cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתנדבי היישוב בחיל החפרים
באי מילוס
ביום 22/04/1941 בשעה 19:30 קיבלו חיילי פלוגה 606 שבנמל פיראוס פקודה לעלות על אוניית הפינוי ” פאנקרטיון - PANCRATION. הייתה זו אוניית פחמים יוונית אזרחית, איטית ורעועה מהירותה 5.5 קשר, חסרת אלחוט וללא כל אמצעי הגנה צבאיים ועליה 2 סירות הצלה דולפות. בקושי רב, איתרו חיילי הפלוגה את המלחים היוונים שהתחבאו ובשום אופן לא רצו לעלות על האונייה. לבסוף, לאחר עיכובים רבים, לאחר חצות הליל, בשעה 00:30 ביום 23/4/1941, הפליגה האונייה מהנמל. עליה היו: ארבעה קצינים, 3 קצינים בריטיים והסג"ם הארצישראלי מרדכי שיפמן. 392 חיילים מפלוגות חפרים 603 ו-606, שלושה קצינים ו-200 חיילים קפריסאים מיח' 1008, כומר קתולי ועוד כ־100 חיילים אחרים, בסך הכול כשבע מאות אנשים על ציודם האישי, ואיתם 180 רובים ו-6 מכונות ירייה - "לואיס-גאנים, שהביא עמו הכוח שחזר מלאריסה. הספינה האיטית התגלתה למחרת על ידי מטוסי אויב איטלקיים הופצצה מהאוויר. במסגרת הקרב הקשה, הצליחו להפיל 2 מטוסים ולשבות את הטייסים, אך לבסוף אחרי הפצצות נוספות ופגיעת טורפדו, עלתה הספינה על שירטון ליד האי מילוס. מפקד הפלוגה המייג'ור הבריטי נתן פקודה לכמה מהבחורים שידעו לשחות כי ישחו אל החוף ויביאו משם סירות. ביחד איתם באו הדייגים היוונים והורידו את הנוסעים והצוות אל החוף. למחרת היום, הוטבעה האניה על ידי מטוסי אויב. את הפצועים, פינו לבית החולים השטן שבאי. על האי הופצצו אנשי הפלוגה מהאוויר ללא הרף והסתתרו במערות, תוך כדי כך הם ראו מטוסי אויב מטביעים במפרץ אניות נוספות. עם עליית חיילי הפלוגה על האי, הם הופצצו מהאוויר ללא הרף, הסתתרו במערות שבהרים לאורך החוף. האוכל אזל וגם הכסף לרכישתו מהמקומיים נגמר, אך עדיין, כשראו בחורינו מטוסי אויב מטביעים במפרץ אניות נוספות, ולמרות העייפות והתלאות שאפפו אותם: לא היססו לקפוץ למים לעזרת הניצולים. במהלך הימים הנוספים עלה בידם להפיל שני מטוסי אויב נוספים. כשנעשה ניסיון לכבוש את האי על ידי נחיתה של 15 הידרופלנים (מטוסים ימיים), גרמניים, אשר ניסו לנחות ולעגון באי, חיילי הפלוגה פתחו באש מרוכזת ממכונות ירייה, והדפו את ניסיון ההשתלטות. אולם, עקב פעולות של משתפי פעולה על האי, לא הצליחה הפלוגה ליצור קשר אלחוט עם המפקדה באי כרתים (Crete). טרם אור ליום 29/4/1941, עזבה את מילוס סירה, שהגיעה לאי זמן קצר קודם לכן, ועליה 50 חיילים בריטיים בדרכם לכרתים. בקושי רב הצטרפו אליהם 5 מחיילי הפלוגה. מפקד הפלוגה הבריטי מייג'ור מוריי, נתן בידם איגרת בקשה לעזרה, וביקש מהם שיודיעו במפקדה בכרתים על הצורך בחילוץ חיילים בריטיים הלכודים על האי. בשעות הבוקר נמסרה ההודעה ליעדה בכרתים. בימייה הבריטית הוחלט לבדוק את אמינות הדברים ושלחו לאי מילוס את המשחתות "הוטספור" ((HOTSPUR ו - "הווֹק" (HAVOCK). מפקד הפלוגה, מורי, הגיע ביום השישי לשהייה באי לנקודת השבירה והעמיד לרשות החפרים את האפשרויות הבאות: כניעה או הימלטות, או לחימה באי עד הכדור האחרון. הסרג'נטים הארצישראליים, דחו הצעותיו ותבעו לתצפת על החוף. טרם חצות ליל ה-30/4/1941, בשעה 23:00 לערך, הבחינו חיילי הפלוגה שהגיעו לקרבת האי שתי משחתות. מהן, נשלחו לאי שתי סירות חמושות לבדוק את המצב. החיילים היו במתח רב כי לא ידעו אם אלו אוניות גרמניות, או בריטיות. למזלם, היו אלה שתי המשחתות הבריטיות שבאו לחלצם מהאי. לאחר שכל החיילים שהיו באי הועלו בעזרת סירות למשחתת "הווֹק", הפליגו האוניות מהאי טרם אור ליום 1/5/1941 בשעה 03:15 לאי כרתים. באי מילוס, נשארו רק שני חיילים שהיו פצועים אנושים, בבית החולים המקומי.
המערכה בכרתים
ביום 1 במאי 1941 בשעה 07:30, ירדו מהמשחתת "הווֹק" 273 חיילי פלוגה 606 ומפקדם מייג’ור מורי, ועוד 118 חיילים מפלוגת חפרים 603 ומפקדיהם קפטן מק-קולוך הסקוטי והסג"ם שיפמן הארצישראלי בנמל מפרץ סודה באי כרתים. למחרת, צורפו אליהם עוד כ-45 חיילים מפלוגות החפרים השונות, שהצליחו מקאלאמטה דרך האי קיתֵרה. בסך הכול, נמנו באותו יום 436 חפרים בפלוגה 606 המורחבת. בהמשך, עסקו בפריקת מטעני אספקה בנמל סודה, תחת הפצצות מתמידות על הנמל. ב-20 במאי 1941 הופסקה העבודה בנמל. בבוקר, בשעה 06:30 הגיעו מטוסי סיור גרמניים ראשונים לאי. בעקבותיהם, בשעה 07:15 הגיעו לכרתים מאות מטוסי אויב גרמניים (כמו "ענן של יתושים")ופתחו בהפצצה מאסיבית ובירי ממכונות ירייה, והחלו להצניח דאונים, צנחנים וכוחות אחרים במרחב שבין מפרץ סודה לחאניה. בשעה 10:00 נתקבל בפלוגה דיווח כי צנחנים גרמניים נמצאים באזור. בשעה 10:15, פלוגות החפרים יצאו למשימות הגנה באזורם. ביום שני 26 במאי 1941 בשעה 15:00 הגיעה פקודה מהמפקדה הבריטית באי להתכונן לפינוי המחנה. הפלוגה נצטוותה על ידי מפקד הפלוגה הבריטי לעזוב את המחנה שמול מפרץ סודה למקום "בטוח יותר" בהרים. כעבור שבוע מתחילת הלחימה על כרתים, באשמורת בוקר יום שלישי 27 במאי 1941 בשעה 04:55, קיבל מפקד הפלוגה - מייג'ור מוריי, דיווח מאחד מעמיתיו הקצינים בגזרה - קפטן ג'יימס. הקצין סיפר שבלחץ המתקפה הגרמנית הכבדה באזור חאניה ומפרץ סודה, נוצרו פרצות רבות בגזרה והמפקדה בכרתים נתנה פקודה להתפנות לחוף הדרומי לצורך אפשרות של פינוי ימי. לפיכך, בטרם ישלימו הגרמנים את כיבוש האזור וכיבוש כרתים, מיד לאחר קבלת ההודעה, בשעה 05:05, קרא מפקד הפלוגה לסמלים בפלוגה, והורה להם בקצרה להודיע לאנשיהם, שכול אחד מהלוחמים ימצא את דרכו לחוף בדרום האי. ועוד הוסיף, שהוא מודה להם על העבודה שעשו ומאחל להם שאלוהים יהיה בעזרם. הסמלים העבירו מיד את הפקודה לאנשיהם. בשעה 05:15 התפזרה הפלוגה בגבעות. במצב זה, הפלוגה כמעט והתפרקה, ולחיילים לא נותרה ברירה, אלא למלט את נפשם לבדם. מעטים התארגנו בקבוצות ועשו דרכם לדרום מזרח האי. מספר שעות מאוחר יותר בשעות הבוקר, נתן מפקד האי הגנרל פרייברג (Freyberg Bernard Cyril) לכוחותיו פקודת נסיגה כללית לסגת לחופי הפינוי בהראקליון ולדרום האי למפרץ ספאקיה. מרבית חיילי הפלוגה חצו במסע מזורז מי ברגל ומי ברכב, את שרשרת 'ההרים הלבנים' והגיעו למעבר אימברוס - Imabros, אשר דרכו התנקזו כל העוברים לספאקיה. דרכם לספאקיה ארכה בין יום ליומיים, ולא מעט חיילים כשלו בדרך מאפיסת כוחות. הדרך הייתה עמוסה ברכבים רבים ובעשרות אלפי חיילים מכל היחידות שבאי. בדרך החיילים היו נתונים בעיקר בשעות היום להפצצות ולצליפות ממטוסים גרמנים. במפרץ ספאקיה, כל בוקר עם שחר, החל בהתקפת ה'שטוקות', אותם מטוסי צלילה-הפצצה גרמנים, על הנמל הקטן.
בסופו של מבצע הפינוי, בבוקר יום ראשון 1 ביוני 1941, נותרו על החוף כ־5,000 חיילים בריטיים שלא הצליחו להתפנות, בהם חיילים ארץ ישראליים רבים. מרביתם נפלו בשבי הגרמנים, ומקצתם ברחו להרים. חלק מהבורחים נמלטו בסירות קטנות למצרים, אחרים הגיעו לטורקיה, ומשם הגיעו לכוחות הברית, אחרים הסתתרו אצל המקומיים, או הצטרפו, לפרטיזנים ביוון ובכרתים. במערכה בכרתים, נפלו בשבי הגרמני, מפלוגת חפרים 606 המורחבת לבדה, כ־150 חיילים ארצישראליים מהם: כ-70 חיילים מפלוגה 606 המקורית, כ־50 חיילים מפלוגת חפרים 603, מאותו הכוח שנסוג עם פלוגה 606 מיוון לכרתים, דרך האי מילוס, וכ־30 חיילים מיחידות חפרים אחרות. עוד נפלו בשבי, כ־20 חיילים ארצישראליים ששירתו ביחידת תפעול הנמלים 1039 וכבודדים ביחידות בריטיות שונות (חיל האוויר, יחידות לסילוק פצצות, נהגים, אתתים וכדומה). בסך הכול נפלו בכרתים בשבי הגרמני מעל 170 חיילים ארצישראליים.
מחנה השבויים בכרתים
מחנה השבויים היה במפרץ קטן כחמישה ק"מ מהעיר קניה. במקום בו היה לפני כן, בית חולים בריטי מס' 7. מספר השבויים במחנה, הגיע ל-10000 שבויים בערך. כולם דחוסים בשטח מאוד קטן. כאשר קיימת הפרדה בין הלאומים השונים. התנאים היו איומים ובית החולים התנהל ללא ציוד רפואי הולם. ללא תרופות והרדמה לצורכי ניתוח. הדיזנטריה השתוללה ולצידה כינים ואפילו מחלת שיתוק ילדים. הרעב היה כבד מנשוא. השמירה התבצעה תחילה על ידי פלוגת צנחנים גרמניים, בהמשך על ידי פלוגה אלפינית ואחר כך, על ידי נוער היטלריאני, אשר ירי בשבויים היה כספורט עבורם. הגרמנים תרצו את המחסור באוכל ותרופות מחמת הצוללות הבריטיות שלא נותנות לאספקה להגיע לאי. לצד מחנה השבויים הבריטי, היה גם מחנה לשבוים יוונים, אשר היחס אליהם היה אפילו קשה עוד יותר.
מחנות השבויים
יעדם הראשון של אלפי השבויים היה מכלאה זמנית פתוחה בקלמטה. המחנה היה באחריות דיוויזיית השריון ה-5 של הצבא הגרמני. במפקד, אשר נערך למחרת הכניעה ב-30 באפריל, נמצא כי במחנה שוהים 2000 אנגליים מבני האיים הבריטים וביניהם 113 קצינים; 1300 אוסטרלים וניוזילנדיים, ביניהם 55 קצינים; 1200 חפרים קפריסאיים, ביניהם 3 קצינים; 1350 חפרים ארצישראלים, ערבים ויהודים, ביניהם שני קצינים; 150 הודים; 150 אנשי צי, שחורים למחצה; 2000 יוגוסלבים, ביניהם כ-100 קצינים. שרר רעב כבד במכלאה.
משם הועברו השבויים למחנה שבויים בקורנית. יחידת ציידי טנקים 525 גרמנית ניהלה את מחנה מעבר זה. גם שם תנאי המחיה היו קשים ביותר והרעב עשה שמות. לפי הנתונים הגרמניים, היו במחנה 1907 חפרים ארצישראלים, יהודים וערביים. בקורנית החלו הגרמנים לחקור את השבויים. במשך יוני הגיעו למחנה בקורנית שבויים שנתפסו בכרתים. רובם מאזור סאפקיה.
מקורנית הועמסו השבויים על קרונות בקר והובלו ברכבות לסלוניקי. היו שהצליחו להימלט תוך כדי המסע לסלוניקי מקרונות הבקר. בסלוניקי הוחזקו במחנה מעצר קרוב לשלושה שבועות. נאסר על כל מגע בין השבויים הארצישראליים למקומיים, בשל החשש שמקרב חיילי הסוורים, שהיו ילידי העיר סלוניקי, ינסו להימלט ולהסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית. בסוף יוני שוב הועמסו השבויים בקרונות בקר והובלו לגרמניה. חמישה וחצי ימים בתנאים קשים ביותר. בתום הנסיעה, בגבול היוגוסלבי-אוסטרי, פוצלו השבויים לשני מחנות: במארבורוג ובולפסברג שבקרינתיה, אוסטריה. משם בהמשך נשלחו מרביתם לסטאלאג 8B שבעיר לאמסדרוף בשלזיה ולמחנה 383 בהוהנפלץ.
מחנה העונשין בחלם
לענישה מיוחדת זכו 85 מש"קים ארצישראליים בקיץ 1942. בעקבות תלונה שנמסרה לצלב האדום על ידי שבויים גרמניים שהוחזקו במחנה השבויים בלטרון, הועברו המש"קים הארצישראליים למחנה השבויים חלם (Cholem) שליד מיידאנק. בדרכם לחלם, חנתה הרכבת בה נסעו מול אושוויץ משך שעות ארוכות, והם היו עדים למראות הזוועה של יהודים המובלים למחנה ונורים. מחנה שבויים זה, 319, היה מחנה לשבויי מלחמה רוסיים. שבויים אשר לא היו מוגנים על ידי אמנת ז'נבה. לא זכו לביקור הצלב האדום ולא זכו לחבילות ולמכתבים מהבית. סבלו מעינויים קשים ותנאים מחפירים. נכבלו באזיקים והושארו לעמוד בקור ערומים לילות שלמים. מגוריהם הקבועים היו במחילות מתחת לאדמה. למעלה מחצי שנה הוחזקו שם המש"קים הארצישראליים ללא גישה לנציגי הצלב האדום. הם הוחזרו בחורף 1943, חלקם חולים מאוד. שניים מהם מתועדים על ידי חבריהם כמי ששבו משם כשהם אינם שפויים בדעתם.
היישוב והשבי
" הידיעות על נפילת המתנדבים בשבי בקלמטה, ואחר כך בכרתים, הגיעו לארץ ישראל בעיצומם של ימי החרדה מפני פלישת כוחות הציר לארץ, באביב של שנת 1941. העצבנות ביישוב הייתה רבה. ועוד קודם שנודע על קלמטה, פשטו שמועות (ככל הנראה לא נכונות), על חיילים ארצישראלים שנפלו בשבי האויב בקרבות המדבר המערבי..."
לקראת סוף אפריל החלו להגיע לסוכנות פניות של משפחות החיילים בדאגה לגורלם. בראשית מאי כבר היו בידי מנהיגי היישוב ידיעות ראשונות, מקוטעות, על מה שקרה ביוון. הבריטים נמנעו מלהפיץ בתקשורת על דבר קיומן של פלוגות יהודיות או ארצישראליות, אולם שידורי התעמולה הגרמניים הזדרזו לציין את תפישתם של כ-1000 שבויים ארצישראליים.
החיים בשבי הנאצים
ראשונים להגיע למחנות הקבע היו הקצינים. שלושת הקצינים הופרדו משאר השבויים ונשלחו למחנה השבויים לקצינים ביבראך שבדרום גרמניה. תנאי החיים שם היו נוחים יחסית. בתחילת 1944 הועברו יחד עם עוד כ-120 קצינים למחנה שבויים חדש ברוטנבורג.
השבויים הערבים מקרב הארצישראליים הופרדו ונשלחו לסטאלאג D3 - שם היו נתונים לתעמולה של משתפי פעולה עם הנאצים, בעיקר המופתי של ירושלים. בקרב הערבים היו גם יהודים ממוצא מזרחי, שנחשבו בטעות לערבים. בהמשך הם נשלחים למחנה לאמסדרוף. מרבית השבויים הארצישראלים, 1160 שבויים. נשלחים ממחנות הקליטה למחנה השבויים הגדול: סטאלאג B8.
בסטאלאג שוכנו השבויים היהודיים בנפרד מהשאר. היו שנשלחו לעבודה במחנות עבודה, שם הועסקו בעבודות כפייה שונות, כמו כריית פחם, חקלאות, כריתת יערות ובתעשיית הנייר. מי שניסה להתנגד לעבודות הכפייה היה צפוי לענישה קשה עד עונש מוות. השבויים עמדו על זכותם לקבור את חבריהם, שנהרגו/ נרצחו במהלך השבי בטקס צבאי מלא, בו השתתפו גם החיילים הנאצים. 13 קברים של הרוגי המחנות נמצאים בבית העלמין רקוביצקי בפולין.: ריכרד אלטמן, אהרון ארמן, דב אייזנברג, יצחק אלקינד, צבי אריה הרציג, ישראל אבא זסלר, פריץ ליפמן, פייבל מיכלוביץ, מסעוד משעלי, עזרא נאסר, נפתלי פנישל, אליהו קראוזה, ליאון שכטר.
במחנות השבויים נוהלו חיי תרבות. התקבלו חבילות מהצלב האדום. תנאי החיים היו סבירים עד שהורעו בסוף שנת 1942.
בזמן השהות במחנות התגבש בקרב השבויים הארצישראלים מסע התרמה לטובת ארץ ישראל. השבויים תרמו בהוראת קבע, ממשכורתם הצבאית, לטובת הקמת מוסדות בארץ (בנק אוצר החיל) ולהפרחת השממה. בסוף שנת 1944 הועבר סכום כסף נכבד לקק"ל, במטרה לנטיעת יער. יער פדויי השבי בהרי ירושלים נשתל רק בשנת 2015.
במחנות העבודה נפגשו השבויים עם עובדי כפייה יהודיים. לראשונה נודע להם על קורות היהודים והאקציות נגדם. אבל עדיין לא התבררה להם התמונה במלואה. במרבית המפגשים מסוג זה ניסו השבויים לתמוך בעובדי הכפייה היהודיים במזון מחבילותיהם.
בעקבות מידע מודיעיני שנפל בידי הנאצים, שבו נמצאה הודעת כוחות הברית שאין לקחת שבויים חיים, הרעו הנאצים את יחסם לשבויים. דווח על אמצעי ענישה שונים וביניהם כליאה בצינוק, כבילה בשלשלאות והקצבת מזון מצומצמת. בהמשך, בעקבות יחס נוקשה אשר לו זכו השבויים הגרמניים שנשבו באל-עלמיין בקיץ 1942, החלו הגרמנים לנקוט בצעדי ענישה כנגד השבויים הבריטים ובפרט כנגד השבויים הארצישראלים: 82 שבויים הועברו באוגוסט 1942 למחנה עונשין מיוחד, סטאלאג 319 בחולם Cholm. עד לפברואר 1943 נמנעה כניסת אנשי הצלב האדום למחנה." התנאים הפיסים במחנה תוארו על ידי הביקורת כפרימיטיבים, ותנאי התזונה, ההיגינה, הביגוד והטיפול הרפואי, כגרועים מאלה שבמחנות הרגילים וקבוצות העבודה". חצי שנה הוחזקו השבויים בתנאים קשים אלו.
הבורחים מהשבי
מאות שבויים יהודיים ניסו במהלך השנים להימלט מהשבי. החל מהימים הראשונים של טרום הכניעה ועד ימיה האחרונים של צעדת המוות.
חלק מהבורחים הצליחו להימלט ואף זכו במדליה מיוחדת. חלקם נהרגו במהלך ניסיונות הבריחה. חלקם נתפסו והוחזרו למחנות הכליאה. חלק מהבורחים הצליחו לחבור לארגוני הפרטיזנים ברחבי אירופה ולחמו לצידם. היה נהוג כי בכל קבוצה אשר ניסתה להימלט מהכלא, היו שבויים בריטים, ניוזילנדים ואוסטרלים ולפחות שבוי אחד מן החפרים הארצישראלים, אשר ידע את השפה המקומית. ההשערה היא שבין 150–300 שבויים ארצישראלים ברחו או ניסו לברוח במהלך השנים.
ראשוני הבורחים מקלמטה שביון אשר חזרו, שובצו לשירות ביחידות אחרות.
צעדת המוות
...נוכח התקדמות הצבא האדום, החלו הגרמנים בינואר 1945 בפינוי המוני של מחנות שבויים (ומחנות ריכוז) מערבה, אל פנים גרמניה"."ב-3 בפברואר 1945 הגיעה הקבוצה הארצישראלית לגרליץ אך כעבור שבוע הוצעדה משם הלאה, מרחק של 400 קילומטרים עד לסטלאג 9A, שליד העיר צינהיין. המסע נמשך ימים ארוכים בקור החורפי העז, לכאורה בלי מטרה ברורה ובשינוי מתמיד של יעדי הביניים...."
השיחרור וגורל השבויים
השבויים הוחזקו בשבי במשך ארבע שנים, עד לתום המלחמה. עם השיחרור, לאחר תקופת הבראה קצרה באירופה, שבו השבויים המשוחררים לארץ ישראל. 400 מחילי חיל החפרים נהרגו במהלך הלחימה והשבי. שמותיהם מתועדים באנדרטאות בהר הרצל ובאתר "יזכור" של משרד הביטחון. סיפורם של לוחמי חיל החפרים, נשכח לאורך השנים ובעצם מעולם לא סופר : "אנחנו החיילים האלמוניים, אנחנו החיילים סתם".
המשך שרות חיילי פלוגה 606 המורחבת - אשר הצליחו להתפנות מכרתים ולא ליפול בשבי
בסופו של דבר הגיעו מכרתים למצרים כ־300 חיילים מפלוגה 606 המורחבת. פלוגה 606 התארגנה מחדש במחנה אל-קאסאסין - El-Qassasin, כאשר את השורות החסרות, מילאו בעיקר קצינים וחוגרים בריטיים. ביום 17/7/1941, עזבה הפלוגה את המחנה לכיוון נמל פורט סעיד) Port Said (, שם עלתה ביום 18/7/1941 על גבי אונית הסוחר הפולנית "ורשה" WARSZAWA), אשר הפליגה לקפריסין, והגיעה ביום 20/7/1941 לנמל פמגוסטה - Famagusta. למחנה סטאוורוס (Stavros). למחרת היום, החלה הפלוגה לעבוד בפריקת אוניות בריטיות ברציפי נמל פמגוסטה) Famagusta תחת הפצצות האויב את הנמל. בתקופה אוגוסט-ספטמבר 1941 עמדה מצבת הפלוגה על 341 חיילים וקצינים, היא הופעלה תחת פיקוד הארמייה ה-7 הבריטית שהייתה באי. ביום 29/1/1942, הוחזרו מקפריסין כ־70 מחיילי הפלוגה, כדי להצטרף לפלוגות הרגלים הלוחמות) Buffs (מספר 16 ו-18, שהתארגנו במחנה סרפנד (צריפין). חלק מהחיילים נשארו במסגרות אלו וחלקם עברו ביולי 1942 לשרת בחיל הציוד בפלוגות חימוש עבריות שהוקמו בסמוך לאותו מועד.
בקפריסין
במהלך כל חודש מרץ 1942, ביצעה פלוגה 606 את תוכנית אימוני שדה שלה. לאחר נפילת יוון וכרתים וסיום הקרבות במזרח אפריקה, היה ספק אם ניתן לשקם את פלוגות החפרים ולהחזירן לשירות. בתיאום בין מנהיגי היישוב (משה שרת) והצבא הבריטי (קולונל גון מק-קנדליש במפקדה בקהיר), באפריל 1942 הוחלט על החזרת פלוגות החפרים ארצה ופירוקן. יישום ההחלטה התממש מספר חודשים מאוחר היותר.
פלוגה 606 הועברה מקפריסין בסוף יוני 1942למחנה אל-קאסאסין במצרים. במהלך יולי 1942, פורקה שם הפלוגה ואנשיה שובצו ליחידות אחרות בצבא הבריטי כגון: יחידות רגלים ובמיוחד לפלוגת הרגלים הלוחמות (Buffs) מספר 20 ו-22, שהקמתן החלה באותה תקופה, פלוגת תפעול הנמלים 1039, חיל החרושת, וליחידות מקצועיות אחרות (קומנדו, חיל הציוד וכדומה).
פירוק פלוגות החפרים - המסדר האחרון של החפרים
ביום 8/10/1942, התקיים מסדר סיום חגיגי "אי-שם בארץ ישראל" (במחנה סרפנד) לחיילי פלוגות החפרים 601, 606 ו-609. על האירוע נכתבו בעיתון דבר מיום 09 אוקטובר 1942, בין השאר, הדברים הבאים: "הוחלט לפזר את הפלוגות 601, 606 ו־609, פלוגות החפרים (א"י) כדי שאפשר יהיה לנצל במידה מלאה את כושר המעשה ואת אימונן הצבאי". אחרי המסדר, בתום שירות של 3 שנים, פורקה פלוגות החפרים באופן רשמי. חייליהן, המשיכו את שירותם בצבא הבריטי ביחידות אחרות, אליהן שובצו בפועל, עוד קודם לאותו מסדר.
פורום משפחות שבויי חיל החפרים
בשנת 2013 הוקם בישראל "פורום משפחות פדויי השבי – לוחמי חיל החפרים" על ידי צאצאיהם של השבויים והחפרים. זוהי התארגנות התנדבותית שמטרתה לקדם את הנצחתם ולהנחיל את סיפורם של החפרים והשבויים לדורות הבאים. הפורום, בהובלתה של טליה קליינר-דייגי, מוביל פעילויות רבות בישראל ומחוצה לה וביניהם הקמת "יער פדויי השבי" ביער עמינדב בירושלים שהשבויים עצמם תרמו להקמתו באוקטובר 1944 אך הקמתו התאפשרה ביוזמת הפורום בשנת ה-70 לשיחרורם של החפרים מהשבי.
פורום משפחות פדויי השבי פועל לאורך שנות קיומו לקידום הנצחתם והנחלת מורשתם של פדויי השבי מול ארגונים רבים בישראל וביניהם משרד הביטחון, משרד החינוך, יד ושם, מוזיאון בית הגדודים, המוזיאון ללוחם היהודי בלטרון ועוד. בין היתר ביסס פורום המשפחות קשר הדוק עם חיל ההנדסה הקרבית אשר פדויי השבי מהווים את הבסיס ההיסטורי להקמתו.
בין פעולותיו הרבות של פורום המשפחות ניתן למנות את הטקס השנתי ב"יער פדויי השבי" אשר מתקיים בכל שנה באביב ואת מחקר "מפקד השבויים" אשר עתיד להתפרסם בתחילת שנת 2020.
משחקים פטריוטיים (סרט)
משחקים פטריוטיים (באנגלית: Patriot Games) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1992 בבימויו של פטריק נויס, עם האריסון פורד, אן ארצ'ר, ת'ורה ברץ' ושון בין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר משחקים פטריוטיים של טום קלנסי והוא השני בסדרת סרטי ג'ק ראיין לאחר המרדף אחרי אוקטובר האדום.
הפעם נקלע ג'ק ראיין שלא ברצון, למאבק אלים עם אנשי פלג קיצוני של הצבא האירי הרפובליקני ונאלץ להגן על חייו וחיי משפחתו.
תקציר העלילה
ג'ק ראיין (האריסון פורד) הוא איש ה-CIA בעברו וכעת והיסטוריון ומרצה באקדמיה הימית של ארצות הברית. הוא נמצא בחופשה בלונדון יחד עם אשתו קתי (אן ארצ'ר), רופאת עיניים ובתו סאלי בת העשר (ת'ורה ברץ').
לורד ויליאם הולמס (ג'יימס פוקס) הוא שר לענייני צפון אירלנד וקרוב משפחה של אליזבת השנייה. פלג קיצוני של הצבא האירי הרפובליקני בפיקודו של קווין אודונל (פטריק ברגין) מתכונן להתנקש בחייו כשהוא יוצא בשיירה מאובטחת ממשרדו.
המחתרת האירית לא אשרה את ההתקפה הזאת ונשלחים שנים לרצוח את אודונל אבל הוא מקדים והורג אותם ובעזרת ידידתו אנט (פולי ווקר) מחוסל גם מי ששלח אותם.
ראיין זוכה לפרסום ולהוקרה מבית המלוכה. הוא חוזר עם משפחתו לארצות הברית, ממשיך ללמד ומקבל תעודת הוקרה ממפקד האקדמיה לוטננט קומנדר רובי ג'קסון (סמואל ל. ג'קסון).
מילר לא מדבר בחקירה ומורשע. בדרך לבית הסוהר, תוקפים חבריו את הרכב, הורגים את המלווים ומשחררים אותו. מילר וכמה מחבריו מצליחים להגיע באנייה ללוב. ג'פרי ווטקינס (יו פרייזר) מזכירו של לורד הולמס משתף פעולה עם המחתרת האירית מודיע על תוכניתו של הלורד להגיע לארצות הברית ולהעניק לראיין את עיטור המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
מילר וכמה מאנשיו מגיעים לארצות הברית כדי לתכנן את ההתקפה על לורד הולמס והוא חדור מטרה להרוג את ראיין שהרג את אחיו. ראיין מצליח לחמוק מתוקפיו אך מילר מתקרב לרכב בו מסיעה קתי את סאלי. הוא פותח באש על הרכב, פוצע קל את קתי וקשה את סאלי שמובהלת במהירות לחדר ניתוח והטחול שלה נכרת.
חיווט מוחי
חיווט מוחי (Wireheading) הוא מונח המשויך ליישומים פיקטיביים או פוטוריסטיים של סטימולציה קרבית עמוקה. המונח מתייחס לתהליך שבו מפעילים מכשיר סטימולציה חשמלית במערכת המוח, בדרך כלל על ידי סיבוב או מעבר של חוטים חשמליים בתוך המוח. המטרה היא ליצור סיכוי לחוויות ותגובות חיוביות, כגון הנאה או תחושת שביעות רצון, על ידי עידוד המערכת הניהולית של המוח להפיק אותן.
מונח זה נמצא בעיקרו בתחום המחקר הטיפולי במוח, בו מחקרים נערכים על מנת לקבוע האם וכיצד ניתן לשלוט בתהליכים מוחיים כדי להביא לתוצאות רצויות עבור הטיפול במגוון מחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות.
הפעולה של הפעלת המוח המכשירה המרכז לשבח באמצעות סטימולציה חשמלית של כבל שמוטבע, לצורך 'קיצוץ דרכים' במערכת הפרגן הרגילה והפעלת הנאה באופן מלאכותי.
המילה "קיצוץ דרכים" מתייחסת לתהליך שבו הפעלת המוח המכשירה נועדת לחתוך או לשנות תהליכים תוך התעלמות ממערכת הפרגן הרגילה של המוח. במונחים פיזיולוגיים, המערכת הפרגן מתייחסת לרשת העצבים והמבנים המוחיים הסביבתיים שמשפיעים על התנהגות ותפקוד המוח. בפועל, קיצוץ הדרכים מתייחס לשינוי או השבת של יכולת המערכת הפרגנית הרגילה להשפיע על התהליכים המוחיים.
בעבר נערכו מחקרים בהם ביצעו הפעלה של הפרגן הסטימולציה על עכברים (בשנות ה-1950) ובבני אדם (בשנות ה-1960). הסטימולציה הזו אינה נראית לגרום להתמודדות קרובה לסבלנות או שביעות רצון באופן שמינה או סמינרי אחרים עושים. מקור המונח מיוחס לסופר מדע בדיוני לארי ניבן, שהשתמש במונח בסדרתו "Known Space". בפילוסופיה של בינה מלאכותית, המונח משמש להתייחס למערכות בינה מלאכותית המפרצות את שער השכר שלהן.
באופן נרחב יותר, המונח יכול גם להתייחס לסוגים שונים של אינטראקציה בין בני אדם לטכנולוגיה.
ספרות
חיווט מוחי, כמו גם דרכים אחרות של שינוי מוח, מטופלות לעיתים כמופת דיסטופי בספרות מדע בדיוני.
בסיפורי Known Space של לארי ניבן, "וירהד" הוא אדם שהותקן בו מכשיר משוטבע מוחי אלקטרוני בשם "דרוד" לצורך סטימולציה של מרכזי הנאה במוח. חיווט מוחי הוא הרגל הממכר ביותר שידוע (הדוגמה היחידה לנוצר שהתאושש מממכר), ווירהדים רגילים בדרך כלל מתים כתוצאה מהתעללות בצרכיהם הבסיסיים לטובת הנאה שאינה מתמידה. חיווט מוחי כה חזק וקל, עד שהוא הופך ללחץ אבולוציוני, שמבחר כנגד אותו חלק באנושות שאין לו שליטה עצמית. מותו של ווירהד מרכזי בסיפור של ניבן "מוות בזמיר", שפורסם ב-1969 תחת הכותרת "המסחר בארגונים", ודמות מרכזית בספר "מהנדסי עולם-טבע" היא ווירהד ישן שמנסה להפסיק את ההתמכרות שלו.
גם ביקום "נוף-עולם" של ניבן, מכשיר בשם "טספ" אשר אינו דורש שתיון ניתוחי (דומה לסטימולציה מגנטית חוצת-מצחית) ניתן לשימוש לשגיאת יעדים דומים: מרכזי הנאה במוחו של אדם נמצאים ומופעלים מרחוק (נחשב עבירה לפני שאדם נותן רשות מראש). מדובר במכשיר חשוב בספרי ניבן "סדרת נוף-עולם".
סיפוריו של ניבן מביאים תיאור לחיווט מוחי באמצעות הזכירה למחקר בו נכנסו אלקטרודות למוח של עכברים ומקום אסטרולוגי מסוים שם מנסים להוסיף התחושות יעדים באמצעות התערבות במוח הגורם בשלמותו (למעשה התואם למינימום פרסומים של גילגולים ודיאות רבות, כל אחת על בסיס חקר תנאים בסביבת מחקר). באופן נרחב יותר, חיווט מוחי משמש כמקור השראה ליצירתיות מדע בדיוני ולשאלות אתיקה ופילוסופיה בתחום הטכנולוגיה הניורוסייה.
טלוויזיה
הטלוויזיה גם השתמשה בנושא החיווט מוחי במסגרת סדרות ותוכניות לקהל הרחב:
קומיקס
בתחום הקומיקס, wireheading והתפשטות הטכנולוגיה המשתמשת בו מוצגים באופן פרוזאי ומעניין:
מחקר ופיתוח
מחקר ופיתוח בתחום החיווט מוחי מתנהל במגוון תחומים, כולל מחקר נוירו-מדעי, בינה מלאכותית, מערכות נטורליות, פסיכולוגיה ותיאורים של חוויות אישיות. מרכזים מובילים בתחום זה כוללים את מכון רכבי חיווט מוחי בישראל, מכון רוקאי בארצות הברית, אינסטיטוט מקס פלאנק בגרמניה ומכון חיווט מוחי למדעי המוח בצרפת.
פיתוח בתחום החיווט מוחי כולל את יצירת טכנולוגיות מתקדמות לחיבור מחשבים ומערכות חכמות למערכת המוח האנושית. חלק מהטכנולוגיות המצויות בשלבי פיתוח כוללות ממשקים מוח-מחשב, ממשקים מוח-מוח וממשקים מוח-רובוט. המטרה העיקרית היא לאפשר תקשורת יעילה ובטוחה בין המוח האנושי לבין מכונה או מערכת חיצונית, ולשפר את האינטגרציה בין המחשב האנושי והמחשבים החיצוניים באופן שיאפשר לטכנולוגיה לשרת את האדם בצורה טובה יותר.
השלכות אתיות ומוסריות
החיווט מוחי מעלה שאלות אתיות ומוסריות רבות. השימוש בטכנולוגיות חיווט מוחי עשוי לגרום לפתיחת דלתות לתקשורת ישירה ולחיבור בלתי רגיל בין אנשים. מדובר בשאלות הנוגעות לפרטיות, לשוק העבודה, לשינוי זהות ולשאלות על המוסר האנושי כולו. הטכנולוגיה יכולה להביא לשיפור ולהרחבת היכולות האנושיות, אך יכולה גם לגרום לתופעות לוואי ולאי-הסכמה בין אנשים ותרבויות. כתוצאה מכך, יש צורך במתן דגש גם לדיבורים ולפתרונות אתיים ומוסריים, כדי לקדם את השימוש האחראי והמועיל של הטכנולוגיה.
אנטישמיות ביפן
אנטישמיות ביפן מתייחס להיסטוריה סטראוטיפית וגזענית כנגד היהודים ביפן ומחוצה לה.
עם אוכלוסייה יהודית קטנה ואלמונית יחסית, ביפן לא הייתה אנטישמיות מסורתית. זו חדרה ליפן עם התרחבות האידאולוגיה והתעמולה הלאומנית, אם כי היא השפיעה על מספר מועט של יפנים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, בעלת בריתה של יפן, גרמניה הנאצית, עודדה את יפן לאמץ מדיניות אנטישמית. מכשנסתיימה המלחמה, קבוצות קיצוניות ואידאולוגיות קידמו תאוריות קונספירציה אנטישמיות, אך האנטישמיות לא הפכה לתופעה נפוצה.
פעמים רבות האנטישמיות ביפן נובעת דווקא מהערצה ליהודים. היהודים נתפסים אנשים שמאוד מצליחים בכלכלה ובמדעים, ומושכים את החוטים מאחורי הקלעים בפוליטיקה העולמית. בשל כך הפרוטוקלים של זקני ציון זכו לפרסום ליפן, כ"עדות" להשפעה העולמית של היהודים. דימויים סטראוטיפים כאלה, על אף שנגועים בגזענות, מלווים בהערצה ולא בסלידה. כמו כן התנהגות פילושמית התאפיינה מצד חוגים נוצריים ביפן, שם היה ניסיון להמציא נצרות קדומה והקשר ליהדות התבטא בהיותה מקור הנצרות.
היסטוריה
עד העת המודרנית לא התקיימה קהילה יהודית ביפן. רק עם סיום מדיניות הסאקוקו ופתיחתה למערב בסוף המאה ה-19, החלו להגיע ליפן עשרות ואחר כך מאות יהודים מאירופה, שחלק ניכר מהם עסק במסחר. עם חדירת המערב ליפן, חדרה גם האנטישמיות. המחזה בעל התיוג האנטישמי 'הסוחר מוונציה' מאת ויליאם שייקספיר הופק כהצגה ביפן בשנת 1885 וזכה להצלחה מרשימה. בפרשנות למחזה נכתב שהיהודים הם כמו מעמד הטמאים ביפן.
בשנת 1918, הצבא היפני הקיסרי שלח כוחות לסיביר כדי לשתף פעולה עם התנועה הלבנה. חיילי הצבא הלבן הנפיקו עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון, והחיילים היפניים למדו לראשונה על האנטישמיות. הפרוטוקולים המשיכו לשמש כראיה למזימות יהודיות למרות שנודע כבר באופן נרחב כי מדובר בזיוף.
לדברי ההיסטוריון המתמחה בחסידי אומות העולם, ד"ר דייוויד קרנצלר:
אחרי מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1925 קפטן נוריהירו יאסואה פרסם את התרגום הראשון לפרוטוקולים של זקני ציון ביפנית. כמומחה לשפה הרוסית, הוטל עליו להצטרף לצוות של לוטננט גנרל גריגורי סמיונוב, אנטישמי חריף אשר הפיץ עותקים של הפרוטוקולים לכל חייליו. יחד עם כמה עשרות חיילים יפניים אחרים, יאסואה קיבל את הנחות היסוד של הפרוטוקולים, והקדיש זמן לפרסומים אנטישמים שונים, כמו "מחקרים במזימה הבינלאומית" (ביפנית: 国際秘密力の研究) תחת שם העט הו קושי. מאוחר יותר הוא שינה את דעותיו ותמך בתוכנית דג הפוגו לפיה יפן תקלוט פליטים יהודים לשטחה אך כשיפן חתמה על ההסכם התלת-צדדי אשר חייב אותה באופן רשמי כבעלת ברית של גרמניה הנאצית העמדה הפילושמית החדשה שלו הובילה לפיטוריו מהצבא היפני.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כתב הסופר יאמאנאקה על יהודיאקה - "הסכנה היהודית". כעיתונאי ראשי בעיתון החדשות אסהי טוקיו, יאמאנאקה היה מחבר פורה של ספרות ילדים, וכתב בהמשכים את הרומן דייטו נו טטסוג'ין (סופרמן של המזרח הרחוק) מאוגוסט 1933 ועד סוף שנת 1934 במועדון הנוער התקופתי שונן קיורבו, הוא נקרא בעיקר על ידי ילדים יפנים בין הגילאים 8 ו-12. גיבור הסיפור הוא הבלש הונגו יושיאקי שנלחם בסקימה, נבל-על וראש ברית הצללים ציון, ארגון יהודי חשאי המבקש לערער את האימפריה היפנית. ציטוט אופייני מדייטו נו טטסוג'ין:
חוקר הבודהיזם בריאן ויקטוריה קובע כי התעמולן הלאומני טנאקה צ'יגקו, קידם את האנטישמיות ביפן החל משנת 1937 עם פרסום שישיאו זנשו דיסאן-שו (כל כתביו של מלך האריות), באומרו:
מלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעה האנטישמיות היפנית לשיאה. ההתקרבות לגרמניה עוררה ביפן גל של ספרות אנטישמית, שבה הואשמו היהודים בשאיפה להשתלט על העולם. בין פרסומים אלה נכללו גם כתבי הכומר סאקאי שוגון שהיו תערובת של הערצה ליהודים מזה וביטויים אנטישמיים מזה. מייג'ור יאסואה אף תרגם ליפנית את הפרוטוקולים של זקני ציון. עם זאת, אנטישמיות לא הייתה מעולם אידאולוגיה רשמית ביפן. למרות הברית עם היטלר לא פגעה יפן ביהודים שחיו בשטחים שתחת שלטונה, ובפועל אף סייעה לאלפים רבים של פליטים יהודים מאירופה הנאצית למצוא מקלט.
בשנת 1941 קולונל האס אס יוזף מייזינגר ניסה להשפיע על היפנים שישמידו בין 18,000 ל-20,000 יהודים לערך, אשר ברחו מאוסטריה וגרמניה וחיו בשאנגחאי שהייתה תחת כיבוש יפן. ההצעות שלו כללו יצירת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג בדלתא של נהר היאנגצה, או הרעבה המונית בספינות משא מול חופי סין. האדמירל היפני האחראי על שאנגחאי לא נכנע ללחץ מצד מייזינגר; עם זאת, היפנים בנו גטו בשכונת הונגקיו אשר תוכנן על ידי ההנהגה בטוקיו בשנת 1939: שכונת עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של אוכלוסיית מנהטן. הגטו היה מבודד בקפדנות על ידי חיילים יפניים בפיקודו של עובד המדינה היפני, קאנו גויה, והיהודים יכלו לעזוב אותו רק עם אישור מיוחד. כ-2,000 מהיהודים מתו בגטו שאנגחאי במהלך תקופת המלחמה.
עם זאת, יפן סירבה לאמץ את המדיניות הרשמית נגד היהודים. ב-31 בדצמבר 1940, שר החוץ היפני דאז, יוסוקה מצואוקה, אמר לקבוצת אנשי עסקים יהודים: "בשום מקום לא הבטחתי שנבצע את המדיניות האנטישמית של היטלר ביפן. זאת לא דעתי האישית הכנה, זאת דעתה של יפן". עם זאת, עד 1945 השואה הוסתרה באופן שיטתי על ידי ההנהגה בטוקיו.
באינדונזיה, אשר נכבשה על ידי יפן בשנת 1942, אכן ננקטו צעדים כלפי היהודים. אמנם היפנים לא האמינו בתורת הגזע הגרמנית וחששו לפגוע קשה מדי ביהודים, מחשש לתגובה קשה של יהודי העולם, שתשפיע בעיקר בצד הכלכלי. אך לא חששו שיהודי אינדונזיה המעטים יעניינו את יהדות העולם. תחילה, יהודים אזרחי המדינות בעלות הברית הוכנסו עם שאר האזרחים האירופאים למחנות עצורים, בעוד יהודים אזרחי מדינות נייטרליות (בעיקר יהודי עיראק) או אזרחי בעלות ברית של יפן, נותרו חופשיים. בשנת 1943 רבים מהמקומיים נשלחו לעבודות כפייה בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי. מתוך רצון היפנים להפיס את דעתם, גברה התעמולה האנטישמית הממסדית, ששימשה כעילה לאפליה. כמו כן, חלק מהנציגים היפנים הגיעו לאינדונזיה עם מטען אנטישמי מתקופת שירותם במנצ'וריה. בהשפעת יחסי המסחר בין השלטונות הגרמנים והיפנים, כל היהודים קיבלו יחס קשה יותר, ונשלחו למחנות ריכוז ולמחנות עבודה בעלי תנאים קשים ביותר, כשסיכון הבריחה היה תלוי בהתמודדות עם פורעים אינדונזים מבחוץ, שטבחו בכל אירופאי, משרצו להיאבק בקולוניאליזם ולהשיג את העצמאות שהיפנים הבטיחו להם. בנוסף ליהודים באינדונזיה, הובאו למחנות יהודים ממדינות נוספות.
בריאן ויקטוריה קבע גם שהקון יאסטאני, מייסד תנועת הזן הבודהיסטית סנבו-קיודן, "היה אחד ממורי הזן הבודדים אשר שילבו בתנועתם אנטישמיות ארסית עם עמדה פרו-מלחמתית". הוא ציטט את כתביו של יאסטאני משנת 1943:
שנות ה-70
ב-30 במאי 1972 בוצע הטבח בנמל התעופה לוד בידי שלושה מחבלים יפניים (קוזו אוקמוטו, טאקשי אוקודיירה ויאסודה יאסוקו), חברי ארגון הצבא האדום היפני, באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים (מתוכם 8 ישראלים, היתר צליינים מפוארטו ריקו) ו-71 נפצעו. הם הגיעו בטיסת אייר פראנס מרומא ופעלו בשם החזית העממית לשחרור פלסטין.
בשנת 1979, פורסם הספר "הייתי רוצה להתנצל בפני היפנים: וידוי של זקן יהודי" (ביפנית: 日本人に謝りたい あるユダヤ人の懺悔). המחבר של הספר הזה, מרדכי משה (ביפנית: モルデカイ・モーゼ), קרא לעצמו רב, אך למעשה זה היה שם עט של המתרגם של הספר הזה, מסאו קובוטה (ביפנית: 久保田政男). קובוטה גם הפיץ את השמועה שפירוש השם "אנולה גיי" הוא "להרוג את הקיסר" ביידיש. שמועה זו שגויה לחלוטין, אבל אנטישמים ביפן עדיין מאמינים בה.
שנות ה-80
ב-1986 פורסם הספר "לצפות ביהודים זה לראות את העולם בבהירות" (ביפנית: ユダヤが解ると世界が見えてくる) והפך לאחד מרבי המכר ביפן. הספר הזה מבוסס גם הוא על הפרוטוקולים של זקני ציון והמחבר, מאסאמי אונו (ביפנית: 宇野正美), טוען שמקור היהודים האשכנזים הוא למעשה בכוזרים, ומכאן שהם "יהודים מזויפים", והיהודים הספרדים הם היהודים המיוחסים האמיתיים. לדבריו, חלק מהיפנים הם צאצאים של עשרת השבטים האבודים וה"ספרדים היפנים" יביסו את האשכנזים.
באותה שנה ספר "הדרך הנכונה לקרוא את הפרוטוקולים היהודיים" (ביפנית: これからの１０年間　ユダヤ・プロトコール超裏読み術―あなたに起こるショッキングな現実) שהפך לאחד מרבי המכר ביפן. המחבר, קינג'י יאג'ימה (ביפנית: 矢島鈞次), כלכלן ופרופסור באוניברסיטת אאויאמה גאוקין, ציין שאף על פי שהפרוטוקולים הם ככל הנראה זיוף, "הם הורכבו מהתוצאות של כל המחקרים שאי פעם נעשו על היהודים... אין ספק שהתוכן מורכב מהחוכמה של היהודים".
בשנת 1987, מגזין היסטוריה, פרסם סדרת מאמרים בשם "העולם של היהודים המסתוריים" (ביפנית: 世界、謎のユダヤ) שעמד על כך שפרשת ווטרגייט ופרשיות שוחד לוקהיד מטוסים היו תאוריות קונספירציה יהודיות. כמו כן, דווח כי ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה אמר "נתפסתי על ידי יהודים, נלסון רוקפלר, תיזהר מיהודים" כשהוא שוחרר בערבות בשנת 1976.
שנות ה-90
בפברואר 1995 מגזין בשם מרקו פולו (ביפנית: マルコポーロ), המפיק כ-250,000 עותקים במחזור חודשי ומיועד לקהל הגברי ביפן, פרסם מאמר העוסק בהכחשת השואה שנכתב על ידי הרופא מסאנורי נישיוקה (ביפנית: 西岡昌紀) אשר מתחיל כך:
מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס יזם חרם מפרסמים על בונגיי שונג'ו, כולל פולקסווגן, מיצובישי, וקרטייה. בתוך ימים, בונגיי שונג'ו סגרו את מרקו פולו והעורך שלו, קאזויושי האנאדה, התפטר, כפי שעשה הנשיא של בונגיי שונג'ו, קנגו טנאקה.
באוקטובר 1999 ההוצאה היפנית, The Weekly Post, פרסמה סיפור על הצעת הרכישה לבנק האשראי ארוך טווח של יפן, על ידי ריפלווד אחזקות, אשר תוארה כ"יהודית":
תלונות תקיפות באו מיד אחר כך על ידי קבוצות יהודיות, במיוחד מחוץ ליפן. העיתון חזר בו במהרה מהמאמר ונשא התנצלות בדף הבית שלו. ההוצאה הסבירה את השגיאה שלה על ידי ציון כי "הבעיה נבעה מהתדמית הסטריאוטיפית שיש להרבה אנשים יפנים על העם היהודי".
המאה ה-21
מאז תחילת המאה, ריו אוטה, טרוצקיסט לשעבר, היה אחד מהתועמלנים המובילים לתאוריית הקונספירציה היהודית. הוא תרגם ליפנית את הספרים של חובב תאוריות הקשר האנטישמי יוסטס מולינס.
ב-8 במרץ 2009 הכתב הפוליטי סויצ'ירו טהארה (ביפנית: 田原総一朗) טען שקקואיי טנאקה, ראש ממשלת יפן לשעבר, ואוזאווה, מנהיג המפלגה הדמוקרטית של יפן, חוסלו פוליטית על ידי אמריקה והיהודים. טהארה טען זאת בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של אסהי פרויקט יום ראשון, בפני מאקיקו טנאקה, בתו של קקואיי טנאקה. מרכז שמעון ויזנטל, מתח ביקורת חריפה על טהארה בעקבות ההאשמות האנטישמיות והאנטי-אמריקאיות שלו.
בשנת 2014, 31 ספריות עירוניות ביפן דיווחו על הימצאות 265 עותקים של יומנה של אנה פרנק וספרים אחרים לאחר שהושחתו, בדרך כלל על ידי קריעת דפים או תלישתם. ראש מזכירות הממשלה, יושיהידה סוגה, אמר כי המשטרה חוקרת. הפוליטיקאי היפני נריאקי נאקאיאמה אמר כי ייתכן שהמעשה לא בוצע על ידי יפנים. גבר בן 36 נעצר בקשר לוונדליזם ב-14 במרץ של אותה שנה, עם זאת, ביוני הודיעו התובעים שהם לא יגישו כתב אישום לאחר שהערכה פסיכיאטרית גילתה כי האיש לא כשיר לעמוד לדין מתוקף הגנת אי שפיות.
בדצמבר 2014 התנצלה מערכת העיתון "סנקיי שימבון" על כך שפרסמה מודעת פרסומת לספריו של הסופר ריצ'רד קושימיזו, הטוען כי היהודים הם העומדים מאחורי רעש האדמה האדיר והצונאמי שחוללו את אחד האסונות הגדולים שידעה יפן בעת המודרנית. זאת ועוד, קושימיזו מאשים את ישראל גם באחריות למתקפת הטרור של 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית. בספר נוסף שהופיע בפרסומת טוען קושימיזו כי השואה היא פיקציה שנועדה לאפשר את הקמת מדינת ישראל.
חואן קאמרה
חואן דל קרמן קאמרה מסה (בספרדית: Juan del Carmen Cámara Mesa; נולד ב-13 בפברואר 1994 בחאאן שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק ביגלוניה ביאליסטוק הפולנית בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
קאמרה גדל במחלקת הנוער של ויאריאל. ב-3 ביוני 2012, במחזור האחרון של העונה בליגה הספרדית השנייה בכדורגל, ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו כששיחק כ-27 דקות בניצחון ויאריאל ב', קבוצת המילואים של המועדון, נגד דפורטיבו לה קורוניה.
ב-3 ביולי 2014 הצטרף קאמרה לברצלונה, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-28 בספטמבר 2014 במשחק נגד מיורקה. את עונת הבכורה שלו סיים עם 6 שערים ב-30 הופעות.
קאמרה נכלל לראשונה בסגל של ברצלונה ב-23 באוגוסט 2015, במשחק נגד אתלטיק בילבאו, אך לא שותף. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את ג'ורדי אלבה ל-16 דקות במשחקה האחרון של הקבוצה בשלב הבתים, נגד באייר לברקוזן, כשלמעשה ברצלונה הבטיחה את מקומה בשמינית הגמר עוד לפני המשחק.
טאונלי האס
פרנסיס טאונלי האס (באנגלית: Francis Townley Haas; נולד ב-13 בדצמבר 1996) הוא שחיין אמריקאי, בעל 5 מדליות מאליפות העולם (בודפשט 2017), מהן 3 זהב במשחי שליחים וסגן-אלוף עולם (בודפשט 2017) ואלוף ארצות הברית (2017) במשחה ל-200 מטר חופשי. אלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. הוא שיאן עולם בעבר במשחה ל-200 יארד חופשי.
ביוגרפיה
האס נולד וגדל בריצ'מונד, וירג'יניה. הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת טקסס באוסטין בהדרכתו של אדי ריס.
2016
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה ב-25 במרץ 2016 זכה האס במדליית זהב אישית במשחה ל-200 יארד חופשי בשיא ארצות הברית חדש של 1:30.46 דקות, שיפור לשיא בן 3 השנים של ריקי ברנס (1:31.31 דקות).
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה 2017 זכה האס ב-5 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילב דרסל, בלייק פירוני ונייתן אדריאן בתוצאה של 3:10.06 דקות, לפני ברזיל (3:10.34 דקות) והונגריה (3:11.99 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב כששחה בשלב המוקדמות. מדליית כסף אישית במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.04 דקות, אחרי סון יאנג מסין (1:44.39 דקות) ולפני אלכסנדר קרסניך מרוסיה (1:45.23 דקות) ומדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:03.18 דקות, אחרי בריטניה (7:01.70 דקות) ורוסיה (7:02.68 דקות), כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:44.58 דקות.
2018
באליפות המכללות שנערכה במיניאפוליס, מינסוטה ב-23 במרץ 2018 זכה האס במדליית זהב אישית במשחה ל-200 יארד חופשי בשיא עולם חדש של 1:29.50 דקות, לפני בלייק פירוני (1:30.23 דקות). שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי דין פריס (1:29.15 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכה האס בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.56 דקות, לפני אנדרו סליסקר מארצות הברית (1:45.74 דקות) וקצוהירו מצומוטו מיפן (1:45.92 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:04.36 דקות, לפני אוסטרליה (7:04.70 דקות) ויפן (7:08.07 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:43.78 דקות.
יחיא והב
מארי יחיא בן אברהם והב (ה'תר"ע – י"ד בשבט ה'תשל"ג, 1910 – 17 בינואר 1973) היה רב ממוצא תימני, רבה של קהילת בית עד'אקה שבמרכז תימן, וסופר סת"ם.
ביוגרפיה
היה הבכור מבין שישה אחים. לפרנסתו פתח חנות קטנה ובה מכר תבלינים ופיצוחים. למד תורה בתחילה אצל רבני העיר, מארי דוד מזעקי, ולאחר מכן אצל דודו, נכדו של מארי דוד, מארי ישראל עוזרי. היה נוסע לעיר צנעא ללמוד בבית מדרשו של מארי חיים כסאר. נשא לאישה את אורה (נצ'רה) בת מארי שוכר שרעבי. לאחר פטירת מארי ישראל עוזרי, רב העיירה, התמנה מארי יחיא כרבה של העיירה.
זכה ועלה לארץ ישראל בעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949), והתיישב בתחילה במושב צוריאל שבצפון הארץ. לפרנסתו עבד כסופר סת"ם, והיה נוסע מדי שבוע לירושלים למסור את מה שכתב לסוכן. בגלל המרחק הרב מביתו לירושלים, בעזרת חברים הצליח לרכוש דירה בשכונת התקווה בתל אביב. בתל אביב למד יחד עם חבריו הרב אברהם חייבי והרב יוסף צוברי, הרב צוברי העריכו מאוד, והיה מפנה אליו שאלות בהלכה שהיה נשאל. מארי יחיא היה מוסר שיעורים בקביעות בבית הכנסת נתן, בית הכנסת של השרעבים בשכונת התקווה. בשיעוריו למדו תלמוד, משנה תורה להרמב"ם ושולחן ערוך, ומשתתפי השיעור היו זקנים תלמידי חכמים. הרב צוברי אמר עליו שהוא היה.
לפרנסתו שימש כסופר סת"ם ברבנות בתל אביב. במסגרת עבודתו היה מטפל בספרי תורה שהגיעו מאירופה אחרי השואה, והיה מתקנם.
בשנותיו האחרונות, למרות שחלה, היה מתמסר למסירת השיעורים, ואף שהיה מתעלף כמה פעמים בדרכו לבית הכנסת, לא היה מתבטל משיעורים בסדרם הקבוע.
נפטר בי"ד בשבט ה'תשל"ג (17 בינואר 1973) בתל אביב, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בעיר.
לידה (פירושונים)
{{פירושונים|* לידה – יציאת עובר מרחם אמו
ראו גם
}}
בצפר (סדרת טלוויזיה, 2005)
בֶּצֶפֶר היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית לנוער שנוצרה על ידי ארז בן הרוש וניר ארז, אשר שודרה בערוץ ניקלודאון בשנת 2005. הסדרה הציגה מערכונים קצרים המתרחשים בבית ספר יסודי, ובמרכזם תלמידי כיתה ו'3 בבית הספר הפיקטיבי "חבצלות".
הסדרה חודשה לסדרה חדשה בשם "בצפר" המשודרת בערוץ TeenNick החל מנובמבר 2019.
רסקין
רסקין הוא שם משפחה יהודי שמקורו בשפות סלאביות.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נבחרת סלובקיה בכדורסל
נבחרת סלובקיה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מדינת סלובקיה. הנבחרת הוקמה בעקבות היפרדותה של סלובקיה מצ'כוסלובקיה בשנת 1993 והיא אחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר.
מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד
מלקולם השלישי (באנגלית: Malcolm III בגאלית-סקוטית: מאל קולים מק דונכאדה, כלומר מלקולם בנו של דאנקן; נולד בשנת 1031 ונפטר ב-13 בנובמבר 1093) המכונה "הצ'יף הגדול" היה מלך סקוטלנד בין השנים 1058 עד מותו בשנת 1093.
קורות חייו
מלקולם נלחם מלחמות רבות כנגד ממלכת אנגליה ומלכה וויליאם השני, במטרה לכבוש את ממלכת נורת'מבריה, אך ללא הצלחה. אשתו השנייה של מלקולם, מרגרט הקדושה הייתה הקדושה היחידה מבית המלכות הסקוטי, אך בניגוד לאשתו, למלקולם לא היה שום קשר עם ממסדים דתיים. על פי מקורות היסטוריונים מוסמכים, יש הטוענים שאמו של מלקולם הייתה אחייניתו של סיווארד, רוזן ממלכת נורת'מבריה, אך מכיוון שדבר זה לא מסתדר עם ציר הזמן, שכן סיווארד היה מבוגר במקצת ממלקולם, סביר להניח כי היא הייתה אחותו.
שלטונו של אביו של מלקולם, דאנקן הראשון, לא היה מוצלח והוא נרצח על ידי מקבת', אשר חשק במלוכה, ב- 15 באוגוסט 1040. ולמרות שבמחזה של שייקספיר הנושא את השם "מקבת'", מתוארים מלקולם ואביו דאנקן כמבוגרים, למעשה, מלקולם היה רק ילד קטן (בן תשע שנים) בלבד במות אביו. זמן קצר לאחר רצח אביו, נשלח מלקולם ביחד עם אחיו דונלד השלישי (לימים מלך סקוטלנד) לאנגליה. על פי גרסה אחת, במשך רוב שבע עשרה שנות שלטונו של מקבת' בסקוטלנד, מלקולם התחנך החצר המלכות של מלך אנגליה דאז, אדוארד המודה. גרסה אחרת טוענת כי הוא הוסתר בחצרו של ת'ורפין סיגורדסון, רוזן אורקני, שהיה אויב של משפחתו של מקבת' וקרוב משפחה של אביו של מלקולם, דאנקן מנישואים.
ב-15 באוגוסט 1057, נרצח מקבת' על ידי מלקולם באברדינשייר, שבצפון אירלנד. ב-8 בספטמבר 1057, בנו החורג של מקבת', לולאך, הוכתר במקומו. מלקולם רצח את לולאך ב-23 באפריל 1058 לאחר כחצי שנה בלבד בשלטון, ומלקולם הושבע למלוכה יומיים אחר כך.
לאחר מותו של ת'ורפין סיגורדסון, רוזן אורקני, בשנת 1065, מלקולם נשא את אלמנתו אינגיביורג פינסדוטר לאישה. למלקולם ולאינגיביורג נולד, בין היתר, דאנקן השני שעתיד להיות מלך סקוטלנד. בשנת 1068, מלקולם קלט קבוצה של גולים אנגלים שברחו מאנגליה בעקבות עלייתו לשלטון של ויליאם הראשון. אחת מהם נקראה מרגרט, אשתו לעתיד. בסביבות 1069, אינגיביורג נפטרה, ומלקולם התחתן עם מרגרט. מנישואים אלו נולדו שלושה בנים: אדגר מלך סקוטלנד, אלכסנדר הראשון ודייוויד הראשון אשר היו אף הם מלכי סקוטלנד, בנוסף, נולדו להם שתי בנות: מטילדה שנישאה למלך אנגליה הנרי הראשון ובת נוספת בשם מרי שהתחתנה עם יוסטס השלישי, רוזן בולון.
מותו
בעודו מהלך לצפון ביחד עם בנו אדוארד, מלקולם נפל למארב של רוברט דה מובריי, רוזן נורת'מבריה, ליד העיר אלנוויק שבאנגליה, ב-13 בנובמבר 1093. מלקולם ואדוארד נהרגו במקום. המלכה מרגרט נפטרה תשעה ימים לאחר שקיבלה את הידיעה על מותם, מרוב צער. גופתו של מלקולם נלקחה לעיר טינמות' שבאנגליה, ושם הוא נקבר.
אזכורים ספרותיים
מלקולם השלישי מוזכר במחזה בשם "מקבת'" שנכתב על ידי ויליאם שייקספיר. במחזה הוא מוצג כאדם בוגר למרות שהעלילה התרחשה בתקופה בה היה ילד.
אמפייר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כלא שש
מבנה הכלא
בכלא היו ארבע פלוגות:
היסטוריה
המבנה המרכזי אשר בו וגם וסביבו הוקם הכלא, הוא אחד ממצודות טגארט ההיסטוריות שמקורן בתקופת המנדט. המבנה שימש במקורו כתחנת משטרה בריטית אשר נקראה "משטרת עתלית". המבנה המקורי נבנה במהלך קיץ 1940 כחלק מ- P.B.P - מיזם בנייני המשטרה הבריטית בא"י.
מבנה זה סומן ברשימת המצודות כמצודה מספר 08 אשר הוקם בסבב הבנייה הראשון של מצודות המשטרה. דגם המצודה הוא Police Post והוקם בידי מהנדס מחוז חיפה (קבלן מבצע). המשטרה הבריטית פעלה במקום עד סוף תקופת המנדט.
את הרעיון להקים את כלא שש הגה הקצין יעקב מרקוביץ', אחרי שבדק את מצבם המתדרדר של ארבעת בתי הסוהר שהיו קיימים (אשר לטענתו היו משתפרים אם הייתה פוחתת בהם כמות האסירים). אלוף-משנה יוסף פרסמן, מפקד חיל המשטרה הצבאית לחץ לבניית המתקן והוא לבסוף נבנה ב-1956 במהלך מלחמת סיני.
ב-22 בנובמבר 1969 הוצף כלא שש בשל סופת גשמים חזקה, ומפלס המים עלה לגובה של שני מטרים. על אף שהביטחון בבית הסוהר היה בסכנה כאשר גם הסוהרים והאסירים ניסו להוציא את המים, אף אסיר לא השתמש בהזדמנות זו כדי לברוח. כתוצאה, המפקד של אגף כוח-האדם, שאחראי לכלל חיל המשטרה הצבאית כולל בתי הסוהר שלו, החליט לשחרר עשרות אסירים ולבטל את עונשיהם.
מרד האסירים
ביום שבת 9 באוגוסט 1997 פרץ מרד אסירים בפלוגה ג' בכלא בשל תנאי הכליאה המחפירים לטענתם. את המרד הוביל גדעון מרטין. בעזרת אסירים נוספים הם השתלטו על חדר האוכל ולכדו בהדרגה את כל המד"כים והסמלים שנכחו בפלוגה. לאחר משא-ומתן, הושג הסכם בין האסירים לקמצ"ר (קצין משטרה צבאית ראשי), לפיו האסירים ישחררו את בני הערובה תמורת תנאי כליאה טובים יותר ואי-ענישה למחוללי המרד. האסירים מילאו את חלקם בהסכם, אולם שלטונות הכלא ביטלו באופן חד-צדדי את ההסכם ומנהיגי המרד קיבלו עונשים גדולים יותר והועברו לבית סוהר אזרחי.
אירועי מרד האסירים היוו השראה לעלילת הסרט "הבודדים" משנת 2009 אותו ביים רנן שור.
הפינוי ב-2010
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכלא מחשש שרפה באסון הכרמל. הפינוי התבצע במהירות בגלל סכנת העשן ורוב האסירים אשר נותרו ימים ספורים עד למועד שחרורם שוחררו לביתם מוקדם. שאר האסירים הועברו לבה"ד 13 למספר ימים, ופלוגה ג' הועברה לכלא ארבע.
הפינוי ב-2016
ב-24 בנובמבר 2016 פונה הכלא מחשש שהשרפה בכרמל תגיע לכלא. על אף שלא נשקפה סכנה מידית, הוחלט בצבא על פינוי מבעוד מועד.
סגירת והריסת הכלא
הכלא נסגר סופית באפריל 2021 וננטש לחלוטין, ביחד עם כלא 4. בסתיו 2022, אגף ההנדסה והבינוי של משרד הביטחון הרס את תשתיות ומבני הכלא, זולת מצודת הטגארט.
כל הכלואים הועברו לכלא נווה צדק שנבנה במחנה גור בסמוך לצומת השרון.
אקס-אל רקורדינגס
אקס-אל רקורדינגס (באנגלית: XL Recordings) היא חברת תקליטים עצמאית מבריטניה שהוקמה בשנת 1989. כיום החברה היא אחת מחברות התקליטים העצמאיות המצליחות בעולם.
אמנים החתומים בחברה
רשימה חלקית של האמנים החתומים ב-XL Recordings:
Pre-mRNA
pre-mRNA (קיצור באנגלית של Precursor messenger RNA; בעברית: קדם RNA שליח) הוא חומצת גרעין חד-גדילית שהיא העתק של ה-DNA המצוייה בעיקר בתאים איקריוטיים. ה-pre-mRNA הוא הסוג העיקרי של "RNA גרעיני הטרוגני" ( hnRNA-  Heterogenous nuclear RNA), חומצות RNA אשר נשארות בגרעין ולא מגיעות לציטופלזמה.
ה-pre-mRNA קיים באיקריוטיים, אך לא נמצא בפרוקריוטיים (הכוללים בקטריות וחיידקים קדומים). מולקולות אלה נוצרות כחלק מתהליך השיעתוק ומתקיימות זמן קצר מאוד קודם להפיכתן למולקולות mRNA בוגרות. pre-mRNA בנוי מאינטרונים ומאקסונים. האקסונים מהווים חלק מה-mRNA הסופי והם המקודדים לו ומתורגמים בסופו של דבר לחלבון, בעוד האינטרונים מופרדים בתהליך השחבור ואינם מקודדים לחומצות אמינו.
בתהליך השעתוק נוצר גדיל של pre-mRNA לפי תבנית ה-DNA. ה-pre-mRNA עובר שחבור באמצעות מבנה הקרוי ספלייסוזום, במהלכו מבוצע חיתוך של הגדיל, הסרת האינטרונים וחיבור האקסונים האחד לשני. לאחר השחבור, וכן לאחר מספר שינויים נוספים אשר מגבירים את יציבות ה-RNA (פוליאדנילציה, בין השאר), נחשב הגדיל ל-mRNA (או ל-"mRNA בוגר"). בעוד ה-pre-mRNA עדיין נמצא בתוך גרעין התא, ה-mRNA לאחר השחבור המולקולה עובר לציטופלזמה ולריבוזומים ושם הוא מתורגם לחומצות אמינו.
אפקט הדיס-אינהיבציה המקוון
אפקט הדיס-אינהיבציה המקוון (באנגלית: Online disinhibition effect) היא תופעה המביאה להבעה של תחושות ומחשבות ללא חשש, או עם חשש מועט מאוד מפני שיפוט ודחייה של האחר על גבי רשת האינטרנט. אפקט זה שמקורו במאפיינים המיוחדים של החוויה המקוונת, הכוללים אנונימיות, אי-נראות, התבודדות, העדר קשר עין, בא לידי ביטוי בהסרת העכבות המונעות התנהגויות דומות בסביבה הלא-מקוונת. זו גם הסיבה לכך שתופעות כמו שלהוב, ומופעים שונים של החצנת התנהגות שכיחים למדי בקבוצות המקוונות.
2011 בספורט
אליפות העולם
ארצות הברית זכתה באליפות עם 12 מדליות זהב, 8 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד. מדליות הזהב התחלקו שווה בשווה בין הגברים והנשים. רוסיה סיימה שנייה עם 9 מדליות זהב, 4 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד, וקניה  סיימה שלישית עם 7 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ו-4 מדליות ארד.
אליפות עולם זו אופיינה, ב-9 אלופי עולם גברים צעירים: יוהאן בלייק, דייוויד רודישה, קיראני ג'יימס (הצעיר מכולם, יומיים לפני יום הולדתו ה-19), אסבל קיפרופ, איברהים ג'יילאן, פאוול וויצ'כובסקי, דוד שטורל, מתיאס דה צורדו וכריסטיאן טיילור.
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה בפריז שבצרפת.
צרפת זכתה ב-6 מדליות זהב (7 בסה"כ), יפן  זכתה ב-5 מדליות זהב (17 בסה"כ), וסין  זכתה במדליית זהב (2 בסה"כ). למרות שהיפנים זכו במספר שיא של מדליות, לראשונה הם ירדו למקום השני בסיכום מדליות זהב.
אליפות העולם בשחייה
16 - 31 ביולי נערכה אליפות העולם בשאנגחאי, שבסין, בהשתתפות 2220 ספורטאים מ-181 מדינות.
סידור בלרסקי
סידור בֶּלַרסקי (באנגלית: Sidor Belarsky; ביידיש: סידאָר בעלאַרסקי; ברוסית: Сидор Беларский; 12 בפברואר 1898 – 7 ביוני 1975) היה חזן, זמר עממי וזמר אופרה יהודי-אמריקאי נודע ממוצא רוסי, שהתפרסם בביצועיו לשירי עם רוסיים ויידיים (שקנו לו את עיקר פרסומו), וכן בהופעותיו כסולן בס-בריטון בליווי תזמורות ולהקות אופרה.
תולדות חייו
ישראל איסידור מויסביץ' ליפשיץ (Исидор Лившиц) נולד ב-12 בפברואר 1898 בעיירה קריז'ופיל שבמחוז ויניצה באוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
בשנת 1930 היגרו בלרסקי ומשפחתו לארצות הברית, ועוכבו לזמן קצר בתחנת קליטת המהגרים באליס איילנד. הגעתם התאפשרה הודות לפרנקלין הריס, נשיא אוניברסיטת בריגהאם יאנג דאז.
מספרים כי כאשר נשאל אלברט איינשטיין מי הוא היה רוצה שישיר בארוחת ערב לכבודו, הוא ענה מיד: "סידור בלרסקי, כמובן!".
לאחר מותו של בלרסקי, הקדישה בתו איזבּל את זמנה ומרצה להנצחת זכרו ומורשתו. בשנת 1980 תרמה לאוניברסיטת בריגהאם יאנג את ארכיונו של אביה, המכיל 106 פריטים ובהם מידע ביוגרפי, כתבות, ספרי שירים, תווים, מכתבים והקלטות.
בסרטם של האחים כהן "יהודי טוב" (2009) שר בלרסקי את השיר "דעם מילנערס טרערן" ('דמעות הטוחן').