cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Exploration Flight Test 1
מהלך הטיסה
החללית אוריון הותקנה בחרטומו של משגר דלתא 4 כבד. מעל החללית מותקן מגדל מילוט - מערכת בעלת מנועים רקטיים שתפקיד הוא להטיס את החללית בבטחה מאזור הסכנה בשעת חירום. לחללית אוריון בטיסה הראשונה אין תא פיקוד פעיל אלא מחובר אליה דגם שלו, הזהה בממדיו ומסתו לתא השירות המבצעי. גובה השיא אליו החללית הגיע היה כ־5,700 ק"מ, דבר שאפשר בדיקת המערכות בעת מעבר בחגורת ואן אלן, ולאחר מכן כניסה לאטמוספירה במהירות 32,000 קמ"ש. בכניסה במהירות זו, מגן החום יתחמם לטמפרטורה של C° 2,200 וכך ניתן יהיה לבחון את עמידותו בטמפרטורות גבוהות.
הטיסה
יום השיגור המתוכנן היה ה־4 בדצמבר 2014 בשעה 7:05 שעון מזרח ארצות הברית אך נדחה חמש פעמים עקב סירה באזור השיגור, בעיות במזג האוויר ובעיות טכניות באחד משסתומי הדלק. לאחר תום הזמן שהוקצה לשיגור (חלון השיגור) הוחלט לדחות את השיגור ביממה. החללית נחתה לאחר כ־4 וחצי שעות במרחק של 2 קילומטרים מהמקום המתוכנן לאחר שכל המערכות פעלו כהלכה, ונאספה על ידי אוניית צי ארצות הברית USS Anchorage.
חוויאג'
בנוסף ישנו גם תבלין עיראקי הנקרא "חוויאג' לעוגיות" ומשמש בעיקר לאפייה.
חוויאג' לקפה
תערובת תבלינים המיועדת לתיבול קפה שחור, קפה גישר (משקה תימני מבוסס על קליפות הקפה) או תה. מקובל לערבב את החוויאג' עם אבקת הקפה לפני ההכנה. הכמות המקובלת היא כ 5% חוויאג' יחסית לקפה. תערובת טיפוסית מכילה:
ניתן לשנות ולהוסיף מרכיבים אחרים, כגון קימל טחון.
כיוון שלחלק מהמרכיבים יש טעם דומיננטי (בעיקר לציפורן ולאגוז המוסקט) כדאי להתאים את הכמויות והפרופורציות ולשנות לפי הטעם, לדוגמה:
חוויאג' למרק
חוויאג' למרק, משמש בעיקר לתיבול מרקי בשר וירקות, אך יכול לשמש גם לתיבול מאכלים נוספים כגון אורז. תערובת טיפוסית מכילה:
חביב אלבי
חביב אלבי (בערבית: حبيب قلبي; בעברית: אהוב ליבי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, ביחד עם הזמרת הישראלית נסרין קדרי. השיר יצא לאור ב-23 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music וגאגא בוקינג, כשיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב של שנת 2020, שלא התקיים עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
רקע וכתיבה
בתחילת יוני, הוכרז כי סטטיק ובן-אל תבורי נבחרו לבצע את השיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב של שנת 2020, שלא התקיים באותה השנה, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל. זמן מה לאחר מכן, הוכרז כי תשתתף בשיר גם הזמרת נסרין קדרי, תוך שצוין כי השיר נכתב והולחן על ידי סטטיק וג'ורדי, והופק על ידי ג'ורדי. השיר, לדברי המרכז העירוני לקהילה הגאה, הוא "שיר הלל לפסיפס הייחודי של קהילת הלהט"ב על גווניה ומסר של אהבה שוויונית". השיר משלב בתוכו את סגנונות הפופ, המזרחית, הערבית והראפ אשר מבוצע על ידי סטטיק, ומשלב את שפות העברית, הערבית והאנגלית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי רומן בוצ'אצקי, נוהל אומנותית על ידי שמעון שירזי, צולם ב-15 ביוני 2020 בתל אביב-יפו והועלה לערוץ היוטיוב של סטטיק ותבורי ב-23 ביוני, בסמוך לצאת הסינגל עצמו. הקליפ נוצר בשיתוף המרכז העירוני לקהילה הגאה ופייסבוק ישראל. עיריית תל אביב-יפו ציינו כי "הקליפ שילווה את השיר מתמקד במגוון המיוחד המאפיין את הקהילה הגאה. באמצעות קהילות פייסבוק בשיתוף המרכז הגאה של עיריית תל אביב-יפו, הקליפ יהווה שיר הלל לפסיפס הייחודי של קהילת הלהט"ב על ענפיה השונים". הקליפ צולם במקומות שונים בתל אביב, בהם הרכבת הקלה בתל אביב, אצטדיון בלומפילד וגשר יהודית. בקליפ משתתפים ידוענים להט"בים שונים, בהם הדוגמנית והשחקנית הטרנסג'נדרית סתיו סטרשקו.
בתוך פחות מיממה, צבר הווידאו קליפ למעלה מחצי מיליון צפיות. נכון למרץ 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-39 מיליון.
ב-6 באוגוסט 2020 עלה לערוץ היוטיוב הרשמי של בוצ'אצקי סרטון "מאחורי הקלעים" של הקליפ.
ביקורת
לפי צאת השיר, איתי פנקס ארד, חבר במועצת עיריית תל אביב-יפו ופעיל בקהילת הלהט"ב בישראל, ציין כי "קשה לדמיין שילוב יותר מרים ומלא אופטימיות מאשר סטטיק, בן-אל ונסרין, שחברו אלינו בהפקה מוזיקלית מסקרנת עם פוטנציאל להפוך לאחד הלהיטים הגדולים של השנה. יחד עם קליפ שהוא יצירת מופת של רומן בוצ'אצקי, הטאץ' הנדיר של שירזי והשותפות של פייסבוק - שיר וקליפ הגאווה העירוני הרשמי הוא מתנה אמיתית לעיר תל אביב-יפו ולכל מדינת ישראל".
בן שלו מהארץ ביקר את השיר אף הוא, באומרו כי, "סטטיק, בן אל תבורי ונסרין קדרי שרים את המלה "גאווה" בשלל הטיות, וייתכן מאוד שהם באמת מרגישים זיקה לקהילה הלהט"בית ושמחים על ההזדמנות לייצג אותה, אבל בשיר הזה, עם הטקסט האוטומטי והפזמון בעל הלחן המביך, אין להם סיבה להתגאות".
נופר וחש מ-Time Out תל אביב סקרה את השיר באופן שלילי באומרה, "השיר הזה כאילו יצא ממחולל שירי גאווה, ולא אחד מוצלח: גם בלי לחפש עומק בשירי פופ, חלק מהשורות בו פשוט סתומות ("איך אני אוהב את הצליל, שהלב שלי עושה ברגיל", נגיד); הניסיון להרים לקהילה ולתל אביב יצא מביך ומתחנף – אולי כי כל היוצרים המעורבים סטרייטים?; והלחן חסר השראה ולא סוחף אפילו לרגע".
יוסף לפיד
יוסף (טומי) לפיד (נולד בשם: טומיסלאב לַמפֶּל; 27 בדצמבר 1931 – 1 ביוני 2008) היה סופר, עיתונאי, מחזאי ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כראש מפלגת שינוי, חבר הכנסת, סגן ראש הממשלה, שר המשפטים וראש האופוזיציה.
ביוגרפיה
לפיד נולד כטומיסלאב לַמפֶּל (בסרבית: Томислав Лампел) בנובי סאד שבסרביה, אז חלק מממלכת יוגוסלביה. בנם של קתרינה (קאתו) עדנה לבית בירמן וד"ר בֶּלָה (מאיר) למפל, עורך דין ועיתונאי, משפחה יהודית-נאולוגית. עד חוזה טריאנון שכן האזור בממלכת הונגריה, וכמו מרבית היהודים הייתה המשפחה ממוצא הונגרי ודוברת הונגרית. האב היה מזכיר ההסתדרות הציונית באזור וויבודינה, ולאחר מכן נשיא לשכת בני ברית בנובי סאד. ב-1941 פלשו מעצמות הציר ליוגוסלביה, והעיר נמסרה שוב להונגריה.
שגרת חיי המשפחה נקטעה כשהיה לפיד כבן שתים-עשרה וחצי, כשנה לפני תום מלחמת העולם השנייה. בבוקר 19 במרץ 1944, ביום בו הצבא הגרמני נכנס להונגריה, נלקח האב על ידי הנאצים, רגע שלימים תיאר לפיד כ"זה הרגע שבשבילי אלוהים מת". תחילה הועבר האב לבית מלון מקומי בו רוכזו היהודים, משם למחנה ריכוז הונגרי בבאצ'קה טופולה ומשם לאושוויץ. לקראת שלהי המלחמה הוצעד האב מאושוויץ למחנה מאוטהאוזן, שם נרצח.. לפיד ואמו נלקחו לגטו בודפשט; הם שרדו בעזרתו של ראול ולנברג, אך רבים מבני משפחתם נספו בשואה. בחורף 1945 בבודפשט הובילו הנאצים והפשיסטים ההונגרים את לפיד ואמו, יחד עם יהודים רבים אחרים, אל נהר דנובה, שם היו מעמידים את היהודים כשפניהם אל המים ויורים בהם. האירועים האלה נודעו אחר כך בשם "הירי על הדנובה". בעודם הולכים, הנמיך מטוס סובייטי טוס מעל השיירה, ובמהומה שנוצרה נכנסו לפיד ואמו לבית שימוש ציבורי קטן בצד הדרך והסתתרו שם, וכך שוב ניצלו חייהם. מאוחר יותר שבו לנובי סאד, שם גילו כי ביתם הוחרם. הם חיו בעיר שנשלטה בידי הדיקטטור הקומוניסטי יוסיפ ברוז טיטו במשך שלוש שנים וחצי בטרם הותר להם לעזוב. ב-25 בדצמבר 1948 עלו לישראל על האונייה "קפלוס" (Kefalos).
במאמר שפרסם 50 שנה לאחר מכן הציג את עמדתו על ההישג של קליטת העלייה: "עיצבנו מדינה דמוקרטית, חברה פלורליסטית ועם אחד - במקום שבו לא היה לנו לא את זה ולא את זה ולא את זה. כל חילוקי הדעות בנושא העלייה והקליטה הם עניין של מה בכך, לעומת ההישג האמיתי של כור ההיתוך".
מיד עם עלייתו התגייס לצה"ל ושירת כחשמלאי רכב. עם שחרורו למד לבחינות הבגרות. לאחר מכן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ובשנת 1957 קיבל תואר בוגר במשפטים.
קריירה עיתונאית
ב-1952 החל לעבוד ככתב בעיתון בשפה ההונגרית "אוי קלט", שם הכיר את אפרים קישון ואת ישראל קסטנר. ב-1955, בהמלצתו של קישון, התקבל לעבודה ב"מעריב" כמזכירו האישי של העורך הראשי, עזריאל קרליבך. בעצתו של קרליבך עברת את שם משפחתו ללפיד. עוד באותה שנה החל לפיד לכתוב בעיתון, ומילא ב"מעריב" מגוון תפקידים, ובהם כתב בבאר שבע ובתל אביב ובעל טור ראיונות בשם "מדברים עליהם השבוע". ב-1961 היה מבין העיתונאים היחידים שדיווחו מבית העם בעת משפט אייכמן. בשנים 1963–1966 שהה בלונדון כנציג העיתון שם, ובמהלך שנות השישים שימש מספר פעמים כשליח העיתון בארצות הברית. עם שובו לישראל מונה לכתב "מעריב" בכנסת. בשנת 1967 מונה בידי מעריב לייסד את ירחון הנשים "את" והיה עורכו במשך שנים אחדות. בשנת 1968 הגיש את התוכנית "יש לי אורח" בטלוויזיה הישראלית.
ב-1970 החל לפרסם את מדריך לפיד לאירופה, מחלוצי מדריכי הטיולים בשפה העברית, שזכה לפופולריות רבה והופיע ב-20 מהדורות.
במקביל לעבודתו ב"מעריב" שידר בגלי צה"ל תוכניות לילה, וכן פינה בשם "על אש קטנה" בשעות הצהריים. ב-1974 מונה למזכיר המערכת ב"מעריב".
ב-1979 מונה למנכ"ל רשות השידור, וכיהן בתפקיד זה עד 1984. המינוי נחשב למינוי של איש ימין, לאחר המהפך, שהעלה את הימין לשלטון. במסגרת תפקידו ביצע לפיד מספר פעולות שנויות במחלוקת, בהן אי חידוש חוזהו, שנתפס כהדחתו, של מנהל הטלוויזיה ארנון צוקרמן. כן אכף בשנים אלו איסור על ראיונות עם אנשי אש"ף. עם זאת, לרוב נחשב לפיד למנכ"ל מקצועי, השומר על עקרונות חופש הדיבור. יש הרואים את הישגו הגדול בתקופה זו ביצירת הסדרה של יגאל לוסין "עמוד האש".
עם פרישתו מתפקיד זה חזר ל"מעריב", וכתב בו פובליציסטיקה, ובכלל זה גם את מאמר המערכת.
בשנים 1984–1987 שידר ב"קול ישראל" תוכנית אישית בשם "השבוע שלי". על תוכנית זו הוענק לו בשנת 1998 פרס סוקולוב לעיתונאות. הוא שב לשדר אותה באמצע שנות התשעים.
ב-1989 מונה ליו"ר התאחדות חברות הכבלים, עם תחילתם של שידורי הטלוויזיה בכבלים בישראל. בנובמבר אותה שנה מונה למנהל עסקי התקשורת של איש העסקים רוברט מקסוול בהונגריה, שם רכש שני עיתונים. במסגרת תפקיד זה שהה לסירוגין בלונדון ובהונגריה, ואף נפגש עם ראש ממשלת הונגריה.
ב-1992 החל להשתתף בתוכנית "פופוליטיקה" בערוץ הראשון, שאותה הנחה דן מרגלית. לפיד נודע בסגנונו הפרובוקטיבי. יחד עם עמיתיו לתוכנית, דן מרגלית ואמנון דנקנר, עבר לתוכנית "הכל פוליטי" בערוץ 2.
פעילות פוליטית
לפיד החזיק בדעות ליברליות, ופעל לקידומן. ב-1961 הצטרף לזמן קצר אל המפלגה הליברלית. ב-1985 הקים יחד עם שלמה להט את מפלגת המרכז הליברלי, ושימש כמזכ"ל שלה, אך לאחר זמן מה פרש ממנה וחזר לפעילות באמצעי התקשורת.
לאחר שהועמד על ידי חבר הכנסת אברהם פורז בראש מפלגת "שינוי", נבחר לכנסת בבחירות 1999. הוביל את המפלגה להצלחה והביא אותה לזכייה בשישה מנדטים. במידה רבה צמחה מפלגת "שינוי" ולפיד בראשה על רקע המסר של התנגדות לכפייה דתית. האופן שביטא מסר זה, שנראה למבקריו בוטה, הוביל להאשמתו בשנאה לחרדים ולדתיים. מסרים נוספים שביטאה "שינוי" היו תמיכה בכלכלת שוק חופשי והקלת הנטל על מעמד הביניים. במישור המדיני מיצב עצמו לפיד כדמות מרכז התומכת בניהול זהיר של תהליך שלום, שיכלול ויתור על שטחים.
בבחירות לכנסת ה-16 הזניק לפיד את "שינוי" להצלחה רבתי, ומספר המנדטים גדל ל-15, תוך כדי הפיכת המפלגה לשלישית בגודלה בכנסת. "שינוי" הצטרפה לקואליציה בממשלתו השנייה של אריאל שרון, ולפיד מונה לשר המשפטים וסגן ראש הממשלה. "שינוי" תמכה באופן מלא במדיניות הממשלה, לרבות בתוכנית ההתנתקות והמדיניות הכלכלית של שר האוצר בנימין נתניהו. בפרט תרמה "שינוי" להשוואת גובה קצבת הילדים לכל הילדים, בניגוד לעמדת המפלגות החרדיות.
כשר המשפטים הורה לפיד, מיד עם כניסתו לתפקיד, כי בכל המשרדים השייכים למשרד המשפטים ייתלה שלט ובו הציטוט מ"על השחיטה" של חיים נחמן ביאליק - "וְאִם יֶשׁ-צֶדֶק – יוֹפַע מִיָּד!". במהלך כהונתו כשר נתן לפיד גיבוי מוחלט לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, להצעותיו למינויים לבתי המשפט ולסדר היום שהוביל בקשר ליחסים בין רשויות השלטון. הוא תמך בעמדתו הנחרצת של ברק שאין לרשום פרוטוקולים של הוועדה לבחירת שופטים ופעל לבלימת חקיקה בעניין זה בכנסת. כן נמנה עם אלו שהביאו למינוי עדנה ארבל לשופטת בית המשפט העליון, על אף מחאה ציבורית, במיוחד מצד ימין של המפה הפוליטית, שהביע התנגדות למינוי. לפיד כינה את דרכי הפעולה של המתנגדים "טרור נגד שלטון החוק". לפיד נכשל בניסיונותיו להביא לבחירת מועמדים מטעמו לכהונת היועץ המשפטי לממשלה, והממשלה אישרה לבסוף בפברואר 2004 את מינויו של מני מזוז לתפקיד זה.
כן עמד לפיד בראש "ועדת לפיד", שמונתה בשנת 2003 לבחינת יישום לקחי "ועדת אור" שמונתה לבדיקת אירועי אוקטובר 2000 במגזר הערבי. בחודש מאי 2004 הסתיימה עבודת הוועדה, והיא הגישה מסקנותיה לשר לביטחון פנים צחי הנגבי, ולמפכ"ל המשטרה. הממשלה אישרה את מסקנות הוועדה ב-13 ביוני 2004. עיקר המסקנות מחולק לשני נושאים. נושאים הקשורים לשילוב המגזר הערבי בחברה, כגון הקמת רשות ממשלתית לקידום מגזרי המיעוטים (שהוקמה לבסוף בשם הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים) או שילוב בני המגזר הערבי בשירות לאומי אזרחי, תוך קריאה למנהיגי המגזר הערבי להצטרף לצעדים אלו ולהימנע מדברי הסתה, והמלצות הנוגעות למשטרת ישראל ולמשרד לביטחון פנים, ולצעדים עליהם לנקוט על מנת להיות ערוכים לאירועים דומים בעתיד.
עם פרישת מפלגת "שינוי" מהקואליציה מונה לפיד לתפקיד ראש האופוזיציה בכנסת, למרות התנגדות שאר סיעות האופוזיציה למינויו. ניסיונות להדיחו מהתפקיד לא צלחו בעקבות אי הסכמה של סיעות האופוזיציה למועמד מוסכם לתפקיד במקום לפיד. הוא שימש בתפקיד זה במשך שנה עד שסיעת "העבודה-מימד" פרשה אף היא מהקואליציה והפכה לסיעה הגדולה ביותר באופוזיציה. בתקופתו כראש האופוזיציה הקים לפיד ממשלת צללים בראשותו.
לאחר פרישתה מהקואליציה, החלה "שינוי" להידרדר בסקרים. הידרדרות זו החריפה בעקבות הקמת מפלגת קדימה בראשות אריאל שרון. ב-12 בינואר 2006 נערכו פריימריז ב"שינוי", בהן הצליח רון לוינטל לזכות במקום השני על חשבון אברהם פורז. לפיד זעם על התוצאות על אף שהוא עצמו נבחר למקום הראשון ברשימה, ובתקשורת נפוצו שמועות על כוונתו לפצל את המפלגה או לפרוש ממנה. בעקבות אירועים אלה קרסה "שינוי". חברי הכנסת של "שינוי" חיפשו לעצמם מפלגות אחרות, ובסקרים המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. ב-25 בינואר כינס לפיד מסיבת עיתונאים ובה הודיע על התפטרותו מתפקיד היו"ר ופרישתו מ"שינוי".
לאחר פרישתו ממפלגת "שינוי" והנהגתה החליט לפיד לפרוש מהחיים הפוליטיים, ולא עמד בראש תנועת חץ - מפלגתם של פורשי "שינוי". בראש חץ עמד חברו הטוב, פורז, ולפיד תמך בתנועה באופן פומבי ושימש כ"אב הרוחני" שלה. לפיד הוצב במקום האחרון ברשימה לאות כבוד. עם זאת, המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב לפיד לעסוק בעיתונות, פרסם מאמרים והופיע בכנסים תקשורתיים כעיתונאי. במקביל כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לשחמט.
בימי כהונת אהוד אולמרט כראש ממשלת ישראל שימש לפיד, שהיה ידידו הוותיק של אולמרט, אחד מסניגוריו הציבוריים הנשמעים ביותר, וזאת אל מול ביקורת שהוטחה כלפי אולמרט בעיתונות, מצד אנשים שהיו עמו בעבר בקשרי ידידות, כדן מרגלית.
סגנונו
לפיד נהנה מתדמית של חובב תרבות אירופית, מוזיקה קלאסית, שחמט, הומור ואוכל טוב. מאפיין זה שלו בא לידי ביטוי, בין השאר, בתוכנית הרדיו שלו, "השבוע שלי". בספר הבישול "פפריקה" שכתב ביחד עם רות סירקיס, הגדיר עצמו במילים - "בני-אדם אוכלים כדי לחיות. הונגרי, אם הוא בן-אדם, חי כדי לאכול". המוצא ההונגרי היה חלק מתדמיתו, ובשנות ה-60 היה חלק מ"המאפיה ההונגרית" שכללה גם את ידידיו אפרים קישון, זאב וקריאל גרדוש (דוש).
לפיד היה גם ידוע בהתבטאויותיו החריפות, הן בנושאי דת ומדינה, והן בנושאים אחרים, כנשים ומוזיקה מזרחית. בין היתר התבטא בשנת 2005 כלפי חברת הכנסת זהבה גלאון בהתבטאות ממנה ניתן היה להבין כי מקצועה הוא זנות, ולאחר מכן התנצל "כג'נטלמן אירופי". דניאל בן סימון דיווח שלפיד הפטיר לעברו שהוא "מרוקאי אינטליגנטי וזה לא עניין שבשגרה".
לאחר ששמע בתוכנית רדיו בשנת 2002 שיר של עמיר בניון, שאל את המנחה רזי ברקאי "אנחנו כבשנו את טול כרם, או טול כרם כבשה אותנו?". המערכת הפוליטית סערה בעקבות התבטאות זו, ובין היתר ח"כ יגאל ביבי שלח מכתב חריף ללפיד בו קבל על ההשוואה בין "התופעה החיובית של התפשטות התרבות והזמר המזרחי לכיבוש של מחבלים מטולכרם". בתגובה כתב לו לפיד "אני פשוט לא אוהב את ההרמוניות הערביות, משום שאזני לא הורגלה לכך מבעוד מועד...אני גם לא אוהב מוזיקה של כלייזמרים, האם זה מוכיח שאני שונא אשכנזים? יתרה מזו אני אוהב את המוזיקה של בראהמס. האם זה אומר שאני אירופאי מתנשא? זה ועוד, אני לא אוהב אותך והשאלה היא מה זה מוכיח". עם זאת, לאחר הסערה הבהיר לפיד כי הוא עומד מאחורי המילים אך התנצל אם פגע במישהו ואף ניסה להיפגש אישית עם בניון בשביל להתפייס איתו, אך זה החליט להחרים את הפגישה.
מותו והנצחתו
ב-30 במאי 2008 אושפז לפיד במצב קשה בבית החולים איכילוב. ב-1 ביוני 2008 נפטר לפיד ממחלת הסרטן בבית החולים, לאחר שבחר שלא לקבל טיפול מאריך-חיים. לפי בקשתו, הוא נטמן ליד קברה של בתו מיכל בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר פטירתו כתב בנו, יאיר לפיד, את הביוגרפיה של אביו בגוף ראשון, "זיכרונות אחרי מותי". הביוגרפיה סוקרת את קורות חייו של יוסף לפיד.
ב-15 במרץ 2011 בעיירה וטרניק, פרוור של עיר הולדתו נובי סאד, נקרא על שמו רחוב טומי יוסף לפיד ( улица Томија Јосефа Лапида ). ב־3 בספטמבר 2014 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת רחוב על שמו של יוסף לפיד בשכונת "נוף הטיילת" בעיר. גם בראשון לציון יש רחוב "טומי לפיד", בו נמצאת אחת הכניסות לאצטדיון הברפלד.
טענה לתקיפה מינית
בנובמבר 2017 העידה העיתונאית הוותיקה סילבי קשת בפרסום עצמאי ובראיונות שונים לעיתונות כי בעת שהותה בדירה בלונדון בשנות ה-60, לפיד תקף אותה מינית. "לפיד ביקש לעלות לדירתי בלונדון בתואנה של צורך שיחת טלפון דחופה, עם כניסתנו לדירה הוא הפיל אותי תוך שראשי נחבט בקרקע. לפיד קרע את שמלתי וניסה לבצע בי מעשה אונס".
חיים אישיים
יוסף לפיד היה נשוי עד לפטירתו לסופרת והמחזאית שולמית לפיד. לזוג נולדו שלושה ילדים: מיכל (שנהרגה בתאונת דרכים בשנת 1984), יאיר (לימים ראש ממשלת ישראל ה-14) ומירב (אימה של נטע רוט). בשנות השישים התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יגאל לב ולוי יצחק הירושלמי. לימים עבר להתגורר בצפון העיר.
הזעקה
"הזעקה" (1924) הוא אלבום הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ שיצר הצייר הישראלי מירון סימה.
תיאור
"הזעקה" הוא אלבום המכיל שבעה חיתוכי עץ שיצר מירון סימה בשנת 1924. למרות שהחל לעבוד על הסדרה בעת שהותו בהייניכן, את עיקר העבודה יצר בדרזדן, גרמניה, לפני ותוך כדי שנתו הראשונה כסטודנט באקדמיה לאמנות בעיר. שבעת ההדפסים הם: (1) נידונים למוות; (2) אם ובתה המתה; (3) סב מוצא נכד מת; (4) אשה ותינוק שנרצח; (5) זעקה; (6) שירת אבל; (7) מול השופט הנצחי. בנוסף יצר סימה הדפס נוסף המהווה שער לקובץ. העבודות מודפסות על גבי גליונות נייר בגובה של 44.7 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ (כ"א).
גדעון עפרת קשר את הסדרה אל סגנון אקספרסיוניזם הגרמני ואל "רוח" של "אקספרסיוניזם יהודי" שכלל אמנים כיעקב שטיינהרט, יעקב אייזנשר ואחרים, שפעלו באותה עת. סימה הציג את העבודות בשנת 1928 בגלריה בפראג ובתערוכת הדפס קבוצתית שהתקיימה בדרזדן בשנה שלאחר מכן.
סגנון העבודות משקף את יצירתו המוקדמת של סימה, בטרם הושפע מן הריאליזם האקדמי, אליו נחשף באקדמיה לאמנות בדרזדן. העבודות מתארות את הדמויות מוארות בתאורה דרמאטית המשטחת את הדמויות ומציגה אותן כבוקעות ממשטחי צבע שחור, סגנון השואב מן המאפיינים של המדיום, כמו גם מאמנים אקספרסיוניסטים כאמיל נולדה, מקס פכשטיין ואחרים.
עותק של סדרת ההדפסים נמצא בעיזבון האמן שבמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
גוזן (מחנות ריכוז)
היסטוריה
מחנה גוזן I הוקם כארבעה ק"מ וחצי ממערב למאוטהאוזן, בקרבת העיירה סט. גיאורגן על נהר גוזן . גוזן התחיל לפעול ב-9 במרץ 1940. בשנתיים הראשונות לקיומו התנהל בו רישום נפרד לאסיריו, ורק אחר כך אוחד מספור האסירים בגוזן עם מחנה מאוטהאוזן. ממאי 1940 ועד סוף אותה שנה הגיעו למחנה כ-5,000 אסירים פולנים והועסקו במחצבות ובבית-המלאכה לייצור לבנים שבמקום. עד סוף אותה שנה מתו 1,507 מהם ונרשמו בספר הנספים הנפרד של המחנה. נוסף להם הוצאו להורג בירייה כ-240 קצינים וסטודנטים פולנים, לפי רשימות שמיות בפקודת הגסטפו בפולין. מפקד המחנה היה האופטשטורמפיהרר ס"ס קארל חמיילבסקי. במחנה היו 30 צריפים ושני מבני אבן. תחילה היו שישה צריפי בית-חולים, ובחורף 1943–1944 צורפו אליהם עוד ארבעה צריפים. בשנת 1943 חוברו קווי מסילות ברזל מיוחדות למחצבות ולמפעלי חברות מסרשמיט ושטייר שפעלו במחנה, ובהם הועסקו אסירים רבים בייצור חלקי מטוסים ומכונות ירייה.
ב-9 במרץ 1944 הוקם בקרבת מקום עוד מחנה, גוזן II. היו בו כ-10,000 אסירים. בדצמבר 1944 הוקם מחנה קטן אחר, גוזן III, ובו 262 אסירים. בגוזן II הועסקו האסירים בחפירת מנהרות תת-קרקעיות לאולמות למפעלי חימוש. מנהרה אחת באורך שבעה ק"מ, ברוחב שמונה מטרים ובגובה 15 מטרים הושלמה, ובה התחילה חברת שטייר בייצור מיסבים כדוריים. שאר המנהרות לא הושלמו עד גמר המלחמה.
המחנות שוחררו ב-5 במאי 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
נתונים סטטיסטיים
בסך הכול נכלאו במחנות גוזן 67,677 אסירים, מהם נרשמו 31,535 ברשימות המתים. למספר הזה יש להוסיף לפי הערכה זהירה כ-2,500 מתים, בעיקר יהודים, שלא נרשמו בספרי המחנה, ועוד 2,630 שנשלחו ממחנות גוזן למבצר הרטהיים ושם נרצחו.
משפטו של המפקד
אחרי המלחמה הועמד מפקד מחנות גוזן עד 1942, קארל חמיילבסקי, למשפט בעיר אנסבך ונידון למאסר עולם.
יוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל
יוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל (בגרמנית: Landgräfin Juliane von Hessen-Philippsthal; 8 ביוני 1761 – 9 בנובמבר 1799), הייתה אשתו של פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה.
ביוגרפיה
יוליאנה נולדה ב-8 ביוני 1761 בזוטפן שבהולנד, לווילהלם, רוזן הסן-פיליפסטאל ולאולריקה אלאונורה, רוזנת הסן-פיליפסטאל-בארכפלד, בתם של וילהלם, רוזן הסן-פיליפסטאל-בארכפלד ושרלוטה וילהלמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. יוליאנה בילתה חלק מימי נעוריה בס-הרטוחנבוס, שם שימש אביה כגנרל הולנדי, והיא קיבלה חינוך גרמני.
ב-13 בפברואר 1787 מת אביו פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה, וגאורג וילהלם עלה לשלטון במקומו. בשל גילו הצעיר שלטה אמו יוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל ברוזנות עד לבגרותו. זמן קצר לאחר מות אביו פלש וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל לרוזנות, בטענה כי מקור השושלת הוא בנישואים מורגנטיים, אולם לאחר חודשיים נאלץ לפנות את הרוזנות, בעקבות פסקו של בית המשפט הקיסרי.
ממשלת יוליאנה נחשבת לטובה ביותר, והיא ביצעה רפורמות עמוקות בכלכלה ובחינוך, קיצצה את הוצאות החצר, המשיכה במדיניות הסובלנית של חמותה כלפי היהודים, ואף הצליחה לאכוף קיצוצי מיסים. כמו כן היא מינתה את ברנהרד כריסטוף פאוסט לרופאה האישי, ותמכה בו באופן משמעותי בהכנסת חיסון נגד אבעבועות שחורות.
ב-9 בנובמבר 1799 מתה יוליאנה כתוצאה מהקור העז, והרוזן פון-וולמודן-גימבורן הפך לעוצר הרוזנות במקומה.
משפחתה
ב-10 באוקטובר 1780 התחתנה יוליאנה עם פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
היינץ פישר
היינץ פישר (בגרמנית: Heinz Fischer; נולד ב-9 באוקטובר 1938) הוא משפטן ופוליטיקאי אוסטרי, מומחה במדע המדינה, נשיא אוסטריה החל מ-2004 עד 2016.
ביוגרפיה
פישר נולד ב-9 באוקטובר 1938 בעיר גראץ במזרח אוסטריה. את חינוכו העל-יסודי הוא קיבל בגימנסיה, וסיים את לימודי התיכון בשנת 1956. לאחר מכן למד לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, ולבסוף קיבל דוקטורט בשנת 1961. בתחילת שנות ה-60 היה מתנדב בקיבוץ שריד. חוץ מעיסוקו בפוליטיקה הוא העסיק עצמו בקריירה אקדמאית והיה לפרופסור במדע המדינה באוניברסיטת אינסברוק בשנת 1993.
פישר היה חבר הפרלמנט האוסטרי (הנציונלראט) מ-1971 ואף שימש כאחד מיושבי ראש שלו בשנים 1990–2004. כמו כן כיהן כשר המדע בין השנים 1983–1987 בקואליציה שהונהגה על ידי קנצלר אוסטריה דאז, פרד זינובאץ.
בשנת 2004 הודיע כי יתמודד על משרת הנשיא הקודם שנפטר, תומאס קלסטיל. הוא נבחר לתפקיד ב-25 באפריל 2004 כנציג האופוזיציה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, השיג 52.4 אחוז מסך הקולות נגד המועמדת השנייה, שרת החוץ בניטה פררו-ולדנר שהתמודדה מטעם הקואליציה השמרנית של מפלגת העם האוסטרית.
פישר נשבע לנשיאות ב-8 ביולי 2004 וקיבל את המשרה מידי נשיא הפרלמנט שהחליף את תומאס קלסטיל, שנפטר ב-6 ביולי אותה השנה. מאז שנבחר לתפקיד גברה האהדה כלפיו. ב-2010 נבחר לתקופת כהונה שנייה ברוב גדול של 78.9% מן הקולות.
למרות שהוא זוכה לתמיכה באוסטריה, חברו לשעבר באוניברסיטה, נורברט לסר, טוען כי פישר נמנע מלהביע את דעתו בנושאים שנויים במחלוקת או מלהביע ביקורת על נושאים כאלו. דוגמה נפוצה לכך היא תמיכתו שבשתיקה בברונו קרייסקי שהתנגד לשמעון ויזנטל - צייד הנאצים.
פישר מגדיר עצמו כאגנוסטיקן. הוא נשוי משנת 1968 למרגיט, בת להורים יהודיים, ולהם שני ילדים מבוגרים. תחביבו העיקרי הוא טיפוס הרים וכן הוא משמש כנשיא האגודה האוסטרית של חברי הטבע.
בנובמבר 2008 החליטה אוניברסיטת תל אביב להעניק לו תואר דוקטור לשם כבוד.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס
גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס (Gnaeus Cornelius Scipio Calvus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה. נהרג בקרב באיטיס בשנת 211 לפנה"ס.
ביוגרפיה
ב-222 לפנה"ס נבחר לקונסול, ויחד עם עמיתו מרקוס קלאודיוס מרקלוס נלחם בשבטי הגאלים האינסוברים. כשפרצה המלחמה הפונית השנייה, ב-218 לפנה"ס, שירת כלגאטוס תחת פיקוד אחיו פובליוס קורנליוס סקיפיו, ונשלח לעמוד בראש חילות רומא בהיספניה (ספרד), שהייתה בסיס היציאה והכוח של חניבעל. משימתו הייתה למנוע מן הקרתגים לסייע לחניבעל הנלחם באיטליה בחיילים ובאספקה. ב-218 לפנה"ס ניצח את צבא הקרתגים בקרב קיסה, השתלט על ערי החוף שמצפון לנהר היברוס, והצליח להעביר לצדה של רומא רבים משבטי האיברים, חלקם בכוח ואחרים בבריתות שלום. שנה אחר, ב-217 לפנה"ס, הכה את ציים המלחמתי בקרב היברוס, וב-215 לפנה"ס ניצח יחד עם אחיו את צבא עזרובעל בקרב דרטוסה. בשנים הבאות הרחיב עם אחיו את כיבושיו דרומה מן הנהר היברוס, אך ב-211 לפנה"ס, לאחר שמונה שנות לחימה בהיספניה, נוצח ונהרג בקרב באיטיס. אחיו נהרג באותו קרב זמן קצר לפניו.
פירוש ה-cognomen שלו, קאלבוס, הוא "קירח". אביו, לוקיוס קורנליוס סקיפיו, היה קונסול בשנת 259 לפנה"ס. בנו, פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה, היה קונסול בשנת 191 לפנה"ס.
קורטיזנה
המונח קוֹרטיזָנה (באיטלקית: Cortigiana) מתייחס לסוג של אמניות-בדרניות-מארחות וזונות צמרת שהיו נפוצות במהלך המאה ה-16 ואחריה באירופה בקרב החוגים החברתיים הגבוהים של אותה תקופה. הקורטיזנות היו בפועל פילגשיהם של גברים רבי השפעה וממון שסיפקו להן מותרות וסטטוס חברתי בתמורה לחברתן. בתקופת הרנסאנס, שיחקו הקורטיזנות תפקיד מרכזי בחיי החברה של המעמדות הגבוהים ואף נטלו לעיתים את מקומן הפומבי של נשותיהם הרשמיות של הגברים עימם התרועעו. מאחר שזוגות מלכותיים באותה התקופה ניהלו לעיתים חיי נישואין פיקטיביים לצורכי המשך השושלת ובריתות פוליטיות, חיפשו גברים רבים בת לוויה לסיפוק צורכיהם המיניים והחברתיים ומצאו אותה בדמותה של הקורטיזנה.
הבדלים מעמדיים
הקורטיזנות נחלקו לשני סוגים עיקריים: הסוג האחד, שכונה באיטליה cortigiana onesta, קורטיזנה הגונה, היו בנות לוויה רמות דרג ואינטלקטואליות. לסוג השני השתייכו קורטיזנות בנות המעמד הנמוך יותר ואלו כונו cortigiana di lume. ההבדלים בין הקורטיזנה ההגונה לקורטיזנה מן הסוג הנחות יותר נסבו בעיקר סביב הפריווילגיות והיחס להם זכו מהגבר עמו התרועעו. בעוד שקורטיזנה 'פשוטה' זכתה ליחס ולתמורה כספית נכבדים יותר מפרוצות הרחוב, הייתה מנת חלקה של קורטיזנה 'הגונה' יחס מלכותי של ממש והיא נהנתה מאורח החיים של בני המעמד הגבוה ביותר. קורטיזנות רבות של אצילים ובני מלוכה אירופיים שימשו הלכה למעשה כידועות בציבור שלהם וזכו לכבוד רב ולאזכורים תכופים באומנות.
הקורטיזנה ההגונה הייתה לרוב אישה מחונכת וחברותית ולעיתים קרובות ניהלה במקביל קריירה כבדרנית או אמנית. היא נבחרה בקפידה, בין השאר בשל נתוניה הפיזיים, ולעיתים בדומה לגיישה היפנית, הוכשרה לתפקיד, למדה את גינוני המעמדות הגבוהים ורכשה לעצמה יכולות חברתיות ואינטלקטואליות. קורטיזנות רבות נבדלו מנשים 'רגילות' ופשוטות-עם בשל גינוניהן, שנינותן ואישיותן המעניינת. הן היו זונות במובן שסיפוק צרכיו המיניים של הגבר היה מחובתן אך נבדלו מהיצאניות הרגילות מאחר שחיי המין היוו רק חלק ממגוון השירותים אותו נדרשו לספק. בניגוד לזונות פשוטות-עם, התגמול החומרי שניתן לקורטיזנות על ידי הגברים לא היה מיידי ובעבור אקט מיני חד פעמי אלא פעל בדמות הסכם של כבוד בין הצדדים שכלל ליווי וחיי חברה משותפים בתמורה למותרות חומריות ורמת חיים שרק בני המעמדות הגבוהים יכלו להרשות לעצמם. במקרים מסוימים הייתה הקורטיזנה נשואה, אך בעלה היה בן מעמד נמוך יותר מזה שאליו השתייך הלקוח שלה. במרבית מן המקרים האלו ידע הבעל על קיומו של ההסדר ונתן לכך את הסכמתו בשתיקה, בתקווה לנכס לעצמו סטטוס חברתי וחיי מותרות שהיו מחוץ להישג ידו אלמלא עיסוקה של אשתו. בני מלוכה רבים רחשו כבוד, הערצה ואהבה של ממש לפילגשם ואף הביאו עמן לעולם צאצאים בלתי חוקיים.
כמשרה עיקרית
במקרים רבים התגלגלו נשים אלו לעיסוקן מזנות של ממש או הועברו כרכוש בין גבר אחד לרעהו והן נתפסו כנחותות מהגברים ומאנשי החוגים החברתיים בהם התרועעו. גברים שמאסו בקורטיזנות שלהן אך רצו בטובתן, נהגו להעביר אותן למכר או אף לשדך אותן לגבר ממעמד חברתי בינוני על-מנת שלא תאלצנה לחזור לרחוב. במקרים רבים, אם הכעיסה קורטיזנה את אדונה, היה האחרון משליך אותה מעליו ולא הייתה לה ברירה אלא לשוב לעיסוקה הקודם.
למטרות חברתיות או פוליטיות
קורטיזנות שמעמדן הכלכלי היה מלכתחילה יציב בחרו לרוב בעיסוק זה על-מנת לקדם אינטרסים חברתיים עבור עצמן או בעליהן החוקיים וזכו לרוב ליחס של שוות מצד הלקוח. בהסדר מעין זה שררו בדרך-כלל יחסים של אמון וכבוד בין הקורטיזנה לאדונה וכל אחד מהם ידע לתת מקום לחיי הנישואין הרשמיים של זולתו כדי לא ליצור חיכוכים מיותרים.
יחסים מעין אלה היו לרוב קצרי טווח ובאו אל קיצם כאשר השיגה הקורטיזנה או בעלה החוקי את המטרה הנכספת או משבחר הלקוח להסתייע בשירותיה של קורטיזנה אחרת. במקרים אלו, הייתה הקורטיזנה מקבלת מעין 'מענק פיטורין' וזאת ברוח ההסדר בין הצדדים שאופיו היה עסקי כמעט לחלוטין. כמו כן, ידע הלקוח ברוב המקרים מה מטרותיה המפורשות של הקורטיזנה וניסה לקדם אותן על-מנת ששני הצדדים יצאו מהעסקה נשכרים.
רומן מעין זה היה לרוב בטוח עבור כל הנוגעים בדבר, מאחר שדבר ההסדר היה גלוי וידוע לבני הזוג החוקיים של הקורטיזנה ואדונה ומאחר שהקורטיזנה לא הייתה תלויה לחלוטין בלקוח ועצמאותה נשמרה. מבחינה חברתית, קשרים מהסוג הנ"ל היו נפוצים במהלך המאות ה-17, ה-18 וה-19, ואפילו בתחילתה של המאה ה-20 והיו נהוגים בקרב בני המעמדות הגבוהים.
קורטיזנות בספרות
אחת מהקורטיזנות המפורסמות הייתה מארי דופלסי, עליה כתב אלכסנדר דיומא הבן את הרומן המפורסם הגברת עם הקמליות, שעובד גם למחזה, בשניהם הקורטיזנה היא מרגריט גוטייה, ההופכת במהלך הסיפור לדמות טרגית, עד למותה משחפת. עלילת הסיפור הפכה גם לאופרה לה טרוויאטה שהלחין ורדי ולסרט הקולנוע "קאמיל" בכיכובה של גרטה גרבו (1936). בספר "המיילדת מוונציה" המספר על מיילדת בתקופה של המאה ה-16, מוצג עיסוקה של ג'סיקה, אחותה של הדמות הראשית חנה המיילדת, כקורטיזנה. יצוג נוסף בספרות הוא של הקורטיזנה, סאטין בסרט מולן רוז'. כמו כן, בסיפורו של א.ת.א. הופמן, "סיפור המראה האבודה", העלילה מגוללת את קורותיו של ארסמוס המתאהב בקורטיזנה ג'ולייטה אשר באורח קסם גונבת את השתקפותו במראה. על סיפור זה ועוד ביסס המלחין ז'אק אופנבך את האופרה "סיפורי הופמן".
ג'יי ניוטון-סמול
'''ג'ניפר "ג'יי" ס. ניוטון סמול (באנגלית: Jennifer 'Jay' S. Newton-Small') היא שותפה-מייסדת ומנכ"לית ארגון MemoryWell ועיתונאית בשירות  טיים מגזין  ובלומברג. היא מחברת הספר Broad Influence: How Women Are Changing the Way America Works'', וכן של לפחות חצי תריסר סיפורי שער של טיים, כמו גם מאמרים רבים על פוליטיקה אמריקאית, מדיניות חוץ, מגמות לאומיות, ונושאים אחרים.
ראשית דרכה
ניוטון-סמול סיימה תואר ראשון באוניברסיטת טאפטס אשר במסצ'וסטס, ואת התואר השני בעיתונאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קריירה עיתונאית
בעבודתה כעיתונאית, ניוטון-סמול עבדה בין היתר בסוכנות הידיעות הצרפתית (2003-2003), ובתור כתבת חדשות בבלומברג, היא סקרה את הבית הלבן ופוליטיקה אמריקאית. אחר כך היא התחילה לעבוד בטיים מגזין, שם התחילה בתור מסקרת הקונגרס, ומאוחר יותר הרחיבה פעילותה לסיקור יותר רחב של פוליטיקה בינלאומית, כולל כיסוי של המזרח התיכון, רעידת האדמה בהאיטי, ופיגועי נובמבר 2015 בפריז. היא כתבה כתבות שער למגזין, וראיינה ראשי מדינות, כולל את ברק אובמה וג'ורג' ווקר בוש במהלך נשיאותו, ומגוון רב של דיפלומטים זרים, סנטורים, מושלים, ונבחרי ציבור אחרים.
MemoryWell
אביה של ניוטון-סמול נפטר כשהוא סובל ממחלת אלצהיימר. לאחר מספר שנים, ב-2016, היא יסדה יחד עם דנבר ניקס וסטיב גטינגר את MemoryWell—רשת מקצועית של עיתונאים אשר כותבים ומספרים את סיפורי חייהם של הסובלים מאלצהיימר וסוגים אחרים של דמנציה, תומכים באלו שמטפלים בהם, ומשמרים את זכרונות חייהם כאשר הם עצמם לא יכולים יותר לשמרם. השלושה הכירו כחברים בצוות הכותבים של טיים מגזין ובוגרים של  בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת קולומביה. בפברואר 2017, ניוטון-סמול התחילה שהייה  של 6 חודשים כחברה-מלגאית ב"בית הלציון", מדגרה לסטארטאפים בג'ורג'טאון אשר בוושינגטון די סי, שמטרתה לסייע ליזמים לפתח אסטרטגיות עסקיות.
פרויקט סינון העפר מהר הבית
רקע
הר הבית גדוש בהמוני ממצאים ארכאולוגיים מתקופותיו השונות, אך מעולם לא נערכה בו חפירה מדעית מתוכננת.
בין השנים 1996–1999 הוכשר האזור התת-קרקעי בפינה הדרום-מזרחית של הר הבית, המכונה "אורוות שלמה", לתפילה, ונחנך בשם "אל מצאלה אל-מרואני" (מקום התפילה של מרואן) על ידי הוואקף, בשיתוף הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. שיא העבודות היו בנובמבר 1999, עת נחפר בור גדול במטרה להכשיר כניסה מונומנטלית למתחם זה. הבור, בעל הממדים 43x36 ובעומק 12 מטרים, נחפר ברובו תוך יום וחצי, תוך שימוש בציוד מכני כבד, ללא חפירה ארכאולוגית מקדימה או פיקוח ארכאולוגי, תוך פגיעה בעתיקות. שפכי העפר מכריית בור זה, יחד עם שפכים נוספים מעבודות בניין וגינון באזורים סמוכים פונו בידי כארבע מאות משאיות למספר מקומות, וברובן נשפכו בנחל קדרון הסמוך. סביבותיו של הבור רוצפו ובבור עצמו נבנו מדרגות המובילות מטה.
חפירת הבור הייתה הרסנית מאוד לעתיקות הר הבית. מלבד הרס העתיקות עצמן שנפגעו בעת חפירת הבור באמצעים מיכניים, הרי שהעתיקות שהיו עשויות להתגלות בחפירה נותקו מהקשרם ובכך איבדו רבות מערכם המדעי.
היסטוריה
לאחר עיכובים מסוימים, הונפק ב־2004 רישיון חפירה לארכאולוגים גבריאל ברקאי ויצחק דבירה, תחת חסותו המדעית של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בתמיכה של תורמים פרטים באמצעות החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה ובניצוחם של השניים, החל הפרויקט, בעזרת צוות מצומצם ומתנדבים בסינון של שפכי העפר, שמרביתם הועברו לגן הלאומי עמק צורים. לאחר שהפרויקט נקלע לקשיים כספיים, פרשה עמותת אלעד את חסותה הניהולית על האתר בשנים 2005–2017. עם התפתחותו של הפרויקט, בנוסף לייעודו הארכאולוגי, הוא קיבל צביון חינוכי-תיירותי, ומלבד מתנדבים, משך אליו רבבות מבקרים שבאו להתנסות ב"חוויה ארכאולוגית", בה הם נטלו חלק בסינון העפר ובשליית הממצאים, תחת השגחתם של עובדי הפרויקט.
באפריל 2017, חל פיצול בין פרויקט הסינון ובין עמותת אלעד. עמותת אלעד המשיכה לתחזק אתר בעמק צורים ובו מסננים מבקרים עפר לא מהר הבית, אלא מחפירות שונות באזור ירושלים הקדומה. מאידך, עבודת הסינון השוטפת של הפרויקט נעצרה למשך כשנתיים, ולאחר מספר ניסיונות חודשה פעילות הסינון השוטפת של הפרויקט ונפתח אתר חדש לקבלת מבקרים ומתנדבים במצפה המשואות. הפרויקט עבר למודל של מימון המונים תוך התמקדות בעיבוד הממצאים הקיימים והכנתם לפרסום סופי. נכון לאוגוסט 2022, מעבדת המחקר ממשיכה לפעול, אך נותר פער משמעותי בין הסכום שגויס לבין הסכום הנדרש לפרסום הדו"ח הסופי, וההבטחה לתמיכה ממשלתית טרם נשאה פרי.
מתודולוגיה
בהיעדר היכולת לבצע חפירה סדירה, בה מתועד הקשרם של הממצאים, פנו מייסדי הפרויקט לסינון שיטתי של כל שפכי העפר. החומר נאסף בדליים, סונן סינון ראשוני כדי להסיר ממנו את מרבית העפר ("סינון יבש") ולאחר מכן סונן שנית תחת זרם מים ("סינון רטוב"). הממצאים נבררו ידנית ומוינו בטרם העברה לארכאולוגים המתמחים בסוגים ובתקופות השונות, למחקר ועיבוד קודם פרסום. המטרה הסופית היא לתעד את כמות וסוגי הממצאים לתקופתם, ולאפשר ניתוח סטטיסטי בהשוואה לנתונים מאתרי חפירה אחרים בירושלים ובאזור, בשיטות הלקוחות מעולם הסקר הארכאולוגי, דבר אשר ילמד על תמורות בתולדות הר הבית.
שיטת הסינון הרטוב, שבאמצעותה מתגלים ממצאים רבים שבחפירות אחרות היו עשויים לחמוק מן העין, של כמויות עפר גדולות מהחפירה (ולא לוקוסים נבחרים) לא הייתה נפוצה בארכאולוגיה הישראלית, דבר שהוביל לבעיות מתודולוגיות בהשוואת כמויות ויחסי הממצאים מסוגים שונים לאתרים ארכאולוגים שונים. כך לדוגמה - בעוד ניתוח שברי הצלמיות מתקופת הברזל ב' שהתגלו בסינון הראו שסוגים שונים של צלמיות מראים התפלגות דומה לאתרים יהודאיים אחרים, הרי שכמות שברי הרגליים שהתגלו בפרויקט הסינון עלה על כל שאר האתרים גם יחד, ושברי קרניים או אזניים התגלו באתר זה בלבד, אם כי ניתן לשער שאם היה מתקיים סינון מדוקדק באתרים האחרים, הם היו מתגלים גם שם.
כדי להתגבר על הטיה זו, נלקחו דגימות ממספר חפירות ברחבי ירושלים וסוננו על ידי אנשי הפרויקט. בד-בבד, החלה שיטת הסינון הרטוב לצבור פופולריות ונעשה בה שימוש במספר חפירות באזור ירושלים, כשחלקן עשו שימוש בשירותים שהוצעו בידי מפעל הסינון. מאז התפשטות השיטה לחפירות נוספות, חלה עלייה דרמטית בכמות הבולות והחותמות שהתגלו בירושלים.
בראשית שנת 2013 הכריזו מנהלי הפרויקט על פיתוח שיטה סטטיסטית המאפשרת שחזור חלקי של הקשרם המקורי של הממצאים באמצעות ניתוח אשכולות. בשלהי אותה שנה, הכריזו מנהלי הפרויקט כי אספו מספיק ממצאים כדי להוות מדגם מייצג, וממצאים שכיחים שיתגלו מתקופה זו והלאה לא יכללו בדו"ח הסופי של הפרויקט הנוכחי.
הממצאים
הממצאים הם ברובם ממצאים זעירים, שגודלם אינו עולה על מספר סנטימטרים, והם כוללים מדגם מכל התקופות - החל מתקופת האבן ועד המאה ה-20.
תקופות האבן והברונזה
רק אחוז מזערי מהממצאים תוארך לתקופות אלו, המוקדמים שבהם מהתקופה האפיפלאוליתית או הנאוליתית. מרביתם כלי חרס מקומיים מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה ומעט, בין התגליות האחרות נמנות 3 חרפושיות מתקופת הברונזה וכן קמע הנושא את שמו של תחותמס השלישי. אצבע שבורה של פסל שהתגלתה בפרויקט הסינון כנראה שייכת גם היא לתקופת הברונזה המאוחרת. כמות הממצא הזעומה אינה מתאימה למקום ששכנה בו עיר, אבל בהחלט מתאימה לאתר בשולי עיר, שאולי התקיימה בו פעילות חקלאית כלשהי.
תקופת הברזל (בית ראשון, 1000–586 לפנה"ס)
כ-9% מכלי החרס שהתגלו בסינון תוארכו לתקופת הברזל - מיעוטם לתקופת הברזל א ולתקופת הברזל ב1 (המאות ה-10 וה-9 לפנה"ס) ורובם לתקופת הברזל ב-ג (800-586 לפנה"ס). הם כוללים קנקני אחסון, פכים, פכיות, קובעות וכנים בכמות גדולה יחסית לאתרים אחרים בירושלים. בין הממצאים מראשית התקופה ניתן למנות חותם וראש חץ בעלי צורה נדירה.
מהמשך התקופה התגלו ממצאים רבים: כ-130 שברי צלמיות בנות התקופה התגלו בעפר הר הבית וכ-30 בעפר המורדות המזרחיים, כולן עשויות בסגנון יהודאי טיפוסי; משקולות אבן יהודאיות; פריטי נשק - כשהבולט ביניהם הוא ראש חץ תלת-כנפי מטיפוס סקיתו-איראני, שהיה בשימוש צבאות נבוכדנצר, מחריב בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס; ומגוון ממצא כתוב, כגון עשרות אוסטרקונים ומבחר חותמות וטביעות חותם, כשהבולטת בהן היא הכתובת העברית הראשונה שמקורה בהר הבית - בולת "אִמֵּר": בבולה, שנשברה בעת העתיקה ניתן לקרוא בבירור רק את סוף שמו הפרטי של בעל הבולה - "ליהו" ואת הפטרונים שלו - "אמר", משפחת כהנים ידועה מתקופת המקדש הראשון והשני, שאחד מבניה מתואר במקרא בתור "פָקִיד נָגִיד בְּבֵית ה'". הבולה הוטבעה על גבי אריג גס - כנראה צרור כסף או אריג המכסה מיכל ומעידה על פעילות מנהלית שהתרחשה בהר הבית.
תקופת בית שני (516 לפנה"ס – 70 לספירה)
תקופת הבית השני היא התקופה העמוסה ביותר בתולדות הר הבית, הן מבחינת מפעלי הבנייה שנערכו בהר, ובראשם בניית מקדש הורדוס, והן מבחינת הפעילות האנושית היום-יומית. הדבר משתקף במיוחד בממצא כלי החרס שלמעלה מ-40% ממנו משתייך לתקופה זו ומתוך אותם 40% - כשני שלישים מתוארכים לשלהי התקופה (40 לפנה"ס - 70 לספירה, כלומר: מתחילתה של התקופה ההרודיאנית ועד חורבן בית שני). בדומה לקרמיקה מימי בית ראשון מתאפיין המכלול באחוז גבוה של קנקנים ופכים (אך לא פכיות) בהשוואה לאתרים אחרים בירושלים. לעומתם, נרות השמן מהר הבית מופיעים באחוז נמוך ביחס לאתרים אחרים בירושלים.
מתקופה זו התגלו מספר פריטים אדריכליים. הגדול שבהם הוא כותרת של עמוד דורי בקוטר 75 ס"מ. מנהלי הפרויקט הציעו כי מקור הכותרת, שתוארכה למאה ה-2 לפנה"ס הוא בסטיו המזרחי של הר הבית. ממצא אדריכלי נוסף שיצר הדים הוא אריחי האופוס סקטילה: אריחים צבעוניים בעלי צורות גאומטריות העשויים מאבנים מקומית ומיובאות. בעזרת השוואות לרצפות מסוג זה במפעלי בנייה אחרים של הורדוס ובעולם הרומי והסקת מסקנות לגבי דגמי הריצוף האפשריים עם האריחים שהתגלו שוחזרו מספר דגמים שנעשה בהן שימוש ברצפות הר הבית בתקופה ההרודיאנית. הדבר עולה בקנה אחד עם כתביו של יוסף בן מתתיהו, שבהם הוא מתאר את שטח הר הבית המקיף את המקדש: "[החצר] הלא-מקורה הייתה מרוצפת כולה באבנים מסוגים וצבעים שונים".
התקופה הרומית המאוחרת (70–324)
הממצא מתקופה זו הוא דל ביותר. פחות ממחצית האחוז של החרסים והמטבעות משתייכים לתקופה זו. מספר צלמיות, כלי משחק, גמות מגולפות ושברי רעפים החתומים בחותמו של הלגיון העשירי פרטנסיס שייכים ככל הנראה גם הם לתקופה זו.
התקופה הביזנטית (324–638)
אחוזים בודדים מהממצא הקרמי משתייכים לתקופה זו, אך מנגד - כמות המטבעות מגיעה לכדי שליש. כמו כן, בניגוד למצופה, התגלו במהלך הסינון ממצאים רבים מהתקופה הביזנטית ובכללם שרידים של מבנים מפוארים - אריחי "אופוס סקטילה", שברי רעפים, כותרות קורינתיות, סורגי כנסיות והמוני פסיפסים - הן בקוביות (טסרות) בודדות והן בגושים קטנים.
כל הנתונים הללו הביאו לערעור על התפיסה המקובלת של שוממותו של הר הבית בתקופה הזו ועל שימושו כמזבלה.
התקופה המוסלמית הקדומה (638–1099)
כרבע מהמכלול הקרמי של הפרויקט מקורו בתקופה זו. החומר הקרמי כולל בעיקר כלי שולחן וכלי אגירה מימי שלטון השושלת האומיית, וכלי שולחן, בישול ואגירה מן התקופה העבסית.
הממצא כולל פריטים ארכיטקטוניים וקישוטים שמקורם במבני הר הבית שנבנו בתקופה זו. הבולטים שבהם הם אלפים רבים של קוביות פסיפסי קיר עשויות זכוכית צבעונית או מוזהבת. מקורן העיקרי הוא ככל הנראה בקירות החיצוניים של כיפת הסלע שהיו מצופים בפסיפסי זכוכית כדוגמת הקירות הפנימיים, עד להחלפתם באריחי קיר מזוגגים במאה ה-16.
התקופה הממלוכית והעותמאנית (1260–1917)
הממצא מהתקופה הממלוכית הוא דל יחסית ומיוצג בעיקר בחרסים, מטבעות, כלי משחק עשויים זכוכית, תכשיטים ושרידי בנייה. כמות גדולה של שבירי צמידי זכוכית מתחלקת בין התקופה הזו לתקופה העותמאנית.
התקופה העותמאנית מיוצגת היטב במצאי, ומשקפת גם את עבודות השיפוץ שנעשו בידי השליטים העותמאניים בכיפת הסלע ובמסגד אל-אקצא. דוגמה אחת היא המוני שרידי אריחי הקיר המזוגגים ששימשו לחיפוי הקירות החיצוניים של כיפת הסלע החל מהמאה ה-16.
התגלו תריסר חותמות מהתקופה העותמאנית, אחד מהם נושא את שמו של "השיח' עבד אל-פתאח אל-תמימי"' שחי במאה ה-18 ושימש כסגן המופתי של ירושלים וכקאדי ברמלה, עזה ושכם.
מאות רבות של שברי מקטרות תוארכו לתקופה העותמאנית וכן התגלו פריטי נשק - כדורי רובה מעופרת וברזל, רסיסי פגזים ומספר מצתי חלמיש.
ממלחמת העולם הראשונה והלאה (1917–1999)
ממצאי התקופה המודרנית הם רבים וכוללים בעיקר שברי קרמיקה, חרסינה ורעפים מודרניים, מטבעות שהיו הילך חוקי בתקופת המנדט הבריטי, הירדנית והישראלית ו, פריטי לבוש, כולל סמלים ותגים צבאיים ומגוון כלי נשק. לקראת יום ירושלים של שנת 2017, חשפו אנשי הפרויקט ממצאים הקשורים למלחמת ששת הימים.
ביקורת של הוואקף וארכיאולוגים
לטענת יוסוף נאצ'ה, ראש מחלקת הארכיאולוגיה של הווקף, הממצאים של ברקאי הם חסרי ערך מכיוון שהם לא התגלו בזמן חפירה, ונותק הקשר בינם לבין השכבה הארכיאולוגית הקרקעית המקורית שלהם. הוא אישית לא נכח בעת שהממצאים מובלים ממקומם והקשר נהרס, אך לדבריו עמיתיו הארכיאולוגים בחנו את הממצאים, והם סבורים שהישראלים הפריזו בערכם של החפצים שנמצאו. לדבריו, ברקאי הגיע למסקנות שאינן נכונות, כי הוא ניסה להוכיח שהקשרים היהודיים להר הבית הם עתיקים וחזקים יותר מאלה של הפלסטינים.
הארכיאולוג דן בהט טען שהממצאים היו בשכבת מילוי ולכן קשה להפיק מהם כרונולוגיה משמעותית. הארכיאולוג מאיר בן דב טען שייתכן שחלק מהממצאים הגיעו ממקורות נוספים בסביבה ולא רק מהר הבית.
מוחסן דגש
מוחסן דגש (1929–2009) היה שוטר ישראלי בדרגת סגן ניצב במשמר הגבול, מעוטר עיטור האומץ.
ביוגרפיה
דגש, בן העדה הדרוזית, נולד בכפר מנסורה וגדל במע'אר. שירת בצה"ל בשנים 1949 עד אוגוסט 1951. בדצמבר 1951 התגייס למשמר הגבול כמפקד מחלקה והחל בקריירה ארוכה במשטרת ישראל. הוא כיהן כסגן מפקד פלוגה בג'נין, שימש קצין מבצעים במרחב העמקים, היה מפקד הפלוגה הדרוזי הראשון במשמר הגבול ופיקד פעמיים על פלוגה ז', שימש קצין אג"ם של מג"ב איו"ש, סגן מפקד מג"ב צפון ומפקד הכוח המשולב של משמר הגבול וצה"ל בגזרת צור וצידון בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. במהלך שירותו ובעיקר בתקופת מלחמת ההתשה היה מעורב בהיתקלויות רבות עם מחבלים. ביוני 1970 עמד בראש צוות החילוץ של כוח סיור של מג"ב שנתקל במארב, בדצמבר 1974 פיקד על כוח מג"ב שהרג 4 מחבלים שחדרו לישראל בסמוך לקיבוץ מנרה, בתקרית בה נהרג אחד משוטרי משמר הגבול. על פועלו בתקריות אלו זכה לעיטור האומץ של המשטרה ב-1974. כמו כן זכה פעמיים בצל"ש ממפקד מג"ב צפון ובצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון רפאל איתן על אירוע התקלות עם מחבלים בטווח קצר. ב-1975 נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-27 למדינת ישראל, ה'תשל"ה, כנציג משמר הגבול. בכך היה לדרוזי הראשון וללא יהודי הראשון להשיא משואה בטקס. הוא השתחרר משירות הקבע ב-1983 בדרגת סגן ניצב.
לאחר פרישתו היה פעיל פוליטי, שימש מזכיר סניף מפלגת העבודה במע'אר, חבר מרכז המפלגה, חבר במועצה המקומית מע'אר ויו"ר השכונה המזרחית. כמו כן שימש עוזרם של שר הכלכלה והתכנון גד יעקבי ושל שר המשטרה חיים בר-לב.
טריפטמין
טריפטמין הוא אלקלואיד מונואמיני שנמצא בצמחים, פטריות, וחיות. הוא מכיל טבעת אינדול ודומה במבנהו לחומצה האמינית טריפטופן, וממנה נובע שמו. טריפמין נמצא בכמויות שונות במוחם של יונקים, ומאמינים כי הוא משחק תפקיד כנוירומדולטור או נוירוטרנסמיטר.
מבנהו הכימי של הטריפמין הוא הבסיס לקבוצה של תרכובות המכונה טריפטמינים. הקבוצה כוללת הרבה תרכובות ביולוגיות פעילות, ביניהן נוירוטרנסמיטרים וסמים פסיכדליים (למשל 5-HO-DiPT).
בוב רוס
רוברט נורמן "בוב" רוס (באנגלית: Robert Norman "Bob" Ross; 29 באוקטובר 1942 – 4 ביולי 1995) היה צייר ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
תוכניתו הייתה אחת מתוכניות האמנות הנצפות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה האמריקאית. בסדרה נהג ללמד את צופיו לצייר תוך שימוש בשפה ייחודית ונעימה, כגון ציור של "עצים קטנים ושמחים", "עננים לפי הדמיון שלכם" ו"הרים קטנים ויפים". הוא האמין שלכל אדם יש כישרון אמנותי, ושכל אדם שיקדיש לכך חצי שעה מזמנו יכול לצייר נוף מרהיב אם רק יפעל לפי הוראותיו בתוכנית.
רוס השתמש בטכניקת הציור ציור אלה פרימה (Wet-on-wet) אשר כרוכה בשימוש בצבע רטוב על גבי צבע רטוב, ובאופן זה מורידים את תקופת ההמתנה בין הוספת כל שכבת צבע חדשה. על ידי שימוש בטכניקה זו, יחד עם שימוש במברשות בגודל אינץ' אחד או שני אינץ', הוא הדגים כיצד לצייר עצים, מים, עננים והרים בתוך שניות. לטענתו של רוס, בשיטת הציור שלו אין טעויות - רק "תאונות חיוביות" שניתן לגרום להן לעבוד היטב בסופו של דבר בכל ציור.
מאוחר יותר הוא הרחיב את התוכנית שלו לעסק המרוויח מיליוני דולרים אשר כלל ספרי לימוד, סט צבעים, מברשות, וקורסים בהם ניתן היה ללמוד לצייר בשיטת בוב רוס.
ציוריו המהירים והמתודולוגיים של רוס זכו לביקורת על ידי אמנים ומבקרי אמנות שונים, שקראו לסגנונו מלאכותי ונטול פירוט - הם מצביעים על כך שהוא משתמש במגוון מוגבל של טכניקות פשטניות מדי, וכי רבים מהנופים שהוא צייר לא מתבססים על נופים או צמחייה שקיימים בפועל בעולם הטבע. המעריצים של התוכנית הצביעו על כך שהוא סייע לאנשים רבים ברחבי העולם לגרום לציור להיות יותר נגיש עבורם, וכי יש לקחת זאת בחשבון כאשר בוחנים את גוף העבודה וההשפעה של רוס.
בית"ר (אגודת ספורט)
אגודת הספורט בית"ר היא אגודת הספורט של תנועת בית"ר, אשר הוקמה בשנת 1924. כמו בתנועת בית"ר, סמל האגודה הוא המנורה, והוא נקבע לפי סמל הגדודים העבריים. שם האגודה הוא ראשי תיבות של "ברית יוסף טרומפלדור", אך מאייתים ת׳ במקום ט׳ על מנת לשמור את שמה של עיר-המצודה ביתר, שסימלה גבורה יהודית בעת העתיקה.
אראגון
אראגון (בספרדית ואראגונית: Aragón, בקטלאנית: Aragó) היא קהילה אוטונומית בצפון-מזרח ספרד. היא גובלת בצפון בצרפת, במזרח בקטלוניה, בדרום בוולנסיה ובמערב בקסטיליה-לה מנצ'ה, קסטיליה ולאון, לה ריוחה ונווארה. היא הקהילה האוטונומית הרביעית בגודלה בספרד, עם שטח של 47,719 קמ"ר.
לפני השלטון הנוצרי
עמק האברו היה מיושב עוד בתקופה הפלאוליתית. בתקופה הנאוליתית היו בו כפרים של התרבות הקלטיברית; נמצאו מטבעות מתקופה זו ועדויות לחקלאות מפותחת.
לאזור לא נודעה חשיבות רבה בתקופה הרומית. האוכלוסייה המועטה התרכזה בשלושה יישובים: Cesar Augusta (סרגוסה של היום), Osca (וסקה) ו-Bilbilis Augusta (קלייטוד).
בשליש הראשון של המאה ה-8 האזור נפל לידי המוסלמים ללא התנגדות. המוסלמים כיבדו את מנהגיהם של המקומיים ואת דתם. עם התפוררותה של חליפות קורדובה נוצרו באזור ממלכות טאיפה; החשובה מביניהן הייתה זו של סרגוסה.
ממלכת אראגון
, כתר אראגון אזור הפירנאים לא נכבש לגמרי בידי המוסלמים, ובמאה ה-8 הפרנקים נכנסו לחלל שהותירו המוסלמים. מרכזם היה בעיר חאקה (Jaca) באזור נהר אראגון, שעל שמו נקראה הרוזנות שהקימו. בשנת 925 סופחה רוזנות אראגון לממלכת נווארה. כשמת סנצ'ו השלישי מלך נווארה בשנת 1063 הוקמה ממלכת אראגון כישות עצמאית. במאה השנים הראשונות לקיום ממלכה ריכזו מלכי אראגון את מאמציהם בגירוש המוסלמים מספרד.
ממלכת אראגון התאחדה עם רוזנות ברצלונה בשנת 1169, כאשר עלה לשלטון אלפונסו השני, שהיה נשוי לבתו של רוזן ברצלונה. בתקופה זו הושלמה הרקונקיסטה (הכיבוש הנוצרי) של חבל אראגון. מלכי אראגון לא הסתפקו בכך, והמשיכו לכבוש שטחים מוסלמיים בספרד, ולפתח את כוחם הפוליטי והמסחרי באגן הים התיכון. בשיאה כללה האימפריה שבנו את סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, האיים הבלאריים ונאפולי (וכן בתקופה מסוימת את דוכסות אתונה), בנוסף לשטחים בספרד ובצרפת. למרות שמה, מרכזה של האימפריה היה דווקא בקטלוניה העשירה, ולא באראגון גופא, שנשארה ענייה ונחשלת.
מאז איחוד ספרד
במהלך המאה ה-15, עם נישואיהם של פרננדו השני מאראגון ואיסבלה מקסטיליה, הגיע למעשה סופה של ממלכת אראגון כישות עצמאית. מידת האוטונומיה של האזור השתנתה ממלך למלך. בשנת 1591 ניסו אצילי האזור למרוד בפליפה השני, אך המרד נכשל והאוטונומיה צומצמה. בעקבות מלחמות הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18 בוטלה לחלוטין האוטונומיה של אראגון.
המאה ה-18 הייתה תקופה של צמיחה כלכלית וגידול באוכלוסייה. צמיחה זו התרכזה בחקלאות בלבד, על אף המהפכה התעשייתית. עובדה זו גרמה להדלדלות כלכלית הדרגתית, ובראשית המאה ה-20 אראגון הייתה שרויה בפיגור כלכלי ומגמת ההגירה השלילית הלכה והתגברה. מצב זה הוביל להקמתן של קבוצות אנרכיסטיות, שבאו לידי ביטוי בתקופת מלחמת האזרחים.
גאוגרפיה
מבחינה טופוגרפית אראגון מתחלקת לשלושה: החלק המרכזי של רכס הפירנאים בצפון, מישור האברו במרכז, והרי הסיסטמה איבריקו בדרום.
הפירנאים של אראגון הם הגבוהים ביותר ברכס, ובכלל זה אנטו (Aneto), הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הפירנאים, בגובה 3,404 מטר.
האקלים נגזר מהמבנה הטופוגרפי: באזור הפירנאי יש אקלים הררי קר והרבה משקעים (בין 1,000 ל-2,000 מילימטר משקעים בשנה), בעמק אקלים ים תיכוני-יבשתי (בסביבות 24 מעלות צלזיוס בקיץ ו-6 מעלות בחורף), ובהרים הדרומיים שוב קריר יותר.
דמוגרפיה
באראגון יש כ-1,220,000 תושבים. צפיפות האוכלוסייה היא במקום לפני האחרון בספרד: 25 תושבים לקילומטר רבוע, לעומת 79 בכל ספרד. רוב האוכלוסייה מתרכזת בעמק האברו, ובעיקר בסרגוסה. אזורי ההרים כמעט ריקים, ובזמן האחרון גם מעט הכפרים ששכנו שם הולכים וננטשים. המהגרים מהכפרים מגיעים בעיקר לעיר סרגוסה או לקטלוניה וולנסיה הסמוכות.
שפות
השפה הרשמית היחידה באראגון היא הספרדית. בניב האראגוני של הספרדית משולבים אלמנטים מהשפה האראגונית (שדובריה מכנים Fabla).
השפה האראגונית עצמה עדיין מדוברת בפרובינציית וסקה, וגם בכפרים אחדים ביתר הפרובינציות.
דון גרייבס
דונט דומיניק גרייבס הבן (באנגלית: .Donet Dominic Graves, Jr) הוא בנקאי ופקיד ממשל אמריקאי, המכהן כסגן מזכירת מחלקת המסחר של ארצות הברית בממשל הנשיא ג'ו ביידן.
ביוגרפיה
גרייבס השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה בוויליאמס קולג', ולאחר מכן קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. לאחר סיום לימודיו הגבוהים הועסק גרייבס יועץ מדיניות במחלקת האוצר של ארצות הברית.
במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, שימש גרייבס כמנכ"ל של המועצה המייעצת להתאוששות כלכלית לנשיא . עם פירוק המועצה שימש גרייבס כיועץ סגנו של אובמה, ג'ו ביידן.