cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
על קסמים ועכברים
תקציר העלילה
העכברושים ניסו להעביר את ביתה של בריסבי כשהם משתמשים בחבלים וגלגלות בזמן ברק. אולם ג'נר חתך את החבלים הפיל את הלבנה והרג את ניקודימוס מכיוון שרצה שהעכברושים יישארו בשיח הוורדים. גברת בריסבי הגיעה אל העכברושים וניסתה להזהיר אותם מפני "נים" ושהם חייבים לעזוב מיד אולם ג'נר אמר שהיא שקרנית, תוקף אותה ומנסה לקח את התכשיט מצווארה. סאליבן ניסה לתקוף את ג'נר אולם נכשל וגסס, כשג'סטין ראה זאת הוא ידע שג'נר הרג את ניקודימוס והרג אותו בחרבו. כשג'סטין אמר לכל העכברושים שצריך לעבור מהחווה, ג'נר ניסה להורגו אולם סאליבן זרק סכין על גבו של ג'נר ושניהם חוסלו.
גברת בריסבי ראתה כי הבית שלה שוקע בבוץ, אולם ג'סטין והעכברושים לא יכלו לעזור לה. כאשר התכשיט של בריסבי התחיל לזהור בריסבי נגעה בו כדי להציל את ילדיה והבית עבר למקום אחר ובטוח יותר. לבסוף, העכברושים עברו למקום החדש וג'סטין נהיה מנהיגם החדש, גברת בריסבי ומשפחתה נהנו ממקומם החדש וטימותי מתחיל להחלים וג'רמי מצא לו בת זוג אשר נראית בדיוק כמוהו והשניים עפים ביחד.
בשנת 1998 יצא סרט ההמשך שנקרא טימי העכברון הגיבור, אשר התמקד בדמותו של טימותי והופץ ישירות לצפייה ביתית.
Nginx
Nginx (או nginx, מבוטא "engine X" אנג'ין-אקס) הוא שרת אינטרנט שמתמקד בעיקר בשימוש בזיכרון מועט ובביצועים גבוהים. בנוסף, הוא יכול לשמש כשרת פרוקסי הפוך עבור הפרוטוקולים HTTP, SMTP, HTTPS, POP3 ו-IMAP. פותח על ידי איגור סיסוייב בשנת 2002, ורץ על windows, לינוקס, BSD variants, OS X, AIX, HP-UX ושוחרר לראשונה ב-4 באוקטובר 2004, הוא מופץ בקוד פתוח תחת רישיון BSD.
שרתי nginx נפוצים בעיקר בקרב אתרים גדולים המספקים תוכן רב, משום שnginx מתוכנת לטיפול במספר רב של בקשות תוך צריכת פחות משאבים. נכון לאוגוסט 2011 כעשירית מהאתרים באינטרנט משתמשים ב-nginx.
תיאור
Nginx יכול להיפרס כדי לשרת תוכן HTTP דינמי ברשת, בעזרת FastCGI. הוא משתמש ב-SCGI בתור מפעיל שפת תסריט, ובמודולים של שרתי WSGI. בנוסף, הוא יכול לשמש כמאזן עומסים באפליקציות מסוימות.
Nginx משתמש בגישה אסינכרונית מבוססת-אירועים (Event-Driven) כדי לטפל בבקשות, זאת במקום המודל של Apache HTTP Server שגישתו הדיפולטיבית משתמשת בתהליכונים, כאשר כאן האירוע עצמו נדרש בשביל לעבד בצורה א-סינכרונית את הבקשה. הארכיטקטורה המודולרית של גישתו מבוססת-האירועים של Nginx, יכולה לספק לנו ביצועים צפויים תחת עומסים גבוהים. כלומר, נוכל לחזות בדיוק בכמה משאבים נצטרך להשתמש כאשר העומס יהיה גדול.
לפי סקר שרתי האינטרנט של חברת Netcraft, שפורסם באוקטובר 2015, Nginx נמצא במקום השני כשרת האינטרנט הנפוץ ביותר לאורך כל האתרים ה"פעילים" (15.33% מכל האתרים שנסקרו), וגם עבור מיליון האתרים ה"עסוקים" ביותר (האתרים שמכילים הכי הרבה כניסות, סה"כ 23.66% מהאתרים שנסקרו). לפי W3Techs, השתמשו בו 29.7% אתרים מתוך רשימת טופ-מיליון האתרים, 39.5% מתוך רשימת טופ 100,000 האתרים, ו-47.6% מתוך רשימת טופ 10,000 האתרים. לפי BuiltWith, השתמשו בו 36.6% מתוך רשימת טופ 10,000 האתרים, והחלק שלו בטופ 10,000, 100,000 ומיליון האתרים הפעילים, גדל משמעותית. ויקיפדיה משתמשת ב-Nginx בתור ה-SSL termination proxy. החל משחרור OpenBSD, גרסת 5.2 (1 בנובמבר 2012), Nginx הפך חלק מבסיס מערכת ההפעלה OpenBSD, כאשר הוא נותן אלטרנטיבה לפיצול של המערכת המקורית מ-Apache 1.3, אותה הוא היה אמור להחליף, אבל בסופו של דבר הוחלף על ידי httpd.
ארכיטקטורה ותהליך הקונפיגורציה
שרתי nginx כוללים ארכיטקטורת רכיבים (modules) שמכתיבים את התנהגות השרת. התנהגותם של רכיבים אלה מתקבלת על ידי הנחיות (directives).
הרכיב המרכזי בין הרכיבים הוא main אשר כולל את events ו-http. הרכיב server נכלל בתוך http והרכיב location נכלל בתוך server.
ניתן לעשות את כל הקסטומיזציה לרכיבים השונים בתוך הקובץ nginx.conf או שניתן לפצל את הקסטומיזציה לקבצים נוספים (כמו default.conf או ה site-confs השונים). נכון לגרסה 1.10.3 החלוקה הטבעית (כלומר זו שנתונה מיד לאחר ההתקנה) היא nginx.conf ו default.conf. בכל מקרה, הראשון בהיררכיה הזו nginx.conf והשני הוא default.conf כאשר האחרון בהיררכיה משכתב הגדרות של קובץ קודם בה (bottom top) ותפיסה זו של "מאוחר מבטל קודמו" נכונה גם כשעובדים עם קובץ אחד.
כתיבת ההנחיות
ההנחיות נכתבות בקבצים השונים בתוך בלוקים. ההנחיות הנוגעות לכל רכיב נכתבות בבלוק (block) עם שם זהה לרכיב (למשל, ההנחיות ל server ייכתבו בבלוק בשם server ומכאן הכינוי "server block").
משתמשים
nginx פותחה במקור עבור פורטל אינטרנט גדול בשפה הרוסית בשם רמבלר. התכנה התבררה כנוחה והפכה לשרת אינטרנט פופולרי הנמצאת בשימוש באתרים גדולים רבים ביניהם וורדפרס. קום.
נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21
נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של שווייץ, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. הנבחרת השתתפה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 כאשר השג השיא שלה היה המקום השני ב-2011.
בוב השד מהבקבוק
בוב מהבקבוק (קאטאקאנה:ハクション大魔王 בוב השד מהבקבוק) היא סדרת אנימה בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה על ידי חברת טאצונוקו הפקות בין השנים 1969 עד 1970.
לסדרה הופקו שתי סדרות המשך במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בהם השדה אקומי הייתה הדמות הראשית.
ב-25 בפברואר 2005 יצאה לשווקים מהדורת ה-DVD של הסדרה.
הזכויות לסדרה נרכשו בהמשך על ידי חיים סבן, אשר הפיק את הדיבוב באנגלית לסדרה אשר נקראה במהדורה האנגלית "Bob in a Bottle".
בישראל הסדרה שודרה במקור בתחילת שנות התשעים בערוץ 2 הירדני, ובהמשך היא שודרה במהלך שנת 1992 בדיבוב לעברית בערוץ הילדים, ובהמשך, במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, בערוץ פוקס קידס.
קפס
הקפס (טורקית Kafes - "הכלוב") היה חלק מוגדר בארמון בתקופת האימפריה העות'מאנית שבו הוחזקו טוענים אפשריים לכתר בהסגר ותחת שמירה.
בוב השד מהבקבוק
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של ג'יני בשם האקושון ושל בתו אקובי, המתגוררים בתוך בקבוק עתיק. לאחר שילד בשם קן-צ'אן מוצא במקרה את הבקבוק הוא מגלה לתדהמתו כי בכל פעם שמישהו מתעטש יוצא האקושון מן הבקבוק והוא חייב להגשים את משאלותיו של האדם שהתעטש. בהמשך הוא מגלה שאקומי, בתו של האקושון, חייבת גם כן להגשים את המשאלות של אנשים שמפהקים ליד הבקבוק. האקושון הוא ג'יני מגושם ומבולבל למדי, לכן הוא נוהג בדרך כלל לפשל בעת שהוא מנסה להגשים משאלות. אקובי פחות מגושמת מאביה אך משום שהיא שובבה היא נוהגת באופן מכוון להגשים את המשאלות שלא באופן בו היא התבקשה.
קפס
היות שימיה הראשונים של השושלת העות'מאנית לוו באופן תדיר וכמעט תמידי במאבקי ירושה ובמלחמות על הכתר, הפך השימוש בקפס לנוהג, ועם עלייתו של סולטאן חדש לשלטון, הושמו בהסגר כל יריביו האפשריים, ללא קשר למספרם או לגילם - הכלל חל על ילדים וגם על הסולטאן הקודם אם נותר בחיים, ואפילו אם ויתר על הכתר מרצונו. מאידך הבטיח הדבר את שלומם של היורשים הפוטנציאליים, וכן כי בבוא העת ייוותר נצר לשושלת השלטת.
הראשון שהושם בקפס בארמון טופקאפי היה מוסטפא הראשון, וזאת לאחר שהודח מכהונתו הראשונה ב-1618. מוסטפא שב לקפס לאחר שהודח מכהונתו השנייה ב-1623, ושהה בו 16 שנים, עד יום מותו.
השוהים בקפס נהנו בדרך כלל מתנאים טובים, וניתן לדמותו לכלוב זהב. מיקומו המדויק של הקפס לא היה קבוע, אך הוא היה חלק מההרמון. ה"זכות" לחיות בקפס הייתה שמורה בעיקר לצאצאיו של הסולטאן השולט. אחים, אחיינים וקרובים אחרים נרצחו פעמים רבות, אך לשני הכללים היו יוצאי דופן. עם ההשמה בקפס נפסק חינוכו של היורש והוא חי את חייו, לעיתים במשך עשרות שנים ולעיתים עד יום מותו, בחברת משרתים ונשים בלבד תוך שהוא מנותק מהעולם החיצון. מסיבות אלה מקובל שהשהות בקפס הייתה אחראית במספר מקרים לחוסר מוכנותם של היורשים לשאת בעול השלטון בבוא העת, וייתכן שניתן לייחס לה מופרעויות שונות שאפיינו חלק מהסולטאנים. ידועים אף שני מקרים של התאבדות, אם כי לא ניתן לבודד את הסיבה המדויקת להם.
מסורת הקפס שרדה עד למאה ה-20 וגם הסולטאן מהמט השישי, אשר עלה לשלטון ב-1918, שהה בו במשך 57 שנותיו הראשונות. עם זאת, בשלבים מאוחרים היה ההסגר לוחץ פחות והקפס לא מוקם דווקא בהרמון. לעבדול חמיד השני אף ניתנה זכות לבחור את מיקום הקפס שלו בארמון ביילרביי לאחר שהודח.
שבט כרמל
שבט כרמל בחיפה הוא שבט השייך לתנועת הנוער הצופים העבריים, להנהגת חיפה. השבט הוקם בשנת 1937 על ידי שבט משוטטי בכרמל. בשיאו, מנה השבט 1,500 חניכים.
נכון לשנת 2020 השבט מונה כ-950 חניכים מתשע שכבות גיל, מכיתה ד' עד י"ב, וקולט לתוכו תלמידים מארבעה בתי ספר יסודיים – בית הספר הריאלי, סניף אחוזה וסניף הדר; בית הספר "רוממה" ובית הספר "זיכרון יוסף". בנוסף, יש בשבט שתי קבוצות של חניכים בעלי צרכים מיוחדים ("צמי"ד") מבית הספר "פיכמן" ובית הספר "ליאו באק".
היסטוריה
שבט כרמל הוקם בשנת 1937 על ידי דב מדזיני אשר היה בוגר שבט "משוטטי הכרמל" שפעל בהדר בצמוד לבית הספר הריאלי והטכניקום בבניין הטכניון הישן. דב אשר לימד אומנות בבית הספר הריאלי בסניף "אחוזה" הקים ביחד עם מספר תלמידיו את שבט "הכרמל" שהיווה שלוחה לשבט "משוטטי בכרמל" הגדול שפעל בהדר הכרמל. עד להקמת השבט באחוזה, תלמידים שהיו מעוניינים בפעולות הצופים נאלצו לרדת לשכונת הדר, דבר שהיה קשה מאוד לילדים. תנועת האוטובוסים הייתה דלילה מאוד, מכוניות פרטיות כמעט שלא היו בנמצא והדבר דרש מאמץ רב - מה שהוביל לצורך בשבט צופים נוסף קרוב יותר.
שמות וצבעים
כשהשבט רק הוקם שמו היה "גדודי הכרמל" מפני שמתחילה הוא פוצל ממשוטטי בכרמל. בהמשך שונה שם השבט ל"הכרמל" ולצבעו נבחר הצבע הלבן, ועם השנים באזור שנות ה-60 שינה השבט את צבעו ואת שמו והפך לשבט "כרמל" אשר צבעו אדום ולבן. בעבר היה שבט כרמל השבט היחידי על הכרמל אך לאחר ששבטים נוספים הוקמו במקום, נאלץ השבט לשנות את שמו.
הצריף
הצריף הוא המבנה בו נמצאים מרכזיו של השבט: הגזברות, חדר מצב, חדר השכבה הבוגרת וחדר ח'-ט'. הצריף הוסב בשנת 1937 מחדרי כיתות של בית הספר הריאלי למבנה צופי. בתחילת דרכו הצריף היה בצבע ירוק אך לאחר מכן נצבע בצבעו הנוכחי, אדום. בשנת 2014 הצריף יועד להריסה, ותוכנן להחליפו במבנה חדש וגדול יותר אשר תוכנן להיבנות בתחתית בית הספר הריאלי. בשנת 2016 אכן נהרס הצריף ובמקומו בנו בניין חדש בשטח בית הספר הריאלי, סניף אחוזה. היום קיים "הצריף החדש"- שנקרא בפי חניכי השבט "המבנה".
פרודוקס
פרודוקס (באנגלית: Produx) הייתה להקת היפ הופ ישראלית מפתח תקווה. הלהקה כללה את הראפרים רביד "נצ'י נצ'" פלוטניק, שמואל "אריסטו" יוסף ושמשון "צ'יצ'ו" אדמה, והופקה על ידי אייל "שקל" דוידי. ב-2010 הלהקה התפרקה עקב חילוקי דעות בין חברי הלהקה. המוזיקה של הלהקה הייתה ידועה בכך שהיא שילבה בין סגנון האולד סקול ראפ לבין מוזיקת הפופ הפרסית.
ביוגרפיה
נצ'י נצ', אריסטו וצ'יצ'ו נפגשו בסוף 2003 (כשהם היו בכיתה ט'), כאשר חבר של נצ'י נצ' סיפר לו שיש שני נערים ממוצא אתיופי בשכונת תקומה בפתח תקווה, שאוהבים כמוהו היפ-הופ אולד-סקול. השלושה התחילו לשיר ראפ ביחד בצורה חובבנית עם ביטים מוכנים שהורידו מהאינטרנט, ואף השתתפו בערבי "מיקרופון פתוח" במועדון הג'י ספוט. ב-2008 השלושה הכירו את שקל, שהפיק להם את השירים בצורה מקצועית. בסוף 2008 הלהקה שחררה את המיקסטייפ הראשון שלה להורדה באינטרנט.
ב-2010 הלהקה הוציאה לאור את אלבומם הראשון, תחיית המתים. האלבום מוקסס על ידי אורי שוחט, אשר ייעץ מוזיקלית לחברי הלהקה. חודש לפני צאת האלבום הלהקה התפרקה עקב חילוקי דעות בין חבריה. בראיון שנערך עם נצ'י נצ', צוין שהלהקה תכננה מראש להקליט אלבום אחד בלבד, ולא תחזור לפעול בעתיד. למרות הפירוק, חברי הלהקה המשיכו לשתף פעולה בקידום אלבומם הראשון ובהפצתו.
לאחר פירוק ההרכב
בשנים שלאחר צאת האלבום, נצ'י נצ' והמפיק של ההרכב, שקל יצאו לדרך עצמאית עם אלבומי סולו משלהם. כמו כן, חברי פרודוקס השתתפו יחד במספר שירים בפרויקטים אחרים.
ב-2015 השתתפו נצ'י נצ' ושמואל יוסף בשיר "בדוגרי" מתוך אלבום הבכורה של בני אסתרקין, "יום אחד כל זה יהיה שלנו".
ב-2016 השתתפו נצ'י נצ' ושמואל יוסף באלבום הבכורה של שקל "רדיו ג'ונאם" בשיר "מתוך הים".
ב-2019 השתתפו נצ'י נצ' (תחת השם רביד פלוטניק), שקל ושמואל יוסף בשיר "עדיין" באלבום השני של המפיק עידו מימון, "זכרונות מהעתיד".
ב-2020 הועלה האלבום היחיד של פרודוקס, "תחיית המתים" לכל שירותי הסטרימינג ברשת.
ב-2021 הוציא אריסטו את הסינגל הראשון שלו, "גיזה".
הלהקה הווילנאית
הלהקה הווילנאית (ביידיש: די ווילנער טרופע) הייתה להקת שחקנים חשובה שפעלה בוורשה בשפת היידיש והעלתה הצגות בסגנון הריאליזם הבימתי של מחזאים יהודים וזרים. היא נחשבה לסמן איכות תיאטרונית והצגתה המפורסמת ביותר הייתה "הדיבוק" של ש. אנ-סקי שמרים אורלסקה משחקת בתפקיד לאה, שהועלתה לראשונה בשנת 1920, לציון שלושים יום למות מחברו ש. אנ-סקי, ורק מאוחר יותר "אומצה" על ידי תיאטרון הבימה המוסקבאי.
הלהקה חבה את שמה לעובדה כי נוסדה בווילנה בשנת 1915, באמצע מלחמת העולם הראשונה, על ידי השחקנים אלכסנדר עזרו ויעקב שרמן והבמאי לב קדישזון. אך זמן קצר מאוחר יותר היא עברה לוורשה ומשם פעלה עד שנות העשרים המוקדמות.
תחילה הציגה בעיקר מחזות "יהודיים" מאת ש. אנ-סקי, שלום עליכם ושלום אש אך תוך זמן קצר החלה להציג מחזאות מתורגמת של גדולי הסופרים העולמיים: גורקי, מולייר, איבסן ועוד. הלהקה נדדה ברחבי פולין ואף מחוצה לה, בפריז, לונדון וניו יורק. בין חבריה באותם הימים בלטו זיגמונט טורקוב, ג'וזף גרין, חנה בראץ, ליובה קדישזון, יוסף בולוף, שמואל איריס ויעקב רוטבאום אשר התפרסם מאוחר יותר כבמאי תיאטרון בניו יורק.
במסגרת מסעותיה בעיירות מזרח אירופה הלהקה צירפה לשורותיה צעירים רבים והייתה מעין בית ספר נודד לדראמה. בין אלה אשר הצטרפו בתחילת שנות העשרים בלט יוסף מאורער לימים מחשובי שחקני היידיש בארגנטינה. בשנת 1923 הלהקה הוזמנה להופיע בבוקרשט שברומניה והצלחתה שם שינתה לתמיד את התיאטרון הרומני. קשיים כלכליים אילצו את חברי הלהקה להתמזג עם התיאטרון היידי בבוקרשט וכך המשיכו להופיע עד תחילת שנות השלושים, עת רוב השחקנים בחרו להגר לארצות הברית (יוסף בולוף, ליובה קדישזון) או לארגנטינה (שמואל איריס, יוסף מאורער).
פרויקט ואדי עתיר
פרויקט ואדי עתיר הוא יוזמה של הקהילה הבדואית בנגב שבמסגרתה הוקמה חווה חקלאית המבוססת על תכנון בר-קיימא תוך שילוב היבטים קהילתיים, סביבתיים, טכנולוגיים וכלכליים. שטח החווה הוא 400 דונם, והיא כוללת שטחי גידול חקלאיים, מחלבה, מרכז מחקר ומרכז מבקרים.
הפרויקט הוא יוזמה משותפת של המעבדה הבינלאומית לקיימות (The Sustainability Laboratory) שהיא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בארצות הברית, אג'יק - מכון הנגב והמועצה המקומית חורה.
פרויקט ואדי עתיר מתוכנן למנף את הידע, הערכים והשאיפות הבדואיות המסורתיות על ידי שילוב עם טכנולוגיות מתקדמות, נהלים וידע מדעי בין-זמננו. הפרויקט מדגים יישום של עקרונות הקיימות שפותחו על ידי המעבדה, והוא מציג מודל שיהיה בר יישום בנגב ובאזורים צחיחים דומים במקומות אחרים בעולם.
יישומו של פרויקט ואדי עתיר התאפשר אודות לשותפות רחבה הכוללת את J.N.F (קק"ל), חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קרנות ותורמים שונים, כמו גם קונסורציום ממשלתי בהנהגת משרד החקלאות ופיתוח הכפר ובהשתתפות המשרד לפיתוח הנגב והגליל; הרשות לפיתוח כלכלי במגזר הערבי, הדרוזי והצ'רקסי והרשות להתיישבות הבדואים בנגב.
בתחילת שנת 2016 ביקרה בוואדי עתיר משלחת בראשות מזכ"ל ארגון ה-OECD יחד עם נציגי משרד האוצר.
בפרויקט מבקרים סטודנטים ומתעניינים מכל העולם, כדי ללמוד על המודל החדשני של ואדי עתיר לפיתוח מקומי מבוסס חקלאות.
חנן בישא
חנן בישא (=הרע) היה כינויו של עבריין יהודי בבלי שהתפרסם במעשי הנזק שעשה. חי בבבל בתקופת הדור השני של האמוראים. פעמים אחדות עמד לדין לפני רב הונא, ראש ישיבת סורא, על מעשיו. בתלמוד הבבלי נאמר שהיה קשה עד בלתי אפשרי להוציא ממנו ממון ותשלומים על נזקיו.
קרבות איפר
קרבות איפר היו סדרה של חמישה קרבות שהתנהלו בין חילות מעצמות המרכז לחילות מדינות ההסכמה בסמוך לעיר איפר שבמערב בלגיה בעת מלחמת העולם הראשונה. בקרבות אלו, שהתנהלו בין אוקטובר 1914 לאוקטובר 1918, נהרגו כמיליון בני אדם בני חמישה עשר לאומים ויותר.
המיקום האסטרטגי
למיקומה האסטרטגי של איפר בין גרמניה לצפון צרפת נודעה משמעות רבה בעת המלחמה. הגרמנים, שפעלו לפי תוכנית שליפן וניסו לפרוץ לצרפת מצפונה, כבשו בסערה את פלנדריה והגיעו לסביבות איפר. הם התבססו בגבעות שמצפון, ממזרח ומדרום לעיר, וכיתרו את "מבלט איפר" - שטח בצורת חצי סהר ובמרכזו איפר. השטח הוחזק בידי מדינות ההסכמה, ובלט מזרחה לתוך השטח שהוחזק בידי הגרמנים. הבריטים, שהתערבו במלחמה עקב הפרת הגרמנים את הנייטרליות של בלגיה, יחד עם הצרפתים ולוחמים ממדינות ההסכמה האחרות, ניסו להדוף את הגרמנים מזרחה, אך קרב רדף קרב ללא תוצאות משמעותיות מלבד אבדות רבות לשני הצדדים. במהלך שנות המלחמה הפכה איפר לסמל חשוב בעיני העם הבלגי, בהיותה אחת הערים הבלגיות המעטות שלא נכבשו על ידי הגרמנים.
הקרב הראשון
קרב איפר הראשון, בו ניסו שני הצדדים הלוחמים למנוע זה מזה לכבוש את העיר ולהחזיק בה, החל למעשה בכניסתה של פלוגה גרמנית קטנה לעיר, ב-3 באוקטובר 1914. הבריטים פרצו אל העיר ב-14 באוקטובר, והגרמנים נסוגו מיד לעבר הגבעות. הבריטים לא הסתפקו בסילוק הגרמנים מהעיר ופתחו תוך מספר ימים במתקפה כללית על הפלוגות שכיתרו את העיר. מטרת הקרבות נבעה, ככל הנראה, משאיפתם של הבריטים להגן על נמלי התעלה האנגלית ועל קווי ההספקה שלהם. איפר הייתה המכשול העיקרי האחרון בפני הגרמנים בדרכם אל בולון ואל קאלה היושבות לחוף התעלה. הצרפתים שאפו למנוע מהגרמנים לאגף את צבאות ההסכמה מצפון, איגוף שנחשד כמטרתם של הגרמנים בעקבות המפלות בקרב על האן ובקרב הראשון על המארן.
הקרבות החלו ב-19 באוקטובר 1914 ונמשכו עד 22 בנובמבר באותה שנה. מדינות ההסכמה איבדו בקרבות בין 180,000 ל-215,000 לוחמים, שנהרגו, נפצעו או נעדרו. לגרמנים נמנו כ-20,000 הרוגים, 84,000 פצועים ו-31,000 נעדרים.
הקרב השני
בקרב איפר השני הופעל בהצלחה, לראשונה בהיסטוריה, נשק כימי כנשק להשמדה המונית. ב-22 באפריל 1915 הפציצו הגרמנים את כוחות ההסכמה שחנו ליד איפר בגז כלור, וקטלו כ-6,000 חיילים צרפתים וצפון אפריקנים. רבים יותר התעוורו כתוצאה מהמתקפה. גם הלהביור הופיע לראשונה בקרבות איפר, ביולי 1915.
הקרב השלישי
הקרב השלישי של איפר ידוע גם בשם קרב פשנדל (על שם מיקומם של הקרבות האחרונים בסדרה). זו הייתה סדרה של שמונה קרבות, שהחלו ב- 7 ביוני 1917 ונמשכו עד 10 בנובמבר אותה שנה. מטרת הקרבות הייתה השגת שליטה ברכס שעל יד העיירה הבלגית פָּשנדל (Passchendaele), כ-7 ק"מ צפונית מזרחית לאיפר, כדי להבקיע אל מעבר לקווים הגרמניים, בין הנהר לייה לבין החוף הצפוני, ולכתר מצפון את הארמייה הרביעית הגרמנית. התמרון נועד גם לפגוע בפעולות הצוללות הגרמניות, שבסיסן היה בנמלי הים הצפוני. בקרבות שנמשכו חודשים נכבשו רק קילומטרים ספורים על ידי כוחות ההסכמה. מחיר הקרבות היה נורא: כ-400,000 הרוגים גרמנים, וכ-250,000-300,000 הרוגים ממדינות ההסכמה, רובם בריטים.
בקרב איפר השלישי, ביולי 1917, הופעל לראשונה גז חרדל נגד הבריטים. על שם מתקפה זו מכונה גז החרדל גם בשם "איפריט" ("Yperite").
הקרב הרביעי
הקרב הרביעי של איפר ידוע גם בשם "הקרב על לייה". את הקרב יזמו הגרמנים כחלק ממתקפת האביב, במטרה לכבוש את איפר ולהדוף את הבריטים אל נמלי התעלה. סדרת הקרבות, שהחלו ב-9 באפריל 1918 ונמשכו עד 29 באפריל, התחוללו בחמישה מוקדים עיקריים במבלט איפר. הגרמנים, שנהנו מעדיפות איכותית ומספרית, ריסקו בתחילה את שתי הדיוויזיות הפורטוגזיות שהגנו על קווי מדינות ההסכמה, אך למרות זאת הצליחו הדיוויזיות האוסטרליות, הצרפתיות והבריטיות לעצור את התקדמות הגרמנים.
הקרב החמישי
הקרב החמישי של איפר, הידוע גם בשמות "התקדמות בפלנדריה" ו"הקרב על פסגות פלנדריה", התחולל בין 28 בספטמבר 1918 לבין 2 באוקטובר באותה שנה. היה זה לאחר כישלונה של מתקפת האביב הגרמנית. מדינות ההסכמה יזמו מתקפה משולבת בכל החזיתות, כדי למוטט את שארית ההתנגדות הגרמנית. אחד משדות הקרב האלו היה מבלט איפר. במהלך הקרב נכבשו הגבעות הסמוכות לעיר וכוחות ההסכמה התקדמו מזרחה לחנט. הרוגי הגרמנים הוערכו בכ-10,000, ואילו הרוגי מדינות ההסכמה הגיעו לכ-9,000.
בארבע שנות המלחמה הופגזה איפר פעמים אין ספור, ונחרבה כמעט כליל. הגרמנים שישבו על הגבעות הסובבות את העיר המישורית, נהנו מתנאי ארטילריה משופרים וטיווחו את תותחיהם לעבר העיר. בחודש מאי 1915 פונתה איפר בכפייה מאחרוני האזרחים שעדיין נותרו בה, ונותרה עיר רפאים עד סיום המלחמה ושיקום העיר. ב-1919 ו-1920 הוקמו כמאה וחמישים בתי קברות צבאיים בעיר ובסביבותיה, והוקמה בה אנדרטת שער מנן לזכר חללי צבאות האימפריה הבריטית שמקום קבורתם לא נודע.
Sunny
Sunny (סאני, "שטופת שמש" באנגלית) הוא שיר עליז שכתב בובי הב בעקבות אסון שניחת עליו. עד כה הוקלטו מאות גרסאות כיסוי לשיר המצליח, שהגיע למקום ה-25 ברשימת "מאה השירים של המאה" של ארגון האמנים BMI.
הפקה
הב כתב את השיר לאחר שניחת עליו אסון כפול, לאומי ואישי. ב-23 בנובמבר 1963, למחרת רצח הנשיא קנדי, נהרג אחיו הבכור, הזמר הרולד הב, בקרב סכינים מחוץ למועדון לילה בעיר נאשוויל, טנסי. הב שתה ויסקי לשוכרה וחשש להירדם. בהביטו כלפי מעלה ראה לראשונה בחייו את השמיים נצבעים בסגול והחל לחבר את השיר "סאני" על הגיטרה. כשסיים לחברו היה פיכח. על כוונת השיר מספר הב:
השיר אליו מתייחס הב נפתח בשורות "הולך לי בגשם, נרטב כולי / מענה את לבי בניסיון לשכוח / הולך לי בגשם, כה בודד ומדוכדך / רק משום שלבי עוד זוכר אותך". הוא הוכתב על ידי האנס הבער ג'וני בראג לכייס רוברט ריילי בשנת 1953, לאחר שהעיר לריילי כי "הנה אנו הולכים לנו בגשם, חושבים מה הנערות עושות". שירו של בראג מהרהר בעצב בעבר, בעוד שהב מנסה להסתכל על מצבו הנוכחי מנקודת מבט עתידית ולמצוא בה נחמה. כעבור שנים אחדות נקט אהוד מנור גישה דומה בשירו בשנה הבאה, העוסק בכמיהתו לבלות עוד זמן עם אחיו הצעיר יהודה שנפל במלחמת ההתשה.
"סאני" הוקלט בניו יורק והופץ כסינגל בשנת 1966. בעקבות הצלחתו המיידית של השיר הצטרף הב לסיבוב הופעותיה של להקת הביטלס. גרסאות הכיסוי לשיר לא איחרו לבוא. עוד באותה שנה הגיעו גרסאותיהם של ג'ורג'י פיים ושל שר לטבלת מצעד הפזמונים הבריטי. בין המבצעים הידועים של השיר נמנים ג'יימס בראון, אלה פיצג'רלד, ג'ימי סמית, לס מק'קאן, פרנק סינטרה עם דיוק אלינגטון, מרווין גיי, פט מרטינו עם ג'ון סקופילד, סטנלי ג'ורדן, אלקטריק פלאג, ארבע העונות, באדי ריצ'רד, וילסון פיקט, ג'וני מת'יס, מינה, חוזה פליסיאנו ודאסטי ספרינגפילד.
בשנת 1976 ביצעה להקת בוני אם את השיר בסגנון דיסקו שזכה לתהילה. דגימה מביצוע זה שימשה את להקת בוגי פימפס ליצירת להיטה "סאני" משנת 2004. הב עצמו ביצע את שירו בסגנון דיסקו בשנת 1976 וזכה להצלחה מסוימת במצעד הרית'ם אנד בלוז השנתי.
להקת הבנות הישראלית בנות יעקב הקליטה ב־1996 את השיר במילים עבריות בשם "סמי", ללא זיקה למילים המקוריות. את המילים העבריות כתב ערן איזנהנדלר.
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (באנגלית: Centers for Disease Control and Prevention, בראשי תיבות: CDC) הם סוכנות של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית שתפקידה שמירה על בריאות הציבור ועל בטיחותו על ידי מתן מידע לשיפור יכולת קבלת ההחלטות בתחום הבריאות, וקידום בריאות הציבור באמצעות שיתוף פעולה עם מחלקות הבריאות של מדינות וארגונים אחרים. ה-CDC ממקד את תשומת הלב הלאומית בבקרת מחלות ובמניעתן (בייחוד מחלות מידבקות), בריאות סביבתית, בטיחות ובריאות תעסוקתית, מניעת פציעות, ופעילויות חינוכיות שנועדות לשפר את בריאות תושבי ארצות הברית. מטה ה-CDC נמצא בקמפוס אוניברסיטת אמורי, באטלנטה שבג'ורג'יה.
בתי הרגליים
בתי הרגליים (תרג'ול הוא הכינוי הרווח בשפה התימנית) הם החלק הרקום של שיפולי המכנסיים שלבשו הנשים בתימן, בחלק שנמצא מן הברכיים ומטה. זהו החלק המכסה את השוקיים והקרסוליים, משיפולי השמלה אשר מתחתיה הם נלבשים.
מאחר שבחלק זה של העולם המוסלמי לא הייתה תרבות של תיעוד רישומי או צילומי, לא ניתן לתארך את המקור ההיסטורי המדויק או לעסוק בהתפתחותם של פריטים אלה ולכן, התבססו המחקרים בעיקר על רשמים המתייחסים לשלושת הדורות האחרונים של מסורת זו, עד לאמצע המאה העשרים מגילוי יהדות תימן במאה ה-19 ועד לעלייתם ארצה.
רקע כללי
בתי הרגליים יועדו לשימוש יום יומי, נגזרו ונרקמו בנפרד ואז נתפרו לשולי המכנסיים כחלק המעוטר ביותר בלבושה של האישה היהודייה בתימן. מטעמי צניעות, יוצאי תימן נמנעים מלהגות את המילים המציינות מכנסיים ולכן, פריטי לבוש אלו קיבלו כינויים שונים המתייחסים לבתי הרגליים. כינויים אלו משתנים בהתאם למקום, לאופיו העירוני או הכפרי, לגיל ולעדה ממנה מגיעה הלובשת. ניתן להבחין במספר כינויים בולטים אשר טומנים בחובם גם את המשמעות הסימבולית של בית הרגליים המדובר. לדוגמה: תרג'ול  - הכינוי הרווח, ראג'ול  - באזורים כפריים מסוימים, מחרר  - עשוי חריר-משי מיוחד ליהדות צנעא, לאבס כביר - דגם טקסי והמפואר ביותר, שתרגומו המילולי הוא "מכנסיים גדולים", המיועד לכלה ביום חתונתה, מכותם  - טקסי, נועד לילדות, בסטה  - דגם פשוט יחסית, דל ברקמה אשר יועד לנשים מבוגרות ומכוכב  - בית רגליים טקסי העתיק ביותר שתועד. ניתן להצביע על עניין המשתקף מפריטים אלה, בהיבט האומנותי כיצירת אומנות עממית מתוחכמת, אך גם כערך המייצג תרבות חומרית ייחודית וביטוי לדפוסי החברה והתרבות שאליה הם משתייכים.
שימושים פונקציונליים ותקשורתיים
בתי הרגליים כוללים טיפוסים רבים שלהם אפיונים צורניים, בעלי תוכן סימבולי שנבע מהיותה של החברה מסורתית ומגובשת בהיבט הסוציו-תרבותי. משמעות פריטים אלו בלבושה של האישה טמונה במספר מישורים:
מבנה הרקמה, חומריות וצבעוניות
גזרתן של בתי הרגליים השונים זהה. כולם גזורים בצורת טרפז המחובר לאורך צדדיו הצרים. חיבור שני הקצוות נעשה לאחר שנרקם העיטור, כשהאריג עדיין פרוס. לאחר החיבור בקצוות נוצר פריט לבוש, מעין חותלות, המתרחב כלפי מעלה לכיוון הברכיים. תפר החיבור נעשה בחלק הפנימי של השוק, מעוטר לרוב ברקמה ייחודית ומשתנה לפי הטיפוסים השונים של בתי הרגליים וחומריותם. תכונה נוספת, המשותפת לכל מגוון הטיפוסים של בתי הרגליים, היא תוספת בטנה לחיזוק הרקמה. בטנה זו מחוברת אל האריג בתכי הרקמה עצמה ובמרבית הטיפוסים העירוניים, החיבור הוא לאורך השוליים התחתונים על ידי פתיל קלוע ושמו קיטאן, או על ידי תכים עיטוריים כפולים. סיומת זו שימשה לחיזוק האמרה בשוליים, שהם האזור בו מתבצע החיכוך הרב ביותר בזמן ההליכה.
נכלאת: שלוש יחידות של דוגמה המזכירה שרשרת הרקומות מעל ה'קרוט' וה'מתסועה'. בקצה השרשרת, רקום דגם המזכיר את פרח הלוטוס וממנו יוצאת ה'מתסועה'.
הגנה
ניתן לראות את קיומו של הפריט, כהגנה על שוקי האישה מפגיעה. במאמר מאת אביבה מולר- לנצט, מוזכר תפקוד ההגנה, הלקוח מפרסומיה של דומיניק שאמפו, חוקרת צרפתייה אשר שהתה רבות באזורים הכפריים של תימן וחקרה את העבודות המוטלות על נשים בחיי היום יום שלהן. שאמפו, התייחסה לחשיבות שיפוליהם הרקומים של מכנסי הנשים כמגנים מפני פגיעת קוצים וצמחייה בעבודות השדה ובשאר המלאכות שהוטלו על האישה בתימן. ניתן לראות תיאור של מלאכות אלה גם בספרו של יעקוב ספיר, הנוסע היהודי במאה ה-19: "מנהג המדינה...הנשים מלקטות עצים מן השדות ומן היערים, ומביאות מסע לעייפה על ראשיהן...אחר כך נושאות כדן ויורדות אל המעיין, ועם רב הדרך בהר ובעמק..." . שאמפו, מחזקת את טענתה על ידי תיאור קיומה של תפירת הבטנות, הקיימת במרבית טיפוסי ה'תרג'ול'. שיטת תפירה זו נועדה להוסיף ריפוד וחיזוק לרקמה ובו זמנית להגן על הרגל החשופה מפני הצמחייה. בנוסף ניתן להבחין כי הרקמה המתבצעת מעל מספר שכבות במקביל, אכן מחזקת ומקשיחה את האריג בפריטים הנ"ל.
תקשורת
המשמעות התקשורתית של פריטים אלו, הבאה לידי ביטוי בשוני של דיגום וצבע. כל רקמה משדרת את המידע על תפקידה הייחודי למשל, לאיזה יום בשבוע בתי הרגליים מיועדים, כמו גם כיצד משתמעת השתייכותה המעמדית או העדתית של האישה ומצבה המשפחתי. כבר ממבט ראשון, בתי הרגליים שלבשה, אשר עליהם רקמה מסוג זה ולא אחר, העידו האם היא רווקה או נשואה ומהו המעמד החברתי שבו היא נמצאת. כך, למשל, ילדות המתקרבות לגיל השידוכים, היו לובשות בתי רגליים מטופחים ושמם, 'מכותם', אשר נקראו כך על שם המעוינים ("חותמות") וכללו רקמת חוטי כסף שורות- שורות, עם משי לבן ואדום, בדומה לרקמות הטקסיות של המבוגרות, אך בתוספת של חוטי זהב ורכיבי קמעות מעוטרים שכמותם לא נראו בשם סוג אחר של תרג'ול. לרכיבים בעל הערך הקמיעי, הייתה משמעות מעמדית, להבחנה בין עשירים לעשירים פחות. ילדה שמכנסיה היו עמוסי קישוטים רבים הייתה ראויה לשידוך טוב יותר, מאחר שהצהירו בגלוי כי לאביה יש ממון המאפשר לו לציידה בנדוניה משמעותית. כמות הרקמה, העבירה גם מסר במישור המעמדי. ככל שהאישה הייתה עשירה יותר, היה החלק של רקמת הכסף והמשי, רחב יותר. כך גם בהבדל שבין צעירות למבוגרות. נשות העדה בארץ ידעו לציין כי אישה זקנה, אשר סיימה את תקופת הפוריות שלה, לא הייתה לובשת את סוג ה'מחרר' (העשוי משי אדום) משום שהיה משויך לנשים הצעירות אשר עודן בגיל הפוריות.
באופן כללי, ניתן לראות כי הסימולים הטמונים בחומריותה ובסוגיה של הרקמה, הותאמו למטרתו של התרג'ול בחיי הלובשת. כלומר, הייתה הבחנה ברורה בין בתי רגליים פשוטים יחסית המיועדים ליום יום (כמו הבסטה, סוג פשוט יחסית וכמעט נטול רקמה או ה'מחרר', עשוי המשי והכותנה לנשות העשירים) ובין בתי הרגליים אשר יועדו לימי שבת וחג (לדוגמת ה'מכותם' בעל הרקמה היקרה, העשוי חוטי המתכת). הבדל נוסף הוא באיכותה של הרקמה. רקמות ישנות ובלויות העידו על היותה של האישה כשייכת למעמד נמוך עליו מוטלות עבודות השדה הקשות ועמל רב או על עוני גדול. אישה עשירה לבשה גם בשעות שמילאה עבודותיה וחובותיה, מחרר חדש ומטופח. בנוסף, מספר חוקרים ומדענים מציינים שבחלק מאזורי תימן, בזמן ימי הנידה, היה תרג'ול כדוגמת ה"בסטה", אותו היו פורמות הנשים בקצה העליון, המוסתר על ידי שיפולי שמלתן, מתוך עניין אינטימי בין הלובשת לבין עצמה, כמעין סיוע בשמירת ההלכה החשובה בתחום דיני הטהרה.
החתונה נתפסה כשיא חייה של האישה והודגשה על ידי סוג בתי הרגליים המפואר ביותר, הוא ה-'לאבס כביר' ("מכנסיים גדולים"), אשר יועדו לכלה ביום חתונה ובו ניתן לראות את מירב העושר החומרי והצורני של עיצוב בתי הרגליים ביהדות תימן. מקורו של 'הכביר'(כינוי נוסף לפריט זה), הוא בסוג ה-'מכוכב' העתיק בעל רקמה טקסית ביהדות צנעא. המכוכב, אשר כלל רקמה של פאטרן דמוי כוכבים וממנה נבע שמו, התגלגל במרוצת הזמן, למה שהפך להיות ה'כביר'. בגלגולו האחרון גדלה צורת הכוכבים ונעשתה מחוטי כסף המוחזקים בעזרת חוטי משי כאשר בניגוד למכוכב, התווספו שתי שורות התוחמות את כוכבי הכסף והמשי ושמן "החותמות" או ה"כאתם", בשפה התימנית.
שימוש בבדים כבסיס ללבוש האישה בתימן
לבניית בסיס המכנסיים אליהם חוברו בתי הרגליים, כמו המצע עליו נבנתה הרקמה המסורתית, השתמשו נשות תימן במגוון של בדים מהם היו תופרות את בגדי היום יום שלהן, כמו גם את בגדי הכלולות והחג. באזור הצפוני של תימן היה קיים מגוון הבדים העשיר ביותר, בייחוד בסביבת עיר בירת הצפון, צעדה. בבסיס המסורת, כל בד שימש לתפירתו של פריט לבוש ספציפי. בין אם ל'זנה', שמלת היום יום, ל'תוב' (או 'בשט', במקומות מסוימים), שהיא שמלת הכלה, בין התרג'ול הכולל את בתי הרגליים ובין כרדיד המכסה את הראש ושמו 'פוטה' או 'שאש'.
משנות הארבעים ובמיוחד בשנות החמישים (הזמנים בהם החלה העלייה הגדולה של יהודי תימן ארצה), החל שינוי בתפיסת הבדים וגבר השימוש במגוון של בדים עשויים כותנה, משי ולעיתים גם צמר, גם ביצירת התרג'ול, אשר במקור נעשה מבד ה'זהרי' השחור, תוך שמירה על כינויים מקוריים בשפה התימנית.
בתי הרגליים והרקמה התימנית בישראל
מאז החלו יהודי תימן לעלות ארצה, זוהתה בחברה המתגבשת בארץ ישראל, דמות היהודייה "בת תימן" על פי המראה הצנעאני. כך, טושטשו הגבולות שבין צנעא לשאר אזורי תימן. לתלבושת הצנענית, על שלל סוגי בתי הרגליים ניתן ייצוג בלעדי, בעוד קיומן של תלבושות מסורתיות אחרות הלך ונשכח בתודעה הציבורית.
בתי הרגליים היו הפריט המסורתי היחידי שיהודיות תימן הכפריות (וחלק מהעירוניות), הוסיפו ללבוש בארץ. זאת לאחר שפשטו בהדרגה את השמלות שייחדו אותן וכן את כיסויי הראש המיוחדים של הנשים הזקנות, שהוחלפו במטפחות חלקות, רובן לבנות.
המעבר ארצה, גם אצל המעטות שהמשיכו להלך במכנסיים המסורתיים, גרם לבתי הרגליים לאבד את משמעויותיהם והסמליות המקורית שטמנו בחובם. למרות זאת, המשיכו נשים, בעיקר מבוגרות, ללבוש בארץ מכנסיים ששוליהן רקומות, על אף שנעלם הצורך להבדיל בין אישה מעדה זו או אחרת וודאי, מהמוסלמית ליהודיה. המשמעות היחידה ששרדה, כנראה, נושאת בחובה את עניין הצניעות שבלבישת מכנסיים מתחת לחצאית. כך, שהנשים שהוסיפו ללבוש את מכנסיהן הרקומות בארץ ישראל, נדמה שעשו זאת כהכרזה על השייכות לעדה התימנית והנאמנות לאופייה ובכך יצקו להן משמעות מחודשת.
מתוך רצון להתערות בחיים החדשים בארץ ישראל, ויתרו רבות מעולות תימן על בגדיהן המסורתיים, ביניהם, התרג'ול. אך במקביל, עוררו סקרנות והערכה רבה אצל נשות האופנה הישראליות שמקורן באירופה. נשים אלו, החלו משנות החמישים המאוחרות לעטר את בגדיהן העדכניים ברקמה התימנית ובתכיה, כפי שנראו על גבי בתי הרגליים המסורתיים. הרקמה התימנית שמייצגת מסורת בת שנים, תרמה את חלקה בניסיון לגבש סגנון ישראלי ייחודי בתחום האופנה, כך על פי ספרה של נורית בת יער "שכרון עיצובים", העוסק בהתפתחות האופנה הישראלית, התימנים נתפסו כשבט יהודי קדמוני, אשר שימר מסורות ומלאכות יד אותנטיות מימי המקרא. עם הקמת "משכית", בית האופנה אשר ייוסד על ידי רות דיין ובשיתוף הפעולה עם מעצבת האופנה פיני לייטרסדורף, בשלהי שנות החמישים, אומצו כישורי הרקמה של העדה התימנית. התכים והחוטים הצבעוניים, שולבו במערכות לבוש שלמות, ביניהם מכנסיים, טוניקות ושמלות, כאשר על מלאכת המחשבת היו אמונות העולות מתימן, שזכו לחזות בשילובה של המסורת בתוך שפת העיצוב המודרני של אותם השנים.
יוסי אשכנזי
יוסי אשכנזי הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, שכיהן בין השנים 2015–2019 כראש מספן הציוד בחיל הים הישראלי. בהיותו ראש מספן הציוד, נחתם בשנת 2015 חוזה להשקת ארבע הספינות מדגם סער 6 במספנות טיסנקרופ שבגרמניה.
בשנת 2019, השתתף אשכנזי בטקס השקת הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן. טרם כהונתו כראש מספן הציוד, שירת במספר תפקידים בחיל הים וביניהם כראש מחלקת תאו"ל (תכנון, ארגון ולוגיסטיקה) וכמפקד מספנת חיל הים.
אשכנזי בוגר מגמת מכונה בקורס חובלים, בעל תואר בהנדסת מכונות מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים.
רשת אריג
רשת אריג הוא סוג של טופולוגיית רשת שבה כל צומת משמש הן כמקור מידע, והן כממסר עבור הודעות המועברות בין שכניו. רשת אריג נשענת על מוכנות כל צומת להעביר הודעות עבור צמתים אחרים כדי לקיים את קישוריות הרשת. רשת האינטרנט בנויה למעשה בטופולוגיית אריג כאשר כל נתב מהווה חלק ממנה. מקרה פרטי של רשת אריג היא רשת בחיבור מלא (Fully Mesh), שבה לכל מחשב ברשת יש חיבור ישיר אל כל מחשב אחר ברשת.
רשת אריג יכולה לפעול תוך שימוש במנגנון הצפת הודעות או במנגנון ניתוב הודעות. בשיטת הניתוב, הודעה מתפשטת לאורך הנתיב, על ידי דילוג מצומת לצומת עד ליעדה. על מנת לקיים את היכולת לשלוח הודעה לכל צומת ברשת, חייב אלגוריתם הניתוב לקיים מעקב מתמיד אחר מצב כל הצלעות ברשת ולדעת לעקוף צלעות שהתגלו כשבורות או חסומות. בשיטת הצפה, כל הודעה שקולט נתב משודרת מחדש בסביבתו. מונה המהווה חלק מההודעה עצמה מופחת בכל שידור מחדש על מנת למנוע שידור אין סופי של ההודעה ולמעשה קובע את רדיוס ההתפשטות של ההודעה ממקור יצירתה - בהנחה שצומת היעד במרחק הקטן מחסם מספר השידורים החוזרים תגיע ההודעה ליעדה.
פרוטוקולים
ברשת אריג כל צומת מריץ פרוטוקול ניתוב (אלגוריתם) האחראי למספר משימות :
משימת הפרוטוקול היא למזער את כמות ההודעות המשמשות ליצירת הרשת ועדכון טבלאות הניתוב בצמתים ביחס לכמות המידע הממשי שזורם בה. חשוב לזכור שמבנה הרשת מצוי בשינוי תמידי – לדוגמה, צומת שיפסיק לפרסם את קיומו יוסר מטבלאות הניתוב לאחר פרק זמן מסוים, דבר שמקנה יכולת 'ריפוי-עצמי' לרשת.
דוגמאות
חלק ניכר מרשתות האריג במציאות עושות שימוש בפרוטוקולי Wi-Fi על מנת להבטיח קישוריות בין צמתים. העובדה שאות רדיו המשודר מצומת מסוים נקלט על ידי כל שכניו מקנה לכל קבוצת צמתים סמוכים מאפיינים של רשת אריג, בעוד שהשגת קישוריות מקבילה על ידי חיווט לרוב לא הייתה בת השגה.
מימושי פרוטוקולי ניתוב
קיימים למעלה מ-70 פרוטוקולים מתחרים לניתוב הודעות ברשתות אריג. להלן רשימה חלקית שלהם:
רשימה ממצה יותר ניתן למצוא ב-en:Ad hoc routing protocol list.
פרוטוקולי הגדרה אוטומטית
חלק מהפרוטוקולים מסוגלים לפעול ברשתות בהן לא נעשתה כל פעולת השמת כתובות או מזהים לצמתים ברשת. פרוטוקולים מסוגלים להגדיר כתובות ייחודיות לצמתים כחלק מאופן פעולתם.
פרוטוקולי הגדרה-אוטומטית לרשתות אריג כוללים:
מדינת רווחה
מדינת רווחה היא מדינה המפעילה מנגנונים שמטרתם חלוקה-מחדש של משאבים בין אזרחיה. מנגנונים אלו אוספים משאבים מחלק מהאזרחים – בעיקר בצורת מיסים, אך לעיתים גם בצורות אחרות – ומחלקים אותם מחדש באופנים שונים. מנגנונים נפוצים של חלוקה מחדש הם מערכות חינוך ציבורי ובריאות ציבורית, קצבאות כספיות, דיור ציבורי ועוד.
לפי התפיסה המקובלת כיום, כל המדינות הקפיטליסטיות הן מדינות רווחה, מכיוון שכולן עוסקות בחלוקה מחדש של משאבים. עם זאת, הן נבדלות מאוד זו מזו באופן בו הן עושות זאת.
הגדרה
למושג מדינת רווחה ניתנו הגדרות שונות. יונה רוזנפלד ולוטה זלצברגר מהמחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, נתנו את ההגדרה: ד"ר גיורא גוטן טען שהגדרה זאת דורשת מהמדינה את הבלתי אפשרי והציג את הגדרתו של דוד מארש בספר עתידו של מדינת הרווחה משנת 1964:
האידאולוגיה שמאחורי מדינת הרווחה
מדינת הרווחה היא מודל המהווה פשרה בין המודל הקפיטליסטי, התומך בשוק חופשי כמנגנון יחידי לחלוקת משאבים, לבין המודל הסוציאליסטי, לפיו על המשאבים להיות מחולקים באופן יזום ומתוכנן, בין אם על ידי המדינה או בדרך אחרת.
מדינת הרווחה שומרת מצד אחד על השוק כעל המנגנון העיקרי לחלוקת משאבים בחברה, אך מצד שני שואפת לספק לכל תושביה הגנה ממחסור ולצמצם עד כמה שניתן את אי-השוויון בין השכבות החלשות לאלה המבוססות בחברה.
במהלך המאה ה-20 נתפסה מדינת הרווחה כפשרה בין שני מרכיבים אלו. תומכי הקפיטליזם נאלצו להשלים עם המיסוי וההתערבות בשוק, ואילו תומכי הסוציאליזם נאלצו להשלים עם קיומו של השוק החופשי. ההבדלים בין מדינות שונות נמתחו בין הקוטב הליברלי, המדגיש את החופש האזרחי ונוטה לצמצם את התערבות המדינה בשוק ככל שניתן, לבין הקוטב הסוציאל-דמוקרטי, המדגיש את חשיבות השוויון בין האזרחים ומאמין במעורבות גבוהה של הממשלה בניהול השוק ובחלוקת המשאבים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הציג הסוציולוג אנתוני גידנס את תאוריית הסטרוקטורציה ("הדרך השלישית"), שזכתה לעדנה עת אימץ אותה טוני בלייר, לימים ראש ממשלת בריטניה. תומכי גישה זו רואים בעצמם אנשי שמאל, אך מוותרים על השאיפה לביטולו של השוק החופשי. יעדם המוצהר הוא מדינת הרווחה – שילוב בין שוק חופשי לבין מנגנוני חלוקה מחדש.
התומכים במדינת רווחה מתבססים על המושג זכויות חברתיות – ההנחה כי במסגרת זכויות האדם נכללות, פרט לזכויות הפוליטיות ולזכויות האזרחיות, גם זכויות הקשורות במצבו החומרי, כגון הזכות לחינוך והזכות לבריאות, וכי על המדינה מוטלת החובה לספק זכויות אלה.
לכן, טוענים התומכים ברעיון זה, השלטון חייב להבטיח את רווחת אלה הדורשים סיוע כגון קשישים, נכים, משפחות מרובות ילדים.
ברור מכאן, שאם השלטון עושה גם את כל אלה, הוא חייב לגבות יותר מיסים, ולחוקק חוקים מתאימים, כלומר להתערב יותר בחיי הפרט.
ההיסטוריה של מדינת הרווחה
המדינה הראשונה שבה התבססה מדיניות רווחה לאומית היא גרמניה במאה ה-19. המנהיג שהוביל מהלכים אלו הוא אוטו פון ביסמרק. מדיניות הרווחה בגרמניה באותה תקופה כללה בין היתר: מתן פנסיות, ביטוח תאונות וביטוח רפואי. כמה שנים אחרי הגרמנים גם האנגלים והצרפתים אימצו מדיניות רווחה דומה לשל ביסמרק. אך באותה תקופה רמת הרווחה במדינות אלו הייתה בסדר גודל קטן מאוד.
הפריצה של מדינת הרווחה בממדיה הנוכחיים קרתה בעקבות דו"ח בוורידג' בדצמבר 1942. הרקע לדו"ח היה כלכלת המלחמה שבבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה – שכמו בכל מלחמה הייתה ריכוזית מאוד וזאת על מנת לתעל את כל כוחות השוק למען הלחימה. בעקבות תכנון הכלכלה במלחמת העולם השנייה, אנשים רבים בבריטניה אימצו את הרעיון של כלכלה ריכוזית גם למצב רגיל עתידי. בעקבות עליית רעיונות אלו שר העבודה הבריטי ארנסט בווין ביקש מוויליאם בוורידג' לכתוב דו"ח שמטרתו להמליץ על גישה כלכלית של מדיניות רווחה. בוורידג' הצליח לפרסם בכל רחבי בריטניה את הדו"ח, שנמכר ביותר מחצי מיליון עותקים, ורעיונות אלו הפכו לפופולריים בקרב הציבור האנגלי. מייד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבריטית לאמץ את המלצותיו של בוורידג' בהדרגתיות. ב-1945 היא החלה להעניק קצבאות ילדים וב-1946 עבר חוק המחייב ביטוח לאומי כללי וביטוח עבודה. חוק נוסף שעבר באותה שנה הוא חוק ביטוח בריאות ממלכתי לכולם. ב-1947 בריטניה הגדילה את הגמלאות וב-1949 היא הגדילה משמעותית את הביטוח הלאומי והחילה פיקוח על שכר דירה.
עוד נקודה היסטורית חשובה היא ההחלטה של האו"ם בדבר זכויות אדם שהחילה את חובת ביטוח לאומי כזכות יסוד. ההחלטה החילה גם את הזכות להגנה מפני אבטלה, הזכות לפיצוי על פיטורים, הזכות לחינוך והזכות לרמת חיים המתאימה לבריאות ורווחה של האדם ומשפחתו כולל מזון, ביגוד, דיור, טיפול רפואי, שירותים חברתיים נחוצים וביטחון תעסוקתי. השינוי במדיניות הרווחה לאחר מלחמת העולם השנייה בא לידי ביטוי בכמות ההוצאה הממשלתית ביחס לתמ"ג. לאחר מלחמת העולם השנייה ודוח בוורידג' חלה עלייה משמעותית בהוצאה הממשלתית באירופה ובארצות הברית ביחס לתמ"ג. ההוצאה הממשלתית של ארצות הברית ביחס לתמ"ג גדולה כיום כפי שלושה ממה שהייתה לפני המלחמה ובאירופה היא גם גדלה בין פי 2 לפי 3. בסופו של דבר, בתוך פחות מעשור בריטניה אימצה כמעט את כל ההמלצות של דוח בוורידג' ולאחר מכן גם אירופה וארצות הברית הלכו בעקבותיה וכך נוצרה מדינת הרווחה בצורתה הנוכחית.
סוגים של מדינות רווחה
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, נהוג היה למדוד מדינות רווחה על ידי השוואת האחוז שמהווה ההוצאה הציבורית מהתל"ג. חישוב זה התבסס על ההנחה ששיעור זה יהיה גבוה יותר במדינה שמחויבותה לחלוקה מחדש של משאבים היא גבוהה.
בשנות ה-80 נמתחה ביקורת על מדד זה. ראשית, נטען, הוא אינו מודד רק את מחויבותה של המדינה לחלוקה מחדש אלא מושפע גם מהתנאים הכלכליים והחברתיים במדינה. בעיה נוספת שזוהתה היא החד-ממדיות של מדד זה – בעזרת מדד זה ניתן לקבוע רק את המידה שבה מדינה היא מדינת רווחה, ולא ניתן להבחין בין מדינות רווחה שונות. לפי טענה זו, מדינות רווחה נבדלות זו מזו לא רק בכמות המשאבים שהן מחלקות מחדש, אלא גם באופן בו הן עושות זאת ובמטרות שהן מבקשות להשיג.
בעקבות ביקורת זו, הציג הסוציולוג גוסטה אספינג אנדרסן מסגרת אלטרנטיבית לסיווג של מדינות רווחה, המתבססת על שילוב של מספר רב של פרמטרים, איכותניים וכמותניים כאחד. אספינג אנדרסן מציע לנטוש את הניסיון לבחון את היקף החלוקה מחדש של המשאבים, ובמקומו לבחון את העקרונות המנחים חלוקה מחדש זו.
במהלך השנים הוצעו מספר תיקונים לחלוקה שהציע אספינג אנדרסן. חלק מהתיקונים עסקו בהתעלמותו של המודל מסוגיות של מגדר ואתניות. אחרים הוסיפו דגמים נוספים על אלו שבפרסום המקורי. חלק מהתיקונים נתקבלו על ידי הזרם המרכזי בסוציולוגיה, וחלקם שנויים במחלוקת. החלוקה המקובלת כיום מבחינה בין מספר סוגים של מדינות רווחה:
אין מדינה בה מתקיים אחד המודלים המוזכרים לעיל באופן מובהק – מדינות נוטות אולי לקוטב כזה או אחר, אך בכולן מופיעים אלמנטים מכל הגישות.
מדד התשומות
המדד המקובל בעולם להשוואה בין מידת ה"רווחה" הממשלתית במדינות שונות הוא "מדד התשומות". מדד זה, שבוחן את היחס בין תקציב הרווחה של המדינה ובין התמ"ג שלה, מתחשב אך ורק בסכום הכספי שהממשלה השקיעה בתקציבי רווחה, מבלי לבדוק את תוצאות ההשקעה – שיכולות להיות שונות במדינות שונות.
שלושת חוקי התוכניות החברתיות
צ'ארלס מאריי, חוקר מדע המדינה ואיש מכון אמריקן אנטרפרייז בוושינגטון, ניסח שלושה חוקים המתקיימים בכל תוכנית רווחה ציבורית:
מדינת הרווחה כמנגנון מרבד
כמוזכר לעיל, מטרתה העיקרית של מדינת הרווחה היא צמצום פערים סוציו-אקונומיים בין השכבות השונות בחברה. אך מעצם העובדה שבמסגרת מדינת הרווחה מחולקים משאבים חברתיים, הופך המנגנון של מדינת הרווחה לאחראי, פרט לצמצום חלק מהפערים, גם לשעתוק פערים אחרים וליצירת נוספים. בכך פועלת מדינת הרווחה כמנגנון מרבד – היא יוצרת (או משחזרת) הבדלים בין קבוצות חברתיות שונות, ובכך תורמת להכלה או להדרה של קבוצות אלה ולעיתים אף ליצירתן של קבוצות.
מדינת הרווחה כמנגנון המעודד "טרמפיסטים"
מדינת הרווחה מושתתת על מנגנונים של "ערבות הדדית", שבהם אוכלוסייה שזקוקה לשירותים מסוימים נסמכת על כוח אדם עובד שמסוגל לספק אותם, מתוך ההנחה שכשהעובדים יזדקקו לאותם שירותים יהיו עובדים אחרים שיספקו להם אותם, לדוגמה שירותי פנסיה ובריאות. אולם קיימת תופעה של אוכלוסיות שרוצות ליהנות ממדיניות הרווחה הנוחה מבלי לתרום את חלקן בייצור המשאבים שהמדיניות דורשת:
מהמוט השני
רקע ועלייתו לשלטון
בן דודו, הסולטאן סלים השלישי, עורר עליו את זעמו של חיל היניצ'רים ברפורמות שיזם. היניצ'רים התמרדו וכלאו את סלים, ואחיו של מהמוט, מוסטפא הרביעי אשר תמך ביניצ'רים, הומלך תחתיו. עם זאת, הפאשה מוסטפא באיראקדר עלה על איסטנבול כדי לשחרר את הסולטאן המודח מכלאו, אך הוא הגיע באיחור לאחר שסלים נרצח על ידי סריס בהוראת מוסטפא. כדי להישאר הנצר היחיד לבית עות'מאן, הורה מוסטפא לרצוח גם את מהמוט אך האחרון התחבא והצליח לחמוק מגורלו של סלים השלישי. באיראקדר כילה את זעמו במוסטפא הרביעי והוציאו להורג, ותחתיו הומלך מהמוט שהיה למהמוט השני.
בתחום הפנים
הצלחתו הגדולה ביותר של מהמוט השני הייתה חיסולם של היניצ'רים. ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה שנשאה את השם "ניזאם-אה ג'דיד" (Nizam-ı Cedid), ויש המעריכים כי עשה זאת במכוון כדי להתגרות ביניצ'רים ולגרור אותם למאבק מזוין. תגובת היניצ'רים לא אחרה לבוא, וב-14 ביוני 1826 הם התמרדו באיסטנבול בפעם האחרונה אך לא זכו בתמיכת הצבא והאוכלוסייה. יחידות נאמנות לסולטאן הביאו לנסיגתם אל מחנותיהם אותם טיווחו באש תותחים. הניצולים הוצאו להורג או נאסרו, ולאחר שנתיים החרים מהמוט השני את שארית נכסיהם ושיחרר את האימפריה מהשפעת המוסד ההיסטורי.
בתחומי החברה והמשפט הוא ביטל את הכלל לפיו רכושם של נידונים להורג או לגירוש עבר לידי השלטון, דבר שגרם לשיקולים לא ענייניים של שליטים מקומיים לקבל החלטה ברוח זו. הוא אף ביטל את זכותם של שליטים אזוריים להוציא להורג נאשמים ללא משפט. הוא השתתף באופן פעיל במועצות השרים, דבר שסולטאנים רבים לפניו לא הקפידו עליו או שנמנעו ממנו לחלוטין.
מהמוט השני נדרש גם לנושאים פיננסיים. הוא הטיל פיקוח ממלכתי על הכנסות הוקף וביטל את כל המיסים והאגרות שהוטלו על התושבים ונגבו לפי מצב רוחם של שליטים אזוריים או מקומיים, כשהוא מותיר על כנו רק את המס הדו שנתי.
בתחום החוץ
הצלחתו העיקרית בתחום החוץ הייתה כיבושן מחדש של הערים הקדושות מכה ב-1812 ומדינה ב-1813 מידי המורדים הוהבים, פעולה שבוצעה על ידי שליטו במצרים מחמוד עלי. אולם ביתר החזיתות נחל מהמוט השני כישלונות צורבים. מלחמת העצמאות היוונית נפתחה כאשר הארכיהגמון האורתודוקסי של פטרס הניף את נס המרד ב-25 במרץ 1821. התקוממויות מתואמות תוכננו ברחבי יוון, כולל במקדוניה, כרתים, ובקפריסין, ותחת יתרון ההפתעה ובסיוע חוסר היעילות העות'מאני, הצליחו היוונים לשחרר את הפלופונסוס ואזורים נוספים. העות'מאנים התאוששו במהירות והגיבו באלימות, בין היתר בטבח כיוס במהלכו נרצחו 42,000 מתושבי האי כיוס, אולם מעשיהם גררו תמיכה אירופית ביוונים. שוב בא מוחמד עלי לעזרתו של הסולטאן וכנגד זכויות שהובטחו לו בסוריה הצליח הכוח המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של עלי, להשיג שליטה באיים האגאיים במהירות. עם זאת באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני. הקרב שבו הובסו העות'מאנים נחשב לאחד המהלכים המכריעים במלחמה, ולבסוף נחתמה אמנת קונסטנטינופול ביולי 1832 אשר בה נאלצו העות'מאנים להכיר בעצמאות יוון.
במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830. עתה התקומם גם מוחמד עלי כנגד העות'מאנים, וב-1831 הוביל בנו, איברהים פאשא מסע צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. הוא הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מאיסטנבול, ורק התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה ואת ארץ ישראל. בשנת 1839 חידש מהמוט השני את הלחימה, אך הובס על ידי איברהים פאשא בקוניה. הכוחות המצרים שוב הגיעו לסביבות איסטנבול אך נעצרו בשל התערבות בינלאומית, שבסופו של דבר דרשה ממוחמד עלי ומאיברהים פשה לוותר על סוריה בשנת 1841.
יחסו ליהודים
במהלך תקופת שלטונו של מהמוט השתפר בהתחלה מצב היהודים, הסולטאן אף מינה יהודי בשם יחזקאל גבאי "בגדדלי" ("איש בגדד") ל"סארף באשי" (בטורקית עות'מאנית ראש השולחנים - שר האוצר). יהודי אחר, צ'לבי" יצחק בכור קרמונה היה לבנקאי החצר, אחראי על גביית המיסים ונודע כ"שאפצ'י באשי", כלומר הספק הראשי של אלום. בנקאי וחלפן אחר, שנקשר כמו קרמונה למימון כוחות היניצ'רים, היה ישעיהו אג'ימן, שהיה בשלב מסוים אחראי על מטבעת הסולטאן. השניים האחרונים הוצאו לבסוף להורג בפקודת הסולטאן בשנת 1826 בעקבות חיסול חיל היניצ'רים. גם יחזקאל גבאי לא זכה לגורל טוב. לפי מקורות שונים הוצא להורג או לפחות הוגלה. יש מייחסים את האירועים להחרפת התחרות והסכסוכים המלווים בעלילות בין הארמנים והיוונים הנוצרים מחד ובין היהודים מאידך. נכסי הגבירים היהודים המוזכרים הופקעו אחרי מותם על ידי הסולטאן.
מותו ומורשתו
מהמוט השני מת משחפת ב-1839. יוזמותיו החקיקתיות הנאורות וההסדרים החדשים אשר הנהיג היו הרקע לתקופת הטנזימאט אשר החלה מיד לאחר מותו ועם עלותו של בנו, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, לשלטון.
דניאל מפיזה
דניאל שבא ממשפחת בנקאים חשובה מרומא, שעברה לטוסקנה, והיה בנקאי מצליח. הוא היה עשיר ובן תרבות ומקובל על משפחת מדיצ'י. דפיסא זכה להוקרה של האפיפיור קלמנס השביעי, שהיה ממוצא פיורנטיני, טוסקנה. הוא היה זה אשר המליץ בפניו לקבל את פני דוד הראובני.
הבנקאי כתב תקנון לקהילה, הגישה לאישורה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 בדצמבר 1524. וכך הפכה להיות למחייבת את הקהילה. לפיה זומנו בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה לבחור נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש – כאשר מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטמונטי". ליד דניאל מפיזה עזרו הרופא ופרשן המקרא רבי עובדיה ספורנו, והרופא יצחק צרפתי. אם נוצר שוויון, האיטלקים זכו בנציג נוסף.
לידם הייתה רשות מבצעת של שלושה אמרכלים (fattori), שני פרנסים (camerllenghi) - אחד פעל כגזבר והשני כמנהל חשבונות, והם התחלפו בתפקיד כל ששה חודשים. החלטות נוספות כללו כי הטלת חרם יאושר על ידי האמרכלים. כמו כן נקבע עונש חמור "כי יקום מלשין קטן אחד, הפועל בזדון, לרגל ולהזיק לקהילה בדיבורים או במעשים" – ניתן להביאו לידי "חורבנו הגמור".
תבנית ההנהגה של הקהילה הוכיחה את עצמה והחזיקה מעמד עד המאה ה-20.
רסין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אהרון גורביץ'
הרב אהרון גורביץ' (נולד בשנת 1973). הוא הרב הראשי של צבא רוסיה מפברואר 2006, חבר במועצה החברתית של שירות בתי הסוהר הפדרלי הרוסי, המשרד לענייני פנים ובשירות הפדרלי למלחמה בסמים עד לפירוק הארגון.
תפקיד הרב הצבאי הוקם על ידי מוסד הרבנות הראשית, שהוכר על ידי משרד ההגנה הרוסי והוענקה לו דרגת סגן-אלוף (פולקובניק). עם מינויו של הרב גורביץ', הוא היה לרב הראשי הצבאי הראשון ברוסיה מאז מהפכת אוקטובר 1917. תוארו הרשמי הוא הרב הראשי של הכוחות המזוינים.
ביוגרפיה
גורביץ' נולד במוסקבה. ב-1991 סיים את בית הספר תיכון מס' 552 במוסקבה ולמד באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית המוסקבאית ע"ש לנין בפקולטה להיסטוריה. במקביל ללימודיו באוניברסיטה הוא למד במשך שנתיים בישיבת תומכי תמימים ומשהשלים לימודיו נסע לישראל ולמד בישיבת "ייטב לב" בירושלים.
ב-1995 עסק פעילות יהודית במסגרת ארגון הצדקה המרכזי של יהודי גרמניה ומאוחר יותר התמנה לרב העיר פרנקפורט על מיין ובשנת 1999 היה לרב בית הכנסת Baumweg בעיר.
ב-2000 חזר לרוסיה והיה לרב העיר ולדימיר וניהל במקביל את ארגון הנוער "אש התורה" במוסקבה. בשנים 2001–2002 היה לרב הראשי של מערב סיביר והעיר טיומן.
ב-2006 הרב בערל לזר מינה אותו לראש המחלקה ליחסים עם הכוחות המזוינים, המשרד למצבי חירום, גופי אכיפת החוק וארגוני ותיקי המלחמה ברוסיה של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה. במקביל מונה לחבר במועצה הציבורית של משרד ההגנה הרוסי והיה לרב הראשי הצבאי הראשון ברוסיה מאז 1917.
בשנים 2008 וב-2010 היה חבר במועצה הציבורית של משטרת רוסיה וב-2011 היה חבר במועצת המייעצת לענייני לאומים של ממשלת מחוז מוסקבה.
במסגרת תפקידו כרב הכוחות המזוינים הוא אחראי גם על האסירים היהודיים שבבתי הסוהר הרוסיים ועל היהודים המשרתים בזרועות הביטחון השונים.
הרב גורביץ' נשוי ואב ל-4 ילדים.
תוכנה לטובת הציבור
תוכנה לטובת הציבור (Software in the Public Interest, בראשי תיבות: SPI) היא מוסד ללא כוונת רווח אשר מספק תשתית ארגונית למספר מיזמי תוכנה חופשית, כגון הפצת הלינוקס דביאן ומערכת ניהול התוכן דרופל. המוסד מאפשר למיזמים, בין השאר, לקבל תרומות. עבור חלקם הוא גם מחזיק נכסים (כגון שמות מתחם).
הוא נוסד בשנת 1997 עבור דביאן, אולם התברר שמוסד כזה יכול לעזור גם למיזמים אחרים. עד היום רוב מנהליו הם מפתחי דביאן.
קבוצת העבודה
קבוצת העבודה (בסלובקית: Pracovna Skupina) הייתה קבוצה מחתרתית מקרב יהודי סלובקיה שפעלה במלחמת העולם השנייה במטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין. הקבוצה עודדה בריחת יהודים ועסקה בהברחתם, עודדה הקמת מחנה עבודה למטרת הצלה, קיימה משא ומתן להצלת יהודים תמורת שוחד ויזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.