cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היט
עלילת הסרט
ניל מקאלי (מגולם על ידי רוברט דה נירו) הוא פושע מתוחכם וכריזמטי המקבץ סביבו חבורת פושעים הכוללת את כריס שיהרליס (מגולם על ידי ואל קילמר) מייקל צ'ריטו (מגולם על ידי טום סייזמור), טרחו (מגולם על ידי דני טרחו) ומגויס חדש בשם ווינגרו (מגולם על ידי קווין גייג'). מקאלי הוא זאב בודד וקר שנשבע לעשות הכל כדי לא לחזור לכלא ומקפיד באדיקות על כלל אחד אותו למד שם: לעולם לא להיקשר עם שום דבר אותו הוא לא יכול לנטוש תוך 30 שניות כשהמשטרה מגיעה. מקרה הפשע הראשון שמוציאה החבורה לפועל הוא שוד של כלי רכב משוריין המכיל בתוכו איגרות חוב. במהלך השוד רוצח ווינגרו ללא סיבה אמיתית את אחד השומרים, ובזאת כופה על שאר החבורה לרצוח את שני השומרים הנותרים. מקאלי הזועם מנסה לרצוח את ווינגרו לאחר מכן, אך נכשל וווינגרו בורח.
על החקירה של שוד המשוריינת ממונה לוטננט וינסנט האנה (מגולם על ידי אל פצ'ינו), נחת לשעבר, ממחלקת רצח במשטרת לוס אנג'לס. תוך כדי קבלת טיפים ממלשינים ברחבי העיר הוא מתחקה אחרי החבורה של מקאלי. מהר מאוד הוא לומד שמטרתם הבאה היא גנבת מתכות יקרות באתר כלשהו בשולי העיר, והוא והצוות שלו מציבים למקאלי מארב במקום הפריצה. אבל כאשר מישהו מצוותו של האנה עושה רעש פתאומי, חושד מקאלי בנוכחות השוטרים ונמלט עם חבורתו מהמקום לפני שהשלימו את הפריצה. מאוכזב מכך שלא הצליח לתפוס אותו מבצע שום גנבה, האנה מחליט לוותר הפעם למקאלי כדי לתפוס אותו בעתיד על משהו חמור יותר.
חרף היותם נתונים להאזנה משטרתית הדוקה, מצליחים מקאלי וחבורתו להתחמק ולנהל מפגש חסוי, בו הם דנים על המשך דרכם לאור העובדת היותם נתונים במעקב. מקאלי מודיע לחבורה שהוא ונייט תכננו שוד אחרון של בנק המכיל בכספתו שנים עשר מיליון דולרים. הצוות מחליט לבצע את השוד למרות הכל ויוצאים איש לדרכו. בינתיים אנו לומדים על הבעיות בחיים האישיים של הדמויות: האנה גרוש פעמיים בשל עבודתו התובענית, נישואיו הנוכחיים עם ג'סטין (דיאן ונורה) נקלעים גם הם למשבר ובתה של ג'סטין (נטלי פורטמן) מפתחת נטיות אובדניות. ואילו התמכרותו של שיהרליס להימורים מסכנת את חיי נישואיו עם אשתו (אשלי ג'אד), שמצידה מנהלת רומן מהצד עם סוחר משקאות בשם אלן מרציאנו (הנק עזריה). בינתיים, גם ניל מוותר על הכלל שלו ומתחיל במערכת יחסים עם מעצבת גרפית בשם אידי (איימי ברנמאן) שאינה יודעת על עיסוקו האמיתי ובטוחה שהוא איש מכירות.
האנה נתקל במכוון במקאלי במהלך מעקב. ובצעד מפתיע מזמין אותו לכוס קפה. בעוד הם יושבים במסעדה מתוודה האנה הבלש בפני ניל הפושע, על נישואיו המתדרדרים ועל בתו המאומצת הנוטה לחרדה. אף מקאלי אינו טומן ידו בצלחת ומספר על מערכת היחסים הכושלת שהוא מנהל עם חברתו, עקב חיי הפשע התובעניים. לאחר שנפגשו פנים אל פנים חולקים שני אישים אלה הערכה הדדית אחד לשני אך, מצהירים כי לא יהססו להרוג את השני אם יידרשו לכך.
כעבור מספר ימים נפגשת חבורתו של מקאלי בבית קפה, משם הם אמורים ללכת לשוד הבנק. אבל טרחו מתקשר אליהם ומודיע כי המשטרה עוקבת אחריו והוא לא יכול להגיע. במקרה מקאלי מגלה כי בבית הקפה עובד שותפו לתא בכלא דון בריידן (דניס הייסברט), ששוחרר על תנאי, ומגייס אותו לשמש כנהג במקום טרחו. אך בעוד הם משתלטים על הבנק, נודע להאנה ועמיתיו על השוד בזמן אמת והם מציבים למקאלי ואנשיו מארב בכניסה לבנק. בחילופי האש בין כוחות המשטרה לבין הפושעים נהרגים דון ומייקל. כריס נפצע קשה ומפונה מהשטח על ידי ניל, שמצליח להימלט.
בערב מגיע ניל לביתו של טרחו מתוך הנחה כי הוא היה זה שהסגיר אותם למשטרה. הוא מוצא את טרחו גוסס ומגלה כי אנשיו של ואן זנט ביחד עם ווינגרו תפסו אותו, רצחו את אשתו והוציאו ממנו בעינויים את דבר השוד והדליפו להאנה. לפי בקשתו של טרחו, יורה בו מקאלי למוות בתור המתת חסד. לאחר מכן מגיע מקאלי לביתו של ואן זנט במטרה לגלות היכן ווינגרו, ולאחר שזה לא יודע את התשובה הוא הורג אותו.
לאחר מכן מגיע ניל לביתה של אידי, מודה בפניה על עיסוקו האמיתי ומצליח לשכנע אותה לברוח איתו מארצות הברית. בדרך לשדה התעופה הוא מקבל מידע מנייט לפיו ווינגרו מתאחסן בבית המלון של שדה התעופה, והוא מוצא אותו והורג אותו כנקמה על מות חבריו. במהומה שמתפתחת בעקבות כך מגיעים כוחות משטרה למלון, בהם גם האנה שהצליח להתחקות אחרי מקאלי. נאמן לקוד הישן שלו, נוטש מקאלי את אידי בשדה התעופה ומתחיל לברוח ברגל כשאחריו דולק האנה, ובסופו של דבר יורה בו האנה בחזה. בעוד שמקאלי פגוע מיריות בחזהו הוא אוזר את כוחותיו האחרונים ואומר להאנה "אמרתי לך שאני לא חוזר פנימה" (לכלא). מקאלי מושיט את ידו לעבר האנה, כשהאנה נענה ואוחז בידו של מקאלי ובכך חולק לו כבוד אחרון.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין אליוט גולדנטל.
שסתום
שסתום (באנגלית: Valve) הוא התקן (בדרך כלל מכני), אשר משמש לפתיחת מעבר, לסגירת מעבר או לוויסות הזרימה של נוזל או גז. המלה "שסתום" היא מונח עברי מודרני, ומורכבת משתי מילים: שָׁתוּם - שפירושו פתוח, וסָתוּם - שפירושו סגור.
שסתומים במערכות צנרת
את השסתומים במערכות צנרת ניתן לחלק לחמש קטגוריות עיקריות:
שסתום דיסקה
זהו שסתום הסגירה הבסיסי ביותר, שנועד לפתוח, לחסום או לווסת זרימת נוזל או גז במערכת. לשסתום גוף דמוי כדור, ומכאן שמו באנגלית (globe valve). דיסקת השסתום נסגרת על תושבת השסתום באמצעות סיבוב כוש בעל תבריג. זרימת הנוזל נעשית מהצד התחתון של התושבת בכיוון מעלה. זרימה בכיוון הפוך מפעילה לחץ על הדיסקה, מקשה על פתיחת השסתום ועלולה במקרים מסוימים לנתק את הדיסקה מהכוש. זאת ועוד, במצב סגור יפעל לחץ גבוה יותר של נוזל על התקן האטימה סביב הכוש, והאפשרות לדליפות תגדל. מאחר שהדיסקה והתושבת נמצאות בזווית ישרה לקו הציר של הצנרת, שינוי כיוון הזרימה בתוך השסתום יוצר מערבולת והפסדי זרימה. במקרים רבים הדבר אינו מהווה בעיה, אך לעיתים הדבר לא רצוי, ויש להשתמש בשסתום בעל מבנה שונה.
שסתום שער
שסתום סגירה, הנקרא באנגלית gate valve, ומאפשר לנוזל לזרום דרכו מבלי לשנות כיוון ועם מינימום הפסדי זרימה. החלק האוטם הוא מעין סכר ניצב לכיוון הזרימה, המועלה ומורד למקומו באמצעות כוש בעל תבריג. לסכר צורת דיסקה עגולה מקבילה או קונית, והיא מתיישבת על תושבות מתאימות בבית השסתום. שסתום שער צריך להימצא במצב סגור לגמרי או פתוח לגמרי, ואינו נועד לוויסות הזרימה בשל המערבולות הנוצרות סביב הסכר כשהוא פתוח חלקית. יתרה מכך, במצב זה הסכר רועד ונע לצדדים ופוגם בתושבות.
שסתום פרפר
זהו שסתום סגירה, הכולל דיסקה אשר נעה בתנועה סיבובית על ציר בתוך בית השסתום. לפתחי השסתום ממדים זהים לאלו של הצינורות המחוברים אליו. מאחר שהנוזל זורם למלוא שטח החתך של השסתום ובקו ישר, הפסדי הזרימה ומפל הלחץ קטנים מאוד. ניתן להשתמש בשסתום מסוג זה כשסתום פתיחה מהירה או סגירה מהירה, מאחר שנחוץ לסובב את הדיסקה רבע סיבוב בלבד ממצב סגור למצב פתוח ולהפך. שסתומי פרפר גדולים ניתנים להפעלה גם באמצעות מנגנון פנאומטי או הידראולי.
שסתום דיאפרגמה
שסתום סגירה, המצויד בדיסקת גומי סינתטי גמישה, אשר נלחצת על ידי כוש מתברג ואוטמת את מעבר הנוזל. סוג זה של שסתום מתאים במיוחד לכימיקלים ולנוזלים קורוזיביים בטמפרטורה נמוכה.
שסתום סגירה מהירה
זהו שסתום דיסקה או שער, המצויד בקפיץ דרוך ובמנגנון הפעלה מרחוק (כבל פלדה או בוכנה הידראולית). הפעלת המנגנון גורמת לקפיץ להשתחרר ולסגור את השסתום באופן מיידי. שסתומים מסוג זה מותקנים למשל במכלי דלק ושמן, על מנת לאפשר את ניתוקם המיידי מן המערכת במקרה שרפה. קיימים בשימוש גם שסתומים לפתיחה מהירה, הפועלים על פי עיקרון זהה.
שסתומים אל-חוזרים
שסתומים אל-חוזרים או חד-כיווניים מותקנים במקומות שונים לאורך הצנרת, כדי למנוע זרימה חוזרת. הם נסגרים ונפתחים בלחץ הנוזל ולא ניתן לשלוט עליהם ידנית. מצויים בשימוש שני סוגים עיקריים: בעלי דיסקה, הנעה אנכית באמצעות מובילים, ובעלי דיסקה הנעה על ציר.
ברזים
ברזים הם שסתומים קטני מידות, שהחלק האוטם שלהם הוא מגופה (plug) קונית, גלילית או כדורית. הם משמשים כברזי סגירה on-off או כברזי מעבר רב-כיווניים. בברזים קוניים מושגת האטימה על ידי השחזה וליטוש של המגופה ותושבתה. בברזים כדוריים התושבות הן טבעות עשויות חומר אלסטי, המהודקות לשני צדי המגופה הכדורית. בברזים גלילים, התושבת בצורת שרוול גלילי, עשוי אף הוא מחומר אלסטי וניתן להחלפה.
שסתומי ביטחון והקלת לחץ
הגנת המערכת מפני לחץ יתר נעשית על ידי שסתומי הקלת לחץ (relief valve) או שסתומי ביטחון (safety valve). השסתום כולל, הנשענת על תושבתה בכוח קפיץ דרוך. את לחץ הפתיחה של השסתום ניתן לכוון על ידי הקשחה או הרפיית הקפיץ באמצעות אומי כיוון. לחץ הפתיחה של שסתומים מסוג זה הוא בדרך כלל עד 10% מלחץ העבודה של המערכת. תחזוקת השסתום ובדיקתו בפרקי זמן קבועים חיוניים להגנת המערכת.
נשם הוא שסתום ביטחון פשוט המשמש לשחרור לחץ גזים במערכות אטומות. הנשם הוא חד כיווני. קיימים נשמים שמאפשרים זרימת אוויר רק לתוך המערכת, למשל למניעת היווצרות ריק במכל דלק מבלי לאפשר לדלק להישפך החוצה, ונשמים המאפשרים זרימת גזים רק אל מחוץ למערכת - למשל במיכלי תסיסה. נשם כזה עשוי להיות פשוט עד כדי צינור גמיש המוטה לתוך כלי פתוח המכיל מים.
ונטיל
ונטיל הוא שסתום חד-כיווני, המאפשר כניסת אוויר על ידי כך שלחץ האוויר מתגבר על כוח הקפיץ אשר מחזיק את ליבת השסתום לחוץ כנגד אטם, וכאשר מופסקת אספקת לחץ האוויר, הלחץ שבכלי נשאר הודות למנגנון זה. במידת הצורך ניתן לשחרר את הלחץ ששורר בכלי על ידי לחיצה על ליבת השסתום ובכך משווים לחצים עם הסביבה.
השם ונטיל לקוח מהשפה הגרמנית, בארץ השתרש המושג ונטיל בהקשר של שסתום חד-כיווני למילוי אוויר בצמיגי אופניים ורכב, כדורי משחק ועוד.
שסתומים בגופם של אורגניזמים
גם בגופם של אורגניזמים נמצאים שסתומים, שתפקידם דומה לתפקיד בו הם משמשים במכונות שונות - פתיחת מעבר, סגירת מעבר או וויסות זרימה. מספר שסתומים נמצאים במערכות שונות בגופם של אורגניזמים והם הכרחיים לשמירת ההומאוסטזיס בגוף היצור החי, ולתפקודו התקין. דוגמאות:
קישורים חיצוניים
Ventil (armatúra)
משה מלכה
הרב משה מלכה (אלול ה'תרע"א, 29 באוגוסט 1911 – י"ג באדר ב' ה'תשנ"ז, 22 במרץ 1997) היה הרב הראשי הספרדי של פתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה
משה מלכה נולד על גדות נהר תּודּגא שבהרי האטלס במזרח מרוקו בשנת ה'תרע"א (1911) לחכם החסיד והמקובל יחיאל (יחיא) מלכה, מצאצאי הרב יעקב אבן מלכא - מדייני פאס ורב העיר תטואן.
בהיותו בן שמונה עשרה, בשנת ה'תרפ"ט (1929), נפטר אביו, והוא עבר לבירה רבאט, בה הוא לימד בתלמוד התורה של הקהילה, מסר שיעורי ערב בתלמוד ובהלכה וניהל את הלימודים בחברת "פתח תקווה" שמנתה כ־200 צעירים. בתקופה זו הוא נסמך לשוחט ובודק בידי רבה הראשי של מרוקו, הרב יהושע בירדוגו. חבורת לומדים, בהם בן גילו הרב מסעוד ריוח, למדה בביתו ובהמשך בבית רב העיר חיים רפאל עטייה, וכן בבית הרב בירדוגו בכל שבת אחרי מנחה.
בשנת ה'תש"ז (1947) ביקש חכם יהודה ליאון כלפון – רב העיר תטואן בירת מרוקו הספרדית - מהרב בירדוגו המלצה לרב עבור הערים אל־קסר אל־כביר, לראצ'ה וארזילא, והאחרון מינה לתפקיד את הרב מלכה. לדברי הרב שלמה דיין, בתפקידו זה ניכר כמקל ביחס לרב כלפון. לאחר כשלוש שנים נקרא לשוב לבירה רבאט, בה הוסמך לדיינות ולימד בבית המדרש לרבנים אותו ניהל הרב הראשי של מרוקו שאול אבן דנאן. בט"ז בשבט ה'תשי"ג (1953) מונה על ידי הממשלה לרב ולדיין בערים בני מלאל ובוז'עד. החל מאדר ה'תשט"ו (1955) שימש כחבר בית הדין בקזבלנקה בראשות רב העיר שלום משאש, בו כיהנו גם הרב יצחק חזן והרב חיים רפאל שושנה. לאחר כחמש שנים מונה לסגנו של הרב משאש בבית הדין, ובין תפקידיו היו סידור פסקי הדין וראשות ועדת הבחינה לענייני שחיטה ובדיקה. למרות שלא היה אב"ד במרוקו, הוזמן להשתתף בכינוסי מועצת רבני מרוקו.
מעט לאחר מלחמת ששת הימים, בחודש אב ה'תשכ"ז (1967), עלה לארץ ישראל, בה קבע מושבו תחילה בעיר ירושלים, באותה תקופה הרבנות הראשית לישראל לא הכירה בהסמכת רבני מרוקו, ודרשה מהרבנים העולים להיבחן שוב. בניגוד לחברו הרב יצחק חזן שנענה לדרישה, הרב מלכה סירב לכך עקרונית היות שראה בכך זלזול בסמכותם של רבני מרוקו. בתקופה קצרה זו, בה לא נשא בתפקיד ציבורי, החל להוציא את ספריו. כעבור קרוב לשנה, עם צאת ספרו הראשון – מקוה המים חלק א, הכיר הרב הראשי יצחק נסים במעלתו והוא מונה לחבר לשכת הרבנות בעיר פתח תקווה, ובמקביל המשיך הרב בהוצאת ספריו.
בהמשך מונה הרב לדיין בפתח תקווה ובשנת ה'תשל"ו (1975) הוא מונה לרב העיר הספרדי ולחבר מועצת הרבנות הראשית. בשנים 1984–1987 התחוללה בעיר פרשת קולנוע היכל. בתחילת המאבק תמך במפגינים, אך בהמשך התנגד להפגנות כיוון שהן גרמו לדעתו לחילול שבת חמור ונרחב יותר מהצד האחד ומן הצד השני לא עלתה מהן תועלת. לעמדתו זו הצטרפו רבני דורו הספרדים וכן הרב אליהו כץ, בניגוד לדעת עמיתו האשכנזי הרב ברוך שמעון סלומון שתמך בהמשך ההפגנות, שבעמדתו תמכו מספר פוסקים אשכנזים.
הרב מלכה תמך בקריאת ההלל בברכה ביום העצמאות, ואף כתב שהתקנא בחיילי צה"ל וחפץ היה להיות מהם, אך "חבל שהגיל מנע ממני את זאת."
בנאם שנשא בהסתדרות באירוע של בר מצווה לילדי עולים, בשנת תשמ"ט, הביע את הערכתו ותמיכתו הגדולה במפעל ההתנחלויות וקרא לאמץ את השקפותיהם הדתיות והלאומיות:
בין השואלים לחוות דעתו ההלכתית נמנו הרב עזריה בסיס - בהמשך רב העיר הסמוכה ראש העין, והרב מרדכי מלכא - בהמשך רב העיר הסמוכה אלעד.
נפטר בשבת זכור י"ג באדר ב' ה'תשנ"ז (22 במרץ 1997) ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
על שמו נקרא רחוב בפתח תקווה, והעירייה מעניקה לזכרו פרס לספרות תורנית.
סאבו הצפונית
סאבו הצפונית (בפינית: Pohjois-Savo, בשוודית: Norra Savolax) הוא אזור במזרח פינלנד, בירתו העיר קואופיו.
האזור הוא חלק ממחוז סאבוניה ההיסטורי, וגובל בצפון בקאינו במזרח בצפון קרליה בדרום בסאבו הדרומית ובמערב בפינלנד המרכזית ובאוסטרובוטניה הצפונית. האגם הגדול באזור הוא אגם קאלווסי (Kallavesi), והנקודה הגבוהה ביותר (318 מעל פני הים) נמצאת בעיירה ראוטווארה.
על פי גודל האוכלוסייה, מדורג האזור במקום השישי במדינה, בשנת 2015 התגוררו בו 248,249 תושבים.
בעיירה סונקהירבי החל משנת 1992 נערכת אליפות העולם בנשיאת נשים.
מרדכי יהודה ליב זק"ש
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש (לעיתים: זקס; ו' באדר ה'תרס"ו, 3 במרץ 1906 – ו' באדר ה'תשכ"ג, 2 במרץ 1963) היה רב ישראלי, רבן של שכונות קריית משה וזיכרון משה בירושלים, מראשי ישיבת בית זבול, מהדיר ועורך תורני. בתפקידו האחרון שימש כראש מכון התלמוד הישראלי השלם.
ביוגרפיה
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש נולד בירושלים לרב שניאור זלמן זאב, תלמיד חכם ומקובל (נפטר בז' בניסן ה'תשט"ו), ולמאשה (נפטרה בי"ג אלול ה'תשל"ה). למד בישיבת עץ חיים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ירושלים, ולמד בבתי הספר נצח ישראל בפתח תקווה ותחכמוני בתל אביב. לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב, היה מראשוני תלמידי הרב קוק וממקורביו. בגיל 26 נסמך לרבנות בידי רבותיו הראי"ה קוק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ. כן למד אצל הרב אברהם אהרן בורשטין ("הגאון מטבריג").
בשנת ה'תרצ"ט (1939) מונה לשמש כרבו של בית הכנסת "שירת ישראל". בשנות החמישים החל לעמוד בראש ישיבת בית זבול בשכונת שערי חסד, בנשיאות חותנו הרב חרל"פ, ולצד גיסיו הרב יוסף דוד חרל"פ והרב אברהם שדמי. בקיץ תשי"ג (1953), לאחר כעשרה חודשים בארצות הברית, הוכתר כרבה של שכונת זיכרון משה במקומו של הרב מאיר סטולביץ. הוא שימש בתפקיד זה עד פטירתו. היה בעל השקפה ציונית-דתית. במשך שנים העביר שיעור קבוע במשנה תורה לרמב"ם בהיכל שלמה לשופטי בתי המשפט בישראל.
במקביל לעבודתו הרבנית, החל משנת ה'תרצ"ב, היה מראשוני העורכים התורניים של מכון הארי פישל. עם יציאת ראש המכון הרב פרופ' שאול ליברמן בשנת ה'תש"ב לארצות הברית, מונה הרב זק"ש לעמוד בראש המכון. בהמשך היה מעורכי מוסד הרב קוק, והוציא לאור שישה מכרכי רמב"ם לעם. כן היה מהעורכים הראשיים במכון התלמוד הישראלי השלם, מיסודו של הרב מאיר בר-אילן, ובשנותיו האחרונות אף עמד בראשו. עבודתו הגדולה במסגרת זו הייתה עריכת כרכי שינויי הנוסחאות של התלמוד הבבלי (דקדוקי סופרים השלם) על מסכתות ברכות ושבת. שימש תקופה כחבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית. פרסם ממאמריו מפעם לפעם בכתב העת סיני.
הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש נפטר בירושלים בערב שבת פרשת תרומה, ו' באדר ה'תשכ"ג (2 במרץ 1963), ביום הולדתו ה-57, לאחר מחלה קצרה. בהלווייתו הספידוהו הרב אריה לוין, שר הדתות הרב ד"ר זרח ורהפטיג, גיסו הרב שמואל ברוך ורנר ועוד. נטמן בקרבת בני משפחתו בבית העלמין סנהדריה. לאחר פטירתו הוקם "יד מרדכי", מכון הוצאה לאור תורני על שמו.
משפחתו
הרב זק"ש נישא בשלהי שנת ה'תרפ"ב לחיה בריינא, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ. היא נפטרה בשנת החמישים לחייה, בי"ט באלול ה'תשי"ט (1959). בני הזוג התגוררו בשכונת מחנה יהודה בירושלים. בין ילדיהם:
ממאמריו
דברים משמו על יום העמאות הובאו בחוברת - מי חכם וישמור אלה - שיחות מאמרים ומכתבים ליום העצמאות ממרן רבי יעקב משה חרל"פ ובני ביתו; בהוצאת מכון 'איי הי"ם', ירושלים ה'תשפ"ב - מהדורה שנייה.
דגל דרום סודאן
דגל דרום סודאן אומץ בעקבות חתימת הסכם השלום המקיף (Comprehensive Peace Agreement, CPA) בסודאן, שסיים את מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. הדגל שימש בעבר את לוחמי תנועת החופש של העם הסודאני והוא דומה לדגל קניה בתוספת משולש כחול וכוכב מוזהב בחלק הקרוב לתורן. הפס השחור מייצג את העם הסודאני, הפס האדום את שפיכות הדמים במאבק לחופש והפס הירוק את האדמה. המשולש הכחול נוסף לייצוג מימי הנילוס וכוכב הזהב הוא כוכב בית לחם שמייצג את האחדות של מדינות דרום סודאן. עם הכרזת עצמאותה של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011 היא אימצה את הדגל.
בועז מואב
שנותיו הראשונות, לימודיו ועבודתו
נולד בכפר יונה למתתיהו ומינה פוקס, יוצאי פולין ועולי העלייה החמישית. הוריו היו ממקימי היישוב, ושם למד בבית הספר המקומי "עמל". לאחר מכן, למד בבית-ספר תיכון ע”ש טשרניחובסקי בנתניה. בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער העובד. לאחר שירותו הצבאי, סיים תואר ראשון ושני במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב ב-1963, ולאחר מכן, ב-1969 סיים לימודי דוקטורט במיקרוביולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה. ב-1970 מונה מואב למרצה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
פעילותו הפוליטית
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב, כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, ודרך פעילות זו, הצטרף, בשנות השישים, למפא"י, ונמנה עם חוג הצעירים שלה.
ב-1973 חבר לשולמית אלוני, והיה ממקימי התנועה לזכויות האזרח, שהתמודדה בבחירות לכנסת השמינית תחת השם רצ, והצליחה להכניס שלושה נציגים, בהם בועז מואב, שמוקם במקום השני. הרשימה ניסתה להקים גוש פרלמנטרי משותף עם המפלגה הליברלית העצמאית שינסה להיכנס לקואליציה בראשות המערך, אך חילוקי דעות בין הסיעות סביב תביעת רצ לכלול בתביעות הגוש המשותף במסגרת המשא ומתן הקואליציוני, כי בקווי היסוד של הממשלה ייכלל חופש הצבעה ומצפון לכל חבר כנסת מסיעות הקואליציה בנושאי דת ומדינה, מעמד האישה ויחסי אישות, וסביב תביעת רצ לקבל התחייבות מראש מאנשי המפלגה הליברלית העצמאית כי הגוש ידרוש מהממשלה להסיק את מלוא מסקנות דו"ח "ועדת אגרנט" לכשיתפרסם, וחוסר הסימפתיה ההדדית שבין ראש הממשלה מאיר לבין ראש רצ אלוני, הובילו לכך שאיחוד זה לא יצא אל הפועל, והרשימה נותרה מחוץ לקואליציה. מתוך הכנסת, ניסה מואב לפעול לשינוי שיטת הבחירות.
עם פרסום דו"ח "ועדת אגרנט", התפטרותה של גולדה מאיר, והיבחרותו של יצחק רבין לראשות מפלגת העבודה, הצטרפה רצ לממשלתו הראשונה, שהושבעה ביוני 1974, והייתה ממשלה צרה שהתבססה על ברית בין המערך, המפלגה הליברלית העצמאית ורצ.
ב-1974, הצטרף, לצד השרים ויקטור שם-טוב ואהרן ידלין, וחברי הכנסת משה שחל, יוסי שריד, חביב שמעוני, מיכה חריש, עדי יפה, יעקב ז'אק אמיר ועדי אמוראי, למשמרות המחאה שארגנה המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה כנגד פעילותם האקטיבית של חברי הכנסת אריאל שרון וגאולה כהן בניסיון ההתנחלות הלא-חוקי ליד שכם, שהיווה את הבסיס למה שיהיה לימים אלון מורה, באותה שנה, חתם מואב על עצומה לקידום ההידברות עם הפלסטינים, לצד חברי הכנסת אריה אליאב, יצחק בן-אהרן, מיכה חריש ויוסי שריד מהעבודה, יחזקאל פלומין מהמפלגה הליברלית, נסים אליעד מהליברלים העצמאיים, ראש עיריית תל אביב דאז מטעם הליכוד שלמה להט, ראש עיריית רמת גן דאז ישראל פלד, האלוף מתי פלד, חברי הכנסת לשעבר משה אונא מהמפד"ל, אליהו אלישר מהציונים הכלליים, סרן מוטי אשכנזי, אמנון רובינשטיין ויונתן שפירא משינוי וגורמים נוספים. במסגרת דיון על ההתנחלויות ועל פעילותם של "גוש אמונים" וחברי הכנסת מהימין להקמת ההתנחלות בסבסטיה, טען מואב כי יש להקים התנחלויות רק במקומות העתידים להימצא בתוך גבולות מדינת ישראל, במסגרת של הסכם עתידי ונסיגה ממרבית השטחים. כמו כן, באותה תקופה, חתם, לצד חברי כנסת נוספים מן הקואליציה: אליעזר רונן, חייקה גרוסמן, דב זכין, יוסי שריד, צבי גרשוני, אברהם זילברברג ונוזהת קצב, על עצומה הקוראת לממשלה לפנות לאלתר את "מפגיני ההתנחלות הבלתי חוקית", הכופרים, לדעתם, בזכותו ובסמכותו של הרוב הדמוקרטי להכריע ולנהל מדיניות, כמו כן, הודיעה סיעת רצ כי היא רואה בחומרה את הניסיון לקבוע עובדות בשאלת גורל השטחים, בצורה בלתי חוקית ותוך התעלמות מהחלטה הממשלה, שכן, במעשה זה טמונה לדעתם סכנה רבה לדמוקרטיה הישראלית ולמוסדותיה הריבוניים והנבחרים.
עם התקדמות המגעים לכניסת המפד"ל לקואליציה בראשות רבין, טען מואב כי הישארותה של רצ בקואליציה, במידה והמפד"ל תיכנס אליה, תתאפשר רק אם המפד"ל תסכים לחתום על ההסכם הקואליציוני הקיים, כולל זיכרון הדברים בעניין ביטול ה"חסינות" של הסטטוס קוו הדתי, ותאפשר לשנותו על ידי הצעות של שאר סיעות הקואליציה. בוויכוח הפנימי בנוגע להישארות רצ בקואליציה, לאחר כניסת המפד"ל, היה מואב בעניין זה לצד שולמית אלוני, שהתנגדה להישארות, זאת לעומת חברת הכנסת השלישית של רצ, מרשה פרידמן, שתמכה בהישארות. לבסוף, ניצחו אלוני ומואב בוויכוח זה, סיעת רצ פרשה מן הקואליציה, לאחר כארבעה חודשים מהצטרפותה, ותקפה את הקואליציה החדשה על שנתנה ליצחק רפאל, שהיה מעורב בפרשת תל גיבורים, תפקיד של שר.
במהלך 1975 קיימה רצ מגעים לכינון מסגרת פוליטית חדשה ומשותפת לרצ, שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, סיעת היחיד של לובה אליאב, שפרש ממפלגת העבודה, וכוחות "יוניים" נוספים. לאחר שהמגעים בין שינוי לרצ עלו על שרטון, התגלעו חילוקי דעות פנימיים ברצ ובשינוי באשר להצטרפות למסגרת פוליטית משותפת יחד עם אנשי לובה אליאב, מה שהוביל, מחד, להקמתה של יעד - תנועה לזכויות האזרח במאי אותה שנה, על ידי חלק הארי של פעילי רצ, אנשי לובה אליאב ו"החוג לליבון בעיות חברה ומדינה" שעמד בראשו (חוג שכלל בין חבריו את יגאל עילם, דן יעקובסון, יורם פרי, יוחנן פרס, דוד שחם, צבי כסה ואישים נוספים,) ופעילים פורשים משינוי בראשות הפרופ' יונתן שפירא, על בסיס "ראיית הסדר שלום מדיני, ולא החזקת השטחים כיעד לאומי, מאבק לחיסול הפער החברתי-עדתי, הנהגת משטר תקין המתבסס על חוקה כתובה, בניית כלכלה מתוקנת הגומלת לכל אדם כפי תרומתו, ודמוקרטיזציה של החיים הפוליטיים בישראל". ומאידך, לפרישתה של קבוצה מפעילי רצ, בראשותם של רם רון, רות רזניק ופרופ' יצחק כצנלסון, בשל "נטייתה של רצ שמאלה" ו"קווים באישיותה של אלוני", שניהלה מגעים עם "שינוי" ו"המרכז החופשי" לצורך יצירת גוש פוליטי מרכזי משותף, ולבסוף התפוררה, כאשר אנשי רם רון ויצחק כצנלסון הצטרפו לד"ש, ואנשי רות רזניק הצטרפו להקמת "מפלגת הנשים".
לאחר כשבעה חודשים מייסוד "יעד" החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת אלוני ומואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן. חילוקי הדעות נגעו למגעים הסודיים שקויימו, ללא ידיעת והסכמת שולמית אלוני והנהלת התנועה, עם אש"ף, לשאלת היוקרה הפוליטית של כל אחד מהמנהיגים (אלוני ואליאב), סוגיית העמדות השונות של כל אחד מהפלגים בנושא השלום והסכסוך הישראלי-פלסטיני, כשקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מאשר קבוצת אליאב-פרידמן ו"החוג לליבון" (שאישים מתוכה, בהם מתי פלד ודוד שחם הצטרפו ל"מועצה לשלום ישראלי-פלשתינאי", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת), והרצון של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה את מפלגת מוקד. חילוקי דעות אלו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית, וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה לרצ. מואב שימש ממלא מקום יו”ר הנהלת רצ, ראש הלשכה לפניות הציבור של התנועה ויו"ר מטה הבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 הוצב במקום השני ברשימת רצ, אך הסיעה קיבלה רק מנדט אחד, ולכן לא נבחר. לאחר מכן, התמודד כמועמד מספר 2 ברשימה המשותפת להמפלגה הליברלית העצמאית ולרצ בבחירות לוועידת ההסתדרות ה-13 (1977) תחת השם "תנועת העבודה הליברלית-התנועה לזכויות האזרח"., ונבחר נוסף על כך, המשיך מואב בפעילות ציבורית, היה חבר הנהלת מלר"ז ("המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל"). כמו כן היה מייסד עמותת מנוחה נכונה והיו"ר הראשון שלה. על פי בקשתו נקבר בבית העלמין מנוחה נכונה באר שבע, מאחר שבמותו טרם קם בית עלמין חלופי באזור המרכז.
היה נשוי לד"ר נעמי מואב ולהם ארבעה ילדים. התגורר ברמת אביב.
בית הכנסת לזכר השואה
בית הכנסת לזכר השואה במוסקבה (ברוסית: Московская Мемориальная синагога), השוכן בפארק הניצחון שעל גבעת פוקלונאיה (Поклонная гора) במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי. נחשב אחד מבתי הכנסת היפים במוסקבה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1995–1998 לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי משה זרחי. הפסל הישראלי פרנק מייסלר יצר בבית הכנסת את הפסלים: "ירושלים", "שבטי ישראל" ו"תורה".
המבנה כולל אולם תפילה, משרדים וספרייה. במבנה נמצא גם המוזיאון לתולדות היהדות והשואה, מהמוזיאונים הבודדים ברוסיה בנושא זה. בצדו של המבנה מנורה ועליה שלט: "בית כנסת זה, נר תמיד לדורות, הוקם על ידי הקונגרס היהודי-רוסי בשנת 1998".
אבו תמים מעד אל-מועיז
אַבּוּ תַמִים מַעַדּ אלְ-מֻעִזּ לִדִין אללַּהּ (בערבית: أبو تميم معد المعز لدين الله; 932–975) היה ח'ליף האימפריה הפאטִמית הגדולה, שהשתרעה על שטחים נרחבים שכללו את מצרים, דרום איטליה וצפון אפריקה.
חייו
בשנת 952 לספירה כבש הח'ליף אל-מועיז את המחוזות אריה וקלבריה, לאחר קרבות עזים, שבסופם הצליח צבאו לדכא כל התנגדות. לאחר שנה בערך מאותם הקרבות, באה אל הח'ליף משלחת מסיציליה, ובפיה הבשורה על מות מלכם, ועל רצונם לשלטונו על מדינתם. כעבור זמן מה מבוא המשלחת ומהשתלטותו על דרום איטליה, הלך הח'ליף עם צבאו הכביר לצפון אפריקה. הוא נלחם במדינות צפון אפריקה וניצחן בהתנגדות מועטה, מלבד קרבותיו בתוניסיה, שם הייתה התנגדות חזקה יחסית. לאחר שלטונו החזק בכל השטח הנרחב הנ"ל, באה אליו משלחת מביזנטיון כדי לחתום על ברית בין האימפריה הביזנטית לבין ממלכתו של הח'ליף. לבסוף, לאחר קשיים מועטים, נחתם הסכם שלום בין השתיים, שהחזיק למשך זמן רב.
לאחר כל אלו, באה אליו משלחת נוספת, הפעם ממצרים, וביקשה ממנו לבוא ולשלוט במדינתה, משום שהשליט אבו אל-מיסכ כאפור מת. לאחר כמה חודשים, הגיע המלך וצבאו לפוסטאט (בירת מצרים הקדומה; כיום קהיר), ושם הוא עלה על כיסא מלכותו.
יורשו היה בנו, אבו מנסור ניזאר אל-עזיז באללה (أبو منصور نزار العزيز بالله).
על פי מגילת אחימעץ, יועצו האישי, ראש השרים ונגיד היהודים בממלכתו היה פלטיאל הנגיד.
אנגוב
אנגוֹבּ (Engobe) הוא צבע חיפוי המורכב משילוב של מתכות, חימר ומים שהופכים אותו לנוזלי. הוא משמש כצבען עבור כלי קרמיקה, לפני שלב הגלזורה. לעיתים מוסיפים לו מרכיבים כדוגמת נתרן סיליקט, המאפשרים תכולת מים נמוכה בתערובת והפחתת התכווצותה במהלך שריפת כלי.
שימוש
ניתן להשתמש באנגוב על ידי הוספתו למשטח דקורטיבי שעליו חימר כמעט יבש, או אחרי שרפה ראשונית בתהליך הקדרות. את הנוזליות שלו מקבלים מערבוב כמות של מים עם חרסית, ומשתמשים בו על ידי ציור במברשת, התזת צבע או טבילה של הכלי. מטרתו להעניק למשטח ציפוי צבעוני שנע בין ברק עמום למט.
חוזק הצבע תלוי במספר השכבות שצובעים, ובאחוזי התחמוצת בתערובת המעניקים לה את הצבע.
השימוש באנגוב השתנה בזמנים ובתרבויות שונים. במאה השביעית נהגו להוסיף אלקלי לכלי חרס יווניים לפני השרפה הראשונה כדי לקבל חלקיקים עדינים מאוד. ברומא במאה הראשונה נהגו לצבוע את הכלים בשחור, ולאחר מכן באדום וכך לקבל תוצאה מעודנת יותר של השילוב בין שני הגוונים.
בחלקה המזרחי של ממלכת פרס, בין המאות התשיעית לשתים עשרה, נהגו לערבב באזור סמרקנד בין פיגמנטים של צבע לחימר לבן דק שלאחר מכן הונח על משטח חימר שעוטר בפיגמנטיים צבעוניים ובעיטורי קליגרפיה של כתב כופי, בדרך כלל בצלחות וקערות. בתקופה מאוחרת השתמשו בציורים של חיות, פרחים וצורות גאומטריות על רקע שחור, לפעמים עם זיגוג חסר צבע או בגוון ירוק.
במאה ה-17 יוצרו בסטאפורדשייר חלק מיצירות הקדרות החשובות באנגליה. מרבית הכלים היו לשימוש ביתי כצלחות, וכדים ונעשו עם חימר אדום ועוטרו באנגובים בצבעים שונים.
סטרטפורד על האייבון
סטרטפורד על האייבון (באנגלית: Stratford-upon-Avon, נהגה: סטרטפורד אפון אייבון) היא עיר במחוז ווריקשייר, על גדות הנהר אייבון, 163 ק"מ צפונית-מערבית ללונדון ו-35 ק"מ מדרום-מזרח לברמינגהאם. בשנת 1196 העניק המלך ריצ'רד הראשון צ'רטר מלכותי לקיום שוק במקום ובכך הכריז עליו בפועל כעיר. מאז התפתחה העיר כמרכז מסחר אזורי. בן העיר החשוב ביותר הוא ויליאם שייקספיר. ההתעניינות בו ואתרי התיירות הקשורים אליו מושכים לעיר כ-2.5 מיליון תיירים בשנה. העיר היא מרכזה של קבוצת התיאטרון החשובה רויאל שייקספיר קומפני ובה נמצא תיאטרון הבית של הקבוצה, תיאטרון רויאל שייקספיר (Royal Shakespeare Theatre; RST).
מקור השם
מקור שם העיר הוא הלחם מילים של המילה strǣt באנגלית עתיקה שפירושה רחוב או דרך והמילה ford שהוראתה נקודת חצייה טבעית של נחל. המילה avon היא המילה הקלטית לנחל.
היסטוריה
במקום קם יישוב בעת הפלישה של האנגלו-סקסונים במאה ה-7. בשנת 1196 העניק המלך ריצ'רד הראשון צ'רטר מלכותי לקיום שוק במקום ובכך הכריז עליו בפועל כעיר. הציר המרכזי של העיר מימי הביניים, שלאורכו הוקמו מבני הציבור העיקריים, בתי הגילדות ובתי הסוחרים העשירים הוא ה-Spine ("חוט השדרה") המשתרע ממרכז העיר לכנסיית השילוש הקדוש, המשמש עד היום כציר התיירות המרכזי של העיר. ב-1318 נבנה גשר עץ שחיבר בין שתי גדות האייבון. ב-1480 הוקם במקומו "גשר קלופטון" (Clopton Bridge), גשר אבן הניצב עד היום. ב-1553 נוסדה בעיר עירייה. ב-1564 היו בעיר כאלפיים תושבים, שעסקו במסחר ובתעשייה זעירה, כגון עיבוד צמר (צביעה, עיצוב טקסטיל וכו'), עיבוד עורות ונפחות. באותה שנה נולד בעיר ויליאם שייקספיר (הוא עזב ללונדון ב-1587, עשור לאחר מכן רכש בעיר הולדתו בית מפואר בשם New Place ועם מותו ב-1616 נקבר בעיר).
בשנים 1607–1638 חי בעיר ג'ון הארוורד, סבו של ג'ון הרווארד, מייסד אוניברסיטת הרווארד.
התיעוד הראשון של העלאת מחזה של שייקספיר עצמו בעיר, הוא משנת 1748 כאשר מנהל בית הספר המקומי, פארסון ג'וזף גרין, העלה מחזה שהכנסותיו הוקדשו לשיפוץ מצבת קברו של שייקספיר. מבנה התיאטרון הראשון שהוקם בעיר לצורך העלאת מחזות שייקספיר היה ביתן זמני בצורת רוטונדה, שנבנה בשנת 1769 על ידי דייוויד גאריק.
ב-1816 חוברה העיר באמצעות תעלה למערכת התעלות הבריטית וב-1859 חוברת לרשת הרכבות, דבר שהוביל לזינוק בתיירות לעיר, ערש לידתו של המחזאי האנגלי החשוב. כבר ב-1847 נרכש בית ילדותו של שייקספיר על ידי קרן מיוחדת שנועדה להנצחתו ולשימור המורשת הבנויה מתקופתו (Shakespeare Birthplace Trust) והפך למונומנט הנצחה ולמוזיאון. בשנת 1875 תרם צ'ארלס אדוארד פלואר, יצרן משקאות מקומי, מגרש בצמוד לגדת נהר האייבון והחל לאסוף כספים להקמת מבנה תיאטרון קבוע להעלאת מחזות שייקספיר. התיאטרון, שהכיל 700 מושבים, נפתח ב-23 באפריל 1879 בהופעה של "מהומה רבה על לא דבר". מבנה התיאטרון, שהיה בנוי בסגנון נאו גותי בלבנים אדומות, תוכנן על ידי חברת דוג'שאן ואנסוורת' (Dodgshun and Unsworth). המחזאי ג'ורג' ברנרד שו ביקר את המבנה ואמר כי מדובר במבנה מרשים אך שאינו ראוי לתיאטרון. הלהקה והמבנה נשאו את השם "התיאטרון לזכר שייקספיר" (Shakespeare Memorial Theatre), בשנת 1925 קיבל התיאטרון הרשאה מלכותית והלהקה החלה להיקרא רויאל שייקספיר קומפני. מבנה התיאטרון עלה באש ב-6 במרץ 1926. בינואר 1928 זכתה האדריכלית אליזבת סקוט בתחרות שנערכה להקמת המבנה החדש. היה זה המבנה הציבורי החשוב הראשון שנבנה בממלכה המאוחדת על פי תוכניות של אדריכלית. סקוט תכננה מבנה בסגנון אר דקו, והמבנה נחנך ביום הולדתו של שייקספיר - 23 באפריל 1932. מבנה זה נותר בשימוש עד שנת 2007, עת עבר המבנה שיפוץ נרחב. בשנת 1986 נפתח "תיאטרון הברבור", מבנה נוסף עבור להקת הרויאל שייקספיר קומפני במיקום בו עמד מבנה התיאטרון משנת 1879.
בשנת 1964 נפתח בעיר מרכז שייקספיר (Shakespeare Centre) לריכוז הפעילויות התיירותיות, מוזיאוניות, חינוכיות ותיאטרוניות הקשורות בשייקספיר.
כלכלה
כלכלת העיר נסמכת בעיקר על תיירות-שייקספיר, מקור לא אכזב למבקרים באתרי חייו והנצחתו כמו גם בהפקות תיאטרון רפרטואריות ופסטיבלים. כך שענף תעסוקה מרכזי הם מקצועות התיירות, מלונאות והסעדה.
מעסיקים נוספים הן חברות שירותים, קמעונאות ומפעלי ייצור לסירות ולאופניים.
אתרי תיירות
עיקר האתרים התיירותיים הם אתרים הקשורים לחיי שייקספיר ומשפחתו ומבנים מתקופת טיודור (ממחצית המאה ה-16 לראשית המאה ה-17 לערך) ששומרו בזכות פעולותיה של הקרן Shakespeare Birthplace Trust
What Made You Say That
What Made You Say That (בעברית: מה גרם לך להגיד את זה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה הראשון, Shania Twain. השיר יצא לאור ב-9 במרץ 1993, כסינגל הראשון מתוך האלבום, וכסינגל הבכורה של טוויין. השיר לא עמד בצפיות של חברת ההקלטות של טוויין, ולא זכה להצלחה רבה שלה הם קיוו. מכירותיו של השיר בעולם עומדות על כ-50,000 עותקים בלבד, דבר אשר הופך אותו לאחד משיריה הכושלים ביותר של טוויין.
בין גרסאות הכיסוי הרבות שיצאו לשיר, ניתן למצוא את גרסת הכיסוי של הזמרת הקנדית אבריל לאבין.
רקע וכתיבה
השיר הוא בין שיריה היחידים של טוויין שבו היא לא לקחה חלק בהפקה או בכתיבה. את השיר כתבו טוני האסלדן, וסטן מונסי, והוא הופק על ידי הרולד שדה, ונורו וילסון. ארבעתם הפיקו וכתבו שירים נוספים מתוך האלבום, ואף המשיכו לעבוד עם טוויין בהמשך הקריירה שלה.
מגזין הבילבורד סקר את השיר כ-"מתחזה, עליז, קליט, ונתמך על ידי קליפ מפתה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם באי טרופי, שם טוויין נראית כשהיא מבלה כביכול עם אהובה, באותה תקופה שבה צולם הקליפ. צוות הצילום של הקליפ החליט כי צבעו המרכזי יהיה בגווני ורוד, סגול, ואדום.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של טוויין באמצע שנת 2009, 16 שנים מצאתו המקורית. מונה הצפיות של הקליפ נכון לאוקטובר 2017, עומד על למעלה מ-4.5 מיליון צפיות.
תקרית גשר מרקו פולו
תקרית גשר מרקו פולו היא כינוי לקרב שאירע בין 7 ביולי ל-9 ביולי 1937 בין כוחות האימפריה היפנית לבין הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית בסמוך לגשר מרקו פולו ליד בייג'ינג שבסין. הקרב סימן את תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה.
לגשר, העומד על אחת עשרה קשתות גרניט, יש חשיבות ארכיטקטונית רבה. קיסר סין קאנגשי הורה על שיפוצו. לרוב מסמלת התקרית את תחילת הפלישה היפנית לסין, ותקרית זו ביחד עם תקרית מוקדן נחשבות על ידי חלק מהסינים כאירועים של השפלה לאומית.
רקע כללי
המתיחות בין האימפריה היפנית וסין גאתה החל בפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 ונמשכה בהקמת מדינת הבובות מנצ'וקוו, עם פויי, הקיסר האחרון בשושלת צ'ינג, כשליטה. אף על פי שממשלת הקוומינטנג סירבה להכיר במנצ'וקוו, נחתם בין יפן וסין הסכם הפסקת אש ב-1931. אך בסוף 1932 פלש הצבא היפני הקיסרי למחוז ג'הול, וב-1933 סיפח אותו למנצ'וקוו.
ביולי 1937 מנו הכוחות היפנים באזור בייג'ינג 15,000-7,000 חיילים, בעיקר לאורך פסי הרכבת. מספר זה היה כפול פי כמה מונים מהכוחות שנפרסו על ידי מדינות אירופה, וחרג מהמוסכם בפרוטוקול.
גשר מרקו פולו, השוכן דרום-מערבית לבייג'ינג, היה צוואר הבקבוק של קו הרכבת בייג'ינג-ווהאן, שקישר בין הבירה לאזורים שבשליטת הקוומינטנג מדרום. לפני יולי 1937 דרש הצבא היפני את נסיגת כל הכוחות הסינים מהאזור, ואף ניסה לרכוש שטחים למטרת הקמת שדה תעופה. הסינים סירבו שכן השכילו להבין ששליטה יפנית על הגשר תבודד לחלוטין את בייג'ינג משטחי הקוומינטנג.
רקע ספציפי
ביולי 1937 החלו הכוחות היפנים לערוך תמרוני אימון בצדו המערבי של גשר מרקו פולו. התמרונים נערכו מדי לילה והממשלה הסינית ביקשה שהתראה מוקדמת תינתן לאוכלוסייה המקומית על מנת שלא תופרע, והיפנים הסכימו לכך. אך בליל 7 ביולי נערכו תמרונים ללא הודעה מוקדמת, וגרמו לבהלה בקרב האוכלוסייה המקומית והכוחות הסיניים באזור.
חיילים סינים, בחושבם שהחלה מתקפה עליהם, ירו מספר יריות רובה שהובילו לחילופי אש בערך בשעה 23:00. משאחד מהחיילים היפנים לא שב לעמדתו, חשב מפקד הגדוד מייג'ור קיונאו איצ'יקי שנפל בשבי הסינים ודיווח על התקרית למפקד הרגימנט, קולונל רנייה מוטגוצ'י. מוטגוצ'י התקשר למפקד הרגימנט הסיני ודרש ממנו רשות להיכנס לעיר הסמוכה ואנפינג ולחפש את החייל הנעדר.
בשעה 23:40 יצרה היחידה למודיעין צבאי של היפנים קשר עם גנרל דצ'ון צ'ין, יושב ראש המועצה הפוליטית של חביי-צ'האר, והעבירה לו את אותה הדרישה. תגובתו הייתה שלדעתו היפנים חיללו את הריבונות הסינית כשערכו תמרונים מבלי להודיע מראש וסירב לדרישה היפנית להיכנס לוואנפינג. עם זאת הסכים צ'ין להורות לחיילים הסינים שהיו מוצבים בעיר לחפש אחר החייל, בצירוף קצין יפני. התשובה השביעה את רצונם של היפנים, אך כשהתאספה משלחת החיפוש ניסתה יחידה יפנית לחדור לעיר אך נהדפה. שעתיים לאחר מכן הכריזו היפנים על אולטימטום. כאמצעי זהירות, ביקש צ'ין ממפקד הדיוויזיה ה-37, גנרל פנג ז'יאן, להציב את חייליו בכוננות.
התקרית
קולונל ג'י שינגוון פיקד על הגנת העיר עם כמאה חיילים, עם פקודה להגן על הגשר בכל מחיר. לאחר שהסבו אבדות קשות לצד השני, הסתערו החיילים היפנים על הגשר וכבשו אותו עד שעת הצהריים, אך זמן קצר לאחר מכן הגיע התגבורת הסינית, והיפנים היו בנחיתות מספרית. בחסות הגשם והערפל שאפף את האזור בבוקר 9 ביולי, השתלטו הסינים על הגשר מחדש בשעה 06:00. בשלב זה החלו הצבא היפני וחברי שירות החוץ של יפן לשאת ולתת עם הממשלה הסינית הלאומית.
הסכם מילולי הושג עם גנרל צ'ין, לפיו הסינים יביעו את התנצלותם על התקרית; האחראים ייענשו; השליטה על ואנפינג תעבור למשטרה האזרחית של העיר; והבטחה לשליטה טובה יותר על הקומוניסטים באזור. אף על פי שההסכם נעשה בהסכמת שני הצדדים, המשיך מפקד חטיבת הרגלים, גנרל מסקאזו קוואבה, להפגיז את העיר בשל דחייתו את ההסכם. רק לאחר שלוש שעות השתכנע להפסיק את ההפגזה ולהסיג את כוחותיו.
תוצאות הקרב
מאמצים להרגעת המצב עלו בתוהו, בעיקר בשל פעולותיהם של מפקדים בשטח ושל מיליטריסטים במטה הכללי של הצבא הקיסרי היפני. יחידות יפניות הפגיזו את ואנפינג פעם נוספת ב-20 ביולי וקרבות פרצו בעיר לאנגפאנג ב-25 ביולי. ב-27 ביולי פתח גנרל סונג במתקפה על הקווים היפנים, אך נהדף וכוחותיו נסוגו אל מעבר לנהר יונגדינג.
היפנים איפשרו לכוחותיו של סונג לסגת, ואז נעו על מנת להחזיר את השקט לאזור שבין בייג'יניג לטיינג'ין, אך נאסר עליהם לחצות את נהר יונגדינג. בשינוי מדיניות מוחלט פתחה ממשלת יפן במשא ומתן עם ממשלתו של צ'יאנג קאי שק בנאנג'ינג והצהירה שיפן רוצה שיתוף פעולה סיני, לא אדמה סינית. על אף המשא והמתן, נכשלו ההכנות לקראת השבת המצב לקדמותו, כשב-9 באוגוסט נורה קצין מהצי הקיסרי היפני בשאנגחאי, והדבר הוביל להצתת המלחמה.
השלכות
תקרית גשר מרקו פולו הייתה גורם ישיר לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשל המתיחות הגבוהה שיצרה התקרית, שהובילה לפרוץ קרב בייפינג-טיינג'ין ביולי ולקרב שנגחאי באוגוסט.
סביב התקרית ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים של התקופה, כשחלקם טוען שהתקרית הייתה תאונה בלתי מכוונת, בעוד שרבים אחרים מאמינים שהתקרית תוכננה על ידי הצבא היפני ותפקידה היה לספק סיבה לפלוש לסין.
החייל היפני הנעדר נמצא מאוחר יותר ללא פגע.
ימים נוראים (עגנון)
ימים נוראים היא אנתולוגיה שליקט וערך הסופר ש"י עגנון. בכותרת המשנה נכתב: ספר מנהגים, מדרשות (=מדרשים) ואגדות לימי הרחמים והסליחות – לראש השנה וליום הכיפורים ולימים שבינתיים (=שביניהם).
חיבור הספר
את הבקשה מעגנון לערוך את הספר, הגה ד"ר משה שפיצר - המנהל של הוצאת שוקן בגרמניה בשנות השלושים. בעבודתו נעזר עגנון רבות ברב ד"ר שמואל ביאלובלוצקי, שהיה בעל ידע עצום במקורות היהדות, ועגנון אף מודה לו בהקדמה.
בהקדמה לספר ציין עגנון את מגוון המקורות שבהם השתמש – תנ"ך, תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי, מדרשי אגדה ומדרשי הלכה וכן מדרשים מספר הזוהר. בנוסף השתמש עגנון בספרים רבים של ראשונים ואחרונים ובספרי מעשיות וספרי חסידות. במשך כשנתיים וחצי עבד עגנון על הכנתה של האנתולוגיה באינטנסיביות רבה ובמשך שעות מדי יום. על פי עדותו של עגנון, לצורך ליקוט המקורות בדק כאלף ספרים, ומתוכם בחר את הסיפורים, המדרשים והאגדות לספר. הוא לא הסתפק בליקוט מקורות אלא עיבד אותם תוך השוואת נוסחים. עבודת העריכה הקפדנית של עגנון כללה תרגום מקורות מארמית לעברית, עיבוד, קיצור ותיקוני לשון. בנוסף הכניס מספר קטעים ממדרש קדום כביכול, שלמעשה היו דברים שכתב בעצמו; למדרש זה הוא קרא "מדרש קול דודי". ש. שלום סיפר כי כשהופיע הספר אמר לו ש"י עגנון: "זוהי היצירה הגדולה ביותר שיצרתי".
מהדורה ראשונה של הספר, ובה 5,000 עותקים, יצאה לאור בקיץ ה'תרצ"ח (1938), והעותקים חולקו בין השאר לצירי הקונגרס הציוני ה-20 שהתכנס חודש לאחר מכן. פרקים מן הספר התפרסמו בעיתון "הארץ", והעיתון חילק את הספר למנוייו כשי לראש השנה. במקביל יצאה לאור בלייפציג מהדורה מוגבלת של 40 עותקים על נייר מיוחד.
החל מהמהדורה השנייה נוספה רשימה ביבליוגרפית של מקורות הקטעים שהביא המחבר. במהדורה זו, שיצאה בתש"ז (1947) הוסיף עגנון הקדמה ציורית, שבה הוא מתאר את חוויותיו כילד מימים נוראים:
כך המשיך עגנון לתאר את רגש הרוממות והקדושה, שהוא כילד קטן הרגיש בתפילת ימים נוראים בבית הכנסת. בהמשך, מספר עגנון, נפסקה אט אט התפילה והוא עצמו געה בבכי. הסיבה לפריצתו בבכי הייתה זו:
אותה "נפילה" ממצב של קדושה נשגבה למצב חולין שבו אנשים מפטפטים זה עם זה כביום חול, היא זו שגרמה למחבר לחבר את ספרו, וזאת על מנת שבהפסקות שבין התפילות יוכלו המתפללים לעיין ולהגות בספר שמביא את המנהגים, הרעיונות וההלכות של הימים הנוראים. הספר אכן זכה לתגובות חמות ואוהדות הן בקרב בציבור החילוני והן בקרב הציבור הדתי, שראה בו ספר מתאים לארון הספרים היהודי. מרבית המבקרים ראו בספר הצלחה לפריצת החיץ "המבדיל בין הספרות העתיקה והחדשה".
יעל רוזנבלום
יעל רוזנבלום (נולדה ב-1979) היא בונת כינורות ישראלית.
חייה
יעל רוזנבלום נולדה בירושלים. בגיל 6 החלה לנגן בכינור, ובהמשך למדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, והמשיכה בלימודי נגינה אצל הוויולן עמוס בועזסון. בגיל 20 נסעה ללמוד בניית כינורות בבית הספר המיוחד בקרמונה שבאיטליה, העיר שהתפרסמה בבוני הכינורות המפורסמים בעולם, בהם משפחת אמאטי, גוארנרי וסטרדיוואריוס. במקביל ללימודי המקצוע, עבדה כשוליה ולמדה את האומנות הלכה למעשה. עם תום תקופת ההשתלמות נשארה בקרמונה, שם היא ממשיכה לעבוד בחודשי הקיץ. את החורף היא עושה בישראל, בבית מלאכה קטן בתל אביב.
כלי הנגינה של רוזנבלום נבנים על פי הזמנה מיוחדת, לפי דגמים של כינורות עתיקים. בין מזמיני הכלים הנגן הראשי של תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, הנגן הראשי של תזמורת לה סקאלה במילאנו ונגני תזמורת טורינו, כמו גם איליה קונובלוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מנחם ברוייאר, שהיה נגנה הראשי בעבר, והדס פבריקנט, הכנרת הראשונה של אנסמבל סולני תל אביב.
בהיותה כנרת בעצמה, יכולה יעל רוזנבלום לנסות ולהעריך את הכינורות שהיא בונה בעצמה, ללא תיווך של כנרים אחרים. בניית כינורות הוא מקצוע גברי במובהק, ובישראל, נכון ל-2021, יש רק עוד אישה אחת העוסקת בתחום זה, אסיה רודשטיין. רוזנבלום גורסת, שבהתחשב ברגישות הדרושה לדקויות, הקובעות את איכותו הסופית של הכלי, דווקא נשים עשויות להצליח יותר במקצוע זה.
בסמ"ת
"בסמ"ת (נהגה "בּוֹסְמָת") - בית ספר מקצועי תיכוני להנדסאים וטכנאים מוסמכים" הוא בית ספר תיכון לחינוך מדעי וטכנולוגי שהוקם על ידי הטכניון בחיפה בשנת 1928 והיה בית הספר המדעי-טכנולוגי הראשון בארץ ישראל. מבנה בית הספר כלל מעבדות, ספרייה ומתקני ספורט. בית הספר נסגר בשנת 2007 ונפתח מחדש בשנת 2013. שמו של בית הספר הוסב ל"בסמת החדש" הוגדר כבית ספר מדעי טכנולוגי על אזורי.
היסטוריה
בשנת 1928 הקים המהנדס יעקב ארליך, שטרם עלייתו לארץ ישראל היה מורה למקצועות המתכת בבתי ספר מקצועיים שהוקמו על ידי הברון הירש ברוסיה, את בסל"מ (בית הספר למלאכה), שהיה חלק מהטכניון ומוקם בחצרו ליד בתי המלאכה. בבלס"מ למדו שנתיים והתמקדו בלימודים מעשיים של מקצועות העץ והמתכת.
בשנת 1933, ביוזמת הטכניון, יזם ד"ר שלמה ברדין הקמת בית ספר תיכון מקצועי בן 4 שנות לימוד. במסגרתו היו שלושה מסלולי לימוד: מסלול ארבע-שנתי, מסלול דו-שנתי ומסלול תלת-שנתי. תלמידי המסלול הדו-שנתי עבדו בבתי המלאכה 40 שעות בשבוע ולמדו לימודים תאורטיים רק 8–9 שעות בשבוע. במסלול ה-4 שנתי למדו 25 שעות בשבוע ועבדו 20 שעות בשבוע.
התנהל משא-ומתן בין הטכניון לד"ר ארתור בירם מנהל בית הספר הריאלי הסמוך, על הקמת בית ספר לאומנים (מייסטרים) שיקרא "בית אומ" או במ"ל - בית ספר מקצועי לאומנים. שם נוסף לבית הספר המיועד "ביתם". המשא-ומתן עלה על שרטון, לאחר שד"ר בירם סירב להקים הנהלה משותפת עם הטכניון וד"ר ברדין, ודרש שבית הספר המקצועי המיועד יהיה חלק אינטגרלי של הריאלי. שלמה קפלנסקי מנהל הטכניון התנגד לדרישה זו.
קפלנסקי יצא לפראג, כציר מטעם פועלי ציון לקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי. שם נודע לו שד"ר בירם עומד ליצור עובדות בשטח בקשר להקמת בית הספר. לכן הזעיק אליו לפראג את ד"ר ברדין ששהה בלונדון, ב-24 באוגוסט 1933 נחתם זיכרון דברים על הקמת בית ספר תיכון מקצועי ללא קשר עם בית הספר הריאלי. הוועד המנהל אישר את זיכרון הדברים ובכך נוסד בית הספר התיכוני מקצועי ליד הטכניון (בסמ"ת). בין 1933 ל-1937 פעלו במקביל שני המוסדות, בסל"מ והמקצועי התיכוני באותה חצר ובשכנות אחד לשני. בשנת 1937 שולב בית הספר למלאכה בתוך בית הספר המקצועי בשם "בסמ"ת" וחדל להתקיים עצמאית (כ"בסל"מ").
מבנהו הראשון של בית הספר הוקם בשכונת הדר הכרמל בסמוך למגדל המים ובאר ששימשה את תושבי השכונה באותם ימים בפינת רחובות בלפור ומסדה. בית הספר שכן בחצר האחורית של בניין הטכניון הישן שתכנן אלכסנדר ברוולד.
במטרה להכשיר פועלים מיומנים לתעשייה העברית ולהכין את התלמידים ללמודים גבוהים בטכניון. הוקמו בבסמ"ת מגמות מקצועיות מהראשונות בארץ, אשר כללו את המקצועות מכונות, חשמל, אדריכלות, הנדסה כימית, נגרות, קירור ומיזוג אוויר, מכונאות רכב, מגמת רדיו (אשר הפכה למגמת אלקטרוניקה) ומגמות נוספות שהתווספו והשתנו עם השנים בהתאם לדרישות כגון: מכשור ובקרה, בזק וענ"א (לאחר מכן ענ"א - מערכות). בשנת 1938 החל ניסיון פיתוח מגמת לימודי ימאות שסופה לעבור מבסמ"ת חיפה לעכו.
בתקופת המנדט הבריטי, בניין הטכניון בהדר, כולל מבני בית הספר המקצועי, היו המרכז של ארגון ההגנה בחיפה ובאזור כולו. בבתי המלאכה, במחתרת, ייצרו רימוני יד, חרטו קנים לתת מקלעי סטן, מכשירי איתות (מורס) והליוגרפים ובמהלך מלחמת העצמאות מתקני כינון עבור תותחים שהובאו ארצה ללא מתקנים מתאימים. עוד לפני כן במלחמת העולם השנייה, יוצרו בבית הספר חלקי חילוף עבור מטוסים של חיל התעופה הבריטי כיוון שלא יכלו להטיס אותם מאנגליה.
במלחמת העצמאות השתתפו תלמידיו בייצור כלי נשק והתנדבו לשורות הלוחמים.
במאי 1957 הוקם בקריית הטכניון בניין על שם התורם אלכסנדר קונוף. זה היה אמור להיות הבניין הראשון של קריית בסמ"ת בטכניון אולם לאחר מותו נפסקו התרומות מצד משפחתו ולא נמצאו תורמים נוספים כך שרק בניין קונוף פעל בקריית הטכניון. ובו פעלו מגמות ענ"א-מערכות, אלקטרוניקה, חשמל, מכשור ובקרה, בזק ומיזוג אוויר. למחלקת מיזוג אוויר היה בית מלאכה שנתן שירותי תחזוקה לטכניון ובית ספר לרפואה.
עד שנת 1958 למדו בבית הספר רק בנים. מספר הבנות בבית הספר לא עלה על 25% אפילו בשנותיו האחרונות. בנות השתלבו בכל המגמות אולם היו מגמות כמו מכונאות רכב שבהן לא שובצו בנות והן התרכזו במגמות כמו כימיה ובניין. במהלך שנות ה-80 ואילך החלו להיסגר מגמות בגלל חוסר ביקוש מצד תלמידים. במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 נפתחה רק מגמה אחת (תעשייה וניהול).
שנות השיא
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הגיע מספר התלמידים ל-1,600 שמהן 160 תלמידות. והוחל ביישום תוכנית להרחבת מתחם בית הספר בתכנון האדריכל שלמה גלעד. גלעד תכנן את הרחבת בניין הכתות הוותיק, את מבנה הסדנאות "בית אהרוני" (שנקרא על שמו של ד"ר גרשון אהרוני, שהיה מנהל המוסד) וכן את מבנה ההדריון, שנקרא כך על שמה של השכונה – הדר הכרמל. מבנה ההדריון, הוא מבנה מתומן ובו ספרייה, אודיטוריום ומספר אולמות נוספים. ובקומת הקרקע שלו יש רחבה בה נקבע קיר זיכרון לבוגרי בית הספר שנפלו במלחמות ישראל. לשיאו הגיע בסמ"ת בתחילת שנות ה-80 כשלמדו בו כאלפיים תלמידים, מהן 480 תלמידות.
בית הספר גם פעל כמכללה להכשרת טכנאים והנדסאים. חלקם היו תלמידי בית הספר שהמשיכו ללמוד ישירות בכיתות י"ג-י"ד, שנה או שנתיים נוספות, וחלקם היו תלמידים שהוכשרו כטכנאים והנדסאים אחרי השירות הצבאי, בשיתוף עם משרד העבודה.
סגירת בית הספר
הטכניון היה הבעלים הבלעדי של בסמ"ת והיה האחראי על תקציבו, כולל ההתחייבויות האקטואריות לפנסיה של גמלאי המוסד. התקציבים שקיבל ממשרד החינוך ומשרד העבודה, וההכנסות משכר לימוד, לא כיסו אפילו את ההוצאות השוטפות, שהיו גבוהות יחסית, כבית ספר מקצועי בו ציוד יקר, מעבדות וסדנאות, ויחס נמוך של מספר תלמידים למורים. בסוף שנות ה-90 הגירעון המצטבר של בית הספר הלך וגדל מדי שנה. ובסוף 1998 כלל ההתחייבויות לגמלאות בסך 96.8 מיליון שקל, גירעון שוטף של 15.3 מיליון שקל - ובסך הכל הגיעה הגירעון לכ-112 מיליון שקל. בנוסף, עקב השינוי הדמוגרפי בעיר חיפה בעיקר וכן ירידה בהכוונת הנוער לחינוך תיכוני מקצועי בכלל, חלה ירידה במספר התלמידים הנרשמים לבית הספר.
לאחר מספר שנים של ניסיונות חיפוש אחר רשויות או מוסדות אחרים, דוגמת עיריית חיפה ורשת אורט, שייקחו מהטכניון את הבעלות על בית הספר. וניסיונות להעביר את האחריות התקציבית של בית הספר לתקציב המדינה. הודיע הטכניון, כי בשנת 2004, בית הספר לא יקבל עוד תלמידים חדשים, וכי הוא צפוי להיסגר ב-2007 לאחר שהמחזור האחרון של בוגרי בית הספר יסיים את חוק לימודיו. בקיץ 2007, עם סיום שנת הלימודים, אנשי המנהלה של בית הספר עסקו בפירוק המעבדות, מכירת ציוד או מסירתו, טיפול בבקשות בוגרים לאישורי תעודות וסידור ספרים ותיקיות. במהלך השנים 2007–2008 הועבר כל ארכיון בית הספר לארכיון העירוני בחיפה.
סגירתו ופתיחתו מחדש
בשנת 2007 הפך בניין סדנאות המלאכה של בית הספר לחלק מהמוזיאון הלאומי למדע בחיפה. במבנה אחר ששימש את חטיבת הביניים של בית הספר, נפתח החל משנת הלימודים תשס"ז, בית הספר השש-שנתי "מופ"ת בסמת", המנוהל על ידי עמותת מופת. שני מבני הכתות ננטשו ואחד מהם נשרף. במבנה ה"הדריון" נפתח מרכז המשלב אקדמיה וקהילה, אולם הספורט שהפך למיבנה מסוכן בעקבות שרפה, נהרס בחודש ספטמבר 2020 בזמן שהוא משמש את פיקוד העורף לתרגיל חילוץ ניפגעים מהריסות.
בשנת 2013 החליטה בעלי בית הספר עיריית חיפה לחדש את פני בית הספר ולהשיבו לגדולתו. החטיבה העליונה שהייתה סגורה במשך מספר שנים נפתחה מחדש. בשנת 2016 התמנה אבי זיגלר למנהל בית הספר, ובינואר 2018 בהנהלתו עבר בית הספר למשכנו החדש הזמני בקריה הטכנולוגית בשכונת נוה דוד בחיפה. במתחם בית הספר 'שוב' הנטוש הסמוך לקראה צפוי לקום מגדל הלימוד החדש של ביהס. שמו של בית הספר הוסב ל"בסמת החדש" ומוגדר "מדעי טכנולוגי על אזורי". הגרשיים הוסרו משמו (בית ספר מסלול טכנולוגי). בשנת הלימודים תשפ"ג לומדים בבית הספר למעלה מ-500 תלמידים הלומדים במגמות טכנולוגיות ומדעיות. בית הספר זכה בשנת הלימודים תשפ"ג למענק תגמול מיוחד ממשרד החינוך על הישגי התלמידים בבחינות הבגרות, והצטרף לתוכנית יהלום, נתיב הלמידה הדיגיטלית בהיסטוריה ממלכתי..
בית הספר הימי
חולמים יזמים וציונים עבריים ראו בראשית המאה העשרים צורך בהקמת אקדמיה לימאות ולתעופה וראו במפרץ העיר חיפה מקום אידיאלי להקמת אקדמיה טכנולוגית עברית. בין החולמים, העיתונאי איתמר בן-אב"י שכתב בהתלהבות על הצורך בימאות עברית. וד"ר מאיר גורביץ. חובב ימאות ששימש מורה ומחנך הגימנסיה העברית הרצליה שהקים בשנת 1928 את בית הספר הימי זבולון בתל אביב.
ב-1936 חשב ד"ר ברדין, מנהל בית הספר התיכוני-מקצועי, לפתוח מגמה ימית, ב-1938 הוקם על פי חזונו של ד"ר ברדין, בית ספר חדש בתוך מתחם בית הספר המקצועי, תחת אותה הנהלה, בית הספר הימי (בסי"מ), שלימים עבר לעכו והפך לבית הספר לקציני ים עכו. מנהלו הראשון של בית הספר הימי היה שלמה ברדין וכעבור כשנה החליפו ד"ר גרשון אהרוני. מנהל מגמת השיט היה קפטין מילר, קצין בריטי בדרגת לפטננט מהצי המלכותי שנשא דרגת רב חובל בצי המסחרי הבריטי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לצי, ואת מקומו בניהול מגמת השיט מילא זאב הים.
חלק מחברי הפלי"ם היו בוגרי בסי"ם. אחד מהמורים במגמת השיט היה שמואל טנקוס, לימים המפקד הרביעי של חיל הים הישראלי. בסי"מ קיבל הכרה מאת ממשלת המנדט.
הקשר עם התעשייה והאקדמיה
בית הספר בסמ"ת פעל בקשר הדוק עם טובי המהנדסים מן התעשייה. במגמת אלקטרוניקה לימדו מהנדסים מרפא"ל ואלביט. פרויקטים מתקדמים לתואר הנדסאות אלקטרוניקה בוצעו במעבדה לעיבוד אותות בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. בשנים 1976–1986 כיהן סטף ורטהיימר כחבר ויו"ר הוועד המנהל של בית הספר "בסמ"ת". בוגרי בית הספר הפכו לשם דבר בתעשייה בארץ ובית הספר הפך לבית הספר המקצועי המוביל בישראל.
פרופסור פרנץ אולנדורף
בעיני רבים, הרוח החיה בבית הספר היה פרופסור פרנץ אולנדורף. שהיה מדען ידוע שם בגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1937. חזונו של אולנדורף היה ש"ילד עברי צריך להתוודע למדעים בגיל צעיר" ולשם כך פעל להקמת מערכת חינוך טכנולוגית. אולנדורף לימד הן בטכניון, בו הקים את הפקולטה להנדסת חשמל והן בבסמ"ת בו הקים את המגמה לחשמל ורדיו שנפתחה כמגמת "זרם חזק" והורחבה לאחר מחצית שנה למגמת אלחוט ורדיו. פרופסור אולנדורף שאמר, "בסמת היה ביתי", לימד בבית הספר עד לשנת 1975.