cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת ההתשה
הזירה הדיפלומטית והשבת הפסקת האש
בתום מלחמת ששת הימים העניקה ארצות הברית גיבוי לישראל, שהתבטא בין היתר בהחלטה 242 ובפרשונה, לפיה אל לישראל לסגת מן השטחים שכבשה בלא הסכם שלום של קבע עם שכנותיה הערביות. ממשל ג'ונסון רצה להתניע את התהליך המדיני במזרח התיכון ולשם כך תמך בהקמתה של שליחות גונאר יארינג, שגריר שוודיה בברית המועצות, שנועדה לתווך בסכסוך מטעם האו"ם. כאמור העמדה העקרונית של מדינות ערב, מצרים בהנהגתן, הייתה שעל ישראל ראשית כל לסגת מהשטחים ורק מאוחר יותר להתחיל בתהליך המדיני ובמשא ומתן לשלום. במקביל, שינויים גאו-פוליטיים הובילו לחיזוק יחסי ארצות הברית–ישראל והתלות הישראלית ברכש צבאי מארצות הברית הפך למוחלט כתוצאה מהאמברגו הצרפתי . החל מ-1969, ארצות הברית הפכה להיות ספקית הנשק הבלעדית לישראל, שבמקביל החלה לפתח תעשיית ייצור נשק עצמאית כדי להפחית את התלות. ברית המועצות מצידה הגדילה את הגיבוי שהעניקה למדינות ערב, מצרים וסוריה בראשן. נוכח עלייה על שרטון וחוסר התקדמות של שליחות יארינג, החליטו המעצמות להתדיין ישירות ביניהן במסגרת דיוני ארבע המעצמות (של ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ודיוני שתי המעצמות (של ברית המועצות וארצות הברית). לאורך כל מלחמת ההתשה היו ליחסי ארצות הברית–ישראל משקל מרכזי, והסכמות ואי-הסכמות ביניהם היו בעלות חשיבות רבה על מהלכי הלחימה, בדומה להשפעה ולחשיבות הרבה שהיו ליחסי ברית המועצות–מצרים במהלך המלחמה. בינואר 1969 החליף ממשל ניקסון את ממשל ג'ונסון, ונקט במדיניות של ריאלפוליטיק ודטאנט כדי להפחית את המתיחות בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה. היה חשש בהנהגה האמריקאית, שהסלמה מחודשת בחזית המזרח תיכונית תפגע במהלך הדטאנט, הסלמה שהתממשה עם נפילת הפסקת האש במרץ 1969. בתוך הממשל החדש, הדעות והגישות היו חלוקות באשר לסכסוך הישראלי-ערבי. מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה דגלו בגישה שקראה ללחוץ על ישראל להגיע לוויתורים בעמדתה ולהפעיל עליה לחצים דרך דחיית אספקת הנשק עבורה. במקביל הם חששו מפני ההשפעות שתהיה לצידוד בישראל על יחסיה של אמריקה עם העולם הערבי, ובנוסף גם ניסו לפתוח צינור קשר דיפלומטי עם מצרים, לאחר שנים של נתק. לעומתם, הנשיא, ובעיקר היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, שאחז בהשפעה רבה על התנהלות הממשל, נקט עמדה פרו-ישראלית חד משמעית. בישראל, גולדה מאיר סירבה להתפשרות בדרישה הישראלית, לפיה נסיגה טריטוריאלית תבוא אך ורק עם הסכם שלום, וסירבה להסתמך על ערבויות ביטחוניות מטעם ארצות הברית.
נוכח חוסר ההתקדמות בזירה המדינית, החליטה ארצות הברית לעשות צעד משל עצמה ולקדם יוזמה בתיווכה, שהיא מעניקה לה גיבוי וצידוד. ב-9 בדצמבר 1969 הציג מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, את יוזמת השלום שלו למזרח התיכון. תוכנית רוג'רס (הראשונה) התבססה על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, ונגעה לפתרון הנושאים הבאים: ביטחון, נסיגה משטחים, הפליטים וירושלים. לפי התוכנית תיסוג ישראל לגבול הבינלאומי עם מצרים, ויובטח חופש השיט לכלי שיט ישראלים בתעלת סואץ. מעמדן של רצועת עזה ושארם א-שייח' יקבע במשא ומתן בין המדינות, וירושלים תישאר מאוחדת, אך תנוהל על ידי נציגי שלוש העדות הדתיות. הצעה זו נדחתה הן על ידי מצרים, שראתה בה ויתור גדול מדי לטובת ישראל, והן על ידי ישראל, שלא מצאה בה ערובות לביטחונה, קריאה למשא ומתן ישיר, או הבטחה לריבונות ישראלית בירושלים. עיקר ההתדיינות המדינית שיזמו האמריקאים נעשתה בינם לבין הסובייטים, וההנהגה בישראל חשה כי קולה אינו נשמע בצורה ראויה וברורה. שר הביטחון דיין אמר בהקשר זה: "אינני חושב שהאמריקאים הם המומחים הגדולים ביותר לנעשה במזרח התיכון, ולפעמים אני חושב שהם המומחים הקטנים ביותר. "
בראשיתה של מלחמת ההתשה, כך עולה מדיווחיו של השגריר רבין, האמריקאים התרשמו לטובה מהביצועים של ישראל, וראו בעין טובה את ההצלחה הישראלית, מתוצרת התעשיות האמריקאיות, בעימות מול הצבא המצרי, שכליו סופקו בידי התעשייה הסובייטית. כל עוד נמשכה הלחימה, ארצות הברית החלה לחשוש מהאפשרות של התערבות סובייטית שתדרדר את המלחמה הקרה ותהרוס את מדיניות הדטאנט. כאשר החלו הפצצות העומק, הממשל האמריקאי המליץ לישראל להימנע מתקיפות בסביבת קהיר ומרכזי אוכלוסין, כדי להימנע מפגיעה חמורה באזרחים. בראשית 1970, ברקע הפצצות העומק, שלח ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, איגרת חריפה לנשיא ניקסון, ובתוכה האשים את ישראל בהצתה מחודשת של מלחמה נגד מדינות ערב ופגיעה באזרחים ובתשתיות בעזרת גיבוי אמריקאי. ניקסון מצידו השיב שמצרים היא שפתחה בלחימה ומוטטה את הפסקת האש, וקרא, באיגרת התגובה לקוסיגין, לנאצר לשוב להפסקת האש שתכלול את סיום פעילות המחבלים בגזרה הירדנית. בתום אותו החודש הבהיר דיין שישראל מעוניינת בשיבה להפסקת האש. האמריקאים ניסו לדון עם נאצר בעניין, אך בשיחות סגורות הלה התוודה שהוא מתנגד להפסקת אש בהווה או בעתיד, מחשש שכל עוד הפסקת האש תימשך, אזי תתחזק ההבנה שגבול הפסקת האש הוא הגבול הבינלאומי החדש. במקביל, מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה בוושינגטון ניסו ללחוץ על הבית הלבן לעכב את ההיענות לבקשות הסיוע ורכש הנשק לישראל, במטרה ללחוץ עליה להפסיק לגמרי את הפצצות העומק או להתפשר על דרישותיה ולקדם הפסקת אש. מחלקת המדינה הזהירה שהיענות לבקשת הסיוע הישראלית תוביל להידרדרות משמעותית ביחסיה של ארצות הברית עם מדינות ערב המתונות והפרו-מערביות, כגון ירדן ומדינות המפרץ. מבחינת האמריקאים היה הכרח בשמירה על המשטרים הפרו-מערביים בעולם הערבי, ולכן ארצות הברית התייחסה בחומרה לפעילות צבאית ישראלית מול ירדן ולבנון אך התירה, תוך הסכמה שבשתיקה, לוחמה מול מצרים וסוריה.
באביב 1970 החל משבר בעמדת הממשלות בין ירושלים לוושינגטון, כאשר ארצות הברית ניסתה לקדם הפסקת אש ישראלית חד-צדדית ובלתי-מוכרזת, וניסתה ללחוץ על ישראל לצדד בה דרך הקפאת רכש להק מטוסים. ברית המועצות צידדה במהלך של הפסקת אש בלתי-מוכרזת, אך מצרים סירבה לקבלו, וכתוצאה מכך ניסתה ארצות הברית ללחוץ על ישראל לבצע מהלך חד-צדדי. בתוך הממשל היו הדעות חלוקות, בעיקר בין מזכיר ההגנה מלווין ליירד ליועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר. בסופו של יום, בחודש יוני, הסכימו בכירי הממשל על תוכנית רוג'רס השנייה, שנועדה לחדש את התהליך המדיני דרך שליחות יארינג כאשר השלב הראשון שלה הוא הסכמת הצדדים להפסקת אש מחודשת. ממשלת ישראל דחתה את ההצעה ב-21 ביוני, אולם הממשלה המצרית הודיעה שהיא מסכימה לדון ביוזמה.
בעקבות ההסכמה המצרית החל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ללחוץ על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להסכים להצעה. הוא הבטיח שארצות הברית תערוב לריבונותה, שלמותה וביטחונה של מדינת ישראל ותשמור על מאזן החימוש באזור, והבהיר למאיר כי הדרישה היא לנסיגה ישראלית לגבולות בטוחים ומוסכמים ולא לגבולות הקו הירוק ושלא תיכפה על ישראל נסיגה לפני שיחתם הסכם שלום חוזי מחייב. כמו כן סוגיית הפליטים תטופל באופן שלא יפגע בקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. בעקבות ההבטחות וההבהרות האמריקאיות הסכימה גם ממשלת ישראל ב-31 ביולי לדון בתוכנית באופן עקרוני, אולם בשל כך פרשה גח"ל מממשלת הליכוד הלאומי. הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים שסיים את מלחמת ההתשה נכנס לתוקף ב-7 באוגוסט. דקות לפני כניסת הפסקת האש לתוקף, הופצצו מספר יעדים במצרים ובתוכם גשר פירדאן.
משבר הטילים
סעיף 3 בהסכם הפסקת האש קבע: "שני הצדדים יימנעו מלשנות את הסטטוס קוו הצבאי בתוך האזורים המשתרעים 50 קילומטר מזרחה ומערבה לקו הפסקת האש. אף צד לא יכניס או יקים מתקנים צבאיים חדשים כלשהם באזורים אלה". סעיף זה הופר על ידי מצרים מיד ביום כניסתו לתוקף (ראו גיחות צילום אמריקאיות בסיני 1970), בצורת קידום סוללות טילי קרקע-אוויר לקרבת התעלה, באופן כזה שמערך ההגנה האווירית המצרית, שבמשך חודשים התקדם בהדרגה מזרחה, היה כעת עם רדיוס של עשרה קילומטרים מזרחית לתעלה, לתוך שטח ישראל בחצי האי סיני. מאוחר יותר התברר, שקידום המערך היה המניע העיקרי של ההנהגה המצרית בהחלטתה לתמוך בהפסקת האש. ישראל רתחה על האירוע, וארצות הברית גילתה את ההפרה המצרית דרך גיחות צילום אוויריות, אך במטרה לשמור על הפסקת האש החליטה להימנע מלשתף את ישראל בתמונות שצולמו וניסתה ללחוץ על ממשלת ישראל שלא לייחס חשיבות רבה להפרה. ישראל הקפיאה את שיתוף הפעולה שלה בשליחות יארינג עד להשבת המערך המצרי אחורנית. האמריקאים מצידם חששו שבתום שלושת החודשים שהוקצו לה, הפסקת האש לא תחודש ומלחמת ההתשה תשוב בסבב מחודש. כתוצאה מחשש זה נותרה הכוננות הצבאית גבוהה בשני הצבאות.
אלא שדווקא אז, באמצע משבר הטילים, ב-28 בספטמבר 1970, נפטר נאצר, ומחליפו החדש, אנואר סאדאת, נדרש להתרכז בביסוס שלטונו ובבעיות פנים, והחליט להמשיך את הפסקת האש על אף הקיפאון בתהליך המדיני. סאדאת גם החל במדיניות של התקרבות ביחסי ארצות הברית–מצרים. כתוצאה מכך, מערך ההגנה האווירית של מצרים נותר במקומו הודות להפרת ההקפאה, אך הפסקת האש לא נשברה, ובתום שלושת חודשיה הראשונים, שבסופם הוארכה, המטה הכללי של צה"ל הוריד את הכוננות מפני חידוש הלחימה. גם לישראל וגם למצרים היו כעת אינטרסים שהובילו אותם לתמוך בהארכת הפסקת האש. צעד זה, של הפרת ההקפאה באופן בוטה, נתן למצרים ביטחון ביכולתם לחצות את תעלת סואץ מבלי שיופרעו על ידי חיל האוויר הישראלי, ואפשר להם להתקדם בתכנון מלחמת יום הכיפורים. בינואר 1971, בלחץ ארצות הברית, חידשה ישראל את השתתפותה במאמצי התהליך המדיני שקידם יארינג, אלא שהשליחות לא הצליחה להוביל לפריצת דרך מדינית, והשיחות התנהלו בעצלתיים.
בשנים הבאות ניהלה מצרים משא ומתן עקיף, תוך ניסיון להביא את ישראל להיענות לתכתיב אמריקאי, ובמקביל סירבה פעם אחר פעם להגיע למשא ומתן ישיר עם ישראל. יוזמה ישראלית לקדם הסכם ביניים, כדי להוריד את המתיחות, הסתבכה בפערי שאיפות ובאינספור תמרונים דיפלומטים של המתווכים מטעם מחלקת המדינה, וכשלה גם היא. בזיכרונותיו, טען הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי שנוכח הקיפאון במישור הדיפלומטי, "מבוי סתום" כלשונו, הפך הפתרון הצבאי לפתרון היחיד שמצרים יכלה לקבל. כזאת הייתה גם עמדת סאדאת, שתמרוניו הדיפלומטים בין ברית המועצות לארצות הברית לא הצליחו להביא לכפיית הסדר של המעצמות על ישראל. באוקטובר 1972, לאחר שהחליט לגרש ממצרים את הקצונה הסובייטית וחיל המשלוח, הורה סאדאת לצבאו להתחיל להתכונן למלחמה יזומה. הרחקת המעורבות הסובייטית נועדה לסמל את עצמאות הפעולה של מצרים במישור המדיני, להבטיח שמצרים היא שתנהל את המלחמה, ושניצחון במלחמה יהיה ניצחון שלה, לא של ברית המועצות, שישיב לה את היוקרה והמעמד שאבד במפלת ששת הימים. בינואר 1973 הצטרפה גם סוריה ליוזמת המלחמה של מצרים, דרך מגעים חשאיים. ב-6 באוקטובר 1973 פתחו השתיים ביוזמה הצבאית בדמות מלחמת יום הכיפורים.
הקרבות בחזית הירדנית
בתקופת מלחמת ההתשה מול מצרים התרחשה בגבול ירדן מלחמה בפני עצמה, שהתאפיינה בהפגזות מתמשכות וקבועות על יישובים אזרחיים: הקיבוצים והמושבים במועצה אזורית בקעת בית שאן, במועצה אזורית עמק הירדן ובבית שאן. גם בגזרה הסורית נערכו תקריות בודדות של עימותים בין צה"ל לצבא הסורי לאורך הקו הסגול החדש שנוצר לאחר ששת הימים, אלא שהגזרה הסורית הייתה השקטה בין גזרות מלחמת ההתשה. אותם יישובים נדרשו לחיות במשך כל תקופת המלחמה בהאפלה (כיבוי מוחלט של התאורה בתוך הבתים וברחבי היישובים) במשך כל שעות החשכה, על מנת להימנע מפגיעות ההפגזה הירדנית. ישראל ביצעה פשיטות לעבר הגדה המזרחית של הירדן כדי לפגוע במרכזי הפעילות של המחבלים. עיקר הלוחמה בגבול הירדני הייתה ארטילרית, וההפגזות מהצד הירדני נענו בהפגזות מקבילות מהצד הישראלי על יישובים במדינת ירדן הסמוכים לגבול, ועל עמדות צבא. עם זאת ביצעו יחידות צה"ל פשיטות כנגד בסיסי המחבלים והצבא הירדני, ובהן הפשיטה על מוצב החרוט. הפעולה הגדולה ביותר, "מבצע רותם" - היא פעולת כראמה (כללה שימוש בכוח אוגדתי בן שלוש חטיבות) - הובילה להסתבכות ולעימות ישיר מול הצבא הירדני, ולאחריה הפחית צה"ל את עומק החדירה לירדן בפשיטות ואת תדירות הפשיטות.
למלחמת ההתשה לאורך הגבול עם ירדן היה אחראי בעיקר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בתמיכה ירדנית פסיבית. לוחמה זו לאורך גבולה המזרחי של ישראל נפסקה לאחר אירועי "ספטמבר השחור" בספטמבר 1970, כאשר ארגוני הטרור, שבנו לעצמם "מדינה בתוך מדינה", החלו לפעול לקראת השתלטות על ירדן (כולל הקמת ממשל עצמאי במחנות פליטים, התעלמות ועימותים עם גורמי אכיפה ירדנים, חטיפת חיילים ירדנים וניסיונות התנקשות של ארגוני טרור רדיקלים בהנהגה הירדנית), ובתגובה פתח חוסיין, מלך ירדן במלחמת חורמה נגדם. בתום הלחימה, שבא הבהירה ישראל לארצות הברית שתתמוך צבאית בצבא הירדני במאבקו נגד ארגוני הטרור והצבא הסורי שנכנס למערכה כדי לתמוך במחבלים, יצא המלך חוסיין כאשר ידו על העליונה. מצרים פעלה בניסיון לגשר בין המלך לארגוני הטרור, אך מותו בחטף של מנהיגה, נאצר, טרף את הקלפים. לאחר מות נאצר היה למלך חוסיין חופש פעולה גדול יותר, הוא מינה את נאמנו, וספי א-תל, לראש ממשלת ירדן, והחל בגירוש ארגוני הטרור הפלסטינים מארצו.
תוצאותיה של מלחמת ההתשה
בשבעה-עשר חודשי הלחימה של מלחמת ההתשה בחזית הדרום נהרגו 367 ישראלים ו-999 נפצעו (968 הרוגים ו-3,730 פצועים בכל החזיתות סה"כ). המצרים ספגו אלפי הרוגים, ערי התעלה ובתי הזיקוק בעיר סואץ הוחרבו, ומאות אלפי פליטים זרמו לקהיר. המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל: את השם "מלחמת ההתשה" ("חרב אל-אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והמלחמה הסתיימה בהתשה קשה של מצרים. חילות האוויר הערביים איבדו 111 ממטוסיו בקרבות אוויר ועוד כמה מאש נ"מ. לחיל האוויר הישראלי אבדו חמישה עשר מטוסים מתוכם רק ארבעה בקרבות אוויר. בתקופת המלחמה המשק הישראלי המשיך לצמוח בקצב מואץ לעומת זאת, במצרים למלחמה הייתה השפעה מרסנת על המשק: צומצמו השירותים שמספקת המדינה, צומצמה פעילות הממשלה והוגבל היבוא כדי לאפשר את מימון ההוצאות הצבאיות שהגיעו לכ־43% מכלל הוצאות הממשלה.
אף שהלחימה התנהלה הרחק מהעורף הישראלי ("תל אביב מוארת, והתעלה בוערת", כתב על כך המשורר חיים גורי), השפיעו קורבנותיה, בחזית התעלה ובחזיתות האחרות, על מורל הציבור בישראל. את הגישה האנטי-מלחמתית שהתפתחה שיקפו במיוחד שני מאורעות: "מכתב השמיניסטים" שנשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר, ב-28 באפריל 1970, ובו הסתייגו חותמיו מכיבוש השטחים, ממלחמת ההתשה ומהימנעות הממשלה מנקיטת צעדים שיובילו לסיום הלחימה; הרביו הסאטירי "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וכלל מערכונים שבהם ביקורת חריפה על המלחמה ועל הממשלה. בעקבות לחץ ציבורי החליטה הנהלת התיאטרון להוריד את ההצגה ב-19 במאי 1970. במהלך כל אורכה מלחמת ההתשה כיהנה בישראל ממשלת אחדות לאומית בראשותה של גולדה מאיר. התנגדותם של שרי גח"ל להסכם הפסקת האש שהביא לסיום הלחימה הביאה לפרישתם מהממשלה ב-6 באוגוסט 1970. אירועים אלו, והשינויים שהם סימלו, שהושפעו מההתשה שעברה על העורף האזרחי בישראל, פגעו בקונצנזוס הציבורי. סדקים אלו בקונצנזוס נבלמו, זמנית, כתוצאה מהשבתה של הפסקת האש ותום מלחמת ההתשה. בתום המלחמה רצתה ישראל לקדם את הפסקת האש מחשש לעלייה בגרף הנפגעים נוכח אובדן העליונות האווירית, ואף על פי כן ההתייחסות הציבורית הכללית למלחמה הייתה כאל ניצחון. מלחמת ההתשה כן שינתה בתודעה הציבורית את הגישה וההתייחסות למלחמת ששת הימים, והובילה לירידת האופוריה ששררה בעקבות אותה המלחמה.
במהלך מלחמת ההתשה נדרש צה"ל להגביל עצמו לגישת מגננה קשיחה, שלא הייתה תחום ההתמקצעות שלו קודם לכן. אף על פי כן, הוא פעל לנקוט יוזמה דרך פשיטות והפצצות עומק שנועדו לרסן את מדינות ערב, מצרים בראשן, וארגוני הטרור. כתוצאה ממצב זה של נקיטת יוזמה, הצליחה ההרתעה הצבאית של ישראל להישמר לכל אורך מלחמת ההתשה ולא להישחק, בהתאם לתורת הביטחון שלה. הוכחה ברורה לכך היא שבשום נקודה בלוחמה משתי גדות התעלה לא ארגנה מצרים את כוחותיה לקראת צליחה רבתי ופתיחה במלחמה ניידת חדשה. בנוסף, במהלך המלחמה ישראל התמודדה ישירות מול מעצמה, וברית המועצות הייתה נחושה לצדד בעמדת מדינות ערב. לעומתה, ארצות הברית נקטה גישה הססנית, מחשש לפגיעה ביחסיה עם מדינות ערב ומעימות ישיר מול ברית המועצות, הססנות שהובילה למתח ביחסיה עם ישראל. המלחמה הייתה מבחן לגישת ההגנה הקשיחה, שבאה לידי ביטוי דרך הפעילות המבצעית וקו בר-לב, שלו היו, לפי הרמטכ"ל בר-לב, שלוש מטרות: דחיית המלחמה הבאה דרך הבהרה למצרים שאינה מוכנה לה; שכנוע מצרים שמוטב לה לשמור על הפסקת האש; להקל על הכוחות המחזיקים בגדה המזרחית של התעלה. מפקד גייסות השריון ולימים סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל, סיכם מלחמה זו:
חוקרים רבים ואנשי צבא ממלחמת יום הכיפורים, מהאלוף ישראל טל ועד פרופסור יואב גלבר, מצביעים על אירועי מלחמת ההתשה כמשתנה שפגע בתהליך הפקת הלקחים של צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. לאחר ששת הימים, הצבא נדרש, כתוצאה ממלחמת ההתשה, להיות במצב תמידי של כוננות מפני הסלמה, והתקשה לבצע הפקת לקחים, הערכת מצב, הכנות ותכנון לקראת אופייה של המלחמה הבאה. בחיל האוויר לדוגמה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים לא העריכו נכונה את החשיבות של מערך ההגנה האווירית, ובשעת המבחן הנ"מ המצרי בלם את התמיכה האווירית לכוחות צה"ל על הקרקע. חיל האוויר כן החל לתכנן גישות לוחמה ואמצעים חדשים שנועדו להתגבר ולנצח את מערכי הנ"מ של האויב, אך מאמצים אלו נשאו פרי ובאו לידי ביטוי רק במלחמת לבנון הראשונה (ראו מבצע ערצב 19). יתרה מכך, הפיקוד העליון בצה"ל התקשה להבחין בשינויים בגישה של אויביו ולהתכונן לקראת המלחמה הבאה. דוגמה טובה לכך היא שכתוצאה ממבצע מוקד, תוכניות המלחמה של חיל האוויר התרכזו בפגיעה בשדות התעופה של מדינות האויב, או כלשונו של ישראל טל: "הכוח האווירי היה היחיד מכלל מרכיבי צה"ל שהתכונן, מבחינות מסוימות, למלחמה הקודמת ולא למלחמה הבאה. "
מבחינת כוחות הקרקע, הרי שמלחמת ההתשה קיבעה בדרג הפיקודי העליון של צה"ל את הנחת העבודה לפיה בשעה שמצרים תחליט לפתוח במלחמה דרך צליחה רבתי, אפילו עם לישראל תהיה התרעה קצרה בלבד, הרי שהכוחות הסדירים יספיקו לבלום את מהלך הצליחה עד לגיוס כוחות המילואים ולפתיחה במתקפת נגד. הנחת עבודה זאת, שכונתה "הסדיר יבלום", הסתמכה במידה רבה על קו המעוזים על שם בר-לב, ועל גישת ההגנה הקשיחה שפגעה בניידות הכוחות ולא אפשרה לחילות צה"ל על הקרקע לנצל את יתרונם בתמרון בשדה הקרב. במבחן האמת גם גישה זאת נחשלה, קו המעוזים קרס בתחילת מלחמת יום הכיפורים ועימו גם הגישה לפיה "הסדיר יבלום". באמצע המלחמה, כתוצאה מכישלון מתקפת הנגד של 8 באוקטובר, הוחלט לשנות גישה אופרטיבית ולנקוט במערך הגנה ניידת, שהובילה לקרב השריון ב-14 באוקטובר שפתח את הדרך של צה"ל לצליחת התעלה במבצע אבירי לב. הנחות היסוד השגויות שהתפתחו בפיקוד העליון של צה"ל, שכישלונם הוא שהוביל במידה רבה ל"מחדל" של יום הכיפורים, נבעו מאירועי מלחמת ההתשה ופותחו בתגובה אליה.
לצד זאת, החוקר שמואל גורדון (אל"ם במיל') עמד על המהפך שהביאה המעורבות הסובייטית:
תחומה של המלחמה ואות המערכה
בשנת 2003 קבעה ועדת השרים לטקסים וסמלים את מועד תחילת המלחמה וסיומה. עד להחלטה זו הייתה הסכמה מלאה על יום סיומה של מלחמת ההתשה, אך היו דעות שונות על מועד תחילתה. אי-ההסכמה החלה כבר במהלך המלחמה. היו בישראל כאלה שראו את תחילתה ב-8 במרץ 1969, שבו החלו חילופי אש ארטילרית לכל אורך תעלת סואץ. אולם, כבר זמן קצר אחרי סיום המלחמה פרסם משרד הביטחון אלבום צילומים שנקרא '1000 הימים' ומנה את תחילת המלחמה כבר בתקריות האש הראשונות שאחרי סיום מלחמת ששת הימים. תפיסה זו הייתה מקובלת על חלק מהחוקרים הישראלים שעסקו במלחמה. כך, לדוגמה, טענו ש"מלחמת ההתשה החלה ביום שהסתיימה מלחמת ששת הימים". היו שהקדימו את תחילת המלחמה לאוגוסט 1968. במצרים שלטת הטענה כי המלחמה החלה עם סיום מלחמת ששת הימים ועל כן מכנים אותה "מלחמת אלף הימים". יש אף גורמים הכוללים את מלחמת ששת הימים במלחמה ורואים בה את תחילתה של מלחמת ההתשה. יש גורמים מצריים הרואים את תחילתה של מלחמת ההתשה ב-8 בספטמבר 1968.
גם מבחינת היקפה הגאוגרפי של מלחמה זו היו דעות שונות: יש המצמצמים אותה למלחמה בין ישראל למצרים, ויש הכוללים בה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה, גם בגבולותיה עם לבנון, סוריה וירדן. ועדת הסמלים לטקסים וסמלים קבעה שהמלחמה כללה את כל הפעילות המלחמתית של ישראל באותה תקופה בכל הגבולות ואף העניקה בגינה את אות מלחמת ההתשה. לאורך שנים רבות לא זכתה מלחמת ההתשה להכרה רשמית בישראל, ולוחמיה עוטרו באות השירות המבצעי על שירותם במהלך הקרבות. רק בשנת 2003, באיחור של 32 שנים, הוענק אות מלחמת ההתשה לחיילים שהשתתפו בה. בהחלטת ממשלת ישראל מינואר 2003 נקבע כי אות מלחמת ההתשה יינתן למי ששירת בצה"ל לפחות 30 יום בתקופה שמ-11 ביוני 1967 עד 8 באוגוסט 1970.
נחל משמר
נַחַל מִשְׁמָר הוא מהקטנים בנחלי מדבר יהודה. הנחל יורד מהר חולד שברמת מדבר יהודה ונשפך לים המלח, מדרום לנחל חבר ומצפון לנחל צאלים. אורכו הכולל של נחל משמר הוא כ-12 ק"מ, שטח אגן ההיקוות שלו כ-30 קמ"ר. שמו של הנחל, משמר, הוא תרגום שמו הערבי - ואדי מחרס (مَحْرَس).
עם התחתרותו של הנחל במסלע הקשה של במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, נופל הנחל במפל גבוה - למעלה מ-100 מטרים. מכאן ממשיך הנחל בקניון לא עמוק במיוחד, עד ליציאתו מתחום מצוק ההעתקים והישפכו לים המלח. אורך הקניון כולו הוא כ-3.5 ק"מ והוא מכיל גבים המלאים מים כל ימות השנה.
באזור הכניסה לנחל מתקיימים קידוחי נפט, בכמויות קטנות.
מיקום
מיקומו של הנחל הוא ממערב ים המלח, בין עין גדי לבין מצדה, מדרומו של נחל חבר ומצפונו של נחל צאלים. נקודת הציון בכביש 90 לכניסה לנחל היא 31.380936 צ', 35.364347 מ'. ממנה מובילה דרך עפר באורך של כקילומטר וחצי לפתחו של הנחל.
מסלולי טיולים
ההליכה בנחל היא מעגלית. במקום קיימים שני מסלולים. אחד על שפת הקניון (מסומן באדום) והשני בתוכו (מסומן בכחול). שניהם מוגדרים כמסלולים למטיבי לכת. בעבר נאלצו מטיילים ללכת על שפת הקניון, מאחר שערוץ הנחל הכיל מפלים בלתי עבירים. לאחר שהותקנו בו סולמות מתכת בסלע נוסף מסלול טיול חדש בתוך הקניון, שדרגת הקושי שלו גבוהה מהמסלול העלי. בעת הגשמים קיימת סכנת שיטפונות.
עין משמר
למרגלות המפל הגדול נובע עין משמר. ספיקתו של המעיין דלה, כ-1,500 מ"ק בשנה. מי המעיין ראויים לשתייה. בהמשך הקניון ישנה עוד נביעה קטנה, עונתית. גם מימיה ראויים לשתייה אך הם מרירים.
צמחים ובעלי חיים אופייניים לנחל
לאורך הנחל ובמיוחד בקניון נמצאים צמחי אזוביון ("לבנדר"), רכפה מגובששת, עצי שיטה סלילנית, שיחי צלף, פרחי בוצין, מציץ סורי, שכרון המדבר, חומעה ורודה וכן חצב מצוי, כלך מצוי וקנה מצוי.
בין בעלי החיים המצויים בנחל: יעל נובי, טריסטרמית, נשר מקראי ומכרסמים שונים.
מערת המטמון
במסגרת מבצע החיפושים אחר מגילות גנוזות נוספות במדבר יהודה יצאה בשנת 1961 משלחת ארכאולוגית בראשות פסח בר אדון ומצאה ממצאים מהתקופה הכלקוליתית (לפני כ-6000 שנה) במערה סמוך לראש המפל הגבוה, הנקראת כיום מערת המטמון. המטמון היה טמון בכוך עטוף במחצלת וכלל 442 חפצים, מהם 429 מנחושת וביניהם שרביטים וכלי שנהב.
הארכאולוגים חלוקים מה טיבם של אותם כלים יש הטוענים שאלו כלי הקודש של מקדש עין גדי מאותה התקופה המרוחק כ-10.5 ק"מ מהמקום ואשר היו בו סימנים של עזיבה מהירה אך ללא סימני הרס מכוון. אחרים טוענים שאלו חפצי פולחן של תושבי המדבר שהוטמנו במערה כגניזה כדי שלא יחוללו.. תאוריות אחרות טוענות שהממצאים אינם פולחניים וריבויים מעיד על כך שהמערה שימשה מחסן לסוחרים..
ממצאים אחרים בנחל
בשלוש מערות נוספות בנחל משמר נמצאו 21 שלדי אדם מהתקופה הכלקוליתית. על עצמות האנשים ניכרים סימני חבלה ומהלומות (אחד השלדים נמצא כשהיד הימנית כרותה), ונראה שהם מתו באופן אלים. כמות גדולה של שרידי דגנים, וזרעי תמר, שנמצאה באחת המערות מבססת את ההנחה שהם לא מתו מחמת רעב. שלדי אדם מאותה התקופה נמצאו גם במקומות נוספים במדבר יהודה, כמו בנחל חבר, (שם נמצאו גם שלדים מתקופת מרד בר כוכבא, שהובאו לקבורה בקברות המורדים מעל נחל חבר).
חיפושי נפט בנחל משמר
ביולי 2013 נתנה מועצת הנפט אישור לחברת "זרח חיפושי נפט" לערוך חיפושים ססמים באזור נחל משמר וים המלח. ב־2015 הודיעה "זרח חדש" (רישיון 400) על הפסקת מבחני ההפקה בקידוח "צוק תמרור 3" באזור ים המלח בשל עלייה בשיעור המים שנשאבים מהקידוח.
אנתוני נסטי
אנתוני קונרד נסטי (באנגלית: Anthony Conrad Nesty; נולד ב-25 בנובמבר 1967) הוא שחיין עבר סורינאמי ומאמן שחייה אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (סיאול 1988) ואלוף עולם (פרת' 1991) במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה
נסטי נולד בטרינידד וטובגו כילד הצעיר מבין חמישה ילדים. בגיל צעיר מאוד משפחתו היגרה לסורינאם. יש הטוענים שבגיל 9 חודשים ויש הטוענים שבגיל 3 שנים. נסטי התאמן והתחרה בסורינאם ובאיים הקריביים עד גיל ההתבגרות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) התחרה נסטי והגיע למקום ה-21 במשחה ל-100 מטר פרפר.
נסטי עבר לתיכון בג'קסונוויל, פלורידה שבארצות הברית הידוע בתוכנית קידום והכנת ספורטאים מצטיינים מרחבי העולם. בשנתו השנייה הוא שבר את שיא בתי הספר, ב-100 יארד פרפר שהיה שייך לפאבלו מוראלס (שיאן העולם). מכאן ואילך החלה הקריירה שלו לנסוק.
אלוף אמריקה
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה בשנת 1987 זכה נסטי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.89 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.09 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה נסטי במפתיע במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.00 שניות במאית שנייה לפני המועמד המוביל מאט ביונדי מארצות הברית (53.01 שניות) ואנדי ג'יימסון מבריטניה (53.30 שניות) ובכך מנע מביונדי לזכות ב-7 מדליות זהב כמו מארק ספיץ. בשמחה זה הוא ניצח גם את השיאן העולמי לשעבר מיכאל גרוס מגרמניה ואת האלוף האולימפי מלוס אנג'לס במרחק הכפול ג'ון סיבן מאוסטרליה. ניצחון זה, היה אחד הרגעים החשובים לקהילה האפרו-קריביאנית. כמו כן, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.80 דקות. השיאן העולמי מיכאל גרוס זכה במדליית זהב בשיא אולימפי חדש 1:56.94 דקות. לכבוד זכייתו במדליית הזהב, ממשלת סורינאם הוציאה בול ומטבעות זהב וכסף.
אלוף הפאן פסיפיק
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה נסטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.80 דקות.
נסטי למד באוניברסיטת פלורידה וזכה בשלושה תוארי NCAA במשחה ל-100 יארד פרפר בשנים 1992-1990, אחד ב-200 יארד פרפר (1990) ואחד במשחה השליחים 4x100 יארד מעורב (1991).
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה נסטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.29 שניות לפני מיכאל גרוס (53.31 שניות) וולדיסלב קוליקוב מברית המועצות (53.74 שניות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה נסטי במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.41 שניות, פאבלו מוראלס מארצות הברית (53.32 שניות) וראפאל סצ'וקאלה מפולין (53.35 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיים נסטי במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.26 שניות.
קריירה כמאמן
החל מ-4 ביוני 2018, הוא המאמן הראשי של קבוצות השחייה לגברים באוניברסיטת פלורידה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) שימש כעוזר מאמן ראשי של נבחרת הגברים בשחייה של ארצות הברית. בין שחייניו, האלוף האלימפי רוברט פינק
משחק בצורה תכסיסית
משחק בצורה תכסיסית (נקרא גם משחק בצורה אסטרטגית, או משחק מטריצה) הוא תיאור מקובל של משחק בתורת המשחקים, בו תוצאת המשחק מתוארת כתוצאה ישירה של בחירת תכסיסים, או אסטרטגיות, על ידי השחקנים בתחילת המשחק. צורת תיאור זו שימושית כאשר לא מתעניינים בשלבי המשחק, אלא רק בתוצאותיו, ומאפשרת מציאת תכסיסים שולטים ונשלטים, כמו גם שיווי משקל נאש, בקלות יחסית.
הקדמה
במסגרת תורת המשחקים קיימות מספר דרכים מקובלות לתאר משחק באופן מתמטי. תיאור מתמטי של משחק מאפשר חקירה אלגוריתמית של המשחק, והסקת מסקנות שימושיות לגביו. כל תיאור משחק צריך לכלול את כל התרחישים האפשריים בו, ואת התשלומים לכל שחקן בסוף כל תרחיש במשחק. עם זאת, שיטות תיאור שונות עשויות לתת ייצוג טבעי במידה שונה למושגים כמו שלבים, סדר פעולות וידיעה שלמה או חלקית.
שתי השיטות הנפוצות לתיאור מתמטי של משחק הן צורה תכסיסית, וצורה רחבה. כאשר משחק מתואר בצורה תכסיסית, תכסיס של שחקן מתאר ביחידות את הפעולות בהן ינקוט במהלך המשחק. אם במשחק יש כמה שלבים, תכסיס של שחקן (שנקבע בתחילת המשחק) קובע מראש ביחידות את הפעולה שינקוט השחקן בכל שלב במשחק, בהינתן כל פעולה אפשרית של שחקנים אחרים. לכן, בחירת תכסיסים לכל אחד מהשחקנים קובעת ביחידות תוצאה למשחק.
תיאור לא פורמלי
משחק ניתן לייצוג בצורה תכסיסית על ידי מטריצה (טבלה רב ממדית), הנבנית באופן הבא- כאשר המשחק הוא בין שני שחקנים, המטריצה המתארת אותו היא טבלה, כאשר כל שורה מתאימה לתכסיס של שחקן א', וכל עמודה מתאימה לתכסיס של שחקן ב'. בתוך כל תא בטבלה רשום זוג מספרים, כל אחד תשלום לשחקן המתאים.
ניתן לתאר משחקים מורכבים יותר בצורה תכסיסית, כגון משחקים בהם מעורב אלמנט של מזל (ובהם וקטור התשלומים מייצג את תוחלת התשלומים), או הרחבה המאפשרת תכסיסים מעורבים, בהם שחקן בוחר התפלגות אשר בעזרתה ייבחר תכסיס.
הגדרה פורמלית
משחק בצורה תכסיסית מוגדר כ- כאשר
המטריצה באופן פורמלי עבור משחק המוגדר תיבנה באופן הבא:
דוגמה
נתון המשחק הבא- שני חוואים, א' ו-ב', הם בעליו של שדה. את השדה יש לעבד על מנת לקבל יבול, אותו ימכרו החוואים ויחלקו את הרווחים עליו שווה בשווה. בבוקר יום ראשון, קמים שני החוואים עייפים. כל אחד מהם מתלבט האם לצאת ולעבוד את השדה או לא.
אם אף אחד לא ייצא לעבד את השדה, הוא לא יניב יבול העונה ושני החוואים לא ירוויחו דבר. אם יעבדו את השדה (אחד החוואים או שניהם), היבול יניב עשרה מטבעות, שיחולקו בין החוואים. כמו כן, כל חוואי נדרש לשלם שני מטבעות עבור הנסיעה באוטובוס אל השדה.
הטבלה המייצגת את המשחק בצורה תכסיסית נראית כך-
ניתן לראות, לדוגמה, כי אם חוואי א' יחליט לקום ולעבד את השדה, בעוד חוואי ב' יישאר בבית, תוצאת המשחק תהיה תשלום של 5 לשחקן ב', ותשלום של 3 לשחקן א'.
כעת, נשנה מעט את כללי המשחק על מנת להפוך אותו למשחק בעל שלבים. ראשית, חוואי א' קם בבוקר. הוא מחליט אם לצאת לעבד את השדה, שולח הודעה עם החלטתו לעמיתו, ומיד יוצא מהבית, או חוזר לישון, בהתאם להחלטתו. חוואי ב' צריך לקבל את ההחלטה שלו כשהוא יודע מה החלטתו של חוואי א'.
אמנם, המשחק הזה כולל כמה תורות, אך גם הוא ניתן לייצוג בצורה תכסיסית. לחוואי א' יש, כמקודם, שני תכסיסים אפשריים, בעוד לחוואי ב' יש ארבעה: לחזור לישון ויהי מה (נסמן לא לעבד), לצאת לשדה ויהי מה (נסמן לעבד), לעשות מה שעשה חברו (נסמן לחקות), או לעשות ההפך ממנו (נסמן למרוד). כך נראית הטבלה המתאימה למשחק החדש-
ניתן לשים לב כי בעמודות המתאימות לתכסיסים "לעבד" ו-"לא לעבד", בהם חוואי ב' פועל ללא התייחסות להחלטת חוואי א', מתקבלות תוצאות זהות לתוצאות במשחק הקודם. זאת משום שבבחירה בתכסיסים אלו, חוואי ב' אינו משתמש בידע שלו לגבי פעולת חוואי א', ולכן אינו מייחס חשיבות לכך שהמשחק הנ"ל מתנהל בתורות. כמו כן, ניתן להבחין בהבדל בין פעולות החוואים (אשר, במקרה של חוואי ב', תלויות בפעולות חוואי א') לבין תכסיסיהם (אשר בייצוג הנ"ל נבחרים מראש, לפני תחילת המשחק).
שימושים
בשל פשטות ההצגה של משחק בצורה תכסיסית בעזרת מטריצה, ישנם מספר מסקנות על המשחק שניתנות להסקה בקלות מהצורה התכסיסית. בין השאר:
תקרית מנטל
תקרית מנטל מתייחסת לאחת מהתקריות הראשונות המתוקשרות ביותר של מפגש מהסוג הראשון לכאורה. האירוע התרחש ב-7 בינואר 1948, כחצי שנה לאחר תקרית רוזוול, ובמהלכו הטייס האמריקני קפטן תומאס פ. מנטל (Thomas F. Mantell) התרסק בנסיבות שלא הובהרו מעולם בעת הטסת מטוס קרב מסוג P-51 מוסטנג מעל ליישוב פרנקלין שבקנטקי, לאחר שדיווח כי הוא נמצא במרדף אחר עצם בלתי מזוהה.
התקרית
ביום רביעי ה-7 בינואר 1948 בסביבות השעה 13:00 משטרת התנועה של מדינת קנטקי קיבלה עשרות דיווחים מעדים שונים שציינו כי הבחינו בעצם בלתי מזוהה שטס בסמוך לעיר מאדיסונווויל (Madisonville) שבקנטקי אשר נע באיטיות דרומה.
בסביבות 13:20 האובייקט נצפה מבסיס חיל האוויר גודמן שבפורט נוקס. במשך מעל לשעה עשרות אנשים ובהם מפקד הבסיס קולונל גאי פ. היקס (Guy F. Hix), התבוננו באובייקט אשר ריחף במשך כל אותה העת באותו המקום אשר נמצאת מדרום לבסיס.
לבסוף, בעקבות הוראה של מפקד הבסיס קולונל היקס, בשעה 14:40 שלושה מטוסי קרב מסוג P-51 מוסטנג יצאו בעקבות העב"ם על מנת לחקור את האובייקט החריג. על הצוות האווירי פיקד הטייס בן ה-25 קפטן תומאס פרנסיס מנטל. קפטן מנטל, אשר זכה בעבר בעיטור על חלקו בפלישה לנורמנדי, צבר באותה העת בסך הכל 2,167 שעות טיסה לבדו.
ב-14:45, קפטן מנטל מיידע את מגדל הפיקוח:
לאחר מכן האובייקט האיץ במפתיע ונעלם בעננים. שני הטייסים הנוספים (סגן קלמנטס וסגן המונד) החליטו להפסיק את המרדף ולחזור לבסיס גודמן בעוד שקפטן מנטל החליט להמשיך לטוס מעלה בעקבות האובייקט.
בין 16:00 ל-16:30, העב"ם נצפה על ידי עדים רבים בסמוך ליישובים מאדיסונווויל, אליזבת'טאון ולקסינגטון שבקנטקי.
בשעה 17:00, מטוסו של מנטל אותר בסמוך לחוותו של ויליאם פיליפס השוכנת בפאתי היישוב פרנקלין, על קו הגבול עם בין מדינת קנטקי למדינת טנסי – מיקום של 145 קילומטרים דרומית לבסיס חיל האוויר גודמן שבפורט נוקס. שרידי המטוס היו מפוזרים על פני שטח נרחב. הכבאים אשר היו הראשונים שהגיעו למקום ההתרסקות משכו את גופתו של מנטל מהריסות המטוס. שעון היד של מנטל נעצר בשעה 15:18, זמן ההתרסקות. כמו כן, המיכשור של המטוס ציין כי המטוס הגיע לגובה של 9,000 מטרים כאשר החל להתרסק.
הסברים מוצעים
התרסקות מטוס המוסטנג של קפטן מנדל יכולה להיות מוסברת על ידי מגוון רב של הסברים, קונבנציונליים ולא קונבנציונליים.
הסברים לא קונבנציונליים
ההסברים הלא קונבנציונליים לסיבת ההתרסקות האמיתית של מטוס המוסטנג של קפטן מנטל, אשר נפוצים בעיקר בקרב חובבי עב"מים, כוללים ספקולציות לגבי כך שכלי הטיס הלא מזוהה היה למעשה חללית חוץ-ארצית, אשר גרמה לכך שהמטוס התרסק בדרך כלשהי.
קרן (מחוז)
המחוז עשיר באוצרות מן הטבע ומפיק כמות גדולה של נפט וגז טבעי ומינרלים כמו זהב ובוראט (שמופק מהמחצבה הגדולה ביותר בארצות הברית). בנוסף בזכות הנהרות הגדולים והעמקים הרחבים ישנן בכל רחבי העמק תחנות כוח הידרואלקטריות וטורבינות רוח. מחוז קרן נחשב למחוז ממנו מופקת הכמות הגדולה ביותר של נפט בארצות הברית. ישנן שני בסיסים של חיל האוויר במחוז וגם תחנת חלל המופעלת על ידי הממשל המחוזי.
היסטוריה
האירופאי הראשון שהגיע לאזור הוא דון פדרו פייגס בשנת 1772. מחוז קרן הוקם בשנת 1866 כאשר עיר המחוז הייתה הווילה, אשר ננטשה בהמשך. באותה תקופה רוב התושבים במחוז עסקו בכריית זהב. רוב שטחי המחוז לא היו מיושבים ונחשבו לבלתי אפשריים למחיה בגלל הצחיחות מצד אחד והביצות מצד שני שבעקבותיהם באה גם מחלת המלריה. רק בשלב מאוחר יותר החלו המתיישבים לייבש ביצות (בעיקר על ידי פועלים סינים) וחפרו תעלות על מנת להפוך את הקרקע לפוריה. בשנת 1874 הפכה בייקרספילד לעיר מחוז. בעקבות גל ההתיישבות החלה גם מתיחות בין המתיישבים החדשים לבין האינדיאנים תושבי האזור. רוב האינדיאנים התמזגו עם החבר'ה אך יש עדיין מעט שמורות אינדיאנים אם כי המתח בין התושבים כמעט כבר ולא קיים.
בשנת 1952 התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר כאשר מוקד הרעש היה כ-37 ק"מ דרומית לבייקרספילד. ברעידת האדמה נהרגו 12 בני אדם, 18 נפצעו, ונגרם נזק לרכוש בשווי 60 מיליון דולר. זוהי רעידת האדמה החזקה ביותר שפקדה את דרום קליפורניה עד היום. רעידת האדמה הורגשה בכל רחבי דרום קליפורניה, אריזונה ונבדה. לאחר רעידת האדמה התרחשו כ- 20 רעשי משנה.
גאוגרפיה
מחוז קרן משתרע על שטח של 21,138.0 מ"ר מרובע וזהו המחוז השלישי בגודלו בארצות הברית. העיר הגדולה ביותר ובירת המחוז היא בייקרספילד. מחוז קרן גובל מדרום: במחוזות קליפורניה לוס אנג'לס וונטורה, ממערב: מחוז סן לואיס אוביספו, מצפון: המחוזות קינגס וטולארי, צפון מערב מחוז איניו, וממזרח ומדרום מזרח במחוז סן ברנרדינו.
דורניה דו 27
דורניה דו 27 (המכונה בחיל האוויר הישראלי דרור) הוא מטוס קל רב שימושי מתוצרת גרמניה. המטוס תוכנן על ידי קלוד דורניה ויוצר בתחילה על ידי חברת Construcciones Aeronáuticas S.A בספרד, בשל מגבלות שהטילו בעלות הברית על גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. ס"ה יוצרו כ-700 מטוסים.
ב-1964 נכנס המטוס לשימוש בחיל האוויר הישראלי ונחשב לאחד המטוסים החשובים למשימות תצפית וסיור. למטוס יכולת בהמראה ונחיתה במסלולים קצרים. בשל יכולותיו, חיל האוויר עשה בו שימוש רב במשימות של קישור בין יחידות שונות, אליהן הגישה הייתה בעייתית. המטוס יצא משירות ב-1981 וחלק מהמטוסים שהיו לחיל האוויר נמכרו למדינות אחרות. במטוס 6–8 מושבים.
FN Browning M1910
FN Browning M1910 הוא אקדח בלגי תוצרת חברת FN Herstal. האקדח היה בשימוש בעיקר במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה, הוא היה בין דגמי ג'ון בראונינג.
אחד האירועים הנודעים בהם היה שימוש באקדח היה ההתנקשות בפרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה שביצע גברילו פרינציפ.
היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר
ביוגרפיה
היינריך נולד באברסדורף, נסיכות רויס-גרה (תורינגיה של ימינו), והיה בנו יחיד שנשאר בחיים של היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר, בנם של היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר, ואגנס, דוכסית וירטמברג, ואשתו, אליזה, נסיכת הוהנלהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
הוא למד בתיכון בדרזדן ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוא למד בלייפציג, מרבורג, מינכן וקיל, ספרות, מוזיקה ופילוסופיה.
הוא היה חובב ותומך תיאטרון גדול והיה במאי, סופר ויועץ. בשנת 1923 הפך היינריך לראש מחלקת הדרמטורגיה בתיאטרון הרוסי בגרה.
במותו של אביו ב-21 בנובמבר 1928 הוא התמנה לראש בית רויס לאחר שהתמזגו הענפים הצעיר והמבוגר, לאחר הכחדת הענף המבוגר בשנת 1927.
בשנת 1935 הוא אימץ את אחד מקרובי משפחתו, היינריך הראשון, נסיך רויס-קסטריץ. האימוץ התרחש מטעמי ירושה, ולא בגלל זכויות ירושה לבית רויס. בשנת 1939 הוא התחתן עם אחייניתו, וויזלאווה פאודורה, דוכסית מקלנבורג.
במהלך שנות ה-30 הפך היינריך לאוהד נאצי ולחבר המפלגה הנאצית. באוגוסט 1945 הוא נעצר באברסדורף על ידי הצבא הסובייטי ונעלם. אף על פי שהיה ככל הנראה כלוא ונרצח במחנה המיוחד של NKVD Nr. 2 בבוכנוואלד שמו אינו מופיע באף אחד מרשימות המחנות המיוחדים. ב-5 בינואר 1962 הוא הוכרז כמת על ידי בית משפט בבידינגן. כל הונו נתפס והוחרם בשנת 1948 על ידי המינהל הצבאי הסובייטי, כולל טירת אברסדורף, טירת תלביץ, טירת אוסטרשטיין בגרה.
היינריך נותר חסר ילדים וראשות בית רויס עברה להיינריך הרביעי, נסיך רויס-קסטריץ.
שנאוצר
השנאוצר הוא גזע כלבים שמקורו מגרמניה ונחשב לסוג של כלב טרייר.
לשנאוצר שלושה סוגים עיקריים המחולקים על פי גדלים: שנאוצר ענק (עד 70 ס"מ), שנאוצר בינוני (עד 50 ס"מ) ושנאוצר ננסי (עד 36 ס"מ). ניתן למצוא את הכלב בצבעים שונים: שחור, פלפל/ מלח (גוני אפור), ובננסי גם את השחור/כסף והלבן.
מהווריאציות הרבות של השנאוצר ניתן להבין את מרחב התפקודים שאותו גזע זה מילא ועדיין ממלא, ביניהם: ציד מכרסמים, שמירה על ילדים, רעייה ושמירה על עדרים, ליווי ושמירה אישית ועוד. ניתן להגדיר את השנאוצר ככלב רב שימושי לחווה חקלאית. שנאוצר לבן הוא נדיר בישראל ובדרך כלל הוא מיובא מארצות אחרות לישראל.
מבנה, אופי וטיפול
לשנאוצר גוף ריבועי ומוצק, בעל פרווה צפופה בשיער, עבה וקצרה, המגנה עליו מפני כל מזג אוויר. שיער הגבות, סביב לאף ומתחת לסנטר ארוך יותר משאר שיער הגוף. תסרוקת זו מקנה לשנאוצר את מראהו המיוחד עם זקן וארשת פנים רצינית למראה.
השנאוצר מחליף את פרוותו פעמיים בשנה וצריך לעזור לו להיפטר מהשיער "המת" באמצעות מריטה. כמו כן הוא זקוק להברשה וסירוק על בסיס שבועי.
לשנאוצר, אין כמעט ריח. כמו כן אינו נובח שלא לצורך. בדומה לגזעי כלבים אחרים, זקוק לזמן משחק מדי יום. השנאוצר הוא כלב חכם, טריטוריאלי, בעל יצר שמירה מפותח, קשור ונאמן מאוד לבעליו וקל לאילוף.
היסטוריה
מוצאו של השנאוצר מגרמניה במאות ה-15 וה-16. השנאוצרים הראשונים היו מהגזע הבינוני, ושימשו לציד חיות קטנות ומכרסמים שונים. כמו כן שימשו גם כמלווים לסוחרים עם מרכולתם לשוק, וכשומרים על הדוכן.
השנאוצר שייך למשפחת הפינצ'רים, ועד למאה ה-19 נחשבו השנאוצרים לפינצ'רים שעירים, בעלי שיער זיפי. בשנת 1879 החלו להפריד את הפינצ'רים בעלי השיער הזיפי מתוך גזע הפינצ'ר וב-1880 נרשם כגזע חדש ושמו "שנאוצר", שפרוש המילה בגרמנית הוא: זרבובית (הפה והאף של הכלב).
את השנאוצר הננסי החלו לפתח באמצעות הרבעות מכוונות של הכלבים הקטנים מהשנאוצר הבינוני, וכנראה הוכנסו גם קווי דם של אפנפינצ'ר. לראשונה הוא נראה בזירות התצוגה בשנת 1899. מטרתו של פיתוח השנאוצר הננסי היה עבור ציד חיות קטנות כמו עכברושים וככלב ליווי. כיום זוכה השנאוצר הננסי לפופולריות הגבוהה ביותר בין כל משפחת השנאוצר.
ב-1909 החלו לטפח את השנאוצר הענק, במינכן - גרמניה, על ידי הרבעות מבוקרות של השנאוצר הבינוני עם כלבי בקר בלגים ודני ענק. מטרת הפיתוח הייתה לפתח כלב עבודה עבור שמירה על עדרים ושמירה אישית.
איגוד שוטרים
איגוד שוטרים הוא ארגון של שוטרים שנועד לשמור על זכויותיהם. בניגוד לאיגודים מקצועיים אחרים, קיומו של איגוד כזה אינו דבר מובן מאליו, ומדינות שונות, ובהן בריטניה וישראל, מגבילות את חופש ההתארגנות של השוטרים.
שאלת זכות השוטרים להתאגד
הנימוק העיקרי להתנגדות לזכותם של שוטרים להתאגד הוא החשש ששביתה עלולה לפגוע בפעילותה של המשטרה, שהיא ארגון חירום חיוני. מנגד, טוענים התומכים בהתאגדות השוטרים כי גם רופאים וכבאים מספקים שירותי חירום חיוניים, וזכותם של אלה אינם מוגבלת.
טענה שנייה היא כי המשטרה היא גוף היררכי-פיקודי, ולכן אין הצדקה להשוות את זכויותיהם של השוטרים לזכויותיהם של עובדים אחרים. כשעלתה על סדר היום סוגיית התארגנות השוטרים בישראל, אמר ראש אגף המשטרה במשרד הפנים, יעקב מרקוביץ', כי "באותו יום, שיקום ועד שיעמוד מול מפקד, לא תהיה משטרה. משטרה זה פקודות. היררכיה. זה לא הולך יחד". יש הסבורים כי היררכיה זו עלולה אף ליצור ניגוד עניינים באיגוד, שכן לבעלי דרגות שונות אינטרסים שונים.
טענה נוספת היא כי קיומו של איגוד שוטרים עלול להביא לפוליטיזציה של המשטרה.
חרף טענות אלה, מדינות רבות, ובהן ארצות הברית, אוסטרליה, שוודיה וקפריסין, מתירות התארגנות שוטרים. התפיסה במדינות אלה היא כי קיומם של האיגודים מהווה איזון לפיקוד המשטרה, ומאפשר לשוטרים "לשחרר לחצים". כן טוענים התומכים בזכותם של השוטרים להתאגד כי כאשר יש מי ששומר על תנאי עבודתם ועל רווחתם של השוטרים, השירות שהם נותנים לציבור טוב יותר.
התארגנות שוטרים בישראל
ב-1978 הוקם לראשונה איגוד שוטרים בישראל. בתגובה, קבע מפכ"ל המשטרה בפקודות הקבע של המשטרה איסור על התאגדות שוטרים. נגד פקודת המפכ"ל הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע כי בהיעדר הסמכה מפורשת בחוק, למפכ"ל אין סמכות לאסור על ההתאגדות. בעקבות פסיקת בג"ץ תיקנה הכנסת את פקודת המשטרה, וסעיף 93ב בה קובע כי "שוטר לא יהיה חבר בארגון שוטרים ולא יטול חלק בפעילות להקמתו, לקיומו או לניהולו של ארגון כזה". הגבלות דומות נקבעו ברבות הימים גם בפקודת בתי הסוהר (לגבי סוהרים) ובחוק שירות הביטחון הכללי (לגבי עובדי השב"כ).
מירוסלב ראדוליצה
מירוסלב ראדוליצה (בסרבית: Мирослав Радуљица; נולד ב-5 בינואר 1988) הוא כדורסלן סרבי המשחק בקבוצת ג'יאנגסו דראגונס הסינית. גובהו 2.13 מטר, והוא משחק בעמדת הסנטר. ראדוליצה גם מייצג את נבחרת סרביה בכדורסל במסגרת הבינלאומית.
קריירה מקצוענית
ראדוליצה החל את הקריירה שלו כשחקן במחלקת הנוער של ז'לזניק בלגרד בסרביה. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו בז'לזניק במהלך עונת 2005/06. הוא בילה את עונת 2006/07 בהשאלה בבוראץ צ'אצ'אק, ולאחר מכן חזר לז'לזניק.
ב-8 ביולי 2010, ראדוליצה חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה הטורקית אפס פילזן, אך כמה שבועות אחרי שהתחילה העונה הושאל לאלבה ברלין, וסייע לה להעפיל לגמר הבונדסליגה. ב-25 באוגוסט 2011, ראדוליצה שוב הושאל, הפעם לפרטיזן בלגרד, לעונה אחת. הוא לא הצליח להטביע את חותמו וב-22 בספטמבר 2012 הושאל לקבוצה האוקראינית אזובמאש מאריופול.
ב-26 באוגוסט 2014, ראדוליצה הועבר בטרייד עם קרלוס דלפינו ובחירת דראפט בסיבוב השני ב-2015 ללוס אנג'לס קליפרס תמורת ג'רד דאדלי, ובחירת דראפט סיבוב ראשון ב-2017. ב-29 באוגוסט 2014, ראדוליצה שוחרר על ידי הקליפרס.
ב-19 בספטמבר 2014, ראדוליצה חתם על חוזה לשנה אחת על-סך 1.5 מיליון דולר בקבוצת שאנדונג ליונס מהליגה הסינית. ב-23 בדצמבר 2014, ראדוליצה קנה את חוזהו ב-1.2 מיליון דולר הנותרים בחוזה לאחר שהעמיד ממוצע של 18 נקודות ו-9 ריבאונדים למשחק ב-14 משחקים בקבוצתו.
ב-8 בינואר 2015, חתם ראדוליצה על חוזה זמני ל-10 ימים במינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA. ראדוליצה לא הצליח להציג יכולת משכנעת אך למרות זאת קיבל חוזה זמני נוסף ל-10 ימים, אך ב-28 בינואר שוחרר אחרי ששיחק חמישה משחקים בלבד.
ב-18 ביולי 2015, הצטרף ראדוליצה לפנאתינייקוס היוונית בחוזה עתק לשנתיים.
ב-9 ביוני 2017 חתם ראדוליצה בג'יאנגסו דראגונס מהליגה הסינית.
נבחרת סרביה
ראדוליצה שיחק בנבחרת הנוער של סרביה, ועמה זכה במדליית הזהב באליפות אירופה עד גיל 18 ב-2005. הוא זכה גם באליפויות אירופה ב-2007 (עד גיל 19) וב-2008 (עד גיל 20). ב-2008 נבחר ל-MVP הטורניר לאחר שהוביל את הסרבים לזכייה.
כיום ראדוליצה מייצג גם את נבחרת סרביה הבוגרת. הוא החל את הקריירה הבינלאומית שלו בנבחרת סרביה הבוגרת כהיה חלק מהסגל הסרבי שזכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-2009. ראדוליצה גם סייע לנבחרת סרביה לזכות, שוב, במדליית הכסף במונדובאסקט 2014, תחת המאמן אלכסנדר ג'ורג'ביץ'. ב-9 משחקים באליפות העולם, ראדוליצה העמיד ממוצע של 13 נקודות ו-4.6 ריבאונדים ב-21 דקות משחק.
ראדוליצה שוב זומן לנבחרת סרביה, הפעם ב-2015, כאשר ייצג אותה באליפות אירופה. בחלק הראשון של הטורניר, סרביה שלטה ללא עוררין בבית ב' עם מאזן של 5 ניצחונות ו-0 הפסדים. בשמינית הגמר היא הדיחה את  וברבע הגמר את למרות זאת, הסרבים נעצרו בחצי הגמר והפסידו בתוצאה 67-64 ל. במשחק על המקום השלישי הפסידה סרביה למארחת בתוצאה 81-68. בטורניר זה הפך ראדוליצה לסנטר הפותח של נבחרת סרביה ולאחד ממובילי הקבוצה ביחד עם מילוש תאודוסיץ' ונמניה בייליצה. ראדוליצה קלע 13.5 נקודות למשחק, ולקח 5.0 כדורים חוזרים עם 61.7% אחוז מהשדה לאורך התחרות. הוא שיחק 18 דקות בממוצע למשחק ובסה"כ ב-9 משחקים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה עם הנבחרת במדליית כסף.
דיסקוגרפיה של זד
המפיק הרוסי-גרמני זד פרסם שני אלבומי אולפן, תשעה וידאו קליפים, שלושה מיני-אלבומים, עשרים וחמישה סינגלים, ועשרים ושבעה רמיקסים.
אקלים ארץ ישראל
את ארץ ישראל נהוג לחלק לשלושה אזורי אקלים עיקריים, למרות היותה של ארץ ישראל קטנה יחסית, סוגי האקלים הם:
אקלים ממוזג (יבשתי), אקלים זה משתרע על שטח קטן בצפון רמת הגולן וברכס החרמון (שם הוא אף מגיע בפסגות הגבוהות לתנאים תת-ארקטיים), באזור זה יורדים מעל 1,000 מ"מ בשנה כאשר בחורף חלקם יורדים כשלג.
החורף בישראל
החורף בקווי הרוחב שבה נמצאת ישראל (29.50 מעלות צפון עד 33.33 מעלות צפון) מאופיין בנסיגתה של הרמה הסובטרופית דרומה. הרמה הסובטרופית היא זו אשר מונעת כניסת מערכות מזג אוויר דינמיות לאזור במהלך הקיץ וחלק מהאביב והסתיו. עם נסיגתה של הרמה הסובטרופית, מתאפשרת חדירת אוויר קר בשכבות השונות של האטמוספירה, תחילה בגבוהות יותר ומאוחר יותר גם בנמוכות.
עונת החורף מאופיינת בירידת גשמים באופן תכוף (בעיקר באזור האקלים הים תיכוני), לעיתים יורד ברד ובמקרים נדירים ביותר אף יורד שלג בישראל, בעיקר בהרים שגובהם מעל 700 מ' ובאופן תדיר יותר בהרים שגובהם מעל 900 מטר. בסתיו ובתחילת החורף, בחודשים נובמבר, דצמבר וינואר, רוב המשקעים יורדים סמוך לחוף, בעיקר בזכות ההבדלים בין טמפרטורת הים, אשר עדיין חם באופן יחסי, לבין טמפרטורת היבשה, שמגיבה לשינויי העונות מהר יותר. הפרשי טמפרטורות גדולים גורמים בדרך כלל לאי יציבות אטמוספירית, המאפשרת התפתחות עננים וירידת משקעים.
בסוף החורף, הכולל את חלקו של חודש ינואר, ואת החודשים פברואר ומרץ מרבית המשקעים יורדים דווקא באזורי ההר. הים, שבזמן זה כבר מספיק להתקרר, לא מספק יותר תמיכה ליצירתם של עננים רבים סמוך לחוף. לעומת זאת, אורוגרפיה, תופעה שגורמת להתגברות העננות והמשקעים במדרונות הלחים (במקרה של ארץ ישראל, המדרונות המערביים) של ההר הופכת לדומיננטית. לכן בערים ירושלים וצפת למשל, החורף מגיע לשיאו בחודש פברואר.
הגשמים בישראל
בשונה מכמה אזורים בעולם עונת המשקעים בארץ ישראל נמשכת כמחצית השנה בלבד – מחודש אוקטובר עד לחודש אפריל. ושיאה הוא בשלושת חודשי החורף דצמבר ינואר ופברואר בהם יורדים 75% מכלל כמות המשקעים השנתית.
הגשם בישראל מושפע משלושה פרמטרים עיקריים: גובה טופוגרפי - ככל שעולים בגובה כך גדלה כמות הגשם, קרבה לים - ככל שקרבים לים התיכון כך גדלים אחוזי הלחות באוויר המאפשרים התפתחות עננים ממטירים, וקו הרוחב – ככל שעולים צפונה מתרבים המשקעים.
כמות המשקעים הממוצעת בישראל עומדת על 700–950 מ"מ בגליל העליון, 500–1,000 מ"מ בגולן (900–1,000 מ"מ בצפון הרמה, 600–800 במרכזה, 500–600 בדרומה), 600–700 מ"מ בהר הכרמל, כ-600 מ"מ בשומרון, כ-550 מ"מ בהרי יהודה, 500–600 מ"מ במישור החוף הצפוני והמרכזי,450–500 מ"מ במישור החוף הדרומי וכמות דומה בעמקי הצפון, כ-200 מ"מ בצפון הנגב, 100–250 מ"מ לאורך בקעת הירדן, 75–100 מ"מ במרכז הנגב ו-20–50 מ"מ בלבד באילת ובערבה.
דפוס הגשמים בישראל מאופיין בפרקי גשמים חזקים היורדים בזמן קצר של יומיים–שלושה ולאחריהם הפוגה של מספר ימים עד לבואה של מערכת גשם נוספת כך שלמעשה כמות המשקעים השנתית הממוצעת בצפון ובמרכז הארץ (כ-550 מ"מ) דומה לכמות המשקעים בערים באירופה כגון לונדון, מרסיי או פראג (אם כי הכמות פחותה משמעותית בהשוואה לאזורים הגשומים יותר כמו גלאזגו, ליון או ליובליאנה) אך מספר ימי הגשם בשנה בישראל (50–60 ימים) הוא פחות ממחצית ממספר ימי הגשם באירופה וכך גם כמות הגשם הממוצעת ביום גשם (כ-10 מ"מ ליום גשם בישראל).
חורף 2019-2020
חודשי החורף של שנת 2019–2020 היו קיצוניים וקשים במיוחד. החל מסוף חודש דצמבר, פקדו בזו אחר זו מערכות גשם משמעותיות וכמויות גשם מצטברות גדולות, במיוחד בצפון הארץ. במישור החוף הצפוני וברמות מנשה הצטברו בתקופה זו כ-350 עד 400 מ"מ. בגליל המערבי והעליון יותר מ-400 מ"מ. במספר תחנות נמדדו אף יותר מ-450 מ"מ מאז 25 בדצמבר 2019. כמויות הגשם הללו לפרק זמן של שבועיים הן יוצאות דופן – מתחילת המדידות כ-80 שנה אחורה, נמדדו כמויות כאלה בצפון הארץ רק בשני מקרים – בדצמבר 1951 ובינואר 1969. להלן דוגמאות לכמויות המשקעים בעונה זו: מירון: 476 מ"מ, תפן: 455 מ"מ, פקיעין: 433 מ"מ, נווה אטי"ב: 433 מ"מ, רגבה: 403 מ"מ, מרום גולן פיכמן: 390 מ"מ.
יממות הגשם בעונה זו היו מהקיצוניות ביותר. יממת גשם היא יממה שמתחילה בשעה 08:00 ומסתיימת בשעה 08:00 ביום שלמחרת. יממת הגשם של 25 בדצמבר 2019 הייתה מהגשומות ביותר מתחילת המדידות בצפון הארץ. בתחנות רבות היא הייתה אחת מחמש הגשומות ביותר ובכמה תחנות אף הייתה הגשומה ביותר מתחילת המדידות.
השיטפונות הגדולים גרמו לאבדות בנפש ולנזקים כלכליים כבדים. חמישה בני אדם טבעו למוות בהצפות, כבישים ורחובות נחסמו, קירות וחומות התמוטטו, דירות ובתי מגורים התמלאו מים.
השלג בישראל
בישראל ממעט השלג לרדת. המקומות היחידים שבהם יורד שלג מדי שנה הם בהר החרמון ובצפון רמת הגולן, שהם אזורים גבוהים יחסית (1,000 עד 2,000 מטר מעל פני הים). לעיתים יורד שלג גם באזורים נמוכים יותר, בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים, כמו צפת, גוש עציון, ירושלים, והרים ביהודה, שומרון והנגב. שלג באזור מישור החוף של ישראל נדיר ביותר. למעט הר החרמון, מרבית המקרים של ירידת שלג באזורי ההרים מתרחשים מחודש ינואר ועד למחצית מרץ. מקרים של שלג בהרי הצפון והמרכז אחרי מחצית מרץ נדירים, אולם מתועדים: ב-2 באפריל 1990 ואף ב-12 באפריל 1949 ירדו שלגים בפסגות הרי הצפון והמרכז כולל ירושלים.
פברואר 1920
בגל קור קיצוני ששרר בארץ ישראל בין ה־9 ל־12 בחודש, תועד השלג הכבד ביותר בתולדות הארץ. בירושלים בוצעו מדידות לבדיקת עומק השלג, ונמדדו בין 65 ל-97.5 ס"מ שלג ברחבי העיר. עקב התשתיות הירודות בארץ בתקופה זו, נרשמו בגל קור זה נזקים כבדים ברכוש ובנפש.
פברואר 1950
בפברואר 1950, "הלילה בו הלבינו ערי החוף", ירד שלג כמעט בכל הארץ וכיסה את תל אביב, טבריה ובית שאן תחת מעטה שלג שהגיע לגובה של 10 ס"מ, ו-20 ס"מ בבאר שבע. בחיפה ובירושלים הגיע השלג לגובה של 50 ס"מ. באזורים סמוכים לירושלים נמדדו אף למעלה מ-70 ס"מ. אף בארמון החורף של המלך חוסיין השני שנמצא ליד יריחו נמדדו 8 ס"מ.
חורף 1991–1992
חורף נוסף שהיה עתיר בשלגים הוא חורף 1992–1991 שהיה, במרבית תחנות המדידה, הגשום ביותר שנרשם מאז תחילת המדידות 150 שנה קודם לכן.
סערת דצמבר 2013
בין ה-10 ל-14 בחודש, הגיעה לישראל מערכת קרה וקיצונית מאזור רוסיה. המערכת התאפיינה בקור עז למשך מספר ימים רצופים, משקעים רבים וכמות שלג שוברת שיאים.