cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאיוס מריוס
המשך מלחמת האזרחים והקונסולט השביעי של מריוס
נקמתו של מריוס הושלמה, הוא חזר לשלוט על רומא, הרג ונקם במעמד האצילים שמעולם לא קיבל אותו והשיג את הקונסולט השביעי אליו שאף במשך 13 השנים שקדמו למאורעות אלו.
מותו של מריוס
גאיוס מריוס מת במיטתו ב-13 בינואר בשנת 86 לפנה"ס והוא בן 71 במותו, שבועיים בלבד לאחר מינויו לקונסול בפעם השביעית. לפי פלוטרכוס מותו נבע משילוב של לחץ נפשי ופיסי ואורח חיים שלא הלם את גילו; בימיו האחרונים סבל מריוס, מהזיות, סיוטים, נדודי שינה, החדשות על הצלחותיו של סולה במלחמה במזרח הטילו עליו אימה והוא בילה רבים מלילותיו וימיו במשתאות ובשיכרות שהזיקו לבריאותו. מומזן סבור שמסע הרציחות שעליו הורה מריוס דרדר את מצבו הנפשי והוא היה הגורם לסיוטיו, נדודי השינה שלו והשתכרותו התכופה. פלוטרכוס מוסר בשם פוסידוניוס, שבסופו של דבר הגורם הישיר למותו של מריוס הייתה דלקת קרום הריאה, שהתפרצה והוחמרה בשל הסיבות שהוזכרו לעיל. לבסוף נפל מריוס למשכב שנמשכה שבוע עד מותו, קודח מדלקת ומאשליות בהן הוא דימה את עצמו בשדה הקרב במזרח, מפקד על המלחמה במיתרידטס בה הוא כה חשק. למרות כול הישגיו הצבאיים והמדיניים, נראה שמריוס מת כאיש שבור וממורמר, כפי שפלוטרכוס מנסח זאת במילים הבאות:
מורשתו
גאיוס מריוס היה בין המהוללים שבמצביאי רומא הודות לכישרונותיו הצבאיים וניצחונותיו האדירים ובין השנואים שבמנהיגיה הפוליטיים עקב מרחץ הדמים אותו כפה על רומא בשנותיו האחרונות. מסע הנקמה של מריוס ותומכיו במעמד האצולה הרומית הסתיים עם מותו (למעט כמה ספיחים). סרטוריוס, אחד ממנהיגיה המתונים של סיעת הפופולרים, הוציא להורג את כל הפלוגות של מריוס שלקחו חלק בטבח. עם מותו של מריוס הפך קינה למעשה לשליט יחידי של איטליה וכוחו ביטל כל כוח אחר ברומא.
למריוס ולמעשיו הייתה השפעה מרחיקת לכת על הרפובליקה הרומית, אולי המכריעה ביותר מאז היווסדה. בטווח הקרוב, מאבקו האכזרי בממשלה החוקית והעלאתם של קינה והפופולרים לשלטון הניעו את גלגלי מלחמת האזרחים שפרצה מחדש עם שובו של סולה מהמזרח. אכזריותו הרבה, ומרחץ הדמים שערך באצולה הרומית הבטיחו את הנקמה העקובה מדם של סולה ומפלגת האצילים, עם עלייתם בחזרה לשלטון.
על מנת לאפשר למריוס להיבחר לקונסול מספר פעמים באופן רציף, הופר החוק הרומי. התנהלות זו הייתה תקדים מסוכן ומצביאים אחרים חיקו אותה ושינו גם הם את החוק למטרותיהם הפוליטיות. כתוצאה ישירה מצרכי מריוס ומצרכי מתנגדיו לחיילים במלחמת האזרחים קיבלו רבים מתושבי איטליה זכויות אזרח רומיות. זה היה שיאו של התהליך שבו הפכה הרפובליקה הרומית ממדינה רומית ששולטת על איטליה למדינה איטלקית שכל הקהילות האיטלקיות בה בעלות זכויות אזרחים רומיות.
התמורה הגדולה ביותר שחולל מריוס הייתה ללא ספק הרפורמה הצבאית שערך. לבד מהשינויים הטקטיים והמבניים בצבא שהעלו את רמתו, היה מריוס אחראי להפיכת הצבא מצבא חובה של אזרחי רומא הנאמנים לרפובליקה לצבא התנדבותי של חיילים שכירים ומקצועיים, הנאמנים למצביאם. המפקד הצבאי הפך לכוח פוליטי מרכזי, נוצר מעמד צבאי ונפתחה הדלת לתקיפים אחרים שבאו בעקבותיו. מצביאים אלו שכוחם נשען על צבאם הצליחו להשתלט על הרפובליקה ולהביא לביטולה. בין האחראים להתבטלות המשטר הרפובליקני אפשר למנות לפי הסדר הכרונולוגי את: מריוס, סולה, פומפיוס, יוליוס קיסר ולבסוף אוגוסטוס.
דמותו של מריוס בהיסטוגרפיה העתיקה והמודרנית
בעיני היסטוריונים רבים נחשבת דמותו של מריוס כמורכבת ומלאת ניגודים. היסטוריונים שונים ניסו להסביר את הניגודים הבולטים בין מריוס המצביא המוצלח וגיבור הרפובליקה הרומית, לבין מריוס המדינאי הגרוע והידוע לשמצה בשל אכזריותו. מומזן מתאר את מריוס כמנהיג צבאי מעולה, בעל יכולות ארגון מרשימות. בנוסף הוא מתאר אותו כאדם הנרתע משוחד, שופט חסר פניות, מצביא שחילק את שלל המלחמה בהגינות ושהיה בעל יכולת לקנות את לבם ואהבתם של חייליו בכוח הנהגתו בלבד. מריוס מוצג כאדם שלא ידע פחד מאויביו ולא היסס להילחם בהם. יחד עם זה, תכונות האופי שהתאימו להנהגת צבא, לא התאימו במישור המדיני. מומזן חוזר על דברי המקורות העתיקים הטוענים כי מנהגיו הכפריים, קולו הצווחני, מבטו הפראי, אמונותיו הטפלות וקבלת החלטות תוך כדי התייעצות במגידי עתידות עמדו למריוס לרועץ (יצוין שמחקרים אחרונים טוענים שמריוס היה בן מעמד הפרשים).
מריוס, לפי מומזן, היה עוף מוזר בקרב האצולה הרומית, חסרו לו הגינונים והתחכום שהבטיחו הצלחה במישור המדיני. האצולה לגלגה ובזה ל"אדם חדש" בעל תיאבון גדול לשתייה חריפה, שחי בצניעות, והיה חסר כל ידע בעריכת נשפים או בעריכת סעודות (לפי תיאור אחד מאשימים את מריוס בשכירת טבח גרוע). מריוס ידע רק לטינית, דבר שחייב את אצילי רומא המתוחכמים לאסור על השימוש בשפה היוונית בקרבתו. כפי הנראה סבל מריוס מעקיצותיהם ומיחסם המזלזל של אצילי רומא, שראו בו לא יותר מאשר אדם חדש שדרך מזלו. לפי מומזן, חזרתו של מריוס ממלחמות הקימברים עטור תהילה, והתשבחות שלהם זכה בזכות הניצחון הן מהעם והן מהאצולה, סחררו את ראשו של בן איכרים זה וגרמו לו להאמין ביכולתו לתקן את כל קלקלות רומא.
מריוס מתואר לפעמים במקורות העתיקים כפוליטיקאי דו פרצופי, אדם המנסה להשיג את תמיכתם של כל הצדדים יחד. תיאור אחד של פלוטרכוס מציג את מריוס עובר מחדר לחדר בביתו, כשבחדר אחד הוא נושא ודן עם סטורנינוס נציג הפופולרים על אמצעים להיאבק בסנאט, ובחדר השני עם נציגי האופטימאטים על אמצעים להיאבק בסטורנינוס ותומכיו. מומזן שולל את נכונותו ההיסטורית של תיאור זה, אולם סבור שרוח הדברים בהם הוא נכתב מציגה באופן מושלם את אופיו של מריוס.
מרגע עלייתו של מריוס לקונסולט השביעי הוא מתואר כזקן מריר וכרוצח חסר רחמים, שבהתקף של זעם נקם באכזריות רבה על כל העוולות המדומים והאמיתיים שנגרמו לו בידי מעמד האצולה. בחברה מעמדית וסגורה כמו רומא הרפובליקנית, המעבר בין שכבה תחתונה לשכבה עליונה יותר ובפרט בשכבות הגבוהות ביותר של החברה, לווה בתרעומת ובבוז מצד השכבות הגבוהות, שהופנו לעבר האנשים שטיפסו בין המעמדות.
ההיסטוריון צבי יעבץ טוען שהמכשולים והקשיים שהעמידו האריסטוקרטים בדרכו של מי שניסה לפרוץ למעגלם הסגור, יצרו קווי דמיון בין אנשים שהיו "אנשים חדשים". לפי הנחה זו של יעבץ אפשר לתאר את מריוס כאדם הנוטה להתפאר כל הזמן במידותיו הטובות ובמידות אבותיו כדי לכפר על חוסר ייחוס אבות, אדם שחי במתח קבוע, בעל רגישות גבוהה לדעה של מעמד האצולה עליו, וחי בפחד מתמיד מפני כישלון, ביודעו שרק הצלחה מתמדת עומדת לו לזכותו.
מריוס כנראה חש התמרמרות ועלבון בגלל אי קבלתו לשכבת האצולה. הביטוי הטוב ביותר לרגשות מריוס כלפי שכבה זו ניתן אולי לראות בדברים שסאלוסטיוס מיחס לו את אמירתם:
ופלוטרכוס טוען:
לסיכום, דמותו ההיסטורית של מריוס, כפי שהיא משתקפת על ידי ההיסטוריונים השונים, היא של מנהיג צבאי מוכשר, מדינאי גרוע, אדם שלשווא ניסה לחדור אל המעגל הסגור של האצולה, אך לא הצליח להתגבר על מעמדו הנחות והיותו "אדם חדש" ובשנותיו האחרונות התפרצה שנאתו וכילה זעמו בבני מעמד זה.
מונטה אגילה
מונטה אגילה (בספרדית: Monte Águila) היא עיירה צ'יליאנית הממוקמת במחוז ביוביו, בתחומי הקומונה קבררו, 5 ק"מ מדרום לעיר קבררו המשמשת כמרכז הקומונה. בעיר אוכלוסייה של 6,090 תושבים (נכון ל-2002).
היסטוריה
באזור ישבו כמה קבוצות של ילידים מקומיים עד שנת 1852, אז נאלצו לעזוב את האזור כתוצאה ממדיניותו של נשיא צ'ילה מנואל מונט. לאחר מכן הוקמה במקום מושבה של מהגרים גרמנים בראשותם של הנס פרנק ומרטין וורמן.
בשנת 1864 לאחר הקמתה של הרכבת במקום נהפכה מונטה אגילה למרכז תחבורתי שממנו הובלו נשקים וחיילים עד שבשנת 1867 נוצרה מסילה בין הכפר לבין העיר נאוקן בארגנטינה מה שהוביל לפריחה כלכלית וחברתית לכפר.
אכלוזאורוס
אכלוזאורוס (שם מדעי: Achelousaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים ששכן ביבשת אמריקה הצפונית בקרטיקון העליון, כ-74 מיליון שנים לפני זמננו. פירוש השם "לטאת אכלוס" על שם דמות מהמיתולוגיה היוונית ושם המין horneri הוא על שם הפלאונטולוג ג'ון ר. הורנר.
אכלוזאורוס היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע. הגולגולת שלו לא הייתה מצוידת בקרניים חדות אלא בבליטות גרמיות קהות. העטרה (frill) שלו, מעין "מניפה" גרמית הייתה קצרה אך בעלת בליטות ושקעים ("חלונות" בעצמות העטרה), כללה זיזים חדים ושימשה ככלי מרשים במפגני ראווה. מקצה העטרה בלטו שני זיזים ארוכים ומעוקלים. האכלוזאורוס היה שייך לתת-משפחת הצנטרוזאורים של הצרטופסיים ואופיין בעטרה קצרה ובליטה גדולה מעל האף. אורכו היה כ- ומשקלו כ-2–3 טונות.
האכלוזאורוס התגלה על ידי סקוט סמפסון ב-1995. מאובניו נתגלו במונטנה שבארצות הברית בסלעי משקע שמתוארכים לגיל הקמפן, כ-80 עד 73 מיליון שנה לפני זמננו. מאובניו של אכלוזאורוס נמצאו בשכבה הצעירה ביותר מתקופה זו, כ-74 מיליון שנה לפני זמננו. המאובנים שנתגלו כוללים 3 גולגולות (שמוצגות כיום במוזיאון הרי הרוקי) ומספר עצמות של השלד הצירי.
יוסף אחרון
יוסף אַחְרוֹן (Joseph Achron; 13 במאי 1886, לזדיי, ליטא (רוסיה) – 29 באפריל 1943, הוליווד, ארצות הברית) היה מלחין וכנר יהודי, חבר האגודה לשימור המוזיקה היהודית העממית שהוקמה על ידי יואל אנגל. אחיו הצעיר היה הפסנתרן והמלחין איזידור אחרון.
קורות חיים
אחרון נולד בעיירה לזדיי שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בגיל 5 החל בלימודי נגינה בכינור אצל אביו, שהיה מורה למוזיקה, וכבר בגיל 11 הופיע ככנר בקונצרטים פומביים. בהמשך למד מוזיקה בוורשה ולאחר מכן אצל הכנר ליאופולד אאואר, ואצל המלחינים אנטולי ליאדוב ומקסימיליאן שטיינברג בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שם סיים את לימודיו עם מדליית זהב. כאשר המלחין היהודי הנודע יואל אנגל, הקים ברוסיה את החברה למוזיקה עממית יהודית, הצטרף אליה אחרון, ביחד עם מלחינים יהודים צעירים אחרים, כרוזובסקי, גנסין, קריין, ומילנר, וביחד תרמו לפיתוחה של המוזיקה היהודית.
בין השנים 1910-1907 שקד על פוגות, קונטרפונקט, תורת הצורות ואינסטרומנטציה.
בשנת 1913 עבר אחרון לרוסיה, שם שימש כראש המחלקה לכינור ולמוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון של חרקוב. פעילות זאת נקטעה כשבשנת 1916 גויס לצבא הרוסי, בו שירת כשנתיים. עם סיום המלחמה חזר לעבודתו כמוזיקאי ברוסיה.
בשנת 1922 יצא למספר מסעי קונצרטים בגרמניה במזרח הקרוב (כולל בארץ ישראל) ובארצות הברית. בשנת 1925 השתקע בארצות הברית, ובשנת 1932 לאחר שהוזמנה אצלו מוזיקה לתפילת קבלת שבת בבית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, זכה להכרה בארצות הברית, כמלחין רציני. בשנת 1934 עבר להוליווד - קליפורניה כדי להלחין מוזיקה לסרטים, אך לא התמיד בכך, והמשיך בהלחנת מוזיקה אמנותית ובהופעות.
יצירתו
הפרויקט הלאומי של אחרון (הלחנה על פי השפה והמוזיקה העברית) הושווה על ידי חוקרים, לפרויקטים דומים של מלחינים ידועים כגון: בארטוק וקודאי ההונגרים, סמטנה ודבוז'אק הצ'כים ועוד. היו שהישוו את אחרון למשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק, ואמרו כי שני אמנים אלה ניחנו ביכולת הטמעה, ויצירה מחדש של יסודות עתיקים, ללשוננו השימושית ובת זמננו.
אחרון פרסם גם ספר הדרכה להוראת הנגינה בשם "יסודות הטכניקה של הכינור והקשת"
באחרית ימיו החל אחרון בכתיבת יצירתו "הסימפוניה שלי", אך הוא הספיק לכתוב ממנה 4 עמודים בלבד. אחרון נפטר ב-29 באפריל 1943.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה
שמו הונצח באתרים הבאים:
1. קונסרבטוריון העירוני בפתח תקווה, על ידי המלחין והצ'לן יהויכין סטוצ'בסקי אשר הכיר את דרכו של אחרון וראייתו את השפה העברית כמקור למוזיקה הישראלית.
2. רחוב יוסף אחרון בתל אביב (קריית שלום, דרום תל אביב)
יהדות סרביה
בסרביה קהילה יהודית קטנה שבה כ-3,000 חברים. אלה כוללים: "יהודים כהלכה", צאצאי יהודים מדור שני ושלישי ובני משפחותיהם. הפדרציה של הקהילות היהודיות מייצגת את היהודים מול הממשלה והרשויות.
נושא עיקרי המעסיק כיום את הקהילה הוא השבת הרכוש היהודי שנלקח על ידי הנאצים או הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי. חוק "דה-נציוליזציה שהועבר בשנת 2009 ועוסק בנושא הרכוש הפרטי - יהודי ולא יהודי.
בסרביה ישנם שני בתי כנסת פעילים - בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד ובית כנסת חב"ד בניהול הרב יהושוע קמינצקי ובתי כנסת שאינם פעילים כמו אלו שבנובי סאד ובסובוטיצה (השני בגודלו באירופה) המשמשים כאולמות קונצרטיםמוזיאונים.
מרבית הקהילה היהודית בסרביה מתגוררת בבלגרד (הקהילה "יוגוסלביה לשעבר" מנתה כ - 85,000 נפש, אשר רובם נספו בשואה). קהילות נוספות, קטנות בתכלית, קיימות בערים נובי-סאד, סובוטיצה, זרניינין, זמון, ניש ופרישטינה (קוסובו).
הקהילות סובלות מתהליכי הזדקנות, כאשר הדור הצעיר בחלקו מהגר, ובחלקו נוטש את זהותו היהודית, אך גם קיים מועדון סטודנטים יהודים פעיל במיוחד בבלגרד המרכז פעילות חברתית ושומר על קשר בין הקהילה לדור הצעיר.
האנטישמיות ביוגוסלביה לשעבר, ובסרביה בפרט, קיימת אך ברמה נמוכה יחסית למדינות אחרות במזרח אירופה. הגוף הפוליטי היחיד ברמה הלאומית המזוהה עם מסרים אנטישמים הוא "התנועה הסרבית הרדיקלית", שהייתה ברשות 'וויסלב ששל', אשר כראש עריית Zemon (פרבר סמוך לבלגרד החדשה), הסב את בית הכנסת (שלא היה בשימוש) לפאב, ובית הקברות היהודי בעיר חולל. ב-2005 התפרעה קבוצת נאו-נאצים באוניברסיטה בנובי-סאד וחברי הקבוצה נאסרו והובאו משפט.
היסטוריה
היהודים הראשונים שישבו בסרביה עשו זאת כבר בימי הביניים כשהראשונים שבהם הגיעו אליה במאה ה-13 וה-14 מאיטליה ומהעיר דוברובניק. יהודים נוספים הגיעו אליה בסוף המאה ה-14 מהונגריה וכן משנת 1492 הגיעו אליה פליטים רבים מגירוש ספרד.
לאורך כ-300 שנות חיי היהודים בבלגרד חיו בה אשכנזים וספרדים בשיתוף בין הקהילות. עם כיבוש סרביה על ידי האימפריה העות'מאנית שגשגו היהודים והעיר בלגרד בפרט, בעיקר בגלל קשרי המסחר של היהודים בה עם סופיה, ונציה, אנקונה וסלוניקי. עם הפיתוח החלו גם גלי ההגירה שהגיעו ממרכז אירופה, ספרד, אסיה ואיטליה.
בתחילה הייתה בלגרד עיר לא חשובה מבחינה דתית והושפעה וקיבלה את ההלכות והפסיקות הדתיות שלה מהמרכזים בסלוניקי וקושטא. היהודים גרו ברובע מיוחד להם בכל עיר שבה גרו, הפוך מהסרבים שחיו רובם בכפרים ומיעוטם בערים. עם הגעתו בשנת 1617 של הרב יהודה לירמה מקושטא שהשפיע על המרכז הרבני והתורני בעיר ופיתח אותו מאוד. השפעתו של הרב הייתה עצומה והמרכז התורני שהתפתח במקום אף השפיע על יהודי סרייבו שבבוסניה. בשנת 1846 סבלו היהודים מצו קשה שאסר עליהם לעסוק במסחר. הצו פגע רבות ביהודים, שכן רבים מהם עבדו כסוחרים ובכך איבדו את מקור פרנסתם המרכזי. היהודים זכו לקבל זכויות והסרת האפליה בשנים 1888 ו-1889 ובכך פתחו בפניהם אפשרות להתחזקות מעמדם בחברה.
הקהילה התפתחה מאוד לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, עם קבלת האוטונומיה הדתית, הוקמו מוסדות חינוך ובתי כנסת של הקהילות האשכנזית והספרדית ומספר היהודים במדינה עלה. בשנת 1890 היו בסרביה כ-2,600 יהודים ובשנת 1939 היו בבלגרד, הבירה, כ-10,400 יהודים, כ-1,200 מהם אשכנזים וכ-8,500 מהם ספרדים.
במחוז קוסובו שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה כ-500 יהודים בערים פרישטינה, קוסובסקה מיטרוביצה. כמעט כל יהודי קוסובו נרצחו במהלך השואה.
כיום יש בסרביה כ-3,000 יהודים, בעיקר בבלגרד הבירה.
היהודים במחוז ווֹיווֹדינה
במחוז ויוודינה, שבסרביה, חיו יהודים כבר מהמאה ה-16. במאה ה-19 נכבש האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובכך היה לאזור היחיד מבין אזורי סרביה שהיה בשליטה לא-טורקית.
היהודים ישבו בערים נובי-סאד, סובוטיצה, סומבור, סנטה, פאנצ'בו וזרניאנין.
יהודי ווֹיווֹדינה היו ברובם אשכנזים, שהשתייכו לזרם האורתודכסי או לנאולוגי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו בווֹיווֹדינה כ-30,000 יהודים שהיגרו בחלקם לארצות הברית ולמדינות אחרות והותירו מאחוריהם כ-20,000 מבני קהילת ווֹיווֹדינה.
אצטרובל
אצטרובל הוא המשך של ענף היוצר מנבגים בחיק העלים. האצטרובל משמש כמערכת ההתרבות של הצמחים ממערכת המחטנאים. הוא מאפיין בולט יותר של המערכה מאשר העלים המחטיים, שאינם קיימים בכל המינים, ועל כן לעיתים מתרגמים את שם המערכה לאצטרובלניים.
מבנה האצטרובל של האורן מהווה דוגמה למציאת סדרת פיבונאצ'י בטבע - מספר הקשקשים הולך וגדל משורה לשורה על פי סדרה זו.
סוגי אצטרובלים
האצטרובלים מתחלקים לשני זוויגים, השונים במראם זה מזה:
האצטרובלים הנקביים שונים ממין למין, אך לכל המחטנאים אצטרובלים זכריים דומים: סביב ציר מרכזי מתפתחים קשקשים המחביאים שקי אבקה. בעת פתיחת הקשקשים האצטרובל ייצבע בגוון צהוב. האצטרובלים הנקביים גם בנויים סביב ציר מרכזי, לרוב בצורה גלילית או חרוטית, עם שחלות פוריות תחת הקשקשים. לאחר פתיחת הקשקשים והאבקה, מתפתחים תחת הקשקשים הזרעים.
קיימים מינים בהם האצטרובל הנקבי פתוח קשקשים (אורן, אשוח) ואחרים בהם האצטרובל סגור וקשקשיו מאוחים, והשחלות צמודות לקשקש (ברוש). יוצאי דופן הם סוגי משפחת הפודוקרפיים (Podocarpaceae), שאצטרובליהם דומים לענבות וצבעם אדום.
שימוש למאכל
בטורקיה ואזור הקווקז נהוג לבשל את האצטרובלים לצורך הכנת סוכר או ריבות.
צנובר
צנובר הוא זרע אכיל של עץ האורן. באצטרובל, הצנובר מכוסה בקליפה קשה. החלק האכיל אינו פרי מבחינה בוטנית אלא זרע (לא אוכלים את הציפה). לצנוברים מקולפים חיי מדף ארוכים אם הם נשמרים בקירור וביובש. צנוברים בקליפתם (או צנוברים מקולפים בתנאי רטיבות) מתעפשים תוך שבועות ספורים. יש כ-20 מיני אורנים שזרעיהם גדולים דיים להצדיק איסוף למזון. שמם הירושלמי של הצנוברים הוא פיניונס (מספרדית: piñones). ניתן להפיק מצנוברים גם שמן המוערך בשל הארומה האגוזית-עדינה שלו ובשל סגולות רפואיות המיוחסות לו כמדכא תיאבון וכנוגד חמצון.
אלפא ביתא דבן סירא
אלפא ביתא דבן סירא (מכונה גם "בן סירא הקטן". נדפס לראשונה ב-1519 בקושטא), הוא חיבור ספרותי אגדי ייחודי, אשר נכתב בערך במאה ה-10.
תוכן הספר
הספר מורכב מארבעה חלקים העוסקים בבן סירא. תחילה מתוארות נסיבות לידתו, אחר כך מתואר דו-שיח בין בן-סירא בן השנה לבין המלמד שלו, שמתנהל דרך דיון בעשרים ושניים פתגמים, כל אחד מהם מתחיל באות אחרת של האל"ף בי"ת.
בחלק השלישי מתוארות שיחות בין המלך נבוכדנאצר לבין בן סירא ששהה בחצרו.
בחלקו הרביעי של הספר, מפרשות דמויות המוצגות כצאצאיו של בן סירא, עוזיאל ובנו יוסף בן עוזיאל, את פתגמי ספר בן סירא.
היחס לספר
היחס בספרות הרבנית לספר הוא אמביוולנטי. מצד אחד הוא משמש בדיונים הלכתיים בנושא הפריה מלאכותית, אך מצד שני התייחסו אליו בספקנות ואף זלזלו בו.
במאה האחרונה גברה עוד יותר ההסתייגות בספרות הרבנית ומתגבשת עמדת הסתייגות חריפה מהאלפא ביתא.
בספרות חסידות אשכנז שאבו ממדרש אלפא ביתא את השם "יוסף בן עוזיאל", שם נכדו של בן סירא, המופיע ככל הידוע רק במדרש זה.
דוד והצרעה והעכביש
אגדה ידועה המצויה במדרש, מספרת על דוד שסבר שהצרעה והעכביש נבראו על ידי הקב"ה לשווא. לאחר זמן זימן לו הקב"ה עכביש שאטם בקוריו את המערה שבה הסתתר דוד, וגרם לשאול לסבור שאיש לא בא בשעריה. אחר כך, כשלקח דוד את צפחת המים של שאול בזמן שישן, הניח אבנר בן נר, שישן אף הוא, את רגליו הכבדות על דוד, שביקש לצאת מהמקום. רק בשל נשיכת צרעה שגרמה לאבנר להזיז רגליו, הצליח דוד להיחלץ.
סודיט
סודיט (sudit), ברבים סודיצי (sudiţi), היה תושב של אחת הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה או ולאכיה שקיבל חסות של אחת המעצמות הזרות, בדרך כלל האימפריה האוסטרו הונגרית, האימפריה הרוסית או צרפת.
המעמד ניתן תמורת שירותים שניתנו לאותה מעצמה או תמורת תשלום והיקנה חסינות מפני השלטונות המקומיים והשלטונות העות'מאניים ופטור ממסים מסוימים. המעמד התבסס על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה משנת 1774 והגיעה לסיומו לאחר מלחמת העצמאות הרומנית בשנת 1878.
בין הסודיטים היו אישים חשובים, כמו טודור ולדימירסקו ויהודים אשכנזים פולנים שהגיעו מרוסיה ומגליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית.
סיביל באואר
סיביל באואר (באנגלית: Sybil Bauer; 18 בספטמבר 1903 – 31 בינואר 1927) הייתה שחיינית אמריקאית. היא האלופה האולימפית הראשונה במשחה ל-100 מטר גב ושיאנית העולם.
באואר הייתה לאישה הראשונה בעולם ששיפרה שיא עולם של גברים.
ביוגרפיה
באואר נולדה בשיקגו, אילינוי. היא בתם של מהגרים נורווגים. היא התאמנה תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך יחד עם ג'וני וייסמילר, נורמן רוס, רוברט סקלטון, אתל לאקי ואלופים אולימפיים נוספים.
בתחרות שחייה שנערכה בברמודה בשנת 1922 קבעה באואר במשחה ל-440 יארד גב שיא עולם חדש של 6:24.8 דקות, שיפור ב-4 שניות לשיא העולם של סטאבי קרוגר (שיא עולם לגברים).
באואר למדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. היא שיחקה בנבחרות הכדורסל וההוקי שדה של האוניברסיטה, בנוסף לנבחרת השחייה. היא הייתה מאורסת לכתב ספורט בשיקגו אד סאליבן שמאוחר יותר התפרסם בעיקר כמנחה תוכנית אירוח ברשת CBS. היא לא הצליחה להגשים את חלומותיה להתחתן ולסיים את לימודיה משום שחלתה במחלת הסרטן ממנה נפטרה בגיל 23.
מפד"ל
המפלגה הדתית-לאומית (בראשי תיבות: מפד"ל) הייתה מפלגה ישראלית ציונית דתית. המפד"ל ייצגה את הציונות הדתית והציבור הדתי-לאומי. היא חרתה על דגלה את הציונות, יהדות, תורה, אהבת ישראל ובעשורים האחרונים גם את ארץ ישראל השלמה. היא שויכה לצד הימני של הקשת הפוליטית. עד המהפך ב-1977 ועליית הליכוד לשלטון הייתה המפד"ל מקורבת יותר לצד השמאלי של המפה, והצטרפה לרוב הממשלות בראשות מפא"י והמערך. המפד"ל הוקמה ב-1956 כאיחוד של מפלגות "המזרחי" ו"הפועל המזרחי" ובשנת 2008 התמזגה למפלגת הבית היהודי, מפלגה שהייתה אמורה לאגד מספר מפלגות ימין, אך האיחוד נכשל ועם פרישת שאר מרכיביה הפכו מוסדות המפד"ל למוסדות הבית היהודי, גוף שלא נרשם ברשם המפלגות. למעשה, הבית היהודי היא מפלגת המפד"ל בשינוי השם.
במישור דת-מדינה
אחת המטרות העיקריות של המפד"ל הייתה לשמור על הצביון היהודי של מדינת ישראל ועל מחויבותה לערכי הציונות והיהדות. כדי להשיג פעלה המפלגה במספר דרכים עיקריות:
במישור החברתי-כלכלי
המפד"ל הגדירה את עצמה כמפלגה חברתית ולכן פעלה להגנה על החלשים בחברה, בעיקר באמצעות חקיקה. בלטו בתחום זה חברי כנסת דוגמת נחום לנגנטל, זבולון אורלב, שאול יהלום וגילה פינקלשטיין. למפד"ל לא הייתה אידאולוגיה כלכלית שלמה ומגובשת אם כי היא תמכה ברעיון של מדינת רווחה והייתה למפלגה נטייה לפעול בכיוון הסוציאל-דמוקרטי.
בהיותה בממשלה, התיקים המועדפים על המפד"ל היו משרד החינוך, משרד הפנים, משרד הרווחה, משרד הדתות ומשרד השיכון. מפד"ל ראתה במשרדים האלה את הכלים לקיים את היעדים ששמה לעצמה במצע.
1956–1977
המפד"ל הוקמה על ידי חיים משה שפירא כתוצאה מאיחוד תנועות המזרחי והפועל המזרחי. בבחירות לכנסת השלישית התמודדו המפלגות ברשימה משותפת תחת השם "חזית דתית לאומית", וב-1956 התאחדו סופית והקימו את המפד"ל.
עד 1967 הייתה המפד"ל מפלגת מרכז וישבה בקואליציה עם מפא"י ולאחר מכן עם המערך. תנועת גוש אמונים השפיעה גם על המפד"ל שהחלה לנקוט בקו יותר דתי ויותר נצי, עקב ההתעוררות הלאומית במחנה הציונות הדתית. באותה תקופה החל לעלות כוחם של הצעירים, בראשות זבולון המר.
ב-1976 הגיעה השותפות עם המערך לקיצה עקב הימנעות חברי הכנסת שלה (למעט השר בורג) בהצבעת אי-אמון שהעלתה פועלי אגודת ישראל בעקבות הגעתם של מטוסי F-15 לארץ בשבת (הצבעה שלא זכתה לרוב) - מה שהוביל להוצאת שרי המפלגה מהממשלה ואחריה התפטרות ראש הממשלה יצחק רבין והקדמת הבחירות, ובעקבות התחזקות כוחם של הצעירים במפלגה, שהיו קרובים יותר ל"גוש אמונים" באמצעות "קשר אוסלו". אחרי הבחירות ב-1977 הצטרפה המפד"ל לממשלתו של מנחם בגין.
קשר אוסלו
קשר אוסלו, או תרגיל אוסלו הוא כינוי לתרגיל פוליטי שנרקם בבית הקפה "אוסלו", (שהיה סמוך לבית "קסטל" ששימש כמשרדיה של תנועת המפד"ל) במהלכו הדיחו צעירים בסיעת המפד"ל את הוותיקים שבה במהלך הבחירות הפנימיות בתנועה שהתרחשו בשנת 1977. מהלך זה היווה אחד החלקים המשמעותיים של חילופי הדורות במפד"ל.
"חוגי הצעירים", בראשותם של זבולון המר ויהודה בן מאיר שהיו מזוהים עם גוש אמונים, חברו לשני חברים צעירים בסיעת "ליכוד ותמורה" של מנהיג התנועה יצחק רפאל - דוד גלס ואהרן אבוחצירא וניצלו את המתח שהיה בין רפאל ובין סיעת "למפנה" בראשותו של יוסף בורג. תוצאות המהלך היו הדחתו של רפאל מהרשימה לכנסת, והחלשת כוחו של מנהיג ותיק נוסף - הרב זרח ורהפטיג. שינויים אלו בהרכב הרשימה גרמו לכך שהמפד"ל הפכה מלשון מאזניים אשר לה "ברית היסטורית" עם מפא"י ההיסטורית, למפלגה המזוהה עם גוש הימין בראשות "חירות".
פיצולים ופלגים (1981–2005)
הבחירות לכנסת העשירית, שנערכו בשנת 1981, היוו נקודת מפנה במעמדה של המפד"ל, משום שמבחירות אלה ואילך הפכה ממפלגה גדולה יחסית, בת 12 מנדטים, למפלגה קטנה, בת 6 מנדטים. תוצאה זו נובעת ממעבר של בוחרי המפד"ל לשלושה כיוונים:
בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20 חלו גלי פרישות ופיצולים במפד"ל, הבולטים שבהם:
תמורות בהנהגה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20
ב-1986 החליף זבולון המר את ד"ר יוסף בורג בהנהגת המפד"ל.
ב-1992 המפד"ל לראשונה ישבה באופוזיציה בעקבות הקו הניצי שלה שלא תאם את עמדות ממשלת רבין. ב-1996 חזרה לקואליציה, בממשלת בנימין נתניהו. מפד"ל ישבה בקואליציה גם במסגרת ממשלת אהוד ברק אך פרשה בעקבות פסגת קמפ דייוויד.
ב-1998 נפטר זבולון המר בעודו מכהן בתפקיד שר החינוך, החליף אותו בראשות המפלגה הרב יצחק לוי.
המפד"ל בזמן ממשלת שרון ותוכנית ההתנתקות
המפד"ל הייתה חברה בממשלת שרון עד לחודש נובמבר 2004, והחזיקה בשני תיקים בממשלה: אפי איתם היה שר השיכון וזבולון אורלב היה שר הרווחה. הרב יצחק לוי היה סגן שר במשרד ראש הממשלה והיה אחראי בפועל לתיק משרד הדתות.
ב-14 בפברואר 2005 בעקבות המחלוקת האידאולוגית וקרע בין איתם לאורלב ומרכז המפלגה, ובעקבות החלטת בית הדין של המפד"ל להדיח את אפי איתם מתפקיד יושב ראש המפד"ל, פרשו אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקימו את סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
ב-12 בינואר 2006 בחרה המפד"ל את מועמדיה לקראת הבחירות לכנסת ה-17. כראש הרשימה נבחר יו"ר המפד"ל, ח"כ זבולון אורלב. שאול יהלום וגילה פינקלשטיין, מצטייני החקיקה של הכנסת ה-16, נדחקו למקומות לא ריאליים.
ב-9 בפברואר 2006 הכריזה המפד"ל על ריצה ברשימה משותפת לכנסת ה-17 ביחד עם סיעת האיחוד הלאומי. המפד"ל קיבלה 7 מתוך 15 המקומות הראשונים ברשימה המשותפת, ואולם לבסוף זכתה בשלושה מנדטים בלבד, עקב הישגיה המאכזבים של הרשימה המשותפת, שזכתה לתשעה מנדטים.
מנהיגים
בשנת 2008 שינתה המפד"ל את שמה למפלגת הבית היהודי.
נאורו
נאורו (באנגלית: Republic of Nauru; בנאורית: Ripublik Naoero; שם רשמי: רפובליקת נאורו) היא מדינת אי במיקרונזיה שנמצאת בדרום האוקיינוס השקט. זוהי מדינת האי העצמאית הקטנה ביותר בעולם מבחינת אוכלוסייה ושטח. נאורו נמצאת כ-4,000 ק"מ דרום־מערבית להוואי, ושכנתה הקרובה ביותר היא האי בנבה, המהווה חלק ממדינת קיריבטי. נאורו היא המדינה היחידה בעולם שאין לה עיר בירה רשמית, אך יארן, היישוב השלישי בגודלו במדינה (אחרי אריג'ג'ה ומנן), נחשבת לעיר הבירה בפועל, מכיוון ששם נמצאים מוסדות הממשלה של מדינת נאורו.
נאורו מאוכלסת במיקרונזים ופולינזים. מדינה זו סופחה לאימפריה הגרמנית והייתה לקולוניה שלה במאה ה-19, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לטריטוריית מנדט שנשלטה על ידי אוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי יפן, ואחרי המלחמה, שבה נאורו להיות שטח נאמנות. את עצמאותה קיבלה ב-1968.
נאורו שוכנת על אי סלעי המכיל מרבצי זרחה רבים. עיקר הפעילות הכלכלית בנאורו החלה בשנת 1907 והייתה יצוא תרכובת זו ממכרות באי. סביבת האי נפגעה באופן חמור מכריית-יתר. בנוסף, הקרן שהוקמה לניהול נכסי האי ירדה באופן משמעותי בערכה, דבר שהוביל למשבר כלכלי חמור. ממשלת נאורו נקטה באמצעי חקיקה לא שגרתיים להשגת הכנסות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה נאורו למקלט מס ומרכז הלבנת הון. מאז 2001 הסכימה נאורו לקבל עזרה מאוסטרליה. בתמורה לסיוע זה, הוקמו על האי מרכזים למבקשי מקלט באוסטרליה, ואלה פעלו ברצף עד תחילת 2008 הם נפתחו שוב ב־2012.
נבחרת נאורו בכדורגל אינה חברה בפיפ"א ואינה משתתפת במוקדמות המונדיאל.
היסטוריה
ב-1900 התגלו באי מרבצי זרחה בידי האוסטרלי אלברט פולר אליס (Albert Fuller Ellis). חברת "Pacific Phosphate Company" החלה בכריית המחצב ב-1906, לאחר חתימת הסכם בעניין עם גרמניה. המשלוח הראשון של חברה זו נעשה ב-1907. בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האי על ידי הצבא האוסטרלי ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 חתמו אוסטרליה, בריטניה וניו זילנד על הסכם להקמת מועצה משותפת בשם מועצת הזרחה הבריטית, לניהול מכרות הזרחה באי. בשנת 1923 הפקיד חבר הלאומים בידי אוסטרליה את המנדט על האזור, יחד עם בריטניה וניו זילנד.
לאחר הפשיטות הגרמניות על נאורו בדצמבר 1940, כבשו הכוחות היפנים את האי ב-26 באוגוסט 1942. שדה התעופה שבנו היפנים על האי הופצץ במרץ 1943, תוך עיכוב אספקת המזון לאי. היפנים גירשו 1,200 מתושבי האי כדי שיהיו לעבדים באיי צ'וק, מתוכם מתו 468 אנשים. לאחר כניעת יפן האי שוחרר ב-13 בספטמבר 1945, כאשר קרבה לאי ספינת קרב אוסטרלית והיפנים נכנעו. נקבע הסדר על ידי ועידת הזרחה הבריטית והמגורשים הוחזרו לאי בינואר 1946. בשנת 1947 הוסכם על ידי האומות המאוחדות שבריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה יחזרו לשלוט באי כמשטר נאמנות. נאורו הפכה לבעלת ממשלה עצמאית ב-31 בינואר 1966, ושנתיים לאחר מכן הפכה למדינה עצמאית ובראשה הנשיא המר דה־רובורט (Hammer DeRoburt). ב-1967 קנו אנשי נאורו את חברת הזרחה הבריטית של האי וביוני 1970 הועברה האחריות על מכרות אלו לחברת הזרחה הנאורית. ההכנסות מניצול הזרחה הפכו את נאורו לאחת המדינות בעלות רמת חיים הגבוהה ביותר באוקיינוס השקט.
ב-1989 נקטה המדינה צעד משפטי נגד אוסטרליה בבית הדין הבינלאומי לצדק על פעולותיה של אוסטרליה בעת שליטתה על נאורו, בעיקר בשל מחדלה של אוסטרליה לתיקון הנזק הסביבתי שנוצר ממכרות הזרחה. הפעולה גרמה לאוסטרליה לנסות לטהר את שמה על ידי שיקום אזורי היישוב שמחוץ למכרות של נאורו. מקורות הזרחה ההולכים ופוחתים הובילו לשפל כלכלי בנאורו, שגרם לחוסר יציבות פוליטית מאמצע שנות השמונים של המאה הקודמת. בין 1989 ל-2003 התחלפו בנאורו 17 ממשלות. בין 1999 ל-2003, חוסר אמון עמוק של המצביעים ובחירות בין רנה אריס (René Harris) לברנרד דואיוגו (Bernard Dowiyogo) הובילו את המדינה לחילופי שלטון. דואיוגו נפטר בעת כהונתו במרץ 2003 ולודוויג סקוטי נבחר לנשיא. סקוטי נבחר שוב לקדנציה מלאה באוקטובר 2004. בזמן האחרון, חלק ניכר מהכנסות המדינה מגיע מסיוע אוסטרלי.
פוליטיקה
מאז 1992, ממשלת נאורו היא האחראית על המועצה של האי נאורו. כוח המועצה צומצם ונושאים מסוימים הועברו לסמכות הממשלה הלאומית. שליטתה של מועצת האי התמקדה במאמצים לגבי נושאים מצומצמים הקשורים בנאורו. החברים במועצת האי נאורו לא יכולים בעת ובעונה אחת למלא מקום גם בפרלמנט של האי. חוקי החזקה בקרקע של נאורו אינם רגילים: לכל אזרח נאורו יש זכויות מסוימות לגבי כל שטח באי, המוחזק על ידי משפחות ויחידים; לממשלות ולחברות אין שטח והן חייבות לחכור את השטח מבעליו. אנשים שאינם אזרחי נאורו אינם יכולים להחזיק באדמה.
לנאורו יש מערכת חוקים מסובכת. בראש בית המשפט העליון עומד השופט העליון שהוא החשוב ביותר בנושאי החוק. בנושאים אחרים, מערערים לבית המשפט לערעורים, המונה 2 שופטים. הפרלמנט לא יכול לשנות את החלטות בית המשפט, אך לגבי פסיקה של בית המשפט לערעורים ניתן לפנות לבית המשפט העליון של אוסטרליה. דבר זה קורה רק לעיתים נדירות. בתי המשפט מורכבים מבתי משפט אזוריים ובתי משפט לענייני משפחה, בראש כל אחד מהם יושב שופט שלום מקומי, שהוא גם הרשם של בית המשפט העליון. לבסוף, יש שני גופים דמויי בתי משפט: מועצה לערעורים ציבוריים והמועצה לערעורי משטרה, שניהם מנוהלים בידי הנשיא העליון.
לנאורו אין כוחות צבא חמושים; תחת הסכמה בלתי רשמית, הגנתה היא באחריות אוסטרליה. יש כוח משטרתי קטן בפיקוחם של האזרחים.
מחוזות נאורו
נאורו מחולקת ל-14 מחוזות המחולקים ל-8 מחוזות בחירות.
יחסי חוץ
לנאורו ולאוסטרליה קשרים הדוקים. נוסף להסכם בלתי רשמי להגנה, תזכיר ההבנה של ספטמבר 2005 בין שתי המדינות מעניק לנאורו עזרה כספית וסיוע טכנולוגי, שר להכשרת תקציב כלכלת נאורו וייעוץ בנושאי בריאות וחינוך. הסיוע הזה מיועד למחפשי מקום מפלט בנאורו בעת שפנייתם לכניסה לאוסטרליה נבדקת. נאורו משתמשת בדולר אוסטרלי כמטבע הרשמי.
נאורו ניצלה את היותה חברה באומות המאוחדות על מנת לקבל תמיכה כלכלית מטאיוואן ומהרפובליקה העממית של סין על ידי שינויים בעמדתה בעניין הסטטוס הפוליטי של טאיוואן. ב-21 ביולי 2002, חתמה נאורו על הסכם לביסוס יחסי החוץ שלה עם הרפובליקה העממית של סין. מהלך זה גרם לסין להבטיח תמיכה בסך 60 מיליון דולרים אמריקאיים לנאורו. בתגובה ניתקה טאיוואן את קשריה עם נאורו יומיים לאחר מכן. התחלת ביסוס מחדש של קשרי נאורו עם טאיוואן, הביאה ליצירת קשרים ב-14 במאי 2005, ולניתוק קשרים דיפלומטיים עם סין ב-31 במאי באותה השנה.
יחסים עם ישראל
בין מדינת ישראל והרפובליקה של נאורו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2023, וכן שיתוף פעולה מגוון בנושאים שונים. בתמורה מדינת ישראל מעניקה לנאורו סיוע כספי. את ישראל מייצג בנאורו שגריר שאינו תושב, בעוד שאת נאורו בישראל מייצג הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי, דוד בן בסט. המדינה נחשבת, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בינלאומיים, לרבות האו"ם.
ב-2019 הודיעה נאורו על הכרתה בירושלים כבירת מדינת ישראלֻֻ.
גאוגרפיה
נאורו היא אי דמוי אליפסה השוכן באוקיינוס השקט, במרחק 42 קילומטרים דרומית לקו המשווה. האי מוקף שונית אלמוגים החשופה לגאות ושפל קלים. השונית חוצצת בין החוף החולי למים העמוקים. נוכחות השונית מנעה בניית נמל ים. כמו כן נבנו 16 תעלות מלאכותיות בשונית על מנת לאפשר לסירות קטנות לגשת לאי. לאי רצועת חוף ברוחב 150–300 מטרים. צוקי אלמוגים מקיפים את הרמה המרכזית של האי. שיא הרמה הוא 65 מטר מעל פני הים. האזורים היבשתיים הפוריים היחידים הם רצועות החופים הצרות, שם מצליחים לצמוח דקלי קוקוס. אדמת האי מוקפת ברצועת מים רדודים ושקטים (שנוצרה בגלל השונית שמקיפה את האי), ובה גדלים עצי בננה, אננס, ירקות, עצי "פנדנוס טכטוריוס" ועצים מקומיים מטופחים. האוכלוסייה של האי מרוכזת ברצועות החוף.
נאורו הוא אחד משלושת איי הזרחה באוקיינוס השקט (השניים האחרים הם בנבה (השייך לקריבטי) ומקטיאה (השייך לפולינזיה הצרפתית)); בכל מקרה, מאגרי הזרחה באי כמעט וכלו לחלוטין. המכרות במרכז האי הותירו שטח גירי חשוף ושומם. מאה שנות חפירות הסירו והחריבו ארבע חמישיות משטח האי. לכרייה הייתה השפעה גם על השטח הימי מסביב לאי, כיוון שהגיעו 40% יותר אוניות לאי וכך סתמו אותו בטין.
יש 16 מינים מקומיים של צמחים וסקולריים באי, אף אחד מהם איננו אנדמי. מינים מיובאים השייכים לקוקוס גרמו להפרעה בצמחייה המקומית. אין שום יונק מקומי של האי; יש כמה ציפורים, חרקים וסרטני אדמה מקומיים. כמו כן, הוכנסו לאי עוד מספר בעלי חיים, כגון חתולים, כלבים ותרנגולות.
כלכלה
המטבע בנאורו הוא הדולר האוסטרלי. הכלכלה של נאורו הייתה בשיאה בשנות ה-80. כלכלת נאורו תלויה באופן כמעט מוחלט בכריית המחצב היחיד באי, תרכובות זרחה שמקורן בלשלשת של עופות ים. קיימים משאבים מועטים באי והכלכלה תלויה בייבוא כמעט באופן מוחלט. עתודות הזרחה הולכות ומדלדלות לאחר למעלה ממאה שנות כרייה אינטנסיבית, שגרמו להרס כמעט מוחלט של הקרקעות באי. כרייה בהיקף קטן עדיין מבוצעת על ידי חברת רונפוס (RONPhos), חברה ממשלתית לכריית זרחה. הממשלה הקימה קרן (Nauru Phosphate Royalties Trust) שחלק מרווחי החברה מושקעים בה, לרווחת התושבים לטווח הארוך, כאשר יתכלו עתודות הזרחה. הקרן השקיעה את כספיה בצורה כושלת, בעיקר באוסטרליה, וכתוצאה מכך ערכה של הקרן הצטמצם מ-1.3 מיליארד דולרים אוסטרליים ב-1991 ל-138 מיליון דולרים אוסטרליים ב-2002.
בתקופה בין מלחמות העולם ולאחר מלחמה העלם השניה, שלוש מדינות שנקראו נציבות הפוספט (אוסטרליה, חבר העמים הבריטי וניו זילנד) הוצבו כאחראיות על נאורו.
בשנת 1968 זכתה נאורו לעצמאות אך רק אחוז קטן מההון בעקבות הכרייה של הפוספטים הועבר לקרן העושר שהקימה ב 1968.
עשר שנים אחרי שהפכה לדמוקרטיה היה התמ"ג לנפש במדינה מהגבוהים בעולם, אחרי אימפריית הנפט ערב הסעודית.
בתקופה זו 4,000 תושבי האי לא נדרשו לעבוד ושיעור ההשתתפות בשוק העבודה עמד על 20%.
באותן שנים רפובליקת נאורו בזבזה כספים, קנתה צי מטוסי בואינג 737, העניקה שירותים ציבוריים בחינם לא בוצעה גביית מיסים. ילדי האי קיבלו מלגת לימודים מלאה באוסטרליה, ותושבי האי ייבאו מכוניות ספורט מפוארות (שבפועל ניתן היה לנסוע בהם בכביש אחד שבו המהירות המותרת היא 40 קמ"ש.
תוך פחות מעשרים שנה, ושנים של כריית יתר, הפוספטים באדמת האי מוצו כמעט לחלוטין והאדמה באזורי הכרייה לא שוקמה. הבזבזנות של התושבים והפעולות של אוסטליה, רוקנו את קרן העושר של המדינה. הכלכלה קרסה והתמ"ג בהתאם.
ב־1987 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) כי אוסטרליה אחראית להרס נרחב של אדמות האי, וב־1993 הסכימה אוסטרליה לשלם פיצויים בגובה 107 מיליון דולר אוסטרלי לשיקום האדמה. בתמורה נאורו התחייבה לא לבוא אליה יותר בטענות לעולם.
נכון לשנת 2010, חסרים לנאורו משאבים אפילו לביצוע פעולות ממשלתיות בסיסיות. כך, למשל, הבנק הממשלתי של נאורו פשט רגל. ספר העובדות העולמי העריך את תוצרה הלאומי הגולמי של המדינה בכ-5,000 דולר לאדם בשנה. ב-2007 העריך הבנק האסיאתי לפיתוח את אותו המדד ב-2,400 עד 2,715 דולר.
אין מיסים אישיים בנאורו. שיעור האבטלה עומד על 23%, והממשלה מעסיקה 95% מאלה שאינם מובטלים. הבנק האסיאתי לפיתוח מציין כי על אף התמיכה הרחבה בביצוע רפורמה כלכלית על ידי השלטונות, התחזית לטווח הבינוני היא כי בגלל תלות בכריית זרחה, תיאלץ המדינה להסתמך על סיוע חיצוני. התיירות איננה מהווה ענף כלכלי חשוב הן עקב היעדרן של אטרקציות במקום והן בגלל מחסור בשירותי תיירות באי. כך, לדוגמה, קיימים שני בתי מלון ברחבי האי. עם זאת, מזג האוויר האוקייני נוח יחסית, ומספר אתרים בעלי עניין היסטורי, בעיקר מתקופת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, מצויים באי. כמו כן, ניתן גם לדוג דגי טונה.
בשנות ה-90 שימשה נאורו מקלט מס, וכן איפשרה לזרים לרכוש דרכונים שלה בתשלום. ה-FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering), ארגון בינלאומי הפועל נגד הלבנת הון, הוסיף את נאורו ל-15 המדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון. בשנות ה-90 היה ניתן לייסד בנק בנאורו תמורת 25,000 דולר, בלא מתן הסברים. כתוצאה מלחץ שהופעל מה-FATF, החלה ב-2003 נאורו בחקיקה בנושא. ב-2005, הודות לחקיקה הזו ולאכיפה המוגברת בנושא, הוצאה נאורו מאותן 15 מדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון.
נכון ל-2023, לאחר כריית היתר ופעולותיה של אוסטרליה, 80% משטח האי נותר כלא ראוי למגורים או לעיבוד חקלאי. דירוג התמ"ג לנפש של נאורו הוא 167, דירוג שהיה בעבר במקום השני בעולם.
אוסטרליה, בנסיון לספק תעסוקה לאי, יצרה בו מתקני כליאה של פליטים שמגיעים לחופיה. 58% מהתקציב של האי מתבסס על מתקני המעצר שמפעילה אוסטרליה, ו-30% מתושבי האי מועסקים במרכזי הכליאה שהקימה אוסטרליה.
הרפוליקה שבה 12 אלף איש, נמצאת במצב משבר. היא מתמודדת עם מחסור במים מתוקים וכמות הולכת ופוחתת של אדמה לעיבוד. ההסתמכות שלה על מוצרי מזון מיובאים היא גבוהה, ומהווה 90% מצריכתה. התלות הכבדה הזו במזון מעובד הביאה לתוצאות בריאותיות קשות, וממצבה את האוכלוסייה שלה בין הסובלים מעודף משקל והכי חולים בעולם. 50% מאזרחיה נלחמים בהשמנת יתר, רבע מהם מתמודדים עם סוכרת, ותוחלת החיים הממוצעת של תושביה היא 64 שנים בלבד.
אתגרים אלה מתווספים עוד יותר על ידי הרגישות של נאורו לאירועי מזג אוויר קיצוניים ומיקומה המרוחק, הממוקם בין אוסטרליה להוואי.
בשנת 2023 המיליראדר בנקמן־פריד -Benkman Fried, מייסד חברת קריפטו FTX, התעניין ברכישת רפובליקת נאורו. בנקמן־פריד תכנן לקנות את נאורו באמצעות רווחיו מאימפריית הקריפטו שהקים.
דמוגרפיה
הדת העיקרית הקיימת באי היא הנצרות (מהם שני שלישים פרוטסטנטים ושליש אחד קתולים). כמו כן, יש כמות בהאים לא מעטה. החוקה תומכת בחופש דת; עם זאת, הממשלה מגבילה חופש זה ומגבילה את המצוות של המורמונים ושל עדי יהוה. רוב הזרים עובדים בתאגידי הזרחה של נאורו.
למעבר לתזונה מערבית יש כמה השפעות שליליות על החברה. אחוזי ההשמנה בנאורו הם מהגבוהים בעולם, עם 90% מהמבוגרים הנמצאים במצב של השמנת יתר. לנאורו יש את האחוז הגבוה ביותר של סוכרת מסוג 2, ויותר מ-40% מהאוכלוסייה סובלים מהמחלה. תוחלת החיים הממוצעת בנאורו ירדה ל-58 שנים לגברים ו-65 שנים לנשים.
האוריינות באי היא 97%, החינוך הוא חובה מגיל 6 עד 15 ועוד שנתיים שאינן חובה. יש קמפוס של האוניברסיטה של דרום האוקיינוס השקט (USP) על האי; לפני בניית הקמפוס, התלמידים טסו לאוסטרליה על מנת ללמוד באוניברסיטה.
הריבוי הטבעי באי הוא 1.9%.
תרבות
נאורו ירשה מיורדי הים המיקרונזים והפולינזים את האמונה באלוהות האישה ובשד האדמה (הנקרא באי Buitani). שניים מ-12 השבטים המקוריים של האי נכחדו במאה ה-20. יום אנגם (חג מקומי של האי) נערך ב-26 באוקטובר, חוגגים ביום זה את התאוששות האוכלוסייה אחרי מלחמת העולם השנייה שביחד עם המלחמה המקומית צמצמה את האוכלוסייה לפחות מ-1,500 אנשים. התרבות השתנתה בעקבות הקולוניזציה והמודרניזציה, שהן השפעות מערביות ברורות. נשמרו מנהגים ישנים מעטים, עם זאת מספר צורות של מוזיקה, אמנות ואומנות ודיג עדיין מתורגלות.
אין חדשות יומיות שמפורסמות אך יש כמה שבועונים או דו-שבועונים שיוצאים לאור. יש למדינה תחנת טלוויזיה, טלוויזיית נאורו (NTV) שמה, שמשדרת תוכניות מניו זילנד. ישנה גם תחנת רדיו ללא פרסומות, רדיו נאורו, שמעבירה פרטים מרדיו אוסטרליה ומה-BBC.
פוטבול אוסטרלי הוא הספורט הפופולרי ביותר בנאורו; יש ליגה מקומית עילית עם 7 קבוצות. כל המשחקים משוחקים באצטדיון היחידי באי. בנאורו גם הקריקט, הגולף, שיט המפרשיות, הכדורגל והטניס הם תחומי ספורט פופולריים. נאורו משתתפת במספר תחרויות ספורט וביניהן משחקי אולימפיאדת הקיץ, בייחוד בהרמת משקולות. מרקוס סטיבן, שכיהן בהמשך חייו כנשיא המדינה, הוא הספורטאי הראשון מנאורו שהשתתף באולימפיאדה. באולימפיאדת ברצלונה סטיבן השתתף כחלק מנבחרת סמואה, מכיוון שנאורו טרם הצטרפה אז לוועד האולימפי הבינלאומי. שחקני הטניס הטובים ביותר בנאורו, שני אחים, הם נכון להיום תחת מלגות כספורטאים בארצות הברית. פעילות מסורתית באי היא לכידת עופות נודי כאשר הם חוזרים מחיפוש מזון בים. עם שקיעת השמש עומדים אנשים על החוף מוכנים לתפוס את הציפורים.
ניחוח אישה
ניחוח אישה (באנגלית: Scent of a Woman) הוא סרט אמריקאי אשר יצא לאקרנים בשנת 1992. בסרט מככבים אל פצ'ינו, בתור פרנק סלייד, קצין שהתעוור במהלך שירותו הצבאי ופרש, וכריס אודונל, בתור צ'ארלי סימס, תלמיד תיכון שבא לסייע לו. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, לסרט הדרמה הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר (אל פצ'ינו), ובפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר (אל פצ'ינו).
הסרט הוא רימייק של קומדיה איטלקית באותו שם משנת 1974 בבימויו של דינו ריזי ובכיכובו של ויטוריו גסמן.
עלילה
פרנק סלייד הוא קצין בכיר לשעבר בצבא ארצות הברית שהתעוור במהלך שירותו. הוא קשוח, חסר סבלנות וגס רוח כלפי כולם. אחייניתו של סלייד שוכרת את שירותיו של צ'ארלי סימס, תלמיד תיכון בפנימייה יוקרתית סמוכה, לשמור על דודה כאשר היא ובעלה יוצאים לחופשה.
לצ'ארלי בעיה משלו: כתלמיד חסר אמצעים בבית ספר של בני עשירים הוא ניצב בפני דילמה, האם להלשין על מעשה קונדס שביצעו כמה מחבריו, כאשר המלגה שלו עמדה בסכנה אם לא יגלה את שמותיהם.
סלייד מבקש מצ'ארלי להצטרף אליו למסע בניו יורק במהלך חג ההודיה. השניים אוכלים במסעדת יוקרה וישנים במלון מפואר, עד שצ'ארלי מגלה את מטרת הנסיעה האמיתית: סלייד רוצה לאכול ארוחה טובה, לשכב עם אישה יפה, לפגוש את אחיו ואז להתאבד.
בין השניים נוצר קשר חזק, ובסופו של הסרט מסייע סלייד לצ'ארלי סימס להתמודד עם הדילמה שלו.
סכרין
סכרין (Saccharin) הוא הממתיק המלאכותי הראשון. הוא התגלה בשנת 1879 על ידי קונסנטין פאלברג, כימאי שעבד במעבדה של אירה רמסן באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא חש טעם מתוק על ידיו בערב, וקישר זאת לחומר עליו עבד במעבדה במשך היום.
הסכרין מתוק פי 300 מסוכרוז, אבל משאיר אחריו טעם לוואי מתכתי מר, במיוחד בריכוזים גבוהים. טעם לוואי זה מוזכר לשמצה בספרו של ג'ורג' אורוול 1984. טעם הלוואי שימש זרז לפיתוח הציקלמאט שאמנם מתיקותו נמוכה יותר (רק פי 200 מסוכרוז) אבל הוא נטול טעם לוואי.
במצבו החומצי, לסכרין מסיסות נמוכה במים, לכן השימוש העיקרי כממתיק הוא בסכרין כמלח - נתרן. מלח-סידן נמצא בשימוש, בעיקר על ידי אנשים המעוניינים להגביל את צריכת הנתרן בדיאטה שלהם. שני סוגי המלחים מסיסים ביותר: 0.67 גרם לכל מ"ל מים בטמפרטורת החדר.
השפעה על חילוף החומרים
מחקר על אנשים בריאים שהתפרסם באוגוסט 2022 טוען שסכרין גרם לשינוי משמעותי ביכולת הגוף להתמודד עם סוכר. הוא שינה את הרכב חיידקי המעי ופעילותם וכתוצאה מכך נפגע חילוף החומרים. החוקר מציין, כי שינויים אלה משתנים מאוד מאדם לאדם, שכן לכל אדם יש הרכב חיידקי מעי שונה וייחודי.
סכרין וסרטן
מאז שהתגלה עורר הסכרין דאגות לגבי נזקיו לבריאות. כבר בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, נשאלו שאלות רבות בנוגע להשפעות הממתיק על מערכת העיכול. רוזוולט, שבאותו זמן היה בדיאטה עקב סיכון לסוכרת, אמר לשואלים: "כל מי שחושב שסכרין מסוכן, הוא אידיוט!".
במשך שנות ה-60 נעשו מספר מחקרים כדי לברר האם סכרין מעודד סרטן. הדאגה הציבורית הגיעה לשיא כאשר בשנת 1977 פורסם מחקר כי חולדות שהואכלו בכמויות גדולות של סכרין הראו עלייה בסרטן שלפוחית השתן. באותה שנה ממשלת קנדה הורתה על איסור שימוש בסכרין. גם ה-FDA האמריקני הציע לאסור את הסכרין אך מכיוון שזה היה הממתיק המלאכותי היחיד באותה תקופה, ההצעה עוררה התנגדות ציבורית נרחבת, בעיקר אצל חולי סוכרת. בסופו של דבר הקונגרס האמריקני החליט כי יותר השימוש בסכרין אך הוא יחויב במדבקת אזהרה המבהירה שהחומר חשוד כמסרטן.
מאז ועד היום, עשרות מחקרים נעשו לגבי אופי הקשר בין סכרין לסרטן (בעיקר שלפוחית השתן). חלקם טענו לקורלציה מסוימת וחלקם לחוסר קשר מוחלט. הניסויים שנערכו בשנות ה-70 זכו לביקורת רבה מפי הממסד המדעי בעיקר בגלל הכמות העצומה של סכרין שהוזרקה לחולדות, הרבה מעבר לכמות הנצרכת באופן טבעי. ניסויים אחרים הוכיחו כי החולדות מפתחות סרטן באופן ספונטני גם כאשר הוזרקו לגופן מים. היו אף שטענו שהסרטן נגרם בגלל התפוררות של חלקי גומי מהמזרקים בתוך גופן של החולדות.
ב-1991, לאחר 14 שנה, הסיר ה-FDA את המלצתו מ-1977 לאסור את השימוש בסכרין.
סטפנוס הרביעי
האפיפיור סטפנוס הרביעי (בלטינית: Stephanus IV; בסביבות 770 – 24 בינואר 817) היה ההגמון של רומא ושליט מדינת האפיפיור מיוני 816 עד מותו בשנת 817.
ביוגרפיה
סטפנוס היה בנו של אציל רומאי בשם מרינוס, והשתייך לאותה משפחה אשר השתייכו אליה גם האפיפיורים סרגיוס השני ואדריאנוס השני. בגיל צעיר הוא גדל בארמון לטרן במהלך תקופתו של אדריאנוס הראשון, ותקופת קודמו של סטפנוס, האפיפיור לאו השלישי, הוא הוסמך לראשונה כתת-דיאקון ולאחר מכן הוסמך לדיאקון. הוא היה מאוד פופולרי בקרב העם הרומאי, ותוך עשרה ימים מיום מותו של לאו השלישי, ב-22 ביוני 816, הוא הוכתר בבזיליקת פטרוס הקדוש וקודש כבישוף של רומא. נראה כי הבחירות המהירות שלו היו ניסיון של אנשי הדת הרומית להבטיח כי הקיסר הרומי הקדוש לא יוכל להתערב בבחירות.
מיד לאחר ההכתרה שלו הוא ציווה על העם הרומאי להישבע בנאמנות למלך הפרנקי ולקיסר הרומי לואי החסיד, ולאחר מכן שלח סטפנוס שליחים לקיסר להודיע לו על בחירתו, ולהסדיר פגישה בין השניים לנוחיות הקיסר. בהזמנתו של לואי יצא סטפנוס מרומא באוגוסט 816, וחצה את האלפים יחד עם ברנרד, מלך הלומברדים, שהוזמן ללוות את סטפנוס לקיסר. בתחילת אוקטובר נפגשו האפיפיור והקיסר בריימס, שם השתטח לואי שלוש פעמים לפני סטפנוס. במיסה ביום ראשון, 5 באוקטובר 816, הקדיש סטפנוס את המשקה ומשח את לואי כקיסר, והניח כתר על ראשו, שטען כי הוא שייך לקונסטנטין הגדול. באותו זמן הוא גם הכתיר את אשתו של לואיס ארמנגרדה של הסביי, והצדיע לה כאוגוסטה. אירוע זה נראה כניסיון של האפיפיורות ליטול תפקיד בהכתרת הקיסר, דבר שהוטל בספק על ידי ההכתרה העצמית של לואי בשנת 813.
בזמן שהיה אצל לואי, הקיסר נתן לסטפנוס מספר מתנות, כולל עיזבון קרקעות (קרוב לוודאי בוונדוברה-סור-בארס) שהוענקו לכנסייה הרומית. הם גם חידשו את הברית בין האפיפיורים למלכי הפרנקים, המאשרים את זכויות היתר של הכנסייה הרומית, ואת המשך קיומה של מדינת האפיפיור שהוקמה לאחרונה. סטפנוס גם העלה את הבישוף תיאודולף מאורליאן לדרגת ארכיבישוף, וגרם ללואי לשחרר מגלותם את כל האסירים הפוליטיים שהיו במקור מרומא, שהוחזקו על ידי הקיסר בעקבות הסכסוך שהטריד את תקופת שלטונו של האפיפיור לאו השלישי. סטפנוס גם הורה כי כל הגברים והנשים שגרו תחת שלטונו של שרודגאנג ממץ יישארו במנזרים נפרדים, וכי יחזיקו את הבתים תחת חזקת רכוש משותף. הוא גם הסדיר כמה אוכל ויין הם יכולים לצרוך.
ז'אן אלרז
ז'אן אלרז (נולד ב-1953) הוא איש שב"כ ישראלי לשעבר, אשר הורשע ברצח.
ביוגרפיה
נולד בשם ז'אן אלבז. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר אלרז מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. בהמשך עבר לשרת ביחידות המיוחדות ובהן יחידה 707, יחידת רימון ועוצבת המודיעין האנושי. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושירת כמאבטח של ראשי ממשלות ושרים. אחר כך עבר לשרת כקצין ביטחון בשגרירויות ישראל באוסלו ובסטוקהולם. הוא פוטר מהשב"כ לאחר שמסר דיווח שקרי בעניין מגעים עם איש קג"ב בשוודיה, ועבר לשרת ביחידה 504 כמפעיל סוכנים בלבנון. במהלך עבודתו פיתח רשת של הברחות מכשירי חשמל מלבנון לישראל, זמן קצר לפני שנתפס עבר לשרת במנהל האזרחי בשכם. הוא נלכד בעקבות חשד שרצח את אחד מסוכניו הלבנוניים. בכתב האישום נגדו נטען, כי ב-31 מקרים שונים בשנים 1988-1987 הבריח לישראל מאות מכשירי חשמל, בהם מכשירי וידאו, רדיו-טייפ ומקלטי טלוויזיה. הוא הועמד לדין על הברחות ונידון ל-5 שנות מאסר.
אלרז שוחרר מהכלא לאחר שנתיים בלבד. בינואר 1998 הגיש פרקליטו, בקשת חנינה על רישום פלילי מנשיא המדינה, עזר ויצמן, שהורה למחוק את רישומיו הפליליים מתיקו במשטרה. היעדר הרישום הפלילי אפשר לו להתקבל לעבודה כקבלן משנה בבינוי מוצבי צה"ל בצפון לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, ובפרט בקרבת קיבוץ מנרה.
במרץ 2001 הואשם אלרז על ידי פרקליטות מחוז הצפון ברציחתו של יצחק קברטץ, רכז הביטחון של קיבוץ מנרה, וכן בגניבת עשרות כלי נשק מנשקיית הקיבוץ ומכירתם לגורמי טרור. יחד עמו הועמדו לדין ארבעה תושבי הכפר סאלם שבעמק יזרעאל, שסייעו לו בעבירות הנשק. במהלך תקופת מעצרו ניסה להימלט דרך חלון תא המעצר אך נתפס.
במהלך חקירת המשטרה התברר כי אלרז תכנן במשך ארבעה חודשים לפחות את הגנבה ובא במשא ומתן מראש עם גורמי טרור במטרה למקסם את התשלום בעבור כלי הנשק הגנובים כן הערים על שותפיו לגנבה וטען שמחצית מהפדיון הכספי יועבר לרכז הביטחון קברטץ ובכך הקטין את חלקם בשלל. אלרז הודה בעבירות הנשק, אולם באשר לרציחתו של קברטץ טען בחקירה כי מדובר בתאונה, ובבית המשפט, בעת מתן עדותו, שינה את גרסתו וטען כי קברטץ נרצח על ידי לבנוני, איש חזבאללה, טענה שנדחתה על ידי בית המשפט. בית המשפט המחוזי גזר על אלרז עונש מאסר עולם על ביצוע הרצח, ועוד עשרים שנות מאסר על עבירות הנשק, 5 מהן חופפות לריצוי מאסר העולם. אלרז ערער לבית המשפט העליון, על ההרשעה ועל העונש, וערעורו נדחה.
אלרז גנב מנשקיית הקיבוץ 58 רובים מסוג M16 ומחסניות רבות. לאחר כשנה, בשנת 2002, במסגרת מבצע חומת מגן, איתרו כוחות הביטחון בתחומי הרשות הפלסטינית כלי נשק שמקורם בנשקיית הקיבוץ. כמו כן נתפסו 28 רובים ליד ביתו של פעיל בכיר בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שתכנן את פיגוע ההתאבדות במסעדת "מקסים" בחיפה.
בגזר דינו קבעו השופטים: "הרצח בוצע על ידי אדם שאין בו שמץ של מוסר, איש הנכון לחתור תחת אושיות מדינתו".
פרנץ' טוסט
פרנץ' טוסט (מאנגלית, מילולית: קלי צרפתי) או לחם מטוגן או לחם אבוד (בצרפתית: Pain perdu) הוא מאכל ארוחת בוקר אהוב בצפון אמריקה, באירופה ובהונג קונג. את הפרנץ' טוסט מכינים מלחם פרוס שמטוגן בבלילת ביצים. תוספות שכיחות לבלילת הביצים הן מים, חלב או מיץ תפוזים ותבלינים כגון סוכר, אגוז מוסקט, קינמון או וניל.
מקורו של המאכל אינו ידוע, אם כי היה קיים בגרסאות שונות ובשמות שונים באירופה עוד מימי הביניים.
אף על פי שנחשב מאכל מתוק, יש המעדיפים גרסה מלוחה, עם מלח ופלפל שחור.
במסעדות בארצות הברית ובקנדה משתמשים לרוב בלחם לבן שנאפה במיוחד למטרה זו. בהכנה ביתית משתמשים בלחם לבן רגיל. בישראל משתמשים לעיתים בחלה, בין השאר כדרך לנצל את שאריותיה לאחר השבת.
הכנה
טורפים את הביצים עם הנוזלים המתוארים לעיל, ושופכים את הבלילה לקערה רחבה ונמוכה. מטבילים בבלילה פרוסת לחם משני צידיה. מרימים את הפרוסה כדי להניח לשאריות הנוזל לטפטף, כדי שהלחם לא יהיה ספוג מדי ויתפורר. כדי להקטין את הסיכון להתפרקות הפרוסה הלחה כדאי להשתמש בלחם לקראת סוף חיי המדף שלו. את הלחם הספוג בבלילה מטגנים במחבת חמה ששומנה בחמאה עד ששני הצדדים מזהיבים והביצה הספוגה נקרשת. במקום ביצים שלמות ניתן להשתמש בתחליף תעשייתי העשוי מחלבוני ביצה בלבד, כך שיש בו פחות קלוריות ושומן. לפני הטיגון ניתן לזרות על הפרוסות תערובת סוכר וקינמון.
הפרוסות המוכנות מוגשות חמות, עם אבקת סוכר או סוכר, או ממרחים כגון ריבה, חמאה, חמאת בוטנים, סירופ מייפל, סירופ פירות, וכן בתוספת רסק תפוחים, קצפת, שוקולד או אגוזים כגון פקאנים.
גרסאות
פרנץ' טוסט ממולא הוא שתי פרוסות של פרנץ' טוסט שביניהן בננות, תותים או פירות אחרים. לרוב מצופה בחמאה, סירופ מייפל ואבקת סוכר.
באיטליה מוגשת גרסה המכונה "מוצרלה בכרכרה" - כריך של שתי פרוסות לחם שביניהן פרוסת מוצרלה, נטבל בשלמותו בבלילת הביצים ומטוגן.
בספרד המאכל נקרא "טוסטדס" ומכינים אותו לחג הפסחא מפרוסות לחם דקות ספוגות חלב או יין, טבולות בביצה ומטוגנות. מוגשות בציפוי דבש.
במסעדות דיינר בניו יורק, כמו בישראל, משתמשים בחלה להכנת המאכל.
במערב ודרום מערב ארצות הברית משתמשים לעיתים בלחם מחמצת.