cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות גרמניה
בימי גרמניה המפולגת
גרמניה המזרחית, שהייתה נתונה לשליטתה של ברית המועצות שילבה בתרבותה לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי בהשפעת התרבות הסובייטית. התרבות שימשה במידה רבה ככלי של המדינה להפיץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית ופחות לביטוי האישי. מנגד, הושפעה התרבות בגרמניה המערבית רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה. הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנה של הפרדה.
גרמניה המערבית
העשור הראשון של גרמניה המערבית (1949 – 1990), מלבד יוצאים מן הכלל, מייצג תקופה של קפאון תרבותי כללי, בין השאר בשל דגש המוצב על התאוששות כלכלית וחברתית, והעובדה שתפקידים בולטים רבים נלקחו בידי הדור המבוגר. בנוסף, פנתה גרמניה המערבית מן הייצור המקומי והתמקדה במבט לכיוון מוצרים תרבותיים מהעבר.
אחד ממאפייני התרבות החזקים שהתפתחו בגרמניה המערבית היה פיתוח הכדורגל והשקעה בענף ספורט זה, שהיה ענף הספורט הגדול ביותר במדינה מימים אלה ועד היום. נבחרת גרמניה בכדורגל שהוקמה ב-1908 המשיכה את מסורתה ברפובליקה הפדרלית וניצחה במונדיאל 1954, במה שזכה לכינוי "הנס של ברן". המדינה אירחה את מונדיאל 1974 על ערייה השונות וכן בברלין המערבית. לאחר שהובסו בידי עמיתיהם המזרח גרמנים בסיבוב הבתים הראשון, המערב גרמנים זכו פעם נוספת. מינכן אירחה את אולימפיאדת הקיץ ב-1972 בה התרחש טבח הספורטאים הישראלים. גרמניה המערבית זכתה ב-40 מדליות באולימפיאדה זו לעומת 66 של גרמניה המזרחית.
במדינה התעורר עניין רב בדור הישן של כותבים שצמחו בתחומי גרמניה המערבית, בעיקר תוך התמקדות במאן, ברכט, גתה, קפקא, הסה ובן, במקום סופרים עכשוויים. במהלך 40 שנות הפירוד, סטייה כלשהי שחלה בחיי התרבות של שני חלקי העם ניתקו. הן בגרמניה המזרחית והן בגרמניה המערבית עקבו אחר שבילים מסורתיים של התרבות הגרמנית הנפוצה, אך המערב, שהושפע מן הסתם מהתרבות המערבית, הפך קוסמופוליטי יותר.
האיחוד והשפעתו
בנוסף, האיחוד גבה מחיר כבד מכלכלתה של גרמניה והגביר את המיתון בו הייתה נתונה הכלכלה הגרמנית מזה שנים מספר. אחת הסיבות למחיר הייתה ההחלטה ששער ההמרה של המארק המזרחי ייקבע, מסיבות פוליטיות, כשווה לזה של המארק הגרמני, וגרמניה אולצה להזרים השקעות לכלכלה המזרחית החלשה. רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב, ונסגרו. התעשייה המזרח גרמנית, שבעבר נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה ופורקה. כתוצאה, נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב.
העובדה שהאיחוד נעשה על ידי הצטרפות של מדינות מזרח גרמניה ולא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כיחידה שלמה, הביאה לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש".
החיים במזרח גרמניה גם זכו לתיאור נוסטלגי במספר סרטים שזכו לפופולריות בגרמניה, כמו סרטו של וולפגנג בקר, "להתראות לנין!" העוסק בצעיר המנסה לשחזר את החיים בגרמניה המזרחית לטובת אימו החולה.
חברה
גרמניה היא ארץ מודרנית, רב-תרבותית ויצירתית, שעוצבה מסגנונות חיים רב־גוניים והבדלים אזוריים. רוב האנשים – צעירים ומבוגרים כאחד – משכילים ונהנים מאורח חיים גבוה, וכן בעלי חירות מספקת כדי לתכנן את חייהם כפי שהם עצמם רואים לנכון. המדינה מבססת רמה גבוהה של שוויון מגדרי, מקדמת זכויות לבעלי מוגבלויות והיא סובלנית מבחינה חברתית כדין כלפי להט"בים. הומואים ולסביות רשאים לאמץ את ילדו הביולוגי של בן/בת זוגם, ואיחודים אזרחיים מותרים בחוק מאז 2001. סגן הקנצלרית לשעבר גידו וסטרוולה וראש עיריית ברלין לשעבר קלאוס ווברייט היו הומוסקסואלים מוצהרים בעת כהונתם. גם שר הבריאות הנוכחי (2019) יינס שפאן, הוא הומוסקסואל מוצהר.
בעשור האחרון של המאה ה-20 שינתה גרמניה את יחסה כלפי מהגרים. עד אמצע שנות ה-90 הדעה הרווחת הייתה כי גרמניה אינה מדינה של הגירה, אף על פי שכ-20 אחוזים מאוכלוסייתה היו ממוצאים שאינם גרמניים (ראו גם: מישלינג). היום, הממשלה ומרבית החברה הגרמנית הגיעו להכרה שמהגרים מרקעים של מגוון תרבויות אתניות אחרות הם חלק מהתרבות הגרמנית ושהגירה מבוקרת צריכה להיות ביוזמתם בהתבסס על תקנים הגבלתיים.
משאירחה גרמניה את גביע העולם בכדורגל ב-2006, ההערכה הפנימית והחיצונית כלפי תמונתה הלאומית השתנתה. בשאלון הסקרים הגלובלי הנערך מדי שנה בשם "Nation Brands Index" גרמניה מדורגת בשיטתיות במקומות גבוהים יותר באופן משמעותי מאז הטורניר. אנשים בכ-20 מדינות שונות מעריכים שהמוניטין של גרמניה עלה מבחינת התרבות, הפוליטיקה, הייצוא, אנשיה וכוח משיכתם כלפי תיירים, מהגרים והשקעות. גרמניה כונתה כאומה המוערכת השנייה בעולם בקרב 50 מדינות בשנת 2010. עוד סקר דעת קהל גלובלי מאת ה-BBC מצא שגרמניה מוכרת כמדינה עם ההשפעה החיובית הגדולה ביותר לשנת 2010. לרוב של 59% יש דעה חיובית על המדינה, ואילו ל-14% יש השקפה שלילית לגביה.
אמנות
לאמנות הגרמנית מסורת ארוכה ומכובדת באמנות החזותית, מהעבודות הידועות המוקדמות יותר של הציורים הפיגורטיביים ועד לתפוקה הנוכחית של האמנות העכשווית. מפני שגרמניה אוחדה לכדי מדינת לאום רק במאה ה-19, והגדרת גבולותיה היה לתהליך קשה וכואב לשמצה, כך גם הגדרת האמנות הגרמנית כולה מעורפלת – ונתונה למחלוקות רבות. באשר לתקופות מוקדמות יותר, מקובל להכליל במה שנקרא "אמנות גרמנית" גם יצירות שהופקו באזורים הדוברים גרמנית, כמו אוסטריה ואלזס וכן חלקים גדולים משווייץ, בעיקר בערים דוברי גרמנית או באזורים ממזרח לגבולות גרמניה המודרנית.
אמני רנסאנס גרמנים חשובים כוללים את מתיאס גרינוואלד, הנס הולביין, והנודע ביותר מהם אלברכט דירר. אמנים נודעים אחרים, שלהם חלק בעיצוב האמנות הגרמנית הם קספר דויד פרידריך – מחלוצי הזרם הרומנטי באמנות ומקס ארנסט הסוריאליסטי.
מוריץ דניאל אופנהיים זכה לכינוי "הצייר היהודי הראשון" – בהיותו הראשון שזכה להכשרה אקדמית בציור וצייר הפורטרטים הבולט ביותר של בני המעמד הבינוני היהודים בגרמניה ושל עשיריה היהודים של גרמניה ואירופה. ספרו של הצייר וילהלם בוש, "מקס ומוריץ" נחשב לאבי ה"קומיק-סטריפ" של ימינו. פרנץ מארק היה ממייסדי "הפרש הכחול", תנועת האקספרסיוניזם הגרמני שירשה את מקומה של קבוצת "הגשר". הרמן שטרוק היה מחשובי האמנים היהודים בגרמניה, שעיקר יצירתו היה עשייה גרפית בטכניקות הדפס שונות. גרהרד ריכטר הוא מחשובי האמנים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, שזכה בפרס וולף בשנת 1995. יצירתה של קתה קולוויץ נותנת ביטוי אישי עז לסבלם של פועלים ושל אנשים קשי היום שחיו בגרמניה בתקופת הרייך השני ובין שתי מלחמות העולם.
הלמוט גרנשהיים היה היסטוריון של הצילום, אליו מיוחס גילוי התצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה גרא". צילומיו של אוגוסט זנדר היו פורצי דרך וזכו להתייחסות בכתביהם של ולטר בנימין ואלפרד דבלין.
אדריכלות
לאדריכלות הגרמנית היסטוריה ארוכה, עשירה ומגוונת. האדריכלות מתאפיינת ברמה גבוהה של גיוון אזורי, שנגרמה בשל פיצול גרמניה לנסיכויות וממלכות במהלך ימי הביניים – שיחדיו מרכיבים סגנון אדריכלי הטרוגני ומגוון למדי, עם הבדלים אדריכליים בולטים מעיר לעיר. כיום, בזכות ההיסטוריה האדריכלית המפוארת של גרמניה, היא עשירה באתרי מורשת עולמית שהוגדרו בידי ארגון אונסק"ו.
מגרמניה, בין היתר, צמח זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית שמתאפיינת באימוץ מודרניסטי-מוקדם של חומרי בנייה חדשים, חדשנות עיצובית, מיקום חריג של עיקר מסת הבניין, מבנים השואבים לעיתים השראתם מצורות שבטבע, ניצול שיטות בנייה חדשניות המאפשרות ייצור המוני של לבנים, קורות פלדה ובמיוחד זכוכית. ולטר גרופיוס, מחלוצי הסגנון הבינלאומי, ייסד בית הספר לאדריכלות באוהאוס, שהוא גם סגנון אדריכלי בפני עצמו. בית הספר הוביל לפיתוח הסגנון הבינלאומי, שהיה לסגנון השולט ברחבי העולם משנות ה-30 ועד שנות ה-60 לערך.
האדריכל והמעצב לודוויג מיס ון דר רוהה נמנה עם אבות הסגנון המודרניסטי ועם מייסדי הסגנון הבינלאומי, ובזכות הגותו התאורטית והמבנים שתכנן הוא נחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר במאה ה-20. "מטבח פרנקפורט" הוא טיפוס מטבח שהומצא בשנת 1926 והפך לאבטיפוס הראשון של עיצוב המטבח המודרני, שהיווה פריצת דרך משמעותית בתכנון בתי מגורים מאז פיתוחו והיו לו השפעות רבות גם על תפקודן של נשים עובדות במאה ה-20.
בגרמניה מספר מן הקתדרלות הנודעות והעתיקות בעולם; כך, למשל, קתדרלת קלן נחשבת לאחת הקתדרלות החשובות והידועות באירופה והיא אתר תיירות פופולרי המושך מיליוני מבקרים מדי שנה.
מדע וטכנולוגיה
גרמניה הייתה לביתם של גדולי הממציאים, המדענים והמהנדסים שהניבה האנושות; לזכותו של יוהאן גוטנברג נרשם פטנט על המצאת מכונת הדפוס; הנס גייגר המציא את מונה גייגר; קונראד צוזה בנה את המחשב הראשון; שמו של אלברט איינשטיין, מגדולי הפיזיקאים של כל הזמנים, הפך מילה נרדפת לגאונות; ורנר פון סימנס המציא את הגנרטור החשמלי וייסד את חברת האלקטרוניקה הגדולה בעולם לנושאים הנדסיים. תעשיינים, ממציאים ומפתחים גרמנים מהפכנים נוספים כצפלין, דיימלר, דיזל, אוטו, בראון ובנץ סייעו לעצב את כלי הרכב המודרני וטכנולוגיות תחבורה אווירית, כולל את ראשיתו של המסע בחלל.
עבודותיהם של איינשטיין ופלאנק הכריעו את יסודותיה של הפיזיקה המודרנית, שוורנר הייזנברג וארווין שרדינגר פיתחו מאוחר יותר. הם הוקדמו בידי אנשי מפתח בפיזיקה כהלמהולץ, פראונהופר ופרנהייט לצד רבים נוספים. וילהלם רנטגן גילה את קרני X, הישג שהביא אותו לזכייה, בפעם הראשונה, בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1901. עבודתו של היינריך הרץ בתחום ה אלקטרומגנטיות יצרה את התשתית להתפתחות התקשורת האלחוטית המודרנית. מדע האווירודינמיקה נוצר בגרמניה, בידי לודוויג פרנדנטל, שנחשב למייסדה. בין חוקרי הטבע הגרמנים ניתן למנות את אלכסנדר פון הומבולדט הנודע שעבודתו תרמה למדע הביוגאוגרפיה, ואלפרד וגנר, הוגה תאוריית נדידת היבשות שלאחר מכן פותחה לתאוריה הגאולוגית של לוחות טקטוניים.
מהנדס האווירונאוטיקה ורנר פון בראון פיתח את הטיל הבליסטי הראשון בעולם – V-2, ולאחר מכן היה חבר בולט בנאס"א ופיתח את משגר הלוויינים סטורן 5, שסלל את הדרך להצלחת התוכנית האמריקאית של אפולו. עבודתו של הפיזיקאי היינריך רודולף הרץ בנושא הקרינה האלקטרומגנטית הייתה הכרחית להתפתחותה של התקשורת המודרנית. באשר לפטנטים, גרמניה נמצאת במקום השלישי לאחר ארצות הברית ויפן. עם למעלה מ-25,000 פטנטים רשומים שהוגשו למשרד הפטנטים האירופי, גרמניה היא האומה האירופית המובילה בתחום זה.
מתמטיקאים דגולים רבים נולדו בגרמניה, כגון גאוס, הילברט, רימן, ויירשטראס, דיריכלה, וייל ועוד רבים אחרים. לייבניץ, פילוסוף גרמני חשוב, פיתח באופן בלתי תלוי את החשבון האינפיניטסימלי במקביל לניוטון.
גרמניה היא ביתם של כמה מן המרכזים האקדמיים המשובחים באירופה. חלק מן האוניברסיטאות המפורסמת כוללות הן את אלה שבמינכן והן את אלה שבברלין: אוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת הומבולדט, אוניברסיטת היידלברג, בקרב רבות אחרות.
ברובה של המאה ה-20 הגרמנים זכו בפרסי נובל יותר מכל אומה אחרת. כ-103 גרמנים סך הכול זכו בפרס נובל לדורות, מה שמקנה לה את מעמד האומה השלישית עם הכי הרבה זכיות.
מקדש ולהאלה עבור "גרמנים מכובדים וראויים לשבח" מציג פסלים רבים של מדענים גרמנים הראויים למעמד.
מוזיקה
המוזיקה בשפה הגרמנית כוללת מגוון רחב של סגנונות, הכוללים זרמים ו"גלים חדשים" שהתפתחו עם השפה. מוזיקה קלאסית גרמנית היא מהשכיחות ומהמבוצעות בעולם; המלחינים הגרמנים נודעו בקרב המלחינים המוכשרים והפופולריים בהיסטוריה, ששמם הפך לשם-דבר; ביניהם: יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן, פרנץ שוברט, יוהנס ברהמס וריכרד וגנר. וולפגנג אמדאוס מוצרט, שנולד בזלצבורג (כיום אוסטריה) היה בקרב מלחיני אופרה רבים שיצרו את האופרה הגרמנית.
את ההתחלה של מה שנחשב כיום מוזיקה גרמנית, ניתן לייחס לקומפוזיציות של המאה ה-12 של המלחינה והמשוררת הילדגרד מבינגן שכתבה מגוון של מזמורים וסוגים שונים של מוזיקה נוצרית.
נכון ל-2006, גרמניה היא תעשיינית המוזיקה החמישית בגודלה בעולם עם השפעה חזקה בעוצמתה, כמקור תרבותי, לסגנונות מוזיקליים שונים, כגון טכנו, רוק וטראנס. אמנים מודרניים כדוגמת סקורפיונז, רמשטיין, ננה, טוקיו הוטל, קסקדה ומודרן טוקינג זכו לתהילה בינלאומית. מוזיקאים גרמנים, ובייחוד הלהקות החלוציות בסגנונן, כמו קרפטוורק סייעו באופן ניכר לפיתוחה של המוזיקה האלקטרונית.
מאז שנת 1970 לערך, גרמניה משגשגת בתרבות הפופולרית, וכיום היא מובלת יותר ויותר בידי ברלין והמבורג, תעשיית מוזיקה פורחת וכן סצנת אמנות מצליחה. גרמניה מוכרת היטב בזכות בתי האופרה הרבים והנודעים שלה גם כן, כדוגמת זמפר-אופרה שבדרזדן – מבתי האופרה המפורסמים בעולם.
גרמניה מארחת פסטיבלים מוזיקליים מדי שנה. הרוק אם רינג הוא פסטיבל המוזיקה הגדול ביותר בגרמניה, ובין הגדולים ביותר בעולם. כמו כן, אמנים גרמנים מהווים אחוז ניכר בהכנסותיה של המוזיקה התעשייתית. גרמניה מארחת כמה מהפסטיבלים הגותיים הגדולים בעולם כולו באופן שנתי, המושכים אליהם עשרות אלפי מעריצים.
ספרות
ספרות גרמנית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית לשלביה בגרמניה, אך גם יצירות ספרותיות שנכתבו בשפה הגרמנית באוסטריה, בשווייץ או בצ'כיה עשויות להמנות עליה. מחברים גרמנים שונים זכו למוניטין רב בשל גאונותם, כדוגמת יוהאן וולפגנג פון גתה ופרידריך שילר. אסופת המעשיות של האחים גרים הפכו לפולקלור גרמני מובהק ברמה בינלאומית.
ספרות גרמנית עשויה להשתייך עוד לימי הביניים. האפוס הקדום שירת הניבלונגים נחשב ליצירה מכוננת בתרבות הגרמנית והחשוב שביצירותיה בימי הביניים, שכותבו אינו ידוע.
התאולוג מרטין לותר שתרגם את התנ"ך לראשונה לגרמנית, מקבל קרדיט נרחב לאחר שהגדיר את הבסיס למונח "גרמנית גבוהה" המודרני. בקרב הסופרים והמשוררים המוערכים ביותר יכללו לסינג, גתה, שילר, קלייסט, הופמן, ברכט והיינה. תשעה גרמנים זכו בפרס נובל לספרות: תאודור מומזן, פאול הייזה, גרהרט האופטמן, תומאס מאן, נלי זק"ש, הרמן הסה, היינריך בל, גינתר גראס והרתה מילר.
פילוסופיה
קרל מרקס ופרידריך אנגלס פיתחו תאוריה קומוניסטית בהשפעת הגל בשם "מרקסיזם" במחציתה השנייה של המאה ה-19. תאוריה זו הייתה הראשונה בתחום המטריאליזם הדיאלקטי ואחת מבין כמה תאוריות סוציאליסטיות שהתגבשו באמצע אותה מאה. מתאוריה זו נולדה אסכולת פרנקפורט בראשית המאה ה-20, שכללה קבוצת אנשים שעסקו בהגות ובמחקר בין תחומי.
במקביל, עסק אדמונד הוסרל בפיתוח זרם הפנומנולוגיה – הוסרל רצה לתאר כיצד העולם מורכב ומנוסה דרך הכרתנו ללא קשר לתאוריות ודעות קדומות. מרטין היידגר והנס גאורג גדמר רדפו אחר הפילוסופיה הגרמנית המסורתית של המאה ה-20. מספר של אינטלקטואלים גרמנים היו בעלי השפעה ניכרת בסוציולוגיה, שמהגדולים ביניהם ניתן למנות את אדורנו, הברמאס, הורקהיימר, זימל, טניס וובר. הוסרל והיידגר נחשבים, במידה רבה, לאבותיה של הפילוסופיה הקונטיננטלית.
בפילוסופיה של המאה ה-20 ושל המאה ה-21 נחשבת גרמניה כמדינה חשובה להתפתחותן הן של הפילוסופיה האנליטית העכשווית והן של הפילוסופיה הקונטיננטלית, יחד עם מספר מדינות נוספות באירופה.
שפה
גרמנית היא השפה המדוברת הרשמית השולטת בגרמניה, אחת מ-23 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי, וכן אחת משלוש השפות המדוברות בנציבות האירופית, יחד עם אנגלית וצרפתית. שפות מיעוט מוכרות של ילידי גרמניה הן דנית, סורבית, רומאני ופריזית, שמוכרות על ידי האמנה האירופית לשפות אזוריות או מיעוטיות. שפות המהגרים הנפוצות ביותר הן טורקית, כורדית, פולנית ורוסית. הגרמנית התקנית המדוברת כיום היא גרמאנית מערבית והיא קשורה באופן הדוק ומסווגת לצד אנגלית, הולנדית, ושפות פריזיות. במידה פחותה, הגרמנית קשורה גם לגרמאנית מזרחית (נכחדה) ושפות צפון גרמאניות. אוצר המילים הגרמני, ברובו, נגזר מן השפות הגרמאניות של משפחת השפות ההודו-אירופיות. מיעוטים משמעותיים שאולים מלטינית ויוונית, עם כמות קטנה יותר מהצרפתית וגם, לאחרונה, מאנגלית. גרמנית נכתבת באמצעות האלפבית הלטיני. בנוסף ל-26 האותיות הלטיניות הרגילות, בגרמנית 3 תנועות אומלאוטיות – ä, ö, ו־ü וכן את האסצט (או s ארוכה) שנכתבת ß.
ניבים גרמניים נבדלים מסוגים של גרמנית תקנית. הניבים הם זנים מקומיים מסורתיים הנעוצים בשבטים הגרמאניים השונים. רבים מהם לא מובנים בקלות לדובר גרמנית תקנית, שכן לעיתים קרובות הם נבדלים בלקסיקון, הפונולוגיה והתחביר.
ברחבי העולם, כ-100 מיליון איש דוברים את הגרמנית כשפת אם ו-80 מיליון דוברים נוספים שזו אינה שפת אמם. גרמנית היא השפה השפה הראשית של כ-90 מיליון איש (18%) באיחוד האירופי. 67% מאזרחי גרמניה טוענים שהם מסוגלים לתקשר בשפה זרה אחת לפחות, ו-27% בשתי שפות שאינן שפת אמם.
קולנוע
לקולנוע הגרמני תרומה אמנותית וטכנית מרכזית בהיסטוריה של הקולנוע, במיוחד בימי רפובליקת ויימאר בה צמח זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, שהנפיק במאים היסטוריים כדוגמת פרידריך וילהלם מורנאו. הבמאי האוסטרי פריץ לאנג, שקיבל אזרחות גרמנית ב־1926, ושהקריירה שלו פרחה בטרום מלחמת תעשיית הקולנוע הגרמנית, היה בעל השפעה ניכרת במיוחד על תעשיית הקולנוע ההוליוודית. הסרט האילם שביים, מטרופוליס (1927) נחשב ללידת סרטי המדע בדיוני המודרניים.
סרט הדוקומנטריה האקספרסיוניסטי "ברלין: סימפוניה של עיר גדולה" הוא דוגמה בולטת לז'אנר הסימפוני של העיר. בעידן הנאצי הופקו בעיקר סרטי תעמולה (מהמפורסמים שבהם – היהודי הנצחי, היהודי זיס, ניצחון הרצון), אף על פי שעבודותיה של לני ריפנשטאהל עדיין מציגים אסתטיקה חדשה לתעשייה.
במהלך שנות ה-60 וה-70 במאים גרמנים מהקולנוע הגרמני החדש, כמו ורנר הרצוג, וים ונדרס וריינר ורנר פאסבינדר שמו את הקולנוע המערב גרמני בחזרה על הבמה הבינלאומית.
בשנים האחרונות, סרטים כמו "להתראות לנין!", "הנפילה", "חיים של אחרים" ועוד רבים, זכו להצלחה בינלאומית. פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שמתרחש מדי משנה מ־1951, הוא אחד מפסטיבלי הקולנוע החשובים ביותר בעולם. חבר המושבעים הבינלאומי שם דגש על ייצוג סרטים מכל רחבי העולם ומעניקים לזוכים את פסלון דובי (דוב הוא אחד מסמליה הרשמיים של ברלין) הזהב והכסף.
ספורט
הספורט מהווה חלק בלתי נפרד מתרבות החיים הגרמנית. עשרים ושבעה מיליוני גרמנים חברים בקבוצות ספורט ושנים עשר מיליון אחרים מתמידים בביצוע פעילויות ספורט באופן אינדיבידואלי.
מבחינה היסטורית, הספורטאים הגרמנים היו המתמודדים המוצלחים ביותר של המשחקים האולימפיים, כאשר גרמניה היא המדינה השלישית שזכתה במספר המדליות הרב ביותר הן מגרמניה המערבית והן מגרמניה המזרחית. במשחקים האולימפיים של 2008 גרמניה הגיעה למקום החמישי במספר המדליות, בעוד שבמשחקים האולימפיים של 2010 היא סיימה במקום השני. גרמניה אירחה פעמיים את אולימפיאדות הקיץ – אולימפיאדת ברלין ב-1936 ואולימפיאדת מינכן ב-1972. גרמניה אירחה את אולימפיאדת החורף פעם אחת בלבד ב-1936 בגרמיש פרטנקירכן.
הכדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בגרמניה. התאחדות הכדורגל הגרמנית (Deutscher Fußball-Bund), הכוללת למעלה מ־6.3 מיליון חברים רשמיים, היא ארגון הספורט הגדול ביותר בעולם מסוגו. ליגת הכדורגל הבכירה ביותר בגרמניה, בונדסליגה, מושכת את הנוכחות הממוצעת השנייה הגבוהה ביותר, יותר מכל ליגת ספורט מקצועית אחרת בעולם כולו. נבחרת גרמניה בכדורגל זכתה ארבע פעמים בגביע העולם בכדורגל (1954, 1974 ו־1990 2014) ושלוש פעמים באליפות אירופה בכדורגל (1972, 1980 ו־1996). גרמניה אירחה את טורנירי המונדיאל בשנים 1974 ו־2006, ואת אליפות אירופה בכדורגל ב־1988. ענפי ספורט פופולריים אחרים בגרמניה הם כדוריד, כדורעף, כדורסל, הוקי קרח וטניס.
בין הכדורגלנים המוצלחים ביותר שהניבה גרמניה ניתן למנות את פרנץ בקנבאואר, גרד מילר, יורגן קלינסמן, לותר מתאוס, אוליבר קאן ועוד רבים. שטפי גראף עמדה בראש טבלת הסבב העולמי לנשים במשך 377 שבועות והיא נחשבת לאחת מהטניסאיות הטובות ביותר בכל הזמנים.
גרמניה היא אחת מהמדינות המובילות בתחום הספורט המוטורי בעולם. מיכאל שומאכר נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי נהגי הפורמולה 1 בכל הזמנים. האתר הרשמי של פורמולה 1 הגדיר את שומאכר כ"סטטיסטית, הנהג הגדול ביותר שהספורט ראה מאז ומעולם". שומאכר הוא אחד הספורטאים בעלי השכר הגבוה ביותר בהיסטוריה בו בעת שהפך למיליארדר. יצרני מכוניות כמו BMW ומרצדס הם מהמובילים בייצור מכוניות מרוץ.
קולינריה
המטבח הגרמני הוא שם קיבוצי למספר מטבחים אזוריים הנפוצים באזורים שונים בגרמניה, שלהם כמה מאפיינים משותפים. לכל אזור בגרמניה המאכלים האופייניים לו, הנובעים מתנאים גאוגרפיים (כגון קרבה לים או להרים, או תנאי אקלים) והיסטוריים-חברתיים. האזורים השונים בגרמניה מושפעים מן המדינות הגובלות בהם. כך, מושפע המטבח בצפון גרמניה לא רק מן האקלים והקרבה לים, אלא גם מהמטבח ההולנדי ומהמטבח הסקנדינבי. בגרמניה המערבית (ובעיקר באזור חבל הריין), ניכרת השפעת המטבח הצרפתי. בדרומה של גרמניה, בעיקר בבוואריה ובשוואביה, קיימת השפעה הדדית עם המטבחים האוסטרי והשווייצרי. במזרח המדינה קיימת השפעה סלאבית, מן המטבחים הפולני והצ'כי, כמו גם השפעה של התנאים הכלכליים-היסטוריים בגרמניה המזרחית, שפיתחו מאכלי "צנע" אשר עדיין פופולריים בחלקים אלה של גרמניה. תושבי האזורים שהשתייכו לגרמניה לפני תום מלחמת העולם השנייה (שלזיה, פרוסיה המזרחית, דנציג וכדומה), היגרו ברובם לשטחים שנותרו בידי בעלות הברית המערביות וניסו להמשיך - במידות שונות של הצלחה - את המסורת של המטבח האזורי שאבד. בנוסף להשפעות אלה, גרמניה היא כיום (אם כי באופן לא רשמי) מדינת הגירה ובערים הגדולות מוצאים תכופות דוכני מזון מהיר בסגנון טורקי או וייטנאמי (לעיתים אף בתדירות גבוהה יותר מדוכני מזון מהיר גרמני "מסורתי", כגון נקניקיות). מהגרים מטורקיה ומווייטנאם פיתחו במקרים רבים סוג מטבח חדש במולדתם החדשה, המשלב אלמנטים מן המטבח המקורי, אך מותאם לחך הגרמני. גם המהגרים ממוצא גרמני מברית המועצות לשעבר משפיעים על דמותו של המטבח הגרמני; כמו גם מגמות גלובליות.
בירה
המשקה הגרמני הבולט הוא, ללא עוררין, הבירה, שמהווה חלק אינטגרלי מתרבות החיים הגרמנית. קיימים בגרמניה מספר סוגי בירה, השונים זה מזה בריכוז האלכוהול ובאופן הבישול. עם זאת, חוקים ממשלתיים בגרמניה אסרו בעבר על הוספת מרכיבים לבירה שאינם לתת, שמרים טבעיים ומים. כך, למשל, בירות הדובדבנים הבלגיות לא היו יכולות להיות משווקות כבירות על ידי מבשלה גרמנית. כיום, אף על פי שחוקים אלה כבר אינם קיימים (ולא היו קיימים במזרח גרמניה), הם עדיין משפיעים על צריכת הבירה בגרמניה: הגרמנים עדיין מעדיפים שהבירה תהיה נקייה מגורמים זרים.
הגרמנים נמצאים מאחורי רק הצ'כים והאירים מבחינת כמות הצריכה לנפש של בירה.
פסטיבל הבירה הגדול בעולם הוא האוקטוברפסט שנערך במינכן בבוואריה, בסוף חודש ספטמבר ותחילת אוקטובר מדי שנה. פסטיבל זה השפיע רבות על פסטיבלי בירה ברחבי העולם המנסים לחקות אותו. בגרמניה מתקיימים מספר פסטיבלי בירה נוספים, כגון פסטיבל הבירה של שטוטגרט, אולם, מרבית פסטיבלים אלה מהווים חיקוי לפסטיבל הנערך במינכן ואף נקראים לרוב בשמו.
מדיה
שוק הטלוויזיה בגרמניה הוא הגדול ביותר באירופה, עם 34 מיליון משקי בית שבהם טלוויזיה. השידורים הציבוריים על מחוזותיה השונים של גרמניה מאורגנים בקנה אחד עם המבנה הפוליטי הפדרלי. 90% ממשקי הבית הגרמניים לערך מחזיקים טלוויזיה בכבלים או בלוויין, והצופים יכולים לבחור מתוך מגוון של ערוצים ציבוריים מסחריים ללא תשלום. שירותי טלוויזיה הניתנים בתשלום לא זכו לפופולריות או להצלחה רבה, בעוד ששדרני הטלוויזיה ZDF ו-ARD מציעים מגוון של ערוצים דיגיטליים בלבד.
גרמניה היא ביתם של כמה מתאגידי התקשורת הגדולים בעולם, ביניהם ברטלסמן.
מוציאים לאור של ספרים בגרמנית מייצרים כ-700 מיליון עותקים מדי שנה של כ-80 אלף כותרים שונים, מתוכם כמעט 60 אלף פרסומים חדשים. גרמניה נמצאת במקום השלישי של הסטטיסטיקה הבינלאומית לאחר שוק הספרים בארצות הדוברות אנגלית ושל הרפובליקה העממית של סין.
דת
כ-64.1 אחוזים מאוכלוסיית המדינה משתייכים לזרמים נוצריים. מהם, כ-31.4% קתולים ו-32.7% פרוטסטנטים. בצפון ובמזרח הקהילה היא פרוטסטנטית ברובה, ואילו בדרום ובמערב היא קתולית למדי. כיום יש רוב חילוני בהמבורג ובמדינות מזרח גרמניה.
גרמניה פיתחה חלק ניכר של הכנסייה הקתולית באימפריה הרומית הקדושה, אך היא גם המקור של הרפורמציה הפרוטסטנטית – אותה ייסד מרטין לותר במאה ה-16. מבחינה היסטורית, בגרמניה חייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית. אלפים בודדים של יהודים נותרו בגרמניה לאחר השואה, בעוד שכיום אוכלוסייתה נאמדת על כ-100,000 איש, רובם מברית המועצות לשעבר. בגרמניה יש גם מיעוט מוסלמי גדול, רובו מטורקיה.
האבידות הבולטות שחלו בכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה המזרחית, הן במידה רבה בשל מדיניות אתאיסטית בצל המשטר הקומוניסטי.
גרמניה הביאה לעולם מספר אנשי דת נודעים; תאולוגים כמרטין לותר ופרידריך שליירמאכר; מיסטיקנים כמייסטר אקהרט ורודולף שטיינר, רבנים כמשה מנדלסון ועזריאל הילדסהיימר ואת האפיפיורים גרגוריוס החמישי, קלמנס השני, דמסוס השני, לאו התשיעי, ויקטור השני ובנדיקטוס השישה עשר.
הערות שוליים
Deutschland
The Giver (Reprise)
The Giver (Reprise) הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הבריטי, דיוק דומונט, המהווה רמיקס ווקאלי לשיר "The Giver" של דיוק דומונט. הסינגל יצא ב-14 ביוני 2015 בהוצאת חברת התקליטים טורבו רקורדינגס. השיר נכתב על ידי דיוק דומונט, ביירון סטינגילי, האל ריסטון, ביירון ביורק וקלי-לי הנרי-דווילה, והופק על ידי דיוק דומונט.
פצצה אטומית (סרט)
פצצה אטומית (Atomic Blonde) הוא סרט מותחן ריגול פעולה אמריקאי משנת 2017, המבוסס על הרומן הגרפי משנת 2012 העיר הקרה ביותר, שנסוב סביב מרגלת שצריכה למצוא רשימה של סוכנים כפולים המוברחים למערב ערב קריסת חומת ברלין בשנת 1989. הסרט מבוים על ידי דייוויד לייטץ' והוא נכתב על ידי קורט ג'ונסטאד. צוות השחקנים של הסרט כולל את שרליז ת'רון, ג'יימס מק'אבוי, ג'ון גודמן, טיל שווייגר, אדי מארסן, סופיה בוטלה וטובי ג'ונס.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-South by Southwest ב-12 במרץ 2017 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 ביולי 2017, על ידי Focus Features. הוא הכניס 100 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרים, ששיבחו את רצף קטעי הפעולה, את הופעותיהם של תרון ומקאבוי ואת פסקול הסרט. רבים השוו את הסרט לסדרת סרטי ג'ון וויק, שלייטץ' היה במאי משותף ומפיק של הסרט הראשון בסדרה. סרט המשך נמצא בפיתוח.
עלילה
בנובמבר 1989, ימים ספורים לפני התמוטטות חומת ברלין, נורה למוות סוכן ה-MI6 ג'יימס גאסקוין על ידי סוכן הק.ג.ב. יורי בקטין, שגונב רשימה, מסמך מיקרופילם שהוסתר בשעון היד של גאסקוין המכיל את שמותיהם של כל סוכן מודיעין (משני הצדדים) שפעיל בברלין. עשרה ימים לאחר מכן, לורן ברוטון, מרגלת בכירה של MI6, מובאת לתחקיר אצל מנהל ה-MI6 אריק גריי וסוכן ה-CIA אמט קורצפלד לברר על משימתה שהושלמה זה עתה בברלין. העלילה קופצת בין חדר התחקירים לפלאשבקים לתקופתה של לורן בברלין.
יום לאחר מותו של גאסקוין, נשלחת לורן להשיג את הרשימה ולפקוח עין על סאצ'ל, סוכן כפול של הק.ג.ב שהיווה בעיה ל-MI6 במשך שנים. כשהיא מגיעה לברלין, היא מיד נופלת למארבה של ידי סוכני ק.ג.ב. שמעבירים הודעה מהבוס שלהם, אלכסנדר ברמוביץ', אך היא מצליחה להימלט ולהיפגש עם הקשר שלה, ראש תחנת MI6, דייוויד פרסיוול. לורן מחפשת בדירתו של גאסקוין ומגלה תמונה שלו ושל פרסיוול. בתחקיר היא מספרת לגריי וקורצפלד שפרסיוול הכחיש בעבר כי הכיר את גאסקוין וכי היא חושדת שפרסיוול עומד מאחורי מארב של משטרת מערב ברלין שהיא נפלה אליו בזמן שחיפשה בדירתו של גאסקוין. כאשר לורן מבקרת במסעדה שהוזכרה על ידי סוכני הק.ג.ב היא נתקלת בברמוביץ', אך "ניצלת" על ידי דלפין לאסל, סוכן צרפתייה של SDECE שאך זה גויסה. אף על פי שלורן חושדת בתחילה בלאסל, הן בסופו של דבר מתקשרות במערכת יחסים רומנטית.
פרסיוול, לאחר שעקב אחר לורן, סוקר את חנותו של שען שבו ביקרה. הוא מבחין שבקטין נכנס לאותה חנות. בקטין אומר לשען כי יש לו שעון מלא סודות שהוא ימכור לכל המרבה במחיר. קורצפלד נפגש עם לורן בברלין, מוסר לה עיתון המכיל מספר שכאשר היא מתקשרת מודיעים לה שסאטצ'ל הפך לסוכן כפול. פרסיוול מפתה את בקטין לסמטה, הורג אותו ולוקח את שעון היד, ממנה הוא מגלה מיהו סאטצ'ל. לורן, שאינה יודעת שפרסיבל מחזיק ברשימה, מגלה כי קצין שטאזי בשם הקוד Spyglass, יצר את רשימת גאסקוין וזוכר בעל פה את השמות בה. לורן ופרסיוול מתכננים ללוות אותו מעבר לגבול למערב ברלין. פרסיוול נפגש עם ברמוביץ', שחושד כי לפרסיוול יש את הרשימה, אך פרסיוול מציע רק את הדבר השני הטוב ביותר: זהותו ופעולותיו של סאטצ'ל "כדי לשמור על שיווי המשקל" ומגלה לו על התוכנית לחלץ את Spyglass ממזרח ברלין. לאסל מצלמת בסתר את הפגישה.
במהלך חיסולו של Spyglass, פרסיוול יורה בו באופן חשאי כאשר הק.ג.ב. אינם מצליחים לעשות זאת. לורן נלחמת במתנקשים סובייטיים תוך חילוץ Spyglass הפצוע, אך הוא טובע כשמכוניתם נופלת לנהר. לורן מגיעה למערב ברלין ומבינה שפרסיוול מעל באמונה. היא מספרת ללאסל, שמתקשרת לפרסיוול ומאיימת עליו שהיא יודעת על פגישתו עם ברמוביץ'. פרסיוול הולך לדירה של לאסל וחונק אותה למוות לאחר מאבק, הוא בורח כאשר לורן מגיעה רגעים אחר כך. לורן מגלה את התצלומים שצילמה לאסל ומבינה שהוא קרא את הרשימה. פרסיוול שורף את בית המחסה שלו ומנסה לברוח, אך לורן מגיעה, הורגת אותו ולוקחת את הרשימה.
בתחקיר של MI6, לורן מגלה שפרסיוול אמר לגריי שיש לו את הרשימה וכי הוא "קרוב מאוד לסאטצ'ל". היא מציגה את תצלומיה של לאסל והקלטות שמע, המציירים את פרסיוול כסאטצ'ל. היא מכחישה כי היא יודעת את מקום הימצאה של הרשימה, ולא משאירה ל-MI6 ברירה אלא לסגור את התיק.
שלושה ימים לאחר מכן בפריס, לורן, מדברת ברוסית, נפגשת עם ברמוביץ', המתייחס אליה כ"החברה סאטצ'ל". ברמוביץ', לאחר שנודע מפרסיוול כי יש לסאטצ'ל יותר ממה שידע בעבר, מצווה על אנשיו להרוג אותה. לורן הורגת את המתנקשים; ואז, מדברת במבטא אמריקני, היא אומרת לברמוביץ' שתמיד האכילה אותו במידע כוזב כדי לתפעל את הק.ג.ב. היא הורגת את ברמוביץ' ואז היא וקורצפלד חוזרים לארצות הברית עם הרשימה, משיחתם הידידותית משתמעת שהיא עבדה עבור ה-CIA לאורך כל הדרך.
שחקנים ודמויות
בנוסף, סם הרגראב וביל סקארסארד מופיעים בהופעות קצרות כסוכן ה- MI6 ג'יימס גאסקוין וכאיש הקשר המזרח גרמני של לורן, בהתאמה.
הפקה
עיבוד לרומן הגרפי העיר הקרה ביותר הוכרז במאי 2015. מגזין Variety תיאר את הפרויקט כ"פרויקט תשוקה" עבור ת'רון. היא גילתה לראשונה את הסיפור חמש שנים קודם לכן, כאשר חברת ההפקות שלה "דנוור ודלילה הפקות" קיבלה לידיה את הרומן הגרפי לפני שפורסם. ההתעניינות של ת'רון בסרט ג'ון וויק הראשון עוררה בה את ההשראה לבקש מדייוויד לייטץ', אחד הבמאים, לעמוד בראש הפרויקט. לייטץ' עזב בסופו של דבר את ג'ון וויק 2 כדי לביים את הסרט. לטענת ת'רון, ההצלחה של מקס הזועם: כביש הזעם עזרה לה להוביל את פיתוח הסרט. בסרט מופיעה עלילת משנה דו-מינית שלא הייתה ברומן המקורי. זה היה רעיון של התסריטאי קורט ג'ונסטאד, שהציע זאת, אחרי שת'רון "חשבה איך אתה עושה את זה שונה מסרטי ריגול אחרים". הבמאי התעקש שהסצינות לא יהיו "פרובוקטיביות", אלא "יותר על אם אתה מרגל [אתה] תעשה כל מה שצריך כדי לקבל מידע" וכיצד הדמות הראשית "תמצא [את] האינטימיות שלה ואת החברויות שלה במינונים קטנים".
הליהוק של ת'רון לתפקיד הראשי הוכרז במאי 2015, ואילו ג'יימס מק'אבוי לוהק באוקטובר. בנובמבר דווח שג'ון גודמן היה במגעים על הצטרפותו לסרט. במקור הבמאי קיווה שדייוויד בואי ישתתף בסרט, אף כי האחרון דחה את ההצעה זמן קצר לפני מותו. כדי להתכונן לתפקיד, ת'רון עבדה עם שמונה מאמנים אישיים. במהלך הצילומים, היא שברה את שיניה כשנחבטה בלסתה ונאלצה לתקנם בניתוח. היא גם נחבלה במותנה במהלך האימונים שלה. בזמן שאימוניה של ת'רון לסרט חפפו לאלה שעבר קיאנו ריבס לקראת ג'ון וויק 2, השניים פיתחו מערכת יחסים תחרותית.
צילומי הסרט החלו ב-22 בנובמבר 2015, בבודפשט ובהמשך עברו לברלין.
פסקול
מלכתחילה, הבמאי חש כי השימוש בשירים הנכונים לפרויקט הוא קריטי. חלק מזה היה ניסיון לענות על השאלה "איך אתה ממציא מחדש את סרט הריגול המחניק הזה של המלחמה הקרה?" בפסקול משתמשים בשילוב של שירי שנות השמונים וכן בגרסאות כיסוי שלהם. האחרונים שימשו להוסיף "תחושה זמנית של שנות ה-80". מפיקי הסרט חששו בתחילה שהם לא יצליחו להשיג את הזכויות על כל השירים שלייטץ' רצה להשתמש בהם, אך הבמאי עצמו העריך שכ-75% מהבחירות שלו הפכו אותו למוצר הסופי. אף על פי שחומת ברלין נפלה בשנת 1989, הריכוז של השירים האיקוניים היו מהמחצית הראשונה של שנות השמונים.
סרט המשך
ביולי 2017, לייטץ' הביע רצון לפתח סרט המשך ואמר שהפרויקט תלוי בהצלחת הסרט הראשון. במאי 2018 אישרה ת'רון כי סרט המשך נמצא בפיתוח. עד יולי 2019, הודיע הבמאי כי הפרויקט נמצא בפיתוח כעסקת הפקה עם חברת שירותי סטרימינג, ואילו אשתו של הקולנוען קלי מק'קורמיק, תחזור כמפיקה. עד אפריל 2020 הוכרז שהסרט נמצא בפיתוח כסרט בלעדי של נטפליקס, ואילו ת'רון תשמש גם כמפיקה.
קרוסאובר אפשרי
ביולי 2017 דן לייטץ' בפוטנציאל של סרט קרוסאובר עם ג'ון וויק. הקולנוען הצהיר כי כל האנשים המעורבים דנו באפשרות וכי הם יעשו את זה ברגע שיהיה סיפור מספיק טוב.
המשלחת הצפונית
המשלחת הצפונית (באנגלית: The Northern Expedition) הייתה סדרה של מבצעים צבאיים שהפעיל הצבא הלאומי המהפכני של הקוומינטנג, המכונה גם "המפלגה הלאומית הסינית", נגד ממשלת בייאנג ושאר המצביאים האזוריים בשנים 1926 – 1928. מטרת המבצעים הייתה לאחד מחדש של סין, שהתפצלה בעקבות מהפכת 1911. המבצעים הובלו על ידי הגנרליסימו צ'יאנג קאי-שק ונהוג לחלקם לשני שלבים:
השלב הראשון הסתיים בפיצול פוליטי בשנת 1927 בין שני פלגים של מפלגת העם הלאומית: פלג ננג'ינג הימני, בהנהגתו של צ'יאנג, והפלג השמאלי של ווהאן, בראשות וואנג ג'ינגוויי. הפיצול נוצר בחלקו עקב טיהור הקומוניסטים שביצע צ'יאנג בתוך הקואומיטנג שסימן את סוף החזית המאוחדת. במאמץ למנוע את הפילוג, צ'יאנג קאי-שק התפטר מתפקידו כמפקד הצבא הלאומני באוגוסט 1927, ויצא לגלות ביפן.
השלב השני של המבצע החל בינואר 1928, כאשר צ'יאנג חזר לפיקוד. באפריל 1928 התקדמו הכוחות הלאומיים אל הנהר הצהוב. בסיוע בעלי ברית מהשליטים האזוריים, כולל יאן שיאן ופנג יו-שיאנג, השיגו הכוחות הלאומניים שורה של ניצחונות מכריעים נגד צבא בייאנג. כאשר התקרבו לבייג'ינג נאלץ ג'אנג דזוו-לין, מנהיג חבורת פנגטיאן שבמנצ'וריה, לברוח, ונרצח זמן קצר לאחר מכן בידי היפנים.
בנו, ג'אנג זואליאנג, תפס את מקומו כמנהיג חבורת פנגטיאן, בדצמבר 1928 הוא הכריז כי מנצ'וריה תקבל את סמכותה של הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג. מבצע "המשלחת הצפונית" הסתיים בהצלחה וסין התאחדה, והייתה זו תחילת "עשור נאנג'ינג".
רקע
בשנות ה-20, ממשלת בייאנג. שבסיסה בבייג'ינג זכתה להכרה בינלאומית כממשלה הסינית הלגיטימית. אך חלק ניכר מן הארץ לא היה בשליטתה, ונשלט כמובלעות על ידי מצביאים שונים. הקואומיטאנג, שבסיסו היה בגואנגג'ואו (קנטון), שאף להיות המפלגה לשחרור לאומי. במקביל חיזקה המפלגה הקומוניסטית הסינית את שורותיה כדי להתכונן למסע נגד השליטים המצביאים בצפון סין, במטרה לאחד את המדינה מחדש. הכנה זו כללה שיפור הכוח הפוליטי והצבאי של הקואומיטנג. סון יאט-סן (מייסד הרפובליקה הסינית) לפני מותו במרץ 1925 תמך בשיתוף הפעולה הסיני-סובייטי, שהיה מעורב ביצירת חזית מאוחדת עם המפלגה הקומוניסטית של סין. הזרוע הצבאית של הקואומיטנג, הייתה "הצבא המהפכני הלאומי" NRA.. צ'יאנג קאי-שק, שהפך לבן חסותו של סון כבר בשנת 1922, מונה למפקד האקדמיה הצבאית של וומפואה ב-1924, והפך במהירות כמועמד לרשת את סון.
ב-30 במאי 1925 התכנסו הסטודנטים הסינים בשאנגחאי והשתתפו בהפגנות נגד ההתערבות הזרה בסין. בתמיכת הקוואומיטנג, הם קראו לחרם על סחורות זרות וביקשו לשים סוף להסדר, שנשלט על ידי הבריטים והאמריקאים. המשטרה העירונית של שאנגחאי, שהופעלה בעיקר על ידי הבריטים, פתחה באש על קהל המפגינים. תקרית זו עוררה זעם בכל רחבי סין, והגיעה לשיאה בשביתת קנטון-הונג קונג, שהחלה ב-18 ביוני, והוכיחה את עצמה כמקום גיוס פורה לקומוניסטים.
החששות לגבי כוחה העולה של סיעת השמאל, והשפעת השביתה על יכולת ממשלת גואנגזו לגייס כספים, שהייתה תלויה במידה רבה בסחר החוץ, הביאו להגברת המתיחות בתוך החזית המאוחדת. על רקע זה, החל צ'יאנג, שהתמודד על תפקיד מנהיג הקואומיטאנג, לגבש את כוחו לקראת מבצע צבאי גדול כנגד השליטים המצביאים בצפון. ב-20 במרץ 1926 הוא ביצע טיהור של מתנגדיו הקומוניסטים למסע המוצע של ממשלת גואנגג'ואו וצבאה, הידוע בשם "מרד קנטון". במקביל, עשה צ'יאנג מהלכים פייסניים כלפי ברית המועצות, וניסה לאזן את הצורך בסיוע סובייטי במאבק נגד השליטים הצבאיים, וחששותיו לגבי ההשפעה הגוברת של הקומוניסטים בתוך מפלגת העם. בעקבות המרד בקנטון, צ'יאנג ניהל משא ומתן לפשרה, שבו הוצאו חברי המפלגה הקיצוניים, כגון וו טייה-צ'נג, מתפקידם. בכך הצליח צ'יאנג להוכיח את תועלתו לנותן החסות הסובייטי - יוסיף סטלין. הסיוע הסובייטי לממשלת הקואומיטאנג נמשך, וכך גם שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. הייתה זו קואליציה שבירה בין אנשי הימין-מרכז בהנהגת צ'יאנג לבין אנשי השמאל של המפלגה הקומוניסטית הסינית. הקואלציה הצליחה להחזיק מעמד והניחה את היסודות ל"משלחת הצפונית".
השלב הראשון: יולי 1926 - אפריל 1927
הממשלה הלאומנית מינתה את צ'יאנג קאי שק, כמפקד העליון של הצבא הלאומני ב-5 ביוני 1926. מינוי שסימן את ההתחלה הפורמלית של המבצע הצבאי "המשלחת הצפונית", אם כי היו כבר עימותים צבאיים קודם. האסטרטגיה הראשונית להתקדמות המשלחת הצפונית נגד קואליציית ז'ילי, עוצבה ברובה בידי היועצים הסובייטיים מיכאיל בורודין ואסילי בלייהר. על פיה, צריך היה להתמקד להביס את וו פאיפו תוך התעלמות מג'אנג דזוו-לין ומקואליצת הפנגטיאן. לאחר שעברו ממגננה למתקפה, כוחות הקואומיטאנג התקדמו במהירות מבסיסם בגואנגדונג למחוז חונאן שנשלט על ידי וו, ותפסו את צ'אנגשו ב-11 ביולי. באותו זמן, רוב כוחותיו של וו פאיפו היו עסוקים בלחימה בנאנקו פאס, ליד בייג'ינג, נגד הגו-מיניג'ון, מקואליציית ג'ילי.
עם לכידת נמל היאנג-צה ב-22 באוגוסט, הונאן הייתה תחת שליטה מלאה של הקוומיטאנג. כאשר כוחותיו של וו פאיפו נסוגו צפונה. בתקופה קצרה, וו הפסיד 8,000 חיילים. לפחות 5,000 מהם נלקחו בשבי, יחד עם נשקם. כישלונו מול הצבא הלאומני, הותיר שברים מאחיזתו בשלטון. מה שנותר מצבאו יתפורר בחודשים הבאים.
עם התקדמות המבצע "המשלחת הצפונית", צ'יאנג התקשר לממשלה בגואנגז'ואו ודרש לסיים את השביתה הקנטונית-הונג קונגית המתמשכת, שהמשיכה לסכל את שרשרת האספקה שלו. המשא ומתן עם הבריטים החל ב-23 בספטמבר, והסתיים ב-10 באוקטובר. הדבר הקל על הגישה לאספקה עבור הצבא, ושחרר כוח אדם, להמשך המתקפה צפונה.
לאחר סדרה ארוכה של קרבות באזורים השונים, שנמשכו בסתיו ובחורף 1926/7, בהן נוצרו בריתות, או התפרקו אחרות, מצביאים אזוריים נכנעו או נשבו, הצליחו הלאומנים להרחיב את שליטתם לשבעה מחוזות, עם אוכלוסייה של כ-170 מיליון נפש. חיסולם של מספר רב של מצביאים וצבאותיהם, חיזק את הצבא הלאומני ושורותיו והוא מנה כ־700,000 חיילים.
התקפת נאנג'ינג (פברואר - אפריל 1927)
לאחר תבוסתם, צבאות השליטים התרכזו בהגנה על נאנגינג ושאנגחאי, תוך שהם חוצים את היאנגה צה. צ'יאנג קאי-שק הורה על פתיחת מתקפה על שתי הערים באמצע חודש מרץ. לאחר כיבוש שאנגחאי, הפנה הצבא את כוחותיו לנאנג'ינג. הוא התקדם מדרום-מזרח, בעוד צ'נג צ'יאן הגיע מדרום-מערב. לאחר נסיגת הכוחות של השליטים מהעיר, היא נכבשה ללא התנגדת. אבל מיד עם הגיעו של הצבא פרצו בעיר מהומות המוניות נגד זרים, באירוע שנודע כ"תקרית נאנקינג". כוחות חיל הים הבריטי והאמריקני נשלחו לפנות את אזרחיהם, וכתוצאה מכך הייתה הפגזה ימית שהשאירה את העיר בוערת ולפחות ארבעים בני אדם נהרגו. לבסוף הצליחו לשים קץ לאלימות.
סיעתו של צ'יאנג קאי-שק האשימה את לין זוהאן בתכנון התסיסה, וראתה בה ניסיון להפוך את דעת הקהל הבינלאומית נגד הקוומיטאנג. לין זוהאן, קומוניסט, שימש כקומיסר פוליטי של הארמייה השישית, חלק מכוחותיו של צ'נג צ'יאן. התקרית בנאנג'ינג ייצגה את שיאו של המתח בין הפלגים הימני והשמאלי בתוך הברית הראשונה. הממשלה הלאומנית עברה מגואנגז'ואו לעיר החדשה ווהאן, שהוקמה ממיזוג של ווצ'אנג ושתי ערים סמוכות אחרות. ממשלת ווהאן נסחפה בהדרגה מתמיכה בצ'יאנג והפכה לאוהדת של כוחות השמאל, תוך קבלת גיבוי מהסובייטים. התוצאה הייתה שהממשלה פעלה להגבלת סמכותו של צ'יאנג.
אף על פי שנראה כי השלב הראשון של המשלחת הצבאית הסתיים בהצלחה, ודחק את השליטים העצמאיים, והקים ממשלה וגיבה אותה, אבל בפועל המחלוקות בין הפלגים הימני והשמאלי, והמתחים בין הקומוניסטים ללאומניים, יצר פסק זמן שנוצל על ידי כוחות השליטים הצבאיים להתארגן מחדש ואף לתקוף ולהדוף את צבא הממשלה בתחילת אפריל.
השלב השני (אפריל 1927 - יוני 1928)
במסגרת החזית המאוחדת הראשונה הצטרפו רבים מחברי המפלגה הקומוניסטית הסינית לקוומיטאנג, והם השפיעו רבות על סיעת השמאל. מיכאיל בורודין, איש הקשר הרשמי עם הממשלה הסובייטית והקומוניסטים הסיניים, בילה שנים בטיפוח הברית הזאת, תוך עידוד סמוי למבצע הצבאי. אגף השמאלנים, המגובה על ידי הצבא הסובייטי, תפס את השלטון בממשלה בווהאן, אשר הפנה יותר ויותר את זעמו כלפי צ'יאנג קאי-שק מפקד הצבא הלאומי. ב־1 באפריל הוציאה ממשלת ווהאן, בהמלצת בורודין, צווים המסירים את הסמכויות של צ'יאנג בענייני חוץ, בעניינים כספיים ובתקשורת, והורתה לו לעזוב את עמדת הפיקוד שלו בשאנגחאי.
לצווים אלה לא הייתה השפעה, שכן לממשלה בווהאן לא הייתה כמעט שום סמכות צבאית. הממשלה התכוונה לשלוח כוח קטן לנאנג'ינג במטרה לפרק את צ'יאנג מנשקו. התוכנית עמדה להתבצע לאחר שובו מהגולה באירופה של וואנג ג'ינגוויי. וואנג, שחזר לסין בהשפעת חברי הממשלה, התקבל בשאנגחאי על ידי צ'יאנג, שהציע עסקה לחלוקת כוח. וואנג אמר שהוא ישקול את העסקה, ועלה על ספינה בדרך לווהאן. לאחר ששמעה הממשלה מוונג את הצעתו של צ'יאנג, היא החליטה להפנות את כוחותיה המוגבלים לבייג'ינג. צ'יאנג, לעומת זאת, כבר התכונן לטיהור קומוניסטים בשאנגחאי.
בין ה-12 ל-14 באפריל נעצרו ונרצחו מאות קומוניסטים בשאנגחאי בהוראת צ'יאנג בפרעות שנקראות "טבח שאנגחאי", ובכך סיימו למעשה את הברית בין הלאומנים לקומוניסטים. שינויים פוליטיים וצבאיים, הביאו מחדש את ציאנג להיות המפקד העליון של הצבא, בתחילת 1928. בחורף הקפוא של צפון סין שאינו מאפשר כל התקדמות נוספת, צ'יאנג השתמש בחודשים שלאחר מינויו מחדש כדי לבסס את שליטתו ולהשיב את שלמות הממשלה לנאנג'ינג. ב-18 בפברואר, צ'יאנג קיבל את התואר "המפקד העליון של כוחות המשלוח הצפוני", בשלב זה, הצבא הלאומי היה מורכב ממיליון חיילים, רובם עריקים מצבאות של לוחמים לשעבר. בהכנות לקראת חידוש המבצע בחודש מרץ, צ'יאנג הורה למשרד החוץ שלו לנהל משא ומתן עם היפנים, כדי לנסות למנוע את התערבותם הנוספת בשאנדונג. למרות זאת, נוצרו חיכוכים והתנגשויות בין הצבא הסיני לבין הצבא היפני, בעיקר בעיר ג'ינאן בתחילת חודש מאי, שמהם נהרגו אלפי אזרחים סיניים ויפנים רבים.
ב-6 ביוני צעד הצבא הלאומי לתוך בייג'ינג, וסיים את כהונת ממשלת בייאנג. שאר הכוח של הצבא הלאומי הגיעו לאזור בייג'ינג לאחר כמה ימים. לבסוף חלק מהצבאות של השליטים המקומיים, נכנעו, וחלקם כמו צבאו של ג'אנג צ'ואליאנג הכריז רשמית על נאמנותו לממשלה הלאומנית בנאנג'ינג ב-29 בדצמבר 1928, וסימן את הסיום הרשמי של ה"משלחת הצפונית" ואת איחוד סין.
אחרית דבר
בעקבות כיבוש בייג'ינג, צ'יאנג וממשלתו עברו במהירות לארגון מחדש של הממשלה לימי שלום. בחודש יולי, הוא ומנהיגי ארבעת צבאות הקולקטיב נפגשו בבייג'ינג כדי לדון בשחרור ופירוק הנשק של כ-2.2 מיליון החיילים שהפכו לחלק מהצבא הלאומני. צ'יאנג ביקש להקטין את גודלו של הצבא לחצי, כדי שיוכל לשחרר כספים ממשלתיים לפיתוח מקומי. חוסר האחדות בממשל החדש התברר עד מהרה.
אספה כללית של הקואומיטנג נערכה בנאנג'ינג בין התאריכים 8–14 באוגוסט. בה השתתפו גם אנשים שלא היו חברי המפלגה, כמו יאן שיאן. הדיון המרכזי היה בנושא ריכוזיות. צ'יאנג השתוקק לקבל את הכוח לעצמו, על ידי צמצום כוחם של גופים פרובינציאליים שונים. הוא רצה לרכז את הכוח בממשלה המרכזית, במאמץ לצמצם את המגמות הבדלניות של תקופת המלחמות. שר האוצר ט. וו. סונג הציע כי כל ההכנסות תהיינה מרוכזות באוצר הלאומי. אך בסופו של דבר, נודע כי ריכוזיות אמיתית יכולה להתרחש רק אם המפקדים השונים, מצביאי המלחמה לשעבר, יוותרו על כוחם הכלכלי והצבאי למען הממשלה הלאומית. בעוד שעקרונות האלה הוסכמו על ידי חברי המפלגה, בפועל המצב היה רחוק מביצוע.
הממשלה החדשה של נאנג'ינג של ימי שלום בראשות ציאנג, הושקה ב 10 באוקטובר 1928, יום השנה השבע עשרה לתחילת מהפכת שינאשי. המדינה, לעומת זאת, נותרה למעשה מחולקת לחמישה תחומים בשליטתם של מנהיגים צבאיים. סיעת נאנג'ינג שלטה באזור שסביב נאנג 'ינג ושאנגחאי, ואילו קבוצת גואנגשי שלטה על הוביי, חונאן וגואנגשי. פואנג יאקיאנג המשיך לשלוט בשאאנשי, חנאן, וחלקים של שאנדונג וז'ילי, בעוד יאן שיאן, שלט בשאנשי, בייג'ינג, ואת האזור סביב טיינג'ין. ג'אנג צ'וליאנג המשיך לשלוט במנצ'וריה כמדינה עצמאית למחצה, ומצביאי מלחמה מקומיים בסצ'ואן, יונאן וגוויג'ואו נשארו כפי שהיו לפני המשלחת הצפונית.
אליפות גרמניה בכדורגל 1963
אליפות גרמניה בכדורגל 1963 הייתה העונה ה-53 והאחרונה של התחרות. זה היה השלב האחרון של עונת 1962/1963 בכדורגל הגרמני. בעונת 1963/1964 החלו משחקי הבונדסליגה החדשה.
התחרות הסתיימה בניצחון של בורוסיה דורטמונד, וזאת בפעם השלישית בתולדות המועדון. בעקבות זכייה זו היא העפילה לגביע אירופה לאלופות.
ארגון האליפות
התחרות כללה 9 קבוצות שהעפילו מליגות אזוריות:
תחילה, נירנברג וורדר ברמן התחרו על המקום השמיני בתחרות. נירנברג ניצחו 1:2. הקבוצות חולקו לשני בתים. בכל בית המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. מנצחות הבתים נפגשו למשחק הגמר.
כדורגלנים מצטיינים
כריסטיאן מולר, פ.צ. קלן כבש 9 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בית משפט קהילתי
בתי המשפט הקהילתיים הוקמו כמודל חלופי לניהול ההליכים הפלילים ובמטרה למנוע רצדיביזם, בשל השפעות שליליות שעשויות להיות לכליאה על העבריין עצמו, מעגלי חייו והחברה כולה. ברחבי העולם פועלים מודלים שונים של בתי משפט קהילתיים, המכונים גם "בתי משפט פותרי בעיות". בישראל החלו לפעול לראשונה במתכונת של פיילוט בשנת 2014 ובשנת 2020 הופץ תזכיר חוק לצורך מיסודם.
בבסיס פעילותם של בתי המשפט הקהילתיים עומדת תפיסה מרכזית של הענקת טיפול ושיקום לעבריינים ושילובם מחדש בחברה שנועד להביא לצמצום תופעת "הדלת המסתובבת" של מבצעי עבירות פליליות על רקע בעיות אישיות, חברתיות וכלכליות, הכוללות התמכרויות, מוגבלויות, חיים בעוני, הדרה חברתית ועוד. מעבר להיבטים האישיים, המתמקדים בבניית תוכנית שיקום אישית, קיימים גם היבטים חברתיים רחבים הנוגעים לחיסכון במשאבים ציבוריים, באמצעות חסכון בעלויות הכליאה והצפיפות בבתי הכלא, וחיזוק תחושת הביטחון האישי והלכידות החברתית.
בתי משפט מקבילים בעולם
בשנות ה-80 הוקמו בתי המשפט הקהילתיים הראשונים בארצות הברית, אשר נקראו "בתי משפט פותרי בעיות" (PSC). הם התבססו על התפיסה הטיפולית-שיקומית, כדרך חלופית לניהול ההליכים הפליליים ומתוך מטרה מרכזית למנוע עבריינות חוזרת. על כן, התנאי הראשון להשתתפות בתוכנית הוא נטילת אחריות מצד הנאשם על העבירה אותה ביצע. המודל התרחב בהדרגה למדינות נוספות ברחבי העולם ובמודלים שונים להפעלה, כולם מתוך אותה נקודת מוצא משותפת.
קיימת שונות באופן שבו פועלים בתי המשפט במדינות השונות. בחלקן פועלים בניהול מקומי ובחלקן כמערכת ארצית, חלק מבתי המשפט ממוקדי תחום ומקומיים וחלקם, כוללניים. עם זאת, לכולם מכנה משותף ברור: עבודה בצוות רב מקצועי ובשיתופי פעולה, לטובת הצלחתו של הליך טיפולי שיוביל לאי חזרתיות על ביצוע העבירה. מסקירה שנעשתה על מדינות בעולם, ניתן למצוא מודלים מסוגים שונים לבתי משפט פותרי בעיות.
בארצות הברית, אמנם הממשל הפדרלי האמריקני לא הסדיר את פעילותם של בתי משפט הייחודיים הרבים הפועלים בתחומו (בתי משפט לסמים, לעבירות מין, למשפחה וכו), אך הוא הסדיר זאת באמצעות מערך המורכב מגופים שונים. בלואיזיאנה בתי המשפט לסמים נמצאים תחת הנהלת בית המשפט העליון של המדינה. בקולורדו בתי משפט אלו פועלים תחת הנהלת בתי המשפט של המדינה. בקליפורניה פועלת וועדה מייעצת לבתי משפט פותרי בעיות, שסמכויותיה ותפקידיה הוגדרו בחוק. הוועדה אמונה על גיבוש המלצות ודרכי פעולה לבתי המשפט הפועלים בתחומים השונים: סמים, אלימות במשפחה, יוצאי צבא, גיל ההתבגרות ועוד.
בבריטניה הוקמה ועדה הבוחנת מודלים שונים של בתי משפט פותרי בעיות, אשר בין היתר דנה בשינויי החקיקה הנדרשים. באוסטרליה נמצאים בתי המשפט לסמים תחת אחריותו של בית המשפט השלום. לעומת זאת, בקנדה ובאירלנד הם באחריות הנהלת בתי המשפט. בניו זילנד פועלים בתי משפט קהילתיים כחלק ממערכת בתי המשפט המחוזיים.
בישראל
בישראל נמצאים בתי המשפט הקהילתיים תחת בתי משפט השלום, בהם מתנהל ההליך הקהילתי כהליך פלילי לכל דבר, ועם זאת בעל מאפיינים ייחודיים הכוללים בין היתר מתן דגש רב להליכי השיקום של מבצע העבירה. במסגרת התנהלותו של ההליך נבנית תוכנית שיקומית מקיפה, בשיתוף הקהילה, בפיקוח בית משפט וכתחליף לעונש המאסר בפועל.
במדינת ישראל פועלים כיום שישה בתי משפט קהילתיים על פי החלטת ממשלה שהתקבלה בשנת 2019, לאחר שהפיילוט להפעלה ראשונה של המודל הסתיים בהצלחה, כאשר מספר נאשמים סיימו בהצלחה הליך שיקום אינטנסיבי וממושך. בחודש נובמבר 2014 הוקם בית המשפט הקהילתי הראשון בבאר שבע ולאחריו נפתחו בספטמבר 2015 ברמלה, במאי 2017 בתל אביב, בדצמבר 2018 במחוז צפון ובחודש ספטמבר 2019 נפתחו בתי המשפט במחוזות ירושלים וחיפה. סך המשתתפים במודל בתי משפט הקהילתיים עד לחודש פברואר 2020 עמד על 930 משתתפים שמתוכם 454 הם משתתפים פעילים, 236 משתתפים סיימו בהצלחה ו-240 משתתפים נשרו מן התכנית, זאת בין היתר בעקבות חוסר בהשתתפות פעילה בתוכנית השיקום ובהחלטת השופט הקהילתי. במקרים אלו יגזור השופט הקהילתי את דינו של הנאשם במסגרת ההליך הפלילי הרגיל או לחלופין יועבר התיק לדיון בבית המשפט הרגיל וזאת מבלי שפרוטוקול הדיון מההליך הקהילתי מועבר ומשמש כראיה.
בארתלמי תימוניה
בארתלמי תימוניה (באנגלית: Barthélemy Thimonnier. נולד ב -19 באוגוסט 1793 - 5 ביולי 1857), היה ממציא צרפתי, שהמצאת מכונת התפירה הנפוצה כיום מיוחסת לו.
ראשית חייו
תימוניה נולד למשפחת איכרים ענייה בעיר לארברסל שמחוז רון שבצרפת. בשנת 1795 עברה משפחתו לעיר אמפלפיס. תימוניה היה הבן הבכור מבין שבעה ילדים. הוא למד זמן מה בעיר ליון, לפני שהלך לעבוד כחייט בעיר פניסייר. תימוניה התחתן עם אשה צרפתייה קתולית בינואר 1822 (בגיל 29). בשנת 1823, הוא התיישב בפרברי העיר ועבד שם כחייט.
בית משפט קהילתי
בישראל
ב-11 בנובמבר 2020 פורסם על ידי משרד המשפטים להערות הציבור תזכיר חוק סדר הדין הפלילי להוספת תיקון הנוגע לבתי המשפט הקהילתיים. בתזכיר החוק הוצע לעגן בחוק את פעילותם של בתי המשפט הקהילתיים בישראל. עוד הוצע כי החוק ייקבע כהוראת שעה לחמש שנים עד למיסודה המלא של תוכנית זו. הצעת החוק אושרה בכנסת ב-30 ביוני 2022. לצד עיגון בתי המשפט הקהילתיים (שפעלו עד אז כפיילוט) בחקיקה – הכוונה הייתה לבצע מהלך להרחבתם.
בארתלמי תימוניה
לאחר ההמצאה
בשנת 1830 חתם תימוניה על חוזה עם אוגוסט פרנד, מהנדס גרמני, ובו הוסכם כי השניים ירשמו את ההמצאה שלהם ביחד. הפטנט למכונה שלו הונפק ב־17 ביולי 1830 על שמם של שני הגברים, שנתמך על ידי ממשלת צרפת. באותה שנה הוא פתח (עם שותפים) את החברה הראשונה לייצור בגדים מבוססי מכונות בעולם. מפעלו מיד היה להצלחה ארצית, והצבא הצרפתי סגר איתו על חוזה להנפקת והכנת מדים לצבא. לרוע המזל, המפעל שלו הוצת ונשרף על ידי חייטים שחששו לאבד את עבודתם בעקבות הוצאת הפטנט.
בית משפט קהילתי
בישראל
באוגוסט 2022 השופט אביטל חן מונה לנשיא בתי משפט קהילתיים לתקופה של חמש שנים.
הפרוצדורה
הליכי הדיון בבית המשפט הקהילתי ייחודיים ואינם כוללים ניהול של משפט הוכחות או קיום דיון מקדמי. תנאי הכניסה להליך חלופי זה הוא הודאה של הנאשם בביצוע העבירה המיוחסת לו במסגרת הסדר טיעון ומחויבותו להליך טיפול ושיקום הדורש השקעה רבה מצדו. ההליך אינו מתאים לעבירות קלות במיוחד, הצפויות להסתיים בגזר דין קל, או לעבירות חמורות במיוחד, אשר בדרך כלל מסתיימות בגזר דין הכולל מאסר משמעותי, ועל כן נקבע כי הליך הדיון בבית המשפט הקהילתי מיועד בעיקרו לעבירות מסוג סמים, רכוש, אלימות ואיומים, אשר בהיעדר שיקום וטיפול צפויים הנאשמים לעונשי מאסר בפועל.
בארתלמי תימוניה
חייו המאוחרים
לאחר שמכר דגמים רבים של המכונה וייצא בגדים לצרפת כולה חזר תימוניה לעיר ילדותו אמפלפויס שם המשיך לעסוק כחייט, תוך כדי חיפוש אחר שיפורים במכונה שלו. הוא רשם פטנטים חדשים בשנים 1841, 1845 ו- 1847 עבור דגמים חדשים של מכונת תפירה. עם זאת, אף על פי שזכתה בפרסים בירידים העולמיים, ושזכתה לשבחים מצד העיתונות, השימוש במכונה לא התפשט מאוד. מצבו הכלכלי של תימוניה נותר קשה, והוא מת בעוני בגיל 63. עם זאת, חברת מכונות התפירה 'Thimonnier', שנוצרה לאחר מותו, הייתה קיימת עד המאה העשרים, והייתה לאחת החברות המרוויחות ביותר בצרפת.
בית משפט קהילתי
הפרוצדורה
הדיונים בבתי המשפט מתקיימים בתדירות גבוהה ובפיקוח הדוק של בית המשפט אחר ההתקדמות בתוכנית השיקום שגובשה ואשר יכולה לכלול מגוון רחב של מענים כגון השלמת השכלה, גמילה מאלכוהול ומסמים, השתלבות בתעסוקה, מיצוי זכויות, התמודדות עם עוני וחובות ועוד. בית המשפט מפקח באופן צמוד על העבריין מתוך מטרה לעקור מן השורש את תופעת העבריינות וכדי להחליף את הענישה בתהליך שיקום משמעותי.
הצוות בבית המשפט הקהילתי מורכב משופט, תובע משטרתי, פרקליט, סניגור, קצין מבחן קהילתי, עובדת סוציאלית קהילתית ורכזת. צוות בית המשפט מורכב מאנשים קבועים, שפיתחו דרכי התנהלות על בסיס הכרות אישית ויצירת יחסי אמון וקשרי עבודה טובים.
קרחון ליליאן
קרחון ליליאן (באנגלית: Lillian Glacier) הוא קרחון ברכס הרי אולימפיק בשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במחוז ג'פרסון במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הקרחון ממוקם בגובה של 1,864 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הקרחון 640 מטרים.
שארית הקרחון ממוקמת בקרקס קרחוני לרגלי פסגת מקארטני.