cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערביי ישראל
מלחמת העצמאות
ב־8 בנובמבר 1948 התקיים מפקד אוכלוסין כללי בישראל, באזורים שהיו בשליטת צה"ל ב־14 באוקטובר 1948. ערבים שלא היו בישראל בעת המפקד אך נמצאו בו מאוחר יותר נחשבו לנפקדים נוכחים.
בדצמבר 1948 חיו בשטח שתחת שליטת מדינת ישראל וצה"ל 108,000 ערבים, מהם כ־40,000 בעלי זכות בחירה. מספר זה התחלק לאוכלוסיית הערבים ב־82 הכפרים ברחבי הארץ (76,000), בשלוש הערים רמלה, לוד ומג'דל, (כ־15,000), ובנגב (כ־8,000).
בעקבות העברת שטחים לישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב־1949 נוספה לשטח המדינה היהודית אוכלוסייה ערבית נוספת, וביחד איתה עמד מספר ערביי ישראל על כ־160,000 איש, כ־15% מכלל האוכלוסייה בארץ. לפי הערכות היו בתקופה זו כ־46,000 נפקדים מתוך אוכלוסיית ערביי ישראל.
בסוף 1949 76.6% מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל היו מוסלמים.
1949–1966
התושבים הערבים שנמצאו בתחומי המדינה, או שהצליחו לחזור לתחומה, היו זכאים לאזרחות ישראלית, והיו זכאים להצביע בבחירות לכנסת הראשונה שנערכו בינואר 1949 (עוד לפני הסכמי שביתת הנשק). בכנסת הראשונה כיהנו שלושה חברי כנסת ערביים: אמין סלים ג'רג'ורה וסיף א-דין א-זועבי, שניהם נציגי "הרשימה הדמוקרטית של נצרת" (מפלגה שהוקמה על ידי מפא"י), ותאופיק טובי מחיפה, שייצג את "המפלגה הקומוניסטית הישראלית" (מק"י). ייצוג הערבים בכנסות הבאות היה דומה כשנציגיהם היו ממפלגות לוויין של מפא"י והמפלגה הקומוניסטית.
יחסם של שלטונות המדינה לאזרחים הערבים בתקופה זו, מיד לאחר מלחמת העצמאות, היה חשדני, ועל ריכוזי האוכלוסייה הערביים הוטל ממשל צבאי (על־פי תקנות מנדטוריות לשעת חירום משנת 1945) ומגבלות רבות. הממשל הצבאי הוטל על שטחים גאוגרפיים, אבל בפועל הוא חל כמעט אך ורק על הערבים, וזאת הן בשל אי אכיפתו על יהודים והן על ידי צמצומו לשטחים המאוכלסים בערבים בלבד. בערים המעורבות, כמו חיפה, יפו, לוד, רמלה ועכו, הוחל משטר צבאי לתקופה קצרה יחסית (עד 1951 בעכו, עד 1949 בשאר הערים), או שלא הוחל בכלל (חיפה), והערבים שחיו בהן נהנו מחופש רב יותר.
בראשית ימי המדינה פעלו השלטונות לריכוז הערבים שנותרו ביישובים חצי ריקים במספר יישובים, כמו מזרעה ושיח' דנון, תוך פינוי כפרים אחרים לצורך התיישבות יהודית. כמו כן, פונו יישובים ערביים בקרבת הגבול, כמו איקרית ובירעם. בחלק מהמקומות, כמו באל מג'דל, עודדו השלטונות את הגירתם של ערבים אל מחוץ לתחומי המדינה. בתקופה זו התקבלו חוק נכסי נפקדים, חוק רשות הפיתוח וחוק רכישת מקרקעין, ששימשו להפקעת אדמות מערבים, הן אלה שהפכו לפליטים במהלך מלחמת העצמאות, והן ערביי ישראל (שנותרו בשטח ישראל). במהלך תקופה זו התרחש ב־1956, ביום הראשון של מלחמת סיני, טבח כפר קאסם בו נטבחו למעלה מארבעים מתושבי כפר קאסם, ובהם נשים וילדים.
שיפור משמעותי במעמדם של ערביי ישראל הושג כאשר החלה ההסתדרות לקבל ערבים לשורותיה ב־1958. 14,500 ערבים התקבלו ב־1958 לאיגוד המקצועי של ההסתדרות. בשנה זו הגיע מספר התלמידים הערבים בבתי הספר הממשלתיים ל־30,000, בבתי ספר נוצריים 9,000, בבתי ספר תיכוניים 845 ובאוניברסיטאות 55 תלמידים. לקראת סוף שנות החמישים החלו ניסיונות ולחצים לבטל את הממשל הצבאי וחלק ממגבלותיו הוסרו. לבסוף, בשנת 1966 ביטל ראש הממשלה, לוי אשכול את הממשל הצבאי, אך חלק מסמכויותיו הועברו למשטרת ישראל ובוטלו בהדרגה רק במהלך השנים הבאות.
1967–2000
ביטול הממשל הצבאי בתוך תחומי הקו הירוק, ופתיחת הקו הירוק אחרי מלחמת ששת הימים, הביאו למגע מחודש בין ערביי ישראל לבין הפלסטינים האחרים בגדה המערבית וברצועת עזה. התלכדות זו לאחר פירוד של כשני עשורים, איפשרה לפלסטינים שנותרו בתחומי מדינת ישראל אחרי המלחמה ב-1948 להתחבר שוב למקורות שפתם ותרבותם, לספרות, לעיתונות, וליצירה האמנותית הערבית. בנוסף, החלו להיווצר גם שותפויות כלכליות וקשרי מסחר: פועלים מן השטחים דחקו בהדרגה את מקומם של הערבים הישראלים ממקומות עבודה בבנייה ובחקלאות, והללו הפכו להיות קבלנים או מתווכים בינם לבין המעסיקים היהודים. חלו שינויים מפליגים במבנה המקצועי והתעסוקתי של ערביי ישראל, ורבים מהם נהנו מהשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקה של מדינת ישראל אשר יצאה בתקופה זו מהמיתון החריף לאחר המלחמה. כך החלה התאוששות הדרגתית של הקהילה. ההתאוששות התבטאה בעיקר בפיתוח הקהילה הפנימית אולם היו לה גם השפעות חיצוניות.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ובמקביל לצמיחתו של מעמד בינוני משכיל חדש בקרב ערביי ישראל, התפתחה בקרב ערביי ישראל אווירה ביקורתית יותר כלפי המדינה ומוסדותיה. החל מתקופה זו ניתן לראות תהליך עקבי ומתגבר של התעוררות לאומית של ערביי ישראל, אשר ניזונה בין היתר מהקשר לערביי המדינות השכנות, שחודש לאחר מלחמת ששת הימים.
האירועים הדרמטיים שהתרחשו במהלך העשור השלישי למדינת ישראל השפיעו עמוקות על אוכלוסייתה הערבית. במחקר ההיסטורי נטען כי בעקבות אותם אירועים חל שינוי תודעתי וזהותי בקרב ערביי ישראל: טראומת הנכבה פינתה את מקומה לתחילתם של מאבקים אסרטיביים על מקומם של ערביי ישראל במדינה. זירה אחת הייתה הזירה הפוליטית: במקביל לפעילותה הפרלמנטרית של מפלגת רק"ח, ראשי הרשויות המקומיות הערביות התארגנו והקימו ועד ארצי כדי לקדם את ענייניהם מול מוסדות השלטון והממשלה. ב-1976 הציג הוועד דרישה לביטול הפקעת אדמות ולהכרה במיעוט הערבי כקבוצה לאומית בעלת מעמד מיוחד במדינה. חרף סרובו של ראש הממשלה יצחק רבין להתייחס לדרישות אלו, הוועד הארצי המשיך לקיים קשר עם גורמים ממשלתיים עד לעליית הליכוד לשלטון בשנת 1977. החל משנה זו, שרי הממשלה ופקידים בכירים במשרדיהם סרבו לפגוש את נציגי הוועד כנציגי האוכלוסייה הערבית כולה, אלא הסכימו לפגוש כל אחד מהם לחוד, כראש רשות מקומית נפרדת.
זירה אחרת למאבקם של ערביי ישראל על מקומם במדינה בשנים 1967–1977 הייתה הפעילות החוץ-פרלמנטרית. בתקופה זו התגברה התארגנותן של קבוצות ושל ארגונים וולונטריים, מקומיים וארציים, למטרות משותפות, או בשל אינטרסים משותפים. כך למשל התגבשו בתחילת שנות ה-70 התאחדות ארצית של אקדמאים ערבים, ועד ארצי של תלמידי תיכון, ועד ארצי של סטודנטים, והוועד להגנה על האדמות. התארגנויות אלו שיקפו את התפיסה העצמית של הערבים בישראל כקהילה לאומית מתגבשת.
ב-30 במרץ 1976, התרחשו אירועי יום האדמה. באירועים אלה חלה התנגשות אלימה בין ערביי ישראל לבין רשויות המדינה, ובפרספקטיבה היסטורית הם קיבלו מעמד של אירוע מכונן. הרקע להתנגשות היה הפקעת קרקעות של אזרחים ערבים באזור הגליל. מצד הערבים הוכרזה שביתה כללית כמחאה, בה הביעו חוסר אמון בכוונות הממשלה. הפגנות המוניות סוערות התקיימו בגליל והסלימו כאשר כוחות הביטחון ירו לעבר המפגינים. בסוף אותו יום נמנו 6 הרוגים מקרב האזרחים הערבים. מאז ועד היום מצוין "יום האדמה" באותו תאריך, כמועד זיכרון קולקטיבי של כל חלקי העם הפלסטיני על אובדן אדמתו ועל המאבק להשבתה.
בשנת 1977 נפתחה לראשונה בפני המוסלמים בישראל אפשרות לעלייה לרגל למכה לצורך השתתפות בחאג', מהלך שתרם להתעצמות ההתעוררות הדתית המוסלמית בישראל במקביל להתעוררות הדתית המוסלמית שהתפשטה בתקופה זו ברחבי המזרח התיכון.
ב־1982 הוקמה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל, הכוללת, מלבד ראשי רשויות מקומיות, גם חברי כנסת ערבים ומנהיגים בולטים מתחומי חיים אחרים. ועדה זו נחשבת עד היום למוסד העליון המייצג את קהילת ערביי ישראל.
בבחירות 1984 הצביעו רוב הערבים בפעם הראשונה למפלגות לא ציוניות; רוב זה שהיה זעיר בהתחלה (51%) גדל במהירות בשנים שלאחר מכן. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף 1987 הביעו רוב ערביי ישראל את תמיכתם בהקמת מדינה פלסטינית בשטחים ואף קיימו הפגנות תמיכה בה (ברובן המוחלט לא אלימות), בסקרי דעת קהל הביעו רובם את רצונם לשמור על מעמדם כאזרחי ישראל לאחר הקמת המדינה הפלסטינית.
כאשר נחתמו הסכמי אוסלו, החל משנת 1993, תמכה בהם ההנהגה הפוליטית של ערביי ישראל. אף שלא היו שותפות בקואליציה, נהנו המפלגות הערביות בכנסת ה־13 מהסכם מיוחד לשיתוף פעולה עם ממשלתו של יצחק רבין. בתקופתו ניסו להוביל מהלך של העדפה מתקנת כלפי האוכלוסייה הערבית. כך למשל מונה ב־1995 עלי יחיא לשגריר ישראל בפינלנד והיה לערבי הראשון בשירות החוץ הישראלי. עם זאת, חרף שיפור מסוים במעמדם, עדיין הורגש קיפוח של ערביי ישראל בעיקר בתחום הקצאת כספי ציבור לתחזוקת היישובים הערביים, למערכת החינוך הממלכתית הערבית, ולפרויקטים במגזר הערבי. בעיית הכפרים הבלתי מוכרים הוסיפה להעיק על הציבור הערבי, על אף ההכרה שזכו לה כמה מכפרים אלה. התגברות המתח והאלימות בין ישראל לפלסטינים לקראת סוף שנות ה־90, נתנה את אותותיה גם בקרב ערביי ישראל וביחסם עם הציבור היהודי; אירועים אלימים שבעבר היו נדירים ביותר, הלכו ותכפו.
2000 – עד היום
המתיחות בין רבים מערביי ישראל לבין רשויות המדינה הגיעה לשיא באירועי אוקטובר 2000 כאשר 12 ערבים אזרחי ישראל ואדם נוסף מעזה נהרגו בזמן המהומות בתחילת האינתיפאדה השנייה – חלקם בלא שהשתתפו בהן. אירועים אלימים אלה הביאו לנזקים קשים הן לכלכלתם של ערביי ישראל והן ליחסים בינם לבין היהודים. מבחינה פוליטית זכתה הנהגת ערביי ישראל להישג חסר תקדים מבחינתה – הקמת ועדת חקירה ממלכתית (ועדת אור) שחקרה את האירועים ואת מצב המגזר הערבי בכלל. הנתק בין המגזר היהודי למגזר הערבי בישראל לאחר אירועי אוקטובר 2000 הגיע לממדים חסרי תקדים, אולם הקשרים הכלכליים והאזרחיים התחדשו לאחר מספר שנים, אם כי לא באופן מלא.
לאורך השנים מתקפות הטרור הפלסטיניות ופעולות מלחמתיות אחרות שכוונו נגד האוכלוסייה הישראלית גבו קורבנות בנפש גם בקרב אוכלוסיית ערביי ישראל. במהלך מלחמת לבנון השנייה, ביולי 2006, נהרגו 19 אזרחים ערבים מירי הרקטות של חזבאללה.
בחודש הרמדאן בשנת 2021 השתתפו אלפים מערביי ישראל בכל רחבי המדינה באירועים אלימים הכוללים ניסיונות לינץ' ביהודים, שריפת בתי כנסת, שריפת רכוש יהודי ומוסדות דת יהודיים.
קבוצות אתניות, דתיות וגיאורפיות
ערביי ישראל יוצרים קהילה מגוונת מבחינה תרבותית ואתנית. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006, ערביי ישראל מהווים כ־1,413,500 בני אדם – נתון שכולל גם את ערביי מזרח ירושלים, והתושבים הדרוזים ברמת הגולן שהם בעלי מעמד של "תושב קבע" ואינם מחזיקים באזרחות ישראלית. ערביי ישראל מהווים קרוב ל־20% מכלל האוכלוסייה בישראל. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2006, 83% מערביי ישראל הם מוסלמים, 12% נוצרים ו־5% דרוזים.
השפה הלאומית ושפת האם של ערביי ישראל, לרבות האוכלוסייה הדרוזית, היא ערבית והניב הנפוץ ביותר הוא ערבית פלסטינית.
לרבים מאזרחיה הערבים של ישראל יש קשרי משפחה עם פלסטינים מאזור הגדה המערבית, רצועת עזה, ירדן, סוריה ולבנון. ישנם ערבים בדואים בעלי קשרי משפחה עם בדואים מכל המדינות הנזכרות לעיל וגם מסיני וערב הסעודית.
הערבים המוסלמים
הערבים-המוסלמים בישראל מהווים כ־86% מתוך האוכלוסייה הערבית–ישראלית.
בסוף שנת 2020 נאמדה האוכלוסייה המוסלמית בישראל בכ-1,669,000 נפש, שהם 18.0% מכלל אוכלוסיית ישראל.
רובם הגדול של הערבים המוסלמים בישראל הם מוסלמים-סונים, וניתן לחלקם בחלוקה מעמדית היסטורית לפלאחים (כפריים), מדנים (עירוניים) ובדואים (נוודים). הפלאחים בישראל והמדנים בישראל מהווים בערך 70% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל, ואילו הבדואים בישראל מהווים כ־16%.
הבדואים
הבדואים מהווים כ-3.5% מכלל אוכלוסיית ישראל, והם נספרים כחלק מהאוכלוסייה הערבית-מוסלמית שבתוך ישראל (שנכון לשנת 2020, 18.0% מכלל האוכלוסייה בישראל היא מוסלמית).
הבדואים בישראל מהווים כ־16% מתוך ערביי-ישראל, והם מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות: הבדואים בצפון הארץ, המתגוררים בכפרים ובעיירות רובם ככולם, והבדואים בנגב, בהם יש נוודים למחצה ותושבי עיירות וכפרים בלתי מוכרים. בנוסף לשתי קבוצות אלה, מתגוררים בדואים במקומות נוספים ברחבי הארץ, ובין היתר ניתן למצוא ריכוזים של בדואים בחלק מהערים המעורבות (לוד, רמלה, באר-שבע וחיפה). לפי נתוני רשות ההגירה והאוכלוסין, נכון לינואר 2021 חיו 278,616 בדואים באזור הנגב, ונכון ל-2007, 85,100 בדואים באזור הגליל ו־32,250 בדואים באזור המרכז.
המונח "בדואים" משמש בדרך כלל כהתייחסות לקבוצות ערבים נוודים או נוודים למחצה שנמצאים בחגורת המדבריות מחופיו האטלנטיים של מדבר סהרה דרך מדבר לוב, חצי האי סיני והנגב ועד לחופו המזרחי של חצי האי ערב. במהלך המחצית השנייה של המאה ה־19 החלו הבדואים בארץ ישראל לעבור לעיבודים חקלאיים, עם דגש על ייצור חקלאי והפרטת אדמות השבט.
בשנת 1948, לפני הקמת מדינת ישראל, חיו בנגב בערך 65,000–90,000 בדואים. במלחמת העצמאות רובם נדדו או ברחו, בעיקר לרצועת עזה, ובנגב נותרה אוכלוסייה של כ־11,000 נפש. הבדואים שנותרו באזור הנגב לאחר מלחמת העצמאות אולצו לעבור במהלך שנות החמישים והשישים לאזור הסייג – המשולש שבין דימונה, ערד ובאר שבע. לאחר סיום הממשל הצבאי, החלה המדינה בבנייה של עיירות קבע באזור הסייג ובעידוד התושבים לעבור אליהן.
בערך מחצית מאוכלוסיית הבדואים בישראל מתגוררת באזור זה, כאשר העיר רהט היא היישוב הבדואי הגדול ביותר בישראל. ממשלת ישראל מעודדת את הבדואים בנגב להתיישב בעיירות הפיתוח הללו, אולם כמחציתם ממשיכה לחיות ב־59 "כפרים בלתי מוכרים". תושביהם של הכפרים הבלתי מוכרים אינם זכאים לאספקת שירותים בסיסיים כגון חיבור לרשתות המים, החשמל והטלפון וכמו כן, הכפרים הבלתי מוכרים אינם כלולים בתכנון שירותי בריאות וחינוך, ולא בתכנון רשת הכבישים והתחבורה הציבורית. הרשויות בישראל אוסרות על תושבי הכפרים הבלתי מוכרים להקים מבני קבע, אם כי רבים עושים כן בעודם מסתכנים בקנסות ובהריסת הבתים עצמם.
הדרוזים
נכון לשנת 2019, מהווים הדרוזים כ-1.5% מכלל אוכלוסיית ישראל, וכ-8% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל.
הדרוזים הם עדה שמקיימת דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי במאה ה־11. כמעט כל בני העדה הדרוזית מתגוררים בישראל, בלבנון ובסוריה. ריכוזי האוכלוסייה הדרוזיים בישראל נמצאים בכרמל, בגליל וברמת הגולן. בסוף שנת 2008 מנו הדרוזים 122 אלף בני אדם המהווים כ־1.7 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו־8.3 אחוזים מהערבים בישראל. היישובים הדרוזים הגדולים ביותר הם דליית אל־כרמל, עספיא ובית ג'ן. רמת הפריון בעדה ממשיכה לרדת, ובשנת 2007 הגיעה ל־2.5 ילדים בממוצע לאשה. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים–ערבים".
ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים היום כ־20,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא ועין קנייא. מרבית תושבי כפרים אלו אינם אזרחים ישראלים אלא בעלי תעודת תושב בלבד.
בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
רוב הדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים כישראלים ולגברים אחוז גיוס גבוה לצה"ל, לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל. עם זאת הדרוזים המתגוררים ברמת הגולן לא מתגייסים לצה"ל ועד מלחמת האזרחים בסוריה, הם העדיפו להזדהות עם משטר אסד הסורי. לפי מחקר משנת 2017 רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%).
הערבים-הנוצרים
הערבים-הנוצרים מהווים כ-1.3% מכלל אוכלוסיית ישראל, וכ־9% מתוך האוכלוסייה הערבית בישראל.
מבחינת מגורים, קרוב ל־70% מתוכם שוכנים במחוז הצפון בישראל, בעיקר ביישובים ג'ש (גוש חלב), עיילבון, כפר יאסיף, כפר כנא, אעבלין, שפרעם ונצרת. האוכלוסייה הערבית–נוצרית בישראל מונה מעל ל־117,000 איש. אישים ערבים–נוצרים בלטו לאורך השנים במפלגות הערביות בישראל וכללו מנהיגים כגון הארכיבישוף ג'ורג' חכים, תופיק טובי, אמיל חביבי ועזמי בשארה. לפי מחקר משנת 2017 רוב הנוצרים בישראל מגדירים עצמם כערבים (96%).
מנהיגי דת ערבים–נוצרים בולטים כוללים את הארכיבישופים, מלכיתי בוטרוס מועלם ואליאס שקור, ואת הפטריארך הלטיני של ירושלים מישל סבאח.
ערבים נוצרים הם אחת מהקבוצות המשכילות ביותר בישראל. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אחוז הזכאים לתעודת בגרות במגזר הערבי–נוצרי הוא גבוה (70%), ודומה לאחוזים בחינוך הממלכתי, אולם שיעור העומדים בסף הנדרש ללימודים באוניברסיטאות (78%) גבוה יותר מבשאר המגזרים. בנוסף, בקרב האוכלוסייה הערבית–נוצרית, מספר לומדי הרפואה גדול פי שלושה מאשר בקרב היהודים, אחוז המועמדים הערבים הנוצרים מתוך כלל המועמדים מהמגזר הערבי הוא 17.0% באוניברסיטאות ו־14.4% במכללות, ולימודי משפטים נפוצים יותר בקרב הנוצרים, גם במקצועות המתמטיקה ומדעי המחשב נרשמו שיעורי סטודנטים גבוהים יותר בקרב הנוצרים. ואחוז הנשים הלומדות באקדמיה גבוה מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
רבים מהתלמידים הערבים–נוצרים לומדים בבתי ספר כנסייתיים. חלק מבתי ספר אלה נחשבים לבתי ספר עם אחוזי הצטיינות גבוהים.
הקהילה הערבית-נוצרית הגדולה ביותר בישראל היא זו של הקתולים היווניים, שמהווים 40% מהאוכלוסייה הנוצרית בישראל, הנוצרים האורתודוקסים מהווים 32%, הקתולים 20%, והמרונים 7%. קבוצות שנותרו נוצריות (כפרוטסטנטים) מהווים 1% מהאוכלוסייה הנוצרית.
בשנת 2019 הלמ"ס הכלילה כקבוצת אוכלוסייה את הארמנים בישראל כחלק מהאוכלוסייה הערבית-נוצרית.
בעקבות פעילותו של שָׁאדי חלוּל, נוצרי ארמי, חלק מהנוצרים בישראל יכולים לרשום לאום "ארמי" (במקום לאום "ערבי") תחת סעיף ה"לאום" במסמכי מרשם האוכלוסין.
המדנים
"מדנים" (בערבית مدنية) הם קבוצה מעמדית של ערבים – ברובם בני דת האסלאם, אך גם ערבים נוצרים, המתגוררים בערי הלבנט והיו היסטורית המעמד המשכיל והעשיר יותר.
העדה האחמדית
ב־17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבאביר שבחיפה. המקום היה עד אז כפר קטן בשיפולים המערביים של הר הכרמל, מעל נחל שיח. כפר זה הפך לשכונה קטנה המונה מעל 1,000 איש, מוקפת מכל צדדיה בשכונות יהודיות. לקהילה האחמדית בחיפה מסגד גדול שצריחיו ניכרים במבט מהחוף. המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הכת. הוא בנוי כמבנה מתומן לפי מתכונת כיפת הסלע בירושלים. על הקיר בפתח מתנוססת ההבטחה: "כל מי שישהה כאן, בטוח יהיה". אימאם העדה האחמדית בישראל הוא מוחמד שריף עודה, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון. מזכ"ל העדה בישראל נבחר בבחירות בין כל חברי העדה, מועד עודה מכהן בתפקיד. לעדה ירחון הקרוי "אלבשארה אלאסלאמיה אלאחמדיה" – "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932. כבר בגליונו הראשון פנה ליהודים בהצעה להתאסלם.
הפלאחים
המונח "פלאחים" הפך נפוץ באזור המזרח התיכון במהלך התקופה העות'מאנית. במקור שימש המונח כדי להבחין בין אוכלוסיית הנוודים (הבדואים), שמוצאם בערב, לבין אוכלוסיית התושבים הכפריים המקומית שעסקה בחקלאות (הפלאחים). בנוסף לאוכלוסיית החקלאים במצרים המונח שימש גם לתיאור התושבים הכפריים המקומיים שעסקו בחקלאות באזור סוריה ובאזור הלבנט.
העלווים
למעלה מ-2,600 עלווים חיים בישראל בכפר ע'ג'ר שברמת הגולן, ורובם בעלי אזרחות כפולה לבנונית. בשנים 1972–1973 הכין הממשל הצבאי ברמת הגולן ביחד עם משרד הדתות חוקים להסדרת ענייני המעמד האישי של תושבי הכפר והם הוכפפו לקאדי (שופט באסלאם) בחיפה.
סודאנים ואריתריאים
ההסתננות מאפריקה לישראל החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והתרחבה במידה ניכרת משנת 2007 ועד לסוף 2012, כאשר הושלם ברובו פרויקט בניית גדר הגבול ישראל-מצרים. נכון למרץ 2018 נרשמה כניסת 64,842 מסתננים לישראל. על פי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה בסוף 2019 שהו בישראל 31,547 מסתננים רשומים, לא כולל ילדים שנולדו להם בישראל. 98% מהם אזרחי אפריקה, מתוכם 71% אריתריאים ו-20% סודאנים.
על פי נתוני משרד הפנים מ-2018, אוכלוסייתם מתגוררת בעיקר בשכונות דרום תל אביב (37%, שהם 13,655 איש), אך גם בפתח תקווה (7%), אילת, נתניה וערים נוספות.
ערביי מזרח ירושלים
לאחר מלחמת ששת הימים והחלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים, הוענק מעמד של תושבי קבע בישראל לכ־70,000 ערבים במזרח העיר שהיו בה בעת מפקד אוכלוסין שהתקיים ביוני 1967. מאז, ערביי מזרח ירושלים נושאים תעודות זהות כחולות, ובהיותם תושבי ישראל הם זכאים להשתתף בבחירות העירוניות, לקבל הטבות סוציאליות וליהנות מיתרונות כלכליים. מצד שני, הם אינם נושאים דרכון ישראלי, וכדי לצאת מישראל ולהיכנס אליה הם זקוקים ל'תעודת מעבר' או ל'כרטיס יוצא', שמנפיק משרד הפנים לתקופה מוגבלת.
בשנת 2017 עמד מספרם של ערביי מזרח ירושלים על כ־320 אלף איש, ועוד כ־50 אלף ערבים שאינם תושבי ישראל שהו במזרח ירושלים באופן בלתי-חוקי או בעיצומו של הליך איחוד משפחות. לפי הביטוח הלאומי, שיעור הילדים העניים במזרח ירושלים עמד בשנת 2017 על 83.4% (בהשוואה ל־56.7% בקרב ערביי ישראל שאינם מתגוררים במזרח ירושלים), ושיעור התעסוקה של הנשים עמד על כ־14% בלבד (לעומת 32% בקרב הנשים הערביות בגליל).
אלתית
דגי האלתית תפסו תפקיד מרכזי בתרבותם ובאורחות חייהם של תושבי החוף באזור מחיית הדגים. ברוב התרבויות לחופו הצפוני של האוקיינוס השקט קיימים טקסים שבהם מזכירים את שובו של הדג אל החוף. במשך מאות שנים לכדו בני אדם את דגי האלתית בדרכם במעלה ערוצי הנחלים. בני תרבות האינו בצפון יפן אילפו כלבים לתפוס את דגי האלתית בשחותם במעלה הנחל. כיום נלכדים דגי האלתית בעיקר במפרצים ובסמוך לחוף הים. דיג האלתית ברשתות גרירה ארוכות נאסר במקומות רבים.
ערביי ישראל
נתונים סטטיסטיים
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ערביי ישראל מהווים כ־1,623,000 בני אדם, או 20.6% מכלל אוכלוסיית ישראל (2012). נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה כוללים תחת הגדרה זו גם את 250,000 ערביי מזרח ירושלים ו־19,000 התושבים הדרוזים ברמת הגולן שהם בעלי מעמד של "תושב קבע" ואינם מחזיקים באזרחות ישראלית (ראו להלן). האזרחים הערבים של מדינת ישראל מהווים כ־15% מכלל אוכלוסיית ישראל. 83% מהאזרחים הערבים הם מוסלמים, 12% נוצרים ו־5% דרוזים.
ניתן לצפות בנתונים נוספים בדוח עובדות ומספרים 2018 על האוכלוסייה הערבית.
אלתית
קיים חשש באשר להידלדלות אוכלוסיית דגי האלתית באוקיינוס האטלנטי ובחלקים מסוימים של האוקיינוס השקט, להוציא את חלקיה הצפוניים של קולומביה הבריטית ואלסקה, שם הדג עדיין מצוי בשפע. ההערכה היא כי כמות דגי האלתית בתחילת המאה ה-21 בנהר קולומביה שבמדינות וושינגטון ואורגון בארצות הברית, היא רק 3% מכמותם בעת שביקרו במקום לואיס וקלארק בתחילת המאה התשע-עשרה.
ערביי ישראל
אזורי מגורים
ריכוזי האוכלוסייה העיקריים של ערביי ישראל הם בהרי הגליל, באזור המשולש, בשכונות המזרחיות של ירושלים (36.9% מכלל אוכלוסיית העיר) ובכפרים הבדואים בצפון הנגב. נכון ל-2021, העיר הערבית הגדולה ביותר בישראל היא נצרת בה חיים 78,882 תושבים, השנייה היא רהט בה חיים 76,556, השלישית היא אום אל־פחם בה חיים 57,943 תושבים והרביעית היא טייבה בה חיים 45,568 תושבים.
אלתית
דגי האלתית, באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט גם יחד, מושכים דייגים חובבים רבים בעולם כולו. באלסקה ישנם אזורים בהם אסור להכניס דגי אלתית משום שיש להם ריח חזק המושך דובים. הדבר מהווה סכנה ממשית ובהתאם לכך הרשויות מציבות שלטים האוסרים זאת.
סיפורי התנ"ך
סיפורי התנ"ך הם טקסטים סיפוריים הכלולים בתנ"ך, בעיקר בתורה ובנביאים ראשונים.
ערביי ישראל
אזורי מגורים
בעבר, התאפיינו ערביי ישראל במספר רב יחסית של ילדים, אך מאז ראשית שנות האלפיים נמצא הפריון של הנשים הערביות בירידה מתמדת ועומד לפי נתוני הלמ"ס לשנת 2020 על ממוצע של 2.82 ילדים לאשה. אוכלוסיית הערבים בישראל צעירה ו־40% מהם מתחת לגיל 18. בזכות שירותי בריאות מודרניים, שיעור התמותה אצל הערבים ירד מאוד ותוחלת החיים עלתה.
אלתית
המקור הטבעי של האלתית הוא בחצי הכדור הצפוני בלבד, אך מינים של אלתית הובאו על ידי האדם גם לחצי הכדור הדרומי, בעיקר לצ'ילה ולניו זילנד. ארבעה מינים דמויי-דקר מכונים בשם "סלמון אוסטרלי" (Arripis), ומקורם בחצי הכדור הדרומי, אך הם לא משתייכים למשפחת הסלמוניים, והדמיון היחידי בינם לבין דגי האלתית הוא הרגלם לעלות למים מליחים ואף מים מתוקים לעיתים די נדירות.
מחזור חיים
בדרך כלל דגי אלתית בוקעים מן הביצים במים מתוקים, נודדים לים ושבים להתרבות במים מתוקים. על פי סיפורי העם, הדגים שבים להטיל ביצים ולהפרותן בדיוק באותה נקודה שבה נולדו, ומחקרים מודרניים מראים כי לפחות 90% מהדגים המתרבים בערוץ נחל מסוים, אכן נולדו באותו ערוץ. באלסקה המעבר מערוץ מים אחד לאחר מאפשר לדגי האלתית לאכלס ערוצים חדשים, למשל אלה הנוצרים מנסיגת הקרחונים. הדרך שבה מנווטים דגי האלתית את דרכם בים עדיין לא התבררה עד תומה, אך ההשערה היא כי לחוש הריח המפותח של דגים אלה יש תפקיד מפתח ביכולת זו. במהלך מסעם המפרך במעלה הנהרות וההרים יכולים דגי סלמון לשחות 1,400 ק"מ נגד זרמים חזקים, לזנק במפלים שוצפים בגובה 4 מטרים ולהעפיל לגובה של יותר מ-2 ק"מ. בכל מיני האלתית באוקיינוס השקט, הדגים הבוגרים מתים בתוך ימים ספורים עד שבועות מעת שהטילו ביצים והפרו אותן. אולם, אף זני האלתית, השורדים יותר ממחזור אחד של ביוץ והפריה, אחוז התמותה לאחר הטלת הביצים הוא גבוה מאוד (כנראה 40%–50%). בזנים אלה, הדגים מסוגלים לשניים עד שלושה מחזורי הטלת ביצים.
דגי האלתית כמאכל
רוב דגי האלתית האטלנטית הנמכרים בשוקי העולם הם דגי בריכות (יותר מ-99% מהם) בעוד שרוב דגי האלתית מהאוקיינוס השקט הם דגים הנידוגים בים (יותר מ-80% מהם). סך מכירות דגי אלתית אשר גודלו בבריכות הוא פי 85 מדגי פרא.
צבע בשרו של דג האלתית נע בין כתום לאדום, על אף שקיימים בטבע אף דגי אלתית שבשרם לבן. מקורו של צבע בשר האלתית בפיגמנטים קרוטנואידיים, במיוחד אסטקסנסין. מקור הפיגמנט בדגים הגדלים בטבע הוא באכילת סרטנים. כיוון שצרכנים אינם נוטים לרכוש דגי אלתית אשר בשרם לבן, מגדלי דגי הבריכות מוסיפים את הפיגמנט למזונם של הדגים באופן מכוון, זאת כיוון שמזון דגי הבריכות אינו מכיל בדרך כלל פיגמנטים. לאסטקסנטין אף תפקיד חשוב בהתפתחות מערכת העצבים של הדג, דבר המגביר את פריונו וקצב גידולו.
בנוסף למכירות הדג הנא, אלתית נמכר אף בשימורים וכן כדג מעושן, בעישון קר או חם. לקס עשוי להיות אלתית בעישון קר או בכבישה בחומץ. מביצי האלתית מופק קוויאר אדום.
בשר אלתית נא עשוי להכיל את הנמטודה אניסקיס (Anisakis), טפיל ימי הגורם למחלת האניסקיאזיס בבני אדם. לפני התפתחות שיטות קירור המזון, היפנים לא נהגו לאכול בשר נא של דג האלתית. הדג וביצי האלתית הם מאכלים חדשים במטבח היפני ומשמשים להכנת סשימי וסושי.
חקלאות מים של דגי האלתית
חקלאות דגי סלמון היא חקלאות מים הכוללת הדגרה ופיטום של סלמונים במתקנים מבוקרים למטרות מסחריות, או לחלופין רק הדגרת ביצים לשם שחרור הדגיגים בטבע לתגבור אוכלוסיית הבר המידלדלת. דגי אלתית שנמכרים בישראל מקורם בייבוא מחקלאות מים של סלמוניים באירופה. סלמוניים (כולל טרוטות עין-הקשת) הם, לצד קרפיונים ואמנונים, שלוש משפחות הדגים העיקריות בהן נעשה שימוש בחקלאות מים ברחבי העולם. בשנת 2018 הוערך שווי חקלאות הסלמוניים העולמית ב-15.4 מיליארד דולר. ייצור דגי הסלמון בחקלאות גדל פי עשרה במהלך 25 השנים שבין 1982 ל-2007. בשנת 2012 היצרניות המובילות של סלמונים היו נורווגיה (היצרנית המובילה בעולם, עם כשליש מהשוק), צ'ילה, סקוטלנד וקנדה.
חקלאות הסלמוניים זוכה לביקורת רבה בשל השפעותיה הסביבתיות והבריאותיות. רוב הביקורת נוגעת להשפעותיה על 8 מיני סלמון הבר וכן על בעלי חיים ימיים אחרים. חלק מהמאבק בנושא נובע מתחרות מסחרית בין דייגי הסלמון המסחריים לתעשיית חקלאות הסלמון, אותה הם מאשימים בהאצת דלדול סלמוני הבר. אולם למעשה, גם דגי סלמון שנמכרים כ"דגי פרא" מהים הפתוח, מגיעים לעיתים קרובות ממדגרות תעשייתיות של סלמונים אל הים. כבר בסוף המאה ה-19 פעלו באירופה ובצפון אמריקה מדגרות סלמונים שניסו לפצות על הדיג המתגבר בעזרת הרבייה מלאכותית של סלמונים ושחרורם לים. בסוף שנות ה-1950' הושקו מדגרות מסוג זה על ידי ארצות הברית, קנדה, יפן וברית המועצות. הטכניקה העכשווית המשתמשת בכלובי ים צפים מקורה בנורווגיה בסוף שנות ה-1960'.
מדגרות וכלובים ימיים
לרוב מתחלקת חקלאות המים של הסלמונים לשני שלבים ומתקני ייצור עיקריים, בין היתר בשל מחזור החיים הייחודי של דגי האלתית, הבוקעים וחיים בתחילת חייהם בנהרות מים מתוקים, ורק כעבור שנה ויותר מגיעים לאוקיינוס המלוח. בשלב הראשון, הסלמון בוקע מביצים ומגודל ב"מדגרות" ביבשה בתוך מיכלי מים מתוקים. רק כעבור שנה עד שנה וחצי, הוא מועבר לכלובי ים צפים או מכלאות-רשת המעוגנות למפרצים או פיורדים מוגנים לאורך חוף ים. שם, בשלב השני, הוא מפוטם למשך שנה עד שנתיים עד שמובילים אותו למתקן העיבוד והורגים אותו. המדגרות צריכות ליצור זרימה תמידית של מים כדי שביצי ודגיגי הסלמון יתפתחו באופן תקין. יש מדגרות חדישות שממחזרות את המים, אך יש כאלה שעושות שימוש נרחב בשאיבה והזרמה של מים מהסביבה הימית ואליה. מדגרות מסוג זה, כמו רוב המדגרות לייצור "סלמוני בר" באלסקה, משתמשות במעל 100 טונות של מים כדי "לייצר" 1 ק"ג דגיגי סלמון. כלובים ימיים עשויים לרוב רשת, עם מסגרת מפלדה או מפלסטיק. הם יכולים להיות מרובעים או עגולים, ברוחב 10 עד 32 מ' ובעומק 10 מ', ובעלי נפח שבין 1,000 ל-10,000 מ"ק. כלוב ים גדול יכול להכיל עד 90,000 דגים. לרוב מונחים הכלובים זה לצד זה ב"חווה ימית", עם רציף צף ושבילי גישה לאורך גבולות הרשת. הצפיפות המקובלת לסלמון אטלנטי היא בין 8 ל-18 ק"ג למ"ק. בניגוד למערכות סגורות או מחזוריות, כלובי הרשת הפתוחים של גידול סלמונים מורידים אמנם את עלויות הייצור, אך אינם מספקים כל חסם יעיל להזרמת פסולת, טפילים ומחלות למי החוף הסובבים את הכלובים.
הזנה
סלמונים הם דגים טורפים, ובתעשייה הם מוזנים בכופתיות של מזון מעובד המכיל לרוב קמח דגים ושמן דגים לצד חיטה, סויה וקמח נוצות. בהיותם קרניבורים, הסלמונים לא מעכלים היטב פחמימות מצמחים ומשתמשים בשומנים במקום בפחמימות כמקור אנרגיה ראשוני. נעשים ניסיונות רבים בהזנת סלמונים בחלבונים מצמחים, חרקים ואצות, ופותחו משטרי תזונה המאפשרים לפטם סלמונים ללא רכיבי דגים כלל. עם זאת, הן עדיין נחשבות בלתי משתלמות מבחינה מסחרית. כדי "לייצר" 1 ק"ג סלמון בכלוב נחוץ להאכילו בלפחות 2–5 ק"ג דגי בר. נכון לשנת 2008, 50-80% מתפוקת שמן הדגים העולמי משמשת לפיטום סלמונים בכלובים. סלמוני משק מוזנים גם בקרטנואידים אסטקסנטין וקנתקסנטין, כדי שצבע בשרם ידמה לזה של סלמון בר (ורוד-כתום) שמקבל את צבעו מתזונתו הטבעית.
השפעות סביבתיות
תעשיית כלובי הסלמון מעוררת דאגה רבה בשל השפעותיה על הסביבה הימית ובפרט על סלמוני הבר. בכתב-העת PLoS Biology פורסמה ב-2008 סקירת אוכלוסיות של חמישה מיני סלמון בסקוטלנד, באירלנד, בקנדה האטלנטית ובקנדה הפסיפית, על רקע הירידה הדרמטית בשכיחות מינים אלה מסוף שנות ה-80. החוקרים השוו בין אוכלוסיות הסלמון שעוברות בנדידתן ליד חוות כלובים לאוכלוסיות שנמצאות הרחק מחוות כאלה, והתוצאות חד-משמעיות: רמת ההישרדות של האוכלוסיות שבאזור הכלובים נמוכה יותר, ובמקרים רבים היא נופלת מ-50%. בסביבת חוות גדולות, צמצום האוכלוסייה גדול יותר. אולם, גם תעשיית דיג "סלמון הבר" אינה נבדלת ושונה בהכרח, וכיום גם היא מסתמכת רבות על הדגרה מלאכותית של דגיגי סלמון ואכלוסם במקווי מים טבעיים. גם פעילויות אלה מעוררות דאגה בשל השינויים הגנטיים הבלתי מכוונים שנגרמים לאוכלוסיות סלמוני הבר (אחידות גנטית, כישורי הישרדות פחותים) כתוצאה מכך. ואלה ההשפעות הסביבתיות המדאיגות ביותר של חקלאות הסלמוניים:
רווחת הדגים
דגי האלתית בתעשייה סובלים מצפיפות, ממחסור בחמצן, מהטפילים שאוכלים את בשרם, מהמחלות הרבות, מחומרי ההדברה נגד טפילים ופטריות, מהחנקת דחף הנדידה, ועוד. מחקר שפורסם ב-2016 מצא כי דגי אלתית בכלובי הפיטום המסחריים מצויים במצב קבוע של מתח (בדמם נמדדו רמות גבוהות במיוחד של הורמונים המקושרים למצבי סטרס, עקה). כרבע מהם מפתחים תסמינים התנהגותיים של אפתיה ואנורקסיה האופייניים למצבי דיכאון במינים יבשתיים של בעלי חיים, וחלקם אף מפסיקים לאכול ומרעיבים את עצמם למוות. דגי סלמון רבים בכלובים סובלים מעיוותים גופניים ניכרים, המיוחסים לקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם ולחיסונים המוזרקים להם במהירות ידנית כשהם מפרפרים. כמחצית מדגי הסלמון בכלובים ברחבי העולם חירשים או כמעט-חירשים, כתוצאה מקצב הגדילה המהיר שנכפה עליהם. מעל 95% מהם סובלים מעיוותים גופניים הקשורים בקצב הגדילה הלא טבעי. תחקיר סמוי שנערך במדגרות תעשיית הסלמון ונחשף באוקטובר 2019 תיעד את הפגיעות החמורות שגורמות זריקות החיסונים וטיפולים ידניים נוספים לדגים, פצעים פתוחים שנגרמו מציוד וטפילים, וכן את הפקרתם של המוני דגים "לא כלכליים" לגסיסה איטית בחביות בהן הם נמחצים או נחנקים. דוחות ביקורת ממשלתיים שנחשפו (עקב בקשה לפי חוק חופש מידע) גילו כי מעל 9 מיליון דגי סלמון מתים בכלובי התעשייה בסקוטלנד מדי שנה ממחלות ומטפילים.
ערביי ישראל
אזורי מגורים
התשתיות במרבית היישובים הערבים לוקה בחסר, זאת עקב שילוב מספר גורמים: ישובים במעמד סוציו אקונומי נמוך, השקעה ממשלתית דלה, קצב גידול גבוה באוכלוסייה, ולעיתים הרחבת יישובים בצורה לא מוסדרת (ללא תכנון עירוני, ולא פיקוח).
ערביי ישראל מהווים רוב (54%) במחוז הצפון של ישראל. בסך הכול ישנם 122 יישובים בישראל בהם מרבית האוכלוסייה או האוכלוסייה כולה היא ערבית, ב־89 יישובים מתוכם כמות האוכלוסייה היא מעל ל־2,000 אנשים. שבע העיירות בנגב, כמו גם מועצה אזורית אבו בסמה אשר נבנו על ידי הרשויות במטרה לרכז את אוכלוסיית הבדואים בנגב, הם היישובים הערבים היחידים שנוסדו במדינת ישראל מאז 1948.
47% מהערבים בישראל (650,000 אנשים) חיים בעיקר ביישובים ערבים בחלק הצפוני של ישראל. נצרת היא העיר הערבית הגדולה ביותר בישראל, עם אוכלוסייה של 77,882, מתוכם בערך 43,000 הם מוסלמים. שפרעם מונה כ־43,200 תושבים ומכילה אוכלוסייה מעורבת של מוסלמים, נוצרים ודרוזים. ירושלים, בעלת אוכלוסייה מעורבת, מכילה את האוכלוסייה הערבית הגדולה ביותר בישראל. בשנת 2021 התגוררו בירושלים כ־354,000 ערבים אשר היוו כ־36.9% מכלל תושבי העיר ויחד עם תושבי המועצה המקומית אבו גוש היוו כ־19% מכלל האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל. 14% מהאוכלוסייה הערבית בישראל מתגוררת במחוז חיפה בעיקר באזור ואדי עארה. אזור זה מכיל את העיר המוסלמית הגדולה ביותר בישראל, אום אל־פחם, אשר מונה 57,943 תושבים. באקה־ג'ת ועיר הכרמל הם שני מרכזי האוכלוסייה השניים בגודלם במחוז חיפה. האוכלוסייה הערבית בחיפה מהווה כ־10% מכלל האוכלוסייה בעיר, כאשר רובם מתגוררים בשכונות ואדי ניסנאס וכבביר. 10% מהאוכלוסייה הערבית בישראל מתגוררת במחוז המרכז, בעיקר בערים טייבה, טירה וקלנסווה כמו גם בערים המעורבות לוד ורמלה אשר מכילות בעיקר אוכלוסייה יהודית. מתוך 11 האחוזים הנותרים, 10% מתגוררים ביישובים בדואים בחלק הצפוני של הנגב. העיר רהט היא העיר הערבית היחידה במחוז הדרום. האחוז הנותר של האוכלוסייה הערבית בישראל מתגורר בערים בהן האוכלוסייה העיקרית היא יהודית, כגון נוף הגליל, בה שיעור האוכלוסייה הערבית הוא 28.6%, ותל אביב-יפו, בה שיעור האוכלוסייה הערבית עומד על 4.4%.
בפברואר 2008 הודיעה ממשלת ישראל כי בכוונתה להקים בפעם הראשונה עיר ערבית מתוכננת בישראל אם כי גם ב-2023 הכוונה נותרה אבל עוד לא מומשה.
יישובים מרכזיים
כ־60% מהערבים בישראל מתגוררים בגליל, 20% ביישובי המשולש, 10% בנגב, ו־10% בערים המעורבות. המרכזים החשובים של ערביי ישראל הם נצרת (בערבית: الناصرة) וחיפה (בערבית: حيفا). רוב מערכות העיתונים, הוצאות הספרים, מרכזי המפלגות והארגונים השייכים לקהילה זו ממוקמים בערים אלה. ערים גדולות נוספות שבהן כמעט כל האוכלוסייה היא ערבית–ישראלית הן: אום אל־פחם (أمّ الفحم), טייבה (الطيبة), שפרעם (شفاعمرو) ובאקה אל־גרביה (باقة الغربية). בנגב נעשה ניסיון מצד המדינה לבנות יישובים בדואים חדשים כדי לרכז בהם את האוכלוסייה הבדואית שהייתה מפוזרת בכפרים קטנים ברחבי האזור. הוותיקים והגדולים שביישובים אלה הם רהט (رهط) ותל שבע (تل السبع). צעד זה נחל הצלחה חלקית בלבד. מנהיגי הבדואים בנגב מתלוננים כי הצעד הזה נכפה עליהם, בין היתר על ידי סירוב המדינה להכיר בכפרים הבדואים הקיימים ולספק להם שירותים. כמו כן, הם מתלוננים על הזנחה ביישובים החדשים שהוקמו. מדינת ישראל רואה בהקמת היישובים צעד חשוב לשם פיתוח הנגב, וכדי להקל על צה"ל להגדיר שטחי אש.
כלכלה
במהלך שנות המנדט הבריטי חלה היפרדות הדרגתית בין המשק היהודי למשק הערבי, בעיקר בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939. היפרדות זאת הפכה למשמעותית יותר בעקבות מלחמת העצמאות אולם מעולם לא הייתה מלאה או קרובה לכך, וערבים רבים המשיכו להיות מועסקים אצל יהודים.
מלחמת העצמאות דרדרה משמעותית את המצב הכלכלי של ערביי ישראל שרבים מהם הוכרזו כנפקדים, ואיבדו חלק גדול מרכושם, נוסף על הנזקים הרבים שגרמה המלחמה עצמה. בשנות הממשל הצבאי (1948–1966) היה מצבם הכלכלי של ערביי ישראל גרוע מאוד, הם נדחקו לשוליים וקופחו בצורה קשה ביותר על ידי המדינה. נוסף על כך סבלו ערביי ישראל גם ממצבה הכלכלי הקשה של המדינה הן בתקופת הצנע (1949–1953) והן בתקופת המיתון (1965–1967).
בתחילת שנות התשעים השתפר מצבם הכלכלי בצורה משמעותית, הן בשל השקעות של ממשלת רבין במגזר הערבי והן בעקבות השיפור הכלכלי הכללי. בתקופה זו הצליחו, בפעם הראשונה, מקצתם של ערביי ישראל להיכנס לעשירונים הגבוהים יותר של הסולם הכלכלי אולם עדיין, למרות השיפור במצב החינוך בקרבם (שילוש ויותר של מספר האקדמאים) מצבם הכלכלי נשאר רע ביחס למצב הכלכלי של האוכלוסייה היהודית.
עם פריצת האינתיפאדה השנייה ואירועי אוקטובר 2000 נפגע מצבם הכלכלי של ערביי ישראל בצורה משמעותית הן בשל הניתוק שבינם לבין היהודים, הן בשל צמצום במספר התיירים שהגיעו לישראל, הן בשל הניתוק מהשטחים והן בשל המיתון החמור שתקף את המשק הישראלי ופגע בהם במיוחד. החל מ־2004, החל מצבם הכלכלי להתאושש בשל הקלה בכל הפרמטרים הללו.
הרשויות המקומיות ברבים מהכפרים הערבים אינן מצליחות לקיים עצמן וזקוקות תכופות לתמיכה מהמדינה, זאת עקב ההכנסה הממוצעת הנמוכה של ערביי ישראל ושיעור גביית מס נמוך בכפרים הערביים. אחת התוצאות היא השקעה נמוכה בחינוך ביישובים הערביים הפוגעת בהשתלבותם של ערביי ישראל בכלכלה.
ב־30 בדצמבר 2015 אישרה הממשלה תוכנית חומש שנתית לסיוע למגזר הערבי (החלטה 922), המתייחסת לכל תחומי החיים של ערבים בישראל – בין היתר תשתיות, חינוך, תחבורה, תעסוקה, דיור וביטחון פנים. התוכנית המקורית הייתה בהיקף של כ־15 מיליארד שקלים אך בהמשך השנה צומצמה בשליש.
במגזר הערבי
ערביי ישראל מונים יחדיו כ־21.1% מתוך כלל האוכלוסייה הישראלית: המוסלמים מונים כ־18.1% מכלל אוכלוסיית ישראל, הנוצרים-הערבים מונים כ־1.3% מכלל האוכלוסייה בישראל, והדרוזים מונים כ־1.5% מכלל האוכלוסייה הישראלית.
אחרים (הצ'רקסים והבהאים)
בני האדיגה, או בשמם הנודע יותר – הצ'רקסים, הם מיעוט קטן של כמה אלפים בודדים והם אינם נחשבים לחלק מערביי ישראל, אף כי הצ'רקסים היושבים בישראל הם מוסלמים. מוצא האדיגים בקווקז והם מקיימים מנהגים תרבותיים משלהם שנבדלת מהתרבות הערבית. הקהילה הצ'רקסית בישראל נחשבת קרובה יותר לחברה הישראלית מבחינה פוליטית ואידאולוגית, אם כי חלק מחברי הקהילה מדגישים את זהותם האסלאמית.
מיעוט זניח אף יותר הם בני הדת הבהאית, אמנם דת נוספת שהתפצלה מהאסלאם, אך זו שורשיה מפרס. אולם מספרם מצומצם ומונה מאות בודדות, כאשר רובם תושבי חוץ שמגיעים להתנדבות, ומתוכם גם חלק שאינו ערבי. לעומת ישראל, במדינות ערביות ומוסלמיות מסוימות (כמו מצרים) הם נחשבים לכת.
תהליך העיור של הכפרים של ערביי ישראל
בשנת 1965 התגוררו 28% מהאוכלוסייה הערבית ביישובים עירוניים, ואילו בשנת 2002 שיעורם כבר עמד על 95%. אמנם במרבית העולם תהליך העיור כולל הגירה של אוכלוסייה מהכפר אל העיר, כך שאחוז האוכלוסייה העירונית גדל – אך אצל ערביי ישראל מתרחש תהליך שונה. הכפרים נהפכים ליישוב עירוני מבלי שתושביהם יעזבו אותם, אלא עקב ריבוי טבעי בלבד. הכפרים למעשה גדלים עד שהם מתאימים להגדרה של יישוב עירוני. תהליך זה לא מלווה בשינוי חברתי, משום שלא נכנסת לכפרים אוכלוסייה חדשה בעלת נכסים תרבותיים או חברתיים שונים והמבנה החברתי נותר כפי שהיה לפני תהליך העיור.
בריאות
הגורמים העיקריים למוות בקרב אוכלוסיית ערביי ישראל הם מחלות לב ומחלת הסרטן. קרוב ל־14% אובחנו כחולי סוכרת בשנת 2000. כמחצית מהגברים הערבים הישראלים מעשנים. משנת 1948 ועד היום תוחלת החיים של אוכלוסיית ערביי ישראל גדלה ב־27 שנים. כמו כן, בשל השיפורים שחלו בטיפולים הבריאותיים הניתנים לאוכלוסיית ערביי ישראל, שיעור תמותת התינוקות הערבים ירד מ-32 מקרי מוות לכל אלף לידות בשנת 1970 ל־8.6 לכל אלף לידות בשנת 2000. עם זאת, שיעור תמותת התינוקות הבדואים הוא עדיין הגבוה ביותר בישראל, ואחד הגבוהים ביותר בקרב המדינות המפותחות. בשנת 2003, שיעור תמותת התינוקות בקרב ערביי ישראל עמד על 8.4 לכל אלף לידות, שיעור גבוה פי שניים משיעור תמותת התינוקות בקרב האוכלוסייה היהודית – 3.6 לכל אלף לידות. לטענת כריס מקגריל, בתקציב המדינה לשנת 2002, משרד הבריאות הקצה פחות מ-0.6% מ-277 מיליון השקלים (1.6 מיליון שקלים) לפיתוח מתקני בריאות ביישובים הערביים בישראל.
חינוך
ממשלת ישראל מסדירה ומטפלת בענייני הכספים של רוב בתי הספר בישראל, כולל רוב בתי הספר שמנוהלים על ידי ארגונים פרטיים. מערכת בתי הספר הלאומית מכילה שני סניפים מרכזיים – סניף דובר עברית וסניף דובר ערבית. תוכנית הלימודים בשתי המערכות כמעט זהה בתחומי המתמטיקה, המדעים והאנגלית, ושונה בתחומי מדעי הרוח (היסטוריה, ספרות וכו'). בעוד שהשפה העברית נלמדת כשפה שנייה בבתי הספר הערביים בישראל החל מכיתה ג' והשימוש בה הכרחי בבחינות הבגרות בקרב האוכלוסייה דוברת הערבית בישראל, נדרש רק ידע בסיסי בשפה הערבית בבתי הספר בהם קיימת אוכלוסייה דוברת עברית, ולימודי הערבית נמשכים בדרך כלל בין כיתה ז' עד כיתה ח'. השפה הערבית אינה מקצוע חובה בבחינות הבגרות בקרב האוכלוסייה דוברת העברית.
הלמ"ס מחלק את החינוך הערבי בישראל לארבעה מגזרים: ערבי, דרוזי, צ'רקסי, ובדווי.
עיתונות
במשך שנים רבות היה קיים יומון אחד בלבד, של המפלגה הקומוניסטית – "אל־איתיחאד" (الاتحاد), שיצא לאור בחיפה. אל־איתיחאד הוקם ב־1944, הפך ליומון ב־1982 ומשמש הן כעיתון חדשותי והן כביטאון המפלגה. מאז שנות השמונים יוצאים לאור עיתונים ערביים–ישראליים עצמאיים, וביניהם שלושה עיתונים גדולים: "כל אל־ערב" (كل العرب) – שבועון היוצא לאור בנצרת, "א-סינארה" (الصنارة) – יוצא לאור פעמיים בשבוע בנצרת, ו"פנורמה" (بانوراما) שיוצא לאור בטייבה במשולש.
ספורט
ערביי ישראל שותפים לרוב בתחרויות וליגות הספורט בישראל. תרומתם של הערבים הישראלים בספורט בולטת בעיקר בכדורגל, ענף שבו מועדוני ספורט ערביים הגיעו לליגת העל, וכדורגלנים ערבים ישראלים משולבים במרבית קבוצות הליגה, וחלקם אף משחקים בנבחרת ישראל בכדורגל.
בשנת 1996 העפיל מועדון הכדורגל של הפועל טייבה לליגה הבכירה, והיה למועדון הערבי הראשון הרושם הישג זה. המועדון ירד ליגה כעבור עונה. מאוחר יותר העפילו אל הליגה הבכירה גם מכבי אחי נצרת ואיחוד בני סכנין, שגם הייתה הקבוצה הערבית הראשונה שזכתה בגביע המדינה בכדורגל (עונת 2003/2004) ונחשבת, נכון לסוף 2016, לקבוצה הבכירה של המגזר הערבי.
בין הכדורגלנים הערבים שהטביעו את חותמם על הכדורגל הישראלי ניתן למנות את רפעת טורק שב־1976 היה לכדורגלן הערבי הראשון ששיחק בנבחרת ישראל, זאהי ארמלי מלך השערים של מכבי חיפה בכל הזמנים, ואליד באדיר, סלים טועמה, נג'ואן גרייב, עבאס סואן, בירם כיאל ומהראן ראדי. כדורגלנים ערבים מתקבלים ומשחקים בכל קבוצות הכדורגל הישראליות מלבד בית"ר ירושלים. לצד בית"ר ירושלים, גם בחלק מהקבוצות שמקבלות כדורגלנים ערבים משמיעים האוהדים לעיתים קריאות ושירים נגד ערבים.
בין הספורטאים הערבים הבולטים ניתן לציין את מרים המשקולות אדוארד מרון, הספורטאי הערבי הראשון שהיה חלק ממשלחת ישראלית לאולימפיאדה; המתאגרף ג'והר אבו לאשין, פעמיים אלוף העולם במשקל בינוני; הקראטיסטית לוריס עפארה, אלופת ישראל שבע פעמים ברציפות (2004–2010), אלופה בשלוש מכביות (2005, 2009 ו־2013) ובעלת מדליית ארד באליפות אירופה בקראטה (2006) – הישראלית הראשונה שהגיעה להישג זה; השחיינית דעאא מסרווה, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בעבר במשחה ל־50 מטר חזה (בריכת 25 מטר) – השחיינית הערבייה הראשונה שהיא אלופת ישראל ושיאנית ישראל; השחיין מרק חינאווי, אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל לנוער. בספורט נכים ייצגו את ישראל במשחקים הפאראלימפיים השחיין איאד שלבי, ובנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים השחקנים מקבל שופנייה ושעבן סחקפי.
שפה
הן הפלסטינים והן הבדואים רואים עצמם חלק מהתרבות הערבית, ומשתמשים באמצעי התקשורת בשפה הערבית הספרותית, שהיא אחידה בעולם הערבי. לעומת זאת, השפה הערבית היומיומית המדוברת בקרב ערביי ישראל מגוונת מאוד וכוללת מספר רב של ניבים. כל הניבים משתייכים לענף המזרחי של הניבים הערביים, והם נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
בבתי הספר הערביים של מדינת ישראל נלמדת השפה העברית החל בכיתה ג', ובנוסף נלמדת השפה האנגלית בשלב מאוחר יותר. לפיכך, רוב ערביי ישראל הבוגרים הם רב־לשוניים, והדבר ניכר היטב בכל הניבים הערביים המדוברים בישראל. בניבים אלה אפשר למצוא מילים רבות שנשאלו מהעברית (למשל: "רמזור", "מחסום", "שמנת", "בסדר", "כספומט").
חמולתיות
חמולה היא מילה ערבית המתארת משפחה מורחבת. תכונה בולטת אצל ערביי ישראל היא החמולתיות שקיימת ביניהם ומאפיינת כל עיר ערבית טיפוסית. החמולות המפורסמות בקרב ערביי ישראל הן חמולת מסארוה (שמונה קצת יותר מ-20 אלף איש) והיא בעצם החמולה הערבית הגדולה ביותר בישראל, שלפעמים מרכיבה יותר מחצי התושבים ביישובים מסוימים כגון: טייבה, ערערה וכפר קרע. חמולת חאג'-יחיא מטייבה, משפחת כבהא, חמולת אבו מוך מבאקה אל־גרבייה, חמולות מחאמיד, ג'בארין, אגבאריה, מחאג'נה, מאום אל־פחם וחמולת גנאיים מסכנין ועוד. כל אחת מחמולות אלה מונה יותר מחמשת אלפים איש וברוב המקרים מנהלת או שולטת בעיר מגוריה.
דמוגרפיה
נכון ל־2020, שיעור הפריון הכללי בישראל הוא 2.99 לידות לאישה, שיעור הגבוה מהשיעור בכל מדינות ה־OECD. 'נס הילודה' בישראל "יוצא דופן לא רק בגובהו, אלא גם בכך שניכרות בו נורמות לעידוד ילודה שחוצות מגזרים, רמות השכלה ורמות דתיות שונות – וכן מפני שהעלייה בפריון התרחשה בד בבד עם עלייה בגיל הלידה הראשונה והתרחבות ההשכלה בקרב נשים, לפחות באוכלוסייה היהודית".
פריון וריבוי טבעי
ערביי ישראל היו בעלי שיעורי פריון גבוהים בראשית ימיה של מדינת ישראל. אולם מאז שנות ה־60 של המאה ה־20 שיעור הפריון בחברה הערבית במגמת ירידה, ובשנת 2018 הוא עמד על 3.04 ילדים לאישה. שיעור זה נובע מממוצע בין הפריון הנמוך יותר של החברה המוסלמית הלא בדואית והפריון הגבוה בהרבה של הבדואים. עם זאת, שיעור הפריון אצל הבדואים נמצא גם הוא בירידה. הפריון במגזר הערבי–נוצרי ובמגזר הדרוזי הגיע לשיעורים נמוכים בהרבה ואף נמוכים מהפריון במגזר היהודי בישראל. ב־2016 התאזן שיעור הפריון בין האישה הערבית לאישה היהודית ומאז התהפכה המגמה ובשנת 2018 עמד שיעור הפריון של האישה היהודית על 3.17 לידות לאישה.
שיעורי הפריון הגבוהים של האוכלוסייה המוסלמית בעבר הביאו לגידול בחלקם של הערבים באוכלוסייה בישראל וגידול זה נמשך וצפוי להימשך עוד כמה שנים בעקבות המומנטום הדמוגרפי הנובע מכך שהחברה המוסלמית בישראל צעירה באופן ממוצע מהחברה היהודית בישראל.
איחוד משפחות
עד למחצית שנות ה־90 השתקעו בישראל כמה עשרות עד כמה מאות פלסטינים בשנה, רבים מהם בעקבות נישואין לאזרחים ישראלים. בין השנים 1994–2002, בעיקר כתוצאה מהליך מדורג של איחוד משפחות, השתקעו בישראל כ־130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית. כמה עשרות אלפי פלסטינים נוספים מתגוררים בישראל שלא במסגרת ההליך המדורג. כ-10,000 פלסטינים מתגוררים בישראל באמצעות היתרי שהייה מתחדשים או אשרות ב/1 הניתנים להם במסגרת הליך לאיחוד משפחות, אך אינם יכולים לקבל מעמד של תושבים בישראל משום שחל עליהם חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת השעה), התשס"ג-2003. איחוד המשפחות פסק במידה רבה בשל חוק האזרחות והכניסה לישראל.אך עם זאת נמצאים דרך קבע או לסירוגין שוהים בלתי חוקיים, חסרי כל מעמד.
השתלבות בכוח העבודה
הערבים מהווים, כאמור, 18% מהאוכלוסייה בגיל העבודה, אך הם מהווים 13.1% מכוח העבודה האזרחי בישראל. בחינת שיעורי ההשתתפות של ערביי ישראל על פני זמן מלמדת כי שיעור ההשתתפות של הגברים הערבים הלך וירד, וזה של הנשים הלך ועלה. שיעור הנשים הערביות שעובדות הוכפל משנת 1990 ועד 2011 – מכ־10% לכ־22% – אך הוא עדיין נמוך במיוחד. הפער בינן ובין הנשים היהודיות לא נסגר ואף התרחב היות ששיעור הנשים היהודיות שעובדות עלה אף הוא (לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה). שיעור ההשתתפות בקרב הגברים הערבים עולה תחילה עם הגיל, ואילו לאחר גיל 45 הוא יורד משמעותית וזאת בשל פרישה בגיל מוקדם בעיקר בעבודות פיזיות.
סטטוס משפטי ופוליטי
הכרזת העצמאות הודיעה על הקמת מדינה יהודית בה יתקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני, ללא הבדלי דת, גזע או מין.
על פי עקרונות היסוד של המשפט בישראל, לאזרחים הערבים יש אותן הזכויות והחובות כמו לשאר האוכלוסיות בישראל. זכויותיהם של אזרחי ישראל מובטחות באמצעות חוקי היסוד. אף על פי שבחוקי היסוד לא נכלל במפורש המושג "הזכות לשוויון", בית המשפט העליון פירש בעקביות את "חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" וכן את "חוק יסוד: חופש העיסוק" כחוקים שמבטיחים שוויון זכויות לכלל אזרחי ישראל.
משרד החוץ מציין כי "הערבים הישראלים הם אזרחי ישראל ובעלי שוויון זכויות" וכמו כן כי "ההבדל המשפטי היחיד בין האזרחים הערבים והיהודים הוא לא על בסיס הזכויות, אלא על בסיס החובות האזרחיות. מאז הקמתה של מדינת ישראל, האזרחים הערבים פטורים משירות בצה"ל." הדרוזים והצ'רקסים מגויסים לצה"ל, בעוד ששאר האוכלוסייה הערבית בישראל משרתת רק בהתנדבות. רק מספר קטן מאוד של ערבים ישראלים בוחרים להתנדב לצה"ל.
סוגיית גיוס החובה לצה"ל
אי-הגיוס של מרבית הקבוצות בקרב ערביי ישראל אינו מוסדר בחוק שירות ביטחון, והוא בא לידי ביטוי בכך שמלכתחילה לא מזמן אותם הצבא לרישום ולבדיקה. הדרוזים והצ'רקסים חייבים בשירות צבאי מלא. מלבד הקהילה הבדואית בישראל, מעט מאוד מוסלמים (כ־120 כל שנה) בוחרים להתנדב לשירות בצה"ל. עד שנת 2000, בין 5% – 10% מהאוכלוסייה הבדואית בגיל הגיוס התנדבו לשרת בצה"ל מדי שנה. מעמדם יוצא הדופן מוכר היטב בקרב הציבור הישראלי. בשנת 2003 פורסם כי המוטיבציה בקרב האוכלוסייה הבדואית לשרת בצה"ל ירדה באופן ניכר במהלך השנים האחרונות בשל טענתם כי ממשלות ישראל לא קיימו את ההבטחות בדבר שירות שוויוני מלא בקרב האזרחים הבדואים. עם זאת, במאמר בעיתון הארץ משנת 2009 נכתב כי מספר המתגייסים ליחידה הבדואית (הגדס"ר הבדואי) עלה פי שלושה, אולם עודנו עומד על אחוזים בודדים בלבד.
מנתוני צה"ל עולה כי בשנים 2002 ו־2003, אחוז המתגייסים הערבים–נוצרים לצה"ל עמד על 0.1 אחוז מכלל המתגייסים. בשנת 2004 מספר המתגייסים הערבים–נוצרים הוכפל. בשנת 2003, אחוז הערבים הנוצרים המשרתים בצה"ל היה גדול ב־16 אחוזים בהשוואה לשנת 2000. צה"ל איננו מפרסם נתונים מדויקים של המתגייסים מכל העדות הדתיות, אף על פי כן, ההערכות הן כי מספר הערבים–הנוצרים שמשרתים בצה"ל עומד על כמה עשרות חיילים בלבד. ב־2014 פורסם כי צה"ל ישלח צווי התנדבות לבני העדה הנוצרית.
האוכלוסייה הדרוזית נדרשת לשרת בצה"ל לפי הסכם בין מנהיגי העדה הדרוזית לממשלת ישראל משנת 1956. בתחילה קמה התנגדות להחלטה בקרב הקהילה הדרוזית, אך ההחלטה לא שונתה. ההערכה היא כי 85% מכלל הגברים הדרוזים בישראל משרתים בצבא, ורבים מהם ממשיכים לתפקידי קבע כקצינים ונגדים. הולך וגדל מספרן של קבוצות המיעוט בקרב הקהילה הדרוזית שמתנערות מגיוס החובה ומסרבות לשרת בצה"ל. בשנת 2001 הקים חבר הכנסת הדרוזי מטעם בל"ד, סעיד נפאע, את תנועת "אל מערופין אל־אחראר" ("הדרוזים החופשיים"), תנועה דרוזית–לאומית שביקשה להשיב את הזהות הערבית–פלסטינית לדרוזים ולתמוך בסרבנים בני העדה. אחוז המתגייסים צונח לפחות מאחוז כשמדובר על המגדר הנשי בקרב כל המגזר הערבי, כולל זה הדרוזי.
מעמד השפה הערבית בישראל
עם קום המדינה, פקודת סדרי השלטון והמשפט עיגנה את ההוראה המנדטורית שחייבה את השימוש בעברית ובערבית עבור פרסומים ממשלתיים, ואפשרה לאזרח להשתמש בשפות אלו במגעיו עם השלטון. במרוצת השנים, חוקקו חוקים שונים בנושאים נקודתיים, ובולטת בהם המגמה לאפשר לערבים להשתמש בשפתם.
סיפורי התנ"ך
חלק מהסיפורים נראים כמיתיים, ובהם כאלה שיש להם מקבילות במיתוסים של עמים קדומים במצרים ובמסופוטמיה ולפיכך יש חוקרים כמו משה דוד קאסוטו הרואים בהם פולמוס עם דתות ואמונות אחרות שרווחו במזרח הקדום. בין הסיפורים האלה אפשר למנות את סיפור גן עדן, המבול, מגדל בבל ועוד.
חלק מסיפורי התנ"ך נחשבים במחקר לתיאור של אירועים היסטוריים, בזכות עדויות חוץ-מקראיות וממצאים ארכאולוגיים שונים. כך למשל, מסע הכיבוש של פרעה שישק, עליו מספר ספר מלכים, מזוהה לרוב עם מסעו של שושנק הראשון בכנען במאה ה-10 לפנה"ס, עליו מספרת כתובת במקדש אמון בכרנכ. גם סיפורים מאוחרים יותר, כגון חורבן ממלכת ישראל, מסע סנחריב ועוד, קיבלו אישושים ונחשבים כאירועים היסטוריים.
חלק מסיפורי התנ"ך כתובים בפרוזה (למשל: רוב סיפור יציאת מצרים והנדודים במדבר, ספרי שופטים, שמואל, מגילת רות ועוד), חלקם כתובים כשירה (למשל: שירת דבורה) ומקצתם כשושלות יוחסין, שנות מלוכה ומִפקדי אוכלוסין.
מדרשי אגדה
רוב אגדות התלמוד נאספו בספר "עין יעקב". מבחר מתוך האגדה קובץ על ידי חיים נחמן ביאליק ויהושע חנא רבניצקי ב"ספר האגדה" (1908-1911).
סיפורי התנ"ך במדע ובגישת "תורה ומדע"
במאות השנים האחרונות ניסו מדענים להתאים בין המתואר בתנ"ך לבין המדע. בעבר רוב המדענים היו דתיים. לפי התאולוגיה של אקווינס, כל חקירה אנושית היא חקירה של האל, ולכן כל מדע הוא כלי של התאולוגיה, ומטרתה של כל חקירה מדעית היא לעשות את התאולוגיה טהורה יותר. האוניברסיטאות הראשונות, כמו בימי הביניים, היו מוסדות דתיים, כך לדוגמה אוניברסיטת קיימברידג'. בתקופה זו המניע העיקרי להקמת קולג'ים היה צבירת מתפללים רבים ככל האפשר - בדמותם של התלמידים, שהיו ברובם אנשי כמורה - על מנת שיתפללו למען נשמותיהם של מייסדי הקולג'ים.  במאות ה-16 וה-17 היו לימודי כמורה יעדם של המשכילים.
לכישרון וליכולת האנליטית התלוותה גם סקרנות. ולכן הכמרים לא הסתפקו בתשובות של הדת, אלא ניסו למצוא הסברים לתופעות טבע על ידי ההיגיון ועל ידי תצפיות טבע. אין פירוש הדבר שהם שללו את קיום האל או יצאו נגד הדת. המדענים הראשונים האמינו שבתגליותיהם הם מהללים ומפארים את שם האל, כי בכך הם חושפים את תוכניתו האלוהית ואת תבנית מעשיו; את ההגיון שמאחורי הבריאה. וכך היו רוב המדענים הראשונים כמרים בהכשרתם. מדענים רבים טענו שהמדע הוא הדרך הנעלה להתחקות אחר תפארת מעשיו של האל, כי האל קבע את חוקי הטבע.