cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'אק נוריס
חיים אישיים
נוריס ביקר בישראל וסיפר שהוא תומך בראש הממשלה בנימין נתניהו במהלך הבחירות לשנת 2013 ולשנת 2015.
התייחסות בתרבות הפופולרית
בשנת 2005 החלו להופיע באינטרנט משפטים הומוריסטיים, אשר כונו "עובדות צ'אק נוריס" או לחלופין ״בדיחות צ'אק נוריס״, המציגים את נוריס כגיבור כל-יכול ומקצינים את הצורה בה דמותו מוצגת ברוב סרטיו. לדוגמה: "כשצ'אק נוריס עושה שכיבות סמיכה, הוא לא עולה ויורד אלא דוחף את כדור הארץ כלפי מטה","צ'אק נוריס מנצח אבן בקרב מבטים", "צ'אק נוריס לא מציית לחוקים, החוקים מצייתים לצ'אק נוריס", "צ'אק נוריס כל-כך חזק שהוא יכול לטרוק דלת מסתובבת". משפטים כאלו נפוצו באתרים רבים ובשפות רבות וכשנוריס שמע עליהם הוא טען כי הופתע מהתייחסות זו אליו וכי הוא מקבל אותה כמחמאה. הוא הודה כי אכן מצא חלק מהעובדות שם משעשעות וכי הוא לא לוקח אותן ברצינות. בנוסף, הוא הביע תקווה כי משפטים אלה יגרמו לאנשים להתעניין יותר בו ובעבודתו. עם זאת, ב-2007 תבע נוריס מוציא לאור אשר פרסם ספר עם מאות "עובדות" כאלו, בטענה שזה גובל בגזענות, מוציא לו שם רע, ועושה שימוש ציני בשמו הטוב לשם השגת רווח כספי.
דמותו של נוריס כגבר קשוח הופיעה בסדרות אנימציה קומיות רבות: "איש משפחה", "אבא אמריקאי", "משפחת סימפסון", ו"פיוצ'רמה". בנוסף, בסדרה "נאמצ'אקס" של ערוץ דיסני, ניתן לראות דמות מאסטר שנקראת וודצ'אק מוריס (עיוות השם צ'אק נוריס). בסרט "בלתי נשכחים 2" הופיע נוריס בתפקיד אורח, כלוחם־על שמחסל לבדו צבא מתנקשים, לרבות הטנק שנשלח כתגבורת, רגע לפני שהם מחסלים את גיבורי הסרט.
אלאנג
אלאנג (בגוג'ראטית: અલંગ) היא עיר תעשייתית במדינת גוג'ראט בהודו. בהתאם למפקד אוכלוסין שנערך בה בשנת 2001 באלאנג היו 18,464 תושבים. 82% מאוכלוסייתה היו גברים ורק 18% נשים. שיעור האוריינות הוא 62%, גבוה מן הממוצע הלאומי בהודו בשיעור 59.5%.
אלאנג מובילה בעולם בתחום פירוק אוניות ומיחזור מתכת. בשטח המספנות באלאנג ממחזרים כמחצית מכלל האוניות המוצאות משירות פעיל סביב העולם. המספנות נמצאות במפרץ חמבאט. מכליות ענק, אוניות גלנוע ואוניות מכולות מועלות על החוף בעת הגאות ועם בוא השפל, מאות פועלים מפרקים את האונייה, תוך העברת כל חלק מתאים למיחזור. עשרות אלפי פועלים עובדים באלאנג בפירוק אוניות ומיליוני טונות של פלדה ממוחזרות מן האוניות.
מספנות אלאנג הן מוקד למחלוקת בנושא תנאי העבודה הקשים לפועלים בהן, תנאי מגורים קשים והשפעת עבודות הפירוק על הסביבה. אחת הבעיות הבולטות היא תנאי הבטיחות הירודים לפועלים, כתוצאה מהם נפגעים פועלים רבים בתאונות עבודה ופגיעותיהם מוחמרות כיוון שבית החולים הקרוב נמצא במרחק 50 קילומטרים מן המספנות, בעיר בהבנגר. באלאנג קיימות רק מספר מרפאות קטנות של הצלב האדום, היכולות להציע עזרה רפואית בסיסית בלבד.
פועלים רבים העובדים במספנות סובלים מאזבסטוזיס כתוצאה מנשימת סיבי אזבסט במהלך חיתוך האוניות.
בצק שמרים
בצק שמרים (בצרפתית: Pâte à pain) הוא בצק המשמש להכנת מאפים רבים, כגון לחמים שונים, פיצה ועוד. כל מוצרי בצק השמרים דורשים התפחה מבוקרת לשם התעוררות השמרים לפני אפייתם. בצק השמרים לרידוד בו משתמשים בתחום המגדנאות מכונה בשפה המקצועית "יסודי 20%" (כדי להעיד על אחוז החמאה או המרגרינה לקיפול מתוך הבצק) או "פלוּנדר". הוא משמש להכנת דנישים, קרואסונים, "עוגת שושנים", "רוגלך" וכדומה.
ישנם מספר סוגים של בצקי שמרים, ביניהם: בצק שמרים כרוך (משמש בדרך כלל להכנת קרואסונים) ובצק בריוש (עשיר בחמאה ועימו מכינים את מאפי הבריוש המוכרים).
בצק שמרים יסודי 20%
בצק זה מכיל כמות גדולה יותר של שומן מאשר בצקי השמרים המשמשים לשם הכנת לחמים, פיצות וכדומה, ואופן הכנתו מורכב יותר. הבצק מרודד, מקופל ומותפח לסירוגין בתהליך הנקרא "קיפול 3, 4, 3, 4". הקיפול האחרון מבוצע ביום המחרת לאחר התפחה של לילה אחד במקרר. המרגרינה לקיפול בה משתמשים אנשי המקצוע נקראת "לוקולוס". בשימוש במרגרינה מסוג אחר או בחמאה יש לעטוף אותה ב-10% מכמות הקמח שבמתכון. הבצק העדין יותר המשמש לשם הכנת הקרואסון דומה אך דורש שלושה "קיפולי 3" בלבד.
ראש עיסה
הטיפול בשמרים זהיר ביותר, בשל החשש שהשמרים ייצרו מגע ישיר עם המלח וכתוצאה מכך יאבדו את האפקט שלהם. השימוש בשמרים לחים כולל יצירת "ראש עיסה", שהוא מעין בצק ראשוני המורכב מ-10% מן הקמח, מן הסוכר ומן הנוזלים ומכל השמרים שמותפח עד להכפלה בגודלו. ראש העיסה מוסף לשאר מרכיבי הבצק למעט המלח, שמצורף אל הבצק רק בשלב מעט מאוחר יותר של הלישה.
פוצ'פ
פוצ'פ (ברוסית: Почеп) היא עיירה במחוז בריאנסק שברוסיה. היא נמצאת במרחק של כ-85 קילומטרים דרום-מערבית לעיר בריאנסק, בירת המחוז. בעיירה מתגוררים 16,687 תושבים (נכון ל-2018).
היסטוריה
המקור של פוצ'פ אינו ידוע, אך העיירה הוזכרה כבר במאה ה-15 כעיירה חשובה של הדוכסות הגדולה של ליטא.
העיר נפלה לידי נסיכות מוסקבה בשנת 1503. פוצ'פ הוחזרה ב-1619 לאיחוד הפולני-ליטאי לאחר מלחמת רוסיה-פולין. פוצ'פ נותרה בעלת חשיבות מועטה עד שנת 1709, כשההטמאן איוואן סקורופדסקי, קוזאק ששלט באדמות האזור, העניק אותה לאציל אלכסנדר מנשיקוב. זה האחרון ייסד את המצודה של אלכסנדרופוליס באזור והקים בעיירה בית חרושת לייצור של מפרשים עבור ספינות רוסיות.
התעשייה ירדה בעקבות נפילתו של מנשיקוב והעיירה קפאה על עומדה עד שנת 1750. באותה שנה היא עברה לידי הטמן אחר, קיריל רזומובסקי, שתכנן להקים בה את בית הקיץ שלו. השריד היחיד לתוכניות אלה הוא "כנסיית תחיית המתים" שנבנתה בשנות באותה תקופה בסגנון בארוק ולעיתים קרובות מיוחסת לאדריכל אנטוניו רינלדי. הכנסייה היא המבנה העתיק ביותר בעיירה.
ב-21 באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה פוצ'פ על ידי קורפוס הפאנצר ה-47 של הוורמאכט. הגרמנים החזיקו בעיירה עד 21 בספטמבר 1943.
יהדות פוצ'פ
היישוב היהודי בעיירה התחיל במאה ה-17, אך הוא נפגע במהלך פרעות ת"ח-ת"ט שהחלו ב-1648. בהמשך היא נכללה בתחום המושב.
בשנת 1882 נשלח על ידי חב"ד הרב יהושע נתן גנסין לפוצ'פ על מנת להקים את ישיבת פוצ'פ, יחד עם הרבנים חיים לויטין (1823-1894) ודוד רבינוביץ (1814-1902) ועם שליחי חב"ד נוספים והם ניהלו את הישיבה בפתיחות רבה והיא צברה חשיבות. בניו של הרב היו אורי ניסן גנסין ואחד ממייסדי הבימה מנחם גנסין.
במפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בעיירה 3,172 יהודים, שהיוו כשליש מכלל תושביה. בין השנים 1903–1907 התבצעו בעיירה פוגרומים כנגד היהודים, בין היתר של המאות השחורות ב-1905.
מלבד ישיבת חב"ד פעלו בעיירה גם חמישה בתי כנסת, בית דין רבני ובית קברות. בשנות ה-20 של המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה היהודית ל-3,616 נפשות, כשמרביתם היו סוחרים ובעלי מלאכה.
תקופת השואה
ערב מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית הצטמצמה ל-2,314 נפשות, כ-15% מהאוכלוסייה הכללית, ועליהם נוספו כ-270 יהודים בכפרים הסמוכים. מתחילת הלחימה ועד הכיבוש הגרמני באוגוסט 1941 נמלטו כמה יהודים וכמה גויסו לצבא האדום, אך רוב היהודים נותרו בעיירה. זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני בוצע רישום וסימון של היהודים בעיירה, ועל חלקם הוטלו עבודות כפייה. בסוף 1941 או בתחילת 1942 הוכנסו היהודים לגטו שנשמר על ידי כוחות משטרת עזר מקומית.
במרץ 1942 חוסל הגטו על ידי יחידת אס אס שהגיעה מבסיס בקלינצי. היהודים הובלו בעזרת משתפי פעולה מקומיים לשוחה מחוץ לעיר, וכעבור כמה שעות חוסלו למעלה מ-1,800 יושבי הגטו.
לווייתני ענק
לווייתני ענק או לִּוְיְתָנִיִּים (שם מדעי: Balaenopteridae) היא המשפחה הגדולה ביותר בתת-הסדרה לווייתני מזיפות, בהכלילה תשעה מינים המחולקים לשני סוגים. היא כוללת את בעל החיים הגדול ביותר שחי אי פעם, לווייתן כחול, היכול להגיע למשקל 200 טון, ושני מינים המגיעים למשקל 50 טונות. המין הקטן ביותר במשפחה, לווייתן גוץ (לווייתן מינקי, Balaenoptera acutorostrata), מגיע גם הוא למשקל של תשע טונות.
שמם הלטיני של לווייתני הענק, Balaenopteridae, נגזר ממילה נורווגית שמשמעותה "לווייתני תלם". שם זה ניתן להם בשל העובדה שלכל חברי המשפחה יש תלמים אורכיים בעורם, המתחילים מתחת לפיהם, ומסתיימים בטבור. סבורים כי תלמים אלה מאפשרים ללוייתן לפעור את פיו לרווחה במהלך האכילה.
תפוצתם של לווייתני הענק רחבה למדי: רורקל ענק, לווייתן כחול, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן צפוני ולווייתן גוץ נמצאים בכל האוקיינוסים המרכזיים; יתר המינים נעדרים רק ממימיהם הקרים של אוקיינוס הקרח הצפוני והאוקיינוס הדרומי.
מרבית לווייתני הענק מזדווגים במים בעלי טמפרטורה חמה במהלך החורף, ואחר-כך נודדים חזרה לאזורי הקוטב, אזורים שלרוב עשירים במזון - פלנקטון וקריל (Euphausiacea) - בתקופת הקיץ הקצרה.
טקסונומיה
משפחת לווייתני הענק מחולקת לשתי תתי-משפחות: Balaenopterinae ו-Megapterinae. כל תת-משפחה מכילה סוג יחיד – לווייתן (Balaenoptera) ולווייתן גדול-סנפיר (Megaptera) בהתאמה. עם זאת, מחקרים פילוגנטיים בנוגע למיני לווייתני הענק הראו כי המיון הנוכחי הוא פרפילטי, וייתכן שהמיון ישתנה בהתאם. מספר חוקרים אף רואים במשפחה לווייתנים אפורים שייים למשפחה זו.
מיון:
בית הכנסת אליהו הנביא בג'ובר
בית הכנסת אליהו הנביא בג'ובר היה בית כנסת עתיק ומפואר בכפר ג'וֹבָּר שליד דמשק (שלימים היה לפרוור של העיר), שכנראה חרב בפסח תשע"ג (2013) או באייר תשע"ד (מאי 2014), כוחות הצבא הסורי בעת מלחמת האזרחים בסוריה, לאור הבטחה של אנשי העסקים אמריקאים וממשל ארצות הברית.
בית הכנסת נבנה על גבי מערה, שעל פי המסורת המקומית הסתתר בה אליהו הנביא. בהיכל התפילה היה "מקום משיחת אלישע, בידי אליהו הנביא". סביב בית הכנסת הייתה חצר ואכסניה וכן חדרים שנבנו לכבוד הרב, הגבאי ובעלי תפקידים נוספים בקהילה. על פי מקורות אחדים, בכפר ג'ובר חיו בעבר בעיקר תושבים יהודים (מוסתערבים), והוא שימש כמקום נופש לעשירי היהודים מדמשק. מתפללי בית הכנסת היו בין הנרצחים והמעונים בעלילת דמשק, ובית הכנסת נפגע במאורעות תרפ"ט.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הותקף בית הכנסת פעמיים בפסח תשע"ג (2013), ונחרב אז או כשנה לאחר מכן בכ"ח באייר ה'תשע"ד (28 במאי 2014) יש הטוענים כי חלק מהמבנה עדיין עומד על תלו, אף שכל תכולתו הושמדה או נבזזה. הדעות חלוקות בדבר גורלם של קדשי בית הכנסת, שנבזזו, או הועברו למשמורת בידי המורדים - בשליחות יהודים, אבל בקרבות של סוריה נגד המדינה האסלאמית כל בית כנסת שנכבש על ידי צבא אסד נשמר על ידי צבא זה, שאף מאכלס בקרבתו יהודים כדי לשמר על אתר המורשת יהודית.
תולדות בית הכנסת והמתחם הצמוד לו
בית הכנסת היה של קהילת היהודים המוסתערבים, בעלי מנהגים שדמו למנהגי הערבים, ואשר אימצו עם הזמן חלק ממנהגי היהודים מגורשי ספרד, ומאוחר יותר את 'מנהגי האר"י' על פי רבי חיים ויטאל.
בשלט הכניסה כתוב שבית הכנסת היה קיים עוד בימי בית ראשון ואליהו הנביא משנת 720 לפני הספירה (שנת ד'מ'). במקומות שונים הוצג כבית הכנסת העתיק בעולם, או כבית הכנסת הפעיל, העתיק ביותר בעולם. עם זאת, יש הטוענים כי הוא החל לפעול רק בימי הביניים.
המסורת בקהילה היהודית הייתה שבית כנסת זה תוקן בידי רבי אלעזר בן ערך, וכפי שעולה מעדותו בשנת רפ"ב 1521 ו-1522 של רבי משה באסולה. לפי מסורת זו מזוהה גם "בית כנסת רבי אלעזר בן ערך בדמשק" המוזכר בדברי שליח רבי יחיאל מפריז חמש מאות שנה קודם לכן (וראו בהמשך).
מבקרים ותיאורי בית הכנסת
בתקופה הצלבנית, הנוסע היהודי פתחיה מרגנסבורג, שביקר בקהילות היהודיות שעד בבל במזרח, כתב בספר המסעות שלו: "ובדמשק, חוץ לעיר, ישיבת בתי כנסיות, אחת שבנה אלישע, ואחת שבנה רבי אלעזר בן עזריה, ובאמצע בית הכנסת גדולה, ובה מתפללין."
באגרת מארץ ישראל של רבי שמואל בן שמשון בן תקופתו של פתחיה מרגנסבורג, נזכר "בית הכנסת היפה מחוץ לדמשק". מאה שנה אחר כך, באגרת רבי יעקב תלמיד הרמב"ן, שליחו של רבי יחיאל מפריז מבעלי התוספות, נזכר "בית הכנסת של רבי אלעזר בן ערך בדמשק". לפי אגרות אלו, אם אמנם מדובר באותו בית הכנסת, הרי שבית הכנסת היה קיים לפחות לפני שמונה מאות ואולי אף 900 שנה.
'הנוסע האלמוני מליוורנו שנת רפ"ב' (1521–1522) שזוהה מאוחר יותר עם רבי משה באסולה כתב כך:
בסביבת שנת 1540 (שנת ה'ש') החוקר הממלוכי המוסלמי שאמס איבן טולון אל דימשקי כתב שהכפר גובר מיושב ברובו יהודים, ובו בית כנסת יפה וגדול.
בספרי רבי חיים ויטאל בן אותה תקופה, ובעל השפעה משמעותית על יהודי דמשק, ישנה עדות על תפילתו בבית כנסת זה.
מאה ועשר שנים מאוחר יותר, ברשמי מסעו של משה פוריית מפראג משנת ה'ת"י (אמצע המאה ה-17) הוא תיאר בפירוט רב, בשפה היהודית אשכנזית את בית הכנסת. דבריו תורגמו לעברית בידי החוקר יעקב דוד וילהלם בספרו 'דור דור ועוליו', והועתקו עם עריכה קלה בספרו של מאיר יערי
קבר רבי שמואל אלבז אבוחצירא
צמוד לבית הכנסת היה קברו של רבי שמואל אלבז (רבי שמואל אבוחצירא) אבי משפחת הרבנים אבוחצירא, שנחשב מקום קדוש אף הוא. עד שנת תשע"ב לא הייתה מצבה במקום, כדי שלא להחשיב את מקום קבורתו יותר מבית הכנסת ושני המקומות עם המסורת הקשורה לאליהו הנביא (משיחת אלישע, והסתתרותו במערה). בביקורו המתוקשר במקום, הרב גבאי הציב על הקבר מצבה זמנית.
בעת החדשה וחורבן בית הכנסת
בשנים שפ"ה–שפ"ו (1625–1626) נערכו פרעות והמרות בכח לאסלאם ביהודי העיר וכן בשומרונים הרבים שבה. שמואל בן דוד, 'הנוסע הקראי', חמש עשרה שנה אחרי הפרעות מצא בעיר רק 15 משפחות יהודיות ועשר שומרוניות.
היישוב בעיר התאושש מעט, אך מאז עלילת דמשק החל שוב להידלדל. חלק מהמואשמים והנרצחים בעקבות עלילת הדם השקרית, היו ממתפללי ורבני בית כנסת זה וקהילה זו, והדברים נרמזו בכמה מקומות ברחבי בית הכנסת. בפרעות תרפ"ט נפגעו יהודים בדמשק וגם הם הוזכרו בין הקדושים ברמז, מעל לארון הקודש.
בשנת ה'תרע"ט (1919) מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושוב בה'תרצ"ד (1934) ביקר הנשיא לעתיד יצחק בן-צבי בבית הכנסת, ולימים, כתב על כך באסופת ספריו "שאר ישוב".
שלט הקדשה בבסיס ארון הקודש שימר את זכרו של יהודי שנרצח בידי השלטונות הסוריים ב-ו' באדר תשכ"ד (19 או 20 בפברואר 1964).
בשנת ה'תשמ"ג (1983) בשלהי מבצע שלום הגליל ושנה לאחר השלמת נסיגת צה"ל מסיני ותחילת תהליך ה"נורמליזציה" פרסם שר החוץ הסורי מוסטפא טלאס את ספרו "המצה של ציון" בערבית, ובה טען שעלילת דמשק הייתה כולה האשמות אמת, ודת היהודים נשענת אכן על שימוש בדם של לא יהודים לאפיית המצות לפסח. לפיכך "אסור לעשות שלום עם היהודים" ואנואר סאדאת "מכר את נשמתו לשטן". בתגובה רשמית על האשמת הסורים בהנחלת אנטישמיות בידי שגריר ארצות הברית, נאמר לו שלסוריה אין דבר נגד היהודים, וכל עניינים התנגדות לציונים (הישראלים). באותה שנה נעצרו מספר יהודים ברחבי סוריה בעוון ריגול, נרצחו באכזריות והוצגו לראווה, ביניהם מאחרוני מתפללי בית הכנסת.
מניחים שכיום נותרו כ-250 יהודים בכל רחבי סוריה, שאינם יכולים או רוצים לצאת, מתוכם כ-25 בדמשק כולה.
תיעוד אחרון וחורבן בית הכנסת
לטענת ערוץ החדשות RT – 'זמן רוסיה' (התומך בנשיא סוריה, במשטר של איראן ובחזבאללה בלבנון), בשאר אל-אסעד התיר את שיפוצם וחידושם של 11 בתי כנסת ברחבי סוריה בשנת 2011 (תשע"א). הערוץ טען שבניגוד לדברי "הרדיו הישראלי", הנזק שנגרם לבית הכנסת ב-2013, נעשה כולו בידי המורדים, ושערוץ הטלוויזיה השיעי לבנוני אל מנאר דיווח ש"סוכנים ציוניים" הם ששדדו את קדשי בית הכנסת. במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, לוחמי אל-קאעדה המורדים בנשיא בשאר אל-אסד כבשו את השכונה, בתחילת תשע"ג (2013). בפסח תשע"ג בעת קרבות בין מורדים לנאמני הנשיא בשאר אסאד, בית הכנסת נפגע מפצצות מרגמה. תחילה דווח שבית הכנסת נבזז ונהרס. המורדים והצבא הסורי האשימו זה את זה. אך כעבור זמן קצר הכתב לענייני ערבים אבי יששכרוף כתב ב'טיימס אוף איזראל' שהגיעו לידיו תמונות המוכיחות שבית הכנסת אמנם נפגע, אך לא נהרס, ושספרי התורה וכלי הקודש הוצאו מהמקום ושמורים במקום מסתור בידי נאמני היהודים. לטענה זו לא נמצאו סימוכין ואין ידוע על גורל קודשי בית הכנסת. שבוע לאחר מכן, בשביעי של פסח (1 באפריל 2013), פורסם שבית הכנסת נהרס עד היסוד בידי המורדים.
שמועות הופצו בדבר פעולה ישראלית להוצאת קדשי בית הכנסת והוצאתם מסוריה דרך טורקיה. אך ארגונים יהודיים ועיתונות יהודית כתבו שמדובר בניסיון להאשמת הציונים בפעולת חבלה של ארגון אל-קאעדה.
זמן קצר לאחר מכן, מורדים צילמו סרטון המציג את ההרס בתוך בית הכנסת, ובו נראה שבעיקר נפגעו התקרה והבימה.
ב-27 במאי 2014 (כ"ח באייר תשע"ד) פורסמו באתר החדשות המצולמות האמריקאי "The Daily Beast" תמונות שבהן נראה בית הכנסת חרב כולו. באתר נטען שבית הכנסת הוחרב במהלך שלשת הימים הקודמים ליום הפרסום ובאותו היום נשלם. לטענת התקשורת בישראל ובעולם, גורמים אלמונים טענו שמדובר בהפצצה בשגגה של חיילים סורים, בנסותם לפגוע במורדים שהתכנסו בקרבת מקום, אך מהתמונות עולה שמדובר בפיצוץ מכוון, כנראה בידי מחבלי אל-קאעדה השולטים בשכונה.
ייתכן שהתמונות ממאי 2014 הן למעשה תמונות של תוצאות ההרס, שאכן בוצע עוד בשביעי של פסח תשע"ג (אפריל 2013), לאחר פגיעת פצצות המרגמה בערב פסח.
במאמר דעות חוקר הקדמוניות ד"ר אדם בליץ ניתח את התמונות, וטען שייתכן שחלק מן הבניין ואולי אף אגף שלם, עדיין עומד על תילו, אף שעיקר הבניין אכן נהרס ללא ספק. הוא הזהיר שסיבת ההרס, ואולי הפרסום העכשיוי בא להקדים מכירה פומבית של אוצרות שדודים, כפי שקרה בעבר ב-2013 לכתובת ששויכה לבית הכנסת "שזה עתה חָרַב", (אף שלמעשה היה מדובר בהטעייה, או אף זיוף מכוון של מקור הכתובת והכיתוב לגביה, שלא הגיעו מבית כנסת אליהו הנביא בגובר, ולדעתו גם זויף אז עניין חורבנו של בית הכנסת, שלדעתו נפגע אז קלות בלבד).
ביתוס בן זונין
ביתוס (או בייתוס) בן זונין היה כהן ואחד מתלמידי התנאים, שפעל בדורו של רבן גמליאל דיבנה. הוא התגורר בעיר לוד, את מעשיו עשה על פי דעת חכמים ומהנהגותיו השונות נלמדו מספר הלכות.
משפחתו
ע"פ תולדות תנאים ואמוראים, אביו של בייתוס, זונין, היה ממונה של רבן גמליאל דיבנה, ביבנה. ע"פ הגמרא במסכת פסחים, דף מ"ט, עמוד א'. - "בא זונין ממונה של ר"ג". בנו של ביתוס, שנקרא אף הוא זונין, היה מזקני הדור בתקופת רבי יהודה הנשיא ע"פ הגמרא במסכת בבא בתרא, דף קס"ד, עמוד ב' - "א"ל זונין לרבי...". נכדו של ביתוס, בנו של זונין, נקרא ביתוס והוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ע"פ הירושלמי במסכת שבת, דף נ"ו, עמוד ב' - "בייתוס בן זונין היה יושב ושונה לפני רבי..."
אהוד וינשטיין
אהוד (אודי) וינשטיין (נולד ב-1950) הוא פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, מומחה עולמי לעיבוד אותות ולתקשורת דיגיטלית.
פרסם למעלה מחמישים מאמרים ומחזיק במספר פטנטים הרשומים על שמו. ביוני 2013 הוערך הונו על ידי מגזין TheMarker בסכום של בין 200 ל-250 מיליון דולר.
השקעות ותרומות
וינשטיין הוא מבעלי המניות של חברת פיינל העוסקת במסחר אלגוריתמי. יחד עם שותפיו להקמת "אנוביט", אופיר שלוי ואריאל מייסלוס, מחזיק וינשטיין כ־5% ממניות ויז'ן מאפ. בנוסף, השקיעו וינשטיין ושלוי בפודינג-מדיה, חברה שניהל מייסלוס ואשר עסקה בפרסום מבוסס ניתוח דיבור בשיחות קוליות על גבי רשת האינטרנט.
ב-2001 תרם לאוניברסיטת תל אביב סכום של מיליון דולר לשם הקמת מכון למחקר עיבוד אותות על שם הוריו, יצחק וחיה וינשטיין.
נתון (דושאן)
"נתון: 1. מפל המים, 2. מנורת הגז" (בצרפתית: Étant donnés : 1° la chute d'eau, 2° le gaz d'éclairage) הוא מיצב פיסולי מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן, אשר נוצר בין השנים 1946–1966. העבודה, בגודל של 242.5 ס"מ על 177.8 על 124.5 ס"מ מוצבת במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
העבודה נחשבת כעבודה האחרונה שיצר דושאן. הוא יצר אותה בדירתו בניו יורק בתקופה של כעשרים שנה, תקופה בה דושאן הודיע כי פרש מן החיים האמנותיים לטובת משחק השחמט. היצירה מורכבת מדלת ישנה, חסרת ידיות, הנתונה בתוך משקוף לבנים. בדלת העץ ישנם שני נקבים זעירים דרכם יכול הצופה לצפות בסצנה סוריאליסטית - בתוך נוף כפרי שוכבת גופת אישה עירומה המחזיקה בידה עששית גז. האישה מתוארת ללא שיער גוף ומפשעתה פתוחה. ברקע התיאור מופיע מפל מים קטן.
שני הנושאים שביצירה הופיעו כבר קודם ביצירות מוקדמות של דושאן. כבר בשנת 1902 יוצר דושאן רישום קטן ממדים של מנורת גז תלויה (La suspencsion de ÍEcole Bossuet). המפל ומנורת הגז ממלאים תפקיד גם ביצירה "הזכוכית הגדולה". מקור איקונוגרפי נוסף נמצא על כריכת מונוגרפיה שחיבר רוברט ליבל (Robert Lebel) על דושאן בשנת 1958. דושאן עיצב עבור הספר כריכה חומה ועליה חיקוי של רדי מייד - שלט אמייל אשר היה נפוץ בשיווק דירות בצרפת בסוף המאה ה-19 ועליו הכיתוב: "EAU & GAS A TOUS LES ÉTAGES" ("מים וגז בכל קומה").
בעבודה זו הצופה נמצא בעמדה של מציצן המתבונן בתיאור המיני. שני הנקבים מאפשרים לצופה להתבונן ביצירה, בדומה לפעילות הראייה של האדם. הסצנה המתגלה מכילה מיניות מוזרה המתבטאת בגוף הנשי המתואר הן באופן מיני - על ידי העירום וחשיפת איבר המין הנשי לצופה, אך גם בצורה א-מינית, המתבטאת בשיער הערווה החסר של הדמות.
משה כחלון
משה כחלוֹן (נולד ב-19 בנובמבר 1960, כ"ט בחשוון ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כשר האוצר, חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד ומפלגת כולנו אותה הקים ועמד בראשה עד הבחירות לכנסת ה-22. כמו כן כיהן כשר התקשורת וכשר הרווחה.
ראשית חייו
כחלון נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה. הוא בן למשפחה בת שבעה ילדים. הוריו, יהודה ומיסה כחלון, עלו לישראל מטריפולי שבלוב. בגיל 14 עזב את לימודיו בבית הספר כדי ללמוד מקצוע מעשי, ועבד כמסגר בקיבוץ גן שמואל. במקביל למד במסגרת חינוכית של "הדסה נעורים", וסיים עשר שנות לימוד. ב־1978 התגייס לצה"ל, ובמהלך השירות השלים את לימודיו לתעודת בגרות. הוא שירת עד 1986 בחיל החימוש. בתפקידו האחרון בשירות הקבע היה מדריך ראשי במתקן אימונים עורף צפון, בדרגת רב-סמל.
אחרי שחרורו מצה"ל בשנת 1986, עסק במשך כחמש-עשרה שנה בייבוא מוצרי רכב, עד שנת 2001. במקביל, עסק בפעילות ציבורית בתחומים שונים. בשנים 1990–2001 היה חבר המועצה וההנהלה המורחבת של האגודה למען החייל.
השכלה אקדמית
כחלון בעל תואר ראשון במדע המדינה ולימודים כלליים מאוניברסיטת חיפה, סיים לימודי משפטים במכללה האקדמית נתניה, ולמד שמאות רכב במסגרת לימודי חוץ בטכניון.
תחילת דרכו הפוליטית
את דרכו הפוליטית החל בסוף שנות ה־80 כשסייע לרמי דותן בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית חיפה. בעקבות מערכת בחירות זו הכיר את עוזי לנדאו, שמינה אותו לראש לשכתו (בשנים 2001–2002) במשרד לביטחון הפנים.
חבר הכנסת (2003–2009)
בבחירות לכנסת השש עשרה נבחר לכנסת מטעם הליכוד, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת. נמנה עם המתנגדים לתוכנית ההתנתקות במפלגת הליכוד.
בשנת 2005, ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, הוצע לו על ידי ראש הממשלה אריאל שרון תפקיד השר לקליטת עלייה, אך כחלון סירב. בשנים 2005–2006 היה כחלון יו"ר אתו"ס – החברה לאמנות תרבות וספורט בחיפה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006, דורג במפתיע במקום הראשון, והוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת (המקום השני שוריין לסילבן שלום).
עם עזיבת צחי הנגבי את הליכוד למפלגת קדימה מונה כחלון על ידי יו"ר המפלגה, בנימין נתניהו, ליו"ר מרכז הליכוד. במאי 2008 נבחר רשמית לתפקיד כשגבר על גילה גמליאל בבחירות פנים-מפלגתיות.
לקראת הבחירות לכנסת ה־18 ב-2009, נבחר כחלון במקום החמישי בפריימריז בתנועת הליכוד, והוצב במקום השישי ברשימת התנועה לכנסת.
שר התקשורת
בחודש מרץ 2009 מונה כחלון לשר התקשורת בממשלת נתניהו השנייה. בינואר 2011 מונה גם לשר הרווחה במקומו של יצחק הרצוג. בתקופת כהונתו כשר התקשורת ביצע את רפורמת הסלולר, עליה הכריז קודמו בתפקיד, אריאל אטיאס מספר חודשים לפני בחירות 2009 אף כי דחה את ההחלטה על ביצועה. הרפורמה כללה מתן רישיונות למפעילי רשתות סלולר וירטואליים ומתן זיכיון לכניסתו של מפעיל סלולרי נוסף, גולן טלקום. רגולציות נוספות שיישם בשוק הסלולר כללו הגבלה של דמי הקישוריות בין רשתות שונות ל־7 אגורות לדקה; הטלת איסור על חיוב הלקוחות בגין עזיבת תוכנית; הטלת איסור על החברות הסלולריות למכור מכשירי סלולר נעולים, שניתנים לשימוש רק עם כרטיסי ה־SIM של המוכרת, וחיובן לפתוח בחינם את המכשירים שכבר מכרו והטלת איסור על חיוב לקוחות ללא ידיעתם בגין הודעות תוכן. רפורמה זו הובילה להגברת התחרות בשוק ולירידה חדה במחירים ובמקביל לירידה ברווחיות חברות התקשורת.
בשוק האינטרנט אישר כחלון כניסת חברת תשתיות סיבים אופטיים שלישית, Unlimited, על בסיס התשתית של חברת החשמל. זאת בנוסף לבזק והוט.
ביוני 2011, על רקע מחאת הקוטג', אמר ראש הממשלה נתניהו בישיבת הממשלה: "כחלון עשה דברים גדולים, תהיו כחלונים ותמצאו פתרונות". כחלון מצידו, לקראת הבחירות, תלה את הצלחת הרפורמות שקידם, בשיתוף הפעולה המלא של נתניהו, ואמר שהוא (כחלון) הלך בדרכו.
פסק זמן מהפוליטיקה
באוקטובר 2012 הודיע כחלון שהוא לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים ולא יתמודד בבחירות המקדימות שיתקיימו בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה. בינואר 2013 הודיע שגם לא יכהן כשר בממשלה שתקום לאחר הבחירות. יומיים לפני מועד הבחירות הודיע עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כי מינהל מקרקעי ישראל יועבר ממשרד השיכון למשרד ראש הממשלה וכחלון ימונה לתפקיד יו"ר המנהל, כדי שיפעל להוזלת מחירי הדיור. המינוי נכלל במסגרת ההסכם הקואליציוני עם מפלגת יש עתיד, אולם לבסוף נותר המנהל כפוף למשרד השיכון, ועמד בראשו שר השיכון אורי אריאל ממפלגת הבית היהודי.
לקראת בחירות 2015
באפריל 2014 הודיע כחלון כי בכוונתו לחזור לפוליטיקה, אך שיתקשה לשוב לליכוד, שלטענתו זנח את ההיבט החברתי ואת הפרגמטיות המדינית בשל השתלטות של גופי ימין קיצוני. עוד טען, כי התוצאות שהשיגה הממשלה במאבק ביוקר המחיה ובבריחת המוחות אינן טובות, ושעמדותיו ותמיכתו במחאה החברתית בישראל 2011 התנגשו עם עמדותיו של ראש הליכוד נתניהו. ב־20 באוקטובר באותה שנה הצהיר שיקים מפלגה חדשה לקראת הבחירות הבאות, ולמחרת עזב רשמית את הליכוד. בדצמבר, בעקבות הקדמת הבחירות, חתם על הסכם עודפים עם "ישראל ביתנו", ורשם את המפלגה שהקים, "כולנו בראשות משה כחלון". קמפיין המפלגה התמקד בכחלון ובסוגיות כלכליות חברתיות. בבחירות זכתה המפלגה ב־10 מנדטים.
ביוני 2018 הוקרן לראשונה סרט דוקומנטרי בשם "המועמד" המציג את כחלון בימי הבחירות לכנסת.
שר האוצר
בתקופת כהונתו של כחלון כשר אוצר נשמרה, ככלל, מגמת הצמיחה במשק. כחלון הפנה חלק ניכר מתשומת לבו לנושא מחירי הדיור בעיקר באמצעות תוכנית "מחיר למשתכן". במסגרת ההסכם הקואליציוני הוכפפו למשרד האוצר מנהל התכנון שהיה קודם לכן במשרד הפנים, ורשות מקרקעי ישראל. לדברי כחלון צעדים אלו נועדו לאפשר לו להביא להורדה במחירי הדיור.
ב־14 במאי 2015 מונה לשר האוצר. עם כניסתו לתפקיד מינה למנכ"ל משרדו את שי באב"ד שהיה אחד ממועמדי מפלגת כולנו לכנסת, במקומה של יעל אנדורן. מתוקף תפקידו כשר האוצר הוא חבר הקבינט המדיני-ביטחוני ויו"ר הקבינט החברתי-כלכלי ויו"ר קבינט הדיור.
כחלון תומך בשימור כוחו של בג"ץ, ובהסכם הקואליציוני שערכה סיעתו עם הליכוד כלול סעיף המביע את התנגדות מפלגתו ל"פסקת ההתגברות" שנועדה לאפשר לכנסת, ברוב מיוחד ולפרק זמן מוגבל, לחוקק מחדש חוק שנפסל על ידי בג"ץ. ההסכם פוטר אותה ממחויבות קואליציונית בעניינו, ובכך נמנע קידומו. ההסכם גם מתנה חקיקת חוקי יסוד חדשים או שינוי הקיימים בהסכמת כל סיעות הקואליציה. בדצמבר 2016, לקראת העלאת הצעת חוק ההסדרה לאישור בקריאה ראשונה בכנסת, נוסף לה לפי דרישת כחלון סעיף המחריג ממנה צווים שיפוטיים קיימים, ובכך נמנעה עקיפת פסק הדין המחייב את הרס המאחז עמונה. עם זאת, ב-2018 הביע כחלון נכונות לחקיקה היפותטית שתגן מפני התערבות שיפוטית רק על חקיקה שתכליתה טיפול בבעיית המסתננים.
מספר שבועות לאחר מינויו הודיע שלא יעסוק בענייני משק הגז, בשל קשריו עם איש העסקים קובי מימון, זאת, אף על פי שבראיון ששודר בערוץ 2 לפני הבחירות, אמר שקשריו עם איש העסקים לא ישפיעו על פעולותיו בנושא. משה כחלון ויואב גלנט (מס' 2 ברשימת כולנו) נמנעו מלהצביע בעניין מתווה הגז, בנימוק של ניגוד עניינים, אך כחלון עודד את סיעתו להצביע בעד המתווה.
בתחילת 2017 היה כחלון השר היחיד שהתנגד ליוזמתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לבטל את הקמת תאגיד השידור הישראלי ובמקומו לשקם את רשות השידור. לבסוף הושגה פשרה לפיה התאגיד יוקם, אולם גוף החדשות שלו יתבסס על עובדי החדשות של רשות השידור. לבסוף בוטלה הצעת החוק לפיצול תאגיד השידור, עקב זכיית ישראל באירוויזיון. תאגיד השידור האירופאי דורש כי הגוף שישדר את האירוויזיון יהיה בעל חטיבת חדשות, מה שלא היה מתקיים אם הצעת החוק לפיצול התאגיד הייתה עוברת.
בשנים 2016 ו-2017 נמנע כחלון מלמסור לוועדת הכספים את המלצותיו בנוגע להעלאת גיל הפרישה לנשים, וכתוצאה מכך דחתה הוועדה את תחילתו של מהלך זה ביותר משנה.
בנובמבר 2017 מינה כחלון את שאול מרידור לראש אגף התקציבים באוצר.
קידם את החוק האוסר על שיווק אופציות בינאריות מישראל למדינות אחרות, ביוזמת יו"ר רשות ניירות ערך, שמואל האוזר.
בשנת 2018, בשנה השלישית לכהונתו של כחלון, הועלה דירוג האשראי של ישראל לרמתו הגבוהה אי פעם.
משה זורמן
משה זוֹרְמן (נולד ב-15 במאי 1952) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מוזיקולוג, מעבד, מרצה ומחנך למוזיקה ישראלי. זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים במוזיקה קונצרטית 2023, פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2002 ופרס לנדאו במוזיקה קלאסית עכשווית לשנת 2017. בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב באוניברסיטת תל אביב במגמות פסנתר וקומפוזיציה ובעל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת העיר ניו יורק, כיהן כמרצה בכיר באקדמיה למוזיקה ובחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ניהל את המדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך, פרופסור חבר במכללת לוינסקי לחינוך, הוביל מסלול תואר שני בתרפיה במוזיקה במכללה, פרופסור לתזמור בבית הספר בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. כתב 152 יצירות מקוריות, ביניהן 11 אופרות, 20 יצירות סימפוניות, 32 יצירות קאמריות ואלפי עיבודים אמנותיים.
משה כחלון
מיסוי
נושא שבו דווקא העלה כחלון מיסים הוא החסכון הפנסיוני, בכך שבמסגרת חוק ההסדרים לשנים 2015/6 הורדה תקרת הפטור ממס להפקדות המעביד לתגמולים (פי 2.5 מהשכר הממוצע במשק, במקום פי 4 לפני כן, במסגרת תיקון מס' 209 לפקודת מס הכנסה), ובחוק ההסדרים לשנים 2017/8 נקבעה תקרה לפטור ממס על הפקדות המעביד לפיצויים (פי 3 מהשכר הממוצע במשק, במסגרת תיקון מס' 232 לפקודת מס הכנסה), כל הפקדה לפנסיה כנגד ההכנסה שמעבר לתקרה חויבה במס כמו הכנסה מיידית.
משה זורמן
ביוגרפיה
משה זורמן נולד ב-1952 בחולון, בן להורים ניצולי גטו ורשה. למד בתיכון קוגל וסיים בהצטיינות את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב במחלקת הפסנתר (עם מינדרו כץ), ובמחלקת הקומפוזיציה (עם לאון שידלובסקי). משה זורמן זכה במשך 14 שנים ברציפות במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל בכל התחומים. את שירותו הצבאי עשה כמעבד של להקות צבאיות, ועבד יחד עם רפי בן משה, משה וילנסקי וגיל אלדמע. המשיך בלימודי הקומפוזיציה עם צבי אבני ולאחר סיום השירות נסע ללימודים בארצות הברית, והוא בעל תואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת ניו יורק. בשנים אלה למד קומפוזיציה עם ג'ורג' פרל, עם ג'ון קייג' בעת שהותו בבאנף קנדה כמלחין אורח, ועם מריו דוידובסקי בסדנת המלחינים בקולג' ג'ונסון בוורמונט.
משה כחלון
מיסוי
הכנסות חד-פעמיות, כגון מיסים שהתקבלו מרווחי מכירתן של החברות מובילאיי וסודהסטרים, סייעו לאוצר לעמוד ביעדי הגירעון למרות הפחתות המיסים הניכרות, אך במרץ 2019, לקראת סוף כהונתה של הממשלה, התפרסם כי הגירעון בתקציב הממשלה עלה על החזוי, בעיקר כתוצאה מהורדת שיעורי המס בשנים הקודמות. ביוני אותה שנה פורסם שהגירעון צפוי להגיע בסוף 2019 ל-51 מיליארד ש"ח, שהם 11 מיליארד ש"ח מעבר לתכנון, ובסוף 2020 צפויה החריגה להגיע ל-22.6 מיליארד ש"ח. לטיפול מיידי בבעיה החליטה הממשלה על קיצוץ בהוצאותיה, ובהמשך צפויה העלאת מיסים.
משה זורמן
קריירה
לאחר סיום לימודיו ועם שובו ארצה ב-1985 הצטרף לצוות ההוראה של האקדמיה למוסיקה והחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, עיצב את תוכנית הלימודים בבית הספר לאמנויות בתל אביב, ולימד בבית הספר רימון לג'אז ולמוזיקה עכשווית. ב-1990 נבחר פה אחד למנהל המדרשה למוזיקה (המנהל הצעיר ביותר שהיה עד אז) ניהל את המדרשה במכללת לוינסקי לחינוך (1990–1996), החל מ-2006 הוא פרופסור בפקולטה למוזיקה, מ-2013 הוביל את המסלול ללימודי תואר שני (מ.א.) בתרפיה במוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך, והחל מ-2022 הוא פרופסור לתזמור באוניברסיטת תל אביב.
משה כחלון
רפורמות והסכמים
בכהונתו כשר אוצר פוצל ממשרד האוצר אגף שוק ההון, ביטוח וחסכון והפך לרשות עצמאית. בתקופתו אושר במסגרת חוק ההסדרים כלל הנומרטור אשר מחייב מציאת מקור תקציבי להצעות שאמורות להתקיים במהלך שלוש השנים הקרובות ומחייב את משרד האוצר להציג לממשלה את תחזיות הגירעון הממשלתי פעם בחצי שנה (יוני ודצמבר). במסגרת חוק ההסדרים אושרו גם רפורמת התמרוקים ורפורמה במכון התקנים.
משה זורמן
יצירותיו
יצירותיו המקוריות כוללות 11 אופרות, בתוכן "פונדק הרוחות" לפי מחזהו של נתן אלתרמן "מלך הילדים" על חיי לוין קיפניס, ה"ג'ילג'ול" (יוני להב לפי קפקא), "שאול" (קובי לוריא לפי הסיפור התנכי) ושתי אופרות לילדים - "מעשה ברם" (לפי לוין קיפניס) ו"בראשית בצלילים" (עם דני ארליך), יצירות סימפוניות ביניהן קונצ'רטו לטרומבון לתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה וקונצ'רטו לכינור, יצירות קאמריות ומקהלתיות, קונצ'רטים ופואמות סימפוניות המבוצעות על ידי מיטב התזמורות בארץ ובעולם. ביחד עם זמרת הסופרן הנודעת אן סופי פון - אוטר הוציא ב-2007 דיסק בהוצאת דויטשה גרמופון ובו עיבודיו לשירים של מלחיני גטו טרזנשטט שנספו בשואה. בהמשך לפרויקט זה הוציא דיסק שירי קברט של גטו טרזין עם הפזמונאי קובי לוריא, בהפקת בית טרזין ויד ושם.
האופרה "מלך הילדים" הוזמנה על ידי מכללת לווינסקי במלאת 100 למכללה יוני 2013, הקונצ'רטו לטרומבון הוזמן ובוצע בידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית 2010, הפואמה הסימפונית "תמונות עיר" בוצעה בידי התזמורת הסימפונית חיפה 2011, האופרה שלו "פונדק הרוחות" לפי אלתרמן זכתה לביצוע רביעי במסגרת ימי המוסיקה הישראלית 2010, והקנטטה שלו "אתם זוכרים את השירים" לפי קלאסיקה ישראלית ושירי חנן יובל בוצעה בפסטיבל ישראל. ב-2012 עבד על תוכנית ייחודית עם חוה אלברשטיין, ובה עיבודים של שירי שוברט להרכב קאמרי. ב-2013 יצא דיסק "בחלונות הגבוהים" - עיבודים ואלתורים על שירי שמוליק קראוס, בהפקת הקתדרה למוזיקה. עונת 14–2015 כוללת יצירה סימפונית "סוויטה גלילית" בהזמנת תזמורת גריניץ' וילג' בניו יורק, קונצ'רטו לכינור "מחווה לסשה ארגוב" שבוצע ב־2015 בהזמנת התזמורת הקאמרית הישראלית עם הכנר איתמר זורמן ובניצוח אריאל צוקרמן, מוזיקה לסרט "הנשיא התשיעי" על חיי שמעון פרס, והסימפוניה "שעתו היפה ביותר" - מחווה לחסיד אומות העולם האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה, בהזמנת תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של עומר מאיר ולבר. ב-2016 השלים אופרה נוספת לילדים, "לילה בלי ירח", לפי ספרה של שירה גפן, שזכתה בפרס קלאסילייק, והוצגה בפסטיבל ישראל בביצוע מקהלת העפרוני, מאי 2016.
משה כחלון
רפורמות והסכמים
בנוסף, כשר אוצר עבר החוק לשינוי מבנה הבורסה בתל אביב והפיכתה לגוף למטרות רווח.
כחלון הגיע יחד עם שר האנרגיה יובל שטייניץ להסכמות עם חברת החשמל וההסתדרות על רפורמה במשק החשמל, במאי 2018. במסגרת הרפורמה תמכור חברת החשמל תחנות כוח ותוגבר התחרות במקטע הייצור, תופרד חברת ניהול המערכת מחברת החשמל, ויפרשו כ-4,000 עובדים. עלות הרפורמה לפי ההערכות היא כ-7 מיליארד שקלים לאורך שנות הרפורמה, והיא תמומן מאי הורדת תעריף החשמל לציבור.
משה זורמן
ניהול מוזיקלי
זורמן יזם וערך את סדרת הקונצרטים "בעיקר כחול-לבן, המעבד, המנחה ומנהל מוזיקלי קבוע בסדרת הקונצרטים היוקרתית "קלאסיקה במימד אישי", המשודרת מדי שבוע בקול המוסיקה החל מאוגוסט 2012, ומגיש פינת רדיו קבועה בנושא מוזיקה ב"שלושה שיודעים", כאן תרבות, החל מ־2017.
משה כחלון
רפורמות והסכמים
ביוני 2018 חתם על הסכם לרפורמה יחד עם שר התחבורה ישראל כץ בחברת אגד, שבו יועברו לחברה כמיליארד שקלים בשנה למשך 10 שנים. במסגרת הרפורמה עד 2030 כל קווי התחבורה הציבורית של אגד יועמדו למכרז, 3,100 מהחברים והעובדים הוותיקים באגד יפרשו לגמלאות, אגד תהפוך מקואופרטיב לחברה בע"מ, וייכנס אליה משקיע אסטרטגי שיחזיק 50%.
משה זורמן
הקתדרה למוזיקה
משה זורמן הקים עם אשתו, ד"ר אסתרית בלצן ב־1996 את הקתדרה למוזיקה במרכז ענב לתרבות בתל אביב. הקתדרה מפגישה את הקהל הרחב עם מוזיקאים, עם אמנים ועם יוצרים מתחומים שונים המרחיבים את זווית הראייה של המוזיקה. זורמן מבצע בעצמו חלק מההדגמות המוזיקליות. מפעל תרבותי זה זכה להוקרה של הציבור הרחב, של מוזיקאים מקצועיים ושל אמנים ואישי ציבור, והוא עטור פרסי עיריית תל אביב-יפו ומשרד החינוך והתרבות.
משה כחלון
רפורמות והסכמים
במסגרת תפקידו נתן אישור להפרטת הדואר, תהליך אשר החל כבר מספר שנים לפני כן, במסגרתו ייכנס משקיע פרטי לחברת דואר ישראל.
משה זורמן
פרסים
בין הפרסים שבהם זכה משה זורמן:
משה כחלון
רפורמות והסכמים
באוקטובר 2018 אישר משה כחלון תוספת תקציבית רטרואקטיבית לשוטרי משטרת ישראל בגובה 20 מיליארד שקל לאורך השנים. דבר אשר הביא לקיצוץ רוחבי בתקציב הממשלה מיד לאחר מכן לטובת מימון הרפורמה. ההסכם גרר ביקורת רבה עקב ההוצאה התקציבית הגדולה, החריגה בגודלה ביחס לרפורמות והסכמים אחרים.
תחרות במערכת הבנקאית
אחד מנושאי הדגל של מפלגת כולנו לפני הבחירות לכנסת היה קידום התחרות במערכת הבנקאית, וזאת על ידי הקמת ועדת שטרום וקידום החוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל. המלצות ועדת שטרום עברו כחוק בכנסת, ובתוכן הדרישה להפרדת חברות כרטיסי האשראי ישראכרט ולאומי כארד מבנק הפועלים ובנק לאומי בהתאמה. חברות כרטיסי האשראי כאל נותרה במסגרת החוק תחת בנק דיסקונט. בנוסף דרש החוק מהבנקים למכור את החזקותיהם בחברת שב"א, כך שכל אחד לא יוכל להחזיק יותר מ-10%.
כחלון קידם ותמך בהעברת חוק תגמול לנושאי משרה בתאגידים פיננסיים המגביל את שכרם של בכירים בתאגידים פיננסיים ל-2.5 מיליון ש"ח בשנה.
בנוסף, במסגרת חוק ההסדרים לתקציב 2019 קידם את הקמת מערכת "עקוב אחרי" בבנקאות, אשר עתידה לאפשר מעבר חשבון בנק במהירות ולהגביר עוד יותר את התחרות בתחום הבנקאי.
תפקידים נוספים בתקופת כהונתו באוצר
כחלון הפסיק ב־27 בינואר 2016 את חברותו בכנסת העשרים, במסגרת סעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת ("החוק הנורווגי הקטן") ובמקומו נכנס לכנסת אכרם חסון. כתוצאה מהתפטרויות שרים, כיהן לתקופות קצרות כממלא מקום שר במשרדי הגנת הסביבה (יוני-אוגוסט 2016) והשיכון (ינואר 2019). בין אוגוסט 2017 לינואר 2018 כיהן גם כשר הכלכלה והתעשייה.
בכהונתו כשר האוצר מונה גם לנציג הממשלה בוועדה לבחירת שופטים. ב-3 בפברואר 2020 חשפה העיתונאית שרון שפורר שבזמן ששימש בתפקידו זה, היה בקשר אישי עם השופטת אתי כרייף (החשודה גם בקשר אינטימי עם אפי נוה בפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד) סביב התקופה שבה מונתה לשופטת. כחלון מסר עדות במשטרה על קשר זה, אך לא נחקר באזהרה.
בשנת 2016 חתמו כחלון ומתאם פעולות הממשלה בשטחים, האלוף יואב מרדכי, על הסכם אנרגיה מול חוסיין א-שייח', השר לעניינים אזרחיים ברשות הפלסטינית. ההסכם כלל החזר חוב עתק של הרשות לחברת החשמל לישראל, וכן הסדרת משק האנרגיה הפלסטיני והתקשרותו מול הצד הישראלי.
בחירות 2019 ו-2020
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הודיע כחלון על פרישתו מהחיים הפוליטיים. עם זאת נשאר בתפקידו עד להקמת ממשלה חדשה.
החל ממרץ 2020 ועד לפרישתו עסק גם בטיפול במשבר הכלכלי שגרמה מגפת הקורונה.
אחרי הפוליטיקה
כחלון הקים קרן השקעות, יחד עם בכיר במשפחת המלוכה באבו דאבי. והוא עומד בראש הקרן אשר תשקיע במיזמים, בעיקר בישראל.
במאי 2021, בתום תקופת הצינון שבה חויב מאז פרישתו מתפקיד שר האוצר, מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת האשראי החוץ-בנקאי יונט קרדיט בשכר שנתי של כ-8.3 מיליון שקל, שעיקרו 6.1 מיליון שקל בתשלום מבוסס מניות. ביוני 2022 התפטר מתפקיד זה, לאחר שהחברה דיווחה לבורסה לניירות ערך בתל אביב כי "ייתכן וקיימת לחברה חשיפה בגין הלוואות שהעמידה, שהינה גבוהה יותר באופן משמעותי ביחס לאמור בדיווחים הקודמים". לטענת כחלון, החשיפה נגרמה בגין אירועים שהתרחשו לפני הצטרפותו לחברה. ביולי 2022 נחקר באזהרה ברשות ניירות ערך ושוחרר בתנאים מגבילים.
חיים אישיים
מתגורר בשכונת שמבור בחיפה, נשוי לליאורה כחלון אב לשלושה ילדים.
בית טיכו
בית טיכו הוא אחד הבתים הראשונים בירושלים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה. הבית שימש למגוריהם ועבודתם של הציירת אנה טיכו ובעלה רופא העיניים והחוקר אברהם אלברט טיכו שהיו דמויות בולטות בחברה הארץ ישראלית של תחילת המאה ה-20. כיום המקום משמש כמסעדה וכמוזיאון שהוא שלוחה של מוזיאון ישראל.
היסטוריה
הבית נבנה בשנת 1864 על ידי הגא רשיד נשאשיבי, ערבי אמיד, ונודע אז בשם "טירת רשיד". כעבור חמש שנים שכר אותו סוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא, יהודי מומר שלימים הסתבך בפרשיות של זיוף עתיקות ועמד במרכזה של פרשיית זיוף בינלאומית שהסעירה את עולם הארכאולוגיה. שפירא התגורר בבית עם אשתו רוזטה ובנותיו אוגוסטה ומריה (הסופרת מרים הרי), עד התאבדותו בשנת 1884.
לימים, תיארה מרים הרי בספרה "בת ירושלים הקטנה" את הבית כפי שחוותה אותו כילדה: "בנוי היה במקום גבוה ולפניו גן היורד במדרגות עד לכביש יפו. היה זה בוסתן פרטי, גינת שיר השירים: עצי פרי שגשגו בינות לערוגות הירק והפרחים, חיזיון מרהיב עין… גם פנים הבית הפתיע בחינו. הקומה התחתונה כולה בסגנון ערבי. לעומת זאת השפיעה רוח התרבות על תוכנית הקומה העליונה. במקום מוטות הברזל המוצקים והמשולבים בחלונות, היו כאן כידוני פלדה קלים וגזוזטרות פתוחות לרווחה כבבתי אירופה קישטו את הבית…".
אחרי שפירא ומשפחתו, אכלסו את הבית מספר דיירים, ביניהם כמה מהדמויות המוכרות בירושלים של אותם ימים. ב-1924 קנו את הבית רופא העיניים, אברהם אלברט טיכו ורעייתו הציירת אנה טיכו, שהייתה גם דודניתו. השניים הטביעו את חותמם האישי על הבית והוא נקרא על שמם עד היום.
ד"ר אלברט טיכו ורעייתו אנה נולדו בסוף המאה ה-19 במורבייה. ד"ר טיכו השלים את לימודי הרפואה שלו בווינה והתמחה ברפואת עיניים בבית החולים "רודולף". אנה החלה ללמוד אומנות בגיל 15, אף היא בווינה. ב-1912, לאחר שנשלח על ידי הארגון פרנקפורטאי "למען ציון" לפתוח מרפאת עיניים בירושלים, נשא ד"ר טיכו את אנה לאישה.
עם הגיעם לירושלים פתח ד"ר טיכו מרפאה, ולאחר שנים מספר החליטו לשפר את רמת חייהם ולרכוש את בית המידות בקרבת רחוב הקונסולים (רחוב הנביאים היום), שנחשב באותה תקופה לסביבת המגורים היוקרתית ביותר בירושלים. ד"ר טיכו, שהיה אזרח גרמניה שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה כרופא בצבא הגרמני ונעדר מירושלים.
בשנת 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, נדקר ד"ר טיכו בידי ערבים בדרכו למרפאתו שבשכונת מאה שערים, ובעקבות כך החליטו הוא ואשתו להסב את הקומה התחתונה של הבית למרפאת עיניים, מרפאה ששירתה את אוכלוסיית ירושלים, עשירים ועניים כאחד. לצד טיפול בחולים, עסק ד"ר טיכו במחקר רפואת העיניים והיה מחדש בינלאומי בתחום עבודתו. שמו של ד"ר טיכו יצא למרחוק, ואת מרפאתו פקדו חולים מרחבי המזרח התיכון.
ביתם של בני הזוג, שיחד עם הגן והחורשה הצמודים אליו משתרע על שטח של כשלושה דונם, היה למקום מפגש לאינטלקטואלים, אמנים, אנשי ספרות ופוליטיקאים. בין היתר ארח הזוג את הנציב הבריטי העליון סר ארתור ווקופ, את האמנים מרדכי ארדון ומארק שאגאל, את הפילוסוף מרטין בובר, ורבים אחרים. בני הזוג טיכו אמנם צברו נכסים רבים, אך לא ניהלו אורח חיים ראוותני והיו אנשי עבודה לאורך כל חייהם. הזוג טיכו ותפקידם בחברה הארץ ישראלית הונצח במערכון של שייקה אופיר, "ציונה והעין המקולקלת", המתעד ביקור בבית טיכו בשל מחלת עיניים.
בתקופת המנדט שימש המקום כסליק של הפלמ"ח.
ד"ר טיכו נפטר ב-1960. אנה, ששימשה כסייעת במרפאת העיניים של בעלה, ציירה ורשמה את נופיה של ירושלים ואת אנשיה. היא המשיכה להתגורר, ליצור ולארח בבית עד מותה בשנת 1980. בשנות חייה האחרונות הוזנח במקצת הבית וחלקים ממנו הושכרו. בצוואתה הותירה את הבית, על אוסף האמנות שבו, למען תושבי ירושלים כאות הוקרה לעיר שכה אהבה.
הבניין שופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, והוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20.
בשנת 2015 עבר המבנה שיפוץ נוסף על ידי משרד תמי יניב אדריכלות עם אדריכל השימור אמיר פרוינדליך. השיפוץ כלל החיזוק והחלפה של אלמנטים מבטון אשר מצבם הידרדר עם השנים. המסעדה הועברה לקומה העליונה, גלריות האומנות לקומת הקרקע. הוספו סידורי נגישות לשתי קומות המבנה וכן מדרגות ומעלית חיצוניים בעיצוב מודרני. המבנה כולו הותאם לתנאים הנדרשים עבור מוזיאון מודרני לרבות תאורה, מיזוג אוויר, ומערכות מולטימדיה. הסורגים הכבדים הוחלפו בסורגים המבוססים על שחזור פרטים תקופתיים ולקומה העליונה הוחזרה הפרגולה אשר הצלה על המרפסת בתקופת בני הזוג טיכו.
מוזיאון ישראל מפעיל כיום את מוזיאון בית טיכו כשלוחה חיצונית שלו. במוזיאון מוצגים יצירותיה של אנה טיכו, אוסף החנוכיות של ד"ר אברהם טיכו, חלק מכלי עבודתו והסברים על אודות חיי הזוג, לצד תערוכות אמנות מתחלפות.
אלשנדרה הרקולנו
אַלֵשַׁנְדְרֵה הֵרְקוּלַנוּ דֵי קַרְוַלְיוּ אִי אַרַאוּז'וּ (בפורטוגזית: Alexandre Herculano de Carvalho e Araújo; 28 במרץ 1810 – 13 בספטמבר 1877) היה סופר, משורר והיסטוריון פורטוגלי.
כתביו
מנקודת מבט אמנותית, הסיפורים הללו הם הפקות מאומצות למדי, מלבד היותם אולטרה-רומנטיים; אך יש לזכור שהם נכתבו בעיקר למטרה חינוכית, ויתרה מכך, הם ראויים לשבחים רבים על סגנונם. להרקולנו היה ידע ספרותי גדול יותר מסקוט, אבל הוא חסר כישרון תיאורי ומיומנות בדיאלוג. המגע שלו כבד, והרומנים האלה לא מראים שום אפקט דרמטי, מה שמסביר את כישלונו כמחזאי, אבל השפעתם הייתה גדולה כיוון שהיו להם חסידים רבים.
כרוניקות וספרי היסטוריה
עריכה של מהדורות של שתי כרוניקות עתיקות, "כרוניקה של דום סבשטיאו" (Chronica de dom Sebastião, 1839) ו"דברי ימי המלך ז'ואאו השלישי" (Annaes del rei Dom João III, 1844), הכינו את הרקולנו למפעל חייו, ובשנת 1846 ראה אור הכרך הראשון שלו של "ההיסטוריה של פורטוגל מראשית המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" (História de Portugal: 1.a época, desde an origem da monarquia até D. Afonso III), ספר שנכתב בקווים ביקורתיים ומבוסס על מסמכים.
הקשיים שנתקל בהם בכתיבתו היו גדולים מאוד, שכן היסודות לא הוכנו כראוי על ידי קודמיו, והוא נאלץ להיות אומן ואדריכל בעת ובעונה אחת. הוא היה צריך לאסוף כתבי יד מכל חלקי פורטוגל, לפענח, לסווג ולשקלל אותם לפני שהצליח להתחיל לעבוד, ואז מצא צורך לשבור תקדימים ולהרוס מסורות. סטודנטים רציניים בפורטוגל ומחוצה לה קיבלו את הספר בברכה כיצירה היסטורית מהשורה הראשונה, בשל העדויות על המחקר הקפדני שערך, חיבור העובדות המוכשר שלו, למדנותו ודיוקו עד כדי כאב, תוך הפשטות הפיסולית של הסגנון ונכונותו של חיתוך הדיבור הפכו אותו לקלאסיקה פורטוגזית. הכרך השני של ההיסטוריה שלו הופיע ב-1847, השלישי ב-1849 והרביעי ב-1853.
מחלוקת היסטוריוגרפית
אולם הכרך הראשון הוליד מחלוקת מהוללת, משום שהרקולנו צמצם את קרב אוריקה המפורסם, שהיה אמור לבשר את הולדת המלוכה הפורטוגלית, לממדים של התכתשות בלבד, והוא הכחיש את הופעת ישו בחלומו של המלך אפונסו, אגדה שהופצה לראשונה במאה ה-15.
הרקולנו ספג גינויים מדוכן המטיפים בכנסיות ומהעיתונות בשל חוסר הפטריוטיות והאדיקות הדתית, ולאחר שנשא בעוז את המתקפה במשך זמן מה, דחפה אותו גאוותו להשיב. במכתב אל הקרדינל בשם Eu e o Clero ("אני ואנשי הדת", 1850), הוא גינה את הקנאות והבורות של הכמורה במילים פשוטות, והמכתב עורר מלחמת פמפלטים עזה שאופיינה בהתעללות אישית רבה. פרופסור לערבית בליסבון התערב כדי לבסס את ההשקפה המקובלת על הקרב, והאשים את הרקולנו ותומכו, המלומד והאוריינטליסט הספרדי, בבורות לגבי ההיסטוריונים הערבים ושפתם. התנהלות המחלוקת, שנמשכה שנים אחדות, לא עשתה טוב לאף אחד מהצדדים המתמודדים, אך הצהרה של הרקולנו לגבי העובדות התקבלה בסופו של דבר כנכונה.
היסטוריה של האינקוויזיציה
בצעירותו, הפכו המגרעות של האבסולוטיזם את הרקולנו לליברלי, וההתקפות על ספר ההיסטוריה שלו הפכו את האיש הזה, הרגיש ובעל האמונה הדתית העמוקה, למתנגד חריף של הממסד הדתי שהחל להבדיל בין קתוליות פוליטית לנצרות. "ההיסטוריה של מוצאה והקמתה של האינקוויזיציה בפורטוגל" (História da Origem e Estabelecimento da Inquisição em Portugal, 1854–1855), המתייחסת לעימות בן שלושים השנים בין המלך ז'ואאו השלישי ליהודים – הוא, להקים את המוסד, והם כדי למנוע זאת ממנו - חוברה, כפי שההקדמה הראתה, כדי לבלום את הריאקציה של האולטרה־מונטניזם, אך עם זאת הייתה לה ערך כי זה היה תיאור של האירועים עם מעט או ללא הערות או עדות לתשוקה אצל מחברו.
לצד שני הספרים הללו ("תולדות פורטוגל מראשית המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" ו"תולדות מוצאה והקמתה של האינקוויזיציה בפורטוגל"), מחקרו "מצבו של מעמד העובדים בחצי האי מהמאה השביעית עד המאה השתים עשרה" ("Do Estado des classes servas na Peninsula desde o VII. até o XII. seculo"), הייתה תרומתו יקרת הערך ביותר של הרקולנו להיסטוריה.
פרישה לגמלאות
בשנת 1856 החל הרקולנו לערוך סדרה של Portugalliae monumenta historica (מונומנטים היסטוריים פורטוגליים), אך ויכוחים אישיים בינו לבין מנהל הארכיון, שאותו הוא בהכרח פקד לעיתים קרובות, קטעו את לימודי ההיסטוריה שלו. עם מותו של חברו פדרו החמישי, מלך פורטוגל עזב הרקולנו את רובע בליסבון ופרש לבית כפרי ליד.
הברית בין הליברליזם והקתוליות, שיוצגה על ידי הרקולנו וחבריו ההיסטוריונים מהתנועה הרומנטית, שאטובריאן ולמרטין, הסתיימה כאשר התנועה הידועה בשם אולטרה־מונטניזם צמחה בהיררכיה הקתולית לאחר המהפכות של 1848. מאוכזב מהמין האנושי ומתייאש מעתיד ארצו, יצא הרקולנו רק לעיתים רחוקות מפרישתו; וכשעשה זאת, זה היה כדי להילחם בריאקציונרים פוליטיים ודתיים. הרקולנו הגן על המסדרים הנזיריים של פורטוגל (דגל ברפורמה ולא בדיכוי) והתנגד בהצלחה לכניסתם של מסדרים דתיים זרים. הוא תמך בכמורה הכפרית ועשה אידיאליזציה לכומר הכפרי ב"כומר הקהילה של הכפר" (Pároco da Aldeia) שלו, חיקוי, לא מודע או אחר, של "הכומר מוויקפילד" של אוליבר גולדסמית'. הרקולנו גם התנגד לקונקורדט של 21 בפברואר 1857 בין פורטוגל לכס הקדוש, שהסדיר את ה הפורטוגזי במזרח. הרקולנו תמך בנישואים אזרחיים, אם כי הספר שכתב בנושא "מחקרים על נישואים אזרחיים" (Estudos sobre o Casamento Civil) הוחרם על ידי הכנסייה (הספר הוסף לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית). ההיסטוריון האנגלי לורד אקטון וההיסטוריון הגרמני חוו בעיות דומות, במיוחד כשכולם נלחמו בדוגמות החדשות של העיבור ללא חטא (1854) והאל טעות של האפיפיור (1871). מסמכים מרכזיים נוספים שפרסם פיוס התשיעי במהלך הצטמצמות של הכנסייה כוללים את, שבו פירט 80 סוגי כפירה (1864) ו, שבו תקף תנועות שונות באירופה, ובייחוד את הבונים החופשיים (1873).
מורשת פוליטית
בתחום כתיבת איגרות הוא נשאר עד מותו אפיפיור של ממש, ומאמר או ספר שלו היה אירוע שנחגג מקצה אחד של פורטוגל לקצה השני. האומה המשיכה לראות בו מנהיג אינטלקטואלי, אך בשנותיו האחרונות, כשהיה חסר תקווה בעצמו, הוא לא יכול היה לעורר אחרים או להשתמש כדי לנצל לטובתו את הסמכויות שהוענקו לו. בפוליטיקה הוא נשאר ליברל חוקתי מהסוג הישן, ומבחינתו, העם היה מעמדות הביניים המתנגדים למעמדות הנמוכים, שלדעתו היו תומכי העריצות בכל הדורות, בעוד שהוא ראה ב אמצעי לחזרה דרך אנרכיה למונרכיה אבסולטית. עם זאת, אף על פי שניהל מסעות תעמולה פוליטיים בעיתונות בימיו הראשונים, הרקולנו מעולם לא הפעיל השפעה רבה בפוליטיקה.
אופיו
אף שרוב כתביו הם רציניים, הם כוללים תיאור קצר של שיט מג'רזי לגרנוויל, שבו הוא מתאר בצורה סאטירית את האופי והמנהגים של האנגלים, והוא מגלה חוש הומור בלתי צפוי. סימני האופי של הרקולנו כאדם כללו יכולת נדירה לעבודה מייגעת, יושר עז, תשוקה לאמת, גאווה, רוגז בעת ביקורת ועצמאות אופי.
הוא יכול היה להישבר אך לעולם לא להתכופף, והכנות הגסה שלו תאמה את פניו הנוקשות והקודרות, ולעיתים קרובות הוא גרם לניכור כלפיו מצד אנשים, אם כי לעיתים רחוקות אבד כבודו בעיניהם. הליריקה שלו נמרצת, רגישה אך מחמירה, וכמעט כולה סובייקטיבית ואישית, בעוד שהפמפלטים שלו בולטים באנרגיה של שכנוע, עוצמה של אישור ובוז ליריבים חלשים ובורים יותר.
הוא קבור בקבר מלכותי במנזר ז'רונימוש בבלן, ליד ליסבון. יצירותיו החשובות יותר פורסמו במהדורות רבות, והוא נחשב אחד מההיסטוריונים המודרניים החשובים של פורטוגל ושל חצי האי האיברי.
משפחתו
ב-1866 הרקולנו התחתן עם מריאנה הרמיניה דה מאירה (Mariana Hermínia de Meira), ילידת 1830 לערך, עמה לא היו לו ילדים.
איזי מן
איזי מָן (נולד ב-16 בפברואר 1957) הוא עיתונאי ישראלי, שימש שדרן, עורך ומגיש תוכניות ברשת ב' ובכאן תרבות. הוא גם סופר, כותב מקאמות ומנחה אירועים.
קריירה רדיופונית
בעבודתו בקול ישראל התמחה בפינות היסטוריות, ושידר אלפי פינות, בהן "המאה ה-20" (1538 פינות במשך חמש שנים, 1999-2004), "ימי הרדיו" (בשנת 1995, במלאת מאה שנה להמצאת הרדיו), "ישראל (כמעט) חמישים" (לשנת היובל למדינה), "שיעור מולדת", "ישראל חופשת", "ציונות בציון מאה", "היום הזה ממש", "רגע אחד – שישים שנה" (לשנת ה-60 למדינה) ו"רגע אחד – הפסקול של המדינה".
שנים רבות הוא ערך והגיש פינות ותוכניות מיוחדות ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. מן תיעד עשרות ניצולי שואה שסיפרו על הילדות בשואה, דרכי המחבוא שלהם, השתתפות בפעילות הפרטיזנים, ציד נאצים, חסידי אומות העולם ועוד. בימי הזיכרון הביא עדויות של חברים משדה הקרב (בתוכנית "הקרב האחרון"), אלמנות (ב"ולא מצאה מנוח") ואחים שכולים (בתוכניתו, "אחים בדם"). בנוסף, במשך חמש שנים ליווה את תוכניתה של נתיבה בן-יהודה "נתיבה מדברת ומקשיבה".