cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רי"ף
פרשניו
חיבורים רבים חוברו על ידי הראשונים סביב הרי"ף, ולעיתים פירושיהם כל לא נועדו לבאר את שיטתו העצמאית של הרי"ף, אלא את דברי התלמוד המובאים בו. תופעה זו רווחת בעיקר בשני אזורים: בארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה, ובפרובנס. ההסבר לתופעה הוא, שבאזורים אלה היו הלכות הרי"ף ספר הלימוד העיקרי, יותר מהתלמוד, ולכן הם העדיפו לכתוב את פירושיהם על הספר הנלמד ביותר. על מגמה זו מעיד גם הרמב"ם במכתבו לרבי פנחס בן משולם, הכותב שרוב התלמידים בישיבתו רצו ללמוד את הלכותיו של הרי"ף. בין פרשני הרי"ף מסוגה זו נמנים במזרח ובצפון אפריקה: תלמידו של הרי"ף, רבי אפרים מקלעת חמאד, המצוטט רבות על ידי הפרשנים האחרים; רבי פרחיה בן ניסים; רבי חננאל בר שמואל; רבי יהודה אלמדארי; ובפרובנס: רבי משולם מבדרש, בעל ספר "ההשלמה", שמטרתו להשלים את הדברים שבהם קיצר הרי"ף; רבי יהונתן מלוניל; רבי זרחיה הלוי. גם בספרד, שבה לא זכו הלכות הרי"ף למעמד נכבד כמו בפרובנס, נכתבו, לצד חידושים לתלמוד, גם פירושים לרי"ף, כמו למשל אלה של רבי שלמה בן עלי משיריא, תלמידו של רבי יונה גירונדי; הרא"ה; הריטב"א; והר"ן.
בלהה
בִּלְהָה, דמות מקראית, הייתה אמם של דן ונפתלי, שפחתה של רחל ואשתו השלישית של יעקב. לעיתים מכונה גם פילגש.
קשרים משפחתיים
כאשר יעקב התחתן עם רחל, נתן לבן לרחל את בלהה שפחתו כמתנה. חז"ל אומרים שבלהה הייתה בתו של לבן שנולדה לשפחתו, ובעצם הייתה אחותה של רחל מצד האב.
כשראתה רחל שהיא עקרה, נתנה את שפחתה בלהה ליעקב על מנת שתלד לו ילדים, אשר ייחשבו במובן מסוים כילדיה של רחל. נוהג זה היה רווח בעמי המזרח באותה התקופה וכן נהגה שרה בנותנה את הגר לאברהם. מעשה זה של רחל היה חלק מהמאבק בין רחל ללאה על הולדת בנים ליעקב. הילדים שנולדו לבלהה ויעקב הם דן ונפתלי.
בלהה וראובן
בבראשית ל"ה מסופר כי לאחר מות רחל, ראובן, בכורו של יעקב, שכב עם בלהה: . במסכת שבת מובאת דעתו של ר' שמואל בר נחמני כי אין מדובר במשכב ממש אלא . הוא מסביר שראובן קינא לאמו לאה, כאשר לאחר מות רחל העדיף יעקב את בלהה על פני לאה ולכן החליף את מיטותיהן.
במספר מקומות נוספים בחז"ל (זוהר, פסיקתא רבא, תרגום יונתן) מוצגת בלהה כאשתו של יעקב לאחר מותן של רחל ולאה. כך גם חלומו של יוסף על השמש, הירח והכוכבים המשתחווים לו מפורש כמכוון לבלהה אשר גידלה את יוסף במקום אמו.
קברה
על פי מסורת אחת, בלהה וזלפה, ביחד עם צפורה אשת משה, יוכבד בת לוי ואלישבע בת עמינדב אשת אהרן קבורות בקבר האמהות בצפון טבריה.
על פי ספר היובלים, בלהה מתה ביום הכיפורים ונקברה עם דינה סמוך לקבר רחל.
שני לוחות הברית (ספר)
שני לוחות הברית הוא ספר של הרב ישעיהו הלוי הורביץ שנכתב כצוואה לבני משפחתו, ונתפרסם לאחר מותו על ידי בנו הרב שבתאי שפטיל הורוויץ. הספר נכתב כשנתיים לאחר עלייתו של הרב הורוויץ לארץ ישראל.
חיבור הספר
הספר שני לוחות הברית נחשב ליצירה חשובה בתחום המוסר היהודי. הספר כולל חידושי תורה, ודברי מוסר, ומדבר אף בשבח הישיבה בארץ ישראל, עקרון שהגשים השל"ה בגופו, על אף קשיים רבים וייסורים.
עד היום משמש הספר כספר יסוד ביהדות, ורבה השפעתו על החסידות, ובמיוחד על הבעל שם טוב. על שם הספר נקרא המחבר "השל"ה הקדוש" (של"ה - ראשי תיבות של "שני לוחות הברית").
בשער ההוצאה הראשונה של הספר, מהשנים ה'ת"ח ה'ת"ט (1648-1649) מתואר הספר וכותבו באלה המילים:
פרקי הספר
הספר מורכב מהקדמה ושלושה פרקים. פרק א' - עשרה מאמרות, כולל את עשרת הפרקים הבאים:
פרק ב' - עשרת הדברים, כוללת את עשר המסכתות הבאות לפי מעגל השנה. כל אחת מהמסכתות מורכבת משלושה פרקים: נר מצווה, תורה אור ודרך חיים תוכחת מוסר.
פרק ג' - עשרה הילולים (מסודר ע"פ פרקי הספר "חובות הלבבות")
הספר מחולק לארבעה חלקים, אולם החלוקה לחלקים היא שרירותית לפי גודל ולא תוכנית, כמו החלוקה לפרקים.
לורה וירס
לורה פאולין וירס (באנגלית: Laura Pauline Veirs; 24 באוקטובר 1973) היא זמרת-יוצרת אמריקאית. היא ידועה בזכות אלבומיה בסגנון פולק/קאנטרי אלטרנטיבי והופעותיה החיות.
חיים מוקדמים
וירס גדלה בקולורדו. היא למדה גאולוגיה וסינית מנדרינית בקרלטון קולג', ועבדה כמתרגמת עבור משלחת גאולוגית בסין.
בנעוריה היא נהגה להאזין למוזיקת פולק-קאנטרי, קלאסית ופופ. בזמן לימודיה בקרלטון קולג', היא הצטרפה ללהקת פאנק בשם Rair Kx! שמורכבת כולה מנשים. לאחר סיום הלימודים הטעם המוזיקלי שלה השתנה והיא החלה להאזין למוזיקת קאנטרי ופולק ישנה יותר, ובזמן שהותה בסין היא החלה לכתוב שירים.
קריירה
בשנת 1999 הוציאה באופן עצמאי את אלבום הבכורה שלה, Laura Veirs, אשר הוקלט בהופעה חיה. בשנת 2003 הוציאה את האלבום Troubled by the Fire, בהשתתפות מוזיקאים ותיקים כמו ביל פריזל. לאחר מכן היא חתמה על חוזה הקלטות בחברת Nonesuch והוציאה את האלבום Carbon Glacier. היא גם חתמה בחברת ההקלטות Bella Union על חוזה הפצה של אלבומיה באירופה. האלבום Year of Meteors יצא לאור באוגוסט 2005, ונבחר על ידי הניו יורק טיימס ב"בחירת המבקר".
וירס הוציאה את אלבומה Saltbreakers בשנת 2007, והוא היה האלבום האחרון שהוציאה עם חברת התקליטים Nonesuch. האלבום July Flame יצא בינואר 2010 תחת חברת התקליטים שהקימה, Raven Marching Band Records, וקיבל שבחים מהוושינגטון פוסט.
בנובמבר 2011 הוציאה את האלבום Tumble Bee, שבו היא שרה שירי פולק שמיועדים לילדים. באלבום ישנם בעיקר שירים מסורתיים, ומתארחים בו מוזיקאים רבים, ביניהם קולין מלוי, ג'ים ג'יימס ובלה פלק. האלבום זכה בפרס "בחירת ההורים" לשנת 2012.
באוגוסט 2013 היא הוציאה את האלבום Warp and Weft שזכה לשבחים רבים.
בשנת 2015 היא השתתפה באלבום Carrie and Lowell של סופיאן סטיבנס. בעלה של וירס, טאקר מרטין, שבמקצועו הוא מהנדס הקלטות והוא גם שותף מקצועי שלה זה שנים רבות, עבד גם הוא על חלק מהאלבום.
וירס הייתה שותפה ליצירת האלבום case/lang/veirs, שהוא שיתוף פעולה בינה לבין הזמרות קיי די לאנג וניקו קייס. האלבום קיבל ביקורות חיוביות וציון 83 באתר Metacritic.
משפחתה
וירס גרה כיום בפורטלנד, אורגון. בעלה, טאקר מרטין, הפיק את תשעת האלבומים האחרונים שלה, ומנגן בכלי נגינה רבים באלבומים אלה. בנם הבכור, טנסי וירס מרטין, נולד באפריל 2010. בנם השני, אוז רודס מרטין, נולד במאי 2013.
חברת ההקלטות Raven Marching Band Records
וירס הקימה ומנהלת את חברת ההקלטות Raven Marching Band Records, והוציאה תחתיה את אלבומיה האחרונים וגם אלבומים של מוזיקאים אחרים.
ג'יבוטי במשחקים האולימפיים
ג'יבוטי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
המשלחות ששלחה ג'יבוטי כללה ספורטאים בודדים, שבדרך כלל הגיעו להישגים נמוכים. יוצא דופן היה רץ המרתון חוסיין אחמד סלאח, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סיאול (1988). במשחקים הבאים לא הצליח לשחזר סלאח את הישגו. הוא סיים במקום ה-30 באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובמקום ה-42 באולימפיאדת אטלנטה (1996). ספורטאי בולט נוסף מג'יבוטי היה מומין גאלה, שהעפיל לגמר ריצת 5000 מטר באולימפיאדת לונדון (2012), וסיים במקום ה-13. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה איינאלה סוליימאן קרוב לזכות במדליה אולימפית, כשסיים במקום הרביעי בריצת 1500 מטר, 5 מאיות השנייה לאט מניק ויליס הניו זילנדי שזכה במדליית הארד.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
רשימה של איברי רבייה זכריים ונקביים הקשורים זה לזה
רשימה זו של איברי רבייה זכריים ונקביים הקשורים זה לזה מציגה את הקשרים בין איברי הרבייה הזכרים והנקביים והתפתחות מערכת הרבייה, וכיצד הם חולקים אופן התפתחותי משותף. זה הופך אותם להומולוגים ביולוגיים. איברים אלה מובדלים באיברי המין אצל גברים ואצל נשים.
איברים חיצוניים
איברי המין החיצוניים של גברים ושל נשים הם ממקור כמעט זהה. מקורם מהתלולית הגניטלית היוצרת קדמי לחפת הביבי.
התלולית הגניטלית של עובר בן שמונה שבועות זהה בשני המינים. לשניהם אזור העטרה, שיימשך ליצירת עטרת הדגדגן (אצל נקבות) או עטרת הפין (אצל זכרים), חפת וחריץ אורוגניטליים, ותלולית אנאלית. עד השבוע העשירי לערך, איברי המין החיצוניים עדיין דומים.
סקוט ויליאמס
סקוט כריסטופר ויליאמס (באנגלית: Scott Christopher Williams; נולד ב-21 במרץ 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2005. לאורך 15 עונותיו בליגה זכה ב-3 אליפויות כשחקן שיקגו בולס (1991–1993), והעמיד ממוצעים כוללים של 5.1 נקודות ו-4.7 ריבאונדים למשחק.
נעורים וקריירת מכללות
ויליאמס נולד וגדל בהסיינדה הייטס שעל יד לוס אנג'לס בקליפורניה, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית. בתחילת שנתו השנייה באוניברסיטה, ב-15 באוקטובר 1987, אביו רצח את אמו והתאבד. מאמנו של ויליאמס בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, דין סמית', בישר לו את הבשורות הקשות.
ב-4 עונותיו בקבוצת ה"טאר הילס" שיתף ויליאמס פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד קני סמית', ג'יי. אר. ריד, ריק פוקס ויוברט דייוויס, בין היתר, ולאורך התקופה קלע 10.9 נקודות ואסף 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונות 1987 ו-1988 העפיל עם הקבוצה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (Elite Eight), ובשתי העונות הבאות הודחה הקבוצה בשמינית הגמר (Sweet Sixteen).
קריירת משחק
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 1990, חתם ויליאמס על חוזה בשיקגו בולס. בכל 3 עונותיו הראשונות בשיקגו זכה עם הבולס באליפות ה-NBA; לאורך התקופה השתתף ב-53 מתוך 58 משחקי הקבוצה בפלייאוף, ותרם 4.1 נקודות ו-4.3 ריבאונדים למשחק (הן בעונה הסדירה והן בפלייאוף). בעונת היה שחקן הספסל הבכיר של הבולס, כמחליפם של שחקני הפנים הוראס גרנט וביל קרטרייט. בעונת קלע שיא קריירה של 7.6 נקודות בממוצע למשחק, אולם החמיץ 44 משחקים בשל פציעה.
ביולי 1994 חתם על חוזה ל-7 עונות בפילדלפיה 76'. ב-4 עונותיו המלאות בפילדלפיה פתח בכמחצית מהמשחקים בהם שותף, ורשם 5.4 נקודות ו-5.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
במרץ 1999 הועבר עם טים תומאס בטרייד למילווקי באקס, בתמורה לטיירון היל וג'רלד האניקט. בעונת סייע לבאקס להעפיל לגמר האזור המזרחי, לראשונה מזה 15 שנים, עם ממוצעים של 6.1 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק. בסדרת גמר המזרח הושעה ויליאמס מהמשחק השביעי והמכריע מול פילדלפיה 76', בשל עבירה בלתי ספורטיבית שביצע במשחק השישי; בהיעדרו, הפסידו הבאקס בתוצאה 91–108.
לקראת עונת הועבר לדנוור נאגטס, יחד עם בחירת דראפט עתידית, בתמורה לקווין ויליס ואלכסנדר רדוייביץ'. בקיץ 2002 חתם על חוזה בפיניקס סאנס, ולאחר כעונה וחצי שוחרר וחתם בדאלאס מאבריקס. בעונת שיחק עבור קליבלנד קאבלירס בטרם פרש ממשחק, בגיל 37.
הפוטבול ליג
הפוטבול ליג האנגלית (באנגלית: English Football League, או בראשי תיבות EFL) היא מפעל הכדורגל המקצועני הוותיק באנגליה ובעולם כולו. התחרות, אשר נוסדה ב-1888 על ידי תריסר מועדוני כדורגל וגדלה מאז בהתמדה, מונה כיום שלוש ליגות: פוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הפוטבול ליג הראשונה והפוטבול ליג השנייה. ליגות אלה מהוות, בהתאמה, את הרמה השנייה, השלישית והרביעית במבנה ליגות הכדורגל באנגליה, מתחת לפרמייר ליג (ליגת העל האנגלית) אך מעל לפוטבול קונפרנס. במסגרת שלוש הליגות האמורות מתחרים 72 מועדוני כדורגל מקצועניים מ-2 אומות בריטיות: אנגליה ו-וויילס, 24 קבוצות בכל ליגה (מתוך כולן ביחד 3 קבוצות וולשיות, בסך הכל). השער הראשון בפוטבול ליג האנגלית הובקע ב-8 בספטמבר 1888בשעה 15:47 על-ידי קני דבנפורט מקבוצת בולטון וונדררס.
משנת 1959 ועד שנת 1992 כלל ה"פוטבול ליג" ארבע ליגות (בהן התחרו 92 קבוצות), כולל הליגה האנגלית הבכירה. שיקולים כלכליים הביאו לשינוי משמעותי במבנה הליגה בשנת 1992, כאשר 20 הקבוצות הבכירות ב"פוטבול ליג" החליטו לעזוב את המפעל ולהקים טורניר חדש, "ליגת העל" (FA Premier League), וזאת על מנת להגדיל את הכנסותיהן. עם זאת, הפרמייר ליג איננה מנותקת מהפוטבול ליג: מדי שנה יורדות שלוש קבוצות פרמייר ליג לליגת המשנה האנגלית, ושלוש קבוצות מליגת המשנה עולות לפרמייר ליג. הליגה חברה מן המניין בארגון הליגות האירופיות.
התחרות
72 הקבוצות המתחרות בפוטבול ליג מפוזרות בשלוש ליגות (אנכיות, ולא אופקיות), כל אחת בת 24 קבוצות. בכל עונה משחקת כל קבוצה פעמיים נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה שלה, פעם באצטדיונה הביתי ופעם באצטדיון היריבה. כך, בסך הכול ישנם 46 משחקים בעונה.
ההעפלה לליגה בכירה או הירידה לליגה נמוכה נקבעות בהתאם למיקום הסופי בטבלה. ואולם כדי להגביר את העניין בליגות הפוטבול ליג, כרטיס עלייה נוסף מוענק לאחד מארבעת המועדונים אשר סיימו אחרי הקבוצות שהעפילו אוטומטית לליגה הבכירה. ארבעת המועדונים נאבקים על כרטיס ההעפלה במסגרת משחקי הצלבה (פלייאוף), שמתקיימים לאחר סיום העונה הסדירה. כך קיימת אפשרות שקבוצה שסיימה שישית בליגת המשנה ובליגה השלישית, או שביעית בליגה הרביעית, תעפיל לליגה הבכירה על חשבונן של קבוצות שסיימו לפניה.
ארבע קבוצות כדורגל וולשיות, קארדיף סיטי, רקסהאם, ניופורט קאונטי וסוונסי סיטי, מתחרות בפוטבול ליג. הדבר פוסל אותן מלהשתתף במפעלי הכדורגל הוולשי (כמו הליגה הוולשית והגביע הוולשי) וכן להעפיל לתחרויות הכדורגל היבשתיות שמארגנת אופ"א כנציגות וויילס.
היסטוריה
במהלך השנים הבאות התווספו מועדונים נוספים, ולאחר שבשנת 1892 סופחה לפוטבול ליג גם הליגה המתחרה, "ברית הכדורגל" (Football Alliance), הוקמה גם ליגת משנה ונקבע שקבוצות מתחתית הליגה הראשונה יתחרו נגד הקבוצות שהגיעו למקומות הראשונים בליגת המשנה במשחקי מבחן כדי לאפשר תחלופת קבוצות בין שתי הליגות. ארבע קבוצות התחתית של ליגת המשנה נדרשו להגיש בקשה להיבחר מחדש לליגה בסוף העונה, ובאספת יושבי ראש הקבוצות עמדו לבחירה יחד עם מועדונים שלא התחרו בליגה על ארבעה מקומות בליגה. בשנת 1898, לאחר שערורייה במשחק המבחן, כשמשחק בין סטוק סיטי וברנלי הסתיים בתוצאת תיקו אפס מוסכמת שאפשרה לשתי הקבוצות לשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הבכירה, בוטלו משחקי המבחן והוצג הרעיון של עלייה וירידת ליגה באופן אוטומטי. במהלך התקופה הזו, הקבוצות הדומיננטיות בליגה הגיעו דווקא מצפון אנגליה ומהמידלנדס: סנדרלנד, ניוקאסל יונייטד, אסטון וילה ומנצ'סטר יונייטד. ליברפול זכתה באליפות הליגה הראשונה שלה (מתוך מספר שיא של 18 אליפויות בסך הכל) בשנת 1901. רק בתחילת המאה העשרים הצליחו קבוצות דרומיות כגון ארסנל, צ'לסי וטוטנהאם הוטספר לבסס עצמן בליגה. 1931 הייתה העונה הראשונה בה זכה מועדון דרומי, ארסנל, באליפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסקה הליגה לתקופה של ארבע עונות. עם שובה בשנת 1919 הורחבה ליגת המשנה ל-22 קבוצות. בשנה שלאחר מכן, 1920, מועדוניה הבכירים של הליגה הדרומית המתחרה הצטרפו לפוטבול ליג, במה שהביא ליצירתה של ליגה שלישית. ב-1921 שונה שמה לליגה השלישית הדרומית נוכח הצטרפותם של מועדונים מצפון אנגליה למה שכונה אז הליגה השלישית הצפונית. מועדון אחד מכל אחת מהליגות האזוריות הללו זכה להעפיל לליגת המשנה.
הליגה ידעה מידה רבה של יציבות בתקופה שלאחר המלחמה, ואולם שינויים רבים אירעו על המגרש. חוק נבדל חדש שהוצג בשנת 1925, אשר צמצם את מספר שחקני היריב המותרים בין השחקן לבין השער משלושה לשניים, הביא לעלייה ניכרת במספר השערים שנכבשו. בשנת 1939 הוצגו מספרי-חולצות, וכדורי-רגל לבנים (במקום כדורי העור החום) הוכנסו לשימוש בשנת 1951. המשחק הראשון בו הייתה תאורת זרקורים נערך ב-1956 בין ניוקאסל יונייטד לפורטסמות'; הדבר אפשר לערוך משחקי כדורגל בערבי חול.
התחרות הופסקה בשנית בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפעם לתקופה בת שבע עונות. בשנת 1950 הורחבו שני פלגי הליגה השלישית ל-24 מועדונים כל אחד, במה שהביא לכך שבסך הכול התחרו בפוטבול ליג 92 מועדונים. ב-1958 התקבלה החלטה לפיה יש לסיים את הרגיונליזציה של הליגה השלישית, לפרק את המבנה הקיים וליצור שתי ליגות לאומיות אופקיות - שלישית ורביעית. כדי לעשות זאת, המועדונים שבחצאיהן העליונים של טבלאות הליגה השלישית הדרומית והצפונית סופחו לליגה השלישית, ואילו אלה שבחצאיהן התחתונים - לליגה הרביעית. ארבעה מועדונים עלו וירדו בין הליגות השלישית והרביעית. בליגות העליונות היו שתי עולות ושתי יורדות מדי עונה עד 1974, או אז הוגדל המספר לשלוש עולות ויורדות מדי עונה.
ב-1965 הותרו חילופי שחקנים במקרה של פציעה; שנה אחר כך, חילופי שחקנים הותרו בכל מצב.
החל מעונת 1976/77, קבוצות אשר סיימו את העונה עם מספר זהה של נקודות - מקומן בטבלה נקבע על פי הפרש שערים (ההפרש בין שערי זכות לשערי חובה). היה זה מאמץ למנוע שיטת משחק הגנתית מדי. אם לשתי קבוצות היה מספר נקודות והפרש שערים זהה, עדיפות ניתנה למועדון שכבש יותר שערי זכות. רק בעונה אחת - 1988/89 - נדרשו לפנות לכלל הבוררות הזה כדי לקבוע את זהות האלופה; ניצחון החוץ של ארסנל 2-0 על ליברפול העניק לה בסופו של דבר את התואר.
מאז יצירתה של הפרמייר ליג בשנת 1992, מחירי השיא אשר שולמו עבור רכישת כדורגלנים נשברו כמעט מדי עונה. המחיר עלה ל-3.75 מיליון ליש"ט ביוני 1993 (רוי קין נרכש מנוטינגהאם פורסט על ידי מנצ'סטר יונייטד), 5 מיליון ליש"ט ביולי 1994 (כריס סאטון, מנוריץ' סיטי לבלקברן רוברס), 7 מיליון ליש"ט בינואר 1995 (אנדי קול, מניוקאסל יונייטד למנצ'סטר יונייטד), 8.5 מיליון ליש"ט ביולי 1995 (סטן קולימור, מנוטינגהאם פורסט לליברפול), 15 מיליון ליש"ט - שיא עולמי דאז - ביולי 1996 (אלן שירר, מבלקברן רוברס לניוקאסל יונייטד), 19 מיליון ליש"ט במאי 2001 (רוד ואן ניסטלרוי, מפ.ס.וו. איינדהובן למנצ'סטר יונייטד), 28.1 מיליון ליש"ט ביולי 2001 (חואן סבסטיאן ורון, מלאציו למנצ'סטר יונייטד), והשיא מאז - 29 מיליון ליש"ט אותם שילמה מנצ'סטר יונייטד ללידס יונייטד תמורת הבלם ריו פרדיננד ביולי 2002. הסכום הגבוה ביותר ששולם עד כה לקראת עונת 2005/2006 היה 21 מיליון ליש"ט שהעבירה צ'לסי למנצ'סטר סיטי תמורת הקיצוני הימני שון רייט פיליפס.
יחד עם סכומי העתק ששולמו לקבוצות, עלו גם המשכורות השבועיות שניתנות לשחקנים. בעוד שבסוף המאה ה-19 שכרו הממוצע של כדורגלן מקצועי עמד על חמישה שילינג לשבוע, הרי שהיום השכר הממוצע עומד על קרוב ל-15,000 ליש"ט בשבוע. השינוי התאפשר בזכות ביטול תקנת תקרת השכר שהגבילה את השכר שניתן לכדורגלנים המקצועיים עד תחילת שנות ה-60'.
חלק ניכר מההון הרב ניתן לייחס להסכמי החסות שחתמה הנהלת הפוטבול ליג עם כמה מפרסמים החל משנות השמונים. אותם מפרסמים הזרימו לליגה - ולקבוצות המתחרות בה - סכומים לא מבוטלים. להלן רשימת נותני החסות הרשמיים של הפוטבול ליג בעשרים השנים האחרונות:
אין ספק, עם זאת, כי מקור ההכנסה החשוב ביותר בכדורגל האנגלי הוא הטלוויזיה. בשנות השמונים התחרו גופי שידור שונים על זכויות השידור של משחקי הפוטבול ליג, ואולם התמונה השתנתה כליל עם הגעתה של רשת הלוויין סקיי (Sky TV), אשר, מתוקף היותה חלוצת שיטת 'שלם וצפה' בבריטניה, נכונה הייתה לשלם סכומי עתק לפוטבול ליג ולקבוצות.
הקבוצות האנגליות הבכירות פעלו זה שנים כדי לזכות בנתחים גדולים יותר מהכנסותיה של הנהלת הפוטבול ליג, ואף איימו להתנתק מהפוטבול ליג ולהקים ליגה חלופית אם לא תיעננה דרישותיהן. בשנת 1992 התממש האיום: עשרים מועדוני הליגה הראשונה עזבו, הקימו את הפרמייר ליג וחתמו בנפרד על חוזי שידור בלעדיים עם גופי שידור שונים. הוסכם ששלושה מועדונים ירדו ויעלו מדי שנה אל הפוטבול ליג וממנה, ואולם עתה הייתה הפוטבול ליג חלשה הרבה יותר - ללא המועדונים הבכירים וללא יכולת לנהל משא ומתן על חוזי שידור יוקרתיים.
הפוטבול ליג הנוכחית, המונה 72 מועדונים, שינתה את שמות הליגות הנותרות על מנת לשקף את השינוי שעברה. ליגת המשנה (Second Division) הפכה לליגה הראשונה (First Division) וכן הלאה. אחרי 1992, עיקר דאגתה הופנתה לביטחונן הכלכלי של הקבוצות. העתיד עם זאת נראה מבטיח (נוכח החתימה על חוזה החסות עם חברת קוקה-קולה), והנהלת הפוטבול ליג אף הכריזה על מספר שינויים מתוכננים. אחד מהשינויים הללו הוצג כבר בעונת 2004/2005, או אז שונה שמה של ליגת המשנה ל"פוטבול ליג צ'מפיונשיפ" (Football League Championship), הליגה השלישית (Second Division) הייתה ל"הפוטבול ליג הראשונה" (Football League One) ואילו הליגה הרביעית (Third Division) כונתה "הפוטבול ליג השנייה" (Football League Two).
זוכות קודמות
הערה: שמותיהן של קבוצות אשר זכו בדאבל (ליגה וגביע) מודגשים.
1888–1892
כשהוקמה הפוטבול ליג, כל הקבוצות שיחקו בליגה אחת בלבד:
1892–1920
בשנת 1892 הפוטבול ליג סיפחה אליה את המפעל המתחרה, "ברית הכדורגל", ועתה כללה די מועדונים על מנת ליצור ליגת משנה. שמה של הליגה הקיימת שונה ל"ליגה הראשונה" (First Division) ואילו ליגת המשנה כונתה "הליגה השנייה" (Second Division).
1920–1921
בשנת 1920 התירה הנהלת הפוטבול ליג את כניסתן של קבוצותיה הבכירות של "הליגה הדרומית", אשר שולבו במסגרת הליגה השלישית (Third Division):
1921–1958
לאחר עונה אחת בלבד הורחבה הליגה בשנית. הפעם נכנסו מספר מועדונים מצפון אנגליה, כדי להביא ליתר איזון גאוגרפי. הליגה השלישית הקיימת כונתה מעתה הליגה השלישית הדרומית (Third Division South) והליגה החדשה כונתה הליגה השלישית הצפונית (Third Division North). שתי הליגות פעלו במקביל, כשהמנצחת בכל ליגה העפילה לליגה השנייה בסוף כל עונה:
1958–1992
בתחילת עונת 1958/1959, הוחלפו שני פלגיה האזוריים של הליגה השלישית בשתי ליגות לאומיות, שלישית ורביעית.
1992–2004
לאחר הפיצול שהביא ליצירתה של הפרמייר ליג, הפוטבול ליג כבר לא כללה את מועדוניה הבכירים של אנגליה. כך, ליגת המשנה (Second Division) הפכה לליגה הראשונה (First Division), הליגה השלישית - לשנייה (Second Division), והליגה הרביעית - לשלישית (Third Division).
2004 ואילך
בשנת 2004 העניקה הנהלת הפוטבול ליג שמות חדשים לליגות שלה: ליגת המשנה הפכה ל"אליפות ליגת הפוטבול" (Football League Championship), הליגה השלישית הייתה ל"ליגת הפוטבול הראשונה" (Football League One) ואילו שמה של הליגה הרביעית שונה ל"ליגת הפוטבול השנייה" (Football League Two).
מספר זכיות (לפי מועדון)
נוכח הפיצול שאירע בין הפרמייר ליג לפוטבול ליג, הזכייה במקום הראשון בפוטבול ליג (כלומר, סיום במקום הראשון בליגת המשנה) איננה הופכת את הקבוצה הזוכה לאלופת אנגליה. הטבלה הבאה מפצלת את הזכיות במקום הראשון בפוטבול ליג לפני ואחרי 1992, ומראה את מספר האליפויות הכולל בהן זכה כל מועדון. הטבלה מסודרת לפי מספר האליפויות הכולל שכן זהו אמצעי משמעותי יותר להערכת הצלחה של קבוצה מסוימת; דרך אחרת לומר זאת היא שהמועדונים הבכירים בכדורגל האנגלי (ארסנל, ליברפול, מנצ'סטר יונייטד) כנראה לעולם לא יזכו עוד במקום הראשון בפוטבול ליג.
משחקי ההצלבה
משחקי ההצלבה של הפוטבול ליג מהווים אמצעי לקביעת זהות הקבוצה האחרונה שתעלה לליגה בכירה יותר. בכל אחת משלוש הליגות. באופן זה ניתן לשמור על העניין עבור קבוצות מרכז הטבלה באמצע העונה. הפלייאוף הוצגו לראשונה בשנת 1987; תחילה היה מדובר בשני מפגשים בין הקבוצה שסיימה שלישית מהסוף בליגה מסוימת לבין הקבוצה שסיימה שלישית בליגה שמתחתיה. ב-1990 השתנה העיקרון: במקום שקבוצות מליגות שונות שיחקו זו מול זו, הוחלט כי ארבע הקבוצות הממוקמות מתחת לאלה שהעפילו אוטומטית לליגה הבכירה יתחרו בשני חצאי-גמר, הכוללים משחק חוץ ומשחק בית. שתי הקבוצות שמאזנן חיובי בסיום שני משחקי חצי-הגמר משחקות זו מול זו במשחק גמר בודד (בדרך כלל באצטדיון ומבלי), משחק שהמנצחת בו מעפילה לליגה הבכירה. משחקי הפלייאוף ממשיכים במתכונת זו עד היום.
עמנואל לעף
הרב ד"ר אברהם חיים [עמנואל] לעף, מאוית לעיתים גם לב או לף או לו (בהונגרית: Lőw Immánuel, בגרמנית: Immanuel Löw; 20 בינואר 1854 – 19 ביולי 1944) היה רב, חוקר התנ"ך והתלמוד, בוטנאי ובלשן יהודי-הונגרי, שכיהן כאב בית הדין של סגד, והיה נציג היהדות הנאולוגית בבית העליון של האספה הלאומית ההונגרית (הסנאט של הפרלמנט ההונגרי). מחבר הספר "צמחי היהודים".
תולדות חייו
עמנואל לעף היה בנו של הרב הנאולוגי (אחד משני הזרמים ביהדות הונגריה, המקורב בערך לקונסרבטיבים) החשוב לאופולד לעף, רבה הראשי של העיר סגד. הוא היה דור אחד-עשר למהר"ל מצד אביו. שמו היהודי היה אברהם חיים. אמו הייתה אשתו השנייה של אביו, באבט לבית רדליך. הוסמך לרבנות בשנת 1878 בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, ובאותה שנה ירש את אביו והחל לכהן כרבה הראשי של סגד. היה בעל תואר דוקטור בבלשנות שמית מאוניברסיטת לייפציג. ב-1881 פרסם את מחקרו הראשון "שמות הצמחים בארמית" (Aramäische Pflanzennamen) ובו תרגום שמות כל הצמחים המופיעים בתלמוד מארמית לעברית וגרמנית.
על אף שהיה פטריוט הונגרי, היה גם ציוני ועמד בין השנים 1926–1929 בראש "התאחדות היהודים ההונגארים למען ארץ-ישראל", ארגון-גג שאיגד תחתיו את פעילות קרן היסוד והסוכנות היהודית בין שתי מלחמות העולם בהונגריה. בשנות ה-20 וה-30 פרסם את מחקרו הבוטאני-בלשני הגדול "צמחי היהודים" (ראו בהמשך), העבודה על כרכי הספר העסיקה אותו רוב חייו.
בין ספריו האחרים קובצי דרשות וספרי פילוסופיה, כולם בגרמנית וספרים על החברה היהודית, ספרי-הספד לגיבורי תרבות הונגריים וספרים בנוגע לבעיות זמנו, בהונגרית. כמו כן תרגם להונגרית את שיר השירים. בנוסף חיבר מחקרים בלשניים, בעיקר על הלשון הסורית עבור "מגזין החברה האוריאנטליסטית הגרמנית". הוא ערך גם מחקרים ופרסומים נוספים שלא נדפסו ואבדו בשואה. ביניהם עבודה על המינרלוגיה של היהודים, אודות האבנים והמינרלים המוזכרים במקרא.
הרב לעף התקבל ל"רכבת קסטנר" והוא בן 90 שנה. עם הגיעו לבודפשט, עוד לפני שעלה לרכבת, נפטר בבית חולים שאולתר בבית ספר יהודי ברחוב ושלני 44. בימיו האחרונים בקרו אצלו הרב אלכסנדר שייבר ואימרה בנושופסקי. ב-21 באפריל 1944 נקבר בבית העלמין פרקשרט בבודפשט ואחרי המלחמה, ב-23 באפריל 1947 הובא לקבר קבוע בבית העלמין היהודי בעירו, סגד. . ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית.
צמחי היהודים
מפעל חייו של לעף היה החיבור אדיר הממדים Die Flora der Juden "צמחי היהודים", ארבעה כרכים כתובים גרמנית בהם ריכז את כל הצמחים המוזכרים במקורות (בעיקר בתנ"ך ובמשנה, ותוך הסתייעות בתלמוד ובמדרשים).
מטרתו של לעף בחיבור זה הייתה לזהות ולסווג כל צמח המוזכר במקורות לפי הטקסונומיה של ליניאוס - שיטת מיון הצומח המדעית המודרנית. לשם כך השתמש במיטב הידע הבוטאני שהיה בזמנו והסתייע במלומדים מכל אוניברסיטאות אירופה. לשם זיהוי הצמח הוא נעזר גם רבות בבלשנות. נראה שלעף שלט בשפות רבות, לצד כל צמח כתב את כינוייו בשלל שפות (כולל ערבית וסורית, בעקבות המילון הסורי-ערבי של בר בהלול המהווה חוליה מקשרת חשובה בין שמות צמחים מהתקופה הקדם-איסלאמית המשמרים מסורות קדומות לבין שמות צמחים בערבית), הביא ציטוטים מטקסטים עתיקים ומודרניים בלשונות רבות ושונות וביצע ניסיונות להראות כיצד התגלגל שם של צמח מלשון ללשון. הוא השתמש גם בבקיאותו בהלכות ואגדות ממרחב הספרות הרבנית בה היה בקי ביותר ובפרט מן השולחן ערוך כדי להשלים את התמונה ולזהות את הצמח ביתר וודאות. לעף היה זה שטבע את השם כלנית לפרח Anemone coronaria, שנזכר בתנ"ך בשם "נעמן", הוא זיהה את הפרח הנ"ל עם ה"כלניתא" של מסכת פסחים אף על פי ששם זה כנראה התייחס לפרג. נדבך נוסף בעבודה הוא התועלת לאדם אותה ניתן להפיק מן הצמח ובפרט מן ההיבט ההלכתי והרפואי.
לעף כתב על צמחים שכולם צמחי ארץ ישראל, אך הוא מעולם לא ביקר בארץ ולא ראה חלק גדול מן הצמחים בבית גידולם הטבעי, לכן היו שהמעיטו בחשיבותו ובתובנותיו.
הספר לא תורגם לעברית או לאנגלית. הסיבות לכך הן שהספר קשה לקריאה ומתומצת מאוד, לשם קריאה והבנה נדרש המעיין להכיר את צורת כתיבת הערכים של המחבר (אותה פיתח בעצמו) ולשם תרגום נדרש מהמתרגם לא רק ידע מושלם בגרמנית המדעית של ראשית המאה ה-20 ובשפת היעד, אלא גם ידע בוטאני רב, בקיאות במקורות היהודיים והיכרות עם מספר שפות עתיקות ומודרניות. מטבע הדברים קשה למצוא אדם כזה.
מפעלו היה חלוצי וייסד למעשה ענף מחקר בוטאני-בלשני-תורני מיוחד: הבוטניקה התלמודית, ממשיכי דרכו היו יהודה פליקס, אפרים הראובני ובנו, נגה הראובני, מייסדי נאות קדומים, ואוריה פלדמן מחבר "צמחי התנ"ך" ו"צמחי המשנה".
בית הכנסת בסגד
בשנת 1903 יזם לעף את הקמתו של בית הכנסת של העיר סגד, שתוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן. הוא השפיע רבות על עיצוב הפנים של בית הכנסת ושזר בעיטוריו מצמחי ארץ ישראל באופן סמלי. כך, למשל, בנה את ארון הקודש מעצי שיטים, אותם הביא ממצרים, כך שיזכיר את המשכן, אוהל מועד. כמו כן כל חג היה מיוצג בחלון ויטראז' ובו צמחים הקשורים בחג.
ספריו
את מאמריו הקצרים אסף שאנדור שרייבר בשני קבצים שפורסמו אחרי מותו של הרב לב: (הפאונה והמינרלים של היהודים) (מחקרים על הפולקלור היהודי)
ויליאם טרגו
ויליאם ברוק תומאס טרגו (באנגלית: William Brooke Thomas Trego; 15 בספטמבר 1858 – 24 ביוני 1909) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות נושאיו הצבאיים ההיסטוריים, בפרט סצינות של המהפכה האמריקאית ומלחמת האזרחים.
ביוגרפיה
למרות ידיו הנכות, ויליאם הצעיר גילה יכולת אמנותית, ולמד לצייר בעזרת מכחול תקוע בידו הימנית תוך שהוא מזיז אותה בשמאלו. ויליאם טרגו זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה כשהציג ציור שכותרתו "האשמה של קסטר" בווינצ'סטר בשנת 1879 ביריד מדינת מישיגן. הציור תואר על ידי העיתון ״קליבלנד פרס״ כ"אחד הציורים ההיסטוריים הטובים ביותר מהסוג שהופק אי פעם על ידי אמן אמריקאי."
שנות האקדמיה בפנסילבניה
מאוחר יותר באותה שנה, טרגו השתמש בהכנסות ממכירת הציור המהולל על ווינצ'סטר, כדי לרשום את עצמו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא למד שם במשך שלוש שנים בהדרכת תומאס אייקינס, בקורסים שכללו הדרכה בהיבטים של דמות האדם, כולל מחקר אנטומי של גוף האדם ובעלי החיים וניתוח כירורגי. טרגו לא העריך את סגנון ההוראה הקפדני של אייקינס.
בתערוכת האקדמיה בשנת 1882 זכה טרגו בפרס הראשון על עבודתו, "סוללת תותחים קלה בדרך", הציור נרכש לאחר מכן לאקדמיה על ידי פיירמן רוג'רס. בשנת 1883 חבר השופטים בתחרות ציורים היסטוריים, החליט שאין ציורים באיכות מספקת כדי לזכות במקום הראשון או השני, והעניק לטרגו את המקום השלישי על ציורו של ג'ורג 'וושינגטון וחייליו בשם "הצעדה לעמק פורג'". טרגו תבע את האקדמיה בטענה שאם הציור היה הטוב ביותר הוא אמור היה לקבל את המקום הראשון (והוא אמור לקבל את כספי הפרס של 3,000 דולר). בשנת 1886 הוא הפסיד בתיק, כאשר בית המשפט העליון בפנסילבניה קבע כי היה לחבר המושבעים סמכות על פי חוזה התערוכה להעניק פרסים כראות עיניהם.
אולפן צפון ויילס
לאחר שעזב את האקדמיה התגורר טרגו בצפון ויילס, פנסילבניה, עם אמו ואביו. פרט לטיולים לאירופה, טרגו גר שם כל ימי חייו ועבד בסטודיו מאחורי ביתו. הוא השתמש בתושבי העיר, בסוסיהם ובנוף שמסביב כמודלים ותפאורות לציוריו. טרגו התפרסם בזכות דיוק התיאורים הצבאיים שלו כמו גם הריאליזם הכנה, לפעמים הברוטלי, במיוחד בנושאי מלחמת האזרחים עבודות מלחמת האזרחים התקבלו היטב וטרגו זכה להצלחה רבה במכירת ציורים באותה תקופה.
לימודים בפריז
בשנת 1887 נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל הציירים האקדמיים הצרפתים טוני רוברט-פלורי, ויליאם אדולף בוגרו. טרגו למד במוזיאונים הצרפתיים בזמן שהיה שם ונהנה מחיי הלילה בפריז עם בוגרי אקדמיה אחרים בפנסילבניה כמו רוברט הנרי, אוגוסטוס הנרי מק'קרטר ופרידריך ג'יי וו. טרגו השתתף גם בסלוני פריז של 1889 ו- 1890.
בחזרה מפריז בשנת 1890, טרגו הביא לאמריקה לא רק ידע חדש שנמצא בציור האקדמי הצרפתי, אלא גם חזר עם ארוסה צרפתית. אך על סיפון הספינה, "הנערה הצרפתייה הנאה" (כפי שדווח בעיתונים של אז) העבירה את חיבתה לסטודנט אחר מאקדמיה ז'וליאן ג'יימס ר. פישר.
שנים מאוחרות יותר
למרות השבחים ויוקרתו בפריז, טרגו התקשה למכור ציורים בגלל ירידת הפופולריות של יצירות אמנות צבאיות מציאותיות. הוא צייר דיוקנאות וציורי ז'אנר כדי להרוויח כסף ולקח על עצמו עבודה באיור ספרים ומגזינים.
הוא גם ניסה להיות ללא הצלחה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. הוא חי עם הוריו במהלך שנת 1890 ונתמך על ידם. אביו של טרגו נפטר בשנת 1901 ואמו החורגת נפטרה כעבור שש שנים. הבעיות הכספיות הגוברות של טרגו בתקופה זו גרמו לו לקחת לעצמו סטודנטים, כולל ולטר אמרסון באום ואשתו פלורה.
טרגו ניסה להחיות את הקריירה שלו על ידי ביסוס ציור על הרומן הפופולרי בן חור עם אחת מיצירותיו האחרונות, מרוץ המרכבה של בן חור (1908). הוא שלח אותו לתערוכת האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1909 בניו יורק, אך היצירה לא הצליחה לעורר עניין.
ויליאם טרגו נמצא מחוסר הכרה בסטודיו שלו ב־24 ביוני 1909 ומת כבר כשהגיע הרופא. סיבת המוות שצוינה בתעודת הפטירה שלו הייתה התאבדות על ידי רעל לא ידוע.
תוכן הסטודיו שלו בצפון ויילס הושאר בידי ולטר אמרסון באום.
הנערה מאיפנמה
הנערה מאיפנמה (בפורטוגזית: Garota de Ipanema) הוא שיר ברזילאי בסגנון הבוסה נובה. הפזמון זכה לפרסום בינלאומי באמצע שנות ה-60 ונחשב לידוע בקטעי הבוסה נובה שנכתבו עד כה.
ההקלטה המסחרית הראשונה של השיר בוצעה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו. הגרסה שבוצעה על ידי אסטרוד ז'ילברטו בליווי של ז'ואאו ז'ילברטו וסטן גץ, מתוך האלבום "Getz/Gilberto" שיצא לשווקים ב-1964, הפכה להיט בינלאומי, והגיעה למקום החמישי במצעד האמריקני, ולפסגת המצעדים במדינות רבות ברחבי העולם. לאורך השנים נעשה שימוש רב בשיר בסרטים שונים.
היסטוריה
השיר נכתב לקומדיה מוזיקלית בשם Dirigível ("ספינת אוויר"), יצירה של ויניסיוס דה מוראיס. הכותרת המקורית הייתה "Menina que Passa" ("הנערה שעוברת במקום"); הבית הראשון היה שונה. ז׳ובים הלחין את המנגינה על הפסנתר. אף על פי שהשיר הוא בסגנון הבוסה נובה, הוא כולל השפעות מבלוז ומסמטת טין פאן.
השיר בוצע לראשונה בשנת 1962 על ידי פרי ריביירו (Pery Ribeiro), אולם הביצוע שהביא לפזמון את פרסומו הוא בפי הזמרת אסטרוד ז'ילברטו, ביצוע שהוקלט בשנת 1963 כחלק מאלבום משותף לבעלה, הגיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו ולנגן הסקסופון סטן גץ. במהלך סשן הקלטות בניו יורק עם ז׳ילברטו, ז׳ובים וגץ, עלה הרעיון להקליט גרסה באנגלית. נורמן גימבל כתב את המילים באנגלית. אסטרוד ז׳ילברטו, הייתה היחידה מבין הברזילאים שדיברה אנגלית היטב ונבחרה לשיר. הקול שלה התאים בצורה מושלמת לשיר, והפזמון הפך ללהיט בינלאומי. עם זאת, היא מעולם לא זכתה לקרדיט על הביצוע ולא קיבלה תמלוגים כלשהם. בעוד כותבי השיר - דה מוראיס וז׳ובים - ושאר המבצעים זכו לרווחים עצומים מתמלוגי הפזמון, אסטריד ז׳ילברטו וקיבלה רק 120 דולר עבור חלקה.
״הנערה מאיפנמה" נחשב לפזמון הפופ השני המוקלט ביותר בהיסטוריה, קודם לו רק Yesterday ("אתמול") של הביטלס. פעמים רבות הושמע הפזמון בפסקול סרטים ולעיתים קרובות עוּבּד בסגנון מצועצע לשימוש כ"מוזיקת מעליות". בשנת 2004 דורג כאחד מרשימת 50 השירים הנבחרים על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית.
השראה
השראה לכתיבת הפזמון קיבלו דה מוראיס וז'ובים מנערה בשם אֶלוֹ פיניירו (Helô Pinheiro) שהתגוררה ברחוב מונטנגרו ברובע היוקרתי איפנמה שבריו דה ז'ניירו, ונהגה לחלוף על פניהם בדרכה אל החוף, בעודם יושבים בקפה "ולוזו" הפופולרי. בשנת 2001 כאשר פתחה פיניירו בוטיק בשם "הנערה מאיפנמה" הוגשה נגדה תביעה על ידי יורשי כותבי השיר על הפרת זכויות יוצרים, אולם הפסיקה בעניין זה בבית המשפט הייתה לטובתה.
כיום רחוב מונטנגרו נקרא על שם ויניסיוס דה מוראיס, קפה "ולוזו" שינה שמו לשם הפזמון: "Garota de Ipanema" ופארק בשם זה נבנה בשכונת המגורים הסמוכה. סרט ברזילאי בהשראת הפזמון בשם "הנערה מאיפנמה" יצא לאקרנים בשנת 1967.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר המבצעים הבולטים ביותר כוללים את אסטרוד ז'ילברטו, גל קוסטה, אלה פיצג'רלד ("The Boy from Ipanema"), דיאנה קראל, אוסקר פיטרסון, פרנק סינטרה, נט קינג קול ואיימי ויינהאוס.
נוסח עברי לפזמון כתבה דפנה אילת והוא בוצע על ידי בני אמדורסקי לפי עיבוד מוזיקלי של דובי זלצר בתקליט הסולו הראשון שלו, אשר יצא בהוצאה מחודשת ב-2001.
אדם דרייבר
אדם דאגלס דרייבר (באנגלית: Adam Douglas Driver; נולד ב-19 בנובמבר 1983) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מועמד שני פרסי אוסקר, שני פרסי גלובוס הזהב, ארבעה פרס אמי ופרס טוני. בין תפקידיו הראשונים ניתן למנות את סרטו של סטיבן ספילברג, "לינקולן", וסרטם של האחים כהן, "בתוך לואין דייוויס". הוא מוכר גם בזכות הופעתו בסדרה הדרמה קומית שיצרה לינה דנהאם לרשת HBO, "בנות" עליו קיבל שלוש מועמדויות לפרס אמי לשחקן משנה בסדרה קומית.
בשנים 2015–2019 דרייבר גילם את קיילו רן, הנבל הראשי בטרילוגיית ההמשך של "מלחמת הכוכבים", בסרטים "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר", "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר".
ביוגרפיה
דרייבר נולד בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית אדוקה ממוצא בריטי, הולנדי, וגרמני. בנם של ננסי וג'ו. משפחת אביו היא מארקנסו ומשפחת אימו מאינדיאנה. אביו החורג הוא כומר בפטיסטי. כילד, דרייבר שר במקהלת הכנסייה. בנם של ננסי רייט (לבית נידהאם) וג'ו דאגלס דרייבר. גדל בעיירה מיצ'וואקה באינדיאנה. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 2001. בזמן השנה האחרונה בתיכון ניסה להתקבל לבית הספר ג'וליארד ונדחה. זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר, דרייבר התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא שירת שנתיים ו-8 חודשים לפני שנפצע ברכיבת אופניים ושוחרר מסיבה רפואית לפני שנשלח לעיראק.
לאחר מכן למד שנה באוניברסיטת אינדיאנפוליס ואז עבר לג'וליארד ללימודי דרמה. הוא קיבל תואר בשנת 2009.
קריירה
בשנת 2010 שיחק בדרמת הטלוויזיה שביים בארי לוינסון לרשת HBO "ד"ר מוות ומיסטר ג'ק", שקיבלה 3 מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ו-15 מועמדויות בטקס פרס אמי של אותה שנה.
בשנים 2012–2017 שיחק בסדרה "בנות" מבית HBO. בשנת 2013 שיחק בסרט "בתוך לואין דייוויס" של האחים כהן, בסרט האוסטרלי "מסלולים" לצד מיה וסיקובסקה, בסרט "ציפור כחולה", ובסרט "אולי בכל זאת" לצד דניאל רדקליף.
בשנת 2014 שיחק בסרט "לבבות רעבים" בסרט "כאן אני משאיר אותך" ובסרט "כשנהיה צעירים". על תפקידו בסרט "לבבות רעבים" זכה בגביע וולפי לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-2015 הוא השתתף בתפקיד הנבל הראשי, קיילו רן, בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר".
בשנת 2016 כיכב בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן. באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של ג'ים ג'ארמוש "פטרסון", ובסרטו של ג'ף ניקולס "ספיישל חצות".
בשנת 2017 שיחק לצד צ'נינג טייטום בקומדיה "לוגאן לאקי" של הבמאי סטיבן סודרברג. באותה שנה שב לגלם את דמותו של קיילו רן בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי".
בשנת 2018 שימש כקריין בסרט הדוקומנטרי "ג'וזף פוליצר - קול העם", אודות חיו של ג'וזף פוליצר. באותה השנה שיחק את תפקיד הבלש פליפ צימרמן בסרט הפשע הביוגרפי "שחור על לבן" של הבמאי זוכה פרס האוסקר ספייק לי המבוססת על האוטוביוגרפיה "Black Klansman" שנכתבה על ידי רון סטולוורת'. על תפקידו בסרט, קיבל דרייבר מועמדות לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע, לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2019 שיחק דרייבר בסרט הדרמה "סיפור נישואים", שנכתב ובוים על ידי הבמאי נוח באומבך, לצד סקרלט ג'והנסון. השניים מגלמים זוג נשוי שעובר הליך גירושין. על תפקידו בסרט זה, דרייבר קצר שבחים ואף קיבל מועמדות שנייה לפרס האוסקר, הפעם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גילדת שחקני המסך. עוד באותה השנה, הספיק דרייבר לשחק בסרטו של ג'ים ג'ארמוש "המתים אינם מתים", ובסרטו של ג'יי ג'יי אברהמס - "מלחמת הכוכבים - פרק 9: עלייתו של סקייווקר" בדמותו של קיילו רן. בתיאטרון, שיחק בהפקה המחודשת של ברודוויי למחזה "תשרוף את זה" שעלתה לראשונה ב-1987. דרייבר היה מועמד לפרס טוני על משחקו במחזה.
בשנת 2020 לוהק לשני סרטים של הבמאי רידלי סקוט, הראשון – הדרמה ההיסטורית "הדו-קרב האחרון", כשכיכב לצדם של מאט דיימון, בן אפלק וג'ודי קומר; והשני הוא דרמת הפשע הביוגרפית "בית גוצ'י" בתפקיד של ראש בית האופנה גוצ'י לשעבר, מאוריציו גוצ'י. בהמשך, הוא לוהק לצד גרטה גרוויג לסרטו של נואה באומבך "רעש לבן", עיבוד קולנועי באותו שם לספרו של דון דלילו, אשר אמור לעלות בשירותי הסטרימינג של נטפליקס במהלך 2022.
במרץ 2023 כיכב בסרט המדע בדיוני "65".
חיים אישיים
דרייבר מנהל ארגון ללא מטרות רווח בשם "אומנות בכוחות המזוינים" אשר מבצע הופעות בפני אנשי צבא. הוא רואה בג'ון קסאווטס מודל לחיים יצירתיים.
לוגיקה פרטית
לוגיקה היא היגיון, לפיכך, לוגיקה פרטית (Private logic/reasoning), כלומר היגיון פרטי, פירושו סך הדרכים בהן אדם מגיע למסקנה מסוימת המיוצגת בשפה. זהו למעשה דפוס ההיגיון הפרטי של כל פרט המאגד את דרכיו להגיע למסקנותיו השונות בתודעת נפשו.
לוגיקה פרטית עשויה לשקף במידה זו או אחרת, תורה לוגית מסוימת, כלומר תורה המבוססת על אקסיומות שמטרתן לבסס תשובות בשאלה "מה לוגי ומה אינו"), כלומר שהפרט עשוי להגיע למסקנות לפי הניתוח המקובל באותה תורה לוגית ספציפית. תורות לוגיות מתחרות זו בזו על היותן מדויקות יותר ביחס ללוגיקה הטהורה ביקום.
דוגמה לתורה לוגית נפוצה ביותר (עליה גם מבוסס חלק ניכר מן המתמטיקה המודרנית, היא לוגיקה פורמלית (בפרט בגרסת צרמלו פרנקל).
למונח "לוגיקה פרטית" יישום ייחודי בתורתו של הפסיכולוג אלפרד אדלר ותורות המתבססות עליה. לפי אדלר, קיימת מערכת לוגית אחת ויחידה ואם הפרט מתבסס על היגיון פרטי שאינו משקף אותה, הדבר פוגע ביכולתו להתמודד עם בעיות היום יום ובפרט עם מחלה נפשית. הגדרה זו שונה מההגדרה הכללית של המונח.
מונח הלוגיקה הפרטית נחקר בעיקר במסגרת מדע הפסיכולוגיה הקוגניטיבית ותחום הפילוסופיה.
יצחק פרנהוף
יצחק פרנהוף (ביידיש איצי פערנהאָף ובגרמנית: Isaac Fernhof; 1866 – 23 בפברואר 1919) היה עיתונאי וסופר עברי ציוני, שכתב בעברית, ביידיש ובגרמנית.
חייו
יצחק פרנהוף נולד לחיה (לבית פליגלר) ולישראל בבוצ'אץ' בשנת 1866. בהיותו בן 7 נפטרה אמו. אביו נישא בשנית ופרנהוף עבר לגור אצל אחי אמו. פרנהוף למד עברית, יידיש וגרמנית, וקרא את כתביהם של גתה, שילר והיינה, תוך שהוא מתפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית וכותב בשעות הפנאי.
פרנהוף פרסם כמעט בכל כתבי-העת שהתפרסמו באותה תקופה, ועשה ניסיונות להקים עם חבריו כתבי עת חדשים, כגון "הירדן" ו"הצעיר : ירחון לספרות יפה ולעניני החיים", כתבי עת שאותם ערך. את "הירדן" ערך יחד עם אלעזר רוקח.
לאחר נישואיו נעשה סוחר קמח, וניהל את טחנת הקמח של חותנו ואת מחסנו.
הספר הראשון שהוציא, "מאגדות החיים", לא זכה לביקורות אוהדות.
בבוצ'אץ' הקים פרנהוף כתב עת ספרותי בשם "ספרי-שעשועים", שיצא במספר חוברות, והיה בעל השפעה על חוג מצומצם של קוראי עברית בגליציה. מעל דפי עיתון זה הופיעו כמה משיריו הראשונים של שאול טשרניחובסקי – "נצאה, נגורה שאננים", מסה על ארבעה אבות מעולם החסידות מאת מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, "אבי זקני" מאת ראובן בריינין, ומאמר על "ספרות מקורית" ועל ערך התרגומים מאת יוסף קלוזנר. עוד לקח חלק בעיתון ש. בן-ציון.
פרנהוף התקבל, על סמך המלצתו של דוד צבי מילר, כמורה בבית ספר של הברון הירש, בזלוצ'וב ואחר כך בסטניסלאב. הוא ניסה להמשיך להוציא את "ספרי שעשועים" גם בזלוצוב, אבל בגלל בעיות מימון הצליח להוציא רק שתי חוברות נוספות.
ספרו החשוב הוא "ספר המתנגדים" (יצא בעברית בהוצאת אגודת הסופרים העברים ליד "דביר", ה'תשי"ב). כתב היד המקורי של הספר אבד במשרדי הוצאת "העולם" במוסקבה במהלך מלחמת האזרחים שאחרי מהפכת אוקטובר, ושוחזר מטיוטות על ידי בנו וילי (ויליאם). שלא כמו החסידים והחסידות, שזכו לסופרים רבים שתיארו אותם, חיבורו זה היה הספר העברי הראשון שניתח בצורה ספרותית את המתנגדים.
סוגיית תרגום המונח 'Der Judenstaat' לעברית
פרנהוף היה זה שטבע לראשונה את המונח "מדינת ישראל". הוא פרסם בשנת 1896, בעברית, את האוטופיה 'שני דמיונות' (במסגרת חוברת ב' שנכרכה בכותר 'ספרי שעשועים', בעריכת פרנהוף). באוטופיה התייחס לספרו של הרצל, מדינת היהודים, שראה אור קודם לכן באותה השנה, ותרגם את המונח Judenstaat לשם "מדינת ישראל", אף שעד אז, וגם לאחר מכן, תורגם לשם "מדינת היהודים". כן חזה שהדגל הלאומי של המדינה שתקום יהיה 'דגל מרוקם מגן דוד', שפתה תהיה עברית, המנונה יהיה 'התקווה', ואף שיבץ בין ארבעת דפי חיבורו בתים מתוך 'תקוותנו' של אימבר. את ה"מיניסטרים" במדינת-ישראל לעתיד לבוא כינה 'שרים'.
סוגיית 'מי היה הראשון שהציע ברבים את השם מדינת ישראל' לקראת הכרזת העצמאות, ומי המציאו מעיקרו, המשיכה להיות נדונה בשנים שלאחר מכן, בה בעת שראשוניותו של פרנהוף כמעט ונשתכחה.
471
אירועים
הוויזגותים בפיקודו של אוריק כובשים חלק גדול מהפרובאנס (גאליה הדרומית). העיר קלרמון-פראן באוברן נצורה.
הגותים, בראשות תיאודוריק סטרבו, מתקוממים בתרקיה לאחר ההתנקשות באספר. ליאו הראשון שולח את בזיליסקוס לדכא את המרד.
אקסיוס הופך להפטריארך של קונסטנטינופול, יורש את גנאדיוס הראשון.
נפטרו
גנאדיוס הראשון, הפטריארך של קונסטנטינופול
ארדבור, גנרל רומי ובנו של אספאר יוליוס פטריציוס, גנרל רומי ובנו של אספר (תאריך משוער)
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה
אלכסנדר הראשון (המנצח) (ברוסית: Александр I Победитель, ובשמו המלא: אלכסנדר פאבלוביץ' רומנוב, 23 בדצמבר 1777 - 1 בדצמבר 1825) היה קיסר רוסיה מ־23 במרץ 1801 עד מותו.
ראשית חייו
היה בנם של הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' (אשר הוכתר מאוחר יותר כפאבל הראשון) ושל אשתו מריה פיודורובנה. בגיל צעיר הוא נלקח מהוריו על ידי סבתו השתלטנית יקטרינה הגדולה וחונך ברוח רעיונות תקופת ההשכלה, ובעיקר ברוח רעיונותיו של ז'אן-ז'אק רוסו. מאוחר יותר הצטרפו ליסודות אלה בחינוכו גם יסודות החינוך ברוח מסורת האוטוקרטיה הרוסית ממורהו ניקולאי סלטיקוב וכן האהבה לצבא מחד ולזולת מאידך מאביו פאבל.
ריבוי המקורות של השכלתו וערכיו וגם הצורך בילדותו המוקדמת לתמרן בין אביו לסבתו גרמו לו להיות מהוסס, לא-החלטי ודו-פני, אך גם לימדוהו להיות דיפלומט למופת; תכונות אלו ליוו אותו במשך כל חייו.
שנותיו הראשונות בשלטון
אלכסנדר עלה לשלטון לאחר הפיכת חצר - כמה קצינים מחיל המשמר אשר לא ראו בעין יפה את כניסתו של הקיסר פאבל הראשון למלחמה עם בריטניה, רצחוהו בחדר השינה שלו. כנגד אלכסנדר עלתה האשמה כאילו ידע על הקשר ולא אמר דבר לאביו, ולכן כמוהו כשותף לרצח. אך האשמות אלה אינן מוצקות ונשענות על לא יותר משמועות.
מדיניות פנים
אבל, כמו שהוא עצמו העיד, העם הרוסי לא היה בשל לחירות, ולכן רפורמות הליברליזציה והענקת החוקה לא צלחו; הצמיתות לא בוטלה, מערכת החינוך והאוניברסיטאות, אף שהורחבו, נותרו תחת פיקוח הכנסייה, ותוצאותיה הישירות של המלחמה בשחיתות היו התרוקנות של שורות הפקידות ואיושן באנשים זרים בלית ברירה - מה שרק הרחיק את הקיסר מנתיניו. כמו כן, אלכסנדר לא היה בטוח בעמו, ולכן היסס ליישם את הרפורמות שלו עצמו בכל רחבי המדינה; תחת זאת, הוא ערך ניסויים במחוזות שונים של רוסיה, והתושבים רטנו על כך שהקיסר מעניק למחוזות רחוקים וזרים כגון פינלנד ופולין, אשר סופחו במהלך שלטונו, חירויות שהוא שולל מעמו שלו.
יחסיו עם היהודים בממלכה
עם עלייתו לשלטון נדרש הצאר אלכסנדר הראשון לשאלת מעמדם של היהודים בממלכתו והקים ב-9 בנובמבר 1802 את ה"ועדה לשיפור מצבם של היהודים". באוקטובר 1804 השלימה הוועדה את מלאכתה והגישה לצאר את מסקנותיה. על בסיס מסקנות אלה אישר הצאר בחודש דצמבר של אותה השנה את "תקנת 1804" המשקפת את ההנחות האלה: היהודים הם יסוד זר האחראי לבעיות הכלכליות והחברתיות במערבה של רוסיה ועל כן יש לתקן את מצבם, תיקון ברוח האבסולוטיזם הנאור. התקנות יועדו להגן על החברה מפני היהודים, על פי תפיסות משכיליות-יצרניות לפיהן עובד האדמה הוא אדם מועיל ויצרני, ולעומתו הסוחר הזעיר והמתווך הם גורם מזיק לכלכלה ויש לרסנו.
מדיניות חוץ
ביום הראשון של שלטונו אלכסנדר ביטל את הברית עם צרפת, כרת הסכם שלום עם בריטניה וברית עם פרוסיה והחל במשא-ומתן עם הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון. ברם, התפתחותה של ברית-לעתיד זו נעצרה באחת עם חתימת הסכם השלום עם צרפת באוקטובר 1801; יתר על כן, בהשפעת הצרפתי לאהארפ, מורהו מתקופת ילדותו, אלכסנדר החל להכריז בפומבי על הערצתו כלפי נפוליאון וכלפי צרפת באופן כללי. אך עד מהרה אלכסנדר שינה את דעתו מהקצה אל הקצה, כאשר לאהארפ ביקר בפריז וסיפר לקיסר על טבעו האמיתי של הקונסולאט של נפוליאון. עתה הוא התנגד לו בכל מאודו, כינה אותו "המדכא של אירופה ומפר השלום", וניסה לרקום ברית כלל-אירופית כנגד נפוליאון, שמטרתה תהיה שחרור צרפת מעולו ושתהפוך לקונפדרציה כלל-אירופית לאחר-מכן.
הוא המשיך את מדיניותה של יקטרינה הגדולה בהתפשטות האימפריה דרומה. בהקשר לכך בתקופתו נוהלו מלחמות עם ממלכת פרס והאימפריה העות'מאנית.
מלחמה ושלום עם נפוליאון
נפוליאון מצדו התנהג כאילו לא ידע על נטיותיו של הקיסר כנגדו. הוא תמיד ניסה לכרות עמו ברית בטענה כי רוסיה וצרפת הן בעלות-ברית טבעיות וגאוגרפיות, אך הקיסר סירב בעקשנות לכך והמשיך להילחם בנפוליאון במסגרת הברית עם אוסטריה, ולאחר התבוסה באוסטרליץ (2 בדצמבר 1805) - עם פרוסיה. נפוליאון מצדו כבש את פרוסיה בסערה בשנת 1806 והשמיד את צבאה בקרבות ינה ואאוארשטדט, הגיע עד פולין ושם נפגש עם הצבא הרוסי. במקביל לכך, הוא ניסה לעורר את הפולנים, הטורקים והפרסים לתקוף את רוסיה, על-מנת להחלישה, ובחצר הקיסר עצמה רבו הקולות שקראו לשלום.
אך הקיסר לא רצה לשמוע על כך בטענו שנפוליאון הוא אויב הכנסייה האורתודוקסית. המלחמה נמשכה: הקרבות בפולטוסק ופרייסיש-אילאו (ראשית 1807) נגמרו אמנם בתיקו, אך בקרב פרידלנד (13-14 ביוני 1807) נפוליאון הכה את הרוסים שוק על ירך והציע להם הצעת שלום וברית נדיבה. לזה הקיסר כבר לא יכול היה לסרב, וב-25 ביוני 1807 נחתם שלום טילזיט. אלכסנדר הוקסם מנפוליאון, אשר היה אמן הדיפלומטיה כשם שהיה אמן המלחמה. הוא נתן לאלכסנדר יד חופשית לגבי פינלנד, בסרביה, נסיכות מולדובה וולאכיה וצייר בפניו תוכנית ארוכת-טווח לחלוקה של העולם לספרות השפעה רוסית וצרפתית. הייתה זו הצעה שאי-אפשר היה לסרב לה, ואלכסנדר אכן לא סירב.
אולם עד מהרה החל אלכסנדר להתפכח מאשליותיו לגבי נפוליאון - הצרפתים נשארו בפרוסיה, והרוסים על הדנובה, כאשר שני הצדדים האשימו האחד את השני בהפרת הסכם השלום. פגישה שנערכה בין שני הקיסרים בארפורט שבתורינגיה ב-1808 אמנם הובילה להסכם על כיוון מדיני משותף, אך אלכסנדר הבין, שנפוליאון אינו חש מחויבות כלפי התוכנית לחלוקת העולם שהוא הגה וכי הוא השתמש בה כאמצעי להסחת דעתו בזמן שהוא בנה וחיזק את השפעתו באירופה. לכן הוא החליט כי הוא מצידו גם יתייחס לברית עם נפוליאון כאל אמצעי פוליטי בלבד ולא כאל ברית בין אחים. כך, הוא ניצל את בריתו עם נפוליאון כדי לפלוש לשוודיה בשנת 1809 ולקרוע ממנה את פינלנד, וכדי לקרוע את בסרביה מידי האימפריה העות'מאנית ב-1812.
מברית לשנאה
בינתיים, מתיחויות וסכסוכים אחרים המשיכו לכרסם בברית הרוסית-צרפתית. כך, אלכסנדר אמנם סייע (אם כי בעצלתיים) לנפוליאון בשנת 1809, אך דרש באופן נחרץ שאוסטריה לא תימחק מעל המפה. מאידך גיסא, הוא התנגד למדיניות הליברלית של נפוליאון כלפי הפולנים. נפוליאון מצדו היה חשדני כלפי אלכסנדר לא פחות מכפי שאלכסנדר היה חשדני כלפיו. על-מנת לנסות את הקיסר, ככל הנראה, הוא ביקש את ידה של אחותו, הנסיכה הגדולה אנה פבלובנה. אלכסנדר סירב בתואנה כי אמו מתנגדת. על כך נפוליאון השיב בביטול תוכניתו שלא לשחזר את פולין ובהכרזתו על נישואיו למריה-לואיזה האוסטרית באופן אשר הוביל אלכסנדר לחשוד כי נפוליאון "רקד על שתי חתונות".
על חיכוכים אלה עד מהרה נוספו עוד: כך, בשנת 1810 נפוליאון סיפח לעצמו את דוכסות אולדנבורג, ששליטה היה דודו של אלכסנדר; השיטה הקונטיננטלית שיתקה את המסחר הרוסי. בסופו של דבר המתח התפרץ בפלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812.
מהפך נפשי
פלישתו של נפוליאון לרוסיה הייתה בגדר הפתעה גמורה לקיסר. יתר על כן, אף שהורה לצבא להילחם בצרפתים, אלכסנדר הכריז בפומבי כי הערצתו כלפי נפוליאון ברמה האישית לא נפגעה כאין וכאפס מהפלישה. רק לאחר שנפוליאון כבש את מוסקבה וניסה לפוצץ את הקרמלין השתנתה דעתו של אלכסנדר, והוא הפך לגדול שונאיו של נפוליאון. כמו כן, הוא חזר לתמוך ברעיון של קונפדרציה כלל-אירופית, רעיון שהוא ניסה לקדם מאוחר יותר בקונגרס וינה (1815), אך ללא הצלחה.
לאחר כיבוש מוסקבה החליט אלכסנדר שיש לו צו מן השמים להחזיר את השלום לאירופה ולהביס את נפוליאון. רגשותיו הדתיים של אלכסנדר התעצמו בסתיו 1813, עת פגש את הברונית דה קרודנר; לאחר פגישה זו כל פעולותיו, בין האישיות ובין המדיניות, היו אפופות מעטה של צדקנות מיסטית. זמן מה לאחר מהפך כפול זה החל להתרחש מהפך שלישי בדעותיו של אלכסנדר: אם קודם לכן היה ליברל (ולו באופן חלקי), הרי שמעתה הוא נטה לכיוון השמרנות והתקרב מאוד לשר הביטחון שלו אלכסיי ארקצ'ייב. בין הסיבות לכך היו ניסיון למהפכה בקרב קציני הצבא, ונפילתו תחת השפעת מטרניך, הקנצלר האוסטרי השמרן. אף על פי כן, אלכסנדר עדיין טען כי "את החירות יש להגביל רק בגבולות הסדר". רק בשלהי שנת 1820, עת התחוללו מהומות בפיימונט ובנאפולי, ורוח של מהפכה ריחפה מעל אירופה כולה, הושלם סופית מעברו מהמחנה הליברלי למחנה השמרני. המעבר התבטא בכך שאלכסנדר הטיל פיקוח חמור על האוניברסיטאות ברוסיה, ואסר על קיומם של מועדונים פוליטיים, מה שגרם לתסיסה בקרב האינטליגנציה.
מותו
ב-1 בדצמבר 1825 אלכסנדר מת בנסיבות מסתוריות בעיר הדרומית טגנרוג שלחופי ים אזוב. מיד לאחר מותו נוצר מצב של אינטררגנום, כיוון שהיורש של הקיסר חסר הילדים היה אחיו השני קונסטנטין, אך הלה ויתר על כס המלוכה לטובת אחיו הצעיר והלא-אהוד ניקולאי. אי-הוודאות שנוצרה הובילה לניסיון הפיכה מצד קבוצה של קציני צבא מהפכניים, הידועים בהיסטוריה המודרנית בתור הדקבריסטים, אך מרידה זו דוכאה במהרה על ידי ניקולאי.
מותו של אלכסנדר נותר אפוף מסתורין עד ימינו. זמן לא רב לאחר מותו החלו נפוצות ברוסיה שמועות, שהקיסר לא מת אלא התפטר, וכי נזיר סיבירי בשם פיודור הוא-הוא אלכסנדר הראשון. ברם, תאוריית קשר זו לא אומתה מעולם, אם כי נפוצו שמועות שכאשר נפתח קברו בעת השלטון הסובייטי, הוא היה ריק.