cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נלי מונין
ביוגרפיה
מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לארבעה, שתי בנות ושני בנים.
פעילות ציבורית
מונין חברה ב'פורום דבורה' (שנוסד על ידי ארגון Inclusive security העולמי), העוסק בקידום השתתפות נשים במשא ומתן לשלום ובתהליכי קבלת החלטות החל מיום הקמתו בישראל. בין השנים 2006 עד 2010 הייתה חברה בהתנדבות בוועדת רפרטואר בנושא תיאטרון של סל תרבות ארצי.
משפט הסחר הבינלאומי
מחקרה של מונין בנושא זה החל בעבודת הדוקטורט שלה שעסקה בהסכם גאט"ס (GATS), ההסכם הכללי בדבר סחר בשירותים של ארגון הסחר העולמי (WTO). ספרים ומאמרים שפרסמה בעברית ובאנגלית עוסקים בפרשנות המשפטית של הסכמי ארגון הסחר העולמי ובהשפעתם על הדין הישראלי. בשנים האחרונות פרסמה גם סדרת מאמרים הבוחנת את החסמים למיצוי פוטנציאל ההשתתפות של נשים בסחר העולמי ומציעה דרכים להסרת חסמים אלה.
מילהאוזן
מילהאוזן (בגרמנית: Mühlhausen, שם רשמי: מילהאוזן/תורינגיה, Mühlhausen/Thüringen) היא בירת מחוז אונשטרוט-הייניך שבמדינת תורינגיה. העיר שוכנת במרחק של 5 ק"מ מצפון למרכז הגאוגרפי המדויק של גרמניה (בתחומי העיר השכנה נידרדורלה – Niederdorla) ובמרחק של 50 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה ארפורט, 65 ק"מ ממזרח לקאסל ובמרחק של 50 ק"מ מדרום-מזרח לגטינגן.
מילהאוזן מוזכרת לראשונה בשנת 967 והיא הייתה אחת מהערים החשובות במרכז גרמניה במהלך ימי הביניים המאוחרים. באמצע המאה ה-13 הפכה העיר להיות "עיר קיסרית חופשית", עיר עצמאית בעלת שלטון עצמי רפובליקני במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, השולטת על שטח של כ-220 קמ"ר ועל 19 כפרים. הודות לסחר ארוך הטווח שלה, הייתה מילהאוזן בשנת 1500 עיר משגשגת ובעלת השפעה עם אוכלוסייה של כ-10,000 תושבים. עקב מעשי ההרס והחורבן שפסחו על העיר בשנים הבאות, ניתן לראות היום במילהאוזן מגוון רחב של מבנים היסטוריים ואת אחד ממרכזי הערים הימיביניימיות הגדולים ביותר בגרמניה, המכסה שטח של מעל 500 דונם בעיר הפנימית המוקפת חומה וכ-2000 דונם בסך הכל. בעיר ניצבות 11 כנסיות הבנויות בסגנון אדריכלות גותית, כמה בתי אצילים והיא מוקפת חומה שהשתמרה כמעט בשלמותה. בין השנים 1707–1708 שימש יוהאן סבסטיאן באך כנגן העוגב של העיר. ג'ון אוגוסטוס רובלינג שבנה את גשר ברוקלין ופרידריך אוגוסט שטילר, אדריכל רב השפעה שפעל באמצע המאה ה-19 בפרוסיה, נולדו במילהאוזן.
מילהאוזן שוכנת באגן של תורינגיה (Thüringer Becken), אזור שטוח ופורה, על גדות נהר האונשטרוט (Unstrut) ועל שוליהן המזרחיים של גבעות הייניך (Hainich).
ימי הביניים
על פי האגדה נשאר אטילה ההוני בהר מילהוס (Burg Mulhus) כאורחם של בני בריתו משבט התורניגי (Thuringii), לפני שהוא המשיך בדרכו אל הקרב במישורים הקטאלונים. בחלקים הצפון-מזרחיים של מרכז העיר, בסביבת כנסיית גאורג הקדוש, נתגלו ממצאים ארכאולוגיים גדולים, המיוחסים ליישוב גדול מהתקופה התורינגית/פרנקית (המאה ה-6 עד ראשית המאה ה-10), שניתן לראותו כמקורה של מילהאוזן. העיר עצמה מוזכרת לראשונה בשנת 967 כחלק מהשטחים שהוענקו על ידי אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאשתו תאופניו (Theophanu). העיר לא נחשבה לרכוש אישי של הקיסר אלא שהוא היה אדונה מתוקף תפקידו והיא עברה ליורשו לאחר מותו, גם אם הוא לא היה בנו. הקיסרים החזיקו במילהאוזן חצר קיסרית (Kaiserpfalz) שאותה הם הקפידו לבקר החל מאוטו השלישי ועד להיינריך השלישי במהלך המאות ה-10 וה-11. בחירתו של פיליפ משוואביה, מלך גרמניה ב-1198 הסתיימה בטקס שבועת אמונים שהתקיים במילהאוזן ובו נכח ולטר פון דר פוגלוויידה.
ב-1135 מוזכרת מילהאוזן לראשונה בתואר villa ובכך ניתן לראות את תחילתו של תהליך הפיכתה מיישוב לעיר. בראשית המאה ה-12 הוקמה העיר העתיקה סביב לשוק התחתון (Untermarkt) ולאורך דרך הסן (Hessenweg), נתיב סחר שעבר בין קאסל וארפורט. ביצורי העיר הוקמו לאחר 1170 ובסיום בנייתם כללו 52 מגדלים. בראשית המאה ה-13 הוקמה העיר החדשה מצפון לנהר שוומונטה (Schwemmnotte) עם רשת רחובות מסודרת סביב לכנסיית מריה הקדושה כאשר השוק העליון (Obermarkt) ושטיינווג (Steinweg) היוו את רחובותיה הראשיים. המסדר הטבטוני קיבל מהקיסר את כנסיית בלזיוס הקדוש ב-1227 ואת כנסיית מריה הקדושה ב-1243, דבר שהבטיח להם השפעה ניכרת על העיר והכנסה כספית מכובדת. ב-1227 נוסד המנזר גדול ביותר בעיר. ברשותו היו קרקעות רבות באזור ובנייניו נהרסו ב-1884. הפרנציסקנים הגיעו לעיר ב-1225 ובנו את המנזר שלהם סביב שוק התירס של היום והדומיניקנים ייסדו את המנזר שלהם ב-1289 ליד שטיינווג. הכנסייה שלהם נחרבה בשרפה ב-1689 ורק כמה קירות שרדו ממנה. יהודים חיו במילהאוזן החל מסוף המאה ה-13 לכל המוקדם. רחוב היהודים (Jüdenstraße) משתרע במקביל לשטיינווג בעיר החדשה. במהלך הפרעות בימי המוות השחור ב-1349 נרצחו רבים מיהודי העיר.
באמצע המאה ה-13 קיבלו תושבי העיר בהדרגה מידה גדולה יותר של חופש משלטון הקיסר. למשל, קונראד הרביעי נאלץ לוותר על קיומה של החומה בין העיר לבין חצר המלכות (Kaiserpfalz) ובהמשך הרסו האזרחים את חצר המלכות. החל משנת 1251 אוזכרה מילהאוזן כעיר חופשית קיסרית (Freie Reichsstadt) והיא הפכה להיות העיר השנייה בעוצמתה בתורינגיה אחרי ארפורט. ספר החוקים של מולהאוזן משנת 1224 הוא העתיק ביותר שקיים בשפה הגרמנית ועל פיו התנהלו חיי העיר. ב-1308–1309 כרתה מילהאוזן ברית עם ארפורט ועם נורדהאוזן כנגד בית וטין שניסה לכפות את שלטונו על שלוש הערים ההללו. ברית מוצלחת זו החזיקה מעמד כמעט 200 שנה. לאחר 1348 לא נאלצה מילהאוזן יותר לשלם מיסים לקיסר, כך שעצמאותה הייתה מוחלטת. שלוש הערים ניהלו את מדיניותן הטריטוריאלית בעצמן כדי להגן על נתיבי הסחר שלהן מפני מעשי שוד ובכך נכנסו לעימותים עם אצילים מקומיים. היבט נוסף של מדיניות זו הייתה רכישתם של כפרים סביב לעיר על ידי ניצול כל הזדמנות שאצילים או מנזרים, שהיו בעליהם של כפרים אלה, נזקקו לכסף. העיר מילהאוזן רכשה בדרך זו 19 כפרים שקיימים עד היום ו-43 שננטשו מאוחר יותר והשתלטה על שטח של 220 קמ"ר שהשתרע על חלקו הצפון-מערבי של המחוז שבתוכו היא יושבת כיום. על הכפרים היה להעלות מס לעיר והם זכו לאבטחה מהצבא העירוני ומתעלת מגן באורך של 24 ק"מ עם מגדלי שמירה שהיו פזורים לאורכה.
תקופת השיא הכלכלית בין אמצע המאה ה-13 ועד לראשית המאה ה-16 הייתה תוצאה של סחר רחוק טווח של מוצרי טקסטיל, עץ וסחורות אחרות. ב-1286 הצטרפה מילהאוזן לברית ערי הנזה. באמצע המאה ה-15 היא הייתה לאחת הערים הגדולות ביותר בגרמניה.
ראשית העת החדשה
הרפורמציה הפרוטסטנטית גרמה לאי שקט במילהאוזן. מנהיג האיכרים, הנזיר היינריך פיפר (Heinrich Pfeiffer) ממנזר ריפנשטיין (Reifenstein), הטיף לראשונה בכנסיית מריה הקדושה בפברואר 1523 ואחריו החל לעשות זאת תומאס מינצר (Thomas Müntzer) באוגוסט 1524. ההטפות של שניהם לא הצטמצמו רק בתביעות דתיות (שניהם היו אנבפטיסטים), אלא העלו גם דרישות פוליטיות. דרישות אלה הועלו כנגד הפריווילגיות של שופטי העיר והאוליגרכים שלה. מועצת העיר הודחה והוחלפה במועצה נצחית (Ewiger Rat). במהלך מרד האיכרים של אלזס ב-1524–1525 נבזזו המנזרים של העיר ותופעת האיקונוקלאזם (Bildersturm) גרמה להרס הכנסיות. לאחר שצבא הקיסר דיכא את המרד, הוצאו להורג מינצר, פיפר ומנהיגים אחרים של המרד. הוצאתו להורג של מינצר ב-27 במאי 1525 התקיימה מחוץ למילהאוזן. בנוסף לכך אולצה העיר לשלם קנס של 40,000 גילדרים והיא איבדה את חלק מזכויותיה העצמאיות לאחר שנסיכי הסן ושני ענפי בית וטין מונו להיות שליטי העיר. בניגוד לשלושה שליטים אלה, נשארה מילהאוזן עיר קתולית ונעשתה לחברה סודית בברית נירנברג, ברית של שטחים קתולים שנותרו ברחבי האימפריה שנוסדה ב-1538. ב-1542 נכפתה הרפורמציה על מילהאוזן על ידי יוסטוס מנינג (Justus Menius). המלחמה השמלקלדית הסתיימה בתבוסתם של בית הסן והענף הארנסטיני של בית וטין על ידי הקיסר ב-1547 ובאופן חלקי הוחזרו למילהאוזן זכויותיה. את מדיניות החוץ שלה היה עליה לתאם עם הענף האלברטיני של בית וטין והיא נאלצה להעלות מס לקיסר. החל מ-1710 הייתה מילהאוזן תחת חסותה של נסיכות מבראונשווייג-לינבורג (Brunswick-Lüneburg).
בין השנים 1707–1708 היה יוהאן סבסטיאן באך נגן העוגב של כנסיית דיוי בלאסי (Divi Blasii). בין היצירות שהוא הלחין בזמן שהותו בעיר הייתה הקנטטה אלוהי הוא מלכי (Gott ist mein König).
מחלוקות פנימיות ומעשי ההרס במהלך מלחמת שלושים השנים ובמהלך מלחמת שבע השנים גרמו לשקיעתה של מילהאוזן. בנוסף, עלייתה של לייפציג כעיר סחר גרמה לירידת כוחה הכלכלי של העיר. שינוי הגבולות בין הנסיכויות והממלכות בגרמניה בתחילת המאה ה-19 גרמה לאובדן עצמאותה של מילהאוזן והיא נעשתה לחלק מממלכת פרוסיה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הייתה העיר חלק מממלכת וסטפאליה בין השנים 1807–1815 כשלאחריהן היא שבה להיות חלק מפרוסיה על פי החלטות קונגרס וינה.
לאחר 1815
לאחר 1815 הייתה מילהאוזן חלק מממלכת פרוסיה. ב-1831 היגר המהנדס יליד מילהאוזן ג'ון אוגוסטוס רובלינג, שמאוחר יותר בנה את גשר ברוקלין, לארצות הברית. עידן התיעוש והעיור הגיע למילהאוזן יחסית מאוחר, בערך בשנת 1870, כאשר העיר חוברה לקו הרכבת בין גותה ללינפלדה (Leinefelde). ב-1892 הפכה מילהאוזן לעיר עצמאית שאינה כפופה למחוז. ב-1898 הוקמה בעיר תחנת כוח ומערכת החשמליות החלה לפעול.
בין השנים 1910–1917 נבנה בשוליה המערביים של העיר בית החולים המחוזי, אחד מהגדולים בסקסוניה. השפל הגדול שהחל ב-1929 הכה בעיר קשות והוביל לעלייה תלולה בשיעור האבטלה. ב-1935 הוקם במסגרת מסע ההתחמשות של גרמניה הנאצית מתחם צבאי שכלל מספר מחנות צבא, דבר שגרם להתאוששות מהירה של הכלכלה העירונית.
בליל הבדולח בנובמבר 1938 ניזוק קשות בית הכנסת של מילהאוזן, אך שלא כמו רוב רובם של בתי הכנסת בגרמניה, הוא לא נהרס כליל והוא עומד על תילו עד היום. בבית החולים הומתו בתקופת השלטון הנאצי 2000 חולים במסגרת תוכנית T4, רובם כאלה שסבלו ממחלות פיזיות או נפשיות. בשנת 1944 ועד למרץ 1945 פעל מחנה לעבודת כפייה לנשים ליד מילהאוזן, שהיה מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד. במחנה זה יוצרו כלי נשק. האסירות הועברו באפריל 1945 לברגן-בלזן. ב-4 באפריל 1945 נכנס צבא ארצות הברית למילהאוזן והעיר נכנעה ללא קרב. ב-5 ביולי 1945 הועברה השליטה בעיר לידי הצבא האדום וב-1949 הפכה העיר לחלק מגרמניה המזרחית.
ב-1975 צוין יום השנה ה-450 להוצאתו להורג של תומאס מינצר על ידי שינוי שמה של העיר באופן רשמי ל-Thomas-Müntzer-Stadt Mühlhausen. סיפור מרידתם של האיכרים בהנהגתו של מינצר משך את תשומת לבם של מנהיגי גרמניה המזרחית וההיסטוריונים שלה והם התייחסו למרידה שלהם כאל מהפכה בורגנית מוקדמת. תערוכות ואירועים רבים התקיימו לציון האירוע וההקשר ההיסטורי שלו. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 הופסקה ההתמקדות במרידה של מינצר וב-1991 שונה שמה של העיר חזרה למילהאוזן.
לאחר האיחוד נסגרו מפעלים רבים במילהאוזן, והדבר גרם למשבר כלכלי עמוק ולעלייה חדה בשיעור האבטלה בעיר במהלך שנות התשעים ובעשור הראשון של המאה ה-21. מאידך, המורשת האדריכלית של העיר זכתה לתשומת לב מחודשת והחל תהליך של שיקום המרכז ההיסטורי שלה.
גאוגרפיה
מילהאוזן שוכנת בתוך הנוף השטוח של האגן של תורינגיה (Thüringer Becken), אזור פורה מאוד המכסה את שטחה המרכזי של תורינגיה בגובה של כ-215 מטרים מעל פני הים. מצפון וממערב השטח נעשה גבעתי, בעוד שבדרום ובמזרח משתרעים שטחים חקלאיים רחבים. נוסף על כך משתרעים שני יערות בשטח המוניציפלי של מילהאוזן. גבעות הייניך (Hainich) שמדרום-מערב למילהאוזן, הפכו ב-1997 להיות הפארק הלאומי היחידי בתורגניה. הגבעות הגבוהות ביותר באזור מגיעות לגובה של 400 מטרים מעל פני הים. הנהר העיקרי החוצה את העיר בכיוון צפון-מערב לדרום-מזרח הוא האונשטרוט (Unstrut). לנהר זה נשפכים בתחומי העיר כמה יובלים שנובעים מהגבעות במערב.
המרכז הגאוגרפי המדויק של גרמניה נמצא במרחק של 5 ק"מ מדרום למילהאוזן (בתחומי העיר השכנה נידרדורלה – Niederdorla). במקום ניצבת אנדרטה המציינת את ייחודו.
האקלים במילהואזן נחשב ליבש בהשוואה לאזורים אחרים בגרמניה וכמות המשקעים השנתית מגיעה ל-570 מ"מ.
האישה בלבן (סרט, 1912)
האישה בלבן (באנגלית: The Woman in White) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1912, המבוסס על הרומן באותו שם מאת וילקי קולינס שיצא לאור ב-1860. הסרט הופק על ידי Gem Motion Picture Company. זהו אחד הסרטים האילמים שנהרסו בשריפה שהתרחשה בת'נהאוזר בשנת 1913 ולכן הוא נחשב ל"סרט אבוד" כמו סרט נוסף על פי הרומן שהופק באותה שנה על ידי Thanhouser Company.
הפקה
צוות השחקנים כולל את ג'נט סולסברי (בתפקיד לורה פיירלי והאישה בלבן), צ'ארלס פרלי (וולטר), צ'ארלס קרייג (פרסיבל), אלק פרנק (פוסקו), ולימן ראבה (פסקה). העיבוד לרומן נעשה בידי ג'ורג' אדוארדס הול.
ההפקה של חברת ת'נהאוזר
במקביל חברת ת'נהאוזר הפיקה עיבוד משלה לרומן "האישה בלבן". בסרט זה כיכבו מרגריט סנואו (בתפקידי לורה ואן), ויליאם גרווד (וולטר), וג'יימס קרוז (פרסיבל). את התסריט כתב לויד פ. לונרגן. תאריכי הקרנת הבכורה שונו מספר פעמים מכיוון ששתי החברות התחרו על יום היציאה לאקרנים. לבסוף יצא סרטם של חבתר ת'נהאוזר ב-20 באוקטובר 1912, יומיים לפני הגרסה של חברת ג'ם. כמו העיבוד של ג'ם גם הסרט של חברת ת'נהאוזר הוא אבוד.
גלריה
תקציר עלילה של הרומן "האישה בלבן" פורסם בנובמבר 1912 במגזין "The Motion Picture Story Magazine", מלווה בצילומים מתוך ההפקה של חברת ג'ם.
מקור היסטורי
מקור היסטורי הוא לרוב מסמך כתוב (בכתב יד או בדפוס או מסותת באבן) או ממצא ארכאולוגי אשר באמצעותו ניתן לקבל מידע על אירוע מסוים בעבר. באמצעות של מקורות היסטוריים ניתן לכתוב את הסיפור ההיסטורי.
סוגי מקורות
המקורות העיקריים המשמשים היסטוריונים על מנת לכתוב את ההיסטוריה הם מקורות כתובים, אשר הועתקו לאורך הדורות במנזרים או במפעלי העתקה ממלכתיים, כלים אשר היו בשימוש של תרבויות שונות בעבר (למשל כדים, כלי נשק, כלי אוכל וכדומה) אך גם סרטים, תמונות והקלטות שמע, יכולים לשמש כמקורות היסטוריים.
המקורות מתחלקים לקטגוריה נוספת: מקור ראשוני, שנכתב או נוצר בתקופה הנחקרת ואשר מספק מידע ממקור ראשון, כעדות ישירה לאירוע מסוים. מקור משני אשר מכיל ניתוח, פרשנות או סינתוז של מידע המצוי במקורות אחרים, לרוב מקורות ראשוניים, אך גם ממקורות נוספים.
מקורות כתובים
מקורות כתובים הם בדרך כלל כרוניקות, רשמיות (נכתבות על ידי הממשל) או אישיות (נכתבות ביוזמה אישית). המקורות הכתובים מגוללים סיפור היסטורי, המתחיל בנקודה מסוימת בעבר, לרוב מתאר את ההווה, ובמקרים מסוימים - אף מנסה לחזות את העתיד. מקורות כתובים יכולים להיות כרוניקות, אנאלים (כרוניקה המסודרת לפי שנים), ביוגרפיות או נבואות לאחר מעשה.
ממצאים ארכאולוגיים
ממצא ארכאולוגי הוא חפץ או שריד מהעבר (למשל: מבצר עתיק), אשר ניתן ללמוד ממנו על פרקטיקות אכילה, שיטות בנייה, אמנות ועוד. הממצאים הארכאולוגיים מסייעים לאשש או להפריך את המידע הנמסר על ידי המקורות הכתובים, ושילוב של שניהם, בעיקר בחקר היסטוריה עתיקה או מדיבאלית מאפשר להגיע למסקנות אמינות יותר מאשר בהסתמכות על מקורות כתובים בלבד.
מקורות היסטוריים אחרים
החל ממחצית המאה ה-19, עת החל השימוש במצלמות, החלו להופיע מקורות לתיעוד היסטורי נוספים, אשר לא היו בנמצא במאות ואלפי השנים קודם לכן. התצלומים, סרטי הווידאו והקלטות השמע, מסייעות להיסטוריונים לאמת את המידע הכתוב במקורות, באמינות גבוהה יותר מאשר ממצאים ארכאולוגיים. הסיבה לכך היא שבמקורות מסוג זה, ניתן לשחזר באופן טוב יותר את האירוע ההיסטורי הנחקר, מאשר על ידי ממצא ארכאולוגי מלפני מאות או אלפי שנים. עם זאת, השימוש במקורות אלה הוא מוגבל רק ל-150 השנים האחרונות, ולא ניתן באמצעותם לחקור תקופות מוקדמות יותר.
סביר
המידע המופיע במקור הוא הגיוני (אין בו התערבות על טבעית, לא מסופר בו על טכנולוגיה שלפני זמנה וכדומה), יש ראיות לכך שמספק המידע חי בסמיכות לאירוע אותו הוא מתאר, וישנם מקורות נוספים המאשרים את הכתוב.
אפשרי
המידע המופיע במקור תואם את ידיעת ההיסטוריונים על התקופה המדוברת, כתיבתו אמינה, אך אין מקורות נוספים המאשרים את הכתוב במקור.
דוגמה: סיפור מגילת אסתר
לא סביר
המידע המופיע במקור היה יכול להיות מוגדר כ"אפשרי", אך ישנם מקורות רבים הסותרים את התיאורים המופיעים בו.
דוגמה: כיבוש רומא על ידי ארתור, כפי שמופיע בהיסטוריה של מלכי בריטניה של ג'פרי ממונמות'.
בלתי אפשרי
המקור מתאר אירועים שאינם בדרך הטבע, טכנולוגיות חדשניות בטרם עת, או אירועים שלא יכולים להתקיים במציאות.
דוגמה: סיפורה של אטלנטיס.
אישוש מקורות היסטוריים
אחת הדרכים להעלות את מהימנותו של מקור מסוים, היא על ידי הצלבת המידע המופיע בו למקורות אחרים בני הזמן. המידע החופף יוכל לאשר את התרחשותו של אירוע היסטורי (זאת, אם הוא מלכתחילה לא מוגדר "בלתי אפשרי"), ואף לתת מידע שלא נמסר באופן ישיר במקורות.
למשל: ישנם חמישה מקורות שונים, המתארים את הכתרתו של קרל הגדול בחג המולד שנת 800. כל אחד מהמקורות מתייחס לאירוע באופן שונה, אך אין מקור השולל את הטקס. מכאן ניתן ללמוד כי הטקס, בסבירות גבוהה מאוד, אכן התקיים.
מערת אליהו
מערת אליהו היא מערה בצלע הר הכרמל בחיפה. שבה, לפי המסורת העממית, הסתתר אליהו הנביא בברחו מפני אחאב מלך ישראל, בימי נדודיו בהר הכרמל. מערת אליהו קדושה ליהודים, לנוצרים, למוסלמים ולדרוזים ומהווה אתר ביקור מקובל. בייחוד רבים המבקרים מבין המזרחים תושבי חיפה, טבריה וצפת בחודש אב, ביום ראשון שאחרי שבת נחמו. יהודים נהגו לתלות פרוכות על הקיר הדרומי, שבו קיים שקע, בדומה למיקום ארון הקודש. בקירות המערה נוהגים להטמין פתקאות. מחוץ למערה נוהגים להדליק נרות ולהתפלל לשלום חולים, לזיווגים ולפרי בטן, כמקובל במקומות קדושים.
תיאור המקום
המערה נמצאת בין שכונת בת גלים לסטלה מאריס. ניתן להגיע אליה משדרות ההגנה ומרחוב אלנבי, בשביל נוח שכולל מדרגות. המערה חצובה בסלע, בדמות חדר גדול עם גומחה לכיוון דרום. מידות המערה: 14.40 מטר אורך, המחולק כיום לשני חלקים: החלק האחד לתפילת גברים וחלקו השני לתפילת נשים. רוחב המערה 8 מטרים וגובהה 5 מטרים. חדר גדול חצוב בקיר המערבי - אורכו 3.60 מטר, רוחבו 2.80 מטר וגובהו 2.30 מטר.
הערבים קוראים למקום הזה בשם "אלח'צ'ר" (קרי: אלח'דר) זהו כינויו של אליהו הנביא ופירושו בערבית: ירוק, כי "אליהו חי וירוק תמיד במסורת העממית". עד 1948 שלטו במערה מוסלמים סוּפִים, שאפשרו גם לבני דתות אחרות להתפלל בה.
הנוצרים הערבים קוראים לו בשם מאר אליאס ולהר הכרמל "ג'בל מאר אליאס" – הר הקדוש אליהו.
הנוצרים האירופיים קוראים למערת אליהו "מדרש הנביאים" (School of the Prophets). המקור לכך היא ההנחה כי המערה הגדולה שימשה כבית המדרש לתלמידיו של אליהו הנביא כאשר ברח מאחאב מלך ישראל. בראשית המאה ה-17 ניסו נזירים כרמליתיים, באישור השלטונות העות'מאנים, להתיישב באזור המערה, אולם בשל התנגדות המוסלמים המקומיים התיישבו הנזירים במעלה ההר, וקידשו מערה המצויה כיום בשטח מנזר סטלה מאריס. אחת לשנה, ב-14 ביוני - יומו של אלישע, עורכים נזירי המסדר הכרמליתי מיסה במערת אליהו. בשנת 1954, בעקבות הכנסת ארון קודש למערה, פרץ סכסוך כאשר הגיעו הנזירים לערוך את המיסה, ורק כעבור כשלושה שבועות נמצא פתרון שאפשר את עריכתה. גם שנה לאחר מכן נדרשה התערבות של נציגי משרד הדתות כדי לאפשר את עריכת המיסה.
קדושתה ליהודים
לפי אמונה עממית, השהות במערת אליהו יכולה לרפא "חולי רוח". נהגו להביא למערה אנשים שנחשדו כחולי רוח ממקומות רחוקים, ולהשאירם במערה ימים אחדים בתקווה שה"שטן" יצא מהם והם יוכלו להתרפא בזכות אליהו הנביא. הביקור במערה כונה בשם "הזיארה של חיפה".
האגדה מספרת שעל הר הכרמל התגלה המלאך מיכאל לאליהו הנביא: "מיכאל השר הגדול של ישראל, גלה לאליהו הנביא על הר הכרמל (בארמית: טורא דכרמל) הקץ והזמן של אחרית הימים. הסודות האלה מובאים במדרש אליהו הנביא". הנוסע היהודי רבי בנימין מטודלה, שביקר בחיפה ובכרמל בשנת 1175, כתב: "ובתחתית ההר שם מקברי ישראל רבים. ושם בהר מערת אליהו, עליו השלום. ועשו שם בני אדום הצלבנים במה וקראו לה שאן אליש (סנט לואיס)".
בימי הביניים נהגו עולי רגל יהודים לבקר במערת אליהו. בשנת 1742 כתב אחד המבקרים: "וכשנכנסנו לשם (למערה) נחה עלינו רוח אלוהים וראינו בנפשנו הארה גדולה עד מאד... וכל מי שנכנס לזאת המערה טמא, מיד יוצאים קלוחים של מים נובעים מארבע פינות המערה ורוחצת עצמה, ובזאת יודעים שטמא היה שם". מבקר אחר סיפר על ביקור במערה בשנת 1835: "ומצאנו שם הרבה יהודים. ויהי כאשר התחלנו להתפלל אז התפילה הייתה נובעת בפה ועינינו זולגות דמעות אשר מעולם לא התפללתי כן, אז הבנתי כי אדמת קודש היא וגם כתבנו שמינו על הכותל".
במערה לפי דיווח מהמאה ה-19, הייתה קיימת הילולה בל"ג בעומר. בהילולה זו היו מגיעים הספרדים, עם מיעוט אשכנזי, ממרחק על מנת לשהות ולרקוד יומיים או שלושה.
חפירות ארכאולוגיות
בשנות השישים של המאה העשרים תיעד אשר עובדיה 150 חרותות במערה, רובם המוחלט ביוונית. ההיסטוריונים סבורים כי המערה התקדשה רק בראשית התקופה הביזנטית, בהסתמך על כתובות הקיר החקוקות בה (הגרפיטי) מתקופה זו. המערה התקדשה באסלאם בתקופה מאוחרת יותר.
פשפש מיטה
פשפש המיטה (שם מדעי: Cimex lectularius) הוא חרק ממשפחת הפשפשיים. הפשפשים בעלי גלגול חסר הכולל שלוש דרגות: ביצה, נימפה ובוגר. פשפשי המיטה הם טפילים חיצוניים, של בעלי דם חם, כמו תרנגולות, עכברים ויונקים אחרים כולל אדם. הטורפים הטבעיים של הפשפש הם בעיקר עכבישים, פרוקי רגלים וטורפים אחרים.
מקור השם בעברית
פשפש המיטה נזכר עוד בברייתא בשם "פַּשְׁפָּשׁ" וזכה לתיאור המורפולוגי:
מקור ותפוצה
מדענים משערים כי הפשפש מלווה את האדם עוד מתקופת השהיה במערות. כיום ניתן למצוא במערות פשפשי עטלפים, שהם קרובי משפחה של פשפשי המיטה. התפוצה של פשפשים נבלמה במדינות שבהן השתמשו בדי-די-טי. בשנים שלאחר הפסקת השימוש בעולם בחומר זה, נרשמה עליה בתפוצת הפשפשים. מאז שנות ה-90 נרשמה עליה משמעותית בתפוצת הפשפשים בצפון אפריקה, אירופה, אוסטרליה ואף בישראל. בסקרים שנעשו בישראל על ידי המשרד להגנת הסביבה התברר כי חלה עליה דרמטית בתפוצת הפשפש בשנים 2008-2006.
פשפשי המיטה פעילים כל השנה. חלק מהמחקרים מצאו כי פשפשי המיטה רגישים לטמפרטורות נמוכות מאוד, אך הם יכולים לשרוד למשך זמן גם במזג אוויר קפוא. בנוסף, פשפשי המיטה נפוצים במיוחד בתוך בתים, שם הטמפרטורה נוחה בדרך כלל כל השנה. עם זאת, מחקרים בארצות הברית הראו שמספר התלונות על פשפשי מיטה גבוה במיוחד בחודשי הקיץ. תנודה עונתית זו בהתפרצויות של פשפשי מיטה עשויה להיות קשורה בדפוסי התנועה של אנשים, שמעבירים איתם פשפשי מיטה ממקום למקום, ולא בהכרח לדפוסי ההתנהגות של הפשפשים עצמם.
מראה פשפשי המיטה
גודל הנימפות נע ממילימטר אחד לארבעה, וצבען חום-צהבהב. בבגרותם הם מסוגלים להגיע באורכם בין חמישה לשישה מ"מ, ואפילו לכמעט סנטימטר אחד כאשר הם מפוטמים בדם. צורתם שטוחה ועגולה בצבעים של אדום כהה, המשחיר כאשר הם מלאים בדם. פשפשי המיטה הבוגרים הם ללא כנפיים ונראים שטוחים.
תנועה ואורח חיים
הפשפשים פעילים בעיקר בלילה. במהלך היום הם מעדיפים להסתתר בקרבה למקום בו ישנים אנשים (במרחק של 2 מטר ולעיתים יותר). צורתם השטוחה מאפשרת להם להיכנס לתוך בקיעים קטנים במזרנים, ארגזי אחסון, מיטות ולוחות. לפשפשי המיטה אין קנים כשם שיש לנמלים ולדבורים, אך נטייתם היא להתקבץ באופן טבעי במקום מסתורם. פשפשי המיטה יכולים להתגורר בקני ציפורים ולכן יש סיכוי גבוה להימצאות פשפשי מיטה בבתים בהם יש מספר קני ציפורים בגג או במחילה (שלאורך הגג).
התפתחות ומחזור חיים
נקבת הפשפש מטילה במהלך חייה עד כשלוש מאות ביצים. מספר ביצים בכל פעם. הן נמצאות בחריצים של מסגרות מיטה, רצפה, קירות ובמקומות נוספים בבית. כאשר מזג האוויר קריר הביצים מתכסות בחומר דביק הגורם להן להידבק לכל עצם בו הן נוגעות. הביצים אינן מופקדות במקום בו הטמפרטורה נמוכה מעשר מעלות צלזיוס. הביצים תבקענה בדרך כלל תוך שישה עד שבעה עשר ימים, אך בטמפרטורה נמוכה אפשר ותבקענה גם תוך כעשרים ושמונה ימים.
פשפשי המיטה הצעירים (הקרויים נמפה) עוברים שינוי הדרגתי בין חמישה שלבים. הגלמים משירים את הזיפים הקטנים שעל גופם חמש פעמים עד הגיעם לבגרות ותקופת הגולם נמשכת כשישה שבועות. כל שלב בנימפה נמשך בין 4 ל-6 ימים. כל מחזור חיים יכול לנוע בין חודש וחצי (בטמפרטורה של 25 מעלות) לארבעה חודשים (בטמפרטורה של 18 מעלות). באקלים חם הם עשויים להתרבות לשלושה דורות בשנה.
פעילות נימפות ובוגרים קיימת לרוב בטמפרטורה של 13-15 מעלות. ב-36-37 ההתפתחות נפסקת ונקודת התמותה היא ב-44-45 מעלות.
תזונה
פשפשי המיטה ניזונים מדמם של בני האדם על ידי ניקוב העור. הדם שהם מוצצים מועבר הישר אל קיבתם. הם ניזונים בעיקר בלילה (בעיקר בשעות המאוחרות), אך עשויים להיזון גם ביום אם הם רעבים והתאורה חלשה. הגלמים ניזונים ברגע שהם מוצאים לעצמם פונדקאי.
הפשפשים ניזונים במשך שלוש עד חמש דקות ועוזבים את הפונדקאי. הם זוחלים למקום מסתור ונשארים שם במשך מספר ימים על מנת לעכל את הארוחה. כאשר הם רעבים שוב, הם יוצאים ממחבואם ומחפשים פונדקאי חדש. בלא מזון בנמצא, הנמפה מסוגל להתקיים מספר שבועות. הפשפשים הבוגרים מסוגלים להתקיים כחודשיים או יותר ללא מזון.
פגיעתו באדם
הפשפש איננו מעביר מחלות לאדם, אולם מהווה מטרד קשה.
בעת העקיצה מחדיר הפשפש את רוקו לפצע שהוא גורם. כתגובה מכך נוצר סביב העור הנעקץ כתם אדום ומגרד אשר בדרך כלל חולף כעבור שעות או ימים ספורים. הרגישות לעקיצה שונה מאדם לאדם. העקיצה יכולה להוות סיכון, במידה והנעקץ סובל מאלרגיה, כגון פריחה וכדומה. לכ-50% מבני האדם אין רגישות לעקיצות של פשפשים.
מניעה
סימנים הבולטים לנוכחותם של הפשפשים הם סימני כתמי דם וצואה זעירים על הסדינים. הם מופיעים כקבוצה של נקודות שחורות ויראו על מזרנים, בצדם החשוך של רהיטים או במקומות אחרים בהם מסתתרים פשפשים.
פשפשי המיטה מועברים לרוב על ידי מטענים, אביזרי שינה ושאר רהיטי חדרי שינה. ניתן למזער את הסיכויים להבאת פשפשים מן החוץ למקום הלינה על ידי נקיטת האמצעים הבאים:
בזמן מסע - עוד לפני בדיקת המלון, מומלץ לבדוק היטב את המזרנים. להסיר בזהירות את הסדינים, ולבחון את אזור ראש המיטה. לאחר מכן יש לבחון את שני צידי המיטה וכמו כן את לוחות המיטה. אם באחד ממקומות אלו ניתן להבחין בחרקים כלשהם – ככל הנראה אלו הם פשפשי המיטה.
לפני שמכניסים רהיט מהרחוב או ממקום אחר, יש לבדוק אותו היטב. כמו כן, כדאי להיפטר מקני ציפורים בקרבת מקום השינה.
טיפול
את מקום המרבץ שלהם כדאי למצוא במהלך היום. הפשפשים מפרישים מגופם חומר בעל ריח המוגדר כ"מתיקות מחליאה". בארצות הברית יש המאמנים כלבים מיוחדים לגילוי פשפשים.
הדברתם נעשית באופנים הבאים:
באמצעים פיזיקליים:
טיפול משולב הכולל שואב אבק, קיטור, ריסוס, כיסויי מזרן ייעודיים ואנוקסיה הוא העדיף ביותר וייתן את התוצאה הטובה ביותר.
בארצות הברית ישנם מספר זנים שפיתחו עמידות למגוון חומרי הדברה וטרם ביצוע הדברה נשלחים מספר פרטים לבדיקות מעבדה על מנת לדעת אם יש טעם בריסוס ובאיזה חומר.
MG ZS
MG ZS הוא רכב השטח השני שיוצר על ידי SAIC תחת המותג MG, הראשון היה MG GS, הגדול יותר, שהושק באפריל 2015. נכון לשנת 2021 זהו הדגם הנמכר ביותר של המותג MG בשווקים הבינלאומיים. MG ZS מחייה את השם ששימש בעבר דגם המשפחתית ה-MG ZS, שהתבססה על הרובר 45, ויוצרה בעבר על ידי קבוצת MG Rover, בבריטניה מיולי 2001 עד אפריל 2005.
היסטוריה
MG ZS הוצג לראשונה בשנת 2016, בתערוכת הרכב בגואנגז'ו בסין. ה-ZS היה המיזם השני של MG Motor לשוק הקרוסאובר / רכב שטח. הוא נועד לשבת מתחת ל-GS הגדול יותר, אך גדול יותר מאשר ה-MG 3 הקטן יותר. ה-ZS הושק לאחר מכן בסין, במרץ 2017.
ה-ZS הושק בתערוכת הרכב בלונדון במאי 2017 עבור בריטניה, והוא נמכר רשמית החל מסוף 2017. ה-ZS הוצג גם בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2017, לצד רכב הקונספט החדש MG E. כדי למנוע בלבול עם MG ZS המקורית, הוכרז כי הרכב ייקרא XS בבריטניה, אולם שינוי שם זה בוטל זמן קצר לאחר השקתו במדינה.
ה-ZS הושק באוסטרליה בנובמבר 2017. החל מהשקה זו, הוא הגיע בשתי גרסאות, עם רמת גימור Soul ו-Essence. רמת הגימור הבסיסית Core הושקה בשנת 2018. אפשרויות המנוע היו מנוע 1.5 ליטר המפיק 84 כ"ס, ומנוע עם יחידת טורבו המפיק 82 כ"ס.
גרסה חשמלית
בישראל הושק הדגם בסוף שנת 2019. בשנת 2020, הוא היה המכונית החשמלית הנמכרת ביותר בישראל, עם כמעט 700 מסירות.
אלכסנדר סידיג
אלכסנדר סידיג (בערבית: صدّيق الفاضل; באנגלית: Alexander Siddig; או Siddig El Fadil; נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא שחקן אנגלי-סודאני, המוכר בעיקר בזכות גילום תפקידו כד"ר ג'וליאן באשיר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", ובשל גילום דמותו של הנסיך דוראן מארטל בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס".
חייו הפרטיים
סידיג נולד בסודאן אבל בילה את רוב חייו בבריטניה. הוא נולד לאם אנגלייה, שעבדה כיועצת לתיאטרון ולאב סודאני. דודו מצד אימו הוא השחקן האנגלי מלקולם מקדואל, איתו הופיע ביחד בשנת 2008 בסרטו של ניל מרשל "יום הדין"; דודו מצד אביו הוא ראש ממשלת סודאן לשעבר, צאדק אל-מהדי (الصادق المهدي). כמו כן, הוא צאצאו של מוחמד אחמד. הוא למד בקולג' "סנט לורנס" שבקנט. בהופעותיו הראשונות, הוא הופיע בשם Siddig El Fadil, עד לאוקטובר 1995, לאחר תום שלוש עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", אז אימץ את שם הבמה Alexander Siddig, שהוא קל יותר להגייה (לדוברי אנגלית). על סט הצילומים הוא זכה לכינוי החיבה "סיד". בשנת 1996 סידיג החל לצאת עם חברתו לצילומי "חלל עמוק 9" נאנה ויזיטור. דג'נגו אל טהיר אל סידיג, בנם המשותף, נולד ב-16 בספטמבר 1996, והזוג נישא ב-14 ביוני 1997. בשנת 2001 הם התגרשו.
קריירה
סידיג למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). לאחר שסיים את לימודיו, הוא ביצע עבודות במה במנצ'סטר. הוא עבד גם כבמאי בתיאטרון קטן בלונדון. סידיג הופיע לראשונה בטלוויזיה בדמות "הנסיך פייסל" בסרט הטלוויזיה "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia" משנת 1990, שהוא סרט המשך ל-"לורנס איש ערב" שכותרתו איש מסוכן: לורנס אחרי הסעודית.
ההופעה של סידיג בסרט זה הביאו אותו בשנת 1992 לתשומת לבו של ריק ברמן, מיוצר סדרת הטלוויזיה החדשה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" משנת 1993. במקור, הוא הוזמן להיבחן לתפקיד הראשי של הקפטן בנג'מין סיסקו, אולם ברמן החליט שסידיג היה צעיר מדי לתפקיד זה, וליהק אותו לתפקיד ד"ר ג'וליאן באשיר במקום זאת. את התפקיד היה צריך לשכתב מעט עבור סידיג, שכן בתסריט המקורי–- הרופא הוא גבר ממוצא היספני, בשם ג'וליאן אמורוס, זאת למרות פרסומים כי על פי ברמן – לא היה אף שחקן אחר שההפקה שקלה ללהק לתפקיד זה.
לאחר תום שבע עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", סידיג ביצע מספר הופעות בולטות בסרטים ובטלוויזיה. בין תפקידיו הבולטים: סוכן חשאי ממוצא אלג'ירי היוצא בעקבותיהם של קיצונים איסלמיים בפרק השנוי במחלוקת "Nest of Angels" בסדרה "ספוקס", בשנת 2003. בשנת 2005 הוא הופיע בתפקיד עימאד, עוזרו של סלאדין, בסרטו של רידלי סקוט "Kingdom of Heaven". הוא הופיע ב-"Syriana", בתפקיד עטור השבחים של נסיך נאסיר. בשנת 2006 הוא שיחק את התפקיד הראשי ב-"Hannibal - Rome's Worst Nightmare" עבור ה-BBC (בריטניה). בתחילת שנת 2007 הוא הצטרף לצוות של "Un Homme Perdu", המוכרים גם בשם "A Lost Man", וחזר לטלוויזיה האמריקאית בתפקיד הטרוריסט לשעבר האמרי אל-אסד, בעונה השישית של "24".
בשנת 2009 הוא שיחק בסרט זוכה הפרסים "Cairo Time", בתפקיד טארק ח'ליפה, מצרי שנלחם במשיכתו אל אשת חברו. ב-2010 שיחק סידיג בתפקיד ג'ו פינטו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק, ושיחק בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ".
לעיתים קרובות, תפקידיו של סידיג מבוצעים במבטאים רבים ושונים: מבטא הגייה מקובלת ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9"), מבטא קוקני ("Reign Of Fire"), ומבטא אלג'ירי ("ספוקס"), בין היתר. כמו כן, בחלק מתפקידיו הוא נדרש לדבר ערבית ("ספוקס", "Syriana", "24", "Un Homme Perdu", "אין מנוס") כמו גם צרפתית ("Un Homme Perdu").
סידיג גילם את התפקיד של פיליפ בריטון בסדרת המדע הבדיוני "'בראשית'".
בחודש אוגוסט 2010, הוא הביע את ספקותיו כי ישוב לשחק ב"חלל עמוק 9", וטען כי יש לו "שאיפות אחרות".
בשנת 2013–2015 גילם את דמותו של מכשף טורקי בסדרה "הסודות של דה וינצ'י".
בשנת 2015 כיכב במיני-סדרה "תות" ברשת Spike, בתפקיד של אמון. בשנים 2016-2015 גילם את דמותו של הנסיך דוראן מארטל שליט דורן בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס". בשנת 2016 שיחק במותחן הפשע "עיר של אורות זעירים" לצד רושאן סת.
בשנת 2017 שיחק בסרטו של וים ונדרס "אהבה עמוקה". בשנים 2018-2017 גילם את דמותו של ראס-אל-גול בסדרה "גותהאם".
בשנת 2019 גילם את דמותו של אחמד סוידאני במיני-סדרה של נטפליקס, "אלי", ובהמשך השתתף בעונה השנייה של המותחן "הצהרה עמוקה" בתור אעסוף אל מוכתאר. בנוסף, שיחק בסרט האקשן "21 גשרים" בכיכובו של צ'דוויק בוזמן.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "שאנטראם" מבית אפל TV פלוס, המבוססת על רומן בעל אותו שם מאת גרגורי דייוויד רוברטס.
קרצינומה
קרצינומה (ביוונית: karkinos - סרטן, oma - גדילה) היא גידול סרטני שמקורו ברקמת אפיתל. זהו הסוג השכיח ביותר של סרטן באדם.
קרצינומה ממקור ראשוני לא ידוע (CUP)
המונח קרצינומה מיוחס גם לגידולים ממאירים המורכבים מתאים שמקורם אינו ידוע, שעברו טרנספורמציה סרטנית ומציגים כעת מאפיינים היסטולוגיים הקשורים לתאי אפיתל, כגון ציטוקרטין, פניני קרטין, מאפיינים של תאי קשקש וכדומה.
פתוגנזה של סרטן
סרטן מתפתח כאשר תא אב (progenitor cell) עובר מוטציות ושינויים אחרים המתרחשים בדנ"א שלו או בחומרים אחרים המרכיבים את הגנום של התא.
אם מערכת החיסון של הגוף אינה מצליחה לסלק את התאים האלו, התוצאה היא שיש בגוף מספר רב של תאים סרטניים המשפיעים על תפקודים רבים ועל פונקציות ביוכימיות שונות בגוף, וזה עלול להוביל למוות.
סוגי סרטן אחרים הם למשל סרקומה, שמקורה ברקמת חיבור או בעצם, ולויקמיה - גידול של שורות תאי דם שונים.
סרטן קרצינומה שכיח מאוד אצל אנשים מבוגרים ונדיר אצל ילדים. אחת הסיבות לכך היא שקרצינומה מתפתחת מגירוי מסוים לתאי האפיתל המביא לפגיעה ב-DNA, גירוי הנבנה במהלך השנים: קרינת השמש, גירוי של מערכת העיכול, הפעלת אסטרוגן על רקמת השד או הרחם, ועוד. הגירוי הזה מביא בסופו של דבר להתמרה סרטנית.
קרצינומה נחה
המונח קרצינומה נחה (carcinoma in situ, ובראשי תיבות CIS), מתייחס לקרצינומה ממוקמת, כלומר קרצינומה שלא חדרה עדיין את ממברנת הבסיס באזור שהתחילה בו. ממברנת הבסיס היא קרום התוחם את רקמת האפיתל מהרקמות שמתחתיה, וחדירתה על ידי הגידול הופכת את הקרצינומה לחודרנית (invasive). על כן, קרצינומה שטרם חדרה את הממברנה אינה נחשבת לגידול חודרני אלא לגידול טרום חודרני (pre-invasive cancer) ויש לכך משמעות בקביעת הפרוגנוזה ובאופן הטיפול בחלק מן המקרים.
במרבית סוגי הסרטן מסוג קרצינומה נחה, הגידול יתפשט ויחדור את ממברנת הבסיס ויהפוך לגידול חודרני. עם זאת, אם מתבצע טיפול להסרת הקרצינומה טרם חדירתה (הסרה כירורגית, צריבה על ידי לייזר, קריותרפיה ועוד) הרי ששיעורי הריפוי קרובים ל-100%.
במקרים מסוימים, קרצינומה נחה נסוגה ונהיית גידול שפיר או עוברת פיברוזיס ואינה מתפשטת יותר. דוגמה לכך היא גידולי קרצינומה נחה מסוג קרצינומה קשקשית הנמצאים בריאה, שלאחר הפסקת העישון נסוגים ואינם מתפתחים לגידול חודרני. דוגמה נוספת היא שהמערכת החיסונית של הגוף מצליחה להתגבר על נגיף הפפילומה האנושי (HPV), ובעקבות כך נסוגים נגעי קרצינומה נחה בתאי האפיתל של צוואר הרחם שעברו התמרה כתוצאה מהנגיף.
סוגים היסטולוגיים של קרצינומה
קרצינומת תאי קשקש היא קרצינומה שמקורה בתאי אפיתל קשקשי ואשר מאופיינת בקרטיניזציה, גשרים בין-תאיים ופניני קרטין. לעומת זאת, אדנוקרצינומה היא קרצינומה המאופיינת במבנה מיקרוסקופי בלוטי וביכולת להפריש חומרים שונים כגון מוצין. קרצינומה אדנו-קשקשית כוללת הן מאפיינים קשקשיים והן מאפיינים בלוטיים.
קיימים סוגים נוספים של קרצינומות כגון קרצינומות לא ממוינות, פלאומורפיות, של תאי כישור (spindle cell) או סרקומטואידיות.
חדירה וגרורות של קרצינומה
סימן ההיכר של גידול ממאיר הוא יכולתו לחדור ולהתפשט לרקמות שכנות ולהביא לבסוף לגרורות מרוחקות. קרצינומה חודרת ומתפשטת לרוב דרך כלי הדם או צינורות הלימפה.
אבחנה
אבחנה של קרצינומה נעשית בדרכים שונות, כגון ביופסיה (ביופסיית מחט, ביופסיית חרוט, הסרת קשרי לימפה וכדומה). לאחר מכן מתבצעת בדיקה פתולוגית של הביופסיה כדי להעריך את סוג הגידול ומידת התמיינותו.
שלב הגידול
קביעת שלב (staging) הקרצינומה היא תהליך משולב הכולל בדיקה גופנית, בדיקות מעבדה ודימות ובדיקות היסטולוגיות, שמטרת כולן להעריך את גודלו של הגידול והאם נוצרו גרורות. קביעת שלב זו נעשה לצורך הערכת החולה, הפרוגנוזה הצפויה ויכולת ההתערבות הרפואית.
השלב ניתן בספרות רומיות, כשבמרבית הסיווגים, שלב I ו-II מציינים מצב רפואי שבו הקרצינומה התפשטה לאזורים מקומיים בלבד. גידול בשלב III הוא גידול שהתפשט לקשרי לימפה אזוריים או לרקמות שכנות. שלב IV כולל גידול ששלח גרורות מרוחקות.
בכמה סוגי קרצינומות, שלב 0 מבטא קרצינומה נחה שתוארה לעיל.
תחת שלבים אלה, קיימים תת-שלבים (כגון a,b,c) כדי לתאר באופן מדויק יותר תת-קבוצות של מטופלים בעלי מאפייני גידול דומים (למשל, בסרטן השחלה, גידול מסוג Ia הוא גידול המוגבל לשחלה אחת, ללא מעורבות של הקפסולה וללא גידול על פני השטח של השחלה).
מרכיבים שונים בקביעת השלב (המתחשבת בגודל הגידול, מידת חדירתו ובגרורות) יכולים להשתנות באופן דרמטי בהתאם לסוג הרקמה המעורבת. כך למשל, במעי הגס ובשלפוחית השתן יש חשיבות פרוגנוסטית גדולה לעומק חדירת הגידול; בסרטני השד יש חשיבות לגודל הגידול; ובקרצינומה של הכליה יש חשיבות הן לגודל הגידול והן לעומק חדירתו.
דירוג
דירוג קרצינומה הוא האופן שבו קובעים את מידת ההתמיינות המיקרוסקופית של הגידול, ועד כמה הוא דומה במאפייניו לתאים נורמליים. באופן כללי, ככל שתאי הגידול ממוינים היטב ודומים במראם לתאים נורמליים, כך הדירוג נמוך יותר והפרוגנוזה טובה יותר, וככל שהתאים אינם דומים לתאים בריאים אלא מציגים תמונה היסטולוגית שאינה ממוינת היטב, כך הפרוגנוזה גרועה יותר. שיטת המיון הזו כוללת ארבעה תת-סוגים של דירוג, מ-1 עד 4, כשדרגה 1 מסמנת גידול ממוין היטב שבו תאי הגידול הסרטני דומים מאוד במראם לתאים בריאים, ואילו דרגה 4 מסמנת גידול שאינו ממוין או שממוין ברמה מועטה. קרצינומות מדרגה 4 אינן דומות כלל לתאים המקוריים והבריאים שמהם נוצרו, ואין מאפיינים ברורים ומובנים של תאים בריאים בגידול זה.
סוגי קרצינומה
סוגי קרצינומה על פי קודי ICD-O (סיווג מחלות אונקולוגיות בינלאומי; International Classification of Diseases for Oncology)
שעון שבת (הלכה)
שעון שבת בהלכה, הוא פתרון הלכתי לכיבוי והדלקה מתוזמנים מראש של מכשירי חשמל בשבת ויום טוב, שנועד לחסוך את הצורך בפעולה ידנית של כיבוי והדלקת המכשיר החשמלי ביום השבת או יום טוב עצמו, דבר הכרוך לעיתים באיסור מלאכת מבעיר ומכבה.
דיון הלכתי
פוסקי ההלכה במאה ה-19 דנו בשימוש בשעון (ידני) אוטומטי להדליק נר בשבת, ורובם התירו לכוונו בערב שבת כדי להדליק את הנר בשבת. בין המתירים היו הרב משה שיק והרב יוסף שאול הלוי נתנזון. ובין האוסרים היה הרב משה לייב ליטש-רוזנבוים (אסר בגלל השמעת הקול שבה הייתה כרוכה פעולת המכשיר שדן בו).
הפוסקים שבאו אחריהם דנו בשעון שבת וכתבו שכבר הסכימו כל גדולי הפוסקים להתיר. עם זאת, היו שהציעו חומרות כדי לצאת ידי כל הדעות. למשל, הרב שלמה זלמן אוירבך הציע להפקיר את השעון לפני שבת. לעומתם הרב דוד שלוש אסר לחלוטין את השימוש בשעון שבת, אם לא עבור חולה או לצורך מצווה.
פוסקי ההלכה דנו גם בשאלה האם ניתן להזיז בשבת את שעת הכיבוי של השעון.
העיקרון של שעון שבת מהווה את הבסיס לפתרונות הלכתיים של עבודה בשבת במוסדות וארגונים ציבוריים, כמו: בתי חולים, ובתי מלון. כך גם בקיבוצים ומושבים בהם שומרי שבת נאלצים להתמודד עם בעיות עבודה כמו חליבה, שטיפת כלים ועוד.
השימוש בשעון שבת לחימום מאכלים בשבת ומערב שבת
לדעת רבים מפוסקי זמננו אסור לחבר לשעון שבת פלטה חשמלית, מחם חשמלי ושאר סוגי המכשירים לחימום מאכלים, על מנת שידלקו בשבת ויחממו את המאכלים בשעות הרצויות, זאת מכיוון שבאופנים מסוימים עלולים לבוא לידי שהייה וחזרה האסורים והרואים יטעו ויסברו שיש להתיר אף במקום שקיים איסור. איסור זה תקף הן לבאים להניח מאכלים לחימום עתידי בשבת והן למניחים אותם מערב שבת כשכוונתם שיוחמו בשבת.. אך אין ללמוד מכאן לאסור שימוש באמצעי חימום שיש בו תרמוסטט כיוון שבאופן זה אין החום יורד מדרגת יד סולדת ושוב אין בו משום מראית העין, כמו כן התירו לכבות את פלטת שבת על ידי שעון השבת בשבת באופן שלא תידלק שוב בשבת (ואף אם תדלק סמוך לצאת השבת אין חשש הואיל שאין לו תועלת מכך), וכן בנפסק זרם החשמל מחמת תקלה ותוקן (באופן המותר) ונתחממו שוב המאכלים לא אסרו.
דעת האוסרים
יש מהאחרונים שאסרו (לחלק מהדעות הוא איסור דאורייתא) לערוך כל שינוי בשעון שבת במשך השבת, מפני שלדעתם זה דומה לאיסור המסתפק מן השמן שבנר, כמבואר בגמרא:וכן מהמשנה במסכת שבת: והטעם מבואר בגמרא שם – שמא יסתפק בשבת מן השמן שבשפופרת (היינו יחסוך את השמן שנותר בנר).
דעת המתירים
פוסקים רבים התירו את הדבר, והביאו כמה נימוקים לדבריהם: התירו את הדבר, והביאו כמה נימוקים לדבריהם:
א. מה שאמרו חכמים שאסור מהתורה ליטול שמן הוא מפני שבעת שנוטלים מן השמן, מחלישים את הלהבה, וכאשר מוסיפים לו שמן – מגבירים אותה. וכפי שהמטה את הנר כדי להגביר אורו – חייב משום מבעיר, כך הזוקף אותו מחליש בכך את אורו ועובר באיסור. ועולה מדבריהם שמה שאסרו חכמים להסתפק מן הנר שבשפופרת, אינו אלא משום מוקצה, או גזירה שמא יבוא מתוך כך להסתפק גם מן השמן שבנר עצמו. ולכן מותר לחתוך את חלקו התחתון של נר שעווה דולק (באופן שאינו מתקן כלי), שכן למרות שממעט את זמן הבעירה, אין הלהבה נחלשת. ולדעה זו, ברור שאין איסור הבערה וכיבוי בעריכת שינויים בשעון השבת, שכן בזמן השינוי בשעון השבת, אין כל השפעה על פעולת המכשיר.
ב. בהמשך הגמרא בביצה:. לדעת כמה ראשונים הכוונה היא שאם יש גזיר עץ בוער, מותר לקחת גזרי עץ אחרים שמונחים לידו ועתידים לבעור, ובתנאי שהאש עוד לא התחילה לאחוז בהם. ועל פי זה אפשר לומר, שהחשמל שנמצא עדיין ברשת החשמל, לא נחשב כשמן שבנר עצמו, אלא כעצים שעדיין לא התחילו לבעור, וגם לדעת השו"ע, אין איסור למנוע ממנו להגיע למכשיר.
קיצור המצב הקיים באמצעות הזזת מתגי השעון בשבת
גם בתוך סיעת הפוסקים המתירים עריכת שינויים בשעון השבת, נחלקו הפוסקים אילו שינויים מותרים ואילו לא, ושאלה זו תלויה בשאלת היתר עשיית מלאכות בגרמא בשבת:
דעת האוסרים
יש אומרים שרק לצורך גדול הותרה עשיית מלאכות בשבת בדרך גרמא, ולדעת פוסקים אלו, ללא צורך גדול אין לעשות מעשה המקצר את משך המצב הקיים בשעון השבת, כי הדבר נחשב לעשיית מלאכה בגרמא, אך ניתן להאריך את המצב הקיים על ידי הזזת מתגי השעון באופן שהמצב בו המכשיר מצוי כעת, כבוי או דלוק, יימשך זמן נוסף, כי פעולה זו אינה נחשבת לעשיית מלאכה בגרמא אלא לסילוק דבר המונע את המשך המצב הקיים, והדבר דומה למי שהיה נר דולק בחדרו והרוח החלה לנשוב בחלונו עד שהנר עומד לכבות, שלכל הדעות מותר לו לסגור את החלון, ולאפשר בכך לנר להמשיך לדלוק עוד שעה ארוכה. שהואיל ולא עשה דבר בגוף הנר עצמו, אלא רק מנע מהרוח לכבותו – אין בדבר איסור. וכן מי שדוחה את פעולת שעון-השבת, אינו עושה דבר בגוף הנורה או מכשיר החשמל אלא רק מונע לזמן נוסף את פעולתו של שעון-השבת. ואילו כאשר מקדימים את זמן הכיבוי זהו כמו לפתוח חלון ליד הנר שברור שתוך כמה דקות הוא ייכבה מחמת הרוח המתמשכת, שאז פעולה זו אסורה לשיטת האוסרים עשיית מלאכות בגרמא.
לפיכך, לדעה זו כאשר המכשיר החשמלי כבוי, מותר להאריך מצב זה על ידי הורדת או העלאת מתגים נוספים בשעון השבת. וכן כאשר המכשיר החשמלי דולק, מותר להאריך את משך הדלקתו באמצעות מתגי השעון. אך לקצר את משך ההדלקה או הכיבוי, אסור, אלא אם כן מדובר בצורך גדול המתיר עשיית מלאכה בגרמא.
שעון שבת ביום טוב
מבחינה הלכתית, אפשרות עריכת שינויים בשעון השבת ביום טוב קלה מבשבת משתי בחינות: על פי הנ"ל, רבים נוהגים בפועל להקל ולקצר את פעולת שעון השבת ביום טוב, ובלבד שפעולת ההדלקה או הכיבוי תהיה בגרמא ולא תוצאה מיידית של קיצור המצב הקיים.
דיאלוג
סוגה ספרותית ופילוסופית
בספרות הכתובה משמש הדיאלוג למטרות של בידור והנחיה רטוריים. שימוש זה מזוהה עם הספרות של יוון העתיקה ושל הודו.
דיאלוג ספרותי מכיל דרמה במשפט, והוא משמש כותבים המבקשים לצנזר או לגלות מידע בצורה שאינה נמסרת באופן ישיר על ידם. הדיאלוג מביע את התנועה הגלית של המחשבה האנושית באופן ספונטני, המשכיח כמעט את הצורך בניתוחו. על פי רוב מהווה הדיאלוג הספרותי רשומה המכילה את מילותיהם של יצורים קיימים או דמיוניים המוצגת בפורמט של דו-שיח.
תת-סוגה נוספת בספרות הדיאלוג היא הדיאלוג האגליטרי, צורת דיון שבה נשקלות תרומות בהתאם לתקפות הטיעונים, ולא בהתאם לעמדות הכוח של הטוענים.
העת העתיקה
במזרח, נמצאה הסוגה הספרותית כבר בדיאלוגים ופולמוסים שומריים מן האלף ה-2 לפנה"ס, כמו גם באפוס ההודי "מהאבאראטה". במערב, היה אפלטון הפילוסוף הראשון להציג את השימוש בדיאלוג כצורה ספרותית עצמאית. הניסוי הראשון שלו בסוגה זו הוא היצירה "לכס". עם זאת, ניתן למצוא עדויות לדיאלוגים ביצירותיהם של סופרון ואפיכרמוס הסיציליאנים כחצי מאה קודם לכן, אשר לא שרדו עד לימינו.
אפלטון חיבר סדרת דיאלוגים, בעיקר בין סוקרטס לאנשים אחרים, שמהם עולה אי-הסכמה מפורשת או מרומזת שמטרת הדיאלוג לפתור אותהּ. בדרך כלל חוקר סוקרטס את חברו לגבי אמונותיו וקו מחשבתו, עד הגעה לידי סתירה עם האמונה או הרעיון שבמחלוקת דבר שיוצר הפרכה משתמעת. כך מתוודע בן השיח לחוסר הסבירות של ההיפותזה שלו, ומנסה להציג היפותזה חלופית – המתקבלת על ידי סוקרטס בחקירה נוספת. מרבית הדיאלוגים הללו מסתיימים ללא הסכמה בין הצדדים. המבוכה הנוצרת מהדיאלוג משמשת ככלי רטורי ופילוסופי הנקרא אפוריה. אפלטון פישט את צורת הדיאלוג לכדי טיעון לוגי טהור, תוך שמירה על שלמות הדמות הספרותית. מרבית הכתבים האפלטוניים משתמשים בכלי הדיאלוגי, ובעקבות אפלטון החלו רבים בעת העתיקה להשתמש בכלי זה כסוגה ספרותי. זמן לא רב אחרי אפלטון כתב קסנופון את ה"סימפוזיון". נאמר כי אריסטו כתב מספר דיאלוגים בסגנון אפלטוני, אך אף אחד מהם לא שרד.
ימי הביניים
קיקרו כתב מספר יצירות חשובות בסוגה זו, בהן "על הרפובליקה", "על הנואם" ויצירתו האבודה "הורטניוס".
במאה ה-2 לספירה זכה לוקיאנוס מסאמוסאטה להצלחה רבה עם כתביו האירוניים "שיחות אלים" ו"שיחות מתים". בדיאלוגים אלו תקף בהומור סרקסטי אמונות טפלות ושגיאות פילוסופיות.
גם בקרב כותבים נוצרים נעשה הדיאלוג לסוגה שכיחה, כדוגמת אוריגנס, אוגוסטינוס ויוסטינוס מרטיר. דיאלוג מוכר יחסית הוא "נחמת הפילוסופיה" לבואתיוס.
הסוגה הדיאלוגית שרדה עד מחצית ימי הביניים. בין יצירות מאוחרות אלו ניתן למצוא את "דיאלוג עם יהודי, נוצרי ופילוסוף" מאת פייר אבלר.
בהמשך ירדה קרנה של הסוגה הדיאלוגית, כאשר בעקבות כתביהם של תומאס אקווינס ובונאוונצ'ר אומצה הסוגה התמציתית כסוגה שתוביל את ההגות הפילוסופית העתידית.
התקופה המודרנית
גלילאו גליליי חיבר מספר דיאלוגים מחקריים, כאשר המפורסם שבהם הוא דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות, בו הציג את המודל ההליוצנטרי. הספר זכה להשפעה רבה והיה לרב מכר.
שני כותבים צרפתיים – ברנאר דה פונטנל (1683) ופרנסואה פנלון (1712) – השתמשו בשם יצירתו של לוקיאן "שיחות המתים" בדיאלוגים שפרסמו. באותהּ העת פרסם הפילוסוף הצרפתי ניקולא מלבראנש ב-1688 את יצירתו "דיאלוגים על מטאפיזיקה ודת".
הדיאלוג זכה לתחייה בבריטניה בשנת 1713, אז חיבר ג'ורג' ברקלי את יצירתו "שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס". "שיחות מן הדמיון" (Imaginary Conversations) של וולטר סוואג' לנדור הן הדוגמה המוכרת ביותר לדיאלוגים אנגליים במאה ה-19, על אף שגם הדיאלוגים של ארתור הלפס זכו לתשומת לב רבה.
בגרמניה אימץ את הסוגה הדיאלוגית כריסטוף מרטין ווילנד ביצירותיו הסאטיריות שפורסמו בין השנים 1780–1799. בספרות הספרדית מצוינות שתי יצירות משמעותיות – "הדיאלוגים" לחואן דה ולדס (1528) ו"ציור" מאת וינצ'נצו קרדוצ'י.
לאחרונה שבו הכותבים הצרפתים ליישום המקורי של הדיאלוג: יצירותיהם של ז'יף ושל אנרי לבדאן משתמשות בדיאלוג על מנת למסור אנקדוטות באמצעות שיחה בין הדמויות. צורת דיאלוג זו הופיעה גם בספרות האנגלית, לדוגמה ביצירתו של תומאס אנסטי גות'רי. ארנסט רנן, פילוסוף צרפתי בן המאה ה-19, חיבר גם הוא את כתביו הפילוסופיים בצורה של דיאלוג.
הדיאלוג האפלטוני חזר גם הוא לשימוש במאה האחרונה, בין היתר על ידי ג'ורג' סנטיאנה ביצירתו "דיאלוגים בלימבו" ואיריס מרדוק ביצירתהּ "אקסטואים: שני דיאלוגים אפלטוניים". יוצרים אלו גם שילבו דמויות מתוך יצירותיו של אפלטון ביצירותיהם, והאחרונה אף שילבה את אפלטון עצמו כדובר.
דיאלוגים במחשבת ישראל
היצירה היהודית הפילוסופית הגדולה ביותר היא הדיאלוג המצוי בספר איוב, שנכלל בתנ"ך; בספר מובא ויכוח נרחב בשאלות של תורת הגמול, בחירה חופשית, השגחה עליונה וכדומה. עד היום נחשב הדיאלוג בין איוב לרעיו כיצירה מכוננת בשאלת התאודיציה.
במהלך תור הזהב של יהודי ספרד חיבר רבי יהודה הלוי את ספר הכוזרי, המגולל דו-שיח בדיוני בין פילוסוף יהודי ובין מלך כוזר, בסופו משוכנע המלך להתגייר ולהפוך ליהודי מאמין. הספר עורר הדים רבים בתחום המחשבה היהודית, והוא נתקבל כספר יסוד.
במאה ה-13 כתב רבי שם טוב בן יוסף אבן פלקירה את "איגרת הוויכוח", דיאלוג בין חסיד לחכם בענייני היהדות.
עם התפתחות הפולמוס היהודי-נוצרי, שהתבסס על ויכוחים פומביים בין רבנים יהודיים לאנשי דת נוצריים, תועדו רבים מהוויכוחים הללו ונרשמו בספרי הפולמוס היהודי. כך נוצרו "ספר הברית", שחיבר פרשן המקרא והפולמוסן הפרובנסאלי רבי יוסף קמחי על מנת לשלול את הפרשנות הכריסטולוגית לתנ"ך; "ספר הוויכוח" ("מלחמת ה' ") שכתב הרמב"ן, המתאר את הדיאלוג שלו עם פבלו כריסטיאני בוויכוח ברצלונה, שהסתיים בניצחונו של הרמב"ן; 'ויכוח רבינו יחיאל מפאריז' (לבוב תרפ"ח), המתעד את טענות רבי יחיאל מפריז כנגד ניקולס דונין במהלך משפט פריז; תיעודי הדיאלוגים בין המומר יהושע הלורקי לקבוצת רבנים ובראשם רבי יוסף אלבו ורבי פרופייט דוראן "האפודי", בשעת ויכוח טורטוסה; ועוד. ויכוחים אלו ואחרים נאספו בקבצים 'מלחמת חובה' (קושטא ת"ע), 'אוצר ויכוחים' (ניו יורק 1928 והלאה) ועוד.
ירידת קרן סוגת הדיאלוג בסוף ימי הביניים השפיעה גם על הדיאלוגים היהודיים, אך עם זאת המשיכה הסוגה להוות חלק מרכזי בספרות מחשבת ישראל.
דוגמאות לדיאלוגים הגותיים בתקופת האחרונים הם "שיחות על האהבה" של הפילוסוף היהודי בן איטליה רבי יהודה אברבנאל, הדיאלוג "מטה דן - כוזרי שני" שחיבר רבי דוד ניטו בעקבות ספר הכוזרי, הדיאלוג הפילוסופי-קבלי "שומר אמונים" מאת רבי יוסף אירגס, ורבים אחרים.
הוגה יהודי מרכזי שעסק בחיבור דיאלוגים הוא הרמח"ל, שניסח את הגותו בעשרות ספרים שהשפעתם נפוצה בכל העולם היהודי. ביניהם מפורסמים דעת תבונות, דיאלוג בין הנפש לשכל; 'מאמר הוויכוח', 'מלחמת משה' ו'חוקר ומקובל', דיאלוגים בין פילוסוף לחכם מקובל יהודי (וכן הדיאלוג 'ויכוח מר ינוקא ומר קשישא', שערך תלמידו רבי יקותיאל גורדון, ומבוסס על 'מאמר הוויכוח'); ובמיוחד ספר היסוד 'מסילת ישרים - סדר ויכוח', בו מסודרים טיעוני ספר 'מסילת ישרים' בצורת דיאלוג.
במאה ה-19 חיבר רש"ר הירש את הדיאלוג הייחודי איגרות צפון, המנוסח כחליפת מכתבים בין שני צעירים יהודים-גרמניים, ונחל הצלחה רבה.
בעקבותיו הלך נכדו, הרב יצחק ברויאר, שחיבר את הספר "הכוזרי החדש", בו הציג את משנתו הרעיונית והמעשית להגשמת האידיאלים של סבו רש"ר הירש בצורה של דיאלוגים מרובים בין נער יהודי גרמני לבין מגוון אנשים מזרמים שונים. הדיאלוגים עוסקים בקשת רחבה של נושאים, בין פילוסופיה (תחום בו נוקט ברויאר בדרכה של הפילוסופיה הקאנטיאנית) לפולמוסים מעשיים אודות שמירת המצוות, היחס לתורה, ואף היחס הראוי לפי דעתו של ברויאר לציונות ולאגודת ישראל.
פוליהימניה
פוליהימניה ("שירים רבים") הייתה אחת מתשע המוזות במיתולוגיה היוונית, מלוותיו של האל אפולו, ובנותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. פוליהימניה היא פטרוניתם של שירי התהילה לאלים וצחות הלשון, ולעיתים אף של הגאומטריה והחקלאות.
באמנות היא מתוארת כאישה רצינית ומהורהרת, השקועה במחשבות, מרפקה שעון על עמוד, ואצבעה סמוכה לשפתיה. לגופה היא עוטה גלימה ארוכה ופניה רעולים בצעיף.
האסטרואיד 33 פוליהימניה שהתגלה ב-1854 על ידי ז'אן שקורנאק נקרא על שמה.
סמית' (אי, איי שטלנד הדרומיים)
סמית' (באנגלית: Smith Island) הוא אי בארכיפלג איי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בסמוך לחופי אנטארקטיקה. האי נקרא על שמו של קפטן ויליאם סמית', אשר גילה ומיפה אותו.
גאוגרפיה
האי סמית' נמצא במרחק 72 ק"מ ממערב לאי דספשן.
אורכו של האי הוא 32 ק"מ, רוחבו 8 ק"מ, ושטחו 148 קמ"ר.
במרכזו של האי משתרע רכס אימאון (Imeon Range) שפסגתו הגבוהה ביותר היא הר פוסטר שגובהו הוא 2,105 מטרים מעל פני הים. בין פסגותיו האחרות קיים גם הר פסגה שגובהו 1,860 מטרים. מקור שמו בטעות תרגום נפוצה של הפסוק המתאר את הר נבו בספר דברים.
גילוי ומיפוי האי
רב החובל ויליאם סמית' גילה את איי שטלנד הדרומיים בשנת 1819; ב-16 באוקטובר 1819 הגיע סמית' לאי המלך ג'ורג', קרא לאי על שמו של ג'ורג' השלישי, והכריז על הארכיפלג של איי שטלנד הדרומיים כטריטורייה בריטית.
לקריאה נוספת
• A. G. E. Jones, Captain William Smith and the Discovery of New South Shetland, The Geographical Journal 141, no. 3 (1975): 445-61. Accessed January 19, 2021. doi:10.2307/1796478.
קרן התוכנה אפאצ'י
קרן התוכנה אפאצ'י (באנגלית: Apache Software Foundation, בראשי תיבות: ASF) מספקת "מטריית תמיכה" לפרויקטי קוד פתוח של קהילת אפאצ'י. הפרויקטים של קהילת אפאצ'י מתאפיינים בתהליך פיתוח שיתופי ברישיון תוכנה פתוח. תוכנות מבית אפאצ'י מופצות תחת תנאי רישיון אפאצ'י.