cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דפוס בלט
מושגים
בתהליך ההדפסה, פני הגלופה נמשחים בדיו, ונייר מוצמד ונלחץ אליהם (בגרמנית, התהליך נקרא Druk, באנגלית Press ובעברית "דפוס" - בשלוש השפות הפירוש המילולי הוא "לחיצה" או "לחץ"), בעזרת מכבש או גלילי גומי. במקומות בהם הגלופה "בולטת" הדיו מועבר לנייר בלחיצה, ושאר הנייר נשאר לבן. הנייר מוסר מהגלופה להמשך הטיפול כדי להגיע למוצר המוגמר.
בתום ההדפסה, הגלופה מפורקת, והאלמנטים השונים ששימשו להדפסה ממוחזרים, לשימוש חוזר או להתכה.
היסטוריה
הדפוס בצורתו המוכרת הומצא באירופה, במאה ה-15, על ידי יוהאן גוטנברג. חלק מהאלמנטים של הטכנולוגיה הצטברו בשנים שקדמו לכך: הנייר הגיע לאירופה, ולצורך הדפסה מחיתוכי עץ או אבנים מסותתות, הלכו והשתכללו מכבשי הדפוס, דיו, ושיטות כריכה. גוטנברג בנה מכבש הדפוס חדש, שהיה מבוסס בעיקרו על המכבשים ששימשו בייצור הנייר, ופיתח דיו שהיה מבוסס יותר על צבעים שפיתחו ציירים בני התקופה, מאשר על הדיו ששימש בכתיבה ידנית, כמו גם את השיטה למשוח את הדיו על הגלופה.
החלק העיקרי בהמצאתו של גוטנברג, ההוא השימוש בגופנים יצוקים מנתך עופרת, הדרך ליציקתם, והדרך לסדר אותם בגלופה מוכנה להדפסה.
גוטנברג חקר ופיתח את הנתך המתאים, ונתך זה שימש ומשמש בדפוס הבלט עד תום עידן הבלט, במגוון וריאציות שרובן ככולן התבססו על עופרת - כ-80% או יותר, כשהמתכות הנוספות הן אנטימון, ובדיל, ובעבר גם נחושת ואבץ. הוא פיתח, או המציא, את השיטה ליציקת גופנים, על ידי הצמדת המטריצה לתבנית מלבנית, ויציקת הנתך לתבנית. הגופנים מסודרים בתיבה מיוחדת, באופן שיש תא לכל תו, כשבכל תא מספר רב של גופנים זהים.
העובדה שהגופנים יצוקים כולם מאותן המטריצות משמעה שכל המופעים של אותה אות נראים זהים זה לזה. בעזרת הטכנולוגיות הללו, וטכנולוגיות נלוות כמו חיתוך, קיפול, וכריכה, הצליח גוטנברג להדפיס ספרים על נייר, שמחירו אז היה כשישית מחיר הקלף, במחיר חסר תקדים. מהדורת התנך שהדפיס, שידועה כתנ"ך גוטנברג, נמכרה במחיר של כ-30 שילינג, לא מחיר זול, ושווה ערך לשכר מספר שבועות או אפילו חודשים של בעל מלאכה אומן, אך עם זאת, זול לעין שיעור ממחיר ספר דומה שהועתק ביד על גבי קלף.
יוהאן גוטנברג מיוחס להמצאת מכונת הדפוס במערב אירופה, אך עם זאת ידועים הדפסות של תויות ליין ושמן זית באירופה עוד בימיה של רומא. כמו כן נמצא שגם הדפסה של ספרים הייתה בשימוש בתקופה זו. גוטנברג היה הראשון בשינוי התפיסה לגבי שימושי הדפוס. השימוש שעשה גוטנברג במכונת ההדפסה בנוסף לשיפורים נוספים היו אלה שהפכו את הדפוס התעשייתי לבעל תוצאות מתקדמות הרבה יותר ביחס לכתבי היד שעשו המעתיקים בימים שקדמו לדפוס הממוכן.
בעקבות ניסיונו כצורף וידיעותיו הרבות בתחום המתכות, גוטנברג היה למעשה הראשון שיצר את הסגסוגת שהכילה עופרת, בדיל ואנטימון, שהייתה הכרחית לייצור אותיות איכותיות ושבעזרתן הדפיסו ספרים בעלי איכות הדפסה מעולה. אותיות אלו העשויות סגסוגת של מתכות היו מתאימות לעבודות ההדפסה ועמידות הרבה יותר מאותיות החימר, העץ והנחושת שבהן השתמשו במזרח אסיה. לייצור אותיות אלו השתמש גוטנברג בדפוס הבלט, תבניות נפרדות לכל אות, מה שנחשב כיום להמצאתו הידועה ביותר. הפרדת האותיות היא שזירזה וייעלה את תהליך הייצור והעימוד של המקור ואת תהליך ההדפסה.
בנוסף יצר גוטנברג את צבע השמן הראשוני שהיה עמיד יותר מאשר צבעים מבוססי מים שבהם השתמשו בזמן מוקדם יותר.
הספר הראשון שהדפיס גוטנברג היה ספר תנ"ך, המכונה ספר התנ"ך של יוהאן גוטנברג או תנ"ך גוטנברג. גוטנברג ניסה הדפסה ציבעית לכמה מראשי הפרקים בספר, הדפסה זו מופיע רק בכמות עותקים מוגבלת מתוך הספרים שהוציא בהדפסה זו. כתב העת מיינז פסלטר (Mainz Psalter) שיצא לאור בערך בשנת 1453, לכאורה נחשב כמעוצב בידי גוטנברג, אבל הודפס תחת שמם של יורשיו של גוטנברג, גון פאוסט ופטר סקופר, הדפיס ראשי תיבות באדום וכחול.
בנוסף לגוטנברג קיימים ממציאים נוספים ברחבי אירופה הטוענים לכתר ההמצאה על מכונת ההדפסה הראשונה, ביניהם לורנס גנזון מהולנד ופנפילו קסטלאדי מאיטליה.
מגזין "לייף" כינה את המצאת גוטנברג כהמצאה החשובה ביותר של האלף האחרון.
תהליך
בדפוס בלט האותיות או הסימן המיועדים להדפסה מובלטים מן המשטח, ויתר המשטח שקוע. על החלק המובלט נמרח הצבע הנדפס. האותיות נוצקו בראש קובייה עשויה עופרת. לכל תו הייתה קובייה משלו, גם לרווח הייתה קובייה נפרדת. יוצרו סדרות אותיות בגדלים שונים, כל סדרה הכילה מספר גדול של אותיות מאותו המין וזאת על מנת שיוכלו בבוא העת להרכיב עמודים שלמים. ניתן לחלק את הפעולה למספר שלבים. התיאור להלן ישתמש בדרך כלל בלשון זכר, הן למען הפשטות, והן משום שרוב המקצועות המתוארים :
יציקת הגופנים
גוטנברג יצק את הגופנים הראשונים. הצורך לקיים בית יציקה ליד בית הדפוס הציב אתגר גדול לבתי דפוס קטנים, וקמו ספקים שונים לגופנים יצוקים - כמה מבתי הדפוס הגדולים, שיצקו בעצמם את הגופנים מכרו גופנים לבתי דפוס קטנים יותר, ולצידם קמו בתי יציקה לגופנים, שלא עסקו כלל בדפוס, וכל עיסוקם היה לספק גופנים מוכנים לבתי דפוס גדולים וקטנים. בתי יציקה אלו עסקו גם בעיצוב גופנים חדשים בגדלים שונים, והעסיקו את ראשוני הטיפוגרפים. כאשר יש גופנים, שאר הציוד הדרוש לדפוס מתאים להפעלה בבית מלאכה לא גדול, ובתי דפוס רבים צצו בכל רחבי אירופה, גדולים וקטנים, ובשנים הבאות גם בעולם החדש.
להתפשטות המהירה של הדפוס, שסימנה את תחילת הרנסאנס, יש חשיבות תרבותית והיסטורית שלא ניתן להעריך במלואה. בתי דפוס רבים, חלקם קטנים ו"אלמונים" יחסית, פתחה את הפתח להדפסת והפצת ידע והשכלה, מסות, מאמרים, ודעות באופן משוחרר יחסית מבקורת השלטון, כשלעיתים, בשעת הצורך, דברים מודפסים בעילום שם או תחת שם עט. הדפוס יצר מצב של חופש ביטוי, שלא היה קיים לפני כן. כך למשל, המקור בלטינית של 95 התזות של מרטין לותר, מראשית המאה ה-16, הודפס ב"בית הדפוס הרשמי", וממנו לא שרדו עותקים, ובמקביל, התרגום לגרמנית נדפס במספר בתי דפוס ומספר ערים, והופץ במאות עותקים, שקשורים קשר הדוק בין הדפוס לרפורמה בנצרות. בתחילת המאה ה-18 פרסם יונתן סוויפט את המאמר הצעה צנועה תחת שם בדוי, מאמר סאטירי המציע בנימה רצינית לפתור כמה בעיות ביחד, על ידי שימוש בתינוקות בני עניים להכנת מזון לעשירים, ובכך העביר שבט ביקורת נוקב על הגזענות, האפליה, והיחס הרע שקיבלו העניים באירלנד. האסטרונום האציל הדני, טיכו ברהה, החזיק בית דפוס פרטי, שהופעל על ידי משרתיו, ובו פרסם בחציה הראשון של המאה ה-17 מאמרים על תצפיותיו ועל התאוריות האסטרונומיות שלו, בלי להיות תלוי בבית דפוס או בית הוצאה לאור.
סדר
את פעולת הסדר יש לתאר פעמיים: הסדר הידני, שכמעט לא השתנה במשך כ-400 שנים, מימי גוטנברג עד העשורים האחרונים של המאה ה-19, והסדר המכני, שמכונה גם "מתכת חמה", שדחק את רגלי הסדר הידני כמעט לחלוטין, והיה חלק מטכנולוגיית הדפוס ה"סטנדרטית" עד תום עידן דפוס הבלט.
סדר ידני
לקריאה נוספת
ארהרדט ד. שטיבנר, ספר הדפוס, ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י - האיגוד הארצי של עובדי הדפוס, הכריכה והקרטונז', תל אביב, 1992
מיכאל ויטמן
ביוגרפיה
ויטמן נולד למשפחת חוואים קתולית בכפר קטן בבוואריה. היו לו שלוש אחיות ואח. הוא סיים את לימודיו בשנת 1930 והצטרף לעבודה בחווה המשפחתית. בשנת 1933 מצא עבודה במחלבה. בשנת 1934 התנדב לשירות העבודה של הרייך לתקופה של חצי שנה, ולאחר מכן גויס לרייכסווהר (שהפך בשנת 1935 לורמאכט) ושירת שנתיים.
באוקטובר 1936 הוא השתחרר מהוורמאכט בדרגת גפרייטר, ומצא עבודה כפועל בניין. באותו חודש הוא הגיש בקשה להצטרף לאס אס, ובאפריל 1937 נענתה בקשתו והוא הצטרף ליחידת שומרי הראש של היטלר לייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר (במהלך המלחמה הפכה לדיוויזיית אס אס משוריינת), תחילה שירת כאיש צוות רכב משוריין ולקח חלק בסיפוח אוסטריה (האנשלוס) ובכיבוש צ'כוסלובקיה.
תחילת המלחמה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ויטמן פיקד על צוות רכב משוריין, אחרי שירות קרבי קצר במערכה בפולין חזר לגרמניה ושימש כמדריך לטירוני הלייבשטנדרטה, ולאחר מכן הועבר לפיקוד על תותח מתנייע.
אחרי שירות במערכה הצרפתית, קיבל פיקוד על אחד ממשחיתי הטנקים מדגם השטוג סימן 3 החדשים, ובשנת 1941 לקח חלק בהתקפה על העיר היוגוסלבית סקופיה. אחרי הכנעת יוגוסלביה, המשיך ונלחם עם שאר הלייבשטנדרטה ביוון.
החזית המזרחית
ויטמן נפצע במהלך כיבוש אומן, הוא לקח חלק בכיבוש נוגאי, ועל פעולותיו אלה עוטר בצלב הברזל, דרגה ראשונה. הוא המשיך והשתתף בקרב על קרים שבמהלכו נפצע שנית במהלך מתקפת הנגד הסובייטית בפרקופ.
לאחר שהשתתף בכיבוש רוסטוב על הדון, במאי 1942, אחרי שנה של לחימה בחזית המזרחית, נשלח לקורס קצינים באקדמיה הצבאית של האס אס (יונקרשול) בבאד טלץ שבגרמניה. לאחר שסיים את הקורס וקודם לדרגת אס אס אונטר שטורמפיהרר (סג"ם), קיבל פיקוד על טנק טיגר ונשלח לצרפת לסדרת הכשרה ואימונים על הכלי החדש.
בינואר 1943 הוצב מחדש בחזית המזרחית, קיבל את הפיקוד על מחלקת שריון, ולקח חלק בקרב קורסק. למרות הכישלון הגרמני בקרב, ויטמן נלחם בהצטיינות, תוך שהוא משמיד 30 טנקי אויב ו-28 כלי ארטילריה.
ויטמן הוצב מחדש בחזית המזרחית והשתתף ב-13 בנובמבר 1943 בניסיון הכושל לכבוש את העיר ברוסילוב שבאוקראינה. אחרי זה השתתף בהתקפת נגד של הלייבשטנדרטה במערב אוקראינה בדצמבר 1943, והשתתף בלחימה בסביבת הכפר טורטצקין (Tortschin), ובסוף החודש קודם לתפקיד של מפקד פלוגה.
על פעולותיו בחזית המזרחית עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. הוא עוטר על ידי היטלר בעלי האלון לצלב האבירים, לאחר שהשיג את ההשמדה המאה של כלי אויב, וכן קודם לדרגה של אס אס אוברשטורמפיהרר (סגן).
באביב של שנת 1944 ויטמן חזר לגרמניה כגיבור לאומי. אחרי שנשא לאישה את ארוסתו, השתתף במספר סיורים בגרמניה להעלאת המורל שבהם דיבר על מעלליו בחזית המזרחית.
נורמנדי
באפריל 1944 ויטמן הוצב עם יחידתו בצרפת. יום אחרי פלישת בעלות הברית לנורמנדי קיבל פקודה לנוע לעבר כוחות בעלות הברית. רוב יחידתו הושמדה או הוצאה מכלל פעולה כתוצאה מתקיפה אווירית של בעלות הברית, הוא פגש את האויב בסביבת העיירה וִילֶר-בּוקַז' (Villers-Bocage), והצליח לעצור את התקדמות הכוח הבריטי תוך שהוא משמיד יותר משני תריסר טנקי אויב, כשלרשותו רק טנק אחד.
כאשר חזר לבסיסו עוטר בחרבות לצלב האבירים וקודם לדרגת אס אס האופטשטורמפיהרר (סרן).
לאחר שלקח חלק בקרבות בסביבת קאן, קודם לתפקיד מפקד גדוד. ב-8 באוגוסט 1944 בעלות הברית פתחו במתקפה, ויטמן התקדם עם כוחותיו לעבר העיר סֵנטו (Cintheaux), בדרך הוא נתקל בכוחות שריון קנדים, והצליח לגבור עליהם. הטנק של ויטמן ספג שתי פגיעות בחלקו הימני האחורי, ואלה גרמו להתפוצצות שהרגה את צוות הטנק. יש מחלוקת בשאלה מי גרם לפגיעות אלה. גופותיהם של ויטמן וצוותו נקברו על ידי אזרחים מקומיים בקבר לא מסומן.
בשנת 1983 הרשויות הגרמניות מצאו את קברם. הם הוציאו את גופותיהם וקברו אותן מחדש בבית קברות צבאי גרמני בנורמנדי.
אנטון זלאטופולסקי
אנטון אנדרייביץ' זלאטופולסקי (Анто́н Андре́евич Златопо́льский; נולד ב-12 בספטמבר 1966, מוסקבה) הוא מנהל תקשורת רוסי, מפיק קולנוע וטלוויזיה ואיש ציבור. המשנה למנכ"ל חברת הטלוויזיה והרדיו הממשלתית (VGTRK) (משנת 2000), מנכ"ל ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 (מאז 2002), העורך הראשי והמפיק של ערוץ הטלוויזיה לילדים "מולט" (מאז 2014), יו"ר דירקטוריון חברת TV Digital (מאז 2018); בעבר - מנכ"ל חברת הטלוויזיה הפרטית העצמאית ATV (1991-1998). חבר האקדמיה הרוסית לטלוויזיה (מאז 2001). חתן פרס המדינה של הפדרציה הרוסית בתחום הספרות והאמנות בשנת 2013.
ביוגרפיה
בשנת 1988 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1988 עד 1991 למד בבית הספר לתואר שני באקדמיה למשפטים במוסקבה (MGLA).
בשנת 1993, באקדמיה למשפטים במוסקבה (MGLA) הוא הגן על עבודת דוקטורט לתואר ש שני נושא "זכויות וחירויות פוליטיות של אזרחים והמנגנון ליישומם בפדרציה הרוסית"
פעילות מקצועית
בשנת 1989 החל את הקריירה המקצועית שלו, כשהוא נכנס לתפקיד היועץ המשפטי בחברת הטלוויזיה פרטית "ATV" («Авторское телевидение»). הוא נשאר בתפקיד עד 1991.
מינואר 1994 ועד יולי 1998, הוא היה סגן נשיא ומנכ"ל חברת הטלוויזיה ATV והיה בעל מניות בחברה.
בשנת 1999 הוא עבר לערוץ הטלוויזיה הממלכתי RTR. כאן (עד אפריל 2000) הוא שילב את תפקידו כמשנה למנכ"ל ומנכ"ל.
באפריל 2000 מונה לתפקיד (לאחר עזיבתו של לסין) לתפקיד סגן יו"ר הראשון של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הרוסית (VGTRK). הוא נשאר בתפקיד זה עד פברואר 2002.
במרץ 2002 מונה תחילה לסגן הראשון של יו"ר VGTRK ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה RTR (במקום אלכסנדר אקופונקטורה שעזב).
מאפריל ועד אוגוסט 2002 שימש במקביל כסגן יו"ר הראשון של ה-VGTRK ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה RTR.
ביוני 2014, החל לכהן שמקביל גם כעורך ומפיק ערוץ הטלוויזיה לילדים "מולט". כמנהל עצמאי, הוא חבר בדירקטוריון של חברת Rostelecom, מאז יוני 2018, הוא היה חבר ויו"ר דירקטוריון הטלוויזיה הדיגיטלית , חברת בת של VGTRK Holding ו-Rostelecom, המייצרת ומנהלת חבילה של ערוצי טלוויזיה דיגיטליים ברוסיה ומחוצה לה.
סיפורים מהכורסה
בתוכנית משתתפים קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים מובילים ומספרים על חוויותיהם האישיות בנושאים מתחלפים בכל פרק. את התוכנית מלווים קטעי ארכיון משידורי הטלוויזיה הישראלית, אליהם מתייחסים המשתתפים. את הקריינות לתוכנית מבצע השחקן עמוס תמם.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה ב-15 בנובמבר 2020, והיא מנתה עשרה פרקים.
העונה השנייה של הסדרה עלתה ב-19 באוקטובר 2021, ומנתה עשרה פרקים אף היא.
שם הסדרה מהווה פרפרזה על שמו של האלבום סיפורים מהקופסא, של הזמר רמי פורטיס.
ברקמן
ברקמן הוא שם משפחה. {{פירושונים|
סיפורים מהכורסה
נעימת הפתיחה של הסדרה היא Razz my Berries, של המלחין הגרמני ורנר טאוטץ.
ברקמן
ראו גם
}}
קונסטנטין גניץ'
קונסטנטין מיכאילוביץ' גניץ' (נולד ב-3 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר רוסי, המשמש כפרשן כדורגל בערוץ Match TV.
קריירת מועדונים
את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית ערך במדי חימקי ב-7 באפריל 2001, במשחק נגד שיניק. הוא שיחק 3 עונות בליגה הלאומית במדי חימקי ואמקר פרם. לפני מעברו לאמקר הגיע לעונה אחת במכבי אחי נצרת.
לאחר פרישתו
בשנת 2005 הודיע על פרישה ממשחק ושנה לאחר מכן מונה לפרשן ספורט, תחילה ברשת NTV (2006–20015) ובערוץ 1 הרוסי ולאחר מכן בערוץ הספורט הלאומי Match TV, מנובמבר 2015.
משנת 2012 עובד בחברת "Bookmakers Ratings", בה נותן תחזיות כדורגל להימורי ספורט.
פטר אלטנברג
פטר אלטנברג (במקור ריכרד אנגלנדר, בגרמנית: Peter Altenberg; 9 במרץ 1859 – 8 בינואר 1919) היה סופר ומשורר יהודי-אוסטרי וינאי, שהתפרסם ב"סקיצות בפרוזה", קטעים קצרצרים שפרסם. הוא נולד בשם ריכרד אנגלנדר, ואימץ לעצמו את הפסבדונים "אלטנברג" על שם עיר קטנה על נהר הדנובה - על פי השמועה, בעקבות רומן שהיה לו עם אישה מאותה עיר.
ביוגרפיה
אלטנברג נולד למשפחה יהודית בורגנית (אביו היה סוחר) אך הלך והתרחק ממשפחתו ואימץ לעצמו אורח חיים בוהמי; עד מהרה יצאו לו מוניטין בווינה כרודף שמלות ובטלן. אחרי כמה ניסיונות נפל למצוא לעצמו עבודה נורמלית, ולאחר שנשר מלימודי משפטים ורפואה, השיג לעצמו אישור בכתב מרופא כי אינו יכול לעבוד במשרה קבועה בשל "רגישות-יתר של מערכת העצבים". מאז לא עבד עוד, והיה מעביר את רוב זמנו בבית הקפה הווינאי, "קפה צנטרל", לשם אף נשלחו דברי הדואר שלו. פסל דמותו של אלטנברג אף מוצב כיום בכניסה לקפה זה, כסמל ל"אורח הקבוע".
באותן שנים, שנות מפנה המאה העשרים, הייתה וינה מרכז תרבותי חשוב, ואלטנברג מצא עצמו במרכזו של חוג אמנים מפורסמים (הידוע בכינוי וינה הצעירה), שעימם הוא עמד ביחסי ידידות קרובים - ביניהם היו קרל קראוס, גוסטב מאהלר, ארתור שניצלר, גוסטב קלימט, אלבן ברג ואדולף לוס, שהיה חברו הקרוב.
באותם ימים החל לכתוב את ה"סקיצות בפרוזה" (Prosaskizzen) שלו, מכתמים, קטעים וסיפורונים קצרים המציגים תמונה אימפרסיוניסטית של חיי התרבות בווינה. כמה מכתמים פואטיים שכתב על גב גלויות דואר הולחנו על ידי אלבן ברג בשם חמישה שירים על טקסטים של גלויות דואר מאת פטר אלטנברג.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים, התשס"ח-2008 הוא חוק שמחייב מוסדות ציבור להציב מכשיר החייאה חצי אוטומטי ("דפיברילטור"). מטרת החוק הוא לשמור על ביטחונם הבריאותי של תושבי ישראל.
פטר אלטנברג
ביוגרפיה
הטקסטים של אלטנברג לעיתים קרובות נראים שטחיים ומנותקים רגשית, והמספר מצטייר כצופה מן הצד שאינו מעורב בנעשה. כמעט ואין ביצירותיו עלילה, כיוון שאין בהן דמויות ראשיות; נוסף לכך אין ביצירותיו כל "מסר", או הקשר חיצוני רחב.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
על פי החלטת ועדת השרים לענייני חקיקה, מכשירי הדפיברילציה יוצבו במקומות ציבוריים ובאתרים הומי אדם. זאת ועוד, מכשיר ההחייאה יימצא במקום נגיש ויתווסף לו שילוט מתאים, אשר יוביל אל המכשיר. בעל מקום ציבורי שלא יעמוד בתקנים ייקנס בקנס כספי באמצעות בג"ץ, הגוף האחראי על האכיפה.
פטר אלטנברג
ביוגרפיה
רוב יצירתו של אלטנברג מורכבת מטקסטים קצרים אלה, שאינם בנויים במתכונת של שום ז'אנר ספרותי מוכר, ולעיתים קרובות מכונים "שירה בפרוזה". הם מזכירים תמונות רגעיות המציגות באופן תמציתי ודחוס פיסות מחיי החברה הווינאיים במפנה המאה. גאונותו הגדולה של אלטנברג מתבטאת בכך שהוא הצליח ב"משיחות מכחול" מעטות בלבד ליצור תמונה מדויקת ועשירה; באמצעות רמזים קצרים שהוא מפזר לקורא המוכן לקרוא גם בין השורות, הוא יוצר פנורמה של החברה ורשת שלמה של קשרים בין דברים מנותקים זה מזה לכאורה. אלטנברג אינו מנסה להתאים את החיים לאידאולוגיה כלשהי, אלא מראה אותם בכל צבעוניותם ומורכבותם רבת-הסתירות. בסקיצות שלו יש תפקיד נרחב לביטויים חושיים - צבעים, ריחות, קולות. בכך הוא מתגלה כאחד ממייצגי האימפרסיוניזם החשובים ביותר בספרות.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
תקנות החוק תוקנו והושמו רק ב־2014. על פי חוק זה, בעליו של כל מקום ציבורי שיכול להכיל 500 איש ומעלה חייב לדאוג להצבתו של דפיברילטור במקום. עם זאת, בתי הספר לא נכללו בחוק מטעמי תקציב. ח"כ יעקב מרגי וח"כ אחמד טיבי ביקשו לתקן את החוק ולהציב מכשיר החייאה גם בבתי ספר זאת לאחר פנייתה של לימור הירשבנד שהקימה את עמותת "הלב של בר". החוק מחייב החזקת מכשיר החייאה בבתי ספר המונים מעל 500 תלמידים, וכן חובת לימודי קורס עזרה ראשונה בבתי ספר בכיתות ז-י"ב כתנאי לקבלת תעודת בגרות.
פטר אלטנברג
ביוגרפיה
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
עיקרי החוק
כל מקום ציבורי המכיל למעלה מ־500 איש חייב להחזיק בבעלותו לפחות מכשיר החייאה אחד ולשמור על תקינותו. שני תנאים עיקריים להצבתו במקום: תנאי ראשון נגישות למכשיר, תנאי שני סימון: מקום הימצאותו יסומן בשילוט או בסימון מתאים. ישנם מקומות ציבוריים שמחויבים להחזיק יותר ממכשיר החייאה אחד. הוראות וחוקים אלו חלים על כל מקום ציבורי, פרט לגורמי ביטחון וממשלה שונים.
מקום ציבורי הוא מקום המיועד לציבור הרחב (בדרך כלל 500 איש ומעלה) כגון, קניונים, אצטדיוני ספורט, בתי סוהר ובתי מעצר, מוסדות להשכלה גבוהה, דיור מוגן, תחנות רכבת, גני אירועים ומרכזי כנסים, חופי רחצה ובריכות שחייה.
עזרה ראשונה בבתי ספר – תיקון לחוק לימוד עזרה ראשונה 2001
בחוק לימוד עזרה ראשונה בבתי ספר התשס"א 2001 קיימת החובה של לימוד קורס הגשת עזרה ראשונה בבתי ספר לעובדי חינוך ולתלמידים, במטרה לתרום להצלת חיים ולהגברת המודעות לערך של קדושת החיים. על פי החוק, על בתי הספר להקנות ידע תאורטי ומעשי בהגשת עזרה ראשונה על פי תוכנית לימודים שתקבע לתלמידי כיתות ז-י"ב. עמידה במבחן מעשי ועיוני בקורס יהווה תנאי לקבלת תעודת בגרות. בנוסף חלה חובה של החזקת ערכת עזרה ראשונה אחת לפחות.
סיבות ללימודי עזרה ראשונה
ידע בעזרה ראשונה חשוב לצורך הצלת חיים, ולכן כיום, חלה חובה על עובדי הוראה, מנהלי מוסדות קהילתיים ומובילי רכב ציבורי לעבור קורס בהגשת עזרה ראשונה מתוך הכרת החשיבות.
מסכת פסחים
מַסֶּכֶת פְּסָחִים היא המסכת השלישית שבסדר מועד – במשנה ובתלמוד. מסכת זו מורכבת מעשרה פרקים העוסקים בפרטי ההלכות וסוגיות הסובבות לחג הפסח. בתלמוד בבלי מסכת פסחים כלולה מ־120 דפים בדפוס וילנה.
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
הצבת מכשירי החייאה בבית הספר
בתי ספר עם לפחות 500 תלמידים מחויבים על פי חוק להציב דפיברילטור, מכשיר החייאה לטיפול חירום בדום לב. לפי משרד החינוך, יישום החוק יתבצע באופן הדרגתי. הצבת המכשירים היא באחריות הרשויות המקומיות או הבעלים של בית הספר.
חבר הכנסת יעקב מרגי וחבר הכנסת אחמד טיבי ביקשו להחיל את החוק גם על בתי הספר למרות ויכוחים רבים בכנסת בעקבות עלותו הרבה. משפחות אשר ילדיהם התמוטטו בשטח בית הספר תמכו בחוק וסיפרו כי אילו היה מוצב מכשיר החייאה באזור בית הספר מצב ילדיהם לא היה מדרדר ומציל אותם ממוות.
מסכת פסחים
שם המסכת
השם שנקבע על ידי חז"ל למסכת הזו הוא 'פסחים'- ברבים ולא פסח ביחיד. טעמים אפשריים הנידונים בכך:
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים
הצבת מכשירי החייאה בבית הספר
מי שפנתה בזמנו לח"כ יעקב מרגי כדי שיוביל את החוק להצבת מכשירי החייאה גם במוסדות חינוך היא לימור הירשברנד, שבתה בר נפטרה 4/3/2009 מדום לב בגיל 15 בבית ספר בבית אריה. בשנת 2011, שנתיים לאחר מות הבת, הקימה אמה יחד עם בני שרביט, שהתנדב לסייע לה, את העמותה "הלב של בר", הפועלת כדי להעלות את המודעות לנושא של מכשירי החייאה. לבר הייתה הפרעת קצב לב, והדבר היחיד שיכול היה להציל אותה הוא מתן שוק חשמלי באמצעות דפיברילטור. עמותת "הלב של בר" תמכה בכך שהחוק יחול על בתי הספר וייושם, ולכן הגישה העמותה בקשה כי ירחיבו את החוק כך שיכלול את בתי הספר. העמותה אף פנתה מספר פעמים אל משרד החינוך. לדבריה, אף לא מסמך אחד הוצא שמאשר או ממליץ לבתי ספר המעוניינים בכך לרכוש לבדם את המכשיר שעלותו נאמדת בכ-5,000 שקלים. החוק לא חל על בתי ספר שמונים מתחת ל-500 תלמידים בגלל העלויות התקציביות של המכשיר.
מסכת פסחים
מיקומה של המסכת בסדר מועד
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, ישנן שתי סיבות להבאת המסכת לאחר מסכת שבת. הראשונה היא שמצוות הפסח היא מהמצוות הראשונות הנתונות על ידי משה. הסיבה השנייה היא שמצוות הפסח היא המצווה שמופיעה מיד לאחר מצוות השבת ("שנייה לשבת") בפרשת המועדות.
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 89 משניות.
ראשוני ספרד
פירושם של שניים מחכמי ספרד על המסכת, הריטב"א - שמובא פירוש מקוצר של תלמידו בשמו - והרשב"א אבדו. בנוסף לכך, פירושו של הרמב"ן, גם הוא מחכמי ספרד, מונה רק שלושה עשר דיבורי המתחיל על כל המסכת. אמנם, ישנם בידינו שני פרשנים ספרדים ייחודיים על המסכת - מהר"ם חלאווה וחידושי רבינו דוד.
פרקים ה-ט במסכת
פרקים ה-ט במסכת ("מסכת פסח שני") עוסקים בדיני קדשים, והרבה ממפרשי המסכת לא כתבו פירושים על פרקים אלו
פרק ערבי פסחים
בפרק ערבי פסחים ניתוסף הפירוש של נכד רש"י, רשב"ם.
Boy's a Liar
Boy's a Liar הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגליה PinkPantheress. השיר יצא לאור ב-30 בנובמבר 2022, בהוצאת חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, כסינגל השני מתוך המיני-אלבום שלה, Take Me Home. השיר זכה להצלחה כאשר פרץ בטיקטוק כמה שבועות לאחר יציאתו.
רמיקס בהשתתפות הראפרית האמריקאית אייס ספייס בשם "Boy's a Liar Pt. 2" יצא לאור ב-3 בפברואר 2023.
רקע והרכב
השיר, המוגדר לסירוגין כשיר דאנס-פופ, לו-פיי, דרים פופ, ו-R&B אלטרנטיבי ומכיל אלמנטים של צ'יפ מיוזיק, ואלמנטים מינוריים של קיי-פופ, הופק על ידי הזמרת יחד עם המפיקה הבריטית מורה מאסה. הוא עוסק ב"חסרונות של הגברים", כמו גם בסערת רגשות. PinkPantheress סיפרה כי "היא התרגשה להוציא אותו לאור". עוד היא סיפרה, "אני ומורה מאסה רצינו ליצור יחד רצועה מהנה על נושא משותף בתקופה זו של השנה: בנים הם שקרנים!".
Boy's a Liar Pt. 2
ב-3 בפברואר 2023, יצאה לאור גרסת הרמיקס עם הראפרית האמריקאית אייס ספייס. לקראת יציאתו לאור, PinkPantheress הסבירה שהיא בדרך כלל מרגישה "בררנית" בכל הנוגע לשיתופי פעולה, והדגישה את העובדה שהיא זקוקה למישהו שיכול להתאים לה היטב. הזמרת סיפרה גם כי שיתוף הפעולה נוצר בהתחלה דרך הרשתות החברתיות.
השיר נתפס כשיר המשך למקור, אשר שומר על רוב האלמנטים שלו עם תוספת של אייס ספייס בקטע ראפ חדש, העוסק במושא אהבה שכבר נמצא בזוגיות אחרת. ביום יציאתו, יצא וידאו קליפ המציג את שתי הזמרות במקומות שונים ברחבי ניו יורק. הווידאו קליפ צולם בינואר 2023.
ריקמן
ריקמן הוא שם משפחה. {{פירושונים|
נווין סואן פוק
נווין סואן פוק (ב: Nguyễn Xuân Phúc; נולד ב-20 ביולי 1954) הוא פוליטיקאי וייטנאמי, אשר כיהן כנשיא וייטנאם מ-5 באפריל 2021 עד להתפטרותו ב-17 בינואר 2023, שהתרחשה בשל פרשות שחיתות שונות. לפני כן כיהן כראש ממשלת וייטנאם בין השנים 2016–2021.
ביוגרפיה
נווין סואן פוק נולד ב-20 ביולי 1954 בדרום וייטנאם. אמו ואחיו פעלו בוייטקונג. אחותו נהרגה בהפצצות אמריקאיות במסגרת מלחמת וייטנאם בשנת 1965. בשנת 1966 נהרגה גם אמו. נווין סואן פוק ברח לצפון וייטנאם בשנת 1967. בשנים 1973–1978 למד ניהול במכללות שונות בווייטנאם. הצטרף למפלגה הקומוניסטית של וייטנאם בנובמבר 1983. נווין סואן פוק החזיק במשרות ניהול שונות במשרדי הממשלה. בשנים 2011–2016 כיהן כסגן ראש הממשלה ובאפריל 2016 נבחר לכהן כראש הממשלה.
סיאם ריפ
סיאם ריפ (בחמרית: ក្រុងសៀមរាប) היא עיר הבירה של מחוז סיאם ריפ שבצפון-מערב קמבודיה. מספר התושבים בעיר היה 139,458 נכון ל-2018. סיאם ריפ ממוקמת על גדות אגם טונלה סאפ בגובה 18 מטר מעל פני הים.
בעיר ישנם מספר רב של בתי מלון, אתרי נופש, מסעדות ובתי עסק שהוקמו סביב ענף התיירות.
רקמן
רקמן הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
צ'סטר צ'יטה
צ'סטר צ'יטה (באנגלית: Chester Cheetah) הוא דמות בדיונית והקמע הרשמי של החטיף הפופולרי צ'יטוס של תאגיד פריטו-ליי וכמו גם של חטיפי צ'יפס של פריטו-ליי בטעמים שונים.
צ'סטר צ'יטה הוא ברדלס מואנש, עם משקפי שמש ונעלי ספורט, אשר בפרסומות של החטיף משתמש בדרכים ערמומיות שונות בכדי לנסות להשיג את החטיף צ'יטוס מאנשים שונים.
הקמע המקורי של צ'יטוס היה עכבר הצ'יטוס, אך דמותו של צ'סטר צ'יטה נוצרה בשנת 1986 ומאז ואילך הוא היה לקמע הרשמי של המותג. באמצע שנות ה-90 יצרה חברת Kaneko שני משחקי וידאו בהם כיכבה דמותו של צ'סטר – "Chester Cheetah: Too Cool to Fool" ו-"Chester Cheetah: Wild Wild Quest".
בישראל כיכבה הדמות, אשר גולמה על ידי יואב צפיר, לצד חגית דסברג בתוכנית הילדים "יום יומן" ששודרה בשעות אחר הצהריים בין השנים 1991 עד 1993 בערוץ 2 הניסיוני.
אליעזר משה סלוצקין
אליעזר משה סלוצקין (1887 – 5 בינואר 1987) היה איש העלייה השנייה. ממייסדי דגניה, חוות כנרת וקיבוץ עין חרוד. ממייסדי מודל "הקבוצה הגדולה".
ביוגרפיה
סלוצקין נולד בפלך מוהילב, רוסיה הלבנה (כיום בלארוס) ב-1887 לאריה ומרים סלוצקין. בגיל שלוש נפטרה אימו כשילדה את אחותו. לאחר זמן קצר חלה גם אביו. בגיל 13 נשלח סלוצקין לבית דודו בוורשה שם למד חשמלאות כמקצוע. בבית קרוביו הכיר את יצחק טבנקין. השניים התיידדו וטבנקין הזמין את סלוצקין להצטרף לקבוצתו הציונית-סוציאליסטית. בהמשך הצטרפו השניים למפלגת פועלי ציון.
ב-1908 הפליג סלוצקין לניו-יורק במטרה לעזור לאחיו החולה ולהביאו לשם. סלוצקין עבד כדי לממן את המעבר, אך המיזם נכשל. האח נאלץ להפליג חזרה ובדרך התאבד. סלוצקין עבד עוד כ-4 שנים כדי לשלם לעורכי הדין ששכר למען אחיו.
ב-1913 יצא סלוצקין מארה"ב כדי לעלות לארץ ישראל. בדרכו עבר בווינה כדי להשתתף כאורח (לא כציר) בקונגרס הציוני ה-11. בקונגרס פגש את יוסף ברץ ותנחום תנפילוב, ממייסדי קבוצת דגניה,  ששכנעו אותו להצטרף ליישובם.
בהגיעו לארץ ישראל התיישב תחילה בכפר אוריה, ולאחר כמה חודשים הצטרף לקבוצת עולים מתנועת "פועלי ציון" והתיישב איתם בדגניה. שש שנים שהה במקום ועבד בענף הפלחה. לאחר המלחמה, ב-1920, הוקמה מפלגת אחדות העבודה והדבר גרם לפילוג בדגניה: תומכי "פועלי ציון" נשארו במקום וקבוצה קטנה של תומכי "אחדות העבודה", ביניהם סלוצקין, עזבה ועברה לחוות כנרת.
בחוות כנרת נטש סלוצקין את החקלאות והחל לעבוד בתחומים טכניים כמו בניין ואינסטלציה. ב-1923 הוזמן על ידי אברהם הרצפלד לנהל ולפקח על הקמת בית ההבראה "ארזה" בהרי ירושלים. סלוצקין, שהיה כבר נשוי ואב לבת, נענה ועבר לירושלים עם משפחתו. אבן הפינה לבניין הונחה ב-1923 והוא נחנך ב-1924. עם סיום הבנייה לא שב סלוצקין לחוות כנרת, אלא בחר להצטרף עם משפחתו למייסדי קיבוץ עין חרוד.
סלוצקין הגיע לעין חרוד כאשר הקיבוץ שכן עדין במחנה ליד המעין. הוא החל לעבוד בתחום האינסטלציה, והמשיך לעבוד בו עם המעבר למקום הקבע. מאז ועד הפילוג היה סלוצקין המתכנן, המקים והמתחזק של מערכת האינסטלציה בקיבוץ. הוא גם הרחיב אותה בהתאם להתרחבות הקיבוץ והכניס בה שיפורים. תוך כדי כך התמקד סלוצקין בנושא שהעסיק אותו מאז ימיו הראשונים בארץ : עבודת הנשים. הוא ראה בדגניה כיצד נדחקו הנשים - בניגוד לרצונן - לעבודות השירות. בעין חרוד ראה שהתופעה הזו נמשכת ומתקבעת, בניגוד להשקפת העולם שלו. בתוך ההתגייסות שלו להיטיב את תנאי העבודה של הנשים הוא טבע את האימרה על נשי העלייה השניה: "הן שילמו את המחיר". הוא עסק באופן רצוף בהכנסת שכלולים והמצאת פטנטים לענפי השירות - בעיקר מטבח, חדר-אוכל ומכבסה - כדי להקל את עבודת הנשים. לדוגמה, הוא הכניס את השימוש בקיטור.. המים במטבח ובמכבסה - לצרכי בישול וכביסה - חוממו בתחילה על-ידי תנור עצים. סלוצקין החליף אותו במיתקן שייצר קיטור. הקיטור נוצר מחימום מים באמצעות דלק נוזלי. את החידושים של סלוצקין באו לראות, וללמוד, מכל הקיבוצים בארץ..
במקביל, מילא סלוצקין תפקידים חברתיים: היה מזכיר משק, חבר מזכירות, חבר בוועדות טכניות ועוד. במשך שנים רבות היה חבר ועדת הבוררים של הקיבוץ.
בשנת 1933 שלח הקיבוץ את סלוצקין ואת אהרן ציזלינג להודו, כדי שיארגנו הבאת תעשייה לעין חרוד. יעדם היה יהודי בעל מפעל לכלים בלתי שבירים מבקליט שהיה מוכן למכור את הפטנט, אך כשהגיעו להודו התברר כי רימו אותם, וכי הכלים ה"בלתי שבירים" נשברו בהדגמה.
ב-1954 התפלג הקיבוץ בשל מחלוקת פוליטית, וסלוצקין הצטרף לקיבוץ עין חרוד איחוד. גם בקיבוץ החדש הקים את מערכת האינסטלציה, כפי שעשה בקיבוצו הקודם. סלוצקין נפטר ב-1987, זמן קצר אחרי שחגג יום הולדת 100. אף שהיה חבר בעין חרוד איחוד ביקש להיקבר בבית הקברות של עין חרוד מאוחד, סמוך לקברו של, שנהרג בפעולת פיצוץ גשר אכזיב עליה פיקד. סלוצקין השאיר אחריו שתי בנות ובן, נכדים ונינים.
יחסיו עם טבנקין וכצנלסון
סלוצקין, טבנקין וכצנלסון היו ילידי אותו שנתון, 1887.
את טבנקין פגש סלוצקין בוורשה כשהיו שניהם כבני 14. טבנקין התבלט כבר אז בפעילות חברתית ופוליטית, והשניים התיידדו. טבנקין צירף את סלוצקין לחבורתו ובהמשך הצטרפו שניהם לתנועת פועלי ציון. לאחר מכן נפרדו דרכיהם ונפגשו שוב בעין חרוד, שם חידשו את ידידותם, עד הפילוג.
את ברל כצנלסון פגש סלוצקין בנדודיו בארץ עם עלייתו ארצה. הקשרים ביניהם התהדקו החל מ-1920, בחוות כנרת. שם פגשו השניים את הנשים שלהם - האחיות בלומה מירון ולאה מירון-כצנלסון. סלוצקין נשא את בלומה לאשה בחצר כנרת. כצנלסון נקלע למשולש רומנטי עם לאה ושרה שמוקלר, אך לאחר פטירתה של שרה נשאר עם לאה עד סוף ימיו. היותם נשואים לשתי אחיות יצרה לסלוצקין וברל מעגל משפחתי קרוב ואינטימי.
סלוצקין אמנם היה ידוע כאיש טכני אך לא פחות מכן כאדם בעל יחסי אנוש מצוינים, הומניות ורגישות לזולת. גם הוא קרא, למד והכיר היטב את עקרונות הסוציאליזם והתאוריות השיתופיות. ההבדל בינו לבין כצנלסון וטבנקין, הוגי הדור, היה בכך שהוא "העדיף את האנשים על פני העקרונות". ברל וטבנקין העריכו מאד את דעתו של סלוצקין. התייעצו אתו ושפכו את לבם בפניו. הוא היה ונשאר בעיניהם - אנשי המלים - מודל ומופת של חלוץ: איש מעשה, שהוא גם משכיל, בעל תודעה סוציאליסטית ועקרונות הומניים. הוא ליכד ביחסי האנוש שלו את השניים ואת החבורות שהיו סביבם. סלוצקין מצידו העריך אותם מאד אך לא ראה אותם כמורמים מעם. בשבילו הם היו פשוט ידידיו הקרובים, חבריו לדרך.
בשל קרבתו הרבה לכצנלסון, שימשו סלוצקין וארכיונו כמקור חשוב לכתיבת הביוגרפיה "ברל" על ידי אניטה שפירא והוא זכה להתייחסות מיוחדת בדברי ההקדמה שלה.
חוץ מהחומר הרב, בחלקו ייחודי, שקבלה שפירא מסלוצקין היא התרשמה מאישיותו המיוחדת, ונקשרה ביניהם ידידות רבה. לאחר צאת הספר לאור התגלעו ביניהם כמה חילוקי דעות. סלוצקין חשב שדבריה היו מוטעים בכמה מקומות וביטא את ביקורתו כלפיה באופן ישיר. אך לאחר מכן הוא דאג ליישר את ההדורים, וידידותם נמשכה.
למשל, בעניין לאה מירון, גיסתו של סלוצקין ואשתו של ברל: סלוצקין לא הסכים עם תיאור דמותה בספר. על כך כתבה אניטה שפירא:
הסופר מאיר שלו ראיין את זקני עמק יזרעאל ואסף את סיפוריהם לשם כתיבת ספרו הראשון רומן רוסי. סלוצקין, שהיה מספר סיפורים ידוע, היה אחד המרואיינים שלו. הסופר מספר על פגישתו הראשונה עם סלוצקין בספרו גינת בר (ספר), ומציין, כי שילב ברומן משפטים ואבחנות ששמע מפי סלוצקין.
יונגפרנזה
יונגפרנזה (בגרמנית: Jungfernsee, מילולית "אגם הבתולה") הוא אגם רדוד בעמק קרחוני בין פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג לברלין בירת גרמניה. כיום זורם דרכו הנהר האפל, ולכן הוא שייך למערכת המים ברלין-פוטסדאמר האפל (Berlin-Potsdamer Havelgewässern). עומקו המקסימלי 4 מטרים, והוא משתרע לאורך 3.52 קילומטרים מדרום-מזרח (גשר גליניקה) לצפון-מערב (Großes Horn), ובכך שוכן בכיוון הזרימה הטבעי של ההאפל בשרשרת האגמים שלו. החלק הגדול ביותר של פני המים שלו שייך לעיר פוטסדאם. רק משולש קטן מול הגדה הדרומית-מזרחית שלו שייך לברלין.
יונגפרנזה מוגדר כנתיב מים פדרלי (Bundeswasserstraße), קטע של נתיב המים התחתון של ההאפל.
השם "יונגפרנזה" ("אגם הבתולה") מתייחס למנזר הבנדיקטיני שפנדאו, שהיה הבעלים של האגם.
ב-1999 נוספה הגדה הדרומית של האגם למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
תיאור
ההיצרות הקלה בין רייסטררהורן (Riesterhorn) על הגדה הצפונית לקוואפהנהורן (Quappenhorn) על הגדה הדרומית מחלקת את האגם לחלק דרום-מזרחי מעט מעגלי ולחלק צפון-מערבי צר וארוך. הרוחב הגדול ביותר בחלק הדרום-מזרחי הוא 1.45 קילומטר, בחלקו הצפון מערבי הרוחב הוא מקסימום 490 מטר. הנקודה הצרה ביותר היא 180 מטר, הרוחב בין קוואפהנהורן לריסטרהורן הוא 270 מטר. יער המלך, אזור ציד פרוסי לשעבר, גובל כמעט לחלוטין בגדה הצפונית המכוסה קנים. יש רק כמה מקומות שיש בהם חופי רחצה אליהן ניתן להגיע ברגל או באופניים. על רייסטררהורן, קו החוף העובר צפונית-מערבית-דרום-מזרחית עד לנקודה זו מתעקל תחילה צפונה-מזרחה ואז מזרחה. הקצה הדרומי של נמצא במרחק של 390 מטרים בלבד מכאן. בצפון-מזרח יונגפרנזה שוכנת כנסיית הגואל ישירות על הגדה הצפונית. הגדה התלולה ממול, המתנשאת לגובה 20 מטר מעל פני המים, גם היא מיוערת. בחלק זה ממוקמים שמורת הציפורים "וסטליכר דיפלר פורסט" של האיחוד האירופי (EU-Vogelschutzgebiet Westlicher Düppeler Forst) ופארק קליין-גליניקה המשתרע בכיוון דרום-מערב עד גשר גליניקה, המשתרע מעל מוצא מי האגם.
הגבול בין מדינת ברנדנבורג לברלין עובר בחלק הדרומי-מזרחי של האגם, במקביל לגדה של ברלין (לפני 1990 הגבול הפנים-גרמני בין גרמניה המזרחית לבין ברלין המערבית). האגם לא היה נגיש מהגדה של פוטסדאם. הגדה שמתחילה כאן בנויה בחלקה, ולאחר ההתמזגות עם תעלת הסנגרבן (Hasengraben), שמגיעה מאגם הייליגר (Heiliger See), מייצגת את הגבול הצפון-מזרחי של הגן החדש. הגדה עוברת דרך כף קוואפהנהורן בכיוון צפון מערב עד נדליץ. המצר בין יונגפרנזה לאגם הייליגר הוא ברוחב 190 מטר בלבד. המחלבה לשעבר בגן החדש (כיום מסעדה) נמצאת על גדה זו וארמון צציליינהוף, שוכן 160 מטרים מהאגם. מטרים ספורים ממזרח למצר, הקים הקייזר וילהלם השני יישוב בשנת 1890 על פי המודל של כפרים נורווגיים. תחנת המלחים קונגסנס (Matrosenstation Kongsnæs) נהרסה עם בניית חומת ברלין, שאר הבתים נשמרו.
מועצת הפדרציה האתיופית
בית הפדרציה (באמהרית: የፌዴሬሽን ምክር ቤት ובתעתיק לעברית: יאפאדרשין מאקיר בית) הוא הבית העליון משני הבתים של הפרלמנט האתיופי המונה 112 חברים מ-69 קבוצות אתניות שונות. תפקידו של בית הפדרציה לצד בית הנבחרים, הוא לפקח על הממשלה ולפרש את החוקה.
מהות המועצה
מועצת הפדרציה הוקמה בעקבות החוקה האתיופית. מועצה זו באה לשמר את כוחם של הקבוצות האתניות הקטנות באתיופיה, ועל מנת שלא יתקבל חוק הפוגע באחת מהם.
הבחירות למועצה הפדרלית מתקיימות כל חמש שנים, ועל פי החוקה האתיופית מי שבוחר את חברי המועצה הם בתי הנבחרים המקומיים של מדינות הפדרציה, או על פי החלטת אותה מדינה, על ידי אזרחיה שלה.
כוח
למרות שהיא הבית העליון, מועצת הפדרציה נחשבת לגוף פחות פורמלי מאשר הבית התחתון, בית הנבחרים. היא מדגישה יותר את מבנה הפדרציה האתיופית אשר מאחדת את הקבוצות השונות. עקב צורתה הפדרליסטית.
סמכויות מיוחדות המוענקות על פי החוקה רק למועצת הפדרציה:
יושב ראש וחברי מועצת הפדרציה
לפי פרק שש בסעיף 61 לחוקת אתיופיה, על מועצת הפדרציה לבחור מבין חבריה יושב ראש. חלק מתפקידיו הרשמיים של יושב ראש מועצת הפדרציה כוללים ניהול דיונים והצבעות במליאה, ניסוח והצגת של נושאים לדיון, מתן הוראות והתייעצות עם הוועדות השונות של מועצת הפדרציה.
נציגים
במועצת הפדרציה יש 112 נציגים המייצגים 69 קבוצות אתניות שונות.
מארק מליאר
מארק מליאר (נולד ב-5 במרץ 2000) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי המתחרה בדרגות נכות S7. פעמיים אלוף פאראלימפי (טוקיו 2020) ושיאן עולם במשחים ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר מעורב אישי. מליאר גם מחזיק בארבע מדליות מאליפויות עולם והוא שיאן עולם במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
ביוגרפיה
מארק מליאר נולד עם שיתוק מוחין במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה, לאלכס ולדיאנה. יש לו אח-תאום, אריאל מליאר, אף הוא שחיין פאראלימפי.
מליאר החל להתאמן בשחייה בגיל 5 יחד עם אחיו כחלק מטיפול הידרו-תרפי. לאחר מספר שנים, עבר לנבחרת השחייה של איל"ן חיפה והוא מתאמן בבריכת איל"ן בקריית חיים, בהדרכת יעקב ביננסון. במהלך השנים הראשונות התחרה בתחרויות ארציות, ועם הצלחותיו התקדם לאליפויות אירופה והעולם, כאשר בכולן זכה להישגים.
2018
באליפות אירופה שנערכה בדבלין, אירלנד באוגוסט 2018 זכה מליאר ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:48.69 דקות ומדליות ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.89 דקות  ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:24.67 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:38.69 דקות.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2019 קבע מליאר במשחה ל-1500 מטר שיא עולם חדש של 19:27.26 דקות, שיפור של כמעט 23 שניות לשיא בן 8 השנים.
אלוף עולם
באליפות העולם לנכים שנערכה בלונדון בספטמבר 2019 זכה מליאר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:33.64 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-6 שנים של קרייג ג'וזף מהממלכה המאוחדת (4:39.14 דקות), לפני אנדרי טרסוב מאוקראינה (4:40.07 דקות) ואינקי בסילוף מארגנטינה (4:43.30 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 2:33.83 דקות, אחרי קרלוס סרנו מקולומביה, שקבע שיא אליפות חדש של 2:31.11 דקות ולפני אנדריי טרוסוב (2:35.28 דקות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 2:37.54 דקות. בנוסף, סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:22.99 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.95 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 1:11.92 דקות.
אלוף פאראלימפי
ב הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי דרגת נכות S7 בשיא עולם חדש של 4:31.06 דקות, לפני אנדיר טרוסוב (4:35.56 דקות) ואוון אוסטין מארצות הברית (4:38.95 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי SM7 בשיא עולם חדש של 2:29.01 דקות, לפני אנדריי טרוסוב (2:29.99 דקות) וקרלוס סרנו מקולומביה (2:31.58 דקות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 2:32.86 דקות.מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:10.08 דקות, אחרי אנדריי טרוסוב שקבע שיא עולם חדש של (1:08.14 דקות) ופיפו קרלומנו מארגנטינה (1:08.83 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 28.49 שניות.
חשופים בצריח
חשופים בצריח הוא רומן היסטורי-דוקומנטרי מאת שבתי טבת, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1968 ב"הוצאת שוקן". הספר עוסק בקרבות חיל השריון הישראלי בסיני וברמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים. הספר, שזכה להצלחה רבה, תורגם ל-14 שפות ונמכר בלמעלה מ-100 אלף עותקים. נחשב לאחד מהספרים הבולטים העוסקים במלחמות ישראל בכלל, ובמלחמת ששת הימים בפרט.
רקע
לאחר ניצחון צה"ל במלחמת ששת הימים וכחלק מהאופוריה ששררה בארץ בעקבותיה, הוצפה ישראל בגל ממוסחר של מוצרים ברוח המלחמה דוגמת אלבומי ניצחון, תקליטים. כחלק מגל זה נכתבו ספרים רבים אשר עסקו בקורות המלחמה, בהם "שישה ימי תהילה" של אביעזר גולן, "ירושלים לנצח" של אלי לנדאו ו"היום הקצר ביותר" של אריה אבינרי. רבים מספרי המלחמה נכתבו בפרק זמן קצר יחסית על מנת שניתן יהיה להוציאם במהרה לציבור הרחב ולחנויות הספרים, תופעה אותה כינה בביקורתיות איתן הבר "מלחמת הספרים", אשר לטענתו נכתבו בשטחיות והוצאו לאור בחיפזון כדי להגיע במהירות הגדולה ביותר אל מספר הקוראים הרב ביותר. בהקשר זה, סופרים וספרים "נלחמו" על ליבו ועל כיסו של הקורא הישראלי שגילה אחר המלחמה להיטות בלתי רגילה לכל סיפור גבורה.
ערב מלחמת ששת הימים נשלח טבת, במסגרת תפקידו כעיתונאי "הארץ", על ידי דובר צה"ל לחטיבה 7 של חיל השריון עליה פיקד שמואל גונן (גורודיש), ושהה עימה במהלך תקופת ההמתנה ולאורך המלחמה. בראיון שנערך עמו ופורסם בעיתון "כל העיר" בינואר 1994, ציין טבת כי כלל לא חשב להוציא ספר בעקבות המלחמה, אך בעקבות לחצים מצד עורך עיתון "הארץ" גרשום שוקן, שאף הוציאו לחופשה ארוכה לשם כתיבת הספר, שינה את דעתו.
במסגרת המחקר שערך לשם כתיבת הספר ונמשך כשבעה חודשים, ראיין טבת אנשים רבים, לרבות קצינים וחיילים שנטלו חלק במלחמה. במסגרת התחקיר, ניסה טבת להתחקות אחר התפתחותו של חיל השריון בצה"ל בכלל ותפקודו במלחמת ששת הימים בפרט.
במהלך ראיון שקיימה עמו העיתונאית סימה קדמון ושפורסם בעיתון "מעריב" ביוני 1992, תיאר טבת את נסיבות יצירתו של הספר:
במהלך אותו ראיון אף חשף טבת כי את הרעיון לשם הספר לקח מאירוע שהתרחש במסגרת קרב הג'יראדי, שנערך ב-5 וב-6 ביוני 1967 בין חיילים מהדיוויזיה המצרית ה-7 לבין חיילי חטיבה 7 של צה"ל. במהלך הקרב, הסיר מפקד החטיבה גורודיש את קסדתו בניסיון להפיח בחיילים אי פחד מהאש המצרית. "חשיפתו" זו של גורודיש היא שנתנה את ההשראה לשם הספר.
הספר יצא לאור לראשונה בתחילת שנת 1968 וזכה לשבחי הביקורת והקהל. במהלך השנים יצאו מהדורות נוספות של הספר, כאשר האחרונה התפרסמה במאי 2017 בהוצאה מיוחדת של "כנרת זמורה ביתן" ובה פתח דבר מאת הרמטכ"ל גדי איזינקוט, לציון 50 שנים למלחמה. הספר תורגם ל-14 שפות ונמכר ביותר מ-200 אלף עותקים.
תקציר העלילה
חלקו העיקרי של הספר עוסק בתיאור קרבות השריון במהלך המלחמה. הספר מתמקד בעיקר בקרבות שנערכו בזירת סיני על ידי אוגדה 84 ("אוגדת הפלדה") בפיקודו של ישראל טל (טליק), בתוספת סקירה תמציתית יותר של קרבות השריון ברמת הגולן. יחד עם תיאור פרטני של הקרבות, מציג טבת בספר סקירה היסטורית של התפתחות חיל השריון הישראלי. בהקשר זה, מתאר הספר את ניסיונות מפקדי הגייס בשיפור ביצועי החיל ודימויו, את המאבק להחדרתם של כללי משמעת קשוחים תוך עימות קשה עם האתוס הפלמ"חניקי שבז לנחיצותם של כללים אלה, את תחושת הנחיתות של החיל למול היוקרה והזוהר שהיו לחטיבות החי"ר, לרבות חטיבת הצנחנים, ואת מאבקם של מפקדי החיל למצב את השריון ככוח ההכרעה העיקרי של צה"ל.
סוגה ספרותית
במסגרת מאמרו "חשופים בצריח ושיח לוחמים כצירי זהות מתפצלים", מציין אלון גן כי יש לראות את הספר כמיזוג בין רומן היסטורי–דוקומנטרי לכתבת תחקיר עיתונאית. לתיאור קרבות השריון, מגיע הקורא לאחר שערך כבר 'היכרות' עם גיבורי הספר, שחלקם ימותו במהלך המלחמה. לפי דן, נוצרת בדרך זו אמפתיה וקרבה בין תיאורי הקרב לגיבורים שכבר הספקנו להתוודע למשפחותיהם, לשאלותיהם ולמצוקותיהם. אך אף שהספר פותח צוהר לעולמם האזרחי של גיבוריו, טבת מקפיד לעשות זאת בשפה 'צברית' המתרכזת במעשים ומשאירה לקורא את העיבוד הרגשי המתלווה למעשים אלה. שפת הספר היא תיאורית ומאופקת, ומסתייגת במופגן מהוספת תיאורים רגשיים לרצף ההתרחשויות המתואר. לטענת דן, אחד הגורמים העיקריים להצלחתו של הספר והיותו לרב מכר שהודפס במהדורות רבות ותורגם לשפות זרות הוא המיזוג שבין סיפוריהם הפרטיים של החשופים בצריח לבין תיאור 'היסטורי' של מהלכי הקרבות שבהם לקחו חלק.
ביקורת והשפעה
עם יציאתו בשנת 1968, כשמונה חודשים לאחר סיום מלחמת ששת הימים, זכה הספר להד תקשורתי ולהצלחה מסחרית רבה, לאחר שנמכר ב-70 אלף עותקים במספר החודשים הראשונים לאחר יציאתו לאור. יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל ציין כי הספר "כתוב בצורה יוצאת מן הכלל, מקורית ועוצרת נשימה... תיאורי הקרב הם השיא של הספר. הושג בהם הישג שלא הושג עד עכשיו בכל ספרות המלחמה... מחיתי הרבה דמעות יבשות כשקראתי את 'חשופים בצריח'". משה דיין, הרמטכ"ל הרביעי של צה"ל ושר הביטחון במלחמת ששת הימים, ציין כי "זהו ספר יוצא מהכלל. הטוב ביותר שקראתי, וקראתי גם את מה שאני כתבתי על מלחמותינו. העיקר בספר הם הלוחמים, ולהם ניתן בספר ביטוי עמוק, שותת דם, רווי אהבה וקורע בנשמה".
לדעת האלוף אורי אור, לשעבר סגן שר הביטחון ואחד מגיבורי הספר בתוקף תפקידו כמפקד פלוגת הסיור של חטיבה 7 ב"אוגדת טל", אחת הסיבות שמייחדות את הספר מספרי מלחמה אחרים נעוצה ביכולתו המיוחדת של טבת לספר את סיפור המלחמה - היכולת לשלב בין "הסיפור הגדול" - סקירה היסטורית של התפתחות חיל השריון, הניסיונות לשפר את ביצועיו ודימויו ותחושת הנחיתות מול היוקרה שהייתה לחטיבות החי"ר, ובעיקר תיאור הקרבות במהלך הלחימה - יחד עם הסיפור האישי של כל אחת מהדמויות, דמויות שחלקן ימצאו את מותן במהלך הספר באופן שמעורר הזדהות ואמפתיה כלפיהן וכלפי התחבטויותיהן, מצוקותיהן וחייהן. בהקשר זה ציין אור כי:
מאז אוקטובר 1973, נתפס הספר כאשם בתרומה ממשית להילת הגנרלים המסנוורת אשר גרמה למחדל במלחמת יום הכיפורים. הספר נתפס כאחד מזורעי זרעי השאננות השחצנית לאחר מלחמת ששת הימים. אחת מהביקורות כנגד הספר, כפי שמציין אלון גן במאמרו היא כי ניתן לראות בספר כ"שיח מפקדים", שכן החייל הפשוט כמעט ואינו מוזכר בו ואילו במעט הפעמים שמוזכרים בו חיילים, הם משמשים ככל היותר כאובייקטים או כמכשירים לביצוע משימות מפקדיהם. בהקשר לכך, מסכם גן כי הספר נכתב למעשה מזווית המבט של גובה דרגות המפקד, בניגוד לספרים אחרים מתקופת המלחמה, דוגמת "שיח לוחמים" בו ניתן דגש על עדויות החיילים דווקא.
פאבל בלייב
פאבל בלייב (ברוסית: Павел Иванович Беляев 26 ביוני 1925 - 10 בינואר 1970) היה קוסמונאוט סובייטי. הוא השתתף בטיסה הראשונה בה בוצעה יציאה מהחללית אל החלל החיצון.
פאבל בלייב נולד בכפר במחוז וולוגדה. בשנת 1942, לאחר סיום עשר שנות לימוד, החל לעבוד במפעל לייצור נשק. בשנת 1943 הוא התנדב לצבא האדום ונשלח לבית הספר לטיסה. את לימודיו הוא סיים ביוני 1945 ונשלח למזרח הרחוק בו החלה מלחמת ברית המועצות - יפן. לאחר סיום הלחימה הוא הוצב ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי בעיקר באזור סיביר.
חשופים בצריח
ביקורת והשפעה
בשנת 1993, העלה בתיאטרון "הקאמרי" המחזאי הלל מיטלפונקט את ההצגה "גורודיש", שנתיים לאחר מותו. בראיונות שקיים מיטלפונקט אודות המחזה הוא חזר על הטענה שהטרגדיה של גורודיש הייתה שהוא האמין למה שכתבו עליו בחשופים בצריח.
פאבל בלייב
בשנת 1956 בלייב נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית של חיל האוויר. עם סיומה בשנת 1959 הוא נכלל בקבוצת הטייסים שהחלו להתכונן לטיסות לחלל. בלייב נכלל בקבוצה הראשונה של הקוסמונאוטים העתידיים.
חשופים בצריח
ביקורת והשפעה
על אף הביקורת כנגד הספר בנוגע להשפעתו על "הילת הגנרלים", מציין אלון גן במאמרו כי בכל הנוגע לפולחן הגנרלים בכלל ופולחן גורודיש בפרט, טבת לא חידש אלא "הוסיף עוד קיסם" "למדורת המיתולוגיזציה שלהבותיה בערו בכל ערוצי התקשורת". הוא מוסיף כי מיד לאחר המלחמה הפכו הגנרלים גיבורי הניצחון לדמויות מבוקשות על ידי כול וכי "תמונות הגנרלים עטורי ההילה קישטו את שערי המוספים של עיתוני סוף השבוע והעיתונים התמלאו בכתבות פרופיל שתיארו את קורותיהם ומעלליהם".
פאבל בלייב
ב-18 במרץ 1965 הוא היה על סיפון החללית ווסחוד 2 ששוגרה לחלל. ביחד איתו כטייס היה אלכסיי לאונוב. במהלך הטיסה אלכסיי לאונוב ביצע לראשונה בעולם יציאה מהחללית לחלל הפתוח. במהלך הנחיתה על כדור הארץ מערכת הנחיתה האוטומטית כשלה ובלייב היה צריך לבצע את הנחיתה באופן ידני.
חשופים בצריח
ביקורת והשפעה
בשל הצלחתו הרבה, הייתה לספר השפעה רבה על צעירים לקראת גיוס ועל עיצוב השקפת עולם ובחירת דרכם הצבאית. דוגמה להשפעה זו הייתה על יובל נריה, שקיבל את עיטור הגבורה במהלך לחימתו כקצין בגדוד טנקים בקרבות בקנטרה ובחווה הסינית ותיאר כיצד קריאת הספר השפיעה על הנתיב הצבאי בו בחר.
פאבל בלייב
בהמשך, בלייב השלים קורס הכנות לטיסות על חללית מדגם סויוז. הוא היה בין המועמדים לטיסה לכיוון הירח, אך תוכנית זו בוטלה מסיבות טכניות. במרץ 1967 בלייב הוצא מסגל הקוסמונאוטים מסיבות בריאותיות. הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים במערכת החלל הסובייטית.
חשופים בצריח
ביקורת והשפעה
עם השנים הפכה כותרת הספר למטבע לשון ולביטוי שגור שחרג מעבר לגבולות השיח הצבאי. מושג זה הושאל לשיח התקשורתי - "חשופים בצריח: המדינה דורשת מיליונים מאתר לטרון", לשיח הפוליטי - "ח"כים מתלוננים, נשארנו חשופים בצריח", לשיח החינוכי - "חשופים בצריח – ההורים בעיני המטפלים" ועוד.
פאבל בלייב
לזכרו נקראו מכתש על הירח ואסטרואיד.
מיכאל הררי (דיפלומט)
מיכאל הררי (נולד ב-12 באוקטובר 1959) הוא שגריר לשעבר, מרצה בחוג למדע המדינה במכללת עמק יזרעאל ועמית מדיניות במכון 'מתווים'. שימש כדיפלומט ישראלי בין השנים 1986 ועד 2017 במהלכן כיהן בין היתר כשגריר ישראל בקפריסין, כיועץ מדיני בשגרירות ישראל בלונדון, בשגרירות ישראל בקהיר, בחטיבה לתכנון מדיני ובמרכז למחקר מדיני של משרד החוץ.
ביוגרפיה
הררי נולד בחלב בסוריה ועלה ארצה עם משפחתו בשנת 1966. שירת בצה"ל בחיל המודיעין. סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, תואר שני (בהצטיינות) במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ולמד תואר שני נוסף במשפטים ללא משפטנים. בעל תעודת בוגר המכללה לביטחון לאומי (מב"ל). נשוי לסיגל עובדת סוציאלית מומחית בתחום השיקום ואוצרת תערוכת 'קפריסין, אמנות החיים' במוזיאון ארץ ישראל-מוז"א. אב לבן ושתי בנות.
שירות במשרד החוץ
בשנת 1986 הצטרף לסגל משרד החוץ ומילא מגוון תפקידים בארץ ובנציגויות ישראל בעולם.
שלוש שנים שירת בשגרירות ישראל בקהיר (1988–1991) כמזכיר שני מדיני, בין היתר במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.
בין השנים 1991–1998 היה אחראי על הנושא הפלסטיני ובהמשך גם הנושא הירדני במרכז למחקר מדיני (ממ"ד) של משרד החוץ.
במסגרת תפקידו כסגן ראש החטיבה לתכנון מדיני במשרד החוץ בין השנים 2003–2009 התמקד במכלול המזרח התיכון. בתהליך הבחירות לפרלמנט הפלסטיני בשנת 2006 היה אחראי על המשקיפים הבינלאומיים שהגיעו לפקח על הבחירות.
במהלך 5 שנות כהונתו כשגריר ישראל בקפריסין (2010–2015) שודרגו היחסים בין המדינות באופן משמעותי במכלול תחומים – מדיני, ביטחוני, תרבותי, כלכלי, ועל כך זכה לעיטור כבוד מיוחד משר החוץ הקפריסאי.
קיידן בויד
קיידן בויד (באנגלית: Cayden Boyd נולד ב־24 במאי 1994) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מיכאל הררי (דיפלומט)
שירות במשרד החוץ
בשנים 2015–2017 כיהן כראש החטיבה הבינלאומית במרכז המחקר המדיני (ממ"ד) של משרד החוץ.
קיידן בויד
ראשית חייו
בויד נולד בבדפורד, טקסס לדבי ומייק בויד. אחותו הגדולה, ג'נה בויד, היא גם שחקנית. בויד מנגן בכינור וצ'לו ושיחק כדורגל בתיכון. הוא בוגר אוניברסיטת פפרדיין, במנהל עסקים.
מיכאל הררי (דיפלומט)
תפקידים נוספים
בשנת 2017 הצטרף לצוות המרצים בחוג למדע המדינה במכללת עמק יזרעאל, שם קידם מומחיות בנושאי דיפלומטיה ומדיניות חוץ כולל נושאים בתחום האנרגיה.
קיידן בויד
קריירה
בויד קיבל את תפקידיו הראשונים, תפקידי טלוויזיה קטנים ופרסומות, כבר בגיל 6 ו -7.
מיכאל הררי (דיפלומט)
תפקידים נוספים
בנוסף, הררי משמש עמית מדיניות במכון מיתווים – המכון הישראלי למדיניות חוץ אזורית. במקביל, עוסק בייעוץ בתחום האנרגיה בדגש של ממשקי מדיניות ואסטרטגיה עם מכלול האנרגיה במזרח הים התיכון.
קיידן בויד
קריירה
הוא גילם את בנו של טים רובינס בסרט בקולנוע מיסטיק ריבר.
הוא שיחק את וורן וורת'ינגטון השלישי בסרט אקס-מן 3: המפלט האחרון, והוא לוהק לתפקיד הראשי בסרט "יש חלומות, נצא למסע" משנת 2007.
בשנת 2008 הופיע לצד ג'וליה רוברטס ווילם דפו בסרט "לחזור בקיץ". בשנת 2014 הופיע בסדרה אוקוורד וחזר לשחק בה בשנת 2015. הוא גילם את החבר של ג'נה.
במרץ 2021 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הגברת הראשונה.
מחנה מונופול
מחנה מונופול היה מחנה ריכוז שהוקם בעיר סקופיה על ידי בולגריה, כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם להשמדה של יהודי מקדוניה ותארקיה.
תולדות המחנה
המחנה הוקם בעיר סקופיה, בבית חרושת לייצור טבק ששמו "מונופול". המפעל הכיל מספר מבנים שהוסבו למחנה מעבר.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש "הקומיסריון לשאלות יהודיות" הסכם עם תיאודור דנקר על מסירת יהודי תראקיה ומקדוניה לגרמנים, כשלב ראשון לקראת גירוש כל יהודי בולגריה. הרכוש הפרטי והקהילתי היהודי יועד להחרמה על ידי השלטונות. ב 11 במרץ 1943 ערכו הבולגרים אקציות ברחבי מקדוניה. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי נעצרו במקדוניה 7,826 יהודים מתוכם: 3,290 בסקופיה, 3,296 בביטולה, ו-546 בשטיפ. בסטרומיצה, ולס וגבגליה נעצרו 26 יהודים. לקבוצה זו צורפו בהמשך 27 יהודים מהעיר פירוט ו-42 יהודים מתראקיה היוונית שלא נעצרו באקציה הראשונית.
מרביתם – 7,215, גורשו למחנה מונופול. שם הוחזקו במשך שבועות בתנאים קשים, צפיפות ורעב, תוך התעללות מתמדת מצד הבולגרים. 11 יהודים הצליחו להימלט מהמעצר ו-76 שוחררו בשל היותם בעלי אזרחות זרה. בשלושה טרנספורטים, ב-22, 25 ו-29 במרץ גורשו יושבי המחנה לטרבלינקה.