cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של בולגריה
האימפריה הבולגרית השנייה
ב-1362 פלשו צבאות האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן מוראט הראשון לשטחי בולגריה, ב-1393 נפלה הבירה טרנובו וב-1396 נפלה העיר העצמאית האחרונה וידין. הבולגרים ניצלו את תקופת בין המלכים באימפריה העות'מאנית וייסדו ישות עצמאית באזור וידין שנקראה צארות וידין, לה הותר להישאר כישות וסלית גם כשעלה לשלטון מהמט הראשון. לאחר עלייתו לשלטון של מוראט השני פורקה בכוח צארות וידין וב-17 בספטמבר 1422 הוצא להורג בבלגרד שליטה האחרון קונסטנטין השני.
קץ משפחות האצולה הבולגריות
העות'מאנים פעלו למיגור משפחות האצולה הבולגריות ובעיקר משפחת המלוכה כדי למזער את סיכויי המרידה. ב-1395 הוצא הצאר איוון שישמן להורג בידי שליחי הסולטאן באיזיט הראשון. אחיו החורג איוון סרצימיר נפל בשבי העות'מאנים ומת ב-1397. ב-1422 הוצא בנו של סרצימיר קונסטנטין השני להורג בבלגרד. בנו בכורו של איוון שישמן פְרוּזִ'ין הפך למפקד כוחות שכירי חרב בשירות ההונגרים והפולנים וסופו שנהרג בקרב וארנה. ג'וזף, בנו השני של איוון שישמן נמלט מבולגריה, בחר בחיי פרישות והפך לנזיר. ב-1416 מונה לפטריארך קונסטנטינופול, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-1439. בנו השלישי אלכסנדר התאסלם, שינה את שמו לאיסקנדר והלך לעולמו ב-1418 לאחר שכיהן כמושל סמסון מטעם העות'מאנים.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ונפילת האימפריה הביזנטית, החל מהמט השני בטרנספר מואץ של אוכלוסיות מאזור הבלקנים לאזור קונסטנטינופול ואסיה הקטנה ובמקביל יושבו ברחבי בולגריה אלפי מוסלמים ממוצא טורקי, חלק ניכר מהם טטרים. בולגרים רבים מתועדים כעובדי כפייה עות'מאנים (בטורקית עות'מאנית סוּרְג'וּן), שעסקו בין היתר בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה. תהליך אסלומה המואץ של האימפריה הגיע לשיאו החל ממחצית המאה ה-16 ובבולגריה נרשמו המרות דת רבות אם מכפייה או מרצון בעיקר בערים הגדולות כגון סופיה ופלובדיב שאכלסו את שרידי האצולה האחרונים. הנתונים הדמוגרפיים מעידים על ירידה ניכרת בכמות האוכלוסייה הנוצרית, עליה ניכרת בכמות המוסלמים וזאת ללא תוספת הגירה משמעותית לאזור. כך, הקיץ הקץ על משפחות האצולה בבולגריה. משזכו הבולגרים שוב בעצמאותם, הם נאלצו לפנות לנציגי משפחות אצולה באירופה בבקשה שיסכימו לכהן בתפקיד המלך בארצם, זאת ממספר גורמים שאחד המרכזיים בהם הוא היעדרה של אצולה בולגרית.
בולגריה בתקופת הכיבוש העות'מאני
בתקופת מוראט השני מתועדים יישובים מבוססים בוידין, ניקופוליס, סארדיקה, פלוונא ופיליפופוליס. הסולטאנים העות'מאנים הקצו לאנשי צבאם קרקעות בבולגריה והם העסיקו איכרים בולגרים כצמיתים. עם הנהגת הדוושירמה באימפריה העות'מאנית נלקחו בכוח כ-2.5% מהילדים בחבל הבלקן וגויסו לכוחות היניצ'רים. ב-1443 פלשו לשטחי בולגריה צבאות ממלכת הונגריה ופולין בראשות ולדיסלב השלישי וכבשו מידי העות'מאנים את וידין וניקופול. ב-10 בנובמבר 1444 נערך קרב וארנה במסגרתו הובסו ההונגרים והמלך הפולני נהרג בקרב. בשלהי המאה ה-16 בתקופת שלטונו של מוראט השלישי פרץ משבר כלכלי חריף עקב החלטת הסולטאן להחליף את חומר הגלם ממנו עשויות המטבעות העות'מאניים למתכת זולה יותר. פעולה זו הורידה את ערך המטבע ב-80% והביאה לקריסה כמעט מוחלטת של הכלכלה באזור בולגריה. במקביל החלו עימותים עם האימפריה הרומית הקדושה, נסיכות מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה בו זמנית ובכלל זה באזורי הגבול הבולגרים לאורך הדנובה והים השחור. ב-1593 חצה מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה את הדנובה עם כוחותיו והצליח להגיע עד ניקופול ופלבן וב-1596 כבש גם את וידין, תוך שהוא טובח באוכלוסייה המוסלמית והיהודית. לאחר שהסולטאן מהמט השלישי התבסס בשלטון נהדפו הוולאכים אל מעבר לדנובה, אך ב-1598 החריב מיכאי האמיץ את העיר וידין בהפגזה ארטילרית.
בתקופת שלטונם של הסולטאנים מוסטפא הראשון ועות'מאן השני נחלש מאוד השלטון המרכזי העות'מאני, התחזק מעמדם של המושלים העות'מאנים המקומיים והשלטון המקומי הפך מושחת. במקביל התערער מצב ביטחון הפנים, סוחרים הותקפו בדרכים על ידי שודדים וחלה הידרדרות במצב הכלכלי. רק לאחר שעלה לשלטון מוראט הרביעי הושב הסדר על כנו. בתקופת שלטונו של אהמט השלישי נתונה הייתה העיר וידין תחת כיבוש אוסטרי למשך מספר שנים ובתקופתם של מהמוט הראשון ועות'מאן השלישי שותק המסחר הימי על ידי הצי של הרפובליקה של ונציה ושוב נקלע האזור למשבר כלכלי. בתקופה זו גברה רדיפת האוכלוסייה הלא מוסלמית, היא הוכרחה ללבוש בגדים נבדלים והוטלו עליה מיסים חדשים. בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי גברו העימותים מול האימפריה הרוסית מחד וחוסר הסדר במנגנוני השלטון העות'מאנים מאידך. ברחבי בולגריה פרצו מהומות של אספסוף וחבורות שודדים פשטו על ערי בולגריה השונות ללא תגובה ולעיתים בעידוד המושלים העות'מאנים המקומיים. בתקופה זו מרד אוסמאן פאזוואנטואולו בשלטון המרכזי והקים ישות עצמאית באזור וידין.
בתקופת מהמוט השני איבד כמעט לחלוטין השלטון המרכזי העות'מאני את השליטה בבולגריה והיא נוהלה בידי מושלים מקומיים שנחשבו מושחתים והטילו על דעת עצמם מיסים שונים על האוכלוסיות הנוצרית והיהודית. במהלך המאה ה-19 הפך אזור בולגריה לזירת קרבות כחלק מהאצת תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית. ב-1811 חצו הרוסים את הדנובה וכבשו את כל צפון בולגריה וב-1814 כבשו הוולאכים את וידין. ב-1828 כבשו הרוסים את מרבית בולגריה והגיעו עד לשערי אדירנה. הסולטאן אבדילמג'יט הראשון הצליח להשיב על כנו סדר שלטוני מסוים בבולגריה אך התמרמרות האוכלוסייה הנוצרית הלכה וגברה.
מלחמת העצמאות הבולגרית
באמצע המאה ה-19 ידעה אירופה גל לאומני שכונה אביב העמים ותוצאותיו בלווי תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הביאו להתעוררות לאומית בולגרית. ניצני תקופה זו המכונה התחייה הלאומית הבולגרית החלו בראשית המאה ושיאה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) שהובילו לעצמאות בולגריה. התהליך לווה בפריחה תרבותית ודתית, תוך בנייה נרחבת של כנסיות ומבני ציבור וביסוס שכבת אליטה מצומצמת בעלת השקפות לאומיות וחתירה לעצמאות מדינית. באפריל 1876 פרצו הפגנות אספסוף בדרום ומרכז בולגריה תוך פגיעה באוכלוסייה המוסלמית. העות'מאנים שהיו עסוקים בדיכוי המרד בבוסניה והרצגובינה לא החזיקו מספיק כוחות סדירים באזור ונכשלו בהכלת המהומות. מיליציות מוסלמיות חצי צבאיות שכונו באשי באזוק והורכבו מצ'רקסים וטטרים, יצאו לפעולות תגמול כנגד האוכלוסייה הנוצרית ופרצה מלחמת אזרחים שכונתה בהמשך מרד אפריל הבולגרי ובמהלכה נהרגו 12,000 נוצרים וכמה מאות מוסלמים. האירוע הועצם בכלי התקשורת האירופים, המעצמות נאלצו להתערב וב-23 בדצמבר 1876 כונסה ועידת קונסטנטינופול במהלכה דנו נציגי המעצמות ללא הסכמה בגבולות העתידיים של בולגריה כיישות אוטונומית עות'מאנית. העות'מאנים התחייבו להרחיב את זכויות הנוצרים בבולגריה אך לא עמדו בהבטחתם וסירבו לקבל את סיכומי הוועידה.
הרוסים לא השלימו עם הקיפאון שנוצר וב-24 באפריל 1877 הכריזו מלחמה על העות'מאנים וחצו את הדנובה, תוך שהם זוכים לשיתוף פעולה מהרומנים והסרבים. הרוסים התקדמו בשלושה צירים. הראשון מהדנובה לכיוון פלבן וסופיה, השני לכיוון רוסה והשלישי לכיוון וליקו טרנובו. העות'מאנים הוכו, הרוסים כבשו את מעבר שיפקה ובהמשך את סליבן ובורגס. ב-9 בינואר 1878 נכבשה סופיה, ב-17 בינואר פלובדיב וב-20 בינואר העיר אדירנה. הבריטים שחששו מקריסת העות'מאנים לחצו על הרוסים ואף שלחו צי ספינות מלחמה כדי להרתיעם וב-3 במרץ נחתם חוזה סן סטפנו שסיים את המלחמה.
במסגרת החוזה הכירו העות'מאנים בבולגריה כנסיכות אוטונומית בעלת אופי נוצרי, שתורשה להחזיק בצבא עצמאי וראשי שלטון נבחרים. הנסיכות חויבה בתשלום מס לעות'מאנים. בשטח הנסיכות נכללו חבלי מקדוניה הווארדארית, תראקיה הצפונית, עמק הדנובה, אזור הרי הבלקן וסופיה. הוסכם שהצבא העות'מאני יעזוב את בולגריה ובמקומו יוצב צבא רוסי לתקופה של שנתיים. הבריטים נחרדו מהתחזוקתם של הרוסים בבלקן ולאחר לחץ כבד שהפעילו כונס קונגרס ברלין, שבמסגרתו נגרע משטח הנסיכות הבולגרית חלקה המזרחי שהפך למחוז עות'מאני אוטונומי בשם רומליה המזרחית. לתפקיד נסיך בולגריה, מונה אלכסנדר באטנברג בלחצו של גיסו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
המלחמה הסרבו-בולגרית
ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה על איחוד בין פלך רומליה המזרחית שבירתו פלובדיב לבין נסיכות בולגריה. הצעד נעשה בניגוד לעמדת האימפריה הרוסית פטרוניתם של הבולגרים והשלטון הרוסי הורה בתגובה לצבא האימפריה לנטוש את הנסיכות הבולגרית. לרוסים היו מספר אוגדות בבולגריה והם תפסו את מרבית עמדות הפיקוד ברמת חטיבה ומעלה. הצבא הבולגרי נותר ללא סגל פיקוד בכיר ומנוסה. המלך פרדיננד חשש מתגובה עות'מאנית לאיחוד והעביר את מרבית כוחות הצבא לאזור הגבול עם האימפריה העות'מאנית.
מילאן הראשון, מלך סרביה, ניצל את ההזדמנות להכות בבולגרים המתחזקים שאיימו על מעמדם של הסרבים כמעצמה אזורית, ב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה ופתח במתקפת פתע כנגדה. הבולגרים הופתעו לחלוטין ועד מהרה הצליחו הסרבים להציב 3 אוגדות בעמדת איום על סופיה ואוגדה נוספת הטילה מצור על העיר וידין. הנסיך בטנברג נטל פיקוד על צבאו וביצע מאמץ עליון לנייד מהר ככל האפשר את צבאו לחזית הסרבית. ב-17 בנובמבר נבלמו הסרבים וב-24 בנובמבר נהדפו אל מחוץ לגבולות בולגריה. הבולגרים המשיכו במתקפה לתוך סרביה תוך שהם כובשים את העיר פירוט. אולטימטום אוסטרו-הונגרי עצר את התקדמות הבולגרים וב-7 בדצמבר נחתמה שביתת נשק. ב-3 במרץ 1886 נאלצו הסרבים לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו סוכם שרק שליט בולגרי יוכל למשול בחבל רומליה המזרחית. לאחר משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני הועבר החבל לחזקתה המלאה של נסיכות בולגריה כפיקדון ל-5 שנים והוא לא הוחזר מעולם לעות'מאנים.
קצונת הצבא הבולגרי שרובה הורכב מוותיקי מיליציית המתנדבים הלאומנית האופלצ'נצי, לא סמכה ידיה על ההסכם מול העות'מאנים בו ראתה כניעה מצד הנסיך בטנברג וב-20 באוגוסט 1886 הוא הודח בהפיכה צבאית. הרוסים ארגנו הפיכת נגד והחזירו את בטנברג לשלטון, אך עם סמכויות מופחתות. בטנברג התפטר ב-8 בספטמבר.
מלחמות הבלקן
לאחר התפטרותו של הנסיך בטנברג, יצאה משלחת מטעם הפרלמנט הבולגרי לאירופה במטרה לחפש אציל ממשפחת מלוכה מיוחסת, אשר יסכים לשמש כמלך בולגריה ויהיה מקובל על המעצמות. לאחר שסיירו ברחבי אירופה הגיעו לווינה ופרדיננד לבית סקסה-קובורג-גותה, שהיה קצין ומדען נאות להצעה. ב-7 ביולי 1887, הפך לנסיך בולגריה. פרדיננד החל בביצוע מיזמי תשתית שכללו כבישים, מסילות ברזל ורשת חשמל ובבניית מבני ציבור רבים, בעיקר בעיר סופיה. עוד פעל פרדיננד לחיזוק והצטיידות הצבא הבולגרי ונקט במדיניות חוץ אגרסיבית שמטרתה למצב את הנסיכות הבולגרית כמעצמה המובילה בבלקנים.
ב-5 באוקטובר 1908, הכריזה רשמית בולגריה על עצמאותה והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית וכך הפך פרדיננד מנסיך למלך. ההכרזה התקבלה על ידי כל מעצמות אירופה ובכלל זה העות'מאנים.
לאחר תום מלחמת בולגריה סרביה הפך האזור זירה למאבקי אינטרסים בין המעצמות האירופיות. הרוסים ראו בחבל קו הגנה קדמי מפני פלישה לארצם, האימפריה האוסטרו-הונגרית שאפה להשתלט על שטחים נוספים מידי האימפריה העות'מאנים ולבריטים היה אינטרס לשמור על סטטוס קוו במסגרתו הייתה האימפריה העות'מאנית חלשה מאוד, בת תמרון ונזקקת לתמיכתם. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את בוסניה והרצגובינה וכצעד תגובה יזמו הרוסים את כינונה של הליגה הבלקנית. ממלכת בולגריה, נסיכות סרביה, מונטנגרו וממלכת יוון חברו יחדיו כדי לגרוע שטחים מהעות'מאנים.
ב-8 באוקטובר 1912 הכריזה מונטנגרו מלחמה על האימפריה העות'מאנית, ב-17 באוקטובר הצטרפו אליה שלוש חברותיה לברית ופרצה מלחמת הבלקן הראשונה. העות'מאנים הובסו, ב-30 במאי 1913 נאלצו לחתום על הסכם לונדון והבולגרים זכו במרבית שטחי תראקיה המזרחית. גורלה של מקדוניה נותר סלע מחלוקת בין חברות הליגה הבלקנית, כאשר הסכם לונדון העניק זיקה לחבל לסרבים וליוונים, אך לא לבולגרים. פרדיננד הראשון, מלך בולגריה הוביל קו מיליטנטי אשר התייחס למקדוניה כשטחי מולדת היסטוריים ופעל בכוח להשגתם. ב-16 ביולי 1913 תקפו הבולגרים את חברותיהם לברית ובנוסף התעמתו מול העות'מאנים וממלכת רומניה במסגרת מלחמת הבלקן השנייה. תוצאות המלחמה היו הרות אסון לבולגריה וב-10 באוגוסט נאלצה לחתום על הסכם בוקרשט במסגרתו הועבר חבל דרום דוברוג'ה מהבולגרים לרומנים, מקדוניה הווארדארית לסרבים, תראקיה המזרחית ליוונים ובכלל זה העיר סלוניקי. לבולגרים הושארה רצועת חוף צרה באזור הים האגאי. כפועל יוצא ממלחמה זו הפכה ממלכת סרביה למעצמה האזורית בבלקנים.
מלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה ממלכת בולגריה נייטרלית, אך בעלת נטייה פרו-גרמנית. הבולגרים שחוו תבוסה קשה במלחמת הבלקן השנייה לא היו מוכנים למלחמה נוספת, לא כל שכן ארוכת ימים. אך למלך פרדיננד הייתה משנה מדינית מיליטנטית והוא חיפש הזדמנות להחזיר את השטחים שאיבדה הממלכה לאחר מלחמת הבלקן השנייה. אצולת הצבא הבולגרי שמונתה על ידי המלך ובראשם הגנרל ניקולה ז'קוב החזיקו בדעותיו ותמכו בכניסה למלחמה. ראש הממשלה הבולגרי וסיל רדוסלאבוב ניהל משא ומתן עם הגרמנים על תנאי ההצטרפות למעצמות המרכז.
לאחר כישלון האוסטרו-הונגרים בראשית המערכה על סרביה וכשלונותיהם של העות'מאנים במזרח התיכון, הפעילו הגרמנים לחץ כבד על הבולגרים להצטרף למלחמה לצידם תוך הבטחה לסיוע כלכלי נדיב, סיוע צבאי והכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות. הכישלון המסתמן של מדינות ההסכמה במערכת גליפולי נסך ביטחון בהנהגה הבולגרית, הם העריכו שמלחמתם תהיה קצרת ימים והיא תוכרע בנקל. וכך, ב-14 באוקטובר 1915 תקפו 2 ארמיות בולגריות את סרביה בחזית אחת ו-2 ארמיות האחת גרמנית ורעותה אוסטרו-הונגרית בחזית שנייה. הסרבים הוכרעו ושארית צבאם והנהגתם הפוליטית נסוגו דרך אלבניה לאי קורפו. האוסטרו-הונגרים החילו משטר צבאי בסרביה והארמיות הבולגריות התמקמו במקדוניה הוארדארית תוך הצבת איום על העיר סלוניקי שבממלכת יוון.
כעת התפצל הצבא הבולגרי לשני כוחות עיקריים. הארמיות ה-3 וה-4 נטלו חלק בקרבות החזית המזרחית תחת פיקודו הכולל של אוגוסט פון מקנזן, במסגרתה כבשו את חבל דוברוג'ה ובהמשך השתתפו בכיבוש בוקרשט. הארמיות ה-1 וה-2 נטלו חלק בקרבות החזית המקדונית, במסגרתה הצליחו לכבוש חלקים מתראקיה ובכלל זה עיר הנמל החשובה קוואלה. אך, המלחמה לא הייתה קצרת ימים והבולגרים החלו לגלות סימני שחיקה, תוך התחזקות האופוזיציה למלחמה מבית שהובלה על ידי מנהיג מפלגת האיכרים אלכסנדר סטמבוליסקי. הגרמנים החלו לנתב כוחות מהחזית המקדונית לחזית המערבית מחד והתעלמו מהבטחותיהם להכרה בתביעותיה של בולגריה בחבל דרום דוברוג'ה מאידך. כעת, עיקר המאמץ המלחמתי בזירה נפל על הצבא הבולגרי. בראשית 1918 הצטרף הצבא היווני לצד מדינות ההסכמה בכוח משמעותי בן 160,000 חיילים. ב-21 ביוני התפטר ראש הממשלה רדוסלאבוב.
ב-14 בספטמבר פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית במתקפת הווארדאר. למחרת היום, לאחר קרב דוברו פולה קרסה קווי ההגנה הבולגרים, יחידות מהאוגדות השנייה והשלישית נטשו את החזית, הכריזו על מרד כנגד המלך פרדיננד ונעו לעבר סופיה. בפאתי סופיה נתקלו בצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית ויחידות צבא גרמני ונבלמו. ב-24 בספטמבר פנה ראש הממשלה אלכסנדר מלינוב באמצעות הגנרל איוון לוקוב למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי בבקשה לשביתת נשק לצורכי כניעה והיא נחתמה למחרת היום. ב-3 באוקטובר וויתר המלך פרדיננד על כסאו ותחתו הומלך בנו בוריס השלישי, אשר צעדו הראשון כמלך היה הודעת כניעה רשמית למדינות ההסכמה.
ב-27 בנובמבר 1919 חתם ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי על חוזה ניי שסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה. במסגרת החוזה צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה בת 33,000 חיילים, חבל דרום דוברוג'ה הוחזר לרומניה, מקדוניה הוארדארית נמסרה לחזקת ממלכת יוגוסלביה ונתיב המוצא לים האגאי נמסר ליוונים. על הבולגרים הוטלו פיצויים בסך 400 מיליון דולר שהביאו לקריסת כלכלת הממלכה. 87,500 חיילים בולגרים נהרגו במלחמה ועוד כ-100,000 אזרחים.
התקופה שבין מלחמות העולם
לאחר המלחמה ידעה ממלכת בולגריה זעזועים פוליטיים, מהומות דמים, ניסיונות חוזרים ונשנים להתנקש במלך ומשבר כלכלי שהביא חלק מאוכלוסייתה אל סף רעב. ב-21 במאי 1920 נערכו בחירות בבולגריה בהן זכה אלכסנדר סטמבוליסקי ברוב מוחלט. סטמבוליסקי מנהיג מפלגת האיכרים, פעל להעמדתם לדין של פוליטיקאים ואנשי צבא שהיו אחראים לשיטתו לתבוסה במלחמה. כמו כן הפקיע רכוש מבעלי ממון ונקט רפורמות אגראריות מרחיקות לכת. ממשלו התקרב למשטר בממלכת יוגוסלביה וחתם עמו הסכם אי לוחמה. בהמשך אף כוננו יחסים דיפלומטיים עם ממלכת רומניה. ב-9 במרץ 1923 פרצה הפיכה צבאית בבולגריה במהלכה נרצח ונערף ראש הממשלה סטמבוליסקי. בספטמבר 1923 פרץ מרד קומוניסטי בהובלת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, בהשראת ברית המועצות, שדוכא על ידי הצבא בפקודת משטרו של אלכסנדר צאנקוב, תוך הוצאה להורג של אלפי קומוניסטים.
בראשית אפריל 1925 נפתחה אש מן המארב אל מכונית השרד בה נסע המלך הבולגרי, אך הוא לא נפגע. ב-16 באפריל 1925 נערכה בכנסיית סווטה נדליה תפילת אשכבה לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים. במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי אשר למזלו הטוב איחר לאירוע. כתוצאה מהפיצוץ קרס גג הכנסייה, 160 בני אדם נהרגו ובכלל זה שר ההגנה לשעבר וקצינים בכירים בצבא הבולגרי ו-300 נפצעו. משטרו של אלכסנדר צאנקוב ניצל את ההזדמנות להיפרע מגורמי שמאל אופוזיציוניים שאינם בהכרח מזוהים עם הקומוניסטים ותוך הפעלת מיליציות חצי צבאיות נרצחו מאות בני אדם, אשר נמנו עם חוגי השמאל הפוליטי.
באוקטובר 1925 פורצת תקרית פטריץ', בה משבר גבול אלים בין יוון לבולגריה גורם לפלישה יוונית לבולגריה סמוך לעיר פטריץ'. לאחר חמישה ימי לחימה, מסתיים המשבר בעקבות התערבות חבר הלאומים.
ב-19 במאי 1934 פרצה הפיכה צבאית נוספת בממלכה ואת השלטון תפסו חברי הליגה הצבאית שהנהיגו משטר טוטליטרי עם מאפיינים פאשיסטיים. בינואר 1935 פיזר המלך בוריס את הליגה הצבאית, נטל את רסן השלטון והנהיג שלטון אוטוקרטי. בולגריה חיפשה את תמיכתה של מעצמה מובילה שתסייע לעמדותיה בסוגיות הטריטוריאליות. ממלכת יוון נתמכה על ידי הבריטים, ממלכת יוגוסלביה על ידי הצרפתים והבולגרים פנו לבעלת בריתם הוותיקה והכוח העולה באירופה גרמניה הנאצית. ביולי 1936 ביקר המלך בוריס בברלין ונפגש עם אדולף היטלר. הגרמנים העניקו לבולגרים סיוע צבאי וכלכלי ובמקביל הכירו בתביעותיהם הטריטוריאליות בחבלי תארקיה, מקדוניה ודרום דוברוג'ה. המלך בוריס עשה כל מאמץ שלא לשתף בפועל את הצבא הבולגרי בעימות צבאי עתידי ותמיכתו העתידית במדינות הציר במלחמת העולם השנייה הותנתה בכך.
מלחמת העולם השנייה
ב-17 באפריל 1941 נכנעה ממלכת יוגוסלביה וב-20 באפריל נכנעה ממלכת יוון. הצבא הבולגרי נכנס ללא קרב ותפס חזקה על תראקיה ומקדוניה כאשר הוא פותח נתיב גישה לים האגאי בהגיעו עד לעיר אלכסנדרופולי. בהמשך גירשו הבולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה למחנות ההשמדה הנאציים. ב-13 בדצמבר 1941 הכריזה בולגריה מלחמה על ארצות הברית ובריטניה, צעד שהפך את הממלכה מטרה להפצצות בעלות הברית במסגרתן הוחרב המרכז ההיסטורי הישן של העיר סופיה וניזוקה העיר פלובדיב. ב-28 באוגוסט 1943 לקה המלך בוריס השלישי בהתקף לב והלך לעולמו. בנו בן ה-6 הוכתר כמלך סימאון השני ומונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל, אחיו של המלך בוריס ובוגדאן פילוב ראש הממשלה.
ב- 26 באוגוסט 1944 הודיעה בולגריה על חזרתה לנייטרליות לאור התקדמותו המהירה של הצבא האדום וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בממלכה בסיוע כוחות הצבא האדום, אשר התקדמו לעבר סופיה. ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב הודח ובמקומו תפס את השלטון הגנרל קימון גאורגייב שהודיע על הצטרפות בולגריה לבעלות הברית. באותו הערב הגיע הצבא האדום לסופיה. הוקמה ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית שכונתה "חזית המולדת" והורכבה מהמפלגה הקומוניסטית, מפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת זֶבְנוֹ (ליכוד). ראש הממשלה קימון גאורגייב נמנה עם מפלגת זבנו, שר החוץ פטקו סטאינוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים. תיק ביטחון הפנים נמסר למפלגה הקומוניסטית במסגרתו גם השליטה על כוחות המשטרה ומנגנוני ביטחון הפנים החשאיים. הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח וסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה.
המלך סימאון השני והנסיך קיריל נעצרו בידי הכוחות הסובייטים ביחד עם אנשי ממשל צבא ומשטרה. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג הנסיך קיריל, ראש הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, שהיו חברי מועצת העוצרים, בליווי קבוצה גדולה של פוליטיקאים אנשי צבא ועיתונאים, בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים. למלך סימאון הותר להישאר בתפקידו. הצבא הבולגרי שבעת ההיא מנה כ-450,000 לוחמים הצטרף לצבא האדום במסגרת החזית האוקראינית השלישית ונטל חלק בלחימה ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה כנגד צבאות גרמניה הנאצית. ב-8 במאי 1945 השתתפו הכוחות הבולגרים בכיבוש העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
הרפובליקה העממית של בולגריה
ב-15 בספטמבר 1946 נערך בבולגריה משאל עם אשר במסגרתו תמכו 95 אחוזים מבעלי זכות הבחירה בביטול המלוכה. מחשש לחייהם נמלטו המלך סימאון ומשפחתו לאלכסנדריה שבמצרים, שם חי בגלות סבו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלכה לשעבר של איטליה. מ-1 בדצמבר 1946 ועד נובמבר 1989 נקראה המדינה הרפובליקה העממית הבולגרית. בין 1944 ועד 1947 התחולל מאבק על אופייה של בולגריה בין המפלגות שהרכיבו את "חזית המולדת". להוציא את המפלגה הקומוניסטית דגלו שלוש המפלגות הנוספות בקו פרו מערבי, מתוך שאיפה לכינון משטר דמוקרטי בבולגריה. הקומוניסטים חתרו בכוח להגמוניה של ברית המועצות במדינה. עניין זה הוביל לעימותים בתוך חזית המולדת וב-1945 נמלט מבולגריה גאורגי מיחוב דימיטרוב מנהיג מפלגת האיכרים. ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור פוליטי ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות ב"חזית המולדת" והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים. דמיאן וולצ'ב מנהיג מפלגת "זבנו" ביקש מקלט מדיני בשווייץ וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר. עשרות חברי המנגנונים של שלוש המפלגות הוצאו להורג ללא משפט. כך השיגו הקומוניסטים שליטה מוחלטת במדינה. למרות השליטה המוחלטת של הקומוניסטים, לא הייתה המדינה גרורה סובייטית מלאה וניהלה מדיניות חצי עצמאית תוך קרבה אישית בין מנהיגה גאורגי דימיטרוב, למנהיג יוגוסלביה יוסיף ברוז טיטו.
מותו של דימיטרוב ביולי 1949 היה נקודת ציון בהפיכתה המלאה של המדינה לגרורה סובייטית. ב-1950 מונה לראשות הממשלה וולקו צ'רבנקוב שהיה סטליניסט נלהב ופעל לריכוזיות מינהלית ואגרארית באופן קיצוני, שהקים עליו חוגים רחבים במפלגתו שלו. בתקופת צ'רבנקוב הגיעה לשיאה רדיפת מתנגדי המשטר ובמהלכה ב-1951 הוצא להורג ללא משפט ראש הממשלה לשעבר ניקולה מושאנוב.
לאחר מותו של סטלין נחלש מעמדו של צ'רבנקוב וב-1954 מונה ליושב ראש המפלגה הקומוניסטית טודור ז'יבקוב והוא כיהן בתפקידו עד 10 בנובמבר 1989, מועד בו אולץ להתפטר. ב-1956 מונה לראשות הממשלה אנטון יוגוב אשר פעל לביצוע רפורמות כלכליות ומתן חופש מסחר מוגבל. ב-1962 פרש יוגוב מתפקידו וטודור ז'יבקוב מונה לראש הממשלה בנוסף לכהונתו כיו"ר המפלגה הקומוניסטית. ז'יבקוב היה מקובל על חוגים רחבים בהנהגה הסובייטית גם לאחר הדחתו של ניקיטה חרושצ'וב ועלייתו של ליאוניד ברז'נייב. ב-1968 השתתפו כוחות הצבא הבולגרי בהנחיית ז'יבקוב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-1971 קידם ז'יבקוב את עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה ומינה תחתיו לתפקיד ראש הממשלה את סטאנקו טודורוב. משמעות תפקידו החדש של ז'יבקוב הייתה המשך השליטה האבסולוטית במנגנוני המפלגה ובמוסדות השלטון.
בראשית שנות ה-80 החל משטרו של ז'יבקוב לרדוף את המיעוט הטורקי שהיווה 10% מאוכלוסיית המדינה. על בני המיעוט נאסר לדבר בטורקית והמשטר פעל באגרסיביות להטמעתם בחברה הבולגרית ובכלל זה שינוי שמותיהם לשמות בעלי קונוטציה סלאבית. כ-300,000 תושבים ממוצא טורקי נאלצו להגר לטורקיה בעקבות צעדים אילו. בשלהי שנות ה-80 החלו תוצאות הרפורמות אותן החל מיכאיל גורבאצ'וב בברית המועצות לחלחל גם לבולגריה. בנובמבר 1989 החלו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר. הנהגת המפלגה הקומוניסטית אילצה את ז'יבקוב להתפטר ובמקומו מונה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה, תוך מתן הבטחות לרפורמות שלטוניות מסוימות. חילופי השלטון לא הפסיקו את המרי העממי והתעורר חשש כבד למלחמת אזרחים, שהביא את המפלגה הקומוניסטית להכריז בפברואר 1990, שהיא מוותרת על השלטון. ביוני 1990 נערכו בבולגריה בחירות כלליות וחופשיות.
הרפובליקה הבולגרית
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בבולגריה ידעה המדינה אי יציבות פוליטית וכלכלית שהביאו לתחלופות שלטון תכופות. באפריל 1990 נוסדה המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית שהוקמה על יסודות המפלגה הקומוניסטית, ביוני זכתה בבחירות החופשיות והרכיבה ממשלה בראשותו של אנדריי לוקאנוב. בולגריה הפכה למדינה דמוקרטית. ממשלתו של לוקאנוב לא הצליחה להשתלט על המשבר הכלכלי, פרצו הפגנות המונים ומשבר פוליטי ובדצמבר 1990 נאלץ לוקאנוב להתפטר. מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים בראשות פיליפ דימיטרוב הקימה ממשלת קואליציה ששרדה שנה אחת. בהמשך הוקמה ממשלת טכנוקרטים רחבה בראשות הכלכלן ליובן ברוב, שנותר במשרתו עד 1994. מאוקטובר 1994 ועד ינואר 1995 כיהנה בתפקיד רנטה אידז'ובה. בבחירות שנערכו ב-1995 שבה וזכתה המפלגה הסוציאליסטית ולתפקיד ראש הממשלה מונה ז'אן וידנוב.
המצב הכלכלי במדינה החריף עוד יותר, נרשמו היפר-אינפלציה, תסיסה חברתית ושביתות כלליות. ב-נובמבר 1996 הפסידה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות, ב-13 בפברואר 1997 סיים וידנוב את תפקידו ולתפקיד ראש ממשלת המעבר מונה סטפן סופיאנסקי, ראש עיריית סופיה. בין מאי 1997 ועד יולי 2001 כיהן בתפקיד איוון קוסטוב ממפלגת האיחוד הדמוקרטית ולמרות האשמות בשחיתות הוא נהנה מתמיכה עממית רחבה. בראשית המאה ה-21 נתונה הייתה הכלכלה הבולגרית בקיבעון עמוק וקוסטוב איבד את תמיכת בוחריו. הציבור הבולגרי מאס בשני הכוחות הפוליטיים המשמעותיים, המפלגה הסוציאליסטית ומפלגת האיחוד הדמוקרטית. ב-1996 חזר לבולגריה לאחר גלות ארוכה סימאון סקסקובורגותסקי שכיהן בשעתו כמלך סמיון השני וב-2001 הקים מפלגה עצמאית בשם התנועה הלאומית של סימאון השני שחרתה על דגלה יושר, מלחמה בשחיתות ורפורמות. ב-17 ביוני זכתה מפלגתו ב-50% מקולות הבוחרים, הוא הקים ממשלת קואליציה ושילב בה טכנוקרטים. סולומון פאסי, יהודי בן העיר פלובדיב מילא את תפקיד שר החוץ בממשלתו ובמסגרת זו כיהן בין 2002 ל-2003 גם כיושב ראש מועצת הביטחון של האו"ם. ממשלתו של סקסקובורגותסקי נקטה בקו פרו מערבי מובהק, בתקופת כהונתו הצטרפה בולגריה לנאט"ו וב-2007 לאיחוד האירופי כחלק מתהליך אותו החל ממשלו. אך המצב הכלכלי והחברתי לא השתפר, בבחירות של שנת 2005 הפסידה מפלגתו למפלגה הסוציאליסטית ולתפקיד ראש הממשלה מונה סרגיי סטאנישב.
סטאנישב הקים ממשלת קואליציה עם מפלגתו של סמיון. בעת כהונתו חלה עלייה ניכרת ברמות החיים, השכר הממוצע והתוצר המקומי הגולמי בבולגריה. עם זאת על ממשלתו נמתחה ביקורת מצד האיחוד האירופי בגין שחיתות כלכלית והביקורת לוותה בהקפאת הקצאת כספים לפרויקטי תשתית במדינה. הצעד עורר גל מחאה פוליטי שהוביל לתבוסת המפלגה בבחירות של שנת 2009 ולניצחון מפלגת הימין GERB בראשות בויקו בוריסוב. בראשית 2013 התפטר בויקו בוריסוב על רקע מחאות ציבוריות בשל המצב הכלכלי וטענות לשחיתות שלטונית. מארין רייקוב מונה לראש ממשלת מעבר. בבחירות לפרלמנט זכתה מפלגתו של בוריסוב ברוב דחוק, אך לא עלה בידה להקים קואליציה. בשלהי מאי עלה בידי פלמן אורשרסקי להקים ממשלת קואליציה בראשות המפלגה הסוציאליסטית, השנייה בגודלה. בהמשך, נערכו שוב בחירות כלליות ובויקו בוריסוב חזר לכהן כראש ממשלת בולגריה.
בנובמבר 2016 נערכו הבחירות לנשיאות בבולגריה ובהן זכה רומן ראדב אשר נתמך על ידי המפלגה הסוציאליסטית והידוע כפרו רוסי מובהק. ראדב גבר על מועמדת מפלגת השלטון צֶצֶקָה צָצֶ'בָה. בעקבות תוצאות הבחירות התפטר בוריסוב. בבחירות שנערכו במרץ 2017 הגדילה מפלגתו של בוריסוב את כוחה. ב-4 במאי החל בכהונתו השלישית כראש ממשלה.
בקיץ 2020 פרץ גל מחאה במדינה שנמשך חודשיים רבים, וכלל הפגנות ועימותים בערים המרכזיות בין שוטרים למפגינים שדרשו את התפטרות ראש הממשלה בוריסוב, על רקע אישומים בשחיתות, התערבות במערכת המשפט והתרפסות בפני אילי הון. לאחר הבחירות באפריל 2021 המערכת הפוליטית הבולגרית נכנסה לתקופת אי יציבות שכללה 4 מערכות בחירות בפחות משנתיים.
יהודי בולגריה
הגם שקהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בבולגריה מן המאה ה-2, הרי שההיסטוריה של הקהילה שזורה בהיסטוריה הלאומית הבולגרית מימי האימפריה הבולגרית הראשונה. היהודים שימשו כמתווכים בין הבולגרים לממלכת הכוזרים, בעיקר לאחר התגיירות שכבת העילית ששלטה בממלכה ונודעה להם השפעה הלכתית על האוכלוסייה הסלאבית, גם לאחר התנצרות האימפריה הבולגרית. ההיסטוריון והבלשן, שלמה אברהם רוזאניס, טוען שליהודים הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית גלגוליטי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מהאלף בית העברי.
ממלכת בולגריה שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-4 במרץ 1943 גירשו באכזריות שוטרים וחיילים בולגרים את 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ו-188 יהודי פירוט אל מחנות ההשמדה הנאציים בעקבות הסכם שחתמה הממשלה הבולגרית עם הגרמנים. ב-10 במרץ נכשל גירוש 6,365 מקרב 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" בעקבות לחץ כבד שהפעילו על הממשלה וארמון המלך, חוגי אינטליגנציה ונציגים משכבות העילית הפוליטית והדתית. בכך הפכה בולגריה למדינה היחידה באירופה ששלחה מתוך הסכם, יהודים שהיו תחת שליטתה אל מחנות ההשמדה, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי. עם זאת הייתה בולגריה גם המדינה היחידה באירופה שנשלטה על ידי הנאצים והיהודים אזרחי בולגריה שהתגוררו בתחומה ("בולגריה הישנה") לא נפגעו. עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית יהודי בולגריה ארצה.
יס"מ
יס"מ - יחידת הסיור המיוחדת של משטרת ישראל - הוקמה במקור ומשמשת עד היום כיחידה המקצועית והעיקרית לטיפול בהפרות סדר והתפרעויות המוניות. במהלך השנים ולאור התפקידים הנוספים שנמצאים באחריות משטרת ישראל, היס"מ מטפלת בעוד שלל משימות אחרות אשר מצריכות עבודת צוות משטרתי לוחם, מיומן וזמין. לצורך כך מוכשרים לוחמי היחידה לתת מענה לאירועי פשיעה חמורה ואלימות במהלך שגרת עבודתם, ולהילחם בעבריינים ומחבלים הנושאים גם נשק חם.
היס"מ מורכבת מצוותי אופנוענים או מסחריות גדולים על מנת לזרז את הטיפול באירועים, אך עם זאת רבים ומצוידים היטב. מדי לוחמי היס"מ הם שחורים; עד שנת 2021 היו לובשים הלוחמים מדי עבודה (מדי ב') משטרתיים אפורים וצוותי האופנועים ביחידה היו לובשים מעילי רכיבה שחורים.
ארגון ומבנה היחידה
היס"מ כפופה למשטרת ישראל ומהווה המקבילה של סיירת משמר הגבול במשטרה "הכחולה". יחידות היס"מ פרושות ברחבי הארץ במחוזות ובמרחבים השונים, הן כפופות מבצעית למפקד המחוז/המרחב ומקצועית לאגף המבצעים במטה הארצי. מפקד היחידה הוא קצין משטרה בדרגת רב פקד, ותחת פיקודו פועלים מפקדי צוותים וצוותי לוחמים המורכבים מגברים ונשים.
כח אדם
הגיוס ליחידה נעשה על בסיס התנדבותי, והמשרתים בה הם אנשי קבע בוגרי יחידות קרביות בצה"ל או במג"ב, בעלי רובאי 05 ומעלה. ההכשרה לתפקיד כוללת קורס שוטרים שנערך במכללה הלאומית לשוטרים, שם עוברים המגויסים הכשרות לתפקיד שוטר במשטרת ישראל, ולאחר מכן קורס לוחמי יס"מ. הקורס נערך בבבסא"ר ע"ש רבין, ביחד עם לוחמי יחידות מג"ב, ובסופו מוענקת להם סיכת הלוחם של היחידה.
תפקידי היחידה
היס"מ מהווה חוד החנית של משטרת ישראל בהתמודדות מול מעשי עבריינות בעלי אלמנטים אלימים מכל הסוגים, ולכן מגוון התפקידים שבאחריותה הוא רחב מאוד, וכולל מטבע הדברים גם את ההתמודדות עם טרור:
היסטוריה ואירועים בולטים
היס"מ הראשונה הוקמה בשנת 1988 במרחב העמקים ומפקדה היה שמעון קורן, בשנת 1991 הוקמה היחידה השנייה במחוז ירושלים (קדמו לה מספר יחידות פיילוט במהלך שנות השמונים אשר נקראו יל"ס - יחידה להשלטת סדר) ומאז הלכו וקמו יחידות יס"מ בכל גזרות משטרת ישראל.
אנשי היחידה לקחו לאורך השנים חלק באירועים חשובים בתודעה הישראלית, בין הבולטים שבהם היו גם רצח יצחק רבין, מהומות אוקטובר 2000, תוכנית ההתנתקות ופינוי ההתנחלות עמונה. הלוחמים פעלו גם בזירות פיגועים רבים בכל רחבי הארץ, ובכמה מקרים אף נלחמו פנים אל פנים מול מחבלים שכבר החלו בביצוע הפיגוע.
פעילות
היס"מ מוגדרת "יחידת התערבות". ככזו, עליה להתערב הלכה למעשה ובאופן מיידי בכל התפתחות מסכנת חיים, כדי לסכל או לכל הפחות למזער נזקים באירוע. היחידה מאפשרת לפיקוד המשטרה או הצבא לקבל תמונת מצב עדכנית מכח שמזנק מהר, מכתר, מקפיא מצב ואם צריך גם חותר למגע עד להגעת "יחידת השתלטות", צוות משא ומתן ושאר גורמים מקצועיים בהתאם לסיטואציה. מלבד ההיבט הביטחוני המובן מאליו, התערבויות שכאלה נדרשות בסביבה האזרחית בשלל אירועים מתפתחים כגון ניסיונות התאבדות הכוללים התבצרות, נשק, בלוני גז, ניסיונות חיסול וקרבות עבריינים, אירועי חומ"ס אזרחיים ועוד.
לוחמי היס"מ הפכו ל"חלק מהנוף" בהפגנות הימין והשמאל הפוליטי בישראל, הפגנות פלסטינים ופעילי שמאל רדיקלי, תפילות ימי השישי במסגד אל-אקצא, המלחמה באלימות באצטדיוני הכדורגל, פינוי מאחזים באיו"ש, פינוי מבנים בלתי חוקיים במזרח ירושלים, בנגב ובצפון, הפרות סדר והפגנות על רקע חברתי של קבוצות ורבדים בציבור הישראלי (למשל חרדים, אתיופים, דרוזים, סטודנטים ועוד). בשל תפקידן, ובעיקר לאור תפקודן באירועים אלו, קנו לעצמן יחידות היס"מ מוניטין של יחידות קשוחות, שלא נרתעות מעימותים פיזיים עם מתפרעים.
בימים כסדרם עוסקות יחידות היס"מ באכיפת עבירות חמורות, כל אחת לפי אופי הגזרות השונות במשטרת ישראל- משמע, כל יחידה מתמחה בטיפול ובהתמודדות מול תופעות העבריינות הנפוצות באזור פעילותה. בין האזורים הבולטים בהם נוכחות לוחמי היס"מ ידועה, ראוי לציין את לוד, רמלה, תל אביב-יפו, גבול ישראל מצרים וכפרי הדרום, באר שבע, דימונה, אזור המשולש, ירושלים, איו"ש וכפרי הגליל.
ביקורות
ועדות שהוקמו מטעם המדינה לאחר אירועים משמעותיים, נתנו את דעתם והמלצותיהם בנוגע לפעילות יחידות היס"מ בהקשרים שונים:
עם פתיחת שנת 2010 נעצרו מספר לוחמים מיס"מ ירקון, בחשד שהתעללו בגנב אופנוע פלסטיני, הפרשה זכתה לסיקור נרחב בתקשורת - והסתיימה לבסוף בביטול כל האישומים על ידי מח"ש. מבין התלונות שדווקא כן הובילו להרשעה של לוחמים בבתי המשפט או בבית הדין המשמעתי של המשטרה, אפשר לכלול את עונשו של שוטר היס"מ גלעד מזרחי, שנידון בשנת 2010 לחצי שנת מאסר על תנאי וקנס כספי עקב חלקו באירוע של תקיפת צלם בהפגנה בירושלים. באפריל 2017 פוטר שוטר יס"מ מתפקידו לאחר שתועד (ולאחר מכן הודה במעשה) מכה באלימות נהג משאית פלסטיני.
העיתונאי יוסי אלי חשף ביקורת פנימית חמורה בשנת 2009, כאשר ערך כתבת תחקיר על יס"מ ירושלים. לוחמים שהתראיינו בעילום שם ציינו כי ביחידתם מקובל להתעלל בשוטרים חדשים ולהתעלם מבעיות רפואיות שלהם, והעידו על אלימות כלפי אזרחים ללא כל הצדקה. תגובת המשטרה הייתה כי הטענות נבדקו וכי אין בהן אמת.
בק
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
גלריית דגלי ארצות הברית
דגלי ארצות הברית:
ההתפתחות ההיסטורית של דגל הלאום של ארצות הברית
קודם לשנת 1912 לא נקבע סדר מסוים לכוכבים. בשנת 1934 נקבע גוון הדגל.
דגלים של שטחים מרוחקים של ארצות הברית
דגלים אלה אינם רשמיים, ובאופן רשמי נעשה שימוש בדגל ארצות הברית בשטחים אלה, אולם דה פקטו נעשה שימוש בדגלים הלא רשמיים.
חניתן תניני
חניתן תניני או שפודני תניני. (שם מדעי: Tylosurus crocodilus) הוא מין של דג ממשפחת השפודניים והוא הדג הגדול ביותר במשפחתו וגם בסדרתו.
תיאור
לחניתן התניני גוף קטן וחסר עמוד שדרה, ולמרות זאת בסנפיר הגב שלו קיימים 25-21 קרניים ובסנפיר האנאלי 22-19 קרניים. לדג זה יש כ86-80 חוליות. ההבדל העיקרי בין החניתן התניני לבין מיני חניתאים אחרים הוא בהבדל בשיניהם. שיני החניתן התניני נוטות קדימה בזמן שהוא צעיר, לעומת זאת שיני כל המינים האחרים ישרות בכל הגילאים. לחניתן התניני יש גוף עבה, גלילי יותר וראשו קצר יותר מאשר שפודניים אחרים. גבו כחול כהה, צדדיו כסופים-לבנים ואזור בטנו לבן. גודלו של החניתן התניני הארוך ביותר הרשום הוא כ-150 סנטימטרים, והמשקל הרשום הגבוה ביותר הוא 6.35 קילוגרם.
תפוצה ומקום מחיה
מינים שונים של חניתן תניני נמצאים באוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט, הים האדום, מהחוף של אפריקה הדרומית עד לפולינזיה הצרפתית, בצפון יפן ובצפון ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. באוקיינוס האטלנטי, בדרום- החניתן התניני ידוע מניו ג'רזי ועד לברזיל, ובצפון הוא ידוע מביוקו, קמרון, וליבריה לאסנשן. החניתן התניני יכול להימצא גם בקרבה לגינאה, סנגל וכף ורדה. מפני שהחניתן התניני הוא חיה שחיה בים הפתוח, הוא יכול להימצא גם מעל לגונות ושוניות אלמוגים, גם כבודדים וגם בקבוצות קטנות. החניתן התניני מטיל ביצים הנצמדות לעצמים במים בכוחות עצמן באמצעות קנוקנות הממוקמות על פני השטח של כל ביצה.
יחסים לבני אדם
דגים את החניתן לצורך ציד פנאי. ניתן לתפוס אותו באמצעות אורות מלאכותיים, בדומה לשפודניים אחרים. על אף שהוא נחשב דג למאכל, בני האדם לא מרבים לצוד אותו מכיוון שתפיסתו נחשבת למסוכנת בגלל גודלו ובגלל נטייתו לזנק מהמים ולגרום לפצעי נקב בעזרת המקור שלו, כאשר הוא מבוהל או נמשך לאורות המשמשים לתפיסתו.
יאיר זיו
נעוריו ותחילת דרכו
זיו נולד בכפר סבא. בגיל 13 התחיל ללמוד לנגן בגיטרה ונמשך למוזיקת רוק אנד רול. בצה"ל שירת בלהקת חיל החינוך והנוער ובלהקת רוק צבאית שביצעה גרסאות כיסוי ללהיטי פופ ישראלים ואירופיים ביחד עם אומנים רבים (עידן רייכל, דנה עדיני, יעל דקלבאום, אוהד חיטמן, טל פורר, עמית יצחק, עידו מוסרי, אמילי קרפל ועוד).
כשנתיים לאחר תום שירותו הצבאי הקליט זיו את השיר "בואי" במסגרת הפרויקט של עידן רייכל. השיר נבחר להיות הסינגל הראשון מהפרויקט של עידן רייכל, וזכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו. זיו השתתף בכמה מן ההופעות המרכזיות של הפרויקט של עידן רייכל ולאחר מכן החל לעבוד במשך כשלוש שנים על אלבום בכורה.
באותה שנה בתום שירותו הצבאי, הקים יאיר ביחד עם רוני הוד את להקת הכיסוי U2 BOOTLEG שהופיעו במשך 3 שנים. בלהקה נגנו חברי להקת בוטן מתוק בקרקס: און דבי, רוני הוד, מאור שיטרית ואלון מוטקין. הלהקה זכתה לתשבחות רבות בין היתר בגלל קולו והופעתו של זיו שהזכירו לרבים את בונו, סולן להקת U2. בתוכניתו של גיא פינס השווה את יאיר והלהקה למקור.
אלבום הבכורה "זמן"
בדצמבר 2008 לאחר עבודה של 3 שנים עם המפיק המוזיקלי שמוליק נויפלד יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "ברחובות פריז". השיר זכה להשמעות רבות והגיע לראש מצעדי הפזמונים של רוב תחנות הרדיו. בינואר 2009 יצא הסינגל השני "ואחרי שהכל ייגמר", והגיע אף הוא לראשי המצעדים. גם הסינגל השלישי "אל תתייאש" זכה להצלחה. ביוני יצא הסינגל הרביעי "עולם יפה יותר".
במרץ 2009 יצא האלבום המלא "זמן". את רוב שירי האלבום כתב זיו עם ארז ברזוליק והלחין עם שמוליק נויפלד. נויפלד היה גם אחראי להפקה המוזיקלית יחד עם זיו, ובחלק מהעיבודים השתתף גם עדי גולדשטיין. הנגנים שליוו את זיו באלבום היו רוני הוד, יועד ניר, עדי גולדשטיין, שמוליק נויפלד ויאיר זיו עצמו. הופעת ההשקה נערכה בצוותא ב-17 במאי 2009 ושודרה בשידור ישיר ברשת ג'.
ב-2010 הלחין זיו את השיר "רצה בפארק" של שרון חזיז למילותיו של מאיר גולדברג (בו הוא גם שר בדואט עם חזיז) שנבחר להיות הסינגל השלישי מתוך אלבומה החמישי, השיר הופק על ידי המפיק טל פורר.
Lego Lepricons
בשנת 2011 הקים יאיר ביחד עם הקלידן שלומי מאיה וליאו יעיש את להקת LEGO LEPRICONS, הלהקה הקליטה אלבום EP בשם "Judith, Call Security" עם 6 שירים:
הלהקה שיתפה פעולה עם בועז וולפ (המתופף של להקת אלקטרה), שעשה את המיקסים לאלבום.
בשנת 2013 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות של חודש וחצי באירופה. הלהקה הופיעה בצרפת, לונדון, אירלנד, בלגיה והולנד.
השירים "Well, I Don't Think So" ו-"You Should Have Known" מותחים ביקורת על התנהלותה של ממשלת ישראל הנוכחית בעניינים חברתיים פנימיים, כמו גם על מדיניות יחסי חוץ של ישראל.
כיום עובד זיו על חומרים חדשים יחד עם LEGO LEPRICONS, על פרויקט אלקטרוני עם שירים באנגלית ועל אלבום נוסף בעברית.
מנוע חיפוש 7|10
זיו עובד על אלבום חדש בשם "מנוע חיפוש 7|10" (המספרים מייצגים את ראשי התיבות של שמו). באפריל 2010 יצא הסינגל הראשון "בחלון דומע" למילים שכתבה רחלי שביט ללחן של יאיר. באוגוסט 2010 יצא הסינגל השני "אין שום כיוון" למילים ולחן של זיו עצמו. בינואר 2011 הוציא זיו את הסינגל השלישי "להישאב אל תוך חלום" למילים שכתב והלחין בעמו. הלחנים, העיבודים וההפקה באלבום נעשו על ידי זיו.
סדק געשי
סדק געשי הוא סוג של התפרצות געשית קווית, שדרכה מתפרצת לבה, שבדרך כלל אינה מלווה בהתפוצצות. לרוב הסדק הוא ברוחב של כמה מטרים ועשוי להיות באורך של כמה קילומטרים. סדקים געשיים עשויים לגרום לשפכי בזלת נרחבים הזורמים תחילה בערוצים ומאוחר יותר בצינורות לבה. לאחר זמן מה ההתפרצות בונה חרוטים געשיים ועלולה להתרכז באחד מהם או בחלקם. לעיתים אולי לא ניתן להבחין בפתחי סדקים קטנים מהאוויר, אך שורות של מכתשים (ראו לאקי) או קניונים (ראו ) נבנו על ידי כמה מהם.
הדייקים המזינים סדקים מגיעים אל פני השטח מעומק של כמה קילומטרים ומחברות אותם למאגרי מאגמה עמוקים יותר, לרוב מתחת למרכזים געשיים. סדקים נמצאים בדרך כלל באזור בקעים וברצועת בקעים, כמו איסלנד ו. סדקים געשיים הם לעיתים קרובות חלק מהמבנה של חרוטי מגן.
איסלנד
באיסלנד, נפתחים הרי געש, שיכולים להיות סדקים ארוכים, לעיתים קרובות במקביל לרצועת הבקעים בהם מתפצלים הלוחות הליתוספריים של הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי, מערכת המהווה חלק מהרכס המרכז-אטלנטי. התפרצויות מחודשות מתרחשות בדרך כלל משברים מקבילים חדשים שסטו בכמה מאות עד אלפי מטרים מהסדקים הקודמים. חלוקה זו של פתחי ההתפרצות ולעיתים התפרצויות של נפח גדול של לבה בזלתית נוזלית בדרך כלל בונה משטח לבה עבה, ולא מבנה וולקני יחיד. אך ישנם גם הרי הגעש המרכזיים, הרי געש מרוכבים, לרוב עם קלדרות, שנוצרו במשך אלפי שנים, והתפרצויות עם מאגר מאגמה אחד או יותר מתחת השולטים על מערכת הסדקים שלהם.
הסדקים של לאקי, חלק ממערכת הגעשית של גרימסווטן, הפיקו את אחת ההתפרצויות השופעות הגדולות ביותר על פני כדור הארץ בתקופות היסטוריות, בצורת שטפי בזלת בנפח לבה של 12–14 קילומטרים מעוקבים בשנת 1783. במהלך התפרצות בשנים 934–940 לספירה, התפרצות סדק נרחבת מאוד במערכת הגעשית של  בדרום איסלנד, נפלטו בערך 18 קילומטרים מעוקבים של לבה. בספטמבר 2014 התרחשה התפרצות מסדקים באתר שדה הלבה Holuhraun מהמאה ה-18. ההתפרצות היא חלק מסדרת התפרצויות במערכת הגעשית ברדרבונגה.
הוואי
פתחי הסדקים הרדיאליים של הרי געש בהוואי מייצרים גם "וילונות אש" כאשר מזרקות לבה פורצות לאורך חלק מהסדק. פתחים געשיים אלה בונים סוללות נמוכות של התזה בזלתית משני צידי הסדק. מזרקות לבה מבודדות יותר לאורך הסדק מייצרות שורות מכתשים של חרוטים געשיים, וחרוטי אפר. השברים שיוצרים חרוט געשי הם חמים ופלסטיים מספיק כדי לעבור הלחמה יחד, ואילו השברים שיוצרים חרוט אפר נשארים נפרדים בגלל הטמפרטורה הנמוכה שלהם.
קניון חריץ
קניון חריץ (מאנגלית: Slot canyon) הוא קניון צר, שנוצר על ידי סחיפה באמצעות מים הזורמים דרך הסלע. קניון חריץ עמוק בצורה משמעותית מרוחבו. ישנם קניוני חריץ שרוחבם פחות ממטר בקצה העליון, אבל עומקם יותר מ-30 מטרים עד קרקעית הקניון.
מרבית קניוני החריץ נוצרים בסלעי אבן חול ואבן גיר, אף על פי שקיימים קניוני חריץ גם בסוגי סלעים אחרים, כדוגמת גרניט ובזלת. אפילו באבן חול ובאבן גיר, רק מספר קטן מאוד של נחלים ייצרו קניוני חריץ בשל השילוב של המאפיינים הייחודיים של הסלע ומשטר הגשמים האזורי.
קניוני חריץ ברחבי העולם
קניוני חריץ קיימים במקומות רבים ברחבי העולם, בייחוד במקומות שבהם יש מיעוט משקעים. כמה מהקניונים החריצים הידועים ביותר מצויים בדרום-מערב ארצות הברית. אזורים משמעותיים נוספים כוללים את סיירה דה גווארה (Sierra de Guara) בצפון ספרד, הרי הפירנאים בגבול בין צרפת לספרד וההרים הכחולים בניו סאות' ויילס באוסטרליה.
אוסטרליה
האזור עם המקבץ הגדול ביותר הידוע של קניוני חריץ באוסטרליה הוא ההרים הכחולים, מערבית לסידני. הם קיימים ברצועה צרה של אבן חול שאורכה בערך 30 קילומטרים ממזרח למערב, ובערך 100 קילומטרים מדרום לצפון. מרבית קניונים אלו הם בפארק הלאומי וולמי (Wollemi National Park) והגישה אליהם קשה. גולשי קניונים מסיירים בחלק קטן מהם בסופי השבוע בקיץ. בגרנד קניון (Grand Canyon), בסמוך לבלאקהית (Blackheath) יש שביל מוסדר לתיירים, אבל הסיור בשביל בשלמותו מחייב שימוש בגלישת מצוקים ובשחייה.
קניוני חריץ מאבן חול קיימים גם בכמה מקומות מרוחקים יותר של אוסטרליה, כולל הפארק הלאומי קאריג'יני (Karijini National Park) ורכס בנגל בנגל (Bungle Bungle Range) בפארק הלאומי פורנולולו, שניהם באוסטרליה המערבית, וקניון קרנארוון (Carnarvon Gorge) בקווינסלנד.
ארצות הברית
הריכוז הגדול ביותר בעולם של קניוני חריץ נמצא בדרום יוטה, וכולל למעלה מאלף קניוני חריץ בשטחים המדבריים דרומית לכביש בין-מדינתי 70. הקניונים החריצים של יוטה מצויים באזור המכונה "המצר" (The Narrows) בפארק הלאומי ציון, לאורך השביל Joint Trail בפארק הלאומי קניונלנדס, ברחבי הפארק הלאומי קפיטול ריף, ובתחומי קמר סן רפאל, והמונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה, במיוחד לאורך הקניונים של הנהר אסקלנטה, כולל קויוט ג'ולץ' (Coyote Gulch). קניונים חריציים רבים אחרים שוכנים על אדמות ציבוריות בבעלות לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית ואדמות בבעלות המדינה בדרום יוטה, באזורים המקיפים את הפארקים והמונומנטים הלאומים שהוזכרו לעיל. באקסקין גולץ' (Buckskin Gulch), אחד הקניונים החריצים הארוכים ביותר בעולם מתחיל בדרום יוטה ונמשך לתוך צפון אריזונה בתחומי אזור הטבע הבראשיתי קניון פאריה-צוקי השני (Paria Canyon-Vermilion Cliffs Wilderness). ריכוז גדול של קניוני חריץ קיים גם בצפון אריזונה, כולל קניון אנטילופ ו"הקניון הסודי" (Secret Canyon), שהם שניים מהקניונים החריצים המפורסמים ביותר השוכנים סמוך לפייג' על קרקע השייכת לאומת נאוואחו. קניוני חריץ שוכנים גם בעמק בין כביש 89 וצוקי השני באריזונה, וניתן לצפות בהם בנסיעה בירידה לעמק בכביש 89, אבל הם חלק משמורת הנאוואחו והם סגורים לציבור. שביל קניון החריץ במונומנט הלאומי סלעי האוהלים קאשה-קאטובי (Kasha-Katuwe Tent Rocks National Monument) בניו מקסיקו ייחודי בכך שנחצב בטוף (אפר געשי). בקליפורניה כמה קניוני חריץ שוכנים בתחומי הפארק הלאומי עמק המוות.
סכנת טביעה
סופות מקומיות ומרוחקות עלולות לגרום לשיטפון בזק מסוכן בקניונים חריצים, ומטיילים לא אמורים להיכנס אליהם אם יש סימן לגשם בסביבה. ברבים מהקניונים החריצים יציאה בטוחה אפשרית רק אחרי קילומטרים רבים.
ב-12 באוגוסט 1997 נהרגו אחד עשר תיירים, כולל שבעה מצרפת, אחד מבריטניה, אחד משוודיה ושניים מארצות הברית בשיטפון בזק בחלק התחתון של קניון אנטילופ. מעט מאוד גשם ירד באתר באותו יום, אבל בסופת רעמים מוקדמת יותר ירדה כמות גשם גדולה באגן הניקוז של הקניון, כ-11 קילומטרים במעלה הזרם. הניצול היחיד מהשיטפון היה מדריך הטיול פרנסיסקו "פונצ'ו" קווינטנה שעבר קודם לאירוע הדרכה בהתמודדות עם מי שיטפון. באותה תקופה הייתה מערכת הסולמות מורכבת מסולמות עץ חובבניים שנסחפו במי השיטפון. מאז הותקנה מערכת סולמות המוברגת לסלע, ורשתות הותקנו בקצה העליון של הקניון, ובדוכן התשלום בכניסה הותקנה מערכת צפירת אזהרה.
בספטמבר 2015 נלכדה קבוצה של שבעה מטיילים בשיטפון בקניון קיהול (Keyhole Canyon), קניון חריץ בפארק הלאומי ציון. בשיטפון הבזק נספו כל שבעת חברי הקבוצה, ששרידיהם אותרו לאחר חיפוש שארך כמה ימים.
חוסה לואיס רודריגס ספאטרו
חוסה לואיס רודריגס ספאטרו (בספרדית: José Luis Rodríguez Zapatero, ; נולד ב-4 באוגוסט 1960 בעיר ואיאדוליד) הוא פוליטיקאי ספרדי שהיה ראש ממשלת ספרד מטעם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) בשנים 2004–2011.
כמה מפעולותיו הבולטות כראש ממשלה היו הוצאת כוחות הצבא הספרדי מעיראק, הכרה בנישואים חד-מיניים, הרפורמה באוטונומיה של קטלוניה ופתיחה במשא ומתן עם ארגון הטרור הבסקי אט"א שמטרתו להביא אוטונומיה לחבל הבסקים.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה הפוליטית
ספאטרו נולד בוואיאדוליד למשפחה מיוחסת שנקטה קו שמאלני. לדבריו, משפחתו ממוצא יהודי, כנראה מצאצאי האנוסים. אביו, חואן רודריגס גרסיה-לוסאנו, הוא עורך דין. סבו, חואן רודריגס לוסאנו, היה קפטן רפובליקני אשר נהרג בידי קבוצת לאומנים במלחמת האזרחים הספרדית. ספאטרו גדל בלאון השייכת כעת לקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, שם למד בבית ספר יסודי דתי ולאחר מכן בבית ספר תיכון פרטי.
בשנת 1979 הוא הצטרף למפלגה הסוציאליסטית וב-1982 הוסמך למשפטים מטעם אוניברסיטת לאון, שם גם לימד משפט חוקתי. בשנת 1986 נבחר לקונגרס הנבחרים (הבית התחתון של הפרלמנט הספרדי) מטעם פרובינציית לאון, ובכך היה לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר בבית התחתון. ב-1988 הוא מונה לתפקיד מזכ"ל המפלגה בלאון, אחרי מחלוקות קשות במפלגה.
ב-27 בינואר 1990 נישא לסונסלס אספינוסה דיאס, בתו של קצין הצבא רפאל אספינוסה ארמנדיראס, ונולדו לו שתי בנות. משפחתו שומרת בקנאות על פרטיותה וממעטת להופיע בתקשורת.
ב-1991 רקטור אוניברסיטת לאון החליט לבטל את חוזהו של ספאטרו, לאחר שהיועצים המשפטיים של הפקולטה קבעו כי קיים ניגוד עניינים בין משרתו של ספאטרו באוניברסיטה לבין פעילותו הפוליטית. זאת על אף שהיועצים המשפטיים של קונגרס הנבחרים לא מצאו ניגוד עניינים כזה.
ב-1994 הוא נבחר שוב לתפקיד מזכ"ל המפלגה ברוב של 68 אחוזים. בבחירות הכלליות בשנת 1996 הוא שמר על מושבו בבית התחתון, ושנה לאחר מכן נבחר שוב כמזכ"ל המפלגה.
הכניסה לפוליטיקה הלאומית
בבחירות הכלליות בשנת 2000 המפלגה הסוציאליסטית הפסידה בפעם השנייה ברציפות למפלגתו של חוסה מריה אסנאר, מפלגת העם (PP), שגרפה את רוב המושבים. ספאטרו שוב שמר על מקומו, אך מפלגתו קיבלה רק 126 מושבים, 16 מושבים פחות מאשר בשנת 1996.
בוועידה ה-35 של המפלגה, חודשים אחדים אחרי הבחירות, הודיע ספטארו כי ירוץ לתפקיד ראש המפלגה, לאחר שראש המפלגה חואקין אלומניה התפטר בעקבות ההפסד בבחירות. למרות הביקורת נגדו עקב חוסר ניסיונו הפוליטי, הוא ניצח ברוב דחוק של 414 קולות לעומת 409 קולות למועמד היריב חוסה בונו (אשר מאוחר יותר כיהן כשר ההגנה בממשלתו של ספאטרו).
מיד לאחר היבחרו הצהיר כי לא יפריע לעבודת הממשלה ואף טבע את המונח "אופוזיציה שקטה". במסגרת זו, אחת מפעולותיו כראש אופוזיציה הייתה לנסח את האמנה נגד טרור, שעליה חתמו שתי המפלגות היריבות. אולם עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הממשלה לאופוזיציה. הראשונה מביניהן הייתה על הדרישה להוריד את המיסים כדי לקזז את עליית מחירי הנפט. התנגשות חזיתית אחרת של ספאטרו עם הממשלה הייתה בעקבות התפרצות מחלת הפרה המשוגעת. ספאטרו ביקר את התנהלותה הכושלת של הממשלה בטיפולה במחלה וטען שהמצב יצא מכלל שליטתה של הממשלה. כמו כן, הוא ביקר את הממשלה על מדיניותה במשבר בין ספרד לבריטניה בעניין גיברלטר.
המחלוקת העיקרית בינו לבין ראש הממשלה אסנאר הייתה בעניין המלחמה בעיראק. סקרי דעת קהל שנערכו בספרד ב-2003 הצביעו על רוב גורף (כ-90% מהנשאלים) נגד פלישה לעיראק וכיבושה. ספאטרו סבר כי התקפה מזוינת שלא אושרה על ידי האומות המאוחדות היא בלתי חוקית, ולא ראה בפלישה לעיראק מלחמת מנע.
המלחמה בעיראק גרמה גם לחיכוכים בין ספאטרו לבין ארצות הברית. תקרית אחת התרחשה כאשר במהלך מצעד ביום חגה הלאומי של ספרד ב-12 באוקטובר 2003 ספאטרו לא קם ממקומו לכבודו של דגל ארצות הברית. הוא הסביר כי צעדו זה בא במחאה על המלחמה בעיראק ולא כדי לפגוע ברגשות העם האמריקאי. במצע הבחירות שלו הוא הבטיח כי יסיג את הכוחות הספרדיים מעיראק מיד לכשייבחר לראשות הממשלה.
הבחירה לראשות ממשלה
ערב הבחירות הכלליות ב-2004 סקרי הבחירות ניבאו ניצחון למפלגת העם ולמועמדה לראשות הממשלה, מריאנו רחוי (יורשו של חוסה מריה אסנאר). אולם ב-11 במרץ, שלושה ימים לפני הבחירות, אירעו פיגועי הטרור בתחנות הרכבת במדריד שבהם נהרגו 191 אנשים ונפצעו למעלה מ-1,700 אנשים. בבחירות עצמן מפלגתו של ספאטרו, המפלגה הסוציאליסטית, השיגה 164 מושבים ו-43.27% מהקולות, בעוד שמפלגת השלטון, מפלגת העם, השיגה 146 מושבים ו-37.81% מהקולות בלבד. הפסדה של מפלגת העם בבחירות יוחס לתגובתה לפיגועים, כאשר ניסתה לטפול את האשמה על המחתרת הבסקית בעוד שהיו כבר עדויות כי מאחורי הפיגועים עמדו טרוריסטים איסלאמיים שפעלו בהשראת אל-קאעידה. ציבור הבוחרים ראה בזאת ניסיון מצד מפלגת העם להתחמק מהפסד בבחירות, שכן המפלגה חששה שהבוחרים יקשרו את הפיגועים במדריד עם תמיכתה בנוכחות הצבאית של ספרד בעיראק ולכן "יענישו" אותה בקלפיות.
ב-9 במרץ 2008 התקיימו בחירות כלליות בספרד והמפלגה הסוציאליסטית, בראשותו של ספאטרו, נחלה ניצחון נוסף.
כראש ממשלת ספרד
ספאטרו החל בכהונתו כראש ממשלת ספרד ב-17 באפריל 2004. ממשלתו של רודריגס ספאטרו התאפיינה בהמשך המדיניות הכלכלית של הממשלה הקודמת; חקיקת חוקים סוציאליים פרוגרסיביים, כגון נישואים חד-מיניים ושינוי חוק הגירושים; ושינויים במדיניות החוץ כגון התרחקות מארצות הברית. כל הצעדים האלה נהנו מתמיכת מפלגות השמאל ועיקר האופוזיציה הייתה מפלגת העם בראשותו של מריאנו רחוי.
היחס לישראל
עם עלייתו של ספאטרו לשלטון התקררו היחסים החמים שהיו בין ישראל לספרד בתקופת ממשלת הימין של אסנאר, ספאטרו היה ביקורתי כלפי ישראל, ובעת מלחמת לבנון השנייה בעת כנס מפלגתי אמר ש"אף אחד לא צריך להגן על עצמו בכוח מוגזם שפוגע בחפים מפשע" וצולם כשהוא עוטה כאפיה על כתפיו. עם זאת, בריאיון ל"מעריב" לקראת ביקורו בישראל ב-2009, אמר כי "ספרד היא חברה של ישראל".
בזיליקת פטרוניוס הקדוש
בזיליקת פטרוניוס הקדוש (באיטלקית: Basilica di San Petronio) היא כנסייה קתולית השוכנת בכיכר פיאצה מג'ורה בבולוניה שבמחוז אמיליה-רומאניה באיטליה. זו הכנסייה הראשית של בולוניה והיא הכנסייה החמישית בגודלה בעולם: אורכה הוא 132 מטר, רוחבה 60 מטר וגובה קמרונותיה הוא 45 מטר. היא כנסיית הלבנים הגדולה בעולם. הכנסייה בנויה בסגנון המשלב סגנון רנסאנס עם סגנון רומנסק.