cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל צברי
פעילות חינוכית
עם הקמת המדינה מונתה למפקחת מטעם משרד החינוך והתרבות על בתי הספר של זרם החינוך הכללי בירושלים וייסדה את בית הספר הראשון בירושלים ללימוד עברית וניהלה אותו. במרכז תפיסת עולמה עמדה חשיבות החינוך בגיל הרך ועיגונו וצמצום הפערים. עסקה רבות בהעצמת מעמדם של פקידי הסעד והעובדים הסוציאליים באמצעות הכשרה והרחבת משך הליווי של תחנות טיפת חלב את המשפחה. פעלה לשיפור וקידום מעמד המורים והמורות על ידי העלאת השכר ויצירת דירוגי שכר, השתלמויות ושילוב עובדי הוראה במחקר. לשיטתה, על כל מורה לעבור הכשרה פסיכולוגית ולקבל במהלך עבודתה ליווי פסיכולוגי. קראה להנהגת יום חינוך ארוך על מנת למנוע את תופעת השוטטות של בני נוער אחר הצהריים והקמת מערך חינוך קדם גני מגיל שלוש ודחיית הכניסה לכיתה א' לגיל שבע, פעלה לצמצום מספר התלמידים בכיתה, החלת אינטגרציה בבתי הספר על ידי סגירת בתי הספר השכונתיים, הנהגת הקבצות לימוד בכל מקצוע והקמת כיתות נפרדות לתלמידים ותלמידות מחוננים. עודדה את מעורבות ההורים במערכת החינוך על ידי עבודה קהילתית משותפת, פעלה להשתלבותם של חיילים משוחררים במערכת החינוך ולהעלאת מספר הגברים בקרב צוותי ההוראה. בשנת 1971 נסעה ללמוד חינוך באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק והייתה מועמדת ללימודי דוקטורט. גרה בניו יורק עד 1991 ובמקביל ללימודים התנדבה במרכז הפסיכיאטרי במנהטן.
רחל צברי נפטרה ב-16 בפברואר 1995 ונקברה בבית העלמין הדרום. ב-2010 אישרה עיריית תל אביב את ההצעה לקרוא רחוב על שמה.
פוליטיקה של סוריה
החוקה הסורית משנת 2012 מחייבת את הנשיא להיות מוסלמי אך אינו הופך את האסלאם לדת הרשמית של המדינה. מערכת המשפט בסוריה היא מיזוג של חוקים עות'מאניים, צרפתיים ואסלאמיים ומכיל כ-3 סוגים של בתי משפט: בתי משפט לערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים ובית המשפט החוקתי, בנוסף, קיימים גם בתי משפט דתיים שמטפלים בדיני משפחה.
היסטוריה
במדינה נערך בתחילת 2000 משאל עם אשר אישר את המשך כהונתו של בשאר ברוב של כ-97%, אסד נבחר מחדש לתפקיד נשיא סוריה גם בבחירות לנשיאות שנערכו במאי 2007 והפעם ברוב של כ-97.62%. המתמודד היחידי בבחירות אלו היה אסד ותוצאות מערכות הבחירות במדינה החלו לספוג גינויים ממדינות מכל רחבי העולם בטענה כי סוריה לא באמת מדינה דמוקרטיות. לטענת שר הפנים הסורי, אחוזי ההצבעה היו גבוהים ואחוזי התמיכה הגבוהים באסד משקפים את "זוהרה של הדמוקרטיה שלנו".
ב-26 בינואר 2011 החל גל מחאות והפגנות בסוריה וזאת כחלק מאפקט הדומינו של גל ההתקוממויות בארצות ערב ב-2011. התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך יותר משנה, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף. בהפגנות השתתפו רוב תושבי המדינה, המשתייכים לאסלאם הסוני (כ-80% מהאוכלוסייה) וכן בני מיעוטים דרוזים וכורדים. ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של אסד, שמתבסס על בני העדה העלווית, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הביטחון הסוריים. במאי 2011 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לראשונה, על הרחבת הסנקציות שהוטלו על בכירי השלטון בסוריה, כך שיכללו גם סנקציות אישיות נגד בשאר אל-אסד, סגנו, ומספר בכירי שלטון נוספים אשר היו מקורבים לו.
עד פרוץ ההתקוממות בסוריה הייתה לנשיא, בשאר אל-אסד סמכות רחבה ונטולת ביקורת חיצונית וזאת מאחר שהמדינה פעלה תחת חוקי חירום, עם לא די בכך חוקת סוריה מעגנת את מעמדה העליון של מפלגת הבעת', בנוסף לכך צבא סוריה ושירותי הביטחון שמרו על נוכחות ניכרת במדינה השכנה, לבנון (דבר בהמשך הביא לזליגת המלחמה למדינה) והחזיקה שם כוחות משנת 1975 ועד אפריל 2005 וזאת מאחר שרצח ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי באותה שנה ומחאת מהפכת הארזים שבאו לאחר הרצח הביאו ליצירת משבר עמוק בין המדינות, בשל כך צבא סוריה משחק תפקיד מכריע בפוליטיקה הסורית; חאפז אל-אסד, עמד בראש הצבא וחיל האוויר בטרם היה לנשיא ואף תפס את השלטון בכוח הנשק. בשאר נכנס לאקדמיה הצבאית בחומס שנמצאת מצפון לדמשק ועם השנים נסק בסולם הדרגות עד לקבלת דרגת קולונל (דרגה שמקבילה לאלוף-משנה) בינואר 1999.
ביוני 2014 זכה אסד בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה וניצח ברוב של 88.7% מול שני מתמודדים שנחשבו אלמונים, והחל את כהונתו השלישית. הבחירות נערכו רק באזורים שבשליטת ממשלו וגם ללא השתתפות המורדים.
בסוף מאי 2021 הוכרז שוב אסד כמנצח בבחירות שוב מול מתחרים אלמונים והפעם ברוב של 95.1%.
יעקב שפרינגר
יעקב שְפְּרינגֶר (ד' בסיוון ה'תרפ"א, 10 ביוני 1921 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות ושופט וכן חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ביוגרפיה
יעקב שפרינגר נולד בעיר קאליש שבפולין. למד באקדמיה לחינוך גופני בוורשה, הוסמך כמורה לחינוך גופני והיה גם מתאגרף מצטיין. בפולין זכה להסמכה כשופט בינלאומי בהרמת משקולות והודות לכישוריו ולהצטיינותו, מונה כאחראי על מדור האתלטיקה הכבדה (איגרוף, היאבקות והרמת משקולות) במיניסטריון לספורט בפולין. הוא אף ייצג את פולין בשתי אולימפיאדות: בשנת 1952 ובשנת 1956.
בשנת 1957 עלה לישראל והתגורר בבת ים, שם לימד חינוך גופני בבית ספר תיכון רמות והיה מורה לספורט בבית הספר היסודי ראשונים. במקביל, שימש כרכז ספורט במועדון קהילתי ביפו ועשה עבודה חינוכית חשובה עם נוער במצוקה.
שפרינגר ייסד בארץ את ענף הרמת המשקולות, על ידי כך שארגן קורסים להכשרת שופטים בינלאומיים במקצוע וייסד ליגה. כמו כן, שימש כמאמן נבחרת ישראל בהרמת משקולות במשך 15 שנים. במהלך השנים בהן היה פעיל, חולל מהפכה של ממש בענף הרמת המשקולות. הוא ייצג את ישראל כשופט בינלאומי וכמאמן נבחרת ישראל. בזכות פועלו, קם דור שלם של ספורטאים, מאמנים ושופטים בישראל. שניים מהם, זאב פרידמן ויוסף רומנו, נרצחו יחד עמו באולימפיאדת מינכן.
המשחקים האולימפיים במינכן העניקו לשפרינגר את העיגול החמישי, כשופט בינלאומי באולימפיאדה החמישית שלו. ימים ספורים לפני הרצח שימש כשופט בתחרות בה נקבעו שני שיאי עולם.
נסיבות מותו
אור לבוקר יום שלישי 5 בספטמבר 1972 פרצו מספר מחבלים לכפר האולימפי במינכן ונכנסו לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדה. המחבלים התפרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים, ביניהם שפרינגר, ודרשו מהם להובילם לחדרים נוספים בהם ישנו באותה עת ספורטאים. הנחטפים הצביעו על חדר בו שהו שישה ישראלים נוספים ונכנסנו פנימה. בעודם יורדים במדרגות ניסו שניים מהישראלים להימלט. האחד, משה ויינברג, נורה ונהרג והשני הצליח להימלט לחופשי.
בין המחבלים, שהחזיקו 10 בני ערובה, לבין הרשויות הגרמניות נפתח משא ומתן מתיש, שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
אחרי משא ומתן ארוך ומתיש הוסכם בין המחבלים לכוחות הביטחון הגרמנים שבני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו בקהיר. כל בני הערובה הועלו על שני מסוקים, שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי כוחות משטרת בוואריה. במהלך הקרב רצחו המחבלים את כל תשעה בני הערובה.
יעקב שפרינגר היה בן 51 במותו והותיר אחריו אישה ושני ילדים. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון.
ג'קלין וודסון
ג'קלין וודסון (באנגלית: Jacqueline Woodson; נולדה ב-12 בפברואר 1963) היא סופרת אפרו-אמריקאית עטורת פרסים של ספרי ילדים ונוער. היא כתבה מעל 30 ספרים, בהם שני רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער. ספרה "ילדי הפלא" קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה. היא תפקדה כשגרירה הלאומית לספרות לאנשים צעירים לשנת 2018–2019 מטעם ספריית הקונגרס.
השתתפה באנתולוגיה "חמישים", לציון חמישים שנות כיבוש הגדה המערבית, שראתה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית ב-2017.
קורות חיים
וודסון נולדה בקולומבוס, אוהיו וגרה בנלסונוויל עד שמשפחתה עברה דרומה. בשנים הראשונות לחייה התגוררה בגרינוויל שבדרום קרוליינה, לפני שעברה לברוקלין בגיל שבע בערך. היא תארה את מקומות מגוריה באוטוביוגרפיה שהוציאה לאור ב-2014 בשם "ילדה חומה חולמת" (באנגלית: "Brown Girl Dreaming").
בין השנים 1968- 1973, וודסון חילקה את זמנה בין דרום קרוליינה וברוקלין, עד שסבתה עברה לגור בברוקלין.
וודסון מעידה על עצמה שהייתה ילדה קוראת. עם זאת, למרות הזמינות של ספרות ילדים, מעט מאוד ספרים שיקפו את חוויותיה, כילדה לא לבנה. עד שבבגרותה היא גילתה את ג'יימס בולדווין, וירג'יניה המילטון, טוני מוריסון, ניקי ג'ובאני ורוזה גאי אותם היא מזכירה, יחד עם המורה שלה לאנגלית בבית הספר, בראיונות כשהיא נשאלת מי נתן לה השראה לכתוב.
וודסון, מלמדת בני נוער במחנה הקיץ של קרן הספרים הלאומית שבו היא משתתפת בעריכת האנתולוגיה השנתית של אוסף היצירות של המשתתפים במחנה.
וודסון מתגוררת עדיין בברוקלין, עם בת זוגה הרופאה, ג'ולייט ווידוף ושני ילדיהן.
כתיבה
וודסון למדה אנגלית במטרה להיות מורה וראתה בכתיבה תחביב בלבד. לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת אדלפי עבדה בחברה Kirchoff/Wohlberg המוציאה לאור ספרי ילדים. כשעזרה לכתוב את מבחני הקריאה הסטדנדרטים של קליפורניה ושילבה בהם קטע מתוך ספר למגירה שכתבה עוד בימי לימודיה היא עוררה את סקרנותה של ליזה פוליצר-ווג, סוכנת ספרי הילדים בחברה אשר ביקשה מוודסון לראות את שאר כתב היד. היא קיבלה את כתב היד בחזרה עם ההערות ותיקונים אך החליטה לא לעבוד עם ההוצאה לאור ונרשמה במקום לקורס לכתיבת ספרי ילדים בניו סקול, שם פגשה את העורכת של ההוצאה לאור דל פבלישינג אשר קנו את כתב היד. וודסון הוציאה לאור שישה ספרים בהוצאה.
וודסון כתבה מעל 30 ספרים, ביניהם 2 רומנים, ספרי ילדים וספרי נוער. ספרה "ילדי הפלא" (באנגלית: "Miracle's Boys") קיבל ב-2012 עיבוד למיני-סדרה לטלוויזיה בבימוי משותף של כמה במאים, ביניהם ספייק לי.
וודסון כותבת על נושאים שלא נדונו לפני כן בספרי ילדים ונוער לפני פרסום ספריה. נושאים אלו כוללים משפחות מעורבות בין-גזעיות, הריון בגיל העשרה והומוסקסואליות. היא בוחנת בספריה סוגיות של מגדר, מעמד וגזע כמו גם משפחה והיסטוריה. אף על פי שרבות מהדמויות בספריה שייכות לקבוצות שוליים בחברה, וודסון כותבת לרוב על החיפוש האישי שלהם אחר עצמם ולא על החיפוש אחר שוויון או צדק חברתי.
רק שלושה מספריה נכתבו מנקודת מבט גברית. שאר יצירותיה של וודסון כתובות מנקודת מבט של דמות נשית. הסיפור הקצר "Trev", שפורסם ב-2009 באנתלוגיה "היפה והרגיל: שנים עשר סיפורים של זהות" נכתב מנקודת מבט של גבר טרנסג'נדר.
עם קבלת פרס מרגרט אדוארד בשנת 2006, חבר השופטים שהורכב מספרנים וספרניות ציינו את ספרי של וודסון כמעצימים ופורצי דרך. חלק מהנושאים שמופיעים בספריה של וודסון כגון הומוסקסואליות, התעללות בילדים שפה קשה ותכנים אחרים הובילו לניסיונות לצנזרם.
ב-2014, זכתה וודסון בפרס לספרות נוער על ספרה "Brown Girl Dreaming", ספר זכרונות שכתבה על הזמנים שבהם גדלה והתבגרה בדרום קרולינה וניו יורק בשנות ה–60 וה–70. בטקס הענקת פרסי הספרים הלאומי האמריקאי, הסופר דניאל הנדלר שהעניק לוודסון את הפרס, התלוצץ על כך ש-"ג'קי וודסון אלרגית לאבטיחים. תנו לזה לשקוע בתודעה שלכם". אבטיח, לצד עוף מטוגן, הוא מאכל שמשויך באופן סטריאוטיפי לאפרו-אמריקאים. האמירה הגזענית ספגה ביקורת חריפה. וודסון הגיבה במכתב פתוח בניו יורק טיימס בו הדגישה שהלצות כאלו שנובעות מבורות רק מחזקות אותה בהרגשת השליחות שיש לה להביא לקוראים את ההיסטוריה והמציאות הברוטלית במדינה כדי שאף אחד לעולם לא יחשוב שזה בסדר להתלוצץ כך על כאבו של אחר. הנדלר התנצל והבטיח לתרום לקמפיין "We Need Diverse Books" שמטרתו היא קידום יצירת ספרי ילדים שגיבוריהם אינם לבנים, סטרייטים ובריאים, כל סכום שיתרם ב-24 שעות. בזכות ההבטחה הצליח הקמפיין לגייס מעל ומעבר ליעד המקורי.
ב-2017 הייתה אחת מ-26 סופרים וסופרות, ביניהם חתן פרס נובל מריו ורגס יוסה, עלאא חליחל, דייב אגרס, אסף גברון, רג'א שחאדה וארנון גרונברג, שלאחר סיורים בגדה המערבית כתבו וחיברו אנתלוגיה בשם "חמישים" לציון חמישים שנים לכיבוש הישראלי. וודסון כתבה על החיילים והמחסומים שראתה מתוך החוויה שלה כסופרת שחורה בארצות הברית, ארץ שבה ידם של השוטרים קלה מאוד על ההדק. הספר ראה אור במקביל באנגלית, בעברית ובערבית.
אלי קרטן
אלי ז'וזף קרטן (בצרפתית: Élie Joseph Cartan; 9 באפריל 1869 – 6 במאי 1951) היה מתמטיקאי צרפתי שנודע בזכות עבודתו המרכזית על תאוריות חבורות לי והשלכותיהן הגאומטריות. תרם רבות גם לפיזיקה מתמטית, גאומטריה דיפרנציאלית ותורת החבורות.
בנו, אנרי קרטן, היה אף הוא מתמטיקאי חשוב.
עבודתו
על פי דבריו עצמו, עיקר עבודתו של קרטן התרכזה בתאוריות קבוצות לי (186 מאמרים שהתפרסמו בין השנים 1893 - 1947). הוא החל בהנחת היסודות על מרכיבי קבוצת לי פשוט, כשהוא מחבר את עבודותיהם של פרידריך אנגל ווילהלם קילינג. קרטן הציג לראשונה את הרעיון של חבורה אלגברית, נושא שלא פותח בצורה רחבה לפני שנת 1950. בנוסף הוא פיתח את ההבנה הכללית של תבנית דיפרנציאלית אנטי-סימטרית.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון (בצרפתית: Mandat français en Syrie et au Liban, בערבית: الانتداب الفرنسي على سوريا ولبنان) התקיים לאחר כיבוש והתפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ובין השנים 1923–1946. בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20 השליטה הבריטית והצרפתית בשטחים הללו במזרח התיכון הוכרה רשמית על ידי שיטת המנדטים של חבר הלאומים. רעיון המנדטים היה לשלוט על טריטוריה מסוימת עד שאזרחיה יוכלו להקים מדינה עצמאית, והמנדט "יתפוגג" לאחר מכן. הבריטים קיבלו את המנדט על ארץ ישראל (כולל עבר הירדן) והמנדט על מסופוטמיה, והצרפתים קיבלו את אזורי סוריה ולבנון ואלכסנדרטה (כפי שהוסכם בין בריטניה וצרפת בהסכם סייקס–פיקו). בפועל, הממשל הצרפתי התערב לעיתים תכופות באזורים הללו והיחס היה יותר כאל קולוניה (שלטון ישיר) מאשר אל מנדט (שלטון רך יותר). ב-29 בספטמבר 1923 נמסר לצרפת רשמית המנדט של חבר הלאומים על סוריה, שכלל את שטחן כיום של סוריה, לבנון ואלכסנדרטה. המנדט הצרפתי הסתיים בשנת 1943, ובתחומו הוקמו מדינות עצמאיות של סוריה ולבנון. הכוחות הצרפתיים עזבו לבסוף את סוריה ולבנון בשנת 1946.
סוריה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד השלטון המנדטורי הצרפתי
בשנות מלחמת העולם הראשונה, עתיד האזור כולו (בין מצרים לטורקיה של היום) היה נתון לשורה של הבטחות והסכמים סותרים בין צרפת לבריטניה (סיכומים בכתב בברית לונדון, הסכם סייקס–פיקו וכן סיכומים בין לויד ג'ורג' לז'ורז' קלמנסו), ובין האחרונה לעוד גורמים (פייצל הראשון - מכתבי חוסיין-מקמהון וכן התנועה הציונית - הצהרת בלפור). אמנם הבריטים דאגו לפזר הבטחות שניסוחן לא מחייב (בראייתם), אבל זה לא מנע ממקבלי ההבטחות לדרוש אותם, כמובטח. לפי חלופת המכתבים בין חוסיין למקמהון, סוריה הייתה אמורה להיות חלק מהמדינה הערבית הגדולה שתקיף את כל חצי האי ערב, עיראק ועד גבול טורקיה, בעוד שהבריטים, ראו עצמם מחויבים יותר לעמיתיהם הצרפתים, שלהם הובטחה סוריה ולבנון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית התפרקה. ב-1 באוקטובר 1918 הגיע פייסל הראשון מהשושלת ההאשמית לדמשק והקים בה ממשלה ערבית עצמאית סורית. הבריטים העלימו עין מהצעד הזה, שכן הצרפתים עוד לא היו מוכנים לשלוח כוחות לממש את שלטונם על האזור מפני המחסור בחיילים ובתקציב, עקב המלחמה בשטחה נגד גרמניה, שאך זה הסתיימה. בביירות הוקמה "ממשלה מקומית" מטעמו של פייסל. שליחו, שוכרי אל-איובי, כונן מחדש בעיירה בעבדא (בירתה בעבר של ה"מותצרפיה" הלבנונית) את "המועצה המנהלית של לבנון". אולם ב-7 באוקטובר 1918 הגיע הצי הצרפתי לנמל ביירות, וב-8 באוקטובר הגיע לביירות גם הצבא הבריטי. ב-23 באוקטובר הקימו הבריטים באזור מנהל צבאי זמני (O.E.T.A, ראשי תיבות: "מנהל השטחים שנכבשו מהאויב"), והגנרל אדמונד אלנבי חילק אותו לשלושה חלקים, דרום, מזרח ומערב, והפריד בכך בין לבנון לכל שאר סוריה. הממשלה המקומית שהוקמה מטעמו של פייסל בלבנון, גורשה, והשטח הוכרז אזור מנהל צבאי ("O.E.T.A מערב"), שמתוקף הסכם סייקס–פיקו היה מיועד לשליטה צרפתית. באוקטובר 1918 מונה פרנסואה ז'ורז'-פיקו לנציב עליון בלבנון. ב-7 בנובמבר 1918 נמסרה לפרסום בעיתוני ארץ ישראל, סוריה ועיראק "ההצהרה הבריטית-הצרפתית", שהדגישה את זכותם של תושבי האזור לעצמאות ולהגדרה עצמית. בדצמבר 1918 נערכו שיחות בין ראשי הממשלות דייוויד לויד ג'ורג' וז'ורז' קלמנסו, בהן הוחלט כי סוריה תהיה תחת שליטתה של צרפת. ב-13 בספטמבר 1919 נערך "הסכם דוביל" בין לויד ג'ורג' לקלמנסו על פינוי הצבא הבריטי מסוריה ומסירת שטחיה לצרפתים. הבריטים המשיכו לקיים באזור זה נוכחות סמלית, אך לא התערבו במהלכי הצרפתים, ובנובמבר 1919 פינו את צבאם משטחי סוריה ולבנון.
מאוגוסט 1919 שהתה בפריס משלחת מרונית, שהעלתה את תביעת העדה המרונית למדינה נפרדת בגבולות נרחבים. ב-8 באוקטובר 1919 הבטיח ז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת, כי לבנון תתקיים כמדינה נפרדת, ומינה את הגנרל אנרי גורו לנציב עליון של סוריה ולבנון. בנובמבר-דצמבר 1919 נועדו קלמנסו ופייסל בפריס, ובינואר 1920 הגיעו להבנה: פייסל הסכים להכיר בלבנון נפרדת, בגבולות מצומצמים ותחת מנדט צרפתי, וכן לחסות צרפתית לממשלתו שבסוריה. אולם בעקבות חילופי שלטון בצרפת בינואר 1920, אימצה הממשלה הצרפתית החדשה מדיניות קולוניאלית אגרסיבית בלבנון. בעקבות זאת, הפעילו הלאומיים בסוריה לוחמי גרילה אנטי-צרפתיים בשטחי לבנון (בין היתר באצבע הגליל, שם היו מאורעות תל חי). ב-8 במרץ 1920, משנודע כי ועידת סן רמו עומדת לאשר לצרפת את המנדט על סוריה ולבנון, הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאותה של סוריה, על ריבונותה בגבולותיה הרחבים ועל פייסל כמלך סוריה, והוקמה הממלכה הערבית של סוריה. ב-25 באפריל 1920 מסרה ועידת סן רמו לצרפת את "המנדט על סוריה ולבנון" באופן רשמי.
ב-1920 שלחו הצרפתים כוחות ללבנון, והבריטים, שהממלכה הסורית פעלה בחסותם, התפנו משם כדי לממש את הבטחתם. פייסל לא ויתר, ושלח את צבאו להיאבק בצרפתים. ב-10 ביולי 1920 חברו מרונים חברי "המועצה המינהלית של לבנון" למוסלמים סוניים שחתרו לברית עם דמשק נגד צרפת, וחתמו על איגרת לפייסל, ובה תמיכה במלכותו העצמאית. החותמים נעצרו תוך יומיים בפקודת הגנרל הצרפתי אנרי גורו. ב-14 ביולי 1920 שלח הגנרל אנרי גורו אולטימטום לממשלה בדמשק, ומבלי להמתין לתשובה, נתן פקודה לצבא הצרפתי להתקדם לעברה. פייסל פיזר את הקונגרס והצבא, וב-20 ביולי קיבלה ממשלתו את תנאי האולטימטום הצרפתי, אך לקראת סיום מלחמת סוריה-צרפת, ב-24 ביולי 1920 הובסו הכוחות הלאומיים הסוריים בקרב מייסלון, וב-25 ביולי נכנס הצבא הצרפתי לדמשק. ב-28 ביולי עזב פייסל את סוריה. הצרפתים אפשרו לו לצאת את דמשק בכבוד, אך דנו למוות 32 מראשי הלאומיים, ורבים אחרים נאסרו. לאחר מכן קיבל הכיבוש הצרפתי של סוריה גושפנקא של מנדט חבר הלאומים. המנדט עיצב מחדש את גבולותיה של סוריה. ראשית, נוצרה המדינה החדשה לבנון הגדולה. שנית, נמסרו לידי טורקיה חלקים ממחוז חלב, וכן מחוז אלכסנדרטה, לאחר מכן.
חלוקת סוריה ל"מדינות"
שטח המנדט שנמסר לאחריותה של צרפת, כלל ארבעה וילאייטים עות'מאניים: חלב, דיר א-זור, ביירות (להוציא חלק מצפון ארץ ישראל שנותר בידי המנדט הבריטי) ודמשק. ב-1 בספטמבר 1920 חילקו הצרפתים את שטחי המנדט בסוריה לשלוש "מדינות": מדינת דמשק, מדינת חלב, ומדינת לטקיה ("הטריטוריה העלווית"). ב-1 בספטמבר 1920 הכריז הנציב העליון הצרפתי, הגנרל אנרי גורו, בטקס בביירות על הקמת "מדינת לבנון הגדולה". ב-23 בדצמבר 1920 נחתם הסכם בריטי-צרפתי, שקבע סופית את הגבול בין ארץ־ישראל לבין סוריה והלבנון, כאשר "אצבע הגליל" נותרה בשטח המנדט הבריטי. במרץ 1921 כוננו הצרפתים את מדינת ג'בל א-דרוז שבהר הדרוזים כאוטונומיה תחת שלטון המנדט. ב-20 באוקטובר 1921 נערך "הסכם פרנקלין-בויון" (שרי החוץ של צרפת וטורקיה), בו נקבע הגבול שבין טורקיה לסוריה. בין צרפת לממשלת אתאתורכ הוסכם כי סנג'ק אלכסנדרטה יישאר בסוריה, אך צרפת תנהיג בו הסדרים אוטונומיים, שיתנו ביטוי למיעוט (לגרסת טורקיה: לרוב) דובר הטורקית. כל אחת מהישויות המדינתיות החדשות נשלטה בידי "נציג" של הנציב העליון הצרפתי, שהחזיק בסגל מינהלי לפי הדגם של המינהל המרכזי בביירות. מתחתיו מינו הצרפתים מושל מקומי שכונה "ואלי". הוא היה כפוף לנציג באופן מלא, וסייעה לו מועצה שמונתה בידי הנציג. גם חלוקת המשנה של המדינות עצמן נעשתה על בסיס החלוקה המינהלית העות'מאנית. המדינות חולקו לסנג'קים, שבראש כל אחד מהם עמד "מותצרף". על-פי אותו דגם נעשתה גם החלוקה המינהלית לנפות ולרשויות נוספות. התקציב המנדטורי היה מאוחד לסוריה וללבנון, ו-47% ממנו הופנו ללבנון.
הלאומיים הסוריים ראו בחלוקת סוריה לישויות פוליטיות שונות, ביטוי לקולוניאליזם על פי העיקרון "הפרד ומשול", וטענו בין היתר כי הצרפתים יצרו את "לבנון הגדול", את "מדינת העלווים" ואת "חבל אלכסנדרטה" כרצף טריטוריאלי שתכליתו לנתק את פנים-סוריה מן החוף. כדי להפחית את הבזבוז הכספי הנובע מהחזקת מנגנוני ממשל כפולים, ביוני 1922 הכריז הנציב העליון אנרי גורו על כינונה של "פדרציה" סורית, שכללה את מדינת דמשק, מדינת חלב והטריטוריה של העלווים, שהוכרזה עתה "מדינה". ביולי 1922 אישר חבר הלאומים את הסדרי המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון.
במרץ 1923 בוצע ההסכם מדצמבר 1920 בין בריטניה לצרפת בנוגע לגבול שבין סוריה לארץ־ישראל. ב-9 במאי 1923 החליף מקסים וייגאן את אנרי גורו כנציב העליון. הוא התיר בחירות למועצות של ה"מדינות" השונות, והן נערכו ביוני 1923. בספטמבר 1923 אושרר סופית בחבר הלאומים "המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון". בינואר 1924 שמעו הנציגים החלביים כי הצרפתים עומדים להפריד את חבל אלכסנדרטה האוטונומי ממדינת חלב ולספח אותו למדינת העלווים, ובעקבות זאת החליטה המועצה הפדרלית על התבטלותה, ועל איחוד של שלוש המדינות. אולם השלטון הצרפתי לא אישר את הכרזת האיחוד כלשונה, וב-26.6.1924 הודיע על איחוד בגרסתו, שלא כלל את מדינת ג'בל א-דרוז ואת מדינת העלווים, אלא של דמשק וחלב ואליהם צורף חבל אלכסנדרטה במעמדו האוטונומי. המועצות הייצוגיות אוחדו למועצה אחת, שמוקמה בדמשק, בירת הקבע של "מדינת סוריה". בנובמבר 1924 התפטר הנציב וייגאן (כיהן עד 1 בינואר 1925) ובמקומו מונה מוריס סראי, שהגיע לביירות בינואר 1925. בסוף 1926 הגיע לביירות הנציב העליון החדש, אנרי פונסו.
סוריה ולבנון תחת השלטון המנדטורי
במהלך תקופת המנדט הצרפתי, האליטה המקומית הסורית מהתקופה העות'מאנית שמרה על מעמדה, ותפקדה כגורם מתווך בין השלטונות הצרפתיים לבין האוכלוסייה המקומית. בתקופה הזו הזרם הלאומי ערבי היה הזרם הדומיננטי בסוריה, אך בשונה מהעבר, הזרם הלאומי דגל באופן גובר והולך בלאומיות ערבית-סורית על חשבון הפאן-ערביות.
ב-1929 אוכלוסיית שטחי המנדט הצרפתי מנתה 2.139 מיליון נפש, מתוכם 1.593 מיליון מוסלמים.
בעוד שהצרפתים היו מפיציו הנמרצים ביותר של חינוך מודרני בתהליכי המודרניזציה במזרח התיכון במאה ה-19, בתקופת המנדט שלהם בסוריה הם חדלו לטפח את רשת החינוך, כדי שלא תצמיח מתוכה לאומיים מקומיים. ב-1920 היו בסוריה רק שני בתי ספר תיכוניים. לאורך תקופת המנדט נותרה רשת החינוך הציבורית בסוריה משנית בהיקפה לחינוך שהתנהל במסגרות הפרטיות והעדתיות. הם עשו ככל שביכולתם שלא להרחיב את החינוך ואת השימוש היומיומי המודרני בשפה הערבית. הם הכניסו לרשת החינוך הציבורי את השפה הצרפתית, החדירו אותה בהרחבה לתוכנית הלימודים ושמו אותה על בסיס שווה לערבית מבחינת הדרישות והבחינות. ב-1931 רק 28% מתושבי סוריה ידעו קרוא וכתוב. ספרי הלימוד בבתי הספר, הנחילו לתלמידים תודעה מצומצמת ביותר בדבר הקשר לארצות ערב האחרות באזור. המדיניות הצרפתית חתרה לנתק את סוריה מזיקותיה האזוריות, המסורתיות האסלאמיות והערביות המודרניות. החלוקה הפנימית של סוריה ל"מדינות" נועדה בראש ובראשונה להילחם בלאומיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזו הצרפתים על משטר חירום ושלחו לדמשק את הגנרל מקסים וייגאן כמפקד "צבא הלבאנט" וזירת הים התיכון, והוא ייצב את השלטון. במאי 1940 הוא חזר לפריז לשמש כרמטכ"ל. לאחר הכניעה לגרמניה והקמת משטר שיתוף הפעולה של ממשלת וישי, הורה למחליפו בסוריה, הגנרל מיטלהאוזר, לקבל את תנאי הכניעה לגרמניה, ומיטלהאוזר הכריז על כך ב-28 ביוני 1940. עתה נסגר הגבול בין סוריה לארץ ישראל.
סוריה ולבנון נותרו תחת שלטון ממשלת וישי מיוני 1940 עד יוני 1941. בנובמבר 1940 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ למושל. בינואר 1941 הכריז שוכרי אל-קוותלי על שביתה כללית ובמרץ 1941 העלה את תביעותיו הלאומיות: הוא דרש מממשלת וישי הכרה מיידית בעצמאות סוריה ואשרור חוזה 1936, ביטול צנזורה, שחרור אסירים וכינונה של ממשלה ייצוגית. באפריל 1941 ביטל דנץ את מערך הדירקטורים המחוזיים של סוריה ומינה ממשלה לאומית, שבראשה הועמד ח'אלד אל-עט'ם, שכיהן במשך שנתיים.
במאי 1941 התחולל בעיראק מרד רשיד עאלי אל-כילאני נגד הבריטים. ממשלת וישי הורתה לגנרל דנץ להתיר למטוסים גרמניים לתדלק בסוריה בדרכם לצפון עיראק. בעקבות מעברם של המטוסים בסוריה וחתימת הסכם בין גרמניה הנאצית לממשל וישי על שיתוף פעולה צבאי פעיל, הגיבו הבריטים בהפצצת שדות התעופה הסוריים והתכוננו לפלישה. הבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם, וב-8 ביוני 1941 יצאו כוחות חבר העמים הבריטי וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון. ב-8 ביוני, יום הפלישה, פרסם הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו, נציגו של שארל דה גול, כרוז לתושבי סוריה ולבנון: "אני מבטל בזאת את המנדט ומכריז שאתם חופשיים ועצמאיים. מכאן ואילך אתם עמים ריבוניים ועצמאיים. מעמדכם הריבוני והעצמאי יעוגן בחוזה אשר יגדיר את יחסינו ההדדיים". המלחמה בסוריה ובלבנון הסתיימה בכיבוש שטחי המנדט, ובהחלת שלטון אנשי צרפת החופשית במקום זה של צרפת של וישי. בשורה של הסכמים בין בריטניה וצרפת, שהאחרון בהם נחתם ב-7 באוגוסט 1941, הכירה בריטניה באינטרסים ההיסטוריים של צרפת בלבאנט.
הגנרל קאטרו חזר לכהן כנציב העליון, והממשל הצרפתי התארגן מחדש, בגיבוי של כוח צבאי צרפתי ושל "הכוחות המיוחדים" המקומיים שתחת פיקוד צרפתי. גם הבריטים נשארו בתחום המנדט הצרפתי, במשך כל תקופת המלחמה, אולם הם הציבו את אנשיהם בדרגה של נציגים דיפלומטיים בלבד. בספטמבר 1941 חזר קאטרו על הצהרתו בדבר ההכרה הצרפתית בזכויות סוריה ולבנון לעצמאות וטען כי רק מצב המלחמה הוא זה שמעכב את מימוש הזכויות הללו. קאטרו החל לקדם מדיניות של הישענות על הגורמים ששיתפו פעולה עם צרפת עוד משנות ה-20: בלבנון – האגף הלאומי המרוני בהנהגת אמיל אדה, ובסוריה – "המתונים", יריבי "הגוש הלאומי". בתוקף סמכותו כנציב העליון, ובמצב של השעיית החוקות, אותו ירש משלטון וישי, מינה עוד בקיץ 1941 את תאג' א-דין אל-חסני לנשיא סוריה. ב-26 בנובמבר 1941 הכריז קאטרו על עצמאות לבנון.
בינואר 1943, כשמת הנשיא אל-חסני, הכריזו הצרפתים על החזרת החוקה הלבנונית מ-1926 והסורית מ-1930. קאטרו מינה לנשיא סוריה את "המתון" עטא אל-איובי, ולנשיא לבנון את אלפרד נקאש. עם הכרזת החוקות, הוחלף תוארו של קאטרו ל"נציג כללי". קאטרו חזר לאלג'יריה ובמקומו מונה דיפלומט מקצועי. בינואר 1943 הכריזו הצרפתים גם על בחירות בקיץ אותה שנה.
עצמאות
לאחר הבחירות בסוריה ובלבנון, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה. ב-11 בנובמבר 1943, עצרו כוחות צרפת החופשית מנהיגים לבנוניים בולטים וכלאו אותם במצודת ראשיא. בין מנהיגים אלו היו: בשארה אל-ח'ורי, ריאד א-סולח, פייר ג'ומאייל, כמיל שמעון ועאדל עוסיראן. אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק, התקיימה שביתה כללית, והוכרז על ממשלת מרי זמנית. מאסר המנהיגים הביא לעניין בינלאומי נרחב וללחץ על הצרפתים שהביא לשחרור המנהיגים. בעקבות אולטימטום בריטי, ב-22 בנובמבר 1943 נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית.
ב-1 בינואר 1944 הוכרה סוריה כרפובליקה עצמאית. בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה. הצרפתים נמנעו הפעם מלהגיב בכוח. ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של הר הדרוזים ואזור העלווים.
לאורך שנת 1944 פעלו ממשלות סוריה ולבנון כגופים ריבוניים, בין היתר החלו לקשור קשרים בינלאומיים. בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזים עם סוריה ולבנון, שיבטיחו את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת. אולם אל-קוותלי סירב להיכנס למשא ומתן לפני שיפונו כל הכוחות הזרים מאדמת סוריה. בפברואר החלו שיחות עם צרפת, אולם הן הגיעו למבוי סתום. במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק שנמשכו עד 31 במאי, שגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי. כמו כן, בניין הפרלמנט בדמשק נהרס. האש הופסקה רק בעקבות איגרת קשה מצ'רצ'יל לדה-גול ולחץ אמריקני. בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהן מסוריה ומלבנון. שתי המדינות התקבלו ל כמדינות עצמאיות.
תחת לחץ של לאומנים סוריים פינו הצרפתים את כוחותיהם ב־17 באפריל 1946 (ותאריך זה נחשב ליום חגה הלאומי של סוריה) והשאירו את הארץ בידיה של הממשלה הסורית שנוצרה עוד בזמן המנדט. פינוי הכוחות הזרים הושלם בלבנון באוגוסט 1946.
חופשי (שיר של מרגלית צנעני)
חופשי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. הוא יצא לאור בדצמבר 1996, כסינגל מתוך אלבום האולפן התשיעי של הזמרת, חופשי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי רחל שפירא והופק על ידי ירוסלב יעקובוביץ'. "חופשי" הופץ כסינגל רשמי מתוך חופשי, על מנת לעזור בקידום המסחרי שלו. הוא הגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים השבועי של תחנת הרדיו רשת ג'.
ויקטור צ'רנומירדין (שוברת קרח)
ויקטור צ'רנומירדין (ברוסית: Ви́ктор Черномы́рдин) הוא שמה של שוברת קרח רוסית מונעת דיזל מפרויקט 22600 ("LK-25"), על שם ויקטור סטפנוביץ' צ'רנומירדין. כלי שיט זה נחשב לאחת משוברות הקרח הלא-אטומיות החזקות והגדולות ביותר בעולם.
היסטוריה
תאגיד המספנות המאוחד קיבל הזמנה מהסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות לבניית שוברת קרח בשנת 2011. עלות החוזה עמדה על 7.95 מיליארד רובל והעבודות החלו באוקטובר 2012 במספנה הבלטית (BZS). תוכנן להשיק את שוברת הקרח בקיץ 2014 ולהשלים את בנייתה בסוף 2015. אך הבנייה התעכבה.
סכסוך עם Nordic Yards
באוגוסט 2013 חתמו המספנה הבלטית ומספנת "Nordic Yards" על חוזה לייצור שלדה עבור ה-LK-25. על פי תנאי החוזה, משקלו יהיה כ-2.5 אלף טון ובשווי 1.5 מיליארד רובל שאמור היה להיבנות במפעל גרמני ויועבר לסנקט פטרבורג דרך הים. Nordic Yards קיבלה מקדמה של 223 מיליון רובל. עם זאת, שגיאות בתיעוד התכנון שנחשף השעו עד מהרה את ביצוע החוזה ובשנת 2016 החוזה הופסק מכיוון שלאחר המשבר הכלכלי בשנת 2014 הפך רווחי יותר לבנות שלדה ברוסיה. בעניין זה התגלע וויכוח בנושא החזרת חלק ממקדמת הסכום בסך 185 מיליון רובל. בשנת 2017 סירב בית המשפט להחזיר את המקדמה למפעל הבלטי.
שגיאות בפרויקט
בשנת 2013, הפרויקט נקל בקשיים לאחר שנודע כי ישנו עודף משקל בלתי מקובל של הספינה המתוכננת והחוזה הופסק מול לשכת העיצוב "אייסברג". פרויקט שוברת הקרח תוכנן מחדש על ידי לשכת העיצוב וימפל בניז'ני נובגורוד. ב-30 בדצמבר 2016 שוברת הקרח נגררה למעגן המספנה מספר 2.
בספטמבר 2017, המשך העבודות על שוברת הקרח הועבר למספנות האדמירליות לצורך השלמת עבודתו. באוגוסט 2018 החלו ניסויי עגינה של הספינה.
שרפה
ב-27 בנובמבר 2018 פרצה שרפה על שוברת קרח בבנייה עקב פיצוץ אדים דליקים. הסיפון השלישי והרביעי נפגעו, שטח של 300 מ"ר נשרף והשרפה גרמה להפסדים של כ-150 מיליון רובל ושוב עיכבה את המשך הבנייה.
ניסויי עגינה חוזרים החלו באביב 2019 ובאוקטובר 2019 עברה שוברת הקרח לניסויים בים. ביולי 2019 הודיע המנכ"ל הסוכנות לתחבורת ימים ונהרות כי בדיקות קרח של שוברת הקרח יתקיימו בים קארה במרץ-אפריל 2020, לאחר שהספינה הועברה ללקוח.
נכון לקיץ 2019, העלות הכוללת של בנייתה נאמדה בכ-12 מיליארד רובל. במרץ 2020 הודיע ראש הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות אלכסנדר פושיבה, כי שוברת הקרח שתוזמן בשנת 2020 לפעול באזור החוג הארקטי והים הבלטי. באפריל 2020, שר התעשייה והמסחר של הפדרציה הרוסית, דניס מנטורוב, הודה שהעלות הראשונית של בניית שוברת הקרח גדלה מ-8 מיליארד רובל ליותר מ-10 מיליארד רובל. הנפת דגל על שוברת הקרח וכניסתה לשירות צי שוברות הקרח הרוסי התרחשה ב-30 בספטמבר 2020.
מנזר פולדה
מנזר פולדה הוא מנזר בנדיקטיני על גדת הנהר פולדה במדינת הסן בגרמניה של היום. מנזר פולדה הוא מהמנזרים הגדולים והחשובים ממזרח לריין בימי הביניים הקדומים. המנזר הוקם בשנת 744 על ידי סטרומי הקדוש, תלמידו של בוניפציוס הקדוש, מבשר הנצרות לגרמניה. לאורך המאות השמינית והתשיעית היווה המנזר אחד ממרכזי הלמידה והתרבות החשובים ביותר באימפריה הקרולינגית. עם פטירתו של בונופיציוס וקבורתו בכנסיית המנזר בשנת 754, הלכה וגדלה גם חשיבותו הדתית של המנזר שהחל מושך אליו צליינים מרחבי כל גרמניה ואירופה.
הקרולינגים והאפיפיורות
לאורך המאה השמינית, עקב לחץ הולך וגובר מצד הלומברדים שאיימו לכבוש את רומא. הלכה ונרקמה ברית בין מוסד האפיפיורות לשושלת הקרולינגית, אותו זמן החזיקו הקרולינגים במשרת המאיורדומוס. האזורים שממזרח לאוסטרזיה, מה שהיום חלק ממרכז ומזרח גרמניה, היו מאוכלסים בשבטים פגנים שאיימו על הממלכות הנוצריות של אירופה. לאחר שהאימפריה הביזנטית והאפיפיורות התרחקו זה מזה עקב מחלוקת האיקונוקלאזם, הבין האפיפיור גרגוריוס השני שעליו למצוא בעל ברית חדש שיספק הגנה צבאית ופוליטית לכנסייה הקתולית. מנגד, הקרולינגים היו זקוקים ליוקרה והלגיטימציה שברית עם הכנסייה תוכל לספק לצורך הדחת השושלת המרובינגית. האמצעי העיקרי לחיזוק אותה ברית היו המנזרים. בוניפיציוס הקדוש נשלח לנצר את גרמניה בתמיכתו של גרגוריוס השני וקארל מרטל. ברית זו תוביל את האפיפיור סטפנוס השני להיות לאפיפיור הראשון שחצה את האלפים כדי להמליך את פיפין הגוץ ל"מלך בחסד האל" על הממלכה הפרנקית. ולימים גם תוביל להכתרתו של קארל הגדול ל"קיסר האימפריה הרומית".
היסטוריה
סטרומי שימש כאב המנזר הראשון בשנים 744–779. מחליפו, באוגולף, היה אב המנזר בשנים 779–802, בראשותו הפכה פולדה למרכז אינטלקטואלי שוקק חיים ואחד ממעוזי הרנסאנס הקרולינגי. אחד מיועציו הבכירים של קרל הגדול, איינהרד, הוכשר במנזר פולדה בתקופת האב באוגולף. איינהרד מהווה דוגמה לתופעה רחבת ממדים שתלווה את אירופה לאורך ימי הביניים בה אצילים פרנקים רבים שלחו את בניהם ובנותיהם להתחנך בבתי ספר שפעלו בכנסיות העירוניות ובמנזרים. במנזר הכשירו לכמורה או לפקידות שהשתלבה במנגנון המינהל המלכותי.
עם שקיעתו של הרנסאנס הקרולינגי פחתה חשיבותו של מנזר פולדה, אף על פי שעדיין היווה מרכז כלכלי וחברתי חשוב. מהמאה ה-13 נשא אב המנזר גם בתואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה. מעמד זה הקנה עושר רב למנזר שבהדרגה אייש את משרותיו הבכירות באצילים שניסו במאה ה-14 להשתלט על נכסי המנזר. על אף שנשאר מוסד לימודי ודוכסות עד למאה ה-18, מנזר פולדה לא חזר לימי הזוהר של ימי הביניים המוקדמים.
אדריכלות
הכנסייה הראשונה שנבנתה לשימוש הנזירים בפולדה היא כנסיית הגואל שנבנתה בשנת 751. צורתה בזיליקה בצורת מלבן שבצלעו המזרחית היה קבוע אפסיס – כדרך כל כנסיות התקופה.
עם שגשוגו הכלכלי של המנזר ועליית חשיבותו הדתית, החלה בניית כנסיית חדשה וגדולה יותר שהוקדשה לבוניפציוס הקדוש בין השנים 790–819. אב המנזר רוטגר, החליט להוסיף אפסיס נוסף בקצה המערבי כדוגמת כנסיית פטרוס הקדוש ברומא, מקום קברו של פטרוס. הדמיון הארכיטקטוני מצביע על תפישתם של הקרולינגים ומנזריהם את בוניפציוס הקדוש, שהפך מרטיר עם הירצחו, כ"שליח אל הגרמנים" כפי שפטרוס היה השליח לרומא וכל איטליה. הדגש בצדה המערבי של הכנסייה נועד להעניק לבוניפציוס מעמד וחשיבות זהים לאלו של פטרוס.
כמו כן, ממערב למבנה הכנסייה הראשי נבנה אטריום, בדומה לכנסיית יוחנן הקדוש ברומא. הדמיון בין הכנסיות הקרולינגיות לאלו של רומא מסמל את הרצון הקרולינגי להתחבר למורשת הכפולה של רומא הנוצרית ורומא האימפריאלית. הבזיליקה בפולדה היא דוגמה להתפתחות מרחיקת לכת שחלה בבזיליקות מערביות מהתקופה הקרולינגית ואילך.
לאה לב
לאה לב (נולדה ב-5 במרץ 1995) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית, שחקנית ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם לאה מנדלב בבאר שבע שלושה ימים לאחר שהוריה אינה וקיריל עלו מרוסיה. הבכורה מבין שלושה ילדים. הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש. אמהּ נישאה בשנית לאביה החורג אלכס, ונולדו להם עוד שני ילדים.
כשהייתה לב בת ארבע עברה משפחתה לבת ים, וכשהייתה בת 13 עברה משפחתה לחולון, ואת לימודי התיכון היא עשתה בתיכון קריית שרת בעיר.
לב שירתה בצה"ל ביחידת אופק בחיל האוויר.
קריירה
מופע הסטנד-אפ הראשון שלה היה בגיל 17 בערב "מיקרופון פתוח" במועדון הקאמל קומדי קלאב. כשהייתה חיילת המשיכה להופיע במועדונים שונים בהם במועדון "סטנד-אפ פקטורי" של בן זוגה לשעבר ארז בירנבוים.
ב-2016 החלה להשתתף בתוכנית הרשת "הישראליות" בערוץ היוטיוב "שורטס" ובפייסבוק (מאוחר יותר התוכנית עברה לערוץ יוטיוב ועמוד פייסבוק עצמאיים). ב-2016 הפכה לאחת משדרניות תוכנית הבוקר "מועדון ארוחת הבוקר" ברדיו 103FM (תוכנית ההמשך של "שי ודרור"), לצד אורי גוטליב (שעזב ב-4 ביוני 2017) ושי גולדשטיין. בתוכנית זו, מעבר להגשתה, הייתה גם בעלת הפינה הקבועה "דקה מהלב", שבה דיברה על נושאים שעל סדר היום הציבורי כמו הטרדות מיניות והמאבק ללגליזציה של סמים קלים במדינת ישראל. בפברואר 2020 הופסק שידור התוכנית.
כמו כן לב הגישה ברדיו 103FM את תוכנית הלילה השבועית "גדי וילצ'רסקי ולאה לב", תוכנית קומית שמרבה בין היתר לעסוק בנושא הלגליזציה של סמים קלים. השתתפה בתוכנית "עוד כותרות" ששודרה בערוץ 2, ושיחקה בתפקיד אורח בתור עצמה בסדרת הדרמה "מסובך".
במאי 2017 היא הצטרפה לעונה השישית של התוכנית הקומית "מועדון לילה" כפאנליסטית חדשה ביחד עם הדר לוי, בערוץ 2 של קשת. במאי 2018 שימשה כפרשנית של חצי הגמר הראשון בשידור אירוויזיון 2018 בכאן 11.
ב-29 בפברואר 2020 עלתה ב-yes הסדרה "לעבור את הלילה" שבה משחקת לב את 'נטע ליברמן' לצד שי גולדשטיין.
לב כותבת ומצלמת טורי דעה שבועיים לתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר".
בנובמבר 2020 הוציאה לב את סרטון הפרודיה "מלכת השש בש" אשר מהווה פרודיה לסדרה "גמביט המלכה".
בינואר 2021 החלה להשתתף כפאנליסטית בעונה השישית של התוכנית "עד כאן!" כאשת שמאל וכן בתוכנית האירוח ערב עם שי שטרן.
וולי היקל
וולטר ג'וזף "וולי" היקל (באנגלית: Walter Joseph "Wally" Hickel; ) היה איש עסקים, יזם נדל"ן ופוליטיקאי אמריקאי מאלסקה. הוא עבד כפועל בניין, ובסופו של דבר היה לבעלים והמנהל של חברת בנייה במהלך התקופה בה אלסקה הייתה טריטוריה. לאחר מלחמת העולם השנייה היה היקל מעורב מאוד בעסקי הנדל"ן, ובבניית בתי מגורים, מרכזי קניות ובתי מלון. בשנות ה-50 נכנס היקל לפוליטיקה במהלך מאבקה של אלסקה לקבלת מעמד של מדינה בארצות הברית ונותר פעיל בפוליטיקה כל ימי חייו.
היקל כיהן כמושל אלסקה השני, לאחר שניצח בבחירות את המושל הראשון ויליאם איגן ב-1966. הוא כיהן כמושל עד 1969, עת התפטר כדי לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. בהמשך, בשנים 1990–1994, כיהן היקל כהונה שנייה מלאה כמושל מטעם מפלגת העצמאות של אלסקה.
ראשית חייו
וולי היקל נולד בעיר אלינווד שבקנזס, כבנם של אמה פאולין (לבית זקה) ורוברט אנטון היקל. הוא גדל בחווה ששכרו הוריו באגן האבק במהלך השפל הגדול ליד העיר קלפין. באוקטובר 1940 עבר היקל לאלסקה לאחר שהפליג על סיפון הספינה "יוקון" יחד עם 95 נוסעים נוספים, שם הוא החל לעבוד בענף הנדל"ן. ב-1947 הוא הקים חברת בנייה מצליחה.
היקל הצטרף לדמוקרטים שקראו לקבלתה של אלסקה כמדינה בארצות הברית במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50. ב-1958 חתם הנשיא דווייט אייזנהאואר על חוק לקבלתה של אלסקה כמדינה.
ראשית הקריירה הפוליטית
בשנות ה-50 היה היקל יושב הראש הפיננסי של המפלגה הרפובליקנית וב-1952 הוא קיבל את הגיבוי של אנשי העסקים באנקורג' להיבחר כמושל הטריטוריה, אך תחת זאת מונה לתפקיד בנג'מין היינצלמן. ב-1953 נסע היקל יחד עם רעייתו ונציגים נוספים מאלסקה לוועידה המערבית של המפלגה הרפובליקנית בסן פרנסיסקו, ובהמשך הוא נבחר כראש המועדון הרפובליקני של אנקורג'. בדצמבר אותה שנה שלחו הינקל ו-18 רפובליקנים בולטים מאנקורג' מכתב למושל הינצלמן בו הם בקשו לפטר את רוברט דארמונד ולהחליפו בתושב אנקורג'. מאוחר יותר הם שלחו מברק למזכיר הפנים דאגלס מקיי וביקשו ממנו לבנות את תדמית המפלגה וכן ביקשו מהינצלמן לשקול מחדש את החלטתו ולהיפגש עמם.
תקופת כהונה ראשונה כמושל אלסקה
ב-1966 נבחר היקל כמושל אלסקה בבחירות כלליות. בבחירות הוא ניצח את המושל המכהן, הראשון ממושלי אלסקה מאז היותה למדינה, הדמוקרטי ויליאם איגן. תקופת כהונתו הראשונה של היקל כמושל, השנייה בהיסטוריה של המדינה הצעירה, והראשונה בה כיהן מושל רפובליקני, עמדה בסימן גילוי שדות הנפט בפרודו ביי ב-1968, גורם שיוכח כמכריע מבחינה פוליטית בשנים הבאות. היקל, שהיה רפובליקני מתון, וסביבתן, לא דחף לניצול נרחב של משאבי הנפט. על כל פנים, במהלך החודשים הראשונים לכהונתו כמושל, אישר ממשלו מכירת זיכיונות נפט בשטחים של 37,000 אקר (150 קמ"ר) במדרון הצפוני של אלסקה על אף התנגדות מצד הילידים. בנובמבר 1968 החלה מחלקת התחבורה בממשלו של היקל לסלול כביש באורך של 400 מיל (640 ק"מ) מליוונגוד ועד פרודהו ביי שבהמשך זכה לכינוי "כביש היקל". באותה שנה מינה היקל את טד סטיבנס כסנאטור במקומו של בוב ברטלט שנפטר.
כמו קודמו בתפקיד, ויליאם איגן, שאף היקל לשפר את היחסים עם הילידים באלסקה בחיפוש אחר פתרונות לתביעות הקרקע שלהם. קבוצה של ילידים מהחלק הפנימי של אלסקה, כולל מוריס תומפסון ודון ג'ולס רייט, נטלו חלק מרכזי במערכת הבחירות של היקל ב-1966 ובתקופת כהונתו כמושל.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
בחירתו של ריצ'רד ניקסון כנשיא ארצות הברית ב-1968 הובילה להצעה להיקל לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית. בתחילה דחה היקל את ההצעה. ניקסון השיב שהחלטתו סופית. שנים לאחר מכן נזכר היקל שלאחר ההצעה הוא בכה והודיע שהוא יתפטר מכהונתו כמושל ויעבור לוושינגטון.
מינויו של היקל נתקל במה שהוא כינה מאוחר יותר כמסע "השמצה" בעיתון של "האשמות מטורפות" ושגויות שהוא בעל רקע מושחת ואנטי-סביבתני כמושל. ההתנגדות למינויו, שהובלה על ידי בעלי הטור המשפיעים דרו פירסון וג'ק אנדרסון. העיתונים שהתנגדו למינויו היו הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס. לאישור מינויו בסנאט התנגדו בין השאר, הסנאטורים הדמוקרטים וולטר מונדייל וג'ורג' מקגוורן. מנהל מועדון סיירה דייוויד ברואר העיד נגד מינויו של היקל. בכל אופן, ב-23 בינואר 1969 אישר הסנאט את מינויו של היקל כמזכיר הפנים.
עם תחילת כהונתו בתפקיד, הוכיח היקל את עצמו כסביבתן, והוא תמך בתוקף בחקיקה שהטילה מחויבויות על חברות הנפט שהפעילו אסדות קידוח מול החופים וכן דרשה אמצעי הגנה סביבתיים בתעשיית הנפט הצומחת של אלסקה.
קולו המרכזי של היקל בממשל ניקסון הוביל אותו בסופו של דבר לעימותים עם הנשיא. ב-1970, בעקבות הטבח בקנט סטייט, כתב היקל מכתב ביקורתי בנוגע למדיניותו של ניקסון במלחמת וייטנאם והאיץ בו להתייחס יותר לביקורת של הצעירים בנוגע למלחמה, ובין השאר הוא כתב, "אני מאמין שממשל זה מוצא את עצמו היום מובך על ידי פילוסופיה שחסרה את הדאגה הראויה לגישתם של חלק גדול של האמריקאים - הצעירים שלנו". קריאת התנגדות זו של היקל משכה תשומת לב בתקשורת העולמית, וב-25 בנובמבר 1970 הוא הודח מתפקידו. ימים אחדים לפני הדחתו, אמר היקל בתוכנית 60 דקות של CBS שהוא לא יתפטר תחת לחץ ושהוא יפרוש רק בגלל "חץ בליבי, לא בגלל כדור בגבי". תתי-המזכירים שהיו כפופים להיקל, כמו לסלי גלאזגו, שהיה אחראי על הדגה, הטבע, הפארקים והמשאבים הימיים, הודחו אף הם. לאחר פחות משנתיים בוושינגטון, שב גלאזגו לאוניברסיטת מדינת לואיזיאנה, שם הוא היה פרופסור מומחה ללימודי חיי הטבע בביצות.
כהונה שנייה כמושל אלסקה
בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-28 באוגוסט 1990 נבחרה ארליס סטרגוליסקי, חברת הסנאט של אלסקה מאנקורג' מאז 1979, כמועמדת המפלגה הרפובליקנית למשרת מושלת אלסקה. מועמד המפלגה הדמוקרטית היה טוני נולס, שסיים שלוש שנים קודם לכן את כהונתו כראש עיריית אנקורג'.
הרפובליקנים בחרו את ג'ק קוגהיל כמועמדם למשרת סגן המושל, חבר הסנאט המדינתי מנננה. קוגהיל כיהן בסנאט המדינתי באופן בלתי רצוף מאז 1952, ובתקופת כהונתו הראשונה של היקל כמושל הוא שימש לזמן קצר כעוזרו המיוחד.
על סטרגוליסקי, שזכתה במועמדות המפלגה הרפובליקנית בפעם הראשונה ברציפות כנגד אופוזיציה שמרנית ברובה, נמתחה ביקורת על ידי הרפובליקנים על עמדותיה בסוגיות כמו הפלות ועונש מוות. לאחר פגישות ממושכות בין סטרגוליסקי ובין השמרנים הבולטים במפלגה הרפובליקנית, שהתקיימו בביתו של פעיל המפלגה דייוויד קאדי, חש קוגהיל שיהיה זה בלתי אפשרי מבחינתו להתמודד לצידה של סטרגוליסקי. לאחר שקוגהיל נפגש עם היקל ולאחר מכן עם אדגר פול בויקו, עלה הרעיון לריצה משותפת של היקל וקוגהיל מטעם. יושב ראש מפלגה זו, ג'ו וולג'ר, הגיע מיד מפיירבנקס לאנקורג' זמן קצר לפני המועד האחרון להגשת המועמדויות.
ג'ון לינדואר וג'רי וורד, שנבחרו מלכתחילה כמועמדי המפלגה (ושמונה שנים לאחר מכן נבחרו יחדיו כמועמדי המפלגה הרפובליקנית למשרות המושל וסגן המושל), ויתרו על מועמדותם, כשהסיבה הרשמית לכך הייתה מחלתה של אשתו של לינדואר. בבחירות הכלליות ניצחו היקל וקוגהיל.
אף על פי שהיה לו רקע משותף עם חברי מפלגת העצמאות של אלסקה במאבק על ההגבלות על שימושי הקרקע שנכפו על ידי הגישה הסביבתנית של הממשל הפדרלי, היה היקל אחד התומכים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של התנועה לקבלתה של אלסקה כמדינה ומעולם לא זיהה עצמו עם השאיפות הבדלניות של המפלגה, ובכך הוביל כמה מנאמני המפלגה לקרוא לבחירות חוזרות. באפריל 1994, לקראת תום כהונתו כמושל, שב היקל לחיק המפלגה הרפובליקנית.
ב-1991 ניסה היקל לקדם תוכנית להנחת מוביל מים מאלסקה לקליפורניה.
קריירה עסקית
היקל היה גם יזם נדל"ן ויושב הראש של חברת היקל להשקעות (Hickel Investment Company). רוב המיזמים שלו משנות ה-50 והלאה היו בניה והפעלה של בתי מלון ומרכזי קניות. חברתו של היקל בנתה את המבנים שבהם מיקמה רשת סייפוויי את חנויותיה הראשונות באלסקה.
לאחר רעידת האדמה של 1964 באלסקה, היקל, כצעד של הפגנת אמון בעתידה של אנקורג', בנה בית מלון יוקרתי גבוה בצד המערבי של מרכז העיר, בקרבת מקום לאתרים בהם אירעו התמוטטויות הקרקע החזקות ביותר, שכיסו חלקים של אנקורג'. היקל בחר את אתר הבנייה של המלון כמשקל נגד לאלו שהאמינו שלא ניתן יהיה לפתח את האזור בהיקף גדול. מלון קפטן קוק שמתנשא לגובה של תשע קומות נפתח ב-1965 בשדרה הרביעית של העיר, בשכנות לבניין ונדלר ההיסטורי, הבניין המסחרי הראשון של אנקורג'. מגדל בגובה של 15 קומות נוסף למלון ב-1972 ומגדל נוסף בגובה של 18 קומות נבנה ב-1978. כיום המלון משתרע על שטח של כמעט מבנן שלם והוא מקושר לחניון שמכסה מחצית מבנן סמוך.
שנותיו האחרונות
ב-2006 תמך היקל במועמדותה של שרה פיילין בהתמודדותה על משרת מושלת אלסקה. עם זאת, ב-2009 הוא ציין ש"לא אכפת לו מה היא עושה".
ב-2008 הוא קרא להתפטרותו של הסנאטור טד סטיבנס, שאותו הוא מינה לסנאט מתוקף תפקידו כמושל ב-1968. הצהרתו זו ניתנה לאור כתב האישום שהוגש נגד סטיבנס בשל חשדות לשחיתות. באוקטובר אותה שנה נמצא סטיבנס אשם על ידי חבר המושבעים והפסיד בבחירות לסנאט לדמוקרט מארק בגיץ' שמונה ימים לאחר מכן.
וולי היקל נפטר ב-7 במאי 2010 באנקורג'. הוא נטמן בפארק הזיכרון של העיר. כפי שביקש מספר פעמים בימי חייו, נקבר היקל בעמידה, כשפניו מופנים מזרחה לכוון וושינגטון הבירה.
הר ברוקר
הר ברוקר (באנגלית: Mount Brooker) הוא הר בחלקו הדרום-מזרחי של רכס אלארדייס, באי ג'ורג'יה הדרומית, בטריטוריה בריטית שמעבר לים, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, שבדרום האוקיינוס האטלנטי בקרבת דרום אמריקה ואנטארקטיקה.
גובהו של הר ברוקר 1,880 מטרים מעל פני הים.
הר ברוקר ממוקם במוצאו של קרחון וב.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי קבוצת הסקר הגרמנית במשך סקרי שנת הקוטב הבינלאומית (International Polar Year Investigations), שנערכו בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1882–1883.
הטיפוס על ההר
הטיפוס בוצע בשנת 1955.
מקור השם
ההר נקרא עם שם איאן מ. ברוקר - שהיה הראשון שהגיע לפסגת ההר.
אור המערב
מכון אור המערב הוקם ב-1983, בשם 'בני יששכר', ע"ש רבי יששכר סימוני, גביר ובעל צדקה בקזבלנקה. מטרתו היא הוצאת ספרי מחכמי הפזורה הספרדית – במזרח, צפון אפריקה, ובעיקר מרוקו. כיום שמו העיקרי הוא 'אור המערב'.
התהוות המכון
את המכון הקים הרב מאיר אביטבול, כאשר בראשית שנות ה-80, נוכח כי רק כ-10% מהפרסומים הנדפסים והניתנים להשגה בחנויות הספרים, היו של חכמים קדמונים מהפזורה הספרדית - אם לא פחות. לאחר ביקורו של הרב מאיר בספריה הלאומית בירושלים, נוכח לדעת כי רוב רובן של היצירות שנכתבו במאות האחרונות בצפון אפריקה ובעיקר במרוקו, כלל לא ראו אור. מלבד זאת, הספרים שראו אור בדפוסים ישנים בכל הפזורה הספרדית (בבתי הדפוס שבבלקן, ומאוחר יותר בא"י ובצפון אפריקה) לא חודשו מעולם והיו בלתי ניתנים להשגה.
הוצאה לאור
לאור עזובה זו, נרתם הרב מאיר בסיוע ידידים והחל לשקוד על הקמת מכון להוצאת ספרי חכמי ספרד. בשנת 1983, ראה אור הספר הראשון של המכון לב אהרן, לרבי אהרן אבן חיים. בשנת 1993 הוקם מערך המנויים להחזקת המכון. ידידי המכון המעוניינים לתמוך בפעילותו, משתתפים בדמי מנוי, ומקבלים לביתם לכל הפחות 6 ספרים חדשים בשנה, בהוצאת המכון. בהסכם זה יש גם מעין התחייבות של המכון בההדרת והו"ל של כמות ספרים נכבדת מדי שנה.
המכון מוציא לאור גם ספרים של מחברים בני דורנו, הקשורים בעיקר בנושאי פסיקות חכמי המזרח ומרוקו. ספרים שנמצאו מתאימים זוכים לחסות המכון. המכון עוסק גם בהוצאת ספרי יסוד, כמו סידורי תפילה בנוסחאות שונות, מחזורים, חומשים, זמירונים, ברכונים, כתובות, מזכרות ועוד.
עד לשנת 2019, הוציא המכון לאור קרוב ל-400 ספרים, המספר הגדול ביותר של ספרי חכמי ספרד שראו אור במכון אחד.
בין ספרי המכון ניתן למנות את הסדרות: ספרי רבי אהרן אבן חיים (לב אהרן על נביאים - תשמ"ד, קרבן אהרן על תורת כהנים - תשע"א), ספרי רבי יהודה עייאש (רבה של אלג'יר, בית יהודה, שבט יהודה ומטה יהודה), ספרי רבי יוסף משאש (אוצר המכתבים, מים חיים, נחלת אבות (תשע"ה) ועוד), מקדש מלך (רבי שלום בוזגלו, ביאור על הזוהר, תשנ"ה), ספרי הרב פרופ' שלמה טולידאנו (דברי שלום ואמת, תשס"ב – תשע"ד, ב' חלקים, תשובות לערעורים על מנהגי מרוקו וצפ"א, ועוד), ספרי היסטוריה וביוגרפיות (מלכי רבנן, נר המערב, אבן דנאן 1000 שנות היסטוריה, ועוד) ועוד.
הספרייה הספרדית
כדי שספרי המכון או כל ספרי חכמי הספרדים יהיו ניתנים להשגה ולעיון בכל רגע נתון, הוקמה ב-1985 הספרייה הספרדית. במקום ניתן לרכוש ולעיין בלמעלה מ-6,000 ספרים. דרך אתר הספרייה ניתן להזמין ספרים הקיימים במלאי לישראל או מחוצה לה. משכנה של הספרייה כיום, בשכונת הבוכרים.
ירחון אור המערב
בשנת תשמ"ח החל המכון לפרסם את ירחון 'אור המערב', 'ירחון תורני למורשת יהדות המערב'. התפרסמו בו בעיקר דיונים בהלכה ומנהג, מאמרי ביוגרפיה, וחידושים מכתבי יד. בשנת תשע"ה חודש כרבעון, ונכון ל-2019 ראו אור 23 גליונות.
ליגת העל האנגולית
ליגת העל האנגולית (בפורטוגזית: Campeonato Nacional de Futebol em Séniores Masculinos, מכונית גם Girabola - גיראבולה), היא ליגת הכדורגל הבכירה באנגולה, שהוקמה רשמית בשנת 1979, ומשתתפות בה נכון לעונת 2020/2021, 16 קבוצות.
הליגה התחילה לפני עצמאות אנגולה, בתקופה הקולוניאליסטית - בשנת 1941, והאלופה הראשונה הלא רשמית הייתה קבוצת ספורטינג קלאב דה לואנדה. ליגה לא רשמית זו התקיימה עד 1975, אז החלה מלחמת האזרחים באנגולה בעבור עצמאותה של מדינת אנגולה (סכסוך שהסתיים סופית רק ב-2002). הליגה הרשמית החלה ב-1979 והאלופה הראשונה הייתה פרימיירו דה אגוסטו.
הליגה כיום מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל האנגולית אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
קבוצת פטרו אתלטיקו היא הקבוצה המצליחה ביותר באנגולה, עם 15 זכיות באליפות הליגה (מאז 1979). שנייה בדירוג היא פרימיירו דה אגוסטו עם 13 אליפויות, שניהן קבוצות מעיר הבירה והגדולה ביותר באנגולה, לואנדה.
מתי המקלל
אצל מתי, המוכר יותר בשם מתי המקלל, הוא פאב בשוק לוינסקי אשר בדרום תל אביב. המקום נקרא על שמו של בעליו לשעבר, מתתיהו (מתי) לנדשטיין (1929 – 2019), שהתפרסם בזכות נטייתו לקלל את ציבור לקוחותיו. עקב כך, צברו המקום ובעליו אוהדים רבים, וזכו לתשומת לב נרחבת.
רקע
לנדשטיין, ניצול שואה, עלה ארצה ב-1947. בשנותיו הראשונות כעולה חדש עבד בחברת סולל בונה. בשנות ה-50 ירד מהארץ לדרום אמריקה, שם התחתן והוליד את ילדיו. מעט לפני מלחמת יום הכיפורים, שב ארצה.
את הפאב רכש בשנת 1973 מבעליו הקודמים, ומאז, הפך המקום למקור פרנסתו העיקרי. כבעל הפאב, הרבה לקלל את לקוחותיו – הדבר הפך הלכה למעשה לסימן ההיכר של המקום, והיווה את מקור העניין העיקרי בו.
בשנת 2011 קיבל לנדשטיין פרס מפעל חיים בתחום הבירה, ובשנת 2014 הושקה בירה על שמו, שנשאה את איור דמותו.
לאחר מותו של לנדשטיין, קיבלו על עצמם בני משפחתו הנותרים את ניהול המקום.
מורשת
לנדשטיין נחשב לדמות איקונית בתולדות המסעדנות התל אביבית, ורבים רואים בו מקור השראה ומודל לחיקוי. אושיות תרבות אחדות היו פוקדות את המקום בבעלותו, בהן המשורר חיים גורי, המוזיקאי שמוליק קראוס והבמאי צבי שיסל.
לאסלו ויינר
לאסלו ויינר (בהונגרית: Weiner László; סומבטהיי, 9 באפריל 1916 – לוקוב, 25 ביולי 1944) היה פסנתרן מצוין, מלחין ומנצח מוכשר "בלתי נשכח" יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה בגיל 28. הוא היה בעלה של זמרת האופרה ורה רוז'ה.