בעונה 6.
בשנת 2018 הופיע הופר לצד איימי שומר בסרט הקומדיה "מרגישה פצצה". בשנת 2019, הופר החל לגלם את לותר הארגריווס בסדרה "אקדמיית המטרייה" המבוססת על הסדרת הקומיקס באותו שם. עבור תפקידו כלותר, הוא לבש חליפת שרירים כדי להשיג את המראה הנכון ועבר סדרת אימונים של אמנויות לחימה.
בשנת 2021 הוא שיחק במותחן הפעולה "SAS: Red Notice" שביים הבמאי הנורווגי מגנוס מרטנס על פי ספרו באותו שם של אנדי מקנב. באותה שנה שיחק בקומדיית הפעולה ההוליוודית "שומר הראש ואשתו של המתנקש" את דמותו של מגנוסון; זהו סרט המשך ל"שומר הראש והמתנקש" מ-2017. בהמשך שיחק בדמות של אלברט וסקר בסרט האימה "האויב שבפנים: ברוכים הבאים לראקון סיטי", אשר משמש אתחול מחדש של סדרת סרטי האויב שבפנים.
בשנת 2021 לוהק לשחק בסרט העתידי של נטפליקס "Love in the Villa"; קומדיה רומנטית בה יככב לצדה של קתרינה גרהאם. הופר יגלם את מטפס ההרים גארי המינג בסרט הביוגרפי "Climber".
חיים אישיים
הופר נישא לשחקנית לורה היגינס ב-7 ביוני 2014. לבני הזוג נולדו בן ובת.
מים (גמד)
הופעתו
מים התגורר עם שני בניו באמון רוד' שבמישור השמור, שם הוא החזיק אוצר סודי. במהלך שהותו של טורין עם פורעי החוק, מים ובניו נראו כשהם מתגנבים מעבר לפורעי החוק ונושאים שקים כבדים. מים נלכד, וחצים נורו לעבר בניו איבון וקהים.
כשהגיע בלג קותליון לאמון רוד', מים כועס: הוא שנא את העלפים, במיוחד את אלו של הסינדר. אף על פי כן היה עליו לסבול את העלף באולמותיו. שנאה זו כלפי בלג היא זו שהביאה את מים להסגיר את מיקום פורעי החוק למורגות. לאחר שבגד בפורעי החוק, ופלוגת אורקים הסתערה על הגבעה, כל הפורעים נהרגו, למעט טורין ובלג. בלג הושאר קשור על פסגתו של אמון רוד' על ידי האורקים, ושם מצא אותו מים וניסה להרוג אותו אך הוברח על ידי אנדרוג. מים נמלט ויצא לחפש את בנו, אבל כנראה שבנו איבון נהרג על ידי אורקים. בסופו של דבר מים עושה את דרכו להריסות נרגותרונד לאחר שטורין הרג את גלאורונג ולקח את האוצר הרב שהיה שם.
הורין תליון, שראה את כל מה שקרה לטורין יחד עם להקת פורעי החוק בעיניו של מורגות, שוחרר מאנגבד וירד דרומה אל נרגותרונד כדי לקחת את הנאוגלמיר. בא אל הריסות העיר, אך מים הגמד כבר היה שם ותבע בעלות על כל אשר היה שם, במיוחד על הנאוגלמיר. כאשר מים, מסרב לדרישתו של הורין לתת לו את הנאוגלמיר, הורין הורג אותו (אף על פי שהורין רצה להשאיר אותו בחיים). במילותיו האחרונות קילל מים את האוצר בקללת גמדאים. קללה זו הייתה אחד הגורמים לשגעונו של הורין, ואחר כך בסופו של דבר גם אחת הסיבות להתנשאותו של תינגול מעל הגמדאים, מה שהוביל לחורבן דוריאת ומות תינגול
תומאס פולר
תומאס פולר (באנגלית: Thomas Fuller; 1710 – דצמבר 1782), ידוע גם בכינויים "טום הכושי" ו"המחשבון מוירג'יניה", היה עבד אפריקאי שהתפרסם בתור גאון חישוב.
ביוגרפיה
הסיפורים על יכולות החישוב שלו נפוצו בכל רחבי החוף המזרחי. יכולותיו שימשו כהוכחה שהשחורים שווים ביכולת האינטליגנציה שלהם ללבנים ואף עודדו את הדיון בעד התנועה לשחרור העבדים.
כגאון חישוב
כאשר פולר היה בן שבעים, ויליאם הרטשורן וסמואל קואטס מפנסילבניה ששמעו על כוח החישוב שלו באו לבחון את יכולותיו. הם שאלות אותו שתי שאלות ותשובותיו סיפקו אותם.
תחילה, שאלו אותו כמה שניות יש בשנה וחצי, בתוך שתי דקות וחצי הוא השיב נכונה 47,304,000 שניות. לאחר מכן שאלו אותו כמה שניות יש בחייו של אדם שחיי 70 שנה, 17 ימים ו-12 שעות, שוב הוא השיב נכונה 2,210,500,800 שניות בתוך דקה וחצי. אחד מהשואלים בדק את חישובו של פולר וביצע את החשבון באמצעות עפרון ונייר. הוא אמר לפולר שהוא טעה שכן תשובתו גבוהה במקצת מאשר החישוב שביצע על הנייר. פולר ענה במהרה: "סליחה אדוני, אבל שכחת לקחת בחשבון את השנים המעוברות". כאשר החישוב "תוקן" ושוקללו בתוכו השנים המעוברות תשובתו של פולר התבררה כנכונה.
למרות שתשובותיו של פולר היו נכונות, הרטשורן וקואטס האמינו שגאונות החישוב של פולר גבוהה בהרבה. הם כתבו: "שערו היה מלא שיער שיבה וכן גופו הציג סימנים אחרים של חולשה מפאת גילו. במהלך כל חייו הוא עבד בעבודות בשדה ומעולם לא שתה משקאות חריפים. הוא דיבר בכבוד כלפי האדונית שלו וציין שהוא מחויב כלפיה על כך שלא מכרה אותו לאחרים, למרות שקיבלה הצעות נדיבות ממספר אנשים.
קואטס הביע את צערו על כך שפולר לא זכה להשכלה נאותה ופולר השיב: "לא אדון, זה נפלא שלא למדתי דבר, שכן מלומדים רבים הם שוטים גמורים".
גרביל מונגולי
גרביל מונגולי או מריון מונגולי (שם מדעי: Meriones unguiculatus) הוא שמו העממי של מין מכרסם קטן מהסוג מריון שבתת-משפחת הגרבילים. מין זה פופולרי כחיית מעבדה לניסויים ביולוגיים והתנהגותיים ומשמש גם כחיית מחמד ביתית. זהו מין הגרביל היחיד המותר לאחזקה ולמסחר בישראל. אורך גופו בדרך כלל 110–135 מ"מ, הזנב 95–120 מ"מ, ומשקל הגוף 60–130 גרם. הזכרים גדולים יותר מהנקבות, והזכר הדומיננטי הוא הגדול מכולם.
בית גידול
תחום התפוצה של גרבילים מונגוליים כולל ערבות עשב, בתה ומדבר הנמצא באקלים צחיח למחצה בערבות האירואסייתית שבסין, מונגוליה, ורוסיה.
הקרקע בערבות האירואסיאתיות חולית ומכוסות בעשבים, עשבי תיבול ושיחים. בערבות יש חורפים קרירים ויבשים וקיצים חמים. הטמפרטורה יכולה להגיע עד 50 מעלות בקיץ אך בממוצע מגיע לכ-20 מעלות ברוב ימות השנה. בטבע, גרבילים אלה חיים בקבוצות המורכבות בדרך כלל מזוג הורים אחד, המלטה האחרונה, וכמה גורים מבוגרים. רק הנקבה הדומיננטית תייצר גורים, אך היא תזדווג עם כמה זכרים כשהיא במצבי נחום. קבוצה אחת של גרבילים נעה בדרך כלל על 325–1550 מטר רבוע. משפחה כוללת בדרך כלל פי 2–3 יותר נקבות מזכרים ולרוב אינה גדולה יותר מ-20 פרטים. המשפחות מתגוררות במאורה מרכזית עם 10–20 יציאות. בנוסף לעיתים נחפרות מחילות עמוקות יותר עם יציאה אחת עד שלוש בלבד, מחילות אלו משמשות להתחמקות מטורפים כאשר הגרבילים רחוקים מדי מהמחילה המרכזית. המאורה לעיתים מחוברת עם מחילות למאורות של קבוצות אחרות בסביבה.
הגרבילים מבלים את רוב שעות היום בשיחור מזון בימים חמים או קרים במיוחד הם נוהלים לפחית את פעילותם כדי לשמור אנרגיה. בזמן הפנאי הם נוהגים לנקות עצמם באמבטיית חול כדי להסיר עודף שמן מהפרווה שמונע ממנה לשמש כחומר מבודד.
היסטוריה
הגרביל המונגולי הוזכר לראשונה בשנת 1866 על ידי ארמן דוד, ששלח מצפון סין "חולדות צהובות" למוזיאון הצרפתי הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז. המדען אנרי מילנה-אדוארדס הגדיר את בעל החיים כמין חדש למדע בשנת 1867, וכינה אותו Meriones unguiculatus. קיימת תפיסה פופולרית שגויה לגבי משמעותו של שם מדעי זה, המופיעה הן ביצירות מודפסות והן באתרי אינטרנט, בגלל הסוג מריון, החולק את השם עם הלוחם היווני מריונים באיליאדה של הומרוס ; עם זאת, תרגומים כמו "לוחם טופר" אינם נכונים. הסוג מריון ניתן על ידי יוהאן קארל וילהלם איליגר בשנת 1811, מהמילה היוונית μηρος (עצם הירך). בשילוב עם 'unguiculate', כלומר טופרים או ציפורנים בלטינית, ניתן לתרגם את השם באופן רופף כ-"ציפורני ירך".
כחיות מחמד
הגרביל המונגולי, חיה עדינה ועמידה, הפכה אותו לחיית מחמד ביתית פופולרית. בשנת 1954 הביא ד"ר ויקטור שוונטקר 20 זוגות רבייה לארצות הברית ממזרח מונגוליה לבדיקה מדעית. כמעט כל גרבילי המחמד כיום הם צאצאים מתוך 40 אלה. הגרבילים הובאו לבריטניה בשנת 1964 מארצות הברית. גידול סלקטיבי למסחר בחיות המחמד הביא למגוון רחב של זני צבע ודפוסים שונים כגון שחור, אפור, לבן אדמוני ועוד.
גרבילים מונגולים מעדיפים לחיות בזוגות או בקבוצות ולא לבד. הם חברתיים ועדינים ואינם נושכים בקלות. כחופרי מנהרות הם מתאימים יותר לגידול בטרריום או מיכל עם מצע עמוק ולא לכלוב בעל מצע רדוד בדומה לכלוב אוגרים. בהיותם מכרסמים הם זקוקים לשפע של פריטי קרטון וצעצועי לעיסה; הקרטון הלעוס משמש גם כחלק מהמצע ולעיתים בבניית קן השינה.
כחיה המותאמת לסביבה צחיחה הגרביל המונגולי משמר בצורה יעילה נוזלים. השתן שלו מרוכז והצואה יבשה. עובדה ביחד עם כמות המצע הגדולה גורמת לכך שיחסית למכרסמים אחרים המצע נשאר ללא ריח במשך זמן רב יותר ודורש החלפה לעיתים רחוקות יותר.
דת בסוריה
87% מהסורים הם מוסלמים, מתוכם 74% הם מוסלמים-סונים ו-13% שיעים (כולל כ-11% עלווים). 10% הם נוצרים (כולל ארמנים ואשורים) וכ-3% דרוזים.
בסוריה יש חופש דת, מטעם השלטון המרכזי. הסורים הערבים ללא הכללת הנוצרים מהווים כ-74% מהאוכלוסייה, כשהסונים הערבים הם 59%–60%. ה-BBC העריך כי ישנם גם כחצי מיליון עד 3.5 מיליון טורקמנים. קיימת גם קהילה יהודית קטנה מאוד המרוכזת בעיקר בדמשק ובקמישלי בחבל הכורדי.
המיעוט הדרוזי בסוריה נחשב כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
יהודים בסוריה
קהילה יהודית הייתה קיימת בדמשק ובחלב (ארם צובא) עוד בימי בית שני.
בניגוד לקהילת חלב, שתושביה נחשבו דתיים יותר, הקהילה היהודית בדמשק נחשבה לגדולה מבין השתיים, המבוססת יותר ובעלת ההשפעה הגדולה ביותר (בין מבחינה פוליטית ובין מבחינה דתית).
בשנת 1492, לאחר גירוש ספרד, הגיעו לסוריה יהודים רבים מספרד אשר הגדילו מאוד את מספר בני הקהילה. ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה נקרא מעמד היהודים "ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
מסופה של מלחמת העולם הראשונה, עם נפילת האימפריה העות'מאנית, נשלטה סוריה על ידי המנדט הצרפתי. בשנת 1925 פרץ המרד הדרוזי, שבמהלכו נפגעו גם יהודים רבים מהרובע היהודי בדמשק.
יהדות סוריה נפגעה קשות לאחר עצמאות סוריה. ב-1946 פרצו מהומות אנטי יהודיות ונשללו זכויות יסוד מהיהודים. בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, התחוללו פרעות קשות ביהודים בערים חלב ודמשק, מהקשות ביותר שספגו יהודי סוריה. הקהילה נפגעה אנושות, בית הכנסת המרכזי של חלב נשרף, ורכוש רב הוצת או נהרס. לאחר הקמת מדינת ישראל נמלטו בעל כורחם רוב יהודי סוריה, ומתוך 30,000 היהודים שחיו בה לפני הבריחה ההמונית נשארו רק כ-5,000. מתוך היהודים שעזבו הגיעו לישראל כ-1700 איש. ב-1948 הוחמר עוד יותר מצב היהודים. נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבידות. החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה.
בסוריה אירעו מספר מקרים של רצח יהודים. במרץ 1974 עונו ונרצחו 4 נערות יהודיות מדמשק שניסו להסתנן מסוריה לישראל. זמן קצר לפני כן נרצחו שני צעירים יהודים שניסו אף הם להסתנן מסוריה לישראל. בינואר 1984 נרצחו בחלב אישה בהריון ושני ילדיה הקטנים.
נוצרים בסוריה
נוצרים בסוריה מהווים כ-10% מהאוכלוסייה. העדה הנוצרית הגדולה במדינה היא הכנסייה האורתודוקסית המזרחית של אנטיוכיה (המכונה הפטריארכיה היוונית האורתודוקסית של אנטיוכיה וכל המזרח), ואחריה צמודה הכנסייה הקתולית המלקית, אחת ממזרח הקתולית כנסיות, אשר יש שורש משותף עם הכנסייה האורתודוקסית המזרחית של אנטיוכיה, ולאחר מכן על ידי האורתודוקסיה מזרחי כנסיות כמו הכנסייה הסורית אורתודוקסית ואת הכנסייה האפוסטולית ארמני. יש גם מיעוט של פרוטסטנטים וחברי הכנסייה האשורית ואת הכשדים הכנסייה הקתולית. ההערכה היא כי בעיר חלב יש את המספר הגדול ביותר של נוצרים בסוריה. בשנת השלטון העות'מאני מאוחר, אחוז גדול של נוצרים סורים היגרו מסוריה, במיוחד לאחר שרשרת הדמים של אירועים ממוקדים נוצרים בפרט 1840, 1860 הטבח, ואת רצח העם האשורי. על פי ההיסטוריון פיליפ היטי, כ־900,000 סורים הגיעו לארצות הברית בין השנים 1899–1919 (יותר מ־90% מהם נוצרים). הסורים שהופנו כוללים את סוריה ההיסטורית או את הלבנט המקיף את סוריה, לבנון, ירדן ופלסטין. נוצרים סורים נוטים להיות עשירים יחסית ומשכילים מאוד.
מוסלמים בסוריה
האסלאם מונה 87% מתוכם 74% מוסלמים סונים ו13% הם מוסלמים שיעים (כולל כ-11% עלווים).
כמה עדות וזרמים שונים של האסלאם נהוגים בתוך סוריה, שהם ביחד מהווים כ -71% מהאוכלוסייה ומהווים רוב ברוב מחוזות המדינה.
המוסלמים הסונים מהווים את רוב המוסלמים בארץ (60% מכלל אוכלוסיית סוריה). העלווים הם הקבוצה הלא-הסונית השולטת (11% מאוכלוסיית המדינה), ואחריו שיעי האיסמעילים (3%) והחרדי השיעי (2%).
מרדית פרמפטון
ג'ורג' ורנון מרדית פרמפטון (באנגלית: George Vernon Meredith Frampton; 17 במרץ 1894 – 16 בספטמבר 1984) היה צייר ותחריטאי בריטי.
ביוגרפיה
פרמפטון נולד באזור סנט ג'ון ווד בלונדון והיה ילדם היחיד של הפסל סר ג'ורג' פרמפטון ואשתו הציירת קריסטבל קוקרל. פרמפטון התחנך בבית הספר של ווסטמינסטר ואחרי כמה חודשים שלמד לדבר צרפתית בז'נבה, הוא נרשם לבית הספר לאמנות בסנט ג'ון ווד. הוא המשיך ללמוד בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה בין השנים 1912 ל־1915, שם זכה גם בפרס ראשון וגם במדליית כסף.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פרמפטון בצבא הבריטי בחזית המערבית עם יחידת מודיעין שדה, שתיעדה תעלות אויב, וכן עבד על פענוח תצלומי אוויר. לאחר המלחמה פרמפטון חידש את הקריירה האמנותית שלו וביסס את עצמו כאחד הציירים הבריטים הנחשבים ביותר בתקופה.
בין השנים 1920–1945 הציג ב כמעט כל שנה והציג שם בסך הכל שלושים ושניים ציורים. פרמפטון היה חבר מוקדם בחברה לאמנות גרפית והציג שם בשנת 1921. בשנת 1925 נבחר לחבר בגילדת עובדי האמנות. בשנת 1934 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית ובשנת 1942 הפך לחבר מלא באקדמיה. פרמפטון צייר דיוקנאות של הדוכס מיורק, שהיה אמור להפוך למלך ג'ורג 'השישי, אקדמאים ומדענים, וסדרת דיוקנאות באורך מלא של נשים מהחברה הגבוהה. לעיתים קרובות הוא בילה שנה שלמה בעבודה על ציור יחיד. פרמפטון צייר בצבעים חלקים ללא משיחות מכחול נראות לעין, והשיג מראה של ריאליזם כמעט צילומי. רוב ציוריו היו בהזמנה, אך יוצא מן הכלל הבולט היה דיוקן אשה צעירה, שפרמפטון הציג באקדמיה המלכותית בשנת 1935 ואשר נרכש עבור גלריית טייט. לפרמפטון היו כמה מהחפצים שמופיעים בציור ואמו הכינה את השמלה שלבשה הדוגמנית מרגרט אוסטין-ג'ונס. היא דגמנה עבורו שוב באחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, משחק הסבלנות (1937), התלוי כעת בגלריה לאמנות פרנס בהאל.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבל פרמפטון שתי משימות מהוועדה המייעצת של אמני המלחמה (WAAC). אחד מהם נועד ל, אך נושא מתאים לא נמצא והציור מעולם לא נעשה. ועדת ה-WAAC הנוספת של פרמפטון נועדה לדיוקנו של סר ארנסט גוורס, שהפך לדיוקן משולש של גוורס ועמיתיו בחדר הבקרה המחתרתי שלהם בקנסינגטון.
בשנת 1953 פרמפטון ביקש שהאקדמיה המלכותית תגדיר אותו ברשימת החברים בדימוס. ראייתו החלה להחמיר, ושכנע אותם שהוא כבר לא יכול לצייר ברמה הגבוהה הקודמת שלו ובפירוט כה מוקפד. עם אשתו עבר לבית בווילטשיר. פרמפטון תכנן את הנכס בשנות השלושים ובמשך שארית חייו עבד על שיפור ותחזוקת הבית הזה, שכלל רהיטים ועיצוב שעונים משלו.
במשך שנים רבות היצירות של פרמפטון הוצגו לעיתים רחוקות לציבור והוא נשכח במידה רבה. עם זאת, הוא הספיק לראות את הרטרוספקטיבה שלו בגלריית טייט בשנת 1982. זו הייתה ההצגה האישית הראשונה שלו ושחזקה את מעמדו.
פסטיבל סרטי נשים נדיווה
פסטיבל סרטי נשים נדיווה (NWFF) הוא פסטיבל אפריקאי לסרטי במאיות וקהלי נשים, אשר מתקיים באקרה, שבגאנה, ונוסד ב-2017. מייסדת ומנכ"לית הפסטיבל היא אסייה טמקלואה.
המהדורה הראשונה של NWFF אירעה בין 1–3 בנובמבר 2017, וכללה סרטים של נשים אפריקאיות ונשים ממוצא אפריקאי. המהדורה השנייה, שנערכה בין 1–3 בנובמבר 2018, הורחבה לכלול סרטי קולנועניות מרחבי העולם. סרט הפתיחה של הפסטיבל היה The Life of Esteban של אינז אשון, וסרט הסגירה הסרט היה Potato Potahto של שירלי פרימפונג-מנסו.
דלית בונין
דלית בונין (נולדה ב-15 בנובמבר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל בריצת 100 מטר (1984 ו-1985), בריצת 200 מטר (1983 ו-1984) ובריצת 400 מטר משוכות (1984), אלופת המכביה (1985) ושיאנית ישראל בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
בונין התאמנה בקבוצת הפועל כפר סבא בהדרכתו של פטר דוידוביץ'.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתל אביב ביולי 1983 זכתה בונין במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.04 שניות, לפני אורית קולודני (25.47 שניות) וסיגל קוגון (25.85 שניות), שלושתן מהפועל כפר סבא.
שיאנית ישראל ואתלטית המצטיינת באליפות ישראל
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכתה בונין ב-4 מדליות זהב: בריצת 100 מטר; בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.07 שניות, לפני אורית קולודני (25.25 שניות) וסיגל קוגון (25.88 שניות); בריצת 400 מטר משוכות, בשיא ישראלי חדש של 1:01.48 דקות, לפני השיאנית היוצאת פועה נייגר מהפועל ירושלים (1:05.15 דקות), שיפור לשיאה של פועה נייגר (1:02.50 דקות); ובריצת שליחות 4x100 מטר
1985
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-6 ביולי 1985 זכתה בונין ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.21 שניות, לפני דליה נבות (12.32 שניות) וסיגל קוגון 12.52 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם קולודני, קוגון ומיכל לוי בשיא אגודות חדש של 48.29 שניות. מדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.10 שניות, אחרי אורית קולודני (24.99 שניות) ולפני דליה נבות (25.59 שניות).
אלופת המכביה
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-12 שנערכה בהדר יוסף ביולי 1985 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.89 דקות, לפני פועה נייגר (1:02.0 דקות) ועידית מורלי (1:03.29 דקות), שתיהן מישראל ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם דליה נבות, סיגל קוגון ואורית קולודני בשיא ישראלי ומכביה חדש של 47.45 שניות. מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.54 שניות, אחרי ליזה גוריפ מבריטניה (12.00 שניות) ואורית קולודני (12.35 שניות).
סטן מורטנסן
סטנלי הארדינג מורטנסן (26 במאי 1921 – 22 במאי 1991) היה כדורגלן ומאמן אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
מורטנסן היה כובש שערים מחונן ששיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת בלקפול ובנבחרת אנגליה. מורטנסן זכור בעיקר ככובש השלושער הראשון, והיחיד עד כה, בגמר גביע ה-FA באצטדיון ומבלי, הכובש הראשון לזכות אנגליה בטורניר מוקדמות מונדיאל, וכובש שער הבכורה של אנגליה בתולדות המונדיאלים, כאשר כבש את שערה הראשון של הנבחרת בטורניר הבכורה שלה, מונדיאל 1950.
תקופת מלחמת העולם השנייה
מורטנסן החל את קריירת המשחק בגיל מאוחר יחסית, וזאת בעקבות התגייסותו בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כמפעיל אלחוט בחיל האוויר המלכותי. הוא נפצע כאשר מטוסו התרסק, והיה הניצול היחיד באותה ההתרסקות. הוא הצטרף לבלקפול בשנת 1941, אך בזמן שירותו בסקוטלנד רשם מספר הופעות לא רשמיות במדיה של אברדין, ואף שיחק כשחקן אורח בארסנל, במדיה כבש 25 שערים ב-19 הופעות בלבד.
באותן השנים נכלל מורטנסן בסגל נבחרת אנגליה. ב-25 בספטמבר 1943, במהלך משחק מול, נפצע אייוור פאוול הוולשי, ומורטנסן נכנס לשחק בשורות היריבה במקומו. המהלך הפתיע את 80 אלף הצופים באצטדיון, וכן חלק מהעיתונאים והשחקנים על המגרש שלא ידעו על הצעד ולא זיהו את מורטנסן עד לחלק השני של המשחק, כאשר חלקם חשבו כי פאוול חזר למגרש. אנגליה ניצחה בסיום בתוצאה 3–8.
לאחר המלחמה
מורטנסן היה לאחד מהכובשים הגדולים בתולדות בלקפול, עם 197 שערי ליגה ב-317 הופעות. כמו כן, רשם הצלחה מיוחדת גם במסגרת גביע ה-FA, כאשר בין 1945 ל-1950 כבש ב-12 משחקים רצופים במסגרת הגביע, כולל שערה השני של בלקפול בהפסד 2–4 למנצ'סטר יונייטד בגמר הגביע בעונת.
בעונת 1950/1951 היה מורטנסן למלך השערים של הליגה האנגלית, עם שלושים שערי ליגה שסייעו לקבוצתו לסיים במקום השלישי בטבלה. בנוסף, העפיל עמה בפעם השנייה בקריירה לגמר הגביע, אך שוב לא הצליח לסייע לקבוצתו לזכות בתואר, כאשר בלקפול נוצחה 0–2 על ידי ניוקאסל יונייטד. שנתיים לאחר מכן, באחת מהופעותיו הזכורות בקריירה, הוביל מורטנסן את בלקפול לזכייה בגביע האנגלי לעונת. במשחק הגמר פגשה בלקפול את בולטון וונדררס. המשחק זכה לכינוי הגמר של מתיוס, בעקבות הופעתו המרשימה של סטנלי מתיוס, אך הכובש המצטיין במשחק היה מורטנסן, שהיה הראשון לכבוש שלושער בגמר הגביע האנגלי באצטדיון ומבלי, והיחיד עד כה. במשחק הגמר הדרמטי עלתה בולטון ליתרון לאחר שתי דקות, אך מורטנסן איזן. בהמשך עלתה בולטון ליתרון 1–3, אך מורטנסן הוסיף שני שערים, כולל שער דקה לסיום, וקבע שוויון 3-3. בלקפול כבשה שער נוסף בתוך תוספת הזמן, וזכתה בגביע האנגלי הראשון בתולדותיה.
מורטנסן המשיך לשחק בבלקפול עד לסיום 1954/1955. הוא מחזיק בהישג מרשים, כאשר סיים בראש טבלת מלך שערי הקבוצה בכל עונה במשך עשר עונות רצופות, החל בסיומה של מלחמת העולם השנייה ועד לסיום דרכו בקבוצה.
מורטנסן בן ה-34 עבר לקראת עונת להאל סיטי בליגת המשנה, אך הקבוצה סיימה אחרונה בטבלה וירדה לליגה השלישית. הוא המשיך לשחק במדיה עונה נוספת בליגה השלישית, וממנה עבר לסאות'פורט, גם היא מאותה הליגה.
שהאזאם! 2: זעם האלים
הסרט עלה לאקרנים ב-16 במרץ 2023, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר.
סטן מורטנסן
לאחר המלחמה
בסיום עונת הודיע מורטנסן כי יפרוש ממשחק פעיל בתום העונה, בגיל 37, בעקבות פציעות חוזרות בברך. עם זאת, במרוצת ארבע השנים הבאות הוא המשיך לשחק בקבוצות חובבים.
שהאזאם! 2: זעם האלים
עלילה
אחרי כליאתו של ד"ר סיבאנה, ילדי האומנה ממשיכים להתגורר ביחד בלי לספר להורי האומנה שהם גיבורי על. בילי באטסון לא מוצא את המקום שלו, עדיין מפחד להינטש, ועדיין לגמרי בעניין של וונדר וומן. הגיבורים ממשיכים לנסות ולהציל את פילדלפיה מצרות, אבל בשל הצלחתם החלקית זוכים לכינוי בתקשורת - "הפילדלפיה פיאסקוס".
דלית בונין
אלופת המכביה
בתחרות "חמש האומות" שנערכה באצטדיון הדר יוסף בספטמבר אותה שנה למרות הפציעה שסבלה ממנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 1:00.80 דקות. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי פועה נייגר (1:00.31 דקות).
סטן מורטנסן
נבחרת אנגליה
מורטנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה אחרי מלחמת העולם השנייה. ב-25 במאי 1947, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-26, ערך מורטנסן בכורה בנבחרת של וולטר וינטרבוטום במשחק ידידות מול. הוא כבש את שער הבכורה שלו כבר בדקה הראשונה, והדהים עם רביעייה בהופעת הבכורה שלו בדרך לניצחון 0–10. הוא כבש גם בשני משחקיו הבאים במדי אנגליה, ופעמיים נוספות כבש שלושער, בניצחון 2–4 על במשחק ידידות בנובמבר 1947, ושלושער בניצחון 2–6 על  במסגרת אליפות הבית הבריטית באוקטובר 1948.
אנגליה, שלא הייתה חברה בפיפ"א ולכן לא השתתפה בטורנירי המונדיאל טרם מלחמת העולם, רשמה הופעה ראשונה במוקדמות מונדיאל 1950. משחקי אליפות הבית הבריטית שימשו גם כבית בטורניר המוקדמות, ומורטנסן, שכבש את השער הראשון בניצחון 1–4 על  בקארדיף ב-15 באוקטובר 1949, היה לכובש הראשון בתולדות אנגליה במוקדמות המונדיאל.
לאחר שסיימה בפסגת הבית במאזן מושלם של שלושה ניצחונות, העפילה אנגליה למונדיאל 1950 בברזיל. במשחקה הראשון בתולדות המונדיאלים, ניצחה אנגליה 0–2 את. מורטנסן, שכבש את השער הראשון במשחק, היה לכובש הראשון בתולדות אנגליה במשחקיה בגביע העולם. הוא שותף גם בצמד ההפסדים, 1-0 ל ול, שסיימו את דרכה של אנגליה כבר בתום שלב הבתים.
ב-25 בנובמבר 1953 ערך מורטנסן את הופעתו האחרונה במדי אנגליה, כאשר כבש שער אחד בתבוסה 3–6 ל במשחק ידידות. בסך הכול רשם מורטנסן 25 הופעות במדי אנגליה, בהן כבש 23 שערים, ממוצע של 0.92 שערים למשחק.
לאחר הפרישה
בפברואר 1967, בשלהי עונת 1966/1967 וכחמש שנים לאחר פרישתו הרשמית ממשחק, נקרא מורטנסן להחליף את חברו לשעבר בבלקפול, רון סוארט, שפוטר מתפקידו בעקבות נפילתה של בלקפול לתחתית הטבלה. מורטנסן לא הצליח, בחודשים הספורים עד לתום העונה, לשנות את גורלה של בלקפול, שירדה לליגת המשנה. שם, בעונת, הוביל את בלקפול לעונה צמודה בצמרת עם איפסוויץ' טאון ועם קווינס פארק ריינג'רס. איפסוויץ' סיימה ראשונה, בפער נקודה בלבד מהשתיים האחרות. באותה התקופה, כאשר היה שוויון בנקודות, קבע יחס השערים (ולא פער השערים) את המיקום בטבלה. ק.פ.ר. סיימה את העונה עם יחס שערים של 1.86, בעוד בלקפול סיימה עם יחס שערים של 1.65 ונותרה בליגת המשנה. עונה לאחר מכן, לא הצליחה בלקפול להתמודד בצמרת הגבוהה, וסיימה שמינית בלבד. על אף ההערכה ההדדית בין המועדון למורטנסן, הוא פוטר מתפקידו בתום העונה.
ב-20 באוקטובר 1983, בישיבת ההנהלה השנתית של בלקפול, נבחר מורטנסן לסגן נשיא המועדון. ב-18 בנובמבר 1989 נפגשו בלקפול ובולטון וונדררס בסיבוב הראשון של הגביע האנגלי באותה העונה. זכר למפגש הגמר בין המועדונים ב-1953, נבחר מורטנסן להוביל את שחקני בלקפול לכר הדשא בבלומפילד רואד. את הקבוצה היריבה הוביל נאט לופטהאוס, שכבש לזכות בולטון את השער הראשון באותו הגמר, 36 שנים קודם לכן. 12 ימים אחר כך, נערך אירוע מיוחד לכבודו של מורטנסן לציון יובל להצטרפותו לבלקפול, בנוכחותם של שחקני עבר רבים של המועדון.
מותו ומורשתו
ב-22 במאי 1991, ארבעה ימים בלבד לפני יום הולדתו השבעים, הלך מורטנסן לעולמו. הלווייתו נערכה בעיר בלקפול. באופן סמלי, באותו היום בו הלך לעולמו, הבטיחה בלקפול את הגעתה לאצטדיון ומבלי לראשונה מאז הגמר ב-1953, כאשר העפילו לגמר פלייאוף ההעפלה לליגה השלישית.
בשנת 2003 נכנס מורטנסן להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, כהוקרה על כישוריו והישגיו.
ב-23 באוגוסט 2005, נחשף פסל בדמותו של מורטנסן בכניסה ליציע הצפוני החדש בבלומפילד רואד, שגם נקרא מאז על שמו של מורטנסן. הפסל נחשף על ידי אלמנתו של מורטנסן, ג'ין, וחברו לשעבר בבלקפול, ג'ימי ארמפילד.
שהאזאם! 2: זעם האלים
עלילה
בנות אטלס מתגוררות בעולמן נטול הקסם בשל המכשף. הספרה (השולטת בכוח היסודות) וקליפסו (השולטת בכוח המחשבה) מצליחות לפרוץ למוזיאון האקרופוליס בכדור הארץ ולשדוד משם את המטה ששבר בילי בזמן הקרב מול סיבאנה. הן כולאות את המכשף, ובכוח המחשבה שלה קליפסו מכריחה אותו לומר "שהאזאם" - ובכך לשחזר את המטה - שהיה בעבר שייך לאטלס ושמסוגל לשאוב כוחות מאלים ולהעניק אותם לאחרים. המכשף בשארית כוחותיו מבצע קסם כדי להבין איך זה קרה - והקסם מצביע על בילי באטסון כאחראי, המכשף מתאכזב מהבחירה שלו בבילי.
בריונים ממשיכים להציק לפרדי בבית הספר, הפעם בגלל אן, נערה חדשה ויפה שמחבבת אותו ומקדישה לו תשומת לב. כשפרדי ואן נפגשים אחרי הלימודים על גג בית הספר, ופרדי מנסה להרשים את אן ולהכיר לה את ה"חבר שלו" קפטן "כוח על" - מסתבר שאן היא בתו השלישית של אטלס, אנתיאה, השולטת בכוח הציר. הכוח של פרדי נלקח ממנו על ידי המטה. כשבילי והאחרים באים להציל אותו, הספרה ואחיותיה חוטפות את פרדי, טסות משם איתו על גג בית הספר, והספרה סוגרת את פילדלפיה במחסום לא עביר. בילי ושאר גיבורי העל מתכנסים ב"צוק הנצח" ושם בילי מציע ליזום פגישה עם בנות אטלס, לחטוף את אחת מהן ואז לנסות לשחרר באמצעותה את פרדי ואת העיר.
פרדי נכלא עם המכשף, שמסביר לו שאין דרך לברוח מהכלא של בנות אטלס. בנות אטלס חוקרות את פרדי, שמגלה יכולת עמידות כלפי הקסם של קליפסו ומסרב להסגיר את זהויות חבריו. פרדי והמכשף נכלאים בבור עליו שומר לאדון הדרקון שמחדיר אימה בלב אנשים. אנתיאה מבריחה אותם, ומספרת להם איך לצאת מהמבוך בו הם כלואים. הספרה נפגשת עם בילי, היא מזלזלת בו ומתרעמת על כך שהכוחות של אבא שלה התגלגלו בשכמותו. הוא אומר לה שהיא לא לקחה בחשבון את האחים שלו - שאז מופיעים בדמות גיבורי על. היא אומרת לו שלא לקח בחשבון את אחיותיה. במהלך הקרב, הכוחות נלקחים גם מפדרו. בילי, דרלה ומרי מצליחים בסוף ללכוד את הספרה וכולאים אותה בצוק הנצח - אבל מסתבר שהכל היה מתוכנן והספרה רצתה להילכד בכדי להגיע לצוק הנצח שם נמצא "זרע החיים" - תפוח עץ שיכול להחזיר את הקסם לממלכה שלהן. היא גונבת את התפוח וחוזרת לממלכה שלה. פרדי והמכשף עומדים לצאת מהמבוך כשהם רואים את הספרה נכנסת עם התפוח - והמכשף אומר שאסור לתת לה לשתול אותו. פרדי מנסה להתגנב כדי לגנוב את התפוח בזמן שבנות אטלס מתווכחות איפה לשתול אותו - האם בממלכה שלהן ע"מ שתשתקם (אנתיאה) או בעולם בני האדם, כנקמה (קליפסו) - אבל רגע לפני שהוא מצליח הוא מתגלה. בילי והאחרים מגלים בדיוק אז את הדלת שמחברת בין העולמות ומצילים אותו. קליפסו מצליחה לקחת את התפוח ולברוח עם המטה רכובה על גב הדרקון, לכדור הארץ.
הילדים (רובם עדיין בחליפות גיבורי על) מגיעים ומספרים להורי האומנה שלהם את האמת על עצמם וכולם בורחים מהבית למגרש מכוניות נטוש רגע לפני שהדרקון מחריב את הבית. בקרב שמתחולל נלקחים הכוחות גם משאר גיבורי העל למעט מבילי באטסון. קליפסו שהצליחה לפגוע קשה בהספרה, מצליחה לקחת את הכוחות מאנתיאה. בילי מאוכזב מעצמו ובטוח שגם המכשף מאוכזב מהבחירה בו כגיבור על אבל המכשף אומר לו שהבחירה הייתה נכונה. בילי חוזר להיות נער בשביל אם האומנה שלו ולאחר חיבוק ממנה - יוצא להילחם בקליפסו.
קליפסו שותלת את התפוח המוזהב באדמת האצטדיון, העץ צומח ומתוכו בוקעות שלל מפלצות מיתולוגיות - הרפיות, קיקלופים, מנטיקורים ועוד.