cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאבה
במדינות אחרות
בשנת 2006, צריכת היאבה ראתה עלייה בבנגלדש. סדרה של פשיטות סמים על ידי הרשויות פורסמה בתקשורת בשנת 2007, ובין המעורבים מספר אנשי עסקים ידועים. למרות שנתוני השימוש בסם בבנגלדש והודו לא ידועים במדויק, פשיטות מטעם הרשויות נעשות באופן שוטף. מאמינים גם כי אלו המשתמשים בסם באופן שגרתי ואף יומי הם אלו המעורבים בהפצת הסם, הן באופן ישיר והן בעקיפין. בבנגלדש הסם ידוע בשמות כמו "באבא", "גארי", "גוטי", "בורי" ושמות רחוב נוספים.
בשנים האחרונות, נצפה שימוש בכדור בקרב אוכלוסיות מהגרים בארצות הברית, לעיתים כסם תחליף לאקסטזי.
בישראל
מחודש מאי 2009 ועד 25 באוקטובר 2010 נחשפו 116 הברחות של יותר מ-63,000 גלולות שיועדו לאזורי הערבה ורמת הנגב עבור תאילנדים העובדים בחקלאות. כ-90% ממשלוחי היאבה לישראל נשלחו מתאילנד, והיתר - ממיאנמר ומלאוס.
בנובמבר 2010, פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת דו"ח שכותרתו "השימוש בסם "יאבה" בקרב תאילנדים העובדים בחקלאות והסיבות לשימוש בו". הדו"ח לבקשת חבר הכנסת מוחמד ברכה, שהיה ראש הוועדה למאבק בנגע הסמים. זאת לאחר שנתפסו כמויות הולכות וגדלות של גלולות "יאבה" בישראל.
במהלך 2011 תועדו הברחות שהביאו לשימוש בסם בסצנת המועדונים בישראל, בהם אקסטזי כבר נפוץ.
השפעות בטווח הארוך
רוב ההשפעות לטווח הארוך הנגרמות מיאבה, הן בעלות קשר ישיר לתופעות המיוחסות למתמאפטמין- המרכיב העיקרי בכדורים. תופעת הלוואי העיקרית היא ירידה משמעותית בתפוקה הקוגניטיבית.
ירוחם ברק
ירוחם שמעון ברק (11 במרץ 1954 - 2 באוגוסט 2013) היה ספורטאי אולימפי, ד"ר בתחום הפסיכולוגיה של הספורט. אלוף ישראל ושיאן בהרמת משקולות, יו"ר האיגוד להרמת משקולות הישראלי, חבר ההנהלה האירופאית וההנהלה העולמית בהרמת משקולות ויו"ר הוועדה הרפואית בפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות, חבר מזכירות הועד האולימפי הישראלי ושופט בינלאומי בכיר בתחרויות הרמת משקולות ובאולימפיאדות אתונה, בייג'ינג והאחרונה שבהן – לונדון 2012.
חייו
ירוחם שמעון ברק נולד וגדל ברמת גן, ישראל. בגיל 11 החל לשחק כדור-יד בקבוצת "מכבי-ארזים" רמת גן. בגיל 13 החל לעסוק בהרמת משקולות באופן מקצועי ובין השנים 1968–1982 הרים משקולות באגודת הפועל רמת גן ואגודת מכבי תל אביב, מתוכן 12 שנה אלוף ישראל ושיאן ישראל בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג. בשנת 1972 ייצג את ישראל באולימפיאדת מינכן כחבר משלחת הנוער לאולימפיאדה.
בשנת 1979 ברק נישא ליוכי ולהם שלושה ילדים בן, יובל ודור, העוסקים גם הם בספורט.
נפטר ב-2 באוגוסט 2013, לאחר מאבק עיקש ואמיץ במחלה קשה. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
קריירת אימון, ניהול ושיפוט בישראל
כמו כן, כיהן כיו"ר של כמה וכמה ועדות מארגנות:
קידום הספורט ואורח חיים בריא בחקיקה ובאקדמיה
במקביל לפועלו ולמעורבותו המקצועית המשמעותית בזירת הספורט הבינלאומית, ד"ר ברק ירוחם שמעון השלים לימודי הסמכה ולימודים אקדמאיים למאמנים ולמנהלים בתחומי הספורט השונים. ברק היה בעל תואר BA בחינוך גופני ותואר MA במינהל חינוך מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר PHD בתחום הפסיכולוגיה של מדעי הספורט מטעם אוניברסיטת בודפשט בהונגריה, בשיתוף היחידה למחקר במכון וינגייט. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' בר-אלי ופרופ' טננבאום, עסקה בפיתוח מוטיבציה בקרב ספורטאים.
ברק פעל רבות בכנסת בחקיקת "חוק מכוני כושר (רישוי ופיקוח) התשנ"ד - 1994", חוק המגדיר ומסדיר את אחריותם של מנהלי מכוני כושר, מאמנים ומתאמנים. ברק עמד בראש הוועדה לשינוי חוק הספורט בנושא אימון ילדים ומתבגרים בחדר הכושר, שעסקה בשינוי החוק בשנת 2002, היה מומחה בתחום זה ועסק בייעוץ לכוחות הביטחון, עיריות ורשויות מוניציפליות.
ד"ר ברק ירוחם כיהן כראש המחלקה לחינוך גופני באוניברסיטת ת"א, תמך, עודד וטיפח ספורטאים בענפי ספורט רבים ומאוכלוסיות מגוונות, ביניהן סטודנטים, עולים חדשים, תושבי פריפריה ועוד. ברק היה חלק בלתי נפרד ממערכת הספורט באוניברסיטת תל אביב במשך 37 שנים, במהלכן נשא בשלל תפקידים. משך שנים רבות שימש כסמנכ"ל מרכז הספורט באוניברסיטת תל אביב עד שבשנת 2011 מונה לתפקיד המנכ"ל.
בשנת 2003 פעל להקמת שני קמפוסים במועדון לספורט באוניברסיטת תל אביב;
"קמפוס שיאים" – המרכז להסמכת מדריכים ומאמנים בספורט ובתנועה במועדון לספורט באוניברסיטת תל אביב, ו"קמפוס ברושים" - בית הספר להכשרת מטפלים ברפואה משלימה אינטגרטיבית.
כיהן כמנהל ועמד בראש שני הקמפוסים, עד פטירתו.
קישורים חיצוניים
.
איזדור מנואל זינגר
איזדור מנואל זינגר (באנגלית: Isadore Manuel Singer; 3 במאי 1924 – 11 בפברואר 2021) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, חתן פרס אבל לשנת 2004.
חיים אישיים
זינגר נולד בדטרויט, מישיגן למשפחת מהגרים יהודים מפולין. הוריו, סיימון ופרדה, היגרו לטורונטו שבקנדה בשנת 1917. בשנת 1961 נישא לשיילה רוף ולהם חמישה ילדים.
לימודים וחיים מקצועיים
זינגר החל את לימודיו באוניברסיטת מישיגן בספטמבר 1941 לאחר שהוענקה לו מלגת לימודים מלאה בשווי 50$ לסמסטר. הוא בחר ללמוד פיזיקה על פני ספרות אנגלית ואת התואר הראשון בפיזיקה סיים בינואר 1944.
בשנים 1944—1946 שירת בחיל הקשר של צבא ארצות הברית, ובמסגרת זו נשלח לעבוד בבית ספר לקשר בפיליפינים.
החל את לימודיו לתואר השני באוניברסיטת שיקגו בינואר 1947 בכוונה ללמוד פיזיקה, ולבסוף הוענק לו תואר שני במתמטיקה בשנת 1948 והחליט להמשיך בעיסוקו במתמטיקה על פני פיזיקה. הוענק לו תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1950. את התזה שלו לתואר הדוקטור, שכותרתה "אלגבראות לי של אופרטורים בלתי תלויים" ("Lie Algebras of Unbounded Operators"), הנחה המתמטיקאי אירווינג סגל.
בשנת 1950 החל זינגר לעבוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולאחר כשנתיים עבר לקליפורניה שם עבד כפרופסור אורח (Assistant Professor) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנה האקדמית 1954–1955 שהה זינגר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק כפרופסור מבקר (Visiting Assistant Professor). בשנה העוקבת, 1955-1956, שהה זינגר גם כן כפרופסור מבקר, הפעם במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי. בשנת 1954 התקבל למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כפרופסור מן החוץ, בשנת 1958 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1959 מונה לפרופסור מן המניין. בעשר השנים שבין 1977 ל-1987 עבד זינגר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן שב למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם נשאר עד פרישתו לגמלאות.
זינגר היה חבר באגודה האמריקאית למתמטיקה, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בחברה הפילוסופית האמריקאית ובאקדמיה הלאומית למדעים.
תפקידים רשמיים בהם כיהן כוללים:
זינגר נפטר ב-11 בפברואר 2021.
פרסים ועיטורי כבוד
בין הפרסים ועיטורי הכבוד בהם זכה זינגר נמנים הבאים:
משפט האינדקס
זינגר נודע בהוכחה של משפט האינדקס אותה פרסם בשנת 1963 בשיתוף עם המתמטיקאי הבריטי מייקל עטיה. ההוכחה זיכתה את זינגר ועטיה בפרס אָבֶּל הנורווגי לשנת 2004. משפט האינדקס הוא משפט בגאומטריה דיפרנציאלית המקשר בין אנליזה וטופולוגיה; על-פיו ניתן לחשב את האינדקס של אופרטור דיפרנציאלי אליפטי על יריעה באמצעות מידע טופולוגי. המשפט מכליל ומאחד משפטים רבים כמו משפט גאוס-בונה ומשפט רימן-רוך, וקיימים לו יישומים רבים בפיזיקה תאורטית.
האינדקס האנליטי של מערכת משוואות דיפרנציאליות הוא ההפרש בין מספר המשוואות ובין מספר הפתרונות של המערכת. ידיעת האינדקס האנליטי של מערכת מקלה במידה משמעותית את מציאת הפתרונות של מערכת זו. בנוסף לכך, הפתרונות של המערכת הדיפרנציאלית מגדירים מרחב, שאת האינדקס הטופולוגי שלו ניתן לחשב בקלות יחסית עם שיטות טופולוגיות הכוללות מתיחה ועיוות, לדוגמה. משפט האינדקס של עטיה וזינגר מוכיח שהאינדקס הטופולוגי שווה לאינדקס האנליטי של מערכת דיפרנציאלית בתנאים מסוימים.
מוצוהיטו
מוּצוּהיטו (ביפנית: 睦仁; 3 בנובמבר 1852 – 30 ביולי 1912) היה הקיסר ה-122 בסדר הירושה של קיסרי יפן, ושלט מ-3 בפברואר 1867 עד מותו. תקופת שלטונו התאפיינה בשינויים רבים, בה עברה יפן ממדינה פאודלית למונרכיה אבסולוטית בראשות הקיסר. לאחר מותו הוגדר כקאמי ונקרא בשם מייג'י, ובשם זה נקראת גם תקופת שלטונו, תקופת מייג'י.
בשנת לידתו הייתה יפן מבודדת ולא מפותחת, ונשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה ודאימיו ששלטו ב-250 האן שונים במדינה. עד מותו ב-1912 עברה יפן מהפכה בתחומים הכלכלי, החברתי והפוליטי, והגיחה כאחת ממעצמות העולם.
רקע
ב-1615 פרסם מייסד שוגונות טוקוגאווה, טוקוגאווה איאיאסו, מסמך המתאר את קוד ההתנהגות של האצולה. לפי קוד זה היה על הקיסר להקדיש את זמנו ללימודים ולאמנות, והחצר הקיסרית אכן הלכה לפי הקוד. לשוגון היה עניין לשמר את סבילותו של הקיסר, ולא התייעץ עמו בעניינים מדיניים. הקיסרים כמעט מעולם לא עזבו את ארמון הקיסרות בקיוטו, מלבד אחרי פרישתם, אז עברו לגור במנזר.
לאחר שנטלו את השליטה במדינה בראשית המאה ה-17, הגבילו פקידי השוגונות את המסחר עם המערב ואסרו על כניסת מיסיונרים לשטח המדינה. מכל מעצמות המערב, רק ההולנדים המשיכו במסחר עם יפן, אך עשו זאת דרך נקודה אחת באי דג'ימה הסמוכה לנגסאקי. עם זאת, בראשית המאה ה-19 החלו להופיע ספינות אירופאיות ואמריקאיות מול חופי יפן.
ילדותו
מוצוהיטו נולד ב-3 בנובמבר 1852 ליושיקו נקיָאמה, פילגש של הקיסר קומיי, ובצעירותו ניתן לו התואר "הנסיך סאצ'י." שנה לאחר לידתו, ביולי 1853, נכנסו קומודור מת'יו פרי ושייטת הספינות השחורות שלו למפרץ אדו, במטרה לאלץ את השוגונות, באיום פעולה צבאית, לפתוח את נמליה לסחר. במהלך המשבר שפרץ בעקבות איום זה, נהגה השוגונות באופן יוצא דופן, והתייעצה עם החצר הקיסרית באשר לדרך הפעולה הרצויה, ויועצי הקיסר קומיי טענו שיש לפתוח במסחר עם האמריקאים, וביקשו שהשוגונות תודיע להם על דרך הפעולה שינקטו לבסוף. בידיעה שאין באפשרותם להדוף את האמריקאים, איפשרה הממשלה היפנית את פתיחת נמליה לסחר, ונאלצה לחתום על חוזים בלתי שוויוניים שהוציאו את סמכות קביעת התעריפים מידיה וכן קבעו שזרים יישפטו בבתי משפט משלהם.
מקור המידע העיקרי על תקופת ילדותו של הנסיך סאצ'י מדיווחים מאוחרים יותר, ולכן לעיתים סותרים זה את זה. למשל, דיווח אחד טען שהנסיך סאצ'י היה נער בריא וחזק ואף הצטיין בסומו, בעוד שאחרים טענו שהיה נער עדין וחולני. ב-16 באוגוסט 1860 הפך הנסיך סאצ'י ליורש העצר, והמלכה הרעיה אימצה אותו באופן רשמי. ב-11 בנובמבר באותה שנה התמנה לנסיך הכתר וניתן לו שמו הבוגר - מוצוהיטו.
תסיסה ועלייתו לכס
בראשית שנות השישים של המאה ה-19 מספר גורמים ערערו את יציבות השוגונות. נציגי המעצמות הזרות שאפו לחזק את השפעתן ביפן; דאימיו רבים התנגדו לדרך ההתנהלות של השוגונות אל מול המעצמות; סמוראים צעירים שנודעו כשישי החלו להאסף ולדבר בפומבי כנגד השוגונות. השישי הוקירו את הקיסר קומיי ודגלו בשימוש באלימות על מנת לרפא את חוליי החברה. בעוד שבהתחלה קראו השישי לסילוק והוצאה להורג של כל הזרים מיפן, הם הפכו פרגמטים מאוחר יותר, ותמכו במודרניזציה.
הבירה הקיסרית קיוטו הפכה למרכז לפעילות השישי, וב-1863 שכנעו אנשי הארגון את קומיי לפרסם פקודה לסילוק הזרים. הפקודה הציבה את השוגונות במצב בעייתי שכן לא הייתה כל דרך לאכוף אותה. בעקבות הפקודה נערכו כמה התקפות על זרים ועל כלי השיט שלהם, והזרים השיבו אש, ובסופו של דבר גירשו כוחות השוגונות את מרבית חברי השישי מקיוטו. אף על פי כן, לא שככה התסיסה בתוך יפן.
על רקע כל אלה עסק מוצוהיטו בלימודים. הוא למד סגנונות שונים של שירה ולימודים קלאסיים, ולא ברור האם מאורעות התקופה השפיעו עליו. בינואר 1867 חלה הקיסר קומיי, שהיה אז בן 36, וב-30 בינואר נפטר ממחלתו. ב-3 בפברואר הפך נסיך הכתר לקיסר יפן, אך הדבר לא הפריע להמשך לימודיו הקלאסיים, שלא כללו פוליטיקה. באותה העת נאבק השוגון החדש, טוקוגאווה יושינובו, לשמור על כוחו. השישי וגורמים מתמרדים אחרים המשיכו להפיץ את חזונם ליפן החדשה.
המאבק הפוליטי הפנימי הגיע לשיאו בנובמבר 1867, עם הסכמתו של טוקוגאווה לוותר על תואר השוגון שלו. חודש לאחר מכן התפרק ההסכם עם כיבוש קיוטו על ידי כוחות מורדים. ב-4 בינואר 1868 הכריז הקיסר באופן רשמי על השבת השלטון הקיסרי, ובחודש לאחר מכן נשלחה הודעה בדבר זה למדינות זרות:
השוגון טוקוגאווה התנגד תחילה ופתח במלחמת בושין, אך החזיק מעמד עד מאי ונאלץ להיכנע, אם כי קבוצות נאמנים שונות המשיכו להילחם והובסו רק במאי 1869. בספטמבר 1868 החלה באופן רשמי תקופת מייג'י (明治), שפירושה ביפנית "שלטון נאור," שם אותו קיבל מוצוהיטו לאחר מותו.
מעט לאחר עלייתו לכס הקיסרות הציגו בפני הקיסר את הארוקו איצ'ירו ככלה אפשרית. היא הייתה בתו של חבר החצר הקיסרית ומבוגרת בשלוש שנים מהקיסר, שנאלץ לחכות לגיל הבגרות על מנת להתחתן. הזוג נישא ב-11 בינואר 1869, ואף על פי שהייתה הקיסרית-רעיה הראשונה ששימשה דמות ציבורית, היא לא הביאה ילדים. לעומת זאת, למוצוהיטו נולדו חמישה-עשר ילדים מחמש נשות חצר שונות, אך מתוכם רק חמישה הגיעו לגיל בגרות. אחד מהם היה נסיך הכתר יושיהיטו, שלאחר מכן היה לקיסר טאישו.
ביסוס השלטון
לאחר הדחת השוגונות לא התקינו המורדים ממשלה מרכזית חדשה. ב-23 במרץ 1868 הורשו נציגים זרים להיכנס לקיוטו ולברך את הקיסר, וב-7 באפריל פרסם הקיסר הצהרה בת חמש נקודות שהציגה את שיטת הממשל החדשה. הצהרה זו, שהכירה רשמית בקיסר מוצוהיטו, ביטלה את הפאודליזם והכריזה על הקמת ממשלה דמוקרטית מודרנית ליפן. באמצע חודש מאי עזב מוצוהיטו לראשונה את ארמון הקיסר בקיוטו כדי ליטול את הפיקוד על הצבא הקיסרי במאבקו בנאמני השוגון. יועציו רצו שנתיניו ונתיני המעצמות הזרות יראו אותו, ולאחר שהות של שבועיים באוסקה שב מוצוהיטו לקיוטו.
ב-19 בספטמבר 1868 הכריז הקיסר על שינוי שמה של העיר אדו לטוקיו, והוכתר רשמית ב-15 באוקטובר. כשבועיים לפני טקס ההכתרה, הכריז הקיסר על תקופת מייג'י, ומנקודה זו והלאה ניתן לכל תקופת שלטונו של הקיסר שם אחד, בניגוד לנוהג בעבר לשנות את השם כל מספר שנים.
רפורמה פוליטית
לאחר הדחת השוגון הקימו המורדים המנצחים מועצה מדינית, שעברה מספר שינויים ובסופו של דבר התייצבה מערכת שלטונית בה הממשלה נשלטת על ידי שלושה שרים ראשיים. שיטה זו הייתה בשימוש עד שהונהגה שיטה בה ראש הממשלה הוא השר הראשי, ב-1885. מנהיגיה החדשים של יפן שאפו לערוך רפורמות בכל הנוגע לחלוקת המדינה להאן שבשליטת דאימיו שונים. ב-1869 השיבו מספר דאימיו שתמכו במהפכה את אדמותיהם לחזקת הקיסר ובתמורה קיבלו מינויים בממשלה החדשה, וכשנה לאחר מכן הלכו בעקבותיהם כל שאר הדאימיו ביפן.
ב-1871 הכריז הקיסר על ביטול שיטת ההאן, ויפן התחלקה לשבעים ושניים מחוזות. הדאימיו, שאיבדו את אדמותיהם, זכו לפיצוי בדמות משרות בממשלה או משכורות בשווי עשרה אחוז מההכנסה הקודמת שלהם, אך שדרשו מגורים בבירה, ורבים אחרים פרשו מהחיים הפוליטיים.
קרחון דז'ראסי
קרחון דז'ראסי (באנגלית: Djerassi Glacier; בבולגרית: ледник Джераси) הוא קרחון על האי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
מוצוהיטו
רפורמה פוליטית
אף על פי שהוקם בית מחוקקים, הוא היה חסר כל כוח אמיתי, בדומה לקיסר עצמו. השליטה במדינה עברה מהשוגון לסמוראים שהנהיגו את ההפיכה, שהיו לאוליגרכיה בה היו חברים האנשים החזקים ביותר בתחומי הצבא, הפוליטיקה והכלכלה. לעומת זאת, דווקא הקיסר מוצוהיטו הראה אורך חיים פוליטיים בכך שנותר על כסאו הרבה אחרי שהתחלפו כל חברי האוליגרכיה, והיה לקיסר הראשון שכיהן אחרי גיל חמישים מאז הקיסר אוגימצ'י ב-1586.
קרחון דז'ראסי
אורכו של הקרחון 2.8 קילומטרים ורוחבו 1 קילומטרים.
מוצוהיטו
רפורמה פוליטית
רסטורציית מייג'י מהווה מקור גאווה ליפנים, משום שהיא מסמלת את תהליכי התיעוש והמודרניזציה שעברה יפן בעקבותיה, ושהציבו אותה כמעצמה שלטת באזורה בתוך דור אחד. אולם, תפקידו של הקיסר ברסטורציה אינו ברור לחלוטין. אין ספק שהשליטה ביפן לא הייתה בידיו, אך מידת השפעתו המדויקת אינה ידועה. אחד המקורות מהם ניתן להסיק על אופיו הוא השירה שכתב, ובה מופיעים אלמנטים פציפיסטים, או לפחות כאלה הרומזים להתנגדותו למלחמה.
מותו
הקיסר מוצוהיטו סבל מאורמיה ונפטר כתוצאה מכך ב-30 ביולי 1912. לאחר מותו קיבל את שם התקופה בה חי - הקיסר מייג'י.
קרחון דז'ראסי
הקרחון זורם בעמק תלול, דרומית לקרחון גוריצ'נה ומערבית לראשו של קרחון מאלפיגי, צפונית מזרחית לראשו של קרחון מקנזי, וצפונית-צפונית מזרחית לקרחון פירוגוב.
קרחון דג'ראסי מנקז את המדרונות המערביים של רמת הארווי, ואת המדרונות הצפוניים של הר פארי, וזורם לכיוון צפון מערב ונשפך אל מפרץ לנוסה צפונית לפסגת ונצ'אן.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1980.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של המדען הבולגרי-אמריקאי קארל דז'ראסי (Carl Djerassi) ממציאי הגלולה למניעת היריון.
וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים באזור אשר נקראו על שם חלוצים בתחום הרפואה.
דייגו אוליסי
דייגו אוליסי (באיטלקית: Diego Ulissi; נולד ב-15 ביולי 1989) הוא רוכב אופני כביש איטלקי בקבוצת יו. איי.אי אמירטס. אוליסי הוא אלוף העולם עד גיל 19 בשנת 2006 ו-2007, הוא ניצח בשמונה קטעים בג'ירו ד'איטליה (2011, 2014, 2015, 2016, 2020) ומנצח הטור של טורקיה בשנת 2017. בנוסף לכך, ניצח בגרנד פרי מונטריאול באותה שנה.
קריירה
אוליסי נולד בצ'צינה שבנפת ליבורנו בטוסקנה, איטליה. הוא היה אלוף העולם עד גיל 19 בשנת 2006 וב-2007.
2010
אוליסי הפך למקצוען בשנת 2010, הוא ניצח את מרוץ אינדוסטריה קומרצ'ו די פראטו.
2011
אוליסי התחרה לראשונה בגרנד טור, לאחר שנבחר לסגל קבוצתו בג'ירו ד'איטליה. הוא ניצח את הקטע ה-17, לאחר שהקדים את פבלו לסטרס ואת ג'ובאני ויסקונטי במאוץ. הוא ניצח את הטור של סלובניה, וניצח את הקטע השלישי במרוץ.
2012
אוליסי ניצח את הקטע השלישי והרביעי במרוץ קופי אה בארטלי, סיים במקום השלישי הכללי וניצח את דירוג המאיצים והצעירים. הוא סיים תשיעי בלה פלש ואלון, 9 שניות לאחר ז'ואקים רודריגז המנצח. בג'ירו ד'איטליה, אוליסי סיים במקום ה-21 הכללי, ורביעי בדירוג הצעירים. הוא ניצח בפעם השנייה בקריירה שלו את מרוץ אינדוסטראיה קומריקו, סיים שישי בגרנד פרי קוויבק ושני במילאנו - טורינו.
2013
אוליסי ניצח את מרוץ קופי אה בארטלי, לאחר שהקדים את דמיאנו קונגו ב1:35 דקות ואת מיגל אנחל רובינו ב1:48 דקות, הוא סיים שישי בבאיירן-רונדפארט, וניצח את דירוג הצעירים במרוץ. אוליסי התחרה בטור של פולין, וניצח את הקטע הראשון במרוץ. אוליסי התחרה גם ב-וואלטה אספנייה, סיים במקום ה-2 בקטע ה-19, וסיים במקום ה-32 הכללי. אוליסי ניצח את מרוץ מילאנו–טורינו, לאחר שהקדים רפא מייקה ואת דניאל מורנו. הוא ניצח את מרוץ גראן פרמיו קיטה די פצ'יולי - קופה סאבטיני, ואת מרוץ ג'ירו דל'אמיליה.
2014
אוליסי פתח את העונה עם ניצחון בקטע השני בטור דאון אנדר, וסיים במקום השלישי, 5 שניות אחרי סיימון גרנס המנצח. אוליסי ניצח את המרוץ ג'יפי קאמאיורה, ואת הקטע הרביעי והתשיעי בג'ירו ד'איטליה.
2015
אוליסי ניצח את הקטע השביעי ב-ג'ירו ד'איטליה, לאחר שהקדים את חואן חוסה לובאטו ואת סיימון גרנס, וסיים במקום ה-64 הכללי. אוליסי סיים שלישי באליפות איטליה, 29 שניות לאחר וינצ'נצו ניבאלי המנצח. הוא ניצח את המרוץ לזכרו של מרקו פנטאני.
2016
אוליסי סיים שני בגראן פרמיו קיטה די לוגאנו, ושביעי ב-סטראדה ביאנקה וב-מרוץ אמסטל גולד. בנוסף לכך, הגיע שמיני ב-לה פלש ואלון, הוא ניצח את הקטע ה-4 וה-11 ב-ג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-21 הכללי. הוא ניצח את הקטע השלישי בטור של סלובניה, ואת המרוץ לזכרו של ריקרדו אוקסואה, לאחר שהקדים את סיימון ייטס וחוזה הראדה. הוא ניצח את הטור של צ'כיה, לאחר שגם ניצח את הקטע השלישי. הוא סיים שביעי בגרנד פרי קוויבק ושלישי בגרנד פרי מונטריאול, הוא סיים שני בקופה אגוסטוני, שני בטרה ואלי וארסיין, וחמישי במילאנו - טורינו. הוא סיים שלישי בטור של אבו דאבי, 43 שניות מטנל קנגרט המנצח.
2017
אוליסי ניצח את מרוץ קוסטה דגלי אסטרוצ'י, הוא סיים עשירי ב-לה פלש ואלון. ושני באליפות איטליה, 40 שניות לאחר פאביו ארו המנצח. הוא נבחר לסגל קבוצתו ב-טור דה פראנס, וזו הייתה הפעם הראשונה שהשתתף במרוץ, הוא סיים במקום ה-39 הכללי. הוא ניצח את גרנד פרי מונטריאול, וניצח את הטור של טורקיה, וגם את הקטע הרביעי במרוץ.
2018
אוליסי פתח את העונה עם מקום רביעי ב-טור דאון אנדר, ושביעי בטור של אבו דאבי. הוא סיים במקום ה-28 ב-ג'ירו ד'איטליה, ורביעי בגראן פרמיו קיטה די לוגאנו. הוא ניצח את הקטע החמישי ב-טור דה סוויס, וסיים תשיעי כללי. הוא סיים שביעי בגרנד פרי מונטריאול, ורביעי ב.
2019
את עונת 2019 אוליסי פתח עם מקום תשיעי כללי ב-טור דאון אנדר. וסיים שלישי ב-לה פלש ואלון, אחרי ז'וליאן אלאפיליפ ויאקוב פוגלסן. הוא סיים במקום ה-42 ב-ג'ירו ד'איטליה, וסיים שלישי בקטע הרביעי, אחרי ריצ'רד קאראפז וקיילב יואן. הוא ניצח את מרוץ גראן פרמיו קיטה די לוגאנו ואת הטור של סלובניה (ואת הקטע השלישי במרוץ). הוא סיים רביעי באליפות איטליה, וניצח את מרוץ ההכנה ביפן לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020. הוא סיים שלישי בטור של פולין, רביעי בגרנד פרי קוויבק, ושני בגרנד פרי מונטריאול.
2020
עונת 2020 נפתחה אצל אוליסי עם מקום שני כללי בטור דאון אנדר, 25 שניות מריצ'י פורט המנצח. לאחר מכן התחרה בטור האמירויות בתור פועל של טאדיי פוגאצ'אר, אך עדיין הצליח לסיים בעצמו בעשירייה הראשונה של המרוץ, במקום ה-9, 2:47 דקות מאדם ייטס המנצח, בעוד פוגאצ'אר סיים שני את המרוץ. המרוץ הבא של אוליסי היה כמעט חצי שנה אחרי, סטראדה ביאנקה, בשל פגרת הקורונה שנכפתה על הרוכבים, אוליסי סיים את המרוץ במקום ה-16. משם המשיך אוליסי ל, שם סיים שני לריצ'רד קאראפאס בקטע ה-3 וחמישי כללי, 3:09 דקות מרמקו אוונפול. אוליסי התחרה לאחר הטור של פולין בסדרה של מרוצים-חד יומיים באיטליה, שנפתחה עם הגראן פיימונטה, בו סיים שני לג'ורג' בנט. לאחר מכן התחרה במונומנט ג'ירו די לומברדיה וסיים שמיני את המרוץ, 5:20 דקות מיאקוב פוגלסן המנצח, אוליסי המשיך עם מקום שלישי בג'ירו דל'אמיליה, 18 שניות מאלכסנדר ולאסוב המנצח. באליפות איטליה סיים אוליסי שישי, כשנכנע לג'אקומו ניצולו המנצח בספרינט בדבוקה של שמונה רוכבים. לאחר מכן ניצולו ואוליסי רכבו ביחד במדי נבחרת איטליה באליפות אירופה, ואוליסי סייע לניצולו לזכות במדליית הזהב, בעוד אוליסי סיים במקום ה-40. לאחר אליפות אירופה, חזר אוליסי לאיטליה בשביל להתחרות ב-Settimana Internazionale Coppi e Bartali, מרוץ קטעים בו סיים אוליסי רביעי, 25 שניות מג'ונתן נארבייז המנצח. אוליסי המשיך להתחרות במרוצי קטעים ככחלק מהכנתו לג'ירו ד'איטליה, וניצח את הטור דה לוקסמבורג ושני קטעים מתוך חמישה במרוץ, מקדים את מרקוס הולגארד ב-25 שניות ואת איימה דה חנט ב-27 שניות. בג'ירו, אוליסי ניצח את הקטע ה-2 במרוץ לאחר שגבר על פטר סאגאן ומיקל הונורה בספרינט סיום, כשהקטע הסתיים בעלייה מתונה. אוליסי רשם הצלחה שנייה בקטע ה-13 במרוץ, לאחר שניצח את הקטע מתוך ספרינט מדבוקה מצומצמת לאחר פירוקים רבים בפלוטון, הקדים את ז'ואאו אלמיידה ואת פטריק קונארד.
פרשיות סמים
אוליסי הושעה לתשעה חודשים (מיוני 2014 עד מרץ 2015) לאחר שנמצא בשתן שלו כמות חריגה של סאלבוטאמול.
אל חראסה
ארגון "אל חראסה" (משמעות בעברית "השמירה") הוא מיליציה מקומית הפועלת בכפר קאסם תחת חסות הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית ועיריית כפר קאסם.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנות ה-90 במטרה להגן על תושבי כפר קאסם ולמנוע אלימות, סחר בסמים ופשיעה. במשך הזמן שינה הארגון את יעודו ולקח סמכויות שיטור ללא אישור חוקי ובהמשך החל להתעמת עם משטרת ישראל על סמכויות שמירת החוק בכפר קאסם.
הארגון פועל בחסות העירייה, מתוקצב על ידה ומונחה על ידי אנשי הדת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
הארגון נחשב למיזם בולט של התנועה האיסלאמית הדרומית. ראשי ציבור ואנשי התנועה, בהם אבראהים צרצור, עאדל בדיר, עבד חכים חג' יחיא, זיאד עמר, ספוואת פריג', מניר בדיר וחמדאללה טהא, מזוהים כולם כמי שאחראים על הובלת הארגון.
התנועה האסלאמית החלה להשתתף במוסדות השלטון המקומי. ועדות מקומיות לענייני חינוך, בנייה, רווחה וביטחון התפתחו עקב המעורבות, באותו הזמן חלה עלייה בפעילות הארגון.
בשנים הראשונות פעל הארגון בפתרון סכסוכים וכמשמרות מוסר וניסו למנוע הידרדרות לסמים. עם הזמן הפך הארגון למשטרה מוניציפלית, אף שאין בידיו הסמכות החוקית לכך. בתנועה האסלאמית וברשות הפלסטינית מכונה הארגון בשם "כח 17" על שם כוח מיוחד ברשות הפלסטינית.
אנשי "אל חראסה" אינם לובשים מדים ואינם חמושים בצורה גלויה אך לפי המשטרה הארגון מחזיק בנשק לא חוקי. לרוב מדובר באנשי הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית, מרביתם צעירים ובני "נוער המסגדים". גם עבריינים וצעירים שחזרו למוטב במסגרת פעילותה של התנועה האיסלאמית, הצטרפו לארגון.
2017
באוקטובר 2017 על רקע מהומות שהתרחשו אז בכפר קאסם, המשטרה פירקה מחסומים של הארגון שנועדו ללכידת עבריינים, וביקשה לעצור חברים בארגון. בתגרה בין הצדדים נהרג צעיר בן 17 בידי שומר בחברת אבטחה שעבד בתיאום עם המשטרה. כתגובה פעילי הארגון התפרעו ושרפו ניידות משטרה ונקודת שיטור. שני שוטרים נפצעו קל במהלך העימותים. המהומות הובילו למעצרו של מפקד הארגון, השייח' עבד א־סמיע טאהא, ובכירים נוספים. בעקבות העימותים האלימים זכה הארגון לתמיכה מוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, שהכריזה על שביתה בכפר קאסם ודרשה את פיטורי המפכ"ל ומפקד התחנה המקומית. גם הרשימה המשותפת הצטרפה לתמיכה בארגון וביקרה את משטרת ישראל.
מבצע שומר החומות
במהלך מבצע שומר החומות נעצרו חברים בארגון בחשד למעורבות במהומות בכפר קאסם והסביבה.
אוקטובר
ב-2 באוקטובר 2021 הותקפו שוטרים שהגיעו לחלץ אדם שנכלא על ידי אנשי הארגון שניסו למנוע מהשוטרים לחלצו באלימות. ארבעה נעצרו ונגד שלושה הוגשו כתבי אישום. הארגון הוגדר כמילציה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב.
טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי
טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי (בסמואית: Tuilaepa Aiono Sailele Malielegaoi; נולד ב-14 באפריל 1945) היה ראש הממשלה ה-6 ושר החוץ ה-5 של סמואה מנובמבר 1998 ועד מאי 2021. בכך היה למעשה ראש הממשלה שכיהן הכי הרבה זמן בתולדות המדינה.
בצעירותו היה מליאלגאוי לסמואי הראשון שמסיים לימודי תואר שני במסחר, והוא עשה זאת באוניברסיטת אוקלנד. לאחר הלימודים ולפני היבחרו לפרלמנט הוא עבד בחברות פרייס ווטרהאוס קופרס והקהילה הכלכלית האירופית.
ביוגרפיה
טווילאפה נולד בכפר באי אופולו ולמד בתיכון ליד מכללת סנט ג'וזף. לאחר מכן קיבל תואר שני מאוניברסיטת אוקלנד, והיה לסמואן הראשון שקיבל תואר שני במסחר.
הוא עבד עבור הקהילה הכלכלית האירופית עד שזכה בבחירות לפרלמנט הסמואי בשנת 1980.
טווילאפה איבד שני קרובי משפחה ברעידת האדמה ובצונאמי בסמואה שהתרחשו בשנת 2009 כולל בתה של אחייניתו.
קריירה פוליטית
טוילאפה היה סגן ראש הממשלה ושר האוצר. במשך זמן מה הוא היה גם ראש הממשלה וגם שר האוצר לאחר שטופילאו אטי אלסנה פרש מראשות הממשלה. עם זאת, לאחר שינוי עירוני בקבינט לאחר הבחירות הבאות בשנת 2001 בהן נבחר לתקופת כהונה נוספת, ויתר טווילאפה על תפקיד שר האוצר למיזה טלפוני רצלאף שהפכה גם לסגנית ראש הממשלה החדשה.
טווילאפה זכה לראשונה בבחירות שייצג את מחוז לפה שלו בשנת 1980, לאחר מותו של הנציג הקודם. מאז נבחר ללה מחדש. הוא כיהן כשר אוצר בממשלת טופילאו בשנים 1991 ו-1996. בשנת 1991 מונה לסגן ראש הממשלה. בשנת 1998 פרש טופילאו מהפרלמנט (ומכאן ראשות הממשלה) בגלל חוסר בריאות. טואילאפה הפך אז לראש הממשלה השישי של סמואה. הוא הוביל בהצלחה את מפלגת ה-HRPP שלו לבחירות חוזרות בבחירות הכלליות 2001, 2006, 2011 ו-2016. בשנת 2012 טואילאפה הפך לראש הממשלה המכהן ביותר בסמואה, ועלה על כהונתו של קודמו, טופילאו אטי אלסנה. עד תבוסתו האלקטורלית בשנת 2021, טווילאפה היה גם ראש הממשלה המכהן השני הארוך ביותר בעולם, רק אחרי הון סן בקמבודיה.
החלפת נתיב התנועה
בשנת 2009 העבירה ממשלתו של טווילאפה העבירה חקיקה שנויה במחלוקת שהחליפה את תנועת כלי הרכב בכבישי המדינה מצד ימין לשמאל. כנגד ההצעה נערכה הפגנה שמשכה למעלה מ-15,000 אנשים, שהייתה להפגנת המחאה הגדולה ביותר בהיסטוריה של סמואה. בנוסף הוקמה "מפלגת העם", מפלגה פוליטית שהוקמה תוך כדי המחאה במטרה להחליף את השלטון.
דייוויד אברקרומבי
דייוויד אברקרומבי (באנגלית: David Thomas Abercrombie; 6 ביוני 1867 – 29 באוגוסט 1931) היה מעצב אופנה אמריקאי שייסד יחד עם שותפו עזרא פיץ' את מותג האופנה האמריקאי אברקרומבי אנד פיץ'.
טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי
התפרצות חצבת
התפרצות חצבת החלה בספטמבר 2019. נכון ל־26 בדצמבר היו 5,612 מקרים מאושרים של חצבת ו-81 מקרי מוות, מתוך אוכלוסייה סמואית של 200,874. למעלה משני אחוזים מהאוכלוסייה נדבקו.
ההתפרצות מיוחסת לירידה חדה בחיסון נגד חצבת לעומת השנה הקודמת. בשנת 2013, 90% מהתינוקות בסמואה קיבלו את החיסון נגד חזרת-אדמת בגיל שנה. ב-6 ביולי 2018 בחוף המזרחי של סבאי, שני ילדים בני 12 חודשים מתו לאחר שקיבלו חיסון. סיבת המוות הייתה הכנה לא נכונה של החיסון על ידי שתי אחיות שערבבו אבקת חיסון עם חומר הרדמה שפג תוקפו במקום הדילול המתאים. שני מקרי מוות אלה נאספו על ידי קבוצות נגד חיסונים ושימשו לעורר פחד לקראת חיסון ברשתות החברתיות. הממשלה עצרה את תוכנית החיסונים שלה במשך 10 חודשים, למרות עצות ארגון הבריאות העולמי. התקרית גרמה לתושבים סמואיים רבים לאבד את אמונם במערכת הבריאות.
עם זאת, נכון ל-29 בדצמבר 2018 לא הוכרזה חקירה ציבורית בנושא תפקידה של הממשלה בהשעיית חיסונים. סגן מנהל הבריאות גאואלופה מטלבאווה סאגה הצהיר כי "הדבר האחרון שאנחנו רוצים הוא שהמקרה שלנו יתפוצץ אל העולם." האופוזיציה הפוליטית בסמואה קראה לסלק את שר הבריאות מתפקידו.
דייוויד אברקרומבי
ביוגרפיה
אברקרומבי נולד בבולטימור שבארצות הברית והתחנך בבתי ספר ממלכתיים בעיר. לאחר מכן התחיל ללמוד במכללה מקומית בבולטימור, והתמחה בהנדסה אזרחית וטופוגרפיה. ב-4 ביוני 1892 ייסד את "Abercrombie Co" בדאון טאון של מנהטן שבניו יורק ומכר ציוד ובגדי ספורט. בשנת 1900 הצטרף אליו עזרא פיץ', לקוח קבוע שלו, והחברה שינתה את שמה לאברקרומבי אנד פיץ'.
ב-1907 לאחר מחלוקת בין אברקרומבי ופיץ' עזב אברקרומבי את החברה, והשאירה בידי פיץ'. זמן קצר לאחר מכן החנות הפכה לחנות לבגדי נשים ולבסוף לחנות אופנה, ונפתחה החנות הראשונה של המותג בשדרה החמישית במנהטן. מאז הפך המותג לפופולרי בארצות הברית ובעולם.
חיים אישיים
ב-25 באפריל 1896 נישא אברקרומבי ללוסי. נולדו להם ארבעה ילדים. המשפחה התגוררה בעיר ניוארק ולאחר מכן עברו להתגורר בברוקלין ולבסוף עברו לאוסינג, כפר במדינת ניו יורק.
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג (באנגלית: Chief Executive of Hong Kong; בסינית: 香港行政長官) הוא נשיא המועצה המבצעת של הונג קונג, והעומד בראש ממשלת האזור המיוחד של הונג קונג.
משרה זו באה להחליף את תפקידו של מושל הונג קונג בעקבות העברת השליטה במושבה מבריטניה לידי סין העממית.
סמכויות נושא משרה זו נקבעו בחוק יסוד הונג קונג אשר נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1997 עם העברת השליטה.
זכות להיבחר
בהתאם לסעיף 44 לחוק היסוד, ראש הרשות המבצעת חייב להיות אזרח סין, שגילו מעל גיל 40, וכן הוא חייב להיות תושב קבע של הונג קונג, ללא אזרחות זרה, וכן עליו להתגורר בהונג קונג במשך תקופה רצופה העולה על 20 שנים.
סעיף 47 לחוק היסוד קובע כי על ראש הרשות להיות אדם ישר המוקדש לביצוע חובותיו.
בחירות
בהתאם לסעיף 46 לחוק, ראש הרשות מכהן 5 שנים, ואינו רשאי לכהן יותר משתי תקופות כהונה רצופות.
סמכויות
ראש הרשות המבצעת עומד בראש ממשלת הונג קונג. עליו להנהיג את ממשלת הונג קונג, לבצע את חוקיה, לחתום על החוקים ולדאוג להציע ולהביא לאישור תקציב האזור במועצה המחוקקת של הונג קונג.
ראש הרשות ממנה את המועצה המבצעת של הונג קונג ובעלי משרות נוספות - כגון שופטים. כמו כן ראש הרשות נותן חנינות ומקצר עונשים של מורשעים.
ממלא מקום
במקרה בו ראש הרשות המבצעת אינו יכול למלא את תפקידו באופן זמני, משמשים כממלא מקומי המזכיר הכללי לענייני מנהלה של הונג קונג ( Secretary for Administration of Hong Kong), מזכיר האוצר (Financial Secretary of Hong Kong) ומזכיר המשפטים (Secretary for Justice) ברוטציה ביניהם, בהתאם לסעיף 53 לחוק היסוד. במקרה בו ראש הרשות אינו יכול למלא מקומו באופן קבוע, נערכות בחירות ביום הראשון הראשון, 120 ימים לאחר המועד שבו ראש הרשות לא היה יכול היה לבצע את תפקידו.
מגורים ומשרד
משרדו של ראש הרשות ממוקם בקומה החמישית של בניין משרדי הממשלה המרכזי.
ראש הרשות הראשון, טונג צ'י הווא העדיף להתגורר בביתו ולא להתגורר בבית הממשלה בו התגורר מושל הונג קונג. ראש הרשות השני, דונלד צאנג שב להתגורר בבית הממשלה.
פינה רקורדס
פינה רקורדס (באנגלית: Pina Records) היא חברת תקליטים פורטוריקנית, אשר נוסדה על ידי רפאל אנטוניו פינה נייבס בשנת 1996. כמו כן, זוהי חברת התקליטים המפורסמת והמצליחה ביותר בתעשיית מוזיקת הרגאטון. נכון להיום, אמני הדגל של חברת התקליטים הם ור.ק.מ & קני-ווי.
רקע
פינה רקורדס הוקמה בשנת 1996, על ידי רפאל אנטוניו פינה נייבס. מאותה השנה ועד 2016, הוחתמו דרך חברת התקליטים עשרות אמנים שונים, ביניהם דון צ'זינה, דדי יאנקי, ציון & לנוקס, אם סי קאג'ה, דון עומר וכולי. באותן השנים יצאו דרך חברת התקליטים עשרות אלבומים ושירים שזכו להצלחה ברחבי העולם.
בשנת 2017, יצא לאור שירה של נאטי נטשה "Criminal", דרך חברת התקליטים. השיר זכה להצלחה בינלאומית והפך לשיר המצליח ביותר שיצא דרך חברת התקליטים, כאשר צבר למעלה מ-1.7 מיליארד צפיות, ונמכר בלמעלה מ-7 מיליון עותקים. הדבר הוביל לכך שחברת התקליטים זכתה להצלחה בפני עצמה. בהמשך, יצא האלבום IlumiNATTI, דרך חברת התקליטים אשר המשיך את קו ההצלחה של "Criminal", כאשר קיבל את תואר הפלטינה הלטינית בארצות הברית. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה נטשה, הפכה היא לחלק משלושת אמני הדגל של חברת התקליטים, יחד עם פלאן בי ור.ק.מ & קני-ווי שנחשבים לאחד מהצמדים הלטיניים המצליחים בהיסטוריה.
ז'ואאו ויירה פינטו
ז'ואאו מנואל ויירה פינטו (בפורטוגזית: João Manuel Vieira Pinto; נולד ב-19 באוגוסט 1971 בפורטו) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
פינטו היה מהחלוצים הפורטוגלים הבולטים בתקופתו. הוא שיחק בשניים מהמועדונים הבכירים בפורטוגל, בנפיקה וספורטינג ליסבון, וזכה באליפויות ובגביעים במדי שתי הקבוצות. הוא היה שחקן מפתח בתור הזהב של הכדורגל הפורטוגלי שזכה פעמיים ברציפות באליפות העולם עד גיל 20 והשתלב בצמרת הכדורגל העולמי, ורשם 81 הופעות ו-23 שערים במדי נבחרת פורטוגל אותה ייצג בשני טורנירי יורו ובטורניר מונדיאל 2002.
קריירת משחק
ז'ואאו פינטו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של בואבישטה ב-1983, בגיל 12. עוד קודם לכן הוא ניסה להתקבל לקבוצת הנוער של פורטו, אך נדחה על ידי המועדון. פינטו עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת, ובגיל 17 בלבד כבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית.
בינואר 1990, בחציה של עונת ובעקבות הופעותיו המוצלחות באליפות העולם לנוער בה זכתה פורטוגל, עבר פינטו לאתלטיקו מדריד הספרדית. הוא נשלח מיד עם הגעתו לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה בליגת המשנה, וכבר בהופעת הבכורה שלו ב-7 בינואר כבש את שער הניצחון בפנדל מול ריאל מדריד קסטיליה. עם זאת, בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית. פינטו, שהספיק לרשום שבע הופעות בהן כבש פעמיים, נותר בקבוצת המילואים אך החמיץ לחלוטין את עונת, בה לא שותף כלל.
לקראת עונת חזר פינטו לבואבישטה. עם חזרתו הפך לשחקן מפתח במועדון נעוריו, כבש שמונה שערי ליגה ב-34 הופעות וסייע לקבוצה לזכות בגביע הפורטוגלי, לאחר ניצחון בגמר 2-1 בדרבי מול פורטו. בתום העונה שוב עזב פינטו את הקבוצה, ועבר לבנפיקה ליסבון.
פינטו השתלב היטב בקבוצתו החדשה, אך כל הקריירה שלו עמדה בסכנה לאחר שב-14 באוקטובר 1992, חודשים ספורים מפתיחת העונה, סבל מחזה אוויר אותו ספג במהלך משחקה של מול  במוקדמות מונדיאל 1994. הוא הצליח להתאושש מהפציעה, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לזכות באליפות. עם זאת, הוא הצליח לזכות בגביע פורטוגל שני ברציפות, ואף כבש במשחק הגמר בו גברה בנפיקה על קבוצתו הקודמת ומחזיקת הגביע בואבישטה 5-2.
בעונת, עונתו השנייה בבנפיקה, היה פינטו מהבולטים בזכייתה של הקבוצה באליפות פורטוגל. הוא כבש 15 שערי ליגה, ובמהלך העונה הציג הופעת שיא במשחק הדרבי מול ספורטינג ליסבון, בו כבש שלושער והיה מעורב בשלושה שערים נוספים בדרך לניצחון 6-3. לקראת עונת זכה בסרט הקפטן של הקבוצה, במקומו של אנטוניו ולוסו הוותיק שפרש ממשחק פעיל. בעונתו הראשונה כקפטן הניף פינטו גביע שלישי בקריירה, לאחר שכבש צמד בגמר מול ספורטינג ליסבון בדרך לניצחון 3-1. גם בליגה רשם פינטו עונה אישית מוצלחת, כשכבש 18 שערים - שיא קריירה אישי - והיה לסגן מלך השערים של הליגה. פינטו לא זכה יותר בתארים עם בנפיקה, ובסיום עונת שוחרר מהמועדון לאחר שמונה עונות בעקבות מחלוקת עם נשיא הקבוצה על גובה שכרו. הוא הגיע לטורניר יורו 2000 ללא קבוצה, והיה השחקן החופשי היחיד שהשתתף בטורניר.
עם סיום טורניר היורו דחה פינטו הצעות מפורטו ומקבוצות שונות באירופה על מנת לחתום ביריבה העירונית של בנפיקה, ספורטינג ליסבון. בעונתו השנייה בקבוצה, עונת, היה מהבולטים בזכייתה של ספורטינג בדאבל המקומי. הוא החמיץ בכל העונה רק משחק ליגה אחד, וכבש תשעה שערי ליגה בדרך לזכייה באליפות. מריו ז'ארדל, הברזילאי שהצטרף לקבוצה באותה עונה ואף כבש את שער הניצחון בגמר, כינה את פינטו "האבא של הקבוצה" בזכות יכולתו הגבוהה והשפעתו על הקבוצה.
ב-2004, לאחר ארבע עונות בספורטינג, חזר פינטו לשתי עונות במועדון נעוריו בואבישטה. לקראת עונת, נעתר לפנייתה של ספורטינג בראגה וחתם בקבוצה לעונה אחת. בסיום העונה האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת, אך בפברואר 2008, לאחר כחצי עונה, הודיע על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת פורטוגל
פינטו החל את דרכו בנבחרות הצעירות של פורטוגל, והיה מנציגיו הבכירים של תור הזהב הפורטוגלי שהחל את דרכו בסוף שנות ה-80. הוא זכה עם נבחרת פורטוגל הצעירה פעמיים רצופות באליפות העולם עד גיל 20 (1989, 1991), ובין השנים 1988 ל-1994 הגיע עם פורטוגל למשחקי הגמר של אליפויות אירופה לנבחרות צעירות (עד גיל 16 ב-1988, פעמיים עד גיל 18 - 1988 ו-1990, עד גיל 21 - 1994). ב-1991, במקביל לקריירה בנבחרות הצעירות, החל את דרכו בנבחרת הבוגרת. את שערו הראשון במדיה כבש ב-20 בנובמבר של אותה שנה, שער שקבע 1-0 על במוקדמות יורו 1992.
פינטו העפיל עם נבחרתו ליורו 1996 באנגליה, וזומן לסגל על ידי המאמן אנטוניו אוליביירה. פינטו פתח בכל ארבעת משחקיה של פורטוגל בטורניר. במשחק האחרון של שלב הבתים כבש פינטו את שערו היחיד בטורניר, השער השני בניצחון 3-0 על. פורטוגל סיימה את דרכה ברבע הגמר עם הפסד 1-0 ל.
פורטוגל כשלה להעפיל ממוקדמות מונדיאל 1998, אך הצליחה להעפיל מטורניר מוקדמות יורו 2000. פינטו היה מהכובשים הבכירים בטורניר, כשמצא את הרשת שמונה פעמים - בהם שלושער ושני צמדים.
לקראת טורניר יורו 2000, זומן פינטו על ידי אומברטו קואליו לסגל פורטוגל. היה זה מהטורנירים המוצלחים בתולדות הנבחרת. פורטוגל פתחה את הטורניר מול. לאחר 18 דקות כבר הייתה בפיגור 2-0, אך בדקה ה-37 כבש פינטו את שער השוויון, לאחר שער מצמק של לואיש פיגו. בסיום השלימה פורטוגל מהפך וניצחה 3-2. פינטו פתח גם בניצחון 1-0 על, אך לא שותף בניצחון 3-0 על שהשלים שלב בתים מושלם עבור הפורטוגלים. פינטו חזר להרכב בניצחון 2-0 על ברבע הגמר, ועלה כמחליף בדקה ה-78 בהפסד 2-1 בהארכה ל בחצי הגמר.
בטורניר מוקדמות מונדיאל 2002 כבש פינטו שלושה שערים, בהם שערו האחרון בנבחרת, השער הפותח בניצחון 5-0 על ב-6 באוקטובר 2001. אנטוניו אוליביירה, שחזר לתפקיד המאמן, זימן את פינטו לסגל פורטוגל לקראת מונדיאל 2002. פינטו פתח בכל שלושת משחקיה של פורטוגל בשלב הבתים, בסיומו הודחה מהטורניר. במשחק השלישי והאחרון, בו הפסידה פורטוגל 1-0 ל, הכה פינטו את שופט המשחק הארגנטינאי לאחר שהאחרון שלף לעברו כרטיס אדום ישיר בעקבות עבירה גסה כבר בדקה ה-27, והותיר את נבחרתו בתשעה שחקנים (בטו הורחק חמש דקות קודם לכן). בעקבות האירועים, הושעה פינטו לחצי שנה.
בסך הכול, ב-11 שנות קריירה בינלאומית ערך ז'ואאו פינטו 81 הופעות במדי פורטוגל, בהן כבש 23 שערים.
אימרה פטה
אימרה פטה (בהונגרית: Pető Imre; קסטהיי, 29 במרץ 1883 – בודפשט, 22 במאי 1944 ) היה מנצח, מלחין ומורה למוזיקה יהודי-הונגרי משומד.
ביוגרפיה
אימרה פטה נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש פטה וסידוניה ברייר. הוא למד בפקולטה להנדסה, אך בהמשך עבר לקריירה של מוזיקה. את לימודיו סיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידם של יאנוש קסלר מלחין ממוצא גרמני ושני היהודים ויקטור הרצפלד ואישטוואן תומאן. כסטודנט שנה ג' הוא זכה במלגת-וגנר בביירוית. בברלין הוא היה תלמידם של אנגלברט הומפרדינק, המנצח הונגרי ארתור ניקיש וזמרת האופרה הגרמנייה לילי להמן. בסיום לימודיו עבד כמנצח בברלין ובשטוטגרט. בשנת 1911 התקבל לתא "עיט" של הבונים החופשיים. בין השנים 1913 – 1920, בהזמנתו של המנצח והצ'לן אישטוואן קרנר, הפך לקורפטיטור (פסנתרן חזרות, נגן פסנתר אשר תפקידו לעבוד עם זמרי אופרה קודם עבודתם עם מנצח האופרה ועם התזמורת) של בית האופרה של בודפשט, ובין השנים 1920 – 1944 הוא הפך למנצח שלה. משנת 1920 הוא היה גם מורה במכון למוזיקה על שם בלה ברטוק.
אשתו הייתה ארז'בט היוש (שוורץ) (13 במאי 1889?), זמרת אופרה, מורה לזמרה, אותה נשא ב־17 בדצמבר 1916 בבודפשט. ב־18 באוקטובר 1919 המירו שניהם את דתם לרומית-קתולית.
מרתה פוגט
מרתה לואיז פוגט (Marthe Louise Vogt; 8 בספטמבר 1903 – 9 בספטמבר 2003) הייתה מדענית גרמנייה, אחת מחוקרות מדעי המוח המובילות במאה ה-20. תרומותיה העיקריות היו בהבנת תפקידם של הנוירוטרנסמיטרים במוח, במיוחד האדרנלין והאצטילכולין.
ראשית דרכה
פוגט נולדה ב-8 בספטמבר ב-1903 בברלין. היא התחנכה בסביבה ליברלית ואינטלקטואלית. הוריה היו מומחים לאנטומיה. אמה ססיל פוגט הייתה צרפתייה ואביה אוסקר פוגט  היה דני-גרמני. כשהייתה בת 10 נולדה אחותה מרגרט פוגט. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר "אוגוסט-ויקטוריה" שבברלין.
קריירה ומחקר
מרתה פוגט הייתה נירולוגית וחקרה במהלך חייה את נושא תפקוד המוח ומערכת העצבים. בתחילת הקריירה שלה בשנת 1929, היא התחילה את עבודה בנושא הפרמקולוגיה ואנדוקרינולוגיה ב"אוניברסיטת הפרמקולוגיה בברלין" תחת הנחייתו של פאול טרנדלנברג.
בתחילת שנות ה-30 נבנה לה מוניטין בתחום הפרמקולוגיה והיא מונתה ליו"ר אגף מחלקת הכימיה באוניברסיטת "קייזר ויליאם לחקר המוח". בתקופה זו מחקרה התמקד בניסויים אלקטרופיזיולוגיים על המוח והשפעת תרופות שונות על מערכת העצבים המרכזית.
עם עליית הנאציזם בגרמניה, פוגט ומדענים נוספים החליטו לעזוב את גרמניה על מנת להמשיך במחקרם בצורה נוחה יותר. ב-1 באפריל 1935 בעזרת "קרן רוקופלר" עברה פוגט להתגורר באנגליה. היא הצטרפה ל"האגודה הפרמקולוגית הבריטית" ושם עבדה עם סר הנרי דייל במכון הלאומי לחקר רפואי בלונדון. בשנת 1936 פרסמו פוגט ודייל את המאמר "שחרור אצטילכולין בקצוות עצבים מוטוריים" (Release of Acetylcholine at Voluntary Motor Nerve Endings). בעקבות זאת זכה דייל בפרס נובל ברפואה. פוגט קיבלה קרדיט על השתתפותה במחקר.
במקביל, בשנת 1935, באוניברסיטת קיימברידג', התחילו פוגט ואדית באלברינג את מחקרן על הקשר בין לחץ הדם לחומרים המופרשים מכליה איסכמית (הלוקה בהגבלה באספקת הדם אליה) בעזרת מענקים שקיבלו מ"החברה המלכותית". בנוסף, בשנת 1936 זכתה פוגט גם ב"מענק המחקר ע"ש אלפרד יארו של קולג' גרינטון"(" Alfred Yarrow Research Fellowship of Girton College").בשנת 1938 קיבלה את התואר "דוקטורט לשם כבוד" מאוניברסיטת קיימברידג', אשר שם הייתה פעילה בתחומי הפרמקולוגיה והפיזיולוגיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה היותה של פוגט גרמנייה גרמה לבריטניה לפתוח כנגדה בחקירה בשנת 1940. היא סווגה כתושבת מדינת אויב מדרגה ראשונה היות שהפקידים הנאצים לא היו מוכנים לקבל את התפטרותה מתפקידה כשעזבה את גרמניה. היא הובאה לדין מול בית המשפט אשר פסק עליה כליאה מידית. אחרי הפסיקה, חבריה ועמיתיה לעבודה של פוגט נחלצו לעזרתה והגישו ערעור. הערעור התקבל ופוגט הייתה חופשייה להמשיך בעבודתה בקיימברידג'.
פוגט נשארה בקיימברידג' למשך כ-5 שנים, ועבדה בנושא יתר לחץ דם ותפקוד בלוטת יותר הכליה. ב-1947 הפכה למרצה בתחום הפרמקולוגיה באוניברסיטת אדינבורו, שם היא המשיכה את עבודתה בנושא הנוירוטרנסמיטרים. במסגרת מחקרה פרסמה מאמר בנושא הסרוטונין ורסרפין. ב-1948 פרסמה את עבודתה פורצת הדרך עם ויליאם פלדברג, "סינתזת אצטילכולין באזורים שונים של מערכת העצבים המרכזית". המחקר הוא ההוכחה הראשונה לתפקידו של אצטילכולין כנוירוטרנסמיטר ומדגים את תפוצתן האזורית של מערכות קולינרגיות במוח (מערכות המשתמשות באצטילכולין להעברת מסרים עצביים).
בשנת 1949 פוגט הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק. מרגע זה ועד פרישתה, הייתה פעילה באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1954 כתבה את המאמר "ריכוז סימפתין בחלקים שונים של מערכת העצבים תחת תנאים נורמליים ותחת השפעתן של תרופות", אולי המאמר החשוב שכתבה. במחקרה היא הבחינה כי הסימפתין (סימפתין הוא כל חומר המופרש ממערכת העצבים בהסימפתטית, אך במחקרה מדובר באדרנלין) מופץ בצורה הטרוגנית במוח, ומכאן הסיקה כי הוא מתפקד כנוירוטרנסמיטר.
בשנת 1960 מונתה לראש מחלקת הפרמקולוגיה "במכון בברהם" שבקיימברידג'.
סוף חייה
בשנת 1988 עברה פוגט לגור עם אחותה בלה חויה שבקליפורניה. פוגט נפטרה ב-9 בספטמבר ב-2003.
פרסים
במהלך חייה פוגט קיבלה שבחים רבים ממוסדות מדעיים רבים: בשנת 1952 נבחרה להיות חברה חברה המלכותית. בשנת 1981 הוענקה לה המדליה המלכותית של החברה, כאשר בין היתר החזיקה בדוקטורטים מאדינבורו וקיימברידג'. כמו כן, היא נבחרה כחברת כבוד מן החוץ של האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים.
גביע המדינה בכדורגל 2004/2005
גביע המדינה בכדורגל 2004/2005 הייתה התחרות ה-67 מאז היווסדה וה-52 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו בספטמבר 2004 והסתיימו ב-18 במאי 2005.
מכבי תל אביב ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע בפעם ה-22. בעקבות כך הקבוצה העפילה לתחרות גביע אופ"א.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב התשיעי שהתקיים ב-1 במרץ 2005 לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגת העל.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
אנדראה סנש
אנדראה סנש (בהונגרית: Szenes Andrea; נולדה ב-20 באוקטובר 1962, בבודפשט, הונגריה) היא עיתונאית, מגישה, פסיכולוגית, מפיקה, פזמונאית, יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה
אנדראה סנש נולדה במשפחה יהודית כחלק ממשפחת סנש העניפה. היא סיימה את בית הספר היסודי וה"גימנסיה מיהאי פזקש" ברובע 8 בבודפשט (Budapesti Fazekas Mihály Gyakorló Általános Iskola és Gimnázium). בין השנים 1981–1988 למדה פילוסופיה - אנגלית - פסיכולוגיה באוניברסיטת אטווש לוראנד וקיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה. בין השנים 1988–1990 למדה בימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. מאז 1988 הובילה קבוצות פסיכודרמה באוניברסיטת זמלווייס. בין השנים 1991–1999 הייתה כתבת בטלוויזיה ההונגרית, ובשנים 1999–2003 הייתה סגן הנשיא הטלוויזיה האחראית על התוכניות. מאז 1993 משמשת ראש משרד ההפקה Szenes Arts. בשנת 2003 הייתה שוב סגן נשיא הטלוויזיה ההונגרית למשך חצי שנה. היא השיקה לראשונה את תוכנית הארוח (talkshow) לנשים בטלוויזיה ההונגרית בשם Szenes Andrea Show, בהשתתפות אורחים כוכבים כמו חיים טופול, ג'ינה לולובריג'ידה, עומר שריף, יהודי מנוחין, אמנדה ליר, ג'ימי קרטר, רובין ויליאמס, לה טויה ג'קסון, אלן גינסברג ושרלין טילטון. שמה נקשר גם לתוכנית האירוח הטלוויזיונית הטלפונית הראשונה: סדרת Call Andrea הגיעה ליותר מ-200 שידורים. מאוחר יותר הפכה פופולרית בשיחותיה עם פוליטיקאים. לאחר מות אביה ומות שותפתה, יאנוש, העלתה שוב מופע, בשם "נכתב על ידי איבאן סנש" שהתחיל לרוץ בשנת 2011, כמו כן ערוץ הטלוויזיה דונה (Duna) משדר את קונצרט הזיכרון לאביה איבאן סנש שמנוהלת על ידה עם השחקן דיולה בודרוגי.
משפחתה
הוריה היו איבאן סנש (1924–2010), סופר, פזמונאי והשחקנית מריאן קורנאי (1930–2004). סבה, אנדור סנש (1899–1935), היה משורר, מתרגם, דודה, בלה סנש (1894–1927) היה סופר, עיתונאי, מתרגם, והמשוררת חנה סנש (1921-1944) הייתה בתו של בלה סנש.
הנצחת הוריה
לאחר מות אביה היא ייסדה את "פרס האמנות איבאן סנש", שהוענק בפעם הראשונה לזמרת קטי וולף. כמו כן, לאחר מות אביה, היא זו שמעניקה גם את "פרס האמנות מריאן קורנאי", שנקרא על שם אמה. מאז 2010 היא מארגנת את קונצרט הזיכרון איבאן סנש, שמתקיים כל שנה בכיכר רז'ה. המופע החינמי מארח חמשת-ששת אלפים צופים.
הקורפוס ה-62 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-62 (בגרמנית: Generalkommando zbV 62 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הקורפוס הוקם בינואר 1917 ופורק באוקטובר 1918.
היסטוריה
הקורפוס ה-62 הוקם בינואר 1917.
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
מפקדים
לקורפוס ה-62 היו המפקדים הבאים במהלך קיומו:
יחסי אלג'יריה–דרום אפריקה
יחסי אלג'יריה–דרום אפריקה (בערבית: العلاقات الجزائرية الجنوب أفريقية, באנגלית: Algeria–South Africa relations) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת דרום אפריקה.
היסטוריה
ראשית היחסים הפוליטיים בין שתי המדינות נמצאת בשנות ה-50 וה-60. שתי המדינות פיתחו את היחסים על רקע הסכסוכים הפנימיים שלהן ושזכו להתעלמות מצד מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1961, באמצעות דרכון אתיופי מזויף, נסע נלסון מנדלה למרוקו בה אומן על ידי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. בספרו Long Walk to Freedom חשף מנדלה כי המאבק שלו באפרטהייד קיבל השראה רבה ממאבקה של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. כמו כן באותה תקופה החזית הלאומית האלג'יראית סיפקה נשק לקונגרס הלאומי האפריקני. מנדלה הצהיר כי "הצבא האלג'יראי הפך אותי לגבר". אלג'יריה הייתה המדינה הראשונה בה ביקר מנדלה לאחר שחרורו מהמאסר.
כחלק מתמיכתה בקונגרס הלאומי האפריקני, רכשה אלג'יריה אמצעי לחימה וציוד מעקב מדרום אפריקה תמורת יותר מ-15 מיליון דולר ב-1997, ו-51.3 מיליון דולר ב-1999, במטרה להילחם במלחמת האזרחים שהתרחשה במדינה. בנובמבר 1997 נפתחה שגרירות דרום אפריקה באלג'יר.
יחסים כלכליים
בין השנים 2011–2015, אלג'יריה הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר בצפון אפריקה של דרום אפריקה, והיוותה 43% מהיקף הסחר עם האזור.
אל גרין (פוליטיקאי)
ביוגרפיה
גרין נולד בניו אורלינס, הגדולה שבערי לואיזיאנה. הוא למד באוניברסיטת פלורידה A&M שבטלהסי ובאוניברסיטת טסקיגי השוכנת בעיר טסקיגי שבאלבמה בשנת 1974 השלים לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים ע"ש ת'ורגוד מרשל באוניברסיטת דרום טקסס השוכנת ביוסטון. כסטודנט היה חבר באחווה אלפא פי אלפא. לאחר תום לימודי המשפטים שלו, ייסד גרין משרד עורכי דין עם שלושה שותפים אחרים והשתקע ביוסטון. ב-1978 נבחר גרין לשׁוֹפֵט שָׁלוֹם במחוז האריס שבטקסס. הוא מילא תפקיד זה במשך 26 שנה עד שפרש ב-2004. במהלך תקופה זו, התמודד גרין בשנת 1981 לראשות העיר יוסטון, אך סיים חמישי בפריימריז הדמוקרטים.
בשנת 2004, הצטרף גרין אל הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית. המחוז ה-9 נספר בעבר כמחוז הקונגרס ה-25, ויוצג על ידי כריס בל הדמוקרטי. חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בטקסס ב-2003 הציבה את מושבו של בל בסכנה. על אף שהמחוז ה-25 המחוזר נותר מעוז דמוקרטי מובהק, היה בו אחוז גדול יותר משמעותית של אפרו-אמריקאים ולטינים מאשר במחוז ה-25 הישן, ש-65% מאוכלוסייתו היו לבנים. מבחינה דמוגרפית, מחוז הוקנגס התשיעי הורכב אז מ-175 לבנים, 37% אפרו-אמריקאים ו-335 לטינים. החלוקה המחודשת הותירה את בל הלבן נתון לבחירות מקדימות עיקשות מול מתמודד שחור או לטיני. לכן, ביום הבחירות המקדימות ב-9 במרץ גרין גבר על בל עם 66% מקולות הבוחרים בעוד בל נותר מאחור עם 31%. לאחר מכן גרין נבחר לקונגרס ביום הבחירות הכלליות.
עם היבחרו לקונגרס, הפגין גרין עמדות ליברליות מובהקות. הוא תמוך בהפלות, ובאופן קבי מתנגד לצעדים הקוראים להגביל הפלות. לראיה, ב-13 באוקטובר 2011 הצביע גרין נגד תיקון לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, שמנע מתוכניות ביטוח שנוצרו על ידי החוק לכסות הפלות. הוא הצביע גם נגד שמונה הצעות חוק אחרות שהוצעו בבית הנבחרים, שלו היו נחקקות היו מונעות מהממשלה הפדרלית של ארצות הברית לשאת בעלויות ההפלות. בשנת 2008 האשימה לוסינדה דניאלס, עובדת לשעבר במשרדו, את גרין בהטרדה מינית ובאפליה בשוק העבודה כולל טענות כי גרין הפלה את דניאלס לאחר שסירבה להמשיך לקיים עמו יחסי מין. דניאלס הגישה תביעה נגד גרין אך אחר כך נמלכה בדעתה. גרין הגישה תביעה נגדית בטענה כי דניאלס איימה לתבוע אותו בגין אפליה במקום העבודה לולא ישלם לה כספים. לאחר מכן הסיר גרין את תביעתו גם כן. העיתון "The Hill" דיווח כי דוברו של גרין אמר כי השניים אכן ניהלו במהלך 2007 קשר רומנטי, אך הטענות בדבר הטרדה מינית חסרות-שחר. שנים אחר כך, ב-2017, פרסמו השניים הצהרה משותפת בה התנצלו זה בפני זו והצהירו כי הם חברים.