cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקסי (סרט)
הסרט הוא הראשון בסדרה של חמישה סרטים. ארבעת הסרטים הראשונים הכניסו למעלה מ-200 מיליון דולר, וזו סדרת הסרטים הצרפתית המצליחה ביותר.
עלילה
במרסיי מחליט דניאל (סמי נסרי), שליח פיצה במקצועו ונהג מרוצים חובב, לעזוב את עבודתו בפיצרייה ולהפוך לנהג מונית. בערב הפרידה ממנו בפיצריה הוא וידידה שלו לילי (מריון קוטיאר) הופכים לזוג. לאחר שקיבל את הרישיון מהרשויות התחיל בעבודתו כנהג מונית כאשר מאחורי חזות של מונית פשוטה מדגם פג'ו 406 מסתתרת מכונית מרוצים שאף יכולה לעוף. ביום הראשון לעבודתו הוא מסיע אישה (מנואלה גורארי) מהשוק לביתה ועוזר לה להעלות מצרכים הביתה. האישה מציגה לו את בנה אמיליאן (פרדריק דיפנטל), מתכנת מחשבים שמבקש ממנו להסיע אותו לתחנת משטרה. בדרך תוך כדי שיחה דניאל מגדף את המשטרה וקורא להם "שיכורים, נוכלים ומושחתים". אמיליאן מחזיר לו בכך שנהגי מוניות נוהגים באופן פרוע, סותמים את התנועה ונהגים גרועים. דניאל אומר לו שהוא לא באמת נהג מונית וכאשר השני מבקש הסבר דניאל הופך את רכבו בלחיצת כפתור לרכב מרוצים ומתחיל לדהור ברחובות מרסיי. לאחר שמגיע ליעדו אמיליאן חושף את סודו שהוא בלש במשטרת מרסיי ועוצר את דניאל על נהיגה פרועה. לאחר חקירה קצרה אמיליאן מציע לדניאל עסקה בה הוא לא ישלול לו את הרישיון בתמורה שדניאל יעזור לו במצוד אחר חבורה של שודדים גרמנים על מרצדסים. דניאל נאלץ להסכים ומתחיל לעבוד עם המשטרה. הם עולים על עקבותיהם של השודדים ותופסים אותם. הסרט כולל מרדפים רבים.
כפר גנים
כפר גנים היא שכונה בדרום–מערב פתח תקווה, הסמוכה לקריית אונו וגבעת שמואל. כפר גנים מחולקת למספר אזורי משנה.
מיקום ותיחום גאוגרפי
השכונה ממוקמת בחלקה הדרומי של העיר פתח תקווה ונהוג לחלק אותה לארבע תתי-שכונות:
כפר גנים א' (הישנה)
כפר גנים א' הוא החלק הוותיק ביותר של השכונה. חלק זה מתפרס מרחוב כץ דרום-מערבה עד לרחוב הנשיאים ולרחוב יהלום. בחלק זה מצוי בית חולים השרון. בשכונה 3,111 משקי בית.
כפר גנים ב'
כפר גנים ב' הוא חלק שנבנה ברובו בשנות השמונים ומתפרס מרחוב הנשיאים דרומה עד רחוב יטקובסקי. בשכונה 1,876 משקי בית.
כפר גנים ג' (החדשה)
כפר גנים ג' היא החלק החדש והגדול ביותר של השכונה. חלק זה מתפרס מרחוב העצמאות/מסקין במזרח, עד לדרך רבין בקצה המערבי של העיר. כיום השכונה מאוכלסת ברובה, אך עדיין נמצאת בתנופת בנייה מתמדת. השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-2000 על מתחם שהיה כולו פרדסים והפרויקט הראשון בה היה של חברת שיכון עובדים ברח' מייזנר. חלק זה של השכונה מתאפיין בבנייה של מבנים עד 9 קומות לרוב, וכן בתים צמודי קרקע. בשכונה 4,253 משקי בית. תת-השכונה גובלת בכביש 471 המרכזי ומתחברת דרכו לכביש 4 הקרוב. הגישה לכביש 471 התאפשרה רק לאחר בנייתו של דרך רבין.
בת גנים
בת גנים היא שכונת יוקרה הממוקמת דרומה מחלקו המזרחי של רחוב העצמאות, מתוחמת ברחוב זרובבל במזרח ובכביש מכבית בדרום. בשכונה ישנם רק בתים פרטיים והרבה רחובות ללא מוצא. בשכונה נמצאת ישיבת אמי"ת כפר גנים.
היסטוריה
שכונת כפר גנים נולדה כיוזמת חקלאות פרטית. היא נוסדה ב-1926 בידי חברה משכנת ששאפה ליצור שכונת גנים מרווחת עבור חקלאים בני המעמד הבינוני והייתה קשורה בדומה לגת רימון הסמוכה עם עולי העלייה הרביעית. שמה של השכונה מבטא נאמנה את הכוונה הזו. במשך הפרעות של שנות השלושים היוותה השכונה קו מגן דרומי עבור פתח תקווה והונהגה בה חובת שמירה של התושבים. במהלך שנות החמישים יושבו בשכונה עולים חדשים מעיראק ובמהלך שנות השישים נקלטה קבוצה נוספת של דוברי אנגלית. השכונה שהלכה וגדלה החלה "להיבלע" בתוך פתח תקווה. בשנת 1962 אוחדה השכונה עם העיר.
עד שנות השמונים שמרה השכונה מבחינות רבות על צביונה החקלאי אבל החל משנות השמונים החלו להיכרת כל הפרדסים והבתים צמודי הקרקע פינו את מקומם לרבי קומות. בשנות האלפיים החלה להיבנות כפר גנים ג', בנייתה חיסלה סופית את הפרדסים שהשתרעו בעבר על כל השטחים של כפר גנים ב' ו-ג' כמו גם על שטחיה של נווה עוז החדשה, עד לגבעת שמואל ולפרדסיה השכנים של גת רימון. כיום כמעט ולא ניתן למצוא שרידים לשכונה המקורית וגם אם הם בנמצא הם בדרך כלל עומדים לפני הריסה. חלקות פרדס קטנות נותרו באזורי הבנייה בכפר גנים ג' אך אלו צפויים להיהרס בקרוב. הזכר המרכזי שנותר מאותה שכונת גנים הוא הדימוי האליטיסטי והאוכלוסייה היחסית חזקה מבחינה סוציו אקונומית.
בנייתה של כפר גנים ג' לוותה בקמפיין פרסום של עיריית פתח תקווה והחברה לפיתוח פתח תקווה. הקמפיין העניק לאזור את הכינוי "העיר הירוקה". כינוי זה הביא ללא מעט תרעומת הן בשל העובדה שבאשר לשנים הקרובות מדובר באתר בנייה ונכון לתאריך הקמפיין עוד לא נשתלו הגנים והן בשל העובדה שאותה "עיר ירוקה" בנויה על גבי מה שהיה בעבר עיר ירוקה של ממש.
רב השכונה הוא הרב משה קליין.
לקריאה נוספת
לילי עבודי, כפר גנים- שועלים בפרדסים. בתוך- מלאבס, 7 בספטמבר 2005.
חיפושית
ראו גם
}}
הפארק הלאומי הר ריינייר
הפארק הלאומי הר ריינייר (באנגלית: Mount Rainier National) הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 956.6 קילומטרים רבועים במרכז מדינת וושינגטון בצפון-מערב ארצות הברית.
ההתיישבות האנושית בשטח הפארק היא בת לפחות 8,000 שנים, כאשר המתיישבים הראשונים, פלאו-אינדיאנים, ציידים-לקטים, צדו בעלי חיים וליקטו צמחים. לבואם של המתיישבים ממוצא אירופי בסוף המאה ה-18 הייתה השפעה גדולה על שבטי האינדיאנים דוברי משפחת שפות הסאליש. רבים מתו במחלת האבעבועות השחורות שהגיעה ליבשת אמריקה עם המתיישבים האירופאים.
הפארק הוכרז ב-2 במרץ 1889, בתקופת נשיאותו של ויליאם מקינלי, הפארק הלאומי החמישי שהוכרז בארצות הברית. הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, שמטרתו להגן על משאבי הטבע והמשאבים התרבותיים. הפארק הוא משכן ליותר מ-1,000 מינים של צמחים ולמעלה מ-300 מינים של בעלי חוליות.
גאוגרפיה
גובה הפארק נע מ-490 מטרים מעל פני הים ועד פסגת הר ריינייר בגובה 4,392 מטרים מעל פני הים, הפסגה הגבוהה ביותר ברכס קסקייד והחמישית בארצות הברית בתחום 48 המדינות הרצופות של ארצות הברית. הר ריינייר מתנשא בתלילות מסביבתו ואורכו כמעט 30 קילומטרים מצפון לדרום וממזרח למערב. סביב ההר יש עמקים, מפלי מים, כרי דשא תת-אלפיניים, 370 קילומטרים רבועים של יערות ראשוניים וקרוב ל-30 קרחונים. הר הגעש מכוסה בדרך כלל בעננים הממטירים כמויות גדולות מאוד של גשם ושלג על הפסגה מדי שנה.
תשעים ושבעה אחוזים משטח הפארק שמורים כאזור טבע בראשיתי, כחלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, כולל אזור טבע בראשיתי קלירווטר (Clearwater Wilderness) ואזור טבע בראשיתי הר ריינייר (Mount Rainier Wilderness), הגדרות שהתקבלו ב-1988. הפארק גובל מצפון וממערב ביער הלאומי הר בייקר-סנוקלמי (Mount Baker-Snoqualmie National Forest). מדרום הפארק גובל ביער הלאומי גיפורד פינצ'ו ובאזור טבע בראשיתי טטוש (Tatoosh Wilderness), ובמזרח הוא גובל ביער הלאומי ונאטצ'י (Wenatchee National Forest), באזור הטבע הבראשיתי פסגת נורס (Norse Peak Wilderness) ובאזור הטבע הבראשיתי ויליאם או. דאגלס (William O. Douglas Wilderness).
אקלים
הפארק שוכן באזור ההררי של רכס קסקייד, כששיא גובהו עובר 4,000 מטרים מעל פני הים ואקלימו הוא אקלים תת-ארקטי (סיווג Dfc על פי שיטת קפן) עם מגמת יובש בקיץ. באזורים מערבית להרים האקלים הוא ימי, בעוד שהאקלים באזורים מזרחה הוא יותר יבשתי.
בחלק המערבי של הפארק כמות המשקעים גדולה מאוד בין אוקטובר למאי בשל השפעת האוקיינוס, כשבמקומות הגבוהים עיקר המשקעים בצורת שלג. כמות המשקעים גדולה במיוחד משום שהמדרון המערבי של רכס קסקייד יוצר מסך החוסם את הלחות מגושי האוויר הלח המגיעים מהאוקיינוס. כמות השלג בגבהים הרמים רבה במיוחד. כמות השלג השנתית הממוצעת בתחנת המדידה בפרדייז ריינג'ר (Paradise Ranger) בגובה 1,647 מטרים מעל פני הים היא 16 מטרים בשנה. שירות הפארקים הלאומיים מציין ש"פרדייז הוא המקום המושלג ביותר על פני כדור הארץ היכן שנערכות מדידות באופן קבוע". בחורף של שנת 1971/1972 הייתה כמות השלג שירדה 28.5 מטרים, שיא עולמי עד לאותה שנה. השיא נשבר בחורף 1998/99 כשעל אזור הר בייקר בצפון רכס קסקייד ירדה כמות של 29 מטרים שלג. פרדייז מחזיק בשיא של רכס קסקייד לכמות השלג על הקרקע עם 9.32 מטרים ב-10 במרץ 1956. בחלק המזרחי של הפארק האקלים יבש יותר כשחורפים קרים יותר והקיצים חמים יותר.
הידרוגרפיה
כל הנחלים בשטח הפארק משתייכים לאגן הניקוז של האוקיינוס השקט. המקורות של מרביתם בהר ריינייר. כמות הגשמים הגדולה היורדת באזור במשך כל השנה בתוספת למי הפשרת הקרחונים מזינים נחלים אלו. ההר הוא משכן לאזור הקרחונים הנרחב ביותר מחוץ לאלסקה.
יותר מ-470 פלגים, נחלים ונהרות זורמים בשטח הפארק. הנהרות הראשיים הם הנהר וייט (White River) הזורם בצפון-מזרח הפארק, הנהר קרבון (Carbon) הזורם בצפון-מערב הפארק, הנהרות פיואולאפ (Puyallup) ומואיץ' (Mowich) במערב, ניסקוואלי (Nisqually) בדרום-מערב, והנהרות מדי פורק (Muddy Fork) ואוהנאפקוש (Ohanapecosh), יובלים של הנהר קאוליץ (Cowlitz) שמחוץ לפארק, בדרום-מזרח. הנהרות זורמים בדרך כלל בקניונים שעומקם בין 300 ל-900 מטרים ושיפועם נעשה תלול יותר במעלה הזרם.
הנהרות באזור שייכים לאגני הניקוז של שלושה נהרות. הנהרות וייט, קרבון ומואיץ' הם יובלים של הנהר פיואולאפ הנשפך מערבית לפארק במפרץ פיוג'יט, לשון ים של האוקיינוס השקט. גם הנהר ניסקוואלי זורם לקצה הדרום-מזרחי של מפרץ פיוג'יט. הנהר קאוליץ הוא יובל של הנהר קולומביה הזורם לאוקיינוס השקט בגבול בין מדינת וושינגטון למדינת אורגון.
הפארק הוא משכן ל-400 אגמים, כשאגם מואיץ' (Mowich Lake) הוא גוף המים הגדול בפארק. האגם שוכן בגובה 1,500 מטרים, משתרע על שטח של 500 דונם ועומקו המרבי 17 מטרים. הפארק משופע במפלים כדוגמת מפלי קריסטין (Christine Falls), מפלי נראדה (Narada Falls) ומפלי קומט (Comet Falls).
קרחונים
בשטח הפארק יש 29 קרחונים שיש להם כינוי, על פני שטח בן כ-80 קילומטרים רבועים, כ-8.5% משטח הפארק. כ-25% אחוז משטח הקרחונים (כ-20 קילומטרים רבועים) מכוסים בחומר מפורר, שמקורו במפולות סלעים, חומר שנישא ברוח או שברי סלעים שמקורם במורנה תיכונה. שכבת החומר המפורר מגינה על הקרחון מקרני השמש ולכן מאיטה את קצב התמוססותו. הקרחונים בשטח הפארק מהווים אינדיקטורים חשובים לשינוי האקלים, והם מקור חיוני למים עבור מערכות הנהרות שמקורם בפארק. מצד שני הקרחונים הם גם מקור לשיטפונות בזק שנגרמו בשל טמפרטורות חמות מהרגיל או בשל ירידת גשמים. השיטפונות נושאים איתם חומר מפורר הנמצא בשפע בשטח וגורמים לנזקים לתשתיות בפארק.
קרחון אמונס (Emmons Glacier) הוא הקרחון ששטחו, כ-11 קילומטרים רבועים, הוא הגדול ביותר בכל 48 המדינות הרצופות של ארצות הברית. קרחון קרבון (Carbon Glacier) הוא הקרחון השלישי בשטחו בפארק (7.26 קילומטרים רבועים), אבל הגדול ביותר בנפחו ולכן גם הקרחון שנפחו הגדול ביותר בכל 48 המדינות הרצופות. נקודת הקצה של קרחון קרבון היא במקום הנמוך ביותר (בגובה 1,097 מטרים) ב-48 המדינות הרצופות, והוא הקרחון המכוסה ביותר בחומר מפורר, 4.8 קילומטרים רבועים (66% משטחו). ככל הנראה זרם קרחון קרבון בעידן הקרח האחרון ישירות למפרץ פיוג'יט. בלוע הר הגעש שבפסגת הר ריינייר נוצר קרחון (Summit Crater Glacier) משלג שהצטבר בפסגה ונדחס לקרח שעוביו 60 מטרים. חלק מהקרח זורם מזרחה, אבל רובו נמס מהטמפרטורה הגבוהה של הקרקע בלוע הר הגעש, תוך יצירת מבוך של מנהרות בקרח שבהן זורם קיטור. מטפסים שהגיעו לפסגה מנצלים מנהרות אלו כמקלט בפני סופות כשהם יורדים לתוכן מפתחים שבשולי הלוע.
השוואה בין מדידות שנערכו בין השנים 1896 ל-2015 הראו הצטמצמות של הקרחונים ב-52 קילומטרים רבועים, כ-39%, שווה ערך להצטמצמות ממוצעת של 0.44 קילומטרים רבועים לשנה במהלך 119 השנים מהמדידות הראשונות. ההפרש בין מדידות שנערכו ב-2009 ל-2015 מראים הצטמצמות של 1.8% בשטח הקרחונים וקצב הצטמצמות של 0.24 קילומטרים רבועים בשנה. ההערכה היא שאם האקלים באזור ימשיך להשתנות באופן שבו הקרחונים הולכים ומצטמצמים יש לצפות לאובדן נוסף של שטח הקרחונים, כשכל הקרחונים הקטנים (ששטחם פחות מ-0.2 קילומטרים רבועים) ייעלמו בעשורים הקרובים.
גאולוגיה
הסלעים העתיקים ביותר ברכס קסקייד נוצרו לפני כ-400 מיליון שנים כסלעי משקע בקרקעית האוקיינוס השקט. הם הוצבו על פני השטח של הקצה המערבי של מה שהיא כיום יבשת אמריקה הצפונית כתוצאה מתנועות לוחות טקטוניים קטנים לצפון-מערב. לחץ עז שהופעל על הסלעים המיר אותם לגנייס ולווחה. לוחות ימיים טקטוניים קטנים אלו התנגשו בלוח הצפון-אמריקאי הגדול לפני כ-90 מיליון שנים, והקרקע החלה להתרומם לאיטה. הכיוון של מרבית שלשלות ההרים מצפון-מערב לדרום-מזרח הוא תוצאה של התנגשות זו. ההרים שנוצרו אז נסחפו כמעט לחלוטין.
לפני כ-35–40 שנים התנגשו לוחות ימיים בזלתיים חדשים, לוח גורדה ולוח חואן דה פוקה בלוח הצפון-אמריקאי הגדול הרבה יותר, ובהיותם כבדים יותר עברו הפחתה מתחתיו תוך כדי המסה, יצירת מאגמה, געשיות ויצירת הרים, בהם הרי הגעש של רכס קסקייד, תופעה המוכרת כקשת הגעשית של רכס הקסקייד. התהליך עדיין נמשך והרכס עדיין מתרומם. קרוב ל-500 קילומטרים מהחוף שוקע מרכז לוח גורדה כמעט 2.5 סנטימטרים בשנה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. חלק מהמאגמה מתקררת בצניחה למעטפת כדור הארץ והופכת לסלעי גרניט. סלעים אלו נדחקים למעלה ונמצאים בבסיס ההרים של ימינו.
הר ריינייר החל להיווצר לפני כמיליון שנים כאשר ההרים השכנים היו בני קרוב ל-12 מיליון שנים. כיפת הר הגעש בנויה מסלעים אנדזיטיים. זהו הר הגעש הגבוה ביותר ברכס קסקייד והשלישי בנפחו אחרי הר אדמס (Mount Adams) והר שסטה.
החוקרים משערים שבמהלך היווצרותו היה הר הגעש גבוה בכ-300 מטרים מגובהו הנוכחי, אבל חלקו העליון התמוטט בשל התפרצויות געשיות. במהלך ההיסטוריה הגאולוגית עוצבו מדרונותיו של ההר בשל סחיפה מקרחונים. ההר היה מכוסה בעבר בקרחונים עבים עד כדי כך שקילוחי הלבה מההתפרצויות הגעשיות לא הצליחו להמיס אותם והם הצטננו במהירות במקומם. עקב כך ניתן לראות קילוחי לבה גבוה בקו הרכס או בשולי העמקים. אחד ההסברים לעומק הרב של הקניונים הוא שקילוחי הלבה, שבמצבים אחרים היו זורמים למטה וממלאים את העמקים, קפאו במקומם עקב הקרחונים.
ההתפרצויות האחרונות של הר הגעש אירעו במאה ה-19. ההר מוגדר כהר געש רדום, אבל הוא יכול להתפרץ כפי שהתפרצו הר לאסן ב-1916 והר סנט הלנס ב-1980. סייסמוגרף מודד ברציפות את הפעילות הסייסמית של ההר. אף על פי שהפעילות קטנה, היא קבועה. גאולוגים משערים שפעילות זו נגרמת בשל זרימה של נוזלים חמים מתחת להר הגעש, שהם המקור ליצירת המעיינות החמים או פומרולות בפארק.
הר ריינייר הוא ככל הנראה הר הגעש עם פוטנציאל ההרס הגדול ביותר ברכס קסקייד. מלבד גודלו העצום, הקרחונים הרבים שעל פסגתו יתמוססו במקרה של התפרצות וייצרו להארים גדולים. הלהארים יכולים להגיע למיליוני התושבים באזור המטרופוליטני של סיאטל, אבל גם לתושבים בצפון-מערב אורגון. שברי סלעים שנמצאו סמוך למפרץ פיוג'יט במטרופולין של סיאטל מעידים שתופעות כאלו כבר התרחשו בעבר.
המראה הנוכחי של ההרים הוא תוצאה של פעילות קרחונים גדולים מאז עידן הקרח ועד היום. תוואי נוף אופייניים שהם תוצאה של פעילות קרחונים הם קרקסים קרחוניים, אגמים קרחוניים מורנות מסוגים שונים (מורנה תיכונה, מורנה צידית ומורנת קצה), סימני חריצה קרחונית, גבנוני כבשים ועמקים קרחוניים. כמות הקרחונים הגדולה היא תוצאה של מיקום הפארק בקצה המערבי של רכס קסקייד, ולכן כמות המשקעים בו רבה במיוחד.
אקולוגיה
על פי ההגדרה של הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית הפארק שוכן בתחומי האזור האקולוגי קסקיידס (Cascades ecoregion), אזור אקולוגי מרמה 3 (Level III ecoregion), בתחומי הקורדיליירה המערבית (Western Cordillera) של ההרים המיוערים של צפון-מערב (Northwestern Forested Mountains). על פי ההגדרה של הקרן העולמית לשימור חיות הבר הפארק הלאומי שוכן באזור האקולוגי של היערות של מרכז ודרום הקסקיידס (Central and Southern Cascades forests), המאופיין ביערות של מחטניים ואקלימו גשום יותר במערב.
הפארק הלאומי משתרע על פני שלושה אזורים אקולוגיים עיקריים, ולכו המגוון הביולוגי בו גדול. מתחת לגובה של 1,500 מטרים שוכן האזור המיוער, בין 1,500 ל-1,800 מטרים האזור התת-אלפיני, ומעליו האזור האלפיני. האזור המיוער משתרע על כמעט 60% משטח הפארק בעוד ששני האזורים האחרים מתחלקים פחות או יותר שווה בשאר השטח.
בסך הכול יש בפארק קרוב ל-890 מינים של צמחים וסקולריים ו-250 מינים של צמחים לא וסקולריים ופטריות. הפארק הוא גם משכן לקרוב ל-300 מינים של דגים, דו-חיים, זוחלים ויונקים.
צמחייה
הצמחייה בפארק מושפעת בעיקר מהגובה. ההפרש בגובה הוא קצת פחות מ-4,000 מטרים בין הפסגה הגבוהה ביותר לקרקעית העמקים. משום כך האקלים משתנה מאוד כתלות במיקום, והוא משפיע ישירות על שפע וסוגי הצמחייה ובעלי החיים. שפע המשקעים הגדול יותר במערב הפארק בהשוואה למזרחו משפיע גם הוא על אופי המינים החיים באזורים אלו. גם לתופעות טבעיות כדוגמת שריפות, מפולות ומפולות בוץ געשיות יש השפעה מקומית על הצמחייה.
גבוה יותר מתחיל האזור התת-אלפיני המכוסה בחלק גדול מהשנה על ידי שלג ובו הצמחייה נדירה. בין הצמחים באזור זה אשוח תת-אלפיני, צוגה הררית (Tsuga mertensiana), אורן לבן-קליפה (Pinus albicaulis) ואשוחית אנגלמן. בין הצמחים הפורחים באזור זה Erythronium grandiflorum (באנגלית Yellow avalanche lily), Bistorta bistortoides (באנגלית American bistort), Anemone occidentalis (באנגלית Western pasqueflower), Caltha leptosepala (באנגלית White Marsh Marigold), Dodecatheon jeffreyi  (באנגלית Jeffrey's shooting star), Gentiana calycosa (באנגלית Rainier pleated gentian), מין הקסטייחה Castilleja miniata (באנגלית Giant red Indian paintbrush, Erythranthe lewisii (באנגלית Lewis' monkeyflower), Valeriana sitchensis (באנגלית Sitka valerian) ומין הפעמונית Campanula rotundifolia (באנגלית Harebell).
האזור האחרון, האזור האלפיני שרובו שטחים סלעיים, מתחיל מקו העצים ועד לפסגות. שלג וקרח יכולים לשהות על הקרקע במשך כל השנה ומונעים אפשרות לגידול צמחייה. עם זאת, למשך תקופות קצרות יש קרקעות נקיות משלג ובהם הצמחים מתפתחים במהירות. באזור זה גדלים Eriogonum pyrolifolium (באנגלית alpine buckwheat), Silene acaulis (באנגלית moss campion), Draba aureola (באנגלית Mt. Lassen draba), Lupinus lyallii (באנגלית Dwarf mountain lupine) ו-''Erigeron aureus (באנגלית Alpine yellow fleabane).
בעלי חיים
הפארק הוא משכן לשמונה מינים של דגים, אחד-עשר מינים של דו-חיים, חמישה מינים של זוחלים, 229 מינים של עופות ו-56 מינים של יונקים.
פלאו-אינדיאנים וילידים אמריקניים
בין לפני 15,000 ל-10,000 שנים, כשההר היה מכוסה כולו בקרח כל השנה, חיו התושבים הראשונים של יבשת אמריקה במישורים ובעמקים הצופים עליו. בין לפני 9,000 שנים ללפני 8,500 שנים האקלים התחמם ומדרונות ההר עד כמחצית גובהו הפכו חופשיים משלג עד ונוצרו תנאים שאפשרו התפתחות של חבורות צומח ובעלי חיים בדומה לתנאים באזור התת-אלפיני של הפארק בימינו. המחקר הארכאולוגי גילה 75 אתרים פרהיסטוריים בשטח הפארק (בעיקר מחסות סלע), ובהם ראשי חניתות ששימשו לציד. מהמחקר הארכאולוגי ידוע שכבר לפני כ-4,000 שנים נהגו ציידים-לקטים לצוד וללקט צמחים ופירות באזורים בפארק מאמצע המדרון של הר ריינייר ועד חלקו העליון. לא ידוע מתי החל מנהג זה, אבל משערים כי הוא התרחש בד בבד עם התפתחות בתי הגידול על ההר לפני 8,500 שנים.
ציידים-לקטים אלו הם אבותיהם של שבטי אינדיאנים בהם פגשו חוקרי הארצות האירופאים הראשונים. באזור סביב מה שהוא כיום הפארק הלאומי הר ריינייר השתמשו שבטי הניסקוואלי (Nisqually), פיואולאפ (Puyallup), סקווקסין איילנד (Squaxin Island), מקלשוט (Muckleshoot), יקאמה (Yakama) וטיידנאפום (Taidnapam, בני שבט קאוליץ עילי). בני שבטים אלו נהגו לעלות להר בקיץ לקטוף פירות יער, ללקט צמחים, לצוד ולערוך מסעי חזון. במהלך החורף הם נהגו להתגורר קרוב לחופי האוקיינוס שבהם האקלים היה יותר נוח. הנשים אספו פירות יער, והגברים צדו איילים, דובים, צפיר הקורדילירים, יונקים קטנים או עופות. האינדיאנים נהגו ליזום שריפות ששמרו על המשך קיומם של כרי העשב על חשבון היערות. הצמחים שגדלו בעקבות השריפות הגדילו את כמות פירות היער בשנים אחר-כך ומשכו אליהם חיות ציד. גם כיום, יש לשבטים אלו קשר עמוק להר.
הרי הגעש של אזור הקסקייד הם מקור לאגדות רבות בין האינדיאנים. אגדות אלו שקיבלו השראתן מההתפרצויות הגעשיות מספרות על הרוח הגדולה על מנת להסביר תופעה זו. האינדיאנים דוברי משפחת שפות הסאליש קראו לרוח של הר ריינייר "טקהומה" (Takhoma) שפירושו "המקום בו נולדים המים". מקומות רבים ברחבי הפארק נושאים שמות אינדיאניים. נהרות בפארק קרואים על שמות השבטים ניסקוואלי, קאוליץ, יקאמה ופיואולאפ. פירוש שם הנהר מואיץ' הוא "אייל".
מגפת אבעבועות שחורות שהובאה על ידי האירופאים התפשטה במהירות בקרב הילידים כבר בתחילת המאה ה-19. כמה אוכלוסיות באזור, כדוגמת בני שבט הפיואולאפ סבלו מאוד מהמחלה עוד בטרם נתגלה האזור על ידי האירופאים.
האירופאים
הר הגעש התגלה לראשונה על ידי האירופאים במסע חקר בשנת 1792 בראשות ג'ורג' ונקובר. ונקובר פיקד על הספינה אה"מ דיסקברי בשליחות מטעם הצי המלכותי הבריטי למפות את החוף המערבי של אמריקה הצפונית. אנשי הצוות ראו את ההר שעה שסקרו את מפרץ פיוג'יט וג'ורג' ונקובר קרא לו "הר ריינייר" על שם תת-אדמירל פיטר ריינייר (Peter Rainier), חברו האישי של ונקובר מהצי המלכותי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 נחתמו כמה הסכמים בין המתיישבים והאינדיאנים באזור. הם הועברו לשמורות שונות, אבל נשמרה להם הזכות לצוד, בייחוד באזור הפארק הנוכחי, מה שגרם לעימותים כשהאזור הוכרז פארק לאומי. ב-17 באוגוסט 1870 הצליחו האזרד סטיוונס (Hazard Stevens) ופ.ב. ואן טראמפ (Philemon Beecher Van Trump) להעפיל בפעם הראשונה לפסגת הר ריינייר.
כלכלת האזור התבססה על כריתת עצים ועיבודם החל מאמצע המאה ה-19. פעילות הכריתה הייתה קטנה שכן יכולת שינוע העצים הייתה מוגבלת בשל הטופוגרפיה ההררית, וכן משום שהדרישה לעצים באזור הייתה נמוכה. רק בשלהי המאה ה-19 גברה הפעילות לאחר שחברת הרכבות נורתרן פסיפיק (Northern Pacific Railway company) סללה מסילה לאזור. באותה תקופה החלו ניצנים של תנועת שימור היערות כחלק מתנועות השימור שהחלו לקום ברחבי ארצות הברית. ב-1888 טיפס ג'ון מיור על ההר במסגרת חבורה בת עשרה גברים שכללה את פ.ב. ואן טראמפ (אחד משני המעפילים הראשונים), ההעפלה החמישית המתועדת לפסגה. אזור הפארק הוכרז שמורת היער פסיפיק (Pacific Forest Reserve) ב-1893. שמו שונה לשמורת היער הר ריינייר (Mount Rainier Forest Reserve) ב-1897.
מהקמה ועד מלחמת העולם השנייה
ב-1893 התאגדו גורמים שונים: ג'ון מיור שהפעיל את מועדון סיירה שהקים וארגונים נוספים כדוגמת הנשיונל ג'יאוגרפיק, מדענים, מטפסי הרים, עסקים מקומיים וחברות הרכבות הגדולות, כל אחד מסיבותיו, למאמץ שתדלנות להכריז על פארק לאומי סביב הר ריינייר. הם הדגישו את הפוטנציאל לתיירות עבור הערים הקרובות סיאטל וטקומה, את חוסר התועלות מהאזור למטרות כלכליות אחרות כדוגמת חקלאות, מרעה או כרייה ואת הצורך לשמר את הנוף הקרחוני למחקר נוסף. המאמץ נמשך מעל לחמש שנים וכלל שישה ניסיונות שונים להעביר את החוק בקונגרס. רק לאחר שאנשי הקונגרס השתכנעו שאין באזור המיועד תועלת כלכלית, ולאחר שהובטח להם שהפארק לא יהווה מעמסה כספית על התקציב הפדרלי, עבר חוק הקמת הפארק הלאומי בקונגרס ב-1899 ונשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי חתם עליו ב-2 במרץ אותה שנה. הפארק הלאומי הר ריינייר הוכרז כפארק הלאומי החמישי של ארצות הברית.
מספר המבקרים בפארק הלאומי גדל במהירות. ב-1906 הגיעו לפארק 1,786 מבקרים ותשע שנים אחר-כך כבר הגיעו 34,814 מבקרים. גידול זה נבע מסלילת כבישים שאפשרו לתושבי הערים הגדולות הסמוכות לבקר בפארק באמצעות מכוניות. הפארק היה גם הפארק הלאומי הראשון שאפשר גישה באמצעות מכוניות. תיירים הגיעו גם באמצעות קווי רכבת. בתי מלון נבנו בפארק לאכסן מבקרים, ונחתמו הסכמים עם חברות פרטיות לניהולם. כך למשל ב-1917 נפתח פונדק הפארק הלאומי (National Park Inn) בקיבולת של 60 אורחים. במקביל לגידול במספר התיירים גדל גם העניין הכלכלי במשאבים הטבעיים. במשך 15 השנים הראשונות של הפארק ובהיעדר רגולציות קמו בשטח הפארק מפעלי מכרות, פיתוח משאבי מים וכריתת עצים, אבל רובם נכשלו כלכלית.
הקמת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ב-1916 גרמה לשינויים משמעותיים בפארק. כוח אדם מקצועי נטל על עצמו את ניהול הפארק. הוקמו מלונות נוספים וסלילת הכבישים הגיעה לשיאה. כל הכבישים בפארק נסללו עד 1930. הפיתוח הנרחב עורר ויכוח בשאלת מידת הפיתוח של אזורים מסוימים מול השארתם במצבם הבראשיתי.
בתקופת השפל הגדול היה הפארק חייב לשנות סדרי עדיפויות. מספר המבקרים ירד מאוד למרות ניסיונות לפתות אותם באמצעות הקמת מסלול גולף ותוכנית להקמת מעלית סקי. תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חידשה את המימון לפארק וכ-1,000 נערים מחיל השימור האזרחי הועסקו עד תחילת שנות ה-40 בסלילת שבילים, שיפור אתרי מחנאות ומיגון בפני אש. בתקופת מלחמת העולם השנייה צומצם המימון ומספר המבקרים הצטמצם, אם כי הפארק מצא ייעוד חדש: אתר אימונים לדיוויזיות ההרריות של ארצות הברית, דוגמת הדיוויזיה ההררית העשירית.
ממלחמת העולם השנייה
מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 היה הפארק הלאומי הר ריינייר הפארק הראשון שקיבל מימון לפיתוח תחת תוכנית משימה 66. במסגרת התוכנית הושם דגש מיוחד על השירות למבקרים: הוקמו מבנים חדשים, נסללו כבישים ושבילים במטרה להקל על עומס התחבורה ולאפשר הגעה למקומות נוספים בפארק. החלק המזרחי של הפארק חובר לחלק המערבי לאחר שהושלם כביש קניון סטיוונס (Stevens Canyon Road), 25 שנים לאחר תחילת סלילתו. המחיר היה בהזנחה של ניטור הפגיעה בסביבה ורק בתחילת שנות ה-60 שבו להתמודד גם איתה.
מאז אמצע שנות ה-60 לא חלו שינויים משמעותיים בפארק, כשהשינוי העיקרי הוא הגידול בכמות המבקרים. השיא היה ב-1977, אז ביקרו בפארק כמעט 2.5 מבקרים. מאז כמות המבקרים השנתית משתנה משנה לשנה, וב-2016 ביקרו בפארק מעל ל-1.8 מיליון איש. מספר הניסיונות לטפס לפסגת הר ריינייר גדל פי עשרה מאז 1965. בתגובה למגמות אלו הפארק חילק את ההר לאזורי שימוש שונים בהתאם לסוגי הנופש שהמבקרים מחפשים. חוק אזורי הטבע הבראשיתיים של וושינגטון מ-1988 קבע 98% משטח הפארק כאזור טבע בראשיתי, הגדרה המעניקה הגנה גדולה יותר. מימון להגנת משאבי הטבע הוביל למאמץ מרוכז להבנת המערכות האקולוגיות בפארק וכיצד בני האדם משפיעים עליהן. ב-2008 נבנה מרכז מבקרים חדש באתר פרדייז שבו מושם דגש על בחינה נרחבת ומעודכנת של משאבי הפארק.
הפארק הוכרז אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) ב-18 בפברואר 1997, כחלון ראווה לאדריכלות הכפרית של שירות הפארקים הלאומיים של שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כפי שמודגם באכסניית פרדייז (Paradise Inn), יצירת מופת מוקדמת של תכנון של השירות. כנפת אתר היסטורי לאומי הפארק רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
השיטפון של 2006
הפארק הלאומי הר ריינייר נסגר בשל שיטפונות עזים כתוצאה מסופת גשם שמקורה בתופעה המטאורולוגית המכונה "פיינאפל אקספרס" ב-6 בנובמבר 2006. בתוך 36 שעות ירדו באזור 460 מילימטרים של גשם. אתרי מחנאות וכבישים ברחבי הפארק נשטפו. מרכזי המבקרים בפרדייז ובלונגמיר נותקו מרשת החשמל. אתר המחנאות סנשיין פוינט (Sunshine Point Campground), בסמוך לכניסת ניסקוואלי לפארק נהרס ולא נפתח. הפארק נפתח מחדש לתנועת כלי רכב דרך כביש 706 של מדינת וושינגטון בכניסת ניסקוואלי.
ניהול הפארק
הפארק הלאומי מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, יחידת משנה במחלקת הפנים של ארצות הברית. תקציב שירות לאומי זה בשנת 2016 היה 3.376 מיליארד דולר והוא מנהל אזורים מוגנים ברמה הלאומית בשטח כולל של כ-340,000 קילומטרים רבועים.
ב-2016 היה תקציב הפארק כ-13 מיליון דולר, בפארק מועסקים כ-125 עובדים קבועים ועוד כ-175 עובדים זמניים בתקופת שיא הביקורים בין מאי לספטמבר. תקציב זה מיועד בעיקר לתשלום משכורות לצוות העובדים ולשפץ ולשדרג כבישים ומבנים. הצוות אחראי לקבלת פנים למבקרים ולהדרכתם. הוא גם מתמודד עם התפשטות המינים הפולשים ומנטר מקרוב את ההתפתחות של אוכלוסיות של מינים בסיכון. הצוות גם מפקח על תחזוקת התשתיות ושיפוץ המבנים ההיסטוריים.
תפקידו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית הוא לשמר ולהגן על המשאבים הטבעיים ותרבותיים. הקונגרס של ארצות הברית העניק לו את התואר של הסוכנות הפדרלית במסגרת אשרור של החוק האורגני של שירות הפארקים הלאומיים ב-25 באוגוסט 1916. על פי חוק זה, ייעודו של השירות הוא לקדם ולהסדיר את השימוש בפארקים לאומיים על ידי הגנה על נופים, חיות הבר ואתרים היסטוריים על מנת להשאיר אותם שלמים לדורות הבאים. ציד, כריתת עצים ולקיחת משאבים טבעיים ותרבותיים בלתי חוקיים בתוך הפארק. חיפוש נפט או גז והפקתם אסורים גם הם.
תיירות
הפארק, הר הגעש שלו ונופיו ההרריים מושכים בין מיליון לשני מיליון תיירים מדי שנה, הודות לקרבה למטרופולינים גדולים כדוגמת סיאטל. עם זאת, הפארק הלאומי הפופולרי ביותר במדינת וושינגטון הוא הפארק הלאומי אולימפיק, שאליו מגיעים יותר משלושה מיליון מבקרים מדי שנה.
הגישה לפארק ובתוכו
הדרך היחידה להגיע לפארק היא בכביש. כביש 410 מחבר בין הפארק לכביש בין-מדינתי 5 (האזור המטרופוליטני של סיאטל–טקומה), אבל הוא סגור חלקית מנובמבר עד מאי בשל שלגים. בכל אופן, מרבית שטח הפארק נגישה רק בהליכה רגלית.
הפעילויות המוצעות במסגרת הפארק כוללות הליכה בשבילים, מחנאות, טיולי אופניים, דיג, טיפוס הרים וסקי למרחקים.
השביל העיקרי קרוי "שביל וונדרלנד" (Wonderland Trail), אורכו 150 קילומטרים והוא מקיף את כל הר ריינייר. השלמתו דורשת בין עשרה לשנים עשר ימי צעידה והוא נועד רק לבעלי יכולת כי הוא כולל עליות וירידות רבות בגובה. הפארק כולל שבילים רבים נוספים. שביל הרכס הפסיפי החוצה את ארצות הברית מקנדה עד מקסיקו עובר בחלק המזרחי של הפארק.
פרדייז
פרדייז (Paradise, מילולית "גן עדן", 46.79°N, -121.74°W) הוא אזור בגובה 1,600 מטרים מעל פני הים על המדרון הדרומי של הר ריינייר, כ-30 קילומטרים מזרחית לכניסת ניסקאוולי לפארק, וכולל את עמק פרדייז (Paradise Valley) ואת קרחון פרדייז (Paradise Glacier), שהוא המקור לנחל פרדייז (Paradise River), יובל של הנהר ניסקוואלי. את הכינוי לאזור נתנה וירינדה לונגמיר (Virinda Longmire) בקיץ 1885 שעה שצפתה בפריחת פרחי הבר בכרי הדשא האלפיניים שם. מפרדייז נשקפים הר ריינייר ורכס טטוש (Tatoosh Range).
פרדייז הוא היעד הפופולרי ביותר עבור המבקרים בפארק הלאומי הר ריינייר. כ-70% ממעל ל-1.3 מיליון המבקרים בפארק ב-2012 הגיעו לפרדייז. הכביש מכניסת ניסקאוולי לפארק ועד פרדייז (כביש 706 של וושינגטון) הוא אחד הכבישים הבודדים בפארק הפתוחים לתנועת מכוניות בחורף.
בפרדייז שוכנים המבנים ההיסטוריים "פונדק פרדייז" (Paradise Inn) שנבנה ב-1916, "Paradise Guide House" שנבנה ב-1920 ובו מקבלים רישיונות טיפוס והדרכה על תנאי הטיפוס ו"מרכז המבקרים על שם הנרי ג'קסון" (Henry M. Jackson Visitor Center) שנבנה במקור ב-1966, ונבנה מחדש ב-2008.
הפעילויות המוצעות למבקרים בפרדייז כוללות הליכה בשבילים, סקי למרחקים ושיט אבובים.
לונגמיר
לונגמיר (Longmire, 46.75°N, -121.81°W) הוא מרכז מבקרים בפארק הלאומי הר ריינייר השוכן כ-10.5 קילומטרים מזרחית מכניסת ניסקאוולי. האתר שוכן בעמק הנהר ניסקאוולי בגובה 842 מטרים מעל פני הים בין רכס רמפרטס (Ramparts Ridge) ורכס טטוש (Tatoosh Range). האתר מוקף ביערות ראשוניים של אשוח דאגלס, ארז אדום מערבי וצוגה מערבית. באתר שוכנים "פונדק הפארק הלאומי הר ריינייר" (Mount Rainier's National Park Inn), מוזיאון לונגמיר (Longmire Museum) ובניין המנהלה של שירות הפארקים שנבנה ב-1928 וכיום הוא מרכז המידע על אזור הטבע הבראשיתיים. פונדק הפארק הלאומי הר ריינייר הוא האכסניה היחידה הפועלת בפארק במשך כל השנה.
לונגמיר הוא היעד הפופולרי השני עבור המבקרים בפארק הלאומי הר ריינייר. כ-40% ממעל ל-1.3 מיליון המבקרים בפארק ב-2012 הגיעו לפרדייז. אתר המחנאות קוגר רוק (Cougar Rock) שוכן כ-3 קילומטרים מערבית ללונגמיר.
הפעילויות באתר כוללות הליכה בשבילים, בהם המגיעים למפלים ולמעיינות החמים. לונגמיר הוא אחד מנקודות ההתחלה של שביל סובב הר ריינייר (Wonderland Trail).
סנרייז
"סנרייז" (Sunrise, מילולית "זריחה" 46.91°N, -121.64°W) הוא אתר ובו אכסניה (Sunrise Day Lodge, שאי אפשר ללון בה) ומרכז מבקרים השוכן בחלק הצפון-מזרחי של הפארק. בגובה 1,950 מטרים מעל פני הים זו הנקודה הגבוהה ביותר בפארק אליה אפשר להגיע במכונית. מהאתר יש תצפית על קרחון אמונס ופסגת הר ריינייר ויש שפע שבילים היוצאים מהאתר, בהם לאתר עמודוני הלבה. בקיץ יש פריחה מרהיבה של פרחי בר. הגישה לסנרייז אפשרית מכביש הפונה מכביש 410 במרחק של כ-20 קילומטרים צפונית-מערבית מכניסת וייט ריוור או כ-100 קילומטרים צפונית-מזרחית מכניסת ניסקאוולי.
בתרבות
ב-1999 החלה לפעול תוכנית הקוורטרים של 50 המדינות ועל פיה הוכנסו למחזור מטבעות קוורטר שבהם בצד הנושא התנוסס דיוקן משופר של ג'ורג' וושינגטון ועיצוב צד הערך התחלף חמש פעמים בשנה והציג מוטיבים ומוטו של חמישים מדינות ארצות הברית. החל מ-11 באפריל 2007 טבעה מטבעת ארצות הברית קוורטר המנציח את מדינת וושינגטון שבו בצד הערך המוטיב כולל את הר ריינייר.
מדינת וושינגטון מציעה מהדורה מיוחדת של לוחיות רישוי למכוניות המציגה את הר ריינייר. לוחית זו יקרה יותר מהלוחית הרגילה והפרשי המחיר נתרמים על ידי המדינה לתקציב הפארק הלאומי.
לקריאה נוספת
(ISBN 9781594850486)
מושיתיים
מוֹשִׁיתִיִּים (שם מדעי: Coccinellidae; מוכרות בשם העממי פרות משה רבנו) הן משפחת חיפושיות נפוצה בעלת גלגול מלא. המושיתיים נפוצות ברחבי העולם, עם כ-4,500 מינים שונים שזוהו; יותר מ-450 בצפון אמריקה בלבד.
אלנה לופסקו
אלנה לופסקו (ברומנית: Elena Lupescu; סביבות 1896 - 29/30 ביוני 1977), הידועה גם כמגדה לופסקו הייתה פילגשו של קרול השני, מלך רומניה. כמה שנים לאחר שקרול ויתר סופית על המלוכה הוא נשא אותה לאישה (ב-1947). המלך וסביבתו נהגו לכנותה "דודויה" חיה בראת שאר חייה בפורטוגל.
אוהב אותך, ניו יורק
אוהב אותך, ניו יורק (באנגלית: New York, I Love You) הוא סרט דרמה קומית רומנטית משנת 2008 המורכב מ-11 סרטים קצרים, כל אחד מהם מבוים על ידי במאי אחר. כל 11 הסיפורים קשורים בדרך כלשהי לנושא האהבה, ומתרחשים בחמשת רובעי העיר ניו יורק.
אלנה לופסקו
ביוגרפיה
לופסקו הייתה בתם של נחום גרינברג – יהודי שהתנצר לפי הפולחן הרומני-אורתודוקסי ושינה את שמו לניקולאיה, ושל אליזה פאלק – רקדנית יהודייה מומרת קתולית מווינה. היה לה אח יותר צעיר בשם קונסטנטין לופסקו. התעמולה האנטישמית טענה, אך אין הוכחות לכך, שהשם לופסקו בא משם משפחה קודם של אביה, "וולף". אלנה לופסקו נקראה תכופות גם מגדה לופסקו ומקור שם זה אינו ברור. לדבריה שם זה הודבק לה בטעות על ידי עיתונאי איטלקי.
לופסקו גדלה בבוקרשט וקיבלה בילדותה חינוך קתולי בפנימיה היוקרתית בזמנה, "דיאקונסלה" (Diaconesele), שנוהלה על ידי נזירות מן המכון המריאני מנימפנבורג, הקשור למסדר הישועי. לפי ארתור קווינלאן, בשלב מסוים בחייה, משפחתה עברה לגור בסולינה, נמל בשפך הדנובה, שבה אביה פתח בית מרקחת. בשנת 1912 עברו לגור ביאשי שם פתחו חנות.
בשנים 1919–1920 או 1923 לופסקו הייתה נשואה לקצין צבא, יון טמפיאנו, ממנו התגרשה. בשנת 1925 היא הפכה למאהבת של הנסיך קרול מרומניה, אשר הומלך בשנת 1930 והפך למלך קרול השני. היא תוארה על ידי אמו של קרול, המלכה מריה, כ"פני החטא המוטבעות בשורות אדומות". היא תיארה את עצמה במהלך הגלות עם קרול בצרפת: "אני אישה אדומת שיער אשר אוהבת את קרול."
אוהב אותך, ניו יורק
בספטמבר 2008 נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, הסרט שוחרר לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-16 באוקטובר 2009.
אלנה לופסקו
ביוגרפיה
בשנת 1940 קרול ויתר על המלוכה ועבר, יחד עם אלנה לופסקו, לשווייץ ומשם לספרד. ממשלת רומניה דרשה מממשלת ספרד את הסגרתה של לופסקו באשמת מעורבות ברצח, אך אלו סירבו להסגירה. בשנת 1947, בברזיל, קרול נשא אותה לאישה. השניים עברו לגור בפורטוגל. קרול מת בפורטוגל ב-1953, אך לופסקו המשיכה לגור שם עד לפטירתה באשטוריל בשנת 1977.
אוהב אותך, ניו יורק
הכנסה וביקורות
הסרט גרף 1,588,015 דולר בארצות הברית והגיע להכנסות כלליות של 8,049,666 דולר ברחבי העולם.
אלנה לופסקו
ביוגרפיה
אחרי מותה ארון המתים שלה עם עם זה של קרלו השני נשמר בקפלת מלכי פורטוגל במנזר סאו ויסנטה דה פורה בלסבון. ב-2003 רומניה הסכימה להבאתם למנזר קורטיה דה ארג'ש ברומניה.
אוהב אותך, ניו יורק
הכנסה וביקורות
הסרט התקבל בביקורות מעורבות ממבקרי סרטים וקיבל ציון של 49/100 ("ביקורות מעורבות או ממוצעות") באתר Metacritic, בהתבססות על 26 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes, דווח ש-39% מהביקורות נתנו לסרט ביקורת חיובית בהתבססות על 50 ביקורות עם ציון ממוצע של 6/10.
הרצון לעוצמה (סדרת משחקים)
הרצון לעוצמה (באנגלית: Quest For Glory) הוא שמה של סדרת משחקי מחשב של חברת Sierra, ששילבה בין ז'אנר משחקי ההרפתקה וז'אנר משחקי התפקידים. הסדרה שילבה בה הומור, חידות, רקעים ודמויות השאובים מאגדות ומיתוסים שונים, והיא אחת מהסדרות הזכורות לטובה ביותר מבית היוצר של Sierra.
במקור נקרא המשחק הראשון "Hero's Quest", במסורת השמות של משחקים אחרים דוגמת "מסע המלך", אך מכיוון שכבר היה קיים משחק בשם דומה, חברת Sierra נאלצה לשנות את שם הסדרה ל-"Quest For Glory", ובשם זה היא מוכרת.
המשחקים
במשחק הראשון משחק השחקן דמות של "גיבור" שזה עתה יצא מבית הספר לגיבורים, וטרם צבר לעצמו מוניטין. בהתאם, שמו של המשחק נקרא בלגלוג "Quest For Glory: So You Want to be a Hero". הגיבור נאלץ להוכיח את עצמו, ובמשחקים שלאחר מכן הוא כבר צובר מוניטין מה, אך בכל המשחקים התבנית הבסיסית זהה: הגיבור מגיע לארץ חדשה, שזקוקה לגיבור שיגן עליה מפני סכנה מתקרבת, ושם עליו להסתגל לעולם החדש ולסכנות שבו, לזכות לאמונם של התושבים, לפתח את יכולותיו וכישוריו, ובסופו של דבר להתמודד מול הסכנות ולהשמיד אותן.
בבסיסם, המשחקים התבססו על סגנון משחק הרפתקה ממוחשב של Sierra - הגיבור מדבר עם דמויות, מוצא חפצים ומשתמש בהם, ומנסה לפתור מצבים בהם הוא נתקל. החידוש שבמשחק היה שילוב אלמנטים של משחק תפקידים - תכונות הגיבור יוצגו באמצעות סטטיסטיקות (למשל, כושר הלחימה שלו, כושר פריצת המנעולים שלו וכדומה) וכדי להצליח במשחק היה הגיבור צריך לפתח את הכישורים הללו באמצעות שימוש בהם. גם עלילת המשחק נתנה חופש במידת מה לשחקן להחליט מה ברצונו לעשות, אף על פי שהיא שמרה על ליניאריות עלילתית (סיום כל משימות החובה כאשר הגדולות שבהן לפי סדר). עם סיום המשחק, לשחקנים ניתנה האפשרות לשמור את הדמות שלהם ולהעביר אותה למשחק הבא, עם הכישורים שצברה, וכך ניתן היה לפתח את אותה הדמות תוך כדי מעבר על כל משחקי הסדרה.
בפני השחקן היו שלוש דמויות שונות שיכול היה לבחור לפני שהחל לשחק - לוחם, קוסם או גנב, כשמצבים שונים במשחק יכולים להיפתר בצורה שונה, בהתאם לדמות שאותה משחקים (למשל, אפשר להילחם במינוטאור חזק אם אתה לוחם, להתגנב מאחוריו אם אתה גנב, או להרדים אותו באמצעות כישוף אם אתה קוסם). במשחק הראשון ההבדל בין הדמויות התבטא בעיקר בכישורים שונים, אך דמות שניחנה בכל הכישורים יחד יכלה לנקוט באיזו גישה שרצתה. במשחקים שלאחר מכן ההבדלים בין הדמויות היו חדים יותר. כמו כן נוספה דמות נוספת - פלאדין, אך היא הייתה אפשרית רק למי שהפך לפלאדין בסוף המשחק השני או המיר אליה את הלוחם לקראת סיום השלישי (לחלופין, מהמשחק השלישי היה ניתן להמיר כל דמות לפלאדין בזמן היבוא).
סדר המשחקים ושנת הוצאתם:
הרעיון המקורי
במקור, הסדרה חוברה כטטרולוגיה, המונה 4 משחקים, עם הנושאים והמחזורים הבאים: ארבע רוחות השמים, ארבעת היסודות, ארבע עונות השנה וארבע מיתולוגיות.
כך תכננו היוצרים את הסדרה במקור:
יוצרי המשחק דיברו על כך במהדורת סתיו 1992 של מגזין סיירה InterAction, ובחדר צ'אט אינטרנטי:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;">
אסטריד אס
קריירה
ב-2013, היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Shattered", אותו כתב יחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, מלאני פונטנה, לאחר שהשתתפה ב- på en superstjerne ב-2013. לאחר מכן, היא הוחתמה אצל סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. לאחר מכן, היא הוציאה את הסינגל "2AM" ב-2014. הסינגל "2AM" יצא בארצות הברית בשנה שלאחר מכן. היא גם הוציאה גרסת כיסוי לסינגל "FourFiveSeconds" של ריהאנה, קניה וסט ופול מקרטני. ב-2016, היא הוציאה את השיר "Hurts So Good", שנכלל במיני-אלבום Astrid S. היא הופיעה כמופע חימום לטרוי סיון בסיבוב ההופעות שלו באירופה. ב-2017, סיפקה קולות רקע לסינגל "Hey Hey Hey", של הזמרת האמריקאית, קייטי פרי, מאלבומה Witness.
באוגוסט 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה, Issues Trust. בספומבר 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלה, Down Low. ב-2020, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם זמר הקאנטרי פופ האמריקאי, ברט יאנג, את השיר "I Do". השיר, בשיאו, הגיע למקום השלישי בנורווגיה. בספטמבר אותה שנה, היא הודיעה שהיא תוציא את האלבום הבא שלה, Leave It Beautiful, ב-16 באוקטובר 2020.
קוויקסילבר (קומיקס)
קוויקסילבר (באנגלית: Quicksilver, השם הארכאי לכספית) הוא דמות בדיונית של גיבור-על שמופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #4 ממרץ 1964 ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
קוויקסילבר הוא האלטר אגו של פייטרו מקסימוף - בנו לכאורה של מגנטו, אחיה של מכשפת השני ואחיה למחצה של פולאריס. הדמות, שהוצגה בתור הכסף של הקומיקס, הופיעה בהמשכיות מארוול בעקביות במשך השנים והייתה חברה בקבוצות האוונג'רס ואחוות המוטאנטים. כוח-העל של קוויקסילבר הוא מהירות על-אנושית. בשנת 2015, מקור כוחותיו של פייטרו ואחותו השתנה מכוח מוטאנטי לתוצאה של ניסויים שעברו בידי הוד התפתחותו. זהותה של אמם התגלתה באירועי "מארוול החדשה והשונה".
בשנת 2006, אתר IGN מיקם את קוויקסילבר במקום ה-23 ברשימת "25 חברי האקס-מן הגדולים של כל הזמנים", בציינו כי "קוויקסילבר הוא הדוגמה המובהקת לנבל אשר חזר למוטב". דמותו של קוויקסילבר מופיעה בסדרות האנימציה אקס-מן: סדרת האנימציה, אקס-מן: הדור הבא ווולברין והאקס-מן. את גרסתו המוטאנטית של קוויקסילבר ביקום הקולנועי של האקס-מן, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן: העתיד שהיה", "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה", גילם השחקן אוון פיטרס, שגם הופיע בקמע ללא קרדיט ב"דדפול 2", בעוד את גרסתו העל-אנושית ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "קפטן אמריקה: חייל החורף" ו"הנוקמים: עידן אולטרון", גילם השחקן אהרון ג'ונסון. פיטרס שב לגלם גרסה נוספת של פייטרו מקסימוף בסדרת הלייב אקשן "וונדה-ויז'ן", המשודרת בשירות הסטרימינג דיסני+.
נעלי עקב
נעלי עקב הן נעליים, המשמשות בעיקר נשים אך לעיתים גם גברים, שבהן עקב הרגל מונח גבוה מאצבעות כף הרגל באמצעות עקב מוגבה בנעל.
הליכה ממושכת בנעליים עם עקבים גבוהים לעיתים איננה נוחה ומטרתה העיקרית היא לשוות לרגל האישה מראה מפתה ונשי יותר. הרעיון מאחורי צורת עיצוב זו הוא אשליית חוש הראייה על מנת לגרום למתבונן לחשוב שהרגל ארוכה ורזה יותר. מאחר שהעקב גבוה מהרצפה אורך הרגל בין האגן וקצות האצבעות גדל, ולכן הרגל נראית ארוכה יותר ופרופורציונלית צרה יותר. שינוי חזותי נוסף הוא גובה האישה: מאחר שגוף האדם נשען על עקב הרגל, אורך עקב הנעל מתווסף לגובה הנועלת. ככל שהעקב גבוה יותר כך גם משתנה יציבת הגוף בצורה שמבליטה את החזה והאגן שנחשבים כאיברים נשיים.
היסטוריה
בזמנים עברו רוב האוכלוסייה התהלכה יחפה ורק בעלי המעמד הגבוה נהגו לנעול נעליים. המקור של נעלי עקב אינו ברור, אך עדויות ראשונות ניתן למצוא במצרים העתיקה בשנת 3,500 לפנה"ס, שם כנראה, שימשו נעליים בעלות סוליה גבוהה בעיקר כוהני דת גברים לצורך טקסים. עדויות נוספות מהתקופה הן של נעלי קצבים שנועדו להרחיק את הרגל מדם החיות שנשחטו. בתקופת הרנסאנס נהגו שחקנים לנעול נעליים בגבהים שונים כדי לציין מעמדות שונים. בימי הביניים נהגו הגברים והנשים בעלי המעמד הגבוה לנעול נעליים מעור ועקב פלטפורמה משעם או עץ שנקראו פאטן כהגנה מפני הבוץ והלכלוך. במאה ה-15 החלו נשים לנעול גרסה גבוהה יותר של הפאטן כדי להימנע מלכלוך השמלות באדמה, נעל זו נקראה צ'ופין והייתה נעל העקב הראשונה שננעלה על ידי נשים בלבד; נעליים אלו הגיעו לעיתים לגובה של 20 ס"מ ואף יותר. בוונציה גובה הצ'ופין שימש גם כסמל סטטוס ונשים התחרו ביניהן על גובה העקב עד שהגיע לגבהים מגוחכים, בהם האישה נאלצה להיעזר בבעלה או בקביים כדי לא ליפול, עד שמועצת העיר נאלצה ב-1430 לאסור על נשים לנעול את הצ'ופין על פי חוק. ב-1533 הטילה קטרינה דה מדיצ'י על הסנדלר שלה לייצר נעליים עם עקב גבוה מתחת לעקב הרגל בלבד ולא בצורת פלטפורמה אחידה כפי שהיה נהוג בצ'ופין ובפאטן. נעל זו הפכה לפופולרית מאוד בקרב האצולה הצרפתית וננעלה על ידי גברים ונשים כאחד. בעקבות המהפכה הצרפתית השימוש בנעלי עקב הופסק כליל מאחר שסימנו את המעמד הגבוה. רק בסוף המאה ה-19 חזרו נשים לנעול את העקב הגבוה כפריט אופנה ומאז ננעל כמעט בלעדית על ידי נשים.
סוגי נעליים
כפריט אופנתי פופולרי, נעלי העקב מיוצרות במגוון רחב של עיצובים, ובהם גם מספר עיצובים שזכו לשם משלהם. החלוקה לסוגים השונים נעשית על פי סוג הסוליה, צורת הנעל וסוג העקב. שנות ה-50 וה-70 אופיינו במהפכות חברתיות ואופנתיות רבות שלא פסחו על נעלי העקב, ומרבית העיצובים והדגמים שלהן עוצבו לראשונה בתקופה זו.
נעלי פלטפורמה
נעלי פלטפורמה הן נעליים בעלות סוליה גבוהה במיוחד מתחת לכרית כף הרגל. הן מעוצבות בדרך כלל עם עקב סטילטו או כחלק מעקב רוקי שמטרתם להגביה את העקב מבלי לפגוע יותר מדי ביציבה.
נעלי הפלטפורמה הופיעו מפעם לפעם במהלך השנים אך הצלחתן המשמעותית ביותר החלה בתקופת הדיסקו של שנות ה-70 ונמשכה גם בשנות ה-80, אז היו פופולריות במיוחד בקרב אנשי הגלאם רוק, בקרב מוזיקאים וברחבת הריקודים. אף שנעליים אלו לרוב כבדות יותר מנעלי עקב אחרות הן ננעלו בעיקר כפריט אופנתי וכדי למשוך תשומת לב. נועלות הנעל, לרוב נשים צעירות בשנות העשרים או גיל ההתבגרות ניצלו את גובה הנעל כדי להיראות גבוהות יותר ולמשוך את תשומת לב הסובבים. למרות מגוון העיצובים של נעלי העקב באותה התקופה כגון סוליות עץ, שעם או חומרים סינתטיים, העיצוב הפופולרי ביותר בשנות ה-70 היה עיצוב סנדל בעל שתי רצועות מוצלבות מעל אצבעות הרגליים, שתי רצועות מסביב הקרסול ורצועה הקפית בהירה מעור של באפלו מים (שכהתה במשך הזמן). דגם זה נקרא Kork-Ease וסבל מזיופים רבים באותה התקופה.
בשנות ה-90 נעלי פלטפורמה העשויות מזכוכית אקרילית עם עקבים גבוהים במיוחד החלו להיות נפוצים גם בקרב חשפניות ובסרטי מבוגרים. נעליים בעלי עקב מתון יותר וסוליה פחות שקופה נלבשות לרוב בחתונות או בנשפי סיום הלימודים.
נעלי בלט
נעלי הבלט הן פריט פטיש המשלב את נעלי הבלט הקלאסיות (נעלי פוינט) עם עקב סטילטו מוגזם. הרעיון הוא להכריח את נועל הנעל לעמוד על קצוות האצבעות, בעמידת פוינט, כמו בלרינה. בזמן העמידה כף הרגל כמעט אנכית לרצפה, כך שכל משקל הגוף נשען על קצוות האצבעות. גובה העקב מגיע בדרך כלל ל-18 ס"מ ומעלה, תלוי בגודל הנעל והמטרה היא להאריכו ככל הניתן עד לאורך הנעל עצמה. כדי לקבע את כף הרגל בתוך הנעל נהוג להשתמש ברוכסן או שרוכים והנעל נסגרת לפחות מעל הקרסול. לרוב נעליים אלה לא נועדו להליכה או עמידה ממושכת, אלא לשימוש כפריט פטיש במשחקי מין וסצינות BDSM. כחלק ממשחקי שליטה נהוג להשתמש במנעול קטן כדי למנוע את האפשרות של הסרת הנעל ללא רשותו של השולט. הליכה ממושכת בנעל כזו קשה מאוד לאדם שאינו מיומן ולרוב אפשרית רק לאחר רקע מתאים בבלט וחיזוק האצבעות הרגליים.
פיפ-טואו (Peep Toe)
נעל שהייתה אופנתית מאוד בשנות ה-50, המאופיינת בפתח בחלקה הקידמי. שם הנעל מגיע מאנגלית, להציץ: peep בוהן: Toe, כשמה אכן ניתן לראות את הבוהן מציצה מהפתח הקדמי של הנעל. יש הגורסים כי נעל הפיפ-טואו היא נעל העקב הנשית ביותר, לאור העובדה שהיא מגלה גם את אצבעות הרגליים של האישה ובכך מחייבת אותה לטפח את כפות רגלייה ולמשוח על ציפורניה לק אדום.
נעלי אוקספורד
הגרסה הנשית לנעלי אוקספורד גבריות קלאסיות שהיו נהוגות בקרב הגברים של אנגליה בשלהי המאה ה-19. לנעליים שרוכים מלפנים וגימור דומה לנעלי הגברים. הנעל המקורית שהופיעה כהתרסה פמיניסטית כלפי הממסד השמרני באנגליה, הייתה עשויה מעור ונראתה דומה מאוד לנעלי הגברים, אך מצוידת בעקב. היום כל נעל עקב בעלת שרוכים נקראת נעל אוקספורד. נעל אוקספורד נחשבת כיום לנעל עקב יומיומית, שניתן ללכת עמה ברחוב ואף לעבודה מבלי לשדר פתיינות או חגיגיות שמתאימה יותר לערב, וזאת בגלל העיצוב הגברי והעסקי המאפיין אותה והסגירות שלה, שכביכול גורעים מנשיות הנעל והופכים אותה לפתיינית פחות מנעלי העקב הרגילות.
סוגי עקבים
את העקב ניתן למצוא בצורות וחומרים שונים, טכנולוגיית החומרים שהשתפרה מאוד בשנות ה-20 ואיפשרה שימוש בחומרים ועיצובים חדשים. המגבלה היחידה היא שהחומר ממנו עשוי העקב צריך להיות קשיח מספיק כדי לתמוך ברגל.
עקב סטילטו
עקב ארוך וצר, הפופולרי מאוד בתחום הנעלת הנשים. השם סטילטו מגיע מאיטלקית (פגיון סטילטו ובאנגלית, stiletto dagger) המתאר פגיון חד. אף על פי שעקבים אלו קיימים כבר זמן רב, השם "סטילטו" הופיע רק ב-1930. גובה העקב נע בין 5 ס"מ ל-20 ס"מ ואף יותר, במיוחד אם משולבת בו פלטפורמה קדמית. נהוג שקוטר העקב בחלקו התחתון לא יעלה על סנטימטר אחד. אף על פי שעקבים צרים וארוכים מופיעים בציורים מ-1800 העיצוב המודרני תוכנן על ידי קריסטין ס. ווגנר ב-1950: הכנסת מוט מתכת לתוך עקב העץ הפכה אותו לחזק מספיק ואמין לציבור הרחב. במשך השנים הפך עקב הסטילטו לסמל סקס והחל להופיע בסרטים אירוטיים, ובמהרה הפך לפריט אופנתי מבוקש. נהוג לחבר בין נעלי הסטילטו לדמות הפאם פאטאל. הן נחשבות לפריט לבוש מפתה ונשי, ומופיעות בהקשרים כאלה פעמים רבות בספרות ובסרטים.
עקב רוקי / טריז (wedge)
שמו של עקב זה באנגלית - עקב טריז - נגזר מהעקב המשולש בצורת טריז העשוי ממקשה אחת על פני כל הנעל. בישראל נהוג לכנותו עקב רוקי, אולי מפאת צורת העקב הגולשת כמו מדרון של הרי הרוקי או על שם חברת הנעליים "רוקי" אשר ייבאה אותו לארץ. העקב בשיא גובהו נמצא מתחת לעקב, ומתקצר ככל שמתקדמים לכיוון האצבעות. לרוב העקב תומך רק בחצי מהנעל ולחצי הקידמי סוליה רגילה. עקב הרוקי נחשב לסוג עקב המזיק פחות לכף רגל, לגב וליציבה של האישה הנועלת אותו, מכיוון שבו משקל גופה מתפרס על הסולייה בצורה רחבה יותר מאשר בעקבי הסטילטו, עקבי הצ'אנקי או עקבי החתול, בהם מרבית משקל הגוף נשען על קצות האצבעות.
עקב חתול (Kitten)
עקב נמוך ודק יחסית, שגובהו נע לרוב בין 3.5-5 ס"מ, לעיתים מוצג כעקב סטילטו מוקטן. עקב זה התפרסם בשנות ה-60 על ידי השחקנית אודרי הפבורן, שהייתה אייקון אופנה ונודעה בחיבתה לעקבי החתול ולמשקפי שמש שחורים וחתוליים. עקבי החתול הופיעו לראשונה בשלהי שנות ה-50 ושווקו כנעלי עקב לנערות מתבגרות: מכיוון שבאותה תקופה לא היה יאה כי נערה צעירה תתהלך על נעלי עקב, העקב החתולי הנמוך סיפק פשרה מקובלת. פעמים רבות נקראו עקבים אלה גם "עקבי אימונים", מכיוון שנערות צעירות היו מתאמנות בהליכה עליהן, לפני שהחלו לנעול נעלי עקב גבוהות. בתחילת שנות ה-60, עקבים אלו החלו להיראות גם על נערות מבוגרות יותר ועל נשים צעירות, ובהמשך הפכו נעליים אלה לפריט אופנתי הננעל על ידי כל הנשים, צעירות ומבוגרות.
עקב בלוק / צ'אנקי (chunky)
פירוש השם צ'אנק באנגלית הוא עבה ואכן עקבים אלו הם גבוהים ורחבים. עקב זה הוא בעל מאפיינים דומים לעקב הסטילטו ומוסיף גובה רב, אך עם זאת נוח יותר להליכה ולרוב חזק יותר ולכן נוטה פחות להישבר.
יחסי סין–צ'ילה
יחסי סין–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לצ'ילה, אשר החלו באופן רשמי ב-15 בדצמבר 1970.
נעלי עקב
עקב בלוק / צ'אנקי (chunky)
עקבי הצ'אנקי נחשבים בקרב יצרני הנעליים לגרסה היומיומית והנוחה יותר של עקבי הסטילטו הדקיקים: הם גבוהים, דקים, ומשווים לרגל האישה שנועלת אותה מראה מוארך וצר יותר, אך עם זאת הם עבים יותר וחזקים יותר, וכתוצאה מכך גם נוחים יותר ופחות מזיקים לגב.
יחסי סין–צ'ילה
היסטוריה
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין וצ'ילה החלו ב-15 בדצמבר 1970, זמן קצר לאחר בחירתו של סלבדור איינדה, וצ'ילה הפכה למדינה הראשונה בדרום אמריקה שהכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין. בעקבות ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973) אשר הפילה את ממשלת איינדה, סין הייתה רק אחת מתוך שתי מדינות קומוניסטיות (השנייה הייתה רומניה) אשר לא ניתקו את קשריהן עם המשטר החדש של אוגוסטו פינושה, בשל מעורבותו של האחרון בהמשך מדיניות סין האחת. כתוצאה מכך, סין בחרה שלא להחזיר את השגריר שלה בצ'ילה.
נעלי עקב
עקב קיסר / ספול (spool)
עקבים הרחבים בחלקם העליון והתחתון וצרים במרכז. סגנון זה היה נפוץ בקרב אנשי האצולה באירופה בתקופה הגאורג'יאנית (1715-1750). השם ספול מגיע מאנגלית שם הוא מתאר גליל הרחב משני צדדיו.
עקב סיכה
עקבי סיכה הדומים לעקבי סטילטו מבחינת האורך אך בניגוד לסטילטו שמעובה יותר בחלקו העליון עקבי הסיכה הם בעלי עובי אחיד כמעט לכל אורכם המשווה להם מראה של סיכה. לעיתים נוהגים לכנות בטעות כל עקב סטילטו כעקב סיכה. את המונח עקב סיכה הגה לראשונה המעצב הספרדי מנולו בלאניק לאחר שהתקדמות בתעשיית החומרים אפשרה לייצר עקבים דקיקים וחזקים במיוחד, לרוב עשויים מחומר מתכתי, המסוגלים לשאת משקל רב ללא צורך לעבותם.
יחסי סין–צ'ילה
היסטוריה
המשך הקשר נבנה על פרגמטיזם ואי-הפרעה. סין תמכה בטענת צ'ילה של ריבונות על אנטארקטיקה, ובתורה, צ'ילה איפשרה לסינים להקים את תחנת המחקר הכותל הגדול בשטח טריטוריאלי של צ'ילה לפי טענתה. היה גם ניסיון מיזם משותף לייצור נשק בין Norinco ו-FAMAE, שמטרתו צמצום התלות הצבאית של צ'ילה בארצות הברית. פינושה טיפח את מערכת היחסים שלו עם סין. פינושה ביקר בסין בשנים 1993 ו-1997.