cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוד פרדריק בסטייה
ביוגרפיה
בגיל 24 סבו נפטר והוריש לו את אחוזת המשפחה במוגרו. בסטייה ניסה לפתח שיטות גידול השונות מהמקובל בזמנו, אך נכשל, ואריסיו חזרו לשיטות המקובלות. באותה תקופה הוא הרחיב את אפיקיו האינטלקטואלים בתחומים רבים, כגון פילוסופיה, היסטוריה, פוליטיקה, דת, שירה, כלכלה מדינית וביוגרפיה. הוא למד את כתבי בנג'מין פרנקלין, אנטואן דסטי דה טראסי (אריסטוקרט ופילוסוף ליברל שטבע את המונח "אידאולוגיה"), וטורגו.
לאחר מהפכת יולי 1830, בסטייה פנה לפעילות ציבורית. למרות שהוא תמך בהחזרת הרפובליקה הדמוקרטית, בסופו של דבר הוא התייצב לצד המלוכה החוקתית של לואי פיליפ. ב-1831 נבחר לשופט שלום במוגרו וכהן בתפקיד זה עד 1846. שמעו נודע כבעל יכולת פסיקה מהירה וישרה. ב-1833 נבחר כנציג פוליטי במחוזו, ונבחר לתפקיד זה פעמיים נוספות עד מותו. הוא התמודד למשרות פוליטיות אחרות, ונכשל. בתקופה זו הוא ניסה להקים בית ספר לילדי האריסים באזור (ניסיון שכשל), איגד את מגדלי הענבים, ונלחם במיסוי גבוה. בין השנים 1843-1845 הוא כתב מאמרים רבים בעיתונות המקומית.
פעילותו של בסטייה בתחומי סחר חופשי נבעה משאיפתו לחירות באופן כללי. כך הוא כותב לקובדן: "אני מבכר עבור ארצי את הפילוסופיה הכללית של סחר חופשי על פני עצם קיומו של סחר חופשי. בעוד שסחר חופשי עצמו יעשיר אותנו, קבלתה של הפילוסופיה הכללית שבבסיסו של סחר כזה תביא את כלל הרפורמות הדרושות לנו."
פריצתו הראשונה לזירה הלאומית ארעה ב-1844, לאחר שפרסם מאמר ב-Journal des économistes, שהיה אחד מכתבי-העת הכלכליים החשובים בצרפת (יצא לאור 1840-1940). במאמר טען בסטייה שהמדיניות הפרוטקציוניסטית של צרפת תפגע בה קשות, ואילו אנגליה שאימצה מדיניות ליבראלית תשגשג. המאמר חולל סערת רוחות בפריז, ובסטייה שעד אז היה עלום שם, הפך כמעט בין ליל לכתב כלכלי מבוקש. הוא עבר לפריז, ובמהלך שש שנים בלבד, בין השנים 1844 עד מותו ב-1850, פרסם אלפי עמודים, ורבים ממאמריו וספריו תורגמו כמעט מיידית לשפות רבות ופורסמו ברחבי אירופה. בתקופה זו הוא היה אחד הכוחות המובילים בצרפת שנלחמו בעד סחר חופשי. ב-1846 הוא יסד אגודת סחר חופשי והוציא לאור את המגזין Le Libre Échange ("סחר חופשי") שקידם מדיניות אנטי-פרוטקציוניסטית. לאחר מהפכת 1848 נבחר בסטייה פעמיים לאספה הלאומית, בה כיהן בוועדה הפיננסית רבת החשיבות. השפעתו בה לא הייתה גדולה, גם בגלל שלא היה נואם מחונן וגם בגלל שבשלב מסוים לקה בגרונו ונבצר ממנו לנאום.
בין השנים 1849-1850 הוא התעמת עם יריבים רעיוניים רבים, הן יריבים מהשמאל הסוציאליסטי שתמכו במדיניות ממשלתית רחבה, והן יריבים מהימין השמרני שתמכו בפרוטקציוניזם. אחד העימותים המפורסמים היה עם האנרכיסט הסוציאליסט פייר-ז'וזף פרודון אודות מיסוי.
בסטייה היה בעל זיכרון מצוין וידע ספרותי נרחב, וזכר שירים ומחזות רבים בעל פה. בכתביו הוא מרבה לצטט שירים מזיכרון, ולכן לפעמים הציטוטים אינם מדויקים. הוא שלט בצרפתית, אנגלית, ספרדית, איטלקית, וידע בסקית (הוא כתב שני מאמרים קצרים על בסקית) וגם למד יוונית עתיקה ולטינית.
הוא התחתן בגיל 30 עם יורשת עשירה, והשתמש בכספה להרחיב את אחוזתו. זמן קצר לאחר נישואיו נפרד ממנה וחי כרווק כל חייו.
בערוב ימיו הוא לקה בגרונו. אין ידוע במה לקה; יש הסבורים שהוא לקה בשחפת, כנראה במהלך מסעיו בהם פרסם את רעיונותיו, ויש הסבורים שהסימפטומים שהוא מתאר במכתביו תואמים לסרטן הגרון. המחלה גרמה לו סבל רב, וגרמה למותו ב-24 בדצמבר 1850 ברומא. הוא נקבר בכנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי, הממוקמת במרכז העיר, ולא השאיר צאצאים.
על ערש דווי הוא הכריז שידידו הכלכלן גוסטאב דה מולינרי (שהוציא לאור את ספרו "החוק" והיה מעורכי ה-Journal des économistes) הוא יורשו הרוחני.
כתביו ומכתביו
כתביו הרבים של בסטייה מתמקדים בעיקר בנושאי מדיניות כלכלית והם מאופיינים בשפתם הבהירה ושנינותם החדה. בסטייה חושף חולשות ואבסורדים בתפיסות כלכליות נפוצות לא רק בהגיון קר אלא גם באמצעות הקצנה משעשעת, סאטירה וסרקזם, בדומה למאמרים הסאטיריים של ג'ונתן סוויפט (כגון "הצעה צנועה"), וכתביו של בנג'מין פרנקלין נגד העבדות. רבים מכתביו פורסמו כפַּמְפְלֵטִים או מאמרים שקובצו לספרים. מרבית כתביו לא תורגמו לעברית, אך קובץ חיבורים תחת השם "מה שרואים ומה שאין רואים: חיבורים בכלכלה פוליטית" תורגם ויצא לאור על ידי מכון ירושלים לחקר שווקים באפריל 2013.
אחד מספריו הנודעים, "סופיזמים כלכליים" (Sophismes Économiques) (1845), הוא אסופת מאמרים שנועדה כאזהרה למעצבי המדיניות הצרפתית, בהם הוא תוקף ללא רחם את התפיסה האטטיסטית. רוברט היילברונר כותב שספר זה הוא הקרוב ביותר להומור שספר בכלכלה הגיע אליו. אחת הטענות המרכזיות בספר היא שכאשר הממשלה מעניקה ליצרנים ולמעניקי השירותים יתרון כלכלי, הצרכנים נפגעים, ולכן יש להתנגד לכך. כדוגמה הוא מביא מקרה שבו פוליטיקאי מקומי טען שיש לקטוע את מסילת הברזל שבין צרפת לספרד בעיר בורדו כי אזי הנוסעים יאלצו להפסיק את מסעם, וכך בתי המלון, נהגי הכרכרות, המסעדות, ועסקים מקומיים אחרים בעיר, ירוויחו מכך, והדבר יועיל לכלכלת האזור. בסטייה טען בתגובה שאם כך, יש לקטוע את מסילת הברזל גם בשאר הערים שבמהלך המסלול, כי הדבר ייטיב עם כלכלתן, ולמעשה יש לקטוע את המסילה גם בשאר הנקודות שעל פני המסלול כי כל קטיעה טובה לכלכלת המדינה. התוצאה תהיה "מסילה שלילית" - מסילה המורכבת רק מאזורים קטועים, כלומר, מסילה שאיננה קיימת. דוגמה אחרת המופיעה בספר היא מאמרו הנודע "עתירה", המהווה עתירה סאטירית של תעשיית התאורה לממשלת צרפת, לחסום את אור השמש כדי למנוע את היתרון הכלכלי שהשמש מעניקה למתחריהם. פול סמואלסון, כלכלן קיינסיאני חתן פרס נובל לכלכלה, הציג מאמר זה בראש אחד מפרקי ספרו הקלאסי, "תורת הכלכלה". במאמר אחר בסטייה מציע בהומור שהשימוש ביד ימין יוצא אל מחוץ לחוק, בטענה שהקושי שייווצר מכך יגרור יותר תעסוקה ויוביל לצמיחה כלכלית.
משלו המפורסם ביותר, "משל החלון השבור", מופיע בספרו "מה שרואים ומה שאין רואים" (1850), ובא להמחיש את עקרון העלות האלטרנטיבית ואת "חוק התוצאות הבלתי צפויות". לטענתו, הרס (כגון מלחמה או אסון טבע), וההוצאות הכרוכות בתיקונו, מהווים הפסד נטו לחברה, וזאת בניגוד לתפיסות הרואות בכך רווח כלכלי. במשל זה, נער השליך אבן ושבר חלון ראווה. בעל החנות נזקק לשירותי הזגג להחליף את החלון השבור, וכך הזגג הרוויח סכום שעימו הוא יכול לקנות דברים אחרים. כך, לטענת אחדים, נוצר מחזור כלכלי שבו כסף מוזרם מבעל החנות לזגג, ומהזגג לבעלי מוצרים אחרים, ומהם לאחרים, עד אין סוף. בסטייה מצביע על השגיאה בתפיסה זו, בציינו שהיא בוחנת רק את מה שנראה לעין אך מתעלמת ממה שאינו נראה, כלומר מהדברים שבעל החנות יכל לקנות עם הסכום ששילם עבור החלון, כגון נעליים או ספרים לבנו. ללא שהיה נאלץ לשלם לתיקון הנזק, יכלו להיות ברשותו גם חלון שלם וגם מוצרים אחרים, אך כעת נותר ברשותו רק חלון. כך הנזק גרם לעיירה להיות ענייה יותר (ולו במחיר החלון). משל זה משמש באופנים שונים בתפיסתם של כלכלנים אוסטרים, כגון כביקורת על עמדתו של קיינס שלהוצאות ממשלתיות יש אפקט חיובי על הכלכלה. הכלכלן Henry Hazlitt ייחד לכך פרק שלם בספרו Economics in One Lesson המבוסס על כתבי בסטייה. בסטייה השתמש במשל זה בו גם כביקורת על המתדולוגיה הנפוצה בתחום הכלכלה. בניגוד לכלכלנים אחרים שגרסו שיש לנתח את הכלכלה בכלי המדע האמפירי, כגון על בסיס תצפיות, נוסחות, וסטטיסטיקות (מה שנראה), בסטייה גרס שעל הכלכלן לנתח את הכלכלה באמצעות כלי ניתוח תאורטיים (מה שאינו נראה).
ספרו הנודע ביותר וכנראה אף החשוב ביותר, "החוק" (1850), הושפע עמוקות מספרו של ג'ון לוק, "על הממשל המדיני: המסכת השנייה". בספר זה בסטייה שוטח משנה סדורה של החוק ומגבלותיו, ומסביר איך משנה זו תומכת בחברה חופשית.
במכתביו הרבים שזורות מספר תמות חוזרות ונשנות. פעמים רבות הוא כותב בלהט בנוגע לצדק, בפרט בנוגע לצדק כלפי האדם מן השורה, ואף עולה בהם ההכרה שייתכן שעושר משפחתו נצבר באופן בלתי הוגן. הוא מביע אמביוולנטיות כלפי משרתו הפולטית ותוהה לא אחת האם מוטב שיעמול להשפיע מתוך הזירה הפוליטית או מחוצה לה. ממכתביו עולה שהוא היה קרוע בין אהבתו הגדולה לאזור הכפרי בו נולד וחי, לבין החיים העירוניים בפריז, ונראה שתמיד העדיף להיות במקום אחר מלבד המקום בו הוא נמצא. לעיתים הוא מביע חוסר ביטחון בנוגע לפרובינציאליות שלו, מבטאו הכפרי ולבושו הכפרי. הוא גם מתייחס לא מעט למוות וכותב בצורה נוגעת לב אודות מחלתו הממארת והידיעה שהוא עומד למות בגיל צעיר. הוא לא שאב נוחם מהדת, והוא מזכיר את הדת בעיקר באופן ביקורתי. כמו שאר כתביו, גם מכתביו מלאים חידודי לשון והומור, לעיתים שחור.
מעמדו ככלכלן
ג'וזף שומפטר כותב שאלמלא בסטייה כתב את ספרו "הרמוניות כלכליות" (1850), ייתכן שהיה נחשב "גדול הכתבים הכלכליים בהיסטוריה", אך עיון בספר מורה שהוא דומה לאדם ש"לאחר שנהנה לשכשך במים רדודים, קופץ למים עמוקים וטובע". הוא כותב בזלזול רב אודות ה"פגמים בחשיבה אנליטית" הקיימים בספר, ומסכם את דעתו על בסטייה באומרו: "אינני סבור שבסטייה היה תאורטיקן גרוע, סבורני שהוא לא היה תאורטיקן כלל". דברים דומים כתב הכלכלן ההיסטוריון מארק בלאג בכנותו את בסטייה "כלכלן דרג ג'". דין ראסל, בספרו אודות משנתו של בסטייה, כותב ש"ישנה הסכמה כללית" שבסטייה "לא תרם כל חידוש או תרומה משמעותית" לתחום הכלכלה, וגם Hazlitt מסכים להערכה זו. אך בהקדמתו ל"הרמוניות כלכליות" ראסל כותב שלמרות שעיקר השפעתו של בסטייה היה בתחום הממשלתי, הן מעשית והן פילוסופית, "תרומתו בתחום הכלכלה הייתה משמעותית, בפרט בתחום סחר חופשי".
פרידריך האייק לא דחה את הטענה שבסטייה לא הציע משנה כלכלית סדורה, אך הצביע על כך שהוא החל בכתיבת משנה סדורה רק מספר חודשים לפני מותו ואין לדעת מה היה מוציא מתחת ידו אילו סיים את "הרמוניות כלכליות". האייק מוסיף, "כתביו הפולמוסיים, שהם החשובים ביותר שהשאיר, בוודאי מוכיחים שהייתה לו יכולת הבחנה בנוגע למה שחשוב, וכישרון להגיע אל לב הנושא, שהיו מספקים לו שפע חומר לתרומה ממשית בתחום".
לעומתם סבורים אחרים שבסטייה היה אחד מגדולי הכלכלנים בהיסטוריה, ויש מהם הסוברים שסגנון כתיבתו הז'ורנליסטי-פולימי שכה קירב את רעיונותיו לקהל קוראיו, נתפס בעיניי כלכלנים כבלתי מקצועי ולכן הם לא ראו בו אחד משלהם. יש אף שטענו שהזלזול בו נבע מחוסר הבנה בדבריו ובדברי הכלכלנים הצרפתיים ככללם.
משנתו
בניגוד להוגים סוציאליסטים כדוגמת קרל מרקס ואחרים שראו בחברה מערכת קונפליקטואלית ובהתפלגות המשאבים בחברה תוצר של מאבקים בזירה כוחנית, ובניגוד לתאוריות פסימיות הגורסות שללא פיקוח ממשלתי החברה האנושית נוטה להתדרדר לאי-צדק, אי-שוויון, עוני, מחסור ומצוקה, בסטייה ראה בחברה מערכת הרמונית בה האינטרסים האישיים משרתים זה את זה ותלוים זה בזה, והפרטים עובדים יחד לשפר את החברה האנושית וכך עם הזמן כל הצדדים יוצאים נשכרים. לדעתו מעורבות ממשלתית פוגעת בהרמוניה טבעית זו ויוצרת מערך כלכלי מלאכותי אנטגוניסטי. רעיון זה בא לידי ביטוי במספר סוגיות שבסטייה עמד עליהן בכתביו.
חוק הברזל של השכר שהוצע לראשונה בידי פרדיננד לסל ופותח על ידי ריקארדו בספרו "עקרונות ומיסוי" (1817), מתבסס על תאוריית הדמוגרפיה של מלתוס וגורס שבטווח הארוך שכר העובדים יורד עד למינימום הדרוש להתקיים. כאשר השכר עולה, העובדים נוטים להגדיל את משפחותיהם, דבר המגדיל את כח העבודה, וזה מגדיל את ההתחרות לעבודה, דבר הגורם לכך שהשכר יורד. העוני גורם להקטנת המשפחות והשכר עולה שוב, וחוזר חלילה. בסטייה לעומתם סבר שככל שההון המושקע בכלכלת המדינה עולה, גם המשכורות עולות, הן יחסית לרווחי בעלי העסקים והן אבסולוטית, אם כי רווחי בעלי העסקים עולים אבסולוטית אך יורדים יחסית. לדוגמה, אם 50 יחידות מושקעות בכלכלת המדינה, בעלי העסקים יקבלו 10 יחידות (20%) והפועלים יקבלו 40 יחידות (80%). כשמספר היחידות המושקעות עולה ל-75 (העלאה בהשקעת ההון) בעלי העסקים יקבלו 12 יחידות (16%) והפועלים יקבלו 63 יחידות (84%). בדוגמה זו ככל שהשקעת ההון עולה, כך בעלי ההון מרוויחים יותר אבסולוטית אך פחות יחסית, ואילו הפועלים מרוויחים יותר הן אבסולוטית והן יחסית.
בסטייה סבר שתחרות מובילה לשיפור שיטות ייצור, והרווחיות הנובעת מכך מובילה להעלאת שכר הפועלים, או להנמכת מחירים, או שניהם, וכתוצאה סך השכר במדינה עולה (כי הנמכת מחירים שקולה למעשה לעליה שווה בשכרו של הצרכן). מסיבה זו הוא סבר שבשוק חופשי המגמה תנטה לכיוון עליה במשכורות ולא להפך. למעשה, המציאות הכלכלית מאמצע המאה ה-19 ואילך במדינות שאימצו מודל כלכלי חופשי פחות או יותר, הוכיחה שחוק הברזל של השכר שגוי והראליה תואמת יותר להשערת בסטייה.
בסטייה גם חלק על תפיסות סוציאליסטיות הרואות בצבירת הון בידיים פרטיות פגיעה בציבור הרחב. הוא טען שבשוק חופשי אדם איננו מסוגל לצבור הון ללא שיעניק שירות לזולת (למעט באמצעות מתנה). צרכן לא ישלם עבור שירות אלא אם מתקיימים שני תנאים: הוא חפץ בו, ובעייניו השירות שווה ערך או שווה יותר מממונו (לכן הוא מוכן להפרד ממנו ולתתו בתמורה לשירות). צבירת ההון מוכיחה איפוא שבעל ההון העניק שירות שאחרים חפצים בו. כאשר ההון שנצבר מושקע שוב לייצור דבר מה, הרי שההון חוזר שוב לטובת הצרכן, וחוזר חלילה. כך למעשה הון בידיים פרטיות תמיד משמש לטובת ציבור הצרכנים, וטובתו האישית של בעל ההון היא הרמונית עם טובתו האישית של הצרכן.
תאוריית הערך
בתפיסה הקלאסית למוצר או שירות יש ערך חליפין המקושר אליו לבלי הפרד, כגון עלות חומר הגלם והעמל שהושקעו בו. לתפיסה זו ערך הוא אובייקטיבי, מדיד, אינטרינזי למוצר, וניתן להגדירו על פי מה שנכלל בתוצר ללא קשר לסחר עצמו. אך בסטייה דוחה תפיסה זו. ב"הרמוניות כלכליות" הוא מגדיר "ערך" כ"יחס בין שני שירותים המוחלפים זה בזה" וגורס שעלויות ההשקעה בתוצר אינן יכולות להוות אינדיקציה לערכו. ערך הוא סובייקטיבי במהותו, והוא נודע רק בעת הסחר, ולא לפני כן. היינו, ערך הוא יחס אורדינלי לא נתון קרדינלי.
בתפיסה הקלאסית, מאחר שלמוצר או שירות יש ערך אינטרינזי, כל רווח שמעבר לו מהווה ניצול או רווח עודף. אך בסטייה גורס שזו שגיאה חמורה בהבנת מהות הסחר, ולמעשה, הדבר בלתי אפשרי. בכל סחר שני הצדדים מקבלים תמורה זהה. כל צד מקבל את ערכו של המוצר בעיניו - הקונים מקבלים את הערך שהמוצר או השירות מעניק להם ובעבורו הם מוכנים להפרד מכספם, והמוכרים מקבלים את הערך שהמכירה מעניקה להם ובעבורו הם מוכנים להפרד מהמוצר או לתת את השירות. כלומר, לתפיסת בסטייה, ערך אינו נמדד לפי שביעות הרצון הסובייקטיבית שהחפץ או השירות מספקים לאדם, אלא ערך הוא אקט מנטלי שהאדם עורך בעת החליפין, בו הוא משווה בין אלטרנטיבות שונות (כגון העמל שהוא השקיע כדי להשיג את כספו ביחס לעמל שידרש ממנו כדי להשיג את החפץ או השירות), ולפי זה הוא קובע את ערכו.
בסטייה אף דוחה את ההבחנה הקלאסית שבין מוצר חומרי לבין שירות, וטוען שהסחר איננו חלופה של מוצרים אלא של שירותים. מוצר הוא חומר שנערך בו שירות מסוים; ללא שנערך בו שירות, אין למוצר ערך. מוצר מהטבע, כגון מי גשמים, מקבל ערך חליפין רק כשנערך בו שירות, כגון אספת המים לתוך חביות או העברת המים אל בית הלקוח. ללא תוספת השירות אין לו ערך חליפין - כל הרוצה יבוא ויטלו חינם אין כסף.
בכך בסטייה גם עורך הבחנה בין ערך לתועלת, בניגוד לתאוריות הקלאסיות הגורסות שהתועלת היא מרכיב בסיסי בערך: לדבר בטבע יש תועלת (אדם יכול לשתות בעצמו את מי הגשמים ולהפיק מכך תועלת) אך לא ערך חליפין.
החוק
בספרו "החוק" בסטייה דוחה את תפיסת הפוזיטיביזם המשפטי לפיה החוק אינו אלא קונסטרוקציה חברתית המקבלת את תוקפה לא מחמת תוכנה המוסרי, הצודק או התועלתני, אלא מכח קביעתה בידי גוף ריבוני המוכר על רוב בני החברה. לתפיסתו, החוק אינו אלא קולקטיבציה של זכויות הפרט ואין לקולקטיב זכויות מלבד הזכויות שיש לפרט. לכל אדם ישנה זכות טבעית על עצמו, חירותו, ורכושו, והזכות להגן עליהם גם באופן כוחני. מסתעף מכך שלכל אדם ישנה גם זכות להתאגד עם אחרים כדי להגן באופן קולקטיבי על זכויות אלה. הווה אומר שהחוק אינו אלא שימוש בכח קולקטיבי להגן על זכויות הפרט. כשהחוק מוגבל לכך, הוא לגיטימי וצודק. שהחוק כופה על הפרט לעשות דברים בניגוד לרצונו, הוא נוגד את מהותו ואין רוע גדול מכך.
בסטייה מציע מבחן פשוט לדעת האם החוק ממלא את יעודו או פוגע בו: האם החוק מתיר אקט שללא החוק היה אסור כי הוא פוגע בזכויות הפרט. למשל, לקיחת ממונו של אדם בניגוד לרצונו היא אסורה כי היא פוגעת בזכותו על רכושו. אם כך אין הבדל בין אם אדם עושה זאת לזולתו או שהחוק עושה זאת במקומו; ביזה חוקית איננה לגיטימית יותר מביזה לא חוקית.
בספר בסטייה דן בהבדל שבין זכויות פוזיטיביות לזכויות נגטיביות. זכויות נגטיביות הן זכויות סבילות, הקובעות מה אסור לעשות לפרט. זכויות פוזיטיביות, לעומת זאת, מטילות חובה על המדינה כלפי הפרט, כגון הזכות לתעסוקה, לבריאות, לחינוך וכדומה. בסטייה רואה בזכויות הפוזיטיביות פגיעה בזכויות הנגטיביות, ולכן טוען שאין לקבלן. בלשונו,
שלום
בסטייה היה שוחר שלום בלתי נלאה, ועמל קשות להביא לידי פירוק נשקה של צרפת והשכנת יחסי ידידות ושלום בינה לבין שכנותיה. הוא ראה בכך חשיבות עליונה להמשך קיומה של צרפת. בנאומו לקונגרס השלום ב-1849, בסטייה טען בלהט ששלום עם מדינות זרות חיוני גם לסדר בתוך צרפת. מלחמה גוררת לא רק סבל, אלא גם אי-צדק (למשל, כאשר בני עשירים יכולים להימנע מלשרת באמצעות תשלום, או הטלת מיסוי בלתי שוויוני על האזרחים). כך האזרח מתרעם לא רק על הסבל אלא גם על אי-הצדק המביא לסבל.
קולוניאליזם
בסטייה התנגד נחרצות לקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה. בספרו "מה שנראה ומה שאינו נראה" פרק 10, הוא מתנגד לכך מטעמי עלות ודוחה את טענת תומכי הקולוניאליזם שהדבר מיטיב עם כלכלת צרפת. יש שראו בכך חוסר עקביות לאור עמדתו העקרונית בנוגע לצבא ושלום, אך כשהוא דן בנושא בהרחבה (לא רק כדוגמה לרעיון ה"נראה והלא נראה"), הוא מבהיר שהתנגדותו נובעת הן משיקולים כלכליים והן מטעמים מוסריים - הסבל הגדול שהקולוניאליזם יוצר וחיי האדם הרבים שהוא גובה.
יחסו לנשים
בסטייה איננו מתייחס לסוגיות נשים בכתביו הפומביים, אך ממכתביו עולה תמונה מורכבת. במישור האישי בסטייה היה מנוכר לנשים. הוא איננו מזכיר את אשתו אותה כאמור עזב זמן קצר לאחר חתונתו, או נשים אחרות בחייו. אך הוא פיתח קשרי ידידות הדוקים עם שתי נשים והראה חיבה עמוקה לבנותיהן. לעומת זאת, בתפיסתו הרעיונית הוא היה מעין פרוטו-פמיניסט. הוא באופן כללי תמך בזכויות נשים, הכיר בתרומתן הגדולה לספרות המודרנית, וייחל ליום בו נשים תזכנה למעמד הראוי להן. אחת מידידותיו הייתה גב' שברה (Cheuvreux) שאת ביתה לואיז הוא חיבב מאוד. במכתב ממרס 1850, הוא שלח ללואיז שיר על נשים מאת משורר ליברל, וכותב:
השפעתו
על אף שבסטייה נפטר אך מספר שנים לאחר שהפציע אל הזירה הלאומית והבינלאומית, הוא הצליח להשאיר את חותמו הן בתקופתו והן בתקופתנו.
בתקופתו הוא נחשב לאחד מחשובי ההוגים הליברלים בצרפת ובאירופה ככללה, ואף הוצע לו להיות עורך ה-Journal des économistes היוקרתי. הוא השפיע בעקיפין על חוקי סחר חופשי, דרך אחד מתלמידיו, מישל שווליה, שיחד עם קובדן הצליח ב-1860 להעביר אמנת סחר חופשי בין אנגליה לצרפת, הסכם שעד היום קרוי על שמם.
בתקופה המודרנית בסטייה השפיע בעיקר על כלכלנים אוסטרים, ועל התנועה הליברטריאנית. הוא השפיע גם על פוליטיקאים אמריקאים. רונלד רייגן הזכיר בראיון את בסטייה כאחד ההוגים שהשפיעו עליו, וכשרון פול התבקש להמליץ על ספר אחד שכל אמריקאי יקרא, הוא המליץ על "החוק" של בסטייה.
ארגון International Policy Network מעניק פרס ע"ש בסטייה לעיתונאים שעבודתם מסבירה, מקדמת ומגינה על עקרונות החברה החופשית באופן בהיר, שנון ומשכנע. הפרס הראשון הוא $50,000, השני $15,000 והשלישי $5,000. כל הזוכים מקבלים בנוסף גם פמוט קריסטל, כקריצה למאמר ה"עתירה" של בסטייה. בין השופטים בעבר השתתפו מרגרט תאצ'ר, מילטון פרידמן וג'יימס ביוקנן.
משפחות ברונים יהודים-הונגרים
משפחות ברונים יהודים-הונגרים הן תופעה יוצאת דופן באירופה מבחינת מספרן. היו באירופה לפני כן משפחות אצולה יהודיות שהידועות שבהן הן משפחות רוטשילד, מונטפיורי ומונטגיו, ורוב תוארי האצולה הוענקו בתחילה בבריטניה במהלך המאה ה-18 והשאר בצרפת, רוסיה האימפריאלית, אוסטריה, גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. הייחוד במשפחות הברונים היהודים בהונגריה היה שכללו 28 משפחות שבהן כ-100 בעלי תואר ברון, מספר ייחודי וחסר תקדים במדינה אחת באירופה. זאת בנוסף לכמאה תוארי אצולה נמוכים יותר (כמו תואר "אביר" הדומה לתואר "sir" הבריטי) שהוענקו ליהודים בולטים ומצטיינים.
האצולה ההונגרית
האצולה הגבוהה המקורית (ההונגרית הנוצרית) בהונגריה הייתה מורכבת מדוכסים או נסיכים, רוזנים וברונים. בשנת 1885 חל שינוי ועדכון חקיקתי בארגונו של הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי (שהייתה מורכבת מאצולה מסורתית זו). רשימת המשפחות שקיבלו חברות מתמדת לנצח בבית העליון נקבעה רשמית בסעיף VIII. c.-c לחוק בשנת 1886. עד אותה השנה הייתה למעשה משפחת ברונים הונגרית יהודית יחידה במדינה ובבית העליון בפרט, משפחת הברון וודיאנר. משפחה זו זכתה בתואר ברון ב-23 באפריל 1874. יחד עם התואר צמחה לכל הברונים גם הזכות להכנת שלט וסמל אצולה (בנוסף לקידומת לשם שמציינת מקום כלשהו הקשור לתואר).
האצולה היהודית באוסטריה
האצולה היהודית-אוסטרית קדמה לזו של האצולה היהודית-הונגרית. חלוקת תוארי אצולה באוסטריה החלה תחת שלטון יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהנהיג רפורמות אחדות וביניהן הענקת תוארי אצולה למשפחות יהודיות שתרומתן הכלכלית-תרבותית לקיסרות הוכרה בדרך זו. המשפחות לא נדרשו להמיר את דתן על מנת לקבל את התואר, אך רבות מהן עשו כן כדי להיטמע טוב יותר בחברה האוסטרית. הונגריה הייתה מושבה אוסטרית במשך כארבע מאות שנה עד 1867 ולא הוענקו בה כמעט תוארי אצולה לאף אחד, לא כל שכן ליהודים. בתחילת המאה ה-19 היו למעלה מעשרים משפחות אצולה באוסטריה (לא כולן ברונים), ואף לא אחת בהונגריה. אמנם היו אלה תוארי אצולה נמוכה, ברונים על פי רוב, אך המספרים היו מרשימים.
האצולה היהודית בהונגריה
חלוקת תוארי אצולה בהונגריה החלה בתקופת שלטונו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהפך גם למלך הונגריה לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. זכותה התמידית של משפחת אצולה להיות חברה בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי עוגנה בחוק. כאמור, תואר הברון הראשון הוענק לבן משפחת וודיאנר, למוריץ (מור) וודיאנר (1885-1810), שזכה בתואר ברון הונגרי (לאחר שזכה קודם בתואר ברון אוסטרי בשנת 1863). התואר ההונגרי הוענק ב-23 באפריל 1874. תואר הברון הבא בסדר כרונולוגי הוענק גם כן לבן במשפחת וודיאנר, לאלברט וודיאנר (1898-1818) בשנת 1886. בין שנת 1867 לבין 1918 (סוף מלחמת העולם הראשונה ופירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית) קיבלו בסך הכל 28 משפחות יהודיות-הונגריות תואר ברון הונגרי, (שכללו עם בני המשפחה למעלה מ-100 ברונים), חלקם ללא זכות חברות בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי למעט מור וודיאנר ועוד כמה.
להלן חלוקת תוארי הברון לפי עשורים בין 1890 לבין 1918:
5 משפחות בין 1890 לבין 1899
12 משפחות בין 1900 לבין 1909
11 משפחות בין 1910 לבין 1918.
חלק מבני המשפחות הנ"ל (כשליש) התנצרו והתחתנו עם משפחות אצולה הונגריות ותיקות. חלקם מילאו תפקיד משמעותי בחיי הונגריה גם במאה ה-20. אף לא משפחה יהודית אחת זכתה בתואר רוזנות. ברונות אוסטרית קיבל גם פילפ שיי היהודי-הונגרי בשנת 1869. הוא העביר את התואר לאחר מותו לשני אחייניו: פרידייש ופילפ. הרשימה שלהלן מפרטת לפי האלפבית הלועזי את המשפחות היהודיות הונגריות שזכו בתואר ברונות בין השנים 1867 לבין 1918:
עידו סולומון
עידו סולומון (נולד ב-5 באוגוסט 1977) הוא עיתונאי, עורך ושדרן טלוויזיה ישראלי, ששימש ככתב "אולפן שישי", מבזקן ומגיש בחברת החדשות של ערוץ 2.
ביוגרפיה
סולומון גדל בחיפה. לאחר סיום לימודיו בתיכון ליאו באק, החל לשרת בחיל שריון וסיים קורס מפקדי טנקים. לסולומון תואר ראשון בספרות, פילוסופיה וצרפתית בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2004, במהלך לימודיו לתואר שני בספרות, החל לכתוב ביקורות ספרות במקומון החיפאי "כלבו" של רשת שוקן. במרוצת השנים מילא סולומון מספר תפקידים במקומון, ביניהם מבקר תיאטרון ומוזיקה, כתב התרבות, כתב מגזין. בנוסף, היה עורך המוספים המיוחדים ב"עכבר העיר".
בשנת 2007 הצטרף ל-"TheMarker", המוסף הכלכלי של עיתון "הארץ"' ככתב בנושאי קריירה. במסגרת עבודתו סיקר בהרחבה את תחום התעסוקה, בדגש על תעסוקה הוגנת, וחשף פרשות שונות. בכתבה שפרסם תחת הכותרת "האמת העירומה", הביא עדויות של חשפניות ממועדון "הבורסה" ברמת גן, שחשפו שמאחורי המסווה של "מועדון חשפנות" מתנהלת זנות לשמה, ניצול מתמשך והתעללות במסווה של בידור לגיטימי. כן פרסם שתי כתבות תחקיר על אלון גל, בהן חשף את האופן הפוגעני לכאורה, שבו הכשיר והעסיק גל את המאמנים בחברת "תות" שבראשה עמד, וכן את קורות החיים השקריים שהפיץ גל לארגונים.
סולומון נשוי לקולנוענית דנה גורן והשניים הורים לשני ילדים.
מיצובישי 500
מיצובישי 500 (באנגלית: Mitsubishi 500) היא מכונית מיני, 2 דלתות, 4 מושבים, מתוצרת Mitsubishi Heavy Industries (משנת 1970 התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס) אשר יוצרה בין השנים 1960–1962 ביפן.
ה-"מיצובישי 500" הוצגה לראשונה בשנת 1959 בתערוכת המכוניות בטוקיו.
מחירה של ה-"מיצובישי 500" בשנת 1960 ביפן היה 390,000 ין יפני.
קרן ויקימדיה נגד הסוכנות לביטחון לאומי
קרן ויקימדיה נגד הסוכנות לביטחון לאומי היא תביעה משפטית שהוגשה על ידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בשם קרן ויקימדיה ומספר ארגונים נוספים נגד הסוכנות לביטחון לאומי, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ומעורבים נוספים בטענה למעקב המונים אחר משתמשי ויקיפדיה שבוצע על ידי ה-NSA.
בתביעה נכתב כי מערכת המעקב המכונה "Upstream" מפרה את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית המגן על חופש הביטוי ואת התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית המגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים ולא סבירים על ידי השלטון.
מלבד קרן ויקימדיה, התובעים המקוריים היו הארגונים Human Rights Watch, הסניף האמריקאי של אמנסטי אינטרנשיונל, Washington Office on Latin America, האיגוד הלאומי של הסנגורים הפליליים, PEN America, הקרן העולמית לנשים ומכון רת'רפורד, וכן השבועון "The Nation".
רקע
מערכת המעקב "Upstream" נחשפה לראשונה בחודש מאי 2013 בידי אדוארד סנודן, אנליסט לשעבר של ה-NSA, במסגרת חשיפת פרשת הציתותים בארצות הברית.
לאחר שחלק מהחומר שנחשף כלל שקופיות שהתייחסו ספציפית לוויקיפדיה כיעד למעקב, הגישה קרן ויקימדיה תביעה משפטית נגד ה-NSA בטענה להפרת התיקונים הראשון והרביעי לחוקת ארצות הברית.
בעת שהממשלה אישרה את קיומה ופעולותיה של מערכת המעקב "Upstream" והודתה כי היא מקיימת גם חיפושים אקראיים ללא חשד סביר, הצטרפו לתביעה ארגונים נוספים בטענה שהם עוסקים בכמויות גדולות מאוד של פעילויות תקשורת בינלאומיות, ומערכת המעקב בוודאי הפרה גם את זכויותיהם כשניתחה את ההתקשרויות שלהם.
הדיון
ב-6 באוגוסט 2015 הגישה ההגנה בקשה לפסילת התביעה וטענה כי התובעים לא הוכיחו באופן סביר שהם נפגעו מאיסוף הנתונים על ידי מערכת המעקב, ועל כן אין להם זכות עמידה.
בתגובה לכך, קרן החזית האלקטרונית הגישה מסמך מידיד בית המשפט בשם מספר ספריות ומוכרי ספרים, בו נטען כי "הממשלה טועה באמירתה שארגונים כמו ויקימדיה אינם יכולים לייצג את זכויות התיקון הראשון של משתמשיה. מערכת המעקב שואבת את האינטראקציות המקוונות של הקוראים עם ספריות וחנויות ספרים, הכוללות מידע רגיש כמו בחירת הקוראים בחומר קריאה, המוגן על ידי התיקון הראשון. כפי שהסביר בית המשפט העליון, הערבות החוקתית לחופש הביטוי כוללת גם הגנות על הדברים הנלווים לחופש הביטוי: פרסום וקבלת מידע באופן אנונימי והתקשרות פרטית. רשימות קריאה הן דוגמה מצוינת: אם הממשלה יודעת מה אתה קורא - סביר שתחשוב פעמיים לפני שתבחר בספרים שנויים במחלוקת או מביכים. על כן, כספקי המילה הכתובה, ספריות ומוכרי ספרים הם המגנים הטבעיים על זכויות התיקון הראשון של הקוראים. וכמובן, משתמשי האינטרנט הקוראים ועורכים מאמרים בוויקיפדיה זכאים באופן דומה להגנה זו, כלומר - יש להעניק לוויקימדיה סמכות להעלות את זכויות התיקון הראשון של משתמשיה".
שני הצדדים הציגו טיעונים בעל-פה בדיון שנערך ב-25 בספטמבר 2015, וב-23 באוקטובר 2015 נדחתה התביעה על ידי שופט בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז מרילנד ט.ס. אליס השלישי בטענה כי התביעה מתבססת על הסתברויות והשערות בלבד, וכי אינה יכולה להוכיח באופן סביר שהארגונים הם תחת מעקב של מערכת המעקב "Upstream", ועל כן אין לתביעה זכות עמידה.
ב-16 בדצמבר 2019 קבע בית המשפט המחוזי כי לקרן ויקימדיה אין עילה מספקת להמשך התביעה. ב-14 בפברואר 2020 הגישה הקרן ערעור נוסף. הערעור נידון במרץ 2021 ונדחה בספטמבר 2021. בית המשפט קיבל את עמדת הממשל שלא ניתן להמשיך בדיונים כיוון שהמדינה מוגנת מפני הליכים שיאלצו אותה לחשוף סודות ביטחוניים. הגנה זו מאפשרת למדינה למנוע את המשך המשפט מבלי שיישמעו הטיעונים המהותיים בעתירה. ויקימדיה עתרה לבית המשפט העליון נגד ההחלטה, אך בפברואר 2023 סירב בית המשפט העליון לדון בתיק, ובכך הסתיימו ההליכים.
סטפנוס אתנסיאדיס
סטפנוס אתנסיאדיס (נולד ב-24 בדצמבר 1988) המכונה גם קלאוס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ באנג'ניסי קרדיטסה.
קריירה מוקדמת
אתנסיאדיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של פאוק סלוניקי. בגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של טריאסטה, ממנה עבר לזו של הרטה ברלין בה קיבל את הכינוי "קלאוס", המופיע גם על שמו בחולצה, אך כעבור תקופה קצרה חזר ליוון.
פאוק סלוניקי
בשנת הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. בעונת הבקיע 24 שערים במדי קבוצת המילואים והיה מלך שערי ליגת המילואים. בסיום עונה זו אף חתם בפאוק לשלוש שנים. ב-24 בפברואר 2007 אתנסיאדיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-1 ללאריסה.
בשנת אתנסיאדיס חתם לחמש שנים נוספות במועדון. ב-29 בנובמבר 2008 אתנסיאדיס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד תראסיוולוס. בשנת הושאל לפנסראיקוס על מנת לצבור דקות משחק. במדי פנסראיקוס הבקיע 5 שערים ב-22 משחקי ליגה ואף הבקיע בניצחון 1-3 נגד אולימפיאקוס במסגרת הגביע היווני.
ב-4 באוגוסט 2011 אתנסיאדיס הבקיע את שער הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0-3 נגד ואלרנגה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-30 בנובמבר 2011 הבקיע את שער הניצחון של פאוק בניצחון 1-2 נגד טוטנהאם הוטספר בוייט הארט ליין במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-24 בינואר 2013 הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון 0-6 נגד קליתאה. במהלך העונה גם הפך לקפטן השני של הקבוצה.
ב-12 בספטמבר 2014 אתנאסיאדיס האריך את חוזהו בקבוצה עד קיץ. ב-18 בספטמבר 2014 הבקיע שלושער בניצחון 1-6 נגד דינמו מינסק במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-4 ביולי 2015 נפצע בבוהן הימנית ונעדר כשישה שבועות. את עונת אתנסיאדיס סיים לראשונה בקריירה שלו עונה ללא שער ליגה.
מכבי חיפה
את עונת התחיל בפאוק, וב-23 באוגוסט 2017 חתם במכבי חיפה לשנתיים. ב-10 בספטמבר 2017 קלאוס ערך את הופעת הבכורה שלו בחיפה בהפסד 2-0 להפועל עכו. ב-21 באוקטובר 2017 כבש את שער הבכורה שלו במדי מכבי חיפה, בהפסד 1–2 מול בית"ר ירושלים.
ב-23 באוגוסט 2018 שוחרר ממכבי חיפה.
פאס יואנינה
ב-7 בספטמבר 2018 חתם בפאס יואנינה.
נבחרת יוון
ב-8 ביוני 2011 ערך אתנסיאדיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בתיקו 1-1 נגד. בסך הכל הוא שיחק במדי הנבחרת 12 פעמים, אך לא כבש אף שער.
פיליס לוגן
פיליס מרגרט לוגן (באנגלית: Phyllis Margaret Logan; נולדה ב-11 בינואר 1956) היא שחקנית סקוטית.
ביוגרפיה
לוגן נולדה בפייזלי שבסקוטלנד. למדה בבית ספר התיכון ג'ונסטון שברנפרוושייר. אחר כך למדה ב"אקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה". ב-1977 סיימה את לימודיה עם מדליית זהב על שם ג'יימס ברידי.
עם סיום הלימודים הצטרפה לתיאטרון הרפרטוארי דאנדי. ב-1979 עזבה את התיאטרון כדי להופיע על הבמות באדינבורו. כמו כן עבדה גם בטלוויזיה הסקוטית. בהפקת "The White Bird Passes" של בי-בי-סי סקוטלנד הכירה את התסריטאי והבמאי מייקל רדפורד. ב-1982 הוא ליהק את לוגן לתפקיד הראשי, ג'ייני, בסרטו הראשון "זמן אחר, מקום אחר". על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של טאורמינה ובפרס איבנינג סטנדרט לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1983, וכן בפרס באפט"א לקולנוע לשחקנית החדשה המבטיחה ביותר לשנת 1984.
ב-1996 השתתפה בסרטו של מייק לי "סודות ושקרים". היה לה תפקיד קבוע כליידי ג'יין פלשהם בסדרת הטלוויזיה "לאבג'וי". לוגן סיפקה את קולה ל"סוצאנג" (IngSoc) בעיבוד הקולנוע ל"1984" ודיבבה את המפלצת מלוך נס בסרט האנימציה "Freddie as F.R.O.7". היא השתתפה בסדרת תסכיתי הרדיו "Coming Alive" ו-"Baggage". הייתה אהובתו של פרוסט בסדרה "A Touch of Frost" בפרק "If Dogs Run Free". בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" גילמה לוגן את סוכנת הבית, גברת יוז, בכל שש העונות של הסדרה.
חיים אישיים
לוגן נשואה לשחקן קווין מקנלי ולהם בן, דייוויד, שנולד ב-1996. בני הזוג מתגוררים בצ'יזוויק.
איתן לדרר
איתן דוד לדרר (נולד ב-11 במרץ 1961) הוא עורך דין ישראלי. החל מפברואר 2018 מכהן כפרקליט מחוז צפון (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
ביוגרפיה
איתן לדרר שירת בצה"ל בחיל המודיעין. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר תוכנית מכון אלכא למנהיגות וממשל של הג'וינט.
פרקליטות המדינה
בשנת 1991 החל להתמחות בפרקליטות הפלילית והאזרחית במחוז תל אביב, ועבד בפרקליטות המדינה במחוז. בשנת 1997 עבר לפרקליטות מחוז חיפה (אזרחי). בין היתר טיפל בתביעות הנזיקין של חברי המשלחת האוסטרלית שנפגעו באסון גשר המכבייה, במכלול תביעות ועתירות בנושא הקישון, בתביעות בעניין אירועי אוקטובר 2000, תביעות ייצוגיות שונות ועוד. כן שימש חבר בוועדת ההיגוי ליישוב סכסוכים שהמדינה צד להם בדרך של גישור.
בשנת 2009 החל לשמש כפרקליט מחוז חיפה (אזרחי). ב-2010 הוביל מהלך חסר תקדים, במסגרתו תתבע המדינה, אזרחית, נאשמים בתקיפת שוטרים. בשנת 2015 העניקה נציבות שירות המדינה ללדרר את פרס המצוינות בניהול בדרג הבכיר. ב-2016 נבחר בידי רדיו חיפה כאיש השנה בתחום המשפט ומניעת פשיעה.
פרקליט מחוז צפון (אזרחי)
בפברואר 2018 החל לדרר לשמש כפרקליט מחוז צפון (אזרחי) בפרקליטות המדינה. מינויו לתפקיד השלים מהלך ארוך שנים של הקמת פרקליטות אזרחית חדשה במחוז צפון של הפרקליטות, כחלק ממהלך של הפרדה בין התחום הפלילי לאזרחי. במסגרת תפקידו התריע בשנת 2017 בפני פרקליט המדינה שי ניצן והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, על חשש לשחיתות לכאורה מצד בכירים במשרדי ממשלה, לטובת מפעל חיפה כימיקלים. ב-2019 ייצג את עמדת פרקליטות המדינה, לצד עמדת היועץ המשפטי לממשלה, בתביעה כנגד עיריית עפולה אשר ביקשה לסגור פארק עירוני "משיקולים זרים". בעקבות הדיון בבית המשפט חזרה בה העירייה. מייצג את עמדת היועץ המשפטי לממשלה בעתירת מפלגת ש"ס בעניין המאבק על נחל האסי.
חבר בפורומים וצוותים שונים של הפרקליטות, ובעבר היה חבר בצוות שניסח קוד אתי לפרקליטות. חבר ועד מחוז חיפה וחבר בוועדות שונות של לשכת עורכי הדין. משמש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ובבית הספר למשפטים במכללת צפת.
בפברואר 2020 הביע לדרר תמיכה במועמדות דן אלדד לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה, ונמנה בין ארבעת בכירי הפרקליטות שנמנעו מלחתום על מכתב חבריהם אשר הביעו תמיכה ביועץ מנדלבליט, וביקרו את התנהלותו של אלדד. ביולי 2020 ביקר שינויים מבניים שנערכים בפרקליטות, בהיעדר פרקליט מדינה קבוע.
לאחר האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי (2021), במייל ששלח לפרקליטיו, טען כי סירב שנה קודם לכן ליטול את האחריות על ההסדר הזמני שנקבע במקום, אשר לדבריו מעיד כי המדינה השלימה עם המצב הקיים במקום, וכינה אותו "ישראבלוף". בדצמבר 2021 טען בוועדת נאור כי היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לא גיבה את הליך הפקעת מתחם הקבר מידיים פרטיות לידי המדינה.
חיים אישיים
לדרר נשוי לדניה מיארה-לדרר, לשעבר מנהלת הפרסום בחברת החשמל, ואב לשניים.
גלאדיס אמרסון
גלאדיס לודווינה אנדרסון אמרסון (באנגלית: Gladys Ludwina Anderson Emerson; 1 ביולי 1903 – 18 בינואר 1984) הייתה חוקרת אמריקאית בתחומי הביוכימיה והתזונה וכן למדה היסטוריה, אנגלית, כימיה, פיזיקה וכלכלה.
היא עסקה בחקר השפעת הוויטמינים על הגוף והייתה הראשונה לבודד את ויטמין E.
אחד מהישגיה הגדולים ביותר היה הזכייה במדליית גרוון-אולין בשנת 1952.
קורות חייה
אמרסון נולדה ב-1903 בקולדוול, קנזס, והייתה בתם היחידה של אוטיס ולואיז (ויליאמס) אנדרסון.
היא למדה בבתי ספר בטקסס ובאוקלהומה, השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, אנגלית, כימיה ופיזיקה בקולג' לנשים באוניברסיטה למדע ואומנויות באוקלהומה בשנת 1925, תואר שני בהיסטוריה וכלכלה בסטנפורד בשנת 1926, ודוקטורט בתזונה וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1932.
בשנת 1932 היא נישאה לאוליבר אמרסון, אך הם התגרשו בשנת 1940. היא מעולם לא נישאה שוב ולא היו לה ילדים.
אמרסון נפטרה מסרטן ב-18 בינואר 1984 בסנטה מוניקה, קליפורניה.
פעילותה המדעית
בשנת 1932 עברו גלאדיס ואוליבר אמרסון לגרמניה לזמן קצר, שם עבדו במעבדה של חתן פרס נובל אדולף וינדאוס יחד עם אדולף בוטנאנדט, שזכה אף הוא בפרס נובל מאוחר יותר.
לאחר מכן עבר הזוג אמרסון לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבדה אמרסון בין השנים 1933–1942 כשותפה למחקר של המכון לחקר ביולוגי. במהלך עבודתה במכון חקרה שמן נבט חיטה והייתה הראשונה לבודד אלפא-טוקופרול, ויטמין E בצורתו הטהורה ביותר, בשנת 1935.
בשנת 1942 החלה אמרסון לעבוד במכון מרק, שם היא הובילה את מחלקת תזונת בעלי חיים וערכה ניסויים בהם בדקה את ההשפעות של מחסור בוויטמינים B ו-E.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירתה במשרד למחקר ולפיתוח מדעי, ולאחר המלחמה חקרה את הקשר בין דיאטה לבין מחלת הסרטן בעת שעבדה במכון סלואן-קטרינג בראשית שנות החמישים.
בשנת 1952 זכתה מטעם האגודה האמריקאית לכימיה במדליית גרוון-אולין, פרס המוענק לכימאית אמריקאית על תרומה בולטת לכימיה.
בשנת 1956 החלה ללמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובהמשך הובילה את המחלקה לתזונה ולכלכלת בית, עד לפרישתה בשנת 1970.
אמרסון הייתה ידועה כמומחית בתחום התזונה והרצתה רבות. היא פרסמה מאמרים ושימשה כיועצת לגופים רבים. בשנת 1969 מונתה על ידי הנשיא ניקסון לכהן בוועדה נשיאותית בנושא השפעת המזון על הצרכן, והעידה בפני מנהל המזון והתרופות בנושא תוספי מזון, מינרלים וויטמינים.
בשנת 1972, עם הקמתו של היכל התהילה של בוגרות הקולג' באוניברסיטה למדע ואומנויות באוקלהומה, זכתה אמרסון להיות הראשונה שנבחרה אליו.
דונגפנג 26
דונגפנג 26 או DF-26 (בסינית: 东风-26, באנגלית: Dong-Feng 26) הוא טיל בליסטי מסדרת דונגפנג. הוא פיתוח מתקדם יותר של ה- DF-21, עם טווח מוגדל של  3,000–5,000   ק"מ, אשר מגדיר אותו כטיל בליסטי לטווח בינוני. מחלקת ההגנה של ארצות הברית, בדו"ח של 2013 לקונגרס על ההתפתחויות הצבאיות של סין, לא הזכירה את  DF-26 כטיל הנמצא בשירות. הטיל הוצג לראשונה לציבור במהלך המצעד בבייג'ינג, שחגג 70 שנה מתום מלחמת העולם השנייה, ב-3 בספטמבר 2015, שבמהלכו אושר כי ה-DF-26, גם הוא טיל בליסטי נגד ספינות (ASBM) המסוגל לתקוף ספינות בינוניות עד גדולות.
הטווח של DF-26 מאפשר לו להגיע לגואם ולאיים על מתקנים צבאיים אמריקאיים שעל האי, ובפרט בבסיס חיל האוויר אנדרסון. יכולת זו העניקה לו את הכינוי של "מחסל גואם", אולם השם קצת מטעה מאחר שטילים סינים שקדמו לו כבר היו בעלי יכולת להגיע לגואם. למרות זאת, ה-DF-26 הוא הראשון החמוש קונבנציונלית ולא בהכרח בעל ראש נפץ גרעיני. יש בו שלושה שלבי טיסה (הנעה), הוא משוגר מרכב שיגור (TEL) בעל 12×12 גלגלים, המשלב ניידות, ויכולת הסתרה מתחת לאדמה, עם אפשרות לירי בהתראה קצרה והגנה מוגברת מפני תקיפת המשגר. הפנטגון היה מודע לטיל לפחות מאז 2007. אף הקונוס המאורך שלו, יכול לשלב מסוף מערכת הנחיה כדי למלא את תפקיד ASBM, עובדה המוכיחה את יכולתה של סין כדי לאיים על נושאות מטוסים של ארצות הברית בטווח גדול לפחות פי שניים מאשר ה-DF-21D.
גירוש יהודי מדינת האפיפיור
גירוש יהודי מדינת האפיפיור הוא גירוש יהודים ממדינת האפיפיור בשנת ה'שכ"ט (1569). הגירוש בוצע בעקבות בולה אפיפיורית בשם "Hebraeorum gens" (באיטלקית: "הגזע העברי") שהוציא האפיפיור פיוס החמישי. חוק כנסייתי זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1800.
החוק נועד ללחוץ על יהודים להתנצר תוך כדי מתן הבטחה שלא יגורשו אם יעשו כך. מעטים נענו לצו והתנצרו, רוב היהודים שמר על דתו וגורש למקומות אחרים באיטליה, כמו: ליבורנו ופיטיליאנו.
רקע
האפיפיורים ראו ברפורמציה הפרוטסטנטית (אמצע המאה ה-16) איום ישיר עליהם וכחלק מתגובת הנגד לרפורמציה הופעלו גם אמצעים נגד היהודים במדינת האפיפיור. ב-14 ביולי 1555, חודשיים לאחר שנבחר לתפקידו, פרסם האפיפיור פאולוס הרביעי את הבולה Cum nimis absurdum שבה נאסר על יהודים להיות בעלים של נדל"ן, להעסיק משרתים נוצרים, לעסוק ברפואה ולקשור קשרים חברתיים עם נוצרים. היהודים נדרשו לחבוש כובע צהוב (צהוב הוא סמל הבגידה בנצרות, ראו הטלאי הצהוב) ולהאזין לדרשות קתוליות בשבת. העיסוקים המותרים ליהודים הוגבלו לסחר בחפצים משומשים בלבד. העיסוק היהודי הנפוץ של מתן הלוואות בריבית התאפשר תחת פיקוח מחמיר. כמו כן נקבע בבולה כי היהודים חייבים להתגורר בנפרד משכניהם הנוצרים. גזרה אחרונה זו הביאה להקמת גטו רומא. עם הקמת הגטו הופרדו יהודי רומא משאר האוכלוסייה לרובע מוקף חומה שבו שלושה שערים שננעלו למשך הלילה. הבולה כללה בנוסף היתר ליהודים להתפלל בבית כנסת אחד בלבד בכל עיר.
שנה אחר־כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה. בתגובה נעשה ניסיון לארגן חרם כלל־יהודי על העיר. הניסיון שזכה לשם חרם אנקונה נכשל.
האפיפיור פיוס הרביעי בשנת 1562, מספר שנים לפני מותו, ביטל חלק מהגזירות שהוטלו על היהודים. לדוגמה, התיר ליהודים לשוב ולפתוח בנקים ב-16 מרכזים קטנים בנסיכות פארמה ופירנצה שבאיטליה. הזיכיון לפתיחת הבנקים חודש מדי שנה, עד מותו, אך מעליית פיוס החמישי חודשו הגזירות על היהודים.
הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens"
ב-26 בפברואר 1569 הוציא פיוס החמישי את הבולה האפיפיורית "Hebraeorum gens" (תרגום מלטינית: "הגזע העברי"):
הבולה ציוותה על גירוש, בתוך 90 יום, של כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות). באופן זה גורשו יהודים מכ-50 ערים. חוק זה היה בתוקף עד כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בונפרטה. צו האפיפיור השפיע גם על קהילות נוצריות אחרות באיטליה, שלא היו תחת שלטון מדינת האפיפיור ובאזור לומברדיה, למשל, סבלו היהודים רדיפות. לעומת זאת, בפירנצה וליוורנו שבטוסקנה, זכו היהודים ליחס טוב יותר וב-1598 קיבלו היהודים מהנסיך פרדיננדו הראשון אישור לחופש מסחר וחופש בעניינים רבים אחרים.
לאחר הגירוש
מרבית היהודים שגורשו הגיעו לאימפריה העות'מאנית. חלק מהמגורשים הפליגו בים והשתקעו בסלוניקי, באדירנה שבתראקיה ובקושטא וחלקם עברו ביבשת לאורך הדנובה והשתקעו בערים כמו ניקופול (היום בבולגריה סמוך לרומניה), ובקהילות נוספות באזור הבלקן. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו. היהודים שגורשו ממדינת האפיפיור שמרו על תרבותם, מנהגי הקהילה ונוסח התפילה שהביאו עמם מערי מוצאם גם לאחר גירושם והתערותם בקהילות החדשות.
השפעת מאורעות אלה על הקהילה היהודית הייתה דרסטית. ההגבלות והצווים על תחומי העיסוק מצד אחד וגביית המיסים על ידי השלטון (כלומר הכנסייה) מצד שני הביאו את הקהילה לפשיטת רגל כלכלית. במהלך המאות ה-17 וה-18 הפכו יהודי רומא לעניים מרודים והתגוררו בגטו בתנאים מחפירים עד כדי כך שחדר אחד שימש למגורי שלוש משפחות שהחזיקו בו שמונה שעות כל אחת. אף על פי כן המשיכו להתגורר בגטו בין 4,000 ל-6,000 יהודים. הפעילות התרבותית הענפה שקדמה לתקופה זו פסקה כליל, אם כי התקיימה פעילות חינוך בגטו ואחוז היהודים יודעי קרוא וכתוב היה גבוה משמעותית מהאחוז באוכלוסייה הכללית.
בטסוכוס
בטסוכוס (שם מדעי: Betasuchus; מילולית: "תנין בטא") הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצרטוזאורים שחי בהולנד במשך המאסטריכט שלפני 66 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר ב-1883 בידי החוקר הארי סיילי, אשר קנה אותם מהחוקר ג'ייקוב ואן ברדה (Jacob Gijsbertus Samuël van Breda), כשהוא נחשב תחילה למין של מגלוזאורוס אך הופרד בהמשך. הממצאים המאובנים שלו התגלו במחצבים ליד מאסטריכט וכללו עצם ירך ימנית באורך 312 מ"מ.
ב-1926 החוקר פרידריך פון הואנה (Friedrich von Huene) הוכיח ששרידי הירך נבדלים מאלה של המגלוזאורוס וב-1932 שייך אותו לסוג נפרד אשר הכיל מין יחיד - Betasuchus bredai. תחילה הוא נחשב בידי פון הואנה לבן לקבוצת האורניתומימיים אך בהמשך נחשב לתרופוד טורף כמו צרטוזאור קדום ופרימיטיבי, אולי קרוב לטאראסקוזאורוס. ואולם מספר חוקרים סוברים שהיה קרוב לטירנוזאורים כמו הדריפטוזאורוס.
אורכו של הדינוזאור הבוגר על סמך מבנה הירך הגיע לארבעה מטרים וככל הנראה היה טורף בינוני על אדמות אירופה שניזון מדינוזאורים קטנים יותר ומזוחלים שונים. הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה עם הכחדת הקרטיקון.
חוק פעילות חברות טכנולוגיית מידע זרות ברוסיה
החוק לפעילות חברות טכנולוגיית מידע זרות ברוסיה הוא כינויו של חוק פדרלי ברוסיה מ-1 ביולי 2021 מספר 236-FZ "על פעילותם של אנשים זרים ברשת האינטרנט בשטח הפדרציה הרוסית".
מטרת החוק היא לחייב בעלי משאבי טכנולוגיית מידע זרים עם קהל משתמשים רוסי גדול לפתוח נציגויות רשמיות בפדרציה הרוסית. משרדי הנציגות ברוסיה יצטרכו גם ליצור שרתים מארחים, הפעלת מערכות פרסום והפצת מידע באינטרנט, מכיוון שהם גם צוברים נתונים אישיים של אזרחי הפדרציה הרוסית. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2022.
בעת ההצבעה על החוק תמכו בו כל חברי רוסיה המאוחדת ב ולכן זכה ל-332 קולות בעד, בעוד 35 בלבד הצביעו בעד ועוד 4 נמנעו.
גופים כפופים לסעיפי החוק
רשימת הגופים הזרים הכפופים להוראות החוק כוללת את החברות הבאות: בגין הפרת החוק, חברות טכנולוגיות מידע שיסרבו לפתוח סניף או נציגות רשמית ברוסיה עומדות בפני איסור פרסום, הגבלה על קבלת תשלומים בשטח הפדרציה הרוסית, איסור על הופעה בתוצאות חיפוש, איסור על איסוף והעברת נתונים אישיים מחוץ למדינה וחסימה מפני פעילות פיזית או אינטרנטית ברוסיה.
म
म - מָה היא האות ה-36 והעיצור ה-25 (אחרי भ) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות העברית מ'. האות הבאה אחריה היא האות य.
אלי טמפוסי
אלכסנדרה טמפוסי (באנגלית: Alexandra Tamposi, נולדה ב-17 בנובמבר 1989) היא זמרת-יוצרת אמריקאית, אשר כתבה שירים עבור אמנים רבים כדוגמת ביונסה, קלי קלרקסון, כריסטינה אגילרה, ריטה אורה וכולי.
ביוגרפיה
אלי טמפוסי נולדה ב-17 בנובמבר 1989, בוסט פאלם ביץ', ארצות הברית. כמו כן, היא נכדתו של איש העסקים והיזם סמואל א. טמפוסי, בעל שורשים ארומנים (טמבוזי או טמפוסי).
קריירה
בשנת 2008, כתבה טמפוסי את שירה הראשון "Save The Hero", עבור ביונסה. השיר נכלל באלבומה השלישי של ביונסה, I Am... Sasha Fierce. לאחר מכן, כתבה את "Already There", עבור ג'ון וסט, את הלהיט "" עבור קלי קלרקסון, ואת "Around The World" ו-"Empty Words" עבור כריסטינה אגילרה.
בהמשך, כתבה את "Glitter Ain't Gold" עבור גארי קלארק. בשנת 2013, כתבה את "Never Been Hurt" עבור דמי לובאטו, את "Overdose" עבור סיארה, ואת "Hey Love" עבור קוודרון. שנה לאחר מכן, כתבה שירים עבור ואן דיירקשן, סדריק ג'רוואה, ליאה מישל וכדומה. בשנת 2015 ו-2016, כתבה שירים עבור בי מילר, רוזי קריין, סיארה, ברוק קנדי ודי ג'יי סנייק.
בשנת 2017, כתבה מספר להיטים כדוגמת "It Ain't Me" עבור קייגו וסלינה גומז, "Havana" עבור קמילה קביו, ו-"Lonely Together" ו-"Anywhere" עבור ריטה אורה ואביצ'י. לאחר שנה, כתבה את "For You" עבור ליאם פיין וריטה אורה, "Thru Your Phone" עבור קארדי בי, "Girls" עבור ריטה אורה ושירים נוספים.
יחסי טאיוואן–צ'כיה
יחסי טאיוואן–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין הרפובליקה הצ'כית.
היסטוריה
הרפובליקה הסינית וצ'כיה לא מקיימות כיום יחסים דיפלומטיים רשמיים, עם זאת, הן ניהלו בגלגוליהן הקודמים אינטראקציה אחת עם השנייה. משנת 1931 עד שנת 1949 ניהלו הרפובליקה הסינית והרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים. בשתי המדינות הפך המשטר לקומוניסטי בתאריכים קרובים.
לאחר ההפיכה בסין ניתקה צ'כוסלובקיה את יחסיה עם הרפובליקה הסינית היושבת בטאיוואן והחלה לנהל יחסים לא רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. בשנת 1979 החלו הרפובליקה העממית של סין וצ'כוסלובקיה לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים כאשר צ'כוסלובקיה הסכימה להכיר במדיניות סין האחת, היחסים בין טאיוואן לצ'כוסלובקיה נותקו כליל ולא התקיימו אף מגעים בין המדינות. כיום בין טאיוואן לצ'כיה ישנם יחסים כלכליים לא רשמיים ושתי המדינות מחזיקות נציגויות בשנייה.
בנק קונטיננטל
בנק קונטיננטל היה בנק ישראלי שהוקם בשנת 1974 ופעל בתחום האשראי לסחר חוץ, ומסחר במט"ח. בשנת 2004 נסגר הבנק לאחר שצבר הפסדים כבדים, ופעילותו הועברה לבנק הפועלים.
הבנק נוסד בשותפות על ידי בנק הפועלים (63.3%), ועל ידי הבנק הגרמני BFG (בנק האיגודים המקצועיים בגרמניה) שהחזיק 36.7% מהמניות. בשנת 2000 נרכש בנק BFG הגרמני על ידי בנק SEB השוודי (Skandinaviska Enskilda Banken).
הבנק עסק בעיקר במתן אשראי ליצואנים ישראליים באירופה. כמו כן עסק הבנק במסחר במטבע חוץ.
דן ראונדפילד
דני תומאס "דן" ראונדפילד (באנגלית: Danny Thomas "Dan" Roundfield; 26 במאי 1953 - 6 באוגוסט 2012) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-ABA וליגת ה-NBA בין השנים 1975–1987. ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA הם 15.2 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
ביוגרפיה
ראונדפילד נולד בעיר דטרויט שבמישיגן, ולמד באוניברסיטת מרכז מישיגן בין השנים 1972–1975. לאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 16.7 נקודות והוריד 13.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ראונדפילד נבחר על ידי קבוצת קליבלנד קאבלירס בבחירה ה-28 של דראפט ה-NBA לשנת 1975, אך בחר לחתום באינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA, שפעלה במקביל ל-NBA. בסיום עונת הרוקי שלו התמזגה ה-ABA אל ה-NBA, ובשתי העונות הבאות המשיך ראונדפילד לשחק באינדיאנה וקלע במדיה 13.6 נקודות בממוצע למשחק. לקראת עונת חתם על חוזה באטלנטה הוקס, עבורה שיחק בשש העונות הבאות אשר בחמש מהן העפילה הקבוצה לפלייאוף. בתקופתו באטלנטה היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד הקלע אדי ג'ונסון והסמול פורוורד ג'ון דרו, והשתתף 3 פעמים במשחק האולסטאר (בעונות 1980 – 1982). כמו כן, כשחקן ההוקס נבחר ראונדפילד 5 פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, ובעונת אף נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בין עונות –  שיחק ראונדפילד בדטרויט פיסטונס ובוושינגטון בולטס, ובעונת 1987/1988 עבר לאוקסיליום טורינו מליגת העל האיטלקית.
לאורך הקריירה העפילו קבוצותיו של ראונדפילד לשלב הפלייאוף ב-9 מתוך 12 עונותיו ב-ABA וב-NBA, אך רק בשתיים מהן עברו את הסיבוב הראשון (1979 ו-1985). דומיניק וילקינס, ששיחק לצידו של ראונדפילד בעונות –, סיפר עליו: "הוא היה שחקן חכם מאוד, במיוחד בהגנה. הוא הכיר את כל התכסיסים. לדעתי, הוא אחד השחקנים הכי פחות מוערכים בהיסטוריה של הליגה".
באוגוסט 2012 טבע ומת ראונדפילד בחוף ים בארובה, ונצואלה, בעת שניסה להציל את אשתו שנסחפה בזרם, וניצלה בסופו של דבר.
מארי אנגל פנינגטון
מארי אנגל פנינגטון (באנגלית: Mary Engle Pennington; 8 באוקטובר 1872 - 27 בדצמבר 1952) הייתה כימאית ובקטריולוגית אמריקאית שפיתחה שיטות קירור להארכת חיי מדף של מוצרי מזון המתקלקלים במהירות. זכתה במדליית גרוון-אולין בשנת 1940.
קורות חייה
מארי אנגל פנינגטון נולדה בנאשוויל, טנסי להנרי ושרה ב. פנינגטון, והיא הייתה המבוגרת מבין שתי אחיות. זמן קצר לאחר הולדתה, משפחתה עברה לפילדלפיה, פנסילבניה. היא החלה להביע עניין במדע כבר מגיל צעיר וב-1890 לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא החלה ללמוד ביולוגיה וכימיה באוניברסיטת פנסילבניה. שנתיים מאוחר יותר השלימה את הלימודים הנדרשים לקבלת תואר ראשון, אך בגלל שאוניברסיטת פנסילבניה לא העניקה תארים לנשים באותה תקופה, היא קיבלה "תעודת מומחיות". בשנת 1895 השלימה את הדוקטורט שלה וב-1897 התחילה התמחות של שנה באוניברסיטת ייל. ב-1901 פתחה פנינגטון מעבדה קלינית עצמאית בפילדלפיה, ולאחר-מכן, ב-1904, התבקשה לעמוד בראש המעבדה הבקטריולוגית בשם המחלקה לבריאות וארגוני הצדקה של פילדלפיה. ב-1905, נכנסה לתחום הקירור כשהצטרפה לצוותו של ד"ר הארווי ו. וויילי (באנגלית: Dr. Harvey W. Wiley), ראש המחלקה האמריקאית של הלשכה לכימיה של חקלאות. כשנה מאוחר יותר, פנינגטון מתמנה להיות ראש המעבדה למחקר מזון, שם, בהתבסס על מחקרה, היא מציבה סטנדרטים בסיסיים לטיפול היגייני בעופות שנועדו למאכל.. ב-1919 עזבה פנינגטון את המעבדה למחקר מזון ועברה לניו-יורק. ב-1922 פתחה עסק עצמאי כיועצת בנוגע לאחסון אוכל לחברות אחסון ומשלוח מזון. בשנת 1940 הוענקה לה מדליית גרוון-אולין. פנינגטון מעולם לא נישאה ובמהלך חייה התמקדה בעיקר בעבודתה ובמחקר שלה. היא נפטרה מהתקף לב ב-27 בדצמבר 1952.