cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוקטור אוקטופוס
גסיסה: מוצא המינים וקצוות הארץ
באירועי "קצוות הארץ", אוקטביוס החל להניע את תוכניתו האחרונה, שהחלה בהכרזה בפני העולם כי ביכולתו לעצור את התחממות כדור הארץ. למרות שחוברת זו נכתבה לפני הכרזתו של אוקטביוס, היא מתרחשת בסדר כרונולוגי שונה. הוא וששת המרושעים גונבים מקבוצת אינטליג'נסיה מכשיר מיוחד, המסוגל לשנות את כבידת כדור הארץ. כאשר התחזה לסגן נשיא ארצות הברית, זיקית ניסה להאיץ את החלטת ראשי המדינות להסכים לאוקטביוס, אך הוא נחשף בידי ספיידרמן והאוונג'רס. זיקית ברח לבסיסם של ששת המרושעים בים התיכון, אך ספיידרמן והאוונג'רס עקבו אחריו והחלו בקרב. אוקטביוס וששת המרושעים הביסו את האוונג'רס, אך לא הצליחו להציל את אלקטרו שהועף לחלל בידי תור. סילבר סייבל הצילה את ספיידרמן והאלמנה השחורה, והם הגיעו לאחד ממפעלי הייצור של לווייניו של אוקטביוס. הם הביסו את סאנדמן ששמר במקום, וזאת בזמן שאוקטביוס ביקש ממנהיגי אומות העולם לעזור לו נגד ספיידרמן.
בעוד ספיידרמן, סילבר סייבל והאלמנה השחורה המשיכו להרוס את בסיסיו של אוקטביוס ברחבי העולם, הביסו את ריינו אך נאלצו לברוח כאשר כותרו בידי כוחות S.H.I.E.L.D.. אוקטביוס ביקש מנבלי-על אחרים לשמור על הבסיסים הנותרים, אך חשף את תוכניתו כאשר הבסיס האחרון נהרס. אוקטביוס תכנן לשרוף את כדור הארץ, ולשלוט על הניצולים הנותרים. הוא הפעיל את הלוויינים ושרף חצי מכדור הארץ, אך התגלה כי זו אשליה שנוצרה בידי מיסטריו. לאחר שהביסו את זיקית, ספיידרמן, סילבר סייבל והאלמנה השחורה שכנעו את מיסטריו לעזור להם נגד אוקטביוס בבסיס הראשי בגואטמלה. שם, אוקטביוס השתמש בחברי האוונג'רס כששת המרושעים. לאחר שהביסו את האוונג'רס, ספיידרמן וסילבר סייבל נכנסו לבסיסו התת-ימי של אוקטביוס ונתקלו בריינו. ריינו הטביע את עצמו כדי להרוג את סייבל ולפגוע בספיידרמן, אשר נלחם נגד אוקטביוס, הביס אותו והרס את כל ציודו ונשקיו.
משאלת מוות
למרות שנכלא, אוקטביוס הצליח להחליף מוחות עם ספיידרמן באמצעות אוקטובוט. הוא השתלט על גופו של ספיידרמן בעוד ספיידרמן נכנס לגופו הקודם, ושמר את כל זיכרונותיו של פארקר. הוא הצליח להערים על דודה מיי, מרי ג'יין ווטסון והאוונג'רס, וזאת בעוד פארקר בגופו של אוקטביוס נמלט מכלא הרפסודה. אוקטביוס החליט לשמור את מכריו של פארקר בחדר במגדל סטארק, הסיח את דעת האוונג'רס כששלח אוקטובוטים ענקיים והחל בקרב נגד פארקר בגופו הקודם. הם נלחמו עד שאוקטביוס הפיל את פארקר מהמגדל, ופצע אותו אנושות. כשפארקר ניסה להחזיר את מוחו לגופו המקורי, אוקטביוס גילה לו כי הוא משתמש בקסדת קרבונדיום המנוגדת להחלפת מוחות. הוא הכריז על ניצחונו, ושילח בפארקר מכה אנושה שגרמה לו להגיע לסף מוות.
התגלה כי למרות קסדת הקרבונדיום, פארקר הצליח לגרום לאוקטביוס לחוות את זכרונותיו ומעשיו כספיידרמן, מה שגרם לאוקטביוס להפוך לגיבור-על בעצמו ולשאת את נטל האחריות הגדולה. אוקטביוס אמר לפארקר כי למרות שהוא אינו רוצה את זה, לא ניתן להחליף בין המוחות שוב, אך הבטיח לפארקר כי ימשיך את מורשתו הן כספיידרמן והן כפיטר פארקר. פארקר מת בגופו של אוקטביוס, אשר נשאר בגופו של פארקר כספיידרמן. אוקטביוס הבין כי הוא יכול להפוך לא רק לספיידרמן טוב יותר, אלא גם לאדם טוב יותר. הוא החליט לשפר את אישיותו, ולהפוך לספיידרמן העליון.
ספיידרמן העליון
אחת מפעולותיו הראשונות של אוקטביוס כספיידרמן העליון, לאחר שדרוג חליפתו עם עדשות מיוחדות, הייתה לפרוץ לבסיס ישן אותו הקים כדוקטור אוקטופוס. עם זאת, הגנות הבסיס הותאמו ל-DNA הקודם שלו, והוא זוהה כפולש. לאחר שהרס את יצירותיו, אוקטביוס אימץ את תפקידו כספיידרמן באופן מלא. בקרב נגד ששת המרושעים החדשים, הוא כמעט והרג את מנהיגם בומרנג, עד שתודעתו של פארקר התגלתה ועצרה אותו. הוא נלחם בנשר ונפרד ממרי ג'יין, וכמה מחבריו ומכריו של פארקר שמו לב לשינוי בהתנהגותו. הוא יצר אלפי ספיידר-בוטים על מנת להיות יעיל יותר ולהגיע לפשעים הקטנים ביותר. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת אמפייר סטייט כדי להשיג לפארקר דוקטורט, שם התאהב בסטודנטית אנה מריה מרקוני. הוא הרג רוצח המונים, והשפיל את שותפתו של ג'סטר שצחקה עליו.
כאשר האוונג'רס החליטו לגלות מה הסיבה לשינוי התנהגותו, הם לא מצאו דבר. אוקטביוס החליט להשתמש בסורק מיוחד כדי לגלות את מקור העוויתות בגופו, ובכך נפגש עם אליאס ווירת'אם/קארדיאק. אוקטביוס הבחין באנומליה במוחו, וידע כי זו תודעתו של פארקר. לאחר קרב במוחו, אוקטביוס ניצח ומחק לכאורה את תודעתו של פארקר. אוקטביוס עזר לראש העיר ג'יימסון נגד אליסטר סמיית, אשר השתלט על כלא הרפסודה ושלח את בומרנג, הנשר והעקרב להרוג את ג'יימסון ואת אוקטביוס כספיידרמן. אוקטביוס הביס את בני בריתו של סמיית והרג אותו, וסחט את ג'יימסון להפוך את הרפסודה לבסיסו החדש. אוקטביוס יצר קבוצת חיילים ("ספיידרלינגס") ובנה רובוטי עכביש ענקיים, תקף את חורבות ארץ הצל וגרם לקינגפין לזייף את מותו. שם הוא גילה דבר קיומה של אומת הגובלינים, בהנהגת מלך הגובלינים. הוא נלחם בצבא אומת הגובלינים, ובפיל יוריק/הובגובלין שהפך לאביר הגובלינים.
יקום העכביש
אוקטביוס נפגש עם ספיידרמן 2099, והועבר בידי מעבדות האופק למקום לא ידוע. הוא חזר כמה שעות לאחר מכן, חבול ועצבני. כאשר הועבר בידי מעבדות הורייזן, אוקטביוס נשלח לשנת 2099. הוא הותקף בידי משטרת העין הציבורית וחולץ בידי גייב או'הרה, שהרשה לו להתמקם בדירתו. אוקטביוס יצר אינטליגנציה מלאכותית בדמותה של אנה מריה, וכאשר החליט לחזור להווה, נשלח למסע ביקומים מקבילים בהם חזה בגרסאות הספיידרמן מתים. הוא הסיק כי ישנה ישות ההורגת את הספיידרמנים ברחבי המולטי-יקום, הציל ספיידרמן הודי וחזר לשנת 2099. הוא גייס ספיידרמנים מהמולטי-יקום, ביניהם ספיידרמן נואר וספיידר-ביץ'. הוא הציל ספיידרמן מתנקש שעבר עם וולברין, והביא אותו לשנת 2099. הם הצילו ספיידרמן קיבורג, ונלחמו בישות - קארן, אחיו של מורלון וחלק ממשפחת אריסטוקרטים הצדה ספיידרמנים במולטי-יקום - "היורשים".
צוותו נפגש עם צוות נוסף של ספיידרמנים בהנהגת פיטר פארקר מארץ-616. אוקטביוס דחה את רעיונות טוטמי העכביש של אזקיאל סימס, כשלפתע חבר היורשים דיימוס תקף כשנמשך לנוכחות האחר/קיין והכלה/סילק. אוקטביוס נלחם בדיימוס והרג אותו, אך הוא התגלה כשיבוט והעכבישים נאלצו לברוח כאשר דיימוס האמיתי הופיע עם שאר משפחתו. כאשר ברחו, אוקטביוס הכריז כי הם במלחמה והוא מנהיג צבא הספיידרמנים. פארקר קרא תיגר על סמכותו, הביס אותו לאחר קרב אך השאיר אותו כיועץ. כאשר פארקר עזב עם צוות ספיידרמנים, אוקטביוס קרא תיגר על ספיידר UK אותו פארקר השאיר כאחראי.
לאחר קרב נגד היורשים ומותו של ספיידר-יוניברס בידי אביהם של היורשים סולוס, צבא העכבישים עבר לארץ-3145, אשר נחרב במלחמה גרעינית. הם מצאו את הספיידרמן של יקום זה, בן פארקר, שהסביר לתדהמתו של אוקטביוס כי דוקטור אוקטופוס גרם למלחמה הגרעינית. לאחר שגילה כי פארקר הוא גרסה עתידית שלו מהיקום המרכזי, הוא שכנע את בן ללבוש את חליפתו ולעזור להם. בקרב הסופי נגד היורשים, אוקטביוס נלחם בדיימוס ורגליו המכניות נתלשו. הוא הרג את אורג-העל לאימתם של היורשים וצבא העכבישים, ולאחר שהיורשים הובסו, אוקטביוס שמע מספיידרמן 2099 כי קור החיים והגורל יכול להחזירם ליקומיהם. הוא תקף את הקור בסירוב לחזור לעולמו, היות שגילה כי פארקר יחזור לגופו. עכבישי שאר העולמות חזרו לעולמם ואוקטביוס הובס בידי עכבישי ארץ-616, וקארן מהיורשים שחזר למוטב תפס את מקומו של אורג-העל. אוקטביוס חזר לארץ-616, בגופו של פארקר.
ונום העליון
לאחר קרב נגד החתולה השחורה, הקמת תעשיות פארקר וקרב נגד סטאנר, אוקטביוס נפגש עם פלאש תומפסון/הסוכן ונום, וגילה את זהותו הסודית. פלאש ביקש מאוקטביוס מקום לינה, והוא הסכים. אוקטביוס שכנע את פלאש לעבור תהליך שישתיל לו רגליים רובוטיות, ונאלץ להפריד ממנו את סימביוט ונום. הסימביוט הבודד והמבוהל נדבק לאוקטביוס, שהפך ל"ונום העליון". למרות שטען כי הוא שולט בסימביוט, אוקטביוס נעשה בלתי יציב מהרגיל; הוא פצע את קארדיאק ופצע אנושות פושעים חסרי חשיבות, כשלפתע אנה מריה הגיעה וביקשה ממנו להפסיק. הוא תקף את ביתה של מיי פארקר כשגילה שהיא לגלגה על גובהה של אנה מריה, והפנה את כעסו למרי ג'יין על שצידדה בה. הוא עזב את המקום כאשר גילה כי אנשיו של ההובגובלין מבצעים שוד בנק, והזהיר אותן.
אחרי שכמעט והרג שני שודדים, אוקטביוס נאבק באוונג'רס שהביסו אותו בעזרת פלאש הלבוש בשריון איירון מן. בתחילה אוקטביוס לא הצליח להסיר את הסימביוט, עד שתודעתו של פארקר צצה מחדש ועזרה לו. כשחזר להיות ספיידרמן, אוקטביוס שיקר לאוונג'רס ולמרי ג'יין כי התנהגותו בחודשים האחרונים היא תוצאה של שברי סימביוט מיקרוסקופיים. לאחר שהאוונג'רס דיברו עם איירון מן בעניין ספיידרמן, קפטן אמריקה החליט כי יש להתעמת איתו. לאחר קרב נגד האוונג'רס, אוקטביוס נמלט.
אומת הגובלינים, מוות וחזרה לחיים
ימים לאחר מכן, אוקטביוס נלחם באומת הגובלינים שהטילו מצור על ניו יורק. הוא מבין כי מלך הגובלינים הוא הגובלין הירוק המקורי, ושוחח עם אנה מריה לאחר שניסה להבין כיצד הגובלין פרץ לספיידר-בוטים שלו. הוא מדבר עם חבר צעיר ממעבדות הורייזן בשם אואטו ג'קסון בדבר הפריצה, וכאשר מתעמת עם אומת הגובלינים, מלך הגובלינים מגלה לו כי הוא ידע את זהותו הסודית. אוקטביוס מסרב להצעתו של מלך הגובלינים לשותפות ונשבע לשחרר את ניו יורק, וזאת כאשר מלך הגובלינים פוקד להרוס את כלא הרפסודה הישן. המוח החי מגן על אוקטביוס מפיצוץ, והם נמלטים מהמקום מתחת למים. הוא חוזר לתעשיות פארקר, לשם "אימה" מגיעה וגורמת לאוקטביוס ואחת מעובדותיו לברוח. הוא מוצא את קרלי קופר שהפכה ל"מפלצת" בגלל נוסחת הגובלין, ולאחר שמונע ממלך הגובלינים לצותת, מגלה כי אנה מריה נחטפה בידי אימה.
לאחר שדיבר עם מרי ג'יין והמשיך לחקור את קרלי, הוא מקבל שיחה מהגובלין שמזמין אותו לבוא אליו בחליפתו. הגובלין מקרין בפניו תמונות של מקומות אותם הכיר, ביניהם בית מגוריו, המתפוצצים. אוקטביוס נשבע להרוג אותו, והוא מאיים עליו בחייה של אנה מריה. לאחר שהגיע לאוניברסיטת אמפייר סטייט אוקטביוס תוקף, אך הגובלין פרץ לזרועותיו המכניות ותקף אותו. הוא הותקף בידי רוצחי-עכביש וניצל בידי ספיידרמן 2099, אך שניהם מובסים. בחיפושיו אחר אנה מריה, אוקטביוס מובל לרכבת התחתית בידי אימה, שם הוא מצא ילדה. בכך הוא נאלץ להחליט האם יציל את הילדה ויפגע בחיפושיו, הוא ימשיך לחפש את אנה מריה והילדה תיהרג. תודעתו של פארקר הופיעה שוב ודחפה את אוקטביוס להציל את הילדה, והוא הבין כי הוא נכשל כספיידרמן העליון והחליט כי פארקר הוא ספיידרמן יותר טוב ממנו. אוקטביוס הגיע לתעשיות פארקר, והשתמש בסורק שניתן לו כדי להסיר את תודעתו שלו ולהחזיר לפארקר את השליטה בגופו. אוקטביוס נהרג, וזאת כדי להחזיר את פארקר על מנת שיציל את אנה מריה.
פארקר מציל את אנה מריה, ומביס את מלך הגובלינים ואומת הגובלינים. קברו של אוקטביוס נמצא ריק. מסיבה לא ידועה, תודעתו שרדה בתוך גופו של "המוח החי", המאוחסן במטה האירופאי של תעשיות פארקר. הוא נראה בגופו המקורי, חי ומחוץ למוח החי, בתחילת אירועי "קונספירציית המשובטים".
טיליגול-טיראס טירספול
טיליגול טיראס-טירספול (ברומנית: Tiligul-Tiras Tiraspol) הייתה קבוצת כדורגל מולדבית מהעיר טירספול, בירת מחוז טרנסניסטריה שבמולדובה ששיחקה, בעונתה האחרונה, בליגה המולדבית הבכירה. הקבוצה פורקה בשנת 2009.
הקבוצה מעולם לא שיחקה בליגה הבכירה של ברית המועצות, אך בעונתה האחרונה, בשנת 1991 סיימה שנייה בליגת המשנה, מה שהיה גורם לעלייתה לליגה הבכירה, אך אז כאמור פורקה ברית המועצות וטיליגול לא זכתה לשחק בליגה זו.
גביע אירופה למחזיקות גביע
הקבוצה הופיעה לראשונה בתולדותיה במפעלים האירופיים, בגביע אירופה למחזיקות גביע, בעונת 1994/95, אז הפסידה כבר בסיבוב המוקדם לקבוצת אומוניה ניקוסיה הקפריסאית. המצב חזר על עצמו גם בעונה החולפת, כאשר הקב וצה הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פ.צ. סיון משווייץ.
גביע האינטרטוטו
הקבוצה השתתפה לאחר מכן בגביע האינטרטוטו, לראשונה בשנת 1999, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצה הפולנית פולוניה ורשה. בעונת 2001 חזרה הקבוצה לגביע האינטרטוטו, אז הדיחה בסיבוב הראשון את קבוצת קליפטונוויל מצפון אירלנד אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת טטבאניה מהונגריה. הקבוצה שיחקה בפעם האחרונה במפעל זה בעונת 2005, אז הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי הקבוצה הפולנית פוגון סזצין.
עבדות בסין
עבדות בסין היא תופעה רבת שנים שהשפיעה על מיליוני אנשים במדינה זו, וממשיכה להשפיע גם במאה ה-21. ב-2007 נודעה "שערוריית העבדים הסינים", בה תוארה עבדותם של אלפי סינים, ובהם ילדים, שנחטפו והוכרחו לעבוד במפעלי לבנים. עבדות בסין כוללת גם שעבוד מקומי וקיבוץ נדבות בכפייה,, וכן ניצול מיני של נשים וילדים.
היסטוריה
בזמן שושלת שאנג, כ-5% מהאוכלוסייה שועבדו. בזמן שושלת צ'ין, עבדים גברים הוכרחו לעבוד על פרויקטים כמו צבא הטרקוטה. חלק מהעבדים היו אנשים שהורשעו בפשעים כמו אונס ועונשם היו עיקור כפוי ושיעבוד. הקיסר ואנג מאנג אסר על עבדות, אבל איסור זה בוטל לאחר מותו. בזמן שושלת טאנג, היה מחסור בנשים באוכולוסייה, שגרם לסחר בנשים עם הקוריאנים. בזמן שושלת מינג נאסרה העבדות, אך למרות זאת היא המשיכה בפועל. בזמן שושלת צ'ינג גברה תחילה העבדות בסין, אך ננקטו צעדים למלחמה בעבדות.
אין שמות על הדלתות
אין שמות על הדלתות הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1997 בבימויו של נדב לויתן שגם כתב את התסריט המבוסס על כמה סיפורים מקובץ סיפוריו "מאכל תאווה" מ-1996.
העלילה מתרחשת בקיבוץ ומתארת סיפורים שונים הקשורים לשכול וכאב על רקע החברה המשתנה של הקיבוץ, המעדיפה את השיקולים הכלכליים על פני האנושיים. חבר הקיבוץ עמוס (מיכה סלקטר), מתבונן בכל הדמויות מחלון חדרו ומספר עליהן. הקיבוץ הוא חברה סגורה ומלחיצה וכל אחד מכיר את השני ולכן "אין שמות על הדלתות".
הסרט צולם בקיבוץ יקום ולא זכה להצלחה, אך זכה לשבחים מצד מבקרי הקולנוע, והיה מועמד לחמישה פרסי אופיר.
המוזיקה נכתבה על ידי נחום היימן. הנעימה לחליל צד "הנסיעה לירושלים" מושמעת שנים רבות בפתיחת שידורי הבוקר של רשת ב'.
פרסים
הסרט הוצג בפסטיבל ברלין והיה מועמד לחמישה פרסי אופיר - התסריט - נדב לויתן; השחקן הראשי - מוסקו אלקלעי; שחקנית המשנה - דורית לב ארי; שחקן המשנה - אבי פניני; המוזיקה המקורית - נחום היימן.
תקציר העלילה
קובה (מוסקו אלקלעי) הוא אלמן קשיש וחולה המטפל לבדו בבנו המפגר ישראל (אבי פניני) שהגיע לגיל ארבעים והקיבוץ לוחץ עליו להעבירו למוסד "מבחינה כלכלית" אך הוא מסרב. קובה מטפל בו כבילד קטן, סוחב אותו על כתפיו, רוחץ ומאכיל אותו. הוא ישן על ספה ובקשתו למיטה נוספת נדחית.
איה (דורית לב ארי) היא אחות הקיבוץ ומנסה לעזור לקובה אך ללא תועלת. היא לוקחת את קובה וישראל לבית חולים איתנים אך ישראל מתנגד להיכנס והם חוזרים לקיבוץ. קובה לוקה באירוע מוחי אך מתעקש להמשיך ולטפל בישראל למרות לחצו של מזכיר הקיבוץ אלי (שלמה תרשיש) וחברי הקיבוץ להעבירו למוסד.
מורדי (דני בסן) ושמחה (מאיר סויסה) הם חברי קיבוץ רווקים כבני ארבעים שהגיעו אליו כילדי חוץ ממשפחות הרוסות ודרכיהם לא נפרדו מאז. כאשר שמחה מודיע למורדי שיש לו חברה מפינלנד בשם ססקיה (הלנה וולפרט) עימה הוא רוצה להקים משפחה נפתח סדק ביחסיהם. מורדי מתחיל להסתגר, לא מגיע לליל הסדר בקיבוץ ולבסוף מתאבד מנפילה ממגדל המים.
איה היא חברתו של עמוס (מיכה סלקטר), בעבר הייתה חברתו של נועם שנהרג. עוזי (אסי דיין), אביו של נועם, בא לבקר אותה והיא מתרשמת מהדמיון שלו לנועם.
איה מגיעה לדירתו של קובה ומוצאת אותו מת. ישראל לא מבין את העניין והיא מוציאה אותו לטיול בכיסא גלגלים. אלי מפנה את חדרו של אריאל ומביא את המיטה לביתו של קובה ששוכב מת בחדרו. כאשר אין מענה לדפיקות בדלת הוא מניח שקובה ישן, מניח את המיטה בחוץ והולך.
נבחרת איטליה בכדורגל חופים
הסגל הנוכחי
מאמן: אמיליאנו דל דוקה
יהדות נורווגיה
יהדות נורווגיה היא קהילה יהודית קטנה המונה כ-1,500 יהודים, ומהווה את הקהילה היהודית הצפונית ביותר על פני כדור הארץ. רוב תושביה היהודיים של נורווגיה מתגוררים בעיר הבירה אוסלו ובעיר הכתר הצפון מרכזית טרונדהיים, בה קיים בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם, (כ-500 ק"מ מהחוג הארקטי).
היישוב היהודי בנורווגיה הוא חדש באופן יחסי, שכן בדומה לשאר ארצות סקנדינביה, אסורה הייתה כניסת יהודים לנורווגיה עד המאה ה-19.
בין המאה ה-10 למאה ה-19
בשנת 1015 אסר המלך הויקינגי של נורווגיה, אולף השני (995-1030), הידוע בכינוי "אולף דן הליג" או "סיינט אולף" - שתרגומו "אולף הקדוש", על מי שאינו נוצרי לגור בנורווגיה. היה זה חלק מהמהלך של "סיינט אולף", לאימוצה של הדת הנוצרית בנורווגיה כדת הרשמית והיחידה. מהלך שהפך אותו מאוחר יותר כ"קדוש מגן" של נורווגיה, לאחר שנהרג בקרב סטיקלסטאד ב-29 ביולי 1030.
במהלך הרפורמציות בנורווגיה (1536–1596), שהובילו לפירוקה של הכנסייה הנורווגית העצמאית, בשנת 1537, נחלשה מעט שנאת הזרים הנורווגית, מה שהביא נוצרים שלא מבני הזרם הלותרני כמו גם יהודים להתיישב בנורווגיה. אולם, הדבר היה לצנינים בעיני אנשי הכמורה.
המלך כריסטיאן הרביעי (1588-1648) שמשל על דנמרק-נורווגיה, אמנם האמין שהיהודים עשויים להועיל לממלכתו, אך בשל התנגדות הכמורה הנורווגית הקנאית, היה עליו להסתפק באישור ליהודים לגור בדוכסויות של שלזוויג-הולשטיין (כיום בצפון גרמניה), שנמצאה בחלקה הדרומי של דנמרק-נורווגיה ולהכריז על איסור מיוחד ליהודים להתגורר בשאר תחומי ממלכתו. רק בשנת 1630, לאחר שהכריז על חופש דת מוחלט, התיר המלך ליהודים לנוע צפונה ולסחור ברחבי הממלכה הדנו-נורווגית.
היהודים הראשונים שהגיעו לנורווגיה היו סוחרים אנוסים שנמלטו מחצי האי האיברי והתיישבו בתחילת המאה ה-16 בהמבורג ובארצות השפלה, חלקם עדיין שמרו בגלוי על הדת הנוצרית, מה שהקל את כניסתם לשטחי נורווגיה. בד בבד עם הללו, החלו גם יהודים מצאצאי מגורשי ספרד ומגורשי פורטוגל, להיכנס לסחור במקום. בשנת 1641 התיר כריסטיאן ה-4, גם את כניסתם של יהודים אשכנזים, שהגיעו ממזרח אירופה וממרכזה, בעיקר מפולין וגרמניה.
שלא כמו במדינות רבות באירופה, לא חויבו היהודים לגור בגטאות או ברחובות יהודיים מיוחדים וכן לא נדרש מהם ללבוש ביגוד מיוחד או אות שיבליטו את שונותם. היהודים יוצאי ספרד ופורטוגל נצלו זכויות אלו עד תום ולא נבדלו מהנוצרים בהופעתם החיצונית, מה שאין כן הסוחרים בני אשכנז ופולין הקפידו לשמר את לבושם היהודי המסורתי ואף בלטו באדיקותם בקיום המצוות, מה שגרם לריחוק מסוים בינם לבין הנורווגים הלותרנים.
תחת משטרו של יורשו, המלך פרדריק השלישי (1648-1670), חלה החמרה ביחס השלטונות כלפי היהודים והם חויבו, ללא יוצא מן הכלל, לשאת עימם אשרת שהייה חוקית בכל עת. בשנת 1687, גירש המלך כריסטיאן החמישי (1699-1646), את היהודים מארצו ופרס כספי ניתן לכל אזרח נורווגי, שידווח לשלטונות על יהודי שחדר לתחומי הממלכה. יש הסוברים, כי חלק מהיהודים הפורטוגזים נשארו בממלכה, שהייתה כאמור סובלנית יותר ביחסה כלפיהם לעומת בני אשכנז, אולם אם עשו זאת נדרשו הם לטבול לנצרות "מרצון".
מהמאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20
לאחר האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1814, אימצו לעצמם מתנגדי האיחוד, חוקה חדשה לנורווגיה. למרות אופייה הליברלי יחסית לאותה תקופה, נכתב בחוקה סעיף מפורש, האוסר באופן מוחלט על כניסת יהודים למדינה. בחירתו של המלך השוודי, קרל השלושה עשר, בשלהי אותה שנה על ידי הפרלמנט הנורווגי, הייתה מותנית בהכרתה של שוודיה בחוקה על כל פרטיה והאיסור על כניסת יהודים לנורווגיה, נותר בעינו. זאת אף על פי שבשוודיה עצמה ואף בדנמרק השכנות אומץ יחס חיובי כלפי היהודים.
בשלהי שנות השלושים של המאה ה-19, החל המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד במאבק ציבורי, ממקום מושבו בצרפת, למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה. כחלק מהלחץ הציבורי על הפרלמנט הנורווגי, כתב ורגלנד ופרסם שני שירים: "JØDEN" (ב-1842) ו-"JØDINDEN" (סמוך למותו בשנת-1844). המאבק הארוך, לו היו שותפים גם כמה משכילים מחברי הסטורטינג - הפרלמנט הנורווגי, אכן נחל הצלחה. בשנת 1844 הכריז משרד המשפטים הנורווגי, כי יהודים ממוצא פורטגזי רשאים להיכנס למדינה בחופשיות ובשנת 1851, קיבלו היהודים ללא הבדלי עדה זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה. אולם ורגלנד שנפטר שש שנים קודם לכן, לא זכה לראות את פרי עמלו.
אם כי הסיבות הראשוניות לאיסור על יהודים לגור בנורווגיה, נבעו ממניע נוצרי דתי, הרי שהטיעונים שהועלו כנגד היהודים, בתקופת המאבק למען מגורי יהודים בנורווגיה, לא היו דתיים, אלא נבעו יותר ממניעים אתניים ומאנטישמיות לשמה. ניתן להגדיר את נקודת המבט השלילית של העם הנורווגי על יהודים, כדבקות בסטריאוטיפים ודעות קדומות על טבעם, אופן התנהגותם הבדלנית, וחוסר יכולתם כביכול, מנקודת מבטם הצרה של הנורווגים, להתאים את עצמם לחברה הכללית.
ביטוי לתפיסה זו, ניתן לראות בחוק האוסר את השחיטה הכשרה, שנחקק בשנת 1929 ונמצא בתוקף עד היום. הטיעונים לאיסור השחיטה, לא נבעו מטעמים הומניים, או מתוך דאגה לבעלי חיים, אלא דווקא מתוך ביטויי סלידה מאוכלי הבשר השחוט - קרי היהודים. בדיונים בסטורטינג סביב חוק השחיטה, התבטא חבר הסטורטינג ינס הונדזיד (Jens Hundseid): "לא הזמנו את היהודים לארצנו ואין לנו כל התחייבות למסור לידיהם חיות לצורך האורגיות הדתיות שלהם". הונדזיד לא היה היחיד שהתבטא באופן זה, גם חברים אחרים בפרלמנט דיברו על "הברבריות של היהודים" ועל התקווה כי איסור השחיטה ישכנע רבים מהם להעתיק את מגוריהם מתחומי הממלכה.
הקהילה בכריסטיאניה-אוסלו
בשנת 1892, גרו בעיר הבירה כריסטיאניה, כיום אוסלו, 136 יהודים מתוך כלל 214 יהודי נורווגיה. ביוני של אותה שנה, הוקם הגרעין הראשון לגיבוש הקהילה היהודית שנקראה: "Det Jødiske Samfund i Christiania" - "הקהילה היהודית של כריסטיאניה". כעבור כשנה הוסב השם ל: "Det Mosaiske Trossamfund" -"הקהילה של בני דת משה".
הקמת מוסדות הקהילה נועדה להשגת המטרות הבאות:
זמן קצר לאחר הקמת הקהילה, הובא לאוסלו יהודי מלטביה השכנה, על תקן של: מלמד, חזן, שוחט ומוהל. בשנת 1893 נשכר מקום לבית הכנסת והוכתר רבה הראשון של הקהילה, הרב דר' מאיר אשכנזי.
בית הכנסת באוסלו
עם גידול מספר חברי הקהילה, צר היה בית הכנסת מלהכיל את המתפללים וכך הוא הועבר מדי מספר שנים, ממקום אחד למשנהו. לבסוף בשנת 1920, בעת בה מנתה הקהילה באוסלו 852 נפש, קרוב לשני שלישים מכלל יהודי נורווגיה, זכו יהודי אוסלו לחנוך את משכן הקבע של בית הכנסת, שנבנה ברוב פאר והדר. מבנהו האדריכלי המרהיב של בית הכנסת, הצדיק את ההמתנה הממושכת להקמתו. ייחודו הוא בתקרתו המקומרת ובקישוט סביבתה בצורת טלית. בכניסה לבית הכנסת חרוט הפסוק: "מה טובו אוהליך יעקב משכנותיך ישראל".
אחד המאפיינים הייחודיים של בית הכנסת הוא מקומו וגובהו של ארון הקודש ועמוד הדרשה של רב הקהילה הנמצא בקדמתו, אליהם יש לעלות במספר רב של מדרגות, עד לגובה של כארבעה עד חמישה מטרים מגובה הרצפה.
בתקופת השואה לא ניזוק בית הכנסת, מאחר שהוא שימש כמחסן לספרות נאצית ורכוש יהודי מוחרם - מה שגרם לכך שאפילו ספרי התורה שרדו ונותרו בשלימותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר בית הכנסת לתפקד תחת הנהגתו של הרב זלמן אהרונזון. ובשנת 1969 נבנה מרכז קהילתי בסמוך אליו.
כיום מתפללים בבית הכנסת מידי שבת כ-150 עד 200 איש, בהם גברים, נשים וילדים. תפילת שחרית של שבת נחשבת לאירוע הדתי והחברתי המרכזי של השבוע בין חברי הקהילה ויהודים רבים נוטלים בה חלק פעיל אף על פי שאינם דתיים.
ב-9 ביוני 2009, ביקרו מלך נורווגיה האראלד החמישי ובנו יורש העצר הנסיך הוקון במבני הקהילה היהודיים השונים באוסלו, כשגולת הכותרת של הביקור היה טקס שהתקיים בבית הכנסת הגדול. אף על פי שהביקור התרחש ביום שלישי בו לא נהוגה קריאת התורה, הוצא ספר התורה מארון הקודש, על מנת להדגים את מהלך הקריאה למלך.
חיי התרבות של הקהילה
בין השנים 1915–1940 התפתחו חיים תרבותיים יהודיים באוסלו: הוקם תיאטרון ביידיש, מקהלה וארגונים אקדמאיים שונים. הוקמה גם תנועת נוער, אשר הפכה לגוף הפעיל ביותר בקהילה. בין השנים 1935 - 1940 הורחבה הפעילות להגברת התודעה היהודית בקרב חברי הקהילה על ידי רבה הראשי של נורווגיה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, שנספה בשואה.
בשנת 1947 אפשרה הממשלה הנורווגית את הגירתם של כמה מאות פליטים יהודים, רובם מהונגריה.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה העשרים התחילה התחדשות משמעותית של הקהילה.
כיום מתקיימת באוסלו פעילות יהודית קהילתית ענפה. בין מוסדות הקהילה, בה חברים רשמית כ-75% מכלל יהודי העיר, קיימים מלבד בית הכנסת, מקווה טהרה, חנות לאספקת מזון כשר, גן ילדים, חדר בשעות אחרי הצהרים, בו לומדים 90 ילדים ונערים ב-10 כיתות, בית ספר בימי ראשון ובית אבות. במסגרת הקהילה מתקיימים שיעורים והרצאות למבוגרים, שבתונים ומחנות לילדים וצעירים ופעילויות מגוונות שונות.
בעת ביקורו של מלך נורווגיה בקהילה ב-2009, השתתף המלך ובנו יורש העצר, בתפילה חגיגית, וביקר בגן הילדים של הקהילה, כאשר ילדי הגן קידמו את פניו בשירת "הבאנו שלום עליכם".
רבנות אוסלו
אחת התופעות הייחודיות בקהילה היהודית באוסלו היא השלשלת המשפחתית הרבנית. הרב מיכאל מלכיאור שימש במשך שנים רבה של הקהילה היהודית באוסלו ותרם רבות לחידושה וחיזוקה, כאשר הוא ממשיך שושלת משפחתית של רבנים בכלל ובארצות סקנדינביה בפרט החל מהמאה ה-18. כיום ממלא את מקומו בנו הרב יואב מלכיאור, בוגר ישיבת נהר-דעה כרב הקהילה וממשיך את המסורת המשפחתית. כאות הערכה של הקהילה על פעילותו הברוכה, קיבל הרב מלכיאור האב מהקהילה את תואר הכבוד "הרב הראשי לנורווגיה", משרה שבה נשא זמנית במקביל לתפקודו כשר בממשלת ישראל.
הקהילה בטרונדהיים
היהודים הראשונים הגיעו לטרונדהיים (טרוניאם - Tronnyam בפי המקומיים) בשנת 1880. ב-7 בנובמבר 1899 הוקם בית הכנסת הראשון של הקהילה במבנה ישן של תחנת רכבת שנרכש מהעירייה ועוצב מחדש כבית כנסת וכתלמוד תורה - בית ספר קהילתי, ששימש את יהודי העיר במשך 26 שנים, עד שהוקם בית הכנסת החדש. אולם רק בשנת 1905 הכירו השלטונות הנורווגים באופן רשמי בבית הכנסת כ'קהילה שאינה לותרנית'. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1900 נספרו בטורנדהיים 119 יהודים, רובם התפרנסו ממסחר. בשנת 1925, לאחר שנספרו 326 חברים בקהילה, החליטו בני הקהילה להקים בית כנסת גדול יותר, וזה נחנך באותה שנה.
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה, ושנה לאחר מכן החרימו הנאצים את בית הכנסת, השחיתו אותו קשות ואף הפכו אותו לאורוות סוסים ומחסן סחורות כשעזרת הנשים שימשה כמספרה. אולם, כמה מכלי הקודש ניצלו על ידי הכנסייה המתודיסטית המקומית בה אוחסנו בסודיות במשך שנות המלחמה והושבו ליהודיה עם שובם לעיר.
בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, שבו מספר יהודים לטרונדהיים, המפגש הראשון של בני הקהילה ששרדו את השואה היה ב-31 ביולי של אותה שנה, בחנותו של חבר הקהילה מר קליין. עשרים ואחד איש השתתפו באספה מתוך כשמונים איש ששבו לאזור החל מחודש מאי. זרם השבים גדל ובמפקד שנערך באותה שנה, נספרו 123 חברים בקהילה. כעבור שנתיים שוחזר מבנה בית הכנסת, המתפאר בהיותו בית הכנסת הצפוני ביותר בעולם. בשנת 1997 נפתח בעיר המוזיאון היהודי - יודיסקה מוזאום (Det jødiske museum), על ידי סגן ראש העיר, ליב סנדבן רודלנד.
כיום מתגוררים בטורנדהיים כמאה וחמישים יהודים ומנהיגת הקהילה היא ריטה אברהמסן.
שואת יהדות נורווגיה
האנטישמיות בנורווגיה הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנאצי. כשהעיתונים במדינה ניהלו תעמולה אנטי יהודית, בגיבויו המלא של הממשל. דוגמה קלאסית לכך ניתן למצוא במאמר מערכת משנת 1930 של העיתון "אפטנפוסטן" (Aftenposten), הבולט והחשוב שבעיתוני נורווגיה, אודות "היהודי המוצץ באמצעות קשית השתייה שלו, מכוסה של האומה." ב-1933, שבע שנים לפני כיבושה של נורווגיה על ידי הגרמנים, התבטא יוהנס נסה (Nesse), עורכו של העיתון, בשבחה של הגישה הנאצית כלפי היהודים והמליץ לקהל קוראיו ש"לא לגלות כלפי היהודים אהדה מוגזמת."
שנה קודם לכן התבטא ראש ממשלת נורווגיה האנטישמי, ינס הונדזיד, כלפי היהודים בנאומו בסטורטינג: "רבים מן הזרים הבאים לארצנו הם בני גזע נחות. מורשתם גרועה, אך הריבוי הטבעי שלהם נמרץ ומהיר. הגזע שלנו סובל בגלל הגירה זו". הונדזיד מינה את וידקון קוויזלינג לשר ההגנה בממשלתו. ב-17 במאי 1933, יום החוקה הנורווגי, הקימו קוויזלינג ופרקליט המדינה יוהאן ברנהרט היורט את ה"נאשונל סמלינג" (NS, Nasjonal Samling), המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הנורווגית. בין חברי המפלגה נמנה גם ראש הממשלה היוצא הונדזיד, והוא נשאר בין שורותיה עד שנת 1945.
מובן שגישתם השלילית של השלטונות כלפי היהודים, באה לידי ביטוי גם בתקופת השואה. כאשר הגרמנים פלשו למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים. בנובמבר 1942, שלחו הגרמנים בסיועה המלא של ממשלת קוויזלינג, 750 יהודים באניה קיל למחנה הריכוז אושוויץ. רק עשרים ושישה מהם (כולל ג'וליוס פלטיאל) שרדו את התופת וניצלו. אמנם לצד הממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, פעלה בנורווגיה גם מחתרת אשר הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי, שם חיו כפליטים עד סוף המלחמה. ארלינג מלם ופר פייה-הנסן על הצלת יהודים הוכרו כחסיד אומות העולם. מאה יהודים נוספים שרתו בצבא הנורווגי החופשי שהוקם על אדמת בריטניה.
רבם של יהודי נורווגיה בתקופת השואה, הרב ד"ר יצחק (איזק יוליוס) סמואל, סירב לנטוש את קהילתו, אף על פי שהוצע לו להימלט עם רעייתו ועם ילדיו לשוודיה. הרב סמואל נאסר במחנה גריני ולבסוף שולח בספינה מונה רוזה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה. רעייתו הנרייטה, עלתה בשנת 1946 לישראל עם ילדיה שניצלו ואף שימשה כעדת התביעה במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. ליאו אטינגר, שבעצמו היה ניצול שואה הקדיש חלק ניכר ממחקריו לנושא ניצולי השואה החיים בנורווגיה ובישראל.
רובם המכריע של יהודי נורווגיה שנמלטו ממנה בתקופת השואה, לא שבו אליה לאחר המלחמה.
בשנת 1988, הותרה על ידי משרד ההגנה הנורווגי השמדתו של ארכיון ממשלתי, שהכיל מידע על אנשים ומוסדות נורווגים נאציים, נאו-נאצים ופרו-נאצים. בשנת 1994, בשעה שהקונגרס היהודי העולמי והעיתונאי הנורווגי ביורן ווסטלי (Westlie), כתב היומון הכלכלי "דאגנס ניירינגסליף" (Dagens Naeringsliv), אספו מידע אודות הנאציזם בנורווגיה והרכוש היהודי שנבזז במדינה בתקופת השואה ולאחריה, הושמד כל החומר שבארכיון. אולם בגבור הלחץ הציבורי, מינה משרד המשפטים הנורווגי בשנת 1996, ועדה מיוחדת על מנת לבחון את נושא החזרת הרכוש היהודי שנגזל על ידי משטר קוויזלינג. בתום שנתיים של דיונים החליטה ממשלת נורווגיה בשנת 1998 להעניק פיצוי ליהודים על רכושם בשנות השואה. על פי ההחלטה, הוקצה סכום של 200 מיליון כתר נורווגי למי שנפגעו מהרדיפות האנטי-יהודיות.
אנטישמיות בנורווגיה כיום
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שעשו מעט מאוד לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, כיוון שכבר חל על פשעים אלו "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה מוכרת. הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. גם מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה.
אולם למרות חוסר האהדה ליהודים ולמדינת ישראל בנורווגיה, הגיעו אחדים מיהודי המדינה לעמדות מפתח. אחד הבולטים שבהם הוא ג'ו בנקוב, שהיה מנהיג המפלגה השמרנית ונשיא הסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
גאוגרפיה והלכה
למיקום הגאוגרפי של נורווגיה יש משמעות מרובה גם מבחינת שמירת המצוות על פי ההלכה. הבעיה העיקרית היא התארכות הימים באמצע הקיץ והתארכות הלילות באמצע החורף. היממה בעונות אלה, בנורווגיה, אינה מתחילה ואינה מסתיימת בשקיעה ובזריחה של השמש, בניגוד למקובל בשאר המקומות בהם גרים יהודים. הדבר מעורר שאלות רבות לגבי הלכות הקשורות בזמני כניסה ויציאה של ימים טובים, שבת, ספירת העומר, של טבילה בזמנה וכיוצא בזה. קיימות גם שאלות לגבי זמן הנחת תפילין ואמירת קריאת שמע, טבילת טהרה של אישה במקווה בטרם חשיכה, ולפני צאת שלושה כוכבים, שמתרחש רק לקראת שתיים לפנות בוקר.
הפתרונות שנמצאו לבעיות אלה יראו לא מוכרים למרבית היהודים. כך לדוגמה, יש שבתות הנכנסות בחורף בחצות היום ביום שישי (בערך בשעה 14:00) ויוצאת בחצות היום של יום שבת (בערך בשעה 15:00), ובקיץ שבת נכנסת בחצות הלילה של יום שישי (בערך בשעה 0:00 בלילה), ויוצאת בחצות הלילה של שבת – ובעצם לפנות בוקר של יום ראשון – לאחר השעה 1:30. אף על פי שיש דעות שונות בהלכה ומנהגים שונות בקהילות האזור הצפוני, חברי הקהילה היהודית באוסלו נוהגים בימי הקיץ להתפלל תפילת ערבית של מוצאי שבת לאחר פלג המנחה, כאשר עוד יום בחוץ, להבדיל על הכוס ללא בשמים ואש, ולהודיע קבל עם ועדה ששבת עדיין לא יצאה ושאסור לעשות מלאכה. במקומות אחרים, הולכים לישון במוצאי שבת ומבדילים ביום ראשון בבוקר הבדלה מלאה.
"באשר למקום שבו השמש כלל אינה זורחת (או אינה שוקעת) בשיא החורף (או הקיץ), ישנן שתי שיטות עיקריות בהלכה. יש הסוברים שיממה נקבעת על-פי המהלך האסטרונומי, כלומר השלמת הקפה אחת של כדור הארץ סביב עצמו תוגדר כיממה ללא תלות בזריחה ושקיעה (ראה רמב"ם, "מורה נבוכים", ח"ב פרק ל, ואבן-עזרא בראשית א, ה "וטעם יום אחד הוא תנועת הגלגל").
הרב שלמה גורן היה סבור אחרת. הוא טען שבקיץ הצפוני חצות הלילה (היינו שעה 0:00 בקירוב) היא זמן השקיעה, ומיד לאחר מכן מגיע זמן עלות השחר.
העיקרון המנחה הוא שכאשר ישנו לילה קצר, ואפילו של כמה דקות בלבד, ודאי שתחילת הלילה היא השקיעה וסופו - עלות השחר; על בסיס זה, גם כאשר כבר לא יהיה עוד לילה כלל, נקודת חצות נשארת שלב המעבר מן היום שעבר ליום הבא. והוא הדין לגבי החורף הצפוני, שבו השמש כלל לא זורחת. חצות היום (שעה 12:00 בקירוב) היא שלב המעבר מיממה ליממה (ראה תורת השבת והמועד: השבת בארצות הצפוניות ובמזרח הרחוק).
על פי דבריו, בקיץ השבת תיכנס בחצות הלילה של יום שישי ותצא בחצות הלילה של שבת, ובחורף תיכנס בחצות היום של יום שישי ותצא בחצות יום השבת".
האריה שאהב תות
האריה שאהב תות הוא ספר ילדים מאת הסופרת והמשוררת הישראלית תרצה אתר. הסיפור פורסם לראשונה במסגרת ספרה של אתר "יעל מטיילת" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971). בשנת 2003 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד מחדש כספר נפרד, מעוטר באיוריו של הצייר דני קרמן. הספר עובד להצגות ילדים שונות.
ראה אור בתרגום לערבית מאת רג'אא בכריה (رجاء بكرية).
העקשנות
הסיפור מצביע על חשיבותה של העקשנות, שהיא תכונה המסייעת בהתמודדות של ילדים עם מצבים שנדרש בהם מאמץ, ומביאה אותם שלא לוותר ולסגת מהפעולה. כן היא מצביעה על התפתחות עצמאית, ופיתוח אישיות אינדיבידואלית, בה הילד מפעיל שיקול דעת אישי ומביע את רצונותיו בנפרד מרצונותיהם של הוריו.
מוסר השכל
כאשר ילד מתעקש על דבר מה, על אף שההתעקשות יכולה להיות מתסכלת עבור ההורה, יש לאפשר לו להתנסות וללמוד בעצמו ואף בדרך "הקשה", מה הדבר הנכון עבורו. עם זאת, קיימת ביקורת כלפי הספר על כך שהוא מחנך לקונפורמיות, בכך שבסופו של הסיפור האריה "...אוכל רק מה שאמא שלו מכינה ולא רוצה דברים שאין ... והוא כבר לא בוכה ולא מתנהג כמו טיפש".
ב-28 ביולי 2013 נחנך בחולון גן סיפור "האריה שאהב תות". ובו פסליו של אסף ליפשיץ.
קולנוע ארמון (רמת גן)
קולנוע ארמון היה בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1965–1990.
היסטוריה
קולנוע ארמון עמד ברחוב הרצל 42 פינת רחוב הרא"ה 2, מול בית הכנסת הגדול ובסמוך לכיכר רמב"ם ולקולנוע אורדע.
הקולנוע היה בבעלותו של קלמן גרדינגר, יושב ראש מועצת המנהלים של תיאטראות ישראל, ומי שהניח את הבסיס לרשת בתי הקולנוע רב חן. בבעלותו היו גם קולנוע ארמון בחיפה וקולנוע דיזנגוף בתל אביב.
קולנוע ארמון ברמת גן תוכנן על ידי האדריכל הישראלי אהרן דורון ונבנה בהשקעה של מעל מיליון לירות ישראליות. הוא הכיל 900 מקומות ישיבה והותאם לקיום מופעי תרבות והצגות תיאטרון. קלמן גרדינגר ניהל משא ומתן עם הנהלת התיאטרון העירוני חיפה כדי שזה יציג בקולנוע ארמון ברמת גן הצגות תיאטרון לרווחת תושבי גוש דן.
בפתיחה החגיגית שהתקיימה ב־15 באפריל 1965 הוקרן הסרט מלך הוואלס בהקרנה בכורה בארץ. בטקס הפתיחה בירכו ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי, נציג משרד המסחר והתעשייה ונציג התאחדות בעלי בתי קולנוע בישראל.
הקרנות הסרטים התקיימו בשעות הערב בכל ימות השבוע פרט לערב שבת.
בשנת 1968 קיימה הקהילה הרפורמית בעיר, לראשונה בתולדותיה, תפילה פומבית באולם קולנוע ארמון בראש השנה וביום הכיפורים וזאת למרות התנגדותם של החוגים החרדים בעיר. הקהילה התחילה לפעול חמש שנים קודם לכן ונהגה להתפלל בבית פרטי בשיכון ותיקים ברמת גן.
בשנת 1969, הופיע השר מנחם בגין באולם קולנוע ארמון לפני תלמידי כיתות י"ב של בתי הספר התיכוניים בעיר.
בשנת 1971, ד"ר ישראל פלד, ראש עיריית רמת גן, קיים באולם הקולנוע עצרת לכבוד יום ההסתדרות.
הקולנוע נסגר בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים בשל חוסר כדאיות כלכלית. במקומו נבנה מרכז מסחרי.
מייגן פוקס
מייגן דניס פוקס (באנגלית: Megan Denise Fox; נולדה ב-16 במאי 1986) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. מוכרת בין היתר בשל תפקידיה כמיקאלה בסרט "רובוטריקים" והמשכו "רובוטריקים 2: הנקמה" וכאפריל או'ניל בסרט "צבי הנינג'ה" ובהמשכו "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים". שיחקה גם בסדרה "הבחורה החדשה".
ביוגרפיה
פוקס נולדה באוק רידג', טנסי. הוריה, גלוריה דרלין (סיסון) ופרנקלין תומאס פוקס, התגרשו כשהייתה צעירה. היא ואחותה גדלו עם אמה ואביה החורג. בגיל חמש החלה באימוני דרמה וריקוד והייתה מעורבת בפעילויות קהילתיות, בהן במקהלת בית ספרה. היא המשיכה באימוניה לאחר מעבר המשפחה לסיינט פיטרסברג, פלורידה. בילדותה גדלה על ערכי הכנסייה הפנטקוסטלית, אך לאחר מכן במשך עשור הלכה לבית ספר קתולי.
2009-2001: קריירה מוקדמת ו"רובוטריקים"
בשנת 2001, בהיותה בת 15, הופיעה פוקס לראשונה בסרט "חופשה בשמש", בתור היורשת המפונקת בריאנה וואלס ויריבתן של האחיות אלכס ומדיסון (מרי קייט ואשלי אולסן). הסרט יצא ישירות ל-DVD ב-20 בנובמבר 2001. בשנים הבאות היא הופיעה בהופעות אורחת בסדרות הטלוויזיה "אחיות או לא להיות" ו-"שני גברים וחצי" ושימשה כניצבת בסרט "בחורים רעים 2" משנת 2003.
בשנים 2002–2003 כיכבה באופרת הסבון השוודית-אמריקאית "שדרת האוקיינוס" ברשת TV4, בתפקיד הראשי של לונה סטאר.
בשנת 2004 הופיעה בסרט "וידוייה של נערה מתבגרת" בכיכובה של לינדזי לוהן, כאשר שיחקה בתפקיד משני את קרלה סנטיני, יריבתה של לולה (לוהן). באותה שנה לוהקה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של קומדיית המצבים "הופ ופיית'" של רשת ABC, בה גילמה את סידני שאנובסקי, אשר החליפה את ניקול פאגי שגילמה את תפקיד זה. פוקס שיחקה בעונות השנייה והשלישית, עד לביטול התכנית על ידי ABC במאי 2006.
בשנת 2009, קיבלה פוקס את התפקיד הראשי הראשון שלה (לאחר "רובוטריקים"), בסרט האימה "הגוף של ג'ניפר", שנכתב על ידי התסריטאי דיאבלו קודי. כחלק מהסרט פוקס השתתפה בווידאו קליפ לשירם של להקת הרוק פאניק! אט דה דיסקו "New Perspective" ששימש כשיר הנושא של הסרט. באפריל 2009 החלה להצטלם לסרט "ג'ונה הקס", שם היא מגלמת את ליילה, אקדוחנית בעלת יופי מובהק ומושא אהבתו של ג'ונה הקס (ג'וש ברולין). הסרט שוחרר לאקרנים ב-18 ביוני 2010 ברחבי ארצות הברית. למרות שקיבלה ביקורות חיובים על תפקידה, פוקס תיארה את תפקידה בסרט כקמאו. "ג'ונה הקס" היה לכישלון ביקורתי ומסחרי בארצות הברית, כאשר התפוצה הבינלאומית שלו בבתי הקולנוע בוטלה לאור ההכנסות הנמוכות שלו. הסרט זכה בתואר "הסרט הגרוע ביותר של השנה" על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של יוסטון.
2010: הווה
פוקס כיכבה לצד מיקי רורק בסרט "משחק התשוקה". הביקורות הירודות על הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו הובילו לביטול הפצת הסרט להקרנות קולנועיות בעולם והוא הופץ ישירות ל-DVD. רורק העיר כי הסרט היה "נורא. עוד סרט איום ונורא."
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד קטן בקומדיה בכיכובו של סשה ברון כהן "הדיקטטור", וגילמה את מרי ג'יין בקומדיה הרומנטית "חברים עם ילדים" בבימויה של ג'ניפר וסטפלדט. היה לה תפקיד קצת יותר גדול בקומדיה של ג'אד אפאטו "הכל יחסים" בכיכובם של פול ראד ולזלי מאן. היא גם דיבבה את קולה לויס ליין בסרט "Robot Chicken DC Comics Special", פרק מתוך סדרת האנימציה "רובוט צ'יקן", והיא שודרה כספיישל חד-פעמי ברצועת השידור Adult Swim של ערוץ Cartoon Network ב-9 בספטמבר 2012.
בינואר 2013 הופיעה בפרסומות בטלוויזיה הברזילאית לבירה בראהמה. בפברואר 2013, חזרה לעבוד עם הבמאי מייקל ביי, שהפעם שימש כמפיק הסרט "צבי הנינג'ה", המבוסס על הקומיקס "צבי הנינג'ה". פוקס גילמה את העיתונאית אפריל או'ניל. הסרט יצא לאקרנים ב-8 באוגוסט 2014.
בשנת 2016 שיחקה בעונה החמישית והשישית של סדרת הטלוויזיה "הבחורה החדשה" ברשת FOX, והחליפה זמנית את מקומה של זואי דשנל, אשר יצאה לחופשת לידה. באותה שנה שבה לתפקידה כאפריל או'ניל בסרט ההמשך "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
בשנת 2018 לוהקה פוקס לסרט המלחמה הדרום קוריאני "The Battle of Jangsari" אודות מלחמת קוריאה, לצד השחקן הפופולרי קים מיונג-מין. היא שיחקה בתפקיד הראשי של מרגריט היגינס, עיתונאית אמריקאית. הסרט שוחרר לבית הקולנוע בדרום קוריאה ב-25 בספטמבר 2019, ובארצות הברית שוחרר ב-4 באוקטובר 2019.
במאי 2019 לוהקה לסרט הדרמה-קומי "Big Gold Brick", בתפקיד הראשי לצד השחקנים אנדי גרסיה ולוסי הייל. בספטמבר 2019 יצא לאקרנים (בהפצה מוגבלת) סרטו של ג'יימס פרנקו "זירוויל" בו שיחקה פוקס בתפקיד של הזמרת הספרדייה סולדאד מירנדה, והסרט עצמו קיבל ביקורות שליליות בעיקר.
חיים אישיים
פוקס מגדירה עצמה כביסקסואלית. בריאיון למגזין הגברים "GQ" סיפרה שכאשר הייתה בת 18, התאהבה בחשפנית וביקשה לקיים עמה מערכת יחסים. בריאיון ל-CNN אמרה שהיא השתמשה בחוויה זו כדי להמחיש את אמונתה שכל אדם נולד עם היכולת להימשך אל שני המינים. במאי 2009, בריאיון למגזין "אסקווייר", חזרה פוקס ואישרה את עובדת היותה ביסקסואלית.
ביולי 2010 נישאה לבן זוגה מזה ארבע השנים, השחקן בריאן אוסטין גרין. בשנת 2012 נולד בנם הבכור. בפברואר 2014 נולד בנם השני. בשנת 2016, הודיעו השניים על פרידה. למרות החלטתם, באותה השנה הודיעו כי הם מצפים לילדם השלישי. בנם השלישי נולד ב-4 באוגוסט 2016. בשנת 2020 התגרשו. באותה השנה, החלה במערכת יחסים עם הראפר והשחקן קולסון בייקר המוכר בשם הבמה משין גאן קלי. השניים התארסו בינואר 2022.
התהוות מותנית
התהוות מותנית (או "היווצרות תוך תלות גומלין"), בסנסקריט: pratītyasamutpāda; בדוונאגרי: प्रतीत्यसमुत्पाद; בפאלי: paticcasamuppāda - הוא מושג חשוב במטפיזיקה הבודהיסטית. על פי השקפה זו, המשותפת לכל הזרמים בבודהיזם, כל תופעה מתהווה בזכות הימצאותן של תופעות אחרות, אשר שזורות זו בזו ברשת מורכבת של השפעה הדדית. סמל נפוץ המשמש לייצוג עיקרון "ההתהוות המותנית" הוא "רשת אינדרה": זוהי רשת קורי עכביש רב-ממדית, הזרועה באינספור טיפות-טל (או אבני-חן), המשקפות את שאר הטיפות ואת ההשתקפויות שבהן, בתהליך רקורסיבי אינסופי.
הבנת ההתהוות המותנית היא שלב חשוב בדרך להתעוררות ולהארה.
ניסוח כללי
ניסוח כללי של מושג זה מובא באופן הבא:
לדוגמה, על פי הקאנון הפאלי, הבודהה מלמד:
כל התופעות נתונות לאינטראקציה מתמשכת זו, בזרם מתמיד של "עתיד להתרחש, ומפסיק להתרחש". עקרון לוגי זה מסייע להסביר מדוע כולן ברות-חלוף, ומתאפיינות בארעיות ("אניצ'ה", בשפת פאלי).
יישומים
ניתן לזהות את עקרון ההתהוות המותנית בארבע האמיתות הנאצלות, המתארות את תהליך היווצרות הסבל ותהליך השחרור ממנו. התהוות מותנית נוספת ניתן לזהות במעגל הלידה מחדש, המתואר בתריסר הנידאנות או "תריסר הקישורים לקיום מותנה".
דואר
הדואר הוא רשת תקשורת והובלה בינלאומית להעברת חפצים ובכלל זה חפצים ונשאי מידע (גלויות, מכתבים, קלטות, תקליטורים, ספרים וכיוצא בזה) וחפצים המשמשים כאמצעי תשלום (מזומן, המחאות וכיוצא בזה).
הדרך הפשוטה והמקובלת ביותר להשתמש בשירותי הדואר היא לשלשל גלויה או מעטפה מבוילת, עם ציון שם הנמען וכתובתו, אל תיבת דואר. כתובת הנמען יכולה להיות ציון מיקום ביתו, מקום עבודתו או תא שהנמען שכר לצורך קבלת דברי דואר. את מרבית שירותי הדואר המורכבים יותר ניתן לקבל בסניף הדואר או בסוכנות הדואר והדבר עשוי לדרוש גם את הגעת הנמען אל סניף או סוכנות הדואר. שירותי דואר מורכבים יותר כוללים שליחת חבילות, שליחת דואר רשום (מכתב המאפשר מעקב אחר מסלול שליחתו ואחריות למקרה אובדן), בלדרות מהירה (דואר שליחים) וכיוצא בזה. סניף דואר (ולפעמים גם סוכנות הדואר) עשוי להגיש גם שירותים שאינם שירותי דואר קלאסיים, כגון שליחת מברקים ופקסים או הגשת שירותי בנקאות.
אטימולוגיה
המילה "דואר" מקורה ככל הנראה בשפה הארמית, והיא משקפת את המונח "דוּר" שמשמעותו "סיבוב". מונח זה מאפיין את צורת פעילותם של עובדי שירות הדואר, אשר להבדיל מן השליח הנושא את המכתב כל הדרך מן השולח אל המכותב, פועלים בסבבים בהם כל אחד מן המעורבים אחראי לטיפול במכתב במקטע אחד של הדרך עד למסירתו לפקיד הבא בתהליך. המילה "דואר" מופיעה בתלמוד הבבלי: "אין משלחין... הא דקביע בי דואר במתא והא דלא קביע בי דואר במתא". פירוש רבינו חננאל מסביר את המונח בי דואר במילים "איש ידוע, שכל כתב אליו יובל, והוא המשכיר ומשלח כל איגרת למי שנשלחה לו". רש"י מסביר את המונח במילים "שלטון העיר ולו רגילין לשלוח איגרות".
ארגון
בחלק מהמדינות קיימים שירותי דואר כתאגידים בערבון מוגבל, וחסרי מונופול ממשלתי. מערכת הדואר העולמית, המכילה את שירותי הדואר הלאומיים השונים, מנוהלת על ידי איגוד הדואר העולמי, אשר מגדיר (בין השאר) את תעריפי המשלוחים הבינלאומיים, סטנדרטים להנפקת בולים, והפעלת מערכת שוברי התשובה הבינלאומיים.
במרבית המדינות, מערכת מיקוד (Postal Codes) הוקמה לאיפשור אוטומטיזציה של תהליכי הדואר.
שירותי הדואר שופרו במאה ה-20, עם תחילת הפעלתו של דואר אוויר, אשר איפשר משלוחי דואר מהירים יותר.
שירות נוסף שהוצע על ידי הדואר, הוא מנגנון אישור קבלת חבילות, אשר סיפק הוכחה לשולח לכך שהנמען אכן קיבל את המכתב. עם זאת, מנגנון זה עדיין אינו מופעל בכל סוגי המשלוחים, ובחלק מהמדינות (כדוגמת ישראל) דורש תוספת תשלום.
תשלום
הדרך המקובלת בעולם לתשלום על משלוח, הוא קניית בולי דואר, המודבקים על גבי החבילה, ומוכיחים תשלום על המשלוח. אפשרות נוספת, הנפוצה פחות, הוא שימוש במעטפות ייעודיות, אשר כוללות במחירן גם את מחיר המשלוח. שיטה זו משמשת לרוב ארגונים גדולים, אשר שולחים כמויות גדולות של דואר, וחותמים חוזים ייעודיים עם תאגיד הדואר.
פרטיות
מקובל כי שירותי הדואר אינם פותחים את דברי הדואר המועברים על ידיהם, ובארצות הברית, למשל, קיים חוק פדרלי האוסר על עיון במכתבים על ידי אדם שאינו השולח, או נמען דבר הדואר (יוצא דופן לעניין זה הם סוכנים ממשלתיים, אשר מורשים בתנאים מסוימים לעשות זאת).
פרטיות ההתקשרות מובטחת על ידי החוקה במדינות מסוימות (כדוגמת ברזיל ומקסיקו), וקיימת התייחסות לכך הן באמנה האירופית לזכויות אדם, והן בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
כמו כן, במרבית המדינות מורשים סוכני מכס לעיין בתוכנם של מכתבים וחבילות הנכנסים ויוצאים מהמדינה, ולעיתים אף למנוע הכנסה או הוצאה של דברי דואר אלה מהמדינה.
התעצמות התקשורת האלקטרונית
במאה ה-20 הומצאו מנגנונים רבים, ראשית כאלה המסתמכים על רשת הטלפון, ובהמשך על רשת האינטרנט, המאפשרים העברת מידע בין אנשים באופן כמעט מיידי, וללא מעורבות אנושית. מנגנונים אלה העלו את החשש לדעיכת מערכות הדואר הקיימות, אך בשנות ה-2000, עם התעצמות אתרי המכירות המקוונים, עבר מיקוד שירותי הדואר של המדינות המתועשות למשלוח חבילות (על פני מכתבים), והם נותרו רלוונטיים.
דואר רשום
דואר רשום הוא סוג של שירות דואר מיוחד, יקר יותר, המאפשר הוכחה על משלוח פריט דואר, כמו גם הוכחת מסירה. דואר רשום גם מספק לשולח עותק של חתימת הנמען (אם מבקשים מראש, בתוספת תשלום), אשר מתקבל במועד המסירה, על ידי שירות הדואר. כל פריט דואר רשום מקבל מספר מעקב ייחודי, וניתן לבדוק את מצב המשלוח באינטרנט.
שירות זה משמש בעיקר עבור פריטים יקרי-ערך, או בעלי משמעות משפטית כמו מכתבים של משרדי עורכי-דין.
דואר נע
שירות הדואר הנע נועד עבור יישובים קטנים שאינם יכולים להחזיק סניף דואר קבוע או מרכז מיון קבוע. בישראל, שירות כזה ניתן בעזרת כלי רכב גדולים, בהם לבד מהנהג נמצא גם דוור. בזמן הנסיעה מיישוב ליישוב, הדוור ממיין על שולחנו שברכב, את דברי הדואר המיועדים ליישוב הבא אותו השירות יפקוד. בהגיע הרכב אל היישוב, מעביר הדוור את דברי הדואר הממויינים אל תאי הדואר של הנמענים. תאים אלה מצויים כולם בחזיתו של מבנה ציבור אחד, באותו יישוב. הדוור מרוקן גם את תיבת הדואר שביישוב ומגיש שירותי דואר מתקדמים לאנשים שהמתינו לו. ביציאה מהיישוב, ברכב, הדוור ממיין את הדואר שרוקן מהתיבה אל שקי יישובי היעד של דברי הדואר וממיין את דברי הדואר שהיו בשק המיועד ליישוב הבא אותו הוא יפקוד.
במערב הפרוע, בארצות הברית, היו סניפי דואר ביישובים מרוחקים וקטנים והדואר הנע שימש רק כמרכז מיון עבורם. הדואר הנע תפס קרון רכבת ופקיד המיון היה נותן ומקבל שקי דואר ברציפי הרכבת. שירות זה ניתן גם ליישובים שהרכבת חלפה על פניהם מבלי לעצור בהם. השקים אותם אסף שירות הדואר הנע הועלו לקרון בעזרת מתקן מיוחד שאוסף שקי דואר מהרציף תוך כדי נסיעה והשקים אותם היה צריך להוריד מהקרון הושלכו ממנו אל הרציף.
ישנם מקומות בעולם, כגון שווייץ, שבהם הדואר הנע מופקד גם על הסעת נוסעים למקומות מבודדים שלא מגיע אליהם שירות אוטובוסים בין עירוני. לעיתים נוסעים אלה מוסעים בכלי הרכב המיועדים להובלת הדואר עצמו ולעיתים רשות הדואר שוכרת אוטובוסים ומוניות עבורם.
דואר שמור
דואר שמור (ידוע במונח הצרפתי Poste restante) הוא סוג של שירות דואר מיוחד המאפשר שמירת דברי דואר עבור הנמען בבית הדואר, עד למועד שבו הנמען אוספם. שירות זה נמצא בשימוש במיוחד עבור נמענים המבקרים באתרים המרוחקים מכתובתם הקבועה ואין להם צורך, או דרך, לקבל דברי דואר הנשלחים לכתובם הקבועה בעת הביקור. דואר ישראל מספק שירות דואר שמור לנוסעים ולתיירים בלבד ואלה נשמרים ביחידת הדואר המרכזית של עיר היעד עד חודש ימים. לאחר שנמען מזהה עצמו בפני פקיד הדואר, נמסר לו הדואר השמור עבורו.
דואר פנימי וצבאי
בארגונים גדולים יש חלופת מעטפות פנים ארגונית עם פקידים מטעם הארגון שאמונים על מלאכה זאת. רשת הדואר הכללית עשויה גם היא להביא את דברי הדואר אל מערכת הדואר הפנימית של הארגון במקום לחלק אותם בעצמה בין הגורמים שבארגון. דואר פנימי מסוג זה מקובל, למשל, בתוך קמפוסים של אוניברסיטאות. מערכת דואר פנימית שומרת על פרטיות המתחם הפנימי של הארגון. היא גם חוסכת מהארגון את התשלומים לדואר הכללי עבור תכתובות פנימיות ובלדרות פנימית. במקרים קיצוניים, כמו זה של חברת החשמל הישראלית, מנגנון זה מכיל גם דוורים המשוטטים בכל המדינה ומחלקים מעטפות עם חשבונות חשמל לכל האזרחים בלא צורך בשירות רשות הדואר.
המנגנונים הגדולים ביותר של דואר פנימי הם מנגנוני הדואר הצבאי. מנגנונים אלה נבדלים ממנגנוני דואר פנימי אחרים גם ביכולתם להטיל צנזורה על תוכנם של מכתבים ובפטור שיש להם מתשלום דמי דואר כשהם מעבירים את דברי הדואר אל מערכת הדואר הכללית. גם בצה"ל, שירותי הדואר הצבאי ניתנים לצורך העברת דברי דואר בין חיילים לבין חיילים, בין חיילים לבין אזרחים ובין יחידות צה"ל לאזרחים באמצעות דואר ישראל. אחד מסוגי המכתבים המפורסמים בישראל, צו מילואים, נשלח תמיד בדואר זה.
וימייל הייתה שיטה יוצאת דופן להעברת דואר מהחיילים האמריקנים בחזית אל העורף במהלך מלחמת העולם השנייה. שיטת ההתכתבות בווימייל כללה צילום כמויות גדולות של דואר מצונזר, הקטנת כל התמונות לגודל מזערי ואז הכנסתן לתוך סלילים של מיקרופילם, אשר משקלו היה זניח לעומת משקלו המקורי של הדואר.
הדואר בימי קדם
תקשורת באמצעות כתיבת מסמכים המועברים על ידי שליחים קיימת כמעט מאז המצאת הכתיבה. אולם, בימי קדם לא עמדו שירותי הדואר אלא לרשות המדינה בלבד. האזרחים, במידה שמצבם הכלכלי הרשה זאת, השתמשו ברצים פרטיים או מסרו את מכתביהם לסוחרים עוברי אורח. התיעוד הראשון לדואר שליחים מאורגן להפצת מסמכים כתובים הוא במצרים העתיקה כאשר פרעוני מצרים השתמשו בשליחים להפצת פסקי דין בתחומי הממלכה (2400 לפנה"ס). רבים מאמינים שנוהג זה הוא בעל שורשים עתיקים יותר של הודעות בעל פה.
שירות השליחים הראשון ניתן בפרס תחת שלטונו של כורש. כורש פיזר ברחבי הממלכה תחנות דואר קבועות בהן שהו רצים שתפקידם היה לרוץ ולהעביר את ההודעה מתחנה לתחנה. תיעוד למשלוח מכתבים בממלכת פרס ניתן למצוא במגילת אסתר: "ויכתוב ככל אשר צווה מרדכי... מדינה ומדינה ככתבה ועם עם כלשונו ואל היהודים ככתבם וכלשונם. ויכתוב בשם המלך אחשורוש ויחתום בטבעת המלך וישלח ספרים (מכתבים) ביד הרצים בסוסים רוכבי הרכש" וכו' (אסתר, פרק ח'). המכתבים הקדומים ביותר שנכתבו בארץ ישראל ונשתמרו עד היום הם "מכתבי אל עמרנה", אשר נשלחו במאה הארבע-עשרה לפני הספירה בידי רצים מהירים, בסירות, או על גמלים. הם נכתבו באכדית.
שירות הדואר רתם לטובתו בעלי חיים רכובים כמו סוסים, גמלים, חמורים, פרדות. אולם, החיה המזוהה ביותר כאמצעי להעברת דואר היא יונת הדואר המעבירה דברי דואר בלא סיוע צמוד של האדם. הרעיון שעומד מאחורי שליחת יונת דואר מתבסס על כך שהיוֹנָה נוהגת לחזור תמיד לשובך ממנו יצאה. יונת דואר מאומנת מסוגלת לעוף למרחק של יותר מ-750 קילומטר ליום, ובמהירות של 70 קמ”ש. המסרים שהועברו באמצעות היונים נכתבו על נייר דקיק, אותו הניחו בגליל קטן (טוֹטָף) שהוצמד לרגליהן.
השירות הציבורי הראשון
במשך כל תקופת ימי הביניים היה שירות הדואר, כאמור, מיועד לראשי המדינות בלבד. במאה האחת עשרה נתחדש משהו בשירותי הדואר: הוחל בשיגור מכתבים תקין באמצעות יוני־דואר.