cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נצרות אורתודוקסית
ראשית ימי הכנסייה
האמונה הנוצרית התפשטה במהירות בשל פעולם של פאולוס, פטרוס ויתר השליחים, וקהילות גדולות של נוצרים קמו באגן הים התיכון, ובמיוחד בערים המרכזיות רומא, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים (מאוחר יותר מחוזות כנסייתיים אלה, יחד עם קונסטנטינופול, יצרו את הפנטארכיה). עד מהרה, על אף התנגדות קיסרי האימפריה הרומית, הדת החדשה התבססה, התפתחה ויצרה לעצמה מערכות מנהליות מקומיות.
קרנה של הנצרות החלה לעלות בשנת 313, עת פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו, אשר קבע כי רדיפת הנוצרים בכל רחבי האימפריה הרומית היא אסורה. כמה שנים לאחר מכן, ב-325, כונסה ביוזמת קונסטנטינוס ועידת ניקיאה, אשר קבעה את עיקרי האמונה הנוצרית. אך עם התרחבות מספר המאמינים בנצרות באו גם מחלוקות: מספר רבי מעלה בכנסייה הטיפו לגרסאות שונות מהמקובל של התאולוגיה הנוצרית. גישות אלה, אשר נדחו על ידי הקהילה הנוצרית בוועידות אקומניות אחרי ניקיאה, הוגדרו כמינויות דתית.
אחרי ועידת ניקיאה
בשנת 431 כונסה ועידת אפסוס, אשר קבעה כי אין להפריד יתר על המידה בין מהויותיו האלוהית והאנושית של ישו, ולכן אמו מריה הבתולה היא יולדת האל. מתוך קביעה זו צמחה גישה שגרסה כי לא זו בלבד ששתי המהויות של ישו התאחדו בגופו, אלא גם במהותן; גישה זו נודעה בשם "מונופיזיטיות", אף שחסידיה מעדיפים את השם "מיאפיזיטיות" (משום שמונופיזיטיות היא גישה קיצונית יותר). גישה זו גונתה בשנת 451 בוועידת כלקדון, וקביעה זו גרמה לפילוג חמור בקהילה הנוצרית: הקהילה האוריינטלית פרשה מהכנסייה, והמחוזות הכנסייתיים של אלכסנדריה ואנטיוכיה חלוקים מאז ועד היום בשאלה זו, ולכל סיעה מערכת כנסייתית משלה.קרע נוסף שהתרחש בכנסייה הוא מאבק האיקונוקלאזם, שראשיתו בכך שלאו השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, כפה על פטריארך קונסטנטינופוליס לקבוע כי כיבוד איקונין הוא אסור, שכן הוא עבירה על הדיבר השני: "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה" וגו'. אף על פי שרבים מתושבי הקיסרות קיבלו על עצמם הכרעה זו, רבים אחרים סירבו לעשות כן והמשיכו במנהגי כיבוד האיקונין. בנוסף לכך, הקהילה הנוצרית המערבית סירבה לקבל קביעה זו והכריזה על קרע עם הקיסרות, אשר נפתר רק עם ניצחונם של מכבדי האיקונין אשר קובע באמצעות ועידת ניקיאה השנייה.
התנצרות העמים הסלאביים
במהלך המאות ה-9 וה-10, הנצרות האורתודוקסית שלחה מיסיונרים אל העמים הסלאביים אשר התיישבו ברחבי אירופה המזרחית.
בעקבות בקשתו של מלך המוראבים רוסטיסלאב קירילוס ומתודיוס המציאו את האלפבית הקירילי ותרגמו את התנ"ך למה שהפך לסלאבית כנסייתית עתיקה. לאחר שנתקלו בעוינות מצד מיסיונרים קתולים מהקיסרות הפרנקית, עברו קירילוס ומתודיוס ותלמידיהם לעמים אחרים: כך, מתודיוס הטביל לנצרות את הסרבים, ותלמידיו תרגמו את כתבי הקודש לבולגרית לבקשת המלך הבולגרי אשר חפץ בצמצום ההשפעה היוונית בממלכתו.
מאוחר יותר, בשנת 988 מיסיונרים מביזנטיון שבאו לקייב ביוזמת הנסיך ולדימיר הטבילו לנצרות את הסלאבים המזרחיים, אבות הרוסים, האוקראינים והבלארוסים של היום.
הפילוג הגדול
החל מתקופה מסוימת החל צל של פילוג בין המזרח למערב לרחף מעל לנצרות. הסיבות לכך היו הן תאולוגיות - הכנסייה האורתודוקסית טענה כי הקתולים סילפו את הקרדו על ידי הוספת פסוקית "ומן הבן" (filioque), והן פוליטיות - הקתולים טענו כי לבישוף של רומא, הלא הוא האפיפיור, עליונות על שאר הפטריארכים, ולכך ההייררכים האורתודוקסים לא הסכימו. על חילוקי דעות אלה נוספו הבדלי מנהג, לשון ותרבות ועלבונות מן העבר - למשל, בוועידת קוויניסקסט הקהילה המזרחית ניסתה לכפות את מנהגיה על הקהילה המערבית. המתח בין המזרח למערב הגיעו לשיאו בשנת 870, כאשר הקהילה המזרחית והמערבית כמעט ונפרדו שנית מהסיבות הנזכרות לעיל במהלך ועידת קונסנטינופוליס הרביעית, שהעילה המיידית לכינוסה הייתה ויכוח על כס פטריארך קונסטנטינופול.
ציון דרך נוסף בפילוג קרה בשנת 1054 עת הכריזו מנהיגים נוצרים משני המחנות נידוי אלה על אלה.
ניסיונות לאחות את הקרע לא צלחו, ולאחר מסע הצלב הרביעי (1204) שבו הצלבנים הקתולים בזזו את קונסטנטינופול ופירקו את הקיסרות הביזנטית הדבר הפך לבלתי-אפשרי.
תקופת הרנסאנס והעת החדשה
בשנת 1453 העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הביזנטית, וכעבור זמן לא רב כבשו גם את סרביה האורתודוקסיות (יוון ובולגריה נכבשו עוד קודם לכן); השלטון העות'מאני היה סובלני כלפי הכנסייה האורתודוקסית. בעקבות נפילת קונסטנטינופול, מוסקבה (בראשות הנסיך איוואן השלישי) הכריזה על עצמה כעל יורשתה הרוחנית והתרבותית של העיר, וכונתה "רומא השלישית".
במאה ה-18 הרוסים הביאו את הנצרות לאלסקה, ובמאה ה-19 אורתודוקסים רבים היגרו מאירופה לארצות הברית; אל אלה הצטרפו גם אוניאטים (נוצרים מזרחיים אשר הצטרפו לקהילה הקתולית בעקבות ועידת טרנטו במאה ה-16) רבים שהיגרו לארצות הברית ולא הוכרו כקתולים על ידי הכמרים הקתוליים שם ולכן חזרו לאורתודוקסיה, וכך נוסד המחוז הכנסייתי של צפון אמריקה הכפוף לפטריארך מוסקבה.
המאה ה-20 וה-21
בשנת 1917 התחוללה מהפכת אוקטובר, ברוסיה השתרר כאוס, ואורתודוקסים רבים, כמרים ועמי-הארץ כאחד, ברחו מפני הבולשביקים. בשנת 1920 פטריארך מוסקבה טיחון שיגר הוראה שאמרה כי מחוזות אשר נותקו מהפטריארכיה של מוסקבה צריכים להתנהל באופן עצמאי עד אשר ניתן יהיה לחדש את הקשר עם הפטריארכיה. הדבר הפך את המחוז הכנסייתי של צפון אמריקה לכנסייה אוטונומית דה פקטו, ובשנת 1970, לאחר חידוש הקשר עם מוסקבה, ניתן לה מעמד של כנסייה עצמאית (אוטוקפלית). עם זאת, חלק מהכנסיות האוטוקפליות האחרות אינן מכירות במעמדה זה, אך עדיין מחשיבות אותה לחלק מהקהילה האורתודוקסית.
ב-5 בינואר 2019 הכריז הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ברתולומאוס, על הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ככנסייה בעלת מעמד אוטוקפאלי (עצמאי) ובך הפריד את פטריארכיית קייב ואוקראינה מהתלות בפטריארכיית מוסקבה, אליה הייתה כפופה משנת 1686.
תאולוגיה
כמו כמעט כל הכנסיות האחרות, הקהילה האורתודוקסית מאמינה בשילוש הקדוש, דהיינו שהאל הוא אחד בשלוש פנים (היפוסטאזיס). האל האב הנצחי הוא מקור האלוהות, וממנו נובעים האל הבן שהתגשם בישו ורוח הקודש, שגם הם נצחיים כמו האב. השילוש הוא שלוש צורות אלוהיות נפרדות שאינן מתערבבות ואינן חופפות, אך כולן נובעות ומרכיבות את המהות האלוהית. הכריסטולוגיה שבה מחזיקה הקהילה האורתודוקסית היא הדיופיזיטיות שנקבעה בוועידת כלקדון: ישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות מושלמות, אלוהית ואנושית. כנגזר מכך, כמו הקתולים, מאמינים האורתודוקסים בדיותליטיות, כלומר בקביעה שלישו היו שני רצונות נפרדים ומושלמים, אלוהי ואנושי, אשר תמיד נמצאו בהסכמה מלאה. בניגוד לקתולים, מאמינים האורתודוקסים כי רוח הקודש נובעת מהאל האב, בלי קשר לבן (ראו פסוקית ומהבן, "פיליוקווה"). המחלוקת אודות רוח הקודש היא הסוגיה התאולוגית העיקרית המפרידה בינם לנצרות המערבית.
האורתודוקסים דוחים את הדוגמות על צדקתו ועליונותו של האפיפיור על פני הכנסייה. במקום המגיסטריום הקתולי, הסכמה רחבה בכנסייה היא המעניקה תוקף החלטות וקביעות חדשות, ובשל כך הקנוניזציה של הכרעות והוגים שונים היא תהליך איטי וממושך. כמו כן הם דוחים את הדוגמה על כור המצרף.
פולחן
הפולחן האורתודוקסי דומה במהותו לפולחן הנוצרי הקתולי, אך יש לו גם מאפיינים ייחודים משל עצמו:
סקרמנטים • טבילה • וידוי • סעודת האדון • צלב • איקונין • תפילה • קדושים • שרידי קדושים • הצטלבות (נצרות) • צום, עלייה לרגל
כמו כן, הכנסייה האורתודוקסית ידועה בהתנגדותה לשימוש בכלי-נגינה בתפילה, מסורת עתיקה מימי אבות הכנסייה כמו יוחנן כריסוסטומוס, שגינו את השימוש במוזיקה כבלתי-צנוע וחושני. הטענה שכלים כמו עוגב וכינור שימשו את הלויים במקדש נענתה בכך שכשם שפעולות סמליות מקדימות אחרות מן הברית הישנה לא עברו אל הברית החדשה (כמו הקרבת חיות), כך גם כלי שיר. באורתודוקסיה מותרת שירת א קפלה בלבד, ויש לה מסורת עשירה ומפותחת של זמרת מקהלה.
סקרמנטים
הקהילה האורתודוקסית מכירה באותם שבעה סקרמנטים, או פעולות-מסתורין, כמו הקהילה הקתולית, ואלו הם: טבילה, אישוש, סעודת האדון, וידוי, משיחה בשמן, נישואים והסמכה לכמורה.
צום
הצום בנצרות נתפש כאופן שבו האדם, אשר קיבל טבע גשמי לאחר החטא הקדמון והגירוש מגן עדן, מתגבר על נטיותיו הגשמיות ובכך מתקרב אל העולם הרוחני. בניגוד לעולם היוני-רומי בו שלטה התפיסה של אחדות בין צורכי הגוף והנפש, הדתות המונותיאסטיות, ובכללן הנצרות-אורתודוקסית הניחו כי התנזרות גופנית מעלה את האספקטים הרוחניים באדם.
על-פי רוב הצום הנוצרי האורתודוקסי איננו צום מלא והוא כולל הימנעות מאכילת בשר, דגים, מוצרי חלב ושאר מאכלים שמוצאם מן החי, שמן זית ויין, וכן הימנעות מקיום יחסי מין. תקופות שבהן נהוג לצום הן:
בנוסף לכך, ישנם ימי צום שאינם נכללים בתקופות האמורות, כגון חג הצלב ויום יוחנן המטביל, וגם ימי ד' וימי ו' מדי שבוע הם ימות צום (והנזירים האורתודוקסיים גם בימי ב'), למעט בשבועות שאחרי פסחא, פנטקוסט, חג המולד, ויום א' שבו מזכירים את פרשיית הפרושי והמוכס (יום א' החמישי שלפני תחילת התענית הגדולה); הדבר נעשה על-מנת שאף אחד לא יוכל להתרברב כדוגמת הפרושי, אשר צם פעמיים בשבוע מדי שבוע.
כמו כן, אלה הרוצים לקבל את סעודת האדון אינם אוכלים או שותים מחצות הלילה ועד לטקס עצמו; צום מלא נדרש מכל הנוצרים ביום שישי הגדול וביום שבת הקדוש (החלים בשבוע שלפני חג הפסחא), ברם ככלל צום מלא נאסר בימי א' ושבתות.
תפילה
הגברים נכנסים לכנסייה בגילוי ראש, והנשים שמות כיסוי ראש. שני המינים מתפללים יחדיו לרוב בעמידה כביטוי לכבוד. בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות אין מקומות ישיבה.
קוליבה
קוליבה היא "עוגה" המורכבת מחיטה ודגנים. השימוש בקוליבה הוא לרוב לכבוד חגי קדושים וטקסי לוויות והשכבות.
תסכית
בסביבות 2010 החלו להחיותם מחדש ברשת האינטרנט - גם כסוגה נוסטלגית; גם משום שהפקתם, ודרישות החומרה והתוכנה, הן בצד השרת והן בצד הלקוח, פחותות בהשוואה לחלק מצורות התוכן האחרות; וגם משום שמדובר בענף אמנותי בפני עצמו.
נצרות אורתודוקסית
קדושים
קדוש הוא אדם אשר הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה האורתודקסית בתהליך הגלורפיקציה. הכרזתו של קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר, שאליה אדם מאמין נוצרי יכול לשאוף. ישנן שתי דרכים להכריז על אדם כקדוש אשר התפתחו לאורך ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית. האחת היא היותו מרטיר והשנייה על פי מידת המוסריות והניסים שהאדם ביצע. פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה אשר קידשה מרטירים, שהיו אנשים שקיפחו את חייהם למען האל, וסביבם התפתח פולחן קברי קדושים, והשראה לסיפורי קדושים. במהלך מרוצת השנים המשיכה הכנסייה להכריז על קדושים מקומיים על מנת לזכות בנאמנות האוכלוסייה המקומית, והעלאת וחיזוק השייכות של הקהילה לדת הנוצרית. ברוב המקרים נתפסים הקדושים כמעין דרך נוספת שאיתה ניתן לתקשר בצורה מקורבת יותר לאל על ידי תפילה לקדוש, קיום חג לכבוד הקדוש, עלייה לרגל לקבר שלו ותפילה לשרידיו. לרוב הקדושים מיוצגים על ידי איקונין כאשר אורתודוקסים רבים נוהגים להתפלל למען קרובי משפחתם על ידי תפילה ותחנונים מול תמונה של הקדוש ובתמורה לעזרתו נוהגים להדליק לכבודו נרות ולשים ליד צלמו לוחיות, פתקי משאלה, צלבים ופרחים. שרידי קדושים הם חפצי פולחן עיקריים אשר מייצגים את הקדוש בימי הביניים והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בשרידי הקודשים כמסוגלים להעניק סגולה ולבצע ניסים. הכנסייה הקתולית מציינת את לכבוד כל הקדושים ביום ראשון שאחרי חג פנטקוסט.
תסכית
במהלך שנות העשרה המאוחרות של המאה ה-21, חזרה הפופולריות של סיפורים ותוכניות קוליות בצורה מעט שונה. ההסכת (מוכר בשמו כפודקאסט) הוא לא תוכנית רדיו שמשודרת בזמן קבוע כמו התסכית, אלא תוכנית קולית המאפשרת למאזין אותה בכל זמן שיחפוץ כאשר היא מוקלטת מראש.
מהות התסכית
התסכית הוא אמצעי דרמה המעביר אל המאזין סיפור, תוך ניצול האפשרויות בתחום זה של מדיה: קריינות ואפקטים קוליים. בבסיס התסכית, סיפור שנכתב במיוחד או עבר עיבוד מתאים לשידור ברדיו. הוא מורכב מדיאלוגים שנכתבים באופן המאפשר למאזין להבין את העלילה מתוכן הדברים ומפעלולים (אפקטים) רדיופוניים המשתלבים בין המילים.
נצרות אורתודוקסית
איקונין
בשימוש מסוג זה, איקונין יכול להיות ציור גדול בקיר הכנסייה או ציור קטן על עץ. בבתים דתיים רבים ברוסיה, למשל, יש איקוניות מסוג זה התלויים על קירות. יש היסטוריה עשירה ותבניות עשירות של סמליות דתית המקושרת לאיקונין. הנוצרים האורתודוקסים מכנים אותם לעיתים "חלונות לגן־עדן". בכנסיות מזרחיות אלה, מרכז הכנסייה מופרד באופן טיפוסי מהמזבח בעזרת "איקונוסטסיס", קיר של איקונין.
תסכית
מהות התסכית
משתתפים בתסכית קריינים המקריאים את הטקסט באולפן, וכן טכנאים המשלבים במהלך התסכית את פעלול הקול המתאים לרקע, כגון סערה (על ידי מכונת רוח), המולת רחוב, מים מפכים וכדומה. התסכית הוא סיפור משודר המשלב מרכיבים מתחום התיאטרון, והדמויות המשתתפות בו אינן נראות למאזין אך מאפשרות לו להשלים בדמיונו את הרקע והתפאורה המתאימים לעלילה המשודרת.
נצרות אורתודוקסית
איקונין
איקונין מוארים לעיתים קרובות בעזרת נרות או כדים ובהם שמן ופתילה (ההעדפה נתונה לנרות משעוות דבורים ולשמן זית בשל בעירתם הנקייה מעשן). מעבר למטרה הפרקטית של הארת הציורים בכנסייה חשוכה בימים שבטרם החשמל, יש כאן גם סמליות של "הארת" הקדושים בידי ישו, "אור העולם".
תסכית
מהות התסכית
באופן זה הוגשו סיפורי מתח ועלילות רומנטיות כמו גם סדרות קומיות, חלקם היו עיבודים לספרים ידועים, האחרים נכתבו במקור לתסכית רדיו.
נצרות אורתודוקסית
איקונין
כשנוצרים אורתודוקסים מביעים כבוד או מייחסים קדושה לאיקונין, הם מבינים כי הקדושה שייכת רק לדמויות או למאורעות המתוארים באיקונין, ולא לאיקונין עצמו. כדי להבהיר זאת להמוני העם, נאסרה הסגידה לאיקונין בידי אותה מועצה ממש שטענה בזכות השימוש בהם, המועצה האקומנית השביעית (המפגש השביעי של מועצת הכנסייה העולמית). בקדשם את האיקונין, מודים הנוצרים האורתודוקסים בכך שעולם החומר אינו בהכרח רע, והוא יכול לשמש גם את האל. הקדוש הנוצרי ג'ון מדמשק ציין כי האייקונוקלאסטים, שתקפו את השימוש באיקונין, מצאו את עצמם מכחישים את הטוב שבעולם החומר (וזוהי, על־פי האמונה הנוצרית, כפירה, משום שישו עצמו הופיע בעולם החומר, וחזר לחיים כבשר ודם).
תסכית
היסטוריה של התסכית
ימי התסכיתים כימי הרדיו. ראשיתם עם הקמת תחנות הרדיו הראשונות בשנות ה-30 של המאה ה-20. תחנות הרדיו המסחריות הראשונות שקמו באותם ימים, החלו לשבץ לצד חדשות ותוכניות מוזיקה ומלל, תסכיתים במגוון רחב של ז'אנרים – מתח, מדע בדיוני, קומדיה, ועוד. בלשים ידועים כמו שרלוק הולמס, הופיעו ברדיו של שנות הארבעים הרבה לפני שהגיעו אל מסכי הקולנוע והטלוויזיה. ב-1938 הצליח התסכית "מלחמת העולמות" של אורסון ולס לגרום פחד ואימה בקרב תושבי אמריקה. ז'אנר המדע הבדיוני נחשב למפותח בין התסכיתים והביא למאזינים סדרות יוקרתיות כמו "המוסד" של אייזק אסימוב, ו"כוכב הלכת האבוד" של הסופר הבריטי אנגוס מק-ויקר. יצירות רבות ומפורסמות שהוכרו בעולם דרך מסכי הקולנוע והטלוויזיה, עברו עיבוד מוקדם לרדיו ושודרו כתסכיתים, ובהם "שר הטבעות", ו"ההוביט".
נצרות אורתודוקסית
חגים ומועדים
הימים החגיגיים של הכנסייה האורתודוקסית הם ימי החג בלוח השנה של עבודת האלוהים. ימים אלו נועדו בדרך כלל לציון אירוע בחייו של ישו, אמו מרים, או קדושים חשובים אחרים. קיום המצווה מתחיל בערב שלפני התאריך האמיתי של החג. בשל חשיבותם של הימים החגיגיים, שלא כמו בימי חג מסורתיים, הימים החגיגיים עולים בחשיבותם על חשיבותו של יום ראשון ונחגגים אם הם חלים ביום ראשון.
אנשי הכנסייה האורתודוקסית (להוציא את יוון), חוגגים את אותם חגים מרכזיים של הנוצרים הקתולים כמו חג המולד וחג הפסחא אך בניגוד אל הנוצרים הקתולים האורתודוקסים מציינים אותו בתאריכים שונים על פי הלוח היוליאני כך שבפועל חג המולד האורתודוקסי נחגג ב-7 בינואר, בניגוד לחג המולד הקתולי שנחגג ב-25 בדצמבר.
תסכית
היסטוריה של התסכית
בשנת 1943 כתב מיכאל אוהד תסכית ראשון לתחנת הרדיו בעברית של המנדט הבריטי, קול ירושלים. מכאן החל שידור תסכיתים בתחנה זו, ובמחליפתה, קול ישראל, תחנת הרדיו היחידה. לאולפני הרדיו בירושלים ובתל אביב הובאו שחקני תיאטרון כיוסי ידין, שמואל כצנלנסון ובני משפחת בנאי, ששיחקו בתסכיתים למבוגרים וילדים. הז'אנר התפתח יחד עם הרדיו, ובשלהי שנות ה-50, ובעיקר בשנות ה-60, היו אלה תסכיתי הרדיו אשר הצמידו מאזינים רבים אל המכשיר בפינת החדר, להקשבה במתח, בהנאה ובצחוק. ל"קול ישראל" הצטרפה תחנת גלי צה"ל וביחד הן סיפקו את הבידור האולטימטיבי להמונים. הידועים שבהם: הבלש פול טמפל, תסכית האימה "עיניים באפילה", והסדרה הקומית "משפחת שמחון".
נצרות אורתודוקסית
ארגון
הקהילה האורתודוקסית המזרחית כוללת בתוכה 14 כנסיות אוטוקפאליות (עצמאיות), שחלקן כוללות בתוכן כנסיות אוטונומיות:
בראשות פטריארכים: בראשות ארכיבישופים:
תסכית
היסטוריה של התסכית
בין התסכיתים שנכתבו או עובדו לרדיו בישראל, אפשר היה לשמוע יצירות מהקלאסיקה הספרותית. ובין הבולטים בהם ספורי מתח ומדע בדיוני כמו: "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" מאת סטיבנסון, "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד, ועיבוד לספרו של קפקא "הגלגול". בסוגת ספרות הילדים עובדו "הנסיך הקטן", "מסעות דוליטל הרופא", "ספר הג'ונגל" של רודיארד קיפלינג, ועוד רבים.
כותבים ושחקנים
כמו בכל מדיה אחרת, נדרשת מיומנות מיוחדת לכתיבת התסכית, כמו גם למשחק בה. חלק מכותבי התסכיתים הגיעו מעבודתם ברדיו, אך במקביל הצטרפו לכתיבה זו בכירי הסופרים והמחזאים של התקופה, כמו: המחזאי סמואל בקט או הסופר דאגלס אדמס (בגרסה הראשונה ל"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה"). הפסנתרן גלן גולד פרסם בקנדה את יצירתו המפורסמת "טרילוגיית הבדידות" כתסכית רדיו.
נצרות אורתודוקסית
ארגון
בראש כל כנסייה אוטוקפאלית עומד פטריארך או ארכיבישוף, ותחתיו פועל כנס (סינוד) של בישופים מהכנסייה הזו. בנוסף לכך, הקהילה האורתודוקסית יכולה להחליט ולזמן ועידה אקומנית - כנס של בישופים מכל הקהילה, לשם קבלת החלטות שתחייבנה את כל הכנסיות בה. לפטריארך של קונסטנטינופול, אף שהוא נחשב למכובד מבין ראשי הכנסיות ונקרא "הפטריארך האקומני" אין עליונות על ראשי הכנסיות האחרים, בניגוד לאפיפיור של הכנסייה הקתולית, הנחשב לראש הקהילה הקתולית כולה הן בתואר והן בפועל.
תסכית
כותבים ושחקנים
גם בישראל עסקו כותבים ידועים בכתיבת תסכיתים, ובהם חנוך לוין, שולמית הראבן, יגאל מוסנזון, דויד גרוסמן ואחרים. המשורר יהודה עמיחי כתב ב-1962 את התסכיתים "פעמונים ורכבות" ו"לכה דודי". עוד כותבים שבלטו הם ראובן מורגן, מיכאל אוהד, יצחק נוי, דני אלדר, יורם פורת, דני רווה, מוטי ברכאן, פרופ' אריה אלדד ואחרים.
נצרות אורתודוקסית
ארגון
קיימת דרגת ביניים של מיטרופוליט, תואר בכיר מהבישוף ונמוך מהפטריארך.
בראש כל מחוז כנסייתי בכנסייה אוטוקפאלית או אוטונומית עומד בישוף. תחתיו פועלים כמרים ודיאקונים.
בנוסף קיימת נצרות אורתודוקסית מערבית.
משה ספקטור
משה ספקטור (4 ביוני 1933 – 20 באפריל 2023) היה פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה המקומית היחיד של מכבים-רעות וכראש העיר השני של מודיעין-מכבים-רעות בשנים 2003–2008. בתקופתו כראש המועצה המקומית מכבים-רעות אוחדו מודיעין והמועצה המקומית השכנה, לאחר האיחוד נבחר לראש העיר המאוחדת.
ביוגרפיה
ספקטור נולד ב-4 ביוני 1933 בפתח תקווה והוא דור חמישי בישראל. מיד עם שחרורו מצה"ל הצטרף כחבר לקואופרטיב דן, שם כיהן גם כראש אגף התנועה והתיירות, יו"ר אגף הכספים ובגיל 45 נבחר למנכ"ל הקואופרטיב. בשנת 1991 פרש לגמלאות ועבר עם אשתו למכבים.
פעילות ציבורית
בשנת 1993 נבחר ליו"ר ועדת התושבים והוביל את הבחירות ביישוב המאוחד עם רעות. באותן בחירות, זכה ספקטור ב-57% מקולות הבוחרים ונבחר לראש המועצה המקומית מכבים-רעות. סיעתו זכתה ב-5 מנדטים. ספקטור נבחר בשנית ב-1998 ברוב גדול של כ-77% מקולות הבוחרים וסיעתו עלתה ל-7 מנדטים. הוא הוביל את מכבים-רעות במשך 10 שנים והביא את היישוב להישגים שהעמידו אותו במקום הראשון בארץ במדדי איכות חיים.
בבחירות בשנת 2003 התמודד על ראשות העירייה המאוחדת, מודיעין-מכבים-רעות. ספקטור החל במירוץ רק חודש לפני הבחירות ובתום הסיבוב הראשון זכה ל-33%. בסיבוב השני התמודד מול אמנון מרחב, סגנו של ראש העיר המודח משה שכטר, וזכה ב-55% מקולות הבוחרים. ספקטור נבחר לראשות העיר והרכיב קואליציה.
בתקופת כהונתו כראש העיר מודיעין מכבים-רעות נהנתה העיר משגשוג, מסחרי בעיקר. שכונות העיר פותחו ואף תוכננו שכונות מגורים חדשות. נושאים חשובים נוספים שטופלו בעיר בזמן כהונתו: לקראת הבחירות המקומיות בשנת 2008, החליט ספקטור לפרוש מהחיים הפוליטיים ולא התמודד פעם נוספת.
תסכית
כותבים ושחקנים
שחקנים וקרייני רדיו מפורסמים נטלו חלק בביצוע תסכיתים, כחלק בלתי נפרד מהקריירה שלהם. כאלה היו אמנון מסקין, יעקב בוך, שמואל רודנסקי, גילה אלמגור, נילי קינן, זהרירה חריפאי, יצחק נוי, בצלאל לוי, אריה אורגד, רבקה מיכאלי, שלמה ניצן, יורם רונן, יצחק איתן, יוסי ימפל ואחרים.
תסכיתים בימינו
עידן התסכיתים דעך עם עליית של הטלוויזיה בשנות ה-70. ההמונים צרכו את אמצעי הבידור החדש וההאזנה לרדיו הלכה ופחתה. תחנת הרדיו BBC הפיקה בשנות השמונים את התסכיתים הגדולים של התקופה ("שר הטבעות" ו"ההוביט") אך מאז החלו התסכיתים להיעלם מלוח השידורים שלה, כמו בתחנות רדיו בכל העולם. תוכניות מפורסמות, כ"ד"ר הו" ו"בלאק 7", הועלו על דיסקים וזוכות לפופולריות. תסכיתים אחרים נמכרים על גבי קלטות ודיסקים כפריטי נוסטלגיה.
גם בישראל כמעט ואין משדרים עוד תסכיתים. השריד האחרון לתסכיתים היא פינה המשודרת מדי יום ברשת א' נקראת "סיפור אחד ודי", וכוללת סיפור בן 12 דקות.
עידן האינטרנט מנסה להחיות את הסוגה מחדש, וחובבים מכל העולם מקימים אתרי אינטרנט בהם ניתן להחליף מידע על תסכיתים ישנים וחדשים, וכן ניתן לשמוע תסכיתים חדשים שנכתבים, ברובם עוסקים במדע בדיוני או במתח ואימה.
במקביל, מנסות תחנות רדיו, בעיקר בחוף המערבי של ארצות הברית, להחיות את הסוגה, ומכוונות בעיקר לילדים ונוער שמאסו בתוכניות הטלוויזיה וסרטי הקולנוע. כמו כן עדיין אפשר לשמוע תסכיתי רדיו בארצות כמו רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר, שבהן הרדיו מהווה אמצעי שידור פופולרי, וכן בגרמניה, בה השתמרה הסוגה, עד כדי שניתן לשמוע כמעט יום יום תסכיתים חדשים וישנים. תחנות הרדיו הממלכתיות הגדולות בגרמניה משמרות ומטפחות את הסוגה ומתפעלות אולפנים מיוחדים להפקת תסכיתים (SWR, RBB).
יחסי סין–קומורו
יחסי הרפובליקה העממית של סין–קומורו הם יחסים בילטרליים שבין הרפובליקה העממית של סין לקומורו. היחסים הוקמו על ידי נשיא קומורו עלי סוליה ב-13 בנובמבר 1975, ותוארו כ"ידידים בעלי שיתופי פעולה".
פוליטיקה
סין רצתה לשמור על קשר עם קומורו כדי לאזן את ההשפעה ההודית והסובייטית (לימים רוסית) באוקיינוס ההודי. באוגוסט 2008 ביקרה משלחת קומוריאנית בסין בביקור בעל רצון טוב. יחד עם שר ההגנה הסיני ליאנג גואנגלי ורמטכ"ל הקומואים החמושים סלימו מוחמד אמירי התחייבו להגביר את שיתוף הפעולה בין צבא שתי המדינות. אמירי הצהיר כי הקומואים ימשיכו לדבוק במדיניות אחת-סין.
סיוע וסחר
לשתי המדינות יש הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי. בשנת 1976, סין החלה בתוכנית סיוע לקומורו וסייעה בבניית פרויקט אספקת מים ב-Nioumakélé, כמו כן גם בנייני ממשל הכוללים את ארמון העם, בנייני משרדים, אחוזות נשיאות וטלוויזיות ושידור מבנים בין פרויקטים אחרים. המסחר הבילטרלי הסתכם בשנת 2002 ב-760,000 דולר. בשנת 2010 סין הייתה היבואנית השנייה בגודלה לקומורו אחרי צרפת.
קמפיין מקיף בסיוע של סין חיסל ככל הנראה מחלת המלריה מהאי הקומוראי מוהלי (אוכלוסייה 36,000) - ומציג פוטנציאל עולמי. הקמפיין נוהל על ידי לי גוקיאו, אחד החוקרים שפיתחו עשב סיני המשמש כטיפול במלריה לארטמיסינין, ככל הנראה התרופה האנטי-מלריה היעילה ביותר. הקמפיין מתרכז במכון לרפואה טרופית, והתוכנית מסתמכת על ארטמיסיה annua ממוצא היברידי, ששימש למשטר תרופות שלפיו כל תושבי האי, בין אם חולים באופן נראה או לא, נטלו שתי מנות במשך 40 יום מרווח. זה ביטל את המאגר האנושי של המחלה והקטין את האשפוז בבתי חולים ל-1% או פחות מינואר 2008. מבקרי מוהלי נדרשים כעת ליטול תרופות אנטי-מלריות, תערובת של ארטמיסינין, פרימאקין ופירימתמין שסין מספקת בחינם. כשנשאל על יצוא ארטמיסיה צוטטה לי באומרה, "אנחנו רוצים לגדל אותם בסין וכל מה שאנחנו מייצאים תלוי במערכות יחסים דו צדדיות". קומורו ביקש תוכנית דומה עבור גרנדה קומור ואנג'ואן, סך כל האוכלוסייה 760,000, ולי אמר כי בייג'ינג הסכימה באופן עקרוני.
בנוסף לסייע לממשלת קומורן במאבק במלריה, בייג'ינג גם הסכימה לספק מימון של 30 מיליון דולר להתקנת רשת סיבים אופטיים שקועים המקשרת את קומורו לשאר מזרח אפריקה.
תרבות
בשנת 1985 חתמו סין וקומורו על "הסכם לשיתוף פעולה תרבותי בין ממשלת הרפובליקה העממית של סין והאיחוד האסלאמי של הקומורו". חלק מהתרבות שהוחלפו כללה מלגות לסטודנטים קומוריים ללמוד בסין; נכון לשנת 2006, 5 סטודנטים עשו זאת. 11 אנשי מקצוע בתחום הרפואה הסינית פעלו גם בקומורו.
דווין סמית'
דווין סמית' (באנגלית: Devin Smith; נולד ב-12 באפריל 1983 בדלאוור, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד ולעיתים היה נע לעמדות הקלע והפאוור פורוורד. גובהו 1.98 מטרים.
קריירה
סמית' שיחק בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה בליגת המכללות. במשך שלוש השנים בהם היה באוניברסיטה, העמיד ממוצעים של 16.5 נקודות ו-6.1 ריבאונדים. סמית' בחר שלא להירשם לדראפט ה-NBA של 2005 והתחיל את הקריירה המקצועית שלו במדי קבוצה מליגת ה-ACB, גיפוסקואה באסקט, בה שיחק שתי עונות.
לאחר מכן, סמית' עבר לקבוצה האיטלקית, אבלינו, הוביל אותה לזכייה בגביע האיטלקי וזכה גם בתואר ה-MVP של גמר הגביע. באותה עונה סמית' הוביל את אבלינו גם לכרטיס היסטורי עבור המועדון ליורוליג. באבלינו הוא סיים עם ממוצעים של 18.2 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בעונת 2008/09 עבר לקבוצת ליגת העל הטורקית, פנרבחצ'ה אולקר ובמדיה שיחק לראשונה ביורוליג ותרם 7.9 נקודות ו-3.4 ריבאונדים. בקיץ שלאחר העונה חתם במדיה של פאנליניוס.
בעונת 2009/10 דווין סמית' עזר למועדון היווני פאנליניוס והצעיד אותו לפיינל פור של היורוקאפ ובחצי הגמר קלע 29 נקודות, אך קבוצתו הפסידה לוולנסיה של נבן ספאחיה, שזכתה בתואר. במהלך אותה עונה, הצטיין סמית' במדי קבוצתו עם 14.6 נקודות ו-4.6 ריבאונדים במפעל האירופי.
בעונת 2010/11 סמית' היה הכוכב של בנטון טרוויזו האיטלקית, וגם אותה הוביל לפיינל פור של היורוקאפ עם ממוצעים של 15.8 נקודות (רביעי בליגה), 5 ריבאונדים ו-2 חטיפות (רביעי בליגה) למשחק. משחק השיא שלו ביורוקאפ היה מול אלבה ברלין כשקלע 35 נקודות, כולל 7 שלשות, לקח 9 ריבאונדים והגיע למדד של 47 נקודות. זהו שיא כל הזמנים למשחק בשלב ה"לאסט 16" של היורוקאפ. באותה עונה וגם בעונה שלפניה נבחר סמית' לחמישיית העונה של היורוקאפ.
ב-23 ביוני 2011, חתם סמית' בקבוצת מכבי תל אביב, בחוזה המוערך בכ-900 אלף דולרים עבור שנתיים. בקיץ 2012 מכבי מימשה את האופציה בחוזה של דווין סמית' לעונה נוספת. בשנת 2013 נבחר סמית' ל-MVP של חודש מרץ ביורוליג. בקיץ 2013 חתם סמית' לשנתיים נוספות במכבי תל אביב עבור 900 אלף דולר לעונה. בעונת זכה סמית' עם מכבי תל אביב בגביע הליגה, בגביע המדינה, באליפות ישראל וביורוליג. בעונת 2014/2015 היה סמית' לאחד השחקנים הבולטים ביותר במכבי. הוא תרם 15.2 נקודות ו6 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-7 באפריל 2015 חתם לשלוש שנים נוספות במכבי תל אביב תמורת 3.7 מיליון דולר.
במהלך עונת 2015/2016 שיחק 24.2 דקות וקלע 11.4 נקודות בממוצע.
בעונת 2016/2017 סמית' לא נרשם לליגת העל הישראלית ושיחק רק ביורוליג. בהמשך העונה החליטו במועדון לרשום אותו לליגה הישראלית והגביע בשל עזיבתם של סוני וימס ומאיק צירבס, וסמית' החזיר במשחק גמר מצוין בעיקר ברבע השלישי של המשחק והוביל את המועדון לגביע ה-8 ברציפות. בתום העונה פרש מכדורסל בעקבות פציעות בברכיו.
ביוני 2018 הצטרף לצוות המקצועי של קבוצת ה-NBA פיניקס סאנס כאחראי על פיתוח שחקנים.
ברוך פרידלנד
ברוך פרידלנד (נולד ב-3 בספטמבר 1963) הוא זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק ישראלי. פעל במשך השנים במסגרת להקת "תופעת דופלר".
ביוגרפיה
פרידלנד גדל להורים ילידי פולין שבזמן מלחמת העולם השנייה ברחו לרוסיה. כילד דיבר יידיש בלבד עד לגיל חמש. בתיכון למד במגמת אלקטרוניקה ואת שירותו הצבאי עשה כטכנאי נ"מ בחיל האוויר, משירותו הגיע שם הלהקה, על שם אפקט דופלר.
בשנת 1982, במהלך שירותו הצבאי, הקים יחד עם ארז הקיני את להקת "תופעת דופלר". כעבור ארבע שנים יצא לרדיו הסינגל הראשון של הלהקה, "לראות את הפנים". הלהקה הוציאה לאור חמישה אלבומים: "ליפול על גן עדן" (1993), "מחליף צבעים" (1995), "לאן נעלם ברוך פרידלנד?" (1998), "הבוטלג של ברוך" (2010) ו"בין שמיים לארץ" (2017).
בשנת 1989 כתב שני שירים לאלבום הראשון של דפנה דקל, בנוסף הוציאה לאור דפנה דקל, יחד עם תופעת דופלר, את הסינגל "זמנים משתנים". באותה שנה גם כתב את השיר "זאת השתיקה" לאלבום "הדרך אלי" של עדנה לב. אחר כך כתב והלחין את רוב השירים באלבום "קרוב ללב" של דורון מזר, יחד עם שותפו לתופעת דופלר ירון ניב (ניסימוב).
בשנת 1990 העלה פרידלנד אופרת רוק שכתב וביים יחד עם אילן ברק בשם "סקסודוס", בשבוע התיאטרון המקורי בתיאטרון הסימטה. ב-1992 עלתה האופרה שוב בפסטיבל ערד, בהפקה מוזיקלית של גלעד עצמון, יחד עם להקת תערובת אסקוט.
בשנת 1991 כתב את השיר "ארץ נהדרת" לאילנית ואת מילות השיר "בואו נשתגע" עבור אורנה ומשה דץ.
בשנת 1992 היה שותף לכתיבת השירים באלבומם של להקת הרידינג ג' ובהם השיר "מנגנת באך".
בשנת 1995 הקים פרידלנד את חברת התקליטים העצמאית "זיקידיסק", שבמסגרתה הוציא את אלבומיה של "תופעת דופלר". במהלך השנים כתב והלחין ג'ינגלים לחברות מסחריות רבות, בהן "בזק", "עלית", "דן" ו"ריבוע כחול - ישראל".
בשנת 2000 השתתף בשיר "יותר מחבר" של סאבלימינל, שנכלל באלבום "האור מציון".
בשנת 2013 הופיעה "תופעת דופלר" עם מני בגר והוציא לאור שיר משותף בשם "מגיהנום לגן עדן".
בשנת 2014 החל לעורך ולהגיש את תוכנית המוזיקה הלילית "עטלפים" ברדיו 88FM.
החל משנת 2022 מופיע כסולן עם להקת שליחי הבלוז.
חיים אישיים
נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בכפר סבא. היה נשוי לאחותו של המוזיקאי ירמי קפלן והם גם שיתפו פעולה מספר פעמים במשך השנים.
פרסים והוקרה
פרידלנד הוא זוכה פרס אקו"ם לשנים 1999 ו-2000. בנוסף, שימש כחבר מועצת אקו"ם.
גבע (פירושונים)
{{פירושונים|גבע הוא שם-מקום נפוץ בארץ ישראל: אישים ששם משפחתם גבע:
שונות:
ראו גם
}}
ילדי הצל
ילדי הצל הוא מחזה ישראלי מאת בן-ציון תומר. המחזה מתאר את ניסיונות ההשתלבות של "ילדי טהראן", על רקע הקמת המדינה וההתמודדות עם טראומת השואה. המחזה, שנכתב בשנת 1961, הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962. מאז, הועלו בישראל ומחוץ לה כמה הפקות של המחזה.
המונח "ילדי הצל" הפך ברבות השנים למטבע לשון המתאר אדם ש"רודף אחריו צל" דהיינו שעברו או מעשה כלשהו משפיע עליו, נמצא תדיר בתת מודע שלו ומשפיע על אורחות חייו. נהוג היה לזהות את המושג עם ילדי טהראן, שהם אחת האופציות לפירוש המושג במחזה עצמו.
ההיסטוריה של המחזה
המחזה "ילדי הצל" נכתב בעקבות הזמנה שקיבל המחבר מעליית הנוער לערוך ספר על קבוצת ילדי טהראן - קבוצת בני נוער יהודים שעלתה מפולין לארץ ישראל בשנת 1943. בין החומרים אליהם נחשף תומר היה גם מחקר פסיכולוגי שחשף כי רבים מבני הנוער סובלים מהדחקה והשכחה של חלקים מן הביוגרפיה האישית שלהם.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962 בבימויו של ישראל בקר.
את תפקיד יורם גילם אמנון מסקין.
את תפקיד מוכר הבלונים חלקו רפאל קלצ'קין וישראל בקר.
את תפקידי נורית והלנקה גילמה יעל דרויאנוב.
בשנת 1963 הוצא המחזה לאור על ידי הוצאת "עמיקם". בשנת 1982 פרסם המכון לתרגום ספרות עברית תרגום של הלל הלקין לאנגלית של המחזה.
סיפור המעשה ואנליזה
המחזה עוסק בחברה הישראלית של העשור הראשון לקיום המדינה, על כל דמויותיה הטיפוסיות והסטריאוטיפים שלה. הוא גם עוסק בהתמודדות עם השואה ועם אירופה ("שם") שמצויה כתשתית סמויה מתחת לפני הדברים. גיבור המחזה הוא יורם - עולה חדש-ישן שמנסה לשכוח את עברו אך נאלץ להתמודד איתו פעם אחר פעם. סיפור המחזה הוא גם בעצם סיפור חשיפתו של יורם וסילוק שכבות השכחה שהוא בנה על עצמו.
תמונה ראשונה
המחזה מתחיל בתמונה פסטורלית על חוף ימה של תל אביב - שמש חמה וגלי הים. הבמה מציגה את הטיילת - ספסל ליד הים ובית קפה. אל הבמה נכנסת דמות סהרורית שהיא, כפי שמתגלה לקורא המחזה (ולא לצופה), ד"ר זיגמונט רבינוביץ'. זיגמונט עולה אל מרכז הבמה מן הים הנראה ברקע. הוא שולח מבטים אל הים ואל הטיילת ולבסוף מתיישב על ספסל. כאשר עובר אורח הולך על הטיילת קופץ לפתע זיגמונט למרכז הבמה ואומר: '''"אנוש מלא כלימה ועוון. תן לירה ונגמור את החשבון!"''', מנטרה שחוזרת על עצמה פעמים רבות במהלך המחזה. בהמשך מתיישב ליד זיגמונט מוכר בלונים המתחיל לפתח איתו שיחה. השיחה שמתחילה בניסיון להצצה בכתביו של זיגמונט הולכת ומעצבת לנו את האופי של זיגמונט - נרגן, לא ידידותי וספק משוגע. האופי של זיגמונט מודגש גם על ידי האנטיתזה שמציב לו מוכר הבלונים הידידותי.
באמצע השיחה של זיגמונט עם מוכר הבלונים נכנס לבית הקפה הסמוך יורם, זיגמונט "מביט בו כמכושף" ומסתלק מהאזור. כעת המוקד עובר אל בית הקפה. יורם נפגש בבית הקפה עם נורית, מכרה. דרך שיחתם אנחנו למדים על יורם - הוא היה בעבר חייל וקיבוצניק וכעת הוא חסר בית. אנו למדים שיורם היה בעבר עולה חדש וכעת הוא שמח להגיד שהוא כבר איננו כזה. אנחנו מגלים אצל יורם גם כמה תכונות עמוקות יותר - הרצון לשכוח את העבר, והנטייה להילחם בעצמו - כמו דג שמנסה לחיות ביבשה. אנחנו למדים גם על נורית שכמו יורם, התרחקה מהתדמית הישנה שלה. אל נורית ויורם ניגש מוכר הבלונים. יורם רוצה לקנות את כל הבלונים אבל המוכר נרתע כי הבלונים הם למעשה התעסוקה היחידה שלו. במהלך השיחה יורם מסתיר את זהותו כעולה חדש ומציג עצמו כצבר. המשך השיחה בין יורם לנורית מגלה לנו את התהום שתלויה ביניהם - כשנתיים לפני השיחה הנוכחית היו ביניהם יחסים רומנטיים אך אלו נפסקו בעקבות דחייה מצד יורם. בסוף אומרת נורית ליורם שהיא לא חיכתה לו והיא חושפת בפניו שהיא גרה עם מישהו אחר - דובי, שהוא אותה הדמות שעברה בתחילת המחזה על פני זיגמונט. התמונה מסתיימת בזיגמונט המביט על יורם ואומר מנטרה נוספת שתחזור על עצמה- "איזה דמיון". עיקרה של הפִסקה הוא אקספוזיציה כללית - הצגת הזמן, הדמויות והמקום.
תמונה שנייה
התמונה השנייה מתחילה במשחק שחמט שמתנהל בין יורם לדובי בביתה של נורית. זהו למעשה משחק שהתחיל לפני שבע שנים וטרם הסתיים. המשחק הוא מטפורה למשולש האהבים - יורם, נורית ודובי. אנחנו למדים על כך שנורית ודובי הם מאותו קיבוץ של יורם, שגם שמו סימבולי - "חלומות ירוקים". אנחנו למדים שדובי היה אידאולוג גדול של הקיבוץ. האידאולוגיה גרמה לקונפליקט עם יורם - יורם עלה ארצה בגיל ארבע-עשרה בעוד דובי דגל בזרם "הכנעני", אידאולוגיה זו דגלה בכך שלא יאפשרו לעולים מעל לגיל שלוש-עשרה להגיע ארצה. מדובר בתפיסה שהייתה מוכרת אצל הצברים בטרם מלחמת העולם השנייה שפחדו שהעלייה הגדולה תעמיד בסיכון את הארץ החדשה ותרבותה המתפתחת ותניע אותו לכיוון "גלותי", לא רצוי מבחינתם. דובי זנח את האידאולוגיה שלו וכעת הוא עוסק בהעלאת עולים חדשים, אך שוב לא מאידאולוגיה אלא כי הוא נהנה מהעבודה בחו"ל. דובי אף מוסיף ואומר שהוא מתכוון לנסוע עם נורית בקרוב לפריז. האווירה הכללית שנוצרת היא כמעין אקספוזיציה רעיונית לתקופה - מות האידיאלים, האמונות והעקרונות שמעתה מזוהים עם העבר.
לבסוף יוצא דובי עם נורית לסרט ומתחיל מונולוג של יורם הכועס. המוקד עובר כאילו באמצע המונולוג לטיילת שם נראים נורית ודובי. גם דובי מפגין שנאה עזה ליורם. בין יורם לדובי עומדת גם פרשת אהבים קודמת שבה הייתה מעורבת נערה בשם נעמי, אותה הצליח בסופו של דבר יורם לקחת לעצמו מדובי. כעת עובר שוב המוקד ליורם שממשיך במונולוג שלו ומתאר את שורשי השנאה לדובי שלא יכול להבין את צעקותיו של העולה החדש, ניצול השואה. ושוב חוזר המוקד לטיילת, שם מצויים דובי ונורית באמצעה של שיחה כאשר אנחנו מגלים בעקיפין שנורית התוודתה בפני דובי על אהבתה ליורם. התמונה מסתיימת בסיום המונולוג של יורם שמדבר על הניצחון על דובי וברמז לעתיד לקרות מבחינת יורם ונורית.
במשחקי השח מט בין יורם לדובי יש הצהרה של איפה כל אחד מהם נמצא, הם נמצאים במלחמה אחד נגד השני, כל אחד בכליו. דובי מחזיק את המלכה ויורם מחזיק את הרגלי, מסמל שדובי כעת מחזיק את נורית (המלכה) ויורם נלחם בו בכלי הנחות ביותר במשחק כביכול, אך אפשר לראות מהנקודה הזו שיורם אומנם מחזיק ברגלי, וברגע שרגלי ידרוך בשטח של האויב (בסוף הלוח), הרגלי יהפוך למלכה (מהלך ההכתרה, דבר נוסף שיורם ידבר עליו בהמשך המחזה - הכתרתו ל"דוכס"). וזה בדיוק מה שיקרה, יורם יצליח לנצח אותו במשחק ולהשיג את המלכה.
תמונה שלישית
התמונה השלישית היא תמונת האקספוזיציה האחרונה. מתואר בה מפגש של יורם עם מישהו מ"שם", מאירופה - ברל'ה, חבר ילדות. ברל'ה מגיע לארץ כעולה חדש שסובל מקשיים דומים לאלו שהיו ליורם. במהלך השיחה אנחנו מגלים עד כמה יורם רחוק מעברו, כך לדוגמה הוא לא זוכר את חברי ילדותו. אנחנו גם מגלים את שם ילדותו של יורם - יוסל'ה שהוחלף בקיבוץ. יורם מתנהג אל ברל'ה כמו צבר טיפוסי - מציע עזרה חומרית אבל לא מציע את מה שהוא באמת צריך - אוזן קשבת. בעזרת ברל'ה אנחנו גם מגלים את העובדה שליורם יש משפחה הנמצאת בדרכה לארץ. ברל'ה אומר ליורם: "בר מזל. תמיד היית בר מזל" משפט זה הוא תמצית הבעיה שמתעתדת להתפרץ - מזלו של יורם הוא גם בעייתו, אותו מזל שהביא אותו לקיבוץ יחד עם ילדי טהראן והציל אותו מהשואה גורם לו להרגיש אשם.
תמונה רביעית
התמונה הרביעית מתחילה בזיגמונט ובטיילת, תמונה יום-יומית רגילה וניסיון של זיגמונט להציץ לתוך ביתה של נורית. המוקד עובר לפנים הבית שם מצויים יורם ונורית באמצע שיחה. יורם מספר לנורית על שינוי השם אליו התוודענו בתמונה הקודמת. התמונה נותנת את ההרגשה כאילו יש בין יורם לנורית יחסי קרבה רומנטיים. שינוי השם הוא אירוע טראומטי בשביל יורם המשמש אותו לחלק את חייו. נורית מבקשת להגיע אל יורם בטרם שינוי השם אבל יורם מסרב בטיעון תנ"כי מעניין- "סופך יהיה כסופה של אשת לוט", בהתייחסו לסיפור התנ"כי מספר בראשית על סדום ועמורה שם מסופר על החרבתם של הערים ועל אברהם אבינו שהציל את לוט ומשפחתו. אלוהים מצווה על לוט ומשפחתו לא להביט לאחור, אשת לוט לא צייתה לציווי ועל כן הפכה לנציב מלח. מכאן אנחנו למדים שיורם מתייחס אל עברו כאל הרסני ואל מבט אליו כמסוכן, יורם כפי שהוא מעיד על עצמו ביקש לאכול מעץ השיכחה. יורם מספר על הטראומות שלו בקיבוץ- הוא התקשה לזרוק אוכל בשל העובדה שבאירופה הייתה משפחתו רעבה והדבר התקבל בקיבוץ בצחוק גדול.
השיחה על העבר נקטעת כשהם מתחילים לדבר על החתונה של יורם ונורית עליה נודע לנו בדרך אגב עוד קודם. מתחיל דו-שיח חצי ציני באשר להוריה של נורית וממשיכה אווירת שבירת האידאולוגיות מהתמונה השנייה בעיקר על ידי ההצגה הנלעגת של הוריה של נורית. אנחנו גם מתוודעים למערכת היחסים הבעייתית בין הוריה של נורית כאשר למעשה כל אחד מהם חי בנפרד.
התמונה ממשיכה כאשר יורם ונורית מבחינים בזיגמונט הצופה בהם- תופעה שהפכה כפי שמעידה נורית כבר לשכיחה. יורם ונורית כמו הצופה והקורא הופכים סקרניים- במי מדובר? למה הוא מרגל אחרי בני הזוג? התמיהה נקטעת כאשר מצלצל הטלפון ועל הקו נמצא חבר של יורם מהצבא (עוזי). יורם ונורית חוזרים לאחר שיחת הטלפון לדיאלוג בנוגע לעתיד. נורית מספרת ליורם שהוריה, בנו וילה ועל כן הבית יהפוך לשלהם. נורית משתוקקת לזרוק מהבית את הרהיטים הישנים ואת ספריית כל כתבי העמוסה ובכך אנחנו מקבלים שוב רמז לעידן "מות האידיאלים". יורם נרתע מכל הדיבורים על העתיד שמפחיד אותו ויוצא החוצה. התמונה מסתיימת במונולוג של נורית שמתקשה להבין את יורם ורגשותיו.
תמונה חמישית
התמונה החמישית מתרחשת במסיבת החתונה של יורם ונורית. המסיבה מתרחשת בבית הקפה על הטיילת. התמונה מתחילה בשיחה של יורם ונורית על הטיילת מחוץ לבית הקפה. מיד כשנורית נעלמת מהתמונה נכנס זיגמונט ומתחיל דיאלוג בינו לבין יורם שחלק מרכזי ממנו מהוות המנטרות של זיגמונט. בתמונה הזו משתנה במקצת דמותו של זיגמונט והוא הופך להיות ציני ומריר יותר. משפטיו הופכים ללא סדורים ומובנים והשילוב של אלו מעלה שוב את התמיהה האם מדובר במטורף. זיגמונט גורם לערעור השלווה אצל יורם ונורית ולבסוף הם נכנסים אל פנים בית הקפה למסיבה.
המסיבה היא כולה מטפורה אחת גדולה והיא במידה רבה אקספוזיציה או רקע נוסף לאווירה השלטת בארץ בתקופה המדוברת (שנות החמישים). במסיבה מופיעות שלוש דמויות חדשות- הגר, המשורר ורגש האשמה. באשר למשורר ולרגש האשמה כבר מעצם כך שהמחזאי לא בחר להם שמות ניתן להבין שמדובר בדמויות שהן יותר מטאפוריות כלליות בבחינת כך שהם באים להעביר הלך רוח מסוים. על פי נורית צין בספר הניתוח שלה על ילדי הצל, מדובר בתמונה הטובעת ברוח הניהיליזם והאקזיסטנציאליזם. התמונה רוויה בשירים מטאפוריים שהניתוח של כל אחד מהם יובא בנפרד תחת הסעיף שירים במחזה. השיר הראשון הוא שירו של המשורר שמתחיל באופטימיות ונגמר בגוון ניהיליסטי ברוח התקופה. לאחר מכן שר המשורר שיר נוסף שהוא מודרני מאוד, מופשט ופסימיסטי מאוד. קהל הנוכחים מגיב בגרוטסקיות המשורר יוצא החוצה ונכנס פנימה חזרה עם מוכר הבלונים. כשהם נכנסים לבית הקפה הקהל קורא לדמות בשם רגש האשמה לעלות ולדבר. רגש האשמה היא דמות מבולבלת, מוזרה ובעיקר סימבולית לתקופה. רגש האשמה נקרא על שם התחושה שמאפיינת אותו, הוא חש אשמה שנובעת ממות האידיאלים, הוא חושש מהעתיד חסר האידיאלים ושואל "נו, לאן נגיע, חברים?", "על זה חלמנו, חברים?" אבל נראה כאילו השאלה שמעסיקה את רגש האשמה לא מעניינת כהוא-זה את הקהל וכשהוא מציע לחזור לכתביו של א.ד גורדון הוא נתקל בגיחוך. דבריו של רגש האשם הולכים ונהיים מבולבלים ומוזרים יותר ויותר, כאילו הוא מבקש לדבר ברמזים. הדבר נועד להדגיש את רגשות הבלבול והבלאגן האידאולוגי שהביאה עמה התקופה. כשרגש האשם מסיים את דברו מגיב הקהל בדקלום ילדותי בן התקופה שמטרתו להביע ציניות ואת היחס האמיתי לדברי רגש האשם.
המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים כאשר עניינה של השיחה הוא לערוך כמעין מבוא לשירו של זיגמונט. גם השיר של זיגמונט מודרני מאוד, פשוט וקצר. השיר נועד לרמוז לנו על העתיד לבוא במערכה הבאה ולרמוז על רקעו של זיגמונט (ראה ניתוח מפורט בהמשך). בסיום השיר מסתלק זיגמונט והמוקד חוזר אל תוך האולם. בתוך האולם הקהל מבקש מיורם לשיר שיר ויורם השיכור קמעה נעתר לבקשה. השיר של יורם בניגוד לשירים הקודמים הוא שיר קלאסי להפליא. השיר בנוי ומודפס במבנה קבוע והוא מחורז בצורה קבועה. השיר מקשר לנו לראשונה באופן ברור את יורם עם ילדי טהראן.
כשיורם מסיים את שירו המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים. הדיאלוג מהווה ניסיון של מוכר הבלונים לחשוף את זיגמונט ועוד כמה משפטים תמוהים של זיגמונט שמחזקים אצלנו את המחשבה כאילו מדובר במשוגע. זיגמונט מסיר מעליו את מוכר הבלונים ולא מוכן לקבל את ההזמנה לגור יחד עמו והתמונה מסתיימת בהכרזה של מוכר הבלונים שמדובר ללא ספק במשוגע.
תמונה שישית
התמונה השישית היא חלום המשותף לזיגמונט וליורם. החלום המשותף נועד להבהיר לקורא ולצופה את הקשר בין זיגמונט ליורם. הדמות המקשרת ביניהם היא אסתר שבמהלך התמונה מתגלה שהיא אשתו של זיגמונט ואחותו של יורם. בין יורם וזיגמונט נוצרת אנלוגיה שניהם מבקשים לברוח מאסתר שמייצגת את העבר. אסתר מבקשת למשוך את זיגמונט אל תוך המים ולהוריד את יורם מן העץ עליו טיפס. זיגמונט קורא לאסתר "מלאך מלא עיניים" כאשר העיניים נועדו לסמל את האשמה. זיגמונט מבקש מאסתר להניח לו. יורם מתנהג מוזר, מצד אחד הוא לא יורד אל אסתר (שנמצאת על פי דבריה בתוך הנהר) ומצד שני הוא מבקש מאסתר שתיקח אותו אליו. בתשובה לשאלה מה אתה מחפש על העץ עונה יורם "את הראש של התרנגול. של תרנגול הפח", מדובר במוטיב מוכר בספריו של תומר שמופיע לא אחת ומתקשר לזיכרון ילדות טראומטי. בכלליות מדובר בפחד של תומר כילד ממטוסי הגרמנים שפצצותיהם הרסה את השבשבת שהייתה קבועה על גג ביתו ובנויה בצורת תרנגול. כמובן שהבחירה בתרנגול איננה מקרית- כפי שמזכיר זאת יורם התרנגול מתקשר ביהדות למנהג הכפרות שמוריד מעל האדם במידה זו או אחרת את האשם למעשיו, יורם לא מסכים או לא יכול להתחמק מרגש האשם שלו, זאת בניגוד לזיגמונט שמנסה לברוח ממנו. אסתר מדמה את המוות שלה למוות של תרנגולת כפרות ונראה כאילו היא מאשימה את זיגמונט. (ביהדות מנהג הכפרות משמעותו שהתרנגול יקבל את העונש שמגיע לאדם החוטא. וכך אסתר מרגישה; זיגמונט הקריב אותה כדי להציל את עצמו). אך זיגמונט חוזר וטוען שהוא לא זה שעשה בה כפרות, הוא לא אשם. לאחר מכן מתבהרים הדברים ומתגלה כי זיגמונט שירת ביודנראט (המשטרה היהודית של הנאצים) ועל כך אסתר מאשימה אותו. זיגמונט מנסה לסנגר על עצמו בטענה שהוא ניסה לעכב את הקץ וכי עם שלם אינו יכול למרוד אך אסתר אינה משלימה עם התירוצים.
גם זיגמונט וגם יורם מתעוררים מן החלום בצעקות. הצעקה של יורם נראית מוזרה ביותר וקשה לקשרה אל החלום, גם כשנורית שואלת אותו על מה חלם הוא מספק לה תשובה אחרת- הוא חלם על כך שהספינה של הוריו המגיעים ארצה טובעת והוא רוצה בזה. בכך הוא גם מספר לנורית על ההגעה הקרובה של ההורים. עניין זה מעלה אצלנו את הספקות האם אכן מדובר בחלום שחלמו גם יורם וגם זיגמונט או שמא מדובר בחלום של זיגמונט בו מופיע גם יורם. התמונה ממשיכה בווידוי של יורם כלפי נורית בקשר לילדותו בווידוי זה מציג יורם באופן חד משמעי את האשמה הקשה שהוא חש- בעוד הוא חי בנעימים בקיבוץ משפחתו רעבה ללחם באירופה. אנחנו מגלים את יאנק אחיו של יורם ואת הלנקה אשתו ואת אסתר ובעלה זיגמונט להם התוודענו באופן ברור עוד בחלום. יורם טוען שיוסל'ה מת והוא למעשה שכח את עברו ובכך טמון תסביך נוסף שלו.
תמונה ראשונה
התמונה מתחילה מוקדם בבוקר בביתו של יורם המתכונן לצאת לדרכו. יורם מזמר לעצמו שיר של איציק מאנגר במנגינה ידועה אך בשינוי של מילים (ראה פירוט בהמשך). יורם מתכונן לנסוע לנמל כדי לקבל את פניהם של הוריו ומסרב שנורית תלווה אותו.
תמונה שלישית
ההתרחשות- המפגש בין יורם לבני משפחתו. הנושא המרכזי- רגש האשמה, רגש מורכב המקיף את רוב משתתפי התמונה. המבנה- שישה דיאלוגים. שניים מתוכם, בין נורית ליורם, מופיעים בראשית התמונה ובסיומה ומהווים מסגרת לתמונה. המהלך הדרמטי- המערכה השנייה מוקדשת כאמור לחשיפת סודו של זיגמונט בפני יורם. כדי להגיע לכך אין די בצירוף מקרים; יורם חייב להיות מוכן נפשית להתמודדות עמו ועם השאלות הקשות, שמעלה דמותו. יורם חייב לעבור תהליך נפשי ולהבין את עצמו. בעבר התמודד עם המציאות באמצעות השכחה, עתה הוא יודע שאי אפשר למחוק את העבר ומקשיב ליאנק והלנקה, המזרזים את תהליך המודעות העצמית שלו. (בעזרתם הוא מודע לרגש האשמה הפרדוקסאלי שלו - "אשם ללא אשם").
תמונה רביעית
התמונה מוקדשת לזיגמונט. יש בה שני חלקים: בחלק הראשון- דיאלוג בין זיגמונט ומוכר הבלונים, בשני- מונולוג של זיגמונט באמצעות בובת הסמרטוטים. מה שאין זיגמונט מוכן לחשוף בדיאלוג הוא חושף במונולוג, אך אינו מגיע עדיין להיחשפות מלאה.
תמונה חמישית
ההתרחשות – יורם וזיגמונט משוחחים. הרקע לתמונה – מסיבת יום העצמאות. זיגמונט ויורם חושפים אחד לשני את זהותם האמיתית.
תמונה שישית
התמונה השישית היא תמונת הסיום של המחזה. היא כוללת שלושה דיאלוגים המובילים את המחזה אל התרתו. (התרה היא פתרון הסיבוך והבעיות שהועלו ביצירה) בסופה של היצירה זיגמונט פונה ומתחיל ללכת לכיוון הים. אין יודעים לאן מועדות פניו (אך נראה שהוא אינו הולך להתאבד, שכן הוא מציין קודם לכן שמבחינתו למות פירושו לסלוח). הוא משאיר ליורם את כתביו ואת הרשות לבחור מה לעשות בהם (יורם בעצם מדמה אותנו, הקוראים, שעלינו להמשיך לספר ולהעביר את העדויות לשואה ששמענו וקראנו)
הדמות הראשית - יורם
יורם היה מילדי טהראן (ילדי הצל - ילדים פולניים שברחו או הוברחו מפולין עם הוריהם או בלעדיהם). יורם הוא עולה לארץ ומנסה להשתלב בחברה ומבין שכדי לשרוד בחברה הוא חייב לחבוש עליו "מסכה", ובעצם "מחקה" חבר קיבוץ שלו (דובי) ומנסה להתנהג כמוהו. לאורך הדרך המסכה הולכת ונסדקת...היא יורדת לגמרי כשנורית מגלה את המכתב של הוריו, שיורם הסתיר ממנה. בזמן המחזה יורם בן 28, הוא עלה לארץ כשהיה בן 14 ועל כך יש לו ויכוח עם דובי שטוען שיש לעלות לארץ עד גיל 13 וששנה זו תמיד תחסר לו. במחזה מתגלה לאט לאט החצי האפל מחיו (עד שהוא עלה לארץ). כמו כן יש לו סיוטים וקשה לו לשמוח אפילו כשהוא מתחתן או מקבל יחד עם נורית את דירתם. הוא מדחיק ובוחר לברוח ממצבים חשובים.
דמויות המשנה במחזה
דמויות המשנה נחלקות לשתי קבוצות: צברים טיפוסיים מול יהודים שחוו את השואה. בין שתי קבוצות אלה נמצאת דמותו של יורם. תפקידן: יצירת רקע של הווי החיים בארץ והצגת תמונות מהשואה והארת הדמויות הראשיות ואפיונן.
זיגמונט
זיגמונט הוא גיסו של יורם, בעלה של אסתר אחותו. בתקופת השואה היה זיגמונט חלק מן היודנראט. עם סיום המלחמה הוא מגיע לארץ. במחזה זיגמונט הוא דמות סהרורית, ספק משוגע. מוצג כיהודי משכיל ואציל, ד"ר לפילוסופיה, מומחה לאמנות הרנסאנס ומעריץ נלהב של ההומניזם (עמ’ 78). פנייתו אל נוכח בגוף שלישי, המקובלת בשפה הגרמנית, הולמת את דמותו כיהודי גרמני משכיל ועולה חדש. בזמן המלחמה שיתף פעולה עם הנאצים כאיש יודנרט. בהווה של שנות ה-50 הוא נוהג כמטורף (משוטט ברחובות, ישן על או מתחת לספסל בטיילת, מתנפל על עוברי אורח וכדומה). הטירוף הוא אמצעי, שבעזרתו הוא מנסה לברוח מזיכרונות העבר. הוא סגור ומכונס בעצמו ולא מספר על עברו, אלא רומז עליו בעקיפין, באמצעות כינויים משפילים בהם הוא מכנה את עצמו (עכבר, מדוזה...). רגשי אשם כבדים ותחושת אפסות מלווים אותו כל הזמן. הוא מרגיש נרדף על ידי עיני אשתו (עמ’ 36-37) המאשימות אותו בגורלה ובגורל בנם. זיגמונט חייב להסתיר את זהותו האמיתית, מחשש שעברו יתגלה והוא יוסגר לשלטונות. הוא עושה זאת באמצעות תעודת זהות מזויפת והעמדת פני משוגע. הוא אינו מסוגל לבטא את שמו. רק פעם אחת מכנה עצמו "ד"ר זיג..." (עמ’ 64) ולא יכול להמשיך. בתעודת הזהות שלו רשום שם בדוי – בנימין אפלבוים. אפלבוים פירושו עץ תפוחים. בחירתו בשם זה מרמזת על תחושת האשם המכרסמת בו. (התפוח מסמל חטא קדמון). קשייו ביצירת קשר ישיר עם הזולת מהווה ביטוי לקשייו ביצירת קשר עם המציאות. שיחותיו עם מוכר הבלונים מצביעות על משבר חריף וקיצוני שעובר עליו. בריחתו המתמדת מזהותו נובעת בעיקר מהתייסרות פנימית מתמדת בשאלות של חטא ועונש, תשובה וכפרה. רגש האשמה בא לידי ביטוי בדבריו בשעה שהוא מנהל חשבונות עם ה' (עמ’ 45) וגם במשפטו החוזר "אנוש מלא כלימה ועוון....". במשפטו זה הוא מאשים לא רק את עצמו אלא גם את החברה והופך מנאשם למאשים. (האם אפשר בעזרת כסף לכסות על מה שקרה). הוא חש, שמכמה בחינות, הוא היה קורבנה הגדול ביותר (עמ’ 77). במשל, שמספר למוכר הבלונים, הוא מטיח את האשמה בבני עמו, שיכלו לסלוח לגרמנים, אך לא סלחו לבני עמם, שנאלצו לשתף פעולה. הוא נאשם ומאשים. הוא מבקש להוכיח את חפותו, אך בז למשפט של בני אדם, כי מי שסלח לגרמנים, אין לו זכות לשפוט אותו. המשפט, שעורך זיגמונט לעצמו, מעיד על רגש האשמה שלו ועל הצורך שלו להיטהר ולצאת זכאי במשפט, רעיון זה מופיע גם בשיחתו עם יורם: "אני? בעל חוב, בעל תשובה שאין לו בפני מי לשוב" (עמ’ 68). ניסיונותיו לברוח מעצמו נדונים מראש לכישלון, שכן מצבו חסר מוצא. המחיר ששילם עבור המשך קיומו היה גבוה מדי. זיגמונט מפחד שנבואתו של ידידו הגרמני תתגשם, לכן הוא כותב ולכן נשאר בחיים: "אסור שהוא יצדק". למות פירושו לסלוח וזיגמונט אינו מסוגל לסלוח, למה שעוללו בני אדם לבני אדם. המחברת שלו היא הירושה והצוואה שלו. דבריו האחרונים של זיגמונט: "אני רוצה, שתזכור שהייתי אדם, ושהם היו בני אנוש..." מצפונו מייסר אותו ודוחף אותו בסוף אל הים. הוא בא מהים בתחילת המחזה וחוזר אל הים בסופו. הוא גזר את דינו בעצמו, לא משום שחש אשם, אלא משום שתפקידו בחיים הסתיים, הוא הסביר את עצמו והשאיר את צוואתו.
מוכר הבלונים
הוא ניצול שואה, שהגיע לארץ (כמו יורם) מסמרקנד. משפחתו נספתה בשואה. הוא תם ותמים כמו הבלונים שהוא נושא. אין הוא חש אשמה ביחס לעברו ותגובתו לשואה היא תגובה של אדם פשוט, שהיה קרבן לה. קיים ניגוד בין עברו הקודר לבין הבלונים הצבעוניים שלו. הבלונים משמשים לו מקור חיים ובעזרתם: "אני יכול לגשת לאנשים, לדבר אתם" (עמ’ 12), אבל היחס שהוא מקבל באמצעותם הוא יחס של זלזול ומתן צדקה. דמותו תורמת להנעת העלילה ולחשיפת דמותו של זיגמונט. אי ידיעתו מגבירה את המתח הדרמטי, וגורמת לנו לתהות על סודו של זיגמונט. כל רמיזה לעבר מתפרקת על ידי התערבותו הקומית של מי ש"איננו מבין" (למשל עמ’ 8). שאלתו של מוכר הבלונים בדבר הכתיבה במחברת (עמ’ 7) גורמת לחשיפה ראשונה של זיגמונט. תופעה דומה מתגלה גם בהמשך, שעה שזיגמונט מראה למוכר הבלונים את תעודת הזהות שלו (עמ’ 62). בין מוכר הבלונים לבין זיגמונט נבנית אנלוגיה שניהם שייכים לעולם ה"חוץ", שניהם עברו את השואה. אולם, האנלוגיה היא בעיקר ניגודית: מוכר הבלונים מדבר בפשטות ובילדותיות, לעומתו בולט זיגמונט בהשכלתו הרחבה וברגישותו החברתית והאישית. בניגוד למוכר הבלונים, זיגמונט יודע שהוא מעורר סלידה. מוכר הבלונים מדבר על עברו, משפחתו ומנסה ליצור קשר עם אנשים, בניגוד לזיגמונט, המסתיר את זהותו ומתרחק מהחברה. מוכר הבלונים גר בצריף ומתפרנס מבלוניו, בעוד זיגמונט חי מתחת לספסל, מקבץ נדבות ונחשב למשוגע.
יאנק והלנקה
יאנק והלנקה, משפחתו של יורם: דמויות אלה מאירות את דמותו של יורם ומקדמות את העלילה, היות שבאמצעותן נחשפת דמותו. המפגש עימהן מחזיר אותו לעברו ואל דמותו כיוסלה, ומגביר בו את רגשות האשמה על שניסה לברוח מעצמו. קרוביו גורמים לו שיחיה מחדש את עברו ויתמודד עם תחושות, שחשב שהתגבר עליהן.
יאנק, אחיו של יורם, עוזר ליורם לגלות את זהותו של זיגמונט. דמותו של יאנק היא אנטיתזה של זיגמונט. משיחתו עם יורם מתבררת התנהגות שונה מזו של זיגמונט בשואה: "אתה הצלת את הכבוד" אומר לו יורם ויאנק משיב: "גם שם אפשר היה לשמור על צלם האדם. עובדה" (עמ’ 71).
רגש האשמה
אדם פלמחני'ק אשר מדבר במחזה אל החבר'ה הצעירים שלא עושים כלום לאחר השואה ונשארים אנשים שחושבים על עצמם. בא בטענה שאנשים יתחילו לעשות למען הכל ובנוסף לכך מעורר בהם חרטה כלשהי
השיר הראשון
שירו של המשורר בתמונה החמישית פותח סדרה של שירים במהלך מסיבת החתונה של יורם ונורית. השיר מתחיל באופטימיות כשיר ידוע בתקופה ההיא-"חולצה כחולה / והיא עולה / בלי שום ספק על כל העדיים" אך מיד עובר לסילוף פסימיסטי ברוח הניהיליזם של השיר- "חולצה שחורה / חולצה גברית / על שתי גבעות חדות עד להמית". פירוש אופציונלי לשיר היא בכייה על העבר- במסיבה כולם לבושים בנוסח אופנת התקופה- בחולצות גבריות שחורות בעוד שבעבר האופנה הייתה חולצות התנועה הכחולות. ייתכן ויש פה כבילה על הערכים שאבדו, אל האופנה שהשתנתה והיא ביטוי לדור שהשתנה.