cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיניקס סאנס
תקופת מייק ד'אנטוני
בסיבוב הראשון של פלייאוף 2006 גברה פיניקס על המדורגת שביעית לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 4–3, לאחר שכבר הייתה בפיגור 1–3. גם בסיבוב השני נגררו הסאנס לשבעה משחקים, אך בסופו של דבר גברו על לוס אנג'לס קליפרס במשחק השביעי והמכריע בתוצאה 127–107. הקבוצה המשיכה לגמר המערב בפעם השנייה ברציפות, שם התמודדה מול דאלאס מאבריקס. הקבוצה ניצחה בשניים מארבעת המשחקים הראשונים, אך הפסידה במשחקים 5 ו-6 של הסדרה, בין היתר בשל פציעה של ראג'ה בל, והודחה מהפלייאוף.
מרי פולנטי
ביוגרפיה
ב-1994 מונתה לשופטת בידי ארני קלרסון, מושל המדינה. היא ישבה בכס השיפוט של בית המשפט המחוזי עבור מחוז דקוטה, אשר משכנו בעיר הייסטינגס. ב-2003 נבחר בעלה טים למושל מינסוטה ובעקבות כך נהייתה לגברת הראשונה של המדינה. במהלך כהונתו של פולנטי כמושל, בני הזוג המשיכו לתהגורר בבית מגוריהם הפרטי, ובחרו שלא לעבור אל המעון הרשמי של המושל. כגברת הראשונה, יזמה פולנטי תוכנית אינטרנטית המקשרת בין ארגונים קהילתיים שונים.
בינואר 2007, לאחר שבעלה נבחר לכהונה שנייה הכריזה פולנטי כי תעזוב את כס השיפוט, החל מ-12 בפברואר 2007. לזמן מה שימשה כיועצת משפטית בארגון "National Arbitration Forum", אך היא פרשה מתפקיד זה בספטמבר אותה שנה. אחר כך עבדה כמגשרת ב"מרכז הגישור גילברט", שם היא סייעה ביישוב סכסוכים בין גורמים שנקלעו למחלוקת, בטרם ובמהלך נקיטת הליכים אזרחיים. מינואר 2009 עד ינואר 2010 היא הייתה מנהלת דיפלומטיה רפואית ב-Children's HeartLink, מוסד ללא כוונת רווח בין-לאומי.
פיניקס סאנס
תקופת טרי פורטר ואלווין ג'נטרי
ביוני 2008 מונה עוזר מאמן דטרויט פיסטונס, טרי פורטר, למאמן הסאנס במקומו של ד'אנטוני. בדראפט 2008 צירפה הקבוצה את רובין לופז (בחירה 15) ואת גוראן דרגיץ' (בחירה 45), ובדצמבר 2008 המשיכו עם השינויים בסגל, כאשר העבירו את בוריס דיאו וראג'ה בל לשארלוט בובקאטס בתמורה לג'ייסון ריצ'רדסון וג'ארד דאדלי. בפברואר 2009, כאשר עמד מאזן הקבוצה על 28 ניצחונות ו-23 הפסדים, פוטר פורטר מתפקידו והוחלף על ידי עוזר המאמן אלווין ג'נטרי, אשר נשאר בתפקיד במשך כ-4 שנים. תחת ג'נטרי חזרה פיניקס לשחק בקצב גבוה, אשר היה סימן ההיכר של הקבוצה בתקופתו של ד'אנטוני; בכל שלושת משחקיו הראשונים קלעו הסאנס לפחות 140 נקודות, ובשלושתם ניצחו בפער ממוצע של מעל 28 נקודות. על אף שסיימה את העונה במאזן חיובי 46–36, נותרה פיניקס מחוץ לשלב הפלייאוף בשל חוזקן של יתר קבוצות האזור המערבי.
בעונת הובילו את הקבוצה נאש, סטודמאייר וריצ'רדסון למאזן השלישי בטיבו באזור המערבי, 54–28, תוך שהיא קולעת את ממוצע הנקודות הגבוה בליגה – 110.2 נקודות למשחק. בפלייאוף גברה פיניקס על פורטלנד טרייל בלייזרס (4–2) ועל סן אנטוניו ספרס (4–0), בדרך להעפלתה השלישית בשש שנים לגמר האזור המערבי. בסדרת גמר המערב עצמה הפסידו הסאנס 2–4 ללוס אנג'לס לייקרס, אשר הייתה בדרך לזכייתה השנייה ברציפות באליפות הליגה.
בקיץ 2010 עזב סטיב קר את פיניקס, ובמקומו מונה לאנס בלאנקס לתפקיד הג'נרל מנג'ר. באותו הקיץ עזבו את הקבוצה גם שניים משחקניה המובילים ב-8 השנים הקודמות – אמארה סטודמאייר וליאנדרו ברבוזה – ואת מקומם בסגל תפסו הידו טורקוגלו, ג'וש צ'ילדרס והאקים ווריק. לאחר 25 משחקים בעונת העבירו הסאנס את טורקוגלו, ריצ'רדסון וארל קלארק לאורלנדו מג'יק, בתמורה לוינס קרטר, מרצ'ין גורטאט ומיקאל פיאטרוס. כחודשיים לאחר מכן העביר בלאנקס את הרכז המחליף גוראן דרגיץ' ליוסטון רוקטס, תמורת ארון ברוקס. בצל השינויים הרבים בסגל, רשמה פיניקס מאזן שלילי לראשונה מזה 7 שנים (40–42) ולא העפילה לשלב הפלייאוף. בעונה העוקבת התבססה הקבוצה על אותו סגל שחקנים, למעט צירופו של הרוקי מרקיף מוריס ועזיבתו של קרטר, וסיימה את העונה במקום העשירי במערב עם מאזן ניצחונות 33–33. בכך החמיצה פיניקס את הפלייאוף במשך שתי עונות רצופות, לראשונה מאז עונת.
ביולי 2012 סיכמו הסאנס ולוס אנג'לס לייקרס על עסקת "החתמה והעברה" (Sign-and-Trade), במסגרתה חתם סטיב נאש על חוזה בלייקרס (ל-3 עונות עבור כ-27 מיליון דולר), ובתמורה קיבלה פיניקס 4 בחירות דראפט עתידיות. בכך נפרד נאש מהקבוצה לאחר 8 עונות רצופות, במהלכן זכה בשני תוארי ה-MVP של העונה, נבחר 5 פעמים לאחת מחמישיות העונה, והשתתף 6 פעמים במשחק האולסטאר.
בנייה מחדש (2012–הווה)
ביולי 2012 חזר לקבוצה הרכז הסלובני גוראן דרגיץ', אשר חתם בפיניקס על חוזה ל-4 עונות בסך כ-34 מיליון דולר. ב-18 בינואר 2013, כאשר עמד מאזן הקבוצה על 13 ניצחונות ו-28 הפסדים, התפטר ג'נטרי מאימון הקבוצה, ואת מקומו תפס עוזר המאמן לינדסי האנטר. תחת האנטר רשמו הסאנס מאזן שלילי 12–29, אשר הציב אותם במקום האחרון באזור המערבי, עם המאזן הכולל הגרוע ביותר של המועדון מאז עונת הבכורה שלו; 25–57. במאי 2013 החליף ראיין מקדונו את בלאנקס כג'נרל מנג'ר הקבוצה, ומינה את ג'ף הורנסק כמאמן הראשי במקומו של האנטר. בדראפט 2013 בחר מקדונו את הסנטר האוקראיני אלכס לן, ובהמשך אותו הקיץ צירפה הקבוצה גם את הקומבו גארד אריק בלדסו. באופן מפתיע ביחס לציפיות מהקבוצה הצעירה, סיימה פיניקס את העונה עם מאזן חיובי 48–34, הודות ליכולת טובה של דרגיץ' ובלדסו. על אף המאזן המרשים (58.6%) ניצבה הקבוצה במקום התשיעי בלבד באזור המערבי, ונותרה מחוץ לפלייאוף.
בדראפט 2014 בחרה הקבוצה את טי. ג'יי. וורן בבחירה ה-14, וכחודש לאחר מכן צירפה בטרייד את אייזיאה תומאס. במהלך פגרת סוף-שבוע האולסטאר 2014 ביצעו הסאנס שלושה טריידים נפרדים, במסגרתם נפרדו מדרגיץ', תומאס ושלושה שחקנים נוספים, ובתמורה קיבלו את ברנדון נייט בן ה-23, וכן מספר בחירות דראפט עתידיות ושחקנים משלימים בעלי חוזים קצרים. מאז ביצוע הטריידים ועד לסיום העונה הסדירה העמידה פיניקס מאזן שלילי 10–18, וסיימה במקום העשירי במערב עם מאזן 39–43.
עם הבחירה ה-13 בדראפט 2015 בחרה פיניקס את הקלע דווין בוקר, ובהמשך אותו הקיץ החתימה את נייט על הארכת חוזה בסך 70 מיליון דולר (ל-5 שנים), וכן החתימה את הסנטר הוותיק טייסון צ'נדלר על חוזה בסך 52 מיליון דולר (ל-4 שנים). במהלך עונת פוטר הורנסק מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה עוזרו ארל ווטסון. חרף יכולת מעודדת מצדם של נייט (19.6 נקודות למשחק) ובוקר (13.8 נקודות למשחק), השיגו הסאנס באותה עונה 23 ניצחונות בלבד, בין היתר בשל פציעה של בלדסו אשר החמיץ 51 משחקים. בכך כשלה הקבוצה להעפיל לפלייאוף ה-NBA בפעם השישית ברציפות, לראשונה בתולדות המועדון.
תקופת דווין בוקר
בדראפט 2016 ניצלו הסאנס את הבחירה הרביעית כדי לבחור את דראגן בנדר, וכן רכשו את הבחירה השמינית על מנת לצרף את מרקיז כריס. שתי הבחירות התבררו בדיעבד ככושלות; פיניקס העבירה את כריס בטרייד לאחר שתי עונות בלבד, ושחררה את בנדר לאחר 3 עונות. בעוד נייט, צ'נדלר, לן, כריס ובנדר הציגו יכולת מאכזבת, פרץ בוקר בעונה זו, והוביל את קלעי הקבוצה עם 22.1 נקודות בממוצע למשחק. לאחר שלושה משחקים בעונת, אשר בשניים מתוכם הפסידו הסאנס בהפרש של מעל 40 נקודות, פוטר ווטסון מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה עוזר המאמן ג'יי טריאנו. שמונה משחקים לאחר מכן הועבר אריק בלדסו למילווקי באקס, בתמורה לגרג מונרו ושתי בחירות דראפט עתידיות. לאורך עונות ו- רשמו הסאנס מאזן כולל של 45 ניצחונות ו-119 הפסדים (27.4%), ובשתיהן סיימו במקום האחרון באזור המערבי.
לקראת עונת מינו הסאנס את איגור קוקושקוב הסרבי כמאמן הראשי של הקבוצה, במקומו של טריאנו, ובדראפט 2018 צירפו את דיאנדרה אייטון ומיקל ברידג'ס עם הבחירות הראשונה והעשירית, בהתאמה. כמו כן באותו הקיץ חתם בוקר על הארכת חוזה בפיניקס ל-5 עונות נוספות, החל מקיץ 2019, עבור כ-158 מיליון דולר. על אף תפוקה מעודדת מצדם של שחקניה הצעירים בוקר (26.6 נקודות למשחק), וורן (18.0 נקודות למשחק) ואייטון (16.3 נקודות ו-10.3 ריבאונדים למשחק), סיימו הסאנס את העונה במקום האחרון במערב בפעם השלישית ברציפות, עם מאזן שלילי 19–63. בסיום העונה פוטר כל צוות האימון, כולל קוקושקוב, ושחקן העבר ג'יימס ג'ונס מונה לג'נרל מנג'ר הקבוצה.
בקיץ 2019 מונה מונטי ויליאמס למאמן הראשי של הקבוצה, אשר בכך הפך למאמן החמישי של הסאנס ב-5 עונות. עם הבחירה השישית של דראפט 2019 בחרה פיניקס את ג'רט קולבר, ומיד העבירה אותו בטרייד למינסוטה טימברוולבס בתמורה לקמרון ג'ונסון (הבחירה ה-11) ודריו שאריץ'. כמו כן באותו הקיץ חתם בקבוצה הרכז ריקי רוביו על חוזה ל-3 שנים, עבור כ-51 מיליון דולר. ב-24 באוקטובר 2019, לאחר משחק אחד בלבד בעונת, הושעה אייטון על ידי ליגת ה-NBA ל-25 משחקים בגין שימוש בחומרים אסורים. בפברואר 2020 הוכרז כי בוקר נבחר להחליף את דמיאן לילארד הפצוע במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובכך היה השחקן הראשון אשר מייצג את פיניקס במשחק הראווה מאז עשה זאת סטיב נאש בעונת. באותה העת עמדו ממוצעיו העונתיים של בוקר על 26.4 נקודות ו-6.3 אסיסטים למשחק. בסוף העונה שהתרחשה בבועה שבדיסניוורלד שבאורלנדו, בעקבות נגיף הקורונה, ניצחה פיניקס את כל המשחקים שם, אך לא הצליחה להיכנס לפלייאוף שוב כסיימה במקום העשירי במערב.
לקראת עונת ערכו הסאנס שינוי גדול בקבוצה, כשצירפו את האולסטאר כריס פול לקבוצה בטרייד ובתמורה העבירו את ריקי רוביו, קלי אוברה, טיי ג'רום, ג'יילן לקיו ובחירת דראפט עתידית לאוקלהומה סיטי ת'אנדר. באותה עונה הסאנס בהובלתם של צמד הגארדים כריס פול ודווין בוקר סיימו את העונה הסדירה במקום השני ובכך הגיעו לפלייאוף לראשונה מאז 2010. בסיבוב הראשון פגשו הסאנס את לוס אנג'לס לייקרס החזקים של לברון ג'יימס, אך ניצחו אותם בתוצאה 4-2. בסיבוב השני פגשו הסאנס את דנוור נאגטס, אותם הם ניצחו בתוצאה 4-0. בגמר המערב הסאנס ניצחו את הלוס אנג'לס קליפרס, אותם הם ניצחו בתוצאה 4-2 ובכך עלו לגמר ה-NBA בפעם השלישית בהיסטורית המועדון. בגמר פגשו הסאנס את מילווקי באקס, להם הם הפסידו בתוצאה 4-2.
בעונת סיימה הסאנס את העונה הסדירה במקום הראשון במערב עם מאזן: 18-64, המאזן הטוב בליגה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף פגשה הסאנס את ניו אורלינס פליקנס והביסה אותה בתוצאה 4-2. בסיבוב השני פגשה את המאבריקס
והובסה לאחר שבעה משחקים. ההדחה המוקדמת של הסאנס בחצי גמר המזרח הפתיעה פרשנים ואוהדים רבים בשל העובדה שהסאנס
סיימו את העונה הסדירה בראשות המזרח, ואילו המאבריקס סיימו את העונה הסדירה במקום הרביעי במערב.
קווין דוראנט
במהלך עונת הודיעה פיניקס על צירופו של כוכבה של ברוקלין נטס ואחד השחקנים המובילים ב-NBA: קווין דוראנט בתמורה למיקל ברידג'ס, קמרון ג'ונסון, ג'יי קראודר (שהועבר מיד למילווקי באקס), ארבע בחירות סיבוב ראשון והחלפת בחירות ב-2028. דוראנט יצר שלישייה חזקה חדשה במערב, שכללה אותו, את כריס פול ואת דווין בוקר.
מאמני הקבוצה
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
שיאים למשחק בודד
נקודות: 70, דווין בוקר מול בוסטון סלטיקס, 24 במרץ 2017.
ריבאונדים: 27, פול סיילאס מול סינסינטי רויאלס (1971) וטייסון צ'נדלר מול אטלנטה הוקס (2016).
אסיסטים: 25, קווין ג'ונסון מול סן אנטוניו ספרס, 6 באפריל 1994.
חטיפות: 10, קווין ג'ונסון מול וושינגטון בולטס, 9 בדצמבר 1993.
חסימות: 10, לארי נאנס מול פילדלפיה 76' (1988), ואמארה סטודמאייר מול יוטה ג'אז (2004).
יחסי בנגלדש–גרמניה
יחסי בנגלדש–גרמניה הם היחסים הבילטרליים בין בנגלדש לגרמניה.
היסטוריה
לאחר עצמאותה של בנגלדש בשנת 1971, הייתה גרמניה המזרחית המדינה השלישית בעולם, והמדינה הראשונה באירופה, שהכירה בבנגלדש בשנת 1972. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים, התרחבו בהתמדה היחסים בין המדינות.
שיתוף פעולה תרבותי
לעם הגרמני והבנגלי יש היסטוריה תרבותית בת מאות שנים. התעניינות גרמנית בתרבות הבנגלית חוזרת לביקורים בגרמניה על ידי המשורר הלאומי הבנגלי וחתן פרס נובל לספרות רבינדרנת טאגור בשנות ה-20 וה-30. סופרים, אנשי רוח ואמנים רבים בנגלים, התעניינו בספרות, האמנות, האדריכלות והפילוסופיה הגרמנית. המגעים ההולכים וגדלים בקרב אמנים גרמניים ובנגלדשיים, בעיקר באמנות, בצילום, בקולנוע התקבלו בברכה בשתי המדינות. ב-6 באוקטובר 2010 דויטשה ולה (DW), השיקה רשמית תוכניות בבנגלית באמצעות תדרי FM של תחנת הרדיו הממלכתית הבנגלית.
שיתוף הפעולה התרבותי בין שתי המדינות מתקיים בעיקר באמצעות מכון גתה, הפועל על פיתוח קשרי התרבות באמצעות תמיכה בפעילות התרבותית המקומית והגרמנית. זהו גם מקום מפגש מרכזי לכל המעוניינים בגרמניה. כדי להחליף את הניסיון בחינוך היסודי, הוצגה תוכנית חדשנית בשם "בתי ספר: שותפים לעתיד", על ידי מכון גתה, המאפשרת את הכשרת המורים בבתי הספר היסודי, בגרמניה.
יחסים כלכליים
ככוח כלכלי, כמו גם חבר חשוב של האיחוד האירופי (EU), גרמניה היא שותפה אמינה של בנגלדש בפיתוח.
גרמניה היא שוק הייצוא השני בגודלו של בנגלדש לאחר ארצות הברית, והסחר הבילטרלי הסתכם כ-4.5 מיליארד אירו ב-2012. בשנת 1986 נחתם הסכם לקידום השקעות והגנה, והסכם למניעת כפל מס נחתם בשנת 1993. עד כה ההשקעות הגרמניות הישירות בבנגלדש מסתכמים בכמעט 60 מיליון אירו.
ביקורים רשמיים
ב-25 באוקטובר 2011 ראש ממשלת בנגלדש הסינה ואזד נפגשה עם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בגרמניה, בביקור רשמי בן ארבעה ימים בוועידת הבריאות העולמית 2011, יחד עם מפגש על שני העמים. נשיא גרמניה, כריסטיאן וולף, ביקר בבנגלדש בין ה-28 בנובמבר ל-30 בנובמבר 2011, בליווי חברי הפרלמנט הגרמני, שר החוץ הגרמני ושר הכלכלה והטכנולוגיה הגרמני, ומשלחת עסקית ברמה גבוהה.
ממפריקיוס
ממפריקיוס או ממביר (באנגלית: Mempricius; בוולשית: Membyr; נפטר בשנת 1006 לפנה"ס לערך) הוא שמו של מלך אגדי של אנגליה, המוזכר בספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי לקיומו.
ממפריקיוס היה בנו של מאדאן, מלך אנגליה שקדם לו, ואחיו של מאלין (Malin).
על פי ג'פרי, לאחר מות אביו פרצה מלחמת ירושה בין ממפריקיוס ואחיו מאלין על השליטה באנגליה. ממפריקיוס הציע לאחיו להיפגש לוועידת פסגה על מנת להכריע בסכסוך בדרכי שלום, ובהגיע אחיו לוועידה רצח אותו, ועלה לשלטון. ממפריקיוס שלט באנגליה 20 שנים, בהורגו את האצילים שהתנגדו לו או שחשד בהתנגדותם בו, או כל אדם אחר שחשד בו כי הוא רוצה להדיחו. ג'פרי מספר כי אף שנישא לאישה ונולד לו בן בשם אבראוקוס, היה ממפריקיוס למעשה הומוסקסואל (כדברי ג'פרי חי חיים של מעשי סדום).
על פי ג'פרי ממפריקיוס שלט באנגליה בתקופת שלטונו של המלך שאול ובתקופת שלטונו של אוריסתנס בספרטה.
רחל המשוררת
רחל בְּלוּבְשְׁטֵיין סלע (י"ט בתשרי ה'תרנ"א, 2 באוקטובר 1890 – כ"ט בניסן ה'תרצ"א, 16 באפריל 1931), המוכרת בשם העט "רחל" (בספרות העברית: רחל המשוררת), הייתה מהמשוררות הבולטות בשירה העברית הקלאסית המחודשת.
תחילת דרכה
אמה של רחל, סופיה, הייתה אשה משכילה וידענית אשר הקפידה מאוד על חינוך והשכלת ילדיה. לרחל הוענקו שיעורים בעברית בילדותה. האם התכתבה עם לב טולסטוי ובביתם התארחו תדיר אנשים משכילים, ביניהם הסופר ולדימיר קורולנקו. בצעירותה עברו הוריה לפולטבה שבאוקראינה, שם למדה בבית הספר היהודי ובגימנסיה כללית. כבר בילדותה סבלה מתפקוד לקוי של הריאות ונשלחה לטיפולי מרפא, אליה הצטרפה אחותה ליזה שגם טיפלה בה. בהשפעת האח יעקב גילתה נטיות ציוניות והצטרפה לתנועת נוער ציונית. בגיל 15 החלה בכתיבת שירים ברוסית. האם סופיה נפטרה ב-1906 משחפת. בגיל שבע-עשרה עברה רחל עם אחותה שושנה לקייב, שם גרה האחות הבכורה ליזה, ולמדה ציור.
ב-1909, בהיותה בת תשע-עשרה, באה לסייר בארץ ישראל עם אחותה שושנה. השתיים, שהיו בדרכן לאיטליה ללמוד אמנות ופילוסופיה, החליטו להישאר בארץ ולהשתלב בבנייתה. הן התיישבו במושבה רחובות, ולמדו עברית מהאזנה לילדים בגן הילדים. בהמשך הצטרפה אליהן אחותן בת שבע, ובית משפחת ברוידא בו התגוררו מכונה מאז "מגדל שלוש האחיות" על שמן. ברחובות חוותה רחל את הרומן הראשון שלה, עם בן המושבה נקדימון אלטשולר. אביה של רחל עלה לארץ ישראל שנה אחריה עם רעייתו השלישית, מאשה נאומובנה, והתגורר בתל אביב.
רחל רצתה לעסוק בחקלאות, ולכן עברה ב-1911 ל"חוות העלמות" הלימודית שהקימה חנה מייזל בחוות כנרת, שם נפגשה עם ברל כצנלסון ועם אהרן דוד גורדון, שהשפיע עליה רבות, ולאות תודה הקדישה לו את השיר הראשון שכתבה בלשון העברית - "הלך נפש". שם גם הכירה את זלמן רובשוב (שלימים נודע כזלמן שזר, נשיא המדינה השלישי), ובין השניים נוצר קשר רומנטי. היא הקדישה לו שלושה משיריה מפורשות, אף שנהוג לחשוב כי שירים נוספים נכתבו אודותיו. השיר "גן נעול", שהוקדש לו, מבטא את כאבה לנוכח חוסר נכונותו של שזר לעזור לה. את השיר היא מקדישה ל"ז-ן" שמהווה אנגרמה על שמו של שז"ר ומבטא את התנהגותו אליה, אך עם זאת היא מסתירה את זהותו כדי להגן על שמו.
ב-1913 יצאה לצרפת כדי להמשיך ולהשתלם במקצוע החקלאות. היא למדה אגרונומיה באוניברסיטת טולוז, שם פגשה והתאהבה במיכאל ברנשטיין, מהנדס יהודי, אליו פנתה מאוחר יותר בשירה "זמר נוגה", הפותח במילים "התשמע קולי, רחוקי שלי?". מברנשטיין למדה את השפה הבינלאומית אספרנטו, ולמשך זמן מה תוּבְּלה ההתכתבות ביניהם בשפה זו. עם סיום לימודיה ב-1914, יצאה לבקר את משפחתה ברוסיה ונמנעה מלשוב לארץ ישראל בשל מלחמת העולם הראשונה. ברוסיה עסקה בהוראת ילדי פליטים יהודים בבריאנסק ובסראטוב, שם כנראה נדבקה בשחפת.
בשנות העשרים
ב-1919 חזרה לארץ ישראל באונייה רוסלאן, יחד עם אנשים ונשים שלימים בנו את צמרת ההנהגה והתרבות בארץ, כגון פרופ' יוסף קלוזנר ורחל כגן (יש הסבורים כי קבוצה זו פתחה את מה שכונה "העלייה השלישית"), ושבה אל מושא רבים משיריה, אל הכנרת האהובה עליה, לקבוצת דגניה. בדגניה הייתה פעילה בתחום התרבות ועבדה בעיקר עם ילדי הקבוצה.
לאחר תקופה קצרה נתגלו אצלה ניצני מחלת השחפת. בתחילה נדרשה רחל על ידי הרופא להקפיד לאכול בכלים נפרדים, אולם המחלה, שנחשבה אז לחשוכת-מרפא, גרמה לגירושה לבסוף מדגניה. ההחלטה לא נתקבלה בפורום מסודר של הקיבוץ אלא מתוך יוזמה פרטית של אחד מהחברים שבישר לה במילים הבאות את החלטת הקבוצה: "את חולה ואנחנו בריאים. ולכן את צריכה לעזוב". מרבית החברים שידעו כי הדברים נאמרו הלכו לעבוד בשדות כדי להימנע מן הפרידה, מה שפגע ברחל יותר מכל. חלק אחר מן החברים כלל לא ידע שהדברים נאמרו. לימים אחדים מהם התביישו בהחלטה. גם לאחר גירושה שמרה רחל על קשריה עם חלק מתושבי דגניה ואף ביקרה בה כמה פעמים. חברי דגניה שלחו את שפרה ירובסקי הדגנייתית לטפל בה תקופה מסוימת. כדי למצוא מזור למחלתה נדדה רחל בין צפת, עין גנים, ירושלים (שם התגוררה בחדר קטן בחצר בית הלנה כגן שאת גיסתה רחל כגן הכירה מהמסע המשותף לארץ באונייה רוסלאן) ותל אביב, בה חיה את שנותיה האחרונות (בה התגורר גם אביה). היא התגוררה בדירה קטנה הסמוכה לים (כיום בתחילת רחוב בוגרשוב, בבית מספר 5א', בעלית הגג) ואת ימיה האחרונים העבירה בבית מרפא לחולי שחפת בגדרה בצמצום רב. רחל התפרנסה מפרסום שיריה בעיתון "דבר" (התשלום נקבע לפי מספר שורות ושיריה של רחל לרוב אינם ארוכים) וקצבה חודשית מצומצמת שירשה מאביה. רוב הונו של אביה הועבר למוסדות דתיים
מותה
רחל כתבה את רוב שיריה בשש השנים האחרונות לחייה, מתוכם שירים רבים נכתבו על הציפייה שלה ליום מותה. בשנת 1927, עת שכבה במיטת חוליה בעיר, הרחק מדגניה, זכרה את ימי החסד שזכתה להם שם, שנדמו בעיניה כחלום רחוק, בשירה ואולי לא היו הדברים...:
בחודשים האחרונים לחייה, כשמחלתה החריפה, הועברה רחל לבית הבראה לחולי שחפת בגדרה אותו ניהל ד"ר אריה בן-גפן. שם, בזמן הקצר בו קיוותה להחלים ממחלת השחפת היא כתבה את שירה האחרון "מתי". לאחר חודשיים, כשהמחלה רק החריפה והיא חלשה ויגעה, ביקשה לשוב לתל אביב.
היא הועברה בעגלה פשוטה ופתוחה לכיוון תל אביב. יום לפני פטירתה, בעודה גוססת, רצתה להיפרד מידיד נעוריה, האיכר נקדימון אלטשולר מהמושבה רחובות, וביקשה שיובילו אותה אליו. רחל לוותה על ידי האחות וילקיס, והרופא הד"ר צבי כיתאין. אלטשולר, שהיה אז כבר בעל משפחה, יצא לראותה ופרץ בבכי. מילותיה האחרונות של רחל היו "שלום נקדימון". לימים מספר אלטשולר: "ראיתי לפני שבר אדם, כולו עצמות, ורק עיניה העצובות היו הדבר היחיד שהביע דבר מה והוכיח כי לפני ניצב אדם שעדיין חי".
רחל נפטרה מהשחפת ב-16 באפריל 1931, בהיותה בת ארבעים, ללא כל איש שהכירה עימה, בבית החולים הדסה שהיה ברחוב בלפור בתל אביב, ונקברה, כפי שביקשה בשירה "אם צו הגורל...", בבית הקברות כנרת. על קברה הפתוח הקריא זלמן שזר את שירה תמורה. על מצבתה חקוקות המילים מתוך שירה "מנגד":
שירהּ האחרון "מֵתַי", שנמצא לאחר מותה על הכוננית בחדרה, מלמד כי לקראת סופה חשה רחל בודדה: כל שנותר לה היו רק חלומותיה, כאשר האנשים שבהם האמינה ובטחה נטשוה.
משפחתה
שנים עשר ילדים נולדו לאביה של רחל. ארבעה מאשתו הראשונה ושמונה מן השנייה. חלקם עלו לארץ ישראל וחלקם נותרו מחוצה לה.
ההתחלה
את שיריה הראשונים כתבה רחל בנעוריה ברוסית. שירים אלו כונו "המחברת הרוסית" ותורגמו מאוחר יותר לעברית.
אחרי שנים ששהתה באירופה הגיעה רחל לארץ והחלה לכתוב שירים בשפה העברית. שירה הראשון בעברית היה "היום הלך והחשיך". השיר הוקדש לאהרן דוד גורדון, אשר היה מאוד אהוב עליה.
קובצי שיריה
את שני קובצי השירה הראשונים פרסמה רחל עוד בחייה; הקובץ האחרון יצא לאור לאחר מותה.שמותיהם של קובצי שירתה, "מנגד" ו"נבו", סמליים לחייה הטראגיים. בשמות אלה מורגשת העובדה כי בחייה הקצרים לא הספיקה רחל לממש את עצמה, הן בתחום שירתה והן בתחום חייה האישיים.
בשנת 1935 כונסו כל כתביה, שכללו גם תרגומי שירה ומסות, למכלול אחד הנקרא "שירת רחל". מכלול זה כולל גם שירים אשר לא פורסמו בעבר. כריכתו תואמת את הכריכה שבחרה רחל לקבצים הראשונים - כריכה לבנה ופשוטה. עיצוב זה הפך לסימן ההיכר שלה, ונשמר בכל המהדורות הבאות.
מנגד (1930)
השם מנגד מסמל את שאיפות חייה של רחל אשר ראתה מנגד מבלי לזכות לממשן.
נבו (1932)
השם נבו - כשם ההר שממנו ראה משה את הארץ המובטחת ביודעו כי לא יזכה להגיע אליה - רומז לחייה שבהם היו יעדים רבים שלא מומשו. בקובץ זה נכללים:
"שירים שנסתתרו"
מעבר לקובצי שירה אלה כתבה רחל שירים רבים שבחרה לא לפרסם.
בראשית המאה ה-21 נתגלו שלושה שירים שכתבה רחל ברוסית. שלושת השירים תורגמו מכתב היד בידי רנה ליטוין, ופורסמו בעיתון הארץ:. על שירים אלה נאמר: "שיריה של רחל המובאים בזה נכתבו רוסית, בתחילת המאה העשרים, ואמנם ניכרת בהם השפעת השירה הרוסית בת הזמן. במיוחד בולטת השפעתה של אנה אחמטובה, אשר לימים תרגמה רחל משיריה לעברית. השפעתה של אחמטובה ניכרת בתימטיקה, בסיטואציות, במלודיה, בפשטות ובישירות – מסימני ההיכר של שירי רחל בעברית. לעיתים נראה שרחל ממש משוחחת עם שורות משיר זה או אחר של המשוררת הרוסית. [...] לפלא נשארת העובדה, כיצד עברה המשוררת בגיל בוגר יחסית מכתיבת שירה ברוסית לעברית כל-כך טבעית וצלולה".
.
כתיבתה
כתיבתה של רחל הושפעה מזרמים ספרותיים אחדים וממקורות קלאסיים ומודרניים בסביבתה, בהם: התנ"ך, האקמאיזם הרוסי, האימג'יזם הצרפתי, ספרות תנועת ההשכלה והספרות העברית החדשה, ובכלל זאת הספרות שכתבו חלוצי העלייה השנייה.
מלבד השירים שכתבה, עסקה רחל גם בתרגום. בעבודתה נכללים תרגומים משירתה של המשוררת הרוסיה אנה אחמטובה, משירי אלכסנדר פושקין, סרגיי יסנין ופרנסיס ז'ם, תרגום מאמר על חיי הדבורים מאת מוריס מטרלינק, ביקורות ספרות, מסות בנושאי תרבות ועוד. בין כתביה נכללים גם שירים שכתבה עבור ספר מאויר לפעוטות.
מרבית שיריה נכתבו בשנותיה האחרונות, הביעו רגשות עמוקים לאור מחלתה וסבלה, והקהל אוהד אותם מאז ועד היום.
מקומה של שירתה בתרבות העברית
רחל נחשבת אחת המשוררות המקובלות על שוחרי השירה העברית. שירתה תופסת מקום נכבד בתרבות העברית, נלמדת דרך קבע בבתי-הספר, ומושרת רבות במפגשי שירה בציבור.
רבים משיריה הולחנו על ידי מלחינים אחדים, ובהם נעמי שמר, שהלחינה את השיר "כנרת" ("שם הרי גולן"), יהודה שרת שהלחין בין השאר את השיר "ואולי לא היו הדברים מעולם..." ואת "שי" - שירהּ היחיד שזכתה רחל לשמוע מולחן, ויוסף טל אשר הלחין את שיריה: "בגני נטעתיך", "בלילות מקדם", "בלילות לא שנת", ו"עם שחר".
ביצועים
שיריה המולחנים בוצעו בידי יוצרים רבים. עם המבצעים והשירים שביצעו נמנים בין השאר:
עם המבצעים הבולטים של שירת רחל נמנית חוה אלברשטיין, אשר הוציאה בשנת 1968 את אוסף ביצועיה לשירי רחל. במסגרת האוסף נכללו השירים "רק על עצמי" (לחן: אלברט פיאמנטה), "הנה אקח" (דרורה חבקין), "בלא ניב" (חבקין), "אשתו" (דני גרנות), "בגני נטעתיך" (מוני אמריליו), "יונתן" (אמריליו), "הן יצאנו בסך" (דני ליטני), "עקרה" (חבקין), "ולו" (מישה סגל), "אני" (ליטני), "זמר נוגה" (יוסף מוסטקי), "אשתו" (גרסה שונה, של אלברט פיאמנטה), "כוחי הולך ודל" (אלכס כגן), "ליד החלון" (חבקין), "בלילה בא המבשר" (ליטני), "אל ארצי" (יהודה שרת), "כנרת (שם הרי גולן)" (נעמי שמר), "מתי" (חבקין), "ספר שירי" (גרנות) ו"שי" (אמריליו). ב-2003 יצא האוסף במהדורה מחודשת, בעיבודיה של אלברשטיין לכל השירים, תחת הכותרת "השנים הראשונות 2: שירי רחל".
תרגומי שירתה
שיריה של רחל תורגמו לשפות אחדות בידי מתרגמים שונים. זלמן שזר תרגם בשנת 1927 צרור משיריה ליידיש. המשורר אברהם ליסין תרגם גם הוא משיריה ליידיש. כן תרגמו ליידיש משיריה אהרן צייטלין, בר פומרנץ, דב סדן ומשה בסוק.
שירים נוספים של רחל תורגמו לאנגלית, גרמנית, צ'כית, פולנית, אספרנטו ואיטלקית. רובם הוצאו לאור על ידי תנועות הנוער הציוניות לפני מלחמת העולם השנייה. כמו כן תורגמו במועדים שונים מקבצים משיריה ללשון הסרבו-קרואטית, להונגרית ולסלובקית. במהדורת מילשטיין ניתן למצוא את תרגומי שיריה להונגרית ולסלובקית בלוויית דברי הסבר נוספים. בפרויקט בן-יהודה ניתן לקרוא את תרגום שיריה לאיטלקית. בשנת 2002 תרגם הזמר הבסקי בניטו לרצ'ונדי את שירהּ של רחל "שי" לשפה הבסקית, בה הוא נקרא Ni, Sahatsa bezala. לרצ'ונדי אף ביצע את השיר בשפה הבסקית וכלל אותו באלבומו.
זאב פול הרטל
זאב פול הרטל (Paul Hartal; נולד ב-1936) הוא צייר, משורר ופילוסוף, מייסד זרם "ליריקה קונספטואלית" באומנות.
קורות חיים
הרטל נולד בסגד, הונגריה, ניצול שואה, עלה לישראל בשנת 1957, סיים את הלימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, השתתף במלחמת ששת הימים ועבר לקנדה בשנת 1973. בשנת 1986 הרטל השלים תואר Ph.D במסלול הוראה ואומנות באוניברסיטה בסן פרנסיסקו.
ספריו בעברית כוללים את "רמת הגולן" (1967), ו"תולדות האדריכלות" (1972). להרטל למעלה מעשרים פרסומים באנגלית. נכון ל-2015 הרטל עובד על ספר שירי שואה (מספר שירים פורסמו באינטרנט), המבוסס על זכרונותיו וכן על מסמכים היסטוריים.
הרטל עוסק בחיבור האמנות עם המדע וניתוח ההפריה ההדדית ביניהם. בשנת 1975 הוא פרסם את הספר A Manifesto onLyrical Conceptualism שמפרטת את הגישה שלו לאמנות. תיאורית ה"ליריקל קונספטואליזם" שלו תרמה להבנת ההיסטוריה של הרעיונות. היא מתמקדת ביסודות האוניברסליים של היצירתיות האנושית ומזהה את התפקיד המרכזי של האמנות ככלי חשוב בכל תחומי החיים.
בין שתי מלחמות העולם
בין שתי מלחמות העולם או בקיצור בין המלחמות היא התקופה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה, כלומר, בין השנים 1919–1939. נקראת בלעז Interbellum שמקורה בצירוף הלטיני "Inter" (בין) ו-"Bellum" (מלחמות). תקופה זו מאופיינת במספר תהליכים היסטוריים חשובים. המשיכה התפשטות התחבורה ההמונית באמצעות מטוסים ומכוניות שהביאה לכך שכל ארץ ואף העולם כולו הפך קטן יותר גם לגבי הציבור הרחב. לתהליך זה הייתה השפעה על המערכת הפוליטית בכל מדינה ועל היחסים בין המדינות. בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שרדה בעצם רק אימפריה אחת, הבריטית, כשלשאר מעצמות אירופה נותרו אמנם מושבות רבות, אך אחיזתן בהן התרופפה. גם האימפריה הבריטית הגדולה התערערה עקב סיבות מבית ומחוץ.
רבים רואים בתוצאות מלחמת העולם הראשונה את אחת הסיבות לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ואף יש שמרחיקים וטוענים שהראשונה הייתה הגורם לשנייה. נראה שהפשרה שהושגה לאחר מלחמת העולם הראשונה כפי שהוכרה בחוזה ורסאי לא ריצתה איש ונכשלה בהשגת מטרותיה לכינון סדר עולמי יציב, על בסיס שוויון ושיתוף פעולה.
מדיניות הפיוס של המערב כלפי גרמניה
הצד המנצח במלחמת העולם הראשונה - צרפת ובריטניה בעיקר, חוץ מארצות הברית שחזרה למדיניות ההתבדלות - שאף לפייס ולרצות את הצד שהפסיד במלחמה - במיוחד גרמניה.
מהלך המדיניות
בשנות ה-20 המערב איפשר לגרמניה להשתמט בהדרגה מתשלום הפיצויים שהוטל עליה לשלם במסגרת חוזה ורסאי, מכיוון שהניח כי אכיפת התשלום תחליש את הדמוקרטיה שהושלטה שם בייסוד רפובליקת ויימאר. הסכמי לוקרנו מ-1925 למעשה מחליפים את חוזה ורסאי. ההסכמים גרמו למדינות אירופה לחשוב שהעניין הגרמני פתור ובכך יצרו שאננות.
חוסר התגובה על יציאת גרמניה מחבר הלאומים ב-1933 והכרזת היטלר על ביטול חוזה ורסאי וחימוש גרמניה ב-1935, המשיכו את קו הפיוס בו נקט המערב על אף המשטר הדיקטטורי שכוננה המפלגה הנאצית ושאיפות הנאציזם לסדר חדש באירופה. דווקא בשל תוקפנותו של היטלר גבר הרצון של מנהיגי המערב לרצות ולהרגיע את גרמניה.
נחתם הסכם בין גרמניה לבריטניה ב-1935 שאפשר לצי הגרמני להגיע לגודל של 35% מהצי הבריטי. חלה התקרבות לאיטליה הפאשיסטית והכרה בכיבוש אתיופיה על ידה ב-1936. אותה שנה עברה בשתיקה חדירת גדודים גרמניים לגדה הימנית של חבל הריין - אזור מפורז על פי חוזה ורסאי. לימים בהתייחסו לפלישה לחבל הריין אמר היטלר:
בנוסף, המערב סירב לשגר עזרה לכוחות הרפובליקה במלחמת האזרחים בספרד בין 1936 ל-1939.
גרמניה ראתה במדיניות הפיוס של המערב ביטוי לחולשה והגבירה את מאמצי ההתרחבות שלה. המערב לא הגיב על סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה במרץ 1938. בריטניה וצרפת הגיעו עם גרמניה להסכמה על סיפוח חבל הסודטים בהסכם מינכן בספטמבר 1938 ואף לחצו על ממשלת צ'כוסלובקיה לוותר על החבל ולמנוע מלחמת עולם.
על אף הסיפוחים של גרמניה לא רבים ראו את שאיפותיה האמיתיות. נמשך סירובו של צ'מברלין לשתף פעולה עם מדינות אחרות כדי לבלום את היטלר – להשתתף בוועידה בינלאומית נגד התוקפנות הגרמנית, לעזור לצ'כוסלובקיה אם תותקף או לצרפת אם היא תתערב לטובת צ'כוסלובקיה בהתאם לברית. כשהותקפה צ'כיה במרץ 1939 המערב הגיב בחולשה רבה. אמנם ניתנו ערבויות - הגנה לפולין ורומניה, אך מאמצי הפיוס המשיכו עד שהצבא הגרמני חדר לפולין.
העמדה הבריטית
קודם כל קיוו הבריטים לשמור על מעמדם. יש לעשות הכול כדי למנוע מלחמה ובכך להציל את האימפריה הבריטית, שנמצאת במצב קשה, מהתמוטטות גמורה ולמנוע פגיעה בכלכלה הבריטית כתוצאה מפיתוח תעשייה צבאית והגבלת הסחר הימי הבינלאומי שיגרם מהמלחמה. ראש ממשלת בריטניה בסוף שנות השלושים, צ'מברלין רצה להציל את העולם ממלחמה, ובכך להגדיל את יוקרתו האישית ולחזק את בריטניה כמביאת שלום לעולם.
הבריטים האמינו כי חוזה השלום עם גרמניה היה מחמיר מדי, וכדי לפצות את העם הגרמני על הסבל שנגרם לו, יש לוותר לגרמניה. רווחה גישה כמעט פציפיסטית – שחייבים למנוע בכל מחיר הישנות הזוועות של מלה"ע הראשונה.
הגישה הבריטית לא ראתה איום ממשי בגרמניה הנאצית. צ'מברלין חשב שהיטלר יסתפק בויתורים הניתנים לו ובכך יסתיים העניין. דבר זה נובע מהיחס אל היטלר כאל אדם רציונלי והעלמת-עין מהאידאולוגיה הנאצית. לגישה זו אחראית מדיניות ההטעיה של היטלר, שבאה לידי ביטוי בנאום שנשא ברייכסטאג לאחר הפלישה לחבל הריין הכריז היטלר: בנוסף היו שרצו בחיזוק הנאציזם שיביא לבלימת הקומוניזם, מאחר שלגביו דווקא כן שררה דאגה עמוקה פן ישתלט על אירופה. היה חשש מהתחזקותה של גרמניה, ובמיוחד פחד מיסטי עמוק מחיל האוויר הגרמני. אין טעם לצאת למלחמה כי בריטניה עלולה להפסיד.
בריטניה, ובמיוחד צ'מברלין בזו למזרח אירופה. הבריטים לא רצו לשלוח חיילים להילחם בשביל עם "נידח" כלשהו, במיוחד לאור העובדה שצ'מברלין ראה בהיעלמות צ'כוסלובקיה פתרון לצרה שבריטניה לא רוצה בה. צ'מברלין חתם עם היטלר על הסכם בו הוא מתיר לגרמניה לספח לעצמה את חבל הסודטים שהיה אזור בצ'כוסלובקיה המיושב ברובו בגרמנים. כאשר חזר מגרמניה לאחר חתימת ההסכם הכריז: "הקרבנו את צ'כוסלובקיה על מזבח השלום".
כל השיקולים הללו הביאו לכך שהבריטים לא התכוננו ולא היו מוכנים למלחמה. "חוק עשר השנים בבריטניה", שנחקק ב-1919 והוארך ב-1929, הניח שלא תפרוץ מלחמה וגרם להיעדר חימוש ולהשפעות פסיכולוגיות בעם ובהנהגה.
עמדת צרפת
צרפת האמינה כי גרמניה לא תוכל לפלוש אליה בשל "קו מאז'ינו" - קו ביצורים אדיר שנבנה בשנות ה-30 לאורך הגבול הצרפתי-גרמני. כמו כן האמינו הצרפתים שצבאם הוא צבא "מעולה" כשלמעשה, המוטיבציה בו הייתה ירודה, הוזרמו לו תקציבים נמוכים מדי, וחסר בו פיקוד מוכשר.
מערכת השלטון הצרפתית הייתה שרויה במאבק קשה בין ימין ושמאל ובשורה של שערוריות פוליטיות וכלכליות. המורל הלאומי היה בשפל המדרגה, מכאן שלא היה להם זמן ורצון לעסוק במדיניות חוץ. גם צרפת הייתה במגמה פציפיסטית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
צרפת חששה מפני מלחמה גדולה נוספת. אוכלוסייתה קטנה בעקבות האבדות במלחמת העולם הראשונה ובשל הירידה בשיעור הילודה. כמו בריטניה, היא חששה מפני חיל האוויר הגרמני ורצתה להציל את פריז היקרה מעצמתו. צרפת לא הייתה חזקה מספיק על מנת להתמודד מול גרמניה לבדה, ולכן נאלצה להתאים את מדיניותה לזו של בריטניה.
שקרן שקרן
שקרן שקרן (באנגלית: Liar Liar) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי, בכיכובו של ג'ים קארי שהופץ על ידי אולפני יוניברסל.
עלילת הסרט
עורך דין בשם פלטשר ריד (ג'ים קארי) משקר לכולם - לבוסים שלו, לשופטים בבית המשפט, לאשתו לשעבר (מאורה טיירני) ולבנו (ג'סטין קופר). יום אחד ריד משקר לבנו ואומר לו שיבוא למסיבת יום ההולדת שלו, אך למעשה נשאר במשרד כששותפה בכירה במשרד מפתה אותו לשכב איתה תמורת קידום (אמנדה דונוהו). ביום ההולדת שלו בנו מביע משאלה שאביו לא יוכל לשקר למשך יום שלם - משאלה שמתגשמת. ריד מתעורר ומגלה שאינו יכול לשקר יותר, ועקב כך לא יכול לתפקד יותר כעורך דין. הוא מגלה שבנו הוא הגורם לדבר, ומבקש ממנו לבטל את המשאלה, אך בנו מסרב. בהמשך, ככל שריד אומר יותר את האמת, הוא מבין כמה היא חשובה, ושיש בעיות מסוימות שאפשר לפתור רק בעזרת האמת.
פרסים והכנסות
"שקרן שקרן" זכה בפרס בחירת הקהל לסרט הקומדיה הטוב ביותר ובפרס MTV על ההופעה הקומית הטובה ביותר, שהוענק לג'ים קארי. הסרט הכניס בקופות ברחבי העולם 302.7 מיליון דולר.
פנחס הורוביץ
הרב פנחס הלוי איש הורוויץ (ה'תצ"א - ד' תמוז ה'תקס"ה; 1731–1805), היה רבה של פרנקפורט דמיין ומתלמידי המגיד ממזריטש. נודע בכינוי בעל ההפלאה על שם חיבורו. אחיו היה רבי שמואל שמעלקא הורוויץ מניקלשבורג. תלמידו המפורסם היה רבי משה סופר, ה"חתם סופר".
שנותיו הראשונות
פנחס הורוביץ נולד בשנת תצ"א (1731) בעיר צ'ורטקוב שבגליציה למלכה ולרבי צבי הירש הורוביץ, בנם של לאה ור' מאיר הלוי הורוויץ מטיקטין (המכונה המהר"ם מטיקטין) נצר למשפחת רבנים מיוחסת. אביו, אשר שימש כרב העיר והיה מפורסם כגדול בתורה, היה מורו הראשון, כמו שהעיד בפתח חיבורו הראשון "שבת אחים": "כי תחילת לימודי הייתי משתעשע על ברכי אבי... והוא אשר פתח לי אוזן לשמוע בלימודים".
התקרבותו למגיד ממזריטש
האחים רבי שמעלקא ורבי פנחס לא נמנו תחילה על תנועת החסידות, ואף למדו תקופת מה בבית מדרשו של הגאון מווילנא, גדול המתנגדים לחסידות, ממנו ספגו רבות בדרכי לימוד התורה. מי שקרבם לתנועת החסידות היה רבי אברהם מקליסק, מתלמידי המגיד ממזריטש וממפיצי תורתו, שהביאם לבית רבו, שם שהו תקופה מסוימת והפכו לחסידיו של המגיד. בהקדמת שו"ע הרב שחיבר רבי שניאור זלמן מלאדי מתארים בניו של המחבר את בואם של שני האחים, "הני צנתרי דדהבא שבת אחים גם יחד, הגאונים המפורסמים קדושי עליון עמודי עולם... טרם נסיעתם על כיסא הרבנות למדינת אשכנז לקה"ק נ"ש וק"ק פ"פ-דמיין". לבואם של שני האחים שכבר אז היו מפורסמים בגדלותם התורנית לחצר החסידית בתקופה שבה התעוררה לחסידות התנגדות עזה הייתה משמעות רבה.
לאחר שחרורו מבית הסוהר מפטרבורג פנה אליו רבי שניאור זלמן מלאדי במכתב בו סיפר לו את הקורות אותו וביקש ממנו שיתפלל עליו. במכתב כינה אותו: "אור ישראל וקדושו, בוצינא קדישא חסידא ופרישא, הרב הגאון המפורסם מופת הדור זיוו והדרו, איש אלוקים קדוש יאמר לו". בהמשך הדברים הוא מתנצל על העזתו לפנות אליו ומזכיר לו את התקופה בה שהו יחד בחצר המגיד ממזריטש: "מי אנכי כי באתי עד הלום... ונפשי יודעת מיעוט ערך נפשי עלי, להתייצב במקום גדולים כמותו ירבו בישראל... אך מקום גדולתו שם ענוותנותו וענותו תרבני, ורחב לבי בעלותי על לבי חיבה יתירה הנודעת לי ממר שהוא רבה דעמיה שיחיה מימי קדם בק"ק מיעזריטש וק"ק ראוונא ונמניתי במנין שלו וזכיתי לקבל ברכתו סלה מדי שבת בשבתו".
רבי פנחס הורביץ ניצל את מעמדו וקשריו עם רבים מגדולי דורו כדי להגן על צדיקים שהשתייכו לתנועת החסידות ונרדפו בשל כך על ידי המתנגדים לתנועה ולהליכותיה. למרות הקשר שלו לתנועת החסידות ולמגיד ממזריטש אין בספריו כל אזכור לתורת רבו (מלבד במקום אחד בפרשת בשלח שם הביא פירוש בשם "הה"מ" ופירוש זה אכן נמצא בספרו של המגיד ממזריטש). היו כמה מאדמו"רי תנועת החסידות שטענו כי יד המוציאים לאור של הספר "פנים יפות" שהודפס לאחר מותו הייתה בדבר. למרות זאת, ניתן למצוא בספרו התייחסויות מגוונות לנושאים שהם מיסודות תורת החסידות.
בפרנקפורט דמיין
בשנת תקל"ב, עבר ממזרח אירופה למערבה והתמנה לרב קהילת פרנקפורט דמיין שבגרמניה, אחת הקהילות הוותיקות והחשובות באירופה באותה עת. המסורת המקובלת קושרת את מינויו לרב בקהילה זו להימנעותו ממעורבות בפרשת הגט מקליווא. בתפקיד רבה של פרנקפורט שימש 33 שנים עד לפטירתו. את תקופה זו תיאר: "ומצאתי את שאהבה נפשי, פה קריה נאמנה חכמים וסופרים המה הגבורים הצלולים במים אדירים ועדר הרחלים פרי הילולים יופי מכלולים, ישיבה חשובה ונשגבה מלאי דעת, חדודי מלתעת, בחיבה יתירה נודעת, הרימותי ידי לה' אשר לא עזב חסדו ואמתו ממני בזכות אבותי הקדושים לתקוע יתד במקום נאמן קרן בן שמן מלא כרימון ולישב על מכון שבת רבותינו ז"ל הגדולים וגבוהים עד שמי ארץ וכו'". מלבד תפקידו כרב העיר עמד גם בראש ישיבה גדולה והעמיד תלמידים רבים, ביניהם תלמידו המפורסם רבי משה סופר, ה"חת"ם סופר".
גם בהיותו בעיר הגרמנית הרחוקה מהחסידות וממנהגיה לא נמנע מלהתפלל בנוסח החסידי, אם כי עשה זאת בצנעה ללא פרסום. הוא נמנע מלהנהיג עדה חסידית בגלוי כשאר חבריו תלמידי המגיד ממזריטש, או אפילו לדרוש לתלמידיו מספר הזוהר ומנסתרות התורה. נראה שהתנהגות מתונה זו הביאה לכך שהיה "חביב בעיני כל בני עירו", בניגוד ליחס אליו זכה אחיו רבי שמעלקא בניקלשבורג "שכמה רבנים עמדו לו לשטן ויחרחרו ריב עמו ויעטו כמעיל קנאה על התנהגותו בחסידות יתירה וכדומה".
בזמן כהונתו בפרנקפורט החלה להופיע בעיר תנועת ההשכלה בראשותו של משה מנדלסון. בעקבות פרסום חיבורו של מנדלסון על התורה נשא דרשה חריפה בבית הכנסת המרכזי של העיר כנגד מנדלסון וספרו. תוכנה של הדרשה שנאמרה בערב ראש חודש תמוז תקמ"ב (1782) הודפס תחת השם "תוכחת מוסר". במסגרת מאבקו יצא נגד פתיחת בית ספר בפרנקפורט ברוח תנועת ההשכלה והתנגד לכל שינוי במנהגים המקובלים.
לעת זקנה, עקב מחלת הקטראקט, איבד את מאור עיניו, "והיה קורא על עצמו כחשיכה כאורה, לומר שמעת שחשך מאור עיניו שכלו אור בעדו".
פטירתו
על מצבתו נכתב: "פה נטמן הגאון הגדול המפורסם יחד בדורו רשכבה"ג החסיד ועניו ראש גולת אריאל נפטר ונקבר ביום ב' ד' תמוז תקס"ה, רב פעלים מקבציאל, העמיד תלמידים הרבה והרביץ תורה בישראל, כבוד מוהר"ר פנחס הלוי איש הורוויץ זצ"ל, ה"ה אב"ד דקהילתנו, אשר האיר כל פני הגולה בחיבוריו הקדושים, ספרי הפלאה, ספר כתובה וספר המקנה חכמתם בחוץ תרונה, תהלתו מלאה הארץ, גודר גדר ועומד בפרץ...".
בפנקס הקהילה של פרנקפורט נכתב עליו: "בשלושים ושלוש שנות כהונתו שאף ללא לאות להיות לברכה ושלום לסביבתו ככל אשר השיגה ידו". בספר הזיכרון של הקהילה הופיעו הדברים הבאים: "על זאת דוה לבנו, עינינו יורדים דמעה מאין הפוגות שנלקח ארון אלקים ארון הקודש... הרב הגאון הגדול המפורסם בכל קצות הארץ בחסידות בחריפות ובבקיאות נר ישראל מהור"ר פנחס בן מוהר"ר צבי הלוי איש הורוויץ... ומי שאמר למלאך הרף ידיך יסיר מעלינו ומעל כל בית ישראל חרון אפו ובילע המות לנצח אמן".
משפחתו
לרב הורוביץ היו ארבעה ילדים: הרב צבי הירש, הרב מאיר יעקב (נפטר בצעירותו, היה חתנו של רבי שאול מאמסטרדם), מרים ומלכה (נפטרה בצעירותה).
את מקומו ברבנות העיר מילא בנו, רבי צבי הירש הלוי הורוויץ, מחבר הספרים "מחנה לוי" ו"לחמי תודה" שהמשיך את מלחמתו של אביו בתנועת ההשכלה.
אחיינו של רבי פנחס הורוויץ - הוא רבי צבי יהושע הורוביץ אב"ד טרייביטש, בן אחיו רבי שמואל שמעלקא הורוביץ, היה חתנו.
איידל אחותו של רבי פנחס הלוי הורוויץ הייתה נשואה לר' משה יהושע אב"ד ראביטש, בנו של ר' יעקב אב"ד לוצק מחבר הספר "כֹּכב יעקב".
ספריו
לספריו קרא בשם כולל "הפלאה" אשר מורכב מראשי התיבות של שמו: הקטן פנחס הלוי איש הורוויץ. מלבד זאת נתן לכל חלק גם שם פרטי.
אימרה באך
אימרה באך (בהונגרית: Imre Bach; סגד, 17 במרץ 1895 – בודפשט, 18 באוקטובר 1966) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, אנדוקרינולוג, דוקטור למדעי הרפואה (PhD) (1952) פרופסור.
קורות חיים
אימרה באך נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של סוחר הפחם והעץ בנה בך ושל פרנציסקה קליין. הוא סיים את בית הספר המלכותי הממלכתי ההונגרי בסגד עם תוצאות מצוינות (1913). בין 1917 לבין 1918, ביצע שירות צבאי בחזית במלחמת העולם הראשונה. בינתיים השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך לדוקטור לרפואה ב-1918. ב-1919 השתתף בקרבות ההגנה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כחייל. לאחר נפילת הרפובליקה, מסתיו 1919 היה מתמחה במרפאה פנימית מס' 3 של האוניברסיטה עד 1920. בין השנים 1920–1923 יצא לסיור לימודים במכוני מחקר פיזיולוגיים ותרופות גרמניים. בין 1924 לבין 1928 עבד במכון לרוקחות של אוניברסיטת סגד. לאחר מכן פנתה התעניינותו למקצוע בסיסי אחר, היסטופתולוגיה, והוא הפך למרצה במכון לפתולוגיה בסגד. שם הפך לפרופסור ב-1933 בתחום "ההיבטים הרפואיים של החומרים המתסיסים" (פרמנטים). בין 1934 לבין 1944 היה פרופסור במרפאה לאבחון רפואה פנימית. כיהודי גורש ב-1944 למחנה ריכוז. הוא ניצל וחזר הביתה ב-1945. בין 1946 ל-1966, הוא היה האנדוקרינולוג הראשי של המחלקה הפנימית B של בית החולים פטרפי שאנדור בבודפשט. בין השנים 1947 לבין 1949 היה גם פרופסור לאנדוקרינולוגיה באוניברסיטת סגד.
באך היה ממייסדי "החברה האנדוקרינולוגית ההונגרית" וחבר נבחר ב"אגודה המלכותית לרפואה" בלונדון (Royal Society of Medicine). תחום המחקר העיקרי שלו היה אנדוקרינולוגיה קלינית והקורלציות האנדוקרינולוגיות של יתר לחץ הדם.
משפחתו
אשתו השנייה הייתה רוז'ה מארר, לה נישא ב-7 ביוני 1938 בסגד. בן: איבאן באך מאשתו הראשונה (1927–2006) היה מהנדס חשמל, מתמטיקאי, מדען מחשבים.
נינו פרר
נינו פרר (בצרפתית: Nino Ferrer; 15 באוגוסט 1934 – 13 באוגוסט 1998) היה זמר, שחקן ומוזיקאי ג'אז צרפתי-איטלקי. עיקר פרסומו היה במחצית השנייה של שנות ה-60 בזכות שורת להיטי פופ שהוציא בצרפתית. להיטים אלו זכו להצלחה במדינות רבות וישראל בכללן.
תחילת דרכו
נולד בג'נובה שבאיטליה, בשם נינו אוגוסטינו ארטורו מריה פרארי, לאם צרפתית ואב איטלקי. בעת היותו פעוט, עבר עם משפחתו לקלדוניה החדשה, שם הועסק אביו כמהנדס במכרה ניקל. ילדותו עברה עליו בנעימים בחיק משפחתו הבורגנית, שוחרת התרבות והאמנות. ב-1939, בגיל חמש, בעת שבילה יחד עם אמו חופשה בצרפת, פרצה מלחמת העולם השנייה ונמנע מהם לחזור לקלדוניה החדשה. בעת שאביו נותר בקלדוניה החדשה, עברו פרר ואימו לאיטליה ושם עברו את שנות המלחמה בדלות ובניכור.
ב-1947 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לפריז. פרר הנער נשלח לבתי הספר הטובים ביותר בפריז. הוא למד לימודים גבוהים בסורבון וקיבל תארים באתנולוגיה ובארכאולוגיה פרהיסטורית. הוא בילה חלק גדול מזמנו החופשי כסטודנט בחפירות ארכאולוגיות ומשרתו הראשונה הייתה במוזיאון האדם בפריז, שם עבד עם הפרהיסטוריון הנודע אנדרה לרואה גוראן (Andre Leroi-Gourhan). במקביל לאהבתו לארכאולוגיה, פיתח עניין במספר תחומים נוספים. הוא הפך לצייר נלהב, תחום בו עסק עד מותו. כמו כן, החל לנגן במספר כלי נגינה (פסנתר, גיטרה, קלרינט, טרומבון וחצוצרה), הלחין וכתב מילים לשירים והפך לאוהד נלהב של מוזיקת הג'אז.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה קיבל כמתנה מסבתו, טיול לקלדוניה החדשה. הוא ניצל טיול זה למסע סביב העולם באוניית משא ונטל חלק בעבודה ארכאולוגית שנערכה על אחד האיים בקלדוניה החדשה. עם שובו לפריז, ניסה לעבוד במספר מקומות, אך לא מצא עניין בעבודות אלו, מה גם ששכרו היה זעום. רצונו לעבוד בתחום המוזיקה הביא אותו לכך שהחל ב-1959 להתפרנס כנגן ליווי של אמני ג'אז. בין היתר, עבד עם אמנים כמו: ריצ'רד בנט וביל קולמן.
המעבר מג'אז לרית'ם אנד בלוז
בתחילת שנות ה-60 ליווה כגיטריסט את הזמרת האמריקאית ננסי הולווי, ובאותה עת המשיך להלחין שירים שהושפעו ממוזיקת הגוספל, אך נדחה על ידי חברות התקליטים אליהן פנה. האזנתו ללהיטיהם של אוטיס רדינג, סם קוק וסם ודייב הייתה עבורו התגלות מוזיקלית וחוללה תפנית בסגנון כתיבתו.
רק ב-1963 הוציא פרר את תקליטו הראשון לאור, בחברת התקליטים "ברקלי". הוא היה כבר בן 29, בשעה שמרבית כוכבי הפופ הצעירים של אותה עת היו בקושי בני עשרים. היה זה מיני-אלבום שנקרא: "Pour oublier qu’on s’est aimé" ("לשכוח את האוהבים") ובו ארבעה שירים. השירים היו בסגנון קלאסי והתקליט לא נמכר היטב בצרפת. לעומת זאת, במספר מדינות אירופיות אחרות ובמיוחד ביפן ובמזרח התיכון, זכה אחד השירים, "C'est Irréparable" ("זה חסר תקנה"), להצלחה רבה. פרר אף ערך שבוע של הופעות בביירות. השיר בוצע בגרסה איטלקית, "Un anno d'amore", על ידי הזמרת האיטלקית מינה והגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האיטלקי. פרר, שעדיין לא נתפרסם בצרפת, עזב את "ברקלי" לחברת תקליטים קטנה, "בל-איר", הקים ב-1964 להקת גוספל, אך זו התפרקה עוד בטרם החלה בהקלטות ופרר המשיך והוציא מספר סינגלים שלא זכו להצלחה.
ההצלחה הגדולה
פריצת הדרך של פרר הגיעה ב-1965, לאחר ששב לחברת התקליטים "ברקלי". לאחר מספר ניסיונות כושלים, ניתנה לו האפשרות להקליט את שיריו בדרכו שלו. הוא הקליט את השיר "מירזה" ("Mirza") והשיר הפך במהירות ללהיט גדול. השיר היה שילוב מוצלח של רית'ם אנד בלוז קצבי ושל תמליל קומי.
חברת התקליטים האיצה בו להקליט שירים נוספים באותו סגנון ושיריו החדשים נמכרו היטב. להיטיו הבאים היו "Les Cornichons" ו-"Oh! Hé! Hein! Bon" ופרר הליצני הפך במהרה לאחד מאלילי הפופ האפנתיים של הנוער. למרות הפופולריות לה זכה, לא היה פרר מרוצה לחלוטין, שכן הצלחתו התבססה על חומר שמבחינה מוזיקלית לא הרגיש בו בנוח. בכל אופן, להיט רדף להיט ופרר חי חיי כוכבות עתירים באירועים ובהופעות. ב-1966 הוא הופיע ב-195 הופעות והופיע כמעט 30 פעמים בטלוויזיה, אך הוא עייף במהרה מתדמית המפתה הפרובוקטיבי שהודבקה לו במכוון ומכך שהושווה תכופות לז'אק דיטרון, אליל הפופ הצרפתי בן זמנו שנחשב כבעל תדמית דומה.
ב-1966 הוציא פרר להיט גדול נוסף, "le Téléfon" ("הטלפון"). למרות הצלחתו, סלידתו של פרר, שהיה אדם ישיר ופשוט, מעסקי הבידור, הלכה וגדלה. הוא סירב להתפשר עם הדרישות והלחצים שמסביבו, עזב את פריז ועבר לאיטליה ב-1967, לא לפני שהוציא את השיר "Je veux être noir" (אני רוצה להיות שחור) שזכה להצלחה.
שינוי כיוון
מאוכזב מהצלחת להיטיו, נשאר פרר שלוש שנים באיטליה. בשעה ששיריו המשיכו להמכר היטב בצרפת. מילות שיריו הפכו לנון קונפורמיסטיות ובאותה עת, ציניות וסרקסטיות. ב-1967 הוציא לאור את השירים "Mao et Moa" ו-"Mon copain Bismarck" (ידידי ביסמרק), וב-1968 את "le Roi d’Angleterre" (מלך אנגליה), עם מילים נשכניות שביטאו את עייפותו מעסקי שעשועים ומהחברה בכללותה. באותו זמן, פרר שכר את הקלידן הקמרוני הצעיר, מאנו דיבאנגו, שהפך לאחר שנים לסקסופוניסט מפורסם.
פרר התפרסם ב-1969 באיטליה כמגיש תוכנית בידור סטירית בטלוויזיה "Io, Agata e tu", בה השתתפו גם נינו טראנטו ורפאלה קארה. ב-1970, לאחר שהיה לו רומן קצרצר עם כוכבת הקולנוע בריז'יט ברדו, החליט לשוב לצרפת.
נחוש בדעתו לעצב את הקריירה שלו לפי ראות עיניו, עבר פרר להתגורר במחוז קרסי (Quercy) שבדרום מערב צרפת והחל לעסוק בטיפוח סוסים. אולם, המוזיקה נותרה עדיין אהבתו הגדולה ופגישתו עם הגיטריסט האנגלי, מיקי פין, שניגן יחד עם טי רקס, אריק קלפטון והרולינג סטונז שינתה את גישתו לעבודתו המוזיקלית. יחד עם פין, החל פרר לכתוב מוזיקת רוק מלווה במילים קודרות ואישיות יותר.
אלבומים ולהיטים
ב-1972 הוציא פרר את אלבומו "Métronomie" שבו ראה את האלבום "האמיתי" הראשון שלו. חלק מהמוזיקה באלבום לוותה באפקטים קוליים וברוח אותם ימים, תויג האלבום על ידי הביקורת כ"נסיוני". האלבום כלל גרסה חדשה של שיר מתקליטו הראשון "Pour oublier qu’on s’est aimé", אך היה זה דווקא שיר אחר, "la Maison près de la fontaine, שסגנונו היה שונה לחלוטין משאר החומר המוזיקלי באלבום, שזכה להצלחה כסינגל ומכר כחצי מיליון עותקים. שוב נפרש השטיח האדום לפני פרר בשל הסיבות הלא נכונות מבחינתו, וסלידתו מעולם הבידור והשעשועים רק הלכה וגברה.
בשנים שלאחר מכן, המשיך פרר להוציא אלבום חדש כמעט מדי שנה. להיט אחד (שיצא גם כסינגל) בכל אלבום, אפשר לו להמשיך ולשמור, פחות או יותר, על חופש יצירה מוזיקלי, גם כאשר האלבומים זכו רק לעיתים רחוקות להצלחה מסחרית. ב-1973 הוא הקליט יחד עם מיקי פין ומוזיקאים נוספים אלבום בשם "Nino and Leggs" שהיה כולו בסגנון רוקנ'רול. האלבום נכשל מסחרית והוא עזב את תקליטי ברקלי ועבר ל-CBS. ב-1974 הוציא תקליט יחד עם הזמרת האמריקאית ראדיה פריי שכלל שירים באנגלית. השיר היחיד שהושר בצרפתית היה "Le Sud". שיר זה הפך ללהיט ומכר מעל למיליון עותקים ועמד שוב בניגוד מתסכל עבור פרר לחוסר הצלחת האלבום. לאחר כישלונם של שני אלבומים נוספים שהוציא ב-1975 וב-1977 עזב פרר את CBS.
סוף הקריירה המוזיקלית
הצלחת "Le Sud" אפשרה לפרר לרכוש בית במחוז קרסי. ב-1976 הוא עבר לטירה מהמאה ה-15 בלאטיילד (Lataillade), התקין בה אולפן הקלטות והמשיך לטפח סוסים ולעסוק בציור. ב-1978 נשא לאישה את ז'קלין מונסטייה (Jacqueline Monestier) הידועה בשם "קינו".
עתה, כשלא היה חתום בחברת תקליטים, הוציא פרר כל תקליט בחברה אחרת. ב-1979 הוציא אלבום בשם "Blanat" שכלל מילים בצרפתית ובאנגלית והשפעות ברורות של גוספל ושל ג'אז. באותה שנה פגש את זמר הרוק ז'אק איז'לן (Jacques Higelin) ויצא איתו לסיבוב הופעות. אופיו המרדני ואישיותו החזקה של איגלין הצליחו למשוך את פרר להופיע מול קהל, דבר שהפסיק לעשותו זמן רב לפני כן. ב-1980 הוציא את האלבום "la Carmencita" שהיה מבוסס על חומרים מהעבר וב-1982 הוציא את "Ex-Libris", אלבום שהכיל חומר חדש ונכתב כמחווה לאביו. שנה לאחר מכן הוציא את "Rock ‘n’ roll cowboy", אשר כשמו, היה בסגנון הרוקנ'רול. הוא חזר להופיע בפני קהל ואף ערך הופעות באולם אולימפיה שבפריז.
לאחר מסע הופעות זה, פרש פרר מהופעות כזמר. כשנה לאחר מכן, הוא הופיע בתפקיד אלוהים במחזמר לילדים, "L’Arche de Noé" (תיבת נח). הוא אף הלחין את המוזיקה למחזמר שזכה להצלחה בינונית. עד 1986 נעלם פרר מעולם המוזיקה. הוא שהה בטירתו והתרכז בציור ובגידול בניו, פייר וארתור. ב-1986 הוציא אלבום חדש, "13ème album", שלא הותיר רישום כלשהו על עולם המוזיקה והבידור בצרפת.
סוף הדרך
ב-1993 הוציא פרר אלבום נוסף, "La Désabusion". האלבום הוקלט בטירה בלאטיילד ונערך באולפן בטולוז ועטיפתו צוירה על ידי פרר. גם באלבום זה היה לידידו, מיקי פין, חלק נכבד. במשך שנתיים, לאחר הוצאת האלבום, צץ מדי פעם שמו של פרר בחדשות. ב-1994 הייתה זו תערוכה של ציוריו שהוצגה בפריז וב-1995 יצא שוב לסיבוב הופעות עם להקתו ה-Leggs והופיע איתם בפסטיבל שנערך בלה רושל. ב-1995 אף הוציא אלבום ביתי שכלל הקלטות ביתיות מהשנים 1987-1992 ובו שר, יחד עם אשתו, ילדיו ומוזיקאים חברים, להיטים ושירים ישנים שלו ושירים מפורסמים כמו בסמה מוצ'ו. אולם, לאחר הגיחה הקצרה אל אור הזרקורים, שמח פרר לחזור לאשתו לילדיו, שהחלו לנסות כוחם ביצירה מוזיקלית ולאמו שעברה לגור איתם ושוב התמקד בציור ובטיפוח חיות המשק.
ביולי 1998 נפטרה אמו של פרר, מוּנֶט, ומותה השפיע, כנראה, בצורה קשה על פרר. חודש לאחר מכן, יומיים לפני יום הולדתו ה-64, הוא שם קץ לחייו בירייה באמצע שדה תירס המרוחק מספר קילומטרים מביתו.
נינו פרר, שהיה טיפוס בלתי צפוי ונטה למצבי רוח, סירב לפשרות באמנותו ולכן, נאלץ לוותר, במידה מסוימת, על הקריירה שלו. למרות זאת, להיטיו הגדולים הטביעו את חותמם על הזמר הצרפתי וידועים עד היום, גם בזכות השימוש בהם בפרסומות.
גם בישראל זכו מספר להיטים של פרר להצלחה גדולה. הבולט שבהם היה "מירזה" שזכה גם לאזכור בסרט הלהקה בעת שמאיר סוויסה ביצע אותו במבחני הקבלה ללהקה הצבאית. המתופף ז'אן ז'אק גולדברג נהג לבצע את השיר בהופעות להקת הקליק. גם השיר "הטלפון" (הפזמון מתחיל במילים: "Gaston, y'a l'téléphone qui sonne) הצליח בישראל. לשירים "מירזה" ו"מאדאם רובר" חוברו בישראל ריקודי עם והם נרקדו כריקודי שורות. יוסי בנאי ביצע את שירו "אגאתה" (1968) בגרסה עברית בתוכנית הרדיו שלכם לשעה קלה ב-1972.
סור (עומאן)
סור (בערבית: صور; בתעתיק מדויק: צור) היא עיר נמל בצפון-מזרח עומאן ובירת מחוז א-שרקיה דרום.
נכון ל-2017, אוכלוסיית העיר מנתה 120,000 תושבים. היא ממוקמת כ-150 קילומטרים מעיר הבירה מסקט.
היסטוריה
העיר הוקמה במאה ה-6 כעיר נמל אשר שימשה כאזור סחר מרכזי לאזור מזרח אפריקה. הנמל שימש כוחות אשר שלטו על מפרץ עומאן שימש ליצור ספינות עץ ולשינוע סחורות מאזור אפריקה ואליו. במאה ה-16 נכבשה העיר על ידי האימפריה הפורטוגזית ששלטה בו לתקופה קצרה שבה הגדילה את המסחר והפכה את העיר למוקד לסחר בעבדים מאפריקה. במאה ה-17 נכבשה העיר על ידי האימאם העומאני נאסר אבן מרשיד והפכה את הנמל לאחד מהנמלים המרכזים של עומאן באותה התקופה, דבר אשר הגדיל את כמות התושבים והעושר המקומי. ב-1741 השתלט על העיר ועל עומאן כולה אחמד אבן סעיד וייסד את סולטנות עומאן. בתקופת הסולטאן הראשון העיר חוותה פריחה כלכלית והחלה לסחור עם הודו ועם המדינות שהיו תחת כיבוש של עומאן, מצב זה נמשך עד המאה ה-19 עת שעומאן הפכה למדינת חסות של האימפריה הבריטית. בשלב זה נאסר על ידי הבריטים סחר העבדים ונפתחה תעלת סואץ דבר אשר פגע משמעותית ביכולת הסחר של הנמל ובעקבותיו במצבה של העיר.