cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אוסטרליה–פרגוואי
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין אוסטרליה לפרגוואי קטן, מה שמשתקף בעסקות שמתרחשות לפעמים ולא ביחסים רציפים. בשנים 2013–2014 הסתכם הסחר בסחורות בכ-3.4 מיליון דולר, מתוכם 1.3 מיליון דולר יצוא אוסטרלי, המורכב בעיקר ממוצרי נייר ונייר, ציוד להנדסה אזרחית וכלים למכונות לעיבוד מתכת. היבוא העיקרי של אוסטרליה מפרגוואי (2013–2014) היה זרעי שמן ופירות שמנים. בדצמבר 2009 רכשה P&O Services Maritime אחזקה של 70 אחוז בעסקי Dos Santos Group Bulking Barging, עסק לניווט בנהר שבאסונסיון. המשרד הראשי של P&O נמצא במלבורן והחברה פועלת בחמישה נמלים אוסטרלים. ייתכנו כמה פתחים להשקעה בענף החקלאות ולייצוא מוצרים ושירותים הקשורים לחקלאות ואוסטרליה. תעשיית הכרייה בפרגוואי הייתה עד כה יחסית מפותחת אך התגלית האחרונה של אחת משלושת המרבצים הגדולים בעולם של אילמניט (עפרות טיטניום) עשויה להרחיב מאוד את הכרייה במדינה. חברות אוסטרליות עם אינטרסים קיימים בארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי עשויות לגלות כי הקשרים המסחריים ההדוקים שיש למדינות אלה עם פרגוואי עשויים להקל על כניסה לשוק הפרגוואי. בשנת 2011 הוקמה לשכת המסחר הפרגוואית-אוסטרלית. ארגון זה עובד בצמוד לשגרירות אוסטרליה בבואנוס איירס כדי להקל ולעודד סחר והשקעות בין שתי המדינות.
קופת חולים עממית
קופת חולים עממית הייתה קופת חולים "בלתי מפלגתית" שנוסדה במטרה לספק שירותי רפואה להתאחדות האיכרים ולהתיישבות העובדת שלא נכללה בהסתדרות הכללית (כמו למשל משקי חבר החקלאים הלאומיים, האיחוד החקלאי ואיכרים עצמאיים במושבות). קופת החולים נוסדה בשנת 1931 על ידי הדסה ובשנת 1974 התאחדה עם קופת חולים של הציונים הכלליים, כך נוצרה קופת חולים מאוחדת.
הקמה
יוזמה להקמת קופת חולים עממית לבני המעמד הבינוני עלתה על ידי ד"ר ראובן כצנלסון והתאחדות המעמד הבינוני בשנת 1930 ואף החל רישום לקופה. אולם היוזמה נתקלה בקשיים ובספטמבר 1931 יצאה התאחדות המעמד הבינוני בקריאה לסיוע במימוש היוזמה. במרץ 1931 קרא כצנלסון לייסד "קופת חולים עממית" בחסות הדסה, שתפעיל שירותי בריאות במושבות למי שאינם רוצים להיות חברים בקופת חולים כללית. ההצעה זכתה לתמיכתה המיידית של התאחדות האיכרים, ובנובמבר 1931 קיבלה קופת חולים עממית את אישור ועדת הבריאות ותחומי פעולתה הוגדרו.. כצנלסון נבחר למנהלה הראשון של הקופה החדשה, קופת חולים עממית.
קופת חולים עממית התארגנה לפעילות תחילה במושבות קטנות כמו יסוד המעלה, כפר תבור, יבנאל ובנימינה. קופת חולים עממית הגיעה לשיתוף פעולה עם קופת חולים כללית על מתן שירותי רופא משותפים לחברי שתי הקופות. במאי 1932 הוקם סניף של הקופה בכפר סבא וב-1 ביוני 1932 החל לפעול סניף של הקופה בחיפה. עם זאת, בנקודות היישוב הגדולות נתקלה הקופה בבעיה של השגת הסכמה עם הסתדרות הרופאים, על מחיר השירותים. ההסתדרות הרפואית דרשה תשלום יותר גבוה מזו שהקופה הסכימה לשלם, והתנגדה לכך שקופת חולים עממית כללה חברים בעלי נכסים.
3 שנים אחרי הקמת קופת חולים עממית, הוקמה קופת חולים לאומית. בשנים 1935 ו- 1937 נאבקה קופת חולים הכללית נגד העברת כספי הסוכנות היהודית לקופת חולים לאומית, תמורת טיפול רפואי לעולים החדשים, וכשהתברר לקופת חולים כללית שקופת חולים לאומית הגיעה לכלל הסכם סודי עם קופת חולים עממית, ולפיו תקבל "עממית" את האחריות הרשמית לטפול בעולים החדשים הלאומיים, כדי לקבל את הקצבת הסוכנות, יצאה הקופה למלחמת חורמה נגד שתי הקופות המתחרות גם יחד.
בשל ריבוי הרופאים שעלו לארץ ישראל, גדל גם כושר התחרות של הקופות "לאומית" ו"עממית", והן הרחיבו שירותיהן והציעו אותם בתעריפים זולים יותר משל קופת חולים כללית.
1869 בצרפת
שנת 1869 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 882 שנות לאום.
עין רכש
עין רכש (בערבית: עין אל-בֵּידא) הוא מעיין בשמורת נחל תבור הנובע בסמוך למפגש של נחל רכש עם נחל עין חדה, כחצי ק"מ צפונית מזרחית לתל רכש. בסמוך למעיין עובר שביל ישראל.
עודפי המים ניגרים מהשוקת ונשפכים להמשך נחל רכש עד מפגשו עם נחל תבור. סביב המעיין ולאורך נחל רכש גדלים שיחי פטל קדוש, קנה מצוי ונענע משובלת ועצי ערבה ושיזף מצוי. עין רכש נובע גם בקיץ, כנראה כתוצאה מניקוז והשקייה. ספיקתו כ-25 מ"ק בשעה.
אל-חביב א-סיד
אל-חביב א-סיד (בערבית: الحبيب الصيد - אל-חביב אל-ציד; נולד ב-1 ביוני 1949) הוא פוליטיקאי תוניסאי שכיהן כראש ממשלת תוניסיה בין 6 בפברואר 2015 ל-27 באוגוסט 2016. הוא היה ראש הממשלה הראשון שמונה לאחר אימוץ החוקה החדשה, ולכן נחשב לראש הממשלה הראשון של הרפובליקה השנייה של תוניסיה. בשנת 2011 הוא כיהן כשר הפנים של תוניסיה. א-סיד הוא כלכלן ומומחה בכלכלה חקלאית בהכשרתו.
שנותיו המוקדמות
אל-חביב א-סיד נולד ב-1949 בעיר סוס כאחד משבעת ילדיו של בנאי. הוא סיים בשנת 1971 תואר בכלכלה בפקולטה למשפטים ולמדעי כלכלה באוניברסיטת תוניס. מאוחר יותר, בעזרת מלגה, למד שלוש שנים לתואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת מינסוטה.
קריירה מנהלית
א-סיד התחיל את הקריירה שלו במשרד החקלאות. בשנים 1975–1980 היה אחראי למחקר ההשקיה החקלאית במנהל הכללי להנדסה כפרית. אחר כך, בשנים 1980–1988, היה יו"ר-מנכ"ל של הרשות הממשלתית לשיפור מתחמי ההשקיה בגאפסה ובג'ריד. בשנת 1993 התמנה כראש לשכת שר החקלאות, מוחמד בן רג'ב, וכיהן בתפקיד זה עד 1997. בעקבות חילופי גברי בממשלה ב-22 בינואר 1997, עבר יחד עם השר בן רג'ב למשרד הפנים, גם כן כראש לשכת השר. נשאר בתפקיד גם תחת השרים עלי שאוש ועבדאללה א-כּלל, עד 23 בינואר 2011. בשנת 2001 התמנה למזכיר מדינה ליד משרד החקלאות, האחראי על תעשיית הדיג, ואחר כך למזכיר מדינה להגנת הסביבה שליד משרד החקלאות, הסביבה ומשאבי המים. ביוני 2003-נובמבר 2004 היה א-סיד יו"ר חברת ההובלה באמצעות צינורות בסהרה, ובשנים 2004–2010 היה מנכ"ל המועצה הבינלאומית לענף שמן זית שמושבה במדריד.
שר הפנים
אחרי המהפכה התוניסאית מ-2011 התמנה ב-28 במרץ 2011 במקום פרהת ראג'חי כשר הפנים בממשלתו של אל-באג'י קאיד א-סבסי. הואשם שהוא איש המשטר הישן אך א-סבסי הגן עליו בנימוק שמינויו מוצדק על ידי האינטרס הלאומי. לאחר מכן, אחרי הבחירות לאספה המחוקקת מאוקטובר 2011, שבהן ניצחה התנועה האסלאמיסטית "א-נהדה", נבחר על ידי ראש הממשלה החדש חמאדי ג'באלי לשמש כיועץ לביטחון, משרה בה כיהן עד אפריל 2012.
ראש ממשלה
ב-5 בינואר 2015 הטיל עליו הנשיא א-סבסי להרכיב ממשלה, כטכנוקרט עצמאי, מועמד מטעם מפלגת נידאא תוניס. בראש קואליציה של המפלגה הדתית א-נהדה והמפלגות החילוניות נידאא תוניס, האיחוד הפטריוטי החופשי ואפק תוניס, הוא הצליח להשיג את אמון הפרלמנט (אספת הנבחרים) רק ב-5 בפברואר עם רוב של 167 קולות, מול 30 נגד ו-8 נמנעים.
חייו הפרטיים
אל-חביב א-סיד נשוי ואב לשלושה ילדים. בנו הבכור עובד בקנדה. הבת האמצעית היא פרופסור בתחום הייצור החקלאי של המזון, ובתו הקטנה משתלמת ברפואה.
רוטורואה
רוטורואה (Rotorua; בשמה המאורי המלא: Te Rotorua-nui-a-Kahumatamomoe; מילולית: האגם השני בגודלו של קאהומאטאמומואה) היא עיר בחבל ביי אוף פלנטי שבאי הצפוני של ניו זילנד. העיר שוכנת לחופו הדרומי של אגם רוטורואה שעל שמו היא נקראת, כ-60 ק"מ דרומית לטאורנגה, כ-80 ק"מ צפונית לטאופו, כ-105 ק"מ מזרחית להמילטון וכ-230 ק"מ דרומית-מזרחית לאוקלנד. היא מהווה מוקד משיכה לתיירים בשל הפעילות הגאותרמית המתרחשת בסביבתה, וכוללת גייזרים ובריכות בוץ. בשנת 2018 התגוררו בעיר כ-54,500 תושבים, וכ-5,000 תושבים נוספים התגוררו בסביבתה.
היסטוריה
האזור בו שוכנת העיר אוכלס לראשונה בבני טה אראווה המאורים. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה ככל הנראה הסוחר הדני פיליפ טאפסל, שהחל לסחור עם המאורים באזור ב-1828, ואף נישא לבת טה אראווה. ב-1835 הגיע למקום תומאס צ'פמן, והקים מיסיון. המיסיון ננטש כעבור שנה, והוקם מחדש ב-1838 על האי מוקויה שבאגם רוטורואה. במהלך מלחמות הקרקעות של ניו זילנד ידע האזור מספר התנגשויות בין המתיישבים האירופאים לבין המאורים.
לאחר שוך הקרבות, החליטו ב-1883 שלטונות ניו זילנד, אז מושבה בריטית, על הקמת עיירת נופש במקום. ב-1894 נחנך קו רכבת בין רוטורואה לאוקלנד, ופיתוחה הואץ. ב-1922 קיבלה מעמד של עיירה (borough) וב-1962 הוכרזה כעיר.
אתרים ופעילויות
בסמוך לעיר מספר אתרים תרמיים, ובהם גייזרים, בריכות בוץ ומעיינות חמים, וכן שרידי הכפר טה ואירואה, שנהרס בהתפרצות הר הגעש טרוורה הסמוך, ב-1886. האזור בו שוכנת העיר עשיר בגופרית, ולעיתים נודף בה ריח עז של גופרית. נחל קרוסין קריק ממוקם כ-30 קילומטרים דרומית לעיר.
פרט לאגם רוטורואה, יש באזור 16 אגמים נוספים, ומתקיימות בהם פעילויות שונות כשחייה, דיג וספורט מים. בשנת 2007 נערכה באגם רוטורואה אליפות העולם בסקי מים, וב-2009 נערכה בו אליפות העולם בשיט לעיוורים. סביבת העיר היא גם מרכז לספורט אתגרי, כגון רפטינג, אופני הרים וזורבינג. בשנת 2006 נערכה בה אליפות העולם במרוץ אופני הרים.
בנוסף, פועל בעיר מוזיאון רוטורואה לאמנות והיסטוריה. ב-1967 הוקם המכון לאמנות מאורית, ובסביבות העיר, שבה אוכלוסייה מאורית רבה, אתרים ופעילויות שונות הקשורים בתרבות המאורית.
תחבורה
בסמוך לעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של רוטורואה. אייר ניו זילנד מפעילה טיסות מנמל התעופה לאוקלנד, ולינגטון, קווינסטאון, קרייסטצ'רץ' ואף לסידני שבאוסטרליה. חברות קטנות יותר מפעילות טיסות לגיזברן, נאפייר, ניו פלימות' ופאקאטאנה. בעבר הפעילה גם קוואנטס טיסות לקרייסטצ'רץ'.
הרכבת שחיברה את רוטורואה לאוקלנד חדלה לפעול ב-2001, בהיעדר ביקוש מספיק.
ג'וזף סטלה
ג'וזף סטלה (באנגלית: Joseph Stella; 1877-1946) היה צייר פוטוריסט אמריקאי יליד איטליה, הידוע בעיקר בזכות תיאוריו של אמריקה התעשייתית, ובמיוחד תמונותיו של גשר ברוקלין.
ביוגרפיה וקריירה
סטלה נולד ב-13 ביוני 1877, למשפחה ממעמד הביניים באיטליה, במורו לוקאנו, כפר במחוז פוטנצה. סבו אנטוניו ואביו מישל היו עורכי דין אך הוא הגיע לעיר ניו יורק בשנת 1896 ללמוד רפואה, בעקבות אחיו הגדול דוקטור אנטוניו סטלה. עם זאת, הוא זנח במהירות את לימודי הרפואה ופנה לאמנות, ולמד בליגה לסטודנטים לאמנות ובבית הספר לאמנות בניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס.
הציורים הראשונים שלו היו תיאורים של חיי שכונות העוני. צייר, שהחל כריאליסט עם עניין מיוחד בחיי המהגרים ואתניים. בשנים 1905 - 1909 עבד כמאייר, ופרסם את רישומיו הריאליסטיים במגזינים. "הוא זחל ברחובות, שרטט בפנקס ועיפרון ביד. היה ערני לתפוס את תחושת הרגע, את פרט או האופן שסיפר סיפור חיים." בשנת 1908 הוזמן לסדרת ציורים בנושא התעשייתי בפיטסבורג, שפורסם מאוחר יותר ב״פיטסבורג סרווי״. סטלה חזר לאיטליה בשנת 1909. הוא לא היה מרוצה מאמריקה, וכתב שהוא השתוקק לחזור לארץ מולדתו, וזו הייתה החלטה מתוזמנת היטב. שובו לאירופה הוביל למגע נרחב הראשון שלו עם המודרניזם שבסופו של דבר יעצב את סגנונו האישי המובהק, שבלט בצבעו החזק וקוויו הסוחפים והדינמיים. עד שנת 1911 הוא עזב את איטליה, שם האומניות של הרנסאנס הציגו מכשול בפני ציירים עכשוויים, ועבר להתגורר בפריז. כשהגיעה לשם "הפאוביזם, הקוביזם והפוטוריזם היו בעיצומם", כתב זה היה המקום הנכון להיות בו, גם הזמן הנכון, לאיש מלא סקרנות כמו סטלה, בעל הפתיחות לזרמים חדשים.
לאחר שפגש את אומברטו בוקציוני והתיידד עם ג'ינו סבריני באירופה, הוא התחבר לפוטוריסטים האיטלקים והחל לשלב עקרונות פוטוריסטיים באמנותו, אם כי התעניין גם בניסויים המבניים של הקוביסטים.
בשנים 14–1913 הוא צייר את ״קרב האורות, קוני איילנד״, אחת העבודות הגדולות האמריקניות. תערוכת הארמורי האגדית בשנת 1913, בו השתתף, סיפק לו תנופה רבה להתנסות בסגנונות מודרניסטיים.
בעקבות תערוכת הארמורי, סטלה הפך גם לדמות ידועה בעולם האמנות של ניו יורק, ומושא להתקפות ארסיות מצד מבקרים שמרנים שמצאו את המודרניזם מאיים ובלתי ניתן להסבר, ואובייקט של קסם לאמנים צעירים והרפתקניים יותר. לפי השקפתו של היסטוריון האמנות סם האנטר, "בין הציורים המודרניים בתערוכת הארמורי, עירום היורד במדרגות של מרסל דושאן, תהלוכה בסיביליה של פיקביה, וקרב האורות בקוני איילנד, של סטלה, גרמו להשפעה גדולה על הציירים האמריקאים." חבר ציין כי הציור" גרם לתחושה כללית, למהפך אמנותי פתאומי ובלתי צפוי כמו שהיה מהפך אוניברסלי בחוגים אוונגרדיים. " אספנית ומחנכת האמנות קתרין דרייר כללה את סטלה בין אותם אמנים. שאת עבודותיהם היא ביקשה לקדם בחסות המוזיאון הראשון של ניו יורק שהוקדש אך ורק לאמנות עכשווית מתקדמת, שפתח את שעריו בשנת 1920.
בניו יורק בשנות העשרים של המאה העשרים, סטלה הוקסם מהאיכות הגאומטרית של האדריכלות של מנהטן התחתית. בעבודות אלה הוא הטמיע עוד יסודות מקוביזם ופוטוריזם. ב"גשר ברוקלין "(1919-20) הוא מראה את קסמו מהקווים הגורפים של גשר הרובלינגס, מוטיב בו השתמש כמה שנים לפני שהמשורר הרט קריין פנה למבנה זה כסמל למודרניות.
בתיאור של סטלה את הגשר מופיעים הכבלים האלכסוניים שיורדים מטה בעוצמה, ומספקים אנרגיה לציור. בעוד שעיבוד דינמי זה מרמז על ההתרגשות והתנועה של החיים המודרניים, בידי סטלה, תמונת הגשר הופכת גם לסמל חזק של יציבות וסולידריות.
בין שאר הציורים הידועים שלו הוא ״קול העיר״ (1922), יצירה בעלת חמישה פאנלים שעוצבו כדוגמת מזבח דתי, אך מתארת גשרים וגורדי שחקים במקום קדושים. עבודה זו משקפת את האמונה הנפוצה באותה תקופה כי התעשייה עקרה את הדת ממרכז החיים המודרניים. הציור נמצא באוסף של מוזיאון ניוארק. בשנות השלושים של המאה הקודמת עבד סטלה בפרויקט האמנות הפדרלי ובהמשך נסע לאירופה, צפון אפריקה והודו המערבית, מיקומים שהעניקו לו השראה לעבוד במצבים שונים. הוא עבר ללא מנוחה מסגנון אחד למשנהו, מריאליזם להפשטה לסוריאליזם. הוא צייר נושאים עירוניים מופשטים, תמונות דתיות, מחקרים בוטניים וטבע, נופים מהבילים וחיי טבע של ירקות, פירות ופרחים.
לאחר שהפסיק לצייר בצורה פוטוריסטית או מעין-קוביסטית וסיים את תקופת הדימויים של המפעל הפרזיסוניסטי (בערך 1920), הוא לא התמקד בשום תנועה מסוימת. דאגותיו, כמו גם גישתו לציור, הפכו פחות מתוזמנים, אישיים ואידיוסינקרטיים יותר. המבקר לואיס ממפורד כינה אותו באותו זמן "צייר תמוה"..."ראיתי את ההפער בין הריאליזם שלו לפנטזיה שלו מתרחבת לכדי תהום."
הוא זכור במיוחד היום בגלל דיוקנאותיו רובם משנות העשרים. הרישומים שלו של וולט ויטמן, מרסל דושאן, האמן לואי אילשמיוס, וחברו, המלחין אדגר ורזה, הם יצירות בעלות רגישות יוצאת דופן לפרטי הפנים ולהילה האינטלקטואלית שלהם.
היבט פחות ידוע ביצירתו של סטלה הם הקולאז'ים שיצר בשנות העשרים, המורכבים משאריות של נייר מושלך, עטיפות, וקטעים אחרים של פסולת עירונית, לרוב חתוכים במכות מברשת של צבע. אף על פי שסטלה "נמשך לאספקטים הגרנדיוזיים והממוכניים של העיר, [הוא] נמשך גם למחיקותיו האנונימיות והבלתי נתפסות ...לטענת הקיום האנושי." אלה יצירות ברוח הקולאז 'הגרמני של האמן קורט שוויטרס והאתוס האנטי- "אמנות הגבוהה" של תנועת הדאדא, שתמיד עניינה את סטלה.
בסוף שנות השלושים של המאה הקודמת, עבודותיה של סטלה משכו פחות תשומת לב משמעותית מכפי שהיה בעשרות השנים הקודמות. הוא התנכר לחברים רבים וותיקים, וסגנונו כבר לא דיבר לאחרים. "מצבו הבריאותי של סטלה והונו שקעו [בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה]. הוא הפך למנותק רגשית מעולם האמנות של ניו יורק, אפילו הרטרוספקטיבה שלו במוזיאון ניוארק בשנת 1939 לא הצליחה להקים אותו מחדש. אף על פי שהצליחה כתערוכה, המופע התקבל בפחות התלהבות ממה שציפה סטלה, ובהמשך הוא התלונן על כך שהוא לא הצליח לגרום לאדם שחי בעיר ניו יורק לראות את זה."
הוא נכנע לאי ספיקת לב ב-5 בנובמבר, שנת 1946. הוא נקבר במאוזוליאום בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
פמיניזציה (BDSM)
הניוש יכול לקחת חלק בשני תחומים:
במהלך תהליך הניוש, ההתייחסות אל המנויש היא בלשון נקבה. לעיתים קרובות שמו של המנויש ישתנה לשם נשי לבחירתו. לרוב זו תהיה פרפרזה על שמו האמיתי - אלכס יהפוך לאלכסנדרה, דורון יהפוך לדורית, וכן הלאה.
תת-קבוצה של פמיניזציה היא "אימון נשיות", שבו בן הזוג הדומיננטי לאט לאט לאורך זמן מאמן את הכנוע להיות נשי יותר, גורם לו להתנהל עם התנהגויות "אולטרה-נשיות" ולהשתתף בפעילויות נשיות, בשל כך מקובל שהמנויש יחל לגלח שיער, לשים איפור על בסיס קבוע, ללבוש תחתוני נשים וחזיות זכריות, במקרים קיצוניים יהיו עליו ליטול תרופות שיהפכו אותו לנשי יותר.
ניוש כחלק מBDSM
במקרים רבים, ניוש הוא חלק מאקט בדסמי, כאשר השולטת מכתיבה עבור המנויש מתי לעשות תהליך זה. לרוב כעונש או כפרס:
אינטראקציה מינית
במשחק התפקידים המיני, המנויש יקיים יחסי מין כפי המצופה מאישה, לרוב אישה כנועה. המנויש לרוב ייחדר באופן אנאלי באמצעות אביזרי מין שונים.
ישנם מנוישים אשר הולכים עם חגורת-צניעות אשר מונעת מהם לקיים יחסי מין או אוננות, ומדגישה עבורם את תפקידם המיני כדמויי אישה.
קרן רוסו
קרן רוסו (נולדה ב-1974) היא אמנית ישראלית. בוגרת "המדרשה", סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה לאמנות בבצלאל בירושלים בשנת 1998. רוסו התגלתה באמנות הישראלית עם סרט-הווידאו "התלקחות אנושית ספונטאנית" שהוצג במוזיאון הרצליה בשנת 2000, והשתתפה בתערוכת בית הבובות במוזיאון ישראל בשנת 2001. רוסו היא אחת האומניות הישראליות המוערכות והפעילות כיום. היא עוסקת ביצירת עבודות ווידאו, בציור ובכתיבת טקסטים.
רוסו הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, במוזאונים ובגלריות מובילים בארץ ובעולם. היא זכתה בפרסים רבים כגון – פרס שרת התרבות בשנת 2012 ופרס גבעון (מוזאון תל אביב) בשנת 2002.
כיום רוסו חיה ופועלת בלונדון, אנגליה. בשנת 2004 ראה אור ספרה "אנציקלופדיה תרמיקה".
ביוגרפיה
בין השנים 1992-1988 למדה רוסו בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין בגבעתיים, ובין השנים 1995-1993 למדה בבית המדרש הממלכתי למורי אמנות ברמת השרון. בין השנים 1998- 1995 למדה לתואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב, בבצלאל בירושלים, ובשנת 2004 אף לימדה שם.
רוסו חיה ועובדת בלונדון כבר 17 שנים. היא נשואה לאמן האמריקאי דאג פישבון. רוסו מיוצגת על ידי גלריה דביר וממשיכה להציג פה באופן רציף. במקביל היא מציגה את עבודותיה ברחבי העולם. בין השאר בחללי תצוגה בלונדון במרכז הברביקן, בחלל הפרויקטים של גלריה הייוורד, במוזיאון ויקטוריה ואלברט, במוזיאון הטייט מודרן, בדלפינה ובפרדייז רואו. כמו כן הציגה בביאנלת בוזאן בקוריאה, במונטווידאו, באמסטרדם, בהאוס דר קולטור דר וולט בברלין, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב, במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב ובמוזיאון הרצליה.
עבודות
רוסו היא מסוג האומניות שכל עבודה שלה היא תוצר של מחקר מעמיק. עבודותיה של רוסו נוגעות בתחומי ידע רבים ונשענות, בין היתר, על מקורות חזותיים כמו ארכיטקטורה, אמנות, קולנוע דוקומנטרי ובדיוני, על מקורות ספרותיים, מדעיים ועל מחקרים בתחומי פסיכולוגיה וקרימינולוגיה.
כבר בעבודת הגמר שלה, בבצלאל, שילבה רוסו עבודת ווידאו ויצרה את הסרט "תעתואורים" (1978) הנוגע בעולם המאוכלס ביצורי ביצות, שלדים, טקסי וודו, חלומות, ריקבון, שיגעון, מוות ותשוקה; עולם של מיתוסים, אגדות עם, סיפוריהם של הופמן וצ'ארלס דיקנס, תיאוריות אזוטריות, מחקרים מדעיים מוקדמים בתחומי הרפואה, הפיזיקה והאלכימיה, עיסוק במחלות וליקוט של פיסות מידע על אודות תופעות שאין להן הסבר רציונלי.
במוזיאון הרצליה לאמנות הציגה רוסו, בשנת 1999, את סרט הווידאו - "Spontaneous Human Combustion"- שצולם באנגליה ודן בתופעה מוזרה של אנשים הנשרפים מאליהם, בבעירה ספונטנית, ללא תלות בקיומו של גוף אחר, מבעיר או בוער. התופעה מתרחשת בבית, בחדר השינה. הסרט בנוי כסרט דוקומנטרי הסוקר את התופעה ויש בו ראיונות עם כבאים, שוטרים, מדענים וקרובי משפחה של הדמויות, כמו גם עדויות משטרתיות ומדעיות, אלא שדיאלוגים אלה מבוימים. לדברי רוסו: הדמויות הן כלי להעברת אינפורמציה והן גם מייצגות את היחיד מול החברה, את האינדיבידואל מול הרשויות - את היחס של החברה לאינדיבידואל במצוקה. במהלך עשיית הסרט לא שמתי לב לכך שכל הקורבנות הן נשים (חוץ מקורבן אחד -הכורה). הנשים מתות והגברים מדברים עליהן. הקורבנות מאפשרים לדמויות לרדת למעמקים. הקורבנות כולם דיכאוניים, אלכוהוליסטים, מטאפורה לאמן כקורבן.
בשנת 2001 הציגה רוסו בתערוכת "בית-הבובות" שאצרה שרית שפירא ז"ל וכתבה עליה את המילים הבאות: "בעבודתה של קרן רוסו, לאחר הירידה למכרה החושך והגיהנום, הופכים הדמויות והחפצים לתוצרים של הכורים, למה שנכרה מבשר האדמה, נקרע ונבדל מבטנה של 'האם הגדולה' ויוצא לאור. ומה שעולה מן המכרה, 'מן המעמקים' בלשונה של רוסו, הוא בובה – נוכחות לא חיה ולא מתה".
בשנת 2006 הציגה רוסו את התערוכה "זמן אמת" במוזיאון ישראל, בה הוצגה עבודת-ווידאו בשם "הכלכלה של העודפות" (2005): האומנית החדירה מצלמת ווידאו לתוך מערכת ביוב תת-קרקעית (באסקס שבאנגליה) והסיעה אותה על מסילה לאורך צנרת ומחילות.
באותה שנה (2006), יצרה קרן רוסו את סרט-הווידאו "נקודת-המוצא", בו יורדת עין-המצלמה מחלל גלריה אל מתחת לרצפה ואל מעברים תת-קרקעיים, ארקדות, תעלות מים וכו'. כעבור שנה, בשנת 2007, יצרה רוסו עבודת-ווידאו נוספת בעקבות הפתיחה השערורייתית והמדממת בשנת 1996 של "מנהרת הכותל". רוסו צילמה את עצמה כשהיא זוחלת לאורך מחילה צרה, וחופרת את דרכה בעזרת ציפורני כלי-מתכת ידני. היא פוגשת במחילה אישה חופרת אחרת, ואז נולד מאבק אלים בין השתיים.
בשנת 2012 יצרה רוסו את עבודת הווידאו "אֶקסטֶרְנְשטַיין",שהוצגה במוזיאון הרצליה. העבודה עוסקת בפסגת צוק בצפון-גרמניה, שהוכר על ידי הנאצים כמקום קדוש שבמשך מאות בשנים שימש כמקום מפגש טקסי של נאו-נאצים וניאו-פגאניים.
בתערוכת היחיד תולדות העתיד הקרוב (2019) הוצגו שלוש עבודות וידאו המתייחסות כולן להיסטוריה התרבותית של גרמניה ולמורשת האקספרסיוניסטית: הסרט TED-Stadt, שנוצר בשנת 2016, הוא מסע בתוך מודל של עיר פרעונית בסגנון מצרי קדום. המודל הוזמן, בשנת 1917, על ידי יצרן הביסקוויטים הגרמני הרמן בלסן, שביקש לבנות את העיר לרווחת עובדיו, ותוכנן בידי האמן האקספרסיוניסט ברנהרד הוטגר. המודל המקורי אבד, ורוסו שיחזרה אותו על פי תצלומים מסרט תעמולה גרמני משנת 1939. סרטה של רוסו עוקב אחר עיר הרפאים בצילומי שחור־לבן, כשברקע סאונד אלקטרוני עכשווי.
הסרט האוס אטלנטיס (2016) חוקר את ההיסטוריה של מבנה אקספרסיוניסטי שתכנן הוטגר בשנת1931 עבור פטרון האומנות לודוויג רוזיליוס, והכיל אוסף חפצי אמנות פרהיסטוריים עתיקים שלו. הסרט מתאר בעיקר את פנים המבנה המפואר, הכולל תקרת פסיפס כחולה וגרם מדרגות לולייני. הוא משלב חומרים ארכיונים של המבנה ותמונות עכשוויות שלו, לאחר שהוסב לבית מלון.
הסרט יונקר האוס (2019) נוצר במיוחד לתערוכה ועוסק בביתו הפרטי של האדריכל קרל יונקר (1850-1912), שחי חיי פרישות והקדיש את חייו לבניית ביתו בלמגו שבצפון גרמניה. סרטה של רוסו עוקב אחרי גילופי העץ המכסים את הבית כולו ועובר בין הפנים לחוץ, בין הבית לבין הנוף הגרמני.
לצד הסרטים התערוכה כוללת גם רישומי פחם גדולים של פסלים ומוטיבים ארכיטקטוניים היסטוריים. רוסו משלבת בהם אלמנטים הלקוחים מסרטי מדע בדיוני.
כרישי צווארון
כרישי צווארון (שם מדעי: Parascylliidae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים החיים בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט המזרחי. במשפחה זו ישנם 2 סוגים ובהם 8 מינים.
אלו כרישים קטנים באורך של קצת יותר מ-90 סנטימטר. גופם מוארך ובעל סנפירים קצרים, עם סנפיר גבי אחורי, זנבות מוארכים נמוכים, וראשים בעלי חוטם מעוגל, עיניים גדולות ושפמים גדולים דמויי בינים המזכירים שפמים של ניבתן. הם נחים על קרקעית הים לעיתים קרובות וגם בין צמחייה מיימית.
תזונתם של הכרישים מורכבת מדגי גרם ומחסרי חוליות ימיים שונים שהם מוצאים במים הרדודים.
Love on the Brain
Love on the Brain (בעברית: אהבה על המוח או אהבה עד המוח) הוא סינגל של הזמרת הברבדית ריהאנה, מתוך אלבומה השמיני Anti. השיר יצא ב-27 בספטמבר 2016, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי פרד בול, ג'וסף אנג'ל וריהאנה. השיר הוא בלדת דו-וופ וסול, בהשראת מוזיקה משנות ה-50 וה-60. מילולית, השיר מדבר על העליות והמורדות של אהבה רעילה.
היכולות הווקליות של ריהאנה בשיר זכו לשבחים והושוו לאלו של איימי ויינהאוס, ביונסה ומגוון של אמני סול. ריהאנה הופיעה עם השיר במהלך סיבוב ההופעות Anti World Tour, וביצעה אותו גם בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד ובטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV ב-2016.
השיר הגיע למקום ה-5 במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, והפך לשיר ה-30 של ריהאנה שמגיע לעשירייה הפותחת במצעד, מה שממקם אותה באותו המקום עם מדונה והביטלס בתור האמנים היחידים בהיסטוריה שמופיעים לפחות שלושים פעמים בטופ 10 של מצעד הבילבורד הוט 100. נכון ליוני 2020, יש לשיר כ-600 מיליון השמעות בפלטפורמת הסטרימינג, ספוטיפיי.
שימושים אחרים וגרסאות כיסוי
ב-19 במאי 2016, הושמע השיר בפרק הסיום של העונה ה-12 של הסדרה "האנטומיה של גריי". הזמרת האמריקאית קלי קלרקסון ביצעה את השיר בשידור חי בדף הפייסבוק שלה ב-26 באוגוסט 2016.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה עולמית, והצליח בשיאו להגיע אל המקום ה-5 במצעד הבילבורד הוט 100.
בדר 3
בדר 3 (בערבית: بدر 3, באנגלית: Badr-3) היא רקטת קרקע-קרקע שיוצרה לראשונה באיראן הנושאת חומר נפץ של 250 ק"ג.
שימוש מבצעי
בשנת 2018 השתמשו החות'ים ברקטות בדר 1.
הרקטה "בדר 3" שימשה לראשונה בתחילת אפריל 2019, כאשר חות'ים שצוידו ברקטות מאיראן שיגרו אותן במסגרת הקרבות בתימן.
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
איראן חימשה ברקטות אלו את ארגון הטרור הפלסטיני, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, כדי ליצור מאזן אימה כנגד ישראל.
בתאריכים 4 ו-5 במאי 2019 שיגר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני באמצעות "פלוגות אל-קודס" טילי "בדר 3" לעבר אשקלון. ב-5 במאי 2019 טיל "בדר 3" פגע בבניין מגורים באשקלון, וגרם להרג של משה אגדי.
ב-13 בנובמבר 2019 שיגר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני רקטות "בדר 3" לכיוון הערים אשדוד ורחובות, אך הן יורטו על ידי כיפת ברזל.
ב-24 בפברואר 2020 שיגר הג'יהאד האסלאמי רקטת בדר 3, אך יורטה על ידי כיפת ברזל.
ב־11 במאי 2021, במבצע שומר החומות גדודי אל-קודס, הזרוע הצבאית של תנועת הג'יהאד האסלאמי, הודיעו כי הם שיגרו מטח של טילי "בדר 3" לעבר העיר אשקלון.
ב־10 במאי 2023 במבצע מגן וחץ הג'יהאד האסלאמי הודיע כי הוא שיגר טיל "בדר 3" לעבר תל אביב.
האתר תיק דבקה ציין כי "גדודי ירושלים" של תנועת "הג'יהאד האיסלאמי" פיתחו טיל זה כדי לשאת ראש קרב במשקל 350 ק"ג (נכון לשנת 2021), וציין כי הטיל ירה 1,400 רסיסים, מה שמרחיב את יכולתו להרוס מתקנים ובתים בסמוך לנקודת פיצוץ בו הוא נופל.
קראמורה (סדרת טלוויזיה)
קראמורה (ברוסית: Карамора) הוא סדרת ערפדים רוסית משנת 2022, שבוימה על ידי דנילה קוזלובסקי שגם מככב בו לצד אנדריי סמוליאקוב. זהו שיתוף הפעולה השלישי בין קוזלובסקי לסמוליאקוב לאחר שהשניים עבדו יחד גם על הסרטים "הוויקינג" ו"המאמן". הסדרה הופקה על ידי Premier Studios וסנטרל פרטנרשיפ. עלילתה מגוללת היסטוריה אלטרנטיבית של המדינה הרוסית בתחילת המאה ה-20. האנרכיסט קראמורה מקבל גישה למידע על חיי המשפחה הקיסרית. מתברר כי במשך שלוש מאות שנים השושלת אובטחה על ידי מסדר ערפדים חשאי.
סדרת טלוויזיה פותחה כסדרה בת 8 פרקים. בהמשך, במקום איליה נאישולר שתוכנן לביים את הסדרה, הוזמן דנילה קוזלובסקי לביים וגם לככב בו. חלק מהצילומים נערכו בגאורגיה.
הקרנת הבכורה של "קראמורה" תוכננה תחילה ל-19 בנובמבר 2020, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה השידור נדחה תחילה לספטמבר 2021 ולאחר מכן לינואר 2022.
עלילה
ראשית המאה העשרים. רוסיה נמצאת על סף מהפכה, כאשר קראמורה, אנרכיסט צעיר, לומד סוד נורא - במשך מאות שנים נשמרה שושלת רומנוב על ידי מסדר חשאי המורכב מערפדים. במאבק איתם מאבד האנרכיסט הצעיר קראמורה את אהובתו, אלינה. כעת אין לו ברירה אלא לצאת לדרך הנקמה. הוא אוסף קבוצה של נאמנים שמכריזה מלחמה על מסדר הערפדים, כשאירועים אלה הופכים לתחילת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה מהפכת 1917, שישפיעו גם על גורלה של המדינה כולה.
הפקה
במקור זו נועדה להיות סדרה שתוכננה לעלות לשידור בערוץ TV3. הצילומים החלו במהלך שנת 2019 ונערכו בגאורגיה עד פברואר 2020. באוקטובר 2020 חודשו צילומי השלמה במוסקבה ובנובמבר עברו לסנקט פטרבורג, בה נמשכו עד דצמבר 2020.
אוניברסיטת ברמינגהאם
אוניברסיטת ברמינגהאם (באנגלית: University of Birmingham) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת אשר הוקמה ב-1825. נכון ל-2020 לומדים באוניברסיטת ברמינגהאם כ-35,000 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בין-לאומיים ובהם אוניברסיטאס 21, איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי וקבוצת ראסל. מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות 11 חתני פרס נובל וראשי ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין ונוויל צ'מברלין.
ספריית האוניברסיטה פרוסה על פני 9 אתרים בקמפוס, ונמצאים בה כמיליוני פריטים.
היסטוריה
בשנת 1825 הוקם במקום בית ספר לרפואה ובשנת 1875 הוקם במקביל בית ספר למדעים. האוניברסיטה הוקמה במתכונתה הנוכחית בשנת 1900 כאיחוד של שני בתי ספר אלו, תחת חסותה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. בשנת 1901 הוקם בית הספר לכלכלה. בשנת 1939 החלו לימודי אמנות ובשנות ה-50 החלו לימודי הנדסת גרעין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקם באוניברסיטה בית חולים משמעותי שטיפל ב-125,000 פצועים.
קולג'ים
ב-1 באוגוסט 2008, האוניברסיטה עברה לארגון אקדמי של חמישה 'קולג'ים', המורכבים ממספר רב של 'בתי ספר':
רשימת הפועלת והאשה הדתית
רשימת הפועלת והאשה הדתית הייתה מפלגת נשים ציונית-דתית, שהתפצלה מתוך מפלגת הפועל המזרחי ורצה באופן עצמאי בבחירות לאספה המכוננת אשר התקיימו ב-25 בינואר 1949 (כ"ד בטבת ה'תש"ט) בשל הסירוב לשיבוץ נשים ברשימה משותפת לכלל המפלגות הדתיות והחרדיות.
עיקר מצעה של רשימה זו ביקש לבסס את מדינת ישראל הצעירה על אופי יהודי למדינה, שיבוא לידי ביטוי גם בחקיקה בתחומים כמו שבת וכשרות, ולפעול למען זכויות הנשים בכלל והנשים הדתיות בפרט. בסיומה של מערכת הבחירות השיגה רשימה זו 2,796 קולות, שהיוו 0.7% מסך הקולות.
אפנצל אינר-רודן
אפנצל אינר-רודן (בגרמנית: Appenzell Innerrhoden ) הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ, הוא שוכן בצפון-מזרח המדינה, ובירתו היא אפנצל. הקנטון הוא השני הכי קטן בשווייץ בשטח, והקטן ביותר בגודל האוכלוסייה.
היסטוריה
במהלך המאות ה-9 וה-10 התחלפו רוב תושבי האזור, צאצאי תושבי רייטיה, בבני שבטים הטבטוניים, כחלק מגל הכיבוש של השבטים הגרמאניים שעבר על שווייץ באותה עת.
רשימת הפועלת והאשה הדתית
היסטוריה
נציגות נשית מקרב הציונות הדתית התקיימה כבר בתקופת היישוב, כאשר התארגנויות מעין אלה שמרו על זיקה לתנועות האם, אך פעלו לא פעם בצורה נבדלת. סניף ראשון של הסתדרות נשים מזרחי הוקם בירושלים בשנת 1919, כשברבות הזמן הצטרפו אליו סניפים מקומיים נוספים אשר כולם היו משויכים לתנועת המזרחי. ואילו בתנועת הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 "ארגון הפועלות" לשמש כזרוע נשית בעלת אופי סוציאליסטי הדואגת לרווחתן של החלוצות הדתיות. תחילה במסגרת שיתוף פעולה עם הגברים בתנועה, אך משנתיב ההשתלבות לא הסתייע – בחרו חברות הארגון לפעול בצורה נבדלת. בשונה מארגוני נשים אחרים דוגמת ויצו והדסה, חברות אותם ארגונים ראו עצמן כמי שמסייעות לתנועות האם בפתרון מצוקותיהן של הנשים הדתיות, נוסף על הפעילות למען אורח החיים הדתי ביישוב היהודי.
במערכת הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944 השתתפו שתי רשימות שייצגו את הנשים הדתיות. נשי מזרחי ארגנו רשימה עם 54 נשים שביקשו להתמודד באופן עצמאי. הן ניהלו תעמולת בחירות, הפיצו כרוזים והיו חתומות על הסכם עם המזרחי, לפיו הקולות שיצביעו יעברו לתנועת האם והן תסתפקנה במנדט אחד, אותו איישה אסתר רבין. במקביל תבעו הפועלות הדתיות מעמיתיהן בפועל המזרחי לשלב נציגות נשית ברשימה, אולם היה חשש כי שילוב נשים יקשה על גיוס ציבור חרדי להצביע בעדם. על כן, ביקשו שתתמודדנה באופן עצמאי. לבסוף נסוגו מיוזמה זו, והמצביעים נקראו להצביע עבור רשימת הפועל המזרחי, כשבמקביל הובטח שתהיה נציגה מטעם התנועה באספת הנבחרים – טובה סנהדראי מטעם נשי תורה ועבודה. אף על-פי שנבחרו מטעם ארגוני נשים עצמאיים, פעלו רבין וסנהדראי כחלק ממסגרת ההשתייכות התנועתית של המזרחי והפועל המזרחי בהתאמה.
אפנצל אינר-רודן
היסטוריה
השם "אפנצל", שמוזכר לראשונה בשנת 1071, נוצר על בסיס הביטוי הלטיני abbatis cella, שפירושו "תא המנזר", על שם מנזר סנט-גאלן הסמוך אשר היה בעל השפעה גדולה על האזור. בתקופה זו היה תפקידו הגאו-פוליטי של המנזר קרוב לזה של עיר-מדינה או אציל פיאודלי, ותפקידיו כללו גם עניינים מנהליים, נוסף על אלו הדתיים. השפעת המנזר על האזור התגברה משמעותית החל מאמצע המאה ה-11.
בסביבות שנת 1360 נתגלעו סכסוכים בין האיכרים תושבי האזור למנזר, בעיקר סביב זכויות מרעה, מיסים ומעשרות שהועברו למנזר. בעקבות הסכסוך ניסו שני הצדדים במקביל להצטרף לברית השוואבית החדשה וכך לבצר את מעמדם ולהגן על זכויותיהם. בשנת 1377 צורפה אפנצל לברית, בתמיכת העיר קונסטנץ (כיום בגרמניה) והעיר סנט גאלן, יריבת המנזר. בתמיכת הברית, הפסיקו אנשי אפנצל לשלם חלק ניכר מהמיסים והמתנות שדרש ראש המנזר. כתוצאה מאיבוד מקור ההכנסה פנה המנזר אל בית הבסבורג, וב-1392 נחתם ההסכם ביניהם. בתגובה נכרתה בשנת 1401 ברית נוספת בין אפנצל לסנט גאלן.
רשימת הפועלת והאשה הדתית
הבחירות לאספה המכוננת (1949)
לקראת הבחירות לאספה המכוננת החל משא-ומתן ליצירת רשימה משותפת של המפלגות הדתיות של הציונות הדתית והחרדים. בחודש נובמבר 1948 נחתם הסכם על הקמת החזית הדתית המאוחדת, אשר תרוץ לבחירות אלה ותורכב מתנועות המזרחי והפועל המזרחי הדתיות, אגודת-ישראל ופועלי אגודת-ישראל החרדיות באופיין, וכן האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי. כתנאי לאיחוד, דרשו החרדים, בהוראת ראש ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן, שנשים לא תתמודדנה ברשימה. לימים תיארה סנהדראי, מי שכיהנה באספת הנבחרים קודם להקמת המדינה, כיצד חשה שעולמה התמוטט רגע לאחר שנודע לה כי היא וחברותיה לא תוכלנה להתמודד במסגרת הרשימה המשותפת. בכינוס חירום שקיימו הנשים שהיו מזוהות עם תנועת הפועל המזרחי בביתה של סנהדראי, הוחלט להיפרד מהחזית הדתית המאוחדת ולהתמודד ברשימה עצמאית של נשים דתיות.
בסופה של מערכת הבחירות קיבלה החזית הדתית המאוחדת 16 מושבים באספה המכוננת והייתה לסיעה השלישית בגודלה, כאשר "רשימת הפועלת והאשה הדתית" קיבלה 0.7 אחוזים מהקולות שלא הספיקו למושב. ואף על-פי כן מרכיביה של החזית הדתית התפצלו ולא חזרו להתמודד יותר יחדיו. עובדה זו לא מנעה מהפועל המזרחי לרוץ באופן עצמאי בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 ולא להציב אשה במקום ריאלי ברשימת המועמדים. בניגוד להבטחה שניתנה לחברות התנועה שנתיים קודם לכן. סנהדראי נמנעה הפעם מריצה ברשימה נשית נפרדת וקראה לחברותיה לתמוך במפלגה. רק בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 הצליחה טובה סנהדראי להיבחר לכנסת.
אפנצל אינר-רודן
היסטוריה
ב-1513 הוקם קנטון אפנצל, אך בשנת 1587 הוא פוצל לשניים מסיבות של מחלוקת דתית, והוקמו אפנצל אינר-רודן ואפנצל אוסר-רודן.
רשימת הפועלת והאשה הדתית
מצע
בתור מפלגה דתית, מצע הבחירות של "רשימת הפועלת והאשה הדתית" ביקש לשוות אופי דתי למדינה הצעירה. בכלל זה מאבק על הפיכת השבתות וחגי ישראל כימי מנוחה וקדושה רשמיים לפי חוק המדינה, כשרות מלאה בכל מוסדותיה והכרה בלעדית בדיני האישות האורתודוקסיים לאזרחים היהודים. נוסף לזה כרשימה נשית, הבטיחה המפלגה כי תיאבק למען ייצוג הולם של נשים, ובייחוד נשים דתיות, בכל מוסדות המדינה השונים.
אפנצל אינר-רודן
כלכלה
כלכלת הקנטון מבוססת ברובה על חקלאות, ובעיקר על גידול בקר לחלב והכנת גבינות, ביניהן הגבינה המקומית - גבינת אפנצלר הנפוצה בשווייץ. חלק ניכר מהמכוניות השכורות בשווייץ רשומות באפנצל אינר-רודן ונושאות לוחית רישוי שלה (AI), בגלל מיסים נמוכים יחסית על מכוניות בקנטון.
רשימת הפועלת והאשה הדתית
שמות המועמדות
סנהדראי טובה, אלינר דבורה, אליש מרים, גולדזק חיה, גכטמן רחל, וינר לאה, ורפל גאולה, עדיני לאה, קורינסקית חוה, אפרתי חנה, ארליך זהבה, גבירצמן נחמה, דרמר רבקה, וייס רבקה, זנד אלקה, יונגרייס מרים, יערי זלדה, ד"ר כהן שרה, כהן אלזה, ליכטנשטיין חנה, לוין מרים,, לוין לאה, ד"ר לרר מלכה, מאיר מרים, מבצרי שושנה, מונזון שרה, עמינח מרים, פוטשמן חדוה, צחורי וייס שושנה, קוצינסקי טובה, רבינסון יהודית, רוזנטל ברכה, ד"ר וייס זהבה, הרבנית שטרנברג רבקה, שטרן שרה, שפירא טובה ושרגאי מרים.
אפנצל אינר-רודן
פוליטיקה
בירת הקנטון היא העיירה אפנצל. חוקת הקנטון התקבלה בשנת 1872. זהו אחד משני הקנטונים בהם מונהגת דמוקרטיה ישירה ושיטת הלנדסגמיינדה. הצבעות על חוקים ותקנות לבחירת נושאי משרות השלטון והשופטים נערכות באספה כללית של כל התושבים הנערכת בכל חודש אפריל בכיכר המרכזית באפנצל. בדרך כלל משתתפים באספה כ-4,000 תושבים.
אפנצל אינר-רודן ידוע בשמרנותו: הוא הקנטון האחרון בו הוענקה זכות בחירה לנשים - רק ב-1991, בעקבות עתירה לבית המשפט הפדרלי, הותר לנשים להשתתף בבחירות. כמו כן זהו הקנטון בו הושגה התמיכה הגדולה ביותר (71%) לאיסור על בניית צריחי מסגדים בשווייץ.
הפארק הלאומי סטלביו
הפארק הלאומי סטלביו (באיטלקית: Parco nazionale dello Stelvio; בגרמנית: Nationalpark Stilfser Joch) הוא פארק לאומי בצפון מזרח איטליה, שהוקם בשנת 1935.
הפארק הוא הגדול ביותר באיטליה ומשתרע על שני מחוזות: טרנטינו-אלטו אדיג'ה ולומברדיה, ונפרס על פני 24 רשויות שונות.
הפארק הלאומי סטלביו גובל בפארק הלאומי השווייצרי בשווייץ בצפון ובדרום בפארק הטבע אדמלו-ברנטה ובפארק המחוזי אדמלו. יחד, הפארקים הללו מהווים שטח כולל של 3,884 קמ"ר של סביבה טבעית מוגנת. הפארק הלאומי כולל שטחים נרחבים של עמקים והרים גבוהים, הנעים בין הגבהים 650 מטר ועד לשיא הפארק בגובה 3,905 מטר.
הדיוויזיה הרביעית (קנדה)
הדיוויזיה הרביעית של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה. החל משנת 1916 אימצה הדיוויזיה כסימן שלה כתם מבנה ייחודי בצבע ירוק. בשנת 2013 הוכרז שהגזרה המרכזית של הכוחות תסומן מחדש כדיוויזיה הקנדית הרביעית. כיום היא אחראית על פעולות הצבא הקנדי במחוז הקנדי של אונטריו ומרכזה ב- Denison Armory בטורונטו.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הקנדית הרביעית הוקמה בבריטניה באפריל 1916 ממספר יחידות קיימות ואחרות שהיו אמורות להגיע זמן קצר לאחר מכן. בפיקודו של מייג'ור גנרל דייוויד ווטסון, הדיוויזיה יצאה לצרפת באוגוסט אותה שנה, שם שירתה בחזית המערבית הן בצרפת והן בפלנדריה עד ליום שביתת הנשק. הדיוויזיה הקנדית הרביעית הייתה חלק מהקורפוס הקנדי בקרב רכס וימי, אשר תקף והביס את הגרמנים, והרחיק אותם מהרכס. כתוצאה מכך, הקנדים נודעו כמאסטרים של לוחמה התקפית וככוח לוחם מובחר.
בקרב רכס וימי באפריל 1917, הדיוויזיה הקנדית הרביעית קיבלה את התפקיד לכבוש את גבעה 145, הגבעה הגבוהה והחשובה ביותר של רכס וימי. עם זאת, כאשר ניסו לכבוש את הגבעה, הפריעו להם אש מה"פצעון", שהיה הגובה הבולט השני ברכס וימי. כדי לכבוש את גבעה 145, כוחות שהיו אמורים לתקוף את הפצעון נפרסו מחדש וכבשו את גבעה 145.
הדיוויזיה הקנדית הרביעית (משוריינת).
הדיוויזיה הקנדית הרביעית (המשוריינת) הוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הפיכתה של דיוויזיית הרגלים הקנדית הרביעית בתחילת 1942 בקנדה. הדיוויזיה המשיכה מעבר לים ב-1942, כששתי השיירות העיקריות שלה הגיעו לבריטניה באוגוסט ובאוקטובר.
הדיוויזיה בילתה כמעט שנתיים באימונים בבריטניה לפני שעברה לנורמנדי ביולי 1944. בממלכה המאוחדת היא השתתפה במשחקי מלחמה יחד עם דיוויזיית השריון הפולנית הראשונה, ולאחר מכן נלחמה בצרפת, בארצות השפלה ובגרמניה; שתי הדיוויזיות הלכו בדרכים קרובות מאוד. הדיוויזיה השתתפה בשלבים המאוחרים יותר של הקרב על נורמנדי בכיס פאלז, ההתקדמות מנורמנדי ובילתה כמעט חודשיים בפעילות בכיס ברסקנס וכן במבצע פסיון. הדיוויזיה לחמה בחורף בהולנד והשתתפה בהתקדמות הסופית ברחבי צפון גרמניה.
דייוויד ויויאן קארי
דייוויד ויויאן קארי קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על פעולותיו בפיקוד על קבוצת קרב של טנקים מרגימנט דרום אלברטה, ארטילריה וחיל רגלים של ה-Argyll ו-Sutherland Highlanders של קנדה בסנט למברט-סור-דיבס, במהלך הפעולות לסגירת פער פאלז. זה היה צלב ויקטוריה היחיד שהוענק לחייל קנדי במהלך המערכה בנורמנדי (מ-6 ביוני 1944 עד סוף אוגוסט 1944), והיחיד שהוענק אי פעם לחייל בחיל השריון המלכותי הקנדי.
קארי בן ה-32 היה מייג'ור ברגימנט דרום אלברטה. במהלך קרב פאלז, נורמנדי, בין 18–20 באוגוסט 1944, פיקד קארי על כוח מעורב קטן של טנקים, תותחי נ"ט מתנייעים וחי"ר אשר קיבלו הוראה לנתק את אחד מנתיבי ההימלטות העיקריים של הגרמנים.
לאחר שקארי הוביל את המתקפה על הכפר סנט למברט-סור-דייב ותפס עמדה בתוכו, הוא הדף התקפות אויב חוזרות ונשנות במהלך היממה וחצי שלמחרת. למרות האבדות הרבות, הפיקוד של מייג'ור קארי השמיד שבעה טנקי אויב, 12 תותחי 88 מ"מ ו-40 כלי רכב, מה שהוביל למותם של 300 חיילים גרמנים, 500 פצועים ו-1,100 שבויים. לשרידי שתי ארמיות גרמניות נמנעה נתיב מילוט.
באנאט טמשוואר
היסטוריה
לפני הקמת מחוז הבסבורג התקיימו כמה גופים נוספים באזור באנאט, ביניהם: מחוז גלאד (המאה ה-9), נפת אחטום (המאה ה-11), ממלכת הונגריה מימי הביניים (המאה ה-11 - המאה ה-16) ואחד ממחוזות הגבול שלה באנות סוורין (משנת 1233 עד המאה ה-16), הפרובינציה העות'מאנית בשם איילט טמשוואר (1552–1716), והבאנאט של לוגוש וקאראנסבש בנסיכות טרנסילבניה (המאה ה-16–המאה ה-17), שהייתה תחת עליונות האימפריה העות'מאנית כולה.
למרות שאחרי המלחמה האוסטרו-עות'מאנית (1683–1697) ולפני שלום קרלוביץ (1699) רוב חלקי באנאט נשלטו זמנית על ידי כוחותיו של הנסיך אויגן מסבויה; כתוצאה מההסכם, הריבונות העות'מאנית הוכרה על פני האזור של מבצר טמשוואר. עם זאת, כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית ומלחמת העצמאות ראקוצי נטו ההבסבורגים להפנות את תשומת ליבם למקום אחר בארצם, ולא היה שום ניסיון מצידם להשיג שטחים מהעות'מאנים עד 1710.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718), כבש הנסיך אויגן מסבויה את אזור הבאנאט מהאימפריה העות'מאנית, וכיבושיו הוכרו בשלום פוז'ארוואץ (1718). המלוכה ההבסבורגית הקימה אז אזור אדמיניסטרטיבי צבאי חדש בשם באנאט טמשוואר. בירת המחוז הפכה לטמשוואר. הפרובינציה נשארה תחת הממשל הצבאי עד 1751 כאשר הונהג הממשל האזרחי בחלקים הצפוניים של האזור על ידי הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה.
משנת 1718 עד 1739 כלל באנאט טמשוואר לא רק את אזור הבאנאט, אלא גם חלקים ממזרח סרביה של ימינו לאורך הגדה הדרומית של נהר הדנובה. בעקבות חוזה בלגרד (אנ') (1739) חזרו אזורים לאורך הגדה הדרומית של הדנובה לשליטה עות'מאנית. בשנת 1751, החלקים הדרומיים של באנאט לא נכללו במחוז והגבול הצבאי הבאנאטי הוקם באזור זה.
באנאט טמשוואר בוטל ב-6 ביוני 1778, וב-23 באפריל 1779 הוא שולב בממלכת הונגריה ההבסבורגית, בעוד שטחה לשעבר חולק לשלושה מחוזות: טורונטאל, טמס וקראסו-סארני. החלק הדרומי של אזור באנאט, שהיה חלק מהבאנאט של טמשוואר עד 1751, נשאר חלק מהגבול הצבאי (באנאט קראינה) עד 1873.
אוכלוסייה
המחוז היה אמור להתאכלס מחדש לאחר הכיבוש ההבסבורגי מכיוון שהיה בו צפיפות אוכלוסין נמוכה מאחר שהשטח סבל מצרות רבות מהמלחמות הקודמות. צפיפות האוכלוסייה הייתה מהנמוכות באירופה; כמה חוקרים טוענים שזה היה בסביבות אדם אחד / קילומטרים רבועים. על פי מפקד האוכלוסין הראשון שנערך על ידי רשויות הצבא ההבסבורגי, אוכלוסיית באנאט מנתה כ-20,000 תושבים, בעיקר הסרבים. האוכלוסייה המוסלמית לשעבר בבאנאט עזבה את האזור מיד לפני הכיבוש ההבסבורגי ובמהלכו. צפיפות האוכלוסייה הנמוכה הביאה להתאכלסות השטח מחדש על ידי משפחות גרמניות שבאו מארצות אוסטריה ודרום גרמניה, רומנים הגיעו מוולאכיה וטרנסילבניה, סלובקים מהצפון, ועל ידי פליטים סרבים מהאימפריה העות'מאנית, בעוד כמה סרבים הגיעו לאזור מאזורים אחרים של המלוכה ההבסבורגית. ההתיישבות של קבוצות אתניות שונות באזור נמשכה עד תחילת המאה ה-19. הממשלה ארגנה מחוזות רגימנטליים שבהם הייתה אוכלוסייה סרבית בעיקר עם זכויות מיוחדות בתמורה להגנה על הגבולות. האזור איבד גם את אוכלוסייתו ההונגרית במאה ה-16, אך ההונגרים לא הורשו לחזור עד שנות ה-40 של המאה ה-18, מכיוון שההבסבורגים ראו בהם "לא מהימנים מבחינה פוליטית". לפיכך, ההונגרים נעדרו כמעט לחלוטין מהבאנאט במחצית הראשונה של המאה ה-18. לאחר קבלת האישור הגיעו מתיישבים הונגרים מאזורים שונים בממלכה (בעיקר מטרנסדנוביה, מחוז צ'ונגראד ומחוזות יאש וקון).
על פי נתונים משנת 1774, אוכלוסיית הבאנאט של טמשוואר הורכבה מ:
המפקד הרשמי הראשון נעשה בתקופת שלטונו של יוזף השני, מסוף המאה ה-18. הוא הראה רוב רומני במזרח, סרבי במערב, והרבה אוכלוסיות גרמניות באזור כולו.
אנדראה דוביציוזו
אנדראה דוביציוזו (באיטלקית: Andrea Dovizioso, נולד ב-23 במרץ 1986) הוא רוכב מרוצי אופנועים איטלקי המתחרה כיום בסדרת ה-MotoGP, בקבוצת דוקאטי. בשנת 2004 זכה באליפות העולם בקטגוריית 125 סמ"ק.
125 סמ"ק / שתי פעימות
קדם 2001:
דוביציוזו נולד בעיירה פורלימפופולי. בשנת 2000 זכה באליפות איטליה בקטגוריית 125 סמ"ק.
2001: אפריליה
בשנת 2001 זכה באליפות אירופה באותה הקטגוריה ובמהלך אותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב אליפות העולם כשלקח חלק במירוץ שהתקיים במוג'לו, אך לא הצליח לסיים את המירוץ.
2002-2004: הונדה
בשנת 2002 החל להשתתף באופן סדיר בסבב העולמי כרוכב בקבוצת סקוט הונדה. את עונת הבכורה סיים במקום ה-16, כאשר הישג השיא היה המקום התשיעי שהושג בגרנד פרי בצרפת. בעונתו השנייה השיג 4 פודיומים ובסיומה התמקם במקום החמישי בטבלה. בשנת 2004 השיג חמישה ניצחונות ועוד שישה פודיומים, שהקנו לו את תואר האליפות.
250 סמ"ק / שתי פעימות
2005-2007: הונדה
בשנת 2005 עבר להתחרות בקטגוריית 250 סמ"ק וסיים את העונה במקום השלישי, כשהוא משיג חמישה פודיומים וזוכה בתואר רוקי העונה. שנה לאחר מכן ניצח בשני מרוצים וסיים 11 מרוצים נוספים על הפודיום. הוא נאבק על האליפות עד המירוץ האחרון בעונה, אך לבסוף הפסיד אותו לחורחה לורנסו. בשנת 2007 שוב ניצח שני מרוצים, נאבק על האליפות, אך סיים במקום השני אחרי לורנסו.
2008-2011: הונדה
בספטמבר 2007 הודיע דוביציוזו על מעבר לסבב ה-Motogp. במירוץ הבכורה שלו סיים במקום הרביעי, כשהוא עוקף את ולנטינו רוסי בהקפה האחרונה. לאורך העונה סיים מספר פעמים במקום הרביעי והחמישי ואף הצליח להגיע לפודיום, כשסיים שלישי בגרנד פרי המלזי. בעקבות הישגיו, לקראת עונת 2009 עבר לרכב בקבוצת רפסול הונדה, הקבוצה הבכירה של היצרן. ביולי אותה שנה רשם את ניצחונו הרשון בסבב, כשניצח בגרנד פרי הבריטי.
עונת 2010 נפתחה בקצב טוב עבור דוביציוזו - בחמשת המרוצים הראשונים הגיע ארבע פעמים לפודיום ובשלב זה התמקם במקום השני בטבלת האליפות. במרוצים הבאים התקשה לשחזר את ההישגים ואיבד בהדרגה את המיקום. בחמשת המרוצים האחרונים הצליח להשיג שלושה פודיומים נוספים, כולל זינוק ראשון בקריירה מהפול פוזישן בגרנד פרי היפני. את העונה סיים במקום החמישי. גם עונת 2011 הייתה טובה עבור דוביציוזו, כאשר סיים ארבע פעמים במקום השני ושלוש פעמים במקום השלישי, ולמעט שני מרוצים לא ירד מהמקום החמישי. את העונה סיים במקום השלישי.
2012: ימאהה
בסיום עונת 2011 החליטה קבוצת רפסול על צמצום מספר הרוכבים בקבוצה משלושה לשניים. לדוביציוזו הוצע לעבור לאחת מקבוצות הבת של היצרן, אך הוא החליט לדחות את ההצעה ולהצטרף לקבוצת ימאהה טק3. במהלך העונה הצליח לסיים שש פעמים במקום השלישי ומספר דומה של פעמים במקום הרביעי.
2013-הווה: דוקאטי
באוגוסט 2012 הודיע ולנטינו רוסי על עזיבה של קבוצת דוקאטי וחזרה לימאהה ודוביציוזו נבחר להחליפו בדוקאטי. העונה הראשונה בקבוצה לא הייתה מוצלחת במיוחד עבורו והוא סיים אותה רק במקום השמיני, ללא שהשיג אפילו פודיום אחד. בעונתו השנייה בקבוצה הצליח לשפר את הישגיו וסיים במקום השלישי בגרנד פרי בארצות הברית ובמקום השני בגרנד פרי ההולנדי. בגרנד פרי היפני זינק מהפול פוזישן, לראשונה מאז שנת 2010. דוביציוזו זינק שוב מהפול פוזישן במירוץ פתיחת עונת 2015 אותו סיים במקום השני. פתיחת העונה הטובה המשיכה גם בארבעת המרוצים הבאים בהם סיים פעמיים שני ופעם אחת שלישי, אך נעצרה לאחר שנאלץ לפרוש משלושה מתוך ארבעת המרוצים הבאים. עד לסיום העונה הגיע עוד פעם אחת לפודיום, כשסיים את הגרנד פרי הבריטי במקום השלישי. את העונה סיים במקום השביעי. מאז עונת 2017 מציג דזמו דובי התקדמות בהבנת אופנוע הדזמוסדיצ'י כאשר הוא מסיים את עונות 2017, 2018 ו-2019 במקום השני, ההישג האישי הטוב ביותר בקטגוריה הבכירה.
עונת 2020 התחילה טוב, וזאת בגלל העקביות שהציג לעומת רוכבים אחרים, והוא אף ניצח באוסטריה. כל אלו מיקמו אותו בתחרות על האליפות עד אראגון, וזאת למרות שלדבריו לא הרגיש לגמרי בנוח באף מרוץ העונה. אלא שלקראת סוף השנה מרוץ ועוד מרוץ הוא היה מחוץ לפודיום ואיבד נקודות חשובות. לדבריו הדסמו דובי נחות השנה מאופנועים אחרים, ואף את היתרון שהיה להם בטופ ספיד הם איבדו לטובת הונדה וק.ט.מ שהתקרבו למהירויות האלו.
במהלך השנה ניהלו היצרן והרוכב משא ומתן בנוגע לחוזה של שנת 2021, היצרן רצה לחתוך משכרו 50% בגלל הקיצוצים שנובעים מקוביד 19, וכן היו עוד אי הסכמות בנושאים שונים בין הרוכב ליצרן, עקב כך באוגוסט הודיע דובי שלא יתחרה בעונה הבאה עבור דוקאטי , ושלושה חודשים אחר כך, בסבב של ולנסיה בנובמבר, הודיע שבשנת 2021 הוא ייקח שנת שבתון. זאת על אף שהיו לדובי הצעות מכיוון אפריליה ואולי גם כרוכב מבחן של ימאהה, אך הוא בחר לא להתפשר וזאת כדי לחזור לפרויקט שמעניין אותו בשנת 2022.
אלונה איב
קורות חיים
נולדה בשם אליונה אובסייניק (Алёна Овсянник) בסנקט פטרבורג שבברית המועצות דאז, להוריה לודמילה ואלכסנדר, סטודנטים באוניברסיטה הטכנולוגית. עם סיום לימודים הוריה עברו לעיר טיחווין, שם נולדו לה עוד שתי אחיות. בילדותה למדה אלונה בבית ספר למוזיקה, ניגנה על פסנתר, הייתה בנבחרת הילדים העירונית של החלקה על הקרח. בראשית שנות התשעים, עם נפילת ברית המועצות, עברה המשפחה לבלארוס, משם הגיעו הוריה במקור ושם הם מתגוררים עד היום.
בשנת 1994, בגיל 14, עלתה לישראל במסגרת פרויקט נעל"ה. את העלייה התחילה בקיבוץ משמר העמק, שם למדה עברית בשנה הראשונה, ואז עברה לתיכון למדעים ומוזיקה על"ה בהרצליה. למדה במגמות פיזיקה ומחשבים, המשיכה לנגן על פסנתר. בין חבריה לכיתה הייתה השחקנית אנה סטפן. הן עלו לישראל ביחד באותו מטוס והיו שותפות לחיים וללימודים בקיבוץ ובתיכון בהרצליה.
ב-1998 התקבלה איב ללימודים גבוהים בפקולטה למתמטיקה שבטכניון. במהלך הלימודים למדה גם גרמנית, והייתה חברה בנבחרת האתלטיקה הקלה. במהלך לימודיה לתואר הראשון החלה להתעניין בתחומי הקולנוע והתיאטרון והרבתה לקרוא בנושא. בסופו של דבר נשרה מהלימודים לפני שסיימה את התואר, ועברה להתגורר בירושלים.
קריירה
בשנת 2004 החלה ללמוד בימוי קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה בירושלים. בתקופת הלימודים הפיקה וביימה סרטים קצרים, בהם Color Correction (2005), עליו זכתה בפרס על בימוי קולנוע מטעם קרן שרת אמריקה ישראל; הסרט השתתף בפסטיבל לסרטי וידאו Platforma '06 באתונה. במסגרת לימודי קולנוע השתתפה בשיעורי משחק בהנחייתה של יוספה אבן-שושן, אשר מאוד עודדה אותה להתמקד במשחק מקצועי, וליהקה אותה לתפקיד ראשי בסרט הקצר "ג'וניור" של יוסי אסנפי (2006). הסרט היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
עם תום לימודי קולנוע עברה איב לתל אביב, והצטרפה לצוות אימפרו – הסטודיו למשחק מול מצלמה של אבי מלכה. בסטודיו עבדה כעוזרת במאי ומפיקה בפועל בסרטים העלילתיים שצולמו בבית ספר, לצד אנשי מקצוע מתחום הבימוי לתיאטרון ולקולנוע: אילן מוסקוביץ', מיטקו בוזקוב ועוד. בנוסף למדה משחק מול מצלמה בסדנאות ערב.
בשנת 2008 איב הצטרפה לצוות פעלולני הקולנוע "Stunt Academy" בניהולו של דמיטרי אוסמולובסקי. במסגרת הפרויקט השתתפה בפרסומות וסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, בין היתר: סרטו של דני לרנר "קירות" (2009), הסדרה התקופתית The Promise של ערוץ 4 הבריטי שצולמה בארץ, שם שיחקה פלמ"חניקית (2010); בסדרות הפעולה "הבורר" (2013) ו"אחת אפס אפס"; הייתה כפילתה של קלייר דאנס בדרמת הטלוויזיה "הומלנד" של רשת פוקס בפרקים שצולמו בארץ (2011) ועוד. בשנת 2014 עזבה את התחום.
ב-2010–2011 עבדה בתיאטרון גשר כעוזרת במאי, בין היתר לצד יבגני אריה בהצגה "סונאטת קרויצר".
משנת 2013 עבדה עם איגור ברזין בתיאטרון מלנקי בתחום הפקות וידאו בתיאטרון.
בנוסף ביימה והפיקה סרטים קצרים, קליפים מוזיקליים ועוד.
משחק בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "בלו נטלי" ששודרה בערוץ Yes Drama HD. על תפקיד זה הייתה מועמדת פעמיים לפרס שחקנית השנה בטלוויזיה הישראלית - 2011 ו - 2013.
בשנים 2011–2012 שיחקה בהצגה המבוססת על המחזה "דון ז'ואן", בבימוי של אלכסנדר מורפוב בתיאטרון גשר, שם גילמה את דמותה של דונה אנה.
לאחר מכן לקחה חלק בתפקידים שונים במשחק לקולנוע ולטלוויזיה. בין התפקידים הבולטים:
הצטלמה בפרסומות וקליפים ובפרויקטים שונים של אמני צילום סטילס.
ב-2020 היא כיכבה בסרט הדרמה דובר העברית ורוסית של הבמאית רותי פריבר "אסיה", לצדה של שירה האס. השתיים זכו בפרסי אופיר לשחקנית הראשית ושחקנית המשנה הטובות ביותר.
חיים אישיים
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, הצלם נמרוד גולן. להם שני ילדים.
פילמוגרפיה
משחק בקולנוע
משחק בטלוויזיה
משחק בסרטים קצרים
משחק בתיאטרון
דיבוב
משחק בקליפים
דוגמנית בצילום אומנותי
פעלולנית בקולנוע ובטלוויזיה
בימוי
בימוי קליפים
בימוי סרטים קצרים
ג'ורג' קוז'אק
ג'ורג' הרולד קוז'אק (באנגלית: George Harold Kojac; 2 במרץ 1910 – 28 במרץ 1996) היה שחיין אמריקאי. אלוף אולימפי (אמסטרדם 1928) בעל שתי מדליות זהב ושיאן עולם במשחים בסגנון גב.
ביוגרפיה
קוז'אק נולד בניו יורק, בנם של מהגרים מאוקראינה. הוא למד לשחות באיסט ריבר. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ראטגרס בשנת 1931.