cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאבל צ'כוב
בסרטי האתחול
בסרט סטארטרק: אל האינסוף, תהיה זו הופעתו האחרונה של אנטון ילצ'ין כפאבל צ'כוב עקב מות השחקן בתאונת רכב ב-19 ביוני 2016, כחודש לפני צאת הסרט לאקרנים, ב-22 ביולי 2016.
נציבות קבילות החיילים
נציבות קבילות החיילים (נקח"ל) היא יחידה במשרד הביטחון, שמטרתה לאפשר לחיילי צה"ל ובני משפחותיהם להגיש קבילה על כל מעשה או מחדל שנפגעו ממנו ולתבוע את תיקון הליקויים, וזאת שלא דרך צינורות הפיקוד הרגילים המקובלים בצבא. הנציבות הוקמה ב-1 בנובמבר 1972 בעקבות תיקון בחוק השיפוט הצבאי.
יחידת נציבות קבילות החיילים שוכנת בבסיס הקריה ותקציבה נשלט על ידי אגף התכנון (אג"ת) בצה"ל. בראש נציבות קבילות החיילים עומד נציב קבילות החיילים שהוא אזרח על-פי חוק. הנציבה הנוכחית היא תא"ל (מיל') רחל טבת-ויזל. ויזל היא האישה הראשונה בתפקיד זה. צוות המשפטנים בנציבות מורכב כולו מאזרחים המועסקים על-פי חוזים אישיים. מבררי הקבילות בנציבות הם חיילי וקציני צה"ל.
אלפי פניות מופנות לנציבות מדי שנה. הנציבה מחויבת להגיש דוח שנתי על פעילותה (שעובר אישור של הצנזורה הצבאית), סקירה כללית ותיאור הטיפול במבחר של קבילות, לשר הביטחון ולוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
נושא לקבילה
קבילה ניתן להגיש על מעשה שנתקיימו בו כל התנאים הבאים:
קבילות שלא יהיה בהן בירור
אלה קבילות שלא יהיה בהן בירור אלא אם מצאה נציבת הקבילות שיש סיבה מיוחדת המצדיקה את בירורן:
הגשת הקבילה
קבילה יכול להגיש כל חייל החש נפגע ממעשה שנעשה לגביו בעת היותם בשרות סדיר או בשרות מילואים פעיל. כמו כן רשאים לפנות הורי החייל שנפגע, או קרובי משפחה אחרים מדרגה ראשונה. אם אין לחייל קרובים כאמור, הוא יכול לבקש מאדם אחר לפנות בשמו. על מנת להגביר את המודעות לנושא הגשת קבילה, מקבל כל חייל שמתגייס דף מידע בנושא עם פרטי הנציבות.
מ-28 במרץ 2007, רשאים גם מיועדים לשירות ביטחון להגיש קבילות כנגד הגורמים הצבאיים המטפלים בענייניהם בטרם גיוסם. לכך נקבע סייג, ולפיו הערכתו, דירוגו או מיונו של מיועד לשירות ביטחון אינם מהווים נושא לקבילה, על מנת למנוע קבילות כנגד נושאים כמו דירוג הקב"א או השיבוץ.
קבילה אפשר להגיש על חייל בכל דרגה או על עובד בשרות צה"ל. חייל אינו חייב ליידע את מפקדיו או לקבל את אישורם להגשת הקבילה. לנקבל אסור למנוע הגשת קבילה או לפגוע בחייל הקובל.
קבילה של אסיר או עציר תוגש במעטפה סגורה למפקד מתקן הכליאה הצבאי שבו הוא מוחזק, והמפקד יעביר את המעטפה, בלי שיפתחנה, לנציבת הקבילות.
בירור הקבילה
כל קבילה מבוררת במחלקת הבירור על ידי מבררי הצוות (חיילי חובה וקצינים שעברו הכשרה ייעודית לכך), בסיוע של רכזי הצוות (חיילי חובה שטרם סיימו את תקופת ההכשרה) ובפיקוח מלא של ראש הצוות - קצין בדרגת סא"ל או אל"ם, קצינים מקצועיים ומשפטנים. הצוות שומר על חיסיון מלא בעבודתו, בעיקר בכל הקשור לצנעת הפרט. הוא אוסף עדויות בכתב ובאופן בלתי אמצעי, כמו כן נערכים עימותי גרסאות בין קובלים לנקבלים במידת הצורך, ובמקרים מסוימים אף מגיע הצוות ליחידה על מנת לעמוד מקרוב ולהתרשם מהממצאים שעלו במהלך הבירור.
נציבת הקבילות שמצאה שקבילה מעוררת על פניה חשד שנעברה עבירה, רשאית להעביר את הקבילה, כולה או מקצתה, לפרקליט הצבאי הראשי.
נציבת הקבילות תביא את הקבילה לידיעת האדם שקובלים עליו ולידיעת מפקדו ויתן להם הזדמנות נאותה להשיב עליה, והיא רשאית לדרוש או מי מטעמה, כי ישיבו על הקבילה תוך התקופה שתקבע בדרישה.
לאחר סיום הבירור נקבע האם הקבילה הייתה מוצדקת או לא, ואז מורה הנציבה כיצד ואיך ליישם את המלצותיה. הטיפול בקבילות יכול להביא לאחת משלוש המלצות: הסברה והטעמה של הפקודות הקיימות בעניין שבעטיו הוגשה הקבילה; שינוי הפקודות או הנהלים; ונקיטת אמצעים פיקודיים נגד מפקדים שלא פעלו כנדרש.
ככלל, המלצת הנציבה היא הנחיה לביצוע ואינה ניתנת לערעור, ורק הרמטכ"ל, בתיאום עם הנציבה, מוסמך לחרוג מנוהל זה. עד היום, בכל השנים שבהן קיים מוסד הנציבות, לא ניצלו הרמטכ"לים, ולו פעם אחת, סמכות זאת כדי לחרוג מהמלצות הנציבה.
עלייה במשקל
עליה במשקל היא עלייה במשקל הגוף. עלייה במשקל יכולה להיות כרוכה בעלייה במסת השריר, ברקמות השומן, בכמות הנוזלים בגוף, כמו מים או בגורמים נוספים. עלייה במשקל עלולה להיות סימפטום לבעיות רפואיות חמורות.
תיאור
עלייה במשקל מתרחשת כאשר כמות גדולה יותר של אנרגיה (כגון קלוריות מצריכת מזון ומשקאות) נצרכת בהשוואה לכמות האנרגיה הנשרפת במהלך הפעילויות היומיומיות כגון התהליכים הפיזיולוגיים התקינים ופעילות גופנית.
כאשר כמות ניכרת של שומן נצברת בגוף, הדבר עלול לגרום לאדם להיות במצב של עודף משקל או במצב של השמנת יתר חולנית - מצב המוגדר לרוב כצבירת רקמות שומן רבות בהרבה מהכמות שנחשבת בריאה. מדד מסת הגוף (BMI) מודד את משקל הגוף ביחס לגובה, ומסוגל לספק את המשקל האופטימלי של כל אדם, וכמו גם לספק מידע אודות טווח המשקל הבריא, וטווח המשקל הלא בריא (עודף משקל או תת-משקל).
סיבות לעלייה במשקל
ביחס לצבירת רקמות שומן, אדם בדרך כלל עולה במשקל כאשר כמות המזון הנצרך עולה גם כן, או כאשר האדם חדל לקחת חלק בפעילות גופנית באופן תדיר. כאשר כמות האנרגיה שנכנסת לגוף גדולה יותר מכמות האנרגיה שנשרפת (כאשר הגוף נמצא במאזן אנרגיה חיובי) הגוף אוגר את עודפי האנרגיה כרקמות שומן. עם זאת, הפיזיולוגיה של עלייה וירידה במשקל מורכבת ומושפעת בין היתר מפעילות של הורמונים שונים, של מערכות שונות בגוף ושל גורמים סביבתיים. מספר גורמים נוספים שעלולים להשפיע על עלייה במשקל:
גורמים חברתיים
מחקר אשר נערך במשך 32 שנים וכלל מעל ל-12,000 אנשים מצא באופן מפתיע כי הרשתות החברתיות ממלאות תפקיד מהותי בקביעת הסיכון לעלות במשקל, כאשר זוגות נשואים משפיעים זה על זו, הורים משפיעים על ילדיהם, חברים משפיעים זה על זה, וכו'.
מחסור בשעות שינה ולחץ
כאשר אנשים ישנים פחות שעות שינה מהכמות הנחוצה מהווה גם כן סיבה לעלייה במשקל או לקושי בשמירה על משקל בריא. שני הורמונים האחראים על ויסות הרעב וחילוף החומרים הם לפטין, אשר מסייע לעכב את התיאבון ומסייע להגביר את כמות האנרגיה שנשרפת, וגרלין, אשר מגביר את התיאבון ומפחית את כמות האנרגיה שנשרפת. מחקרים הראו כי מחסור כרוני בשינה קשור לירידה ברמות הלפטין ולכמות מוגברת של גרלין - מצב הגורם לתיאבון מוגבר, במיוחד למזונות עתירים בשומן ולמאכלים עשירים בפחמימות. בשל כך, חסך בשעות שינה לאורך זמן עלול לגרום לצריכה מוגברת של קלורית ולירידה ביכולת לשלוט בתיאבון, מה שמיוביל לאורך זמן לעלייה במשקל.
פתולוגיות
גורמים פתולוגיים לעלייה במשקל כוללים את תסמונת קושינג, תת-פעילות של בלוטת התריס, אינסולינומה, וקראנופרינגומה. סיבות גנטיות יכולות לכלול את תסמונת פראדר וילי, תסמונת ברד-בידל, תסמונת אלסטרום , תסמונת כהן ותסמונת קרפנטר.
השפעות
עודף ברקמות שומן עלול להוביל להיווצרות של בעיות רפואיות. בעיות רפואיות בולטות המיוחסות לעלייה במשקל כוללות מקרים בהם יש עלייה במסת השומן (דלקת מפרקים ניוונית, דום נשימה בשינה, דום נשימה חסימתי בשינה ) או מקרים בהם יש עודף בתאי שומן (סוכרת, סוגים מסוימים של סרטן, מחלות לב וכלי דם, מחלת הכבד השומני שאינה נובעת מצריכת אלכוהול). כתוצאה מעודף משקל נוצר לרוב בסופו של דבר גם מצב בו הגוף מגיב באופן שונה לאינסולין (תנגודת לאינסולין), ולעיתים יש גם נטייה מוגברת להיווצרות של פקקת.
דייל וסרמן
דייל וסרמן (באנגלית: Dale Wasserman, 2 בנובמבר 1914 ריינלנד, ויסקונסין, - 21 בדצמבר 2008 פרדייס ואלי, אריזונה) היה מחזאי ותסריטאי יהודי אמריקאי, שנודע במיוחד עקב עיבודו לתיאטרון של הספר של קן קיזי "קן הקוקיה" (1963) והמחזמר שכתב "איש למנשה" (1965) לפי רעיונות בהשראת "דון קיחוטה" מאת מיגל דה סרוונטס שזיכה אותו בפרס טוני ופרס חוג המבקרים. כתב גם תסריטים לסרטי קולנוע ולסרטים וסדרות לטלוויזיה.
ראשית חייו
דייל וסרמן נולד בריינלנדר, ויסקונסין. הוריו, סמואל וסרמן וברתה פייקל, היו יהודים שהיגרו לאמריקה מהאימפריה הרוסית וגידלו 14 ילדים. וסרמן התייתם בגיל 9 וגדל בהמשך בבית יתומים. לאחר מכן, עבר לגור במדינת דרום דקוטה עם אח יותר מבוגר ממנו. בגיל 14 עזב את קרובי משפחתו והתחיל חיי נדודים ברחבי ארצות הברית, תוך נסיעות מרובות ברכבות. הוא התפרנס מעבודות מזדמנות והתגורר לסירוגין כחסר בית על גגות בניינים ברחוב ספרינג במרכז לוס אנג'לס. קיבל השכלה פורמלית מועטה והיה אוטודידקט.
קריירה אמנותית
בגיל 19 התחיל לעבוד בתיאטראות במלאכות שונות. אחרי שנה אחת של לימודי תיכון בלוס אנג'לס למד לבד את מקצוע עיצוב התאורה, אחר כך תוך כדי היה שוב ללא לימודים פורמליים לבמאי ומפיק. עבד תקופה כמנהל במה ומעצב תאורה עבור האמרגן סול יורוק ובלהקת המחול קתרין דנהם. עיצוביו בתחום התאורה שימשו כדגם לחיקוי ללהקות מחול אחרות. פרט לערים בארצות הברית, עבד וסרמן בהפקות ובימוי בלונדון, פריז ובערים אחרות בחו"ל. בשלב מסוים באמצע עבודתו בבימוי מחזמר בברודוויי גילה לעצמו כישרון לכתיבה, עזב הכל והקדיש את עצמו למחזאות ולכתיבת תסריטים.
המחזה הראשון שלו, Elisha and the Long Knives, (אליישה והסכינים הארוכות) הוצג בשנת 1954 במסגרת אנתולוגיה טלוויזיונית שנקראה "Kraft Television Theatre" אחר כך בשנת 1955 במסגרת "Matinee Theatre" הפקה טלוויזיונית שזכתה בפרס אמי קיבוצי. וסרמן כתב כ-30 דרמות לטלוויזיה שהקנו לו שם כאחד המחזאים הטובים ביותר ב"עידן הזהב של הטלוויזיה". המחזה שלו "איש למנשה" לא היה עיבוד לספר "דון קיחוטה" מאת סרוונטס אלא ביוגרפיה קולנועית של סרוונטס שהשתמשה בסצנות מ"דון קיחוטה". איש לה מנשה במחזה היה איפוא סרוונטס עצמו. "איש לה מנשה" רץ למשך 5 שנים בתיאטראות "ברודוויי" ואחר כך תורגם והוצג ברחבי העולם במעל 30 שפות.
וסרמן המחיז אחר כך את ספרו של קן קיזי "קן הקוקיה" (One Flew Over the Cuckoo's Nest). המחזה שנוצר על ידי כך, בעל אותה הכותרת, רצה למשך שש שנים על במות סן פרנסיסקו ואחר כך בשיקגו, ניו יורק, בוסטון ובערים אמריקאיות אחרות. באו בהמשך הפקות שלו בפריז, במקסיקו, שוודיה, ארגנטינה, בלגיה ויפן. קיזי סיפר לווסרמן כי ללא המחזה ספרו היה נשכח.
הליקון (עמותה)
הליקון היא עמותה לקידום השירה בישראל, שהוקמה בשנת 1990 על ידי אמיר אור ואירית סלע, וכן כתב עת והוצאת ספרים הפועלים במסגרת העמותה.
דייל וסרמן
קריירה אמנותית
דייל וסרמן היה חבר מייסד ומנהל של המרכז לתיאטרון על שם יוג'ין או'ניל בווטרפורד, קונטיקט, וכן מנהל אמנותי של Midwest Playwrights Laboratory ("מעבדת המחזות של המערב התיכון") שפעלה ב-12 מדינות בארצות הברית והעניקה פרסים, מלגות ומימון להפקות של כעשרה מחזות בשנה. לפי מחקרו של הווארד מנסינג, מומחה בספרות הספרדית ובסרוונטס מאוניברסיטת פרדו, אחת השורות המפורסמות במחזה "To dream the impossible dream, to fight the unbeatable foe, נלקחה מפרסומת למחזה אמריקאי אחר משנת 1908, "דון קיחוטה" מאת פול קסטר. גם הביטוי "to each his Dulcinea" המופע ביצירתו של וסרמן, נלקח מאותו מחזה של קסטר.
הליקון (עמותה)
מטרות העמותה הן: להנחיל את תרבות השירה בישראל, לקרב קהלים חדשים אל השירה ואת השירה אליהם, לתת במה קבועה והולמת למשוררים ושירתם, לטפח את דור העתיד של השירה ולשלב את השירה במסגרת החינוך והתרבות המקומית.
דייל וסרמן
קריירה אמנותית
בעת מותו כבר סיים וסרמן את העבודה על שני מחזותיו האחרונים. אחד מהם, "Players in the Game" שדן בהתלבטות בברירה בין קנאות אכזרית בלתי משוחדת לשחיתות "שפירה". המחזה השני, "מונמארטר" היה מחזמר שעלילתו התרחשה בפריז של מאה ה-20 המוקדמת, שבו הדמויות הראשיות היו קיקי, המודל המבוקשת ביותר ואדם מבוגר וציני שהתעמת עם ה"עצמי" האידיאליסטי הצעיר שלו.
הליקון (עמותה)
בשנת 2011 פרש אמיר אור מתפקיד העורך הראשי בעמותה ומנהל בית הספר לשירה. דרור בורשטיין החליף את אור בתפקיד עורך כתב העת עד שנת 2020. נוית בראל החליפה את בורשטיין והתמנתה בתחילת שנת 2020 לעורכת כתב העת ולעורכת ראשית של הוצאת הספרים "הליקון".
דייל וסרמן
חייו הפרטיים
וסרמן היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית רמזי איימס, ממנה התגרש. ב-1984 נשא לאישה את מרתה נלי גארזה והתיישב איתה במקום שקט במדינת אריזונה, על יד פיניקס. מרתה נלי ירשה את הזכויות ליצירותיו.
הליקון (עמותה)
כתב עת והוצאה לאור
כתב העת "הליקון" יוצא כרבעון. בעבר, הכיל אנתולוגיות שירה על פי נושאים, קובצי שירה חדשה בעברית ובערבית, וקובצי "רשות היחיד" אשר הוקדשו לתשעה משוררים ואמן פלסטי אחד. באנתולוגיות השירה שולבו שירים של משוררים ותיקים, כגון ט. כרמי, רוני סומק, נורית זרחי ורבים אחרים, עם שירים של משוררים צעירים (שזה להם פרסום ראשון), תרגומים ממגוון שפות - מערבית עד פינית - ויצירות פלסטיות בנושא שבו עסקה האנתולוגיה. יציאת רוב האנתולוגיות לוותה באירוע שירה רב-תחומי בנושא האנתולוגיה, ובקובצי השירה החדשה פורסמו שירים של בוגרי כיתת השירה של 'הליקון' באותה שנה.
דייל וסרמן
חייו הפרטיים
וסרמן נפטר בגיל 94 בשנת 2008 ביישוב פרדייס ואלי באריזונה, בעקבות אי ספיקת לב.
הליקון (עמותה)
כתב עת והוצאה לאור
עם חילופי העורכים השתנה אופי כתב העת ונכון ליוני 2021 אינו כולל גליונות על פי נושא. הגיליונות כוללים בעיקר שירה עברית חדשה, מקורית ומתורגמת, לצד סיפורים קצרים וקטעים מתוך רומאנים שטרם ראו אור, מסות ורשימות. על כריכת כל גיליון מוצגת יצירת אמנות ישראלית ודבר העורכת מובא בגב הכריכה.
דייל וסרמן
לטלוויזיה
וסרמן התחיל לכתוב תסריטים מגיל 40 ,החל משנת 1954 לפי שנת ה הסדרות (לפי תאריך התחלת הסדרה)
הליקון (עמותה)
כתב עת והוצאה לאור
במסגרת העמותה פועלת גם הוצאה לאור, במסגרתה התפרסמו כ-30 ספרי שירה, ביניהם של משוררים ותיקים כחזי לסקלי, נורית זרחי, אגי משעול ואחרים, וכן ספרי ביכורים למשוררים כשי שניידר-אילת, יונתן קונדה, נדיה עדינה רוז, אלון בר ואחרים.
דייל וסרמן
ספר
(המחזמרת הבלתי אפשרי: הסיפור של "איש למנשה")
הליקון (עמותה)
פעילויות הוראה וחינוך
החל משנת 1993 מנהלת העמותה בית ספר למשוררים בתחילת דרכם, במסגרתו מתכנסים המשתתפים לשבעה סופי-שבוע מרוכזים וזוכים להדרכה בכתיבה, בעריכה, בקריאת שירה על במה ובתרגום. כיתת השירה ניתנת חינם ל-16 המשוררים הלוקחים בה חלק. כיתת השירה פעלה תחילה במשכנות שאננים, ירושלים, אך מאוחר יותר עברה לזכרון יעקב. החל מ-2001 מופעלת כיתת השירה במתכונת עברית-ערבית המיועדת למשוררים צעירים בשתי השפות ועוסקת גם בתרגום הדדי. את הכיתה מנהלים במשותף המשוררים אמיר אור וסיהאם דאוד, ועם מנחיה נמנים אגי משעול, אמיר אור, ויויאן אדן ובסיליוס באווארדי. בסיום הכיתה נערך אירוע סיום שבו קוראים המשוררים משיריהם ויוצאת חוברת מיוחדת של "הליקון" המוקדשת לכיתת השירה. בשנים שחלפו זכו בוגרי כיתות השירה של הליקון בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה ליצירה, פרס שר החינוך והתרבות למשוררים בתחילת דרכם ועוד. כמו כן יזמו בוגרי כיתות השירה פעילויות ברחבי הארץ והיו ממקימי עמותת כתובת לשירה, שפעלה במרכז העיר ירושלים.
בנוסף לכיתות השירה ארגנה "הליקון" פעילויות הוראה שונות נוספות, ביניהן סדרת "רביעי" בהליקון, פרויקט לתלמידי תיכון בשיתוף עם עיריית ראשון לציון, והחל מ-2006 גם סדנאות שירה ופרוזה בתחומים שונים, הנערכות מדי שבוע ב"בית הליקון" בתל אביב. בשנת 1998 הקימה הליקון את אתר שירשת בשיתוף עם מערכת המידע והחינוך להוראה "סנונית" של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אירועי שירה ופסטיבלים
החל משנת 2001 מפיקה הליקון מדי שנה את "פסטיבל שער לשירה חדשה", אירוע המספק במה למשוררים צעירים, יהודים וערבים, במקביל למשוררים ותיקים ומוכרים יותר. הפסטיבל שם דגש על שילוב בין שירה עם אומנויות אחרות כגון תיאטרון, מחול, מוזיקה, וידאו-ארט ועוד, ומלווה בתערוכה של אמנות פלסטית העוסקת בשירה ובדיאלוג בין שפות שונות ובאירועים נוספים (מפגשים עם משוררים, פאנל בנושאים שונים בהשתתפות הקהל, סדנאות 'פגוש את העורך ועוד). עם האמנים שהופיעו בפסטיבל נמנים מיכה שטרית, יאיר דלאל, אתי אנקרי, רונה קינן, חנה מרון, רננה רז, אהוד מנור ועוד. החל משנת 2005, הפך הפסטיבל לבינלאומי, וקיבל את השם "שער - פסטיבל בינלאומי לשירה". בשנה זו התארחו בו משוררים מתשע מדינות שונות, ביניהם המשוררת הבריטית פיונה סאמפסון, וב-2006 - משוררים מעשר מדינות שונות, ביניהן ניגריה, סין ומקדוניה. בשנת 2007 הורחב הפסטיבל, ונערך בנוסף ליפו גם בערים נצרת וירושלים. הפסטיבל המשיך להתקיים בשנים 2008–2010, כשב-2010 התקיים בסימן 20 שנה להליקון.
Unholy
Unholy (מעוצב: unћoly; בעברית: בִּלְתִּי מוּסָרִי) הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי האנגלי סם סמית' והזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס. הוא יצא לאור ב-22 בספטמבר 2022, על ידי חברות התקליטים קפיטול רקורדס ו-EMI. זהו שיתוף הפעולה הראשון בין סמית' ופטרס. קטעים מתוך "Unholy" פורסמו לפני שיצא.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, מצעד הסינגלים האירי ומצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
"Unholy" הושמע לראשונה ב-18 באוגוסט 2022 באמצעות קטע וידאו מוזיקלי שפורסם ברשת החברתית טיקטוק, שבו סמית' מסנכרן את הפזמון בעת שפטרס רוקדת באולפן הקלטות. כתוצאה מכך, הפך השיר לוויראלי והוא צבר עשרות אלפי שימושים שונים באפליקציה. כמו כן, הוא הוביל מגמה של קטעי ריקוד שפורסמו ברחבי העולם.
להקת דיסקלוז'ר דיברה על השיר גם כן, וניגנה את הרמיקס שלו בהופעות חיות. ב-25 באוגוסט, סמית' הכריז על שם הרצועה ועל קישור לשמירה מראש. בשיר יש אזכור לבתי האופנה האיטלקיים מיו מיו, פנדי ופראדה, בית האופנה הצרפתי בלנסיאגה והזמרת הברבדית ריהאנה.
השיר כולל קטעי מקהלה ומאופיין בצלילי הייפרפופ. סמית' הסביר את תהליך היצירה ואת המשמעות של השיר:
ביקורת
בכתבה שפורסמה במהדורה הבריטית של GQ, ג'רמי את'רטון לין אמר כי "הדואט בין זמרים א-בינאריים וטרנסים [...] משנה את התסריט" והוא "גדוש בכוח נשי".
הצלחה מסחרית
"Unholy" הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הסינגלים האוסטרלי, מה שהפך אותו לסינגל השני של סמית' ולראשון של פטרס שעשה זאת. באוקטובר 2022 הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
וידאו קליפ
סרטון המילים הרשמי של "Unholy" הועלה לערוץ היוטיוב של סם סמית' ב-22 בספטמבר 2022 וצבר למעלה מ-4.6 מיליון צפיות. שישה ימים לאחר מכן, פורסם בערוץ היוטיוב שלו טיזר באורך 12 שניות המציג סצנות מהירות מתוך הקליפ המלא, שפורסם יממה לאחר מכן. ב-30 בספטמבר בשעה 20:00 פורסם הקליפ הרשמי של "Unholy" בשידור חי. את הקליפ ביימה במאית הווידאו קליפים האיטלקייה־קנדית פלוריה סיגיסמונדי.
וונדר וומן (סרט, 2009)
וונדר וומן (באנגלית: Wonder Woman) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2009 המתמקד בגיבורת על בעלת אותו שם. עלילת הסרט מבוססת באופן רופף על האתחול מחדש של ג'ורג' פרז לדמות, במיוחד קשת האלים והתמותה שהחלה את הכרך השני של הדמות ב-1987. זהו הסרט הרביעי של סרטי האנימציה המקוריים של יקום DC שיצא על ידי Warner Premiere והאחים וורנר הנפשה.
הסרט בוים על ידי לורן מונטגומרי, שביים את המערכה השנייה של מותו של סופרמן ועשה עבודת סטוריבורד עבור ליגת הצדק: הגבול החדש, שנכתב על ידי גייל סימון ומייקל ג'לניק. כמו בכל ההפצות הקודמות בקו הסרטים הזה, הוא מופק על ידי האנימטור הוותיק של DC Comics ברוס טים.
ב-11 באוגוסט 2015, Warner Home Video הוציאה מחדש את הסרט בחבילה משולבת, הכוללת עותק DVD ו-Blu-ray, עותק דיגיטלי ועם הרומן הגרפי שעליו התבסס.
עלילה
בימי קדם, האמזונות, גזע עז של נשים לוחמות, בראשות מלכתן היפוליטה, נלחמות בארס, אל המלחמה, וצבאו. במהלך הקרב, היפוליטה עורפת את ראשה של בנה תרקס, שארס הרתה איתה בכוח ואשר נלחם עבור אביו. היא עומדת להרוג את ארס, כאשר זאוס עוצר אותה. במקום זאת, הרה כובלת את כוחותיו עם מגני קסם. הם שוללים ממנו את יכולתו לשאוב כוח מהאלימות והמוות שהוא יכול לעורר. כפיצוי על שנות השעבוד שלהם לארס, האמזונות זוכות לאי תמיסקירה, שם הם נשארים צעירים לנצח ומבודדים מהאדם, מחזיקים את ארס שבוי לנצח נצחים. להיפוליטה מוענקת גם בת, הנסיכה דיאנה, שאותה היא מעצבת מחול חוף הים התמיסקיריאן ומעניקה חיים בדמה שלה.
למעלה מאלף לאחר מכן, דיאנה לא מרוצה מחייה בתמיסקירה ומשתוקקת לחקור את העולם שבחוץ. טייס קרב אמריקאי בשם קולונל סטיב טרבור, מופל בקרב כלבים ומנחית את מטוסו באי. לאחר מכן הוא פוגש את דיאנה, מתחיל בקרב בו הוא מובס ונלקח לאמזונס. לאחר שחקרה אותו עם לאסו הזהב של האמזונות, היפוליטה מחליטה שהוא לא אויב וככזה, המסורת שלהם מכתיבה כי שליח יוטל עליו להבטיח את שובו בשלום לארצו. דיאנה מתנדבת, אבל אמה טוענת שאין לה מספיק ניסיון בהתמודדות עם סכנות העולם החיצון. דיאנה ממונה במקום לשמור על התא של ארס; חברתה הטובה הספרית אך טובת הלב, אלקסה, מציעה לכסות עבורה. דיאנה מתריסה מול אמה, מכסה את פניה בקסדה ומשתתפת בתחרויות כוח, ובסופו של דבר זוכה בזכות ללוות את טרבור הביתה.
בינתיים, האמזונה פרספונה, שפיתה אותה ארס, הורגת את אלקסה ומשחררת אותו. דיאנה מביאה את טרבור במטוס המתוקן והבלתי נראה כעת לניו יורק, שם הוא מתנדב לעזור לדיאנה ללכוד את ארס. חקירה חושפת דפוס אלימות שנוצר בעקבות נוכחותו של ארס. הזוג יוצא לבר ואחרי שתייה מרובה, טרבור עובר על דיאנה. הם מתווכחים בחוץ, אבל מותקפים על ידי האל למחצה דימוס. דיאנה מכניעה את דימוס, שמתאבד כדי להימנע מחקירה. מותו מוביל את דיאנה וסטיב אל שער נסתר לעולם התחתון הנשמר על ידי חברי כת עתיקה שעדיין קיימת בארס.
בינתיים, השפעתו של ארס מגיעה לנשיא ארצות הברית, שמזמין טיל גרעיני נגד תמיסקירה, בהנחה שהאי הוא מקור המתקפה על וושינגטון. פעולה זו של תוקפנות עילאית מגבירה את כוחו של ארס, אך טרבור לוקח את הסילון הבלתי נראה ומפיל את הטיל רגע לפני שהוא פוגע באי. לאחר שספגה מכות אכזריות בידיו של ארס, דיאנה סוף סוף מתגברת ועורף את ראשו. טרבור חוזר למקום, דיאנה לבסוף מקבלת אותו, והשניים חולקים נשיקה. ארס נידון מאוחר יותר לעולם התחתון כדי להשתתף בהאדס כעבד.
הפקה
הסרט פורסם במקור כבעל קו עלילה הכולל את האל היווני ארס בורח מאי גן העדן על מנת ללכוד ולשלוט בפריט מיסטי בשם יד הזעם. לאחר מכן הוא ישתמש ביד הזעם כדי לחולל את מלחמת העולם השלישית. קו העלילה הזה ירד מאוחר יותר.
מנהלת הליהוק של הסרט, אנדריאה רומנו, הסבירה שהליהוק של קרי ראסל בתור וונדר וומן נוצר בחלקו בהשראת רומנו שראה את הופעתה של ראסל בסרט המלצרית.
לדברי המפיק ברוס טים, במהלך הפוסט-פרודקשן, סצנות אקשן רבות נאלצו לערוך לאחר שהגזרה הראשונה של הסרט קיבלה דירוג R מאיגוד הסרטים של אמריקה.
טקיטוס
פוּבּליוּס (או גאיוּס) קוֹרנליוּס טקיטוּס (סביב 56 – 117 לספירה) היה סנאטור רומאי והיסטוריון של האימפריה הרומית. נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה. חיבוריו המרכזיים – ה"אנלים" וה"היסטוריות" עוסקים בהיסטוריה של המאה הראשונה לספירה באימפריה הרומית, מעלייתו של הקיסר טיבריוס ועד למותו של דומיטיאנוס.
ביוגרפיה
חיבוריו של טקיטוס כוללים מידע רב על תקופתו, אך אין בהם פרטים רבים על חייו-הוא. אפילו שמו הפרטי אינו ודאי. המעט שאנו יודעים מגיע מרמזים הפזורים בכתביו, ממכתביו של חברו ומעריצו פליניוס הצעיר, מכתובת שנמצאה במילסה שבקאריה ומניחושים מלומדים.
טקיטוס נולד בשנת 56 או 57 למשפחה רומאית ממעמד הפרשים; כמו סופרים לטיניים אחרים בתקופות הכסף והזהב של הספרות הלטינית, הוא היה מהפרובינציות, כנראה מצפון איטליה, גאליה נרבוננסיס או היספניה. המיקום המדויק של הולדתו ותאריך לידתו אינם ידועים. גם שמו הפרטי אינו ידוע בוודאות: בכמה ממכתביו של סידוניוס אפולינאריס ובכמה כתבים ישנים ולא חשובים שמו הוא "גאיוס", אך בכתב היד הראשי של חיבורו, שמו ניתן כ"פובליוס".
ייחוס ומקום לידתו
ייתכן ואביו היה קורנליוס טקיטוס, שהיה הפרוקורטור של בלגיקה וגרמאניה. בן של קורנליוס טקיטוס זה מצוין על ידי פליניוס הזקן כדוגמה להתבגרות מהירה, דבר שמרמז על מוות מוקדם. מכאן ניתן להסיק כי בן זה אינו ההיסטוריון, אלא אחיו או בן-דודו. מהקשר הזה, ומהחברות הידועה בין פליניוס הצעיר לבין טקיטוס בצעירותו, חוקרים הגיעו למסקנה כי שתי המשפחות היו ממעמד ורקע זהה: אקוויסטרים, בעלי ממון רב, ממשפחות פרובינציאליות.
המחוז המדויק שממנו הגיע אינו ידוע. נישואיו לבתו של הסנאטור הנרבונסי גנאיוס יוליוס אגריקולה מרמז אולי על כך כי גם הוא הגיע מגאליה נרבוננסיס. חברותו עם פליניוס מצביעה על צפון איטליה כמקום הולדתו. על כל פנים, אין ראיות ממשיות לכאן או לכאן.
ייחוסו, כישרונו באורטוריה, והאהדה שלו מדי פעם לברברים שהתנגדו לשלטון הרומאי, הביאו כמה להציע כי הוא היה ממקור קלטי.
חיים ציבוריים, נישואין, וקריירה ספרותית
כאיש צעיר, טקיטוס למד רטוריקה ברומא כהכנה לקריירה במשפטים ובפוליטיקה; ייתכן ולמד אצל קווינטיליאן, כמו פליניוס. בשנת 77 או 78 הוא נישא ליוליה אגריקולה, בתו של הגנרל המפורסם אגריקולה, אולם אנו לא יודעים דבר על נישואיהם. מתוך מכתבי פליניוס ניתן ללמוד שטקיטוס, כפי הנראה, היה חובב ציד וטבע. במכתביו אל טקיטוס, מציין פליניוס שהם ידידים נאמנים, קרובים, דומים ומסייעים זה לזה ואף נחשבים בעיני הבריות כשניים שאין להפריד ביניהם.
קידומו החברתי בא לו מידי הקיסרים הפלאביים. תחת טיטוס הוא נכנס לחיים הציבוריים כקוואסטור, בשנת 81 או 82. הוא התקדם בתפקידים הפוליטיים בהתמדה, כשבשנת 88 נעשה פראטור במקביל להיותו אחד מ-15 חברים בחבר הכוהנים ששמרו את ספרי הסיבּילות, פיקחו על הפולחנים הזרים והיו אחראים על משחקי המאה. הוא התפרסם בכישרונו כמשפטן וכאורטור; כישרונו בנאומים ציבוריים אירוני לנוכח שמו – טקיטוס ("השקט").
בקיץ 89 עזב את רומא ועד שנת 93 ייתכן ושירת בפרובינקיות, כמפקד לגיון או במשרה אזרחית. הוא שרד (עם נכסיו) בשלטון הפחד של דומיטיאנוס, אך תקופה זו הותירה אותו עייף, מריר ואולי אף מתבייש בשותפות שלו לפשע, מה שהביא אותו לשנאת הרודנות שכה בולטת בכתביו. ממקום מושבו בסנאט הרומי הוא נעשה לקונסול בשנת 97 בזמן קיסרותו של נרווה, כשהוא הראשון במשפחתו להגיע למעמד זה. בתקופה זו הגיע לשיא פרסומו כאורטור, בעת שנאם בהלווייתו של החייל הוותיק, הקונסול וורגיניוס רופוס.
בשנה שלאחר מכן, כתב ופרסם את ה"אגריקולה" וה"גרמניה", המסמנים את תחילתה של הקריירה הספרותית שלו שהעסיקה אותו עד למותו. לאחר מכן נעלם מהסצנה הציבורית, אבל שב אליה בתקופת קיסרותו של טראיאנוס. בשנת 100, הוא וחברו פליניוס הצעיר תבעו את מאריוס פריסקוס (פרוקונסול של אפריקה) על שחיתות. פריסקוס נמצא אשם והוגלה; פליניוס כתב כמה ימים לאחר מכן, כי טקיטוס דיבר "עם כל ההוד שמאפיינים את סגנון האורטוריה שלו". מתוך אחד ממכתבי פליניוס, בין השנים 103–105, מתברר כי לטקיטוס גם היו תלמידים.
לאחר מכן באה היעדרות ארוכה מהפוליטיקה והמשפטים, ובזמן זה הוא כתב את שני החיבורים המרכזיים שלו: ראשית את "ההיסטוריות" ולאחר מכן את "האנלים". בשנת 112 או 113 החזיק במשרת המושל האזרחי הגבוהה ביותר - מושל (פרוקונסול) הפרובינקיה "אסיה" (אחת משתי הפרובינקיות הקונסולאריות - השנייה הייתה "אפריקה") שבאנטוליה המערבית, כפי שמוכח מהכתובת במיליסה. פסקה ב"אנלים" קובעת את שנת 116 כשנה המוקדמת ביותר האפשרית למותו, אך ייתכן כי הוא מת מאוחר הרבה יותר, בשנת 125. לא ידוע אם היו לו ילדים, אם כי "היסטוריה אוגוסטה" מדווחת כי הקיסר מרכוס קלאודיוס טקיטוס טען כי הוא צאצא שלו, ושבגללו כתביו שרדו. אך כמו חלק נכבד מה"היסטוריה אוגוסטה", ייתכן כי גם סיפור זה הוא שקרי.
כתביו
חמש יצירות המיוחסות לטקיטוס שרדו, אף על פי שחסרים בהן קטעים. החשובים ביותר הם שני החיבורים האחרונים (התאריכים בקירוב):
כתבים מרכזיים
שני הכתבים הגדולים שלו, שבמקור פורסמו בנפרד, היו אמורים להוות מהדורה אחת בת שלושים כרכים. אף על פי שטקיטוס כתב את ההיסטוריות לפני האנלים, האירועים באנלים מקדימים את האירועים בהיסטוריות. ביחד הם מקיפים פרק זמן של 82 שנה רצופות, החל ממותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה ועד למותו של דומיטיאנוס בשנת 96. אם כי חלקים מהספרים אבדו, מה שנותר הוא עדות רבת ערך לתקופה זו. ההיסטוריה שכתב בחיבורים אלה היא בחלקה של זמנו ובחלקה של שני הדורות האחרונים קודם זמנו.
ההיסטוריות
באחד הפרקים הראשונים של ה"אגריקולה", טקיטוס אומר כי הוא רוצה לדבר על השנים של דומיטיאנוס, נרווה וטראיאנוס. ב"היסטוריות" התחום שונה: טקיטוס אומר כי הוא יעסוק בתקופתם של נרווה וטראיאנוס בזמן מאוחר יותר. במקום זה, הוא יכסה את התקופה שהחלה עם מלחמות האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים ויסיים בעריצות של השושלת הפלאבית. רק ארבעת הספרים הראשונים ו-26 פרקים של הספר החמישי שרדו, והם מכסים את שנת 69 ואת החלק הראשון של שנת 70. החיבור המשיך כנראה עד למותו של דומיטיאנוס ב-18 בספטמבר 96.
האנלים
"האנלים" הוא שמו המקובל של החיבור ההיסטורי שטקיטוס העניק לו את השם הוא "מפטירתו של אוגוסטוס האלוהי" (Ab Excessu Divi Augusti) בכתב היד העיקרי שבידנו.
ה"אנלים" הם החיבור האחרון של טקיטוס, והם מקיפים את השנים 14–68 לספירה, מימיו האחרונים של אוגוסטוס ועד לנפילתו של נירון. הוא כתב לפחות 16 ספרים, אך יש בידינו היום רק קצת יותר ממחציתו של החיבור, בשתי חטיבות גדולות: ספרים 1–6 (ספר 5 חסר ברובו), המקיפים את השנים 14–37 (עד מותו של טיבריוס), וספרים 11–16 (ספר 11 חסר הרבה בתחילתו וספר 16 חסר הרבה בסופו), המקיפים את השנים 47–66. ספרים 7–10 חסרים. ספרים 7–12 כיסו כנראה את תקופתם של קליגולה וקלאודיוס. הספרים הבאים מכסים את תקופתו של נרון, כאשר החלק השני של ספר 16 חסר והוא נקטע עם האירועים בשנת 66, ולכן לא ידוע בוודאות מה היה היקפו ובמה הסתיים. קרוב לוודאי שהספר הסתיים במותו של נרון ביוני 68 או בסופה של אותה שנה - וכך הוא מגיע לתחילת "ההיסטוריות". לעומת זאת, מכיוון שספר 6 מסתיים במותו של טיבריוס וספר 12 במותו של קלאודיוס, יש להניח שטקיטוס בנה את ה"אנלים" בחטיבות של 6 ספרים ולפיכך ניתן לשער שגם החטיבה השלישית הייתה או נועדה להיות בת 6 ספרים והיו בסה"כ 18 ספרים.
אין אנו יודעים אם טקיטוס השלים את החיבור ופרסם אותו בחייו, או אם השלים חיבורים אחרים שהתכוון לכתוב; הוא מת לפני שסיים את ההיסטוריות המתוכננות של נרווה וטריינוס, וכן לא שרד חיבור על אוגוסטוס קיסר או על תחילת האימפריה, איתם התכוון לסיים את עבודתו כהיסטוריון.
אגריקולא
ה"אגריקולא" הוא חיבורו הראשון והוא מספר את חייו של גנאיוס יוליוס אגריקולא, גנרל רומאי חשוב וחמיו של טקיטוס; הוא גם עוסק, בקצרה, בגאוגרפיה ובאתנוגרפיה של בריטניה העתיקה. כמו ב"גרמניה", טקיטוס משווה את החרות של הבריטונים לשחיתות ולעריצות באימפריה הרומית; הספר גם כולל פולמוסים חריפים כנגד העושק והחמדנות של רומא.
גרמאניה
בתיאורו את גרמאניה, טקיטוס כותב ש"אקלימה קשה, ועגומה היא ליושב בה" ושברובה "נוראה ביערותיה או כעוּרה בביצותיה". לדעתו, השבטים הראשונים שעברו את הריינוס קראו אז לעצמם "גרמנים" וכינו כך גם את שאר השבטים שעדיין ישבו ממזרח לנהר, כדי להטיל את אימתם על הגאלים. עם הזמן, כל האומה כונתה כך וכך גם קראה לעצמה, ומאוחר יותר נקראה על שמה גם כל הארץ - "גרמאניה". טקיטוס חושב שהגרמנים לא התערבו בעמים אחרים ושעמי גרמניה הם "אומה מיוחדת וטהורה, שאינה דומה אלא לעצמה...מבנה גוף אחד לכולם...עיניים עזות וכחולות להם שער אדום וגוף גדול". אך כוחו של הגוף יפה רק למלחמה, כי "בעמל ובמלאכה אינם עומדים באותה מידה". בנוסף לכך, "צמא וחום אינם סובלים כלל, אך לקור ולרעב הורגלו בשל אקלימם ואדמתם".
בסקירתו את מנהגי הגרמנים, משבח טקיטוס את הכנסת האורחים שלהם וגם את כנותם ויושרם, כשהוא מצהיר ש"בני אומה זו לא עורמה ולא מרמה בהם". הוא מדווח שהם מואסים בבתים הנוגעים זה בזה ושהם יושבים "מובדלים ופזורים...איש איש מקיף את ביתו ריווח פנוי". מפאת החוסר באוצרות טבע יקרים, "מספר הבהמות הוא המשמח את לִבּוֹת הגרמנים וזה עושרם החביב עליהם מכול". טקיטוס חושב שהראוי ביותר לשבח במנהגיהם, הם דיני החיתון החמורים שלהם: "כמעט יחידים הם מבין הבארבארים המסתפקים באשה אחת".
הוא מרחיב על מקומה הבולט של המלחמה בתרבות השבטים הגרמנים ומרחיק וטוען שגם אם עיר מסוימת נמצאת בתקופת שלום, "הולכים רבים מצעיריה בני-הטובים על דעת עצמם אצל עמים, האוסרים אותה שעה איזו מלחמה", וקובע כי "אין השלווה חביבה על בני אומה זו" והם מעדיפים "להתגרות באויב ולנחול פצעים" מאשר "לחרוש את האדמה" כי הם סבורים שעצלות היא "לרכוש בזיעת־אפיים את אשר ניתן לקנותו בדם". במיוחד נוהגים כך גיבורי המלחמה, ש"אינם עושים דבר ומפקידים את עסקי הבית, המשפחה והשׂדוֹת בידי הנשים, הזקנים והחלשים", בעוד שהם עצמם "שרויים באפס מעשה", ובאופן פרדוקסלי מזגם המשתנה גורם להם "לאהוב כל־כך את הבטלה ולשנוא כל־כך את השלום". טקיטוס מרחיב גם על שיטותיהם במלחמה עצמה: הם נושאים כידונים בעלי להב קצר וממעטים להשתמש בחרבות ורומחים. הרגלים גם יורים קלעים ועושים זאת כשהם ערומים, כשברקע עולה מן המערכה תרועה, תוך שהם מכוונים "לקול עבה ונהמה מקוטעת ואת מגניהם שׂמים הם אל פיהם למען יבקע הקול ביתר כוח". בשעת הקרב יקיריהם נמצאים בקרבת מקום, משם הם שומעים יללת נשים וצריחת ילדים המדרבנות את הלוחמים. נשים הצליחו להביא למהפך במלחמות שהיו קרובות לכישלון, לאחר ש"הפצירו במפגיע, חשפו את חזיהן והורו על השבי המתרגש לבוא עליהן, ובשל נשותיהם גדול פחד הגרמנים מן השבי". הגברים "אינם בזים לעצותיהן, גם אינם מזלזלים בתשובותיהן".
טקיטוס ממשיך ומפרט את החלוקה לשבטים השונים, כשהוא מתחיל עם אלה החיים קרוב לשטחים הרומאיים ומסיים בחופים הרחוקים של הים הבלטי. בין היתר, הוא מספר על הכאטים, ש"גופם איתן יותר, אבריהם מוצקים, פניהם אומרות איום", וכשהגיעו לפרקם "מגדלים הם פרע את שערם ואת זקנם ואינם פוטרים עצמם ממראה פנים זה...אלא לאחר שהרגו אויב"; על שבטי הסוֶובּים, ש"דרכם לסרק את שער ראשם לצד ולקשרו לאגד", ושאפילו עד שיבה "מפשילים הם לאחוריהם את שערם הסומר" ואף "קושרים אותו בעצם קדקדם" וזאת כדי "לשוות לעצמם רום־קומה ומראה־אימים ביציאתם למלחמה"; על הסֶמנוֹנים, הנוהגים להקריב גם קרבן אדם; על שבטי הפֶּווקינים, ש"כולם שרויים בלכלוך ונכבדיהם שרויים בטמטום"; ומסיים את ספרו עם שבטי הפֶנים – "פראי אדם משונים...מזונם צמחי־בר, לבושם – עורות, משכבם – האדמה".
בקרב החוקרים אין אחידות דעים לגבי מטרת כתיבת הספר והם מעלים כמה אפשרויות:
השיחה
ה"דיאולוגוס" הוא שיחה על אמנות הרטוריקה. לא ברור לחלוטין מתי נכתב החיבור, אך כנראה לאחר ה"אגריקולא" וה"גרמניה", מכיוון שהוא מוקדש ללוקיוס פאביוס יוסטוס, שהיה קונסול בשנת 102, מה שמציב את מועד פרסומו סביב שנה זו. מאפיינים רבים מבדילים בין חיבור זה לשאר חיבוריו של טקיטוס, עד כדי כך שהייחוס שלו אינו וודאי, גם אם הוא תמיד נמצא עם האגריקולא והגרמניה בכתבי היד. צורת הכתיבה של הדיאלוגים דומה יותר לכתיבתו של קיקרו. אולי הוא נכתב בצעירותו של טקיטוס; לפי זה, תאריך ההקדשה שלו ליוסטוס פאביוס הוא של הפרסום ולא של הכתיבה. הגיוני יותר שהסגנון השונה הוא מכוון שהדיאלוגים עוסק ברטוריקה, ובנושא זה נהוג היה להשתמש בשפה ובסגנון של קיקרו.
השיחה היא בדויה ומתרחשת בשנת 75, בימי שלטון אספסיאנוס. הדוברים הם ארבעה אנשים שחיו בזמן ההוא: קוריאטיוס מאטרנוס, נואם ומשורר שבביתו נערכת השיחה, מרקוס אַפֵּר ויוליוס סקונדוס, נואמים מפורסמים, וויפסטאנוס מסאלא, איש צבא ממשפחת אצילים עתיקה.
מקורותיו של טקיטוס
טקיטוס השתמש במגוון רחב של מקורות ספרותיים והיסטוריים. בין היתר, הוא נעזר במקורות הרשמיים של המדינה הרומאית: ה"אקטה סנאטוס" (הרשומות של ישיבות הסנאט) וה"אקטה דיורנה פופולי רומני" (אספה של חוקי הממשלה ושל חדשות החצר והבירה). הוא גם קרא את הנאומים של חלק מהקיסרים, כגון טיבריוס וקלאדיוס. מלבד זאת, בהיותו סנאטור, הייתה לטקיטוס ידיעה משלו על המאורעות שראה מקרוב ואף היה מעורב בהם או הכיר אנשים שנטלו בהם חלק.
טקיטוס מצטט כמה ממקורותיו ישירות, ביניהם פליניוס הזקן, שכתב את "בלה גרמני" וחיבור היסטורי שהיה המשכו של "אופידיוס באסוס". טקיטוס השתמש גם באוספים של מכתבים וברשומות שונות. הוא גם לקח מידע מכתבים מהסוג המכונה "אקסיטוס ילוסטריום וירורום", אוסף של ספרים על ומאת אלה שהתנגדו לקיסרים. הם מספרים על ההקרבה של אנשים למען החרות, במיוחד אנשים שהתאבדו בדרך הסטואית. אף על פי שלא העריך את התאוריה הסטואית לגבי התאבדות והוא רואה בהן ראוותניות וחסרות ערך מבחינה פוליטית, טקיטוס לעיתים מעניק במה רחבה לנאומיהם של אנשים העומדים להתאבד. טקיטוס השתמש בחומרים אלה על מנת להעניק טון דרמטי לסיפורים שלו.
באופן כללי, טקיטוס היה היסטוריון קפדן שהתייחס בכובד ראש למקורותיו. בדרך כלל הוא מדייק יותר מכל היסטוריון עתיק אחר שכתב על אותה תקופה וכתביו הגיעו לידינו. את אי הדיוקים הקלים שנמצאים ב"אנלים" ניתן לייחס לכך שטקיטוס מת לפני שהספיק לעשות הגהה לחיבורו. הוא קרא כמה וכמה היסטוריונים ובחר כמקורות את המהימנים ביותר. אמנם קל לו להכריע כשהם נוטים לצד אחד, אבל אינו מכריע כשהם חלוקים ביניהם ויותר מכך, אינו מערער או מפריך מסורת מקובלת המבוססת על הסכמתם, אפילו כשהוא מוצא סיבה לפקפק בנכונותה (למשל, פרשת פרישתו של טיבריוס מרומא). למרות זאת, הוא ראה עצמו חופשי לעצב כרצונו את החומר שמצא במקורותיו. הוא מוסיף או מחסיר, מאריך או מקצר, ולפעמים גם ממציא: למשל, את שני המכתבים של סיאנוס וטיבריוס ואת שני הנאומים של סנקה ונירון.
סגנון ספרותי
כתביו של טקיטוס ידועים בפרוזה הצפופה והעניינית שלהם, שרק לעיתים נדירות מפרשת את העובדות, וזאת בניגוד לסגנונם של כמה מבני זמנו, כמו פלוטרכוס. ברוב כתביו הוא שומר על סדר כרונולוגי קפדני בסיפורו, ורק לעיתים רחוקות משרטט באופן כללי את התמונה הגדולה, כשהוא מותיר לקורא לשחזר את התמונה הזו בעצמו. אף על פי כן, כשהוא כן מספק מבט כללי, לדוגמה בפסקאות הפותחות את ה"אנלים" (כשמסכם את המצב בסוף תקופת אוגוסטוס), הוא משתמש בכמה משפטים מתומצתים בלבד שלוקחים את הקורא למרכזו של הסיפור.
גישה להיסטוריה
טקיטוס משלב בין גישות היסטוריות שונות, ויוצר מתודה משל עצמו. הסגנון ההיסטורי שלו חייב מעט לסלוסטיוס. כתיבתו ההיסטורית מכילה תובנות חודרות ולעיתים פסימיות על הפסיכולוגיה של מדיניות הכח, כשהיא משלבת תיאורים ישירים של אירועים, לקחים מוסריים ודיווחים דרמטיים ממוקדים. ראייתו היא טראגית ואינה סנטימנטלית. לדעתו, זה לא מכבודה של ההיסטוריה לאסוף סיפורים כדי לשעשע את הקורא. בהתאם לכך, הוא מתרחק מכל דבר סתמי, וולגרי ודמיוני.
הצהרתו של טקיטוס עצמו, לגבי גישתו להיסטוריה, היא מפורסמת:
טקיטוס תופס את ההיסטוריה של יורשי אוגוסטוס באספקלריה של עליית העריצות ותולדותיה. הקונפליקט בין עבדות לחירות עובר כמוטיב מנחה לאורך כל ה"אנלים". הוא מוקיע את החנופה לשליט וההתרפסות לפניו. בכל כתביו, הוא עוסק בשיווי המשקל בין הסנאט והקיסר, ובשחיתות הגדלה של מעמדות השלטון ברומא שהסתגלו לעושר והעוצמה הגדלים של האימפריה. לדעת טקיטוס, סנאטורים בזבזו את הירושה התרבותית שלהם, זו של חופש הביטוי, כדי לפייס את הקיסר.
טקיטוס הדגיש את התלות הגדלה של הקיסר ברצונו הטוב של הצבא. הוא מתאר את החשיבות המשתנה של לגיונות שונים בהשפעה על הקיסרות, ואת השפעתם של החיילים המוצבים בתוך רומא, בעיקר של המשמר הפרטוריאני.
הקריירה הפוליטית של טקיטוס הייתה ברובה תחת הקיסר דומיטיאנוס. ניסיון חייו תחת העריצות, השחיתות וההתנוונות שהיו בתקופה זו, יכולה להסביר את הניתוח הפוליטי המר והאירוני שלו. הוא מזהיר מפני הסכנות של כוח ללא אחריות, אהבה לכח ללא עקרונות וערכים, ואפתיה ציבורית ושחיתות, שנולדו בשל העושר הרב שיצרה האימפריה.
באופן כללי, טקיטוס אינו חושש גם לשבח וגם לקטרג על אותו אדם, כשלעיתים הוא מסביר בצורה ברורה מהן לדעתו התכונות הרעות והטובות שלו. הוא נמנע מלהסיק מסקנה גורפת בעד או נגד האישים שהוא מתאר, ודבר זה גרם לחוקרים מאוחרים למחלוקת לגבי דעתו על המערכת האימפריאלית בכלל.
סגנון הפרוזה שלו
סגנונו של טקיטוס בלטינית משובח מאד; אף סופר אחר אינו נחשב לשווה לו, אולי מלבד קיקרו. הסגנון שלו שונה מהסגנון הרגיל בתקופת הכסף ומזו של תקופת הזהב; אם כי יש בו הוד ורהיטות (הודות להשכלתו באמנות הנאום), הוא קצר מאוד – המשפטים לרוב אינם זורמים או יפים, אך המסר שלהם תמיד ברור. המבע קצר, נמרץ וקולע, מסתייע בכוחן הציורי של המילים בתוך מבנה מלוכד, שאין בו שום פרט מיותר. ביכולתו להמחיש את הדינמיקה של המאורעות תוך שהוא מצרף את קטעי הדברים לעלילה מגובשת, וכמו כן להאיר מתוך המשמעות הסמלית של מאורע פרטי את המגמה והאווירה של ההתרחשות כולה.
החיבורים ההיסטוריים שלו מתמקדים בנפשות ובגורמים הפנימיים של הדמויות, פעמים רבות עם התבוננות חודרנית, אם כי יש מקום לתהות עד כמה התובנות שלו אכן נכונות, ועד כמה הן משכנעות רק בשל הכישרון הרטורי שלו. הוא במיטבו כשהוא חושף צביעות והעמדת פנים.
במשך הדורות
מתוך המכתב ה-7 של פליניוס הצעיר לטקיטוס: "אני חוזה, והתחזיות שלי תמיד נכונות, כי ההיסטוריות שלך יהיו אלמותיות".
רק כשליש מיצירתו הידועה לנו שרד. אנו תלויים בכתב יד יחיד לספרים 1–6 של ה"אנלים" ובכתב יד נוסף למחצית השנייה ששרדה (ספרים 11–16) ול-5 הספרים הקיימים של ה"היסטוריות".
כתביו של טקיטוס לא נקראו במידה רבה בשלהי העת העתיקה ואפילו עוד פחות בימי הביניים. אירופה גילתה אותו מחדש רק בתקופת הרנסאנס, במאה ה-15 ואף מאוחר יותר, עם הדפסתם לראשונה של 6 הספרים הראשונים של ה"אנלים" בתחילת המאה ה-16. על־אף איבתה של הכנסייה הקתולית בשל דעותיו האנטי-נוצריות, תפס טקיטוס את מקומו של טיטוס ליוויוס כגדול ההיסטוריונים הרומיים, ונחשב מקביל ואולי אף עולה על ההיסטוריון היווני תוקידידס.
אם כי כתביו הם המקור האמין ביותר להיסטוריה של תקופתו, דיוק העובדות בהם לא פעם מוטל בספק. האנלים מבוססים בחלקם על מקורות משניים, ויש בהם כמה טעויות ברורות, למשל הבלבול בין שתי בנותיהם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה, ששם שתיהן היה אנטוניה. ה"היסטוריות", לעומת זאת, נכתבו ממסמכים ראשוניים ומידע אישי על התקופה הפלביאנית ולכן נחשבות ליותר מדויקות, אם כי שנאתו של טקיטוס לדומיטיאנוס גרמה להטייה בטון ובפירוש של המאורעות.
המוצא האתני
בספר החמישי ב"היסטוריות", מספר טקיטוס על דיכוי המרד הגדול ביהודה. לפני תיאור המצור על ירושלים, הוא מציין שהוא עומד לתאר את ימיה האחרונים של עיר מפורסמת ובכך מספק הצדקה לסקירה אתנוגרפית על היהודים. סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית. דיווחו משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו. בניסוחים כגון "יש אומרים" ו"רבים סבורים", טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים:
הדת היהודית
על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה. כל הקדוש בקרבנו חולין הוא בעיניהם, ואילו הטמא בעינינו מוּתר בקרבם". היהודים הציבו בדביר את צלמו של בעל־החיים שהושיע אותם, אך לעומת זאת מקריבים איל ושור כלעג לאַמוֹן ולאַפּיס ואינם אוכלים בשר חזיר, לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה". כמו כן, "הצוֹמוֹת התכופים שהם צמים" הם עדוּת לרעב הממושך שהיה מנת חלקם, והם עדיין אוכלים את "הלחם היהודי שאינו חמץ" לזכר החיפזון בו ליקטו את התבואה. הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם, אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה". טקיטוס הוא הסופר הפגני היחיד שמתייחס למצה וכן גם לשנת השמיטה, אלא שהוא יוצר רושם מוטעה שהיא כוללת מנוחה מכל מלאכה ולא מעבודה חקלאית בלבד.
"בעל החיים שהושיע אותם" הוא החמור. הדיווח על הצבת צלמו במקדש הוא חזרה על עלילת החמור, בעוד שהדיווח על נגע הצרעת שהביא לגירוש היהודים ממצרים הוא חזרה על עלילת המצורעים. האנטיפתיה של טקיטוס כלפי הדת היהודית מקבילה לזו של חלק מנציגיה הגדולים של הספרות הלטינית החל מסנקה, אלא שטקיטוס כורך במוטיב הכפירה את מוטיב המיזנתרופיה ומתאימם לתקופתו:
"חוקותיהם הרשעות והמאוסות בשחיתותן כוחן; שהרי כל בן־בליעל, שקץ בדת אבותיו, היה מביא אליהם מיסים ותרומות. עושרם של היהודים גדל מפני דבר זה ומפני שעם אנשיהם שלהם מתהלכים הם באמונת אוֹמן ובלב נכוֹן לרחמים, אך את כל האחרים שונאים הם שנאת אויבים. לא יאכלו עמם יחדיו ולא יישנו עמם יחדיו; ואף־על־פי שאומה שטופה בתאווֹת הם, פרושים הם ממשכב נוֹכריוֹת; בינם לבין עצמם הכוֹל מותר". היהודים נוהגים לבצע את המילה כדי שתהיה להם "סימן להבדילם מאחרים". הגרים נוהגים כמותם ומיד מפגינים בוז לאלים שלהם, מתכחשים לארץ מולדתם ומזלזלים בהוריהם, בבניהם ובאחיהם. "הרג הבנים היתירים" הוא חטא בעיניהם, והם חושבים כי "נפשות הנופלים בקרב או המוּצאים להורג קיימות לנצח, ומכאן תשוקתם להוליד בנים ובוּזם למוות". במקום לשרוף את הגוויות הם קוברים אותן ואף חונטים "כמנהג המצרים". לעומת זאת, "היהודים אינם משיגים אלא אל אחד וברוּח בלבד ישיגוהו, והיוצרים תמונות אלים מחומרים נפסדים ובצלם אדם טמאים בעיניהם...על־כן אין הם מעמידים כל פסלים בעריהם ולא כל שכן במקדשיהם. חנופה זו אין הם חולקים למלכיהם, כבוד זה אין הם חולקים לקיסרים". אמנם "כוהניהם היו נוהגים לשיר לקול חלילים ותוּפים ולעטור זרי קיסוֹס" ואפילו "גפן זהב נמצאה במקדשם", אך פולחנם אינו "של חג ושמחה", כי "דרכי היהודים תפלות ושפלות".
טקיטוס יוצר את "הסינתזה הגדולה" של המסורות האנטי יהודיות, כשמכל הסופרים האחרים, הוא עושה לגבי היהודים את השימוש הנרחב והתוקפני ביותר בהאשמת האמונה הטפלה (superstitio). הוא מציג את האמונה הטפלה היהודית כהפך של הציוויליזציה היוונית ועושה זאת בין שני משפטים חסרי תקדים מבחינת הטקסונומיה המשמשת אותו לתיאור עמים אחרים:
"כל עוד היה המזרח בידי אשוּר, מדי ופרס, היו היהודים הבזויים שבעבדיהם; כאשר גברה יד המאקדונים, השתדל המלך אַנטיוֹכוּס לבטל את אמונתם התפלה ולהקנותם את דרכי היוונים. אך המלחמה בפּרתים מנעתו מִשַפֵּר אומה מאוסה זו (taeterrimam gentem = השפל שבעמים)... עתה, שהיו המאקדונים חסרי־אוֹנים... שׂמו היהודים מלכים על עצמם. הללו הודחו ביד ההמון ההפכפך, ומששבו ונטלו בכוח הנשק שלטון לידם, העזו להגלוֹת אזרחים, להרוס ערים, לרצוח אחים, נשים והורים". התקציר ההיסטורי של טקיטוס מתעלם מהתקופה התנ"כית של העצמאות היהודית ומתאר את היהודים כאומה שבדרך כלל נתונה לשליטת מעצמות זרות. הוא טוען שהמלכים תמכו "באמונתה התפלה של האומה כיוון שנטלו לעצמם כתר־כהוּנה לחיזוק שלטונם" ומתעלם מכך שהתהליך ההיסטורי של החזקת כתר כפול (מלוכה וכהונה) היה בדיוק הפוך – הכהנים הגדולים לבית חשמונאי נטלו לידיהם את המלוכה, מה שלמעשה הביא עליהם ביקורת פנימית ניכרת.
מוטיב האמונה הטפלה חוזר גם במקומות נוספים, למשל כשטקיטוס מספר על גירוש היהודים מרומא בשנת 19 לספירה, כאשר לצורך "עקירת הפולחן היהודי", הוחלט לשלוח 4,000 איש ממעמד העבדים המשוחררים למלחמה בשודדים באי סארדיניה ("אם יאבדו בשל האקלים הקשה, לא יהיה הנזק שווה הרבה"), תוך הצבת אולטימטום לשאר העוסקים ב"עבודה הטמאה". טקיטוס מדבר על גירוש שנעשה מכל איטליה בתוקף סנאטוס קונסולטום ואינו מזכיר את הקיסר, זאת בניגוד ליוספוס וסויטוניוס שמדברים על גירוש מרומא בלבד ומייחסים את היוזמה לטיבריוס.
בדומה לדת היהודית, טקיטוס מכנה גם את הדת הנוצרית החדשה "אמוּנה תפלה משחיתה". בהתייחסו להאשמת הנוצרים בשרפה ברומא הוא מדמה את דתם ל"מחלה" ש"חזרה ופרצה" ולא שוכח לציין את מקורה - ארץ יהודה. דיווחו של טקיטוס על השריפה היא העדות הקדומה ביותר לטיפול הממשלה הרומית בנוצרים, כקבוצה מובחנת מהגוף העיקרי של האומה היהודית.
ארץ יהודה
טקיטוס נותן סקירה גאוגרפית של ארץ יהודה: "במזרחה גובלת ארצם בערב; בדרומה משתרעת מצרים, במערבה - פניקיה והים...אנשיה בריאי־גוף ועומדים ביגיעה. גשמים יורדים בה לעיתים רחוקות, אדמתה פוריה." הוא מוסיף כי "יבולה דומה ליבולנו, ומלבד זה אפרסמון בה ודקל", וכמו סופרים רבים לפניו מתרכז באזור ים המלח: "אגם זה עצום היקפו; מעין ים הוא, אך טעמו רע יותר וצחנתו מביאה נגע על יושבי המקום". בהמשך הוא מציין פתאום ש"גם הנהר בלוס משתפך אל הים היהודי". בהנחה שלא התכוון בטעות לים המלח, מדובר בשימוש חופשי בכינוי "הים היהודי" וכוונתו לחלק בים התיכון הסמוך ליהודה, תוך התעלמות מכך שהנחל נשפך ליד עכו, מחוץ לגבולות פרובינקיית יהודה. גם בתיאורו את הר חרמון הוא טועה בשמו וקורא לו "הלבנון".
טקיטוס מספר ש"חלק גדול מיהודה זרוּע כפרים, אך גם ערים בה". הוא מבדיל בבירור בין בירת הפרובינקיה הרומאית לבין הבירה הלאומית של היהודים - קיסריה היא "בירת יהודה" ואילו "ירושלים היא בירת האומה". הוא מוסיף שבירושלים "עמד מקדש שעצוּם היה עושרו" ומפריך את הסברה הנפוצה לגבי פסל החמור, שהוא עצמו חזר עליה מוקדם יותר בסקירתו, כשקובע שמאז שפומפיוס נכנס אל בית המקדש, "נודע ברבים כי אין שם כל צלמי אלים וכי המקדש ריק ואינו צוֹפן כל סוד".
המרד הגדול
בדיווחו על השליטה הרומית ביהודה, טקיטוס מזכיר את שמעון מפראיה שהכריז על עצמו מלך, אולם הוא אינו מאשים את היהודים בהתנהלות מרדנית וגם לא מטיל עליהם את האחריות למרד ברומא, אלא דווקא רומז שהאשמים הם המשגיחים הרומיים. הוא מספר שאַנטוֹניוּס פֶליקס "התמכר לכל אכזריות ולכל תאווה" אך למרות זאת גילו היהודים אורך רוח, עד שגֶסיוּס פלוֹרוּס מונה למשגיח "ובימי ממשלו פרצה המלחמה". בשנים 67–68 הספיק אספסיאנוס לכבוש "את כל ארץ המישור ואת כל הערים מלבד ירושלים", כאשר בשנת 69 התחוללה באימפריה מלחמת אזרחים ואילו "באשר ליהודים – חלפה השנה באפס מעשה".
טקיטוס מספק פרטים על תמיכת המלך היהודי אגריפס השני באספסיאנוס ובנו טיטוס בזמן המרד הגדול. בעוד הקיסר ויטליוס עדיין לא מודע לדבר, ידידיו של אגריפס קראו לו בסתר לחזור מרומא, וזה הפליג מיד בחזרה ליהודה כדי להתגייס לטובת "הסבת השלטון לאספּסיאנוּס". כמוהו התגייסה למטרה גם אחותו, שטיטוס היה מאוהב בה: "בשקידה לא פחוּתה מזו נתנה המלכה בּירניקי את ידה לסיעת אספּסיאנוּס. באביב ימיה ובמרוֹם יופייה הייתה, ואף בעיני אספּסיאנוּס הזקן נשאה חן בגלל מתנותיה המפוארות". לאחר שהפך אספסיאנוס לקיסר, הסתיימו מלחמות האזרחים ותשומת הלב ברומא הופנתה למלחמה באויב עקשן: "חמתנו גברה על כי היהודים לבדם לא נכנעו". טיטוס נבחר על ידי אביו "להשלים את הכנעת יהודה" ובמסעו הצבאי "לארץ האויב" התלווה אליו המלך היהודי בעצמו, בנוסף לתגבורת חזקה של ערבים, "שהיו עוינים את היהודים מפני רחשי־שנאה השכיחים בין שכנים".
כמו יוסף בן מתתיהו, גם טקיטוס מספר על הופעתם של "אותות" מוקדמים: צבאות נלחמים נראו בשמיים "ואש פתע מן העננים האירה את המקדש. פתאום נפתחו שערי ההיכל ובת־קול נשמעה: 'האלים פורשים'". הוא מציין שהיהודים נמנעו מקורבנות ונדרים כאמצעי זהירות מסימני הרעה, מכיוון שאומה זו "נוטה לאמונה תפלה אך מואסת בפולחנות", וממילא רק מעטים מהם פרשו את האותות כאזהרה: "בלב רובם הייתה נטועה הדעה, כי בכתובים הקדומים של כוהניהם מצויה נבואה האומרת, כי זה הזמן בו עתיד המזרח להאדיר כוח ועתידים יוצאים מיהודה למשול בעולם". טקיטוס גורס כי דברי־נבואה אלה נאמרו על אספסיאנוס וטיטוס, אך "כדרך האדם...פירשם המון העם על עצמו".
טקיטוס טוען שמייסדי ירושלים "חזו מראש את המלחמות הרבות להן יהיו היהודים צפויים בשל אורחותיהם הנבדלות...ועל־כן התקינו את כל הנדרש לעמידה במצור עד כמה שיארך". הקמת הביצורים הגיעה לשיאה בזמנו של קלאודיוס, כאשר "בעת שלום" בנו היהודים "חומות כמו למלחמה":
"העיר היושבת בהר חוּזקה גם במפעלי מלאכה עצומים, שהיה בהם כדי לבצר אף מקום מישור. שהרי על שתי הגבעות הגבוהות עד למאוד סוגרות חומות, אשר בחכמה נבנו להיותן יוצאות ונכנסות למען חשׂוֹף לפגיעות את אגפי התוקפים. בקצה הסלעים צוּקים תלולים, ובכל מקום בו סייע ההר למלאכה נישאו מגדלים שגובהם שישים רגל, ובשיפולים הגיע גובהם למאה ועשרים רגל; נפלאים למראה היו, ובעיני הצופים בהם מרחוק היו כשווים בגובהם...המקדש היה כעין מצוּדה וחומות לו לעצמו, שמצוינות היו מן האחרות בחכמת המלאכה ועמלה. אפילו הסטיוים שסביב למקדש היו חומת־מגן מעוּלה. מעין־מים לא־אכזב ומחילות הרים היו שם וגם בריכוֹת ובוֹרוֹת לשמירת מי־הגשם."
אף על פי שאוכלוסיית ירושלים גדלה "בּשל ערב־רב שנהר אליה וּבשל הרס הערים האחרות", מספר הנצורים שטקיטוס נוקב בו (600 אלף נפש) נראה מוגזם מאד. הוא מסביר שלירושלים נמלטו "עזי הסוררים" ולכן "גברה בה המרדוּת", מצב שהביא למלחמות פנימיות בין שמעון, יוחנן ואלעזר - "שלושה מצביאים" שהגיעו להסכמה ביניהם רק עם הגעת הרומאים לעיר. טקיטוס מתאר את הקרבות הראשונים של המצור על ירושלים:
"היהודים ערכו את מערכותיהם בסמוך למרגלות החומות, כאומרים להעז להרחיק אם תאיר להם ההצלחה פניה ולזמן לעצמם מקום מנוסה אם ייהדפו. הפרשים אשר שולחו בהם יחד עם קוהורטות קלות נלחמו עמהם בלא הכרעה. אחרי־כן נסוגו האויבים ובימים הסמוכים אסרו קרבות רבים לפני השערים עד שמחמת אבדותיהם התכופות נדחקו לתוך החומות...טיטוס עצמו שיווה לנגד עיניו את רומא על עושרה ותענוגותיה, ודומה היה כי כל אלה יאחרו לבוא אם לא תיפול ירושלים מיד."
אולם "קשי־עוֹרפּם של היהודים באמונתם הטפלה" העניק להם את הכוחות לעמוד במצוּקה. הנצוּרים, שחששו מהגליה, לא מיהרו להיכנע: "נשק היה ביד כל היכולים להחזיק בו, והקופצים עליו רבו מכפי השיעור. נשים וגברים כאחד קשי־עורף היו, ואילו אולצו לשנות את מקום מושבם, גדול היה פחדם מן החיים מפחדם מן המוות. כנגד עיר זו ואומה זאת יצא טיטוס."
ערי הלויים
ממוזער|250px| עָרֵי הַלְּוִיִּם הן ארבעים ושמונה [[עיר|ערים בארץ ישראל שעם ישראל נצטווה בתורה להעניק ללויים ולכהנים. לפי ספר סדר הדורות, חלוקת הארץ הסתיימה בשנת ב'תק"ג (1257 לפנה"ס). כל אחד מהשבטים העניק בין שלוש לשש ערים מנחלתו.
ערי הלויים חולקו בין בני גרשון, קהת ומררי כך שלכהנים ולבני גרשון מספר הערים היו 13 לכל קבוצה, בני מררי קיבלו 12 ערים ובני קהת שאינם כהנים קיבלו 10 ערים. ערי הלויים שניתנו לכהנים נקראו גם ערי כהנים.
המחקר ההיסטורי והארכאולוגי מציג תמונה מורכבת יותר של המציאות ההיסטורית ושל התמונה היישובית הממשית שמאחורי רשימת ערי הלויים והכהנים, כמתואר בפרק האחרון בערך זה.
מקור הציווי
מקור הציווי על ערי הלויים שספר במדבר, אינו מתקשר רק לערי הלויים עצמם, אלא לשני דברים נוספים: תחום שבת וטעמי המקרא
יש מחלוקת האם תחום שבת במרחק של אלפיים אמה לכל צד, מקורו מדאורייתא, או מקור ההגבלה לאלפיים אמה הוא מדרבנן. הטוענים כי תחום שבת עד אלפיים אמה הוא מהתורה, מביאים לכך ראייה מגזרה שווה בין הפסוק, לבין מקור הציווי על ערי הלויים שבחומש במדבר שם נאמר "ומדותם מחוץ לעיר את פאת קדמה אלפיים באמה".
תפקוד הערים
מטרתם של הערים הללו לשמש ללויים מקום מגורים בארץ ישראל, מפני ששבט זה לא קיבל חלק ונחלה בארץ כשאר השבטים, משתי סיבות עיקריות: הציווי על ערי הלויים מופיע בפרשה האחרונה של ספר במדבר, פרשת מסעי, ב. הפרקים האחרונים בפרשה זו (סוף עד ), יחד עם פרק זה, עוסקים בחלוקת הארץ. המקור מופיע להלן:
ממקור זה ניתן ללמוד את הסיבה לכך שכל שבט לא תרם את אותו מספר זהה של ערים, שלפי הכתוב כאן כל שבט נתן מספר ערים לפי גודל שטחו.
גם בספר ויקרא, בפרשת בהר, מופיע מקור העוסק בגאולת שטחי ערי הלויים.