cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדור סירטש
אנדור סירטש (במקור שוורץ, בהונגרית: Szirtes Andor; וראנו, 8 במרץ 1907–1943) היה פובליציסט יהודי-הונגרי, שנספה בשואה. אישיותו, כתיבתו העיתונאית ותפקידו בהיסטוריה של המחשבה ממקמים אותו כאופוזיציונר בין לאיוש סאבו לבין בלה טאבור (הכינוי "אופו" הוא גרסה מקוצרת וסלנגית לשמה של האופוזיציה המסוימת הזו, שהייתה תנועת שמאל אנטי-קפיטליסטית ואנטי-בולשביקית בראשית שנות השלושים בהונגריה, בראשות לאיוש סאבו, פאל יוסטוס, פאל פרטוש ואנדור סירטש).
ביוגרפיה
אנדור סירטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו שוורץ ושל פאני לנדסמן. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה למסחר ברחוב וש בבודפשט ואחר כך למד כימיה של טקסטיל בברנו. הוא היה חבר בחוג הפוליטי בשם "אגודת מיקלוש ברטה". הפרסום הראשון שלו הופיע בכתב העת "בן זמננו" (Kortárs) בשנת 1930. יצירתו הידועה האחרונה הייתה הערכים במה שכונה "האנציקלופדיה של היום" (הערכים "אריסטוקרטיה", "הפיכה", "בולשביזם", "מרכז אירופה", "לניניזם", "מלחמת אזרחים", "סינדיקליזם", "סטליניזם", "טרוצקיזם" ועוד) בעריכת זולטאן גאשפאר.
מאמריו
עבודותיו הופיעו בכתבי העת ה"מאה שלנו", "ספ סו", והוא פרסם את מאמריו ב"פורום ההונגרי" של אותה התקופה. הביקורות השיטתיות שלו, שנכתבו בעקביות מנקודת מבט שמאלית, היו ניתוחים קיצוניים. על איכות הידע המעודכן שלו תעיד העובדה שהוא כתב את הדיווחים הראשונים בהונגרית על אסכולת פרנקפורט. המאמר הבולט שלו, שנתן פרשנות למשפטי הראווה הראשונים שהתרחשו בברית המועצות, נקרא בדרך כלל בצורה אופיינית בשם "אחרי הריאקציה התרמידורית".
תנאי החיים הקשים שלו ואחר כך מותו המוקדם מנעו ממנו להתפתח לחלוטין ובמשך עשור אחד בלבד נולדה היצירה שלו עם כישורי כתיבה מצוינים והשאירה רק כמות קטנה יחסית של טקסטים. ההיסטוריון הספרותי אנדראש לנדיאל, שחקר את יצירתו, תיאר את ביקורתו הרדיקלית של סירטש בהשראה מרקסיסטית, כנקייה מכל דוקטרינה, אנטי-סטליניסטית ומודרנית.
מותו והנצחתו
לא ידוע תאריך ומקום מותו המדויק. הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונעלם בחזית אוקראינה בשנת 1943.
בשנת 2015, קרן ג'רג' לוקאץ' העניקה תמיכה לבית ההוצאה לאור Syllabux להוצאת ספר המחקר שלו "ביקורת חברתית והתקדמות".
כיבוש סמואה הגרמנית
מבצע כיבוש סמואה הגרמנית (כיום: סמואה) במלחמת העולם הראשונה נערך ב-29 וב-30 באוגוסט 1914 והיה הפעולה המלחמתית הראשונה של ניו זילנד, אשר במהלך המלחמה לחמה לצד בריטניה. ניו זילנד הפעילה לשם כך חיל משלוח שהוקם לצורך המשימה: "כוח המשלוח של סמואה" (Samoa Expeditionary Force). לא היה בכוח הגרמנים במקום להפעיל התנגדות אפקטיבית אל מול עליונות מכרעת של כוח המשלוח, והכיבוש בוצע ללא קרב. בהסדרים שלאחר המלחמה, קיבלה ניו זילנד מנדט על השטח.
רקע
במהלך המאה ה-19 חדרו הגרמנים, בד בבד עם הבריטים והאמריקנים, לאיי סמואה. מחלוקות בין המעצמות ובין תומכיהן המקומיים הביאו לבסוף לחלוקת האיים בין ארצות הברית וגרמניה, אשר קיבלה את השלטון באיים המערביים של סמואה בשנת 1899, ואלה הפכו למושבה סמואה הגרמנית.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, היו בין מעצבי מדיניות החוץ של ניו זילנד, מדינאים ששאפו לדומיננטיות ניו זילנדית באיי האוקיינוס השקט, כולל סמואה. מבחינה אופרטיבית יותר, בשנת 1913, עם התגברות המתיחות באירופה, נידונו תוכניות להשתלטות על סמואה הגרמנית, בין מפקד הצבא הניו זילנדי, גנרל אלכסנדר גודלי (Godely), לבין הבריטים.
כיבוש האיים
ליד אפיה (Apia), בירת סמואה הגרמנית הייתה תחנת אלחוט, אשר שימשה את צי מזרח אסיה הגרמני, וב-7 באוגוסט 1914, מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, ביקשו הבריטים מהניו זילנדים לחסלה. ניו זילנד, שנענתה לבקשה, הקימה לשם כך חיל משלוח ובו 1,363 אנשי צבא וצוותי עזר בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור. חיילים אילו היו מתנדבים מיחידות טריטוריאליות מקומיות באוקלנד ובוולינגטון. ב-15 לחודש הפליג הכוח מוולינגטון למשימתו, אשר נשמרה בסוד מפני החיילים. את שתי ספינות התובלה, ובהן החיילים, ליוו שלוש סיירות מסדרת P: "פילומל" (Philomel) הניו זילנדית, "פיראמוס" (Pyramus) הבריטית ו"פסייק" (Psyche) האוסטרלית. הכוח עצר בדרכו בקלדוניה החדשה, שם נפגש עם מספר ספינות קרב אשר הצטרפו אליו בדרכו לאיים: סיירת המערכה אוסטרליה האוסטרלית, הסיירת מלבורן, אוסטרלית אף היא, והסיירת הצרפתית "מונקלם" (Montcalm). אלה האחרונות הצטרפו לכוח המשלוח כיוון שהליווי של שלוש הסיירות מסדרת P לא היה מספק הגנה הולמת במקרה של התערבות צי מזרח אסיה הגרמני. אחר כך עצר הכוח בפיג'י, שם עלו לאוניות מספר מדריכים ומתורגמנים.
חיל המשלוח נחת ב-29 באוגוסט באפיה, ודרישה להיכנע נמסרה למושל הגרמני במקום. המושל הגיב במחאה ולא נענה לדרישה, אך בפועל חיל המשלוח לא נתקל בהתנגדות. עם זאת, הגרמנים חיבלו במגדלור ובתחנת האלחוט. נערך גם ניסיון למלכד את התחנה על מנת לפוצצה, אלא שחבלנים ניו זילנדים גילו ופרקו את מטעני החבלה שהוכנו לצורך כך.
בואו של צי מזרח אסיה הגרמני
עם היוודע דבר תפיסתם של האיים, עשה דרכו אל המקום תת-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, מפקד צי מזרח אסיה הגרמני, בראש כוח שמנה שתי סיירות: "שרנהורסט" (Scharnhorst) ו"גנייזנאו" (Gneisenau). הספינות הגרמניות הגיעו ב-14 בספטמבר, שלושה ימים לאחר שצי מדינות ההסכמה עזב את המקום, וכשבועיים לאחר שכוח הליווי פנה לאבטח את הכוח האוסטרלי המיועד לכיבוש גינאה החדשה הגרמנית. למרות שעל פי הידיעות (הלא מדויקות) שבידיו, הכוח הניו זילנדי היה מורכב ממתנדבים לקויים באימונם ובציודם, הוא החליט שלא לנסות לכבוש את האיים מחדש, מתוך שיקול שלנוכח העליונות הימית הכללית של מדינות ההסכמה במימי האוקיינוס השקט, תהיה זו ברכה לבטלה. הסיירות הגרמניות פנו במקום זאת להפגזת פפאטה.
סוף דבר
האיים נותרו עד לסיום המלחמה תחת כיבוש צבאי של ניו זילנד. בהסדרים שלאחר המלחמה ניו זילנד קיבלה מנדט על השטח, ושליטתה על האיים נמשכה עד לשנת 1962, עת קיבלו עצמאות בשם סמואה המערבית. המדינה שינתה את שמה מאוחר יותר לסמואה, שמה הנוכחי.
ז'אן דנז'ו
ז'אן דנז'ו (בצרפתית: Jean Danjou; 15 באפריל 1828 – 30 באפריל 1863) קצין מעוטר בדרגת קפטן אשר שירת בלגיון הזרים הצרפתי. התפרסם בעקבות קרב קמרון אשר בו הנהיג שני קצינים ושישים ושניים לגיונרים כנגד כוח של אלפיים מקסיקנים. בקרב זה מצא את מותו.
השכלה
ז'אן דנז'ו נולד בצרפת למשפחה בעלת עבר צבאי. בגיל 20 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים את לימודיו בדרגת סגן משנה.
שירותו
לאחר סיום האקדמיה הצבאית הוא נשלח לאלג'יריה. ב-1 במאי 1853 הוא איבד את כף ידו בקרב כאשר רובה התפוצץ בידו וכרת אותה. במקום כף ידו שנכרתה חוברה לו יד תותבת מעץ. ב-24 בדצמבר 1853 הוא קודם לדרגת סגן.
לאחר קידומו הוא נשלח להשתתף במלחמת קרים, שם הוא לקח חלק במצור על סבסטופול. ב-9 ביוני 1855 קודם לדרגת סרן. זכה לעיטור אות לגיון הכבוד בדרגת אביר ב-1856. לאחר מלחמת קרים השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה שם השתתף בקרב מגנטה ובקרב סולפרינו.
אחרי שרות קצר במרוקו הוא נשלח למקסיקו כחלק מכוח ההתערבות הצרפתי למקסיקו. הוא הוצב שם כקצין אפסנאות ראשי של כוחות לגיון הזרים הצרפתי במקסיקו. ב-29 באפריל 1863 נשלח עם כוח סיור להתחבר לשיירה אשר הובילה תותחים וציוד צבאי אחר.
קרב קמרון
ב-30 באפריל נעה פלוגה ג' של לגיון הזרים בפיקודו של דנז'ו לכיוון שיירת אספקה צרפתית. כאשר עצרו למנוחה בפאלו ורדה הותקפה הפלוגה על ידי פרשים מקסיקנים. הפלוגה נסוגה ולבסוף תפסה מחסה בחוות קמרון הנטושה. לכוח הפרשים המקסיקני הצטרפו כוח חי"ר, והכוחות המקסיקנים פתחו בהתקפה על החווה. לאחר שנכשלו הציעו המקסיקנים לדנז'ו להיכנע אך הוא סירב באומרו ש"הלגיון לעולם לא ניכנע". דנז'ו נהרג לבסוף אבל לא לפני שהשביע את חייליו לא להיכנע. החיילים נכנעו לבסוף אבל רק לאחר שרק שלושה מהם נשארו עומדים על הרגליים.
שנה לאחר הקרב מצא איכר מקסיקני שהכשיר את אדמות החווה הנטושה את יד העץ של דנז'ו ומכר אותה למפקד הכוחות הצרפתים במקסיקו. יד העץ של דנז'ו משמשת עד היום כסמל קדוש ללגיון הזרים הצרפתי.
טרפז (סרט)
טרפז (באנגלית: Trapeze) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1956 בבימויו של קרול ריד עם ברט לנקסטר, טוני קרטיס וג'ינה לולובריג'ידה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן The Killing Frost מאת הסופר הבריטי מקס קאטו משנת 1950.
זאת הייתה ההופעה הראשונה של לולובריג'ידה בסרטים אמריקאיים. לנקסטר ביצע את רוב הפעלולים על הטרפז בעצמו לאור ניסיונו הרבה כאקרובט לפני שהחל בקריירת משחק. גם קרטיס ולולובריג'ידה עברו אימוני בטרפז מעופף ואת החלקים הפשוטים ביצעו בעצמם.
הסרט צולם בפריז ובקרקס החורף (Cirque d'hiver) בעיר. בסרט יש קטעים נרחבים של פעלולים על הטרפז המעופף וכן הופעות אקרובטיות, פילים, סוסים ואריות
תקציר העלילה
מייק ריבל (ברט לנקסטר) הוא לוליין מעופף ותיק ומנוסה בקרקס בוליונה בפריז. הוא הלוליין השישי בעולם שהצליח לבצע סלטה משולשת בטרפז מעופף. באחד הביצועים נפל ונחבל ברגלו ומאז הוא צולע ונזקק למקל הליכה והוא מדוכא וממורמר.
טינו אורסיני (טוני קרטיס), בנו של חבר לשעבר של מייק מגיע מניו יורק לקרקס שבפריז, מדגים לפני מייק את יכולותיו על הטרפז ומבקש שייאמן אותו לבצע סלטה משולשת ובעת המופע ישמש כתופס (catcher) שלו. מייק מסרב ומתחמק ממנו אבל נערת הסוסים רוזה (קייטי חוראדו), אהובתו לשעבר של מייק, שעדיין מאוהבת בו בסתר ליבה, משכנעת אותו לקבל את טינו והם מתחילים באימונים.
מייקל מתחיל לאמן את טינו אבל כאן נכנסת לעלילה לולה (ג'ינה לולובריג'ידה) הקופצת מעל טרמפולינה. היא שואפת להתקדם בתפקיד בקרקס ומתחילה לפלרטט עם מייק וטינו. היא משכנעת את בעל הקרקס להופיע כמשתתפת שלישית במופע של טוני ומייק. מייק מסרב אך טינו שמתאהב בלולה מתנה את המשך המופע שלהם בהשתתפותה. בעלה של רוזה, שמקנא במייק, מכיוון שהוא מבין שלרוזה יש עדיין רגשות כלפיו, משחרר את הנמר של הקרקס על מייק ובמהלך המאבק עם הנמר נפגעת ידו של מייק והוא אינו יכול לשמש יותר תופס ומביאים לו מחליף. בינתיים למרות המתח ביניהם, מתפתח סיפור אהבה בין לולה לבין מייק. בעל הקרקס שמבין שכל השלישייה עומדת לנטוש אותו לטובת קרקס מצליח יותר מגלה כנקמה לטינו על הרומן בין מייק ללולה. טינו מתחקה אחר לולה ורואה אותה הולכת למלון ונפגשת שם עם מייק, הוא משכנע אותה לחזור אליו, תוך שהוא חוזר באוזניה על דברים שמייק אמר עליה בעבר. לאחר כל המריבות בין טינו למייקל מגיע הקטע הדרמטי. טינו מחליט להופיע ומייקל מקדים את מחליפו ועולה מיד לעמדת הטרפז. ההופעה מתחילה למרות כעסו של מנהל הקרקס המורה להסיר את רשת הביטחון. בתזמון מושלם מצליח טינו לבצע את הסלטה המשולשת לקול תשואות הקהל. הסרט מסתיים כאשר טינו הופך לכוכב באופן מיידי ומרואיין על ידי העיתונאים הנמצאים בקהל, בינתיים עוזבים מייק ולולה את הקרקס כל אחד ונפגשים ברחוב, שם הם מתחבקים וממשיכים ללכת.
אסטל גטי
אסטל גטי (באנגלית: Estelle Getty; 25 ביולי 1923 – 22 ביולי 2008) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של סופיה פטרילו בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
השנים הראשונות
גטי נולדה במנהטן, ניו יורק בשם אסטל שר, בתם של שרה וצ'ארלס שר, מהגרים יהודים מפולין, שעבדו בעסקי הזכוכית. היו לה שני אחים: דייוויד ורוזלין. בילדותה לקחה שיעורי משחק, שירה וריקוד. לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון החלה לשחק בתיאטרון יידי, ואף ניסתה את כוחה בתור סטנדאפיסטית במועדונים ברצועת הבורשט, ללא הצלחה רבה.
בגיל 24 נישאה ולאחר מכן ילדה שני בנים, ובמשך שנים רבות עבדה כמזכירה בחברות שונות, ובמקביל הופיעה במחזות קומיים ודרמטיים בתיאטרון קהילתי.
קריירה
בסוף שנות השבעים הופיעה גטי ביחד עם הארווי פירסטיין בתיאטרון ניו יורקי קטן, והשניים התיידדו. פירסטיין ליהק את גטי לתפקיד של אמו במחזה האוטוביוגרפי שכתב, "סיפור אהבה בשלושה פרקים". המחזה הוצג בגרסה ראשונית שלו באוף ברודוויי ב-1978, וב-1982 עבר לברודוויי, זכה להצלחה רבה והוצג למעלה מ-1,200 פעמים. ב-1983 זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר. כאשר הופקה הגרסה הקולנועית למחזה ב-1988, גטי רצתה מאוד לגלם את דמות האם גם בסרט, אך מלהקי הסרט רצו כוכבת בעלת שם עולמי והעדיפו ללהק לתפקיד את אן בנקרופט.
בין השנים 1992–1985 כיכבה בקומדיית המצבים המצליחה של רשת NBC "בנות הזהב", שעסקה בחייהן של ארבע נשים מבוגרות שחולקות בית במיאמי. גטי גילמה בסדרה את דמותה של סופיה פטרילו, אמה של דורותי. גטי הייתה צעירה יותר ב-14 חודשים מביאטריס ארתור שגילמה את דורותי, וכמעט ולא זכתה בתפקיד בשל היותה צעירה מדי. היא צוידה במשקפיים עבים ובפאה של שיער לבן כדי שתיראה מבוגרת יותר. השתתפותה בסדרה הפכה אותה למפורסמת והעניקה לה הכרה בינלאומית, בגיל 62. על הופעתה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי שבע פעמים ברציפות, עבור כל אחת משבע עונות הסדרה, וב-1988 זכתה בפרס, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית. כמו כן זכתה ב-1986 בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית. בנוסף, זכתה פעמיים (בשנים 1991 ו-1992) בפרס הקומדיה האמריקאית, בקטגוריית שחקנית המשנה המצחיקה ביותר בסדרת טלוויזיה. לאחר שהסדרה "בנות הזהב" ירדה מהמרקע, המשיכה גטי לגלם את דמותה של סופיה פטרילו בשתי סדרות נוספות: תחילה בסדרת הספין אוף "ארמון הזהב", ולאחר מכן בסדרה הקומית "קן ריק".
ב-1988, בשיא הצלחתה, כתבה ביחד עם סטיב דולסון את ספרה האוטוביוגרפי "?If I Knew Then, What I Know Now... So What" (בתרגום חופשי: "אם הייתי יודעת אז את מה שאני יודעת עכשיו... אז מה?"). ב-1993 הוציאה קלטת כושר עבור אנשים בגיל הזהב.
בקולנוע, הופיעה בשנות השמונים בתפקידי משנה בשני סרטים מצליחים: "טוטסי" (1982) ו-"מסכה" (1985). ב-1992 הופיעה בתפקיד הראשי, לצדו של סילבסטר סטאלונה, בסרט הפעולה הקומי "עצור! או שאמא שלי יורה". הסרט קיבל ביקורות שליליות ביותר, אך גרף הכנסות של כ-70 מיליון דולר ברחבי העולם, וזכה לאחר מכן להצלחה גם בהשכרות ומכירות של ה-DVD. הסרט זכה בשלושה פרסי פטל הזהב, כשאחד מהם הוענק לגטי בקטגוריית שחקנית המשנה הגרועה ביותר.
ב-1999 הופיעה בסרט "סטיוארט ליטל", בתפקיד סבתו של ליטל. היה זה תפקידה האחרון על המסך.
חייה האישיים
גטי הייתה תומכת נלהבת ופעילה למען, והייתה מעורבת באופן קבוע בפעולות שנועדו לסייע למלחמה באיידס. ב-1991 סייעה לאחיינה בן ה-29 סטיבן שר, שחלה באיידס והיה בשלביה המתקדמים של המחלה, וטיפלה בו. מאחר שהוריו התגוררו באנגליה, וחבריו כבר לא יכלו לסייע לו, היא לקחה על עצמה להטיסו מצפון קרוליינה להוספיס בקליפורניה, כדי שיהיה בקרבתה בימיו האחרונים. הוא נפטר בינואר 1992.
גטי הפסיקה להופיע בציבור החל משנת 2000, לאחר שחלה התדרדרות במצב בריאותה. בסוף שנות התשעים היא אובחנה בטעות כחולה במחלת פרקינסון, ולאחר מכן אובחנה בטעות כחולה במחלת אלצהיימר. בסופו של דבר אובחנה כחולה בדמנציה של גופי לואי, מחלה שתסמיניה דומים לאלה של פרקינסון ואלצהיימר. בשל מחלתה נעדרה גטי מפרק איחוד מיוחד של כוכבות "בנות הזהב", שצולם ב-2003.
זעם הטיטאנים
זעם הטיטאנים (במקור: Wrath of the Titans) הוא סרט פנטזיה אמריקני משנת 2012 בבימויו של ג'ונתן לייבסמן ובכיכובם של סאם וורת'ינגטון, רוזמונד פייק, ביל ניי, אדגר רמירז, טובי קבל, דני יוסטון, רייף פיינס וליאם ניסן.
תקציר העלילה
עשור לאחר שניצח את הקראקן, פרסאוס (מגולם על ידי סאם וורת'ינגטון), מנסה לחיות חיים שקטים כדייג יחד עם בנו בן 10 הליוס (מגולם על ידי ג'ון בל). בינתיים, מתנהל מאבק בין האלים לטיטאנים. האלים אשר נחלשים במידה רבה בשל העדר המסירות של המין האנושי ובעקבות כך מאבדים שליטה על הטיטאנים ועל המנהיג הכלוא האכזרי שלהם קרונוס אשר הוא אביהם של זאוס, האדס ופוסידון. שלושת הבנים הצליחו להדיח את אביהם לפני זמן רב, וכלאו אותו במעמקי טרטרוס.
פרסאוס מחליט לצאת לעזרתו של אביו לאחר שהאדס וארס מחליטים לחבור לקרונוס ומנסים ללכוד את זאוס. כוחם של הטיטאנים מתחזק לאחר שיתר כוחות העל של זאוס נלקחים ממנו, והכאוס פורץ עלי אדמות. פרסאוס מגייס את עזרתה של אנדרומדה (מגולמת על ידי רוזמונד פייק), אגנור (מגולם על ידי טובי קבל), והפיסטוס (מגולם על ידי ביל ניי) ויחד הם יוצאים למסע מסוכן אל עבר השאול כדי להציל את זאוס, להביס את הטיטאנים ולהציל את האנושות.
מהומות הגזע בשיקגו (1919)
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצר מחסור בעובדים בערי התעשייה בצפון ארצות הברית, זאת בעקבות הגיוס ההמוני וירידה במספר האנשים שהיגרו מאירופה. מצב זה והמשך מקרי האלימות כלפי שחורים בדרום, הביאו לגל הגירה המוני של שחורים לערי תעשייה בצפון, וביניהן שיקגו. עד 1919 כ-500,000 אפרו-אמריקאים היגרו מהדרום. בשיקגו עצמה הקהילה השחורה גדלה מ-44,000 ב-1909 לכ-110,000 ב-1920. כ-90% מהשחורים שהגיעו לשיקגו התרכזו באזור קטן יחסית בדרום העיר, שכונה "החגורה השחורה". ב-1919 הם היוו כ-4% מתושבי העיר. האזור היה עני ביחס לשכונות מסביבו ותנאי המגורים היו קשים, אך עקב הצפיפות הרבה שכר הדירה היה גבוה מאשר בשכונות הסמוכות.
החגורה השחורה גבלה בשכונות של אמריקאים ממוצא אירי ופולני. הקבוצות האתניות בעיר היו על פי רוב מגובשות בתוך עצמן ועוינות כלפי קבוצות אחרות. הן שמרו על הטריטוריות שלהן מפני כניסה של בני קבוצות אחרות והתחרו ביניהן על עבודה וכוח פוליטי. האירים, במיוחד, היו קבוצה ותיקה יחסית בעיר ובעלת כוח פוליטי באיגודי העובדים, בפוליטיקה העירונית ובמשטרה. רבים מהצעירים האירים בעיר היו מאורגנים במועדונים שנקראו "מועדונים אתלטיים", אך שימשו ככנופיות מיליטנטיות. ביוני 1919 נרצחו שני שחורים על ידי חברי המועדונים האתלטיים. בדוח שנכתב לאחר המהומות נכתב ש"ספק אם המהומות היו מתפתחות מעבר לתקרית הראשונית ללא נוכחות הכנופיות".
רוב השחורים היו במצב כלכלי קשה, אך חלק מאלה שהצליחו לשפר את מצבם הכלכלי ביקשו לעבור לשכונות אחרות, שהיו לבנות בעיקרן, דבר שגרר מעשי אלימות כלפיהם. בשנתיים שקדמו למהומות, הונחו פצצות ליד 12 בתים של שחורים מחוץ לחגורה השחורה, 8 מתוכן בחמשת החודשים שקדמו למהומות. באחד הפיצוצים נהרגה ילדה שחורה ואף אחד מהם לא פוענח על ידי המשטרה. כל עוד הכלכלה הייתה כלכלת מלחמה הייתה בשיקגו עבודה בשפע עבור שחורים ולבנים. התעשיינים, ובמיוחד אלה הקשורים בתעשיית הבשר, עודדו את ההגירה של האוכלוסייה השחורה לעיר והשתמשו בה כדי לפצות על החוסר בכוח אדם ועל הביקוש שנוצר עקב חוזי הספקה לצבא. עם סיום המלחמה חוזים אלה התבטלו והתעשייה הייתה צריכה לעבור התאמה לכלכלת שלום. בנוסף מאות אלפי חיילים חזרו לעיר והגדילו את הצע העובדים. החיילים הלבנים שחזרו ראו באוכלוסייה השחורה הגדלה איום על יכולתם למצוא עבודה בתנאים אלו.
החיכוך בין התעשיינים לבין העובדים שרצו לשמור על תנאי העסקתם התבטא בשביתות חוזרות ונשנות של איגודי העובדים. ב-1919 התרחש גל השביתות הנרחב ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, עם ארבעה מיליון שובתים ברחבי המדינה. כמרכז תעשייתי ותחבורתי, שיקגו הייתה מוקד משמעותי של תופעה זו ומספר השביתות בה היה שני רק לזה של ניו יורק. רוב העובדים השחורים בשיקגו לא היו מאוגדים. איגודי עובדים רבים היו ללבנים בלבד, ואלה שקיבלו שחורים לשורותיהם שמרו על הפרדה גזעית. גם כשנעשו ניסיונות לאגד עובדים שחורים ביוני ויולי 1919, מרביתם לא רצו להתאגד. התוצאה הייתה שהעובדים הלבנים ראו את העובדים השחורים כאיום על יכולתם להפעיל לחץ על מעסיקים. באופן זה, סכסוכי עבודה הפכו לגורם נפיץ שהתפרץ כעימותים בין-גזעיים ברחבי ארצות הברית. דינמיקה זו בין סכסוכי עבודה לסכסוכי גזע באה לידי ביטוי עוד לפני המהומות בשיקגו במהומות בעיר איסט סנט לואיס באילינוי ב-1917, שבמהלכן נטבחו 39 שחורים לפי האומדן הרשמי ויותר מ-100 לפי אומדנים אחרים.
אלמנט נוסף שתרם לעוצמת העימותים היה שינוי תודעתי בקהילה השחורה עצמה, שהוביל לנכונות גוברת להגיב להטרדות ולאלימות. במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, קהילות שחורות בארצות הברית אימצו את "הפוליטיקה של המכובדות" (politics of respectability) כתגובה למעשי אלימות גזעניים ולטענות גזעניות בדבר נחיתותם התרבותית והביולוגית. אסטרטגיה זו החלה להשתנות בימי המלחמה, ובקהילה השחורה היה ויכוח עז בין התומכים בגישה זו לבין התומכים בתגובה אסרטיבית יותר של הגנה עצמית כנגד מעשי אלימות. לשינוי תרמה העובדה שאזרחים שחורים רבים שירתו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הרגימנט השמיני של המשמר הלאומי של אילינוי הפך בזמן המלחמה לרגימנט צבאי שלחם יחד עם כוחות צרפתים באירופה. הוא היה מורכב כולו מחיילים שחורים והיה הרגימנט היחיד שכל מפקדיו היו שחורים. ההשתתפות במלחמה ובתעשייה נתפסה על ידי רבים כהוכחה לצדקת טיעונים בעד שוויון זכויות ממשי בין הגזעים.
בסוף המלחמה הופיעו הניצנים של תנועת השחור החדש, ואינטלקטואלים שחורים בולטים כגון ו.א.ב דו בויז עודדו מאבק נחוש יותר בגזענות. לדוגמה, במאמר שפורסם באפריל 1919 בעיתון "השיקגו דפנדר", שהיה העיתון המרכזי של הקהילה השחורה בשיקגו, נכתב: "באמריקה אנשינו מחולקים לשתי אסכולות שונות - האחת מגלמת את רעיון אי-ההתנגדות של בוקר טי. וושינגטון, השנייה את האסכולה המיליטנטית של דו בויז. אנו מתוודים שמעולם לא יכולנו לתמוך בדוקטרינה של פסיביות או אי-התנגדות. ההיסטוריה מוכיחה שאף גזע של עם לא הגיע לשום מקום מבלי להילחם, ואנו לא יוצאים מהכלל".
מותו של יוג'ין ויליאמס ופרוץ המהומות
27 ביולי היה יום ראשון חם במיוחד, ורוחצים רבים הגיעו לחופי ימת מישיגן בעיר. יוג'ין ויליאמס, נער שחור שמעט מאוד ידוע על קורות חייו עד אותו היום, הגיע לחוף יחד עם ארבעה חברים, והם שייטו לאורך החוף עם רפסודה. החופים בשיקגו לא היו מופרדים גזעית באופן רשמי, אך בפועל קו לא מסומן הפריד בין חוף ללבנים בלבד וחוף לשחורים בלבד. לפי גרסה של עדי ראייה, בשלב מסוים הרפסודה חצתה את אותו קו בלתי נראה וגבר לבן שהיה במקום החל לזרוק אבנים לעברם. ויליאמס נפגע מאחת האבנים בראשו וטבע. לפי הגרסה שמוצגת בדוח הוועדה שחקרה את האירועים, העימותים החלו על החוף, לאחר שמספר הולכי רגל שחורים נכנסו לחוף הלבן. ויליאמס, לפי גרסה זו, נשאר בתוך המים ונאחז באדן מסילה בעוד אבנים נזרקות לעברו, אך לא פוגעות בו. כשנער לבן בגילו נכנס למים והחל להתקרב אליו הוא נתקף בבהלה, עזב את האדן וטבע.
בעוד כוחות הצלה והרוחצים עדיין חיפשו אחר גופתו של ויליאמס, העימותים על החוף החלו להתפתח. עדי הראייה השחורים פנו לדייוויד קלהאן, שוטר לבן שהיה במקום, וביקשו שיעצור את מי שלטענתם זרק את האבנים, אך קלהאן סירב לעשות זאת. המוחים לא ויתרו וקראו לשוטר שחור שהיה בקרבת מקום כדי שיתערב, אך קלאהן המשיך בסירובו וסירב גם לתת לשוטר השחור לעצור את החשוד בעצמו. הוויכוח התלהט ובמהלכו קלאהן עצר גבר שחור בעקבות תלונה של לבנים.
בקרב הקהל הלבן החלו להתפשט שמועות שאדם לבן טבע בעקבות יידוי אבנים מצד הקהל השחור. באותו הזמן שמועות נפוצו בחגורה השחורה שקלאהן לא רק מנע את מעצרו של החשוד בהריגה של ויליאמס, אלא גם מנע משחיינים להיכנס למים כדי להצילו. במהרה הגיע לחוף המון של שחורים ולבנים והוויכוח על החוף התפתח לעימותים אלימים. באותו הזמן רכב משטרה הגיע לדרום העיר כדי להכניס את העצור מהחוף לבית המעצר. הקהל שהיה באזור התלהט וגבר שחור ירה ופצע את אחד השוטרים. שוטר שחור שנכח במקום השיב אש לעבר היורה והרג אותו, אך מייד לאחר מכן התפתח במקום קרב יריות.
התפתחות המהומות
בשעות שלאחר האירועים בחוף, התפתחו בדרום ובמערב העיר עימותים בין קבוצות של לבנים ממוצא אירי לבין שחורים. במהלך אחרי הצהריים והלילה עשרות שחורים ולבנים הוכו או נדקרו. בבוקר שלאחר מכן נראה היה שהעיר חזרה לשגרה ואנשים הלכו לעבודה כרגיל, גם במקומות עבודה מעורבים, אך אחרי הצהריים התארגנו כנופיות של צעירים לבנים שהכו שחורים שחזרו מהעבודה בתחבורה הציבורית לאזור החגורה השחורה. הכנופיות עצרו את התנועה של קרונות החשמלית, השתלטו על קרונות והכו את הנוסעים השחורים. ארבעה שחורים ותוקף לבן אחד נהרגו בעימותים אלה ועשרות נפצעו. הידיעות על המהומות הגיעו לחגורה השחורה והמונים שחורים הגיבו באלימות. ארבעה אזרחים לבנים נהרגו בתקריות עם המון זועם של אפרו-אמריקאים. בינתיים כ-1,500 שחורים התאספו מסביב למבנה שבו, לפי השמועות, שהה אדם שירה בילד שחור מקומה רביעית. הם דרשו מהשוטרים לעצור את האדם וכשזה לא קרה התפתחו עימותים בין השוטרים למתאספים. כוחות של המשטרה הגיעו למקום וירו לעבר ההמון. כתוצאה מהירי נהרגו ארבעה מהמתאספים.
אירועים אלה הביאו לתחושות פאניקה ופחד. בלילה של יום שני, שתי כנופיות של נערים לבנים החלו לפשוט באופן שיטתי על בתים של שחורים מחוץ לחגורה השחורה ולהכות, במקרים מסוימים להרוג, את יושביהם. בנוסף, הם החלו לירות על עוברים ושבים מתוך מכוניות באזורים שבהם גרו תושבים שחורים. קבוצות של שחורים, החלו בתגובה להשיב אש לעבר מכוניות חולפות. עד סופו של יום שני מניין ההרוגים היה 17 בני אדם. אירועים מסוג זה המשיכו גם בימים הבאים. ביום שלישי בבוקר המהומות המשיכו כשכנופיות לבנות תקפו שחורים שהיו בדרכם לעבודה. באותו היום החלה שביתה של עובדי החשמליות, וההתקפות הופנו כלפי עובדים שהיו צריכים לחצות ברגל שכונות עוינות. באותו הבוקר הותקפו שחורים גם באזור הלופ, מרכז העיר והמרכז העסקי של שיקגו. שני תושבים שחורים נהרגו ואחרים הוכו ונשדדו. ההתקפות על בתים של שחורים נמשכו ובתים רבים הועלו באש. עד תום המהומות כאלף תושבים נותרו ללא קורת גג.
יחד עם התפשטות האלימות התפשטו גם שמועות שונות, שקודמו גם על ידי עיתוני העיר. בעיתונות המרכזית פורסמו נתונים מפוברקים לגבי מספר ההרוגים והפצועים במהומות. הדיילי ניוז פרסם שמועה לפיה מאות גופות של לבנים נזרקו לשלוחה של נהר שיקגו. אותו עיתון, וגם השיקגו טריביון פרסמו שקהל שחור פשט על מחסני נשק בספרינגפילד ומתכנן לפלוש עם התחמושת לעיר. העיתונים גם פרסמו סיפורים בדויים על רצח מתוכנן של נשים לבנות. גם המשטרה תרמה לשמועות. לדוגמה, בעיתונות פורסמה עדות של שוטר שטען שהוא היה צריך לבקר 75 משפחות של שוטרים לניחום אבלים. למעשה, השוטר היחיד שנהרג בעימותים היה שוטר אפרו-אמריקאי בשם ג'ון סימפסון. בשיקגו דפנדר, העיתון המרכזי של הקהילה השחורה, פורסמו גם כן דיווחים מוגזמים או בדויים. אחד הסיפורים הבדויים שהודגשו בעיתון, היה על רצח ברוטלי של אישה שחורה ובנה התינוק. השמועות סייעו למהומות להתפשט גם לשכונות במערב העיר שתושביהן היו ממוצא איטלקי. במקרה אחד המון איטלקי הרג גבר שעבר בשכונה.
אזור החגורה השחורה סבל גם מהמחסור שנוצר כיוון שחנויות נסגרו וספקים נמנעו מלהיכס לאזור. חלק גדול מהקהילה השחורה נמנע מללכת לעבודה כל זמן שהמהומות נמשכו, דבר שדלדל גם את יכולתם לקנות מצרכים. רשויות הסניטריה הפסיקו לעבוד באזור, ועלה החשש שהצטברות האשפה תביא להתפרצות של מחלות או מגפה.
המהומות דעכו בהדרגה החל מסופו של יום רביעי. תרמו לכך הירידה בטמפרטורות, הגשם וההתערבות של המשמר הלאומי של אילינוי. כשבוע לאחר פרוץ העימותים המהומות נפסקו והעיר החלה לחזור לשגרה. המשמר הלאומי הסיג את כוחותיו ב-8 באוגוסט.
תגובת כוחות הביטחון והאכיפה
ראש העיר של שיקגו, ויליאם הייל תומפסון, חזר לעיר מחופשה בוויומינג בבוקר היום השני למהומות. כשהגיע הוא נפגש עם מומחה לדרום העיר מהמשטרה, קפטן מייקל גאלרי, שאמר לו שסדר הכוחות של משטרת שיקגו, כ-3,500 שוטרים, קטן מכדי לטפל במהומות. גאלרי הזהיר שאם המיליציה של המדינה לא תיקרא לעיר ויוכרז ממשל צבאי, השקט לא יחזור. למרות עצתו, ראש העיר סירב לבקש את עזרת המשמר הלאומי של אילינוי עד היום הרביעי למהומות.
תומפסון ומפקד המשטרה, ג'ון גאריטי, הכריזו על תוכנית להציב כמעט את כל כוחות המשטרה מסביב לחגורה השחורה במטרה למנוע כניסה של כנופיות לאזור. התוכנית סייעה להפחית את האלימות בחגורה עצמה, אך המשטרה נותרה חסרת כוחות באזורים אחרים בהם התרחשו התנגשויות אלימות. בעקבות ההחמרה בעימותים, הפצירו מנהיגים אזרחיים בעיר בתומפסון ובמושל אילינוי פרנק לואדן לגייס את המיליציה. תומפסון התרצה חלקית ביום שני בלילה וביקש מהמושל שכוחות המשמר הלאומי יגיעו לנקודות ריכוז בעיר, אך ימתינו להוראה כדי לפעול. במהלך הלילה הגיעו לעיר 3,500 חיילים של המשמר. הקריאות להתערבות של המשמר הלאומי גברו ביום שלישי, ואישים בולטים בעיר, כולל התובע הכללי של אילינוי, פנו ישירות ללאודן בבקשה שיתן פקודה להפעיל את הכוחות. לאודן השיב שידיו כבולות ללא בקשה מפורשת של ראש העיר, אך הוא גם הגדיל את כוחות המיליציה שממתינים בעיר לכ-6,000 חיילים. בישיבת מועצה מיוחדת 20 מתוך 25 האלדרמנים הצביעו בעד הפעלה של המיליציה, אך תומפסון וגאריטי התעקשו שאין בכך צורך.
הסיבות להתמהמהות בהפעלת המליציה היו מגוונות. גאריטי סבר שכוחות המשטרה מספיקים. הוא ותומפסון טענו שכניסה של כוחות מיליציה לא מיומנים עשויה ללבות את המהומות במקום לסיימן. גישה זו תאמה את מה שקרה שנתיים קודם לכן באיסט סנט לואיס, שם המשמר הלאומי הואשם בסיוע למתפרעים הלבנים. בפועל, בתחקירים שנעשו אחרי המהומות נקבע שהמשמעת בקרב חיילי המיליציה הייתה טובה יותר מבקרב המשטרה. סיבה נוספת הייתה האופי הלא רציף של המהומות. בשלבים שונים של התפתחות המהומות נוצרה תחושה מוטעית שהן שוככות ושהסדר עומד לחזור לכנו, אך אלה היו הפוגות זמניות. מבקרים של החלטות ראש העיר טענו שהיריבות הפוליטית בין תומפסון ללאודן שיחקה תפקיד משמעותי באיחור התגובה. ב-1917 הורה לאודן לחיילי המשמר הלאומי לפזר אספה שהואשמה בנטיות פרו-גרמניות, בניגוד לעמדתו של ראש העיר, דבר שהעכיר את היחסים בין השניים. הם התחרו זה בזה על יוקרה פוליטית, ותומפסון לא רצה שלאודן יקבל את הקרדיט על סיום המהומות. בנוסף, זמן קצר לפני המהומות הכריז לאודן שיתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. ייתכן שסירובו לפעול בניגוד לבקשתו של תומפסון, בניגוד למה שעשה ב-1917, נבע מהכרה בכך שתומפסון עתיד היה לעמוד בראש המשלחת הרפובליקנית של אילינוי לוועידת המפלגה.
בדוח הוועדה שחקרה את האירועים נכתב שכוחות המשטרה התקשו להשתלט על המהומות כיוון שלא היה להם כוח אדם מספיק, כיוון שהמשמעת של כוחות המשטרה לא הייתה טובה וכיוון שהקהילה השחורה התייחסה בחשדנות כלפי המשטרה. בדוח נטען שהחשדנות נבעה ממקרים רבים, במהלך האירועים ובעימותים בין-גזעיים קודמים, שבהם שוטרים עמדו לצד הפורעים הלבנים. הם ציינו גם שהשוטרים נוטים לעצור אזרחים שחורים יותר מאשר לבנים. הוועדה כתבה על הנתון לפיו אישומים הוגשו כלפי 154 שחורים ו-75 לבנים: "במבט ראשון נתונים אלה מראים על יותר פעילות של שחורים במהומות מאשר לבנים, ולפיכך ניתן היה לצפות שמספר הנפגעים הלבנים יהיה כפול ממספר הנפגעים השחורים. אבל מתוך 520 פצועים שגזעם דווח באופן וודאי, 342 היו שחורים ו-178 היו לבנים... עובדה זו מוליכה למסקנה שלבנים לא נעצרו באותה הקלות שבה עצרו שחורים".
חקירת האירועים
שני דוחות חקירה משמעותיים הוגשו לרשויות לאחר האירועים. הראשון הוא דוח של המשרד לחקירת מקרי מוות של מחוז קוק. הדוח הוגש בנובמבר 1919 והחקירה נוהלה על ידי חבר מושבעים שהתכנס 90 פעמים - הפעם הראשונה עוד לפני שהמהומות הסתיימו - ושמע עדויות לגבי המהומות ואופן הטיפול בהן.
הדוח השני והמשמעותי יותר היה דוח של ועדת שיקגו על יחסי גזע (Chicago Commission on Race Relations), שהוקמה על ידי מושל אילינוי פרנק לאודן במטרה לחקור את האירועים ולהמליץ על מדיניות למניעת הישנותם. הדוח פורסם בשנת 1922 כספר בשם The Negro in Chicago: A Study of Race Relations and a Race Riot, והוא נחשב לטקסט סוציולוגי משמעותי בהתפתחות המחקר של יחסי גזע בארצות הברית.
הוועדה שילבה שישה חוקרים אפרו-אמריקאים ושישה חוקרים לבנים. בניגוד לנרטיב הדומיננטי עד אז לגבי מהומות גזע, הדוח זיהה את האזרחים האפרו-אמריקאים כקורבנות של האירועים, ולא כאלה שהציתו אותו, ותיעד את היחס המפלה כלפי שחורים מצד המשטרה. הדוח התייחס להגירה הגדולה של שחורים מדרום ארצות הברית לצפונה כגורם, אך לא טען שעצם הנוכחות של שחורים היא הגורם למהומות. תחת זאת, חברי הוועדה הדגישו את הסטראוטיפים הגזעניים שפשו בחברה. בנוסף, הם ביקרו את הסגרגציה של קהילות שחורות בערים אמריקאיות וזיהו תופעה זו כגורם להתפרצות המהומות. הדוח התייחס לגזענות כתגובה לא רציונלית של לבנים, שבגינה העיר סובלת מבעיות התפתחות, אי-יציבות וחוסר יעילות כלכלית. מבקרים של הדוח טענו שמחבריו לא הקדישו תשומת לב מספקת לבעיות בשוק העבודה, לדינמיקה באיגודי עובדים ולאינטרסים כלכליים.
השפעה
המהומות של 1919 פגעו זמנית בכלכלה של שיקגו, אך היו להן גם השפעה מחוץ לשיקגו והשפעות ארוכות טווח על התפתחות היחסים בין לבנים לאפרו-אמריקאים בעיר.
בפוליטיקה הלאומית, הנשיא וודרו וילסון האשים את "הגזע הלבן" באחריות על המהומות בשיקגו ובוושינגטון די. סי. ונעשו ניסיונות לקדם יחסים טובים יותר בין שחורים ללבנים, באמצעות ארגונים וולונטריים וחקיקה בקונגרס.
רטינג רינפוצ'ה
רטינג רינפוצ'ה (בסינית מפושטת: 熱振活佛; בפין-יין, Rè zhèn huófó;; בטיבטית: རྭ་སྒྲེང་རིན་པོ་ཆེ; בפין-יין טיבטי: Razheng) היה תואר כבוד לראשי מנזר רטינג, מנזר בודהיסטי במרכז טיבט.
היסטורית השושלת
לעיתים, הרטינג רינפוצ'ה היה אחראי לבחירת הגלגול החדש של הדאלאי לאמה. מסיבה זו מאמינים שממשלת סין ניסתה בעבר להביא דמות פרו-סינית בעמדה זו.
שלטונו של הרטינג ריפונצ'ה החמישי
הרינפוצ'ה החמישי, ת'ובטן גא'מפל יסה גיאלסן (1911–1947; טיבטית: ཐུབ་ བསྟན་ འཇམ་ དཔལ་ ཡེ་ ཤེས་ རྒྱལ་ མཚན་,), מילא תפקיד משמעותי בהיסטוריה הטיבטית בתור העוצר החד פעמי של הדלאי לאמה הנוכחי. הוא הוחלף בשנת 1941 ובהמשך לכאורה נטען כי ארגן התקוממות נגד מחליפו. הוא נפטר בשנת 1947 בבית הכלא בארמון פוטאלה בלהאסה, ככל הנראה קורבן להרעלה. על פי החשד, סוהר דיווח כי אשכיו היו כבולים והוכו עד שמת מהכאב. מלווין סי. גולדשטיין מדווח על דברים מטסאספון וו. ד. שקאבאפה, שטען כי רבים אמרו זאת, אך חקירה נערכה על ידי האספה הטיבטית כדי לבדוק את גופתו של הרטינג. שקאבאפה היה חבר בוועדה שכללה גם את צארונג, חנכן לובסאנג טאשי, גיטאקה, וכן נציגים ממנזרי רטינג ומשרדי סרה. צארונג הצהיר בפני האספה כי אין שום עדות לכך שרטינג נחנק, מכיוון שאין שום סימן לפציעה. הפרק חשף מספר ממדים פוליטיים של ההיררכיה הדתית בלהסה. מבקרי הרטינג רינפוצ'ה החמישי האשימו אותו בשחיתות נרחבת, ובמעורבות עם נשים נשואות כנזיר. הסנגורים טענו כי כליאתו נבעה בחלקה כתוצאה ממשיכתו לתורת שושלת ניינגמה, נטייה רגישת פוליטית, וכי התיק נגדו תוכנן על ידי שר הממשלה קפסופה. זמנו כעוצר, זמן מאסרו ומותו מופיעים באופן משמעותי בסרטו של מרטין סקורסזה משנת 1997 "קונדון".
גלגול נשמות
טנזין ג'יגמה ת'וטוב וונגצ'וק נולד בלהאסה בשנת 1948. הוא זוהה כגלגול נשמתו של הרינפוצ'ה החמישי של הרטינג בשנת 1951 והומלך בשנת 1955. הוא הוכר על ידי הממשלה הטיבטית. הוא שהה בטיבט כשממשלת טיבט יצאה לגלות בשנת 1959 במהלך הפזורה הטיבטית. הוא נפטר בשנת 1997 והוחלף על ידי גלגול נשמות שמונה על ידי ממשלת סין ולא נחשב לגיטימי על ידי ממשלת טיבט בגלות.
בן שני
ביוגרפיה
הוא בוגר תיכון אלון ושירת בצה"ל בנח"ל מוצנח.
סיים תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בלימודי משפט (לבוגרי מדעי החברה) מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודיו באוניברסיטה עבד ככתב בתוכנית החדשות המקומיות של ערוצי זהב. לאחר מכן עבר לערוץ הראשון ושימש חבר מערכת יומן ובמאי סרטי תעודה. ב-2003 עבר לחדשות 10, שימש כעורך, כתב ומנהל תוכן של סרטי תעודה וכתב בכיר בתוכנית "שישי". ב-2005 זכה בפרס סוקולוב על התחקיר "שנה לילדי רמדיה". בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 שימש כעורך הראשי והפרויקטור של שידורי חדשות 10 מהאולפן בכיכר רבין. במסגרת עבודתו בערוץ יצר סרטים תיעודיים, בהם: "רבין" מ-2003, על ראש ממשלת ישראל יצחק רבין; "אלכסנדר הגדול" מ-2004, על אלכס גלעדי; ו"רלף" מ-2005, על מאמן הכדורסל רלף קליין.
בספטמבר 2008 עבר לערוץ 2 ומאז הוא משמש חבר מערכת בתוכנית "עובדה". בין הכתבות הבולטות שלו היו ריאיון עם רונה רמון, אלמנתו של אילן רמון; חשיפת יומן השבי של רון ארד; "הבן הסודי של משפחת "; סיפור חייו של רפי איתן; ליווי נסיעתה של רות דיין בגיל 92 לבנה אסי דיין ששהה במעצר בית בערבה; וליווי מסע הבחירות של יאיר לפיד. כמו כן יצר את הפינה "4 דקות", בה הוא מתעד עם הצלם אוריאל סיני דמויות ציבור ישראליות. בין הסרטים התיעודיים הבולטים שיצר בעבודתו ב"עובדה": "הילדים מהתמונה" מ-2007, בו שחזר תמונת ילדים מאושוויץ; "לגלות את סוביבור" מ-2010, על עבודת הארכאולוג יורם חיימי בחשיפת סוביבור; "תיכון ההזדמנות האחרונה" מ-2011, על תיכון ברונקו וייס ברמלה ומנהלו חילי טרופר - סרט שזכה במדליית כסף בפסטיבל ניו יורק לקולנוע ולטלוויזיה ובפרס הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו; "המסע של אסף" מ-2016, על מסעו של הנער אסף יסעור קטוע-הידיים להשגת ידיים ביוניות; וכן "נשארתי בחיים" מ-2021 על שירה איסקוב, ששרדה את ניסיון הרצח של בעלה.
שני נמנה עם סגל המרצים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ומגיש בסדרה "אוניברסיטה משודרת". הוא נשוי לקרן ואב לשלושה.
Jiggle Jiggle
Jiggle Jiggle הוא סינגל בריטי-אמריקאי משנת 2022 של העיתונאי ויוצר הדוקו לואי ת'רו. השיר הופק על ידי צמד הדיג'יים Duke & Jones ממנצ'סטר. השיר נוצר בעקבות קליפ שבו ת'רו שר בראפ בתוכנית Weird Weekends.
רקע
בשנת 2000 בזמן צילומים לעונה השלישית של Louis Theroux's Weird Weekends, ת'רו ניסה לעשות ראפ, כשראפרים מתחנת הרדיו WQUE-FM מניו אורלינס עוזרים לו עם קצב המנגינה. הראפ כולל קטעים מהשיר "Red Red Wine", שבמקור נכתב על ידי ניל דיימונד.
תופעת אינטרנט
הצמד ממנצ'סטר, Duke & Jones, אשר יצרו מיקסים לקטעי אודיו אקראיים של העיתונאי לואי ת'רו, פרסמו את הקליפ שלהם ב-16 במרץ 2022. הקליפ הפך במהירות לוויראלי באפליקציה טיקטוק וברשתות חברתיות אחרות, והקליפ זכה ל-65 מיליון צפיות בטיקטוק נכון ל-7 ביוני. בסופו של דבר נחשפו קטעים נוספים שבו לואי ת'רו שר בראפ, מה שהוביל לכך שה-BBC כינו אותו "גאון היפ-הופ ענק".
אנשים רבים באפליקציה טיקטוק שרו למנגינת הקליפ "My money don't jiggle jiggle, it folds...". נכון ל-17 במאי 2022, השיר התנגן ברקע של 5.4 מיליון סרטוני טיקטוק.
הוצאה כסינגל
ב-13 באפריל 2022, Duke & Jones הוציאו גרסה ארוכה יותר שבו ט'רו שר בראפ, נכון ל-7 ביוני 2022, לסינגל יש 11 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-12 במאי 2022, Duke & Jones העלו פוסט באינסטגרם עם סרטון של ט'רו מקליט את עצמו שר את השיר "Jiggle Jiggle" בסטודיו, ובכך הם רמזו שהם הולכים להוציא ביחד סינגל רשמי חדש. הסינגל "Jiggle Jiggle" בסופו של דבר יצא ב-13 במאי באותה שנה.
אנדרדוג
אַנְדֶּרְדּוֹג או דַּל-סִיכּוּי (באנגלית: Underdog) הוא אדם או קבוצה של אנשים המשתתפים בעימות, תחרות או מרוץ, בו ההערכה או הציפייה הרווחת היא שידם תהיה על התחתונה. הביטוי הושאל מהארצות דוברות האנגלית לכל העולם, ונפוץ בעיקר בתחומי הפוליטיקה, הצבא והספורט.
במובן הרחב יותר, הביטוי מוצמד לקבוצה חברתית או פוליטית הסובלת מדיכוי, רדיפה או אפליה.
ריאזאנסקי (נפה, מוסקבה)
נפת ריאזאנסקי (ברוסית: Рязанский район) היא נפה של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 6.49 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 110,073 תושבים (2020).
מאז שנות ה-2000 מפונה בהדרגה הייצור התעשייתי משטח הנפה. רבים מהמפעלים שהוקמו בתקופה הסובייטית בסביבת השדרה המובילה לנפה (שדרת ריאזאן) כבר נסגרו. הקמת אזורי מגורים חדשים מתוכננת על השטחים שהתפנו, כולל במסגרת תוכנית שיפוץ הדיור במוסקבה. ישנם 12 ארגוני מחקר ו-12 מפעלי ייצור בשטחי הנפה.
מיכאל ארד
מיכאל (מייקל) סהר ארד (באנגלית: Michael Arad; נולד ב-21 ביולי 1969) הוא אדריכל ישראלי-אמריקאי. ארד תכנן את האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר בניו יורק.
קורות חיים
ארד גדל בירושלים, למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ושירת בצה"ל בסיירת גולני. את השכלתו האקדמית רכש בארצות הברית והוא בוגר תואר ראשון בממשל מדארטמות' קולג' ותואר שני באדריכלות מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה. את הסטאז' שלו עשה ב-1998 בישראל, במשרד האדריכלים "ספקטור עמישר".
ב-1999 עבר לניו יורק ועבד במשרד האדריכלים Kohn Pedersen Fox, ובמשרד Leclere Associate Architects. אחר כך עבד במחלקת השיכון של עיריית ניו יורק והיה שותף לתכנון תחנות משטרה של משטרת העיר ניו יורק ברובע הברונקס ובברוקלין. משנת 2004 הוא שותף במשרד האדריכלים הנדל (Handel).
ב-2003 נבחרה עבודתו Reflecting Absence ("השתקפות ההיעדרות"), מבין 5,201 תוכניות של אדריכלים מכל העולם, לאחת משמונה העולות לגמר התחרות לתכנון האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר. חבר השופטים הפציר בארד שניגש לתחרות שלא כחלק מצוות וללא שותפים, לבצע שיפורים בתכנונו, והוא חבר לאדריכל הנוף האמריקני פיטר ווקר לשם ביצוע המלאכה. התכנון הסופי שכלל שתי בריכות שקועות במקום שבו עמדו מגדלי התאומים, רחבה גדולה מרוצפת באבן ושדרת עצי אורן, נבחר כזוכה בינואר 2004. האנדרטה נחנכה ב-2011 במסגרת האירועים לציון עשור לפיגועי הטרור.
ארד מתגורר באיסט וילג' שבניו יורק עם אשתו וילדיהם.
טובה בארי
טובה בארי (נולדה ב-1947) היא חוקרת השירה העברית בימי הביניים, פרופסור אמריטה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
טובה בארי נולדה בהונגריה למרגלית ואליהו אבינרי (פרקש). היא למדה לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לספרות עברית. את עבודת הגמר כתבה בהדרכת פרופ' עזרא פליישר על שירי הקודש של ישראל נג'ארה. בעבודת הדוקטור ליקטה שלוש מאות פיוטים של יוסף בן חיים אלברדאני, פייטן וחזן שפעל בבבל באמצע המאה העשירית, בה הוכיחה שבשונה ממה שהיה מקובל במחקר, גם בבית כנסת מרכזי בבגדאד אמרו פיוטים במסגרת ליטורגית בדומה למוכר מבתי כנסת בארץ ישראל.
בארי זכתה שלוש פעמים במענקי מחקר של הקרן הלאומית למדע. היא מלמדת שירת ימי הביניים בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ופרסמה ספרים ומאמרים בתחומי מחקריה השונים. מחקריה עוסקים בשירה העברית במזרח במאות העשירית והאחת-עשרה, על פי כתבי יד מן הגניזה הקהירית, וכן בשירה העברית בארץ ישראל ובמזרח במאה השש-עשרה, ובעיקר בשירתו של ישראל נג'ארה. ספרה "החזן הגדול אשר בבגדאד: יוסף בן חיים אלברדאני" ראה אור בשנת תשס"ג וזכה בפרס יצחק בן-צבי (בשנת תשס"ה).
בארי מתגוררת בירושלים ונשואה לפרופ' כתריאל בארי.
מאור אדרי
מאור אדרי (נולד ב-17 באפריל 1989) הוא זמר-יוצר, כותב ומלחין מוזיקה ישראלי.
ראשית חייו
מאור אדרי נולד וגדל ברמלה. בילדותו הוא הושפע ממוזיקה טורקית. לפני פרסומו כזמר עבד אדרי כמרכיב ארונות הזזה בחברת "הרדור" שבראשון לציון והיה מוכר גלידה עם אוטו גלידה ברמלה.
2008 – 2010: תחילת הקריירה המוזיקלית
הקריירה המוזיקלית של אדרי החלה בשנת 2008, לאחר שהוציא יחד עם חנן ילד הפלא את השיר "לב קבור". השיר זכה לפופולריות בקרב צעירים ונוער חובבי מוזיקה ים-תיכונית, ובעקבות הפרסום וההצלחה של השיר הופיע אדרי פעמים רבות עם השיר במועדוני לילה באזור המרכז והצפון.
במהלך שנת 2010 הוציא את הסינגל "רוחות רעות". השיר זכה לחשיפה רבה, ולקראת סוף שנת 2011 הקדיש אליקו, שדר הרדיו של רדיו לב המדינה, תוכנית שלמה לאדרי במטרה לחשוף אותו בפני קהל גדול בז'אנר הים-תיכוני.
2011 – 2012: אלבום בכורה
ב-15 באפריל 2012 הוציא אדרי את השיר "כאן בלעדייך". השיר הוא גרסת כיסוי ללהיט של כוכב המוזיקה היוונית ניקוס ורטיס, והיה לסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, "הגבר שכבש" אותו הוציא אדרי לחנויות ב-14 ביוני. האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה והגיע למעמד של אלבום זהב.
באותה שנה החל אדרי להופיע מול קהל גדול. בין היתר הופיע ברמלה מול קהל של כ-4,000 איש. לאחר שביצע שתי הופעות נוספות בהאנגר 11 ב-18 ביולי 2013, הופיע בפעם הראשונה בתיאטרון קיסריה.
2013 – 2015: אלבום שני ושלישי
במהלך 2014 אדרי גם הופיע לראשונה בחו"ל, ושר בפני קהל של 2,000 איש בקהילה היהודית במרסיי שבצרפת. באותה שנה יצא אלבום כפול "הגבר שכבש- הופעה חיה בקיסריה"
ב-6 ינואר 2015 הוציא את אלבומו השלישי "כולנה". האלבום כולל את הסינגלים שקדמו ליציאתו, השיר "לא כואב לה" איתו נכנס לראשונה לפלייליסט של גלגלצ. באותה השנה, השתתף בלהיט "נס" של סאבלימינל ואתי ביטון.
2015 – 2016: אלבום רביעי וההצלחה
במהלך חודש מאי הוציא אדרי את הסינגל "My Name Is", מתוך אלבומו הרביעי. השיר הפך ללהיט מיידי, הגיע למקום שלישי במצעד מדיה פורסט. אדרי הוציא עוד ארבעה סינגלים נוספים מאלבומו הרביעי: "קולולו", "מת העולם", "בא ממך" ו"מאחל לך".
ב-15 בפברואר 2016 הוציא אדרי את אלבומו הרביעי "צלילים של תקווה".
ב-6 בנובמבר אותה שנה הוציא לאור את הסינגל "כמו פעם". הסינגל זכה להצלחה רבה מיד עם צאתו וגם הוא נכנס לפלייליסט של גלגלצ.
באותה השנה ביצע בשידור חי בגלגלצ גרסת כיסוי לשיר "ואם פרידה", של דיקלה.
2017 – 2018: אלבום חמישי
במהלך 2017 הוציא לאור את הסינגלים "אותה מנגינה", "עוד דקה לאהוב", "שלוק מקצב" - ביחד עם הזמר טליסמאן ו"קטנה" - עיבוד מחודש לשיר אליג'יראי עם מילים חדשות אותן כתב אדרי יחד עם אבי אוחיון. שיר זה זכה להצלחה רבה והיה לשירו השלישי של אדרי שנכנס לפלייליסט של גלגלצ. ב-27 ביוני הוציא לאור את אלבומו החמישי "בא לי טוב".
עוד באותה שנה כתב והלחין את שיר הנושא לאלבומה ה-23 של שרית חדד - "שרה שרה".
בשנת 2018 הוציא את השיר "נראה לי חלום", שזכה להצלחה נאה בישראל. בנוסף לכך, הוציא גם את הלהיט "אללה מעק", שזכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים בישראל.
במהלך 2018 התארח בבית "האח הגדול" במסגרה משימה. במהלך אוקטובר 2018 השתתף אדרי בפסטיבל הפסנתר והופיע בו עם שיריו כשהוא מארח את קוקי לבנה.
2019: שיר מצעד הגאווה וקמפיין הליכוד
במהלך 2019 שיתף פעולה עם הזמר מוקי בשיר "כותב שירים" שזכה לקליפ שזכה להצלחה רבה, מוקי אף התארח אצלו בקיסריה.
לקראת אירועי מצעד הגאווה בתל אביב של אותה שנה, נבחר אדרי להוביל את קמפיין מצעד הגאווה של שנת 2019 בשיר "מי מחפש אותי" אותי ביצע יחד עם האחיות כרקוקלי. השיר נחל הצלחה רבה ושיתוף הפעולה הרחב עם יוטיוב ישראל ועיריית תל אביב, ונחשב להצלחה גדולה. אדרי והאחיות אף הופיעו בבימה המרכזית של המצעד מול כ-100,000 איש.
לקראת מערכת הבחירות השנייה באותה שנה לקח אדרי חלק בקמפיין מפלגת הליכוד בקליפ לשיר קצבי, שנפתח בקריינות של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
חיים אישיים
בספטמבר 2020 נישא אדרי לנאור פוני. ארבעה ימים לאחר החתונה נפטר אביו. בספטמבר 2021 נולד בנו הראשון, ריף אברהם.
עבד אל-פתאח יונס
עבד אל-פתאח יונס (או: עבדול פתאח יונס; ערבית: عبد الفتاح يونس, תעתיק מדויק: עבדל פתאח יונס; 1944 - 28 ביולי 2011) היה גנרל בצבא לוב אשר כיהן גם כשר הפנים הלובי. הוא התפטר מתפקידיו בממשלה ב-22 בפברואר 2011 על רקע ההתקוממות בלוב. עד אז היה שותף ותומך מרכזי של מועמר קדאפי, ונחשב למעשה כסגנו, אף שלא החזיק בתואר זה באופן רשמי.
בהודעת ההתפטרות, הפציר בצבא לוב "להצטרף ולהיענות לדרישות הלגיטימיות (של המורדים)", ובראיון מאוחר יותר ציין שהוא מאמין כי קדאפי יילחם עד הסוף או יתאבד. לאחר עריקתו ועקב כישלונות רצופים של המורדים, מונה למפקד כוחות המורדים. הוא עצמו הביא עמו כ-8,000 לוחמים שערקו עמו לשורות המורדים, בטרם התערבות מדינות המערב בנעשה במדינה.
לפני שמונה לשר הפנים, כיהן כשר לביטחון הציבור, כפוף ישירות למועמר קדאפי, והשתתף בפגישה עם השגריר הבריטי במצרים ב-1992, במהלכה התנצל על רצח איבון פלטשר, שוטרת לא חמושה שאבטחה הפגנה נגד קדאפי מול שגרירות לוב בלונדון, ואף הציע להסגיר את הרוצחים. באותה פגישה הודה, כי לוב תמכה בארגון הטרור הצבא האירי הרפובליקני והציע פיצויים לקורבנות.
ב-1 באפריל 2011 הודיעה מועצת המורדים הלובית כי הוא מונה למפקד הכוחות הלוחמים נגד קדאפי, במסגרת ניסיון ליצור מסגרת לחימה מאורגנת לאור הכישלונות הצבאיים שנבעו לדעתם מחוסר ארגון. יונס כיהן בתפקיד זה עד למותו ב-28 ביולי כתוצאה מהתנקשות מירי שביצע אחד או יותר משומרי ראשו. לפי כמה דיווחים, הנהגת המורדים הוציאה להורג את יונס, מכיוון שנחשד במסירת מידע על תנועותיהם לנאמניו של קדאפי או בגלל השתתפותו באותו היום בפגישה עם נציגי הצבא הלובי וקדאפי.
ג'וליה גילארד
ג'וליה אלין גילארד (באנגלית: Julia Eileen Gillard; נולדה ב-29 בספטמבר 1961) היא פוליטיקאית אוסטרלית, שכיהנה כראש ממשלת אוסטרליה בשנים 2010–2013, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
גילארד נבחרה לראשות מפלגת הלייבור האוסטרלית ב-24 ביוני 2010 והושבעה לראשות הממשלה בהמשך אותו היום. בתפקידה הקודם שימשה כסגנית ראש הממשלה תחת ראש הממשלה הקודם, קווין ראד. ב-11 בספטמבר 2007 הייתה לאישה הראשונה למלא את תפקיד ראש הממשלה בתולדות אוסטרליה, בעת היעדרותו של ראד עקב ועידת האו"ם לאקלים בבאלי.
מלבד היותה האישה הראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה, רשמה גילארד תקדים נוסף: היא ראש הממשלה הראשון שמעולם לא נישא.
נעוריה ותחילת דרכה
גילארד נולדה ב-29 בספטמבר 1961 בוויילס, הממלכה המאוחדת, למשפחה ממוצא ולשי. יש לה אחות בשם אליסון הגדולה ממנה בשלוש שנים. כילדה חלתה גילארד בדלקת ריאות קשה, והרופאים יעצו להוריה לעבור לגור במקום בו האקלים חם יותר. המשפחה בחרה להגר לאוסטרליה ב-1966, והתיישבה באדלייד. אביה עבד כאח פסיכיאטרי ואימה עבדה בבית מוגן לנשים של צבא הישע. גילארד למדה יחד עם אחותה בבית הספר מיצ'ם ובהמשך בתיכון בדרום אוסטרליה. לאחר הלימודים החלה ללמוד באוניברסיטת אדלייד אך פרשה מלימודיה ב-1982 ועברה למלבורן כדי לעבוד עם אגודת הסטודנטים האוסטרלית. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מלבורן עם תואר בוגר באמנות ובמשפטים ב-1986.
בשנת 1987 החלה לעבוד כעורכת דין בנושא דיני עבודה בחברת סלייטר וגורדון. ב-1990 בגיל 29 הצטרפה כשותפה לחברה. בראיון שנערך עמה ב-2007 אמרה: "תמיד חשבתי שאהיה מורה לאנגלית. היה מורה לאנגלית בבית-הספר במיצ'ם באדלייד שהיה אדם קפדן מאוד בנושאי משמעת, דקדוק וניקוד, אך בד בבד היה אדם מאוד נחמד. חשבתי שמורים הם אנשים טובים; הייתי סבורה כי זו תהיה עבודה מתגמלת, לראות את עיני התלמידים הצעירים בורקות לשמע רעיון חדש. שוחחתי על שאיפתי זו עם אמא של חברה לספסל הלימודים, שפסקה: 'לא, את טובה בוויכוחים ובדיונים, עליך לנסות משפטים'. אם לא הייתי משתתפת בבחירות של 1988 בהצלחה, קרוב לוודאי שהייתי עדיין בתוך ומסביב לתחום המשפטים, ייתכן שבתחום המגזר הציבורי. אולי הייתי מעבירה הרצאות, מנסה לדחוף משפטים לראשם של אחרים".
קריירה פוליטית
גילארד נחשפה לפוליטיקה בשנתה השנייה באוניברסיטת אדלייד דרך ביתו של שר רווחה מקומי והצטרפה למועדון הלייבור, שם הייתה מעורבת בקידום קמפיין נגד הקיצוץ בתקציבי החינוך. לאחר שעברה למלבורן, הפכה ב-1983 לאישה השנייה לעמוד בראש אגודת הסטודנטים האוסטרלית. גילארד נבחרה כחברת בבית הנבחרים האוסטרלי מטעם ללור, פרבר של מלבורן, ויקטוריה בבחירות בשנת 1998. היא החליפה בתפקידה את ברי ג'ונס, שפרש מתפקידו. ב-11 בנובמבר 1998 נאמה לראשונה בבית הנבחרים.
בשנים 2001–2003 הייתה שרת צללים למשרד האוכלוסייה וההגירה, ואחרי 2003, שרת הצללים למשרד הבריאות. החל מ-2006 הייתה סגנית ראש האופוזיציה. אחרי ניצחון הלייבור בבחירות של 2007 מונתה לממלאת מקום ראש הממשלה ושרת החינוך, הרווחה והתעסוקה בממשלתו של קווין ראד.
ביוני 2010, כשהפופולריות של קווין ראד צנחה בפתאומיות לקראת הבחירות הקרבות, החליטו ראשי הלייבור שיש להחליפו ושכנעו את גילארד להתמודד מולו. אחרי שהיא הכריזה על מועמדותה פרש ראד, וגילארד מונתה על ידי המושלת הכללית לראש ממשלה – אישה ראשונה בתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה. שבועות ספורים אחר כך הודיעה על הקדמת הבחירות על מנת לזכות במנדט עצמאי.
בבחירות שהתקיימו ב-21 באוגוסט לא זכתה אף אחת מהמפלגות ברוב, ואחרי יותר משבועים הצליחה גילארד לגבש רוב להקמת ממשלה בעזרתם של חבר הפרלמנט ממפלגת הירוקים ושלושה מארבעת חברי הפרלמנט העצמאיים שנבחרו. בהרכבת ממשלה, שהושבעה ב-14 בספטמבר, היא קיימה את הבטחת הבחירות שלה למנות את קודמה, קווין ראד לתפקיד בכיר, ומינתה אותו לשר החוץ; הוא התפטר כשנה וחצי לאחר מכן, ב-22 בפברואר 2012, בשל חילוקי דעות עם גילארד.
ב-26 ביוני 2013 הודחה מהנהגת הלייבור כשהפסידה מול קווין ראד בהתמודדות פנימית בקרב חברי הלייבור בפרלמנט ולאחר מכן הודיעה על פרישה מהחיים הציבוריים. גילארד סיימה את תפקידה כראש ממשלת אוסטרליה יממה לאחר מכן.
לאחר פרישתה מהפוליטיקה
ביולי 2013 חתמה על חוזה לכתיבת זיכרונותיה עם הוצאת פינגווין אוסטרליה ומונתה כפרופסור כבוד באוניברסיטת אדלייד. היא הצטרפה כמרצה בכירה למרכז החינוכי האוניברסלי של מכון ברוקינגס.
בפברואר 2014 מונתה ליו"ר השותפות הגלובלית לחינוך.
הפשיטה על מוצב החרוט
הפשיטה על מוצב החרוט היא פשיטה של כוחות צה"ל שהתרחשה ב-25 באוקטובר 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מטרות המבצע היו הריסת מוצב החרוט, אשר נקרא כך על שום מבנה בצורה זו שהיה בשטחו, של הצבא הירדני, בירדן ממנו יצאו תקיפות מחבלים תדירות כנגד על קיבוצי אשדות יעקב וכנגד סיורי צה"ל שלאורך הירמוך. נוסף על כך סייעו חיילי המוצב למחבלים במתן מודיעין, מחסה וסיוע. במבצע השתתפו לוחמי סיירת גולני, פלוגת טנקים מחטיבה 7 ולוחמי שייטת 13. על סיירת גולני ובראשה מפקדה, סרן אורי שגיא, הוטלה המשימה להשתלט על מוצב החרוט ולפוצצו. על לוחמי חטיבה 7 הוטל לחפות על הסיירת באש טנקים.
מהלך הפעולה
הפשיטה נערכה בלילה כדי לשמור על יתרון ההפתעה לכוח הפושט. לאחר שכוחות הסיירת, בפיקוד שגיא, צלחו את נהר הירמוך, באמצעות סירות גומי אותן השיטו לוחמי שייטת 13, והתמקמו בעמדות המתנה, נשלח סיור צה"ל למטרת גירוי המחבלים לפתיחה באש. לאחר שהמחבלים החלו לירות לעבר הסיור הוא נסוג ואילו כוח סיירת גולני נע דרך מטע בננות שבשטח ירדן, עבר בזחילה את תעלת הע'ור דרך מעברים תת-קרקעיים, כדי שלא להתגלות לעיני חיילי מוצב החרוט. בעת שיצאו הלוחמים מן המעברים שמתחת לתעלה, הבחינו במחבלים הנמלטים. כוח הסיירת ירה לעברם ופתח במרדף אולם הם חמקו. דומה כי כמה מן המחבלים נפצעו בחילופי האש, משום שבסריקה נמצאו כתמי דם. כוחות הצבא הירדני פתחו באש ארטילרית ואף ירו פצצות תאורה כדי לנסות ולזהות את הכוח התוקף. במקביל לתנועת לוחמי הסיירת לעבר המוצב פתחו לוחמי חטיבה 7 באש טנקים לעבר היעדים, אולם האש הייתה לא מדויקת.