cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורון ספיר
באיגוד ערים דן לתברואה
בשנת 2003 יזם ספיר בפארק המיחזור הקמת מרכז לחינוך סביבתי במבנה ששימש בעבר את מפעל הקומפוסט הראשון בישראל ולאחר שיפוץ הותאם לייעודו החדש. המרכז מפעיל תוכנית חינוכית לכל מוסדות החינוך כולל סיורים באתר. המרכז מארח כנסים בינאומיים בנושא הטיפול בפסולת. במקום נפתח בית קפה ובו מועסקים נערים במסגרת פרויקט חברתי.
בתחילת 2017 הוביל ספיר את הקמת מפעל המחזור הגדול בישראל שעיקרו הפקת דלק חליפי – RDF – מפסולת יבשה שמזין את תהליך השריפה בכבשני מפעל נשר רמלה המייצרים מלט. המפעל הוא מהגדולים מסוגו בעולם וממיין וממחזר כ־2000 טון פסולת ביתית ביום.
פרימן
{{פירושונים| פרימן או פריימן או פריימאן/פרימאן הוא שם משפחה, שתרגומו לעברית איש חופשי ואיש חופש. פרימן - בלועזית: Priman, היה מפעל לייצור ריבות ושימורי ירקות ברמת גן. עלית רכשה את המפעל בשנת 1940.
אישים:
ראו גם
}}
קמפוס סאלס
מנואל פראז דה קמפוס סאלס (בפורטוגזית: Manuel Ferraz de Campos Sales, 15 בפברואר 1841 - 28 ביוני 1913) היה פוליטיקאי ומדינאי ברזילאי, שכיהן כנשיא הרביעי של ארצו. סאלס שימש בתפקידים רבים במהלך חייו, ביניהם עורך דין, נציג מחוזי (3 פעמים), ראש הנבחרים, שר המשפטים, סנטור וכן מושל מדינת סאו פאולו בין השנים 1894 ו-1897. הוא נבחר להיות נשיאה הרביעי של רפובליקת ברזיל, וכיהן בתפקיד בין השנים 1898 ו-1902. בתקופתו חלו בברזיל רפורמות כלכליות מחמירות וקפדניות.
ביוגרפיה
יליד קמפינאס, סאו פאולו, בתקופת האימפריה הברזילאית, קמפוס סאלס למד ועסק במשפטים לפני שנבחר לסגן המושל המחוזי של מחוז סאו פאולו מטעמה של המפלגה הליברלית בשנת 1867. הוא הפך לחבר מארגן במפלגה הרפובליקנית הפדרלית בסאו פאולו בשנת 1871, ונבחר לייצג את המפלגה בפרלמנט המחוזי בשנת 1881 ולייצג את המחוז באספה הכללית (הפרלמנט של האימפריה הברזילאית) בשנת 1885. הוא היה רהוט, עקרוני ולעיתים נחשב לשועל פוליטי. קמפוס תמך בהפלת המונרכיה בראשות פדרו השני, קיסר ברזיל והקמת רפובליקה פדרלית במקומה שתדמה בממשלתה למוסד השלטוני בארצות הברית.
בשנת 1889 ביצע דאודורו דה פונסקה הפיכה צבאית שהדיחה את המונרכיה והקימה משטר צבאי שהכריז על הקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה שהייתה למדינה פדרלית. עם הקמת הרפובליקה שימש קמפוס סאלס כשר המשפטים בממשלתו של דאודורו דה פונסקה ובנה את הבסיס המנהלי והשיפוטי של הרפובליקה החדשה. לאחר שהתמודד עם הסכסוכים הפוליטיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוא נבחר לנשיא בשנת 1898 והחליף את הנשיא הקודם, פרודנטה דה מוראיס, בהנהגת המפלגה הרפובליקנית הפדרלית. ממשלתו ידועה בעיקר בזכות שחזור יציבות כלכלית במדינה לאחר משבר שקדם לה ויצירת התהליך המדיני שאפיין את הרפובליקה עד 1930.
קמפוס נבחר לנשיאות ברזיל באווירה של מרידות אזוריות ופוליטיקה מפלגתית שברירית, קמפוס סאלס הכריז על עצמו עם בחירתו מעל הפוליטיקה מפלגתית. הוא ביטא את מדיניות המושלים, בה ממשלות מושלי מדינה מכהנות סיפקו צירים לקונגרס הפדרלי שהיו נאמנים לצורך הלאומי ולא המדיני של הקונגרס הפדרלי בתמורה לאי התערבות בענייני פנים של המדינות. בהסתמך בכבדות על חוזקותיהן הכלכליות והדמוגרפיות של המדינות הגדולות, הסתובבה המערכת הפוליטית סביב סאו פאולו ומינאס ז'ראיס במה שנודע בתור "רפובליקת הקפה בחלב"; שתי מדינות אלו היו המייצרות הראשיות של הקפה והחלב והיו בעלות תפקיד מרכזי בכלכלה הלאומית, מה שהוביל לשליטתן על הפוליטיקה הלאומית במשך מספר עשורים. הדדיות זו יצרה היררכיה של אינטרסים ונאמנות משתלבים שהיה תקף ממועצות מקומיות ועד לממשל הלאומי הנשיאותי.
במשבר הכלכלי המאופיין באינפלציה ובספקולציות משתוללות, שכונה בפורטוגזית "אנצ'ילמנטו", קמפוס סאלס העדיף את השיקום הפיננסי בראש סדר העדיפויות של הממשל הברזילאי הפדרלי. כשהוא מחוזק מ"הלוואת המימון" שעליה ניהל משא ומתן עם משפחת רוטשילד, ביצעה הממשלה מדיניות מטבע של דפלציה, קיצצה בהוצאות, נטשה את העבודות הציבוריות הגדולות (התשתיות הלאומיות למיניהן), הגדילה מיסים ומכסים והדגישה את חשיבותה של החקלאות על פני התעשייה. על אף אי פופולריות ניכרת במדיניותו, עד שנת 1902 שיקמה מדיניות זאת של קמפוס את האוצר הלאומי ואת מעמד המטבע הברזילאי.
לקראת הבחירות בשנת 1902, סאלס פרש מהפוליטיקה ואת מקומו בראשות המפלגה הרפובליקנית פדרלית החליף רודריגס אלווס, שלאחר ניצחון בבחירות של 1902 הפך לנשיא היורש של קמפוס סאלס. סאלס יצא לאחר מכן לגמלאות ושב להתגורר במדינת סאו פאולו. הוא נפטר בסנטוס, מדינת סאו פאולו, בשנת 1913.
יצחק הלבן
רבינו יצחק "הלבן" בן יעקב מבוהמיה (מכונה גם בראשי תיבות ר"י הלבן), היה אחד מבעלי התוספות במאה ה-12, מתלמידי רבינו תם והריב"א משפיירא.
נולד וגדל בפראג שבבוהמיה בסביבות ה'תת"ע, נדד אל צרפת כדי ללמוד שם תורה מפי חכמיה ובראשם רבנו תם, ולאחר מכן ישב ברגנשבורג וכיהן שם כדיין בבית הדין שבעיר. אחיו היה הנוסע רבי פתחיה מרגנשבורג.
קורות חייו
רבי יצחק כנראה נולד בפראג, על שמה ועל שם בוהמיה ארצו הוא קרוי במקורות רבים. משם נסע לצרפת, ללמוד תורה מפי רבנו תם, יש שכתבו כי נותר בצרפת זמן מה לאחר פטירת רבנו תם, אך ישנן ראיות כי עזב את צרפת עוד בחיי רבנו תם, שב לעירו פראג, ולבסוף עבר אל רגנשבורג שבגרמניה. היו שכתבו - על סמך ספר האגור (שכתב: "והגאון רבינו יצחק הלבן בטלו בגרמייזא") - שרבי יצחק הלבן גר גם בוורמייזא, אך אביגדור אפטוביצר כתב שטעות נפלה בספר האגור, ובמקור נכתב "רבינו יצחק הלוי", כמו שמצוי במקביל לכך בספר הפרדס ובמחזור ויטרי.
אחרים סבורים שר"י הלבן נולד ברגנשבורג, משם נדד לבוהמיה ולפראג, ואז שב דרך צרפת לעיר מולדתו רגנשבורג, באחרית ימיו. דב גנחובסקי טוען שהסדר הראשון מתיישב יותר עם הידוע לנו, ובייחוד שידוע לנו על עוד אחד מבעלי התוספות שעבר אף הוא את הדרך מפראג לבית דינה של רגנשבורג (רבי יצחק בר מרדכי, תלמיד הריב"א ורבינו תם, שתוספותיו למסכת כתובות מצוטטים בידי ר"י הלבן).
בשובו מצרפת לבוהמיה המשיך ר"י הלבן לשמור על קשרי ידידות עם בית מדרשו של רבנו תם, וכך שלח פסק דין שלו לחברו רבי חיים כהן ושוחח בביתו שבפראג עם ידידו רבי יצחק ב"ר דורבילו, שניהם מתלמידי רבנו תם.
בהיותו ברגנשבורג שימש רבי יצחק הלבן כאב בית דין, יחד עם שני רבנים אחרים, צעירים ממנו. בתפקיד זה כיהן כבר קודם שנת ד'תתקמ"ח (1188) יחד עם רבי ברוך ב"ר יצחק תלמיד הריב"ם ורבי אברהם ב"ר משה מרגנשבורג, אליהם שלח רבי יואל הלוי מבונא פסק בית דין לשם אישור; על התשובה לרבי יואל חתומים רק שני הדיינים האחרונים, אולי כיוון שר"י הלבן נפטר בינתיים. עם אחד מדייני בית דין זה ברגנשבורג נזכר רבי יצחק הלבן בפסק המובא בשם 'תוספות קידושין' בתשובות אור זרוע.
בספר הפסקים מובאת תשובה השייכת לר"י הלבן (כפי שמסתבר מתשובה מקבילה), שם כותב ר"י הלבן: "ובארץ האי שמעתי" (בעוד שבמקבילה כתוב "ובארץ ההיא שמעתי"), והיא אנגליה, ומכאן נראה שר”י הלבן ביקר גם באנגליה.
רבי משה מבורגוש, ממקובלי ספרד, קשר את ר"י הלבן עם תורת הקבלה, ולדבריו היה בין הרמב"ן לרבי יצחק הלבן קשר מכתבים בענייני תורת הקבלה. אפרים אורבך כתב שאין כל בסיס לידיעה זו, אולם ייתכן כי ר"י הלבן היה מקורב לחוג חסידי אשכנז, על בסיס ידידותו עם רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא, אביו של הרוקח ותלמידו-חברו של רבי יהודה החסיד.
דבריו של ר"י הלבן מובאים בראשונים פעמים רבות, בעיקר בדברי התוספות, בראבי"ה, באור זרוע ובמהר"ם מרוטנבורג, וכן במחזור ויטרי, ברוקח, בפירוש רבי שמשון משאנץ לספרא וברא"ש, וגם להלכה – בהגהות מיימוניות ובטור, שם מובאים דברי "ה"ר יעקב בן ה"ר יצחק הלבן", ולדעת אפטוביצר השם מוטעה ומכוון לרבי יצחק בר יעקב, אולם גנחובסקי סבור שזהו בנו של ר"י הלבן.
לידתו ופטירתו
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך כיוון שמסתבר שר"י הלבן הגיע לזקנה ושיבה, שהרי היה כבר בא בימים בשבתו בבית דינה של רגנשבורג, הרי שזמן לידתו מתוארך סביב שנת ד'תת"ף (1120), ויש המקדימים אף לסביבות ה'תת"ע.
תוספותיו לכתובות נכתבו אחרי פטירת רבנו תם בשנת ד'תתקל"א (1171), שכן רבינו תם מוזכר שם בציון זצ"ל אחרי שמו, ולכן שיער אפטוביצר שר' יצחק הלבן נפטר בין השנים ד'תתקל"א-ד'תתקמ"ח. לעומתו, טענו צונץ וטיקוצ'ינסקי שסופר בשם יצחק בן יעקב ששמו חתום על ספר משנת ד'תתקנ"ג (1193) אינו אלא ר"י הלבן, ואם כן זמן פטירתו היה לכל המוקדם בשנה זו.
מקור שמו
כינויו הנפוץ ביותר, "רבי יצחק הלבן", בו הוא מופיע בתוספות שלנו ובשאר ספרי הראשונים בא לו כנראה על שם שערותיו הבהירות, אולי כדי לציין את זקנתו; חוקרי יהדות אחרים סבורים שנקרא כן על שם הנהר אלבה (Elbe) בעל המים החיוורים יחסית, אשר מקורותיו בבוהמיה, ארצו של ר"י הלבן.
רבותיו, חבריו ותלמידיו
ר"י הלבן היה תלמידו המובהק של רבנו תם. למד גם בבית מדרשו של הריב"א משפיירא, אולי לא מפי הריב"א עצמו. ר"י הלבן החליף מכתבים עם רבינו חיים הכהן מפריז, עם רבי אליעזר ב"ר יצחק מבוהמיה, ועם רבי יואל ב"ר יצחק הלוי, אביו של הראבי"ה; דעתו מובאת גם בוויכוח שהתעורר בעניין בית דין ארעי בקלן, ולדבריו שואלים רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא ורבי יצחק ב"ר דורבילו (ששאלו בקשר למנהגי יהודי רוסיה). על חבריו נמנה גם ר"י הזקן, ממלא מקומו של רבנו תם, המסתמך על דבריו של ר"י הלבן.
תלמידו היחיד של רבי יצחק הלבן הידוע לנו בשמו הוא רבי יהונתן בן יצחק מוירצבורג, ממורי רבי יצחק מווינה, שמזכיר את ר"י הלבן כמורו: "ושאלתי את מורי הרב רבי יצחק מביהם, ודן כדברי רבינו תם". כנראה שגם בנו של ר"י הלבן, רבי יעקב, למד תורה מפי אביו.
משפחתו
לר"י הלבן היו שני אחים, כפי שעולה מתוך "סיבובו" של אחיו רבי פתחיה מרגנסבורג בעל המסעות, המסתיים במילים: . רבי נחמן זה היה כפי הנראה דיין ברגנשבורג, ונזכר ברשימת שלוחי קהילת רגנשבורג בשנת 1210.
רבי יצחק בן יהודה הלוי, נכדו של רבי שמואל מפלייזא (חי בסוף המאה ה-13) מביא בספרו "פענח רזא" על התורה תירוץ בשם "חתנו של הר"י מביהם", ומכאן שהייתה לו בת.
תוספותיו
ר"י הלבן חיבר תוספות למסכת כתובות ולמסכת יומא. בתוספות ליומא מקצר ר"י הלבן בדבריו בדרך כלל ומסתפק בביאור העניין ללא חידושים משלו, וכמעט בכל פיסקא הוא מזכיר את רש"י או את הריב"א; גנחובסקי ואורבך מניחים כי תוספות אלו נכתבו על ידי ר"י הלבן בצעירותו, קודם בואו לצרפת, כאשר למד בבית מדרשו של הריב"א ורשם את חידושי רבותיו.
שני חיבוריו נשתמרו בכתב יד, ותוספותיו על מסכת כתובות נדפסו בתשי"ד (מהדורת הרב פנחס יעקב הכהן, לונדון תשי"ד), והתוספות למסכת יומא, יצאו במהדורת דוב גנחובסקי, שהקדים להוצאתו מבוא מקיף על תולדות ר"י הלבן, המבוסס בחלקו הגדול על המחקרים שהופיעו עד כה, אולם מכיל גם כמה השערות חדשות על מפעלו הספרותי של ר”י הלבן, המיוסדות על ניתוח כולל של שני החיבורים ומקורות נוספים.
חיבורים נוספים
קובץ תשובות של ר' יצחק הלבן, בשם זה או דומה לו, היה לפני הראבי"ה המביא ממנו תשובה אחת, ולפני בעל האסופות.
פרובולונה
פרובולונה (באיטלקית: Provolone) היא גבינה איטלקית אשר מקורה בדרום איטליה, שם היא מעוצבת במגוון צורות, בהן צורת אגס שאורכו 10–15 ס"מ, נקניק, או קונוס. גרסאות מקומיות של גבינת פרובולונה מיוצרות במדינות רבות. בתחילת המאה ה-21 רוב גבינות הפרובולונה מיוצרות בצפון איטליה.
היסטוריה וגרסאות
מקור הגבינה, לפי מקורות כתובים באזור לוקאניה שבדרום איטליה. בתקופת הרנסאנס הגיעה הגבינה גם לצפון איטליה. המונח פרובולונה (משמעותו "פרובולה" (Provola) גדולה) נטבע בשלהי המאה ה-19, כאשר החל יצור גבינה זו באזוריה הדרומיים של איטליה בגרסת האריזה הגדולה של הגבינה. הגבינה בגרסה קטנה נקראת פרובולה ומיוצרת בשני טעמים: מעושנת וזו שאינה מעושנת.
בימינו גבינת פרובולונה מיוצרת מחלב פרות מלא ועיקר התוצרת מקורה במחלבות בעמק הפו במחוזות ונטו ולומברדיה. צורות העיצוב העיקריות של הגבינה הם: צורת נקניק גדול שקוטרו עד 30 ס"מ ואורכו כ-90 ס"מ, צורת אבטיח, צורת בקבוק קצר, או צורת אגס שבראשו לולאה המאפשרת את תלייתו על אונקל. הגבינה משווקת בדרך כלל במשקל של כ-5 ק"ג.
פרובולונה היא גבינה חצי-קשה המיוצרת במגוון טעמים, החל מפרובולונה "חריפה" (Provolone Piccante) המיושנת כארבעה חודשים, ועד פרובולונה "מתוקה" ( Provolone Dolce) שטעמה עדין מאוד. טעמה העז של הפרובולונה החריפה נוצר מהוספת אנזים ליפאז המופק מעיזים, בעוד שבתהליך הייצור של הפרובולונה המתוקה מוסף ליפאז המופק מעגלים.
הטרוריסטים של דצמבר 1989
לאחר פרוץ המהפכה הרומנית (1989) רומנים רבים נהרגו ואחרים נפצעו והאחריות הוטלה בתקשורת על ה"טרוריסטים". אחרי 22 בדצמבר 1989 נרשמו ברומניה 942 הרוגים ו-2245 פצועים. הראשון שהטיל אחריות על מעשי האלימות על ה"טרוריסטים" היה ניקולאה צ'אושסקו, שהאשים ב"פעולות טרוריסטיות" את הסוכנויות הזרות.
פרובולונה
היסטוריה וגרסאות
שני סוגי פרובולונה - פרובולונה ואלפדנה (Provolone Valpadana) ופרובולונה דל מונקו (Provolone del Monaco) המיוצרות בנפת נאפולי - זכו להגנת כינוי מקור של הקהילה האירופית.
הטרוריסטים של דצמבר 1989
זהות הטרוריסטים
מי שהיו מעורבים במאורעות התקופה ומי שחקרו את הנושאים נוטים להצביע על הזהויות הבאות של הטרוריסטים:
פרובולונה
היסטוריה וגרסאות
בישראל מיוצרת גרסה מקומית של גבינת פרובולונה בשם "בשן" על ידי תנובה.
הטרוריסטים של דצמבר 1989
אש כוחותינו
לפחות בחלק מהמקרים מדובר בפגיעה כתוצאה מזיהוי שגוי, אש כוחותינו. בלילה שבין 22 - 23 בדצמבר הקריין של הטלוויזיה הרומנית הכריז שמשאיות עמוסות בטרוריסטים עומדות להסתער על שדה התעופה באוטופן וקרא להתערבות. 82 חיילים מקמפינה נשלחו לחזק את הגנת שדה תעופה, אך המשאיות בהן הגיעו התקבלו באש, שהביאה למותם של 40 חיילים צעירים ותפיסתם כ"שבויים" של יתר החיילים - הם זוהו בטעות כ"טרוריסטים" הבאים להסתער על המקום. מקרים דומים התרחשו במקומות נוספים.
מעצרי שווא והתעללות בגופות
במהלך המאורעות נעצרו 1425 חשודים בטרוריזם, מתוכם 820 אנשי צבא, 520 אזרחים ו-25 אזרחים זרים. כל העצורים שוחררו לבסוף ללא אישום. היו חשודים שנהרגו - הם נחשדו בגלל היותם שזופים במיוחד או בעלי מבנה אתלטי או שהחזיקו בנשק, שקיבלו מהשלטונות החדשים. על גופות אלה נכתבה המילה "טרוריסט" ובחלקן התעללו.
חרף חקירות רבות של גורמים רבים עד עתה (2017) לא נמצאה שום הוכחה לקיומם של הטרוריסטים.
פרדיננד פאוולס
פרדיננד פאוולס (בגרמנית: Ferdinand Pauwels; 13 באפריל 1830 – 26 במרץ 1904) היה צייר היסטוריה בלגי, שחי ועבד בגרמניה.
ביוגרפיה
בשנים 1842–1850 הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות (אנטוורפן), אצל גוסטב וופרס שם הפך לאמן מצטיין. בשנת 1852 זכה בפרס דה רומא (בלגיה) על ציורו "קוריולנוס ברומא" והצליח לבלות ארבע שנים בלימודים באיטליה.
בין השנים 1862 עד 1872 הוא היה פרופסור לציור היסטורי בבית הספר לאמנויות בויימאר. ליאון פוהל, מקס ליברמן וקרל רודק היו בין תלמידיו שם. תקופה זו הייתה פרודוקטיבית במיוחד עבורו והוא השלים שבעה ציורי קיר גדולים בוירטבורג, המתארים את חייו של מרטין לותר.
לאחר שהות קצרה בבלגיה, חזר לגרמניה שם הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות של דרזדן. תלמידיו שם כללו את לודוויג פון הופמן, אוסמר שינדלר, פול תומן. בתקופה זו הוא ביצע גם שישה ציורי קיר היסטוריים גדולים במיסן.
בין השנים 1870–1881, הוא הפיק את מה שנחשב ליצירתו הגדולה ביותר: שנים עשר ציורי קיר בחלקו העליון של בניין מסחרי בעיר איפר, אשר הותחלו על ידי שארל דה גרוקס. הם תיארו סצנות מההיסטוריה של איפר בין השנים 1187 עד 1383.
עבודות אלה (ורוב הבניין) נהרסו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2000, העיר איפר רכשה שישה ציורים של פאוולס עבור המוזיאון העירוני לאמנות שלהם ב־80,565 אירו)
יאיר שטרן
יאיר שטרן (נולד ב-6 ביולי 1942) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, בנו של אברהם שטרן מפקד לח"י.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לרוני ואברהם שטרן. נולד כארבעה חודשים לאחר שאביו, מפקד לח"י, נרצח. קרוי "יאיר" על שם כינויו המחתרתי של אביו. למד בבית ספר ביאליק בנתניה, בבית הספר לקציני ים עכו, ובעירוני ד' בתל אביב. סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתקשורת באוניברסיטת טמפל, בפילדלפיה.
אף על פי שרבים מיוצאי לח"י רצו לראות בו את ממשיך דרך אביו, הוא פנה לתחום אחר - העיתונות. את דרכו בתקשורת החל ככתב ספורט בעיתון מעריב. לאחר לימודיו בחו"ל חזר לארץ ושימש ככתב ספורט בערוץ הראשון. שימש בתפקידים שונים בערוץ הראשון, עד שמונה בסוף שנות ה-80 לכתב בוושינגטון. במהלך תפקידו סיקר שתי מערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית, אירועים חשובים ביחסים עם ברית המועצות, ואת מלחמת המפרץ. בשנת 1993 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית. בתקופת פרשת בר-און חברון הגן על העיתונאים שחשפו את הפרשה.
ביוני 2009 מונה ליו"ר זמני של התזמורת הסימפונית ירושלים ובהמשך אותה שנה, מונה למנהל הכללי של התזמורת. הוא שימש בתפקיד זה עד מאי 2020.
חיים אישיים
יאיר שטרן נשוי לדסי חיה ואב לארבעה, מתגורר בירושלים. בנו הוא מפיק הטלוויזיה שי שטרן ובתו ד"ר ענת שטרן היא היסטוריונית באוניברסיטה הפתוחה.
Some Hearts (שיר)
Some Hearts (בעברית: כמה לבבות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האמריקאי מרשל קרנשו, מתוך אלבום האולפן שלו, Good Evening. השיר יצא לאור בשנת 1989, על ידי חברת התקליטים וורנר רקורדס, כסינגל מתוך האלבום.
השיר לא זכה להצלחה רבה במצעדים, אך גרסתה של קארי אנדרווד משנת 2005, זכתה להצלחה רבה בארצות הברית.
רקע וכתיבה
בשנת 1987, יצא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית בלינדה קרלייל, Heaven on Earth. האלבום יצא לאור ב-5 באוקטובר 1987, על ידי חברות התקליטים וירג'ן רקורדס ו-MCA רקורדס. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים. במהלך הקלטת האלבום, נשלחה גרסת דמו של "Some Hearts" לקרלייל. לבסוף, הוחלט כי קרלייל לא תכלול את גרסת הדמו באלבום וכי מתוכו ייצא הסינגל "Heaven Is a Place on Earth", כסינגל המוביל.
בסרט שיצא בשנת 2001 "America's Sweethearts", ביצעו גרסת כיסוי של השיר.
גרסתה של קארי אנדרווד
Some Hearts (בעברית: כמה לבבות) בשנת 2005, הקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, את השיר מחדש, תוך שהיא הוציאה אותו כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, Some Hearts. השיר יצא לאור ב-29 באוקטובר 2005, על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
רקע וכתיבה
השיר בדומה למקור, שיצא בשנת 1989, נכתב על ידי הפזמונאית דיאן וורן, אך בשונה מהמקור הופק על ידי המפיק המוזיקלי דן האף. את הגרסה המקורית של השיר שבוצעה על ידי מרשל קרנשו, הפיק המפיק המוזיקלי דייוויד קרשנבאום. כמו כן, גרסתה של אנדרווד קצרה מזו המקורית.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-5 מיליון השמעות.
הצלחה
במצעדים השבועיים זכתה גרסתה של קארי להצלחה מתונה, כאשר הגיע למקום ה-22 בלבד במצעד 40 השירים למבוגרים של בילבורד, אך במצעד השירים העכשוויים למבוגרים הצליחה להגיע למקום ה-12, תוך שבמצעד סוף השנה שפורסם בסוף שנת 2006, דורגה במקום ה-24.
בפברואר 2010, פורסם באופן רשמי כי גרסתה של אנדרווד נמכרה בלמעלה מ-207,000 עותקים בארצות הברית.
האוניברסיטה הפדרלית של קאזאן
האוניברסיטה הפדרלית של קאזאן (ברוסית: Каза́нский федера́льный университе́т; בטטרית: Казан дәүләт университеты, Qazan dəwlət universitetı) היא אחד המרכזים האקדמאים הוותיקים ביותר ברוסיה.
במשך תקופה ארוכה בתקופה הצארית הייתה המכון האקדמי המזרחי ביותר במדינה.
באוקטובר 2009, הנשיא דמיטרי מדבדב חתם על צו לייסוד שורת אוניברסיטאות פדרליות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של הוולגה, שהוקמה על בסיס אוניברסיטת קאזאן.
מאז פתיחתה, הכשירה האוניברסיטה יותר מ־70,000 מקצוענים.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בנובמבר 1804 על פי צו קיסרי מהצאר אלכסנדר הראשון בתור האוניברסיטה הקיסרית של קאזאן.
ב-1919 פתחה האוניברסיטה "פקולטה לעובדים" בהתאם להוראה ממשלתית שיועדה לספק השכלה לאיכרים. כתוצאה מכך, יכלו איכרים להתקבל וללמוד באוניברסיטה ללא מעבר בחינת כניסה.
ב-1925 החלה לשאת את השם האוניברסיטה הממלכתית של קאזאן על שם ולדימיר איליץ' לנין, מתלמידי האוניברסיטה המפורסמים ביותר. לנין, לימים מנהיגה של ברית המועצות, למד באוניברסיטה בפקולטה למשפטים ארבעה חודשים בלבד, החל מאוגוסט 1887 ועד דצמבר של אותה שנה, כאשר גורש ממנה בנימוק "הפרעות סטודנט".
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, עברה האוניברסיטה תהליך של התרחבות ופיתוח בסיסה האקדמי. כהכרה בתרומתה לחינוך אנשי ברית המועצות, קיבלה האוניברסיטה ב-1953 את "עיטור הסרט האדום של העבודה" וב-1979 את "עיטור לנין". בשנות ה-70 נבנו באוניברסיטה שני בניינים רבי קומות: המחלקה לפיזיקה ב-1973 והפקולטה למתמטיקה ב-1978. השינוי המשמעותי האחרון באוניברסיטה בתקופת ברית המועצות היה פתיחתו של מרכז ספורט ותרבות ב-1989.
באוקטובר 2009 האוניברסיטה הפכה לאוניברסיטה הפדרלית של קאזאן הידועה גם בשם האוניברסיטה הפדרלית של אזור הוולגה. בשנת 2011 באוניברסיטה שולבו מספר מוסדות להשכלה גבוהה של העיר קאזאן וכתוצאה מכך מספר הסטודנטים שלה גדל באופן משמעותי.
נתונים כמותיים
באוניברסיטה לומדים 44,000 סטודנטים ומועסקים בה כ-3,000 מרצים.
האוניברסיטה כוללת 16 פקולטות ו-2 שלוחות בערי שדה.
מחלקות
בין מחלקות האוניברסיטה :
אלברטו סורדי
אלברטו סורדי (באנגלית:  Alberto Sordi; 15 ביוני 1920 – 24 בפברואר 2003) היה שחקן קולנוע ובמאי איטלקי. סורדי, מגדולי הקומיקאים ושחקני הקולנוע האיטלקיים בכל הזמנים הוא זוכה 7 פרסי האקדמיה האיטלקית ופרס גלובוס הזהב לשנת 1963 על תפקידו בסרט "השטן".
ביוגרפיה
סורדי נולד ברומא למחנכת ולמוזיקאי. הוא למד משחק באקדמיה לאומנויות דרמטיות שבמילאנו וכמו כן גם פיתוח קול ואופרה.
קריירת משחק
סורדי החל את דרכו כשחקן בקולנוע האיטלקי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, הוא התגלה בפעם הראשונה בראשית שנות ה-50 בסרטיו של פדריקו פליני "השייח הלבן" בתפקיד כוכב אופרת הסבון ו"הבטלנים" בו הוא שיחק בתפקיד הראשי. כמו כן שיחק סורדי לצידה של הכוכבת סופיה לורן בקומדיה "שני לילות עם קלאופטרה". בסוף שנות ה-50 השתתף סורדי בסרט המלחמה האיטלקי "המלחמה הגדולה" בתפקיד המגויס הצעיר אורסטה יקובצ'י בעבורו הוא זכה בפרס מיוחד מטעם פסטיבל ונציה ובהפקה ההוליוודית הראשונה שלו, "הקץ לנשק" בתפקיד הכומר האיטלקי גאלי.
בשנת 1961 שיחק סורדי בסרט המלחמה של גאי המילטון "האויבים הטובים ביותר" בתפקיד שבוי המלחמה האיטלקי קפטן בלאסי, עליו היה סורדי מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א. סורדי זכה בפרס גלובוס הזהב לתפקיד הקומי/ מוזיקלי הטוב ביותר בשנת 1963 על תפקידו בתור סוחר הפרווה אמאדו פראטי בקומדיה האיטלקית "השטן". ב-1965 הופיע סורדי בקומדיה הבריטית של קן אנקין "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתפקיד הרוזן אמיליו פונטיצ'לי, הופעה קומית מוצלחת עלייה הועמד סורדי בפעם השלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1971 זכה סורדי בפרס דב הזהב לשחקן הטוב ביותר של פסטיבל ברלין על משחקו בדרמה "בכלא מחכה למשפט" בתור האסיר ג'וזפה די נוי. בשנת 1972 שיחק סורדי לצידה של הכוכבת האמריקאית בטי דייוויס בדרמת ההימורים "הקלפן המדעי" והשתתף בתפקיד קטן בסרטו של פליני "רומא". ב-1977 הופיע סורדי בקומדיות האיטלקיות "ויוה איטליה" במספר תפקידים שונים ו"איש קטן ממוצע" של מריו מוניצ'לי.
ב-1981 הופיע סורדי בקומדיה "המרקיז דה גרילו" בתפקיד הרוזן אונופריו דה גרילו.
סורדי פיתח בנוסף לקריירת המשחק האגדית שלו גם קריירת בימוי, הוא ביים 18 סרטים שחלק מהם זכו להצלחה במולדתו.
חיים אישיים
סורדי נפטר ב-24 בפברואר 2003 מהתקף לב ברומא כשהוא בן 82.
נוה מונוסון
מעמד מוניציפלי
היישוב נווה מונוסון, נוסד בשנת 1953, כאגודה שיתופית במסגרת מועצה אזורית. לימים היו שראו בו את היישוב הקהילתי הראשון, שנים רבות לפני שהמושג הומצא, שכן הוא נועד להתיישבות לא חקלאית באזור כפרי. בשנת 1964, לבקשתו של המייסד והיזם של היישוב, פרד מונוסון, מראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון, הוענק ליישוב מעמד של מועצה מקומית. בשנת 2003, במסגרת תוכנית איחוד הרשויות, הוחלפה המועצה המקומית במנהלה מקומית, אשר קיבלה משר הפנים בשנת 2005 מעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני לפי פקודת העיריות, על פי תקנות העיריות (רובע עירוני - נווה מונוסון), התשס"ו-2006. ועד הרובע אחראי להיבטי הפעילות התרבותית-קהילתית והיבטים אחרים ברובע (ראו להלן) ומייצג את תושבי הרובע מול עיריית יהוד-מונוסון, והוועדה המקומית לתכנון ובניה.
נווה מונוסון מקבלת שירותים מוניציפליים בסיסיים וסטטוטוריים (טיפול אדמיניסטרטיבי של החינוך הפורמלי, רווחה, תחזוקת היישוב, מינהל הנדסה וגזברות) מעיריית יהוד-מונוסון. בכל שאר ההיבטים, היישוב נהנה מאוטונומיה יישובית בדומה למערכת היחסים בין ועד מקומי לבין מועצה אזורית. דגם מוניציפלי דו-רובדי זה נבנה במסגרת מדיניות משרד הפנים, לאחד רשויות. אימוץ מדיניות זו של שלטון מקומי דו-רובדי, בדומה למועצות האזוריות היום המכילות מספר ועדים מקומיים, קיבל ביטוי מוחשי בהצעת-חוק העיריות, התשס"ו-2005 במסגרתה הוצע להקים "עיריות אזוריות" המכילות ועדים מקומיים או ועדי רובע עירוני, תוך שמירת אופיו העצמאי של כל יישוב ויישוב. בשנת 2006 העניק משרד הפנים מעמד סטטוטורי דומה ליישוב הקהילתי מכבים-רעות במסגרת איחודו המוניציפלי עם העיר מודיעין.
היסטוריה
אבן הפינה של היישוב הונחה בדצמבר 1953 ביזמתו של פרד מונוסון, נדבן ציוני מבוסטון, ארצות הברית, שחפץ להקים יישוב לעובדי שדה התעופה בלוד, שיהיה להם קרוב למקום העבודה. באותה תקופה דוד בן-גוריון התנגד לכל שם לועזי ולכן נאלץ פרד לעברת את שם היישוב לאפרים. המשפחות הראשונות נכנסו לבתיהן בתחילת 1955. במשך השנים גדל היישוב בהתמדה עד שהגיעה אוכלוסייתו לכ-3,000 תושבים וזכה לדימוי יוקרתי. במהלך שנות ה-70 חלה הרחבה של מאות משפחות בבתים צמודי קרקע ובתים משותפים (רחוב תמר), בין השאר משפחות של טייסים בחברת אל על. במהלך שנות ה-80 וה-90 עברו להתגורר ביישוב משפחות רבות של עצמאים. בשנים האחרונות ניכרת מגמה של בניית בתים פרטיים גדולים עבור משפחות אמידות חדשות במקום "בתי הסוכנות" הקטנים שאפיינו את ראשית היישוב. לפי נתוני הלמ"ס (הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה), נכון לספטמבר 2003 היו בנווה מונוסון 2,600 תושבים. לפי נתוני הלמ"ס, היישוב מדורג בדרוג חברתי-כלכלי גבוה (9 מתוך 10).
היישוב מתאפיין ברמת התנדבות גבוהה וייחוד קהילתי-חברתי. בנווה מונוסון יש בית ספר יסודי קהילתי עם חטיבה צעירה, מערך גני ילדים, שבט צופים (שבט "מכבים" נווה מונוסון אשר נוסד בשנת 1964), בריכת שחייה, מועדון נופש הכולל מגרשי טניס, חדר כושר וסאונה, פרויקט קהילה תומכת לקשישים. ספרייה קהילתית, אולם ספורט גדול לאירועים עם מאות משתתפים, אולם מחול ובית תרבות רחב-ידיים אשר תוכננו על ידי האדריכל אלי שפיר והושלמו בשנת 1994.
בשנת 1995 צוין יום השנה ה-40 ליישוב נווה מונוסון בערב מייסדים ובהוצאת חוברת.
כל הפעילות הנ"ל מנוהלת על ידי המנהלה המקומית, במישרין ובאמצעות עמותות קהילתיות ייעודיות.
אירוע מיוחד במינו ביישוב הוא ערב שירי לוחמים, המתקיים בין יום השואה ליום הזיכרון. ערב זה הוא מסורת שהחלה בנווה מונוסון בשנת 1984, היא נחלה הצלחה גדולה והתפשטה ליישובים רבים אחרים ברחבי המדינה.
את היישוב חוצה נחל אונו, שהוא נחל אכזב.
ייצוג פוליטי
במסגרת הבחירות המוניציפליות, בוחרים תושבי הרובע את ראש המנהלה המקומית וחברי המנהלה, וכן משתתפים, ביחד עם שאר תושבי יהוד-מונוסון, בבחירות לראשות ולמועצת העיר. בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בשנת 2008, הצביעו למעלה מ-90% מהבוחרים ביישוב לרשימת קולנו נוה, שמצעה דוגל בהמשך האוטונומיה הקהילתית-חברתית של נווה מונוסון ובשימור האופי הכפרי של הרובע, בתוך הסביבה העירונית של בקעת אונו.
בחודש נובמבר 2008 קיים משרד הפנים, לראשונה בתולדות המדינה, בחירות לוועדי הרובע העירוני של נווה מונוסון ושל מכבים-רעות, כחלק מהבחירות המוניציפליות ביישובים אלה, אשר תושביהם יצביעו בשלושה פתקי בחירות (בנווה מונוסון רשימת קולנו נווה הוכרזה כזוכה בכל המושבים במנהלה על פי הוראות חוק הבחירות, בשל אי-התמודדות רשימות נוספות).
לרשימת קולנו נווה שני נציגים במועצת עיריית יהוד-מונוסון הנוכחית, וכל תשעת הנציגים במנהלה המקומית.
קופרה בורן
קופרה בורן (באנגלית: Cupra Born) היא מכונית חשמלית במרכב האצ'בק, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי קופרה משנת 2021. היא הוצגה במאי 2021. ביולי 2020 הציגה את דגם הקונספט המקדים תחת השם קופרה אל-בורן, שהייתה אמורה להיות גרסת הספורט לסיאט אל-בורן, אך בשנת 2021 היא הפכה למכונית עצמאית של קופרה.
הבורן היא המכונית החשמלית הראשונה של קופרה. היא כוללת את אותה הפלטפורמה של פולקסווגן ID.3 ומבוססת עליה בעיקרה.
ב-20 בספטמבר 2021 החל השיווק באירופה.
עיצוב
העיצוב של הבורן הוא ספורטיבי כמו שאר דגמי קופרה. חיצונית הדגם הוא אותו דבר כמו ה-ID.3 של פולקסווגן, אך בפנים המכונית האווירה שונה לגמרי, לוח מחוונים דיגיטלי קטן, ומסך מגע המשדר את המולטימדיה בקוטר 12.0 אינץ', הגה בעיצוב ספורטיבי כמו שאר דגמי קופרה הכולל משטחי מגע במקום כפתורים מכניים.
מפרט טכני
הבורן תשווק עם ארבע אפשרויות למערכות הנעה. (נתוני טווחי הנסיעה אינם סופיים!)
טעינה של הסוללה אפשרית עד להספק של 125 קילוואט, זה מאפשר טעינה של 5% עד 80% בזמן של כ-35 דקות וטעינה של 5 דקות תאפשר להוסיף כ-100 ק"מ לטווח הנסיעה.
כנס ישראל-שדרות לחברה
כנס ישראל - שדרות לחברה נוסד בשנת 2003 על ידי המכללה האקדמית ספיר. הכנס הוא בראשות עוזי דיין ומטרתו להעלות לסדר היום הציבורי סוגיות חברתיות–כלכליות ולהבליט באמצעות שיח ציבורי נושאים כואבים המשסעים את החברה הישראלית. בד בבד לעלות הצעות ותוכניות לגיבוש סדר יום אזרחי ומדיניות חברתית כלכלית חדשה המכוונת להגן על הזכויות החברתיות של תושבי המדינה ובתוך כך לחזק את הסדר הדמוקרטי הקיים במדינה. הכנס מביא לספיר מדי שנה אלפי משתתפים המגיעים למפגש בלתי אמצעי עם המנהיגות הפוליטית, האקדמית, הכלכלית, הביטחונית והחברתית במדינה. עוד משתתפים בכנס מנהלי רשויות וחברות ממשלתיות, מובילי דעה, אנשי תקשורת, מומחי כלכלה, פעילי חברה, אנשי עסקים בולטים, אנשי רוח מחקר ותרבות.
בכנס מתקיימים מושבי דיון שונים. כל מושב מוקדש לנושא מסוים ובמהלכו מוצגת תמונת המצב הנוכחית, מועלות הצעות לפתרון ומתקיים דיון בפאנל מומחים הכולל את השתתפות הקהל. בתום הכנס מרוכזות המסקנות ומוצגות לציבור כהצעה למדיניות חברתית כוללת, תוך כוונה להביא לשינוי אמיתי ומהותי במצב החברתי.
אלברט הול
אלברט הול (באנגלית: Royal Albert Hall of Arts and Sciences, תרגום: אולם אלברט המלכותי לאמנויות ולמדעים) הוא אולם מופעים המוקדש לזכר בעלה של המלכה ויקטוריה - הנסיך אלברט סקסה-קובורג-גותה. האולם נמצא בדרום קנזינגטון במרכז לונדון שבאנגליה. מולו, בגני קנזינגטון, נמצאת אנדרטת אלברט, גם היא לזכרו של הנסיך.
כנס ישראל-שדרות לחברה
מדד הישראליות והחוסן החברתי
המדד הוא פרויקט שהחל כמיזם של המועצה לביטחון חברתי בשנת 2003 ומאפשר לעמוד על מגמות מרכזיות בחוסנה של החברה הישראלית. המדד מביא לידי ביטוי מכלול של אינדיקטורים סובייקטיביים ואובייקטיביים המכוונים למדידת תחושות אמון וניכור בציבור, על רקע מדידת עמידתה של המדינה במחויבותה להגנה על הזכויות החברתיות. נתוני המדד מהווים “ברומטר” לרחשי הציבור הישראלי ולשביעות רצונו מהליכים חברתיים, כלכליים ואחרים העוברים על החברה הישראלית.
אלברט הול
מאז שנפתח האולם ב-29 במרץ 1871 הופיעו בו גדולי האמנים, השחקנים, הקומיקאים, הרקדנים, הזמרים וכן קרקס השמש. באולם נערכו גם אירועי ספורט כגון תחרויות היאבקות, סומו ואף משחקי טניס.
כנס ישראל-שדרות לחברה
אות המופת החברתי
טקס הענקת אות המופת החברתי מתקיים באירוע הנעילה של הכנס והוא מוענק על תרומה לחברה, ליחיד או קבוצה, או ארגון, או תאגיד, על פעילות חברתית המטפחת ערכים של שוויון, נתינה, אחריות הדדית ואהבת האדם, מחזקת את המרקם החברתי, משפרת את מצבם של פרט. הענקת האות מתבצע בשיתוף עם המועצה הלאומית להתנדבות בישראל. בין האישים והגופים שזכו באות: עמותת “לשובע”, עמותת “חינוך לפסגות”, תיאטרון “עדות - לחיות כדי לספר”, ד”ר אילה גליקסברג, עו”ד גיל עד חריש, עמותת “מחשבה טובה”, מועדון “שדרוק” ועוד.
אלברט הול
האולם הוא אליפטי בצורתו. רוחבו 83 מטרים, אורכו 72 מטרים וגובהו 41 מטרים. האולם תוכנן להכיל עד 8,000 צופים ואף הצליחו להכניס לאולם כ־9,000 צופים. אולם כיום, על פי נוהלי הבטיחות המודרניים, יש איסור להכניס יותר מ-5,544 צופים, כולל בעמידה בגלריה. לאולם כיפה גדולה ומצידו החיצוני נמצא עיטור טרקוטה המתאר את "ניצחון האמנויות והמדעים" שהאולם מוקדש להם.
כנס ישראל-שדרות לחברה
פעילויות בכנס
ועדות הכנסת השונות, אשר להן נגיעה בנושאים חברתיים, מקיימות במהלך הכנס דיונים בדלתיים פתוחות. קהל הנוכחים מוזמן לקחת חלק פעיל בדיוני הוועדות ולהשמיע את קולו. בין וועדות הכנסת המקיימות דיונים בכנס: ועדת החוץ וביטחון, ועדת חוקה חוק ומשפט, ועדת הפנים והגנת הסביבה, הוועדה המשותפת לענייני סביבה ובריאות, הוועדה לקידום מעמד האישה, ועדת החינוך והוועדה לזכויות הילד.
אלברט הול
היסטוריה
בשנת 1851 נערכה בלונדון תערוכה גדולה בארמון הקריסטל שבהייד פארק, ביוזמתו של הנסיך אלברט. לאחר מותו של הנסיך ולאור הצלחתה הרבה של התערוכה, הוחלט להקים אנדרטה לזכרו המורכבת מפסל ומאולם מופעים. באפריל 1867 נחקק החוק שעל פיו נבנה האולם, וב-20 במאי באותה שנה הניחה המלכה ויקטוריה את אבן הפינה למבנה אשר תוכנן בידי פרנסי פוק וקולונל דרקוט סקוט.
כנס ישראל-שדרות לחברה
פעילויות בכנס
אוהל הצעירים הוא אירוע אליו מגיעים תלמידי תיכונים מכל הארץ ומתרחש במדשאה המרכזית של הקמפוס. אישי ציבור וממשל בולטים מעלים בפני בני הנוער סוגיות בולטות המעוררות עניין בציבור הישראלי ומשפיעות על עתידם כאזרחים במדינת ישראל. בני הנוער משתתפים באופן פעיל בדיונים ומביעים את דעותיהם.
אלברט הול
היסטוריה
הבנייה הסתיימה בשנת 1871 והאולם נחנך ב-29 במרץ באותה שנה. במקור הואר האולם באלפי מנורות גז, שהודלקו כולן תוך 10 שניות באמצעות מערכת מתוחכמת. בשנת 1896 הוכנסה לאולם מערכת תאורה חשמלית.
כנס ישראל-שדרות לחברה
פעילויות בכנס
במהלך הכנס מתקיימים גם שולחנות עגולים, מושבים מיוחדים למסגרת משתתפים אקדמית מצומצמת בהם מוקדש הדיון לנושא העומד על סדר היום הציבורי. מטרת הדיון היא לגבש מסקנות, המסוכמות לידי נייר עמדה המוגש לקובעי המדיניות בתחום. במהלך השנים הוקדשו מושבי שולחנות עגולים בכנס לנושאים כגון: משבר מדעי הרוח בישראל, עתיד לימודי האזרחות, קידום נשים במדע וטכנולוגיה ועוד.
במהלך הכנס מתקיימים במוקדים שונים, ובגלריות האמנות ברחבי הקמפוס, שלל תערוכות ומופעים אמנותיים. בתערוכות מציגים סטודנטים ובוגרים מבית הספר לאמנות חברה ותרבות, ותלמידי המגמה לעיצוב מדיה, המגמה לעיצוב וגרפיקה, והמגמה לאדריכלות ועיצוב פנים לצד אמנים בעלי שם. זמרים ולהקות מן השורה הראשונה, שחקנים ואנסמבלים מתחומי אמנות שונים, מופיעים באוהל הצעירים, באירועי הפתיחה והנעילה, ובמוקדים שונים במהלך הכנס.
לאכול, להתפלל, לאהוב
לאכול, להתפלל, לאהוב (באנגלית: Eat, Pray, Love) הוא רומן רומנטי מאת הסופרת אליזבת גילברט. הספר יצא לאור בהוצאת ספרי פינגווין בשנת 2006 ותורגם ל־14 שפות. תורגם לעברית על ידי יעל סלע-שפירו בשנת 2008 בהוצאת כנרת. סוגת הספר היא רומן רומנטי או ספר זיכרונות המתעד את נסיעתה של המחברת ברחבי העולם לאחר גירושיה. הוא מתאר את החוויות והגילויים שלה במהלך מסעותיה. הספר היה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך 187 שבועות. זכויות הסרט עבור הזיכרונות נרכשו על ידי סרטי קולומביה. גרסת הסרט, שבה כיכבו ג'וליה רוברטס וחבייר ברדם, הוקרנה בבתי הקולנוע ב -13 באוגוסט 2010.
בהמשך לספר הזה כתבה גילברט את הספר: "מחויבים: ספקן עושה שלום עם נישואין", אשר יצא לאור בהוצאת ויקינג בינואר 2010. היא תיארה את חייה לאחר "לאכול, להתפלל, לאהוב" וחקרה את מושג הנישואין.
עלילה
בגיל 34, אליזבת גילברט הייתה בעלת השכלה אקדמית, בית, בעל, וקריירה מצליחה כסופרת. עם זאת, היא הייתה אומללה בנישואיה ויזמה את הגירושים. אז החלה במערכת יחסים שלא הסתדרה, והותירה אותה הרוסה ובודדה. לאחר השלמת הגירושים הקשים שלה היא בילתה שנה בטיול בעולם.
גילברט בילתה ארבעה חודשים באיטליה, אכלה ונהנתה מהחיים ("לאכול"). לאחר מכן בילתה שלושה חודשים בהודו, וחיפשה את הרוחניות שלה ("להתפלל"). היא סיימה את השנה בבאלי, אינדונזיה, שם חיפשה "איזון" בין השניים והתאהבה באיש עסקים ברזילאי ("לאהוב").
עיבוד לסרט
חברת הסרטים סרטי קולומביה רכשה זכויות הסרט של הספר והפיקה את גרסת הסרט תחת אותה כותרת. הסרט יצא לאקרנים ב -13 באוגוסט 2010. בסרט כיכבה השחקנית האמריקנית ג'וליה רוברטס, והוא בוים על ידי רייאן מרפי. בסרט שיחקו גם חאבייר ברדם, ג 'יימס פרנקו, ריצ'רד ג'נקינס ובילי קרודופ. בראד פיט ודדה גרדנר הפיקו את הסרט במסגרת חברת ההפקה של פיט, תוכנית ב'.
ביקורות
ג'ניפר איגן מ"הניו יורק טיימס" תיארה את הפרוזה של גילברט כ"מוזנת על ידי שילוב של אינטליגנציה, שנינות והתלהבות דיבורית כמעט בלתי נמנעת", אבל אמרה שהספר "נמתח" באמצע. היא התעניינה יותר ב"דברים המוזרים והבלתי פתורים שבחרה גילברט לעזוב", וציינה שגילברט משמיטה את "הבלבול והעניינים הבלתי גמורים של החיים האמיתיים", וכי "אנחנו יודעים איך הסיפור מסתיים פחות או יותר מההתחלה."
אופרה ווינפרי אהבה את הספר, והקדישה לו שני פרקים בתוכניתה "המופע של אופרה וינפרי".
מורין קלהאן מה"ניו יורק פוסט" מתחה ביקורת חריפה על הספר, וכינתה אותו "חומר קריאה נרקיסיטית של העידן החדש", וכ"קריאה הפטישיסטית המערבית הגרועה ביותר של המחשבה והתרבות המזרחית, קריאה הבטוחה בתשובותיה לדילמות קיומיות שבלבלו אינטלקטואלים גדולים משלה". בנוסף, היא הביעה ביקורת על ההתמקדות של אופרה ווינפרי בספר, כמו גם כלפי אוהדי התוכנית של אופרה, אשר גם הם נהנו מהספר, ושאלה מדוע המעריצים שלה "מתמכרים לטפשות הזו", ומדוע הם "לא דורשים חומר בעל משקל עמוק יותר כשמדובר בסופרות של אופרה".
קייטי רויף של "הצפחה" הסכימה עם איגן בנוגע ליכולת הכתיבה של גילברט. עם זאת, היא תיארה את המסע כמזויף מדי: "בעל עודף של "רצון", ובעל מודעות עצמית רבה מידי". היא קבעה כי בהתחשב במלאכותיות לכאורה של המסע, אותה "חיבה "לאכילה, לתפילה, לאהבה" היא ... חמקמק". אבל בסופו של דבר אמרה ש: "זה ספר קריאה טרנסנדנטית נהדר לקחת לחוף." גרייס ליכטשטיין מ:"וושינגטון פוסט" הצהירה כי "הדבר היחיד שאינו טוב בספר הזיכרונות המצחיק, והקריא בסגנון מגזיני של מסע שנה ברחבי העולם בחיפוש אחר הנאה ואיזון, הוא שזה נראה דומה מידי לסרט של ג'ניפר אניסטון."
לורי לייבוביץ, מהמגזין הסלון, הסכימה עם כמה מהמבקרים לגבי יכולת הכתיבה הסיפורית של גילברט. היא הסכימה עם איגן שנראה שלגילברט יש מזל בכמות בלתי מוגבלת, ואמרה: "מזלה הטוב נראה אינסופי". היא מוסיפה ושואלת "האם זה אפשרי עבור אדם אחד להיות כל כך בר מזל?"
"ג'סיקה שו, בתוכניתה אנטרטיינמנט ויקלי" אמרה כי "למרות כמה תפניות בעלילה... שווה לעשות את המסע של גילברט". דון לאטין "מסן פרנסיסקו כרוניקל" הסכים עם איגן שהסיפור היה חלש ביותר בהיותה בהודו, ותהה בקשר לאמיתותו המוחלטת של הספר. ברברה פישר "מ"הבוסטון גלוב "" שיבחה גם את כתיבתה של גילברט, וציינה כי "היא מתארת בפירוט חזותי ומוחשי. היא המשוררת האפי של אקסטזי".
בתחילת 2010 פרסם המגזין הפמיניסטי "ביץ" סקירה ביקורתית וחברתית בשם "לאכול, להתפלל, לבזבז". הסופרות ג'ושונדה סנדרס ודיאנה ברנס-בראון כתבו כי "לאהוב, להתפלל, לאהוב" אינו הספר הראשון מסוגו, אבל הוא דוגמה מושלמת לז'אנר של הספרות "המוארת": ספרות או מדיה שמטרתה המוצהרת היא של הארה רוחנית, אקזיסטנציאליסטית או פילוסופית אשר תנאי לה הוא עבודת נשים קשה, מחויבות וסבלנות, אך למעשה החסמים העיקריים שלהן הם בעיקר כספיים". הז'אנר, לטענתן, מציב את הנשים ככאלו אשר מטבען הן פגומות ולא מציעות פתרונות אמיתיים למחירים הגבוהים מאוד - הן פיננסית והן חברתית - שכולנו משלמות, למעט ברות המזל שבינינו".
פרודיה על הספר
אנדרו גוטליב, סופר קומדיות ומפיק אמריקאי, כתב פארודיה על הספר של גילברט, שכותרתו "לשתות, לשחק, לזיין: חיפוש של אדם אחר בכל דבר ברחבי אירלנד, וגאס ותאילנד". בריאיון ל"ניו יורקר" בשנת 2010, אמר גוטליב כי: "הצלחת הספר "לאכול, להתפלל, לאהוב" הייתה מהממת עבורי, בלתי מובנת, והרגשתי שזה היה מתבקש להתבדח על האישור הנרחב שנתנה לו אופרה (ווינפרי)".
תעודת זהות
תעודת זהות (נקרא גם מספר תעודת זהות או בקיצור ת"ז) היא תעודה ציבורית המזהה את בעליה כאזרח המדינה, האוטוריטה או הרשות השלטונית אשר הנפיקה את המסמך.
תעודת הזהות יכולה להיות מסמך שנוי במחלוקת, וזאת לפי הדרך בה משתמשת בה המדינה המנפיקה אותה. לעיתים המדובר במסמך המשמש לאפליית סוג אחד של אזרחים, או לסימונם כשונים מאחרים, ולעיתים המידע הנאסף לצורך הנפקת תעודת הזהות יוצר מאגר מידע ההופך את התחקות המדינה אחר מעשי אזרחיה לקל יותר.
סוגים של תעודות זהות
בעבר הייתה תעודת הזהות כרטיס מקרטון שעליו מודבקת תמונת בעליו. כיום מדובר לעיתים ב"כרטיס חכם" שניתן לקריאה באמצעות מחשב.
תעודת הזהות מעניקה, מבחינה מנהלית, לבעליה זהות ייחודית, לה אין שותף במדינה אשר הוציאה את התעודה הזו, ומגדירה את מעמדו של נושא התעודה במדינה מנפיקת התעודה. תעודות זהות מתקדמות כוללות מידע ביומטרי כתמונה, תיאור של תווי הפנים, גאומטריה של היד, סריקה ביומטרית של קשתית העין או אף טביעת אצבעות.
מידע שגרתי יותר הכלול בתעודת הזהות הוא לרוב שמו המלא של נושא התעודה, שמות הוריו, כתובתו, עיסוקו, והלאום אליו הוא משתייך, במדינות רב לאומיות. תעודות זהות מסוימות מציינות אף את סוג הדם. בעת מעבר למדינה זרה, תעודות זהות כמו תעודות וטפסים אחרים צריכה לעבור תרגום מקצועי כדי לקבל תוקף חוקי.
משמעות חוקית
החוק מגביל בדרך כלל את מספר האנשים הרשאי לדרוש הצגתה של תעודת זהות. לרוב המדובר באנשי משטרה ורשויות ההגירה, אך נהוג להציג תעודת זהות במגוון רחב של מצבים, כגון בעת שימוש בכרטיס אשראי, או רכישת אלכוהול וסיגריות. העובדה כי אדם אשר אינו מציג תעודת זהות אינו יכול לבצע מגוון של פעולות אזרחיות, כמו גם צפוי להיות מעוכב לחקירה אם יידרש להציגה על ידי שוטר, ויימצא כי אינו נושא אותה, הופכת את נשיאת תעודת הזהות לחובה דה פקטו בארצות רבות, גם אם אין חובה חוקית דה יורה לנשיאת התעודה.
לעיתים ישנם מסמכים רשמיים המשמשים כתחליף מעשי לתעודת הזהות, כגון רישיון נהיגה או דרכון, היכולים לסייע לרשויות בזיהוי הנושא אותם אף אם אינו נושא תעודת זהות. עם זאת, בדרך כלל תעודת זהות ניתנת לכלל התושבים החוקיים במדינה, בעוד שמסמכים אלו ניתנים רק למבקש אותם.
טיעונים בעד ונגד הנפקת תעודת זהות
בארצות בעלות מסורת המשפט המקובל, ישנו ויכוח על הנפקת תעודת הזהות. ויכוח זה אינו מתעורר בדרך כלל בארצות אחרות בהן נהוגה הנפקת תעודת הזהות.
מרקוס קנטיניוס פנולה
מרקוס קנטיניוס פנולה (בלטינית: Marcus Centenius Penula; מת בשנת 212 לפנה"ס) היה מצביא רומאי שהתפרסם בכך הנהיג את הכוח הרומאי בקרב סילארוס במהלך המלחמה הפונית השנייה.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע עליו. המקור היחיד אודות חייו הוא טיטוס ליוויוס, הנחשב באופן כללי לבלתי אמין. על פי ליוויוס, שמו הפרטי המקורי היה מרקוס קנטיניוס, והקוגנומן "פנולה" שמשמעותו "הנועז" הוסף לו רק אחרי מותו.
תעודת זהות
טיעונים בעד ונגד הנפקת תעודת זהות
בארצות הברית ובבריטניה תעודת הזהות מהווה נושא השנוי במחלוקת עזה, וישנם הרואים בהנפקת תעודת הזהות לכל אזרח, ובחיובו לשאת אותה, משום התערבות של המדינה בתחום הפרט, ושלילה של חירויות הפרט.
מרקוס קנטיניוס פנולה
ביוגרפיה
הוא שירת בצבא הרומי כחייל פשוט. בשנת 212 לפנה"ס הוא הגיש בקשה חריגה בפני הסנאט הרומי. אותה תקופה השתוללה ברחבי חצי האי האפניני המלחמה הפונית השנייה. המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בזז את איטליה כולה כאשר המפקדים המקצוענים של הצבא הרומי אינם מעזים להגיע לקרב סדיר עמו. קנטיניוס ביקש מהסנאט להוביל נגד חניבעל צבא של 5,000 מתנדבים נגד חניבעל. בהמלצת הפראיטור פובליוס קורנליוס סולה, הוא הורשה להוביל צבא כזה שכלל בפועל 8,000 מתנדבים חצי מהם היו בני העיר רומא וחצי מבין בעלות הברית של רומא.
תעודת זהות
טיעונים בעד ונגד הנפקת תעודת זהות
לרוב, הביקורת מופנית כלפי מאגרי המידע הכוללים את המידע הכלול בתעודת הזהות, ולא כנגד המסמך עצמו.
מרקוס קנטיניוס פנולה
ביוגרפיה
קנטיניוס צעד דרך לוקאניה מתוך מחשבה לפגוש את חניבעל בקמפניה. בדרכו הצטרפו אליו איכרים רבים וצבאו כמעט הוכפל. הוא נפגש עם חניבעל בקרב סילארוס באזור נהר סאלה של ימינו. הקרב לא היה שקול מלכתחילה, חניבעל היה מצביא מוכשר ובעל ניסיון וחייליו היו וותיקים ומוכשרים, ולעומתו היה קנטיניוס חסר הכשרה פיקודית וחייליו היו חמושים באופן דל וחסרי כל ניסיון צבאי. כשראה קנטיניוס שהוא עומד להפסיד, הוא השליך את עצמו בכוונה תחילה אל בין החניתות של האויב ונתן שיהרגו אותו. צבאו התפזר, אולם הסחת הדעת הזעירה אפשרה לקונסולים של אותה שנה להתארגן ולהטיל את המצור על קפואה.
תעודת זהות
תעודות זהות במדינות העולם
על פי הארגון הבינלאומי לפרטיות, "Privacy International", נכון לשנת 1996, כמאה מדינות ברחבי העולם מחייבות את אזרחיהן לשאת תעודת זהות. על פי ארגון זה, אף אחת ממדינות המשפט המקובל אינה מנפיקה לאזרחיה תעודות זהות.
תעודת הזהות בישראל
מדינת ישראל היא מהמדינות שבהן חייבים התושבים לשאת תעודת זהות. עם זאת הגשת כתב אישום בגין הפרת סעיף זה נדירה מאוד בתחומי מדינת ישראל מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
הרשות המוסמכת בישראל להנפקת תעודות זהות היא רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, באמצעות לשכותיה ברחבי הארץ. תעודות זהות מונפקות לכל תושבי המדינה בהגיעם לגיל 16 היושבים בה דרך קבע במעמד חוקי, כולל אלה שאינם אזרחים. לרוב מחולקת התעודה במסגרת בית ספרית בכיתה י', אם כי ניתן להנפיקה באופן עצמאי במשרד הפנים.
בתעודה הישראלית מופיעים פרטים אישיים מתוך מרשם האוכלוסין, ובהם מספר ייחודי הנקרא מספר זהות, שמו של בעל התעודה ושם משפחתו, שמות הוריו, תאריך לידתו, מקום הלידה, מינו של האדם ותמונתו, בעבר גם לאום. לתעודת הזהות מצורף ספח בו מופיעים הכתובת, המצב האישי, האזרחות, שמות קודמים של האדם, שם בן הזוג ומספר הזהות שלו וכן פרטים אישיים על ילדיו.
מאבקים רבים התקיימו על רישום סעיף הלאום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות הניתנת על-פיו. מאז שנת 2002 לא מופיע הלאום בתעודה, אלא סדרת כוכביות במקום. הסיבה להשמטת סעיף הלאום הייתה פסיקת בג"ץ ב־2002 שהורתה לרשום כיהודים מתגיירים שעברו גיור רפורמי. שר הפנים דאז אלי ישי ממפלגת ש"ס החליט להשמיט את סעיף הלאום, על מנת להימנע מלרשום במסמך רשמי את יהדותו של אדם בניגוד לעמדת ההלכה האורתודקסית (עם זאת, סעיף הלאום עדיין מופיע במרשם האוכלוסין עצמו).
לתעודת הזהות הישראלית קדמה תעודת זהות שהנפיקו שלטונות המנדט הבריטי, החל משנת 1946 שהייתה כרטיס שעליו תמונתו של נושא התעודה, ופרטים אישיים כמקום מגוריו, ותיאורו החיצוני, וכן את "גזעו" (Race), כשהכוונה ללאום.
בעבר, תעודת הזהות הישראלית לא הייתה מוגבלת לתוקף. בעשורים האחרונים הפכה תעודת הזהות למוגבלת בתוקף, כאשר תעודת הזהות הישנה (שאינה ביומטרית) בתוקף עד שנת 2024, ותעודות הזהות הביומטריות בתוקף בין 5 ל-10 שנים ממועד הנפקתן.
תעודת הזהות בבריטניה
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל השימוש בתעודות הזהות בבריטניה אך נזנח בשנת 1919. במהלך מלחמת העולם השנייה הונפקו שוב לאזרחים תעודות זהות, אך בשל ביקורת ציבורית, שוב חדל השימוש בהן בשנת 1952.
מאז ועד היום סברו רבים משרי הפנים בבריטניה כי יש להנפיק לאזרחים תעודות זהות. בשנת 2003 הצהיר שר הפנים, דייוויד בלאנקט על תוכניתו, כי עד לשנת 2013 ינפיק משרד הפנים תעודת זהות המבוססת על טכנולוגיה ביומטרית ומאגר מידע ארצי, ויחייב את האזרחים לשאת את התעודה. למטרה זו הועלתה בפרלמנט הצעת חוק שזכתה לתמיכה של רוב מצומצם בפרלמנט, ולהתנגדות קולנית מצד ארגוני זכויות האזרח.
ב-13 בפברואר 2006 אישר הפרלמנט חוק המאפשר לאזרחים לשאת תעודת זהות אם רצונם בכך. כל אזרח הפונה לקבלת דרכון יחויב לרכוש תעודת זהות בו בזמן, אך לא יחויב לשאתה. עלות התעודה תהא 30 לירות שטרלינג. החוק בוטל בשנת 2009.
צרפת
בצרפת החל השימוש בתעודות זהות בשנת 1940. המתנגדים לשימוש בתעודת הזהות מציינים כי השימוש בתעודת הזהות בצרפת היה כלי חשוב בידיה של ממשלת צרפת של וישי בזיהויים, למטרת השמדתם של 76,000 היהודים הצרפתים שנספו בשואה.
בעבר, הייתה נשיאת תעודת הזהות חובה, והיה על האזרח לדאוג לעדכונה של תעודת הזהות מדי שנה, אם שינה את מקום מגוריו, ומדי עשר שנים אם נותר באותו מקום מגורים. עדכון מסוג זה היה כרוך בתשלום אגרה. בנוסף לתצלום נושא תעודת הזהות, כללה התעודה גם את שמו המלא, מקום לידתו ותאריך לידתו, ומספר תעודת זהות, אשר שימש גם את רשויות הצבא לשם זיהוי החייבים בגיוס, את רשויות הביטוח הלאומי לשם תשלום גמלאות וקיצבאות, את הרשויות המשפטיות ורשויות המס.
לאחר מכן שונה החוק, כך שכל מסמך שהונפק באופן רשמי, שכלל תמונה ושם, יכל לשמש לשם זיהוי.
תעודות הזהות המונפקות עתה לאזרחי צרפת הן בחינם, ואין חובה לשאת אותן (מנגד קיימת חובה לשאת מסמך מזהה כלשהו בכל עת). ישנם המקדמים חקיקה להנפקת תעודת זהות ביומטרית שנשיאתה תהיה חובה, אך הצעות אלו זוכות לביקורת רבה. תעודות הזהות המונפקות משנת 2004 כוללות מידע ביומטרי, תמונה סרוקה באופן ממוחשב, תיאור דיגיטלי של טביעת האצבעות, חתימה סרוקה של נושא התעודה, ואמצעים דיגיטליים שונים למניעת זיוף התעודה, המוטבעים בפלסטיק ממנו היא עשויה.
ארצות הברית
בארצות הברית אין שימוש בתעודת זהות פדרליות. אין כל רשות פדרלית המנפיקה תעודת זהות לכלל תושבי המדינה. ניסיונות ליצור רשות מסוג זה נכשלו בשל הביקורת מצד גופים ליברטריאנים ופוליטיקאים שמרנים, המתייחסים אל השימוש בתעודת זהות כמאפיין של משטר טוטליטרי.
בפועל, משמשים רישיונות הנהיגה המונפקים על ידי המדינות השונות בארצות הברית כסוג של תעודת זהות, ולעיתים קרובות נדרשת תעודה זו גם בנסיבות שאינן קשורות לנהיגה, כגון בעלייה למטוס בטיסה פנים ארצית, או בכניסה לבניין פדרלי. המדינות השונות בארצות הברית יכולות להנפיק תעודות זהות של המדינה.
הונג קונג
להונג קונג היסטוריה ארוכה של שימוש בתעודות זהות, החל מהכרטיס הממולא ידנית בו השתמשו בעבר, עד לכרטיס ה"חכם" שהוכנס לשימוש לאחרונה. השימוש בתעודת הזהות לא עורר כל מחלוקת בהונג קונג.
תעודות זהות הונפקו לראשונה בהונג קונג בשנת 1949, השנה בה השתלטו הקומוניסטים על סין, וזאת במטרה לעצור את זרם המהגרים הבלתי חוקיים שהגיע אל הטריטוריה של הונג קונג, שהייתה באותה העת מושבה בריטית. האזרחים נדרשו להרשם ולקבל תעודת זהות, אך לא לשאת אותה עמם.
תעודות זהות בטריטוריות שנויות במחלוקת
תושבי סהרה המערבית אשר אינם מכירים בשלטון המרוקאי בטריטוריה משתמשים בתעודות זהות ספרדיות מלפני שנת 1975, המבדילות אותם מן המתיישבים המרוקאים שהגיעו לאחר מכן.
לאומנים בסקים הנפיקו "תעודות זהות" כאמצעי להראות את שלילתם את השלטון הספרדי והצרפתי בחבל הבסקים. צרפת וספרד הן מדינות בהן נשיאת תעודת זהות היא חובה. בנשיאת תעודת הזהות ה"בסקית" במקום זו הרשמית יש משום התרסה כלפי השלטונות.
מדינות בהן נשיאת תעודת הזהות היא חובה
המונח "חובת נשיאה" של תעודת הזהות מקבל משמעות שונה במדינות שונות. לרוב המדובר בקנס מינהלי למי שאינו נושא עמו את התעודה, אך הסנקציה על אי נשיאת התעודה יכולה להתחיל מעיכוב בתחנת המשטרה עד לאישור הזהות, עד לסנקציות חמורות במשטרים טוטליטריים.
לורנס פרוסאק
לורנס פרוסאק (באנגלית: Laurence Prusak; נולד ב-27 בינואר 1944) הוא מומחה לניהול ידע, מחלוצי ניהול הידע בעולם.מרצה בכיר באוניברסיטת קולומביה.
פרוסאק חוקר, מרצה, כותב ספרים ומאמרים ויועץ בניהול ידע בארצות הברית ומחוצה לה. זכה בפרסים בתחום הידע וניהול ארגוניים. הקים ומנהל את המכון לניהול ידע. מנהל בתוכנית המחקר לידע במכללת בבסון. היה מנהל בכיר ב-IBM ולפני כן מנהל במרכז ההמצאות העסקיות של ארנסט ויונג.
לימוד על ידי סיפור סיפורים
העברת הידע דורשת זמן ומקום. כדי שיתבצע לימוד ומעבר ידע צריך לתת לאנשים מקום וזמן כדי שידברו זה עם זה, למשל פינת קפה, חדר מדרגות רחב, חדר אוכל משותף, פגישות מתוכננות הן חלק מן הדרכים לכך. רב הידע הנלמד מתבצע על ידי התנסות ועל ידי עשיית העבודה. רוב האנשים נכונים לשתף ולספר איך הם עושים את עבודתם. כדי שהעברת הידע תתבצע בהצלחה דרוש אמון. הדרך הבסיסית להעברת ידע היא בפגישות פנים אל פנים או בעבודה משותפת לצד בעל הידע. החניכות היא דרך יעילה להעברת ידע גם בימינו. החניכות היא הסיבה שכלכלות של יפן ושל גרמניה הן מהכלכלות המשגשגות של עולמנו.
ג'יפ וגוניר
דגם ג'יפ צ'ירוקי SJ התבסס על "ג'יפ וגוניר".
יצרנים
בין השנים 1962–1970 יוצר דגם "ג'יפ וגוניר" על ידי Kaiser Jeep בארצות הברית.
בין השנים 1971–1987 יוצר דגם "ג'יפ וגוניר" על ידי אמריקן מוטורס בארצות הברית.
בין השנים 1988–1991 יוצר דגם "ג'יפ וגוניר" על ידי קרייזלר בארצות הברית.
במצרים יוצר הדגם על ידי יצרנית הרכב המצרי Arab American Vehicles.
באיראן יוצר הדגם על ידי יצרנית הרכב האיראני "Pars Khodro".
בארגנטינה יוצר הדגם על ידי Industrias Kaiser Argentina, חברת ארגנטינאית בשיתוף (Joint venture) יצרנית הרכב האמריקאית "Kaiser Motors".
"וגוניר" בצה"ל
ה"וגוניר" שימש בצה"ל במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 כרכב לקצינים בכירים בתפקיד של מפקדי אוגדות.
הדגם מיועד לנסיעה בתנאי שטח קשים ומוגדר כרכב לצרכים מבצעיים.
רב פפא
רב פָּפָּא (ד'נ"ו (296) - 370 או ד'קל"ו 376) נמנה עם הדור החמישי של אמוראי בבל במאה ה-4. למד תורה מפי אביי ורבא בישיבת פומבדיתא. כיהן כראש הישיבה בעיר נרש.
לאחר פטירת רבא, הקים ישיבה בנרש הסמוכה לסורא. ישיבה זו התקיימה עד למותו. לאחר מכן הועתקה על ידי רב אשי ל"מתא מחסיא", פרבר של העיר סורא. בשיעוריו של רב פפא בנרש השתתפו באופן קבוע מאתיים חכמים.